cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Roswitha Steiner
Steiner jakoi pujottelun maailmancupin voiton Erika Hessin kanssa kaudella 1985–1986. Hän voitti pujottelucupin toistamiseen 1987–1988. Lisäksi hän sijoittui toiseksi kaudella 1983–1984 ja viidenneksi 1982–1983. Hän voitti kahdeksan pujottelun maailmancup-osakilpailua, sijoittui neljä kertaa toiseksi ja kaksi kertaa kolmanneksi.
Steiner sijoittui Schladmingin MM-kilpailuissa 1982 pujottelussa seitsemänneksi ja suurpujottelussa kymmenenneksi. Sarajevon olympialaisissa 1984 hän oli pujottelussa neljäs. Crans-Montanan MM-kilpailuissa 1987 hän sai Erika Hessin jälkeen hopeaa pujottelussa. Calgaryn olympialaisissa 1988 hän oli samassa lajissa neljäs.
Seikkailupeli
Tekstiseikkailut
Tekstiseikkailupelit olivat yleisiä kotitietokoneiden alkuaikoina 1980-luvun alussa. Tekstiseikkailupeleissä pelaajaa ohjaillaan kirjoittamalla komentoja ja tapahtumat sekä paikat esitetään kirjallisena kuvailuna. Tekstiä voi olla tukemassa liikkumattomia kuvia tai musiikkia. Tekstiseikkailut olivat graafisten seikkailupelien edeltäjiä. Vaikka suuri tekstimäärä vaatikin paljon tallennustilaa, tekstipohjaisen pelin vaatimukset tietokoneelta ovat pienet ja niitä saattoi pelata vaikka tietokone ei olisi tukenut lainkaan tietokonegrafiikkaa. Aluksi pelit olivat puhtaasti tekstipohjaisia, mutta myöhemmin niihin alkoi tulla liikkumattomia kuvia mielikuvituksen tueksi.
1980-luvulla tunnettu tekstiseikkailupelien julkaisija oli amerikkalainen Infocom, jonka nimikkeisiin kuuluvat muiden muassa fantasiamaailmaan sijoittuva Zork-sarja ja Douglas Adamsin kirjaan perustuva Hitchhiker’s Guide to the Galaxy. Uusia tekstiseikkailupelejä laaditaan nykyisinkin harrastuspohjalta.
Eräät tekstiseikkailut kuten The Hobbit sisälsivät joitakin havainnekuvia pelimaailmasta, jotka sai erikseen näkyville, mutta suurin osa pelimaailmasta oli edelleen tekstipohjaisina kuvauksina.
Graafiset seikkailupelit ja kultakausi
Sierra On-Line oli ensimmäinen pelitalo, joka ryhtyi tuottamaan graafisia seikkailupelejä, joissa pelihahmoa liikuteltiin videopelityyppisesti ja monimutkaisemmat pelikomennot annettiin tekstisyötteellä. Yrityksen pelistä Mystery House vuonna tuli myyntimenestys. Sierra loi monta menestynyttä seikkailupelisarjaa, joihin lukeutuvat muun muassa Leisure Suit Larry, King’s Quest ja Space Quest. Myöhemmin graafisissa seikkailupeleissä luovuttiin komentojen kirjoittamisesta kokonaan ja tekstikursorin tilalle tuli muutama hiirellä valittava komento.
Sierran peleille ominaista oli, että pelaajahahmo kuoli usein ja yllättävien virhevalintojen seurauksena (etenkin Space Quest -sarja on tästä tunnettu). Pelaaja kuitenkin pystyi tallentamaan pelin milloin tahansa. LucasArtsin peleissä Maniac Mansionin jälkeen pelihahmon kuoleminen oli hyvin harvinaista tai sitä ei tapahtunut lainkaan. Pelikomentojen syöttäminen muuttui interaktiivisien objektien ja valikoiden klikkaamiseen tekstisyötteen sijaan. Hiirellä ohjattu seikkailupeli synnytti point&click -käsitteen.
Pitkän aikaa animaatio oli hyvin suppeaa. Esimerkiksi hahmot eivät liikuttaneet käsiään muuten kuin korkeintaan kävelyn tahdissa. Myöhemmissä peleissä animaatio vaikutti huomattavasti realistisemmalta ja hahmot animoitiin kuten tapahtumat edellyttivät. Seikkailupelien kulta-aikana pidetään 1990-luvun alkua, jolloin Sierran julkaisujen lisäksi suosittuja olivat LucasArtsin SCUMM-pohjaiset seikkailupelit.
Ensimmäisen persoonan seikkailupelit
1990-luvulla alettiin kehittää myös ensimmäisestä persoonasta kuvattuja seikkailupelejä. Vuonna 1993 ilmestyi Cyan Worldsin kehittämä Myst. Peli oli tienraivaaja käyttäen 3D-renderöityä grafiikkaa ja CD-ROM-tekniikkaa. Tavallisesta poiketen Myst kuvattiin pelihahmon näkökulmasta ensimmäisestä persoonasta. Peli oli myyntimenestys ja piti myydyimmän tietokonepelin ennätystä vuoteen 2000, jolloin The Simsin myynti ohitti sen. Myst myi yli kuusi miljoonaa kappaletta. Mystille kehitettiin myös jatko-osat Riven ja Myst III: Exile, mutta Exile lasketaan tietokoneroolipeliksi.
Laskukausi ja nykypäivä
Seikkailupelien suosio alkoi laskea huomattavasti 1990-luvun puoliväliin tultaessa. Useat julkaisut, kuten Grim Fandango, The Longest Journey, Escape from Monkey Island ja Broken Sword 3, menestyivät kuitenkin kaupallisesti hyvin.
Harva uusi seikkailupeli on menestynyt hyvin. Tämän on oletettu johtuvan siitä, että keskivertopelaajat ovat tottuneet enemmän konsoli- ja ensimmäisen persoonan ammuntapeleihin kuin ”perinteisiin” videopeleihin.
Vaikka seikkailupelit eivät enää kuulu pelaamisen valtavirtaan, kaupallisiakin seikkailupelejä julkaistaan yhä. Graafisia seikkailupelejä tehdään nykyisin myös harrastajavoimin etenkin Adventure Game Studio -ohjelman avulla. Näihin kuuluvat muun muassa graafisesti päivitetyt versiot seikkailupeliklassikoista ja niiden epäviralliset jatko-osat.
Vuonna 2001 Japanissa julkaistu Phoenix Wright: Ace Attorney Game Boy Advancelle arvioidaan aloittaneen uuden kauden graafisille seikkailupeleille. Vaikka kyseessä ei ole suoranaisesti seikkailupeli klassisessa merkityksessä se kuitenkin rakentuu lajityypin ideoille.
Mangarevan kieli
Mangareva (omakielinen nimi: te reo magareva) on polynesialainen kieli, jota puhutaan pääsääntöisesti Ranskan Polynesiaan kuuluvalla Mangarevan saarella. Sitä puhuu vain noin 400 ihmistä ja suurin osa osaa myös tahitia. Lukutaitoisuus mangarevan puhujien keskuudesessa on melko alhainen. Kieltä pyritään myös elvyttämään.
Kieli on melko läheistä sukua rarotongalle, marquesasille ja tuamotulle. Myös maorin kieli on jonkin verran yhteneväinen mangarevan kanssa, mikä kävi ilmi 1834, kun ranskalaiset lähetyssaarnaajat käyttivät maorinkielistä tulkkia kristinuskon levittämiseen.
Mangarevaa kirjoitetaan latinalaisin aakkosin. Vain joitakin Raamatun osia on käännetty mangarevaksi, mutta esim. Uuden testamentin sekä kokonainen käännös puuttuu.
