cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tetjana Tereštšuk-Antypova
Tereštšuk-Antypova kilpaili Göteborgin MM-kisoissa 1995, joissa sijoittui 400 metrin aidoissa viidenneksi ajalla 54,94. Seuraavana vuonna hän karsiutui Atlantan olympialaisissa välierissä. 1997 hän juoksi neljä Ukrainan ennätystä peräkkäisissä kilpailuissa 12 päivän sisällä. Samana vuonna hän voitti Universiadit, sijoittui neljänneksi Ateenan MM-kisoissa ajalla 53,81 ja kolmanneksi GP-finaalissa. Seuraavana vuonna hän voitti Euroopan cupin ja EM-pronssia Budapestin EM-kisoissa. Vuonna 1999 hän oli seitsemäs Sevillan MM-kisoissa ja neljäs GP-finaalissa.
Kaarle Suuri
Kaarle uudisti voimakkaasti lainsäädäntöä. Vakaissa oloissa myös talouselämä edistyi voimakkaasti: Kaarle oli Rooman keisareiden jälkeen ensimmäinen länsieurooppalainen hallitsija, joka lyötätti kultarahaa suuressa mitassa.
Tetjana Tereštšuk-Antypova
Tereštšuk-Antypova voitti vuonna 2000 Euroopan cupin. Samana vuonna Sydneyn olympialaisissa hän juoksi viidenneksi. Seuraavana vuonna hän sijoittui toiseksi GP-finaalissa. 2003 hän oli Pariisin MM-kisoissa viides ja IAAF:n yleisurheilufinaalissa neljäs. Ateenan olympialaisissa 2004 Tereštšuk-Antypova voitti olympiapronssia ajalla 53,44. Kauden lopussa IAAF:n yleisurheilufinaalissa 2004 hän oli toinen. Seuraavana vuonna hän sijoittui seitsemänneksi sekä Helsingin MM-kisoissa että IAAF:n yleisurheilufinaalissa. Vuonna 2006 hän oli kolmas Euroopan cupin superliigassa, Göteborgin EM-kisoissa sekä IAAF:n yleisurheilufinaalissa. Kauden lopussa yleisurheilun maailmancupissa hän oli neljäs.
Otavan Opisto
Historia
Opiston nimi muuttui 1926 Otavan kansaopistoksi ja vuonna 1950 Otavan opistoksi.
Kaarle Suuri
Suurin osa Kaarlea koskevista, säilyneistä tiedoista on hänen hovinsa oppineiden ja neuvonantajien kirjoittamia. Niiden paikkansapitävyyttä on paljon pohdittu. Mestari Einhardin kirjoituksista on löytynyt puutteita, ja teksti on ehkä liiankin ylistävää. Hallinnollisia asiakirjoja on säilynyt, samoin löytyy kirkkojen seinämaalauksia Kaarlesta sekä tätä esittävä pronssipatsas. Kaarle Suuren ajalta on tallella paljonkin frankkien käyttö- ja koriste-esineitä, rahoja, rakennuksia ja aseita. Muun muassa Rolandin laulu sisältää tietoja Kaarlesta, mutta ne ovat usein varsin liioittelevia ja epätarkkoja, vanhan suullisen tiedon myöhempiä kirjallisia tallenteita.
Otavan Opisto
Muikku
Muikku on Otavan Opiston verkko-oppimisympäristö, jota käytetään nykyisin muun muassa Nettilukiossa ja Nettiperuskoulussa. Se on alun perin perustettu 1996 nimellä Internetix. Internetix aloitti toimintansa projektitoimintana, josta syntyivät muun muassa Ylen nettiradio Mikaeli sekä Metodix Oy. Internetixin Campus oli myös ensimmäinen suomalainen verkko-oppimisympäristö.
Kaarle Suuri
Sukutausta ja varhainen elämä
thumb|150px|Kaarle Suuren monogrammi. Kaarle polveutui vanhasta frankkilaisesta suvusta ja oli ensimmäisen karolingikuninkaan Pipin Pienen vanhin poika ja Kaarle Martelin pojanpoika. Pipinin kuoltua frankkien valtakunta jaettiin Kaarlen ja hänen veljensä Kaarlomanin kesken. Kaarloman kuoli 4. joulukuuta 771 ja jätti koko valtakunnan veljelleen.
Kaarle Suuri syntyi luultavimmin vuonna 742 (eräiden arvioiden mukaan vuonna 747 tai 748), perinteisenä syntymäpäivänä on pidetty 1./2. huhtikuuta. Syntymäpaikkaa ei tiedetä.
Suomen romanialaiset
Väestönkasvu
Suomen romanialaisten väestönkasvu viiden vuoden välein vuodesta 1990 eteenpäin:
Kaarle Suuri
Sukutausta ja varhainen elämä
Vaikkei Kaarle Suuri ollutkaan syntyjään kuninkaallinen, kasvatettiin hänet lapsesta asti hallitsijan tehtäviin. Olivathan hänen esi-isänsä jo viisi sukupolvea ennen häntä olleet yhteiskunnan johtotehtävissä ja valtionhoitajina, muun muassa korkeassa major domuksen virassa eli frankkien tosiasiallisina hallitsijoina. Yksi Kaarlen menestyksen tae saattoi olla se, ettei hänen aikanaan ilmennyt erityisiä kruununperimyskiistoja. Veli oli kuollut nuorena, ja onkin esitetty epäilyjä, että Kaarle olisi myötävaikuttanut tähän.
Kaarlen isä, major domus Pipin syrjäytti viimeisen merovingikuninkaan paavin siunauksella vuonna 751 ja kruunautti itsensä frankkien uudeksi kuninkaaksi, ja näin Kaarlesta tuli frankkien toinen kruununperijä yhdessä veljensä kanssa. Pipinin kuoltua Kaarlen ja tämän veljen Kaarlomanin suhteet huononivat; kumpikin koki olevansa laillinen kuningas, Kaarle sen tähden, että oli vanhempi, Kaarloman siksi, että Kaarlen huhuttiin syntyneen ennen vanhempiensa avioliittoa. Veljesten väitetään juonitelleen toisiaan vastaan. Kaarlomanin äkillinen kuolema vain noin 20-vuotiaana esti tilanteen kärjistymisen perimyskiistaksi tai jopa sodaksi.
Henkilökuva
thumb|150px|Kaarle Suuren kuva 800-luvulla tehdyn pienoispatsaan mukaan. Patsaan uskotaan olevan postuumi, mutta suurin piirtein luotettava kuvaus keisarin ulkonäöstä. Vaikka hänen isänsä oli erityisen lyhyt, tuli Kaarlesta 184 cm pitkä. Häntä on kuvailtu väkivahvaksi, mutta varsin usein hänen fyysisiä voimiaan on reippaasti liioiteltukin. Kaarlen ulkonäköä ei täsmällisesti tiedetä. Hänestä on myöhempinä aikoina laadittu kuvia ja patsaita, joiden mallina on yleensä käytetty 800-luvulta säilynyttä, häntä esittävää pronssista ratsastajapatsasta. Kaarlea pidettiin miellyttävänä ja humoristisena seuramiehenä, joka kuitenkin oli luonteeltaan hyvin kiivas. Sotapäällikkönä hän sitä vastoin oli sitkeä ja ehdoton.
Kaarlea kiinnostivat opillisten harrastusten ja sotimisen ohella metsästys ja uinti. Hän oli myös perehtynyt maanviljelyyn, ja ruokaan hänellä oli suuri kiintymys (tästä aiheutui kiitettävän kokoinen maha), mutta juopottelua hän ei sitä vastoin voinut sietää. Hänen sanottiin arkisin pukeutuneen hyvin yksinkertaiseen pellavaiseen asuun, mutta juhlatilaisuuksissa tilanne oli toinen. Kaarlella oli elämänsä aikana viisi puolisoa, toisin kuin katolisen kirkon periaatteet määräsivät. Kuitenkin Kaarle suhtautui uskontoon erittäin myönteisesti. Myös lapsia hänelle elämän aikana kertyi useita, eri lähteiden mukaan 14–20.
