cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kasakkahetmanaatti
Hetmanaatin perustaminen
pienois|vasen|Hetmanaattivaltion alue vuosina 1649–1654. Puola-Liettuaan kuuluneen Ukrainan rajaseudulle, lähinnä Dneprin alajuoksulle, oli 1400–1500-lukujen aikana muodostunut kasakkayhteisö, joka eli periaatteessa Puolan kuninkaan alamaisuudessa mutta käytännössä toimi usein omapäisesti. Pohjoisemmaksi asettuneet kasakat olivat pääasiassa uskollisia valtiovallalle, kun taas etelämpänä asuneet Zaporožjen kasakat eli zaporogit olivat varsin itsenäisiä. Zaporogien johtajaksi eli hetmaniksi valittu Bohdan H’melnytskyi liittoutui vuonna 1648 Krimin kaanikunnan kanssa ja aloitti sodaksi laajentuneen kansannousun, jonka seurauksena kasakat irtautuivat kokonaan Puolan alaisuudesta, vaikka se ei ilmeisesti ollutkaan H’melnytskyin alkuperäinen tavoite. Elokuussa 1649 solmitussa Zborivin rauhassa Puola tunnusti ensimmäisen kerran kasakoiden hetmanaatin, johon sovittiin kuuluvan suuri osa Ukrainasta. Sopimuksen mukaan hetmanaatti olisi ollut Puolalle alamainen autonominen valtio, mutta sopimukseen sisältynyt maaorjuuden palauttaminen ei tyydyttänyt ukrainalaisia talonpoikia eivätkä Puolan valtiopäivät hyväksyneet kasakoiden vaatimaa muiden kuin ortodoksisen kirkon kieltämistä hetmanaatissa, joten sota puhkesi pian uudestaan.
Sotia ja kapinoita
H’melnytskyin kuoleman jälkeiset vuosikymmenet tunnetaan Ukrainan historiassa raunioitumisen aikana. Kasakkahetmanaatissa oli jatkuvia valtataisteluja ja samanaikaisesti oli vallassa Venäjälle ja Puolalle uskollisia kilpailevia hetmaneja. Vuonna 1658 hetmani Ivan Vyhovskyi liittoutui uudelleen Puolan kanssa Hadjatšissa (Hadjatšin sopimus); hetmanaatista piti tulla Rusjin suuriruhtinaskunta -niminen kolmas osapuoli Puola-Liettuan valtioon. Solmittu unioni purkautui pian, kun tyytymättömät kasakat valitsivat kilpailevaksi hetmaniksi ensin Juri H’melnytskyin ja myöhemmin Venäjää myötäilleen Ivan Brjuh’ovetskyin. Osin hetmanien horjuvan uskollisuuden vuoksi Venäjä alkoi vähitellen kaventaa hetmanaatin autonomiaa ja esimerkiksi Brjuh’ovetskyi taipui vuonna 1665 hyväksymään hetmanaatin verovelvollisuuden Venäjälle. Myöhempi Puolan alainen hetmani Petro Dorošenko sai hetkellisesti vallattua koko vanhan hetmanaatin alueen ja liittoutui Osmanien valtakunnan kanssa sekä Puolaa että Venäjää vastaan, mutta hänkin kukistui lopulta sisällissodassa. Vuoden 1667 Andrusovon rauhassa Venäjä ja Puola-Liettua jakoivat Ukrainan kahtia siten, että raja kulki Dnepriä pitkin. Zaporožjen kasakoiden alue Dneprin alajuoksulla erotettiin hetmanaatista, koska omapäiset zaporogit eivät yleensä totelleet edes hetmania. Nämä ehdot pääosin vahvistettiin vuoden 1686 ”ikuisessa rauhassa”, joka määräsi myös zaporogit Venäjän alaisuuteen. Dneprin länsirannalla sijainnut Kiova ympäristöineen jäi osaksi hetmanaattia. Venäjällä hetmanaattia ja muita kasakoiden autonomisia alueita alettiin myöhemmin kutsua yhteisnimityksellä Vähä-Venäjä (Malorossija).
pienois|Hetmani Ivan Mazepa Hetmanin valta oli suurimmillaan Ivan Mazepan kaudella vuosina 1687–1709, jolloin myös kulttuuri ja taiteet kukoistivat Ukrainassa. Mazepa oli pitkään hyvin lojaali Venäjälle, mutta kesken suuren Pohjan sodan vuonna 1708 hän liittoutui Venäjän vihollisen Ruotsin kanssa. Osasyynä tähän oli se, että tsaari Pietari Suuri ei halunnut liittää kasakoiden sodan aikana valloittamaa Dneprin länsipuolista Ukrainaa hetmanaattiin, vaan aikoi palauttaa sen Puolalle sodan jälkeen. Mazepan vaihdettua puolta Venäjä asetti kilpailevan hetmanin Ivan Skoropadskyin, jota osa kasakoista tuki. Ruotsalaiset ja Mazepan kasakat kärsivät tappion Pultavan taistelussa heinäkuussa 1709 ja paennut Mazepa kuoli hieman myöhemmin. Mazepan seuraajaksi maanpaossa valittu Pylyp Orlyk julisti taistelevansa itsenäisen kasakkavaltion puolesta, mutta kamppailu muuttui toivottomaksi kun hänen tärkein tukijansa Osmanien valtakunta solmi vuonna 1711 Prutin rauhan Venäjän kanssa. Pietari Suuri suhtautui tästä alkaen kielteisesti hetmanaatin autonomiaan, mutta ei lakkauttanut sitä kokonaan.
Mazepan siirryttyä Ruotsin puolelle Venäjän armeija valloitti ja poltti marraskuussa 1708 hetmanaatin pääkaupungin Baturynin. Skoropadskyi siirsi seuraavana vuonna pääkaupungin Hluh’iviin.
Hetmanaatin lakkauttaminen
Ivan Skoropadskyin kuoltua hetmanin virka oli pitkiä aikoja täyttämättä vuosina 1722–1727 ja 1734–1750, jolloin valtaa käyttivät Venäjän keisarin nimittämät hallituskomiteat, ensimmäisellä kaudella Pietari Suuren nimittämä kokonaan venäläisistä koostunut Vähä-Venäjän kollegio ja toisella kaudella keisarinna Annan nimittämä venäläis-ukrainalainen Hetmanihallituksen johtokunta. Skoropadskyin seuraajaksi valittu Pavlo Polubotok kuoli venäläisten vankina Pietarissa, koska hän oli vaatinut kollegion lakkauttamista. Katariina I:n aikana määrättiin, että kasakkajoukot olisivat sota-aikana venäläisen ylipäällikön eivätkä oman hetmaninsa alaisuudessa. Viimeinen hetmani oli vuosina 1750–1764 hallinnut Kyrylo Rozumovskyi, joka keisarinna Elisabetin rakastajan veljenä sai melko itsenäisen aseman ja jätti asiat Ukrainassa paikallisen esikuntansa käsiin oleskellessaan itse Pietarissa. Venäjän hallitsija Katariina Suuri lakkautti lopulta asteittain hetmanaatin lopunkin itsehallinnon. Hetmanin virka lakkautettiin vuonna 1764 ja korvattiin uudella venäläis-ukrainalaisella Vähä-Venäjän kollegiolla, joka myös lakkautettiin yhdessä lopunkin kasakkahallinnon kanssa vuonna 1781. Katariina Suuri lakkautti myös Sloboda-Ukrainan kasakoiden itsehallinnon vuonna 1765 ja Zaporožjen kasakoiden vuonna 1775.
