cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Suomen hyvinvointialueet
Hyvinvointialueiden perustaminen
Maakuntiin perustuvia hyvinvointialueita perustettiin 17. Uudenmaan erillisratkaisun perusteella Uudellemaalle perustettiin lisäksi neljä hyvinvointialuetta (Itä-Uudenmaan, Keski-Uudenmaan, Länsi-Uudenmaan ja Vantaan–Keravan hyvinvointialueet). Helsingin kaupunki vastaa sote- ja pelastustoimen tehtävien järjestämisestä omalla alueellaan ja perustettava HUS-yhtymä erikoissairaanhoidon järjestämisestä Uudellamaalla.
Aikataulu
Sosiaali- ja terveydenhuollon ja pelastustoimen järjestämisvastuu siirtyi hyvinvointialueille 1. tammikuuta 2023.
Survivor (Survivorin albumi)
Survivor on samannimisen yhtyeen debyyttialbumi vuodelta 1979.
Suomen hyvinvointialueet
Omaisuusjärjestelyt
Helsingin kaupungin sosiaali- ja terveydenhuollon sekä pelastustoimen varat ja velat, vastuut ja velvoitteet jäävät Helsingin kaupungille. HUS-sairaanhoitopiirin omaisuus siirtyy HUS-yhtymälle.
Hyvinvointialueiden hallinto
Hyvinvointialueen ylin päättävä elin on aluevaltuusto, joka vastaa hyvinvointialueen toiminnasta, hallinnosta ja taloudesta. Aluevaltuuston valtuutetut ja varavaltuutetut valitaan aluevaaleissa nelivuotiskaudeksi. Valtuutettujen määrä on hyvinvointialueen asukasluvusta riippuen 59–89. Vuoden 2021 elokuun väestötietojen perusteella vuoden 2022 aluevaaleissa valittavien valtuutettujen lukumäärät ovat :
Yhteensä kaikkiin aluevaltuustoihin valitaan siis 1 379 valtuutettua.
Aluevaltuusto päättää aluehallituksen kokoonpanosta ja asettaa hyvinvointialueen muut toimielimet sekä valitsee hyvinvointialuejohtajan.
Hyvinvointialueen pakolliset toimielimet ovat
Hyvinvointialueen rahoitus
Hyvinvointialueiden toiminta rahoitetaan pääosin valtion varoin ja lisäksi asiakasmaksuin. Valtion rahoituksen lähtötaso vuonna 2023 perustuu kuntien sote-palveluiden ja pelastustoimen vuoden 2021 tilinpäätösten ja vuoden 2022 talousarvioiden keskiarvoon. Kustannukset skaalataan vuoden 2022 tasoon. Rahoituksen kokonaismäärä tarkistetaan vuosittain ottamalla huomioon palvelutarpeen arvioitu kasvu, arvioidut kustannustason muutokset ja hyvinvointialueiden järjestämisvastuulle kuuluvien tehtävien laajuuden ja laadun muutokset. Yksittäisen hyvinvointialueen rahoitus määräytyy, valtakunnallisen rahoituksen kokonaistason lisäksi, sen sosiaali- ja terveydenhuollon ja pelastustoimen palvelutarvetta ja olosuhdetekijöitä kuvaavien tekijöiden perusteella.
Hyvinvointialueilla on itsehallintoon perustuva oikeus päättää rahoituksen käytöstä ja kohdentamisesta. Toiminnan rahoittajana toimivan valtiovallan (Sosiaali- ja terveysministeriön) ohjaus toteutetaan ministeriön ja hyvinvointialueen välisessä vuosittaisessa ohjaus- ja arviointiprosessissa.
Luettelo hyvinvointialueista
pienoiskuva|608x608px|Kartta Suomen hyvinvointialueista
Suomeen perustetaan sosiaali- ja terveydenhuollon ja pelastustoimen uudistuksen toimeenpanoa ja voimaanpanoa koskevan lain perusteella seuraavat 21 hyvinvointialuetta 1.7.2021 lukien. Helsingin kaupungilla ja Ahvenanmaan maakunnalla on sosiaali- ja terveydenhuollon ja pelastustoimen järjestämisvastuu omalla alueellaan.
Malmio
Malmio on magmapesäkkeen ylä- tai alaosiin kertynyt runsaasti metalleja sisältävä mineraalien kasauma, joka on syntynyt sulan kivimassan eli magman jähmettyessä.
Charlotta Falkman
Ulrika Charlotta Falkman (18. maaliskuuta 1795 Södermanland, Ruotsi – 24. toukokuuta 1882 Helsinki) oli suomalainen ruotsinkielinen kirjailija. Hän syntyi Ruotsissa ja kasvoi Helsingissä. Hän toimi alun perin kotiopettajattarena. Kuurouduttuaan hän elätti itsensä kirjojana, ompelijana ja kutojantöillä. Hän kirjoitti aikalaisromaaneja omista kokemuksistaan näissä töissä. Falkman oli varhaisimpia suomalaisia romaanikirjailijoita.
Matthias Sindelar
thumb|right|Matthias Sindelarin hauta. Matthias Sindelar (10. helmikuuta 1903 Jihlava, Tšekki – 23. tammikuuta 1939 Wien) oli itävaltalainen jalkapalloilija. Pelipaikaltaan hän oli keskushyökkääjä.
Seuratasolla Sindelar edusti vuodesta 1924 alkaen Austria Wieniä, jonka riveissä hän voitti Mitropa Cupin vuosina 1933 ja 1936, Itävallan mestaruuden vuonna 1926 sekä Itävallan cupin viidesti. Hänet tunnettiin lempinimillä "Paperimies" ja "Jalkapallokenttien Mozart".
Sindelar kuoli tammikuussa 1939.
Neulamäki
Neulamäki on kaupunginosa Kuopiossa noin 4–5 kilometriä keskustasta lounaaseen. Asukkaita Neulamäessä on noin 5 200. Kaupunginosa rajoittuu idässä Savilahden, etelässä ja lounaassa Kolmisopen ja luoteessa Neulaniemen kaupunginosiin. Neulamäen länsiosassa sijaitsee Suuri Neulamäki, joka on nimensä mukaan korkea mäki.
Asuntokanta on monipuolinen, sillä se koostuu sekä rivi-, kerros- että omakotitaloista. Alueella asuu paljon opiskelijoita. Kuopaksen suurin asuntokanta sijoittuu Neulamäkeen.
Palveluja
Neulamäessä on päiväkoteja, kaksi yhtenäiskoulua (Neulamäen koulu ja Kuopion kristillinen yhtenäiskoulu) sekä nuorisotalo, joka tunnetaan myös nimellä Rytö. Alueella on myös monipuolinen ostoskeskus, josta löytyy kauppoja, kirjasto, apteekki, ravintola, neuvola ja hammashoitola. Ostoskeskuksen vieressä sijaitsee Neulamäen kirkko. Se kuuluu Alavan seurakuntaan Särkiniemen sekä Alavan kirkon läheisten kaupunginosien kuten Niiralan ja Haapaniemen kanssa.
Neulamäen itäosassa on yritysalue. Lisäksi alueella toimii Pohjois-Savon pelastuslaitoksen Neulamäen keskuspelastusasema, jonka naapurustossa sijaitsee mikroautorata. Pelastusasemalla päivystää muun muassa johtoyksikkö RPS31, pelastusyksikkö RPS101, säiliöauto RPS103, vesipelastusyksikkö RPS1055, kemikaalintorjuntayksikkö RPS1058 ja ambulanssit EPS221, 231 ja 232. Näiden lisäksi asemalla on myös ERTI eli erityistilanne yksikkö, vara-autoja, vene ja maastoajoneuvoja.
