cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Rokokoo
Ranska
Rocaille-ornamentin rokokoohon toi italialaissyntyinen kuninkaallinen suunnittelija Juste-Aurèle Meissonnier, joka myös antoi rokokoolle sen tunnusomaisen järjestelmällisen epäsymmetrian. Meissonnier loi rokokoolle pohjan 1720-luvulla hopea- ja pronssiesineillään, sisustuksillaan ja huonekaluillaan, ja hänen tyyliään kutsuttiin nimityksellä grande pittoresque. Toinen johtava varhaisrokokoon sisustussuunnitelija oli Gilles Marie Oppenord, joka oli Orleansin herttuan hoviarkkitehti. Myös taidemaalari ja sisustussuunnittelija Antoine Watteaulla oli vaikutuksensa varhaisrokokoon kehitykseen. Varhaisvaiheen nimekkäin huonekalusuunnittelija oli lipastoistaan tunnettu Charles Cressent, Orleansin herttuan hoviebenisti.
Ranskan täysrokokoon (Ludvig XV:n tyyli) aika oli vuosina 1730–1750. Kauden tunnetuin puuseppä oli Jean Francois Oeben. Myöhäisrokokoo kesti Ranskassa vuodet 1750–1774 kuningas Ludvig XV:n kuolemaan, jolloin sen syrjäytti arkkitehtuurissa ja sisustuksessa uusklassismi.
Muut maat
Englannissa rokokoo sai vaikutteita etenkin Ranskan varhaisrokokoosta, ja se kehittyi maassa omaperäiseksi tyyliksi. Englantilaisen rokokoon varhaiskausi 1720–1750 nimettiin kuningatar Annan mukaan Queen Anne -tyyliksi. Siihen otettiin piirteitä myöhäisbarokista, gotiikasta ja kiinalaisuudesta. Englantilainen täysrokokoo vuosina 1750–1780 on nimetty aikansa nimekkäimmän huonekalusuunnittelijan Thomas Chippendalen mukaan chippendaletyyliksi. Englantilainen rokokoo oli ranskalaiseen verrattuna suoralinjaisempaa ja hillitympää, käsityöläisten taidetta.
Saksassa, Italiassa ja Espanjassa rokokoo kehittyi pidemmälle kuin Ranskassa, mutta tyyli sai esikuvaansa raskaamman ja hengettömämmän sävyn. Ruotsiin rokokoo saapui 1730-luvun alussa ranskalaisten taiteilijoiden mukana. Rokokoon valtavuosikymmenet Ruotsissa olivat 1750-luvulta 1780-luvulle. Suomessa varhaisrokokoo omaksuttiin 1720-luvulla Englannista, ja tyyli jäi vallitsevaksi koko vapauden ajaksi. Ranskalainen rokokoo ei Suomessa saavuttanut suosiota, ja se jäi aateliston ja yläluokan piiriin hillittynä muunnelmana. Etenkään sille tyypillistä epäsymmetriaa ei Suomessa juuri koskaan nähty.
Uusrokokoo
Uusrokokoo nousi kertaustyylinä muotiin aluksi Ranskassa 1830-luvulla ja myöhemmin muualla, ja se säilytti suosionsa vuosisadan loppuun asti. Toisin kuin 1700-luvulla, uusrokokoossa suosittiin tummia puulajeja, kuten pähkinäpuuta ja mahonkia. Huonekalujen kaarevuudessa mentiin entistä pidemmälle, ja verhoilua käytettiin aiempaa enemmän. Suomeen uusrokokoo tuli 1840-luvulla Pietarista.
Sisustus ja arkkitehtuuri
pienoiskuva|Rokokoohuone [[Hatsinassa, Venäjällä 1800-luvulla. Maalaus Eduard Gau, 1878.]] Rokokoo oli hovityyli, jonka keskus oli Pariisi, Ranskan taide- ja seuraelämän keskus. Rokokoo oli ennen kaikkea sisustustyyli; sen vaikutus arkkitehtuuriin oli melko pieni ja ilmenee yksikerroksisten rakennusten suosimisessa. Sisustustyylinä rokokoo oli kuitenkin hyvin kokonaisvaltainen – huoneiden koko interiööri suunniteltiin yhteen sointuvaksi jokaista yksityiskohtaa myöten.
Rokokoon piirteitä olivat pyrkimys miellyttää, siro leikillisyys, eloisat ääriviivat ja kevyt väriasteikko. Suoria kulmia vältettiin, ja sisustusta hallitsivat epäsymmetria ja kaariviivat, liike ja keveys. Takat pienenivät aikaisemmasta, ja ovi- ja ikkuna-aukot muuttuivat korkeammiksi. Kultauksen käyttöä vähennettiin, ja heleät värit sekä helmenharmaa tulivat käyttöön. Tapetteina ja päällisinä käytettiin koristeellisesti kuvioituja silkkejä. Seinillä käytettiin rintapaneeleja.
Rokokoon suosikkihuonekalu oli sohva, joita suunniteltiin monenmuotoisina. Sohvan merkitys rokokoossa kuvasti tyylin pyrkimystä mukavuuteen. Kalusteet alettiin myös järjestellä aiemmasta poiketen pois seinän vierestä vapaamuotoisiin ryhmiin, jotta ihmiset saattoivat viihtyä huoneissa seurustellen. Pienet ja helposti siirreltävät pöydät tulivat muotiin, ja niistä keksittiin monenlaisia muunnelmia. Peilien merkitys sisustuksessa nousi oleelliseksi, sillä niiden avulla huoneisiin saatiin valoisuutta samoin kuin uusista kristallikruunuista ja posliinikyntteliköistäkin. pienoiskuva|vasen|Lipasto vuodelta 1765. Rokokoolipastolle tyypillistä ovat kaarevat muodot, koristeelliset pronssihelat ja marmorikansi. Rokokoon kalusteet tehtiin aiempaa vaaleammasta puusta, kuten pähkinäpuusta, pyökistä tai ruusupuusta, ja ne usein maalattiin helein värein ja päällystettiin kauniisti. Tuoleista tehtiin mukavia istua, ja niiden selustat mataloituivat ja jaloista sekä selästä tehtiin kaarevat, minkä oli mahdollistanut kovien puulajien käyttöönotto materiaalina. Vuoteissa suosittiin katoksia ja puolikatoksia, päätyjä ja kulmapylväitä.
Rokokoon aikana otettiin käyttöön lipastot, lipastokaapit ja kirjakaapit. Etenkin lipastoista tehtiin kauniita ja koristeltuja, ja niiden kansi oli usein värillistä marmoria. Eräs täysrokokoolle tyypillinen tuote oli pulleamuotoinen lipasto, ”mahapiironki”.
Leimallista rokokoon sisustustaiteelle oli etenkin kiinalaisuus, chinoiserie. Mielenkiinto Kiinaan oli Euroopassa suurimmillaan juuri rokokoon aikana. Kaukoidästä tuotiin Eurooppaan uusia ja nopeasti suosioon nousseita materiaaleja kuten rottinkia, jalopuuta, helmiäistä, lakkahuonekaluja, posliinia, emalitöitä, norsunluuveistoksia, paperi- ja silkkitapetteja, riikinkukon sulkia, peililasille tehtyjä maalauksia sekä erilaisia kankaita kuten silkkiä, satiineja, tafteja ja sametteja. Myös kiinalaiset sermit, huonekalut, paneelit ja pikkuesineet jäljitelmineen tulivat suosituiksi. Arkkitehtuurissa kiinalaisuuden vaikutusta olivat matalat paviljongit.
Maalaustaide
pienoiskuva|Jean-Antoine Watteau, Pyhiinvaellus Kytheraan, 1717. Rokokoon maalaustaiteen aihevalinnoissa näkyvät sensuaalinen kauneus ja elämänilo, ja niihin kuului fantasiahahmoja ja kepeitä eroottisia kohtauksia. Joutilaan yläluokan huvielämän kuvauksiin sijoitettiin keskustelevia nuoria miehiä ja naisia sekä erilaisia vauhdikkaita seuraelämään kuuluvia tapahtumia.