Hallinto
Hetmani valittiin kasakoiden yleiskokouksessa (rada) huutoäänestyksellä ja hallitsi elinikäisesti, ellei häntä syrjäytetty sitä ennen. Hetmanaatissa ei ollut erikseen sotilas- ja siviilihallintoa, vaan ne oli yhdistetty. Lainsäädännön pohjana oli vanha Liettuan laki, sillä Ukraina oli ennen vuotta 1569 kuulunut Liettuaan. Alueellisesta hallinnosta vastasivat kasakkarykmenttien komentajat, ”everstit” (polkovnyk). Varsinkin alkuvaiheessa kasakkahallinto oli aikaansa nähden varsin demokraattinen, mutta myös sangen väkivaltainen. Olojen vakiinnuttua päätöksenteko muuttui harvainvaltaisemmaksi ja pääosa kasakoiden yleiskokousten päätösvallasta siirtyi ylimmille upseereille. Hetmanaatista vuodesta 1667 alkaen erillistä Zaporožjen Sitšiä hallittiin saman tapaan. Sloboda-Ukrainalla taas ei ollut alueellista autonomiaa, mutta sen kasakkayksiköillä oli sisäinen itsehallinto. Mazepan kukistumisen jälkeen Venäjän sekaantuminen hetmanaatin sisäiseen hallintoon lisääntyi ja tsaari alkoi nimittää suoraan kasakoille komentajia ja virkamiehiä.
Hetmanaatissa ei periaatteessa ollut käytössä Venäjän kaltaista maaorjuutta, mutta talonpoikien asema vaihteli ja heikkeni ajan kuluessa. Aatelissääty ja kasakkaylimystö sekoittuivat yhdeksi perinnöllisten maanomistajien yläluokaksi, joka omisti kuitenkin vain osan viljelysmaasta. Juutalaisilta asuminen hetmanaatissa oli kielletty ja myös uniaattikirkon toiminta kiellettiin. Maaorjuus palautettiin pian hetmanaatin lakkauttamisen jälkeen vuonna 1783, mutta se ei koskenut entisiä kasakoita, jotka jäivät vapaiksi talonpojiksi. Ylimmät kasakkasuvut tunnustettiin sittemmin Venäjän keisarikunnassa aateliin kuuluviksi.
Lankamaa
Lankamaa on keskisuuri kylä Laukaan kunnassa Keski-Suomessa. Lankamaa liitettiin Laukaan kuntaan vuonna 1967. Sitä ennen Lankamaa kuului Hankasalmen kuntaan. Lankamaan kylä rajoittuu kolmeen järveen: idässä Kynsivesi, etelässä Leivonvesi ja lännessä Kuusvesi.
Lankamaan harjualue on luokiteltu valtakunnallisesti merkittäväksi alueeksi, kun otetaan huomioon alueen geologiset, biologiset ja maisemalliset arvot sekä luonnontilaisuuden säilyneisyys.
Historia
Lankamaalla on ollut asutusta ainakin 1500-luvulta lähtien. Lankamaa kuului aiemmin Hankasalmen kuntaan, kunnes 1. tammikuuta 1967 Lankamaa liitettiin Laukaan kuntaan. Samalla Lankamaahan liitettiin osa Simunan kylästä sekä Kuusveden ranta.
Invalidiliitto
Invalidiliiton päätäntävaltaa käyttää liittovaltuusto, jossa on 57 jäsentä. Liittovaltuusto valitaan neljän vuoden välein järjestettävällä liittoäänestyksellä. Vuonna 2005 liittovaltuusto valittiin ensimmäistä kertaa postiäänestyksellä. Liittovaltuusto valitsee liittohallituksen, johon kuuluu puheenjohtaja, kaksi varapuheenjohtajaa ja kymmenen muuta jäsentä.
Invalidiliitto on SOSTEn jäsenjärjestö.
Invalidiliitto julkaisee muun muassa IT Invalidityö -lehteä.
Alueorganisaatio
Invalidiliiton aluetoiminta jakautuu kahdeksaan alueeseen ja ruotsinkieliset yhdistykset muodostavat oman toimintayksikkönsä. Lisäksi Invalidiliiton jäseninä on valtakunnallisia jäsenyhdistyksiä, mukaan lukien 14 harvinaissairausyhdistystä.
Kaakkois-Suomen piiri
Lähde: https://www.invalidiliitto.fi/kaakkois-suomi
Valtakunnalliset harvinaisyhdistykset
Lähde: https://www.invalidiliitto.fi/harvinaisyhdistykset
Selkäydinvammatyöryhmä
Selkäydinvammatyöryhmä teki ja antoi esityksiä, lausuntoja, kannanottoja sekä vaatimuksia selkäydinvammaisten ja vaikeasti liikuntavammaisten tarpeiden huomioimiseksi erilaisissa valtakunnallisissa ja paikallisissa asioissa.
Bert Bergsma
Albert "Bert" Bergsma (s. 12. elokuuta 1955 Apeldoorn, Gelderland), on entinen alankomaalainen vapaauimari, joka osallistui Münchenin olympialaisiin 1972, jossa hän ui Alankomaiden 4x100 metrin vapaauintiviestissä (joukkueella Peter Prijdekker, Bergsma, Roger van Hamburg ja Hans Elzerman, aika 3.41,36, 11.sija) ja 4x200 metrin vapaauintiviestissä (joukkueella Prijdekker, Bergsma, van Hamburg ja Elzerman, aika 8.00,87, 10.sija).
Mikko Kalajoki
Mikko Kalajoki (s. 1972 Rovaniemi) on Turussa asuva suomalainen kirjailija. Turun yliopistosta valmistunut Kalajoki on koulutukseltaan filosofian maisteri, ja hän on työskennellyt 1990-luvun lopulta alkaen mainonnan ja viestinnän suunnittelijana. Kalajoki on myös kirjoittanut pakinoita ja kolumneja sekä piirtänyt sarjakuvia useisiin lehtiin.
Tuotanto
Kalajoki voitti keväällä 2015 Lorukilpailu Onnimannin ensimmäisen palkinnon. Syksyllä 2019 Kalajoki sai Kustannusosakeyhtiö Otavan Rikos 2019 -jännitysromaanikilpailussa toisen palkinnon. Teos Kipupiste on kilpailuraadin mukaan "tiivis ja intensiivinen, sysimustan huumorin leikkaama trilleri."
Kalajoen ensimmäinen lastenromaani Almus: Tännetuloa terve valittiin vuoden 2023 Runeberg Junior -palkintoehdokkaaksi sekä Arvid Lydecken -palkintoehdokkaaksi.
Kalajoen ensimmäinen kaunokirjallinen teos oli aikuiseksi kasvamista ja nuorten mielenterveysongelmia kuvaava nuortenkirja Taas mua pohjaan (2005). Kriitikko Tommi Aition mukaan kirjan aiheena oli "nykypäivän nuoren suomalaismiehen pelko, moderni muunnelma klassisesta miehisen häpeän teemasta".
Elokuussa 2014 ilmestynyt romaani Kolme tärkeintä asiaa kertoo perheen hajoamisesta ja ihmisten tavoista selvitä siitä kolmen eri henkilön näkökulmasta. Kriitikko Antti Majander totesi Helsingin Sanomissa, että "Kalajoen tapaisia näkijöitä ei ole koskaan liikaa". Majanderin mukaan "Kolme tärkeintä asiaa asettuu luontevasti humaanin realismin pitkään jatkumoon". Kalajoki on itse määritellyt olevansa kirjailijana ulkopuolinen tarkkailija.
Mikko Kalajoen isoisä oli oululainen kirjailija, kamarineuvos Atte Kalajoki (1914–2004).
Teokset
Lähde
White Hart Lanen rautatieasema
White Hart Lanen rautatieasema on London Overgroundin asema Tottenhamin kaupunginosassa Pohjois-Lontoossa. Asema on Lontoon matkakortin maksualueella 3.
Asemalta on muutaman minuutin kävelymatka Tottenham Hotspurin stadionille White Hart Lanelle. Ottelupäivinä asemalle järjestetään lisäliikennettä. Aseman lähellä sijaitsee myös Brucen klaanin kartano Bruce Castle.
Lillie Langtry
thumb|[[John Everett Millais, A Jersey Lily, muotokuva Lillie Langtrysta, 1878.]] thumb|Mrs. Langtry, valokuva, 1899. Lillie Langtry, oik. Emilie Charlotte Le Breton (13. lokakuuta 1853 Jersey – 12. helmikuuta 1929 Monte Carlo) oli brittiläinen näyttelijä.