Kaarle kuninkaana
Vuonna 772 paavi Hadrianus I pyysi Kaarlelta apua langobardeja vastaan. Kaarle piiritti ja valtasi Pavian ja teki itsestään langobardien kuninkaan vuonna 774. Palattuaan pääkaupunkiinsa Aacheniin hän aloitti frankkien valtakunnan laajentamisen kukistamalla saksit. Kaarlen valloittamien alueiden pakanakansat pakkokäännytettiin kristinuskoon.
Vuonna 778 Kaarle soti Espanjassa maureja vastaan. Paluumatkalla baskit hyökkäsivät frankkien kimppuun. Taistelussa kuolleesta kreivi Rolandista (Hruotland) kirjoitettiin myöhemmin kuuluisa Rolandin laulu. Akvitaniasta tehtiin alaikäiselle pojalle, Ludvigille, oma alakuningaskuntansa. Paavi kruunasi ja voiteli hänet vuonna 781 yhdessä Italian alakuninkaaksi nimitetyn veljensä Pippinin kanssa. Vuonna 788 myös Baijeri liitettiin lopullisesti valtakuntaan. Suurin osa Länsi-Euroopan kristityistä oli yhdistetty yhteen valtakuntaan.
Kruunaus Rooman keisariksi
thumb|240px|Paavi [[Pyhä Leo III|Leo III kruunaa Kaarle Suuren 25.12.800 Pietarinkirkossa. Jean Fouquetin kuvitusta: Grandes Chroniques de France (1455–1460).]] Joulupäivänä vuonna 800 paavi Leo III kruunasi Kaarlen Rooman keisariksi. Viimeinen Länsi-Rooman keisari Romulus Augustulus oli luopunut vallasta vuonna 476. Aika oli hyvin valittu: Bysanttia hallitsi tällöin keisarinna, basileia Irene, jota ei lännessä hyväksytty. Tämä oli ensimmäinen kerta kun paavi oli ottanut itselleen oikeuden nimittää keisarin. Tästä lähtien Euroopassa olikin kaksi keisaria, lännessä ja idässä.
Paavi Leo III:n asema oli vaikea. Hän oli aluksi tukeutunut enemmän Bysanttiin kuin frankkeihin, mutta nyt Bysantissa oli vallassa Irene, jonka asema ensimmäisenä naispuolisena hallitsijana oli epävarma, eikä Bysantilla monen mielestä ollut keisaria lainkaan. Leo III oli jo vuonna 799 joutunut pakenemaan roomalaisia vihollisiaan Kaarle Suuren luokse, joka Alkuinin neuvosta auttoi hänet takaisin valtaan. Onkin selvää, että Kaarlen kruunaaminen keisariksi lähti paavin aloitteesta. Näin paavi turvasi omaansa ja kirkon valtiollista asemaa.
Joulupäivänä vuonna 800 Kaarlen rukoillessa Pietarinkirkossa ilmestyi paavi ylimyksineen ja kruunasi Kaarlen Rooman keisariksi (Imperator Romanorum). Tästä tapahtumasta historiantutkijat ovat montaa mieltä. Kaarlen on sanottu yllättyneen kruunauksesta ja että hän olisi jättänyt saapumatta kirkkoon, jos olisi tiennyt siitä. Eräiden historioitsijoiden mielestä paavi ei kuitenkaan olisi uskaltanut kruunata Kaarlea yllättäin.
Ilman Bysantin hyväksyntää kruunaus Rooman keisariksi oli laiton, oikeastaan vallankumouksellinen teko. Kaarle Suuren on kerrottu hakeneen Bysantin hyväksyntää pyrkimällä avioitumaan Irenen kanssa, jolloin frankkien alueet olisivat yhdistyneet Bysanttiin ja Kaarle noussut sen keisariksi. Jos tällaisia suunnitelmia oli, ne kariutuivat viimeistään Irenen viraltapanoon 802. Se tarkoitti, että Kaarle hallitsi keisarina ainoastaan Rooman herttuakuntaa ja entistä eksarkaattia. Muilla alueilla hän oli ainoastaan frankkien ja langobardien kuningas. Kruunauksen tarkoituksena ei ollut keisariuden jakaminen läntiseen ja itäiseen, vaan se johti siihen välillisesti. Vaikka Bysantin Mikael I tunnusti heikosti menneen sodan jälkeen Kaarlen keisariuden vuonna 812, kyse oli vain keisariudesta, ei Rooman keisariudesta. Bysantti katsoi edelleen olevansa Rooman keisariuden ainoa perillinen.
Perhe
Kaarle avioitui langobardi Himiltruden kanssa ilmeisesti vuoden 768 tienoilla. Suhde oli kuitenkin lyhytaikainen, sillä noin 769–771 hänen puolisonsa oli nimeltään tuntematon langobardikuninkaan tytär. Häntä seurasivat Hildegard (n. 771–783), Fastrada (783–794) sekä Luitgard (n. 774/796–800).
Kaarle kruunasi poikansa Ludvig Hurskaan frankkien kuninkaaksi vuonna 811.
Erittäin moni eurooppalainen ja pohjoisamerikkalainen polveutuu Kaarle Suuresta. Lienee siis myös todennäköistä, että valtaosalla tai kaikilla suomalaisilla jokin sukuhaara johtaa häneen.
Vaimot
Luitgardin kuoleman jälkeen Kaarlella oli kolme jalkavaimoa, saksilainen Gersuinda sekä Regina ja Adelind.
Vanhuus ja kuolema
Vanhuudenpäivänsä Kaarle sai viettää sodilta rauhassa. Hänellä oli hyvä terveys, mutta viimeisten neljän elinvuoden aikana se heikkeni. Tuolloin hänellä ilmeni usein kuumetta, ja kävely muuttui ontumiseksi. Lasten kuolemat heikensivät Kaarlen mielentilaa, ja hän kuoli ankaraan kuumeeseen 28. tammikuuta 814 valtakunnan pääkaupungissa Aachenissa. Kyseistä tammikuun 28. päivää pidetään edelleenkin Kaarle Suuren muistopäivänä. Hänen maallisia jäännöksiään säilytetään Aachenin tuomiokirkossa.
Kaarlen kunnollisista pojista vain heikoin, Ludvig, oli isänsä kuollessa vielä hengissä ja hän peri valtakunnan. Kun vahvaa johtajaa ei ollut, alkoivat sekasorron ajat valtakunnassa. Paavin asema vahvistui selvästi ja viimein Verdunin sopimuksessa vuonna 843 valtakunta jaettiin kolmeen osaan Kaarlen pojanpoikien kesken.
Frankkien valtakunnan taustaa
thumb|Kaarle Suuren valtakunta. Germaanisiin kansoihin kuuluvat frankit siirtyivät suurten kansainvaellusten aikaan Reinjoen yli Galliaan. Vuonna 481 frankkilainen Klodovig sai valtaistuimen, taistellen myöhemmin menestyksekkäästi monia Euroopan kansoja, muun muassa roomalaisia vastaan. Klodovigin puoliso oli kristitty, ja hän sai vähitellen myös miehensä kääntymään pakanuudesta.
Sota langobardeja vastaan
Kaarlesta tuli veljensä Kaarlomanin kanssa frankkien kuningas heidän isänsä kuoltua vuonna 768. Kun myös Kaarloman jonkin ajan kuluttua kuoli, oli Kaarle yksin valtakunnan huipulla ja aloitti valtakuntansa laajentamistoimet. thumb|Paavi [[Hadrianus I pyytää Kaarle Suurta apuun vuonna 772 heidän tavatessaan Rooman lähellä]] Italian pohjoisosassa asuivat langobardit, jotka uhkasivat paavin hallitsemaa Kirkkovaltiota. Aluksi Kaarlen ja langobardien välillä vallitsi rauha, ja Kaarle jopa nai langobardikuningas Desideriuksen tyttären. Tätä paavi Hadrianus I ei missään nimessä hyväksynyt, mutta jo tällöin tuli ilmi Kaarlen päättäväisyys ja luja ote katolista kirkkoa ja paavia kohtaan, kun hän tuohon naimakauppaan ryhtyi.