Rokokoon muotokuvataiteessa tavoiteltiin intiimisti kohteen persoonallisuutta, ja tyypillisiä ajalle olivat henkevästi ja vapautuneesti toteutetut naisten muotokuvat.
Rokokookauden taidemaalarit suosivat öljyvärejä ja aiempaa enemmän myös pastellimaalausta. Tunnetuimpia tyylisuunnan edustajia olivat Antoine Watteau (1684–1721), Francois Boucher (1703–1770), Rosalba Carriera ja Jean-Honoré Fragonard (1732–1806).
Rokokoon aika merkitsi myös Euroopan taidemaailman laajenemista, kun pohjoismaisia maalareita otettiin ensi kerran eurooppalaisen taidemaailman jäseniksi ja Pohjois-Eurooppaan ja Venäjälle perustettiin kansallisia taideakatemioita, joita käynnistämään kutsuttiin ranskalaisia taiteilijoita.
pienoiskuva|vasen|upright|Posliiniveistos, [[Franz Anton Bustelli, 1756.]]
Veistotaide
Rokokoon veistotaiteelle ovat tyypillisiä etenkin posliinista valmistetut pienikokoiset ihmishahmoja esittävät figuriiniveistokset. Aiemmasta jännittyneestä barokkityylistä poiketen rokokooveistosten hahmot ovat usein levollisissa asennoissa.
Musiikki
Musiikissa rokokoo liitetään enemmän sosiaalis-kulttuuriseen kuin musiikilliseen näkökulmaan. Rokokoohon luetaan 1700-luvun aateliston ja ylemmän porvariston pittoreskia musiikkimakua edustavia teoksia, ranskalainen 1700-luvun alun huilukoulukunta ja viulukoulu, François Couperinin pikkukappaleet ja Jean-Philippe Rameaun harmoniset yllätykset. Rokokoota vastaava aikalainen musiikkityyli on galantti tyyli. Sille on tunnusomaista homofonia, pienten ornamenttien runsas ja intiimi käyttö sekä soitinten vähäisyys verrattuna edeltäviin tyyleihin.
Pukeutuminen
pienoiskuva|[[François Boucher, Madame de Pompadour, 1756.]] Rokokoon aika oli muodissa hyvin monivivahteista. Muodin noudattamisesta tuli entistä suurempien kansanjoukkojen hupia, ja muotiteollisuus sekä muotilehdet kukoistivat niin Ranskassa kuin Englannissakin.
Rokokoon tärkein muodinluoja oli Madame de Pompadour, Ranskan kuninkaan rakastajatar. Hänen viehtymyksensä pastelliväreihin ja kepeään tyyliin nosti hennot raidat ja kukkakuviot suosioon. Myöhemmässä vaiheessa näkyvään asemaan muodin esikuvana nousi Marie-Antoinette, joka suosi näyttävyyttä.
C.S.I. New York
C.S.I. New York (CSI: NY) on yhdysvaltalainen poliisisarja, jota esitettiin ensi kerran televisiossa 24. syyskuuta 2004. C.S.I. New York ja C.S.I. Miami ovat suositun C.S.I.-poliisisarjan spin-off-sarjoja. Sarjan sadas jakso esitettiin Yhdysvalloissa marraskuussa 2008. Suomessa sarjaa on esittänyt MTV3.
Sarjassa seurataan New Yorkin poliisilaitoksen rikosteknisen tutkijaryhmän työtä. Alkuperäisen C.S.I.-formaatin tavoin sarjassa keskitytään rikospaikkatutkintaan, kuulusteluihin, sekä jonkin verran myös päähenkilöiden yksityiselämään.
Kuudennella tuotantokaudella esitetään kolmiosainen jakso, jossa on ensi kertaa mukana C.S.I. New Yorkin ryhmän lisäksi alkuperäisen C.S.I:n ja C.S.I. Miamin tutkijat.
C.S.I. New Yorkin tunnusmusiikkina on The Whon ”Baba O’Riley”.
Sarja päättyi 22. helmikuuta 2013 yhdeksänteen kauteen.
Johan Gustav Hedman
thumb|220px|Hedmanin maalaama Luodon kirkon [[alttaritaulu.]]
Johan Gustav (Gustaf) Hedman (25. syyskuuta 1800 Pietarsaari – 12. helmikuuta 1866 Vaasa) oli erityisesti Lapin kirkkotaiteen kannalta merkittävä suomalainen taidemaalari.
Oulun kaupungin kokoelmien vanhimpia tauluja on Hedmanin Oulu ennen paloa 1822.
Johan Gustav Hedmanin maalaamia alttaritauluja
Kuusamo 1824, Kajaani 1824, Pudasjärvi 1825 , Hietaniemen kirkko 1826 (Hedenäset, Ylitornion kunta Ruotsissa) , Ylitornio 1827 , Purmo 1828 , Karunki, Tornio 1829, Hyrynsalmi 1830, Säräisniemi, Vaala, Tervolan vanha kirkko 1831, Kuhmo 1831 (paloi 1989 Lentiiran kirkon mukana),    Kittilä 1831,  Kolarin vanha kirkko 1832, Keminmaa 1837, Rantsila 1840,  Himanka 1845, Luoto 1849, Honkajoki 1856, Rymättylä 1857 (varastoituna).
Thomas F. Wilson
thumb|Thomas F. Wilson vuonna 2011. Thomas Francis Wilson, Jr. (s. 15. huhtikuuta 1959 Philadelphia, Pennsylvania) on yhdysvaltalainen näyttelijä, joka tunnetaan parhaiten Biff Tannenin sekä hänen lapsenlapsensa ja isoisoisänsä rooleista Paluu tulevaisuuteen -elokuvissa.
Suomen Kansallissosialistinen Työjärjestö
Suomen Kansallissosialistinen Työjärjestö (SKT) oli suomalainen kansallissosialistinen puolue, jota johti Teo Snellman. Välirauhan ja jatkosodan aikana toiminut liike tunnettiin myös nimillä Kansallisen Uudistustyön Työjärjestö (KUT) ja Suomen Kansallissosialistinen Työväenpuolue (SKTP). Puolueen äänenkannattaja oli vuosina 1940–1944 ilmestynyt Vapaa Suomi.
SKT ja SKTP lakkautettiin Suomen ja Neuvostoliiton solmiman rauhansopimuksen 21. artiklan nojalla 23. syyskuuta 1944, heti samana päivänä, kun sopimus hyväksyttiin ja astui voimaan.
Alasatakunta
Alasatakunta on Euraan, Säkylään, Köyliöön Säkylässä, Lappiin Raumalla ja Yläneelle Pöytyällä leviävä, Eurassa ilmestyvä paikallislehti. Se on Suomen suurin kahdesti viikossa ilmestyvä paikallislehti. Lehden levikki vuonna 2017 oli 9070. . Lehteä julkaisee Pyhäjärviseudun Paikallislehti Oy. Toimipisteet Alasatakunnalla on Eurassa ja Säkylässä. Lehti ilmestyy kaksi kertaa viikossa, tiistaisin ja torstaisin.
Historia
Alasatakunta perustettiin Eurassa joulukuussa 1949 Kunnallis-Sanomat -nimisenä. Nykyisen muotonsa Alasatakunta lehden nimi sai 1974. Säkyläläinen paikallislehti Pyhäjärviseutu yhdistettiin Alasatakuntaan huhtikuussa 2003.
Suomen Kansallissosialistinen Työjärjestö
Perustaminen
Diplomaattina toiminut Teo Snellman katkeroitui valtioita kohtaan, kun hänen uransa katkesi vuonna 1934 skandaaliin. Snellman piti itseään syyttömänä, syytti juutalaisia ja alkoi kirjoitella äärioikeiston eri lehtiin. Hän tutustui kansallissosialismiin ja oli yhteyksissä muun muassa Suomalaissosialistiseen Työväenpuolueeseen.