Konstantínos Tsaldáris
Konstantínos Tsaldáris (, 1. tammikuuta 1884 Alexandria, Egypti – 15. marraskuuta 1970 Ateena, Kreikka) oli kreikkalainen poliitikko, joka toimi Kreikan pääministerinä kaksi kertaa vuosina 1946–1947.
Elämä ja ura
Egyptin Alexandriassa kreikkalaisperheeseen syntynyt Tsaldáris opiskeli oikeustiedettä Ateenan yliopistossa ja myöhemmin Berliinissä, Lontoossa ja Firenzessä. Hänestä tuli valmistuttuaan kunnallispoliitikko vuosina 1915–1917 Korfulle. Vuosina 1920-1922 hän toimi Kreetan kuvernöörinä. Hänen ensimmäinen puolueensa oli kenraali Ioánnis Metaxáksen johtama Vapaa-ajattelijoiden puolue, mutta vuodesta 1928 alkaen hän edusti oikeistolaista Kreikan kansanpuoluetta, jonka johdossa silloin oli hänen setänsä Panagís Tsaldáris. Hänestä tuli setänsä vuosien 1933–1935 toisen hallituksen apulaiskuljetusministeri, ja sen jälkeen hän toimi pääministerin avustajana. Vuonna 1936 tapahtuneen Panagís Tsaldáriksen kuoleman jälkeen hänestä tuli Kansanpuolueen puoluejohdon jäsen. Puolue kuitenkin hajotettiin muiden puolueiden lailla Metaxáksen diktatuurivaltuuksien myötä elokuussa 1936.
Saksalaisten miehitettyä Kreikan keväällä 1941 italialaiset miehittäjät vangitsivat Tsaldáriksen. Hänen onnistui kuitenkin paeta vankeudesta, ja hän siirtyi maanpakolaisuuteen Egyptiin. Metaxáksen diktatuurikauden ja Toisen maailmansodan aikaisen saksalaismiehityksen jälkeen Tsaldáriksesta tuli uudelleenperustetun Kansanpuolueen johtaja. Puolue voitti kiistellyt ensimmäiset sodanjälkeiset vaalit maaliskuussa 1946 puolueen ollessa keskeisessä osassa oikeistolaisessa vaaliliitossa. Vaalien jälkeen huhtikuussa 1946 hänestä tuli Kreikan pääministeri hallitukseen, joka istui aina tammikuuhun 1947. Tsaldáriksen hallituskauteen ajoittuu kreikkalaisittain kaksi merkittävää tapahtumaa: Kreikan sisällissodan käynnistyminen ja hallitusmuotoa koskeva kansanäänestys. Kommunistit eivät olleet osallistuneet maaliskuun 1946 parlamenttivaaleihin, vaan aloittivat välittömästi vaalien jälkeen sissisodan Kreikan pohjoisosissa. Hänen hallituksensa aikana maassa suoritettiin syyskuussa 1946 kansanäänestys, jossa ratkaistiin monarkian jatkuminen. Kuningaskunnan kannattajat, joihin Tsaldáriksen Kansanpuoluekin kuului, voittivat vaalit, ja näin kuningas Yrjö II yli viiden vuoden maanpakolaisuuden jälkeen palasi Kreikkaan hallitsevana kuninkaana.
Vuosina 1947–1949 Tsaldáris toimi Kreikan edustajana YK:n yleiskokouksessa. Lisäksi hän toimi varapääministerinä ja ulkoministerinä seuraajiensa Dimítrios Máximoksen, Themistoklís Sofoúliksen ja Aléxandros Diomídiksen oikeistohallituksissa. Lisäksi hän toimi hetken väliaikaisena pääministerinä elo-syyskuussa 1947. Tsaldáris oli keskeinen kreikkalaisneuvottelija maerikkalaisten kanssa, kun amerikkalaiset silloisen USA:n presidentin mukaan nimetyn ”Truman opin” mukaisesti aloittivat Kreikan hallituksen rahoittamisen osana käynnistynyttä kylmää sotaa.
Marsalkka Aléxandros Papágoksen perustettua oikeistostopolitiikkaan uuden Kreikkalainen kansankokous (Ellinikós Synergasmós) -puolueen, Kansanpuolue menetti merkittävästi kannatustaan, ja Tsaldáris putosi vuoden 1952 vaaleissa parlamentista. Seuraavissa vaaleissa 1956 Kansanpuolue oli mukana Liberaalidemokraattien johtamassa vaaliliitossa, ja Tsaldáris nousi takaisin parlamenttiin. Seuraavissa vuoden 1958 parlamenttivaaleissa Tsaldáris johti oikeistolaista vaaliliittoa, jossa Kansanpuolue oli johtava ryhmä, mutta Tsaldáris putosi jälleen parlamentista. Pian sen jälkeen hän luopui aktiivipolitiikasta. Tsaldáris kuoli Ateenassa marraskuussa 1970.
Zwinger (Dresden)
Dresdenin Zwinger tai Zwingerin palatsi on Dresdenissä sijaitseva historiallinen rakennuskokonaisuus, jota pidetään yhtenä barokkiarkkitehtuurin huomattavimmista esimerkeistä. Zwinger sijaitsee Semperoperin ja Postplatz-aukion välissä. Zwingeriin on sijoitettu osa Dresdenin Staatliche Kunstsammlungenin taidekokoelmista. Zwingerin kokoelmiin kuuluu yli 700 vanhojen mestareiden maalausta, laaja veistoskokoelma, yli 20 000 kiinalaista, japanilaista sekä Meissen-posliiniesinettä sekä erilaisia tieteellisiä kojeita ja mittalaitteita. Taidekokoelmiin kuuluu muun muassa Rafaelin, Giorgionen, Tizianin, Rembrandtin ja Vermeerin töitä.
Historia
Puolan kuningas ja Saksin vaaliruhtinas August II rakennutti Zwingerin vuosina 1709–1719. Rakennusryhmä oli alun perin tarkoitettu turnajaisten ja kuninkaallisten juhlatilaisuuksien pitopaikaksi. Arkkitehti Matthäus Daniel Pöppelmann suunnitteli puutarhat sekä rakennukset ja kuvanveistäjä Balthasar Permoser palatsin patsaskoristelun. Zwingerin rakennustyöt jatkuivat useaan otteeseen 1700–1800-luvuilla. Vuonna 1728 Zwingeristä tuli oppimiskeskus, jonne sijoitettiin tieteellisiä kokoelmia, runsaasti piirustuksia ja painokuvia sekä kirjasto. Vuonna 1746 Zwingeriin sijoitettiin lisäksi kuninkaallinen matemaattis-fysikaalisten instrumenttien kabinetti (Mathematisch-Physikalischer Salon). Zwingerin sisempään puutarhaan kaivettiin vesiallas 1800-luvulla ja koko rakennusryhmää laajennettiin 1800-luvun puolivälissä Elbe-joen puolelle rakennetulla neljännellä siivellä. Siipi sai sittemmin nimen Semperbau suunnittelijansa arkkitehti Gottfried Semperin mukaan. Semperbaun julkisivun koristelusta vastasi kuvanveistäjä Ernst Rietschel, ja rakennukseen sijoitettiin sen valmistuttua vanhojen mestarien maalauskokoelma (Gemäldegalerie Alter Meister) sekä muita taidekokoelmia.
Zwingerin palatsi käsittää 117 × 107 metrin suuruisen pihamaan kaartuvasti päättyvine kapeampine, kummassakin päässä olevine pihaväljennyksineen, jota ympäröi seitsemän matalampien gallerioiden yhdistämää kaksinkertaista paviljonkia. Sitä pidetään Saksan kypsyneen barokin tai rokokoon hienoimpana luomuksena. Ornamentiikassa ja etenkin Zwingerin yhteydessä olevissa keinotekoisissa rotkoissa, suihkulähteissä ja vesiputouksissa on havaittavissa Augustin suosiman posliinitekniikan vaikutus. Rakentamatta jääneen Zwingerin koillissivun sulkee Semperin 1847–1854 suunnittelema Uusi museo. Zwingeriin sijoitettiin useita tieteellisiä kokoelmia, eteläsiipeen eläintieteellinen ja antropologinen museo.