Ei tiedetä tarkemmin, miksi Kaarle hylkäsi vaimonsa vuoden kestäneen liiton jälkeen. Varmastikin hän oli laskelmoinut, mitä erosta oli seuraava. Langobardit, suuttuneina erosta, hyökkäsivät kostona toden teolla paavin kimppuun. Siinä tilanteessa paavi kutsui Kaarlen joukkoineen apuun. Kaarle lähtikin sotaretkelle, kukistaen pian koko langobardivaltakunnan sekä pelastaen paavin. Langobardiprinsessa saattoikin toimia vain Kaarlen suunnitelmien välikappaleena. Nyt kun Kaarle oli saanut joukkonsa Kirkkovaltion ympäristöön ja paavin liittolaisekseen, kruunautti hän itsensä Italian kuninkaaksi vuonna 774.
Sodat sakseja vastaan
Jo Kaarle Suuren isoisä Kaarle Martel oli taistellut valtakuntansa pohjois- ja koillisrajalla Rein- ja Elbejokien välillä asuneita pakanallisia saksiheimoja vastaan. Kaarle Suuri jatkoi isoisänsä työtä ja halusi yhdistää valtapiiriinsä saksit. Saksit olivat pakanoita, ja se puute Kaarlen oli korjattava. Hän varmastikin uskoi saavansa heistä liittolaisen.
Sakseja oli yritetty käännyttää aikaisemminkin, mutta tuloksetta. Saksit koostuivat erillisistä heimoista, jotka sodassa yhdistivät voimansa yhteistä vihollista vastaan.
Tehtyään saksien kanssa jonkinlaisen sopimuksen Kaarle palasi kotiin ja lähti sitten aikaisemmin mainitulle sotaretkelle langobardien maille. Mutta loukatut saksit rikkoivat sopimuksen ja hävittivät Kaarlen valtakuntaa. Palattuaan Italiasta hän sitten lähti uudelleen sakseja vastaan ja sai heidät suurimmalta osalta kukistettua. Vain eräs saksilaispäällikkö, Widukind nimeltään, piti sitkeästi puoliaan. Hän oli arvossa pidetty mies ja sai sytytettyä sakseihin kapinanliekin Kaarlen lähdettyä Espanjanretkelleen. Kapinalliset tuhosivat lähinnä kirkkoja ja yleensä kaikkea, mikä liittyi kristinuskoon kostoksi Irminsul-puun kaatamisesta. Siitä alkoi pitkällinen sota frankkien ja saksien välillä. Vuorotellen osapuolet kokivat voittoja ja tappioita. Viimein Kaarle sortui virheeseen: hän teloitutti 4 000 soturia, jotka saksit olivat pakon edessä hänelle luovuttaneet. Saksien kapinainto vain yltyi tästä.
Vuosia kestäneet sodat olivat kuluttaneet molempia osapuolia, ja viimein Widukind, huomattuaan taistelujen tuloksettomuuden, kääntyi vuonna 785 kristinuskoon. Kaarle Suuri kohteli sakseja lopulta suopeasti. Widukindille hän luovutti lukuisia lahjoja ja sai tästä ystävän ja liittolaisen. Widukind tuli olemaan yksi Kaarlen tärkeimmistä päälliköistä. Näin tulivat hajanaiset heimot yhdistetyiksi. Sodat olivat lopultakin tuottaneet tulosta, mutta täydellisesti saksit rauhoittuivat vasta vuonna 804.
Muita Kaarle Suuren sotia
Langobardien ja saksien kanssa käytyjen sotien lisäksi Kaarle valloitti pieniä alueita Espanjasta sekä sai hallintaansa Reinin varrella asuneet friisit, joka oli tunnettu kauppakansa. Myös avaareja, sekä slaaveja ja tanskalaisia vastaan Kaarle taisteli menestyksekkäästi. Vuonna 809 Kaarle alisti myös osia Itä-Roomasta hallintaansa. Kaikkiaan Kaarle teki elämänsä aikana 54 sotaretkeä, ja monet sodat olivat hyvinkin pitkällisiä. Kukistetut kansat kapinoivat myös aika ajoin.
Kaarlen suhde uskontoon ja kirkkoon
Kaarle piti itseään heikkojen ja apua tarvitsevien suojelijana, ja hänelle tärkeää oli juurruttaa kansaan lähimmäisenrakkaus. Hän rankaisi ankarasti niitä, jotka eivät tätä periaatetta noudattaneet. Kaarle suosi kirkkoa ja pappeja. Näillä oli suuri merkitys kansaa yhdistävän henkisen sivistyksen levittämisessä. Kuitenkin kirkolle hän oli samalla kertaa sekä suojelija että ankara hallitsija. Kirkonmiesten oli oltava kuuliaisia ja ehdottoman kristillisiä. Kelvottomat papit, jotka niskuroivat ja käyttivät aikaansa huveihin Kaarle erotti tehtävistään. Ei kuitenkaan ollut helppoa pitää näitä "saastaisia" kurissa, sillä heillä itsellään oli rikkauksia ja aseistettuja seurueita sekä ylhäisiä sukulaisia tukenaan.
Vanhuudenpäivillään Kaarle Suuri ilmeisesti oli huomannut kirkon epäkohdat, sillä uskonpuhdistukseen viittaavia muistiinpanoja on löytynyt. Nämä sisältävät kysymyksiä, joita oli ilmeisesti tarkoitus esittää jossakin kirkolliskokouksessa. Kysymyksissään hän viittaa muun muassa anekauppaan. Myös pyhäinjäännösten keräilyyn Kaarle suhtautui kielteisesti. Kirkon epäkohtien korjaamiseen keisarin kehotukset eivät riittäneet vaan tarvittiin uusi laki, jolla anekaupassa perintönsä menettäneet saivat sen takaisin.
Kaarle oli harras kristitty, joka ei kuitenkaan sokeasti noudattanut niitä katolisen kirkon oppeja, jotka hän itse katsoi vääriksi. Hän tunsi oikeutensa, ja hänellä oli lujempi ote kirkkoon kuin kirkolla häneen. Tähän varmasti vaikutti se, että frankit olivat jo vuosisatoja olleet kristittyjä. Kaarlen isoisän isoisä, Arnulf, oli toiminut Metzin kaupungin piispana. Kaarle oli siis pyhempi mies kuin monet kirkon papit ja piispat. Hän käytti kuitenkin ajan henkeen kuuluen hyvin raakoja jumalantuomioita, muun muassa vesikoetta.
Kaarle havaitsi myös uskonnon ja valtion välisen yhteistyön hyödyllisyyden ja osasi käyttää sitäkin valtakuntansa hyväksi, kunnioittaen kuitenkin uskonnon periaatteita. Kaarlen hallintotapaan sopi kristinuskon vaatimus, jonka mukaan yksilön oli oltava kuuliainen esivallalle. Murrosvaihe, jossa Eurooppa siirtyi pakanuudesta kristinuskoon oli todella tärkeä tekijä Kaarlen menestykselle ja valtakunnan kasvulle. Hänen oli miekan avulla voitettava pakanakansat ja käännytettävä ne kristityiksi. Tämä oli myös paavin tavoite, jolloin Kaarle sai toimilleen runsaasti hyväksyntää. Jos Euroopassa frankkien naapurikansat olisivat jo olleet kristittyjä, olisi Kaarle joutunut ristiriitaan kirkon kanssa ja joutunut keksimään toimilleen muita oikeutuksia kuin käännyttämisen.