Alasatakunta
Nimi
Nimen Alasatakunta alkuperä on historiallinen. Ala-Satakunta on alkuaan ollut historiallinen kihlakunta osana Satakunnan historiallista maakuntaa. Tämä alue on ollut nykyisen Alasatakunta-lehden levikkialuetta laajempi ja on käsittänyt pääosan Nykyisestä Satakunnan maakunnasta.
Suomen Kansallissosialistinen Työjärjestö
Perustaminen
Talvisodan jälkeen Snellman alkoi suunnitella uutta organisaatioita. Kesäkuussa 1940 aloitti ilmestymisensä viikkolehti Vapaa Suomi, joka julistautui ”kansallisen uudistusliikkeen” äänenkannattajaksi. Elokuussa 1940 lehti järjesti avoimen tilaisuuden, johon kokoontui noin 150 henkilöä. Osanottajat päättivät perustaa Kansallisen Uudistustyön Työjärjestön edistämään Snellmanin esittämiä ajatuksia.
Alasatakunta
Nimi
Sekä nimet Pyhäjärviseutu että Ala-Satakunta esiintyivät 2010-luvulla lehden levikkialueella myös eräiden muiden yhteisöjen ja organisaatioiden nimissä.
Suomen Kansallissosialistinen Työjärjestö
Perustaminen
KUT levitti aktiivisesti propagandaa ja järjesti opintokerhoja. Tilaisuuksia vetivät Snellmanin lisäksi Eino Tilus, Hans Kalm, Toivo Loikkanen, Lauri Leinonen ja Arvi Nuorimo. Artturi Vuorimaa opetti nuoria. Paikallisjärjestöjä perustettiin kevääseen 1941 mennessä 13 kuntaan Helsingin ulkopuolelle.
Syyskuun 1940 puolessavälissä KUT perusti SS-mies Edvard Karvosen johtaman propagandaosaston ”iskumiehet”, joka koostui noin kolmestakymmenestä nuoresta miehestä. Valpo kiinnostui iskumiehistä ja alkoi tutkia oliko kyseessä (lainvastainen) sotilaallisesti organisoitu järjestö. Ryhmän jäseniä kuulusteltiin marraskuussa. Osaston nimi muutettiin episodin jälkeen ”toimintamiehiksi” ja joitakin jäseniä erotettiin.
Pyhäjärviseutu
Pyhäjärviseutu oli Säkylässä Satakunnassa vuoteen 2003 asti ilmestynyt paikallislehti. Lehden levikkialuetta olivat Säkylä, Köyliö ja Yläne. Lehteä julkaisi Säkylän opintporahastoyhdistys ry.
Suomen Kansallissosialistinen Työjärjestö
Perustaminen
Syyskuussa 1940 Olavi Suvela lähti KUT:stä ja perusti Uus-sosialistisen Puolueen. Lokakuussa Vapaan Suomen toimittaja Pertti Paakkanen siirtyi Kansallissosialistien Järjestöön.
Pyhäjärviseutu
Lehti oli perustettu vuonna 1968 ja se ilmestyi vuosina 1968-1979 nimellä Säkylän–Köyliön Sanomat, vuosina 1979-1991 nimellä Säkylän–Köyliön–Yläneen Sanomat ja vuosina 1991-1993 nimellä '''SKY-sanomat. Säkylän, Köyliön ja Yläneen paikallislehti'''. Vuosina 1993-2003 se ilmestyi nimellä Pyhäjärviseutu. Vuonna 2003 Pyhäjärviseutu yhdistettiin Eurassa ilmestyvään Alasatakunta-lehteen.
Suomen Kansallissosialistinen Työjärjestö
SKT
KUT:n nimi vaihdettiin SKT:ksi lokakuussa 1940. Muutosta perusteltiin sillä, että KUT:n linjaukset olivat täysin yhteneväisiä kansallissosialismin perusajatusten kanssa. Samalla otettiin käyttöön järjestötunnus: kilpi, jonka sisällä Suomen lippu, ristin keskellä ympyröity punainen hakaristi valkoisella pohjalla. Snellman piti myöhemmin nimenmuutosta taktisena virheenä, koska potentiaaliset kannattajat suhtautuivat epäillen vieraisiin ulkomaisiin aatteisiin. SKT:n muodollinen perustava kokous pidettiin 8 marraskuuta 1940. Perustajajäseniä olivat Snellmanin ohella Eino Tilus ja Arvi Nuorimo. SKT merkittiin yhdistysrekisteriin huhtikuussa 1940.
SKT:hen kuului marraskuussa 1940 noin 150 jäsentä, joista kaksi kolmasosaa asui Helsingissä. Parhaimmillaan puolueella oli Helsingissä noin 250–300 jäsentä ja useampia osastoja. Keväällä 1941 SKT:lla oli yhteensä 49 paikallisjärjestöä ja järjestö eli nousukauttaan.
Huhtikuussa 1941 SKT:stä irtautui puoluesihteeri Aaro Salomaa, joka perusti kannattajineen lyhytikäiseksi jääneen Suomen Kansallissosialistisen Kansanpuolueen. SKP piti Snellmania hyvänä natsina mutta liian aristokraattisena kokoamaan kansaa. SKP:n ohjelmassa vaadittiin muun muassa maan yksikielisyyttä, parlamentarismin korvaamista korporatistisilla metodeilla sekä Suomelle elintilaa. SKP:n puheenjohtaja oli Erkki Leikola.
Alkuvuonna 1942 Arvi Nuorimo ja J.E. Tuominen lähtivät SKT:stä ja perustivat kilpailevan Aseveljien Työjärjestön.
SKTP
Jatkosodan syttyminen vaikeutti kansallissosialistien toimintaa, kun suurin osa jäsenistä siirtyi rintamalle. Liikkeen taloudellinen tilanne heikkeni. Yhteistyöstä muiden natsien kanssa keskusteltiin, ja jäseniä meni mukaan yhteistyöjärjestö Suomen Valtakunnan Liittoon, mutta elokuussa 1942 Snellman tovereineen perusti Turussa Suomen Kansallissosialistisen Työväenpuolueen. SKT:tä ei lakkautettu muodollisesti, mutta Snellman-johtoinen ”kansallinen uudistusliike” alkoi esiintyä enimmäkseen SKTP:n ja nuorisojärjestönsä (NVR) nimissä.
Profiilin muutoksessa oli kyse ennen kaikkea yrityksestä valloittaa tamperelaiset työläiset, joiden keskuudessa SKT:llä oli ollut hyvät asemat ennen Aseveljien Työjärjestön perustamista. SKTP:n toimisto sijoitettiin Tampereelle ja toiminta alkoi marraskuussa. Samoihin aikoihin sai alkunsa Helsingin osasto. Puolueohjelma ilmestyi vuoden 1943 puolella.
Vuoden 1943 lopussa SKTP yhdisti voimansa Suomen Kansallissosialistien kanssa.
Ohjelma
SKT:n ohjelma muotoutui vaiheittain. Ensimmäinen seitsemän kohdan versio julkistettiin lokakuussa 1940 ja pidempi versio vielä samana vuonna. Lopullisen muotonsa ohjelma sai joulukuussa 1941. Puolueohjelma oli synteesi Teo Snellmanin ajatuksista ja NSDAP:n vuoden 1920 ohjelmasta. Siinä kannatettiin muun muassa vahvaa johtajuutta, orgaanista kansalaisyhteiskuntaa ja korporatistista valtiota. Parlamentarismi ja taloudellinen liberalismi tuomittiin. Suomen tuli ohjelman mukaan liittyä natsien johtamaan ”uuteen Eurooppaan”. SKT halusi suojella suomalaista rotua poistamalla maasta vieraat ainekset kuten juutalaiset. Rotujenväliset avioliitot haluttiin kieltää. SKT toivoi myös tiukkaa sensuuria, maareformia sekä parannusta suomen kielen asemaan.
