cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Martin Van Buren
Ura poliitikkona
Van Burenin varapresidenttikauden merkittävin kysymys oli kysymys siitä, pitäisikö Yhdysvaltain kansallista pankkia elvyttää vai ei. Pankki oli pahoissa talousvaikeuksissa, mutta kongressi päätti tukea sitä. Sekä presidentti Jackson että Van Buren vastustivat pankin elvytystä. Jackson käytti lopulta veto-oikeuttaan estääkseen pankin elvyttämisen ja heikensi sen asemaa vetämällä liittovaltion rahoja ulos pankista. Jacksonin toiminta aiheutti "pankkisotana" tunnetun poliittisen myrskyn, jossa Jackson ja Van Buren ottivat voimakkaasti yhteen senaattori Henry Clayn ja kansallisen pankin johtajan Nicholas Biddlen kanssa.
Presidenttinä
1 Nimitettiin virkoihinsa jo Van Burenin edeltäjän Andrew Jacksonin kaudella, mutta he jatkoivat virassaan vielä Van Burenin kauden aikaan.
thumb|300px|Van Burenia vastustanut Whig-puolue yritti hyötyä talouslamasta syyttämällä siitä Van Burenia ja muita demokraatteja. Whig-puolueen juliste vuodelta 1837. Jacksonin suostuttelun jälkeen Van Buren asettui demokraattien ehdokkaaksi vuoden 1836 presidentinvaaleihin. Merkittävin vastaehdokas vaaleissa oli Whig-puolueen William Henry Harrison. Whig-puolue asetti vaaleihin ehdolle kuitenkin yhteensä kolme ehdokasta. Strategian tarkoituksena oli viedä Van Burenin äänet koko maasta: Harrisonilla oli vahva kannatus lännessä, Daniel Websterillä Uudessa Englannissa ja Hugh L. Whitella etelässä. Van Buren kuitenkin sai paljon ääniä myös Whig-puolueen ehdokkaiden alueilta ja voitti vaalit ylivoimaisesti: toiseksi jäänyt Harrison sai noin 200 000 ääntä ja 97 valitsijamiesääntä vähemmän kuin Van Buren.
Van Buren nimitti yhtä lukuun ottamatta kaikki Jacksonin kauden ministerit takaisin virkoihinsa. Yhdysvallat ajautui kuitenkin jo Van Burenin kauden alussa finanssikriisiin. Laman taustalla olivat Englannin talouden heikentyneen taloustilanteen heijastuminen englantilaisten pankkien toimintaan Yhdysvalloissa ja yhdysvaltalaisten pankkien liiallinen lainojen myöntäminen ennen lamaa. Lisäksi kriisiä edesauttoi Van Burenin edeltäjän Andrew Jacksonin ajama tiukka rahapolitiikka, jonka aikana muun muassa kiellettiin liittovaltion maiden myyminen paperirahaa vastaan ja maksuvälineinä hyväksyttiin vain kulta ja hopea. Kriisin aikana noin 40 % Yhdysvaltain tuolloisista pankeista kaatui.
Van Buren yritti ratkaista finanssikriisin jatkamalla Andrew Jacksonin tiukkaa rahapolitiikkaa. Van Buren onnistui kovasta vastustuksesta huolimatta ajamaan Yhdysvaltain kongressissa läpi ideansa uudesta riippumattomasta virastosta, joka huolehtisi liittovaltion varojen käyttämisestä. Van Buren uskoi, että riippumattoman viraston perustaminen lopettaisi liittovaltion rahojen myöntämisen huonosti hallinnoiduille osavaltionpankeille ja rauhoittaisi näin taloustilannetta. Riippumattoman viraston perustaminen jakoi Yhdysvaltain kongressissa rankasti mielipiteitä ja jopa monet demokraatit vastustivat sitä.
Van Burenin kaudella ongelmia aiheutti myös kanadalainen separatistiliike, joka vaati itsenäisyyttä Isosta-Britanniasta. Kun yhdysvaltalainen separatisteja tukenut laiva yritti kuljettaa aseita ja tarvikkeita Niagara-joen poikki Kanadaan, briteille lojaalit kanadalaisjoukot valtasivat laivan ja sytyttivät sen tuleen. Yksi Yhdysvaltojen kansalainen sai surmansa, ja kostoksi yhdysvaltalaiset polttivat yhden brittien laivoista. Van Buren ei kuitenkaan halunnut uutta sotaa Yhdysvaltojen ja Ison-Britannian välille, vaan lähetti kenraali Winfield Scottin neuvottelemaan rauhanomaisesta ratkaisusta. Yhdysvallat ilmoitti olevansa puolueeton Kanadan itsenäisyyskysymyksessä, ja tilanne rauhoittui lopulta itsestään.
Loppuvuodesta 1838 yhdysvaltalaisia siirtolaisia alkoi asettua Mainen ja Kanadan välissä sijaitsevalle maa-alueelle, jonka hallinnasta Iso-Britannia ja Yhdysvallat kiistelivät. Britit alkoivat häätää alueelle siirtyneitä siirtolaisia ja myös vangitsivat osan heistä, minkä vuoksi Van Buren määräsi Yhdysvaltain armeijan alueelle valvomaan tilannetta. Samalla hän kutsui Britannian ministerin Washingtoniin neuvottelemaan tilanteen hoitamisesta rauhallisesti. Maat pääsivät sopuun ja allekirjoittivat vuonna 1842 Webster–Ashburtonin rauhan.
Finanssikriisin ja Ison-Britannian kanssa käytyjen konfliktien lisäksi Yhdysvallat kärsi Van Burenin presidenttikauden aikana myös pitkäksi venyneestä ja kalliiksi tulleesta toisesta seminolisodasta, jota käytiin intiaaneja vastaan Floridassa.
Viimeiset vuodet ja kuolema
Van Buren asettui ehdolle vielä toiselle kaudelle Yhdysvaltain presidentinvaaleissa vuonna 1840 mutta hävisi Whig-puolueen William Henry Harrisonille. Harrisonin kannattajat pitivät häntä sotasankarina ja antoivat Van Burenille liikanimen Martin Van Ruin (ruin = tuhota). Vaikka Van Buren sai kansanäänestyksessä vain vajaat 150 000 ääntä vähemmän kuin Harrison, hän hävisi valitsijamiesvaaleissa lukemin 234–60. Van Buren yritti demokraattien presidenttiehdokkaaksi vielä vuonna 1844 mutta hävisi ehdokkuuden Texasin ja Oregonin Yhdysvaltoihin liittämistä kannattaneelle James K. Polkille. Vuonna 1848 Van Buren perusti yhdessä muiden orjuutta vastustaneiden poliitikkojen kanssa Free Soil -nimisen puolueen, jonka riveissä hän pyrki presidentiksi vielä samana vuonna. Hän sai kuitenkin vain alle 10 % äänistä ja hävisi vaalit Whig-puolueen Zachary Taylorille.
Vaalit hävittyään Van Buren palasi kotitilalleen Kinderhookiin. Hän liittyi takaisin demokraattiseen puolueeseen vuonna 1852, mutta vastusti edelleen voimakkaasti orjuutta. Eläkepäivillään Van Buren kirjoitti omaelämäkerran, joka on myöhemmin antanut arvokasta tietoa tuon ajan politiikasta. Kesällä 1862 Van Buren alkoi kärsiä pahasta astmasta, joka heikensi hänen terveyttään ratkaisevasti. Van Buren kuoli sydämen vajaatoimintaan aamuyöstä 24. heinäkuuta 1862, noin vuosi Yhdysvaltain sisällissodan alkamisen jälkeen. Hänet on haudattu Kinderhookin hautausmaalle.