Emilie Charlotte Le Breton oli seitsenlapsisen perheen toiseksi nuorin lapsi. Emilie oli ainoa tyttö; hänellä oli kaikkiaan kuusi veljeä, jotka olivat Francis Corbet (1843–1872), William Inglis (1846–1931), Trevor Alexander (1847–1870), Maurice Vavasour (1849–1881), Clement Martin (1851–1927) ja Reginald Le Breton (1855–1876). Kaikki lapset elivät aikuisikään, mutta suurin osa Langtryn veljistä menehtyi 20-30-vuotiaina.
Langtry sai nimen Jersey Lily synnyinpaikkansa mukaan, ja aito amaryllis kantaa joskus hänen nimeään. Häntä pidettiin yhtenä ajan kauneimmista naisista. Brittiläinen taiteilija John Everett Millais maalasi hänestä vuonna 1878 tunnetun muotokuvan "A Jersey Lily". Hänen isänsä William Corbet Le Breton oli kirkkoherra Jerseyn saarella.
Kuuluisimpia Langtryn ihailijoita oli "tuomari" Roy Bean joka jopa nimesi rakentamansa saluunan Jersey Lilyksi, ja saluunassa hänellä oli kuvakopio Millaissin kuulusta taulusta. Tiettävästi Roy Bean ei kuitenkaan ollut koskaan nähnyt/kuullut Langtryn esiintyvän.
Hän avioitui vuonna 1874 Edward Langtryn kanssa pikaisesti aamutuimaan, ennen vuoroveden nousua. Sairastuttuaan samana kesänä lavantautiin hän meni toipumaan Lontooseen, missä hän kauneutensa ansiosta pääsi seurapiireihin. Hänen tyttärensä Jeanne Marie syntyi 1881. Hän muutti Yhdysvaltoihin 1896, sai Yhdysvaltojen kansalaisuuden ja erosi miehestään. Hänen miehensä kuoli 1897. 1899 hän avioitui sir Hugo de Bathen kanssa. Viimeiset vuotensa hän asui Monacossa, ja hänet haudattiin kotisaaren Jerseyn hautausmaalle. Langtry oli myös Walesin prinssin, myöhemmin kuningas Edvard VII, rakastajatar vuosina 1877–1880.
Näyttämöurallaan Langtry teki ensiesiintymisensä Lontoossa 1881. Hänen suurin menestyksensä oli Rosalindin rooli William Shakespeare näytelmässä Miten haluatte.
Langtryn elämästä on tehty 1978 televisiosarja Lillie, jossa Francesca Annis näytteli pääosaa Lillie Langtryna. Häntä on käytetty henkilöhahmona William Wylerin ohjaamassa elokuvassa Lännen mies.
Queenslandin yliopisto
thumb|270px|Hippocratesin patsas Queenslandin yliopiston Lääketieteen ja biolääketieteiden tiedekunnan rakennuksen edustalla, Herstonin kampuksella. Queenslandin yliopisto (, lyhenne UQ) on australialainen julkinen tutkimusyliopisto, joka toimii erityisesti Brisbanessa Queenslandin osavaltiossa. Se perustettiin vuonna 1909, ja on Australian 5. vanhin yliopisto. Yliopistolla on kolme pääkampusta: St. Lucia, Gatton ja Herston sekä joitain muita toimipaikkoja.
Vuonna 2018 ARWU-yliopistoranking (Shanghai-ranking) arvosti Queenslandin yliopiston sijalle 55 maailmassa. Se oli tämän vertailun mukaan Australian toiseksi korkeatasoisin yliopisto edellään vain Melbournen yliopisto, joka oli saman vertailun sijaluvulla 38. Lähestymistavasta riippuen yksi tai kaksi Nobel-palkintoa on osunut Queenslandin yliopistossa toimineille tutkijoille: Peter C. Doherty (lääketiede, 1996) ja John Harsanyi (taloustiede, 1994).
Jo Jo White
Joseph Henry ”Jo Jo” White (16. marraskuuta 1946 Saint Louis, Missouri – 16. tammikuuta 2018 Boston, Massachusetts) oli yhdysvaltalainen koripalloilija. White oli NBA:n pelaajien parhaimmistoa 1970-luvulla: hän voitti Boston Celticsissä sarjan mestaruuden vuosina 1974 ja 1976, ja jälkimmäisenä vuonna hän oli NBA:n finaalien arvokkain pelaaja. Lisäksi White muun muassa pelasi seitsemän kertaa peräkkäin NBA:n tähdistöottelussa. Yhdysvaltain maajoukkueessa White voitti olympiakultaa Méxicossa 1968. Hänet on nimetty Basketball Hall of Fameen, ja Boston Celtics on jäädyttänyt hänen pelinumeronsa.
Elämä ja ura
White pelasi vuodet 1965–1969 Kansasin yliopiston joukkueessa ja voitti Yhdysvaltain miesten maajoukkueessa olympiakultaa Méxicossa 1968 sekä Pan-Amerikan kisojen kultamitalin Winnipegissä 1967. Boston Celtics varasi Whiten NBA:han yhdeksännellä vuorolla vuoden 1969 varaustilaisuudessa. White edusti Celticsiä menestyksekkäästi vuodet 1969–1979, minä aikana hän voitti NBA:n mestaruuden vuosina 1974 ja 1976. Jälkimmäisenä mestaruusvuonnaan White valittiin NBA:n finaalien arvokkaimmaksi pelaajaksi. NBA:n tähdistöottelussa hän pelasi vuosina 1971–1977. Vuonna 1970 White valittiin NBA:n tulokkaiden tähdistöjoukkueeseen ja vuosina 1975 ja 1977 NBA:n kakkostähdistöjoukkueeseen. Celticsin jälkeen White pelasi NBA:ssa vielä kaudet Golden State Warriorsissa ja Kansas City Kingsissä.
Boston Celtics on jäädyttänyt Whiten pelipaidan tämän 10-numerolla. Basketball Hall of Fameen hänet nimettiin vuonna 2015. White kuoli syöpää sairastettuaan Bostonissa 71-vuotiaana 16. tammikuuta 2018.
Christof Duffner
Christof Duffner (s. 16. joulukuuta 1971, Schönwald) on saksalainen mäkihyppääjä ja joukkuemäen olympiavoittaja Lillehammerista 1994.
Joukkuemäen olympiavoiton lisäksi Duffner oli voittamassa joukkuemäen maailmanmestaruutta vuonna 1999 sekä MM-pronssia vuonna 1997. Hänen paras henkilökohtainen arvokisasijoituksensa oli kymmenes sija MM-kisojen 1993 suurmäessä.
Duffner voitti urallaan yhden maailmancupin osakilpailun, Keski-Euroopan mäkiviikon avauskilpailun Oberstdorfissa 1992. Yhteensä hän saavutti viisi maailmancupin osakilpailun palkintokorokepaikkaa. Hän oli parhaimmillaan maailmancupin loppupisteissä kuudes kaudella 1992–1993.
Duffner lopetti uransa vuonna 2004.
Sauli Harjamäki
Sauli Aatos Harjamäki (s. 14. elokuuta 1958 Kurikka) on aktiiviuransa päättänyt suomalainen kestävyysjuoksija. Uransa aikana hän edusti Peräseinäjoen Toivetta, Kauhajoen Karhua sekä Seinäjoen Urheilijoita ja hänen valmentajanaan toimi vuosien 1975-1991 aikana Pentti Koskiaho. Ulkoratojen SM-kisoista Harjamäki saavutti maratonilta kolme pronssia vuosina 1986, 1989 ja 1990. Virallisissa kilpailuissa hän ei ole esiintynyt vuoden 2009 jälkeen.
