cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Olaus Magnus
Koulutus
Olaus Magnus syntyi varakkaaseen Svinefotin porvarisperheeseen. Hän kävi koulunsa Linköpingissä ja Västeråsissa. Tämän jälkeen hän opiskeli Rostockissa ja todennäköisesti myös Kölnissä. Opinnot Saksan yliopistoissa kestivät yhteensä seitsemän vuotta. Hän seurasi opinnoissaan vanhempaa veljeään Johannes Magnusta. Veljekset ottivat opintielle lähtiessään ajan tavan mukaan uuden sukunimen. Käyttöön tuli poikien isoisän isän sukunimi Store, joka käännettiin latinaksi (Magnus). Veljekset on kirjattu tällä nimellä yliopistojen matrikkeleihin.
Pappina
Valmistuttuaan maisteriksi Olaus sai paikan Uppsalan tuomiokapitulin kaniikkina. Hän toimi myös Pohjolan anekaupan Norlannin alueen alempana asiamiehenä. Tehtävään liittyi tarkastusmatkoja, sillä Rooma tarvitsi tehokasta anekauppaa kustannustensa kattamiseksi. Olaus teki keväällä 1518 ratsain matkan alueensa rajaseuduille ja kävi samalla myös Norjassa. Seuraavana vuonna hän teki toisen tarkastusmatkan Tornionjokilaaksoon. Näillä matkoilla Olaus loi perustaa tulevalle kirjalliselle toiminnalleen.
Ulkomailla
Rooman-matkansa jälkeen Olaus Magnus asui ulkomailla. Hän työskenteli Kustaa Vaasan poliittisena ja taloudellisena lähettiläänä muun muassa Itämeren alueen hansakaupungeissa. Hänen vakinaiseksi asuinpaikakseen tuli Danzigin vapaakaupunki, joka oli tuolloin Puolan suojeluksessa. Danzigissa asui myös hänen veljensä Johannes, joka oli asettunut sinne toimittuaan Puolan kuninkaan neuvonantajana.
Västeråsin valtiopäivät vuonna 1527 merkitsivät käännekohtaa Ruotsin kirkkohistoriassa. Kustaa Vaasan uskonnolliset uudistukset murskasivat kirkon vallan ja aloittivat luterilaisen uskonpuhdistuksen. Koska Olaus ja Johannes Magnus vastustivat uskonpuhdistusta ja pitivät kiinni katolisesta uskostaan, Kustaa Vaasa erotti heidät vuonna 1530 kirkollisista tehtävistä. Veljesten Ruotsiin jäänyt omaisuus takavarikoitiin kruunulle ja he menettivät mahdollisuuden palata Ruotsiin. Olauksesta tuli hiippakuntansa menettäneen arkkipiispaveljensä sihteeri eli kansleri.
Olaus Magnus aloitti suuren Pohjolaa koskevan kartastonsa kokoamisen Danzigissa, missä hän asui kaikkiaan kymmenen vuotta. Tarkastusmatkat Ruotsin ja Norjan pohjoisilla alueilla olivat herättäneet hänen kiinnostuksensa alueen historiaan ja maantieteeseen. Euroopassa liikkuessaan hän oli havainnut, ettei Pohjolasta tiedetty paljoakaan. Harvat aluetta kuvanneet kartat, kuten keskiajan maantieteen auktoriteettina pidetyn Klaudios Ptolemaioksen Geografia-teos, antoivat siitä Olauksen mukaan virheellisen kuvan. Hän halusi omalla kartallaan korjata tilanteen ja tehdä samalla propagandaa reformaatiota vastaan. Kartan oli tarkoitus osoittaa eteläisen Euroopan oppineille, miten suuren ja mielenkiintoisen alueen katolinen kirkko oli menettämässä reformaation myötä.
Carta marina
thumb|350px|Carta marina.
Magnuksen veljekset muuttivat vuonna 1537 Venetsiaan, jossa Olaus Magnuksen kartta painettiin ja julkaistiin kaksi vuotta myöhemmin. Karttaa ryhdyttiin kutsumaan sen otsikon ensimmäisten sanojen mukaan nimellä Carta marina.
