cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ålandsbanken
thumb|Ålandsbankenin konttori Maarianhaminassa Ålandsbanken on ahvenanmaalainen pankki. Ålandsbankenilla on seitsemän toimipistettä Manner-Suomessa, ja synnyinseudullaan Ahvenanmaalla pankilla on viisi konttoria. Yrityksen pääkonttori sijaitsee Maarianhaminassa. Vuonna 1919 perustettu liikepankki on ollut listattuna Helsingin pörssissä vuodesta 1942 lähtien. Yhtiöllä on kaksi osakesarjaa, A ja B, jotka molemmat noteerataan Helsingin pörssissä.
Historia
Ålandsbankenin historia alkaa maaliskuusta 1919, jolloin 12 finströmiläistä merikapteenia ja maanviljelijää kokoontui sopimaan uuden pankin, Ålands Aktiebankin perustamisesta. Pankki avasi konttorinsa Maarianhaminassa vuonna 1920. Ennen vuoden 1929 pörssiromahdusta ja sitä seurannutta maailmanlaajuista lamaa Ålands Aktiebank oli yksi Suomen vakavaraisimpia pankkeja: sillä ei esimerkiksi ollut velkaa Suomen Pankille. Toinen maailmansota toi armeijan demilitarisoidulle Ahvenanmaalle, ja jatkosodan ollessa käynnissä vuonna 1942 Ålands Aktiebank listattiin Helsingin pörssiin. Muiden suomalaispankkien tavoin Ålands Aktiebank selvisi sodasta kohtalaisen hyvin.
Ålands Aktiebankin pankinjohtaja Tor Brenning siirtyi eläkkeelle, ja uudeksi johtajaksi valittiin Thorvald Eriksson 1. tammikuuta 1954.
Ensimmäiset tytäryhtiönsä Ålands Factoring Ab:n ja Ålands Leasing Ab:n pankki perusti vuonna 1969. 1970-luvun lopulla Ålands Aktiebank esitteli ensimmäiset pankkiautomaattinsa ja pankkikorttinsa Minibankenin ja Ålandskortetin.
Ålands Aktiebankista tuli Ålandsbanken vuonna 1980 ja saman vuosikymmenen aikana alkoi pankin laajentuminen Ahvenanmaalta. Ensimmäisen Manner-Suomen konttorinsa Ålandsbanken avasi vuonna 1982 Helsingissä. Thorvald Erikssonin jäätyä eläkkeelle vuonna 1986 aloitti uutena toimitusjohtajana Folke Husell.
Suomen pankkikriisi 1990-luvun alussa kaatoi useita suuria pankkeja. Ålandsbanken oli kuitenkin niitä harvoja suomalaisia pankkeja, jotka selvisivät kriisistä ilman pankkitukea. Laman vielä vaikuttaessa toimintaan avattiin vuonna 1992 Ålandsbankenin Turun konttori. 1990-luvulla avattiin konttorit myös Tampereelle, Vaasaan, Paraisille ja Espooseen. Helsingin toimintaa laajennettiin avaamalla konttorit Munkkiniemeen ja Aleksanterinkadulle.
Konttoriverkosto
Nykyään Ålandsbankenilla on yhteensä 14 konttoria. Näistä viisi sijaitsee Ahvenanmaalla ja seitsemän Manner-Suomessa.
Vuonna 2009 Ålandsbanken laajensi toimialueensa Ruotsiin perustamalla konttorit maan kolmeen suurimpaan kaupunkiin, Tukholmaan, Göteborgiin ja Malmöhön. Tukholman konttori toimii myös Ruotsin pääkonttorina.
Pyhä allianssi
thumb|Pyhän allianssin jäsenvaltiot vuoden 1840 Euroopan rajoilla: {{legend|#ffd42aff| Itävallan keisarikunta}} {{legend|#4d4d4dff| Preussin kuningaskunta}} {{legend|#008000ff| Venäjän keisarikunta}} Pyhä allianssi oli Itävallan, Preussin ja Venäjän välinen vuonna 1815 Venäjän keisarin Aleksanteri I:n aloitteesta solmittu liitto. Pyhä allianssi sai nimensä siitä, että kolme siihen kuuluvaa keisaria edustivat kristinuskon kolmea päähaaraa: katolilaisuutta, protestanttisuutta ja ortodoksisuutta. Se oli konservatiivinen liitto, jonka tavoitteena oli luoda Eurooppaan kollektiivinen turvajärjestelmä.
Pyhää allianssia voidaan pitää maailman ensimmäisenä kansainvälisenä rauhanturvaamisjärjestönä, vaikka se perustuikin omiin poliittisiin kuvioihinsa. Pyhä allianssi yhdistetään yleensä samana vuonna muodostettuun neliliittoon ja Aachenin konferenssissa 1818 muodostettuun viiden valtion liittoon, mutta erona on se, että jälkimmäisissä olivat mukana myös Britannia ja Ranska. Lopulta allianssiin liittyivät kaikki Euroopan valtiot Britanniaa, Kirkkovaltiota ja Osmanien valtakuntaa lukuun ottamatta. Pyhä allianssi yritti saada jalansijaa myös Latinalaisessa Amerikassa, mutta Britannia ja Yhdysvallat estivät aikeet.
Syntyminen
Pyhä allianssi muodostettiin Pariisissa 26. syyskuuta 1815 Venäjän keisari Aleksanteri I:n, Itävallan keisari Frans I:n ja Preussin kuningas Fredrik Vilhelm III:n välisissä neuvotteluissa Wienin kongressissa, kun he olivat sopimassa Pariisin toisesta rauhasta Napoleonin lopullisen tappion jälkeen. Sen ääneen lausuttuna tarkoituksena oli edistää kristillisten periaatteiden vaikutusta kansakuntien asioissa. Sopimusteksti oli vahvan kristillisen kielen kyllästämä. Liitto solmittiin Aleksanteri I:n aloitteesta. Aleksanteri puolestaan oli saattanut saada innoituksen liittoon visionääri Barbara Juliane von Krüdenerilta.
Tavoitteet ja merkitys
Allianssin päätarkoituksena oli kristillisten arvojen ja rauhan säilyttäminen Euroopassa. Vaikka allianssin päätarkoituksina olivatkin edellä mainitut, lähinnä Itävallan ulkoministeri Klemens von Metternichin ansiosta liitosta muodostui linnoitus, joka ryhtyi vastustamaan vallankumouksia. Erityisesti se halusi estää Ranskan suuresta vallankumouksesta vaikutteita saaneita astumasta sisään allianssin valtioihin. Vallankumousten lisäksi allianssi vastusti demokratiaa, sekularismia ja ateismia. Allianssiin kuuluneille valtioille annettiin oikeus sekaantua toistensa sisäisiin asioihin ja kukistaa kaikki yritykset horjuttaa järjestystä. Näin myös tapahtui, kun Itävallan joukot tukahduttivat kapinat Napolissa ja Piemontessa vuonna 1821 ja Ranskan joukot Espanjassa kaksi vuotta myöhemmin.
Pyhän allianssin merkitys ei lopulta ollut kovin suuri, mutta liberaalit ja myöhemmät historioitsijat uskovat sen olleen merkittävä konservatiivisuuden ja sorron voima ja symboli Keski- ja Itä-Euroopassa. Napoleonin jälkeisen aikakauden diplomatian johtohahmot, Itävallan ulkoministeri Klemens von Metternich ja Englannin varakreivi Robert Stewart Castlereagh, pitivät kummatkin Pyhää allianssia merkityksettömänä ja lyhytaikaisena liittoumana.
Pyhän Allianssin loppu
Pyhän allianssin loppuna pidetään Aleksanterin kuolemaa vuonna 1825.