Lulu (täsmennyssivu)
Lulu tarkoittaa seuraavia:
Albumiini
thumb|200px|Albumiinin rakenne Albumiinit on ryhmä valkuaisaineita eli proteiineja, jotka liukenevat puhtaaseen veteen. Albumiinit on yksi vanhentuneista proteiinien luokitteluun tarkoitetuista ryhmistä. Albumiini syntetisoituu maksassa.
Keskimäärin noin 60 % plasman valkuaisaineista on albumiinia. Se kuljettaa monia siihen sitoutuneita aineita, kuten kalsiumia, rasvahappoja, monia hormoneja sekä lääkeaineita ja muita vierasaineita. Albumiinimolekyylit ovat pieniä, joten se sitoo painoonsa nähden runsaasti vettä. Veren osmoottinen paine johtuukin noin 80-prosenttisesti albumiinista.
Radioisotoopilla leimattua albumiinia voidaan käyttää plasman tilavuuden mittauksessa.
Juri Rjazanov
Juri Rjazanov (21. maaliskuuta 1987 Vladimir, Neuvostoliitto – 20. lokakuuta 2009 Vladimir) oli venäläinen telinevoimistelija, joka voitti urallaan MM-hopeaa joukkuekilpailusta ja MM-pronssia moniottelusta. Lisäksi hän saavutti kaksi EM-mitalia. Hän kuoli autokolarissa kotikaupunkinsa lähellä.
Rjazanov pääsi Venäjän telinevoimistelumaajoukkueeseen vuonna 2006. Heti samana vuonna hän oli voittamassa hopeaa MM-kilpailujen joukkuekilpailussa. Henkilökohtaisesti Rjazanov oli 16. moniottelussa. MM-kilpailuissa 2007 Rjazanov paransi moniottelun sijoitustaan ja oli 13. Euroopan-mestaruuskilpailuissa 2008 Rjazanov voimisteli Venäjän EM-kultaa voittaneessa joukkueessa. Pekingin olympialaisissa Venäjä jäi joukkuekilpailun kuudenneksi.
Vuonna 2009 Rjazanov voitti pronssia EM-kilpailujen moniottelusta ja Venäjän-mestaruuden samassa lajissa. Lontoon MM-kilpailuissa 2009 hän voitti ensimmäisen henkilökohtaisen mitalinsa MM-tasolta. Rjazanov pääsi moniottelun finaaliin vasta kahdeksanneksi parhaana voimistelijana, mutta suoriutui kuitenkin finaalista tasaisesti ja nousi lopulta kolmanneksi. Hän voitti neljänneksi jääneen japanilaisen Kazuhito Tanakan vain 0,1 pisteellä.
Rjazanov kuoli 20. lokakuuta vain viisi päivää MM-mitalinsa jälkeen. Hän oli matkalla kotiinsa Vladimiriin, kun törmäsi vastaantulevaan autoon. Rjazanov kuoli vammoihinsa onnettomuuspaikalla.
Schlemmin kanava
250px|thumb|Schlemmin kanava (sinus venosus scleræ) kuvassa ylhäällä keskellä. Schlemmin kanava on reitti, jota pitkin silmän kammioneste poistuu laskimoon. Se sijaitsee etukammion kulmassa trabekkelivyöhykkeessä. Kanava on nimetty saksalaisen anatomin Friedrich Schlemmin mukaan.
Avokulmaglaukoomassa Schlemmin kanava on tukkeutunut, minkä vuoksi kammioneste ei poistu normaalisti ja silmään kertyy painetta.
Giselle Ansley
Giselle Ansley (s. 31. maaliskuuta 1992 Kingsbridge) on brittiläinen, maajoukkuetasolla myös Englantia edustava, maahockeypelaaja, olympiavoittaja ja Euroopan mestari.
Ansley voitti Ison-Britannian maajoukkueessa olympiakultaa Rio de Janeirossa 2016. Englannin maajoukkueessa Bray on voittanut Euroopan mestaruuden vuonna 2015, EM-hopeaa vuonna 2013 ja EM-pronssia vuonna 2017. Kansainyhteisön kisoissa hän on saavuttanut hopeaa vuonna 2014 sekä pronssia vuonna 2018.
Skálholt
Skálholt tuhoutui tulivuorenpurkauksessa ja maanjäristyksessä vuonna 1784. Hiippakunta lakkautettiin vuonna 1796. Vuonna 1954 Skálholtissa tehtiin arkeologisia kaivauksia, jolloin löydettiin muun muassa piispa Páll Jónssonin kivisarkofagi ja piispansauva.
Suomen rytminen voimistelu
Rytminen voimistelu pääsi alkuun Suomessa 1950-luvulla, kun Työväen Urheiluliiton naisvoimistelijat tutustuivat tähän Neuvostoliitossa kilpaurheiluksi kehitettyyn lajiin. Ensimmäiset Suomen-mestaruuskilpailut järjestettiin vuonna 1971. Laji toimii Suomen Voimisteluliitto ry:n (ruots. Finlands Gymnastikförbund, eng. Finnish Gymnastics Federation) alaisuudessa.
Suomalaisia voimistelijoita
Maria Ringinen on Suomen menestyneimpiä rytmisiä voimistelijoita. Hän oli Suomen mestari kuudesti peräkkäin (vuosina 2003–2008). Olympiapaikka jäi kuitenkin kahdesti niukasti saavuttamatta. MM-kilpailuissa hän kuitenkin ylsi neliottelun finaaliin vuonna 2006 ja sijoittui 20. Hän edusti Elannon Iskua ja hänen valmentajanaan toimi Terhi Toivanen.
Kotijärvi (Jämsä, Hopsu)
Kotijärvi on Jämsän Hopsussa Kankarisveden luoteispuolella sijaitseva 9,3 hehtaarin laajuinen järvi. Etäisyys Jämsän keskustasta on seitsemäntoista kilometriä pohjoisluoteeseen ja Tampereelta 88 kilometriä koilliseen.
Maantiede
Kotijärvi kuuluu Lahnajoen valuma-alueeseen, joka on kolmannen jakovaiheen vesistö Kymijoen päävesistössä. Toinen jakovaihe on Jämsänjoen alue ja ensimmäinen on Jämsän reitin valuma-alue. Lahnajoen valuma-alue kattaa suuren osan Jämsänjoen alueesta, ja sen vakavesistä vain Liesjärvi on yli neliökilometrin laajuinen. Kotijärvi kuuluu valuma-alueen koillisiin järviin.
Jämsässä on toinenkin Kotijärvi, se sijaitsee kaksitoista kilometriä Hopsun Kotijärveltä itään.
Vesijalanjälki
Vesijalanjälki tarkoittaa sitä, kuinka paljon henkilö, yhteisö, valtio tai vastaava on kuluttanut maailman vesivaroja kaikkien kuluttamiensa hyödykkeiden myötä. Kulutettuihin vesivaroihin lasketaan talousveden lisäksi kaikki vesi, joka on tarvittu esimerkiksi viljelyyn, teollisuuden prosesseissa ja tuotteiden valmistukseen.
WWF:n vuonna 2012 julkaiseman raportin mukaan globaali keskiarvo vesijalanjäljelle on 1 358m³ vettä/henkilö/vuosi. Suomalaisten keskimääräinen vesijalanjälki on 1 414 m³ vettä/henkilö/vuosi eli 3 874 litraa vuorokaudessa, josta peräti 47% on peräisin ulkomailta. Suomalaisten vedenkulutuksesta 82% syntyy maataloustuotteiden valmistuksessa ja kulutuksessa, 15% teollisista kulutushyödykkeistä ja loput 3% kotitalouksissa.
Kiinalaisten (1071 m³ vettä/henkilö/vuosi) ja intialaisten (1089 m³/vuosi) vesijalanjälki on maailman pienimpiä, yhdysvaltalaisten 2 842 m³/henkilö/vuosi maailman suurin.