Mangareva on ollut myös tahitisaation kohde, mikä johtuu siitä, että tahitinpuhujien määrä on suurempi kuin muiden Ranskan Polynesian alkuperäiskielien puhujien määrä yhteensä.
Kakkosen kausi 2013
Kakkosen kausi 2013 oli Suomen jalkapallon kolmanneksi korkeimman sarjatason kausi. Kausi pelattiin neljässä kymmenen joukkueen lohkossa kolminkertaisena sarjana. Lohkojako suoritettiin 29. lokakuuta 2012 maantieteellisin perustein. Sarjan seitsemän helsinkiläisjoukkuetta arvottiin kahden lohkon kesken (etelälohko ja itälohko).
Mangarevan kieli
Vokaalit
Lähde:
Konsonantit
Lähde:
Kakkosen kausi 2013
Sarjasta nousi kaksi joukkuetta Ykköseen. Lohkovoittajat pelasivat arvotuilla pareilla kaksiosaiset nousukarsintafinaalit, joiden yhteistuloksilla voittajat nousivat Ykköseen. Nousijat olivat HIFK ja FC Jazz. Sarjasta putosi yhdeksän joukkuetta suoraan Kolmoseen. Putoajia olivat sijoille 9–10 sijoittuneet sekä huonoiten pelannut kahdeksanneksi sijoittunut joukkue.
Itälohko
thumb|Ottelu KTP–HIFK Kakkosen itälohkossa 5. kesäkuuta [[Arto Tolsa Areenalla Kotkassa.]]
Etelälohko
19 maalia: 16 maalia: 14 maalia: 13 maalia: 12 maalia: 10 maalia:
Itälohko
19 maalia: 17 maalia: 16 maalia: 13 maalia: 12 maalia:
Pohjoislohko
24 maalia: 16 maalia: 15 maalia: 14 maalia: 12 maalia:
Ykkösen nousukarsinnat
FC Jazz nousi Ykköseen yhteismaalein 4–2.
Brasilian laivasto
Brasilian laivasto on Brasilian puolustusvoimien merellinen osa. Laivasto on Latinalaisen Amerikan suurin ja sen merkittävin alus ja samalla lippulaiva on lentotukialus NAe São Paulo (entinen Ranskan laivaston lentotukialus FS Foch). Laivastoon kuuluu lisäksi amerikkalais- ja brittiläisvalmisteisia fregatteja sekä paikallisilta telakoilta tilattuja korvetteja, rannikkokäyttöön suunniteltuja dieselkäyttöisiä sukellusveneitä ja lukuisa määrä keveitä aluksia. Laivaston vahvuus on noin 60 000 henkeä. 600px|center|Brasilian laivasto
Kakkosen kausi 2013
Ykkösen nousukarsinnat
HIFK nousi Ykköseen yhteismaalein 2–0.
Brasilian laivasto
Laivasto tänään
Brasilian laivastoon kuuluu 2009 60 000 aktiivipalveluksessa olevaa henkilöä, 98 alusta ja 89 lentokonetta. Laivaston komentajana on amiraali Júlio Soares de Moura Neto.
Laivasto on jaettu kahteen pääosaan varsinaiseen laivastoon ja merijalkaväkeen.
Merijalkaväki
thumb|Merijalkaväen kokoonpano Laivastoon kuuluu myös Brasilian merijalkaväki, johon kuuluu valmiusprikaati sekä seremoniallisia pataljoonia. Kaikkiaan yksiköissä palvelee noin 14 000 henkeä.
Historia
Brasilian itsenäistyessä 1822 Brasilian kuningas Pedro I loi laivaston syyskuussa samana vuonna. Vasta muodostettu laivasto osallistui Brasilian itsenäisyystaisteluihin, jotka olivat alkaneet jo vuotta aiemmin. Tämän jälkeen laivasto on ollut osallisena useissa Brasilian käymissä sodissa.
thumb|Brasilian laivaston siipiratasalus Laivasto on ollut luomisestaan alkaen merkittävä alueellinen voimatekijä. Laivasto muodostui vuonna 1860 kahdeksasta siipiratasaluksesta, seitsemästä potkurisluupista, kuudesta fregatista ja korvetista sekä 14 pienemmästä aluksesta. Paraguayta vastaan käydyn sodan aikana laivastolle ostettiin panssarilaivoja Isosta-Britanniasta, Ranskasta sekä lisäksi paikalliselta telakalta.
Vuoden 1893 laivastokapinan jälkeen laivasto taantui, kunnes vuoden 1904 laivasto-ohjelma käynnisti hankinnat uudelleen.
Laivasto 1906
thumb|taistelulaiva Minas Gerais Laivastolle ostettiin Isosta-Britanniasta kaksi dreadnought-tyyppistä alusta (Minais Gerais -luokka), jotka olivat samalla viimeiset taistelulaivat Brasilian laivastolla. Taistelulaivojen lisäksi ostettiin Armstrongin telakalta kaksi Bahia-luokan tiedusteluristeilijää (keveiden risteilijöiden edeltäjiä), Yarrowin telakalta kymmenen Para-luokan hävittäjää, Italiasta kolme sukellusvenettä sekä sukellusveneiden emälaiva.
Brasilia päätti hankkia kolmannen dreadnought-luokan aluksen Rio de Janeiron 6. elokuuta 1910. Tilanne kuitenkin muuttui, kun samana vuonna 22. marraskuuta taistelulaiva Minais Geraisin miehistön ryhtyi kapinaan. Kapinan syynä olivat valtion talouden ahdinko ja sosiaaliset epäkohdat ja sen seurauksena jo tilattu alus asetettiin myyntiin. Laivasto kuitenkin suunnitteli vielä neljännen dreadnoughtin (Riachuelo) ostoa, mutta se ei koskaan edennyt tilaukseen saakka.
Ensimmäinen maailmansota
Brasilian talous oli riippuvainen merenkulusta johtuen kahvin ja kumin toimituksista Eurooppaan ja Pohjois-Amerikkaan. Saksalaiset sukellusveneet upottivat useita brasilialaisia aluksia Atlantilla ja Yhdysvaltojen liityttyä sotaan Brasilia julisti sodan Keskusvalloille 24. lokakuuta 1917.
Brasilian laivaston osasto koostui risteilijöistä Rio Grande do Sul ja Bahia sekä hävittäjistä Paraiba, Rio Grande do Norte, Piaui ja Catharina. Osasto operoi Afrikan luoteisrannikolla. Alukset kerkesivät olla asemapaikallaan kolme kuukautta ennen sodan päättymistä.
Brasilian laivaston dreadnoughtit lähetettiin Yhdysvaltoihin huollettaviksi ennen niiden purjehdusta Scapa Flowhun ja liittymistä Kuninkaallisen laivaston Suureen laivastoon. Alukset eivät kuitenkaan palanneet palvelukseen telakalta ennen sodan päättymistä.
Brasilian laivasto sai Versailles'n rauhansopimuksen perusteella kaksi Saksan laivaston hävittäjää (V-105 ja V-106), jotka kuitenkin myytiin. Sotalaivojen lisäksi maalle määrättiin luovutettavaksi 43 saksalaista kauppalaivaa.
Sotien välinen aika
Sotien välinen aika oli sisäpoliittisesti rauhatonta ja ulkopolitiikka keskittyi lähinnä Argentiinan kanssa käytävään varustelukilpaan. Yhdysvaltain laivastolla oli merkittävä osuus Brasilian laivaston koulutuksessa ja varustamisessa vuodesta 1918 alkaen.