Haahka
pienoiskuva|Somateria mollissima Haahka (Somateria mollissima) on meren saaristoissa elävä sorsalintu. Koiraspuolisesta haahkasta käytetään myös nimitystä kalkas.
Koko ja ulkonäkö
Uroshaahkalla on laaja valkea kaulus, musta päälaki ja musta alaruumis. Naaras on ruskeankirjava ja muistuttaa väritykseltään muita sorsanaaraita. Haahka vaikuttaa maissa ollessaan pönäkältä ja hiukan kömpelöltä, elementissään se on vasta uidessaan ja sukeltaessaan.
Täysikasvuisen haahkan pituus on noin 50–70 cm ja siipien kärkiväli 110 cm. Haahka painaa noin 1,2–2,2 kiloa.
Vanhin suomalainen rengastettu haahka on ollut 28 vuotta 7 kuukautta ja 29 päivää vanha. Euroopan vanhin on ollut peräti 37 vuotta 10 kuukautta vanha brittiläinen haahka.
Haahkan ääni on päivittelevä ”o-hhoh”. Naaraat kotkottavat matalalla äänellä, pedon uhatessa (esimerkiksi merilokki tai -kotka) kotkotus kiihtyy voimakkaaksi.
Levinneisyys
Haahka on levinnyt Pohjois-Euroopan, Pohjois-Amerikan ja itäisen Siperian rannoille. Se pesii alueen pohjoisimmissa osissa, ja muuttaa talvehtimaan etelämmäs avoimen meren äärelle. Jonkin verran haahkoja talvehtii jäänreunan tuntumassa Ahvenanmaalla ja Pohjois-Itämerellä. Suomessa haahka pesii koko saaristoalueella, mutta on harvalukuinen Pohjanlahden ja Suomenlahden perukoissa. Vahvin kanta on Saaristomerellä ja Ahvenanmaalla. Parimäärä lienee 150 000 parin luokkaa. Kanta on taantunut voimakkaasti viime vuosina. Nykyään Itämerellä haahka on erittäin uhanalainen. Euroopan pesimäkanta on vähintään 800 000 – 940 000 paria, joista 32 000 paria Britteinsaarilla. Venäjällä pesii 20 000 – 30 000 paria.
Suomessa 2020-luvulla vahvin haahkakanta on säilynyt Lemlandin Lågskärillä, jossa on annettu lupa jopa merikotkien suojametsästykseen.
Elinympäristö
Haahka on suolaisen veden lintu, eikä sitä tavata pesivänä makean veden altailla. Saaristossa esiintymisen painopiste on ulko- ja välisaariston puuttomilla luodoilla. Pesii myös pienillä metsäpeitteisillä saarilla sisäsaaristoa myöten. Karttaa pesimistä suurilla metsäsaarilla, sillä niillä asuvat maapedot kettu, supikoira, mäyrä sekä ihminen koirineen ja kissoineen tuhoavat valtaosan pesinnöistä. Muiden vesilintujen tavoin haahka suosii lokki- ja tiirayhdyskuntia.
Lisääntyminen
Haahkat saapuvat pesimäluodoilleen heti jäiden sulettua maalis-huhtikuussa. Tyynenä aamuna meri kaikuu kalkkaiden eli haahkakoirasten matalista soidinäänistä. Koiraat partioivat luodon rannassa naaraan hautoessa. Naaras poistuu pesältä vain pari kertaa vuorokaudessa syömään. Jos koiras ei ole paikalla vartioimassa naarasta, ryntäävät lähistön koiraat yksinäisen naaraan kimppuun, yrittäen paritella sen kanssa. Haudonnan lopulla naaras on haluton parittelemaan, ja silloin useat koiraat ovat jo poistuneet sulkasatoalueille.
Haahka rakentaa pesänsä maahan tavallisesti lähelle merta ja vuoraa sen haahkanuntuvilla. Pesä voi olla aivan avoimesti heinikossa tai kanervikossa, mutta usein se on piilossa katajatiheikössä. Muninta alkaa joskus jo huhtikuun puolivälissä, tavallisesti vapun maissa. Uusintapesiä voidaan tavata vielä kesäkuun lopulla. Vaaleanvihreitä, selvästi kananmunaa suurempia munia on 4–6 ja niitä haudotaan nelisen viikkoa. Naaraan on oltava tarkkana, sillä minkki, kettu, korppi ja varis herkuttelevat mielellään haahkanmunilla. Varhaisempina aikoina ne kelpasivat myös ihmisille. Poikueet emoineen liittyvät usein yhteen suureksi parveksi, jolloin puolustautuminen siivekkäitä petoja vastaan on tehokkaampaa.
Ihminen on vuosisatojen ajan kerännyt haahkanuntuvia täkkien ja takkien täytteeksi. Tämä ei aiheuta linnuille kärsimystä, koska untuvat voidaan kerätä sen jälkeen kun poikaset ovat jo lähteneet pesästä.
Ravinto
Haahkan pääravintona ovat sinisimpukat, joiden lisäksi se syö pieniä kaloja ja sammakkoeläimiä.
Nimi
Utsjoella ja Inarissa haahkasta käytettiin nimeä auhti tai autti. Uudessakaupungissa ja Merimaskussa koiras oli kalkas ja naaras haha. Historiallisia nimiä ovat olleet muun muassa hahca (Biblia 1642), wodhi (Schroderus, 1637), haahka, hahka, merisuorsa (Ganander, 1787).
Tieteellinen nimi Somateria tulee kreikasta, missä soma, somatos tarkoittaa kehoa ja erion villaa. Mollissima on latinan superlatiivi ja tarkoittaa kaikkein pehmeintä.
Junius Richard Jayawardene
Junius Richard Jayawardene ( ja, 17. syyskuuta 1906 – 1. marraskuuta 1996) oli srilankalainen poliitikko, ja maan pääministeri vuosina 1977–1978 ja presidentti vuosina 1978–1989. Hän opiskeli Colombossa ja tuli valituksi maan parlamenttiin vuonna 1947. Hän kuului pitkään oppositiopuolueena olleeseen kansallispuolueeseen (UNP, Eksath Jathika Pakshaya) ja nosti sen vaalivoittoon 1977.
Braunschweig-Lüneburgin vaaliruhtinaskunta
Braunschweig-Lüneburgin vaaliruhtinaskunta, epämuodollisesti Hannoverin vaaliruhtinaskunta (Kurfürstentum Hannover), perustettiin vuonna 1692 Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan yhdeksänneksi vaaliruhtinaskunnaksi. Sitä hallitsi Hannover-suku, joka oli Welf-suvun sivuhaara.
Keisari Leopold I ylensi Hannoverin kaupungin ympäristössä sijainnutta Calenbergin ruhtinaskuntaa hallinneen herttua Ernst Augustin vaaliruhtinaaksi kiitokseksi tämän avusta yhdeksänvuotisessa sodassa. Nimitystä protestoitiin eikä se tullut virallisesti voimaan kuin vasta vuonna 1708 valtiopäivien hyväksyttyä sen. Braunschweig-Lüneburgin ensimmäinen vaaliruhtinas oli Ernst Augustin poika, Yrjö I Ludvig, josta tuli Ison-Britannian kuningas Yrjö I vuonna 1714, jolloin vaaliruhtinaskuntaa alettiin hallita personaaliunionissa Britannian kanssa.
Vaaliruhtinaskunta sulautettiin Napoleonin Ranskan vasallivaltio Westfalenin kuningaskuntaan vuonna 1807, kunnes Wienin kongressi palautti Hannover-suvun vallan ja vaaliruhtinaskunnasta tuli Hannoverin kuningaskunta vuonna 1814. Personaaliunioni Britannian kanssa kesti vuoteen 1837.