Virallisesti Zwingerin palatsi vihittiin jo vuonna 1719 vaaliruhtinaan Fredrik August II:n ja Itävallan arkkiherttuattaren Maria Josephan häiden yhteydessä.
Zwinger tuhoutui toisen maailmansodan pommituksissa lähes täydellisesti. Sen arvokkaat kokoelmat oli kuitenkin ehditty siirtää turvaan. Sodan jälkeen Zwinger rakennettiin uudelleen ja kokoelmat palautettiin vähitellen rakennusryhmään. Vuonna 1962 Zwingerissä avattiin posliiniesineiden kokoelma, ja vuonna 2020 Semperbau-siipeen lisättiin myös veistoskokoelma. Zwingerissä on tehty laajoja korjaus- ja uudelleenrakennustöitä 2010-luvulta lähtien.
Roger Ducret
Roger Ducret (2. huhtikuuta 1888 – 8. tammikuuta 1962) oli ranskalainen miekkailija ja olympiavoittaja.
Ducret voitti olympiamitaleja kaikilla kolmella miekalla: floretilla, kalvalla ja säilällä. Hänen menestyksekkäimmät kilpailunsa olivat Pariisin 1924 olympialaiset, joissa hän voitti viisi mitalia. Hän voitti kultaa floretin henkilökohtaisessa kilpailussa, josta italialaiset vetäytyivät kärsittyään mielestään tuomarien taholta vääryyttä joukkuekilpailussa. Alkukierroksilla Ducret voitti 13 ottelua ja kärsi kuusi tappiota mutta voitti finaalikierroksella kaikki vastustajansa, muun muassa siihen saakka voittamattomana otelleen maanmiehensä Philippe Cattiaun osumin 5–4. Ducret voitti kultaa myös floretin ja kalvan joukkuekilpailussa. Kalvan henkilökohtaisessa kilpailussa hän sai hopeaa edellään vain Belgian Charles Delporte, ja säilän henkilökohtaisessa kilpailussa, jonka italialaiset myös jättivät tuomarityöskentelyn vuoksi kesken, häntä parempi oli vain Unkarin Sándor Pósta.
Antwerpenin 1920 olympialaisissa Ducret saavutti kaksi mitalia ja Amsterdamin 1928 olympialaisissa yhden.
MuggleNet
MuggleNet on yhdysvaltalainen Harry Potter -fanisivusto, jonka perusti vuonna 1999 Emerzon Sparz -niminen 12-vuotias poika Indianasta Yhdysvalloista. Sivu koostuu pääosin uutisista ja erilaisista kirjoituksista, jotka liittyvät Harry Potterin maailmaan. Sivustolta löytyy myös oma chat, fanfiction- ja keskustelufoorumi sekä viikoittaiset äänestykset ja kilpailut.
Sivusto on palkittu kirjailija J. K. Rowlingin omilla kotisivuilla fanisivupalkinnolla. Mugglenet on saanut myös muita huomionosoituksia kirjailijalta. Sivuston perustaja Emerson Sparz kutsuttiin kuudennen kirjan Harry Potter ja puoliverinen prinssi julkistamisen alla harvinaiseen haastatteluun toisen suositun fanisivuston The Leaky Cauldronin perustajan Melissa Anellin kanssa.
Elokuussa 2005 aloitti toimintansa sivun alaisuudessa toimiva podcast: MuggleCast. Ohjelma ilmestyy noin kerran viikossa ja aina sen alussa kuullaan viikon Harry Potter -aiheiset uutiset. Ohjelman aikana juontajat keskustelevat tulevien ja nykyisten kirjojen juonista sekä elokuvista vakavasti ja silloin tällöin myös huumorilla. Ohjelmaan kuuluu erilaisia osioita joita ovat muun muassa: viikon pääaihe, kuuntelijoiden kysymykset, Dueling Club ja Spy on Sparz.
Ilmestymisensä jälkeen ohjelma on saavuttanut suurta suosioita. Vain neljä päivää aloituspäivästä ohjelma oli iTunesin Yhdysvaltojen listan kuudenneksi kuunnelluin podcast. Nykyään ohjelmaa kuunnellaan joka puolella maapalloa.
Rupert Thorne
Rupert Thorne on DC Comicsin kustantama kuvitteellinen mafiapomo ja Batmanin vihollinen, jonka loivat Steve Englehart ja Walter Simonson. Hahmo teki ensiesiintymisensä Detective Comicsin numerossa 469, vuonna 1977.
Sarjakuva
Epäonnistuttuaan kampanjassaan Batmania vastaan ​​ja vietettyään jonkin aikaa piilossa, hän palaa salaa Gothamiin. Hän saa korruptoituneen Hamilton Hillin pormestariksi ja käskee hänet erottamaan poliisikomentaja James Gordonin Thornen palkkalistoilla olevan Peter Paulingin hyväksi. Thorne tunnistaa lopulta Bruce Waynen Batmaniksi hankittuaan toimittaja Vicki Valelta kuvia hänestä vaihtamassa pukunsa. Sitten Thorne palkkaa Deadshotin tappamaan Waynen. Deadshot ei kuitenkaan onnistu, mutta ennen kuin Thorne ehtii käsitellä vihollistaan, hän alkaa alistua Strangen manipulaatioihin; professorin paljastetaan väärentäneen kuolemansa ja piinaneen Thornea laitteilla, jotka on suunniteltu simuloimaan aavemaisia ​​kokemuksia. Thorne tulee vainoharhaiseksi, koska hän on vakuuttunut siitä, että Hill ja Pauling suunnittelevat häntä vastaan ​​ja yrittävät saada hänet hulluksi. Hän ampuu Paulingin kuoliaaksi, mutta Batman ottaa hänet lopulta kiinni ja tuodaan oikeuden eteen. Thorne joutui tämän seurauksena Blackgaten vankilaan.
Batman
Rupert Thorne esiintyi vuoden 1992 Batman-animaatiosarjassa sarjakuvan tapaan mafiapomona, joka kilpaili kaupungin vallasta toisen iäkkäämmän mafiapomon Arnold Stromwellin kanssa. Häntä ääninäytteli sarjassa John Vernon.
The Batman
Vuonna 2004 Thorne teki lyhyen esiintymisen vuoden 2004 Batman-animaatiosarjassa, jossa se oli sarjan ensimmäinen rikollinen. Hahmoa ei avausjakson jälkeen nähty sarjan aikana. Hahmon äänenä toimi Victor Brandt.
Batman: Salaperäinen Batwoman
Rupert Thorne teki ensimmäisen elokuvaroolinsa vuonna 2003 animaatioelokuvassa Batman: Salaperäinen Batwoman, jossa hahmolla oli lähinnä pieni rooli.
Tilda Vuori
Uran alku
Tilda Vuoren näyttelijäura alkoi vuonna 1888 Viipurissa Aspegrenien Suomalaisessa Kansanteatterissa nimellä Tilda Raitio. Ennen teatteriuraansa hän oli toiminut kauppa-apulaisena. Vuori kuului Ida Aalbergin lähipiiriin, mutta Aalberg ei juuri opastanut nuoria näyttelijöitä. Vuoren nuoruusajan rooleihin kuului muun muassa Kamelianaisen Marquereta, jota hän näytteli vielä viisikymppisenäkin. Ennen kauttaan Tampereen Työväen Teatterissa hän työskenteli näyttelijänä Suomalaisessa Kansanteatterissa, Uudessa Teatterissa, Maaseututeatterissa ja Tampereen Teatterissa yhteensä yli kymmenen vuotta.
