cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Pierre Loti
Elämä
Loti kierteli kaukomaita, mutta oli aika-ajoin komennettuna kotikaupunkiinsa Rochefortiin, jossa hän pitkästyi. Hän sisusti kotinsa itämaisella rekvisiitalla. Hänen tunnetuimpien teostensa Veljeni (1883) ja Islannin kalastaja (1886) innoituksena oli kuitenkin kotiseutu Charente. Madame Chrysanthème (1887) sai herätteitä japanilaisesta Nagasakin kaupungista. Sen pohjalta Puccini sävelsi 1904 oopperan Madama Butterfly.
Loti avioitui 1886 Blanche Franc de Ferrièren kanssa. Le Roman d’un Enfant ilmestyi 1890, ja siinä hän kertoo lapsuudestaan, jota hallitsi voimakastahtoinen äiti. Hänet valittiin Ranskan akatemian jäseneksi 1891, mutta valinnan taustalla oli juonittelu Émile Zolaa vastaan. Ramuntcho syntyi 1896, ja sen innoittajana oli Baskimaa, jonne hänet oli komennettu. Hänen vuonna 1894 organisoimansa matka Pyhään maahan osoittautui pettymykseksi. Vuonna 1898 Loti kirjoitti Judith Renaudinin, joka on näytelmä hänen Alankomaista Ranskaan paenneista sankarillisista esivanhemmistaan.
Vuonna 1900 alkoi kaksivuotinen matka Kaukoitään ja sieltä Egyptiin ja Turkkiin, ja tuloksena oli kertomuksia: Les derniers jours de Pékin, Vers Ispahan, La mort de Pheilae ja Le Pèlerin d’Angkor, kaunis tarina siitä, kuinka hän löysi Angkorin. Hän kirjoitti viimeksi mainitun vuonna 1901, mutta se ilmestyi vasta 1912. Ennen ja jälkeen ensimmäisen maailmansodan hän toimi Turkin vapauttamisen puolesta. Hän oli jäänyt eläkkeelle 1910, mutta maailmansodan puhjetessa hän halusi takaisin palvelukseen ja sai nimityksen kenraali Joseph Gallienin yhteysupseeriksi. Sotavuosina hän kirjoitti runsaasti raportteja ja propagandasävytteisiä kertomuksia. Kunnialegioonan suurristin Grand-Croix’n hän sai 1922. Hän kuoli kotiseudullaan Hendayessa 1923.
Vaikutus
Loti kuului Olavi Paavolaisen nuoruudenihanteisiin. Hänen muutamien ystäviensä kanssa perustamassaan Torstai-seurassa ihailtiin turmeltuneita kaukomaiden kirjailijoita, joihin Loti kuului. He ottivat oppia Lotin oopiuminhämyisistä kertomuksista. Lopulta Lotin juuri kuoltua Paavolaisen ja Katri Valan valtasi todellinen Loti-kuume, ja he lukivat tämän teoksia Loti’n avioliitto ja Veljeni. Kuitenkin vasta 1940-luvun alussa Paavolainen lähti Turkkiin kaikkien ”Istanbulista haaveilevien kantaisän” Lotin jalanjäljille, kuten Panu Rajala toteaa Paavolais-elämäkerrassaan Tulisoihtu pimeään.
Lotin teokset olivat hänen omana aikanaan suosittuja. Hänen matkaromaaneilleen ovat ominaisia tunnelmat merellä ja hänen käymänsä eksoottiset paikat. Hän kuvaa eurooppalaisten kaipuuta alkuperäisyyteen ja luonnonläheisyyteen. Teokset ovat pohjaltaan omaelämäkerrallisia lisättynä kuvitteellisella aineistolla.
Kallisarvoinen helmi
Kallisarvoinen helmi (engl. Pearl of Great Price) on osa mormonismin pyhien kirjoitusten kaanonia. Myöhempien Aikojen Pyhien Jeesuksen Kristuksen kirkko, joka on julkaissut teoksen myös suomeksi, käyttää sitä pyhänä kirjoituksenaan, samoin kuin eräät muutkin mormonistiset uskonyhteisöt. Sen sijaan Kristuksen yhteisö (engl. Community of Christ), entiseltä nimeltään Reorganisoitu Myöhempien aikojen pyhien Jeesuksen Kristuksen kirkko, ei tunnusta Kallisarvoista helmeä pyhäksi kirjoitukseksi. Kirja on saanut omintakeisen nimensä Jeesuksen vertauksessaan mainitsemasta "kallisarvoisesta helmestä" (Matteus 13:45-46), jonka kauppias löysi ja löydettyään osti kaikilla rahoillaan.
Kallisarvoinen helmi on kokoelma kirjoituksia, joita MAP-kirkko pitää pyhinä ja Jumalan innoittamina kirjoituksina. Nämä kirjoitukset ovat peräisin profeetta Joseph Smithiltä ja ne julkaistiin hänen aikanaan kirkon virallisissa aikakauslehdissä. Smithin kuoleman jälkeen Isossa-Britanniassa lähetystyötä johtava apostoli Franklin D. Richards julkaisi nämä yhtenä kirjana vuonna 1851. Kallisarvoinen helmi hyväksyttiin pyhäksi kirjoitukseksi 10. lokakuuta 1880.
Kallisarvoinen helmi koostuu viidestä osasta: Mooseksen kirjasta, Aabrahamin kirjasta, Joseph Smithin laatimasta Innoitetusta raamatunkäännöksestä otetusta Matteuksen evankeliumin 24. luvun käännöksestä, Joseph Smithin historiasta ja uskonkappaleista. Aabrahamin kirja on Joseph Smithin mukaan käännös hänen haltuunsa joutuneista egyptiläisistä papyruksista. Mooseksen kirja on Joseph Smithin laatima "innoitettu" käännös 1. Mooseksen kirjan alkuluvuista. Niiden sisältämä teologia eroaa monin paikoin Raamatun sisältämistä luomis- ja alkukertomuksista. Joseph Smithin historia on Smithin 1. persoonassa vuonna 1838 kirjoittama omaelämäkerrallinen kertomus hänen uskonnollisesta etsinnästään sekä hänen näyistään ennen MAP-kirkon perustamista. Tämän historian alaviittenä on Oliver Cowderyn todistus ja kuvaus Aaronin pappeuden palauttamisesta. Uskonkappaleet ovat MAP-kirkossa autoritatiivisen aseman saavuttanut tiivistelmä kirkon uskosta. Joseph Smith laati ne vuonna 1842 vastauksena Chicago Democrat -nimisen lehden päätoimittajan "Long" John Wentworthin kirjeeseen, jossa tämä tiedusteli MAP-kirkon keskeisiä uskonkappaleita.
Kallisarvoisen helmen syntykertomus alkaa 1820-luvulla, jolloin ranskalainen seikkailija ja harrastaja-arkeologi Antonio Sebolo sai Egyptin varakuninkaalta Mohammed Alilta luvan suorittaa arkeologisia kaivauksia Theban kaupungin lähellä Ala-Egyptissä. Sebolo löysikin joukon muumioita, joista 11 oli niin hyväkuntoista, että hän päätti ottaa ne mukaansa Eurooppaan myydäkseen ne museoille. Sebolo kuitenkin kuoli yllättäen Triestessä, ja muumiot siirtyivät perintönä hänen sisarenpojalleen Michael H. Chandlerille. Hän peri myös muumioiden mukana olleet papyruskääröt. Muumiot lähetettiin Chandlerille Yhdysvaltoihin, jossa hän esitteli niitä maksua vastaan näyttelyissä. Vuonna 1835 hän saapui muumionäyttelyineen Kirtlandiin, Ohioon, jossa MAP-kirkon tuolloinen pääpaikka sijaitsi. Kirkon profeetta Smith tutustui näyttelyyn ja vakuuttui siitä, että mukana olleet papyrukset sisälsivät arvokkaita kirjoituksia. Hän osti muumiot papyruksineen 2.400 dollarin hinnasta ja alkoi kääntää papyruksia. Smith ei tosin ollut koskaan opiskellut muinaista egyptin kieltä, mutta hän selitti tekevänsä käännöstyötä jumalallisella avulla. Smithin mukaan, papyrukset sisälsivät Aabramin itsensä kertoman kertomuksen hänen saamistaan ilmoituksista ja ajasta jonka hän vietti faaraon hovissa Egyptissä. Profeetta julkaisi käännöksensä "Times and Seasons"-lehdessä. Kallisarvoinen helmi sisältää kyseisen käännöksen mukaan luettuna kolme papyruksesta otettua kuvajäljennöstä selityksineen.