Metsäntutkimuslaitoksen tutkijoiden mukaan vesijalanjälki mittaa huonosti ympäristöhaittoja muun muassa koska vedenkulutuksen haitat riippuvat seudusta. Esimerkiksi yhden A4-paperin vesijalanjälki on 10 litraa, mikä on lähes pelkästään puun luonnossa haihduttamaa vettä, joka palaa kiertoon. Tutkijoiden mukaan vesijalanjäljen käyttäminen veden käytön kestävyyden tai tehokkuuden mittarina on ongelmallista, ja olisi syytä pohtia "mitkä tarpeet ja tahot ajavat näitä ympäristöviestinnässä yhä enemmän käytettyjä, populaareja ja ulkoa koreita mutta sisällöltään usein ristiriitaisia ja hämmentäviä indikaattoreita."
Mauri Gardin
Mauri Gardin (s. 6. tammikuuta 1949 Ylitornio) on suomalainen virkamies. Gardin toimi vuosina 1978–1987 Simon kunnanjohtaja, Rovaniemen maalaiskunnan kunnanjohtajana vuosina 1987–2003 ja Rovaniemen kaupunginjohtajana vuosina 2003–2012. Gardinille myönnettiin kaupunkineuvoksen arvonimi vuonna 2012.
Koulutukseltaan Gardin on yhteiskuntatieteiden maisteri. Hän toimi Ylitorniolla Kansalaisopiston rehtorina vuosina 1973–1978. Hän oli ulkoministeri Paavo Väyrysen poliittinen sihteeri vuosina 1985–1987. Poliittiselta kannaltaan Gardin on keskustalainen.
Mauri Gardinin vanhemmat olivat tiehöylänkuljettaja Niilo Edvard Gardin. (s. 1922 Ylitornio) ja hänen vaimonsa juustola-apulainen Kerttu Katariina Väätämöinen (s. 1922 Simo). Gardin on naimisissa ja hänellä on kolme tytärtä. Hän harrastaa maratonjuoksua, tennistä, kalastusta ja mökkeilyä.
Wang Xinyu
Wang Xinyu (s. 26. syyskuuta 2001 Guangdong) on kiinalainen tennispelaaja. Hän on sijoittunut parhaimmillaan kaksinpelissä WTA-listan sijalle 641 tammikuussa 2018. Junioreiden maailmanlistalla hän on ollut parhaimmillaan neljäntenä.
Wang pelasi ensimmäisen kerran Grand Slam -turnauksen pääsarjassa Australian avoimissa 2018 ansaittuaan sinne villin kortin Aasian ja Tyynenmeren maiden välisissä karsinnoissa.
Stuba Nikula
thumb|Stuba Nikula (vasemmalla) [[Myyrmäen monttu|Myyrmäen montulla elokuussa 2015.]] Jaakko Tuomas Stuba Nikula (s. 23. elokuuta 1972 Espoo) on suomalainen kulttuurivaikuttaja. Joulukuun 2018 alusta Nikula on toiminut Helsingin tapahtumasäätiön (ent. Helsinki-viikon säätiö) toimitusjohtajana. Aiemmin hän toimi Helsingin kaupungin kulttuurijohtajana 2013–2018. Nikula on työskennellyt myös toimitusjohtajana Kaapelitehdasta ja Suvilahden kulttuurikeskusta hallinnoivassa Kiinteistö Oy Kaapelitalossa (2006–2013), Finnish Metal Eventsissä ja Elmu-Yhtiössä. Nikula toimi Taideyliopiston hallituksessa 2018–2021.
Nikula valmistui ylioppilaaksi Tapiolan lukiosta 1991 ja opiskeli Helsingin yliopistossa tietojenkäsittelytiedettä ja matematiikkaa valmistuen maisteriksi 1999. Hänen vanhempansa ovat entinen oikeuskansleri Paavo Nikula ja emeritaprofessori Riitta Nikula. Hänen veljensä on Jone Nikula.
Jorma Piisinen
Jorma Antero Piisinen eli Remontti-Reiska (s. 1. maaliskuuta 1960 Varkaus) on suomalainen juontaja, toimittaja ja itseoppinut rakennus- ja remonttimies ja nykyinen perussuomalainen kansanedustaja, aluevaltuutettu ja kaupunginvaltuutettu Järvenpäässä. Hänet tunnetaan MTV3:lla vuosina 1991–2010 esitetyn Joka kodin asuntomarkkinat -ohjelman juontajana. Piisisestä tuli sen päähahmo vuonna 1993. Julkisuuden myötä Piisisestä tuli suosittu esiintyjä myös erilaisilla messuilla.
Elämä
Nuorempana Piisinen pelasi jääkiekkoa ja harrasti moottoripyöräilyä sekä kehonrakennusta. 1970-luvulla hän edusti puolustajana Helsingin Jokereita SM-liigassa. Piisinen on Helsingin Jokereiden historian nuorin SM-liigassa ottelun pelannut kenttäpelaaja. Piisinen isä ja hänen veljensä olivat rakennusalan ammattilaisia ja yrittäjiä. Piisinen oli kahdeksanvuotias, kun oli ensimmäistä kertaa töissä rakennuksilla. Piisinen on ollut vuodesta 2010 lähtien naimisissa Piia Piisisen kanssa ja heillä on kolme poikaa, Eetu, Leevi ja Mikko, joka on jatkanut isänsä jääkiekkoharrastusta.
Piisinen harrastaa moottoripyöräilyä ja hän toimi muun muassa Tekniikan maailman testausryhmässä 2010, jossa testattiin suuria matkamoottoripyöriä.
Vuoden 2022 aluevaaleissa Piisinen valittiin Keski-Uudenmaan hyvinvointialueelle niin ikään perussuomalaisten ehdokkaana 823 äänellä.
Vuoden 2023 eduskuntavaaleissa Piisinen valittiin kansanedustajaksi Perussuomalaisten listoilta Uudenmaan vaalipiiristä. Hän sai 7 118 ääntä.
Lausunta
Lausunta, lausuntataide tai runonlausunta on runojen suulliseen esittämiseen keskittyvä esittävän taiteen muoto. Lausunta ja runonlaulanta ovat vanhin ja alkuperäinen runouden esitys- ja vastaanottomuoto, joka juontuu ajalta ennen kirjoitettua tekstiä. Kansanrunous ja kansantarinat leviävät yhä monissa kulttuureissa ennen kaikkea suullisen esittämisen kautta.
Lausuntataide Suomessa
Suomessakin lausuntataiteen juurien katsotaan olevan kansanrunouden suullisessa esitysperinteessä, ja toisaalta akateemisessa perinteessä. Tiettävästi ensimmäinen lausuntaesitys tapahtui Turun akatemian juhlassa vuonna 1674, kun muuan ylioppilas lausui latinankielisen kevätelegian. Antoisaa materiaalia runonlausunnan kehitykselle antoivat 1800-luvulla Kalevala, Kanteletar ja muut kansanrunokokoelmat.
Tutkija Katri Mehto katsoo lausuntataiteen kehityksen ja arvostuksen tärkeimpänä alkusysäyksenä olleen nationalismin eli kansallisuusaatteen nousu. Lausuntainnostus alkoi teatteripiireistä: esimerkiksi 1872 perustetun Suomalaisten teatterin (nyk. Suomen Kansallisteatteri) näyttelijöistä moni lausui runoja erilaisissa juhlatilaisuuksissa: ”Lausuntaesitysten ja suomenkielisen ammattiteatterin alkutaival kulkivat käsikädessä aatteellisuuden, paatoksellisen runouden ja mahtipontisen deklamoivan esitystavan kanssa.” Tuon ajan naisnäyttelijöistä moni oli saanut koulutuksensa suomalaiskaupunkien tyttökouluissa, joissa lausunta oli oma oppiaineensa ja sen lisäksi menetelmä oppia äidinkieltä ja vieraita kieliä. Kouluissa lausuntaa voitiin 1900-luvun alussa opettaa myös nimillä kaunopuhe tai kaunoluku (vrt. kaunokirjoitus). Ensimmäinen lausuntataiteen oppikirja oli Kaarola Avellanin Kaunolukemisen opas (1901). Nykyisiä lausuntataiteesta kehittyneitä oppiaineita ovat esimerkiksi draamakasvatus ja suullinen viestintä.