Robert Mitchum
Robert Charles Durman Mitchum (6. elokuuta 1917 Bridgeport, Connecticut, Yhdysvallat – 1. heinäkuuta 1997 Santa Barbara, Kalifornia, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen näyttelijä ja laulaja. Mitchum muistetaan etenkin tähtirooleista useissa tunnetuimmissa film noir -elokuvissa. Mitchumia voidaan pitää 1950- ja 1960-lukujen elokuvalle leimallisten antisankarien edelläkävijänä.
Tilda Vuori
Kotkan kausi
Vuonna 1917 Vuori aloitti Turun Työväen Teatterin johtajana, josta hän erosi Suomen sisällissodan keväänä 1918. Vuori siirtyi Kuopion Teatterin kautta Kotkaan, jossa hän toimi viimeiset vuotensa Kotkan Näyttämön johtajana. Hän ohjasi muun muassa Leo Tolstoin näytelmän Ylösnousemus sekä yleisön pyynnöstä näytelmän Pohjalaisia, jonka uusi toteutustapa sai katsojilta kiitosta. Vuoren viimeinen työ oli Johannes Linnankosken Ikuinen taistelu, joka menestyi niin kaupallisesti kuin taiteellisestikin.
Yksityiselämä
Tilda Vuori oli aviossa kuvataiteilija Kaarlo Vuoren kanssa vuodesta 1900. Pariskunnalle syntyi poika Veijo vuonna 1903. Kaarlo Vuori menehtyi aivohalvaukseen kesäkuussa 1914. Tilda Vuori kuoli maksasyöpään kahdeksan vuotta myöhemmin, mutta intohimo teatteriin piti hänet poissa sairasvuoteelta aivan viimeisiin hetkiin saakka.
Robert Mitchum
Lapsuus ja nuoruus
Robert Mitchumin isä James Mitchum oli sotilas ja vapaa-aikanaan kapakkatappelija. Hän oli isänsä puolelta skottilais-irlantilainen ja äitinsä puolelta Mitchumin kertoman mukaan mustajalkaintiaani. Mitchumin äiti Ann oli norjalainen siirtolainen.
Lapsuudessaan Mitchum hankkiutui jatkuvasti vaikeuksiin. Läpi elämänsä hän oli kuuluisa menneisyydestään kertovista keksimistään uskomattomista tarinoista. Hän väitti esimerkiksi työskennelleensä Georgiassa rangaistusvankina, mutta oli paennut kuitenkin kuuden päivän jälkeen.
Ura
left|thumb|Robert Mitchum ja [[Jane Greer elokuvassa Varjot menneisyydestä (1947).]] Mitchumin ensimmäinen elokuvarooli oli pikkuosa Hopalong Cassidy-westernissä Hoppy Serves a Writ (1943). Lukuisten muitten pikkuroolien jälkeen hän teki sopimuksen RKO Radio Picturesin kanssa.
Mitchum teki läpimurtonsa sivuosassa elokuvassa Sotakirjeenvaihtaja (The Story of G.I. Joe, 1945), josta hän oli Oscar-ehdokkaana parhaan miessivuosan esittäjänä, mutta suurimman menestyksen hän saavutti karheissa pienen budjetin rikosdraamoissa, jotka myöhemmin tultiin tuntemaan film noirina. Hänet tunnettiin parhaiten rooleista, joissa huonot valinnat saivat roolihahmon ryhtymään tekoihin, jotka vievät tämän väärän ja oikean rajamaille; kuten kyynisenä, kovaksikeitettynä yksityisetsivänä elokuvassa Varjot menneisyydestä (Out of the Past, 1947), häiriintyneenä taiteilijana elokuvassa Kaulakorun kahleissa (The Locket, 1946), hämäräperäisenä uhkapelurina elokuvassa Rikosten rajoilla (His Kind of Woman, 1951). Hänen vahva läsnäolonsa ja rosoinen äänensä tekivät hänestä erityisen sopivan näyttelemään uhkaavia roolihahmoja, mutta hän yhdisti uhkaavuuden menestyksekkäästi pinnan alla väijyvään raakaan älyyn.
Hänet ja Lila Leeds -niminen tähtönen pidätettiin 1948 Leedsin asunnosta syytettynä huumeiden hallussapidosta. Lyhyt vankeustuomio marijuanan hallussapidosta vei hänen uransa 1950-luvun alkuvuosina muutamaksi vuodeksi sivuraiteille, mutta hän selvisi skandaalista, osittain ihailijoidensa vuoksi, jotka olivat aina nähneet hänet kapinallisena ja ulkopuolisena.
Hän jatkoi uraansa ja sai myöhemmin kiitosta rooleistaan murhanhimoisena saarnamiehenä Charles Laughtonin toisessa ja viimeisessä ohjaustyössä Räsynukke (The Night of the Hunter, 1955), sympaattisena merisotamiehenä nunnaa esittäneen Deborah Kerrin kanssa elokuvassa Taivas tietää, Mr. Allison? (Heaven Knows, Mr. Allison, 1957), australialaisena lammasfarmarina, jälleen yhdessä Deborah Kerrin kanssa, tällä kertaa avioparina, elokuvassa Maankiertäjät (The Sundowners, 1960), kostonhimoisena rangaistusvankina elokuvassa Tuomitun kosto (Cape Fear, 1962), ikääntyvänä pikkuroistona elokuvassa Hiljaisuuden laki (The Friends of Eddie Coyle, 1973) ja yksityisetsivä Philip Marlowena elokuvissa Verenpunainen yö (Farewell, My Lovely, 1975) ja Syvä uni (The Big Sleep, 1978).
Hänen viimeiseksi roolikseen jäi elokuvaohjaaja George Stevensin osa elokuvassa James Dean: Race with Destiny (1997).
Yksityiselämä
Vuonna 1940 Mitchum meni naimisiin Delawaressa poikavuosien rakastettunsa Dorothy Spencen kanssa. Mitchumit saivat kaksi poikaa, Jim Mitchum ja Christopher Mitchum, kumpikin näyttelijöitä, ja Petrine-tyttären. Avioliitto kesti Robert Mitchumin kuolemaan asti. Robert Mitchum kuoli keuhkosyöpään ja ilmapöhöön 79-vuotiaana 1. heinäkuuta 1997 nukkuessaan.
Ghi
Ghi eli ghee on intialaisessa ruokakulttuurissa käytetty kirkastetun voin muoto. Kirkastettu voi valmistetaan kuumentamalla lehmänmaidosta valmistettua voita, kunnes ainesosat erottuvat kerroksiksi ja voin sisältämä vesi on haihtunut. Tällöin astian pinnalle kohonnut kirkas rasva kaadetaan toiseen astiaan, ja kuumennusastian pohjalle jääneet kiinteät aineet heitetään pois. Ghi eroaa tavanomaisesta kirkastetusta voista siten, että sitä valmistettaessa voita kuumennetaan, kunnes kuumennusastian pohjalle sakkautuvat aluksi vaaleat kiinteät aineet ovat ruskistuneet. Tämä antaa ghille sen ominaisen maun. Ghitä käytetään erityisesti paistorasvana intialaisessa keittiössä. Lehmänmaidosta valmistetulla ghillä on perinteisesti myös uskonnollista merkitystä lehmiä pyhinä eläiminä pitäville hinduille; ghin käytön on uskottu ylläpitävän rituaalista puhtautta.
Zoen arkki
Zoen arkki on ranskalainen hyväntekeväisyysjärjestö, joka on keskittynyt lasten auttamiseen. Järjestön perusti 2005 vapaaehtoispalomies Eric Breteau, jonka mukaan järjestö on nimetty 2004 vuoden Aasian tsunamikatastrofissa orvoksi jäänen tytön mukaan.