Kirjan alkuperäinen versio erosi hieman nykyisestä. Siinä oli mukana joitakin ilmoituksia, jotka nykyään sisältyvät Oppiin ja liittoihin sekä runo "Oh Say What is Truth?" ("Oi, kalliimpi maailman kultaa on", joka nykyään on MAP-kirkon laulukirjassa). Vuonna 1878 Mooseksen kirjan versiota laajennettiin hieman. Vuonna 1902 ilmestyi James E. Talmagen toimittava versio, jossa Opissa ja liitoissa oleva materiaali oli poistettu. Samalla hän jakoi kirjoitukset lukuihin ja jakeisiin. Vuonna 1976 kirjaan liitettiin Joseph Smithin näky pienten lasten pelastumisesta kirkkauden korkeimpaan asteeseen, korotukseen, ja Joseph F. Smithin näky Kristuksesta henkimaailmassa. Vuonna 1979 nämä poistettiin Kallisarvoisesta helmestä ja liitettiin Oppiin ja liittoihin numeroilla 137 ja 139.
Kallisarvoinen helmi ilmestyi suomeksi vuonna 1957.
Kritiikki
Egyptologien mukaan Kallisarvoisen helmen sisältämän Aabrahamin kirjan pohjana olleet papyrykset ovat todellisuudessa osa egyptiläistä kuolleiden kirjaa ja käännöstyö muinaisegyptistä ja kuvien tulkinta on suoritettu väärin.
Smithin kuoleman jälkeen papyrykset olivat kadoksissa, kunnes löydettiin sattumalta 11 katkelmaa papyruksista toukokuussa 1966 Metropolitan Museumista. Museo suostui lahjoittamaan ne MAP-kirkolle vuonna 1967. Papyrusten siirryttyä MAP-kirkon haltuun kirkko määräsi Brigham Youngin yliopiston professorin Hugh Nibleyn tutkimaan papyruksia. Nibley joutui kutsumaan avukseen egyptologeista ja kielitieteilijöistä koostuvan työryhmän. Nämä antoivat tyrmäävän arvostelun Smithin aikoinaan tekemälle "käännökselle". Egyptologien käsityksen mukaan löytyneet papyrukset olivat osa Hengitysten kirjaa (engl. "Book of Breathings"), joka puolestaan oli osa tunnettua egyptiläistä Kuolleitten kirjaa. Lisäksi tutkijat ajoittivat papyrukset Ptolemaiosten aikaan, siis noin puolitoista tuhatta vuotta Aabrahamin ajan jälkeen.
Mullan alla
Mullan alla (Six Feet Under) on yhdysvaltalaisen HBO:n tuottama draamasarja. Sen esittäminen alkoi Yhdysvalloissa 3. kesäkuuta 2001. Sarja oli sekä arvostelijoiden että yleisön suosiossa ja sitä tehtiin yhteensä viisi tuotantokautta eli 63 jaksoa. Sarjan loi Alan Ball, joka tunnetaan myös elokuvan American Beauty käsikirjoittajana sekä True Blood -televisiosarjan luojana. Sarjaa esitti Suomessa MTV3 ja siitä nähtiin syksyllä 2006 viides ja viimeinen tuotantokausi. Yle Teema esitti sarjan uusintana huhtikuusta 2009 alkaen.
Mullan alla kertoo omalaatuisen Fisherin hautausurakoitsijaperheen elämästä. Pääteemana on ironisuuden ja mustan huumorin värittämä kuolema.
Juoni
Sarjan aloitusjaksossa perheen isä Nathaniel Fisher kuolee traagisesti liikenneonnettomuudessa. Isä ilmestyy kuitenkin useasti sarjan myöhemmissä jaksoissa perheensä jäsenille jutustelemaan näiden kanssa – kuolleet kummittelevat sarjassa muutenkin vähän väliä. Fisherin elossa oleviin perheenjäseniin lukeutuvat äiti Ruth (Frances Conroy) sekä aikuiset lapset Nathaniel "Nate" (Peter Krause), David (Michael C. Hall) ja Claire (Lauren Ambrose).
Nate ja David ottavat isänsä kuoltua hautausurakointiliikkeen haltuunsa. Perheen esikoinen, 35-vuotias Nate, seurustelee shiatsu-hieroja Brenda Chenowithin (Rachel Griffiths) kanssa. Myöhemmin Nate tapaa uudelleen entisen kämppäkaverinsa Seattlen ajoilta Lisa Kimmelin (Lili Taylor), ja Lisa tulee Naten järkytykseksi raskaaksi. Natella on vakava sairaus; aivoverisuonten valtimo-laskimoepämuodostuma (AVM), jonka vuoksi hänelle tehdään iso leikkaus. Leikkauksen jälkeen Nate ryhdistäytyy ja Lisa ja tytär Maya muuttavat asumaan Naten kanssa. David tapailee poliisi Keith Charlesia (Mathew St. Patrick). Sarjaa on sekä kiitelty että moitittu sen avoimesti kuvaamasta homoseksuaalisuudesta. Kuopus Clare, sarjan alkupuolella varsin ailahtelavainen nuori nainen, alkaa lukion loputtua opiskella taidetta.
Sarjan jokaisen jakson alussa kuolee ihminen, ja vainajasta tulee aina Fisherin hautaustoimiston asiakas. Pääasiassa sarja keskittyy kuitenkin keskeisiin hahmoihinsa, heidän ihmissuhteisiinsa, elämiinsä ja ongelmiinsa.
Turun elokuvakerho
Turun elokuvakerho on Suomen vanhin yhtäjaksoisesti toiminnassa ollut elokuvakerho. Se perustettiin vuonna 1952. Yhdistys on määritellyt tehtäväkseen epäkaupallisen elokuvakulttuurin ja -sivistyksen vaalimisen Turussa.
Kerho järjestää kaksi kertaa vuodessa laadukkaiden elokuvien näytössarjan ja muuta elokuvaan liittyvää toimintaa.
Historiaa
Elokuvahistorioitsija Kari Uusitalo sanoo Turun Elokuvakerhon olleen helsinkiläisten Studion ja Akateemisen Filmikerhon ohella yksi kolmesta uranuurtajakerhosta ja syntyneen Aito Mäkisen aloitteesta. Perustajiksi hän nimeää Jukka Martinkarin ja Heimo Kallion. Vuonna 1952 perustetun elokuvakerhon tarkoituksena oli pyrkiä ”kehittämään elokuvayleisön makua väläyttämällä muutamin valikoiduin esimerkein elokuvahistorian kehitystä ja suurimpia nimiä”. Kerhon perustajat olivat lähinnä toimittajia ja teatteri-ihmisiä, ja jäseniä oli ensimmäisenä toimikautena noin sata. Kerho toimi syksystä 1953 kevääseen 1956 Turun Taiteilijaseuran alajaostona.