Jussi Leinon kanssa 1942 julkaisemassaan pamfletissa Suomalainen kansallissosialismi Snellman jakoi Suomen historian kolmeen ajanjaksoon. Ensimmäinen liittyi Kalevalaan, toinen uskonpuhdistukseen ja kolmas kansalliseen heräämiseen. Suomalaisen kansallissosialismin lähtökohtana Snellman piti kolmatta jaksoa, ja SKT julisti J. V. Snellmanin (Teon isoisä) ensimmäiseksi suomalaiseksi kansallissosialistiksi. Leinon mielestä varsinkin J. V. Snellmanin hegeliläiset vaikutteet loivat perustaa aatteelle. 1940-luvun alussa elettiin Snellmanin mukaan uutta "orgaanisen uudistumisen" vaihetta, joka sai alkunsa talvisodan kokemuksista, jotka loivat uudenlaisen kansalaisyhteiskunnan.
Snellmanin mukaan hänen johtamansa liike edusti Lapuan liikkeen kolmatta vaihetta. Toista vaihetta edustanut IKL oli Snelmanin mielestä liian sitoutunut parlamentarismiin.
SKT:llä oli Snellmanin kautta hyvät yhteydet saksalaisiin natseihin. Hans Metzgerin mukaan Snellman ihaili Alfred Rosenbergia ja piti yhteyttä tämän johtamaan natsipuolueen ulkopoliittiseen osastoon (APA).
Vapaa Suomi
Liikkeen äänenkannattaja Vapaa Suomi ilmestyi vuosina 1940–1944. Lehdellä oli toimisto Helsingissä Kasarmikadulla. Tiloissa sijaitsi myös kahvila Aunus. Maaliskuussa 1941 Vapaan Suomen levikki oli 3 500. Ruotsinkielinen sisarjulkaisu Ny Tid ilmestyi kerran syyskuussa 1940.
Lehteä avustivat muun muassa runoilija Bertel Gripenberg, professori Johannes Öhquist ja Y. W. Jalander. Kirjailija Kaarlo Nuorvala toimi hetken lehden päätoimittajana kesällä 1942. Vapaan Suomen suurin rahoittaja oli Harry Donner, joka lahjoitti sille noin puoli miljoonaa markkaa. Lehteä tukivat suurilla summilla myös yhtiöt Tampella ja Arabia.
Kokonaissulkeuma
Renkaan A kokonaissulkeuma renkaassa B on myös rengas.
Suomen Kansallissosialistinen Työjärjestö
Vapaa Suomi
Kesällä 1943 lehti ajautui pahoihin taloudellisiin vaikeuksiin eikä se ilmestynyt kertaakaan heinä- tai elokuussa. Lokakuussa Suomen Kansallissosialistien (SKS) Yrjö Raikas maksoi lehden velat. Samalla Vapaan Suomen ja SKS:n Kansallissosialisti-lehden voimat yhdistettiin. Vapaa Suomi alkoi ilmestyä kerran kuussa ja Kansallissosialisti viikoittain.
Nuoret Valtakunnan Rakentajat
SKT:n nuorisojärjestö Nuoret Valtakunnan Rakentajat (NVR) perustettiin syksyllä 1940. NVR oli tarkoitettu aluksi 8–21-vuotiaille ja rekisteröitymisen (1943) jälkeen yli 15-vuotiaille. Jäsenet antoivat liittyessään valamaisen lupauksen kunnollisuudesta sekä uskollisuudesta johdolle ja omalle kansalle. NVR:ään kuului vuonna 1943 noin 100 jäsentä, joista puolet oli pääkaupungista. Järjestöllä oli kannatusta myös etenkin Kymenlaakson nuorison keskuudessa.
Vuonna 1943 järjestöä johti Mauri Jalava. Kesällä 1943 NVR piti Jalavan johdolla nuorten työleiriä Luopioisissa. NVR:n tarkoituksena oli sen sääntöjen mukaan vahvistaa suomalaisen nuorison kansallista ja poliittista yhteenkuuluvuutta. Erityisesti järjestö ajoi nuorisolle pakollista työvelvollisuutta ja sotilaallisen koulutuksen lisäämistä. Valtiollinen poliisi seurasi NVR:n toimintaa ja Jalavaa kuulusteltiin esimerkiksi keväällä 1943. Toukokuussa 1944 viranomaiset kielsivät koululaisten osallistumisen NVR:n toimintaan.
NVR lakkautettiin rauhansopimuksen 21. artiklan nojalla 23. syyskuuta 1944, heti samana päivänä, kun sopimus hyväksyttiin ja astui voimaan.
Siiseli
Levinneisyys ja elinympäristö
Siiseliä tavataan Keski- ja Itä-Euroopassa, Ukrainassa ja Mustanmeren seudulla. Se on kuollut sukupuuttoon Kroatiasta ja Saksasta, mutta on palautusistutettu Puolaan. Laji viihtyy aroilla, vuoristoniityillä ja kesantomailla.
Ravinto
Siiselin ravinto koostuu lähinnä kasvikunnan tuotteista, mutta eläinperäinenkin ravinto kelpaa.
Lisääntyminen
Siiselinaaraan tiineys kestää 25 vuorokautta, minkä jälkeen se synnyttää 6-8 poikasta. Syntyminen tapahtuu keväällä ja poikaset itsenäistyvät parin kuukauden kuluttua.
Uhanalaisuus
Lajia pidetään erittäin uhanalaisena.
The Mind of Primitive Man
The Mind of Primitive Man on saksalaissyntyisen, Yhdysvalloissa vaikuttaneen antropologin Franz Boasin (1858-1942) vuonna 1911 julkaistu kulttuuriantropologian merkkiteos, jossa Boas käsittelee kriittisesti rodun käsitettä. Lisäksi Boasin kriittisen tarkastelun kohteena on primitiivinen kulttuuri. Teoksesta ilmestyi vuonna 1938 uusittu painos, joka noudattaa alkuperäistä versiota, mutta on järjestetty 13 lukuun. Uusitussa laitoksessa Boas kyseenalaistaa aikakauden poliittista päätöksentekoa rotu-käsitteen varjolla.
Historiallisen partikularismin ja kulttuurirelativismin edustajana Boas esittää teoksessa primitiivisyys-käsitteen mahdottomuuden ja korostaa kaikkien kulttuurien tasavertaisuutta. Teoksessa kyseenalaistetaan aiempia käsityksiä rodun, ihmisen biologisten, älyllisten sekä sosiaalisten ominaisuuksien keskinäisestä suhteesta.
Teoksen sisältö
Teoksessa The Mind of Primitive Man Boas tarkastelee eritoten kulttuurien ja rodun suhdetta aiempien uskomusten kautta, joiden mukaan kehittyneiden kulttuurien ja yhteiskuntien väestön älykkyysosamääräon korkeampi ja heillä on paremmat biologiset ominaisuudet. Boasin mukaan kulttuurin ja rodun välistä suhdetta on pyritty selittämään useaan otteeseen aiemmissa tutkimuksissa, mutta aiemmat tutkimukset sekä ihmisten luokittelut ovat olleet vain spekulaatioita ja perustuneet emotionaalisiin arvoihin. Boasin mukaan aiemmilla luokitteluilla onkin ollut vain vähän tieteellistä näyttöä.
Boas tutkii teoksessa rotukeskustelua ja "rodullista perinnöllisyyttä" (racial heredity) perinnöllisyyden kautta. Hän selvittää kuitenkin perinnöllisyyden epätasaisuutta ihmisten liikkumisen, fenotyypin, eristyksessä olevien ryhmien, sisäsiittoisuuden ja ryhmien välisten sekoittumisen kautta, ja osoittaa, kuinka ihmisten fyysiset ominaisuudet eivät ole pysyviä. Sen kautta Boas osoittaa, ettei rodulle voida antaa biologista merkitystä.