Toinen maailmansota
Toisessa maailmansodassa Brasilian laivasto oli osana Etelä-Atlanttia valvovaa laivasto-osastoa. Lisäksi Brasilian laivaston alukset osallistuivat muun muassa Afrikan ja Italian maihinnousuihin. Merkittävin laivaston kokema tappio sodan aikana oli risteilijä Bahian uppoaminen. Alus räjähti 1945 sen ollessa pelastamassa pudonneita amerikkalaisia lentäjiä.
thumb|Hävittäja CT Acre (D10) Sodan aikana aloitettiin laivaston modernisointi. Laivastolle tilattiin kolme Marcilio Dias -luokan hävittäjää, kuusi Acre-luokan hävittäjää, kuusi Henrique Dias -luokan troolaria ja kuusi Carioca-luokan miinalaivaa. Alusten rakentamiseen kului paljon aikaa, mutta tilaukset loivat pohjan Brasilian telakkateollisuudelle.
Luettelo pikkuplaneetoista: 217001–218000
Tämä on luettelo Aurinkokunnan numeroiduista pikkuplaneetoista numerojärjestyksessä alkaen 217001:stä ja päättyen 218000:een. Kokonaisen luettelon löytää katsomalla Luettelo pikkuplaneetoista.
Chris Taylor (jääkiekkoilija)
Chris Taylor (s. Stratford, Ontario, Kanada) on kanadalainen jääkiekkoilija. Hän pelasi vuosina 1994–2004 149 ottelua NHL:ssä kolmessa eri seurassa.
Ura
Taylor pelasi juniorina aluksi kotikaupunkinsa Stratfordin Cullitons-joukkueessa, jonka jälkeen hän pelasi OHL:n London Knightsissa vuosina 1988–1992. Hän teki kolmella kaudella OHL:ssa yli sata pistettä. New York Islanders valitsi hänet NHL:n vuoden 1990 varaustilaisuudessa vuorolla 27.
Taylor siirtyi ammattilaiseksi syksyllä 1992, mutta pelasi seuraavana kahtena kautena vain Islandersin farmijoukkueissa. Kaudella 1994–1995 hän pelasi kymmenen NHL-ottelua ja seuraavalla kaudella 11, mutta suurimmaksi osaksi edelleen farmijoukkueissa. Kaudella 1996–1997 Taylor pelasi vain yhden NHL-ottelun. Kesällä 1997 Taylor solmi sopimuksen Los Angeles Kingsin kanssa, mutta Los Angelesissakin hän pelasi vain farmijoukkueessa. Kesällä 1998 Taylor solmi sopimuksen Boston Bruinsin kanssa ja hän pelasi kaudella 1998–1999 37 NHL-ottelua Bostonissa. Elokuussa 1999 Taylor solmi sopimuksen Buffalo Sabresin kanssa, ja hän pelasi Buffalossa 90 NHL-ottelua vuosina 1999–2004. Kaudella 2003–2004 hän pelasi 54 NHL-ottelua, mutta muilla kausilla suurimmaksi osaksi Buffalon farmijoukkueessa Rochester Americansissa. Taylor jatkoi Rochesterissa kesään 2006 asti, jolloin hän siirtyi pelaamaan Saksaan Frankfurt Lionsiin. Frankfurtissa Taylor pelasi vuoteen 2009 asti, jonka jälkeen hän palasi pelaamaan Rochesteriin.
Muuta
Taylorin veli on jääkiekkoilija Tim Taylor.
Red Pill Blues
Red Pill Blues on yhdysvaltalaisen popyhtye Maroon 5:n kuudes studioalbumi, joka julkaistiin marraskuussa 2017.
Hikagyaku Ziprock
Hikagyaku Ziprock (tyyliteltynä Hikagyaku ZiprocK) on An Cafen järjestyksessään viides studioalbumi. Se julkaistiin vuonna 2013.
Auranlaakso
Auranlaakso on Kaarinan pohjoisin kaupunginosa, joka rajautuu etelässä Littoisiin, pohjoisessa Turkuun ja idässä Lietoon. Alueella sijaitsee pääasiassa asutusta, mutta myös joitakin liikkeitä, kuten Ravattulan K-Citymarket. Auranlaaksossa sijaitsee Kaarinan korkein kohta, Muikunvuori.
Liikenne
Auranlaakson läpi kulkee Hämeentie, jonka kautta kulkevat Fölin bussilinjat 6, 612, 614 ja 615 Turkuun, Lietoon, Marttilaan, Koski Tl:ään sekä Somerolle. Lisäksi Auranlaaksosta kulkee Fölin bussilinja K1, joka kulkee Kaarinantietä Littoisten kautta Oskarinaukiolle.
Mercedes-Benz E-sarja (W210)
Mercedes-Benz W210 on Mercedes-Benz E-sarjan toisen sukupolven malli, jota valmistettiin vuosina 1995–2003. Se korvasi edeltäneen W124-mallin ja seuraajaksi tuli W211. W210-malli ei osoittautunut aivan yhtä kestäväksi kuin edeltäjänsä, sillä laadunvarmistuksesta tingittiin ja komponenttivalmistusta kilpailutettiin kustannustehokkuuden nimissä. W210-malli on saanut Suomessa lempinimen Väyrynen.
Mercedes-Benz W210 (1995–2003)
Mercedes-Benz W210 esiteltiin kesällä 1995. Keulan muoto oli muuttunut rohkeasti, ja autoon oli muutenkin tullut uudenlaista pyörempää muotoa edeltävään W124-malliin verrattuna. Ilmanvastuskerroin oli alhainen 0,27. Ulkomittojen kasvu oli kuitenkin maltillista ja paino oli jopa hieman alhaisempi. Merkittävin tekninen muutos oli Mercedes-Benzin ensimmäinen hammastanko-ohjaus, joka ei kuitenkaan ollut ominaisuuksiltaan kehuttava. Etupyörien tuennassa oli joustintukien sijaan C-sarjan kaltaiset poikittaistuet. Uusi turvavaruste oli etuturvavöiden voimanrajoittimet.
Vuoden 1998 Euro NCAP -kolaritestistä W210 sai tulokseksi neljä tähteä viidestä. vasen|pienoiskuva|Mercedes-Benz S210Bensiinimoottorit olivat aluksi 200 (136 hv), 230 (150 hv), 280 (193 hv), 320 (220 hv) ja 420 (279 hv) sekä dieselit 220 (95 hv), 300 (136 hv) ja uusi viisisylinterinen turbodiesel 290 TD (129 hv). Muutamissa maissa oli myös tarjolla 250 D. Turbodiesel oli tehoiltaan vaatimaton, kun otetaan huomioon, että moottori oli suorasuihkutteinen ja välijäähdytetty. Muut dieselmoottorit olivat varsin vanhanaikaisia vapaasti hengittäviä esikammiodieseleitä. vasen|pienoiskuva|Mercedes-Benz E 55 AMGPerusmalli oli Classic. Siinä oli vakiovarusteina kaksi turvatyynyä, turvavöiden esikiristimet ja voimanrajoittimet, ABS-jarrut, kauko-ohjattava keskuslukitus, sähköikkunat edessä ja takana, lämmitettävät etuistuimet, alaslaskettavat takaistuimen pääntuet ja lämmitettävät sähköpeilit. Kojelaudan koristeet olivat plataaninväriset ja sisustusvärivaihtoehdot musta, sininen, beige ja harmaa. Etusäleikössä oli kaksi poikittaislistaa.
Elegancessa oli Classicin lisäksi nahkaverhoiltu ohjauspyörä, kevytmetallivanteet, ovivalot, säilytystaskut etuistuinten selkänojissa ja himmentyvä taustapeili. Koristeosat olivat aitoa pähkinäpuuta.
Avantgarde vastasi varustukseltaan suunnilleen Elegancea. Lisänä oli urheilullinen alusta. Etusäleikössä oli viisi kromilistaa ja sisällä koristeet olivat vaahteraa.
Merkittävin moottoriuutuus oli kuitenkin kesällä 1998 esitelty 2,15-litrainen yhteispaineruiskutusdiesel, joka tuli 220 D:n tilalle. Uusi moottori oli tarjolla kahtena tehoversiona: E 200 CDI (102 hv) ja E 220 CDI (125 hv).