Yksityiselämä
thumb|Van Burenin vaimo Hannah Hoes. Martin Van Burenilla oli neljä sisarusta: Derike (1777–1865), Hannah (1780–tuntematon), Lawrence (1786–1868) ja Abraham (1788–1836). Lisäksi hänellä oli äitinsä edellisestä avioliitosta yksi sisarpuoli sekä kaksi velipuolta. Näistä vain yhden, James Isaac Van Alenin (1776–1870), henkilöllisyys on tiedossa. 21. helmikuuta 1807 Van Buren meni naimisiin vuotta nuoremman Hannah Hoesin kanssa. He saivat yhteensä neljä lasta: Abrahamin (1807–1873), Johnin (1810–1866), Martinin (1812–1855) ja Smith Thompsonin (1817–1876). Van Burenin ja Hoesin avioliitosta ei tiedetä paljoakaan, sillä Van Buren ei juurikaan puhunut yksityiselämästään. Van Bureniin perehtynyt historiantutkija Donald Cole on kuitenkin arvioinut, että heidän liittonsa oli onnellinen.
Martin Van Buren kuului Hollannin reformoituun kirkkoon. Hän oli Yhdysvaltain ensimmäinen presidentti, joka oli syntynyt Yhdysvaltain kansalaisena.
Van Burenin äidinkieli oli hollanti. Englannin kielen hän oppi koulussa Kinderhoodissa. Hän on toistaiseksi ainoa Yhdysvaltain presidentti, jonka äidinkieli ei ollut englanti.
Perintö
thumb|150px|Martin Van Burenia esittävä postimerkki julkaistiin vuonna 1938 Vaikka Van Buren onnistuikin pitämään Yhdysvallat poissa sodasta Ison-Britannian kanssa, hän menetti silti poliittisen uskottavuutensa talouskriisin takia. Talouslaman ravistellessa maata Van Burenin diplomaattinen sovittelevuus lähinnä ärsytti Mainessa ja New Yorkissa asuneita, jotka olisivat toivoneet häneltä tiukempaa asennetta.
Sportivnajan metroasema (Pietarin metro)
Sportivnaja on yksi Pietarin metron asemista. Se avattiin 15. syyskuuta 1997.
Julio Tello
Julio César Tello (11. huhtikuuta 1880 Peru – 3. heinäkuuta 1947 Lima, Peru) oli perulainen arkeologi. Häntä pidetään perulaisen arkeologian isänä ja hänet tunnetaan erityisesti Paracasin kulttuurin tutkimuksestaan. Tello oli ensimmäinen alkuperäiskansa-taustainen arkeologi.
Tello perusti kansallisen arkeologisen museon ja löysi Tellon obeliskiksi kutsutun Chavínin kulttuuriin kuuluvan steelan. Hän oli myös ensimmäinen tieteilijä joka tutki Nazcan linjoja, jotka liikennelentäjät olivat löytäneet lentäessään niiden yli.
Niketamidi
Niketamidi eli koramiini (Coramin, Coramine) on lääkeaine. Sillä on hoidettu pellagra-nimistä b-vitamiini niasiinin puutostautia. Niketamidi metabolisoituu elimistössä nikotiiniamidiksi. Sen vaikutukset muistuttavat paljolti pentetratsolia, mutta niketamidi vaikuttaa pitkäaikaisemmin ja heikommin. Vartiainen kuvailee lääkeaineen hoidollisia vaikutuksia lobeliinin tyyppisinä. Lobeliini on eräs nuottaruohosta saatava alkaloidi. Niketamidi vaikuttaa aivojen hengityskeskukseen aktivoivasti ja on siten vastavaikuttaja barbituraattien aiheuttamalle myrkytystilalle. Näitä ovat voineet olla joko mainitun lääkeaineen (barbituraatin) yliannostelu, itsemurhayritys tai liian syvä lääkenarkoosi.
Niketamidin kemiallinen kaava on C10H14N2O, moolimassa 178,235 g/mol ja CAS-numero 59-26-7. Niketamidin anatomis-terapeuttis-kemiallinen lääkeluokituksen tunniste eli ATC-luokitus on R07AB02.
Entinen ja nykyinen lääkekäyttö
Theo Morell, Adolf Hitlerin henkilökohtainen lääkäri injektoi häntä lääkkeellä Hitlerin ollessa barbituraattien vaikutuksen alaisena.
Sportivnajan metroasema
Sportivnajan metroasema tarkoittaa seuraavia asioita:
Epinga
Epinga on kylä ja entinen anglikaaninen lähetysasema Ohangwenan alueella Omundaungilon vaalipiirissä entisellä Ambomaalla. Merkittäviä asukkaita ovat olleet sotilasjohtajat Julius Shaambeni Shilongo Mnyika ja Peter Mweshihange. Taiteilija John Muafangejo vietti teinivuotensa Epingassa käyden lähetysaseman anglikaanista koulua.
Vuonna 1972, 30.1., eteläafrikkalaiset joukot murhasivat Epingan Pyhän Luukkaan kirkossa neljä henkilöä piispa Colin Winterin silmien edessä.
Madehara
Madehara eli ryöstäjä tai ryöstöpilkki on kalastusväline. Vuoden 2016 alusta se on lailla kielletty, koska siinä koukut tarttuvat kalaan sen ulkopuolelta. Mateen kalastamista madeharalla kutsutaan kansan suussa rokastamiseksi tai juksaamiseksi.
Jouko Rikkinen
Jouko Kalevi Rikkinen (s. 15. elokuuta 1961) on Helsingin yliopiston kasvitieteen professori. Rikkinen on julkaissut lukuisia tieteellisiä tutkimuksia kasvi- ja sienitieteen eri osa-alueilta. Hänet tunnetaan erityisesti levien ja sienten symbiooseja koskevista tutkimuksistaan. Hän on myös kirjoittanut oppikirjoja ja tietoteoksia sekä ansioitunut luontovalokuvaajana.
Elämä ja ura
Jouko Rikkisen vanhemmat ovat Helsingin yliopiston kulttuurimaantieteen emeritusprofessori Kalevi Rikkinen ja Helsingin yliopiston maantieteen didaktiikan professori emerita Hannele Rikkinen.
Heinrich Johann Nepomuk von Crantz
Heinrich Johann Nepomuk von Crantz (25. marraskuuta 1722 Roodt, Luxemburg – 18. tammikuuta 1797 Zeiring, Itävalta) oli itävaltalainen lääkäri ja kasvitieteilijä.
Crantz valmistui tohtoriksi Wienin yliopistosta vuonna 1750. Hän oli erikoistunut synnytysoppiin, johon opiskellessaan hän teki opintomatkoja Lontooseen ja Pariisiin.
Hän oli myös kasvitieteilijä ja kirjoitti useita kasvitiedettä ja lääketiedettä käsitteleviä teoksia. Hänestä käytetään tieteellisen nimen perään liitettävää auktorilyhennettä Crantz.
Hopeaheinä
Hopeaheinä eli mätäshopeaheinä (Corynephorus canescens) on heinäkasvien (Poaceae) heimoon, hopeaheinien (Corynephorus) sukuun kuuluva kasvilaji. Se on monivuotinen ja yleisesti ottaen matalakasvuinen heinälaji.
Hopeaheinä on kasvutavaltaan mätästävä, ja sen muodostamat mättäät ovat tiiviitä ja yleisväritykseltään kalvaan harmaanvihreitä. Korret voivat kasvaa 30 cm korkeiksi, ja lehdet ovat nauhamaisen kapeita. Nuoret lehtitupet ovat purppuranpunaisia, mutta ne muuttuvat vanhetessaan harmaanruskeiksi. Suurimpaan osaan mättäiden varsista muodostuu kukinto, joka on pienehkö röyhy. Röyhyn tähkylät ovat kaksikukkaisia ja sivuiltaan tasaisia. Kussakin tähkylässä on myös kaksi vaaleaa vihnettä. Hopeaheinä kukkii heinä–elokuussa. Kukinta-aikaan röyhyt ovat avoimia, mutta kukinnan jälkeen röyhyt ovat supussa.