Itsenäistyneessä Suomessa lausunta vakiintui osaksi monia juhlavia seremonioita. Pakollinen lausuntanumero sai aikaan juhlallisuutta ja kosketti tuntoja niin iltamissa kuin hautajaisissakin. Erityisen suosittuja lausuntaesitykset olivat akateemisissa tilaisuuksissa, mutta runonlausuntaa harrastettiin myös työväentaloilla, joihin Elvi Sinervo kehitti antiikin teatterin henkisiä kuorolausuntaesityksiä. Ryhmälausunta oli suosittua myös nuorisoseuroissa. Lausunta oli muiden taidelajien mukana vahvasti myös Nuoren Voiman Liiton toiminnassa, kuten 1940-luvun lopulla aloitetuissa henkisissä kilpailuissa, josta kehittyi Nuorison taidetapahtuma. Vuonna 1938 perustettiin Suomen Lausujain Liitto. Martta Bröyer kehitti 1910- ja 1920-luvulla oman Bröyer-taidesuunnan, jossa yhdistyvät lausunta ja liikunta. Etenkin kansanrunoutta esittivät näyttelijät Olga Poppius, Kastehelmi Karjalainen ja Elli Tompuri, modernimpaakin runoutta muun muassa Veikko Sinisalo ja Eeva-Kaarina Volanen. .
Ella Erosen lausuma Maamme-laulu Tukholman stadionilla talvisodan aikana 1940 on Katri Mehton mukaan nationalistisen perinteen ”myyttisiin mittoihin kohonnut kirkastuma, kansakunnan, historian ja aatteen kollektiivinen juhlahetki”. Sen jälkeisissä lehtikirjoituksissa Ella Erosta luonnehdittiin ”koko hätääkärsivän Suomen ääneksi”.
Radio oli 1900-luvun alkuvuosikymmeninä tärkeä runouden ja lausuntataiteen välittäjä, kun taas televisioon lausuntaesitykset eivät niukan visuaalisuutensa vuoksi enää kovin hyvin sopineet. Kirjallisia äänilevyjä julkaistiin 1960-luvulla kymmenkunta vuodessa, ahkerimpana levyttäjänä lausuntataiteilija Yrjö Jyrinkoski, joka myös kiersi ahkerasti Suomen koulussa antamassa lausuntaesityksiä. Omia runojaan äänilevyille lukivat muun muassa Pentti Saarikoski ja Aino Kallas.
Lausuntataiteen kultakausi alkoi taittua modernin runouden murroksessa 1950–1960-luvuilla. Vanhan sukupolven lausuntataiteilijat eivät lämmenneet loppusoinnuttomien ja epäsovinnaisia mielikuvia tarjoilevien uusien runojen suulliseen esittämiseen, eikä nuoresta sukupolvesta toisaalta noussut uusia lausujia.
1970-luvun lopulla lausuntataide sai oman kesäfestivaalinsa, Kajaanin Sana ja sävel -tapahtuman (nyk. Kajaanin Runoviikko). Lausunta oli lajina mukana vielä ainakin vuoden 1983 Nuorison taidetapahtumassa. Vuodesta 1967 Yle Radio 1 on lähettänyt harvakseltaan ohjelmaa Tämän runon haluaisin kuulla. Vuosina 2002–2012 Yle TV 1 -kanavalla esitettiin Levyraadista muunneltua Runoraati-ohjelmaa, jossa runoilijoiden esityksiä omista runoistaan pisteytettiin. Vuonna 2012 television kykyjenetsintäohjelma Talent Suomen neljännen tuotantokauden voitti seitsemänvuotias kiiminkiläinen runonlausuja Daniel Helakorpi.
Lavarunous
Lausuntataiteen nykyaikaiseksi muodoksi on noussut Yhdysvalloissa 1980-luvulla syntynyt poetry slam, lavarunous, joka tuli Suomeen vuosituhannen vaihteessa. Ensimmäiset lavarunoustapahtumat pidettiin ruotsiksi Uudessakaarlepyyssä vuonna 1999 ja suomeksi Kuopiossa vuonna 2000.
Nanchang Q-5
Nanchang Q-5 on Kiinassa MiG-19:stä modifioitu rynnäkkökone, jota voidaan käyttää myös torjuntahävittäjänä. Vientiversion nimenä on A-5. Koneessa oli kaksi Shenyang WP-6 suihkumoottoria. Vuonna 1958 aloitetussa työssä pyrittiin kasvattamaan koneen kykyä kuljettaa asekuormaa, mikä lisääntyikin 50 prosenttia. Ensilento tapahtui kesällä 1965. Koneen enimmäisnopeus oli 1 190 km/h ja lakikorkeus 16 000 metriä. Koneessa on tutka. Tuotantoyksilöiden toimitukset alkoivat 1970.
Käyttö
Nanchang Q-5 lienee 2010-luvun päättyessä ollut käytössä Pohjois-Korean ilmavoimissa. Koneita on toimitettu Pakistaniin, Bangladeshiin, Sudaniin ja Myanmariin. Xi’an JH-7 on korvannut konemallin.
Fibrinogeeni
Fibrinogeeni on ihmisten ja kaikkien muiden selkärankaisten veressä oleva proteiini. Se on pakollinen osa normaalia veren hyytymistä. Fibrinogeenit pilkkoutuvat trombiinin avulla fibriineiksi, joista verihyytymät pääosin koostuvat. Hyytymissä useat fibriinit ovat yhtyneet suureksi ei-veriliukoiseksi kovalenttiseksi verkostoksi. Hyytymien rakenteeseen osallistuvat tosin myös verihiutaleet.
Ihmisten fibrinogeeni on tankomainen glykoproteiini. Se koostuu kahdesta usein samanlaisesta puolikkaasta, jotka ovat yhtyneet symmetrisesti ja pitkittäin. Kummassakin puolikkaassa on 3 toisiinsa kiertynyttä peptidiketjua: α- β- ja γ-ketjut. Ketjut ja puolikkaat ovat toisissaan disulfidisidoksin kiinni. Vaihtoehtoinen silmukointi tuottaa ketjuista muutamia muunnelmia, joita on kaikilla ihmisillä normaalisti veressään, mutta osaa niistä on vain vähän.
Geenit
Ihmisten fibrinogeenin α- β- ja γ-ketjua koodaavat geenit ovat vastaavasti FGA, FGB ja FGG. Ne ovat kromosomissa 4 kohdassa 4q31.3–32.1, jossa niiden järjestys on FGG, FGA ja FGB.
FGA-geenin pituus on 7.6 kiloemäsparia (kbp) ja siinä on 6 eksonia. FGB-geenin pituus on 8 kbp ja siinä on 8 eksonia. FGG-geenin pituus on 8.5 kbp ja siinä on 10 eksonia.
Rakenne
Ihmisten fibrinogeeni on noin 45 nanometriä pitkä tankomainen glykoproteiini. Se on heteroheksameeri eli siinä on 6 peptidiketjua, joista osa on keskenään erilaisia. Fibrinogeenissä on 2 puolikasta. Nämä ovat usein keskenään identtisiä ja kukin puolikas koostuu aina 3:sta eri peptidiketjusta: α- β- ja γ-ketjuista. Ketjut ovat osin kiertyneet toistensa ympärille kolmoiskierteeksi, joka on kiertynyt kierre.
Vaihtoehtoinen silmukointi tuottaa peptidiketjuille eri muunnelmia. Veren fibrinogeenistä pääosa koostuu Aα-, Bβ- ja γA-muunnelmista. Näissä on vastaavasti 610, 461 ja 411 aminohappoa. Niistä koostuvan fibrinogeenin massa on noin 340 kDa.
Vaihtoehtoinen silmukointi
pienoiskuva|350px|Yleiset muunnelmat. Yllä: γA/γ'-muunnelma. Alla: Fibrinogeeni-420. Silmukointi tuottaa kullekin β- ja γ-ketjulle 2 verrattain yleistä keskenään eri muunnelmaa.