Vuosimalliin 1997 tuli vakiovarusteeksi sivuturvatyynyt. Turvavarustusta täydennettiin edelleen vuosimallille 1999, jolloin vakiovarusteiksi tulivat matkustajan turvatyynyn lastenistuintunnistin, vetoluistonesto ja jarruassistentti. Elegance sai lisäksi xenon-ajovalot. Manuaali-ilmastointi tuli vakiovarusteeksi 320:een, ja 420:ssa se oli automaattinen. 420:ssä oli nyt vakiona myös radio. vasen|pienoiskuva|Facelift-mallin Mercedes-Benz W210. Kasvojenkohotuksessa uudistetut mallit tulivat markkinoille syksyllä 1999. Keula oli muutaman sentin aiempaa matalampi ja myös valot oli sijoitettu alemmaksi. Ilmanottoaukkojen muotoilu oli hieman virtaviivaisempi ja ajovalojen alapuoliskon kehys oli samaa palaa puskurin kanssa. Ovenkahvat ja kynnyslistat olivat korinväriset ja takavalot uudet. Sivuvilkut siirtyivät peileihin.
Sisäosien muutokset kohdistuivat lähinnä pieniin yksityiskohtiin. Uudessa S-sarjan kaltaisessa monitoimiohjauspyörässä oli radion, ajotietokoneen ja puhelimen käyttökytkimet. Mittaristoon tuli aiempaa suurempi monitoiminäyttö. Sisustusmateriaalit olivat uusia ja laadultaan aikaisempia korkeatasoisempia. Classicin jalopuulistat olivat mantelia ja Avantgardeen sai mustan vaahteran ohella punaruskean sapelin. AMG:ssä oli kolme nahkaverhousvaihtoehtoa.
Uusia moottoreita olivat viisi- ja kuusisylinteriset 270 CDI (170 hv) ja 320 CDI (197 hv), jotka korvasivat aiemmat 2,9- ja 3,0-litraiset dieselit. Samalla nelisylinteriset dieselit varustettiin säätyväsiipisillä ahtimilla, ja nämä mallit saivat huomattavasti lisää tehoa ja vääntöä (200 115 hv ja 220 143 hv). Dieselien laturit olivat nyt vesijäähdytteisiä. Bensiinimoottorit olivat ennallaan, mutta dieselien tavoin nekin saivat kuusiportaisen manuaalivaihteiston.
Vakiovarusteisiin lisättiin ESP, turvaverhot, sähkösäätöiset etuistuimet, vakionopeudensäädin, ajotietokone ja radio kahdeksalla kaiuttimella. Lisävarusteena sai nyt myös takaistuimen sivuturvatyynyt.
Vuosimallin 2002 E 200 sai kompressoriahtimen, jonka myötä teho nousi 163 hevosvoimaan. E 240:n moottori kasvoi puolestaan 2,6-litraiseksi, mutta teho ja mallimerkintä säilyivät siitä huolimatta entisellään.
Jenő Farkas
Jenő Farkas (englanninkielisissä yhteyksissä usein Eugene Farkas; 28. lokakuuta 1881 Káld, Itävalta-Unkari - 24. helmikuuta 1963, Laguna Beach, Kalifornia, Yhdysvallat) oli unkarilainen autonsuunnittelija, joka teki merkittävimmän osan työurastaan Fordilla.
Nuoruus ja opinnot
Farkas syntyi kymmenlapsisen perheen toisena lapsena. Hänen vanhempansa olivat Károly ja Anna Farkas. Jenőn ollessa viisivuotias perhe muutti Jánoshalmaan ja sieltä Szarvasiin, jossa hänen isänsä työskenteli vaununvalmistajana. Käytyään kuusivuotisen peruskoulun Jenő lähetettiin nelivuotiseen sotilaskoulutukseen. Tämän jälkeen hän suoritti Budapestissä lukiota vastaavan tutkinnon. Vuonna 1904 Farkas valmistui koneinsinööriksi Budapestin teknillisestä korkeakoulusta. Opiskelut rahoitti Farkasin eno. Käytyään vuoden mittaisen asepalveluksen Farkas toimi vuoden palkattomana harjoittelijana moottoripyörätehtaalla.
Töihin Yhdysvaltoihin
Unkarin huonon työtilanteen tähden Farkas päätti lähteä Yhdysvaltoihin syksyllä 1906. Lähes kielitaidoton Farkas onnistui sanomalehtien ilmoituksia selaamalla löytämään avoimen työpaikan Maxwell-Briscoella New Yorkin Tarrytownissa, johon hän haki ja pääsi. Farkas työskenteli yrityksessä kuusi kuukautta opiskellen samalla englantia.
Vuonna 1907 Farkas jätti työhakemukset Packardille ja Fordille Detroitissa. Syyskuussa hän aloitti työt Fordilla. Työ sisälsi R- ja S-mallien tuotantokuvien laatimista, mistä Farkas ei ollut kiinnostunut. Hän halusi laatia ennemmin uusia ideoita puhtaalle paperille kuin parannella ja muutella olemassa olevia rakenteita. Niinpä jo parin kuukauden jälkeen hän siirtyi Cadillacille, mutta joutui melkein saman tien irtisanotuksi vuoden 1907 pankkikriisin seurauksena. Tätä seurasi paikka Morgan Engineering Companylla Alliancessa, Ohiossa. Tämäkin pesti jäi lyhytaikaiseksi kriisin takia.
Farkas palasi Detroitiin vuoden 1908 alussa, kun hänen hyvä ystävänsä ja maanmiehensä József Galamb palkkasi hänet takaisin Fordille. Farkasin tehtäväksi tuli työkalujen ja kiinnittimien suunnittelu piakkoin alkavaa T-Fordin valmistusta varten. Hän kuitenkin joutui erotetuksi jouduttuaan käsikähmään Haltenberger-nimisen miehen kanssa.
Tämän jälkeen seurasi sarja lyhytaikaisia pestejä työkaluvalmistajana ja menetelmäsuunnittelijana useilla eri autonvalmistajilla, jotka olivat Packard, Olds, Oakland, Rapid Motor Vehicle Company, Carter Car Company ja Hudson. General Motorsin ostettua Carterin Farkasista tuli Carterin pääsuunnittelija. Työskenneltyään Carterilla kolmen vuoden ajan Farkas siirtyi kuorma-autojen suunnittelijaksi Cass Motor Vehicle Company -nimiselle valmistajalle.
Edison-Ford -sähköauto
Galambin ansiosta Farkas sai jälleen uuden tilaisuuden työskennellä Fordilla. Hän aloitti suunnittelijana esisuunnitteluosastolla lokakuun alussa 1913. Eräs ensimmäisistä tehtävistä oli Edison-Ford -sähköauton suunnittelu. Autossa hyödynnettiin paljon T-Fordin komponentteja ja akut sekä sähkömoottori olivat peräisin sukellusvenesovelluksesta. Auto ei kuitenkaan menestynyt Edison-akkujen heikkouden vuoksi. Lyijyakkujen kanssa autosta taas tuli aivan liian raskas.
Fordson-traktori
Vuonna 1915 Henry Ford päätti panostaa traktorien valmistukseen ja nimitti Charles Sorensenin vetämään traktorinvalmistusta Dearbornissa. Sorensen valitsi Farkasin suunnittelijaksi. Traktoriin tuli Herculesin moottori ja Farkasin suunnittelema kolmivaihteinen vaihteisto. Traktori oli oleellisesti parempi kuin Fordin aikaisemmin valmistamat prototyypit, jotka olivat perustuneet T-Fordin liian heikkoihin komponentteihin. Fordson-traktorien sarjatuotanto pääsi vauhtiin 1917, ja liiketoimintaa edisti ensimmäinen maailmansota; Iso-Britannia teki 5 000 traktorin tilauksen, joista ensimmäiset toimitettiin saman vuoden lokakuussa.