Ennen Turun elokuvakerhon perustamista Turussa toimi 1950-luvun alussa ranskalaisen elokuvan kerho. Samana vuonna 1952 ensimmäisten helsinkiläisten elokuvakerhojen kanssa perustettu Turun elokuvakerho aloitti Turun taiteilijaseuran alajaostona syyskuuhun 1955 asti, jolloin toiminta keskeytettiin talousvaikeuksien takia. Jo samassa kokouksessa päätettiin kuitenkin. perustaa uusi elokuvakerho, jonka perustamiskokous pidettiin 1956 helmikuussa. Henkilöt olivat suunnilleen samoja kuin vuoden 1952 puuhamiehet, millä perusteella Turun elokuvakerhon historian voi katsoa ulottuvaksi vuoteen 1952 ja kerhon voi sanoa olevan Suomen vanhin yhä toimiva elokuvakerho.
Vuonna 1956 uuden yhdistyksen tarkoitukseksi määriteltiin ”olla yhdistävänä elimenä elokuvataiteesta kiinnostuneiden ihmisten välillä ja kehittää jäsenten elokuvatietoutta”. Tätä yhdistys toteutti järjestämällä selostus-, kurssi- ja elokuvatilaisuuksia. Turkulaisten ylioppilaskuntien jäsenille myönnettiin jäsenmaksusta alennusta, ja elokuvakerholaisista noin puolet olikin korkeakouluopiskelijoita.
Suurimmillaan Turun elokuvakerhossa oli jäseniä 530 vuonna 1962.
Popmestarit
Popmestarit (Rytmi RILP 7082) on Popmuusikot ry:n järjestämien ensimmäisten pop-yhtyeiden SM-kisojen kuuden finalistin kokooma-LP. Kisat käytiin syksyllä 1970, levy ilmestyi vuonna 1971. Albumista on julkaistu cd-painos syksyllä 2010.
Okahaarake
thumb|300px|Selkänikaman okahaarake osoitettuna nuolilla Okahaarake on selkänikaman selänpuoleinen uloke, joka toimii kiinnityspintana selän ja eturaajan lihaksille. Atlaksen eli ensimmäisen kaulanikaman okahaarake puuttuu ja sen tilalla on ainoastaan pieni kyhmy, tuberculum dorsale. Muissa kaulanikamissa okahaarake suurenee kaudaalisesti, poikkeuksena on kuitenkin hevonen, jolla okahaarake on ainoastaan seitsemännessä eli viimeisessä kaulanikamassa. Rintanikamien okahaarakket ovat kaikilla eläinlajeilla huomattavat ja ne muodostavat eläimillä selän korkeimman kohdan, säkän. Rintanikamien okahaarakkeet ovat suurimmillaan painavilla eläimillä, jotka tarvitsevat vahvoille selän lihaksilleen suuren kiinnittymispinta-alan. Lannenikamien okahaarakkeet suuntautuvat kaudaalisesti muilla eläimillä paitsi lehmällä, jolle ne suuntautuvat kraniaalisesti. Ristiluun okahaarakkeet ovat suuntautuneet kaudaalisesti.
Okahaarakkeisiin kiinnityviä lihaksia
Wirbel (Anatomie)
Kim Kielsen
Kim Kielsen (s. 30. marraskuuta 1966) toimi Grönlannin pääministerinä vuodesta 2014 vuoteen 2021. Hän edustaa puoluetta Siumut, ja johti vuodesta 2018 alkaen kolmen puolueen koalitiohallitusta.
Nerudan postinkantaja
Nerudan postinkantaja on vuonna 1983 valmistunut chileläinen draama, jonka Antonio Skármeta ohjasi samannimisen kirjansa pohjalta. Se kertoo posteljoonin ja runoilija Pablo Nerudan ystävyydestä. Elokuvassa puhutaan espanjaa.
Myöhempi elokuvasovitus
Myöhempi ja kansainvälisesti tunnetumpi elokuvasovitus samasta Antonio Skármetan tarinasta on Il Postino – Posteljooni (1994).
SF
SF voi tarkoittaa ainakin seuraavia asioita:
SNOBOL
SNOBOL (lyhenne englannin sanoista "StriNg Oriented symBOlic Language") on tietokoneiden ohjelmointikieli, jonka kehittivät David J. Farber, Ralph Griswold ja Ivan Polonsky vuosina 1962–1967. Viimeinen versio alkuperäisiltä kehittäjiltä on SNOBOL4, joka on julkaistu vuonna 1967.
Ohjelmointikielen nimi on humoristinen viittaus vanhempaan COBOL-kieleen, mutta näillä kahdella ohjelmointikielellä ei ole muita yhtäläisyyksiä.
SNOBOL kehitettiin alun perin merkkijonojen käsittelyä varten.
Limusiini
Limusiini (limousiini) on pitkä loistoauto, joka on perinteisesti väriltään musta tai valkoinen. Limusiinin rakenteelle tyypillistä on ohjaamon ja matkustamon erottaminen kiinteällä tai avattavalla ikkunalla.
Yleensä limusiineja ajavat ammattiautonkuljettajat. Monet limusiinit ovat kuljetusyritysten omistuksessa, mutta suurin osa on silti vuokra-autoja taksien tapaan. Limusiineja voivat vuokrata sekä yksityiset ihmiset että yritykset juhla- ja muuhun vapaa-ajan käyttöön. Limusiineilla kuljetetaan yleensä juhlavieraita, poliitikkoja, virkamiehiä ja yritysjohtajia tai muita merkkihenkilöitä.
Sana limusiini juontuu Ranskan keskiosissa sijaitsevasta Limousinin alueesta. Alun perin sanaa käytettiin autoista, joissa oli avoin ohjaamotila ja suljettu matkustamo, ja nimitys viittasi auton profiilin samankaltaisuuteen Limousinin alueella perinteisesti käytetyn huppumallin kanssa.
Limusiinimalleja
thumb|Lancia 335 Quirinale (Torinon museo) Mercedes-Benz 600:n 012-version kilpailijana pidetty Rolls-Royce Silver Shadow oli valmistajalleen suurmenestys. Vuosien 1965–1980 välillä valmistui peräti 30 057 kappaletta, joihin sisältyi pitkän akselivälin versioita (Shadow EWB, myöhemmin Silver Wraith II) 4 915 kappaletta. Phantom V- ja VI-mallia valmistui vain 516 ja 374 kappaletta, ja niiden tuotantoaika 1959–1990 oli selvästi pidempi.
Cadillac Series 70/75:n eri sukupolvista (tarkka mallinimi vaihteli) Series 75 saavutti ”formal limousine” -luokassa USA:ssa ylivoimaisen aseman.
Daimler DR450 ja etenkin sitä seurannut DS420 (Jaguar 420G -tekniikka, 5 044 kappaletta 1968–1992) olivat monien monarkkien suosiossa: mm. Tanskan ja Ruotsin kuningashuoneet valitsivat DS420:n edustusautokseen.
Neuvostoliiton edustusautoja olivat GAZ M14 Tṧaika, joita tuli Suomeenkin idänkaupan myötä, ja valtiollisissa edustusajoissa käytetyt raskaammat ZIL-114/4104:t (vaikutteita 1964–1967 Imperial-limusiineista).
Kiinan kansantasavallalla oli vuosina 1963–1980 edustusautona maan ensimmäinen itsenäistä suunnittelua edustanut automalli Hongqi eli ”Punalippu”.
Japanin loistoautoista vain harvalukuiset keisarilliset mallit täyttivät limusiini-määrittelyn, eikä niitä viety ulkomaille: kotimaassaan suuresti arvostetut Nissan President tai Toyota Century (1967–1997 ulkoisesti lähes muuttumaton ) ovat myös tuiki tuntemattomia ulkomailla, vaikkakin ne suuren kokonsa ja V8- tai nyt jopa V12-moottorinsa vuoksi olivat ankarasti verotettuja, ja siten mielekkäitä vain suuryhtiöiden tai valtion eliiteille.