1–2 % ihmisveren fibrinogeeneissä molemmat Aα-ketjut ovat korvautuneet pidemmällä ketjulla. Tällöin fibrinogeenin massa on 420 kDa. Sitä sanotaan fibrinogeeni-420:ksi. Pidentyneiden α-ketjujen C-terminaalit ohittavat E-domeenin. Ketjut tuottavat domeenista hieman eteenpäin oman pallomaisen domeenin, αEC:n, joita on vain fibrinogeeni-420:ssä.
Tuotto
Ihmisillä fibrinogeeni muodostuu pääosin maksassa, joka tuottaa sitä vuorokausittain noin 1.7–5 g. Soluissa fibrinogeenin ketjut päätyvät solulimakalvostoon, jossa ne muun muassa glykosyloidaan ja kootaan fibrinogeeniksi. Soluista ne erittyvät kokonaisina heksameereinä vereen. Suuri osa tosin varastoituu maksasoluihin. Fibrinogeenien puoliintumisaika veriplasmassa on noin 3–5 päivää ja pitoisuus normaalisti 2–4 g/l. Pitoisuus voi vaihdella näistä arvoista merkittävästi ja kohoaa muun muassa tulehduksellisissa sairauksissa.
Hyytymän muodostus
vasen|pienoiskuva|470px|Fibriinihyytymän muodostus. 1. Trombiinit (IIa) poistavat FpA:ita, joista jäljelle jääneet Aα-tyngät yhtyvät γA-ketjuihin D-domeeneissa. Fibriinikuituja muodostuu. 2. Pian IIa:t poistavat FpB:itä ja αC-domeenit vapautuvat niistä. FpB:istä jääneet tyngät yhtyvät Bβ-ketjuihin D-domeeneissa. Vapaiden αC:iden tukemana kuidut voivat alkaa haarautua bilateraalisesti (Bi) tai ekvilateraalisesti (Eq). 3. Tekijä XIIIa tuottaa verkkosidoksia muun muassa Aα–Aα ja γA–γA välille. Trombiini poistaa nopeimmin Aα-ketjun N-terminaalin läheltä sen fibrinopeptidin A -domeenin (FpA). Aα-ketjun uusi N-terminaali (Gly-Pro-Arg) voi yhtyä ei-kovalenttisesti toisen fibrinogeenin γA-ketjun muodostamaan kuopan aminohappoihin Q329, D330, H340 ja D364. Kuoppa on D-domeenissa.
Hieman pidemmällä aikavälillä trombiini leikkaa Bβ-ketjun N-terminaalisen fibrinopeptidin B (FpB). Ketjulle muodostuu E-domeeniin uusi N-terminaali (Gly-His-Arg). Tämä yhtyy viereisen fibrinogeenin Bβ-ketjun muodostaman kuopan aminohappoihin G397 ja D398, jotka ovat D-domeenissa. Tämä viereinen fibrinogeeni on jo Aα:n sitoma. FpB:n irrotessa saman fibrinogeenin Aα-ketjun C-terminaalinen αC-domeeni vapautuu E-domeenista.
Edellä muodostuneet fibriinit kasvavat kuiduiksi. Ne alkavat haarautua vapaiden αC-domeenien ansiosta saavutettuaan vasta noin 600–800 nanometrin pituuden. Tällöin alkaa muodostua fibriiniverkostoa. Veren tekijä XIIIa tuottaa kuitujen ja verkkojen lysiinien (K) ja glutamiinien (Q) välille verkkosidoksia. XIIIa tuottaa tällaisen kovalenttisen sidoksen γA-ketjun C-terminaalin K406 ja Q398 ja/tai Q399 välille, jolloin muodostuu eri fibriinien välisiä γA–γA-sidoksia. Aα-ketjuihin se tuottaa sidoksia Q221, Q237, Q328, Q366 ja useiden eri lysiinien välille, jolloin muodostuu fibriinien välisiä Aα–Aα-sidoksia.
Hajoaminen
Fibriinihyytymän hajoaminen eli fibrinolyysi tapahtuu, jotta verenkierto voi normalisoitua ja vaurioitunut kudos korjautua. Veren plasminogeeni päätyy hyytymään, johon se sitoutuu. Hyytymässä olevat verestä tulleet plasminogeenin kudosaktiaattorit (tPA) pilkkovat plasminogeenin aktiiviseksi plasmiiniksi. tPA:iden toiminta tehostuu eritoten niiden ollessaan kiinni fibriinissä. Ollessaan vapaana veressä tPA:iden entsyymiteho on heikko. Muualla vaurioalueella olevat plasminogeenin urokinaasiaktivaattorit (uPA) pilkkovat plasminogeeniä plasmiiniksi. tPA:n tai uPA:n tuottama plasmiini voi pilkkoa useiden eri lysiinien viereisiä sidoksia fibrinogeenissä.
Sairaudet
Jos normaalista poikkeavaa fibrinogeeniä ilmenee veressä, kutsutaan tätä dysfibrinogenemiaksi. Jos veressä ei ole lainkaan fibrinogeeniä, kyse on afibrinogenemiasta. Jos pitoisuudet ovat alhaiset, mutta fibrinogeeniä on veressä, kyse on hypofibrinogemiasta. Edeltävät fibrinogenemiat voivat ilmetä muun muassa maksavaurioiden tai joidenkin syöpien takia. Myös α- β- tai γ-ketjuja koodaavien geenien mutaatiot voivat aiheuttaa liian tehotonta tai tehokasta fibrinogeenin toimintaa ja johtaa johonkin fibrinogenemiaan. Hypo- ja afibrinogenemiaa aiheuttavat mutaatiot periytyvät autosomaalisesti ja resessiivisesti.
Sierra Nevada (Espanja)
thumb|Sierra Nevadaa. Sierra Nevada on vuoristo Espanjan Andalusiassa. Siellä sijaitsee muun muassa manner-Espanjan korkein huippu, Mulhacén (3 482 metriä).
Fibrinogeeni
Sairaudet
Afibrinogenemiaa ilmenee α- β- tai γ-ketjujen toimimattomuutta aiheuttavien mutaatioiden suhteen homotsygooteilla. Se ilmenee noin 1–2:lla ihmisellä miljoonasta. Oireet ovat vakavia. Niihin liittyy kasvanut kuolleisuus muun muassa pääkallonsisäisiin verenvuotoihin. Yleensä tauti todetaan jo vastasyntyneillä napanuoran leikkauskohdan runsaan verenvuodon takia. Afibrinogenemiassa mutaatiot johtavat virheellisiin fibrinogeenejä, jotka eivät erity ulos niitä tuottavista soluista. Heterotsygootit ovat usein oireettomia. Osalla voi silti ilmetä hypofibrinogenemiaa, jonka oireet ovat sitä vakavampia, mitä alhaisempia veren fibrinogeenipitoisuudet ovat. Jos veriplasman fibrinogeenipitoisuus on 1 g/l tai alle, oireet ovat usein vakavia.
Sierra Nevada (Espanja)
Sierra Nevada on suosittu erityisesti hiihtolomakohteena sillä sen rinteet myötäilevät Välimeren rannikkoa, joka tunnetaan yleisesti lämpimästä ilmastostaan. Sen juurella sijaitsevat Granadan ja Almerían kaupungit.
Fibrinogeeni
Sairaudet
Dysfibrinogenemia periytyy lähinnä autosomaalisesti ja dominantisti. Oireet ja niiden vakavuus riippuu mutaatioista. Noin 10 %:lla sitä potevista ilmenee kohonnut riski saada veritulppa liian tehokkaan hyytymisen takia. Noin 20–25 %:lla ilmenee lisääntynyttä verenvuotoa. Myös keskenmenoriski voi olla kohonnut tautia potevilla naisilla.
Joseph Avenol
Joseph Louis Anne Avenol (9. kesäkuuta 1879 Melle, Ranska – 2. syyskuuta 1952 Duillier, Sveitsi) oli ranskalainen poliitikko ja diplomaatti. Hän oli Kansainliiton pääsihteeri vuosina 1933–1940.