Zali Steggall
Zali Steggall (s. 14. huhtikuuta 1974 Sydney) on australialainen alppihiihtäjä, joka kilpaili maailmancup-tasolla vuosina 1993–2002. Hän kilpaili lähes yksinomaan pujottelussa.
Kaarle Suuri
Lait ja oikeus
Lakeja oli pari tuhatta, ja ne koskivat mitä erilaisimpia elämänaloja. Rangaistukset tuohon aikaan olivat kovia, erityisesti kirkkoa ja uskoa kohtaan tehdyissä rikkomuksissa. Toisaalta ankarat rangaistukset tehosivat hyvin. Esimerkiksi kirkkoon väkivaltaisesti tunkeutuneet, kirkkoja ryöstäneet tai polttaneet tuomittiin kuolemaan roviolla, paastosäädösten noudattamatta jättämisestä seuraa kuolemantuomio, samoin piispan tai papin tappamisesta kuolemantuomio tai vaikkapa polttohautauksesta.
Zali Steggall
Steggall saavutti pronssia Naganon olympialaisten 1998 Hilde Gergin ja Deborah Compagnonin jälkeen hävittyään noin kolme kymmenystä voittajalle – kakkossijaan eroa oli puolestaan noin kaksi kymmenystä. Lisäksi hän saavutti Vailin MM-rinteillä 1999 kultaa niin ikään pujottelusta yli sekunnin erolla Pernilla Wibergiin. Mitalejaan lukuun ottamatta hän ei juuri menestynyt arvokisatasolla, muuten parhaana sijoituksenaan pujottelun 22:s tila Lillehammerin olympialaisissa 1994.
Kaarle Suuri
Lait ja oikeus
Lakeja valvomaan Kaarle nimitti kreivejä, jotka kreivikunnan tilojen hallitsemisen lisäksi keräsivät veroja. Kreivit edustivat hallitsemaansa aluetta ja olivat alueidensa sotaväen päällikköinä sekä tuomioistuinten johtajina. Kreivien tottelemattomuutta ja laittomia tekoja ehkäistiin valtakunnantarkastajien avulla. Kansa sai valittaa näille tarkastajille, jos oli tarpeen, ja asiat pyrittiin korjaamaan.
Tuomareita kohtaan Kaarle oli ehdoton: he eivät saaneet ottaa lahjuksia. Lahjuksien otto olikin valtakunnassa suuri ja laajamittainen ongelma. Kaarle itse oli korkein tuomari, ja kansa ei epäillyt hänen oikeudenmukaisuuttaan. Tuomareiden lisäksi myös todistajat oikeudessa olivat usein epärehellisiä. Syytettykin pystyi käyttämään lahjottuja todistajia hyväkseen. Kun oikeudellista ongelmaa ei pystytty ratkaisemaan todistajien avulla, käytettiin yleensä jumalantuomioita.
Zali Steggall
Maailmancupissa Steggall saavutti yhden voiton; Park Cityn pujottelussa 23. marraskuuta 1997. Lisäksi hän oli toinen Mammoth Mountainin pujottelussa noin vuotta myöhemmin. Viimeksi mainitulla kaudella hän oli pujottelucupin yhdeksäs.
Kaarle Suuri
Läänityslaitos
Kaarle Suuren valtakunnan talous perustui pääasiassa maatalouteen, joten hän käytti juuri tätä läänityslaitosta valtakunnassaan, ja kansa oli selvästi jaettu eri luokkiin: työntekijöihin, taistelijoihin sekä rukoilijoihin. Hän antoi kunnostautuneille miehille läänejä määräajoiksi eli heistä tuli suurvasalleja. Heidän alaisuudessaan puolestaan toimivat alavasallit.
Läänityslaitoksen haitta oli se, että valtiosta tuli hajanainen, suurvasallien päättäessä itse varsin merkittävistäkin asioista kreivikunnassaan. Tämä saattoi johtaa vasallien keskinäisiin sotiinkin, ellei voimakas valtiollinen johtaja saanut pidettyä heitä kurissa. Kaarle oli riittävän vahva siihen, ja hänen kuoltuaan läänityslaitos muuttuikin taas perinnölliseksi feodaalilaitokseksi, mikä edisti valtion hajoamista enemmän kuin määräaikainen läänityslaitos.
Asepalvelus
Edellä mainitussa kevätkokouksessa tarkastettiin myös sotaväki niin sanotuilla toukokuun kentillä. Aikaisemmin olivat kaikki valtakunnan miehet olleet asevelvollisia, mutta Kaarlen säädöksellä sotapalveluksesta tuli ainoastaan maanomistajien velvollisuus. Suurtilalliset saattoivat varustaa suurenkin sotilasmäärän, mutta pientilalliset valitsivat yhdessä keskuudestaan yhden sotamiehen ja hankkivat tälle aseet ja ruoan. Kuitenkin sotapalvelusvelvollisuus tuntui pienviljelijöistä raskaalta, ja Kaarlen oli jaettava suurvasalleille lisää läänityksiä pitääkseen voimakas ja valtakunnalle välttämätön ratsuväki kunnossa. Suurin uhka valtakunnalle saattoi tulla sen sisältä, sillä pääasiassa ylimystö muodosti voimakkaimmat joukot. Suurvasallit kuitenkin kunnioittivat mahtavaa johtajaansa, ja Kaarlella oli taito käsitellä heitä ja pitää heidät tyytyväisinä.
Kaarlen sivistyksellinen työ
Vaikka Kaarle Suuren oma opillinen sivistys oli heikko, halusi hän parantaa sitä ja koko valtakuntansa sivistystasoa. Hän ihaili antiikin sivistystä ja harjoitteli ahkerasti kirjoittamista sekä latinan ja kreikan kieliä ja perusti kirjastoja. Kuitenkin vasta vanhuudessaan hän osasi jotenkuten kirjoittaa. Tuo suosiollinen asenne tieteitä kohtaan tuli lopulta olemaan alulle panevana voimana nykyiselle länsimaiselle sivistykselle, jonka juuret ulottuvat muinaisen antiikin kulttuureihin asti.
Kaarle ymmärsi valtansa alle joutuneiden kansojen kulttuurien arvokkaita puolia eikä halunnut hävittää tietoa näiden kansojen menneisyydestä. Hän merkityttikin muistiin muinaisajan sankareista ja urotöistä kertovia vanhoja germaanisia lauluja. Nämä kirjoitukset kuitenkin tuhoutuivat hänen poikansa ja seuraajansa Ludvig Hurskaan pakanuuden hävittämiseen kohdistuvan innon seurauksena.
Kaarle uudisti myös valtakuntansa koululaitoksen. Näin saivat tavallisetkin kansalaiset oikeuden ja mahdollisuuden saada oppia. Luostarien yhteydessä toimivat luostarikoulut ja tuomiokirkkojen yhteydessä katedraalikoulut. Kaarlen hovissa Aachenissa toimi palatsikoulu. Muut, kuin papeiksi aikovat opiskelivat niin sanotussa ulkokoulussa. Ensimmäisenä opetettiin luku- ja kirjoitustaitoa, laulua, laskemista sekä latinan kielen alkeita. Kaarle kävi usein tarkastamassa oppilaitoksiaan ja oli varsin ankara laiskoja oppilaita kohtaan.
Kaarle Suuri kokosi lähipiiriinsä oppineistoa tuon ajan muutoin karussa ja raa’assa vallanhimon ympäristössä. Valtakunta ei pysynyt koossa pelkin sotataidoin. Henkinen ja hengellinen kulttuuri mahdollistivat hallintojärjestelmän kehittymisen. Kaarlen sanotaan olleen yhtä iloinen onnistuessaan hankkimaan oppineen miehen hoviinsa kuin valloittaessaan kaupungin. Kaarlen hovissa oppineet muodostivat akatemian, jonka keskusteluihin hän innokkaasti otti osaa. Kaikki asiat oli selvitettävä hänelle perusteellisesti. Antiikin kirjoituksia kopioitiin, ja hänen tahtonaan oli luoda frankkien valtakunnasta ”uusi Ateena”, josta piti tulla vielä alkuperäistäkin parempi, kristillinen kulttuurin kehto. Vallitsi karolinginen renessanssi.