Pohjola sai Carta marinassa ensimmäistä kertaa historiassa tunnistettavan hahmonsa. Kartta on kuvitettu ja se esittelee eri valtakuntien ja alueiden sodankäyntitaktiikoita, elinkeinoja, uskonnollisia menoja ja tapoja. Olaus Magnus kirjoitti kartan liitteeksi italian- ja saksankieliset selityskirjaset. Carta marinasta tuli tärkein Pohjolaa kuvaava kartta sadaksi vuodeksi. Tarkempi kuvaus syntyi vasta 1600-luvulla. Kartta julkaistiin painoteknisistä syistä yhdeksänä eri lehtenä. Se oli aikoinaan maailman toiseksi suurin kartta.
Historia de gentibus septentrionalibus
Veljekset muuttivat Venetsiasta Roomaan. Johanneksen kuoleman jälkeen vuonna 1544 Olaus nimitettiin hänen jälkeensä Uppsalan katoliseksi arkkipiispaksi. Arvonimi oli lähinnä kunnianosoitus, sillä sellaista katolista hiippakuntaa ei enää ollut olemassa.
Roomassa Olaus paneutui tieteelliseen työskentelyyn. Hän toimitti valmiiksi ja painetuiksi veljensä laatimat historiateokset eli Ruotsin kuningaskronikan ja Uppsalan kirkonistuimen historian. Kirjat korostavat katolisuudelle edullisia puolia ja niissä voidaan nähdä kritiikkiä uskonpuhdistusta vastaan.
Olaus Magnuksen mittava pääteos Historia de gentibus septentrionalibus eli Pohjoisten kansojen historia ilmestyi vuonna 1555. Ensimmäisessä latinankielisessä painoksessa oli 22 kirjaa, 476 lukua ja 815 sivua. Kirja käännettiin heti useille eri kielille, joskin lähes aina lyhennettynä.
Kirja on ensimmäinen Euroopan alueen kansoista kirjoitettu seikkaperäinen kuvaus. Kirja käsittelee aluetta ja sen kulttuurihistoriaa laajasti. Maantiede ja kansatieteelliset tapainkuvaukset kuuluivat olennaisena osana historiankirjoitukseen 1500- ja 1600-luvuilla. Laaja-alaisuus kävi ilmi jo historia-sanassa, joka tarkoitti alun perin tiedon hankkimista kaikesta siitä, mitä pidettiin tietämisen arvoisena.
Olaus Magnus piti tutkimuksensa perustana Aristoteleen oppeja, joiden mukaan kylmien seutujen asukkaat ja eläimet ovat voimakkaampia ja urhoollisempia kuin eteläisemmät rotunsa edustajat. Eniten kritiikkiä on kohdistettu kirjoittajan liioittelevaan tyyliin. Olaus Magnus noudatti aikansa goottilaista historiankirjoituksen perinnettä ja oli uskollinen käyttämälleen aineistolle.
Kirja sisältää taistelukuvauksia, jotka liittyvät Sten Sturen sotaan vuosina 1495–1497. Kirjassa on runsas kuvitus. Kuparipiirroksia on jokaisen luvun alussa. Kuvalaatat veistettiin Roomassa ja siihen yhdistyvät näin myös italialaisten veistäjien tyylit ja käsitykset. Kuvitus tuo ilmi erilaisia ajan tapoja ja töitä, kuten pohjoisen kalastusta.