Vuoden 2007 pidätykset
Järjestö nousi kansainväliseen julkisuuteen loppuvuodesta 2007, kun se yritti salakuljettaa 103 Darfurin sotaorvoiksi väitettyä lasta Eurooppaan. Suurin osa lapsista oli kuitenkin tšadilaisista perheistä. Jäsenet ovat kiistäneet syytteet ja väittäneet järjestön paikallisten apulaisten antaneen heille vääriä tietoja lasten alkuperästä. Kidnappaukseen osallistuneet ranskalaisjäsenet tuomittiin Sudanissa kahdeksaksi vuodeksi pakkotyöhön, mutta heidät päästettiin palaamaan takaisin Ranskaan. Myöhemmin kuusi avustustyöntekijää tuomittiin Ranskassa kahdeksan vuoden vankeusrangaistukseen yli sadan lapsen sieppaamisesta. Ranskan oikeusjärjestelmä ei tunne pakkotyörangaistusta, joten oikeus käsitteli sieppaustapauksen uudestaan.
Fran Warren
Warren syntyi juutalaiseen perheeseen New Yorkin Bronxissa ja saavutti alun perin menestystä muiden artistien, kuten Claude Thornhillin kanssa tekemällään yhteistyöllä.
Warren aloitti soolouransa vuonna 1948. Hän sai levytyssopimuksen RCA Recordsilta ja julkaisi muun muassa dueton ”I Said My Pajamas (and Put on My Pray’rs)” (1950) Tony Martinin kanssa.
Warren siirtyi RCA Recordsilta MGM Recordsille ja nousi listoille viimeistä kertaa vuonna 1953 kappaleellaan ”It’s Anybody Heart”.
Kulebaki
thumb|175px|Kulebakin museona toimii 1896 rakennettu näyttelyrakennus, joka on siirretty Nižni Novgorodista. Kulebaki on kaupunki Nižni Novgorodin alueella Venäjällä. Se sijaitsee Meštšoran alangolla 188 kilometriä Nižni Novgorodista lounaaseen. Kaupunki on Kulebakin piirin keskus. Sen kautta kulkee Muromin ja Arzamasin välinen maantie. Navašinon asemalta haarautuu kaupunkiin johtava sivurata. Asukkaita on 37 200 henkeä (vuonna 2007).
Henrik III (Saksa)
200px|thumb|Henrik III. Miniatyyri vuodelta 1040.
Henrik III (1017–1056) oli Saksan keisari, joka kuului Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan frankkilaisen eli Saalilaisen suvun hallitsijoihin. Hänestä tuli Saksan kuningas isänsä Konrad II:n kuoleman jälkeen 4. kesäkuuta 1039. Paavi Klemens II kruunasi hänet keisariksi vuonna 1046.
Persoonallisuus ja suku
Edeltäjiensä tavoin Henrik käytti asevoimaa sekä omien vasalliensa ojentamisessa että valtakunnan laajentamisessa. Uskonnollinen vakaumus ei siinä ollut esteenä, paitsi että Henrik vältti taistelemista kirkollisina juhlapyhinä.
Henrikistä tuli kymmenvuotiaana Svaabian ja Baijerin herttua sekä 1038 Burgundin kuningas. Vuonna 1036 Henrik avioitui Knuut Suuren 16-vuotiaan tyttären Gunhildan, kanssa. Henrikin isä Konrad oli hyvissä ajoin sopinut Knuut Suuren kanssa, että tämä saisi hallita osia Pohjois-Saksasta ja että heidän lapsensa naitettaisiin. Avioliitto solmittiin nuorimmassa laillisessa iässä, mutta Gunhilda kuoli vain kaksi vuotta myöhemmin luultavasti malariaan matkalla Adrianmeren seudulla.
Henrik meni uusiin naimisiin vuonna 1043 Agnes de Poitoun, Akvitanian herttua Vilhelm V:n tyttären kanssa. He saivat Judith-nimisen tyttären ja pojan, josta tuli keisari Henrik IV.
Ulkopolitiikka
Henrik pyrki uudistamaan kirkkoa. Hän kielsi laajalti yleistyneen simonian eli kirkollisten virkojen kauppaamisen. Hän käytti uskonnollisten ja poliittisten tavoitteidensa edistämiseen investituuraa eli oikeutta tehdä tärkeimmät papiston virkavalinnat. Hänen poikansa Henrik IV jatkoi samaa menettelyä, mikä lopulta johti keisarin ja paavin väliseen investituurariitaan. Paavius oli samaan aikaan ajautumassa sekasortoon paavi Benedictus IX:n pahamaineisen elämäntavan ja kirkon sisäisten riitojen takia. Vuonna 1044 paavi pakotettiin pois virkapaikaltaan ja tialle pyrkivät Gregorius VI ja Sylvester III. Riita jatkui koko 1040-luvun ajan ja Henrik pyrki ratkaisemaan sen nostamalla virkaan saksalaisen Klemens II:n, mutta tämä kuoli varsin pian.
Vuonna 1046 Henrik piti hoviaan Merseburgissa ja Meissenissä, jossa hän lopetti Pommerin (Dux Bomeraniorum) ja Böömin herttua Břetislavin ja Puolan Kasimir I:n välisen riidan. Tämä on luultavasti ensimmäinen maininta nimestä Pommeri.
Henrik pystyi edeltäjiensä tavoin pitämään Puolan ja Böömin kuninkaat alistettuina eli vasalleinaan, ja jopa Unkarin kuningas Andreas I tunnusti keisarin muodollisesti lääninherrakseen. Lännen puolella Henrikin lääninherruus ulottui Rhône- ja Saônejokiin asti. Henrik kuitenkin läänitti Lorrainen eteläosan Elsassin kreiville, mistä on peräisin alueen myöhempi nimi Elsass. Näillä alistetuilla alueilla alkoi Henrikin viimeisinä hallitusvuosina esiintyä kapinointia: Unkari irrottautui kokonaan Saksan holhouksesta, slaavit kapinoivat ja Etelä-Italiassa normannit valloittivat alueita sekä Saksalta että Bysantilta.
Heinrich Malz
Heinrich Malz (26. marraskuuta 1910 Chemnitz, Saksa – ?) oli saksalainen virkamies, SS-upseeri ja Ernst Kaltenbrunnerin henkilökohtainen neuvonantaja.
Rautatievirkailijan perheeseen 1910 syntynyt Malz opiskeli lakia Hallessa ja Leipzigissa. Malz värväytyi Saksan kansallissosialistiseen työväenpuolueeseen 1930. Hän työskenteli Sicherheitsdienstissä ja valmistui tohtoriksi 1935. Samana vuonna hän liittyi SS:ään.
Malz siirtyi työskentelemään natsi-Saksan pääturvallisuusvirastoon RSHA:n toukokuussa 1940. Vuonna 1944 hänestä tuli sen päällikön Ernst Kaltenbrunnerin henkilökohtainen neuvonantaja.
Sodan jälkeen Malz internoitiin liittoutuneiden vankileirille ja vapautettiin 1948. Vapauduttuaan hän toimi saksalaisten sotavankien, sotarikollisten ja natsien auttamiseksi perustetuissa järjestöissä kuten Stille Hilfe.
Tsougkriáki
Tsougkriáki on pieni Kreikan saari, joka kuuluu Pohjoisten Sporadien saariryhmään ja sijaitsee Skiáthoksen eteläpuolella länteen suuremmasta Tsougkrián saaresta. Saaren pinta-ala on noin 0,093 neliökilometriä ja se on asumaton (vuonna 2011). Hallinnollisesti Tsougkriáki kuuluu Skiáthoksen kuntaan, Sporadien alueyksikköön ja Thessalian alueeseen.
Saari on osa lintudirektiivin mukaista Natura 2000 -aluetta, johon kuuluu myös joukko lähisaaria.
Arda Turan
Arda Turan (s. 30. tammikuuta 1987 Bayrampaşa, Istanbul, Turkki) on turkkilainen jalkapalloilija, joka edustaa Turkin Superliigassa pelaavaa Galatasarayta. Oikeajalkaisen Turanin pelipaikka on vasemmalla tai oikealla laidalla hyökkäävänä laitalinkkinä.