Perinnöllisten tekijöiden ohella Boas tarkastelee kulttuurisia ja sosiaalisia ominaisuuksia suhteessa rodun käsitteeseen. Hän tutkii suhdetta kielen, murteiden ja sosiaalisen etiketin kautta ja osoittaa kielten ainutkertaisuuden ohella primitiivisinä pidettyjen kulttuurien kielen, uskontojen ja tabujen monimutkaisuuden. Boas päättää pohdintansa rodusta ja primitiivisyydestä loogisen ihmisajattelun kehittymiseen. Teoksen lopussa Boas esittää aikansa rotukeskustelun kehittymistä ja keskustelunaiheita Yhdysvalloissa. Boas korostaa viimeiseen lukuun saakka kulttuurien samanarvoisuutta ja toivoo aikakauden tapahtumien myötä ihmisille suvaitsevaisuutta ja rotu-käsitteen kyseenalaistamista.
Akropolis
pienoiskuva|[[Akropolis (Ateena)|Ateenan Akropolis.]] Akropolis (, ”yläkaupunki”) oli monissa antiikin Kreikan kaupungeissa linnavuoren nimitys. Alkujaan akropoliilla sijaitsi usein hallitsijoiden linnoja tai linnoituksia, jonne myös alakaupungissa asuva kansa pystyi pakenemaan vihollisen uhatessa. Akropoliilla sijaitsi usein kaupungin suojelijana pidetyn jumalan temppeli ja muita merkittäviä pyhäköitä. Tunnetuin akropolis on Ateenan Akropolis, josta kehittyi ajan mittaan tärkeä uskonnollinen keskus ja Ateenan mahdin symboli.
Mentai rock
Mentai rock on nimitys joukolle japanilaisia muusikkoja, jotka saivat suurta huomiota kotimaassaan 1970-luvulla. Suosio jatkui myös 1980-luvun puolelle, eikä artisteilla ollut oikeastaan muuta yhteistä kuin heidän syntymäpaikkansa, Fukuokan Hakata-ku. Nimitys mentai rock on muunnelma paikallisesta herkusta, mentaikosta, joka on tehty turskan mädistä. Monet myös uskoivat heidän musiikissaan olevan yhtäläisyyksiä eri musiikkityylien laajasta määrästä huolimatta.
Mentai rock -artistit
Johtavia mentai rockin edustajia olivat muun muassa Sheena & the Rokkets, Sunhouse, Accidents ja The Mods.
Neo mentai rock
Fukuokalaisia tunnettuja artisteja ovat myös:
Kuulutetun kuoleman kronikka
Kuulutetun kuoleman kronikka (Cronica de una muerte anunciada) on Gabriel García Márquezin tosipohjainen kaunokirjallinen teos vuodelta 1981. Se on ilmestynyt Matti Brotheruksen suomennoksena 1982.
Márquez on käyttänyt kertomuksessa aineistona Miguel Reys Palencian elämää kirjan keskeisen henkilön Bayard San Románin kuvaamisessa. Palencia nosti Márquezia vastaan oikeusjutun, jossa hän vaati itselleen puolet tekijänoikeustuloista ja nimensä kirjaan toiseksi tekijäksi. Asiasta käytiin oikeutta 17 vuotta, ja loppujen lopuksi Palencia hävisi jutun. Korkein oikeus katsoi, että todellisen elämän ainekset eivät muuta sitä, että kirjoittajalla on tekijänoikeus ja myös tulot kuuluvat hänelle.
Tarinassa Román avioituu köyhän naisen kanssa, mutta havaittuaan ettei vaimo olekaan koskematon, palauttaa tämän vanhemmille. Naisen veljet surmaavat miehen, jonka he katsovat syylliseksi neitsyyden menettämiseen.
Vuoden 1101 ristiretki
Vuoden 1101 ristiretki tarkoittaa vuonna 1101 tapahtunutta ristiretkien sarjaa.
Vaikka ensimmäinen ristiretki oli menestys, oltiin samalla huolestuneita ristiretken vaikutusten turvaamisesta. Esimerkiksi paavi Urbanus II:n seuraaja Paschalis II edusti tätä mielipidettä. Ajatus valloitusten säilyttämisestä johti siihen, että ensimmäiseen ristiretkeen aikanaan sitoutuneita, mutta myöhemmin kieltäytyneitä ylimyksiä ja alettiin painostaa lähtemään uudelle ristiretkelle. Samalla katsottiin, että jotkut ristiretkeläiset olivat palanneet sodasta liian nopeasti, jolloin heitäkin vaadittiin palaamaan Lähi-itään.
Painostus johti siihen, että joukko huonosti organisoituja joukkoja lähti käymään sotaa Lähi-idässä. Seurauksia huonosti organisoitujen joukkojen lähettämisestä olivat useat lähes täydelliset tappiot, joita ristiretkeläiset kokivat taistellessaan Pyhällä maalla. Vuoden 1101 ristiretkeen osallistui myös hyvin organisoituja joukkoja, kuten kreivi Guillaume de Neversin johtama armeija, joka kuitenkin murskattiin väijytyksessä. Taistellessaan vuoden 1101 ristiretkeläisiä vastaan turkkilaiset käyttivät uusia taistelutyylejä, joita he tulivat hyödyntämään myös myöhempien ristiretkien aikana.
Elizabeth Hurley
Elizabeth Jane Hurley (s. 10. kesäkuuta 1965) on englantilainen malli ja näyttelijä, joka tuli tunnetuksi Hugh Grantin tyttöystävänä 1990-luvulla.
Hurleyn tunnetuin elokuvarooli oli Vanessa Kensingtonin rooli Mike Myersin suosituissa vakoilukomedioissa Austin Powers – kumma jätkä (1997) ja Austin Powers – agentti joka tuuppasi minua (1999). Hurley on vuodesta 2005 lähtien suunnitellut ja esitellyt nimeään kantavaa rantamallistoa Elizabeth Hurley Beach. Toukokuussa 2008 Hurley suunnitteli ja esitteli 12-osaisen uimapukumalliston espanjalaiselle vaatebrandi MANGOlle. Vuosina 2011 ja 2012 Elizabeth tähditti suosittua Gossip Girl -tv-sarjaa Diana Paynen roolissa 14 jaksossa.
Varhainen elämä ja ura
Hurley syntyi keskimmäisenä lapsena Basingstokessa, Hampshiressa, Englannissa Angela ja Roy Hurleylle. Irlantilainen isä toimi majurina brittiarmeijassa ja anglikaaninen äiti toimi opettajana Kempshott Infant Schoolissa. Hänellä on vanhempi sisar Katie ja nuorempi veli Michael.
Hurley kävi koulua paikallisissa kouluissa kuten Kempshott Infant School, Kempshott Junior School ja Harriet Costello School. Nuorena tyttönä hän otti balettitunteja, ja opiskeli myöhemmin lyhyen aikaa tanssia ja teatteria London Studio Centressä.
Hurley aloitti näyttelijänuransa 1980-luvun lopussa ja mallinuransa vuonna 1995. Vuonna 2006 hän toimi Sky1:n tosi-tv-sarjan Project Catwalk emäntänä Britanniassa. Hurley on esiintynyt neljästi brittien Voguen kannessa.
Hurleya edustaa mallitoimisto Independent Modeling Agency Lontoossa.
Elokuvat
Hurleyn ensiesiintyminen elokuvissa tapahtui elokuvassa Aria (1987). Hän on myös näytellyt elokuvissa Matkustaja 57, EDtv, Bedazzled (2000) ja Saran suloinen kosto (2002). Vuonna 1997 hän vastaanotti näyttelijänuransa ainoan palkinnon "ShoWest Supporting Actress of the Year" roolistaan elokuvassa Austin Powers – kumma jätkä.