Kaarlen valtakunnan olemassaolon tae, sivistyksellinen ja kulttuurillinen pohja oli jo valmiina ja se oli antiikin kulttuuri. Tuo kulttuuri oli alkanut taantua, mutta oli kuitenkin vielä muistissa. Sen säilymiselle olivat keskiajan luostarit tärkeitä, ja munkit suorittivat kulttuurin levittämistä. Kaarle itse ihaili monia antiikin tapoja ja otti esimerkkiä niistä. Hän muun muassa kutsui ystäviä, sukulaisia ja muita vieraita kylpyläänsä ja keskusteli siellä heidän kanssaan tärkeistäkin asioista. Myös rakennuskulttuurissa Kaarle seuraili Rooman tapoja ja pani alulle 800-luvun ajan vallinneen karolingisen arkkitehtuurin tyylisuunnan.
Kaarle käytti valistuneita, oppineita henkilöitä hyväkseen valtakuntansa kehittämisessä ja koossapitämisessä. Kaarle oli taitava puhuja ja neuvottelija, hän osasi ilmaista mielipiteensä selkeästi ja pystyi reagoimaan nopeasti vastapuolen toimiin. Vaikka hän oppikin vasta myöhemmällä iällä välttävän kirjoitustaidon, hän oli kuitenkin kielellisesti lahjakas. thumb|Eurooppa Kaarle Suuren kuolinvuonna 814
Einhard ja Alcuin
thumb|[[Aachenin tuomiokirkko]] Tärkeimmät Kaarlen hovin oppineista olivat frankkilainen Einhard ja anglosaksinen munkki Alcuin. He osaltaan toimivat Kaarlen oppi-isinä. Ilman heitä olisi suuri osa antiikin ajan tietämyksestä (erityisesti matemaattiset opit) jäänyt pimentoon nykypolvilta.
Mestari Einhard kuului Kaarlen luotetuimpiin neuvonantajiin, ja oli hän oli huomattavan lahjakas matematiikan ja arkkitehtuurin alalla. Hän vastasi hallituskaupunki Aachenin tuomiokirkon sekä Aachenin ja Ingelheimin palatsien suunnittelusta, sekä toimi diplomaattisissa tehtävissä. Hänen tärkein työnsä on Kaarle Suuren elämäntyöstä kertova Vita Caroli Magni ("Kaarle Suuren elämä"). Sitä pidetään koko keskiajan jakson parhaana elämäkertakirjoituksena. Suurin osa Kaarle Suurta koskevista tiedoista on juuri Einhardin kirjoittamia. Hänen käsialaansa ovat myös Annales Empirium Carlovingi ("Karolingien Keisarikunnan Vuosikirjat").
Kaarlen elämäkerran Vita Caroli Magni kirjoitti hänen kirjurinsa Einhard, joka tietoisesti jäljitteli roomalaisen Suetoniuksen tyyliä ns. karolingisen renessanssin hengessä.
Munkki Alcuin puolestaan kehitti roomalaisen kirjaimiston paremmin matemaattisiin tarkoituksiin sopivaksi. Myös hän oli lahjakas arkkitehti ja diplomaatti. Alcuin toimi Kaarlen palatsikoulun johtajana Aachenissa ja kirjoitti oppikirjoja aikana, jolloin opillinen sivistys Euroopassa oli vasta aluillaan.
Rolandin laulu
Kaarle Suurella on keskeinen osa Ranskan kansalliseepoksessa Rolandin laulussa. Teos kertoo Kaarle Suuren suurvasallista, Bretagnen kreivistä Rolandista, joka kaatui Roncevaux´n taistelussa saraseenien väijytykseen. Eräs Kaarlen kreiveistä, Ganelon nimeltään, petti hänet.
Juoni
Kun Kaarle joukkoineen oli palaamassa menestyksekkäältä Espanjan retkeltään, hyökkäsivät saraseenit jälkijoukon ja sitä johtaneen Rolandin kimppuun. Roland miehineen taisteli urheasti ylivoimaista vihollista vastaan, suostuen liian myöhään puhaltamaan Olifant-nimiseen norsunluiseen torveensa kutsuakseen kuninkaansa auttamaan häntä. Roland sai surmansa, mutta Kaarle kosti runoelmassa parhaan sankarinsa kuoleman raskaasti ja petollinen Ganelon sai osansa kostosta.
Kaarle Suuren merkitys
thumb|Kaarle Suuren patsas [[Aachenin kaupungintalon edessä]] Kaarle Suuren valtakunnasta muodostuivat myöhemmin suuret kansallisvaltiot Ranska, Saksa ja Italia. Kaarle Suuren vaikutus länsimaiseen sivistykseen oli merkittävä. Ilman häntä Keski-Eurooppa olisi mitä ilmeisimmin vetänyt puoleensa voimakkaita ja sotaisia kansoja idästä. Lähin valtiollinen uhka oli Itä-Rooma. Ilman Kaarle Suurta katolisen kirkon ja paavin merkitys olisi voinut jäädä varsin vähäiseksi.
Länsimaisen oikeuskäytännön pohjana on ns. roomalainen oikeus, joka on välittynyt nykyaikaan saakka Kaarle Suuren hallinnon ansiosta. Tuon oikeuskäsityksen luomat normit yhdistävät nykyisiäkin Euroopan valtioita.
Universaalimonarkian ajatus
Keisarin arvonimi ja ajatus kaikki länsimaiden kristityt yhdistävästä universaalimonarkiasta kesti pitkään Kaarle Suuren jälkeen. Erityisesti universaalimonarkiaa yritettiin toteuttaa sydänkeskiajalla Pyhässä saksalais-roomalaisessa keisarikunnassa sekä 1500- ja 1600-luvuilla, jolloin Espanjaa ja Itävaltaa hallitsevat Habsburgit pyrkivät yhdistämään Euroopan. Universaalimonarkian ajatus haudattiin lopullisesti vasta ensimmäisessä maailmansodassa.
I-divisioona (roller derby)
I-divisioona on Suomen toiseksi korkein roller derbyn sarjataso. Ensimmäinen kausi pelattiin 2014.
Kaasuvalaistus
thumb|upright=0.5|Historiallinen kaasulamppu Helsingissä [[Sofiankatu|Sofiankadulla.]] Kaasuvalaistus yleistyi nopeasti kaupunkikaasun käyttöönoton myötä. Alkuun valaisimet olivat pelkkiä kaasusoihtuja, joiden valaisu perustui liekissä hehkuvaan hiileen. Valokaasun täytyi siten sisältää hiilivetyjä, jotka paloivat valaisevalla liekillä.
Kaupunkien keskustoihin ilmestyi nopeasti lyhtypylväitä, joissa paloi kaasuvalo öisin. Syntyi myös ammattikunta, jonka tehtävänä oli sytytellä valot joka ilta. Sittemmin tekniikka kehittyi, sytyttäminen ja sammuttaminen hoidettiin automaattisilla lyhdyillä, jotka reagoivat kaasuverkon paineeseen. Päivisin niissä paloi vain pieni herätystuli. Kunnolla kaasuvalo alkoi loistaa vasta 1800-luvun lopulla hehkusukan keksimisen jälkeen.
Auer von Welsbachin keksimän auer-lampun ansiosta tuli käyttöön valaistus, joka syntyy, kun kaasuliekki kuumentaa hehkusukkaa niin, että sen lämpötila nousee 1 700-2 500 celsiusasteeseen, jolloin se valaisee. Kaasusukan materiaali on luonnonkuitua tai tekokuitua. Siihen imeytetään harvinaisten maametallien, lähinnä toriumin ja ceriumin, typpiyhdisteitä. Sukka käsitellään kestävyyttä pidentävillä aineilla. Kuitu palaa pois, ja jäljelle jää mekaanisesti heikko mineraalisukka.