Seurajoukkueura
Turan pelasi kaudella 2004–2005 ensimmäisen – ja kauden ainoan – ottelunsa Galatasarayssa. Seuraavaksi kaudeksi hänet lainattiin Manisasporiin, jossa hän teki 15 ottelussa kaksi maalia. Turan palasi kaudeksi 2006–2007 Galatasarayhin, jossa hänelle merkittiin 26 ottelua ja viisi maalia. Seuraavilla kausilla Turanin tilastot olivat lähes identtiset: kaudella 2007–2008 seitsemän maalia 30 ottelussa, kaudella 2008–2009 kahdeksan maalia 29 ottelussa ja kaudella 2009–2010 seitsemän maalia 29 ottelussa. Kaudella 2010–2011 hän pelasi vain 12 ottelua, joissa teki kaksi maalia.
Maajoukkueura
Turkin maajoukkueessa Turan on pelannut 100 ottelua ja tehnyt niissä 17 maalia. Hän on neljäs sataan maaotteluun yltänyt turkkilaispelaaja. Turan oli mukana 2008 EM-kisoissa, joissa hän teki kaksi maalia – voittomaalin lohkovaiheen ottelussa Sveitsiä vastaan lisäajalla ja joukkueensa ensimmäisen maalin Tšekki-ottelussa, jossa Turkki nousi kahden maalin tappioasemasta voittoon.
Yksityiselämä
Turan tuomittiin syyskuussa 2019 kahden vuoden ja kahdeksan kuukauden ehdolliseen vankeusrangaistukseen viiden vuoden koeajalla. Turan joutui vuoden 2018 lopulla Istanbulissa yökerhotappeluun turkkilaisen laulajan Berkay Sahinin kanssa ja Sahinin nenä murtui rytäkässä. Turan rynnisti myöhemmin sairaalaan ja ampui käsiaseella maahan.
Honka
Honka voi tarkoittaa seuraavia asioita:
Valo (tiedelehti)
Valo on 1920-luvulla ilmestynyt ensimmäinen suomalainen tiedelehti.
Lehti ilmestyi 1925–1928 joka toinen viikko, yhteensä sata numeroa. Kustantaja oli silloinen merkittävä kustantaja WSOY. Vaikka Valo ilmestyi lehden muodossa, se oli kuitenkin vihkoina ilmestynyt tietoteos. Silloiseen tapaan lehti myi kansia, joihin vuosikerran sai sitoa. Lehti ilmestyi kahtena sarjana, joista A-sarjassa olivat aiheina menestyminen, ihmiselämä, luonto, menneet ajat ja kielet. B-sarjan aiheina olivat liike-elämä, eläinten maailma, sielunelämä, terveys ja sairaus, virkistys ja urheilu.
Lehden perusaineisto tuli tanskalaisesta Frem-lehdestä. Lisäksi oli suomalaisten kirjoittajien artikkeleita. Tanskalaisia artikkeleita suomensi ja kirjoitti osin Haavion ystäväpiiri ja sukulaiset, mutta avustajia oli kymmeniä.
Julkaisua toimittivat WSOY:n tuore kustannustoimittaja Martti Haavio, hänelle Ylioppilaslehden ajoilta tutut AKS:n pääideologi Niilo Kärki ja Pikku jättiläisen juuri valmiiksi saanut Yrjö Karilas ja etätoimittajana Kansanvalistusseuran Kalenterin toimittaja Niilo Liakka.
Suomen tiedetoimittajien liitto järjestää juhlia Valon päivänä.
Paulo Falcão
Paulo Roberto Falcão (s. 16. lokakuuta 1953 Santa Catarina Brasilia) on brasilialainen entinen jalkapalloilija, joka toimi pelaajaurallaan muun muassa Brasilian maajoukkueen kapteenina.
Falcão pelasi Sport Club Internacionalissa ja AS Romassa. Uransa lopuksi hän kuului São Paulo FC:hen mutta ei pelannut yhdessäkään sen ottelussa.
Pelaajaurallaan Falcão voitti kolme kertaa Brasilian mestaruuden Sport Club Internacionalin joukkueessa ennen siirtymistään AS Romaan Italiaan syksyllä 1980. Romassa hän voitti kertaalleen Serie A:n mestaruuden ja oli häviämässä Euroopan Cupin loppuottelun Liverpoolia vastaan.
Falcão pelasi Brasilian maajoukkueessa 28 ottelua, joissa hän teki kuusi maalia. Hän kuului Brasilian joukkueeseen Espanjan 1982 ja Meksikon 1986 MM-kilpailuissa. Hän sai Espanjan MM-kisojen toiseksi parhaan pelaajan palkinnon, Silver ballin. Meksikon kisoissa hän pääsi vaihtopenkiltä kentälle kahdessa ottelussa.
Maaliskuussa 2004 Pelé nimesi hänet FIFA 100:aan, eli luetteloon 125 parhaasta elävästä jalkapalloilijasta.
Ivan Jarygin
Ivan Sergejevitš Jarygin (, 7. marraskuuta 1948 – 11. lokakuuta 1997) oli Neuvostoliittoa edustanut vapaapainin olympiavoittaja.
Jarygin voitti olympiakultaa 100 kilogramman sarjassa Münchenissä 1972, jossa hän selätti kaikki seitsemän vastustajaansa. Pisimpään häntä vastaan taisteli hopealle jäänyt Mongolian Khorloo Baianmonkh, joka meni selälleen vasta ajassa 5.21. Montréalissa 1976 Jarygin voitti toisen kultamitalinsa, mutta siellä hän joutui tyytymään pistevoittoon muista mitalisteista, kuten myös Itä-Saksan Harald Büttneristä, joka oli voittanut Jaryginin EM-kisoissa 1974. EM-kultaa Jarygin voitti kolmesti ja MM-kultaa kerran. Hänen paikkansa Neuvostoliiton arvokisaedustajana ei ollut taattu, vaan hän joutui 1970-luvun alussa vuorottelemaan Vladimir Guljutkinin kanssa.
Premonition (Survivorin albumi)
Premonition on Survivorin albumi vuodelta 1981.
Kuolematon peli
Kuolemattomaksi peliksi kutsutaan shakkipeliä, jonka Adolf Anderssen ja Lionel Kieseritzky pelasivat 21. kesäkuuta 1851. Se on yksi kuuluisimmista peleistä kautta aikojen.
Adolf Anderssen oli yksi oman aikansa parhaista pelaajista, ja monet pitivät häntä maailmanmestarina Lontoon 1851 shakkiturnauksen voiton jälkeen. Lionel Kieseritzky asui suurimman osan elämästään Ranskassa, missä hän antoi shakkitunteja ja pelasi pariisilaisessa kahvilassa rahasta. Kieseritzky tunnettiin siitä, kuinka hän voitti heikompia pelaajia antamalla jopa kuningattaren verran tasoitusta.
Peli pelattiin Simpson’s-in-the-Strand-ravintolassa Lontoossa virallisen turnauksen tauolla. Kieseritzky oli todella vaikuttunut pelin päätyttyä ja lähetti siirrot välittömästi pariisilaiseen shakkiklubiinsa. Ranskalainen shakkilehti La Régence julkaisi pelin heinäkuussa 1851. Peli sai myöhemmin lempinimen ”Kuolematon peli” (engl. The Immortal Game) 1855 itävaltalaiselta Ernst Falkbeerilta.