Tuplaseiska
Tuplaseiska on punkyhtye Kivesveto Go Gon kaksi 7" vinyyliä sisältävä EP-levy. Se julkaistiin vuonna 2009 useamman levymerkin voimin.
League of Saint George
League of Saint George on brittiläinen antisemitistinen ja uusfasistinen järjestö.
League of Saint George ylläpitää maailmanlaajuisesti suhteita saman aatesuunnan edustajiin ja valkopesee natsi-Saksaa. Järjestön mukaan Saksa ei toisessa maailmansodassa syyllistynyt ”sen huonompaan käytökseen kuin mikään muukaan sodan osapuoli” ja se muistuttaa Britannian Saksan kaupunkien työläiskortteleihin kohdistamista pommituksista. League of Saint George kuvailee olevansa puolueiden ja koulukuntien ulkopuolinen poliittinen klubi, jonka filosofia perustuu isänmaallisuuteen ja järjestäytyneen yhteiskunnan periaatteelle osana eurooppalaista sivilisaatiota. Järjestö ilmoittaa tunnustavansa ”uhan, jonka marksismi-kommunismi monissa muodoissaan aiheuttaa perinteillemme ja moraalillemme” ja järjestö ”tekee yhteistyötä eurooppalaisten ja muiden liikkeiden kanssa joiden aatteeksi voidaan tunnistaa sama kuin mikä Leaguen aate on”.
League of Saint George muodostettiin noin vuonna 1974, kun Keith Thompson ja Mike Griffin irtaantuivat Oswald Mosleyn perustamasta Action Partystä. Uuden järjestön tarkoitus oli jatkaa Mosleyn ajatuksia puhtaammassa muodossa. League of Saint Georgesta tuli 1970-luvulla intellektuaalisen uusnatsismin henkinen koti ja se yhdisti etenkin ne aktiivit, jotka halusivat yhdistyneen Euroopan eurooppalaisperäisellä väestöllä, mikä oli jatkumoa Mosleyn Europe a Nation -politiikasta. League myös noudatti Mosleyn oppia ja kannatti irlantilaista tasavaltalaisuutta, mikä erotti sen muusta brittiläisestä äärioikeistosta, joka tuki ulsterilaista lojalismia.
League on elitistinen ryhmä, jossa oli 1990-luvun alussa vain noin 50 jäsentä. Jäsenet ovat kuitenkin pääasiallisesti vauraita. Euroopan parlamentin rasismia ja ksenofobiaa koskeva selvitys vuodelta 1991 piti Leaguea ”Länsi-Euroopan arvostetuimpana puhtaana kansallissosialistisena ryhmänä”. Järjestön jäseneksi pääsee vain kutsusta.
Hope Not Haten äärioikeistoraportissa League of Saint Georgen arvioitiin vuonna 2017 olleen pieni mutta pitkäikäinen natsijärjestö, joka jatkoi neljännesvuosittain ilmestyvän pienilevikkisen rasistisen League Sentinel -lehden julkaisua. Leagueen kytköksissä oleva kustantamo Steven Books oli raportin mukaan Britannian tasolla merkittävä rasististen, nationalististen, holokaustin kiistävien ja fasististen kirjojen sekä pamflettien tuottaja ja levittäjä.
Yleisradion lista
Yleisradion lista oli kotimaisen kevyen musiikin ohjelma, joka pyöri Yleisradion Rinnakkaisohjelmassa tammikuusta 1968 joulukuuhun 1970. Ohjelmassa oli vaihtuva puhelinraati, joka äänesti joka toinen viikko kappaleista. Huonoimmin sijoittuneet kappaleet putosivat listalta, ja niiden tilalle pyrkivät uudet kappaleet. Ohjelman juontajia olivat Matti Paalosmaa, Eeva Keinänen ja Martti Kirsitie. Ohjelma antoi myös uusille kyvyille mahdollisuuden saada menestystä. Ohjelman kestosuosikiksi muodostui Aikamiesten esittämä "Iltatuulen viesti", joka pysyi listalla sen alkamisesta aina lokakuuhun 1969 saakka.
Erittäin suosituksi muodostunut radio-ohjelma lopetettiin vuonna 1970, koska se oli ristiriidassa Yleisradion tuolloisten ohjelmapoliittisten pyrkimysten kanssa. Ohjelmaa ei pidetty "älyllisesti informoivana", vaan "kuuntelijoita passivoivana".
Implisiittinen
Implisiittinen ( 'käsittää') tarkoittaa johonkin sisältyvää tai siitä pääteltävissä olevaa, toisin sanoen julkilausumatonta mutta asiayhteydestä pääteltävissä olevaa asiaa. Esimerkiksi kirjoittamaton sääntö tai hiljainen sopimus on niin sanottu implisiittinen sopimus.
Implisiittisen vastakohta on eksplisiittinen. Implisiittisestä voidaan johtaa sana implisoida eli implikoida.
Esimerkiksi itävaltalais-englantilaisen filosofin Ludwig Wittgensteinin voidaan katsoa implisiittisesti kritisoineen varhaiskautensa Tractatus logico-philosophicus -teoksen teoriaa asiasta, jota ei voida sanoin ilmaista.
Punapistetähtäin
Punapistetähtäin on yleensä paristovirralla toimiva heijastintähtäin, joka luo tähtäinnäkymään punaisen tai vihreän pisteen tai ristin. Tähtäin perustuu puoliläpäisevään peiliin, joka toimii tähtäysikkunana. Ampujan silmään heijastuu peilin kautta samalla myös pieni led-valo, joka muodostaa tähtäinnäkymän keskelle valopisteen. 2000-luvulla on ilmestynyt markkinoille myös ilman paristoja toimivia punapistetähtäimiä, joissa luonnonvalo kerätään valokuidulla yhdeksi, kirkkaammaksi pisteeksi.
Punapistetähtäimen etuna on ennen kaikkea tähtäyksen nopeus ja se on parhaimmillaan lyhyillä, alle 100 metrin etäisyyksillä. Sitä käyttävät paitsi sotilaat, myös haulikolla metsästäjät ja pistooliampujat. Punapistetähtäin helpottaa ampumista molemmat silmät auki. Punapisteen koko ilman suurennusta olevissa tähtäimissä on tyypillisesti 2-8 kulmaminuuttia. Mitä tarkempi ase on ja mitä kauemmas sillä halutaan ampua, sitä pienemmän pisteen pitää olla.
Käytännön näkökohtia
Punapistetähtäin voi olla avuksi silloin, kun dominoiva silmä on eriparia kätisyyden kanssa. Punapisteellä on nopeampi tähdätä kuin esimerkiksi kiikarilla, sillä se ei yleensä suurenna kohdetta ollenkaan ja näkökenttä on siksi laajempi. Optisena tähtäimenä sitä pitää suojata sateella ja pakkasella. Hämärässä, vaikka piste voi näkyä paljon paremmin, kuin aseessa olevat avotähtäimet, puoliläpäisevän linssin takia näkökenttä tähtäimen läpi on väistämättä pimeämpi.
Heikki Tuomela
Henkilöhistoria
Tuomelan äiti kuoli miliaarituberkuloosiin hänen ja hänen kaksoisveljensä ollessa puolitoistavuotiaita. Perheen isä kuoli Tuomelan ollessa 12-vuotias, jolloin hänen oli aloitettava työnteko. Toimeentulo oli niukkaa ja Tuomela kokeili useita ammatteja ennen taideopintoihin päätymistä. Jatkosodan jälkeen vuonna 1944 hän aloitti opinnot Taideteollisuuden keskuskoulussa koristemaalarin opissa. Tuomela ei kokenut alaa omakseen ja siirtyi vuosiksi 1947–1951 opiskelemaan Vapaassa taidekoulussa, jossa opettivat tuolloin Unto Pusa, Sulho Sipilä ja Sigrid Schauman. Ulkomaisiksi vaikutteikseen Tuomela mainitsi Vincent van Goghin ja Chaïm Soutinen sekä saksalaisen ekspressionismin. Suomalaisista aikalaistaiteilijoista hän arvosti Rafael Wardia.