Ensimmäinen maailmansota
Vuonna 1918 Farkas suunnitteli kaksisylinterisen moottorin ilmapommin voimanlähteeksi sekä kahdella traktorin moottorilla varustetun panssarivaunun, jossa oli tilaa kolmen hengen miehistölle. Yhdysvaltain armeija teki 1 000 kappaleen tilauksen, mutta perui sen aselevon tultua voimaan marraskuussa.
X-moottori
Vuonna 1920 traktorien tuotanto siirrettiin Dearbornista Rougen tehtaalle. Farkas nimitettiin Allan Hortonin tilalle vastuuseen uuden X-moottorin suunnittelusta. Moottori oli ilmajäähdytteinen ja siinä oli kaksi sylinteririviä, joissa kummassakin oli neljä sylinteriä. Rivien välinen kulma oli 90 astetta. Alkuperäinen ajatus oli syntynyt lentokonemoottorien innoittamana. Henry Ford oli ajatellut vauhtipyörää voitavan käyttää ahtimena, mikä ei käytännössä toiminut moottorin hiljaisen käyntinopeuden tähden. Ilmajäähdytystä ei saatu toimimaan tyydyttävästi. Sytytystulppiin kertyi likaa ja öljyä aiheuttaen käyntihäiriöitä. Monen vuoden mittaiseksi venynyt hanke alkoi turhauttaa Farkasia. Vuonna 1926 Henry Ford myöntyi siihen että T-Fordille luotaisiin nelisylinterinen seuraajamalli, sillä X-moottorin kehitystyö tulisi vaatimaan vielä paljon aikaa. X-moottori ei lopulta koskaan toteutunut ja sen suunnittelu oli vain viivyttänyt seuraajan, A-mallin esittelyä.
Nummenniitty
Nummenniitty on Kaarinan kaupunginosa, joka sijaitsee kaupungin länsiosassa. Se rajautuu etelässä Kaarinan keskustaan, pohjoisessa Littoisiin, idässä Voivalaan ja lännessä Turun Skanssiin ja Harittuun. Etenkin Krossin alueella on paljon liiketiloja sekä teollisuutta.
Jenő Farkas
Ford Model A
A-mallin kehitystyössä Farkasin vastuulla oli kytkimen, vaihteiston, akselien, jousituksen, iskunvaimennuksen ja jarrujen suunnittelu. Moottori pohjautui T-malliin, ja Fordin moottorien kehitystyöstä vastannut Harold Hicks sai lisättyä sen tehoa 25:stä 40 hevosvoimaan ja huippunopeutta 43 mailista tunnissa 65:een.
Nummenniitty
Liikenne
Nummenniityn pohjoisosassa kulkee Valtatie 1, jota kautta pääsee Turkuun. Myös 110-tietä pitkin, joka taas kulkee Nummenniityn eteläosassa, pääsee Turkuun. Alueella kulkee bussi K1, jolla pääsee toiseen suuntaan Littoisten kautta Auranlaaksoon ja toiseen suuntaan Oskarinaukiolle.
Jenő Farkas
1930-luku
A-mallin suunnittelun jälkeen Farkas osallistui useisiin erilaisiin projekteihin. Apulaisenaan Raymond Laird hän kehitti pinnavanteiden valmistusmenetelmiä ja vuonna 1936 pienen, 60-hevosmoimaisen V8-moottorin. Seuraavana vuonna tätä seurasi 85-hevosvoimainen muunnelma. Samana vuonna Farkas rakensi takamoottorisen auton prototyypin, jossa oli nelipyöräohjaus.
Farkas oli ollut aikeissa lähteä Fordilta vuonna 1932, mutta kun Henry Ford kuuli tästä, hän tarjosi Farkasille mahdollisuuden valita työkumppaninsa, ison palkankorotuksen, bonuksen sekä Rickenbackerin työsuhdeautoksi.
Toinen maailmansota
Toisen maailmansodan aikana Farkas laati parannuksia B-24-pommikoneeseen, johon hän myös suunnitteli 12-sylinterisen tähtimoottorin, joka kuitenkaan ei tullut tuotantoon. Tämän lisäksi hän suunnitteli Fordin valmistamaan panssarivaunuun 600-hevosvoimaisen moottorin sekä viisivaihteisen automaattivaihteiston. Saman vaihteiston muunnelmaa käytettiin Fordin siviilisovelluksissa sodan jälkeen. Ennen täydellistä eläkkeelle jäämistään Farkas työskenteli osa-aikaisesti ja avusti voimansiirtoon liittyvissä kehitystöissä.
Yksityiselämä
Vuonna 1911 Farkas meni naimisiin Helen Louise Parshallin kanssa. Heille syntyi yhteensä neljä poikaa: Raymond Zoltán 1912, Louis Eugene 1914, Don Earl 1917 ja Robert Lawrence 1919.
Farkas harrasti musiikkia ja tanssia. Fordin henkilöstön tilaisuuksissa hän soitti huilua ja piccoloa ja tanssi unkarilaisia kansantanssiesityksiä, joista Henry Ford erityisesti piti.
Farkas oli oppinut puhumaan sujuvasti englantia, mutta hän ei ollut luonteeltaan erityisen puhelias, vaan esitti asiansa mieluiten piirustuksia apunaan käyttäen.
Jäätyään kokonaan eläkkeelle vuonna 1947 Farkasit muuttivat Laguna Beachiin Kaliforniaan, missä Jenő kykeni omistautumaan mieliharrastukselleen kalastukselle. Jenő Farkas kuoli vuonna 1963 ja Helen Farkas vuonna 1974.
Javier Pastore
Javier Matías Pastore (s. 20. kesäkuuta 1989 Córdoba, Argentiina) on argentiinalainen jalkapalloilija. Hän edustaa Espanjan Primera Divisiónissa pelaavaa Elchea ja on pelipaikaltaan hyökkäävä keskikenttäpelaaja.
Seurajoukkueura
Pastore on Talleresin kasvatti. Ensiesiintymisensä edustusjoukkueessa hän teki vuonna 2007, kun se pelasi maan toiseksi korkeimmalla sarjatasolla. Kauden aikana hän pelasi yhteensä viisi ottelua.
Vuonna 2008 hän siirtyi Huracániin, joka pelasi maan pääsarjassa. Hän pelasi joukkueessa ensimmäisen ottelunsa 25. toukokuuta 2008 River Platea vastaan. Vuoden 2009 kevätkaudella (Clausura) hän vakiinnutti pelipaikkansa edustusjoukkueessa ja teki samalla myös varsinaisen läpimurtonsa. Pastore oli joukkueensa paras maalintekijä seitsemällä maalillaan ja kolmella maaliin johtaneella syötöllä.
Palermo
14. marraskuuta 2010 Pastore teki hattutempun kotiottelussa Cataniaa vastaan.
Paris Saint-Germain (PSG)
Javier Pastore siirtyi Palermosta Ranskan jalkapalloliigassa pelaavaan Paris Saint-Germainiin 39,8 miljoonalla eurolla.
Maajoukkueura
Virallisen ensiesiintymisensä maajoukkueessa hän teki 24. toukokuuta 2010 pelatussa ystävyysottelussa Kanadaa vastaan.
Håvard Gimse
Håvard Gimse (s. 15. syyskuuta 1966 Kongsvinger) on norjalainen pianisti. Hän sai diplominsa Berliinin Hochschule der Künstestä vuonna 1995. Siellä hänen opettajanaan oli toiminut Hans Leygraf. Myöhemmin hän jatkoi opintojaan kotimaassaan Jiri Hlinkan johdolla.