Avenol syntyi katoliseen perheeseen Melleen, lähelle Poitiersia.
Keltalevät
Keltalevät eli keltaviherlevät eli leväflagellaatit (Xanthophyceae) on ruskeisiin leviin kuuluva leväryhmä, johon kuuluu noin 600 lähinnä makeissa vesissä elävää lajia. Muutamia lajeja on tavattu myös merivedestä ja kosteasta maasta. Sukuja on kuvattu noin 100. Valtaosa on yksisoluisia tai pieniä kolonioita muodostavia lajeja, mutta myös muutamia monisoluisia sekovarsia tuottavia lajeja tunnetaan. Keltalevät on yleensä esitetty kaari- tai luokkatason taksonina.
Keltalevät on aiemmin luettu kokonaan toiseen eliökuntaan kuuluviin viherleviin (Chlorophyta) tai kultaleviin (Chrysophyta), joista ne kuitenkin eroavat usealla tavalla. Erot löytyvät soluseinän ja lepoitiöiden hienorakenteesta ja yhteyttämispigmenteistä. Niiden viherhiukkasissa on vaucheriaksantiinia, joka antaa keltaleville kellanvihreän värin. Keltalevät käyttävät ravintovarastonaan öljyä. Suurimmalla osalla ei ole uintisiimoja, mutta liikuntakykyisiäkin lajeja on. Soluseinä koostuu usein kahdesta limittäin sijoittuneesta puoliskosta piilevien tapaan. Keltalevien soluseinä koostuu selluloosan ja pektiinin ohella huomattavasta määrästä piitä. Ne lisääntyvät pääasiassa suvuttomasti itiöiden avulla; poikkeuksen muodostaa yksi ryhmän tunnetuimmista suvuista letkulevät (Vaucheria), jonka rihmamaisessa sekovarressa on suvulliseen lisääntymiseen erikoistunut rakenne.
Viktorija Tomova
Viktorija Tomova (, s. 25. helmikuuta 1995 Sofia) on bulgarialainen tennispelaaja. Hän on sijoittunut parhaimmillaan kaksinpelissä WTA-listan sijalle 130 toukokuussa 2017.
Ossi Oikarinen
Ossi Oikarinen (s. 3. toukokuuta 1970) on suomalainen Formula 1 -sarjassa työskennellyt insinööri. Oikarinen on työskennellyt myös DTM-sarjan Team Rosbergissa ja BMW:n tiimissä. Marraskuusta 2014 lähtien Oikarinen on työskennellyt A-lehtien Tuulilasi-lehden testaustoiminnan päällikkönä.
Koulutus ja ura
Insinöörityön Oikarinen teki Saksassa ja jäi töihin uuneja teollisuuskäyttöön valmistavaan yritykseen. Sieltä Oikarinen siirtyi seuraavana vuonna tuotekehityspuolelle englantilaiseen yritykseen, joka valmistaa muun muassa iskunvaimentimia kilpa-autoihin. Oikarinen sai tässä työssä ensikosketuksen huippukilpa-autoiluun kiertäessään muutamissa kilpailuissa Formula 3 -tallien mukana sekä MM-ralleissa asiakkaiden mukana.
Formula 1
Seuraavana vuonna Oikarinen haki avointa työpaikkaa formulatalli Arrowsilla. Hänellä katsottiin olevan oikea kokemus- ja koulutuspohja, joten hänet valittiin kahden muun lisäksi noin 200 hakijan joukosta. Työt Oikarinen aloitti joulukuussa 1997.
Oikarinen toimi Formula-uransa alussa datainsinöörinä Arrowsin F1 -tallissa (1997–2000), ja oli Toyotan palkkalistoilla kaudet 2001–2006. Toyotalla ollessaan hän toimi muun muassa Jarno Trullin kisainsinöörinä.
Elokuussa 2006 Oikarinen lopetti työt Toyotalla Turkin osakilpailun jälkeen. Tammikuussa 2007 vahvistettiin Oikarisen siirtyvän BMW Sauberille, jossa hän aloitti 2. huhtikuuta päätesti-insinöörinä.
Maaliskuussa 2009 Oikarinen liittyi Ferrarin F1-tiimiin. Hän vastasi tallin testaustoiminnasta.
Televisiokommentaattorina
Vuonna 2013 Oikarinen liittyi mukaan MTV:n F1-asiantuntijatiimiin. Hän työskenteli MTV:llä kommentaattorina vuoteen 2021 asti, jolloin formuloiden televisio-oikeudet siirtyivät MTV:ltä Viaplaylle. Oikarinen aloitti Viaplayn F1-kommentaattorina vuonna 2022.
Suolahti
Suolahti on entinen Suomen kaupunki, joka sijaitsi Keski-Suomessa. Suolahden kaupungissa asui 5 368 asukasta (31.12.2006) ja sen pinta-ala oli 67,48 km², josta 9,75 km² oli vesistöjä. Väestötiheys oli 95,19 asukasta/km².
Historia
Suolahden kauppala perustettiin vuonna 1932, jolloin Äänekosken kunta jaettiin Suolahden ja Äänekosken kauppaloiksi sekä Äänekosken maalaiskunnaksi. Suolahdessa toimi Sisä-Suomen suojeluskuntapiirin esikunta vuosina 1940–1944 ja Suolahden sotilaspiirin esikunta 1944–1956.
Suolahden kirkko rakennettiin 1940, ja vuonna 1946 perustettiin Suolahden seurakunta (aiemmin Äänekosken seurakunnan alue käsitti myös Suolahden). Kaupungiksi Suolahti muuttui vuonna 1977. Äänekosken ja Suolahden kaupungit sekä Sumiaisten kunta yhdistyivät vuoden 2007 alussa. Kuntaliitoksessa syntyneen kaupungin nimeksi tuli Äänekoski. Uuden Äänekosken kaupungin vaakunaksi tuli Suolahden kaupungin vaakuna.
Toisin kuin yleensä niitä Suomen kuntien nimiä, jotka ovat lahti-loppuisia yhdyssanoja, Suolahden nimeä taivutetaan Lahden tavoin paikallisuutta ilmaistaessa sisäpaikallissijoissa.
Suolahdessa on kaksi rautatieasemaa, Suolahden Wanha Asema ja Suolahden rautatieasema. Suolahdessa on myös Valtran (aiemmin Valmet) traktoritehdas.
Suolahden pitäjäruoaksi nimettiin 1980-luvulla suolamuikkumuhennos.
The Alan Parsons Project
The Alan Parsons Project (APP) oli brittiläinen progressiivinen rockyhtye, jonka Alan Parsons ja Eric Woolfson perustivat vuonna 1975. Yhtye oli koko elinkaarensa ajan studioprojekti, eikä se konsertoinut lainkaan, sillä Woolfson ja Parsons näkivät itsensä ensisijaisesti säveltäjinä ja tuottajina eivätkä esiintyjinä. The Alan Parsons Project julkaisi vuosien 1976 ja 1987 välillä yhteensä kymmenen albumia. Suosituimmillaan yhtye oli 1970-luvun lopulla ja 1980-luvun alussa, jolloin se oli yksi suosituimmista taiderock-yhtyeistä.
Parsons ja Woolfson olivat yhtyeen ainoat varsinaiset jäsenet. Heidän lisäkseen yhtyeen jokaisella albumilla soitti kitaristi Ian Bairnson. Muita pitkäaikaisia jäseniä olivat basisti David Paton ja orkestraatioista vastannut Andrew Powell. Osa yhtyeen soundia olivat vaihtuvat laulusolistit. Yhtyeen suurimmat hitit ”Time”, ”Eye in the Sky” ja ”Don’t Answer Me” lauloi Eric Woolfson. Tunnettuja kappaleita ovat myös Lenny Zakatekin laulamat ”I Wouldn’t Want to Be Like You” ja ”Games People Play” sekä urheilutapahtumien sisääntulomusiikkina suosittu instrumentaali ”Sirius”.