Teosten aiheet ja tyyli
Tuomela maalasi taiteessa yleensä väheksyttyjä aiheita kuten yhteiskunnan marginaalissa olevia ihmisiä ja ilmiöitä. Hänen maalauksissaan on muun muassa palaneita taloja (esimerkiksi vanhassa Puu-Pasilassa), maaseudun elämää, romaninaisia sekä sirkusaiheita. Viettäessään kesiä Keuruulla hän saattoi pyytää kadulla vastaan tulevia ihmisiä mallikseen. Tuomela piti Åke Gulinia ensimmäisenä taiteensa pyrkimysten oivaltajana. Carl-Johan af Forselles kuvaili Tuomelan teosten henkilöitä ”antisankareiksi”. Tuomela maalasi myös omakuvia, joissa hän esiintyy toisinaan klovnin naamiossa, minkä on nähty kuvaavan hänen käsitystään taiteilijaminänsä yhteiskunnallisesta arvostuksesta. Uusien tyylien tulva erityisesti 1960-luvulla jätti virtauksista piittaamattoman Tuomelan marginaaliin ja vasta eläkkeellä hän pystyi omistautumaan kokonaan maalaamiselle. Hänen töissään ovat aina näkyneet siveltimenjäljet, mitä on välillä karsastettu. Hän käytti aina runsaasti maalia ja murrettuja värejä. Hänen tyylinsä on kuvattu olevan ekspressionismia, kolorismia tai naivismia.
Apurahat ja palkinnot
Ensimmäisen valtionapurahan Tuomela sai vasta 58-vuotiaana 1981. Vuonna 1986 hän sai Kalevalan palkinnon. Tuomela onkin todennut: "Olin tosiaankin Vapaassa taidekoulussa 50-luvulla ja siellä Sigrid Schauman sanoi minulle: Teistä kuullaan vielä paljon, mutta se vie kauan aikaa. No se on vienyt tosi kauan... ihmisiän."
Joulu, joulu on taas
Joulu, joulu on taas on Matti Siitosen eli Fredin yhdeksäs albumi, joka julkaistiin vuonna 1977.
Carnage (sarjakuvahahmo)
Carnage on Marvel-kustantamon sarjakuvissa esiintyvä superroisto, joka on sekä Hämähäkkimiehen että Venomin vihollinen. Hahmo esiintyi ensi kerran nimellä Cletus Kasady Amazing Spider-Man -lehden numerossa 344 ja Carnagena saman lehden numerossa 360.
Hahmon synty
Carnage syntyi, kun Eddie Brock alias Venom oli vankilassa. Venomin symbiootista jäi osa vankilaan, eli hän "lisääntyi". Hieman myöhemmin Cletus Kasady, sarjamurhaaja, vangittiin samaan selliin, jossa Venom oli ollut. Myöhemmin Kasady altistui selliin jääneelle osalle Venomin symbioottia.
Carnage pystyy symbiootin avulla luomaan erilaisia aseita, kuten veitsiä ja muita teräaseita. Hän pystyy myös ampumaan symbioottipuvustaan paloja. Carnage on usein ollut vankina Ravencroft-instituutissa.
Historia
Yhdestätoista murhasta tuomittu psykopaattinen sarjamurhaaja Cletus Kasady vietti aikaansa uuden sellitoverinsa Eddie Brockin kanssa Ryker's Islandin vankilassa. Venomina myös tunnettu Brock oli joutunut eroon symbioottisesta toisesta puolestaan, mutta olento palasi Brockin luo yhdistyäkseen isäntäänsä jälleen kerran. Venom murtauduttua vankilasta symbiootista oli kuitenkin jäänyt osanen selliin. Tämä löysi murhanhimoisesta Kasadysta isännän itselleen ja näin syntyi Carnage. Hänkin pakeni vankilasta ja aloitti tappamisen.
Saatuaan Brockin sellitoverin paon selville Hämähäkkimies tutki Kasadyn olleen St. Estesin poikakodissa – joka oli tuhoutunut tuhopoltossa. Aavistuksen perusteella Peter palasi tuhoutuneelle rikospaikalle. Siellä Hämähäkkimies taisteli Carnagea vastaan mutta voimakas olento päihitti hänet ja katosi. Yhdessä Liekin kanssa Hämähäkkimies matkusti saarelle, jonne hän oli paikantanut Brockin tiedustellakseen häneltä Carnagen tuhotöistä. Venom teki aselevon ja auttoi sankareita taltuttamaan Carnagen. Hämähäkkimies ei pystynyt pysymään sopimuksessa; Ihmenelosten avulla hän järjesti Venomille väijytyksen ja vei hänet viranomaisten haltuun.
Carnage puolestaan siirrettiin Ravencroft-instituuttiin. Hänen voimansa tekivät hänestä miltei mahdottoman pitää kurissa; pian tämän jälkeen hän pakeni. Ulkomaailmassa Carnage liittoutui toisten sekopäiden Shriekin, Raadon, Demomörön ja Doppelgangerin kanssa. Venom liittoutui taas vastahakoisesti Hämähäkkimiehen kanssa tätä uhkaa vastaan. Muiden sankareiden avulla – joihin lukeutuivat Deathlok, Musta Kissa, Kapteeni Amerikka ja Rautanyrkki – he palauttivat Kasadyn Ravencroftiin. Tämäkään reissu ei kestänyt kauan. Seuraavan vankilapaon yhteydessä Kasady otti tehtäväkseen tappaa ainoan ystävänsä koskaan, Billy Bentinen – toivoen edistävänsä näin viestiään kaaoksesta ja tuhoavansa käsitykset, että ystävyyteen pitäisi vastata ystävyydellä. Hämähäkkimies päihitti Carnagen vasta kun Bentine huiputti olennon palaamaan ihmismuotoon, jolloin Kasady oli altis normaalille tyrmäykselle.
Muiden epäonnistuneiden pakoyritysten myötä Kasady vaikutti rypevän sen aiheuttamassa riemussa, mutta symbiootilla oli toinen temppu hihassaan: se yritti odottamatonta ja hylkäsi Kasadyn vallaten myöhemmin John Jamesonin, Ravencroftin turvallisuuspäällikön. Etsien Hämähäkkimiehen – jona tällöin toimi Ben Reilly – symbiootti salli seittisingon voittaa uuden isäntänsä. Ilman Jamesonia olento valtasi Benin luoden miltei voittamattoman Hämähäkkicarnagen. Benin tahdonvoima kuitenkin voitti; hän pystyi hallitsemaan symbiootin murhahaluja tarpeeksi kauan palauttaakseen sen Ravencroftiin, jossa se taltutettiin jälleen kerran. Päättäväinen symbiootti omaksui pian uuden lähestymistavan: se yritti riivata avaruutta tutkivan Hopeasurffarin luoden Kosmisen Carnagen. Tuntien symbioottien tappavan rodun ennestään Surffari voitti olennon ja sulki sen energiakoteloon.
Myöhemmin Norman Osborn sai Carnagen symbiootin käsiinsä ja surmasi entisen rikostoverinsa, Phil Urichin, joka käytti viimeisinä vuosinaan Mörön nimeä. Osborn loi symbiootin ja kehittämänsä menninkäisseerumin avulla uuden superrikollisen, Punaisen menninkäisen.