Historia de gentibus septentrionalibusin kuvitusta
thumb|left|200px|[[Kääpiöt taistelevat kurkia vastaan]] thumb|left|200px|Kalastusta
thumb|left|200px|Metsästäjiä [[sukset|suksilla]] thumb|left|200px|[[Merihirviö|Merikäärme]]
Olaus Magnus ja suomalaiset
Olaus Magnus kuvasi teoksessaan Pohjoisten kansojen historia myös Suomea. Se oli hänen mukaansa merkillinen maailman kolkka, jossa ihmiset kulkivat syvässä lumessa kaarelle taivutetuilla puulaudoilla. Olauksen esittämät tiedot Suomesta olivat etupäässä kuulopuheisiin perustuvia anekdootteja. Näin hän esimerkiksi kuvaa italialaisten matkakokemuksia: "Joskus Italiasta palaavat papit tuovat huvikseen mukanaan Pohjolaan kypressin juuresta tehtyjä levyjä, jotka muistuttavat värivivahteissaan riikinkukon pyrstöä ja niitä pidetään ihmeinä. Lasia ei käytetä lainkaan tai vain perin harvoin näiden kansojen pöydässä juopuneiden mellastuksen vuoksi."
Olaus Magnuksen tarkoitus oli Pohjoisten kansojen historiassa korostaa sitä pysyvää vaaraa, jossa suomalaiset elivät moskovalaisten vuoksi, sekä suomalaisten villeyttä ja urhoollisuutta, jotka olivat sota-aikana hyviä ominaisuuksia. Se, että suomalaiset olivat selvinneet niin hyvin taisteluissa Venäjän lukemattomia sotalaumoja vastaan, johtui Olaus Magnuksen mukaan heidän maagisista ominaisuuksistaan ja taidosta hyötyä salaisista luonnonvoimista, mikä kaikki oli tehnyt viholliselle mahdottomaksi tunkeutua syvemmälle heidän maahansa ja käydä heidän kanssaan lähikamppailuun.
Kuolema
Olaus Magnus kuoli Roomassa 1. elokuuta 1557. Hän vietti elämänsä viimeiset vaiheet ruotsalaisen Pyhän Birgitan mukaan nimetyssä luostarissa. Olaus haudattiin Santa Maria dell'Anima-kirkkoon.
Olaus Magnus fiktiossa
Milja Kauniston Olavi Maununpoika kirjasarja
Eesti Televisioon
ETV (tai Eesti Televisioon, ) on virolainen televisiokanava.
Eesti Televisioon yhdistyi 1. kesäkuuta 2007 Eesti Raadion kanssa muodostaen Eesti Rahvusringhääling (ERR) -nimisen yleisradioyhtiön. Ensimmäinen Eesti Televisioonin lähetys nähtiin 19. heinäkuuta 1955 silloisessa Neuvosto-Virossa.
Pipetti
thumb|Muovisia pasteur-pipettejä 100ml keitinlasissa Pipetti eli nostopilli tai tiputin on laboratorioväline, jonka tarkoituksena on mitata hyvin tarkkoja ainemääriä. Pipettejä löytyy yksinkertaisista kertakäyttöisistä pipeteistä tilavuusalueeltaan säädettäviin ja sähköisiin pipetteihin. Yleisimmin käytössä ovat ns. pasteur-pipetit, mittapipetit sekä täyspipetit. Vaativampiin laboratorioanalyyseihin käytetään mekaanisia ja sähköisiä nesteannostelijoita, joiden kanssa käytetään kertakäyttöisiä pipetin kärkiä.
Mittapipetti
thumb|left|20 ml:n mittapipetti Mittapipetit ovat lähinnä pitkiä lasi- tai kertakäyttöisiä muoviputkia, joihin on merkitty asteikko. Mittapipetteihin liuosta imettäessä käytetään usein kumipumpettia tai pipetointilaitteita. Pumpetti on hieman monimutkaistettu palje, siinä on ilman tyhjennysventtiili, ilman poistoventtiili sekä imuventtiili. Kulloistakin venttiiliä säätämällä voidaan mittapipettiin imeä haluttu määrä liuosta. Pipetointilaitteet ovat sähkökäyttöisiä ladattavia pipetoinnin apuvälineitä. Näihin laitteisiin sopii suurin osa serologisista eli mittapipeteistä. Laitteissa on nopeuden säätömahdollisuus sekä irrotettavat adapterit, jotka tekevät suodattimen vaihdosta helppoa.