Gimse voitti Jugend Musiziert -kilpailun vuonna 1987. Hän on saanut Prinsessa Astridin musiikkipalkinnon (1985), Steinway-palkinnon (1995), Grieg-palkinnon (1996), Gammleng-palkinnon (2001) ja Norjan Sibelius-seuran palkinnon (2004). Kritikerprisenin hän sai Ludwig van Beethovenin sellosonaattien tulkinnoistaan Truls Mørkin kanssa Bergenin kansainvälisellä festivaalilla 2011. Hänelle on myönnetty myös Diapason d'Or ja Gramophonen Editor Choice -tunnustus. Spellemann-ehdokkuuden hän sai vuonna 2011 viulisti Henning Kraggerudin kanssa tekemistään Schubert- ja Schumann-levytyksistä.
Gimse on esiintynyt sellaisten pohjoismaisten orkesterien kuin Tukholman kuninkaallisen filharmonisen orkesterin, Oslon filharmonikkojen, Bergenin filharmonikkojen, Radion sinfoniaorkesterin (Suomi), Tanskan kansallisen sinfoniaorkesterin ja Norrköpingin sinfoniaorkesterin kanssa. Pohjoismaiden ulkopuolisista orkestereista hän on työskennellyt esimerkiksi Baltimoren sinfoniaorkesterin, Birminghamin kaupungin sinfoniaorkesterin, Royal Philharmonic Orchestran, Liverpoolin kuninkaallisen filharmonisen orkesterin, Japanin filharmonikoiden, Prahan sinfoniaorkesterin, hr-Sinfonieorchesterin ja Belgian kansallisen orkesterin kanssa. Gimse on konsertoinut muiden muassa Wigmore Hallissa, Carnegie Hallissa, Brysselin Palais des Beaux-Artsissa, Amsterdamin Concertgebouwissa, Pietarin musiikkisalissa, Prahan Suk-salissa ja Konzerthaus Berlinissä.
Gimsen ohjelmistoon kuuluu kymmeniä konserttoja. Hän on levyttänyt esimerkiksi Sonylle, Chandosille ja Naxokselle. Hänen levyttämiensä teosten joukossa ovat olleet Edvard Griegin ja Geirr Tveittin konsertot sekä Jean Sibeliuksen soolopianotuotanto. Gimse on työskennellyt Elverumin festivaalin taiteellisena johtajana, Oslon kamarimusiikkifestivaalin taiteellisen lautakunnan jäsenenä ja Norjan valtiollisen musiikkikorkeakoulun pianonsoiton professorina. Hänen veljensä on sellisti Øyvind Gimse.
Hans Christer Holund
Hans Christer Holund (s. 25. helmikuuta 1989) on norjalainen maastohiihtäjä. Hän on voittanut neljä maailmanmestaruutta ja saavuttanut yhden henkilökohtaisen olympiamitalin. Maailmancupin kokonaiskilpailussa hän on parhaimmillaan sijoittunut kuudenneksi. Hänellä on erinomaisen korkea kestävyyskapasiteetti, jonka ansiosta hän pystyy tarvittaessa hajottamaan porukkaa.
Arvokilpailut
Nuorten MM-kilpailuissa Malles Venostassa 2008 Holund voitti kultaa 10 kilometrin perinteisen hiihtotavan kilpailussa. Praz de Lys Sommandissa 2009 hän saavutti pronssia sekä 20 kilometrin yhdistelmäkilpailussa että Norjan viestijoukkueessa. Lahden MM-kilpailuissa 2017 hän sijoittui 50 kilometrin vapaan hiihtotavan yhteislähtökilpailussa kymmenenneksi. Pyeongchangin olympialaisissa 2018 hän saavutti pronssia 30 kilometrin yhdistelmäkilpailussa sekä oli kuudes 15 kilometrin vapaalla ja 50 kilometrin perinteisellä. Seefeldin MM-kilpailuissa 2019 Holund voitti 50 kilometrin vapaan hiihtotavan kilpailun kultaa. Oberstdorfin MM-kilpailuissa 2021 hän saavutti pronssia yhdistelmäkilpailussa. Hän voitti 15 kilometrin vapaan hiihtotavan väliaikalähtökilpailun ja viestin maailmanmestaruuden. 50 kilometrin perinteisen hiihtotavan yhteislähtökilpailussa hän sijoittui neljänneksi. Pekingin olympialaisissa 2022 hän hiihti kolmannen osuuden Norjan hopeaa saavuttaneessa viestijoukkueessa sekä sijoittui 15 kilometrin perinteisen hiihtotavan kilpailussa ja yhdistelmäkilpailussa neljänneksi. Lyhennetyllä 50 kilometrillä hän oli kolmastoista. Planican MM-kilpailuissa 2023 Holund hiihti ensimmäisen osuuden Norjan kultaa voittaneessa viestijoukkueessa ja saavutti pronssia 15 kilometrin vapaan hiihtotavan kilpailussa.
Maailmancup
Maailmancupissa Holund kilpaili ensimmäisen kerran Lahdessa maaliskuussa 2009. Ensimmäiset maailmancupin pisteensä hän saavutti Oslon 50 kilometrin vapaan hiihtotavan yhteislähtökilpailussa maaliskuussa 2013 oltuaan 16:s. Kymmenen parhaan joukkoon Holund hiihti ensimmäisen kerran oltuaan neljäs Östersundin 15 kilometrin vapaan hiihtotavan kilpailussa helmikuussa 2015. Joulukuussa 2015 hän sijoittui kolmanneksi Lillehammerin 30 kilometrin yhdistelmäkilpailussa. Hän oli samalla kaudella kolmas myös Lahden 30 kilometrin yhdistelmäkilpailussa. Maailmancupkauden 2015–2016 kokonaiskilpailussa hän sijoittui kymmenenneksi. Hän oli kaudella 2016–2017 kolmas Otepään 15 kilometrin perinteisen hiihtotavan kilpailussa.
Kaudella 2017–2018 Holund sijoittui kolmanneksi Lillehammerin 30 kilometrin yhdistelmäkilpailussa. Tour de Skin 2017–2018 kokonaiskilpailussa hän oli viides. Maailmancupin kokonaiskilpailussa hän sijoittui kuudenneksi ja normaalimatkojen cupissa kolmanneksi. Kaudella 2019–2020 hän oli Rukan Nordic Opening -tapahtuman vapaan hiihtotavan takaa-ajo-osuuden nopein saavuttaen ensimmäisen maailmancupvoittonsa. Hän oli samalla kaudella toinen Lillehammerin 30 kilometrin yhdistelmäkilpailussa sekä kolmas Ruotsissa ja Norjassa käydyn FIS Ski Tourin kokonaiskilpailussa. Lahdessa hän sijoittui kolmanneksi 15 kilometrin perinteisen hiihtotavan kilpailussa. Maailmancupin kokonaiskilpailussa hän sijoittui seitsemänneksi ja normaalimatkojen cupissa viidenneksi.
Holund oli kaudella 2020–2021 Rukan Nordic Opening -tapahtuman 15 kilometrin vapaan hiihtotavan takaa-ajokilpailun osuusajoissa nopein. Engadinin 50 kilometrin vapaan hiihtotavan takaa-ajokilpailussa hän sijoittui toiseksi. Kaudella 2021-2022 Holund sijoittui Lillehammerin 15 kilometrin vapaan hiihtotavan väliaikalähtökilpailussa toiseksi. Kaudella 2022-2023 hän sijoittui Lillehammerin kymmenen kilometrin vapaan hiihtotavan kilpailussa kolmanneksi. Davosin 20 kilometrin vapaan hiihtotavan väliaikalähtökilpailussa toiseksi. Tour de Skillä hän sijoittui loppunousuun päättyneessä Val di Fiemmen 10 kilometrin vapaan hiihtotavan yhteislähtökilpailussa toiseksi ja Tourin lopputuloksissa kolmanneksi. Oslon 50 kilometrin vapaan hiihtotavan yhteislähtökilpailussa hän oli toinen. Hän sijoittui maailmancupin kokonaiskilpailussa kuudenneksi ja normaalimatkojen cupissa viidenneksi.