Hopeaheinä kasvaa kuivilla ja hiekkaisilla kasvupaikoilla, etenkin rantadyyneillä ja merenrantahietikoilla. Suomessa hopeaheinää on tavattu paikoin Etelä-Suomesta, lähinnä Kaakkois-Suomesta Ruotsissa hopeaheinä on yleinen etelässä Hallandista Gotlantiin.
Jonke
Jonke on seuraavien henkilöiden sukunimi:
Alexander Roediger
thumb|Alexander Roediger vuonna 1905. Alexander Roediger (12. tammikuuta 1854 (J: 31. joulukuuta 1853) Novgorod – 8. helmikuuta 1920 Sevastopol) oli venäläinen kenraali, joka toimi Venäjän sotaministerinä vuosina 1905–1909.
Elämäkerta
Roedigerin suku oli alkujaan Saksan Hessen-Kasselista. Alexander Roedigerin isä oli Valkealassa niin sanotun Vanhan Suomen alueella syntynyt kenraaliluutnantti Filip Fredrik Roediger, jonka isä oli tullut Saksan Saarbrückenistä. Myös Alexander Roedigerin veli Nikolai Gustav Roediger oli kenraaliluutnatti. Filip Fredik Roediger oli käynyt Haminan kadettikoulun ja toimi 1850-luvulla kadettikoulun johtajana ensin Novgorodissa, sitten Brest-Litovskissa ja lopuksi Moskovassa. Hänen sukunsa liitettiin vuonna 1856 Suomen aateliin, ja hän kuoli Viipurissa.
Myös Alexander Roediger kirjautui vuonna 1866 Haminan kadettikouluun, mistä hän jatkoi vuonna 1870 Pietarin paašikouluun. Valmistuttuaan sieltä hän aloitti upseerinuransa vänrikkinä Henkikaartin Semjonovin rykmentissä vuonna 1872. Hän kävi myös Nikolain yleisesikunta-akatemian vuosina 1874–1877. Roediger osallistui rykmenttinsä mukana vuosien 1877–1878 Turkin sotaan. Hänet ylennettiin 1879 kapteeniksi ja 1881 everstiluutnantiksi, ja hän toimi tuona aikana rykmenttinsä esikunnassa sekä vuodesta 1880 Nikolain yleisesikunta-akatemian apulaisprofessorina.
Roediger siirtyi lokakuussa 1882 tilapäisesti Bulgarian armeijan palvelukseen ja Bulgarian sotaministerin apulaiseksi. Syyskuussa 1883 hänet nimitettiin itse Bulgarian sotaministeriksi, mutta hän erosi Bulgarian palveluksesta vain kuukautta myöhemmin. Oltuaan vielä muutaman kuukauden sotilasedustajana Venäjän konsulaatissa Sofiassa hän palasi Venäjälle. Keväällä 1884 Roediger nimitettiin Nikolain yleisesikunta-akatemian sotilashallinnon apulaisprofessoriksi sekä Venäjän sotaministeriön osastopäälliköksi ja ylennettiin pian sen jälkeen everstiksi. Saman vuoden syksyllä hänestä tuli sotilashallinnon vt. professori ja vuonna 1889 vakinainen professori. Kenraalimajuriksi hänet ylennettiin 1893 ja kenraaliluutnantiksi 1901. Vuonna 1891 Roedigeria ehdotettiin Suomen ministerivaltiosihteerin apulaisen virkaan mutta häntä ei nimitetty. Vuosina 1897–1898 Roediger toimi sotaministeriön kansliapäällikön apulaisena ja vuosina 1898–1905 kansliapäällikkönä.
Roediger nimitettiin heinäkuussa 1905 sotaministeriksi ja saman vuoden marraskuussa myös valtakunnanneuvoston jäseneksi. Hän oli mukana uudistamassa Venäjän armeijaa tappiollisen Venäjän–Japanin sodan jälkeen. Valtakunnanneuvostossa Roediger lukeutui oikeistoon eikä hän tukenut Venäjällä käynnissä ollutta vallankumousliikehdintää. Vuonna 1907 hänet ylennettiin jalkaväenkenraaliksi. Hän jätti sotaministerin tehtävän ja sai samalla eron armeijasta maaliskuussa 1909. Lokakuun vallankumouksen jälkeen Roediger asettui Tšerevkiin Ukrainaan, mistä hän siirtyi vuoden 1918 lopulla Sevastopoliin Krimille, jossa myöhemmin kuoli aivoverenvuotoon. Suomalainen Roedigerin aatelissuku sammui mieslinjalta Alexander Roedigerin kuollessa ja kokonaan vuonna 1932.
Hannah Montana (1. tuotantokausi)
Televisiosarjan Hannah Montana ensimmäinen tuotantokausi nähtiin Disney Channel -kanavalla 24. maaliskuuta 2006 - 30. maaliskuuta 2007 välisenä aikana ja se sisälsi 26 jaksoa. Suomessa sarjaa nähtiin MTV3 -kanavalla lauantai-aamuisin. MTV3 aloitti sarjan esittämisen 6. syyskuuta 2008 ja näytti ensimmäisen tuotantokauden viimeisen jakson 14. maaliskuuta 2009.
Ensimmäinen tuotantokausi kertoo viiden päänäyttelijän elämästä ja Miley Stewartin tilannetta, jossa hän elää kaksoiselämää; Täysin normaalia koulutyttöä nimeltä Miley Stewart ja kuuluisaa pop-laulajaa nimeltä Hannah Montana.
Tuotantokauden soundtrack julkaistiin 24. lokakuuta 2006, ja se kantaa nimeä Hannah Montana. Tuotantokausi itse julkaistiin DVD:nä neljän levyn settinä 18. marraskuuta 2008 ja siitä vastasi Disney DVD.
Näyttelijöiden valitseminen
Sarjan viisi päätähteä — Miley Cyrus, Emily Osment, Mitchel Musso, Jason Earles ja Billy Ray Cyrus — esiintyvät kaikki ensimmäisen tuotantokauden jaksoissa.
Toistuva rooleja ovat Shanica Knowles (Amber Addison), Anna Maria Perez de Taglé (Ashley Dewitt), Greg Baker (Francis Corelli), Morgan York (Sarah), Cody Linley (Leslie "Jake" Ryan), Romi Dames (Traci Van Horn), Dolly Parton (Dolly-täti), Vicki Lawrence (Mamaw Ruthie), Frances Callier (Roxy) ja Moises Arias (Rico).
Vierailevia tähtiä ovat Corbin Bleu (Johnny Collins), Paul Vogt (Dontzig), Matt Winston (Fermine), Andre Kinney (Cooper), Lindsey Stodart, Rae'Ven Larrymore Kelly, Daniel Samonas, Alison Brie, Patrick Kerr, Shenika Williams, Cooper Thornton, Rich Pierrelouis, Greg Baker, Ashley Tisdale (Maddie Fitzpatrick), Richard Portnow, Lisa Arch (Liza, valokuvaaja), Gwendoline Yeo ja Selena Gomez (Mikayla).
Muita tämän kauden näyttelijöitä ovat Derek Basco, Kyle Kaplan, Creagen Dow, Jack Taylor, Blake Berris, Frances Bay, Christian Serratos, Ryan Newman, Summer Bishil, Kunal Sharma, Cutter Garcia, Helen Duffy, Jeff Mallare, Betsy Kelso, Noah Cyrus, Gena DeVivo, Destiny Edmond, Jay Brian Winnick, Dollar Tan, Jason Thornton, Gary Pease, Marius Mazmanian ja Alec Leddand.