Täyspipetti
Täyspipetit ovat mittapipettejäkin tarkempia välineitä. Niillä voidaan mitata äärimmäisen tarkasti haluttuja tilavuuksia. Yleisimmin täyspipeteissä on putken keskellä hienoinen laajentuma, joka on tilavuudeltaan hyvin tarkkaan säädelty. Tämän laajentuman yläpuolella on merkkiviiva, johon liuoksen alapinnan asetuttua saadaan hyvin tarkka tilavuus. Täyspipettejä käytetään usein tarkkoja tilavuuksia mitattessa, kuten esimerkiksi titrauksissa.
Mekaaninen säädettävä pipetti
Mekaaninen pipetti on nesteannostelija, joka toimii ns. ilmamäntäperiaatteella kertakäyttöisen pipetin kärjen kanssa: Mekaanisen pipetin käyttöpainike painetaan alas ja pipetin kärki kastetaan nesteeseen, käyttöpainikkeen vapauttaminen imee säädetyn tilavuuden nestettä pipetin kärkeen. Käyttöpainikkeen painaminen pohjaan työntää nesteen pipetinkärjestä ulos. Mekaanisia pipettejä on kiinteätilavuuksisia että säädettäviä sekä yksi- ja monikanavaisia.
Sähköpipetti
Sähköpipetti eli elektroninen pipetti toimii samalla ilmamäntäperiaatteella kuin mekaaninen pipetti, mutta käyttöpainike ja/tai kärjenpoistaja toimivat elektronisesti napin painalluksella. Sähköpipetti toimii ladattavan akun avulla ja tarvitsee lataustelineen tai suoran latauksen toimiakseen. Sähköpipettejä on sekä yksi- ja monikanavaisia. Pipetoinnin tarkkuus ja toistettavuus on ensiarvoisen tärkeää luotettavien analyysitulosten saavuttamiseksi. Sähköpipetin käyttö eliminoi ihmisen kädenjäljen ja tulokset ovat aina toistettavia käyttäjästä riippumatta. Lisäksi pipetointi tällä tavoin rasittaa pipetoijaa vähemmän, edesauttaen laboratoriotyöskentelymukavuutta.
Tió de Nadal
Lauluja on myös monia muita. Laulun sanojen caga tió kohdalla halkoa lyödään erityisen lujasti. Laulun loputtua halkoa peittävän peiton alta otetaan lahja ja avataan se. Tämän jälkeen laulu aloitetaan uudelleen alusta.
Alexander Reinhold Frey
Alexander Reinhold Frey (24. toukokuuta 1825 Viipuri – 14. kesäkuuta 1877 Viipuri) oli suomalainen laki- ja valtiopäivämies.
Frey valmistui varatuomariksi vuonna 1851. Vuonna 1859 hänestä tuli Viipurin pormestari. Hän osallistui porvarissäädyssä Viipurin edustajana valtiopäiville 1872 ja 1877–1878. Jälkimmäisellä kerralla hän oli säätynsä puhemies, mutta hän kuoli kesken kauden.
Bruno Schulz
Bruno Schulz (12. heinäkuuta 1892 Drohobytš, Galitsia, Itävalta-Unkari – 19. marraskuuta 1942 Drohobytš, Puola (nykyinen Ukraina ) oli puolanjuutalainen kirjailija ja kuvataiteilija. Schulz julkaisi elinaikanaan novellikokoelmat Kanelipuodit (1933) ja Kuolinilmoituksen sanatorio (1936). Hän kuoli natsien juutalaisvainoissa kotikaupunkinsa Drohobytšin getossa. Nykyisin Schulzia pidetään yhtenä maailmansotien välisen eurooppalaisen modernismin merkittävimmistä kirjailijoista.