Haakon VI Maununpoika
thumb|Haakon VI Maununpojan vaakuna. Haakon VI Maununpoika oli vuosina 1343–1380 Norjan kuningas ja vuosina 1362–1364 myös Ruotsin kuningas isänsä Maunu IV Eerikinpojan kanssahallitsijana. Haakonin nousi Norjan kuninkaaksi täysi-ikäistyttyään vuonna 1355. Ruotsin kuninkaana hänen nimensä oli Haakon II Maununpoika. Haakonin kuninkaanvaalissa 15. helmikuuta 1362 suomalaisten edustajat olivat ensi kertaa mukana valitsemassa Ruotsin kuningasta.
Haakon meni naimisiin Tanskan prinsessan Margareetan kanssa, mikä oli askel kohti Tanskan, Norjan ja Ruotsin valtioliittoa. Hänellä oli koko hallituskautensa ajan poliittisia kiistoja Tanskan, pohjoisten Hansakaupunkien sekä Ruotsin kapinoivien ylimysten kanssa.
Avenue de Wagram
pienoiskuva|Avenue de Wagram Avenue de Wagram on puistokatu Ranskan pääkaupungin Pariisin 8. arrondissementissa. Se on saanut nimensä Napoleonin sotien Wagramin taistelun mukaan. Avenue de Wagram on yksi Place Charles de Gaullelta säteittäin lähtevistä 12 leveästä puistokadusta.
Avenue de Wagram on noin puolitoista kilometriä pitkä, ja se jakautuu kahteen osaan, joista lyhyempi ulottuu Place Charles de Gaullelta Place des Ternesille ja pidempi Place des Ternesiltä Place de Wagramille. Lyhyemmän osan nimi oli aiemmin Boulevard Bezons ja Boulevard de l'Étoile ja pidemmän Route départementale n°6. Kadut nimettiin Ranskan toisen keisarikunnan aikana uudelleen Wagramin taistelussa saavutetun voiton kunniaksi.
Alberto Taveira Corrêa
Alberto Taveira Corrêa (s. 26. toukokuuta 1950 Nova Lima) on brasilialainen roomalaiskatolinen arkkipiispa. Hänet vihki papiksi Belo Horizonten arkkihiippakuntaan João Resende Costa 15. elokuuta 1973. Hänet nimitettiin Brasílian arkkihiippakunnan vihkipiispaksi sekä Sinnipsan titulaaripiispaksi 24. huhtikuuta 1991, ja piispaksi vihkiminen seurasi 6. heinäkuuta. Pääkonsekraattorina toimi João Resende Costa, jota avustivat Serafim Fernandes de Araújo ja Arnaldo Ribeiro.
Taveira Corrêa sai 27. maaliskuuta 1996 nimityksen Palmasin ja 30. joulukuuta 2009 Belém do Parán arkkipiispaksi, jonka virkaan hänet asetettiin 25. maaliskuuta 2010.
Intiankarvatonkoira
Intiankarvatonkoira on sukupuuttoon kuollut intialainen koirarotu.
Ulkomuoto
Intiankarvatonkoira oli nimensä mukaisesti karvaton päässä, raajoissa ja hännänpäässä kasvaneita töyhtöjä lukuun ottamatta. Sillä oli pystyt korvat, mutta muuten se muistutti olemukseltaan vinttikoiraa. Iho oli paksu ja ryppyinen ja väriltään vaaleanpunainen tai harmaa.
Alkuperä
Rotua käytettiin pienriistan metsästykseen maan kuumimmilla alueilla, ja sen ihon laatu (paksuus ja ryppyisyys) auttoi sitä työskentelemään myös pensaikoissa ja aluskasvillisuuden keskellä. Sitä pidettiin kuitenkin usein myös pelkän erikoisuuden vuoksi, ilman että sillä olisi metsästetty. Se kuoli sukupuuttoon 1800-luvun puolivälissä.
Álvaro Cunhal
thumb|200px|Álvaro Cunhal vuonna 1980. Álvaro Barreirinhas Cunhal (10. marraskuuta 1913 Coimbra – 13. kesäkuuta 2005 Lissabon) oli portugalilainen poliitikko ja kirjailija, joka toimi Portugalin kommunistisen puolueen (PCP) pääsihteerinä vuosina 1961–1992. Hän joutui olemaan useita vuosikymmeniä vankeudessa ja maanpaossa António Salazarin ja Marcello Caetanon oikeistodiktatuurin aikana. Neilikkavallankumouksen jälkeen hän oli ministerinä Portugalin hallituksessa 1974–1975, mutta PCP joutui pian takaisin oppositioon. Cunhal oli vuosikymmenten ajan puolueensa henkilöitymä. Hänen ideologista linjaansa on pidetty dogmaattisena ja hän pysyi uskollisena Neuvostoliiton kannoille. Vetäydyttyään politiikasta hän saavutti vanhoilla päivillään arvostusta kirjailijana.
Poliittinen ura
Cunhalin isä oli vapaamielinen lakimies ja hän suoritti itsekin nuorena lakiopintoja Lissabonin yliopistossa. Hän liittyi 17-vuotiaana kommunistiseen puolueeseen ja Neuvostoliiton ystävyysseuraan. Hänet valittiin jo 22-vuotiaana puolueen keskuskomiteaan sekä puolueen nuorisojärjestön puheenjohtajaksi, ja hän edusti vuonna 1935 PCP:tä kommunistisen nuorisointernationaalin kongressissa Moskovassa. Cunhal oli vangittuna ensimmäisen kerran vuosina 1937–1938. Ollessaan toisen kerran lyhyesti vangittuna vuonna 1940 hän väitteli lakitieteen tohtoriksi väitöskirjansa aiheena abortin laillistaminen. Yksi vastaväittäjinä toimineista professoreista oli tuleva diktaattori Marcello Caetano. PCP:n pääsihteeri Bento Gonçalves kuoli vuonna 1942 vankilassa ja seuraavana vuonna pidetyssä salaisessa puoluekokouksessa Cunhal kohosi käytännössä puolueen johtavaksi hahmoksi, joskaan häntä ei muodollisesti valittu puoluesihteeriksi vielä tuolloin. Cunhal toimi keskuskomitean sihteerinä vuoteen 1949, jolloin viranomaiset lopulta saivat hänet kiinni. Cunhal oli tämän jälkeen yli kymmenen vuotta vankilassa, kunnes hän onnistui 3. tammikuuta 1960 pakenemaan yhdessä yhdeksän muun poliittisen vangin kanssa Penichen vankilasta kiipeämällä muurin yli.
Cunhal nimettiin muodollisesti maanalaisen PCP:n pääsihteeriksi vuonna 1961. Vuonna 1962 hän siirtyi maanpakoon ja asui seuraavat 12 vuotta pääasiassa Moskovassa ja Prahassa. Hän tuki Neuvostoliiton toimia Tšekkoslovakian miehityksen aikana vuonna 1968. Cunhal kannusti PCP:tä tukemaan myös muiden kuin työläisten kapinaliikehdintöjä Portugalin diktatuurin kaatamiseksi ja panostamaan varsinkin armeijassa vallinneeseen tyytymätömyyteen. Toisaalta hänen Neuvostoliitolle uskollisen ja ideologisesti jäykän linjansa vuoksi PCP:n suhteet Espanjan ja Italian kommunistisiin puolueisiin, Portugalin siirtomaiden vasemmistolaisiin sissiliikkeisiin ja Portugalin radikalisoituvaan nuorisoon jäivät viileiksi.