Soundtrack
Hannah Montanan julkaisi 24. lokakuuta 2006 Walt Disney Records. Albumin ensimmäiset kahdeksan kappaletta on laulanut hahmo Hannah Montana, jota näyttelee Miley Cyrus. Albumilla on myös neljä kappaletta muilta artisteilta ja toinen ääniraita. Ääniraita oli kahdeksan parhaan myyvän albumin joukossa vuonna 2006 Yhdysvalloissa, jolloin albumia myytiin melkein 2 miljoonaa kappaletta. Albumia on yhteensä myyty 3,2 miljoonaa kappaletta Yhdysvalloissa ja 4 miljoonaa maailmanlaajuisesti. Albumi nousi 1. sijalle Yhdysvaltojen Billboard 200 -listalla. Kahdeksan kappaletta on noussut Billboard Hot 100 -listalle, mukaan lukien kappaleet "The Best of Both Worlds", "Who Said" ja "If We Were a Movie".
Jaksot
Pääartikkeli: Luettelo televisiosarjan Hannah Montana jaksoista
Lähteet
Hannah Montana Bölümleri Listesi (Sezon 1)
Epäkäs (geometria)
thumb|300px|Epäkäs Epäkäs on geometriassa nelikulmio, jolla ei ole yhtään yhdensuuntaista sivuparia, eli nelikulmio, joka ei ole puolisuunnikas eikä suunnikas.
Epäkäslihas on saanut tästä nimensä.
Teinipop
thumb|300px|Backstreet Boys vuonna 2008. Teinipop on yleisnimitys populaarimusiikille, joka on tehty nuorelle kohdeyleisölle ja jota tietoisesti markkinoidaan erityisesti teini-ikäisille. Useimmiten teinipoppia esittävät yhtyeet ja artistit ovat itsekin joko teini-ikäisiä tai nuoria aikuisia. Teini-pop ei välttämättä aina ole popmusiikkia, vaan se voi olla myös rock-, dance-, R&B-, hip hop- ja countrymusiikkia.
Bad Taste
Bad Taste on Peter Jacksonin esikoisohjaus vuodelta 1987, noin 30 000 dollarin budjetilla tehty komediallinen splatterelokuva, jossa planeettojenvälisen hampurilaisketjun edustajat saapuvat pikkukaupunkiin testaamaan ihmislihan makua, ja neljän hengen pelastusjoukon on tehtävä muukalaisten aikeet tyhjiksi.
Vangitut
Vangitut voi tarkoittaa ainakin seuraavia:
Take the Heat off Me
Take the Heat off Me on saksalaiseksi luokiteltavan Boney M. -yhtyeen kesäkuussa 1976 julkaistu esikoisalbumi. Sillä on muun muassa yhtyeen ensimmäiset suuret hitit; ”Daddy Cool” ja ”Sunny”.
Albumi nousi Suomessa listaykköseksi kahdeksan viikon ajaksi. Sitä myytiin samalla kultalevyyn oikeuttava määrä. Myös Ruotsissa levystä tuli listaykkönen – kolmen viikon ajaksi.
Lamothe
Lamothe voi tarkoittaa seuraavia:
Take the Heat off Me
Kappaleet
A-puoli B-puoli
Linus Videll
Björn Linus Videll (s. 5. toukokuuta 1985 Tukholma, Ruotsi) on ruotsalainen jääkiekkoilija, joka edustaa HockeyAllsvenskan-joukkue Södertälje SK:ta. Isokokoinen Videll on pelityyliltään voimahyökkääjä.
Seuraura
Kaudella 2004–2005 Videll pelasi vain viisi Elitserien-ottelua. Hän pelasi suurimman osan kaudestaan sarjatasoa alempana HockeyAllsvenskan-joukkue Halmstad Hammers HC:ssa sekä kevään 2005 Södertäljen J20-joukkueessa. Kaudella 2005–2006 Videll pelasi 20 HockeyAllsvenskan-ottelua lainalla AIK IF:ssä. Hän pelasi Södertäljessä 31 Elitserienin runkosarjaottelua tehoin 1+3=4. Joukkue putosi keväällä 2006 HockeyAllsvenskaniin. Videll oli kaudella 2006–2007 tehoilla 16+23=39 Södertäljen kolmanneksi paras pistemies Robert Carlssonin ja Calle Steenin jälkeen. Hän voitti tehoilla 7+8=15 kevään 2007 Elitserien-karsintojen pistepörssin ja oli nostamassa Södertäljeä takaisin liigaan.
Videll oli kaudella 2007–2008 tehoilla 13+13=26 Södertäljen neljänneksi paras pistemies sekä kolmanneksi paras maalintekijä Quinn Hancockin jälkeen. Hänen maaleistaan neljä syntyivät alivoimalla ja hän voitti Elitserienin alivoimamaalipörssin. Kauden 2008–2009 päätteeksi Södertälje joutui taas Elitserienin karsintoihin. Videll jakoi seitsemällä osumallaan karsintasarjan maalipörssin voiton joukkuetoverinsa Dragan Umičevićin kanssa ja joukkue onnistui säilyttämään sarjapaikkansa. Kaudella 2009–2010 hän jakoi Södertäljen sisäisen piste- ja maalipörssin toisen sijan Petri Pakaslahden kanssa. Joukkue joutui jälleen Elitserienin karsintoihin keväällä 2010, mutta säilytti myös sarjapaikkansa. Videll voitti tehoilla 4+7=11 Södertäljen sisäisen pistepörssin. Toukokuussa 2010 hän teki jatkosopimuksen joukkueen kanssa.
Lumoava pimeys
Lumoava pimeys on Kami Garcian ja Margaret Stohlin  kirjoittama fantasiaromaani. Se on toinen osa noitasaagaan, jonka ensimmäinen osa on Lumoava kirous toimi pohjana elokuvalle Lumoava kirous.
Linus Videll
Maajoukkueura
Videll on pelannut Ruotsin A-maajoukkueessa yhteensä 14 ottelua tehden kolme syöttöpistettä. Hän teki siellä debyyttinsä kaudella 2007–2008. Videll on pelannut myös alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuonna 2005, jolloin hän voitti Ruotsin sisäisen syöttöpörssin neljällä syötöllään. Hän pelasi myös alle 18-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuonna 2003.
Muuta
Videll pelasi 15-vuotiaaksi asti jalkapalloa.
HMS St. Albans (I15)
HMS St. Albans (viirinumero I15) oli Britannian kuninkaallisen laivaston Town-luokan hävittäjä toisessa maailmansodassa. Alus oli alun perin Yhdysvaltain laivaston Wickes-luokan hävittäjä USS Thomas, joka luovutettiin Kuninkaalliselle laivastolle sopimuksen mukaisesti.
Valmistus
Yhdysvaltain laivasto tilasi aluksen Newport Newsistä Virginiasta Newport News Shipbuilding and Dry Dock Companyltä, missä köli laskettiin 23. maaliskuuta 1918. Alus laskettiin vesille 4. heinäkuuta kumminaan luutnantti Clarence Crase Thomasin (26. joulukuuta 1886 - 28. huhtikuuta 1917) leski rouva Evelyn M. Thomas ja otettiin palvelukseen 25. huhtikuuta 1919 ensimmäisenä päällikkönään Harry A. McClure.
Palvelus
Thomas teki Yhdysvaltain itärannikolla koulutuspurjehduksia sekä osallistui erilaisiin harjoituksiin, kunnes se poistettiin palveluksesta 30. kesäkuuta 1922 Philadelphiassa. Alus sai 17. heinäkuuta 1920 runkonumeron DD-182 laivaston ottaessa käyttöön alfa-numeerisen runkonumerojärjestelmän. Alus makasi ankkurissa Philadelphian laivastontelakalla, kunnes se palautettiin palvelukseen 17. kesäkuuta 1940.