Voimat ja varusteet
Carnage kykenee nostamaan 20 tonnia, muokkaamaan symbiootistaan esimerkiksi aseita sekä ampumaan siitä paloja. Lisäksi Carnage on yliluonnollisen ketterä, ja kykenee muuttumaan näkymättömäksi tai muokkaamaan itsensä "normaalimman" näköiseksi. Carnage ei pysty tuottamaan seittiä, toisin kuin Venom ja Hämähäkkimies.
Ultimate Carnage
Ultimate Carnage esiintyi Hämähäkkimiehen Ultimate Spider-Man -lehdessä vuonna 2006. Tutkija Curt Connors yritti keksiä "yleislääkkeen" Peterin verta tutkimalla, joka olisi voinut parantaa esimerkiksi syövän.
Animaatiosarja
Cletus Kasady eli Carnage esiintyi animaatiossa vasta vuoden 1994 Hämähäkkimies-sarjassa. Näillä muutamilla kerroilla häntä ääninäytteli Scott Cleverdon. thumb|left|Carnage Hämähäkkimiehen animaatiosarjassa Jaksot, joissa Cletus Kasady/Carnage esiintyvät:
37 "Venomin paluu",
38 "Carnage" ja
Jaksossa 50 "Mary Janen etsintä" oli Mysterion rakentama Carnage-robotti.
64–65 Hämähäkkisodissa (Carnage-symbiootti yhdistettynä Peter Parkeriin) (tosin on mahdollista, ettei Carnagen symbiootti ole sama kuin se oli tässä maailmassa).
Elokuvat
Vuoden 2018 Venom -elokuvassa Cletus Kasady nähdään vain lyhyesti elokuvan lopputekstien välissä näytetyssä kohtauksessa. Siinä Venomina tunnettu Eddie Brock menee San Quentinin vankilaan haastattelemaan Kasadyä, joka vannoo pakenevansa ja tuovansa kaupunkiin ”verilöylyn”. Elokuvassa ja sen vuonna 2021 tulevassa jatko-osassa, Venom: Let There Be Carnagessa, häntä näyttelee Woody Harrelson.
Hilja Skantzin murha
Hilja Skantzin murha oli Helsingissä 6. toukokuuta 1929 tapahtunut ryöstömurha jonka uhrina oli talonmiehenvaimo Hilja Maria Skantz. Tekijäksi paljastui Skantzin perheen tuttava, toimeton viilari Kalervo Vilkuna (1906–1964) jonka isä oli kirjailija Kyösti Vilkuna.
Tapahtumien kulku
Hilja Skantz löydettiin murhattuna kotoaan Mariankatu 19:ssä maanantaina 6. toukokuuta. Pian tämän jälkeen hänen miehensä Heikki Skantz pidätettiin teosta epäiltynä koska naapurit olivat kuulleet Hilja Skantzin huutaneen noin 12 aikaan "jos kerrankin siitä pääsisin" ja sen otaksuttiin viitanneen johonkin henkilöön koska puolisoiden välillä oli ollut riitoja. Huoneistosta kirjoituspöydän takaa löytyi myös säkkikankaaseen kiedottuna ja narulla sidottuna puolen kilon painoinen katukivi ja saman säkkikankaan palasia löytyi myös perheen lukitusta puukellarista. Heikki Skantz kiisti syyllisyytensä ja kertoi olleensa murhapäivänä kello 11:ta ja 12:25:n välillä ensin Helsingin rautatieasemalla saattamassa erästä tuttavaansa ja sitten hoitamassa taloyhtiön asioita. Palattuaan kotiin kello 12.25 hän löysi vaimonsa murhattuna ja kutsui heti poliisit paikalle. Tässä yhteydessä havaittiin että Skantzien asunnosta oli hävinnyt puolisoiden kellot sekä kaksi sormusta.
Toinen sormus löytyi Pursimiehenkadun panttilainaamosta jonne se oli viety tiistaina 7. toukokuuta. Heikki Skantz oli tällöin ollut jo pidätettynä joten hän ei ollut voinut sormusta pantata ja niinpä hänet vapautettiin. Keskiviikkona 8. toukokuuta pidätettiin Helsingin rautatieasemalta viilari Kalervo Vilkuna jonka hallusta tavattiin toinen Skantzien sormuksista ja kaksi panttikuittia rouva Skantzin kellosta ja toisesta sormuksesta.
Vilkuna kertoi poliisille olleensa Skantzien vanha tuttava ja vierailleensa usein perheen asunnossa. Maanantaiaamuna hän oli käynyt siellä pyytämässä Heikki Skantzia kirjoittamaan hänelle joitain todistuksia mutta asemalle lähdössä olleella Skantzilla ei ollut tällöin aikaa ja niinpä he poistuivat yhdessä asunnosta. Vilkuna kertoi sitten juopotelleensa lopun päivää tuntemattomien miesten seurassa ja palanneensa illalla Pursimiehenkatu 21:ssa sijainneeseen asuntoonsa. Hallussaan olleet Skantzeille kuuluneet esineet hän väitti ostaneensa tiistaiaamuna Eteläsatamassa eräältä tuntemattomalta mieheltä. Poliisi ei kuitenkaan uskonut tätä ja niinpä Vilkuna lopulta tunnusti surmanneensa rouva Skantzin.
Skantzin poistuttua asunnostaan Vilkuna oli mennyt talon kellariin josta hän oli löytänyt murha-aseena käytetyn katukiven jonka hän kietoi säkkikankaaseen ja tunki ylijääneet säkkikankaan palat Skantzien lukittuun kellariin oven raosta. Hän oli mennyt sitten Skantzien asuntoon ja pyytänyt rouva Skantzia kuumentamaan vettä pirtutotia varten. Rouva Skantz oli kuitenkin kieltäytynyt tästä ja nuhdellut Vilkunaa juopottelusta sekä kieltänyt tätä tarjoamasta alkoholia Heikki Skantzille. Kun rouvaa Skantz oli sitten kääntänyt selkänsä Vilkunalle, tämä iski häntä takaraivoon kolme kertaa mukanaan tuomallaan katukivellä. Rouva Skantz putosi polvilleen ja huusi tällöin naapurien kuulemat sanat. Saadakseen huutamisen loppumaan Vilkuna löi häntä puukolla useita kertoja selkään kunnes huuto loppui. Hän tutki sitten piirongin laatikot etsien rahoja ja otti samalla kellot ja sormukset haltuunsa. Vilkuna huomasi kuitenkin ikkunasta että Heikki Skantz oli palaamassa asuntoonsa ja niinpä hän piiloutui suureen vaatekaappiin. Heikki Skantz tuli huoneeseen ja havaittuaan murhan tapahtuneen haki paikalle erään toiseen miehen. He lähtivät sitten hakemaan lääkäriä ja poliiseja paikalle ja tällöin Vilkuna pääsi poistumaan piilopaikastaan ja asunnosta ilman että häntä huomattiin. Vilkuna vietti sitten lopun päivää kaupungilla ja meni tiistaina Pursimiehenkadun panttilainaamoon panttaamaan hallussaan ollen kellon ja sormuksen.
Hilja Skantz oli syntynyt 1903 Nivalassa jossa hänen miehensä Heikki Skantz toimi aiemmin suojeluskunnan paikallispäällikkönä. Täällä he olivat myös tutustuneet Kalervo Vilkunaan.
Helsingin raastuvanoikeus tuomitsi Vilkunan ryöstöstä, murhasta ja näpistelystä elinkaudeksi kuritushuoneeseen.