Cunhal palasi Portugaliin viisi päivää huhtikuun 1974 neilikkavallankumouksen jälkeen ja sai sankarin vastaanoton. Hän oli merkittävä poliittinen vaikuttaja vallankumousta seuranneessa siirtymävaiheessa. Hän toimi 1974–1975 salkuttomana ministerinä neljässä peräkkäisessä hallituksessa ja oli läheisessä yhteistyössä varsinkin vasemmistolaisen pääministerin Vasco Gonçalvesin kanssa. Ministerinä Cunhal johti pankkien ja vakuutuslaitosten kansallistamista sekä maanjakoa. Hänen johdollaan PCP luopui proletariaatin diktatuurin tunnuksesta korostaakseen maltillisuuttaan, mutta se jäi siitä huolimatta ensimmäisissä vapaissa vaaleissa keväällä 1975 keskikokoiseksi puolueeksi. Cunhal toivoi vallankumouksellisen kehityksen Portugalissa jatkuvan, mutta sekä Mário Soaresin johtamat sosialistit että välitöntä vallankumousta vaatineet äärivasemmistolaiset nuorisoliikkeet käänsivät selkänsä PCP:lle, joka joutui väistymään hallituksesta heinäkuussa 1975.
Cunhal oli edustajana perustuslakia säätävässä kansalliskokouksessa ja sen jälkeen parlamentissa vuosina 1975–1991 sekä Portugalin valtioneuvoston jäsenenä 1982–1992. Vuonna 1992 Cunhal luopui PCP:n pääsihteerin tehtävistä ja siirtyi puolueen kunniapuheenjohtajaksi. Aatteellisia linjauksiaan hän ei julkisesti koskaan muuttanut. Cunhalin jälkeen PCP:n puoluesihteeriksi tuli Carlos Carvalhas.
Kirjailijana ja taiteilijana
Cunhal julkaisi kolmiosaisen romaanisarjan Portugalin antifasistisesta vastarinnasta salanimellä Manuel Tiago. Hän paljasti olleensa nimimerkin takana vuonna 1994, ja jatkoi sen jälkeenkin romaanien ja novellien kirjoittamista samalla nimimerkillä. Vankilavuosinaan hän myös käänsi William Shakespearen Kuningas Learin portugaliksi ja se julkaistiin salanimellä Maria Manuela Serpa. Nimellä António Vale hän puolestaan saattoi julkisuuteen tekemäänsä taidegrafiikkaa ja veistoksia. Cunhal kirjoitti vanhoilla päivillään lisäksi esseitä Portugalin historiasta ja taiteen yhteiskunnallisesta merkityksestä. Yksi hänen romaaneistaan sovitettiin Portugalissa televisiosarjaksi vuonna 2005.
Kirgisianvinttikoira
Kirgisianvinttikoira (Kirgizskaya Borzaya) l. taigan on kirgisialainen koirarotu. Sitä kasvatetaan jonkin verran Baltiassa ja Norjaan tuotiin ensimmäinen yksilö Argentiinasta vuonna 1992. Zwiazek Kynologiczny w Polsce (ZKP) eli Puolan Kennelliitto on tunnustanut sen viralliseksi roduksi.
Ulkomuoto
thumb|left|Musta kirgisianvinttikoira thumb|left|Tuhkanharmaa kirgisianvinttikoira Kirgisianvinttikoira on keskikokoinen tai kookas, pitkäkarvainen vinttikoira, joka tuo ulkoisesti mieleen salukin ja afgaaninvinttikoiran tai keskiaasianvinttikoiran ja afgaaninvinttikoiran välimuodon. Sillä on raskaampi rakenne, alemmas kiinnittyneet korvat ja tuuheampi karvapeite kuin sukulaisellaan keskiaasianvinttikoiralla, mutta pidempi runko ja lyhyempi karvapeite kuin afgaaninvinttikoiralla. Toisin kuin viimeksi mainitulla, kirgisianvinttikoiralla on lisäksi käpälissään paksun karvoituksen muodostamat "lumikengät", ja sapelinmuotoisen hännän pää kiertyy renkaaksi.
Pitkä, tuuhea, kaksikerroksinen karvapeite on korvissa, raajojen yläosissa ja hännässä erittäin hapsuttunutta. Korvien hapsuja kutsutaan paikallisittain sanalla bourki. Väri vaihtelee vaaleanruskeasta mustaan, joko valkoisin merkein tai ilman. Urosten tulee olla vähintään 65 cm korkeita, ja nartut ovat yleensä n. 5 cm matalampia. Paino vaihtelee 15–25 kg välillä sukupuolesta riippuen.
Luonne ja käyttäytyminen
Rotu on normaalisti metsästysmaaston ulkopuolella tyyni, viehättävä ja rauhallinen. Työssään se tunnetaan rohkeudestaan, sitkeydestään ja nopeudestaan. Sitä voidaan käyttää metsästykseen jopa yli 3 000 metrin korkeudessa.
Alkuperä
thumb|250px|Kirgisianvinttikoira neuvostoliittolaisessa postimerkissä. thumb|right|Kirgisian postimerkkejä, kirgisianvinttikoira kuvassa vasemmalla ylimmällä rivillä. Rotu on kotoisin Kirgisian ja Kiinan rajalla sijaitsevasta vaikeakulkuisesta Tienšan-vuoristosta, jossa se jalostettiin antiloopin, villilampaan, villivuohen, murmelin, mäyrän, ilveksen, ketun ja suden metsästykseen. Kansallinen rotumääritelmä kirjoitettiin vuonna 1995 ja rotu nimettiin kansallisaarteeksi vuonna 1996.
Nykyisin jäljellä arvioidaan olevan enää 1000 yksilöä, ja niitä risteytetään pienen populaatiokoon vuoksi erittäin paljon keskiaasianvinttikoiran kanssa. - tätä tapahtuu varsinkin Tšyin alueella. Rotua ei ole enää vuoden 1998 jälkeen saanut viedä ulos maasta ilman kirgiisialaisten virkamiesten antamaa erityislupaa.
Etymologia
Taigan tarkoittaa "nopeaa".
Kuuluisia rodunedustajia
23.11.2003 Kirgisian entinen presidentti Askar Akajev lahjoitti Norjan kuninkaalle Harald V:lle ja pääministerille Kjell Magne Bondevikille kaksi kirgisianvinttikoiran pentua.
Oscar-gaala 1990
Oscar-gaala 1990 oli 62. kerran järjestetty palkintogaala, jossa Yhdysvaltain elokuva-akatemia jakoi vuotuiset Oscar-palkinnot vuoden 1989 parhaille elokuville. Gaala järjestettiin Dorothy Chandler Pavilionissa Hollywoodissa, Kaliforniassa 26. maaliskuuta 1990. Lisäksi tilaisuutta isännöitiin pienemmässä muodossa viidessä muussa kaupungissa ympäri maailman. Tilaisuuden juonsi Billy Crystal.
Eniten Oscareita sai Palveluksessanne, Miss Daisy, joka voitti neljä palkintoa mukaan lukien parhaan elokuvan Oscarin. Saman elokuvan pääosassa olleesta Jessica Tandysta tuli kaikkien aikojen vanhin nayttelijä-Oscarin saanut henkilö. Tandy oli tuolloin 80-vuotias.
Jussi Eskola (urheiluselostaja)
Jussi Eskola (s. 1973) on suomalainen urheilutoimittaja ja -selostaja, joka työskenteli Yle Urheilussa 1990-luvulta lähtien vuoteen 2021 asti. Eskola selosti Ylellä muun muassa yleisurheilua, hiihtoa, ampumahiihtoa ja suunnistusta.
Vuoden 2021 aikana hän siirtyi Viaplayn palvelukseen.