Alus liitettiin Atlantin laivaston 79. hävittäjäviirikköön, jonka mukana se osallistui koulutukseen ja harjoituksiin itärannikolla ennen siirtymistään Nova Scotiaan Halifaxiin, jonne se saapui 18. syyskuuta. Alus luovutettiin Britannian kuninkaalliselle laivastolle 23. syyskuuta ja se poistettiin Yhdysvaltain laivaston alusluettelosta 8. tammikuuta 1941.
HMS St. Albans
HMS St. Albans otettiin palvelukseen 23. syyskuuta 1940 Halifaxissa Nova Scotiassa. Alus lähti Britteinsaarille 29. syyskuuta ja vierailtuaan St. John'ssa Newfoundlandissa se saapui Belfastiin Pohjois-Irlantiin 9. lokakuuta. Se jatkoi edelleen Plymouthiin, josta se siirrettiin 11. lokakuuta huollettavaksi ja muutostöitä varten Devonportin telakalle. Se palasi palvelukseen marraskuun alussa 1. miinalaivueeseen Kyle of Lochalshiin, jonne se oli sijoitettu kolmen sisaraluksensa HMS St. Marys'n, HMS Bathin ja HMS Charlestownin kanssa.
Alus irrotettiin 18. marraskuuta laivueestaan ja se määrättiin sisaralustensa Bathin ja St. Marysin kanssa suojaamaan saattuetta WS4B, josta ne erkanivat seuraavana päivänä palaten laivueisiinsa. Alus suojasi 26. marraskuuta Bathin, Charlestownin ja St. Marysin kanssa laivueen pohjoisensulun miinanlaskua operaatiossa SN11. Alus suojasi 8. joulukuuta viirikkönsä mukana 1. miinalaivuetta, joka vahvisti pohjoista miinasulkua operaatiossa SN10A. Alus suojasi 18. joulukuuta Bathin kanssa luoteisen reitin läpi saattuetta WS5A, mistä alukset erkanivat 20. joulukuuta HMS Harvesterin, HMS Highlanderin ja HMS Vesperin vastaanottaessa suojaamistehtävän.
Tammikuun 1941 alus suojasi viirikkönsä mukana miinalaivuetta, joka täydensi ja laajensi miinoituksia. Alus siirrettiin 11. helmikuuta huollettavaksi Chathamin laivastontelakalle ja se vastaanotti maaliskuussa edelleen telakalla ollessaan tiedon siirrosta Norjan laivastolle.
KNM St. Albans
Huhtikuussa aluksen norjalainen miehistö vastaanotti aluksensa. Aluksen huolto valmistui 14. huhtikuuta 1941. Se siirrettiin 22. huhtikuuta laina-aluksena Norjan laivastolle ja lähti miehistön koulutukseen Kotilaivastoon Scapa Flow'hun. Alus määrättiin toukokuussa 7. saattajaryhmään suojaamaan Atlantin saattueita. Se kolaroi 3. toukokuuta Scapa Flow'n edustalla HMT Albernin kanssa upottaen troolarin. Aluksen koulutus keskeytettiin ja se siirrettiin korjattavaksi, mistä vapauduttuaan se liittyi 4. kesäkuuta Liverpoolissa ryhmäänsä.
Aluksen miehistö pelasti 18. kesäkuuta sukellusveneen 12 kesäkuuta upottaman SS Empire Dewin eloonjääneet. Ryhmän alusten mukana se liittyi saattueeseen SL81, jota suojatessaan ne upottivat U-401:n. Alus vaurioitui 7. lokakuuta suojatessaan saattuetta ONS22, minkä vuoksi se joutui siirtymään Islantiin korjattavaksi. Marraskuussa alus siirrettiin Islannista Thamesin alueella telakalle, mistä vapauduttuaan se palasi joulukuussa Liverpooliin suojaamaan ryhmän mukana Atlantin saattueita.
Huhtikuussa 1942 alus siirrettiin modernisoitavaksi Liverpoolissa, jolloin asennettiin tyypin 271 merivalvontatutka. Telakalta palattuaan alus siirrettiin Läntisen reitin alueelle. Se liittyi 28. huhtikuuta suojaamaan saattuetta PQ15. Alus joutui 2. toukokuuta sukellusveneen maaliksi, mikä paljastui Puolan laivaston ORP Jastrabiksi. Sukellusveneen miehistö pelastettiin uppoavasta veneestään. Kuolassa alus liittyi 21. toukokuuta Islantiin palaavaan saattueeseen QP12, mistä vapauduttuaan se liitettiin 1. miinalaivueeseen. Alus siirrettiin 2. heinäkuuta Falmouthissa telakalle, jossa norjalainen miehistö vaihdettiin brittiläiseen.
HMS St. Albans
Lokakuussa alus palautettiin palvelukseen Kuninkaallisessa laivastossa nimellä HMS St. Albans. Se vapautui 29. lokakuuta telakalta ja siirrettiin koeajojen päätyttyä Tobermoryyn miehistön koulutukseen. Alus siirrettiin 8. marraskuuta operaatioihin Läntisen reitin alueelle, missä se suojasi saattuetta ON144. Saattueesta irtauduttuaan alus siirtyi Plymouthiin korjattavaksi Devonportin telakalle 16. marraskuuta. Alus siirrettiin joulukuussa Portsmouthiin töiden loppuunsaattamiseksi ja sen jälkeen se nimitettiin Rosythiin ilmavoimien maalilaivaksi.
Maaliskuussa 1942 alus määrättiin Läntiseen paikalliseen saattajaosastoon Halifaxiin Nova Scotiaan, minkä vuoksi se siirrettiin Portsmouthiin kunnostettavaksi. Huhtikuussa alus liittyi saattueeseen ON177. Alus suojasi toukokuusta marraskuuhun Yhdysvaltain ja Kanadan länsirannikoilla matkanneita saattueita sekä Atlantin saattueita.
Joulukuussa 1943 alus määrättiin siirrettäväksi reserviin ja se lähti Britteinsaarille. Tammikuusta 1944 alkaen alus makasi palveluksesta poistettuna ankkurissa, kunnes se määrättiin luovutettavaksi huollettuna Neuvostoliitolle. Alus siirrettiin 2. kesäkuuta Hebburnissa Palmersin telakalle.
Dostoiny
Alus luovutettiin 16. heinäkuuta 1944 virallisesti Neuvostoliiton pohjoiselle laivastolle nimettynä Dostoinyksi. Elokuussa alus lähti kohti Murmanskia. Se palveli Pohjoisessa laivastossa, kunnes se palautettiin 28. helmikuuta 1948 Britannialle. Sen nimi palautettiin HMS St. Albansiksi. Alus siirrettiin varastojen tyhjentämisen jälkeen poistolistalle ja myytiin 4. huhtikuuta BISCOlle romutettavaksi. Alus saapui hinattuna Metal Industriesin romuttamolle Charlestowniin lähelle Rosythiä 18. toukokuuta 1949.
Amifenatsoli
Amifenatsoli (diaminofenyylitiatsoli, daptatsoli, DAPT) on lääkeaine ja vastamyrkky. Sitä on aikaisemmin käytetty yhdessä bemegridin kanssa, jonka kanssa sillä on joitakin yhtäläisiä piirteitä. Amifenatsolilla on opiaattien, kuten morfiinin ja barbituurihapon johdosten, suhteen kumoavaa ja elvyttävää hoitovaikutusta. Amifenatsoli vaikuttaa lamaantuneeseen hengitykseen eli se auttaa respiratorisesti. Ainetta on käytetty lääkemyrkytyksissä ja liian syvissä narkoositiloissa. Sittemmin amifenatsolin ovat korvanneet naloksoni ja naltreksoni. Amifenatsolin antotapa on ollut laskimotiputuksena annettava.
John Adams
John Adams (30. lokakuuta (J: 19. lokakuuta) 1735 Braintree, Massachusetts – 4. heinäkuuta 1826 Quincy, Massachusetts) oli yksi Yhdysvaltain itsenäisyyden johtavista kannattajista vapaussodan aikana ja Yhdysvaltain toinen presidentti vuosina 1797–1801. Tätä ennen Adams toimi kaksi kautta Yhdysvaltain ensimmäisenä varapresidenttinä sekä Yhdysvaltain ensimmäisenä Ison-Britannian ja Alankomaiden suurlähettiläänä.