Yksityiselämä
Vuonna 1995 Hurleyn ollessa Hugh Grantin tyttöystävä Grant aiheutti maailmanlaajuisen skandaalin jäätyään kiinni prostituoidun palvelujen käytöstä. Hurley tuki Grantia ja osallistui Grantin elokuvan Yhdeksän kuukautta ensi-iltaan. Oltuaan 13 vuotta yhdessä Hurleyn kanssa Grant ilmoitti toukokuussa 2000 heidän suhteensa päättyneen sopuisasti. right|thumb|195px|Hurley ja puoliso vuonna 2008.Hurley synnytti 4. huhtikuuta 2002 pojan, Damian Charles Hurleyn. Lapsen isä Steve Bing kielsi isyytensä, mutta DNA-testi osoitti kuitenkin Bingin lapsen isäksi. Hurley on Patsy Kensitin pojan Lennonin kummi.
Filmografia
Elokuva
Televisio
Teatteri
Assam (tee)
thumb|270px|Assamin SFTGFOP1-laatuluokan irtoteetä. Assam-tee on mustaa teetä, jota tuotetaan Intian Assamin osavaltiossa Brahmaputran laaksossa. Assam on pinta-alaltaan ja tuotantomäärältään ylivoimaisesti Intian suurin teealue. Valtaosa Assam-teestä jalostetaan teollisella CTC-menetelmällä, ja vain osa kuuluu ortodoksisella teentuotannon piiriin.
Intiassa alkoivat siirtomaakaudella teetä viljellä britit, jotka pyrkivät riippumattomuuteen Kiinasta teekaupassa. Teenkasvatuksen mahdollisuuksiin uskottiin, koska Assamista löydettiin oma villi teepensaskanta, assamintee (Camellia sinensis var. assamica). Tovin britit isänmaallisesti jopa väittivät, että teepensaan alkuperä olikin Intiassa, josta se oli levinnyt rajan yli läheiseen Kiinan Yunnaniin. Sittemmin teepensaan syntyseutu on villien teepensaskantojen ja niiden lähisukulaisten geeniperimän perusteella paikannettu Intian Assamin, Kiinan Yunnanin ja Myanmarin pohjoisosien muodostamalle vyöhykkeelle.
Teenkasvatusta varten Assamissa raivattiin metsää ja perustettiin suuria plantaaseja, joissa työolot olivat surkeat ja työntekijöiden kuolleisuus suuri.
Assamilainen teepensas viihtyy trooppisissa oloissa ja on viljelyssä kiinalaista teepensasta tuottoisampi. Se poikkeaa myös maultaan kiinalaisesta teestä, ja sitä käytetään usein erilaisissa vahvoissa aamiaisteesekoituksissa. Assamilaisen teepensaan ceylonilainen klooni on levinnyt teenviljelyssä laajalle alueelle, esimerkiksi Kenian teentuotantoon.
Assam-tee on luonteeltaan vahvaa, pehmeää ja "maltaista". Se on parasta nautittuna maidon kera. Parhaimpana Assam-teenä pidetään toista satokautta (Second Flush). Brittien maidon lisääminen teehen todetaan saaneen alkunsa, kun he halusivat pehmentää ensimmäisten assaminteen satojensa kiinanteetä voimakkaampaa makua. Länsimaisen teenjuonnin alkuvaiheessa tee oli alkujaan tuotu Kiinasta ja se oli maultaan erilaista.
Adiabene
thumb|Adiabene (alaoikealla). Adiabene oli muinainen kuningaskunta Mesopotamiassa. Sen pääkaupunki oli Arbela. Adiabene kuului Parthian valtakunnalle, mutta se toimi yleensä itsenäisesti. Izates II ja hänen äitinsä kuningatar Helenan kääntyivät juutalaisuuteen. Rooman keisari Trajanus teki Adiabenestä osan Rooman valtakuntaa. Roomalaiset joutuivat kuitenkin luopumaan Adiabenestä vuonna 117.
Viive Sterpu
Viive Sterpu (ent. Sirkel) 10. joulukuuta 1953 Tallinna, Viro - 5. joulukuuta 2012 Tallinna, Viro) oli Tallinnassa asuva virolainen taiteilija.
Viive Sterpu piirsi enimmäkseen pastelleilla hiekkapaperille. Hän kokeili myös grafiikkaa ja lasitöitä. Viive etsi aiheensa arjen tavallisista asioista ja hänen töissään on naisellista hellyyttä sekä kaupunkilaisnaisen yksinäisyyttä. Hän rakasti eläimiä ja luontoa kuvaten niitä mielellään tauluissaan. Taulujen värit ovat selkeitä ja ne ovat harmonisessa tasapainossa keskenään.
Viive Sterpu signeeraasi taulunsa nimellä '"Viive"' mutta ennen avioliittoa hän käytti signeerauksissa nimeä "Sirkel".
Puccinin Sankarittaret
Giacomo Puccinin musiikin innoittamana Viive Sterpu loi 12 taulua käsittävän sarjan Puccinin Sankarittaret. Tämän 14 sankaritarta (Anna, Tigrana, Manon, Mimi/Musetta, Tosca, Cio-Cio-San, Minnie, Magda, Giorgetta, Sisar Angeliga, Lauretta, Liú/Turandot) esittävän taulusarjan hän lahjoitti huhtikuussa 2007 Villa Museo Giacomo Puccinille (Torre del Lago Puccini Italia). Lahjoituksen otti vastaan Giacomo Puccinin pojantytär Signora Simonetta Puccini.
Muuta
Viive Sterpu myös piirtänyt Kaleva Travelin Puccini-aiheisten postimerkkien aiheet. Postimerkkejä oli yhteensä 12. Sterpun töitä on myyty eri puolelle maailmaa. Taiteilijasta ja hänen miehestään tehtiin vuonna 2004 dokumentti “Viive ja Eugen Sterpu” ETV (Eesti Televisioon) sarjassa “Subjektiiv”.
Jäsenyydet
Sterpu oli Eesti Kunstnike Liit (Viron taiteilijaliiton) jäsen.
Perhesuhteet
Viive Sterpu oli naimisissa taiteilija Eugen Sterpun kanssa.
Jo Grimond
Joseph Grimond tai Grimondin paroni, CH, CBE, TD, PC (29. heinäkuuta 1913 – 24. lokakuuta 1993), tunnettu nimellä Jo Grimond, oli brittiläinen poliitikko sekä liberaalipuolueen puheenjohtaja 1956–1967 ja väliaikaisesti vuonna 1976.
Eton Collegessa koulua käynyt ja Oxfordin yliopistossa opiskellut lakimies Grimond valittiin 1950 parlamenttiin Orkneyn ja Shetlannin vaalipiiristä. Vuonna 1938 hän oli avioitunut entisen liberaalipääministerin lordi Asquithin tyttärentyttären Laura Bonham Carterin kanssa.
Grimondista tuli parlamentin liberaaliryhmän johtaja vuonna 1957. Hän luotsasi pienehköä puoluettaan hieman vasemmalle kannatuksen piristämiseksi.
Grimondin puheenjohtajakaudella liberaalien paikkamäärä parlamentissa kaksinkertaistui ja kannatus parani. Vuonna 1967 Grimond teki tilaa Jeremy Thorpelle. Vuonna 1976 Thorpe joutui eroamaan seksikohun takia, jolloin Grimond otti lyhyesti puheenjohtajuuden itselleen ennen David Steelin valintaa tehtävään.
Koepallo
Koepallo on epäsuorasti esitetty idea tai ehdotus, jolla testataan yleisön reaktiota. Tarkoituksena on selvittää, onko ajatukselle mahdollista saada kannatusta, leimautumatta kuitenkaan sen kannattajaksi. Malli on tunnettu yleisemmin politiikassa ja bisnesmaailmassa, joissa halutaan selvittää, onko maaperä jollekin ratkaisulle tai idealle suotuisa ennen varsinaista toimintaa ja sitoutumista.