Pelin on sanottu kuvaavan hyvin 1800-luvun shakkityyliä, jossa nopea kehitys ja hyökkäys olivat suuressa arvossa. Gambiitit ja vastagambiitit olivat tavallisia, ja niistä kieltäytymistä pidettiin epäherrasmiesmäisenä tekona. Materiaalin merkitystä pidettiin vähässä arvossa. Kuolemattomassa pelissä Anderssen voittaa pelin uhraamalla lähettinsä siirrolla 11, molemmat torninsa siirron 18 jälkeen ja lopulta kuningattarensa tehden vastustajasta matin. Hän sanoi pitävänsä kahta aktiivista nappulaa parempana kuin tusinaa kotona nukkuvaa.
Peli
Kuningasgambiitti, Anderssen tarjoaa yhtä sotilaistaan nopeaa kehitystä vastaan. Tämä oli yleinen avaus 1800-luvulla, mutta nykyisin harvinainen turnaustasolla.
Kieseritsky ottaa sotilaan vastaan, tämä on hyväksytty kuningasgambiitti.
Mustan siirto pakottaa valkean siirtämään kuningastaan ja menettämään linnoitusmahdollisuuden, mutta tarjoaa temposiirron Rf3 myöhemmin.
Bryanin vastagambiitti, tätä ei pidetä korrektina siirtona nykyään.
Tämä normaali kehityssiirto voittaa tempon pakottaen mustan siirtämään kuningatartaan.
Uhkaa Rg3+ ja suojaa f4-sotilaan, mutta siirtää ratsun myös huonoon asemaan laudan reunalla, jossa ratsut ovat vähemmän voimakkaita.
Lähetinuhraus. Jos musta hyväksyy uhrauksen, valkea pääsee johtoon kehityksessä häiritsemällä mustan kuningatarta.
Hübner uskoo tämän olleen mustan kriittisin virhe; siirto joka voittaa materiaalia, mutta päästää valkean auttamattomasti johtoon kehityksessä. Hübner ehdottaa 11... h5 pelisiirron sijasta.
Valkea uhkaa nyt kahta asiaa:
Tämä hoitaa uhkaukset, mutta mustan kehitys takkuaa entisestään, nyt mustan ainoa siirtynyt upseeri on kuningatar.
Valkea vastaa mustan uhkaan omalla uhkauksellaan (Rc7+). Réti suosittelee 17. d4 ja 18. Rd5 valkean eduin.
Valkea tarjoaa tällä siirrolla molempia tornejaan. Hübner kommentoi, että tästä asemasta on monia tapoja voittaa ja ainakin kolme parempaa tapaa valkealle: 18. d4 18: Le3 tai 18. Te1, jotka johtavat vahvaan asemaan ilman tarvetta uhrata niin paljon materiaalia. Garri Kasparov on sanonut, että shakkimaailma olisi menettänyt yhden kruununjalokivistään, jos peli olisi jatkunut jollain muulla kuin pelisiirrolla.
Tämä siirto sinetöi mustan tappion. Wilhelm Steinitz ehdotti 1879 18... Dxa1+, josta seuraisi todennäköisesti 19. Ke2 Db2 20. Kd2 Lxg1.
Valkea uhraa vielä toisenkin torninsa. Tämä siirto estää mustaa kuningatarta osallistumasta oman kuninkaansa puolustamiseensa ja uhkaa mattia: 20. Rxg7+ Kd8 21. Lc7#.
Tässä vaiheessa mustan hyökkäys on kuivunut kokoon. Mustalla on kuningatar ja lähetti takarivillä, mutta ei voi tehdä niillä mitään. Väitetään, että Kieseritzky olisi luovuttanut tässä vaiheessa, mutta Friedrich Amelungin artikkeli Baltische Schachblaetterissa 1893 sanoo hänen pelanneen todennäköisesti vielä 20...Ra6, jolloin Anderssen olisi julistanut matin. Joka tapauksessa viimeisiä siirtoja tuskin oikeasti pelattiin alkuperäisessä pelissä.
Musta ratsu suojaa c7:n, mutta se ei estä mattia. Muitakin siirtoja on ehdotettu, mutta tyydyttävää puolustusta ei ole löydetty.
Kaunis kuningattaren uhraus pakottaa mustan luopumaan e7:n suojaamisesta.
Lopussa musta on voitolla materiaalissa kuningattaren ja molempien tornien verran, mutta se ei auta. Valkea matittaa viimeisillä upseereillaan, kahdella ratsulla ja lähetillä.
Volewijckers
ASC de Volewijckers oli vuonna 1920 perustettu Amsterdam-Noordista kotoisin oleva jalkapalloseura. Pohjoisamsterdamilaisseura voitti Eredivisien mestaruuden vuonna 1944. Se oli menestyksekkäimpiä hollantilaisia sodan jälkeisiä jalkapalloseuroja. Vuonna 1972 seura kuitenkin yhdistyi Blauw-Wit Amsterdamin ja DWS Amsterdamin kanssa, jolloin muodostui FC Amsterdam. Fuusion syynä oli se, että se halusi nousta yhtä suosituksi ja isoksi seuraksi kuin Ajax ja Feyenoord. De Volewijckers siirtyi kuitenkin pelaamaan amatöörisarjoihin.
Good 4 U
Good 4 U (tyyliteltynä good 4 u) on yhdysvaltalaisen laulaja-lauluntekijän Olivia Rodrigon kappale, joka julkaistiin 14. toukokuuta 2021 Geffenin ja Interscope Recordsin välityksellä. Kappaleen sanat on kirjoittanut Rodrigo ja kappaleen on tuottanut Dan Nigro. Kappale on kolmas single Sour-albumilta.
Miika Tossavainen
Miika Tossavainen (s. 1977) on suomalainen lentopalloilija, joka pelaa kaudella 2008-2009 Oulun Ettan riveissä, Lentopallon 1-sarjassa. Tossavainen on pelannut urallaan Kempeleen Lentopallossa, Oulun Ettassa, Oulun Kiskossa, Saloisten Salamassa ja Kempeleen Pyrinnössä. Kaudella 2006-2007 Tossavainen oli Kempeleen SM-liigajoukkueen kapteeni. Hän oli nostamassa Kempeleen Lentopalloa kauden 2006 päätteeksi historiallisesti SM-liigaan.
Carl Carlsson Rennerfelt
Carl Carlsson Rennerfelt (1620 Immola, Nummi – 1696 Immola, Nummi) oli Ruotsin valtakunnan aikaan Suomen alueella palvellut everstiluutnantti. Rennerfelt tunnettiin alun perin nimellä Remainen, kunnes Kuningatar Kristiina aateloi Rennerfeltin vuonna 1652 palkintona sotasaavutuksistaan.
Rennerfelt omisti Nummella nykyisen Lohjan alueella sijaitsevan Immolan eli Yli-Immolan tilan, joka toimi Uudenmaan Rakuunarykmentin ratsutilana numero 32.
Elämäkerta
Carl Carlsson Remainen syntyi Immolan tilalla Nummella vuonna 1620. Remainen aateloitiin nimellä Rennerfelt vuonna 1652. Rennerfelt oli naimisissa kolme kertaa. Ensimmäinen puoliso oli Someron Hirsjärven kartanon tytär Hebla Munck af Sommarnäs. Pari avioitui 1647, mutta avioliitto päättyi Munck af Sommarnäsin kuoltua 1649. Toisiin naimisiin Rennerfelt meni vuonna 1653 Vihdin Olkkalan kartanon tyttären Anna Ekestubben kanssa. Tämä avioliitto päättyi Ekestubben kuoltua vuonna 1669. Kolmas avioliitto solmittiin Rennerfeltin ja Karjalohjan Luskalan tyttären Katarina Elisabet Schmiedefeltin kanssa. Schmiedefelt kuoli 1693.