Tausta
Adamsin suku oli alkujaan Englannin Devonshirestä. John Adamsin esi-isä Henry Adams sai vuonna 1636 haltuunsa maa-alueen Massachusettsista ja muutti sinne. John Adams syntyi Braintreessä (myöhemmin omaksi kaupungikseen lohkaistun Quincyn alueella) Massachusettsissa 30. lokakuuta 1735. Hän oli John ja Susanna Boylston Adamsin kolmesta pojasta vanhin. Isä John toimi maanviljelijänä, kengäntekijänä, paikallisen seurakunnan diakonina ja kaupungin virkamiehenä. Amerikan vallankumouksen keskeisiin hahmoihin kuulunut Samuel Adams oli John Adamsin pikkuserkku.
Ahkerana opiskelijana Adams valmistui Harvard Collegesta vuonna 1755. Tämän jälkeen hän opetti koulussa useita vuosia ja opiskeli samalla lakia Worcesterissa, Massachusettsissa. Adams aloitti lakimiehenä vuonna 1758 ja hänestä tuli yksi Bostonin merkittävimmistä asianajajista. Vuonna 1764 Adams meni naimisiin Abigail Smithin (1744–1818) kanssa. He saivat yhteensä kuusi lasta.
Leimaverolain vastustaja
Maaliskuussa 1765 Ison-Britannian parlamentti sääti leimaverolain, jonka mukaan siirtomaissa tuli kaikessa painettussa materiaalissa käyttää Lontoossa leimattua paperia. Marraskuussa 1765 voimaan tulleen erityisveron syynä oli emämaan velkaantuminen seitsenvuotisen sodan jälkeen. Adamsin mielestä Britannian hallitus ei enää ajanut siirtomaansa etuja, kun se sääti uusia verolakeja ja lisäsi ulkomaantulleja. Adams julkaisi nimettömänä neljä julkaisua, joissa hän ei niinkään vastustanut leimaveroa, vaan toi esille ajatuksen Amerikan vapaudesta jo pitkään syntyneenä oikeutena sekä Britannian lainsäädännössä että amerikkalaisten sukupolvien rohkeuden ja uhrauksien kautta.
Syyskuussa 1765 Braintreen kaupunki hyväksyi Adamsin laatiman Braintreen ohjeen, jolla kaupunki määräsi edustajansa Massachusettsin parlamentissa vastustamaan leimaveron käyttöönottoa. Vastustuksen perusteena oli se, että laki oli määrätty osavaltiolle Ison-Britannian parlamentissa ilman osavaltion edustusta ja sen suostumusta. Ohjeistuksen omi nopeasti neljäkymmentä muutakin kaupunkia.
Bostonin verilöyly
5. maaliskuuta 1770 brittisotilaat ampuivat viisi amerikkalaista siviiliä, kun he 300–400 hengen väkijoukolla uhkasivat sotilaita heittämällä heitä lumipalloilla ja muilla esineillä. Brittisotilaille oli vaikea saada puolustusasianajajaa, mutta Adams halusi taata heille reilun oikeudenkäynnin ja ryhtyi miesten puolustusasianajajaksi kahden avustajan kanssa. Oikeudenkäynnissä Adams pystyi vakuuttamaan oikeudelle sotilaiden toimineen itsepuolustukseksi ollessaan väkijoukon uhkaamana. Ensimmäisessä oikeudenkäynnissä syytettynä ollut brittijoukkojen kapteeni Thomas Preston vapautettiin ja toisessa oikeudenkäynnissä syytettyinä olleista kahdeksasta miehestä vain kaksi sotilasta tuomittiin taposta vähäiseen rangaistukseen.
Siirtokuntien kongressi
Syksyllä 1774 Adams osallistui ensimmäiseen mannermaakongressiin yhtenä Massachusettsin edustajista. Tuolloin matka Braintreestä Pennsylvaniaan kesti kolme viikkoa.
Osallistuessaan toiseen mannermaakongressiin keväästä 1775 alkaen, Adams ehdotti siirtokuntien armeijan johtajaksi virginialaista George Washingtonia juuri alkaneessa vapaussodassa. Myöhemmin Adams johti sotakomiteaa, joka pyrki saamaan Washingtonin johtamalle armeijalle asetarvikkeita, lääkkeitä sekä täydennysjoukkoja.
thumb|[[John Trumbull: Itsenäisyysjulistuksen allekirjoitus. Kuvan keskellä ovat julistuksen laatineen komitean jäsenet, joista John Adams on ensimmäinen vasemmalta.]]
Yhdysvaltain lähettiläänä Euroopassa
Vuonna 1778 Adams lähetettiin Pariisiin hankkimaan Yhdysvalloille tukea ranskalaisilta. Seuraavana vuonna hän palasi Yhdysvaltoihin muotoilemaan Massachusettsin osavaltion omaa perustuslakia.
Marraskuussa 1779 Adams palasi takaisin Eurooppaan diplomaattitehtävissä ja sai yhdessä John Jayn ja Benjamin Franklinin kanssa solmittua vuonna 1783 Pariisin rauhansopimuksen, joka lopetti sotatoimet brittien ja Amerikan siirtokuntien välillä. .
Adams toimi myös samanaikaisesti Hollannissa, jossa hän neuvotteli Yhdysvalloille kahden miljoonan dollarin lainan. Hollannin provinssit tunnustivat huhtikuussa 1782 Yhdysvaltojen itsenäisyyden ja Adams otettiin vastaan Yhdysvaltain suurlähettiläänä.
Sotatoimien loputtua Adams nimettiin Yhdysvaltojen ensimmäiseksi Ison-Britannian suurlähettilääksi vuonna 1785. Hän toimi tässä virassa hän toimi vuoteen 1788 ja palasi sitten takaisin Yhdysvaltoihin.
Varapresidenttinä
Yhdysvalloissa Adams osallistui valitsijamieskokoukseen, jossa vapaussodan kenraali George Washington äänestettiin yksimielisesti Yhdysvaltain ensimmäiseksi presidentiksi. Adams valittiin samalla varapresidentiksi. Varapresidentin rooli oli Adamsin aikaan lähinnä seremoniallinen.
Varapresidentin tehtäviin kuului ja kuuluu senaatin puheenjohtajana toimiminen (engl. president). Koska nuoren liittovaltion johtomiehet olivat tasavaltalaisia keskellä epäileväistä monarkistista maailmaa, päättivät he myös yrittää tehdä hyvän vaikutuksen. Erityisesti vuosia Euroopan hoveissa oleskellut Adams kiinnitti huomiota arvokkaisiin nimityksiin ja muodollisuuksiin, joskus huvittavuuteen asti. Adams kysyi senaattoreilta: "Kun presidentti tulee senaattiin, mikä minä silloin olen? Eihän minua voi silloin sanoa presidentiksi. Haluan, että herrat ajattelevat, mikä minä silloin olen." Pennsylvanian senaattori William Maclay kertoi myöhemmin havainneensa siinä tilanteessa "kasvojensa epäpyhien lihasten asettautuvan naurulle soveliaaseen asentoon". Hieman pyylevä Adams sai pian senaattorien parissa epävirallisen arvonimen "Hänen Pyöreytensä".
Presidenttinä
George Washingtonin jätettyä presidentinvirkansa toisen kautensa jälkeen, äänestettiin Adams Yhdysvaltain toiseksi presidentiksi Thomas Jeffersonin tullessa varapresidentiksi. Adams astui virkaansa 4. maaliskuuta 1797.