Raitakillinen
Raitakillinen (Aphanius danfordii) on hammaskilleihin kuuluva kalalaji. Lajia tavataan uhanalaisena Turkista.
Koko ja ulkonäkö
Raitakillinen voi kasvaa suurimmillaan 5–8 cm pitkäksi ja naaraat ovat koiraita kookkaampia. Sukupuolet eroavat toisistaan ulkonäöltään. Raitakilliskoiras on harmaa ja ruumiissa on 9–13 mustaa pystyjuovaa. Naaras on harmaa ja ruumiissa on tummia täpliä.
Levinneisyys ja elintavat
Raitakillistä tavataan vain Turkista maan keskiosista Kızılırmak- ja Seyhanjokien valuma-alueilta. Se elää erityisesti runsaasti kasveja kasvavissa, mutta kirkasvetisissä lähteissä. Raitakillinen syö pieniä äyriäisiä ja hyönteisten, kuten hyttysten, toukkia. Lajin lisääntymisaika on toukokuusta syyskuulle.
Arripi
Arripi (Arripis trutta) on arripien heimoon kuuluva kalalaji. Lajia tavataan pääosin Australian ja Uuden-Seelannin läheisyydessä sekä murtovesialueilla. Arripi on petokala. Suurimmat yksilöt saattavat painaa jopa 6 kiloa, mutta tavallisimmin arripit painavat noin 5,2 kg. Arripit ovat tärkeitä talouden kannalta, ja laji onkin usein kalastuksen kohteena.
Vejle
pienoiskuva|[[Tuulimylly Vejlessä ja tyypillinen tanskalainen talo. Tuulimylly on yksi Vejlen nähtävyyksistä ja tunnuksista, ja se näkyykin lähes joka puolelle kaupunkia.]] pienoiskuva|Vejlen vaakuna.
Vejle on Tanskassa Etelä-Tanskan alueella sijaitsevan Vejlen kunnan keskustaajama. Vuoden 2012 alussa taajamassa oli 51 804 asukasta. Taajama on Etelä-Tanskan alueen pääkaupunki.
Vejle ympärillä oleva luonto on rikasta. Laakson seinämillä kasvaa metsää ja Dyrehavenin hirvieläinpuistossa laiduntaa japaninpeuroja.
Säveltäjä, viulisti ja teatterikapellimestari Jacob Gade syntyi ja vietti lapsuutensa Vejlessä.
Historia
Vejle perustettiin 1100-luvulla saarelle, jokilaakson suistoon. Ensimmäinen maininta kaupungista on vuodelta 1256. Yhdyskunnalle myönnettiin kaupunkioikeudet vuonna 1372, mutta vasta 1800-luvun puolivälissä teollistuminen myötä Vejle muotoutui nykypäivän suosituksi ja varakkaaksi alueensa pääkaupungiksi.
Nähtävyydet
Kaupungissa on kukoistavia kävelykatuja ja historiallisia rakennuksia. Kulttuuria Vejlessä tarjoavat konserttihalli, musiikkitetteri ja kansainvälinen Casino Munkebjerg. Lisäksi kaupungissa pidetään erilaisia kulttuuritapahtumia. Vejlessä on myös useita museoita, muun muassa hiljattain uudistettu Vejlen taidemuseo, joka sisältää merkittäviä kokoelmia Tanskan ja Euroopan kuvataiteesta, ja Økolariet, joka on käytännön oppimiskeskus luonnosta, ympäristöstä ja sähköntuotannosta.
Muita nähtävyyksiä ovat muun muassa Vejlen vanhin rakennus Pyhän Nikolain kirkko 1200-luvulta, ja kaupungin maamerkkinä toimiva tuulimylly vuodelta 1847.
Urheilu
Horsensin tunnetuin urheiluseura on jalkapallon Superliigassa pelaava Vejle BK. Joukkue pelaa kotiottelunsa Vejle Stadionilla.
Via Appia
Via Appia oli roomalainen tie, joka kulki Italian eteläosassa ja johti Roomasta Brundisiumiin. Tien ensimmäinen osuus Capuaan valmistui vuonna 312 eaa. Brundisiumin se saavutti vuonna 264 eaa. Via Trajana korvasi myöhemmin Via Appian loppuosan alkuperäisen osuuden.
Via Appia oli suurista roomalaisista teistä vanhin ja Italian teistä pisin, ja se on ollut yksi kaikkein kuuluisimpia roomalaisia teitä. Tie toimi tärkeimpänä yhteytenä Italiasta Kreikkaan, Makedoniaan ja muualle itään päin. Näin siitä tuli Rooman kukoistuskaudella roomalaisista teistä tärkein, ja se esiintyy niistä useimmin antiikin kirjallisuudessa. Statius kutsui sitä ”teiden kuningattareksi”.
Tien synty
Via Appia oli varhaisin suurista roomalaisista teistä, joiden rakentamisajankohta tunnetaan, ja todennäköisesti ensimmäinen, joka tehtiin alusta saakka julkisena rakennustyönä. Sitä varhaisemmat tiet, kuten Via Salaria ja Via Tiburtina, olivat olleet pitkään käytössä luonnollisina kulkuväylinä ennen kuin ne muutettiin kivetyiksi roomalaisiksi teiksi. Roomasta on kyllä aina täytynyt olla olemassa tie Alba Longan ja Arician suuntaan, mutta Via Appian viivasuora linjaus sen alkumatkasta osoittaa, että sen on täytynyt olla kokonaan uutta työtä, joka on suunniteltu ja toteutettu kerralla.
pienoiskuva|pysty=1.06|Via Appiaa Rooman lähellä. Via Appia rakennettiin osana Rooman laajentumista kohti etelää. Sen ensimmäinen, Capuaan asti kulkenut osuus valmistui vuonna 312 eaa. kensori Appius Claudius Caecuksen rakennuttamana. Se oli Rooman julkisista teistä ensimmäinen, joka nimettiin rakennuttajansa mukaan. Capuasta tietä jatkettiiin Beneventumiin ja edelleen Brundisiumiin päin. Se saavutti Venusian vuonna 291 eaa., Tarentumin vuonna 281 eaa. ja Brundisiumin vuonna 264 eaa. Aurelius Victor erehtyy sanoessaan, että jo Appius Claudius Caecus olisi rakennuttanut tien aina Brundisiumiin saakka.
On ollut epävarmaa, kulkiko alkuperäinen Appius Claudius Caecuksen rakennuttama Via Appia vielä Pontisten soiden läpi. Soiden kuivattamisesta jo tuohon aikaan ei ole mainintoja, eikä tien rakentaminen olisi onnistunut ilman tätä. On todennäköisempää, että tie kulki soiden ohi Via Setinan reittiä, eli idempänä kukkuloilla Coran, Norban ja Setian kautta. Tähän voisi viiitata se, että Lucilius valittaa tien mäkisyyttä Setian seudulla kuvatessaan matkaansa Roomasta Capuaan. Viimeistään tasavallan loppuaikana soiden poikki kulki tie sekä myös sen vierellä kulkenut kanava. Horatius, joka on jättänyt runollisen kuvauksen koko matkasta Roomasta Brundisiumiin, antaa ymmärtää, että vielä hänen aikanaan matkailijoille oli tyypillistä jatkaa matkaansa Forum Appiista vesitse kanavaa pitkin. Kanavaa ei käytetty niinkään siksi, ettei tietä olisi ollut olemassa, vaan siksi, että vesitse matkustaminen oli mukavampaa ja ja voitti aikaa, sillä se mahdollisti matkustamisen myös yöllä. Muulit vetivät kanavassa olleita aluksia kulkien itse tiellä.