Rennerfelt kohosi furiiriksi vuonna 1641 ja hän otti osaa Breitenfeldin toiseen taisteluun Saksassa vuonna 1642. Tanskan sodassa vuonna 1643 Rennerfelt toimi majoitusmestarina. Vuonna 1677 Rennerfelt kohosi everstiluutnantiksi. C. C. Rennerfelt omisti Nummella Immolan eli Yli-Immolan tilan ja tämän lisäksi hänen omistuksiin kuului myös Vihdissä Kivelän ja Vanhalan tilat, sekä avioliiton kautta Someron Harjun kartano. Vuonna 1666 Rennerfelt palkittiin uskollisesta palveluksestaan läänityksellä, joka käsitti kaksi tilaa Nousiaisissa ja kaksi tilaa Lohjalla.
Rennerfelt lahjoitti Nummen vanhaan kirkkoon kattokruunun vuonna 1650 ja saarnastuolin vuonna 1660. Nämä esineet ovat sittemmin siirretty vuonna 1822 valmistuneeseen Nummen kivikirkkoon.
Rennerfelt suvun sukuhauta sijaitsi Lohjan Pyhän Laurin kirkon lattian alla. Paikalla on vielä nähtävissä Immolan Rennerfeltien hautakivi alttarin eteläpuolella.
Ligandi (kemia)
Ligandi on molekyyli tai ioni, joka on koordinoitunut keskusioniin ja sitoutunut siihen koordinatiivisella sidoksella. Sidoksen muodostuessa keskusioni toimii Lewisin happona ja ligandit Lewisin emäksinä.
Ligandeja kutsutaan yksi-, kaksi-, kolme-, neljä- tai kuusihampaisiksi riippuen siitä, kuinka monta elektroniparin luovuttajaksi soveltuvaa luovuttaja-atomia sen rakenteessa on.
Ligandin koordinoituessa keskusioniin useamman atominsa välityksellä muodostuva kompleksi saa rengasmaisen rakenteen. Tällaisia metallikomplekseja kutsutaan kelaateiksi.
Vostok 1
Vostok 1 oli ensimmäinen miehitetty avaruuslento ja tapahtui 12. huhtikuuta 1961. Avaruuslennon suoritti neuvostoliittolainen kosmonautti Juri Gagarin. Lento oli ensimmäinen kuudesta Vostok-avaruusohjelman miehitetystä lennosta. Juri Gagarin kiersi maapallon kertaalleen. Ratakorkeus oli alimmillaan 175 kilometriä ja korkeimmillaan 302 kilometriä. Lento kesti yhteensä 108 minuuttia. Gagarin ei enää myöhemmin osallistunut avaruuslennoille.
Lennon valmistelu
Ensimmäisen avaruudessa lentävän kosmonautin valinnan viimeinen vaihe alkoi 6. tammikuuta 1961, kun 20 kosmonautin joukosta nostettiin kuusi kandidaattia. Yksi näistä kuudesta, Valentyn Bondarenko, kuitenkin kuoli traagisesti 22. maaliskuuta 1961 osallistuessaan kestävyyskokeeseen. Kukin kosmonautti vietti 15 päivää eristyksissä simulaattorissa, jonka ilmakehä muodostui kokonaan hapesta. Simulaattorissa syttyi tulipalo, ja paikalla olleet teknikot eivät saaneet simulaattorin ovea auki tilojen paine-eron vuoksi. Kun Bondarenkon luokse lopulta päästiin, suurin osa hänen ruumiistaan oli kolmannen luokan palovammojen peittämänä. Tämän jälkeen Valentin Bondarenkon osallistuminen avaruusohjelmaan salattiin ja hänet poistettiin kaikista kosmonautteja esittävistä kuvista. Lopulta valinta rajattiin terveydentilan ja koetulosten perusteella Gagariniin ja Titoviin.
Vostok-avaruusalus ja -kantoraketti asetettiin ensimmäisen kerran laukaisualustalle 25. maaliskuuta 1961 kello 13.00 paikallista aikaa. Kello 18.00 Juri Gagarin ja German Titov osallistuivat laukaisuharjoitukseen, jossa kosmonautit ja lennonjohto suorittivat kaiken kuten oikeassa lähtötilanteessa. Sputnik 10:n onnistuneen lennon jälkeen Vostok-avaruusalus julistettiin valmiiksi miehitettyä lentoa varten 27. maaliskuuta. Tästä eivät insinöörit kuitenkaan olleet yhtä mieltä, sillä kapseli ei ollut läpäissyt kymmenen päivän lennon testiä. Lennon varasuunnitelma oli antaa kiertoradan ohjautua luonnollisesti ilmakehään kymmenen päivän kuluttua laukaisusta, mikäli aluksen jarruraketit olisivat pettäneet lennon aikana. thumb|Vostok-kantoraketti esillä Moskovassa thumb|Gagarinin kapseli esillä Moskovassa
28. maaliskuuta avaruusohjelman johtajat järjestivät Sergei Koroljovin johdolla tapaamisen, jossa kapselin vielä olemassa olevia ongelmia ratkaistiin. Päällimmäinen ongelma oli hapen kierrätysjärjestelmässä, mikä oli johtanut kymmenen päivän testien epäonnistumiseen. Seuraavana päivänä Koroljov ilmoitti olevansa valmis miehitettyyn lentoon Sputnik 9:n ja Sputnik 10:n ongelmattomien lentojen perusteella. Samana päivänä johtokunta sai keskuskomitealta määräyksen suorittaa ensimmäinen miehitetty avaruuslento huhtikuun 10. ja 20. päivän välisenä aikana.
Vostok-kapseli suoritti vielä viimeiset testinsä 1. huhtikuuta, jotka molemmat päättyivät epäonnistumiseen. Heittoistuin ei kyennyt turvalliseen toimintaan veden alla, ja hapen kierrätysjärjestelmä oli pettänyt neljän päivän kestävyystestin jälkeen. Tämän jälkeen päätettiin suunnitella alustyypin elossapitojärjestelmä uudestaan, mutta ensimmäistä miehitettyä lentoa ei haluttu lykätä. Lennolle valmistautuville kosmonauteille kerrottiin aluksessa edelleen olemassa olevista ongelmista kaksi päivää myöhemmin 3. huhtikuuta. Kaikki olivat kuitenkin edelleen halukkaita jatkamaan suunnitelman mukaisesti. Samana päivänä keskuskomitea antoi virallisen luvan lennolle.
6. huhtikuuta avaruusohjelman johtokunta teki lopullisen päätöksen lennolle lähdöstä elossapitojärjestelmän ongelmista huolimatta. Kosmonauteille jaettiin myös KGB:n toimintaohjeet sille varalle, että laskeutuminen tapahtuisikin jostain syytä vieraan vallan alueelle. Seuraavana päivänä kosmonautit harjoittelivat simulaattorissa käsinohjattua laskeutumista ja pelasivat sulkapalloa fyysisen kunnon ylläpitämiseksi. Päätettiin, että lennon valmisteluja jatkettaisiin vuorokauden ympäri, jotta suunniteltu 11. tai 12. päivän laukaisu onnistuisi suunnitelmien mukaisesti.
Johtokunnan tapaamisessa 8. huhtikuuta esitettiin suositus, että Juri Gagarin tulisi olemaan ensimmäisen avaruuslennon pilotti ja että Titov lentäisi seuraavalla, pidemmällä lennolla. Päätös tehtiin, ja kosmonauteille kerrottiin päätöksestä seuraavana päivänä.
Lentoa edeltävänä päivänä 11. huhtikuuta asetettiin Vostok-kantoraketti kapseleineen lopullisesti laukaisualustalle. Tarvittavat kytkennät ja liitokset tehtiin aikataulussa, minkä jälkeen Koroljov ja muut johtokunnan jäsenet tarkastivat kaiken olevan asianmukaisessa kunnossa. Gagarin ja Titov viettivät illan heille varatussa talossa ja söivät samaa ruokaa mitä oli varattu lennolle. Heidän kehoihinsa kiinnitettiin lennolla käytettävät biosensorit, minkä jälkeen he kävivät nukkumaan.