Adamsin presidenttikauden ensimmäinen suuri päätös koski Ranskan ja Ison-Britannian välistä sotaa. Siinä missä Adamsin edeltäjänä toiminut Washington oli pitänyt Yhdysvaltain puolueettomana ja poissa sodasta, Adams päätti lähettää valtuuskunnan Ranskaan turvaamaan Yhdysvaltain kaupankäynnin maan kanssa. Ranska kuitenkin kieltäytyi vastaanottamasta valtuuskuntaa. Maan silloinen ulkoministeri Talleyrand vaati itselleen lahjusta ennen kuin olisi suostunut tekemään sopimusta. Adams kieltäytyi lahjusten antamisesta ja tapauksen tultua julki se nosti Adamsin suosiota huimasti. Skandaalin takia Ranska ja Yhdysvallat ajautuivat lyhyeen merisotaan vuosiksi 1798–1800.
Adamsin suosio romahti, kun hän ajoi yhdessä puolueensa kanssa läpi Alien and Sedition Acts -nimisen lakimuutoksen Ranskan kanssa käydyn sodan aikana. Lakimuutos antoi presidentille oikeuden karkottaa Yhdysvaltoihin muuttanut henkilö, mikäli henkilön kotimaa oli sodassa Yhdysvaltojen kanssa. Lisäksi laki kielsi sanomalehtiä julkaisemasta hallitusta kritisoivia kirjoituksia. Vaikka lakia ei koskaan laitettu käytäntöön, useat yhdysvaltalaiset Thomas Jefferson mukaan lukien, kritisoivat ehdotusta voimakkaasti, sillä heidän mukaansa se rikkoi Yhdysvaltain perustuslaissa määriteltyä sananvapautta. Tämä oli myös yksi syy sille, miksi Adams hävisi vuonna 1800 pidetyt vaalit juuri Jeffersonille.
Viimeiset vuodet ja kuolema
Hävittyään presidentinvaaleissa Jeffersonille Adams vetäytyi kotikaupunkiinsa Quincyyn. Hän alkoi kirjoittaa ahkerasti erilaisia kolumneja, kirjoja ja kirjeitä. Vuonna 1812 hän aloitti kirjeenvaihdon entisen vastustajansa Thomas Jeffersonin kanssa. Kirjeenvaihto jatkui aktiivisena miesten kuolemaan saakka.
John Adamsin vaimo Abigail kuoli vuonna 1818, mutta John itse eli vielä tarpeeksi pitkään nähdäkseen poikansa John Quincy Adamsin nousevan Yhdysvaltain kuudenneksi presidentiksi vuonna 1824. John Adams kuoli 4. heinäkuuta 1826, Yhdysvaltain itsenäisyysjulistuksen 50. vuosipäivänä. Hänen viimeisten sanojen kerrotaan olleen "Thomas Jefferson still survives". Adams ei tiennyt, että myös Jefferson oli kuollut aiemmin samana päivänä.
Luettelo ulkomaalaisista maajoukkuepelaajista Suomen jalkapallosarjoissa
Tämä luettelo sisältää Suomen jalkapallosarjoissa esiintyneitä ulkomaalaisia jalkapalloilijoita, jotka ovat pelanneet myös oman maansa A-maajoukkueessa. Mukaan on laskettu vain Kansainvälisen jalkapalloliiton FIFA:n jäseninä olevat maajoukkueet.
Pelaajat, jotka ovat esiintyneet maajoukkueessa Suomessa pelatessaan on merkitty tähdellä. Arvoturnauksiin on huomioitu MM-kilpailut, olympialaiset sekä maanosaliittojen mestaruusturnaukset. Luettelo ei ole täydellinen.
Lyhenteet:
Ilja Gorohov
Ilja Gorohov (, s. 23. elokuuta 1977 Jaroslavl, Venäjän SFNT, Neuvostoliitto) on venäläinen jääkiekkoilija. Hän pelaa KHL-joukkue OHK Dinamo Moskovassa.
Gorohov on edustanut kasvattajaseuraansa Lokomotiv Jaroslavlia lähes koko uransa ajan. Venäjän pääsarjassa hän on pelannut vuodesta 1994 lähtien. Vain muutamilla kausilla hän on pelannut muissa venäläisissä jääkiekkoseuroissa.
Villa Kleineh
Villa Kleineh eli Adlercreutzin talo on vanha huvilarakennus Helsingin Kaivopuiston kaupunginosassa, Kaivohuonetta vastapäätä. Se on Kaivopuiston vanhin säilynyt huvila. Villa Kleineh toimii nykyään Alankomaiden suurlähettilään virka-asuntona.
Osoitteessa Itäinen Puistotie 7 sijaitseva huvila rakennettiin Ullanlinnan kylpylaitoksen vieraita varten. Tontti luovutettiin vuonna 1839 ja rakennus valmistui todennäköisesti seuraavana vuonna. Suunnittelijaa ei tiedetä varmasti, mutta mahdollisina arkkitehteina on mainittu ainakin Carl Ludvig Engel ja hänen tuolloinen oppilaansa Jean Wik. Myös C. A. Edelfeltiä on väitetty rakennuksen suunnittelijaksi, mutta tieto on todennäköisesti perätön, sillä hän ei ollut rakennuksen valmistumisen aikoihin vielä aloittanutkaan uraansa. Huvilan rakennutti Viktor Hartwallin, A. W. Asteniuksen ja J. A. Deckerin perustama yhtiö, joka vuokrasi sitä kesäisin kylpylävieraille.
Ravintoloitsija Louis Kleineh osti rakennuksen yksityiskodikseen vuonna 1857. Sen omistus säilyi hänen suvullaan vuoteen 1928. Hänen ajoistaan lähtien sitä on kutsuttu nimellä Villa Kleineh. Rakennuksen arkkitehtuuri edusti alun perin empiretyyliä. Sitä laajennettiin vuonna 1858 Jean Wikin ja vuonna 1872 Theodor Deckerin johdolla. Lisää muutoksia tehtiin vuosina 1882, 1889 ja 1914. Vuonna 1928 huvilan osti Nobel Standard -yhtiön johtaja Leopold Lerche, joka teetti seuraavana vuonna arkkitehti Birger Federleyllä aiempaa suuremmat muutokset. Tuolloin Villa Kleineh sai viimein nykyisen klassistisen ulkoasunsa.
Lerche kuoli itse jo vuonna 1927, ja hänen leskeltään huvilan omistus siirtyi vuonna 1954 heidän tyttärensä Adlercreutz-sukuisille lapsille, minkä vuoksi sitä alettiin kutsua myös Villa Adlercreutziksi. Toisen maailmansodan jälkeen rakennus oli jonkin aikaa liittoutuneiden valvontakomission brittiläisen delegaation käytössä. Rakennus puutarhoineen suojeltiin vuonna 1965. Viimeisen asukkaan, Henrik Adlercreutzin, kuoltua vuonna 1989 talo päätyi yli vuosikymmeneksi kiinteistösijoitusyhtiöiden omistukseen ja oli pääosin tyhjillään. Omistajaksi tullut Merita-pankki vuokrasi Villa Kleinehin vuonna 1998 Alankomaiden suurlähettilään virka-asunnoksi ja se myytiin Alankomaiden valtiolle kaksi vuotta myöhemmin. Suurlähettiläs on asunut talossa maaliskuusta 1999 alkaen.
Elokuvassa Kaivopuiston kaunis Regina (1941) huvila esittää ruhtinatar Popoffin kesäasuntoa. Helsinkiläisen kummitusperinteen mukaan Louis Kleinehin toinen vaimo Maria Kleineh (o.s. Forsell) kummittelee Villa Kleinehissa ja Kaivopuistossa.