Elämä
pienoiskuva|vasen|Bruno Schulz, Dedikaatio, grafiikansarjasta Epäjumalanpalveluksen kirja, noin 1922. Schulzin teoksia kyllästää hänen kotikaupunkinsa Drohobytš (puolaksi Drohobycz), josta hän harvoin poistui. Schulzin kotiseutuun vaikutti niin puolalainen, juutalainen, ukrainalainen, itävaltalainen, armenialainen, saksalainen kuin romanialainenkin kulttuuri. Schulzin syntymän aikaan Drohobytš kuului Itävalta-Unkarin autonomiseen rajamaakuntaan Galitsiaan ja vuodesta 1918 Puolaan. Vuonna 1939 alueen miehitti Neuvostoliitto ja 1941 Saksa. Toisen maailmansodan jälkeen Drohobytš on kuulunut Ukrainaan.
Schulzin nuoruudessa Drohobytš oli pieni, noin 20 000 asukkaan kaupunki. Sen asukkaista nelisenkymmentä prosenttia oli juutalaisia, ja siellä asui lisäksi puolalaisia ja ukrainalaisia. Sen lähellä sijaitsevan Lwówin (ukrainaksi Lviv) taide- ja kirjallisuuspiirit saivat vaikutteita silloisesta pääkaupungista Wienistä. Schulzin isä oli kangaskauppias Jakub Schulz. Perhe asui kivitalossa kaupungin torin laidalla, kangaskaupan yläkerrassa. Perhe oli maallistunutta juutalaissukua, jossa puhuttiin puolaa ja saksaa.
Schulz oli luonteeltaan syrjäänvetäytyvä, ja hän kärsi masennuksesta. Hän muutti vuonna 1910 Lwówiin opiskelemaan arkkitehdiksi, mutta opinnot keskeytyivät sydän- ja keuhkotaudin vuoksi. Kun ensimmäinen maailmansota syttyi 1914, perhe lähti rintamaa pakoon Wieniin. Schulz opiskeli Wienin kuvataideakatemiassa. Jakub Schulz kuoli pian palattuaan kotikaupunkiinsa vuonna 1915. Drohobytšissa Schulz harjoitti kuvataidetta ja osallistui lwówilaisen taiteilijaryhmän toimintaan. Hän osallistui vuonna 1922 näyttelyihin Lwówissa ja Varsovassa ja alkoi 1924 työskennellä paikallisessa yläkoulussa kuvaamataidon ja puukäsityön opettajana. Schulz ei pitänyt työstään, ja se vei myös aikaa taiteelliselta toiminnalta. Schulzin entiset oppilaat ovat muistelleet hänen kertoneen kiehtovia tarinoita.
Schulz alkoi kirjoittaa 1920-luvun lopulla. Tiettävästi kesällä 1928 hän kirjoitti novellin ”Heinäkuun yö”. Schulzin kanssa kirjeenvaihdossa ollut lwówilainen kriitikko ja kirjailija Debora Vogel kannusti Schulzia kehittelemään edelleen fantastisia aihelmia, joita tämä oli esitellyt. Schulz antoi käsikirjoituksensa luettavaksi tunnetulle varsovalaiselle kirjailijalle Zofia Nałkowskalle. Nałkowskan suosituksesta varsovalainen Rój-kustantamo julkaisi vuoden 1933 lopussa Schulzin ensimmäisen novellikokoelman Kanelipuodit (Sklepy cynamonowe). Teos sai puolalaisilta kriitikoilta ja kirjailijoilta hyvän vastaanoton, joskin eräät lähinnä oikeistolaisiin nationalistipiireihin kuuluneet kriitikot arvostelivat Schulzin tapaa käyttää ”epäpuolalaisia” sivistyssanoja. Vuonna 1937 ilmestyi kokoelma Kuolinilmoituksen sanatorio (Sanatorium pod Klepsydrą), joka oli koottu pääosin jo edellisellä vuosikymmenellä kirjoitetuista teksteistä. Schulz yritti saada teoksilleen myös saksan-, ranskan- ja italiankielisiä käännöksiä, mutta yritykset raukesivat. Schulzilla oli tekeillä myös Messias-niminen romaanikäsikirjoitus, mutta sitä ei ole löytynyt.