Monilla muillakin mailla oli oman ajoneuvoteollisuutensa loistomalleja, mutta ne perustuivat useimmiten ulkopuolisten koriräätäleiden pidentämiin tai muuttamiin sarjatuotantomalliin, vaikkapa Henri Chapronin eri Citroën DS -variantit (joiden valtiollista ”Presidentielle”-edustusautoa Charles de Gaulle kuuluu inhonneen sen väliseinän vuoksi) tai Lancia Flaminia 335 (myös: ”Quirinale” Rooman valtiohallinnon palatsin mukaan, 4 kappaletta, Landaulet-kattotyyppi).
Janne Heikkinen
Janne Heikkinen -nimisiä henkilöitä ovat:
Atqasuk
Atqasuk on kaupunki Pohjois-Alaskassa. Vuoden väestönlaskennassa Atqasukin asukasluku oli 228. Näistä 95 % edusti etnisesti Amerikan alkuperäiskansoja.
Kaupungin alueella sijaitsee Atqasuk Edward Burnell Sr. Memorial -lentokenttä, jonka yksi kiitotie palvelee keskimäärin 44:ää lentoa kuukaudessa.
Spekulatiivinen fiktio
Spekulatiivinen fiktio on kuvitteellisia maailmoja ja tapahtumia kuvaavaa kirjallisuutta. Termi on kattokäsite, joka käsittää alalajit tieteiskirjallisuus, fantasiakirjallisuus ja kauhukirjallisuus. Näiden piiristä voidaan erottaa lisäksi utopiakirjallisuus, steampunk, vaihtoehtoinen historia ja maaginen realismi. Termin käyttö yleistyi 2000-luvulla. Osa kirjailijoista on käyttänyt termiä erottamaan teoksiaan viihteellisestä tai lajityyppisidonnaisesta fantasiasta ja scifistä.
Martta Horjander
Marjatta ”Martta” Horjander (o.s. Hakkarainen, 11. helmikuuta 1930 Säyneinen – 16. joulukuuta 2009 Mänttä ) oli suomalainen henkinen opettaja, kirjailija, teosofi ja kristosofi, joka pyrki vuorisaarnan elämänohjeiden käytännöllistämiseen ja rauhanaatteen esille tuomiseen. 1970-luvulla Horjanderin ympärille syntyi Ihmisyyden tunnustajien liike.
Elämä
Martta Horjander aloitti Varkaudessa vuoden 1967 tienoilla sielullisissa vaikeuksissa olevien ihmisten auttamistyön, joka tapahtui välittämällä henkistä parannusvoimaa ja opettamalla. Vuonna 1968 Horjander sairastui, ja toivuttuaan sairaudesta hän koki, että hänellä oli joitakin telepaattisia ja muita yliluonnollisia kokemuksia. Hän koki olleensa myös yhteydessä ns. Ylösnousseisiin Mestareihin (teosofinen käsite), kuten kreivi Saint-Germainiin.
Syksyllä 1974 Horjander alkoi käydä kristosofisissa esitelmä- ja opiskelutilaisuuksissa. Hänen luonaan alkoi käydä myös henkisen tien etsijöitä. Horjander puhui veljeydestä ja henkisestä kulttuurista. Hänellä oli oma visio asuinyhteisöstä. 1970-luvun puolivälissä hän alkoi puhua aiheesta luonaan käyvien kanssa.
Veljeysaatteen innoittamana Horjander ja joukko nuoria vuokrasivat vuonna 1978 Kaavin Ahosenniemellä sijainneen vanhan kansakoulun, jonne he perustivat Ihmisyyden tunnustajiksi nimetyn asuinyhteisön. Vuodesta 1985 yhteisö on toiminut Mänttä-Vilppulassa, jossa sillä on nykyään kolme asuinyhteisöä: Väinölä, Sampola ja Toukola. Horjanderin perustaman yhteenliittymän tarkoituksena on omien sanojensa mukaan "tehdä kasvatus- ja valistustyötä Pekka Ervastin teosofis-kristosofisen elämänymmärryksen käytännöllistämiseksi".
Opetukset
Martta Horjanderille keskeisiä henkisiä opetuksia olivat jälleensyntyminen, karman laki ja aseettomuus. Pekka Ervast oli hänelle tärkein teosofinen opettaja. Horjander halusi uudistaa teosofista liikettä käytännölliseen suuntaan. Hän ei kuitenkaan löytänyt ajatuksilleen kannatusta jo olemassa olevien liikkeiden piiristä, ja katsoi siksi olevansa pakotettu perustamaan uuden teosofisen ryhmittymän. Horjanderin johtoajatus oli, että veljeysihanne tuli viedä aivan käytännön tasolle.
Pyhän Hengen kappeli
Pyhän Hengen kappeli on Turun keskustassa, niin sanotun Julinin korttelin kellarissa sijaitseva katoliseksi kappeliksi vihitty ekumeeninen pyhäkkö. Se on rakennettu 1980-luvulla paljastuneiden Pyhän Hengen kirkon raunioiden yhteyteen.
Kappelin paikalla toimi jo 1390-luvulla Pyhän Hengen Hospitaalin ylläpitämä Pyhän Hengen talo. Talon toiminta loppui uskonpuhdistuksen myötä. Vuonna 1588 aloitettiin Pyhän Hengen kirkon rakentaminen paikalle. Rakennustyöt kuitenkin pitkittyivät ja kirkko paloi niiden aikana. Lopulta kirkko määrättiin purettavaksi 1690-luvulla.
Aiheesta muualla
60.45222°N, 22.27222°W
I (albumi)
I on suomalaisen Atomirotta -yhtyeen 7. marraskuuta 2014 julkaistu debyyttialbumi. Albumin ensimmäinen musiikkivideo julkaistiin kesäkuussa 2014 kappaleesta "Aurinkoon", ja toinen saman vuoden lokakuussa kappaleesta "Hima taas". Kappale nousi Radiosoittolistan 55. sijalle ja valittiin Radio Helsingin vuoden 2014 kesähitiksi. Albumin julkaisi Monsp Records, ja se nousi Suomen virallisen albumilistan 11. sijalle.
Satuja vallasta
Satuja vallasta on suomalais-ruotsalainen lyhyt animaatio vuodelta 1973. Sarjan ovat luoneet Riitta Rautoma ja Heikki Partanen. Satuja vallasta -sarja koostuu erillisistä tarinoista, joissa kaikissa on eri henkilöt. Sarjan sisältö on väkivallan vastainen ja kunkin tarinan aiheena on jokin ilmiö tai ajatus, jotka kertovat itsekkyydestä, ystävyydestä, vallasta ja monesta muusta elämän ilmiöstä.
NBA-kausi 1978–1979
NBA-kausi 1978–1979 oli NBA-liigan 33. kausi.
Runkosarja
V=voitot, H=häviöt, V%=voittoprosentti, *=divisioonansa voittaja
Piiri
Piiri tarkoittaa seuraavia asioita:
Aukusti Alopaeus
Aukusti (Aaku) Alopaeus (Ahola-Alopaeus) (6. kesäkuuta 1887 Kuopio – 22. marraskuuta 1970) oli suomalainen taidemaalari.
Alopaeus opiskeli Taideteollisessa keskuskoulussa 1903–1904 sekä Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulussa 1904–1906. Hän osallistui Suomen Taiteilijain näyttelyyn vuonna 1933. Alopaeus työskenteli postivirkailijana.