Dimitri Isberg
Dimitri Isberg on suomalainen iskelmälaulaja, joka osallistui Seinäjoen Tangomarkkinoille vuonna 1994 ja pääsi semifinaaliin. Hän on julkaissut yhden CD-levyn Bluebird-kustantajan kautta vuonna 1994. Vuonna 2000 Isberg julkaisi CD -levyn nimeltä Nuori sydän, Xanadun tuottamana. Singlet Kuuma yö ja Taivas itkee puolestain julkaistiin vuonna 2013, jolloin Dimitri teki uuden paluun musiikkipuolelle. Viimeisin äänite on vuodelta 2014 nimeltä Virran tuomaa. Levy sisältää pääosin Olavi Virran tuotantoa.
Ulla Virtanen (juoksija)
Ulla Karoliina Virtanen (o.s. Tuimala, s. 27. huhtikuuta 1982 Karstula) on suomalainen juoksija. Hän edustaa Jyväskylän Kenttäurheilijoita. Aikaisemmin hän on edustanut Äänekosken Urheilijoita ja Vaajakosken Kuohua. Häntä ovat valmentaneet Mauri Kangaskesti (vuoteen 2004) ja Juha Väätäinen (2005–2006).
Virtanen sijoittui 17:nneksi maastojuoksun 19-vuotiaiden EM-kilpailussa Malmössä 2000. Joukkuekilpailussa Suomi oli viides. Vuonna 2001 hän saavutti pronssia 19-vuotiaiden EM-kilpailujen 3 000 metrillä Grossetossa ajalla 9.07,35. Seuraavana vuonna hän sai aikuisten sarjassa maastojuoksussa PM-hopeaa ja sijoittui EM-kilpailuissa 24:nneksi. Vuonna 2003 hän oli 22-vuotiaiden EM-kilpailuissa Bydgoszczissa 5 000 metrillä viides ajalla 16.25,20. Seuraavana vuonna hän voitti Fredrikstadissa 22-vuotiaiden Pohjoismaiden mestaruuden 1 500 ja 5 000 metrillä.
Virtanen palkittiin vuonna 2001 Keski-Suomen Vuoden nuori urheilija -palkinnolla.
Virtasen kaksoissisar Anni Tuimala on myös juoksija.
Pittodrie Stadium
Pittodrie Stadium on Aberdeenissa, Skotlannissa, sijaitseva Aberdeen-jalkapalloseuran kotistadion. Stadion otettiin käyttöön vuonna 1899. Katsojakapasiteetti on 21 421. Yleisöennätys on 45 061 katsojaa maaliskuulta 1954 cup-ottelussa Heartsia vastaan. Vuonna 1978 Pittodriesta tuli Iso-Britannian toinen jalkapallostadion ilman seisomakatsomoa.
Stylefellow
Stylefellow on maaliskuussa 2013 perustettu lifestyle-verkkolehti, joka on keskittynyt rannekelloihin, koruihin, miesten ja naisten pukeutumiseen, sekä asumiseen. Verkkolehden nimi oli Tyyliniekka. Se julkaisee verkkolehtiartikkeleiden lisäksi podcasteja ja Youtube-videoita.
Fabinho
Fábio Henrique Tavares (s. 23. lokakuuta 1993 Campinas), joka tunnetaan paremmin nimellä Fabinho, on brasilialainen jalkapalloilija, joka edustaa Saudi-Arabian valioliigassa pelaavaa Ittihadia. Oikeajalkainen Fabinho on pelipaikaltaan oikea laitapuolustaja, puolustava keskikenttäpelaaja tai keskuspuolustaja. Hän kuuluu myös Brasilian jalkapallomaajoukkueeseen.
Seurajoukkueura
Fabinhon ammattilaisuran ensimmäinen seura oli Portugalin Primeira Ligan Rio Ave FC, jonka paidassa hän ei ole kuitenkaan pelannut yhtään ottelua. Heinäkuussa 2012 Fabinho siirtyi kauden mittaiselle lainalle Real Madridiin. Hän pelasi seuran kakkosjoukkueessa Castillassa 30 ottelua tehden kaksi maalia. Seuran ykkösjoukkueessa Primera Divisiónissa Fabinho pelasi yhden ottelun, toukokuussa 2013 Málaga CF:ää vastaan.
Fabinho palasi kesäkuussa 2013 Rio Aveen, mutta lähti heti seuraavassa kuussa kauden mittaiselle lainalle Ligue 1:n nousijaseuraan AS Monacoon. Hän debytoi seuran paidassa elokuussa 2013 Girondins de Bordeauxia vastaan. Fabinho pelasi liigassa kauden 2013–2014 aikana 26 ottelua. Kauden jälkeen hän palasi takaisin Rio Aveen, mutta hänet lähetettiin saman tien takaisin Monacoon seuraavan kauden kattavalla lainasopimuksella. Fabinho teki uransa avausmaalin liigassa maaliskuussa 2015 Stade de Reimsin verkkoon. Hän debytoi kauden aikana myös Mestareiden liigassa, jossa hän pelasi kaikissa Monacon kymmenessä ottelussa ja teki yhden maalin. Kaudella 2014–2015 hän teki Ligue 1:ssä 36 ottelussa yhden maalin.
Heinäkuussa 2015 Fabinho siirtyi lainan päätyttyä pysyvällä sopimuksella Monacoon. Hän teki kaudella 2015–2016 kuusi maalia pelaamassaan 34 ottelussa. Seuraavalla kaudella Monaco voitti Ranskan-mestaruuden, ja Fabinho teki 37 sarjaottelussa yhdeksän maalia. Mestarien liigassa hän pelasi kymmenen ottelua ja teki yhden maalin Monacon selviytyessä välieriin. Kaudella 2017−2018 hän teki seitsemän maalia pelaamissaan 34 Ligue 1:n ottelussa. Mestarien liigassa hän pelasi viisi ottelua.
Heinäkuussa 2018 Fabinho siirtyi englantilaiseen Liverpooliin 45 miljoonan euron siirtosummalla. Debyyttikaudellaan hän pelasi 11 ottelua Mestarien liigassa, myös voitokkaan loppuottelun Tottenhamia vastaan. Valioliigassa hän pelasi kaudella 2018−2019 kaikkiaan 28 ottelua, ja teki yhden maalin. Liverpoolin mestaruuteen päättyneellä kaudella 2019–2020 hän pelasi niin ikään 28 valioliigaottelua, ja teki nyt kaksi maalia. Hän voitti myös UEFA Super Cupin. Mestarien liigassa hän pelasi seitsemän ottelua. Seuraavalla kaudella hän pelasi 30 valioliigaottelua, joista 17 keskuspuolustajana. Mestarien liigassa hän esiintyi kahdeksassa ottelussa.
Fabinho pelasi kaudella 2021–2022 Liverpoolin kaikki 13 Mestarien liigan ottelua, ja oli avauskokoonpanossa myös tappiollisessa finaalissa. Hänet valittiin Mestarien liigan kauden joukkueeseen. Valioliigan 29 ottelussa hän teki viisi maalia; näistä kolme maalia neljässä ottelussa tammi-helmikuussa. Hän pelasi kolme ottelua Liverpoolin voittamissa FA Cupissa ja Liigacupissa, mutta oli FA Cupin finaalista sivussa reisivamman vuoksi. Kaudella 2022–2023 hän pelasi 36 ottelua Valioliigassa ja kahdeksan peliä Mestarien liigassa sekä oli voittamassa FA Community Shieldiä.
Maajoukkueura
Fabinho debytoi vuonna 2014 Brasilian alle 20-vuotiaiden maajoukkueessa, jossa hän pelasi viisi ottelua. Toukokuussa 2015 Brasilian jalkapallomaajoukkueen päävalmentaja Dunga nimesi Fabinhon mukaan vuoden 2015 Copa Américaan. Hän debytoi maajoukkueessa Copa Américaan valmistavassa harjoitusottelussa Meksikoa vastaan kesäkuussa 2015. Hän ei kuitenkaan pelannut yhdessäkään Copa Américaan ottelussa.