Strabon sanoo Via Appian johtaneen hänen aikanaan Roomasta Brundisiumiin, ja kuvaa koko tien pituudeksi 360 mailia eli noin 532 kilometriä. Hän kuvaa, että loppupäässä Beneventumin ja Brundisiumin välillä matkaajalla oli kaksi vaihtoehtoista reittiä: Via Appia, joka sopi vaunuille, sekä toinen tie, Via Minucia (vaikkakaan Strabon ei mainitse sen nimeä), joka oli huonokuntoisempi ja sopi lähinnä muuleille, ja kulki Beneventumista vuorten yli Apulian tasangolle Herdoniaehen, ja sieltä Canusiumin, Caelian ja Egnatian kautta Brundisiumiin. Horatiuksen reitti oikaisi Via Minuciaakin kulkien Trivicumin kautta Canusiumiin.
pienoiskuva|vasen|pysty|Via Appiaa Rooman lähellä noin 3,8 mailin (5,7 kilometrin) kohdalla.
Myöhempi historia
Via Appiasta pidettiin hyvää huolta, ja sitä kunnostettiin usein. Caius Gracchus parannutti useita roomalaisia teitä, ja ne rakennettiin oletettavasti hänen aikanaan ensimmäistä kertaa sellaiseen laadukkaaseen muotoon, mistä ne myöhemmin tunnettiin. Muun muassa Julius Caesar toimi nuorempana Via Appiasta vastanneena virkamiehenä (curator Viae Appiae), mistä oli tullut pysyvä virka, ja käytti suuria summia sen parantamiseen. Siitä huolehtivat myös monet keisarit, mikä tulee ilmi lukuisista piirtokirjoituksista.
Erityisesti Via Appiaa kunnostutti keisari Trajanus. Sen vanhaa reittiä myös oikaistiin tai muutettiin helpompikulkuiseksi. Trajanus muun muassa rakennutti suoran osuuden Pontisten soiden läpi Forum Appiista Tarracinaan. Trajanus myös rakennutti suunnilleen Via Minucian reitille Via Trajanan, joka oikaisi Via Appian alkuperäistä loppumatkaa, ja muodostui ajan kuluessa suositummaksi reitiksi, niin että se alettiin nähdä Via Appian osana. Samalla Via Appian alkuperäinen loppuosa jäi vähällä käytölle. Se esiintyy edelleen Itinerarium Antonini Augustissa, mutta ei Via Appian pääreittinä. Sama lähde osoittaa, kuinka ”Via Appian” merkitys muuttui ajan kuluessa muutoinkin epämääräisemmäksi, ja nimen alle luettiin myös Rhegiumiin johtanut Via Popilia.
Via Appia säilyi pitkään Länsi-Rooman kukistumisen jälkeen. Pontisten soiden läpi kulkenut osa, joka nopeimmin alkoi kärsiä ylläpidon puutteesta, kunnostettiin Teoderik Suuren toimeksiannosta. Prokopios, joka matkusti tietä pitkin 40 vuotta myöhemmin, kehuu sen rakennetta ja kuntoa. Hän kertoo, että matka Roomasta Capuaan kesti viisi päivää, ja että tien leveys oli sellainen, että se mahdollisti vastakkaisiin suuntiin matkalla olleiden vaunujen kohtaamisen.
Paavi Pius VI määräsi Via Appian kunnostettavaksi 1700-luvulla samalla kun Pontiset suot kuivattiin jälleen kerran. Samalla tien rinnalle rakennettiin samansuuntainen uusi tie Via Appia Nuova. Via Appian alkupään hyvin säilynyt osuus puhdistettiin ja tutkittiin varsin perusteellisesti 1800-luvulla. Vuoden 1960 olympialaisissa Via Appiaa toimi osana miesten maratonjuoksun reittiä.
Reitti
pienoiskuva|pysty=1.6|Via Appian reitti. Katkoviivalla merkitty tien loppuosan myöhemmin korvannut [[Via Trajana.]]
Roomasta Capuaan
Via Appian ensimmäinen osa Roomasta Capuaan oli pääosuus, josta kaikki myöhemmät jatkeet ja haaraumat olivat riippuvaisia. Osuuden asemapaikat olivat:
Osuuden pituus oli 132 roomalaista mailia eli noin 194 kilometriä. Tie oli Roomasta Tarracinaan lähes täysin suora, ja siksi myös asemapaikat on ollut suhteellisen helppo paikantaa. Kaupunkien välille merkityt asemapaikat olivat yleensä lähinnä tieasemia, mutationes, joissa pidettiin hevosia vaihtoa varten.
Roomasta Caecilia Metellan haudalle pienoiskuva|[[Porta San Sebastiano, antiikin Porta Appia.]]
Via Appia sai tavallaan alkunsa jo Serviuksen muurien sisäpuolelta Circus maximuksen kaakkoispään lähellä olleesta teiden risteyksestä, johon tuli muun muassa tie pohjoisesta Colosseumilta päin. Ei kuitenkaan tiedetä, oliko tällä muurien sisäpuolisella osuudella joku oma nimi. Varsinaisesti Via Appian katsotaan alkaneen Serviuksen muurien Porta Capena -portilta. Noin puoli mailia portin jälkeen Via Appia erkaantui Via Latinasta, joka kulki idempänä, niin että Aurelianuksen muureista tiet kulkivat eri porteista. Portti, jonka kautta Via Appia lopulta poistui Roomasta, tunnettiin nimellä Porta Appia; nykyisin siitä käytetään nimeä Porta San Sebastiano. Muurien välisellä alueella tiellä oli kolme triumfikaarta, jotka oli pystetty Drusuksen, Trajanuksen ja Lucius Veruksen kunniaksi. Drusuksen nimiin on liitetty nykyaikaan säilynyt niin kutsuttu Drusuksen riemukaari, joka ei kuitenkaan todellisuudessa liity häneen.
pienoiskuva|vasen|Via Appian ensimmäisen mailipylvään ennallistus alkuperäisellä paikallaan. Tien ensimmäinen mailipylväs sijaitsi noin 120 metriä Porta Appian ulkopuolella, sillä etäisyydet mitattiin aina Porta Capenalta. Heti Porta Appian ulkopuolella sijiaitsi Marsin temppeli. Noin puolen mailin päässä Porta Appiasta tie ylitti Almo (nyk. Almone) -joen. Joen jälkeen tie teki huomattavan mutkan, mutta kulki toisesta mailipylväästä saakka hyvin suoraa linjaa Bovillaehen Albanolaisvuorten juurelle.
Via Appian varrella, sekä jo Serviuksen ja Aurelianuksen muurien välillä että viimeksi mainitun ulkopuolella, oli lukuisia hautoja. Tien varrella on ollut myös monia merkittäviä rakennuksia, joista monista on säilynyt huomattavia osia. Tien vasemmalla puolella pian Almon ylittämisen jälkeen sijaitsi keisarillinen Getan hauta. Vähän myöhemmin tien vasemmalle puolella on suuri hauta, joka tunnetaan Priscillan hautana. Se oli Domitianuksen vapautetun Abascantiuksen ja tämän vaimon Priscillan muistomerkki, josta Statius esittää yksityiskohtaisen kuvauksen. Heti sen jälkeen tien vasemmalla puolella on Domine Quo Vadis -kirkko eli Pyhän Neitsyt Marian kirkko (Santa Maria delle Piante). Se sijaitsee paikalla, jossa Roomasta pakoon lähtenyt apostoli Pietari perimätiedon mukaan kohtasi Jeesuksen. Kirkossa on marmorikivi, jossa on Jeesuksen jalanjäljiksi kutsutut jäljet (tosin nykyisin kirkossa on kiven kopio).