Raymond Benson
Raymond Benson (s. 6. syyskuuta 1955) on yhdysvaltalainen kirjailija, joka tunnetaan ennen kaikkea miehenä joka jatkoi James Bond -kirjojen kirjoittamista John Gardnerin vetäydyttyä eläkkeelle. Tämä herätti närää ja ennakkoluuloja, sillä Benson on yhdysvaltalainen, ja varsinkin Ian Flemingin alkuperäiset Bond-tarinat tekevät usein pilaa yhdysvaltalaisista.
Kalevan kisat 1950
Kalevan kisat järjestettiin vuonna 1950 Jyväskylässä 12.–13. elokuuta. Kisapaikkana oli Harjun kenttä. Kalevan maljan voitti Tampereen Pyrintö. Maratonjuoksu kilpailtiin Miehikkälässä 23. heinäkuuta. Kymmenottelu järjestettiin Lappeenrannassa 2.–3. syyskuuta. Naiset kilpailivat omissa mestaruuskisoissaan Valkeakoskella 12.–13. elokuuta.
Naisten yleisurheilun Suomen-mestaruuskilpailut 1950
Kilpailut järjestettiin Valkeakoskella 12.–13. elokuuta.
Sprinttiuinnin Euroopan-mestaruuskilpailut 1991
Sprinttiuinnin Euroopan-mestaruuskilpailut järjestettiin vuonna 1991 ensimmäisen kerran. Kilpailut pidettiin Saksan Gelsenkirchenissä 6.–8. joulukuuta. Kilpailujen järjestäjänä toimi Euroopan uimaliitto LEN.
Mitalitaulukko
Isäntämaa
Ali (nimi)
Vuoden 2019 loppuun mennessä on Digi- ja väestötietoviraston tietojen mukaan 7 191 suomalaista saanut nimekseen Ali. Heistä 6 035 on miehiä ja 1 156 naisia.
Petollinen viettely
Petollinen viettely on Suomessa yksi oikeustoimilain mukaisista pätemättömyysperusteista, jotka aiheuttavat oikeustoimen pätemättömyyden. Oikeustoimilaki sääntelee erityisesti sopimusoikeutta. Pätemättömyysperuste on voimassa oikeustoimen tekemisestä lähtien, joten sillä on taannehtiva vaikutus. Oikeustoimi ei sido lain 30 §:n mukaan siihen vieteltyä, jos se, johon oikeustoimi on kohdistettu, on saanut sen aikaan petollisella viettelyllä. Oikeustoimi on pätemätön silloinkin, kun vastapuoli on tiennyt tai hänen olisi pitänyt tietää, että toinen on petollisesti vietellyt oikeustoimen tekijän sen tekemiseen.
Tunnusmerkistö
Petollisen viettelyn tunnusmerkistö täyttyy, kun henkilölle esitetään seikka, joka ei pidä paikkaansa, tai todellista asiaa vääristellään. Myös oikeustoimen kannalta merkityksellisen seikan salaaminen saattaa olla petollista viettelyä. Salaaminen on petollista viettelyä erityisesti silloin, kun sopijapuolella on ollut velvollisuus tehdä asia vastapuolelle selväksi. Pätemättömyyden syy on sopijapuolle aiheutettu vääristynyt kuva sopimuksen oikeusvaikutuksista.
Petollinen viettely muistuttaa petosta. Petoksen tunnusmerkistö täyttyy kuitenkin vain, jos siihen syyllistynyt on ryhtynyt toimintaan hankkiakseen itselleen tai toiselle oikeudetonta taloudellista hyötyä ja aiheuttanut toiselle vahinkoa. Petollinen viettely ei edellytä edun hankkimista tai vahingon aiheuttamista. Toisen sopijapuolen taivuttaminen oikeustoimen tekemiseen riittää. Petolliseen viettelyyn voi syyllistä jompikumpi sopimuksen osapuolista tai ulkopuolinen henkilö. Jos erehdyttävät tiedot on antanut ulkopuolinen henkilö, pätemättömyyden edellytyksenä on, että vastapuoli on tiennyt tai hänen olisi pitänyt tietää erehdyttämisestä. Vääristellyllä asianhaaralla tulee olla myös merkitystä sopimuksen kannalta, jotta petollinen viettely tulisi kysymykseen.
Petollisesta viettelystä on erotettava tuotteiden mainostus ja kehuminen. Vaikkei kodinkone myyjän kehuma "maailman paras pesukone" olisikaan maailman paras, ei myyjän toiminta täytä petollisen viettelyn tunnusmerkistöä.
Synkretismi
Synkretismi on uskontojen toisiinsa sekoittumista ja yhteensulautumista. Synkretismi on uskontojen yleinen piirre, sillä kaikki uskonnot ovat ajan kuluessa muuttuneet ja omaksuneet kanssakäymisen tuloksena vaikutteita, ja uusia uskontoja on syntynyt entisten pohjalle.
Synkretismin käsite on uskontotieteessä ongelmallinen ja kiistanalainen. Uskontoja ei ole mahdollista luokitella synkretistisiin ja ei-synkretistisiin, eikä ole olemassa uskontoa, jossa ei ole minkään toisen perinteen vaikutusta. Synkretismin käsitettä käytetään myös usein halventavasti implikoimaan alkuperäisen ja autenttisen opin korruptoitumista.
Live in Stockholm 1977
Live In Stockholm 1977 on Hurriganesin livealbumi, joka julkaistiin vuonna 1996. Levy on tehty C-kasetille tallennetusta keikkaäänitteestä, jonka kitaristi Ile Kallio löysi tavaroidensa joukosta muuton yhteydessä nauhan oltua kateissa vuosia. Äänitys tehtiin Hurriganesin ensimmäisellä näytöskeikalla Jarla teaternissa Tukholmassa. Samana iltana Hurriganes soitti kaksi noin tunnin mittaista keikkaa, eikä liene ainakaan yleisessä tiedossa kumpi näistä keikoista on levyllä. Levy on omistettu Cisse Häkkisen muistolle.
Hurriganes sai albumista kultalevyn vuonna 1997. Musiikkituottajien tilaston mukaan levyä on myyty 22 159 kpl.
Albumi julkaistiin alun perin CD-levynä. Lipposen Levy ja Kasetti julkaisi albumin vuonna 2021 tuplavinyylinä ja C-kasettina. Albumi nousi silloin Suomessa sekä albumilistan että fyysisen albumilistan kärkeen.
Palkansaajarahastot
Palkansaajarahastot olivat Ruotsin sosiaalidemokraattisen työväenpuolueen vuosina 1983–1991 ajama järjestelmä, jossa osa yritysten voitoista olisi rahastoitu ammattiyhdistysliikkeen ylläpitämiin rahastoihin ja varoilla ostettaisiin asianomaisen yrityksen osakkeita. Palkansaajarahastoja ehdotti alun perin Ruotsin keskusammattijärjestö LO tavoitteena lisätä palkansaajien vaikutusvaltaa työnantajayrityksissään. Ruotsin yrittäjät ja muut rahastoja vastustaneet näkivät ne puolestaan suurena ja vaarallisena askeleena kohti sosialismia.
Palkansaajarahastoja kannatti vuonna 1982 porvarihallituksen jälkeen valtaan tullut pääministeri Olof Palme, ja ne aiheuttivat 1980-luvun alkuvuosina suurimpia nyky-Ruotsissa nähtyjä mielenosoituksia etenkin ruotsalaisten yrittäjien taholta.