Sähkövalo syrjäytti kaasuvalon 1900-luvulla. Nykyään kaasuvaloa käytetään retkivalaisimissa ja muualla sähköverkon ulottumattomissa.
Cupola
Aluksi Cupola asennettiin Unity-moduuliin. 15. helmikuuta 2010 moduuli siirrettiin Canadarm2-robottikäsivarren avulla kiinni Tranquility-moduuliin. 17. helmikuuta 2010 Terry Virts avasi ensimmäistä kertaa ikkunoiden suojakannet ja katsoi ensimmäistä kertaa Cupolan ikkunoista avaruuteen.
Ominaisuudet
Asennettuna Cupola tarjoaa miehistölle mahdollisuuden nähdä suoraan roboteilla suoritettavia tehtäviä ja telakoituvia avaruusaluksia sekä tehdä Maa-havaintoja. Cupola-moduulissa on kuusi sivuikkunaa ja yksi kattoikkuna. Jokaisessa ikkunassa on sulkimet, joilla ne voidaan suojata mikrometeoriiteilta ja avaruusromulta. Moduuliin sijoitetaan toinen Canadarm2:n ohjausyksiköistä (Robotic Work Station eli RWS).
Kapteeni
Kapteeni voi tarkoittaa seuraavia asioita:
Lincoln (Nebraska)
Lincoln on Yhdysvaltain keskilännessä sijaitsevan Nebraskan osavaltion pääkaupunki.
Maantiede
Yhdysvaltojen Census Bureaun mukaan kaupungin pinta-ala on 195,2 km² josta maata on 193,3 km² ja vettä 1,9 km². Veden osuus on 0,98%.
Historia
Kaupunki perustettiin vuonna 1856, jolloin sen nimenä oli Lancaster. Kaupunki nimettiin uudelleen presidentti Abraham Lincolnin mukaan Lincolniksi 1.3.1867, eli samana päivänä kuin Nebraska hyväksyttiin liittovaltioon. Kaupunki on siitä lähtien ollut osavaltion pääkaupunki.
Väestö
Sen asukasluku on 225 581 (2000). Asukkaista 89% on valkoisia, 3% mustia, 3% aasialaisia ja 3,6% latinoja.
Koulutus
Nebraskan yliopisto on perustettu Lincolnissa, ja siellä on yliopiston suurin kampus.
Kellopikarikulttuuri
thumb|200px|Kellopikarikulttuurin levinneisyys.
Kellopikarikulttuuri vallitsi Länsi-Euroopassa noin 2900/2400 – 1800/1700 eaa. riippuen alueesta. Se oli kivikautinen kulttuuri, johon liittyi liikkuva, kansainvälinen, meriyhteyksiin perustuva elämäntyyli. Kulttuurille tyypillistä olivat pikarin muotoiset saviastiat sekä hautaukset pyöreisiin kumpuihin. Se toi mukanaan alkoholin ja hevosen. Väärin päin käännettyä kirkonkelloa hieman muistuttavista pikareista juotiin simaa muistuttavaa ainetta. Astioiden piirtokoristelu oli vaakariveissä. Kumpuhaudoissa oli aseita vainajan mukana. Aiemmin kellopikarikulttuurin katsottiin levinneen Iberian niemimaalta. Tällöin levittäjät saattoivat olla minolaisten sukuisia "pelasgeja" tai muita Iberian niemimaalle saapuneita tai siellä alkujaan asuneita ihmisiä. Tämä pohjautuu muutamaan kiistanalaiseen ajoitukseen. Nykyään ajatellaan pikemminkin, että kellopikarikulttuuri levisi jostakin päin Itä-Eurooppaa ja oli indoeurooppalainen eli sen ydinjoukko on ollut kielellisesti sukua nykyisille indoeurooppalaisille. Monet pitävätkin kellopikarikulttuuria esikelttiläisenä. 200px|right|thumb|Kellopikarikulttuurin esineitä Britanniasta.
Kellopikarikulttuuri alkoi myöhemmällä neoliittisella kivikaudella ja jatkui varhaiselle pronssikaudelle. Aiemmin kulttuurin ajateltiin kehittyneen nuorakeraamisesta kulttuurista Keski- ja Pohjois-Euroopassa, mutta se lienee ollut tämän kulttuurin aikalainen. Kulttuuria pidetään monesti esikelttiläisenä, mahdollisesti italo-kelttiläisenä tai esi-itaalisena. Kellopikareita oli monenlaisia, muun muassa kokonaan ornamentoitua AOO-tyyppiä ja mereistä tyyppiä, joka kytkeytyy megaliitteihin. Molemmat olivat nuorapainanteisia.
Aiemmin ajateltiin, että kellopilarikulttuuri olisi levinnyt Espanjasta muualle Eurooppaan. Aluksi saviastiat olivat nuorapainanteisia, nykyään arvellaankin kulttuurin olevan lähtöisin Reinin alueen nuorakeramiikasta. Haudoista on löydetty tikareita ja kolmiomaisia piinuolenkärkiä sekä rannesuojia ja muita jouseen liittyvää välineistöä. Kulttuurin vanhimmat tikarit olivat piitä, myöhemmät kuparisia ja pronssisia aseita. Tyypillisiä kellopikariesineitä löytyi noin 1500-3000 ekr. ympäri läntistä Eurooppaa.
Kulttuuri oli alussa yhtenäinen eriytyen myöhemmin paikallisiin muunnoksiin. Kellopikarikulttuuria seurasivat pronssikaudella monet siitä eriytyneet kulttuurit, mm. Keski-Euroopan Únětice-kulttuuri.
William Mason (arkkitehti)
thumb|William Mason William Mason (24. helmikuuta 1810 – 22. kesäkuuta 1897) oli uusiseelantilainen arkkitehti ja poliitikko. Hän oli aikanaan keskeinen arkkitehti, vaikka harvat hänen rakennuksistaan ovat säilyneet. Poliittisella urallaan hän istui parlamentin jäsenenä ja toimi vuosina 1865–1866 Dunedinin pormestarina.
Mason oli syntyjään englantilainen ja opiskeli Lontoossa. Hän lähti vuonna 1838 Uuteen Etelä-Walesiin ja sieltä vuonna 1840 Uuteen-Seelantiin. Hän kuoli Dunedinissa.
Yhdysvaltain perustuslain 16. lisäys
'''Yhdysvaltain perustuslain 16. lisäys''' antaa kongressille oikeuden määrätä tuloveroja ilman, että niitä tarvitsee suhteuttaa osavaltioiden asukaslukuihin. Lisäys ratifioitiin vuonna 1913, ja se laaditiin sen jälkeen, kun Yhdysvaltain korkein oikeus oli päättänyt oikeustapauksen Pollock v. Farmer's Loan (1895) yhteydessä, että kongressin vuonna 1894 säätämä tuloverolaki oli vastoin perustuslakia. Lisäyksen ratifioinnin jälkeen progressiivisesta tuloverosta tuli liittovaltiolle merkittävä tulonlähde.
Suomennettuna:
Perojoensuu
Asutus ja elinkeinot
Kylän halki kulkee Karjalan rata Viipurista Sortavalaan. Lähimmät rautatieasemat olivat Tali Viipurin maalaiskunnan puolella ja Tammisuo Viipurin kaupungin puolella. Perojeonsuun kylässä oli 271 asukasta vuonna 1937. Kylässä oli Viipurin Osuusliike r.l:n myymälä. Perojoensuu kuului Karhusuon koulupiiriin, jonka koulu sijaitsi Suurperon kylässä Karhunsuon kylänosassa. Kylässä oli Perojoen maamiesseurantalo. Perojoensuu oli maatalouskylä, eikä kylän alueella ollut teollisuuslaitoksia. Vuonna 1937 kylässä oli 360 ha peltoa, 61 ha niittyä ja 257 ha metsää.