Koepallon käyttö antaa mahdollisuuden luoda hieman etäisyyttä ehdotuksen ja sen tehneen ihmisen välille. Tämä auttaa perääntymisessä, mikäli muiden reaktio on kielteinen. Keskustelussa koepallon voi "heittää" esimerkiksi aloittamalla puheenvuoron "Minulla on idea..." -sanojen sijasta sanomalla "Yksi ajatus on se, että..." Ensimmäinen toteamus linkittää puhujan ideaan, kun taas jälkimmäisessä puhuja tuo esille idean, mutta ei välttämättä tue sitä. Muita mahdollisia toteamuksia: "Yksi juttu, jonka voisimme tehdä on...", "Mitä jos...", "Olen kuullut, että jotkut ovat kokeilleet samanlaisessa tilanteessa tätä...".
Politiikassa koepallo voi olla poliitikon esimerkiksi avustajansa välityksellä julkisuuteen vuotama ajatus, jonka poliitikko voi sitten esittää virallisesti omanaan, jos äänestäjien suhtautuminen siihen on myönteinen. Koepallotekniikkaa voi käyttää myös ostaja hintaneuvotteluissa esittämällä myyjälle pyyntihintaa huomattavasti alemman ehdotuksen ja seuraamalla, kuinka tämä reagoi.
Alun perin koepallo tarkoitti miehittämätöntä kuumailmapalloa, jollaisia lähetettiin kokeeksi ilmaan ennen ensimmäisiä miehitettyjä kuumailmapallolentoja 1780-luvulla.
Antonov An-8
Antonov An-8 on neuvostoliittolainen kaksimoottorinen ylätasomallin rahtilentokone, joka lensi ensilentonsa 11. helmikuuta 1956. Kone kehiteltiin maahanlaskuoperaatioihin käytettäväksi lentokoneeksi, ja tästä syystä Antonov An-8:ssa on alas laskettava peräluukku ja raskaaseen käyttöön tarkoitetut laskutelineet. Antonov An-8:n sarjavalmistus alkoi marraskuussa 1956. Konetta käytettiin matkustajalentokoneena vuoden 1970 jälkeen, johon asti se oli ollut aktiivipalveluksessa rahtikoneena.
Ketopartasammal
Ketopartasammal (Syntrichia ruralis) on lehtisammallaji, jota esiintyy pohjoisella pallonpuoliskolla lauhkealla ja viileällä vyöhykkeellä.
Erkki Pohjola
Erkki Kalevi Pohjola (4. tammikuuta 1931 Ylistaro – 19. tammikuuta 2009 Espoo ) oli professori ja arvostettu suomalainen musiikkipedagogi, kuoronjohtaja sekä kansainvälisen lapsi- ja nuorisokuoroliikkeen uranuurtaja.
Erkki Pohjola tunnettiin laajimmin Tapiolan Yhteiskoulun kuoron, nykyisen Tapiolan kuoron johtajana vuodesta 1963 vuoteen 1994. Erkki Pohjola kehitti tavallisesta koulukuorosta kiitetyn vokaali-instrumenteista. Hän perusti kuoron vuonna 1963 ja johti sitä muiden toimiensa ohessa yli 30 vuoden ajan. Näinä vuosina syntyi myös käsite Tapiola Sound. Samalla syntyi uusi musiikkikasvatuksen ihanne: tavattuaan 1964 Zoltan Kodályn ja Carl Orffin Pohjola kehitti heidän ajatustensa pohjalta vapaan, kamarimusiikin periaatteisiin nojaavan opetustavan, jonka lähtökohtana on lapsen oma luovuus ja musikaalisuus.
Vuonna 1971 Tapiolan kuoro voitti pääpalkinnon, The Silver Rose Bowlin, BBC:n Let the Peoples Sing -kilpailussa. Ulkomaisia konserttikiertueita kuoro teki Pohjolan johdolla kaikkiaan noin 50.
Kuoro teki Erkki Pohjolan johdolla lähes 20 levytystä ja työskenteli monien suomalaisten ja ulkomaisten säveltäjien kanssa.
Pohjolan kirja Tapiola Sound (toim. Matti Tuomisto) on julkaistu paitsi Suomessa (WSOY 1992) myös Yhdysvalloissa (Walton Music 1993) ja Japanissa (Ongaku no tomo 1994).
Jätettyään vuonna 1994 Tapiolan kuoron taiteellisen johtajuuden seuraajalleen Kari Ala-Pölläselle Erkki Pohjola jatkoi edelleen aktiivisesti maailmanlaajuista toimintaansa vierailevana kuoronjohtajana, luennoitsijana ja kuorokilpailujen tuomarina. Hän oli myös ISME:n (International Society for Music Education) johtajiston jäsen vuosina 1992–1996. Erkki Pohjola tunnettiin myös Songbridge-idean isänä.
Erkki Pohjola oli Ensti Pohjolan, Liisa Pohjolan ja Paavo Pohjolan veli. Hänen poikiaan olivat huilisti Olli Pohjola (1961–1998), sellisti Matti Pohjola (1963–2002) ja säveltäjä Seppo Pohjola (s. 1965).
Yövesi
Yövesi on järvenosa varsinaisen Saimaan luoteispäässä Mikkelin kaupungin ja Puumalan kunnan alueella Etelä-Savossa.
Maantietoa
Yöveden on pituus Ristiinan Pökkäänlahdelta Vekarasalon saarelle 27 kilometriä ja sen suurin leveys on Himalansaaren kohdalla noin 10 kilometriä. Järvialueen, tai myös lahden taikka järvenselän, pinta-ala on erään lähteen mukaan 58 ja toisen lähteen mukaan 77,4 neliökilometriä. Yöveden luoteispää sijaitsee Ristiinassa, jonka kirkonkylä on rakennettu Linnaniemeen. Niemen lounaispuolella on Pökkäänlahti ja koillispuolella Juurilahti. Lahdet yhtyvät Savisalon edustalla ja saaren takana alkaa kuusikilometrinen Uittamonsalmi, joka on 250–1 600 metriä leveä. Salmi aukeaa Mustansaarenselälle, joka on Aartamaniemen eteläpuolella parikilometrinen saareton selkä. Mustasaaren ja Aartamaniemen pohjoispuolella on rikas saaristo, jonka länsipäässä sijaitsee laguunimaisia lahtia kuten Raivolahti, Pyöriälahti ja Pirttilahti. Yövedellä on laskettu olevan 366 saarta. Heiniemen itäpuolella sijaitsee suuri Himalansaari, jonka Taponiemen kohdalla on Yövesi kaventunut 700 metriä leveäksi. Täällä sijaitsee Astuvan saari. Seuraavaksi aukeaa Salonselkä, joka seuraa kaartaen Himalansaarta etelään Käenniemenselkään. Salonselän kollispuolelle jää kuusikilometrinen saaristo, joka loppuu Lehtisenselkään. Käenniemenselkä jatkuu länteen päin ja se kaartaa Pöllänvetenä Himalansaaren ympäri kohti pohjoista yhtyen takaisin Yöveteen kapean Siltasalmen kautta. Käenniemenselkä jatkuu myös itään, jossa se kohtaa Kaijatsaaren, Vekarasalon ja Liiansaaren. Saarten takana idässä sijaitsee Tammovesi, joka johtaa Ruokoveteen, ja saarten takana kaakossa sijaitsee Hampunsalmen ja Kuitinselän takana Liittokivenselkä ja siten myös Suur-Saimaa. Hampunsalmea seuraa Mikkelin ja Puumalan välinen kuntaraja, joka nousee pohjoiseen Lehtisenselälle ja kääntyy koilliseen päin Ruununveteen, joka alkaa seurata Hurissalon saaren rantoja kohti pohjoista. Ruununveden Nikinsalmesta ei tule paljoakaan vettä, mutta veneet mahtuvat siitä väylälle, joka vie ne Louhiveden itäpäähän. Louhivesi on pohjoisempana sitä seuraava rinnakkainen järvenselkä ja se johtaa lännessä Ukonveteen ja Mikkeliin. Louhiveden ja Yöveden välillä on toinenkin vesiyhteys. Sen kaksikanavainen yhteys kulkee Someenjärven kautta. Järven eteläpäässä sijaitsee Kirkkotaipaleen kanava ja sen pohjoispäässä Varkaantaipaleen kanava, jossa on Kallioniemen ravintola ja vierassatama. Yöveden itäpäästä pääsee Liiansaaren länsipuolelta etelään pitkin Hinkanveden lahtea ja Virtasalmen kautta Helistelahteen, josta aukeaa Houtunsaaren takaa pieni Ieselkä.