LO alkoi puhua palkansaajarahastoista 1970-luvun puolivälissä. Niiden pääideologi oli taloustieteilijä Rudolf Meidner, jonka mielestä omistus on työntekijöille paras tapa saada vaikutusvaltaa yrityksessä, jossa työskentelevät. Vuosina 1976–1982 Ruotsissa oli porvarihallitus, ja asia ei edennyt. Olof Palmen johtamien sosiaalidemokraattien palattua valtaan 1982 palkansaajarahastot otettiin jälleen esille ja niitä alettiin perustaa vuonna 1983 tehdyllä päätöksellä. Tosin myös sosiaalidemokraattien omissa joukoissa oli niille hiljaista vastustusta: lehtikuvaaja tallensi puolueen valtiovarainministerin Kjell-Olof Feldtin raapustamassa valtiopäivien istunnossa rahastoja vastustavaa runoa, joka pääsi näin julkisuuteen ja aiheutti vahinkoa sosiaalidemokraateille.
Päätöksen läpiviennissä sosiaalidemokraatteja tuki Ruotsin kommunistinen vasemmistopuolue, mutta ay-liike ei kuitenkaan saanut rahastoja hallintaansa, vaikka niin oli suunniteltu. Rahastoja perustettiin lopulta vain viisi, ja niiden taloutta rasitti niille määrätty voitonjakovero. Vuonna 1991 valtaan noussut Carl Bildtin johtama porvarihallitus lopetti palkansaajarahastot 1993, eikä niitä ole sen jälkeen uudestaan otettu sosiaalidemokraattienkaan ohjelmaan.
Suomessa esimerkiksi Kaukaan sellu- ja paperitehtaan johtaja Casimir Ehrnrooth yllättäen kannatti ajatusta työntekijöiden lisääntyvästä omistuksesta, ja Kaukaalle perustettiinkin yhteistoimintarahaston nimellä pari vuotta toiminut vastaavanlainen rahasto. Se kuitenkin lakkautettiin pian Ehrnroothin väistyttyä Kaukaan johdosta.
Lobotomia
thumb|Moniz kohdisti operaationsa punaisella korostettuun vasempaan otsalohkoon. Lobotomia (kr. λοβόςτομή, sanoista λοβός ’aivosta’ ja τομή ’leikata, viipaloida’) on 1940–1970-luvuilla käytössä ollut neurologinen hoitomenetelmä, jolla pyrittiin hoitamaan pääasiallisesti psyykkisesti sairaita henkilöitä.
Lobotomiassa otsalohkojen yhteydet taaemmas aivoihin katkaistaan. Toimenpide oli hyvin raskas, ja se muutti huomattavasti potilaan persoonallisuutta. Lobotomiaa käytettiin useimmiten skitsofrenian hoitoon.
Ensimmäisen lobotomian suoritti portugalilainen neurologi António Egas Moniz vuonna 1936. Hän sai saavutuksestaan lääketieteen Nobel-palkinnon vuonna 1949.
Menetelmästä on alkuperäisessä muodossa luovuttu ja korvattu neurolepteillä, mutta esimerkiksi erittäin vaikeassa epilepsiatapauksessa voidaan aivoista katkaista valikoivasti joitakin hermoratoja.
Lobotomian suoritus
Leikkausta edeltävästi saatettiin suorittaa erilaisia esitutkimuksia, kuten esimerkiksi aivojen PEG-kuvaus (pneumoenkefalografia) eli ilmakallokuvaus. Tutkimuksessa ruiskutetaan ilmaa selkäydinkanavaan, yleisimmin lannepiston avulla. Sen jälkeen suoritetaan aivojen ja kallon röntgenkuvaus.
Lobotomia suoritettiin ruiskuttamalla alkoholia otsalohkojen motorisen kuorikerroksen eteen kummallekin puolen päätä porattujen reikien kautta. Seuraavaksi otettiin käyttöön instrumentti nimeltään leukotomi, jonka kanyylimaisesta rungosta työntyi leikkausalueella ulos metallisilmukka. Instrumenttia pyöräyttämällä irrotettiin valkeasta aineesta kuusi kudoskappaletta molemmin puolin.
Maailmanlaajuinen hoitomuoto lobotomiasta tuli, kun neuropatologi Walter Freeman ja neurokirurgi James Watts aloittivat Yhdysvalloissa leikkaukset vuonna 1936 ja kehittivät niin sanotun standardimetodin. Standardimetodissa pyritään paikantamaan sutura coronarian alaosa käyttämällä standardietäisyyttä kiintopisteinä toimivista zygomaluun yläreunasta ja orbitan lateraalireunasta. He yhdessä kehittelivät termin lobotomia.
Joko paikallispuudutuksessa tai yleisanestesiassa porattiin molemmin puolin tähän kohtaan ohimoa reiät, joiden kautta työnnettiin aivojen läpi sondi aivojen paksuuden mittaamiseksi. Näin kyettiin määrittämään etäisyys keskiviivassa kulkeviin etumaisiin aivovaltimoihin. Sen jälkeen tehtiin viuhkamaiset viillot otsalohkojen valkean aineen läpi pitkällä, mitta-asteikollisella veitsimäisellä leukotomilla. Otsalohkojen yhteydet tunnetiloja säätelevään limbiseen järjestelmään katkaistiin.
Transorbitaalisessa tekniikassa jääpiikkimäinen instrumentti (engl. ice pick) naputettiin pienellä vasaralla kyynelpussin ja silmäkuopan sisäreunan kautta etukuoppaan ja naskalin vartta kääntelemällä tehtiin viuhkamainen valkean aineen halkaisu molemmin puolin. Anestesiaksi riitti pari peräkkäistä sähköšokkia.
Lobotomian ajateltiin helpottavan ahdistuneisuutta, syyllisyyttä ja pelkoja, joiden katsottiin muodostavan psykoosin emotionaalisen ytimen.
Potilaat muuttuivat useimmiten rauhallisiksi; aggressiivisuus ja ahdistuneisuus vähenivät. Harhat pysyivät ennallaan, mutta potilaat suhtautuivat niihin välinpitämättömästi.
Lobotomia Suomessa
Suomessa tehtiin lobotomialeikkaus vähintään 1 700 psykiatriselle potilaalle, mikä on vähän verrattuna esimerkiksi Norjaan ja Ruotsiin. Suurin osa lobotomialeikkaukseen joutuneista oli naisia. Useimmiten leikkaukset olivat niin kutsuttuja Freeman-Wattsin lobotomioita pienin muunnelmin. Neurologi Walter Freeman ja neurokirurgi James Watts kehittivät edelleen Egas Monizin keksimää leikkausta. Heidän menetelmässään potilaan molempiin ohimoihin porattiin reikä, joiden kautta katkaistiin aivojen otsalohkojen ja muiden osien väliset yhteydet.
Lobotomia saapui Suomeen ruotsalaisten välityksellä. Vuoden 1945 lopulla psykiatri Gösta Rylander ja neurokirurgi Olof Sjöqvist vierailivat Lapinlahden sairaalassa, jossa he pitivät esitelmän lobotomian käytöstä. Suomalaisten keskuudessa aiheesta innostuttiin, ja Suomen ensimmäinen psykokirurginen leikkaus suoritettiin seuraavana keväänä Helsingissä Suomen Punaisen Ristin sairaalassa eli nykyisessä Töölön sairaalassa.
Ensimmäinen leikattu oli Lapinlahden sairaalan potilaana ollut keski-ikäinen nainen, joka kärsi harhaluuloista ja masennuksesta. Koska Lapinlahdessa katsottiin, ettei hän parane muuten, hänet lähetettiin Töölöön leikattavaksi. Leikkauksesta vastasi suomalaisen neurokirurgian pioneeri Aarno Snellman, ja se onnistui hyvin. Nainen saatettiin palauttaa Lapinlahteen, josta ilmoitettiin muutaman päivän kuluttua, että hän on muuttunut paremmaksi.