Historia
Perojoensuuta ei vallattu talvisodassa, mutta Moskovan rauhan ehtojen mukaan se oli kuitenkin luovutettava Neuvostoliitolle. Kylän asukkaat oli evakuoitu jo sodan aikana muualle Suomeen. Jatkosodassa alue vallattiin takaisin 1941 ja väestö pääsi palaamaan koteihinsa, mutta 1944 tuli uusi evakuointi ja kylä menetettiin taas Neuvostoliitolle.
James Anthony Bailey
pienoiskuva|James Anthony Bailey. James Anthony Bailey (alun perin James Anthony McGinnes; 4. heinäkuuta 1847 Detroit – 11. huhtikuuta 1906 New York) oli yhdysvaltalainen impressaari ja sirkuksen johtaja, joka saavutti suurta menestystä Barnum & Bailey sirkuksen toisena omistajana.
Bailey liittyi jo nuorena poikana kiertelevän sirkuksen matkaan. Vuonna 1872 hänestä tuli James E. Cooperin sirkuksen osakas. Se kiersi myöhemmin nimellä Great International Circus ympäri maailman, vieraillen muun muassa Australiassa, Uudessa Seelannissa, Jaavalla ja Etelä-Amerikassa. Vuonna 1876 sirkuksen nimeksi tuli Cooper, Bailey and Co.’s Circus, ja siitä tuli P. T. Barnumin Greatest Show on Earth -sirkuksen pahin kilpailija. Vuonna 1881 nämä kaksi yhdistyivät Barnum & Bailey -sirkukseksi. Baileyn neuvokas johtaminen yhdistettynä Barnumin markkinointikykyihin teki siitä sirkusalan merkittävimmän ja menestyneimmän yrityksen Yhdysvalloissa. Barnumin kuoltua 1891 Barnum & Bailey teki Baileyn johdolla useita menestyksekkäitä Euroopan kiertueita. Baileyn kuoltua vuonna 1906 Ringlingin veljekset osti Barnum & Baileyn, ja uusi sirkus sai nimen Ringling Bros. and Barnum & Bailey Circus, joka toimi yhtäjaksoisesti vuoteen 2017 asti.
Kampasaniainen
Kampasaniainen (Blechnum spicant) on kampasaniaiskasvien heimoon kuuluva saniaislaji. Ruusukkeena kasvavan kasvin lehdet ovat liuskoittuneet tiheästi kampamaisen näköisiksi. Kampasaniasta tavataan Euroopassa laajasti sekä erillisillä alueilla Aasiassa ja Pohjois-Amerikassa. Suomessa lajin pysyvät esiintymät ovat hävinneet, joten se on luokiteltu alkuperäisenä hävinneeksi.
Ulkonäkö ja koko
thumb|vasen|250px| thumb|vasen|250px|Kampasaniaisen itiöpesäkkeitä. Monivuotisen kampasaniaisen maavarsi on lyhyt ja pysty. Lehtilavat ovat kapeanpuikeita tai suikeita ja tasaisen kampamaisesti pariliuskaisia. Kärkeä ja tyveä kohti kapenevat lehdet ovat kimppuina ruusukemaisesti. Itiöpesäkkeettömät, nahkeat kasvulehdet ovat 8–25 cm pitkiä ja viistoja. Tiheässä olevat liuskat ovat 3–5 mm leveitä. Harvemman näköiset itiölehdet ovat 15–40 cm pitkiä, pystyjä ja niiden liuskat ovat 1–2 mm leveitä. Itiöpesäkeryhmät ovat pitkiä, tasasoukkia ja katesuomuisia, ja ne sijaitsevat lehtilavan alapinnalla keskisuonen molemmin puolin. Itiöt kypsyvät elo–syyskuussa, mutta itiölehtiä esiintyy Suomessa kuitenkin harvoin. Kampasaniaisen kasvulehdet ovat talvivihreitä, mutta itiölehdet lakastuvat syksyllä.
Levinneisyys
Kampasaniaisen levinneisyysalue pohjoisella pallonpuoliskolla on varsin hajanainen. Euroopassa sitä tavataan lähes koko mantereella Portugalista Kreikkaan, Romaniaan, Baltiaan ja Skandinaviaan saakka. Euroopan lähialueilla lajia kasvaa Turkissa, Kaukasuksella ja Pohjois-Afrikassa. Aasiassa kampasaniaista tavataan erillisillä alueilla Japanissa ja Kiinan keskiosissa. Laji on levinnyt myös Pohjois-Amerikan länsirannikolle Alaskasta Kaliforniaan. Suomessa kampasaniainen on aiemmin kasvanut useassa paikassa Ahvenanmaalla. Pysyvät esiintymät ovat hävinneet ja lajin katsotaan alkuperäisenä lajina hävinneen Suomesta. Viimeisin havainto kampasaniaisen alkuperäiseksi luokitellusta kasvustosta on vuodelta 1978 Ahvenanmaan Sundista. Laji on kuitenkin itsestään kaukolevinnyt uudelleen Suomeen. Sitä on löydetty viime vuosikymmenten aikana useasta paikasta eri puolilla maata tulokkaana, pohjoisimmillaan Enontekiöltä ja Kainuusta.
Elinympäristö ja leviäminen
Kampasaniainen kasvaa muun muassa havumetsissä, nummilla, tunturikoivikoissa ja vuorten juurilla. Suomessa sen elinympäristöja ovat tuoreet ja soistuneet havumetsät, tunturit ja myös purouomat. Alkuperäisten kampasaniaisesiintymien katoaminen Ahvenanmaalta johtui metsänhakkuista ja ojituksista sekä mahdollisesti myös liikakeruusta. Ahvenanmaa ja Manner-Suomi ovat kampasaniaisen levinneisyysalueen äärirajoilla, sillä ilmasto on lajille liian mantereinen. Kasvin itiöt leviävät kuitenkin tuulen mukana toisinaan hyvinkin kauas. Suomeen itiöitä kulkeutuu ilmeisesti länsituulien mukana Skandinaviasta.
Käyttö
Kampasaniaista viljellään toisinaan koristekasvina.
Tatjana Lebedeva
Tatjana Romanovna Lebedeva (, s. 21. heinäkuuta 1976 Volgograd, Neuvostoliitto) on venäläinen pituushyppääjä ja kolmiloikkaaja, olympiavoittaja ja kuusinkertainen maailmanmestari.
Lebedeva on 173 senttimetriä pitkä.
Ura
Ensimmäisen aikuisten arvokisamitalinsa Lebedeva voitti Gentin sisäratojen EM-kilpailuista 2000, väriltään kultaisen. Sydneyn kesäolympialaisissa hän sai kolmiloikassa hopeaa tasan 15 metrin hypyllä. Seuraavana vuonna hän voitti kolmiloikassa hopeaa Lissabonin sisäratojen MM-kisoista ja kultaa Edmontonin ulkoratojen MM-kisoissa tuloksella 15,25. Lisäksi hän voitti kolmiloikan Pekingissä pidetyissä universiadeissa. Vuonna 2003 Lebedeva karsiutui halli-MM-kisoissa Birminghamissa kolmiloikan loppukilpailusta, mutta voitti toisen ulkoratojen maailmanmestaruutensa Pariisin MM-kisoista samana vuonna tuloksella 15,18.