Suunnilleen toisen mailin kohdalla, tien oikealla puolella, sijaitsevat Pyhän Calixtuksen (San Calliston) katakombit ja noin mailin kohdalla Pyhän Sebastianuksen (San Sebastianon) katakombit. Hieman Pyhän Sebastianuksen katakombien jälkeen tien vasemmalla puolella sijaitsivat keisarillinen Maxentiuksen mausoleumi, joka tunnetaan myös Valerius Romuluksen mausoleumina, sekä Maxentiuksen huvila, johon kuului Maxentiuksen circus.
pienoiskuva|[[Caecilia Metellan mausoleumi.]] Samoin tien vasemmalla puolella, lähes tarkalleen kolme mailia Roomasta, sijaitsi Via Appian haudoista huomattavin ja tunnetuin, Caecilia Metellan mausoleumi. Metella oli Quintus Caecilius Metellus Creticuksen tytär ja Crassuksen vaimo. Tornimainen mausoleumi muutettiin keskiajalla osaksi linnaa, joka tunnetaan nimellä Castrum Caetani. Mausoleumi on säilynyt nykyaikaan hyvin, ja se on tunnettu bukranion-koristeensa ansiosta nimellä Capo di Bove. Tien toisella puolella on Pyhän Nikolaoksen kirkko San Nicola a Capo di Bove.
Caecilia Metellan haudalta Bovillaehen
Caecilia Metellan hautaa seuraavan osuuden huomattavimpiin hautoihin lukeutuu Servilius Quartuksen hauta tien vasemmalla puolella noin mailia Roomasta.
pienoiskuva|vasen|Via Appian kiveystä noin neljännen mailin kohdalla. Via Appian viidennen mailipylvään lähellä sijaitsi Ustrinum eli paikka, jossa kuolleiden ruumiit poltettiin, ennen kuin tuhkat sijoitettiin tien varren lukuisiin hautoihin. Viiden mailin (quinti) kohdalla sijaitsi Quintilliusten huvila, jonka rakennuttivat vuoden 151 konsulit, veljekset Sextus Quintillius Valerius Maximus ja Sextus Quintillius Condianus. Commoduksen surmautettua heidät rakennuksesta tuli todennäköisesti keisarillinen huvila. Rakennuskokonaisuudesta on säilynyt huomattavia raunioita.
pienoiskuva|vasen|[[Quintilliusten huvilan raunioita.]] Lähempänä kuudetta mailia, tien vasemmalla puolella, sijaitsi suurikokoinen pyöreä mausoleumi, joka tunnetaan nykyisin nimellä Casal Rotondo. Se on ehjänä ollut Caecilia Metellan mausoleumiakin suurempi. Sitä on aiemmin ehdotettu Messalla Corvinuksen haudaksi. Rakennus on nykyisin keskiaikaisen maatalon perustana. Mausoleumin raunioiden vieressä sijaitsee arkeologi Luigi Caninan muinaislöytöjensä marmorinpalasista kokoama tiiliseinämä.
Noin kahdeksan mailin kohdalla sijaitsi pieni temppeli. Sitä on joskus ehdotettu Herculeen temppeliksi, jonka Domitianus rakennutti tai kunnostutti, mutta säilyneiden raunioiden perusteella rakennus vaikuttaa todellisuudessa olevan varhaisempi. Yhdeksän mailin eli Ad nonumin tieaseman kohdalla on keisarikaudella rakennetun huvilan rauniot sekä suuri pyöreä tiilirakennelma, jota pidetään keisarillisena Gallienuksen mausoleumina. Siihen haudattiin Gallienuksen lisäksi myös Severus II.
Mustalintu
thumb|Mustalinnun munia. Mustalintu (Melanitta nigra) on keskikokoinen musta sorsalintu. Sen vanha kansanomainen nimi oli meriteeri.
Via Appia
Roomasta Capuaan
Noin 11–12 mailin kohdalla Via Appia alkoi nousta Albanolaisvuorille, mitä kesti noin kolmen mailin verran, joskin nousu oli aluksi hyvin loivaa. Bovillaen kaupunki jäi hieman tien oikealle puolelle. Se esiintyy Tabula Peutingerianassa yhtenä tien asemista, mutta sen etäisyys Roomasta on merkitty siinä virheellisesti 10 mailiksi; todellinen etäisyys oli 12 mailia.
Mustalintu
Koko ja ulkonäkö
thumb|Koiras. Mustalintu on 44–54 cm pitkä ja sen siipien kärkiväli on 70–84 cm. Mustalintukoiraan höyhenpuku on musta, mutta käsisulat ovat vaaleat. Nokka on sivuilta musta ja keskeltä keltainen, ja siinä on pieni kyhmy. Naaras on väriltään likaisenruskea. Sen niska ja päälaki ovat tummanruskeat, mutta posket vaaleammat. Nokka on kokotumma eikä siinä ole kyhmyä. Nuoret yksilöt muistuttavat naarasta, mutta niillä on vaaleampi, ruskeanvalkea vatsa ja niiden puku on ruskeammanvärinen, ei niin harmaa kuin vanhoilla naarailla.
Via Appia
Roomasta Capuaan
Tämän jälkeen tie nousi edelleen suoraa linjaansa noudattaen Albanumin kukkulalle, joka sijaitsi 14 mailin päässä Roomasta. Tien varrella sijaitsi Domitianuksen huvila. Kaksi mailia myöhemmin tie ohitti Arician, ja poikkesi sen kohdalla suorasta linjasta, jota oli kulkenut niin kauan, laskeutuen kaupungin juurella olleeseen laaksoon jyrkkää rinnettä, joka tunnettiin nimellä Clivus Aricinus. Hieman myöhemmin se kulki laakson alimman osan yli massiivista pengertietä pitkin.
Mustalintu
Koko ja ulkonäkö
Vanhin suomalainen rengastettu mustalintu on ollut 8 vuotta ja 3 päivää vanha. Euroopan vanhin oli islantilainen 16 vuotta ja 9 kuukautta vanha lintu.
Via Appia
Roomasta Capuaan
Ariciasta Tarracinaan
Arician jälkeenkin Via Appia poikkesi jonkin verran suoralta linjalta kukkuloita ja järviä kierrellessään. Lanuvium jäi tien oikealle puolelle, ja tien varrrella sen kohdalla sijaitsi tieasema Sublanuvio (Sub Lanuvio). Sen jälkeen tie laskeutui Albanolaisvuorten takaiselle tasangolle ja saavutti Tres tabernaen tieaseman. Forum Appii sijaitsi 43 mailipylvään kohdalla, ja pylväs on löydetty alkuperäiseltä paikaltaan. Tämä osoittaa samalla Itinerarium Antonini Augustin tähän saakka antamat etäisyydet täsmälleen oikeiksi. Tien alkuperäistä kiveystä on ollut näkyvissä useissa paikoissa Arician ja Tres tabernaen välllä.
pienoiskuva|Via Appiaa nykyisessä [[Terracinassa, antiikin Tarracinassa.]] Tämän jälkeen tie jatkoi viivasuoraan tasangon ja Pontisten soiden läpi. Tres tabernaen ja Forum Appiin välillä sijaitsi Tripontium, josta alkoi 19 mailin mittainen ja tästä nimen Decennovium saanut soiden läpi kulkenut kanavaosuus, joka kulki tien vierellä. Noin mailia Forum Appiista ja suunnilleen kanavaosuuden puolivälissä sijaitsi tästä nimensä saanut tieasema nimeltä Ad medias. Kanava päättyi hieman ennen Tarracinaa, ja matka jatkui jälleen maitse. Tarracina oli 62 mailin tai pelkästään Itinerarium Antonini Augustia seuraamalla 61 mailin päässä Roomasta.