Yöveden Käenniemenselällä sijaitsee Saimaan syvin kohta, jota paikalliset kutsuvat ”Käenniemen kaivoksi”. Syvyyttä tällä kohdalla on 86 metriä, ja syvänne sijaitsee Pienen- ja Suuren Riuttasaaren eteläpuolella. Muita maininnan arvoisia syvänteitä on, sillä esimerkiksi Haukkavuorenselkä on 49 metriä syvä, Ristiinan lähellä sijaitseva Mustansaarenselkä on 44 m syvä, Salonselkä on 71 metriä ja Lehtisenselkä on 55 metriä syvä. Yleensä Yöveden selät ovat yli 20 metriä syviä kauttaaltaan.
BitTorrent
frame|Jakajan tiedonsiirtokapasiteetin kuormitus vähenee huomattavasti kun tiedostoja lataavat käyttäjät jakavat tiedostoja samanaikaisesti toisilleen.
Yövesi
Maantietoa
Suur-Saimaalta tulee Liittokivenselältä Kuitinselän ja Hampunselän kautta syväväylä, joka kaartaa Riuttasaarien edustalta Salonselälle. Siellä se haarautuu luoteeseen Someenjärven kautta Louhiveden syväväylälle. Se haarautuu myös länteen Uittamonsalmen kautta lahden perälle johtavaksi syväväyläksi. Väylä on merkitty Pökkäänlahdelle, Juurilahdelle ja Pelloksen vaneritehtaan satamaan. Ristiina on Yöveden ainoa taajama-alue. Rannoilla sijaitsee pieniä kulmakuntia. Pökkäänlahdella on Rahikkala ja Pellosniemi, Savisalon kohdalla on Mielua, Mustansaarenselällä Taipale, Pyöriälahdella Hartikkala, sitten tulee etelärannalla Heiniemi ja Himalansaari, Salonselän pohjoispuolella on Tiirola, Tiirolan itäpuolella on Suurlahti ja Hinkanvedellä on Jukara. Yöveden pohjoispuolella kulkee Louhiveden väliin jäävällä niemellä kulmakuntia yhdistävä tie Ristiinaan. Yöveden eteläpuolen kulkee Ristiinan kautta valtatie 13, josta tulee Yöveden etelärannan kulmakunnille monia kyläteitä.
BitTorrent
BitTorrent on tiedostojen siirtoon tarkoitettu vertaisverkon muodostava protokolla. BitTorrent-protokollan ja ensimmäisen sitä käyttävän toteutuksen kehitti yhdysvaltalainen Bram Cohen. Perinteisesti tiedostojen jakamiseen on tarvittu palvelin ja paljon tiedonsiirtokapasiteettia. BitTorrent eliminoi tämän tarpeen, sillä kaikki tiedostoa tai tiedostoja lataavat käyttäjät jakavat tiedostoja samanaikaisesti myös toisilleen. Ensimmäinen täysin toimiva versio julkaistiin vuonna 2003.
Yövesi
Luontoarvoja
Yöveden rannat ovat monimuotoiset: sieltä löytyy heinikkoista rantaa, hyviä hiekkarantoja sekä jylhiä ja jyrkkiä rantakallioita. Viime vuosina saimaannorppa on palannut vuosikymmenten tauon jälkeen Yövedelle. Yöveden keskivaiheilla sijaitsee Kuivasaari, jonka ympärillä on 62 hehtaaria vesialuetta, missä ei voi verkkokalastaa.
BitTorrent
Rakenne ja toiminta
BitTorrentilla jaettava tieto koostuu kahdesta osasta: varsinaisista jaettavista tiedostoista sekä pienestä .torrent-päätteisestä aputiedostosta, jonka tiedostojen jakaja luo asiakasohjelmansa avulla. Tiedon jakamiseen kuuluu yleensä kolme osapuolta: käyttäjät, seurantapalvelin eli trakkeri (engl. "tracker"), sekä WWW-palvelin joka levittää .torrent-tiedostoja. Yleensä nämä kaksi jälkimmäistä ovat yksi ja sama palvelin. Tiedonsiirto ilman varsinaista seurantapalvelinta on myös tullut mahdolliseksi laajennusten avulla.
Yövesi
Kalakanta
Yövedellä on suoritettu koekalastuksia vuosina 1999, 2006, 2010, 2013 ja 2018. Niiden mukaan yleisimmät lajit ovat ahven, jota muodosti yli puolet saaliin painosta, ja särki sekä lahna ja kuha. Näiden lisäksi saatiin pieniä määriä haukea, muikkua, kuoretta, kiiskeä, salakkaa, säynettä, härkäsimppua, kirjoeväsimppua ja madetta.
Vapaa-ajan kalastajat ilmoittavat myös saaneensa istutettua siikaa, harjusta, järvilohta ja taimenta. Yövedellä elää myös uhanalainen saimaannieriä.
BitTorrent
Rakenne ja toiminta
WWW-palvelimia on tarpeen mukaan monenlaisia; mikään ei estä .torrent-tiedostojen laittamista normaaleille WWW-sivuille, mutta esimerkiksi julkiset BitTorrent-seurantapalvelimet tarjoavat monipuolisempia kategorisointi- ja hakutoimintoja. Periaatteessa mikään ei estä muitakaan tapoja levittää .torrent-tiedostoja. Niitä voi levittää esimerkiksi IRCissä.
Tiedostojen lataajat tarvitsevat BitTorrent-asiakasohjelman ("client"). Koska BitTorrent on avoimen lähdekoodin protokolla, erilaisia asiakasohjelmia on syntynyt useita. BitTorrentin tekijän virallinen asiakasohjelma on hyvin yksinkertainen, kun taas monipuolisemmissa ohjelmissa on erilaisia latausjono- ja nopeusrajoitusjärjestelmiä.
Yövesi
Historiaa
Yöveden rannoilta on löydetty kivikautisia asuinpaikkoja Rahikkalassa, Aartamaniemessä ja Heiniemessä. Lisäksi Astuvansalmen pohjoisrannassa on Astuvansalmen kalliomaalaukset ja Uittamonsalmen pohjoisrannan jyrkänteissä Uittamonsalmen kalliomaalaukset.
BitTorrent
Käyttötavat
Perinteisestä vertaisverkkojakamisesta (mm. FastTrack tai eDonkey2000) BitTorrent eroaa siten, että se on tarkoitettu yksittäisten tiedostojen tai tiedostopakettien levittämiseen. Kukin käyttäjä jakaa niitä tiedostoja, joita he itse ovat äskettäin BitTorrentilla ladanneet tai ovat parhaillaan lataamassa. Esimerkiksi useiden Linux-jakelujen CD-kuvatiedostoja (image) on ladattavissa BitTorrentilla. Myös esimerkiksi Opera-selain on ladattavissa BitTorrentilla Opera Softwarelta saatavan torrentin avulla ja Opera 9 -selain sisältää itsessään BitTorrent-tuen. Wikipedian sisällöstä opetuskäyttöön tehty CD tulee jakeluun BitTorrentilla.