2004 sisäratojen MM-kisoissa Budapestissa Lebedeva voitti kultaa sekä pituushypyssä että kolmiloikassa (ME-tuloksella 15,36). Saman vuoden syksyllä Ateenan olympialaisissa hän voitti pituushypyssä kultaa tuloksella 707 ja kolmiloikassa pronssia. Vuonna 2005 Lebedeva jätti Helsingin MM-kisat väliin kolmiloikan karsinnan jälkeen keskittyäkseen Kultaiseen liigaan. Hän voittikin ainoana urheilijana kaikki oman lajinsa, kolmiloikan, osakilpailut, ja voitti näin itselleen koko miljoonan Yhdysvaltain dollarin kultapotin. 2006 Moskovan MM-hallikisoissa Lebedeva voitti maailmanmestaruuskultaa tuloksella 14,95. Samana vuonna hän voitti kultaa myös Göteborgin EM-kisoissa 15,15 kantaneella viimeisen kierroksen hypyllään. Vuoden 2007 Osakan MM-kilpailuissa Lebedeva voitti pituushypyn kultaa tuloksella 703, jonka hän hyppäsi kahteen kertaan, sekä saavutti kolmiloikassa hopeaa tuloksella 15,07. Lebedeva oli myös ollut kaksi vuotta voittamaton kolmiloikassa, ennen kuin Kuuban Yargelis Savigne löi hänet MM-kisoissa.
Pekingin olympialaisissa 2008 Lebedeva sijoittui sekä kolmiloikassa että pituushypyssä alun perin hopealle, mutta hän menetti mitalinsa vuonna 2016 kun hänen kisoissa antamansa dopingnäytteen uusintatutkimuksessa oli merkkejä anabolisten steroidien käytöstä. Hän sai tapauksesta kahden vuoden kilpailukiellon ajalle 12.9.2016–11.9.2018 ja hänen tuloksensa aikavälillä 18.8.2008–17.8.2012 hylättiin jälkikäteen. Hylättyihin tuloksiin sisältyi 2009 Berliinin MM-kisojen pituushypyn kakkossija ja kolmiloikan kuutossija sekä 2012 Lontoon olympialaisten kymmenes sija kolmiloikasta.
Lebedeva voitti IAAF:n yleisurheilufinaalissa pituushypyn 2006 ja 2007 sekä kolmiloikan 2003 ja 2006. Ateenan maailmancupissa 2006 hän voitti kolmiloikan.
Wallace Henry Hartley
Elämäkerta
Kun Titanic törmäsi jäävuoreen ja alkoi upota, Hartley ja muut orkesterinjäsenet kokoontuivat soittamaan musiikkia rauhoittaakseen matkustajia ja pitääkseen yllä toiveikasta ilmapiiriä miehistön auttaessa naisia ja lapsia pelastusveneisiin. Useiden eloonjääneiden mukaan Hartley ja laivan muusikot jatkoivat soittamista aina siihen saakka, kunnes he liukuivat jyrkkään kulmaan kääntyneiltä Titanicin kansilta mereen. Kukaan laivan muusikoista ei pelastunut.
Ruumiita keräämään lähetetty kaapelilaiva CS Mackay-Bennett löysi Wallace Henry Hartleyn ruumiin, ja hänet haudattiin kotikaupunkiinsa Colneen. Hartleyn hautajaisiin osallistui 40 000 ihmistä, ja viimeisenä virtenä soitettiin ”Nearer, My God, to Thee”, jota on sittemmin usein väitetty viimeiseksi Hartleyn orkesterin esittämäksi kappaleeksi ennen laivan uppoamista.
Hartleyn morsiameltaan Maria Robinsonilta lahjaksi saama viulu löytyi merestä Titanicin uppoamisen jälkeen. Se huutokaupattiin lokakuussa 2013 ja oli sittemmin näytteillä Belfastin Titanic-museossa.
Nostaja
Nostaja oli 6. syyskuuta 1972 Pietarsaaren edustalla Nygrundetin kivikkomatalikon luona uponnut Tie- ja vesirakennuslaitoksen omistama ketjukauharuoppaaja. Onnettomuudessa kuoli 16 miehistön jäsentä.
Nostaja oli rakennettu Pietarissa vuonna 1912. Sen pituus oli yli 50 metriä ja leveys lähes 11 metriä, pääkoneen teho 300 hv ja ruoppaussyvyys 10,2 metriä. Alus jäi vuonna 1918 venäläisiltä Sortavalan satamaan, jossa oli runsaasti muutakin ruoppauskalustoa. Suomi otti käyttöönsä niistä ruoppaaja Vasili Saloffin ja kuljetusalus Muurmanin, kun taas muut luovutettiin takaisin Venäjälle. Vuonna 1921 Vasili Saloffin nimi muutettiin Nostajaksi ja kuljetettiin vuonna 1924 Laatokalta Helsinkiin, jossa siihen tehtiin muutostöitä.
Onnettomuusalus oli vuonna 1972 ruoppaamassa Pietarsaaren satamaväylää Nygrundetin luona. Ruoppaaja ei kestänyt enimmillään 17 metriin sekunnissa noussutta tuulta, vaan sai yöllä vuodon ja kaatui nopeasti. Neljä henkilöä ehti pelastua uimalla ruoppaajan perään kiinnitettyyn huoltoveneeseen.
Tutkijalautakunta katsoi onnettomuuden johtuneen siitä, että vettä oli kovassa aallokossa päässyt ankkurisilmäkkeestä sisään alukseen. Vettä kertyi niin paljon, että alus kaatui. Muina syinä pidettiin amatöörivoimin alukselle tehtyjä muutostöitä, erityisesti välilaipioista poistettujen putkien jättämien aukkojen vaikutusta tiiviyteen.
HMS Assistance
HMS Assistance on ollut kymmenen Britannian kuninkaallisen laivaston aluksen nimenä. Nämä olivat:
Jaakko Masonen
Jaakko Masonen (s. 10. marraskuuta 1957 Tampere) on historiantutkija ja Tampereen kaupungin kulttuuritoimenjohtaja. Hän on tutkinut erityisesti Suomen teiden historiaa.
Masonen osoittaa väitöskirjassaan Hämeen härkätie : Synty ja varhaisvaiheet (1989), että Hämeen Härkätie vakiintui jo 800-luvulla yhdystieksi, jossa kuljetettiin vientiin tarkoitettuja turkiksia Hämeestä Turkuun ja edelleen Eurooppaan. Samalla välittyi myös kulttuurivaikutteita nykyisen Suomen alueelle ja Suomesta ulospäin.
Kazanin rautatieasema
Kazanin rautatieasema eli Kazanin matkustaja-asema Venäjän Tatarstanin tasavallan pääkaupungin, miljoonakaupunki Kazanin on päärautatieasema. Asema sijaitsee kaupungin ydinkeskustassa vajaa 300 metriä Volga-joen koillispuolella ja kuuluu Venäjän rautateiden asemaverkostoon. Aivan tämän kaukoliikennettä palvelevan aseman vieressä (200 m luoteeseen) sijaitsee Kazanin lähijunaliikenteen keskus erillisessä asemarakennuksessa.
thumb|left|210px|Kazanin rautatieaseman julkisivu thumb|left|210px|Sisänäkymä Kazanin rautatieasemalta thumb|left|210px|Kazanin lähiliikenteen junien asema matkustaja-aseman naapurissa
Huomaa, että myös Moskovassa on Kazanin asema, joka on yksi Moskovan yhdeksästä päärautatieasemasta. Junat pääkaupungista Kazanin matkustaja-asemalle saapuvat tältä asemalta.
Viktor Kulikov
thumb|Viktor Kulikov Viktor Georgijevitš Kulikov (, 5. heinäkuuta 1921 – 28. toukokuuta 2013 ) oli Varsovan liiton joukkojen komentaja 1977–1989 ja Neuvostoliiton marsalkka (14. tammikuuta 1977).
Kulikov palveli toisessa maailmansodassa. Hän komensi Kiovan sotilaspiiriä 1967–1969 ja Neuvostoliiton joukkoja Saksassa 1969–1971. Vuosina 1971–1977 hän oli Neuvostoliiton armeijan pääesikunnassa. Hänet palkittiin Neuvostoliiton sankarin arvonimellä 1981, Leninin palkinnolla 1982 ja Kuuban Playa Girónin kunniamerkillä 2006. Kulikov valittiin Neuvostoliiton kansanedustajain kongressin jäseneksi 1989 ja Venäjän duumaan ”Isänmaa – Koko Venäjän” edustajana.