Seuraavina vuosina lobotomiasta keskusteltiin monissa yhteyksissä: suomalaislääkärit kirjoittivat aiheesta muun muassa sellaisissa lehdissä kuin Mielisairaanhoitaja ja Suomen Terveydenhoitolehti, ruotsalaisten esitelmä ilmestyi suomeksi käännettynä ja lobotomia valittiin yksimielisesti Helsingin vuoden 1949 pohjoismaisen psykiatrikongressin pääaiheeksi. 1950-luvun alussa Suomeen suunniteltiin omaa sairaalaa lobotomioita varten, mutta hanke ei kuitenkaan konkretisoitunut.
1950-luvulla suurin osa suomalaisista mielisairaaloista leikkautti potilaitaan. Jos omaa leikkaussalia ei ollut, potilaat lähetettiin esimerkiksi viereiseen yleiseen sairaalaan tai Helsingin yliopistollisen keskussairaalan neurokirurgian klinikalle Töölön sairaalaan. Useimmiten leikkauksista vastasivat Töölön sairaalan neurokirurgit, jotka matkustivat eri sairaaloihin leikkaamaan. Muutamien sairaaloiden potilaita leikkasivat kuitenkin myös sellaiset kirurgit, jotka eivät varsinaisesti olleet neurokirurgeja.
Pääasiassa lobotomialla hoidettiin skitsofreniaan sairastuneita, mutta myös maanis-depressiivisyyteen sairastuneet olivat leikkausten kohteina suhteellisen usein. Lobotomialla ei kuitenkaan pyritty parantamaan sairauksia, vaan lähinnä helpottamaan niiden oireita, kuten ahdistusta, masennusta, pakko-oireita ja rauhattomuutta. Jos ensimmäisellä leikkauksella ei ollut haluttua vaikutusta, potilas saatettiin leikata uudelleen.
Vaikka lobotomia usein mahdollistikin esimerkiksi potilaiden hoitamisen kotona, leikkauksesta seurasi säännöllisesti vakavia komplikaatioita. Psyykkisiin komplikaatioihin kuuluivat muun muassa potilaiden muuttuminen vähemmän oma-aloitteisiksi, heidän emootioidensa laimeneminen sekä se, etteivät he enää osoittaneet mielenkiintoa mihinkään. Potilaat saattoivat olla hyväntuulisia mutta samalla lapsellisia, karkeita käytöksessään ja puheissaan sekä välinpitämättömiä. Muita leikkauksesta seuranneita komplikaatioita olivat muun muassa aivoverenvuoto, keuhkokuume ja aivokalvontulehdus, jotka olivat lobotomian yleisimpiä kuolinsyitä. Vähemmän kohtalokkaita mutta kiusallisia komplikaatioita olivat lämmönnousu, ensimmäisten viikkojen aikana ilmenevä kipu sekä kykenemättömyys rakon ja suolen toiminnan hallitsemiseen. Vaihtelevien arvioiden mukaan 1–29 prosentilla leikatuista potilaista vaivaksi muodostuivat epileptiset kohtaukset.
Suomessa lobotomiaan kuoli arviolta 3–5 prosenttia potilaista. Arvio perustuu Kellokosken sairaalassa, Seinäjoen piirimielisairaalassa ja Töölön sairaalassa leikkauksen seurauksena kuolleiden lukumäärään, mutta on luultavaa, että kuolemia oli muissakin suomalaisissa sairaaloissa saman verran. Leikkaajina olivat useimmiten samat Töölön sairaalan neurokirurgit, ja sillä, missä sairaalassa he leikkasivat, ei liene ollut suurta vaikutusta leikkauskuolleisuuteen. Eri maiden välillä ei näytä olleen merkittävää eroa leikkauskuolleisuudessa. Esimerkiksi Ruotsissa ja Yhdysvalloissa lobotomiaan kuoli 4–8 prosenttia potilaista, kun taas Isossa-Britanniassa vastaava luku oli kolme prosenttia.
1960-luvulla lobotomioiden määrä romahti. Tämä oli pääasiallisesti 1950-luvun puolivälissä käyttöön saatujen uusien psyykenlääkkeiden ansiota. Toisaalta mielenterveyden ja sen häiriöiden psykologisten ja sosiaalisten puolien kasvava huomioiminen vaikutti osaltaan siihen, ettei lobotomian kaltaisiin biologisiin hoitomuotoihin nojauduttu samassa määrin kuin aiemmin. Vielä 1960-luvulla leikkauksista ei kuitenkaan luovuttu kokonaan; lobotomioita saatettiin edelleen suorittaa silloin, kun lääkkeillä ei ollut vaikutusta potilaaseen. Vuosikymmenen lopulla lobotomia oli kuitenkin pääasiallisesti korvautunut sitä kehittyneemmillä psykokirurgisilla leikkauksilla, joita suoritettiin Töölön sairaalassa 1970-luvun puoliväliin saakka. Viimeinen lobotomialla hoidetuista potilaista, Vakka-Suomen piirimielisairaalasta lähetetty skitsofreeninen nainen, leikattiin joulukuussa 1975 Turun yliopistollisessa keskussairaalassa.
Lobotomioita saatettiin aikanaan suorittaa varsin kevyin perustein. Suomessakin leikattiin muun muassa lapsia ja nuoria – nuorimmat leikatut olivat 12-vuotiaita. Lääkärit uskoivat kuitenkin vilpittömästi, että lobotomia oli potilaan parhaaksi. Leikattu potilas saatettiin siirtää rauhallisemmalle osastolle tai kotiin, kun vaihtoehtona oli loppuelämä mielisairaalassa. Kirurgiset toimenpiteet edellyttivät Suomessa 1950-luvulla yleensä potilaan suostumusta. Lobotomiaan suostumusta ei kuitenkaan kysytty. Tästä huolimatta Valtakunnallinen terveydenhuollon eettinen neuvottelukunta ei suositellut hoitovirheen korvaamista elossa oleville potilaille, koska toiminnan katsottiin olevan sen ajan hoitomenetelmien mukaista ja korvausvaatimus olisi myös jo vanhentunut.
Lobotomian korvasi pääasiassa markkinoille 1950-luvulla tullut antipsykoottinen lääke klooripromatsiini, jota luonnehdittiin kemiallisena lobotomiana.
Joahas (Juuda)
Joahas ( Iōakhaz; ) oli Juudan kuningas vuosina 814–797 eaa. Hän tuli kuninkaaksi 23-vuotiaana isänsä Josian kuoleman jälkeen ja hallitsi kolme kuukautta. Hänen aikanaan Juuda joutui Egyptin vasalliksi, sillä Egypti oli voittanut Megiddon tasangolla Josian sotavoimat. Faarao Neko pelasti viimeisen assyrialaisen varustuksen häviöltä Karkemiissa ja vangitutti sen jälkeen Joahasin. Neko erotti tämän ja asetti Juudan uudeksi kuninkaaksi Joahasin veljen Eljakimin muuttaen tämän nimen Joojakimiksi. Joahas vietiin Egyptiin, jossa hän kuoli.
Night of the Living Dead (vuoden 1968 elokuva)
Night of the Living Dead, televisioesityksessä myös Elävien kuolleiden yö, on yhdysvaltalainen mustavalkoinen kauhuelokuva, joka valmistui vuonna 1968. Elokuvan ohjasi George A. Romero ja käsikirjoittajina toimivat John A. Russo ja Romero. Pääosissa ovat Duane Jones ja Judith O'Dea. Elokuvan tuotantovaiheessa se tunnettiin nimillä Night of Anubis ja Night of the Flesh Eaters. Tom Savini ohjasi myöhemmin elokuvasta uudelleenfilmatisoinnin Night of the Living Deadin vuonna 1990.
Elokuvan budjetti oli vain 114 000 dollaria, mutta se tuotti kotimaassaan 12 miljoonaa ja ulkomailla 30 miljoonaa dollaria.
Vuonna 2001 American Film Institute nimesi elokuvan sadan tärkeimmän kauhu- ja jännityselokuvan joukkoon.
Juoni
Elokuvan alussa sisarukset Barbra ja Johnny käyvät hautausmaalla isänsä haudalla. Zombiksi (elävistä kuolleista tosin käytetään elokuvassa nimitystä "ghoul") muuttunut vanha mies hyökkää heidän kimppuunsa ihmislihaa himoten. Barbra onnistuu pakenemaan ja päätyy autiolle maatalolle, jossa piilottelee myös Ben. He laudoittavat talon ovet ja ikkunat, kun lauma zombeja alkaa piirittää sitä.
Talon kellarista löytyy myös muita ihmisiä, Tom ja Judy sekä pariskunta Harry ja Helen Cooper tyttärineen. Cooperien tytär Karen on loukkaantunut zombien hyökkäyksestä ja on sairas.
Harrylle ja Benille syntyy riitaa siitä miten tukalasta tilanteesta selviydytään. Cooper kannattaa linnoittautumista talon kellariin, kun taas Ben taistelisi zombeja vastaan ja yrittäisi jotenkin päästä ihmisten ilmoille. Ben ehdottaa muille pakenemista hänen autollaan, josta on polttoaine loppunut. He kehittelevät suunnitelman, jossa Harry saa tehtäväkseen hätistää zombeja polttopulloilla, jotta Ben, Tom ja Judy pääsevät hakemaan polttoainetta ulkoa. Ben sytyttää vahingossa polttoaineen tuleen ja auto leimahtaa liekkeihin Tomin ja Judyn ollessa vielä auton sisällä. He yrittävät paeta, mutta auto räjähtää.
Ben pakenee takaisin talolle, mutta huomaa Harryn lukinneen hänet ulos. Ben onnistuu murtautumaan takaisin sisälle ja laudoittaa Harryn kanssa oven. Zombit yrittävät päästä talon sisälle ja Benin estäessä niitä hän pudottaa kiväärinsä. Harry nappaa sen ja osoittaa Beniä sillä. Ben onnistuu saamaan kiväärin takaisin ja ampuu Harryä. Harry raahautuu kellariin ja kuolee tyttärensä vierelle.
thumb|250px|Zombiksi muuttunut Karen Cooper (Kyra Schon).
Myöhemmin Helen löytää kellarista zombiksi muuttuneen tyttärensä, joka syö isänsä ruumista. Karen tappaa äitinsä. Barbra näkee Johnnyn zombijoukossa ja järkyttyy niin paljon, ettei pysty puolustautumaan zombien murtautuessa talon sisälle.
Ben pakenee kellariin ja onnistuu selviämään yön yli. Hän palaa yläkertaan ja kuulee zombien metsästäjien kiväärien laukauksia. Yksi metsästäjä erehtyy luulemaan häntä zombiksi ja ampuu Benin.
Tekijänoikeudet Yhdysvalloissa
Elokuvalla ei ole Yhdysvalloissa tekijänoikeudellista suojaa, vaan se on vapaasti yleisessä käytössä (public domain). Tämä johtuu alkuperäisen levittäjän, Walter Reade Organizationin, huolimattomuudesta, sillä se ei lisännyt elokuvan kopioihin tekijänoikeuksia. Yhdysvalloissa tuolloinen tekijänoikeuslaki vaati, että tuotteesta piti näkyä tekijänoikeudet selkeästi. Kun elokuvan nimi oli vielä Night of the Flesh Eaters, ne näkyivät alkuteksteissä, mutta levittäjä poisti ne, kun elokuvan nimi vaihtui.
Koska elokuvalla ei ole tekijänoikeudellista suojaa, sitä ovat levittäneet useat yhtiöt. Internet Movie Databasen mukaan elokuvasta oli tehty 23 erilaista kopiota DVD:lle ja 19 VHS:lle vuonna 2006. Elokuvan voi katsella myös YouTubesta.
Arvioita
Elokuvaa esitettiin Helsingissä tammikuussa 1992 heikkolaatuisena ja tekstittämättömänä 16 millimetrin kopiona. Helsingin Sanomien Helena Ylänen ihmetteli tuolloin, miten oli pitänyt elokuvaa kymmentä vuotta aiemmin keveänä ja koomisena. Nyt Night The Living Dead oli hänestä vakava, traaginen elokuva, vaikka Romero itse kielsikin elokuvan sisältöarvot. ”Night Of The Living Dead näyttää halpikselta, mutta sen ohjaajan ammattitaidossa ja ilmaisukyvyssä ei ole mitään halpaa.”
Shirley Strickland
Strickland valmistui Western Australia Universitysta vuonna 1946 ja aloitti seuraavana vuonna urheilun harjoittelun vakavissaan. Vuonna 1948 Lontoon olympialaisissa hän voitti pronssia sekä 100 metrin juoksussa ajalla 12,2 että 80 metrin aidoissa ajalla 11,4. 4x100 metrin viestijoukkueen mukana hän oli hopealla.
Voitettuaan kolme kultaa ja kaksi hopeaa Kansainyhteisön kisoissa 1950, hänestä tuli olympiavoittaja Helsingin 1952 kisoissa, joissa hän voitti 80 metrin aitajuoksun tehden uuden matkan maailmanennätyksen 10,9. Vaihto-ongelmat estivät Australian voiton pikaviestissä, mutta 100 metrillä Strickland oli jälleen pronssilla.
Strickland juoksi Puolassa 1955 uudeksi 100 metrin maailmanennätykseksi 11,3. Vuoden 1956 olympialaisissa hän puolusti kultaansa 80 metrin aidoissa ja otti kultaa myös pikaviestissä.
Urheilu-urallaan Strickland rikkoi tai sivusi maailmanennätystä viisi kertaa (neljä kertaa aidoissa, kerran 100 metrillä) ja oli sen lisäksi viisi kertaa Australian viestijoukkueessa, joka rikkoi tai sivusi viestijuoksun maailmanennätystä. Strickland on ainoa naisten pika-aitojen kaksinkertainen olympiavoittaja.
Urheilu-uransa jälkeen hän toimi fysiikan ja matematiikan opettajana, mutta toimi myös valmentajana ja urheilun johtotehtävissä. Hän toimi aktiivisesti myös politiikassa. Strickland oli yksi olympiatulen kantajista Sydneyn olympialaisten 2000 avajaisissa.
Podokarpuskasvit
Podokarpuskasvit (Podocarpaceae) on havupuihin (Pinophyta) kuuluva paljassiemenisten kasvien heimo. Siihen kuuluu 18–19 sukua ja noin 170–180 lajia ainavihantia puita ja pensaita. Se on siten lajimäärältään mäntykasvien (Pinaceae) jälkeen toiseksi suurin havupuuheimo. Valtaosa heimon edustajista kasvaa luonnonvaraisena eteläisen pallonpuoliskon ja tropiikin vuoristometsissä. Monimuotoiseen heimoon kuuluu suuria yli viidenkymmenen metrin korkeuteen ulottuvia puita, maanmyötäisesti kasvavia varpuja sekä ainoa tunnettu loiskasvina elävä havupuu, podori (Parasitaxus usta). Podokarpuskaveille tunnusomaisia piirteitä ovat rakenteeltaan vaihtelevat mehevät kävyt, jotka muistuttavat monesti koppisiemenisten kasvien hedelmiä, ja monimuotoiset lehdet, jotka vaihtelevat havupuille tyypillisen neulasmaisesta lehtipuiden lehtiä suuresti muistuttaviin leveisiin lehtiin.