Schulz ammuttiin 19. marraskuuta 1942 Drohobytšin getossa sattumanvaraisessa juutalaisjahdissa. Hänet haudattiin tuntemattomaan joukkohautaan Drohobytšin uudelle juutalaiselle hautausmaalle. Schulzin kirjojen käsikirjoitukset ja valtaosa hänen kuvataideteoksistaan katosivat sodan aikana. Sodan jälkeen puolalainen kirjallisuudentutkija Jerzy Ficowski onnistui keräämään joukon Schulzin kirjeitä ja löysi osan hänen piirustuksistaan ja grafiikanvedoksistaan. Lähes kaikki Schulzin öljymaalaukset ovat kadonneet.
Merkitys
Schulzin kaunokirjallinen tuotanto käsittää kaksi novellikokoelmaa ja lisäksi neljä kokoelmiin kuulumatonta kertomusta. Jonkin verran on säilynyt myös esseitä, kirjallisuusarvosteluja ja kirjeenvaihtoa.
Wojciech Hasin elokuva Sanatorium pod Klepsydrą (1973) perustuu Schulzin novelleihin ”Kuolinilmoituksen sanatorio” ja ”Kevät”. Jerzy Ficowskin kirjoittama Schulzin elämäkerta Regiony wielkiej herezji (1967, 4. uusittu laitos 2002) on käännetty useille kielille, myös englanniksi nimellä The Region of Great Heresy.
Schulzin tuotannosta ovat saaneet vaikutteita muun muassa tšekkiläinen Bohumil Hrabal, jugoslavialainen Danilo Kiš ja suomalainen Bo Carpelan. Schulz on keskeisiä hahmoja israelilaisen David Grossmanin romaanissa Hakusana rakkaus. Schulzista ovat teoksissaan kirjoittaneet Philip Roth, John Updike, Cynthia Ozick, Jonathan Safran Foer ja Nicole Krauss. China Miévillen romaani Toiset alkaa lainauksella Schulzin Kanelipuodeista.
Schulzin tuotannosta julkaistiin vuonna 1965 suomeksi 18 novellin valikoima Krokotiilikuja, jonka novellit Aarno Peromies käänsi välikielen saksan kautta. Schulzin kaunokirjallinen tuotanto ilmestyi vuonna 2013 kokonaan suomeksi Tapani Kärkkäisen suoraan puolasta kääntämänä teoksessa Kanelipuodit ja muita kertomuksia.
Teemat
pienoiskuva|pysty|Bruno Schulzin kuvitusta teokseen Kanelipuodit. Schulzin teksteissä juonen osuus on vähäinen. Tapani Kärkkäisen mukaan Schulzin kertomukset eivät ole varsinaisesti novelleja tai erillisiä tarinoita, vaan ”ikään kuin kohtauksia samasta maailmasta, kaleidoskoopin kuvan kaltaisia välähdyksiä tai unikuvia saman perheen ja kaupungin maailmasta”. Kertomusten värikkyyttä ja arvaamattomuutta voi verrata Marc Chagallin taiteeseen.
Schulz kirjoitti Kanelipuodeista tekemässään esittelytekstissä: ”Tässä kirjassa pyritään tuomaan päivänvaloon erään perheen, erään provinsiaalisen kodin tarina – mutta ei sen todellisista aineksista, tapahtumista, hahmoista tai kohtaloista käsin, vaan etsimällä niiden yläpuolelta sen myyttistä sisältöä, sen tarinan syvempää merkitystä” (suom. Tapani Kärkkäinen). Myyttejä käsittelevässä esseessään Schulz kirjoittaa todellisuuden perimmäisestä ykseydestä, joka on peräisin myyttisestä Sanasta. Sanojen ja todellisuuden monimuotoisuuden takana on alkuperäinen ykseys, jota kohti voidaan edetä runouden kautta. Myyttiset yhteydet voivat tällöin taas yhdistää sanat toisiinsa ja kaiken takana olevaan Sanaan. Schulzin kertomukset ovat tällaista rakennustyötä, joka tapahtuu varsinkin kielikuvien kautta. Kirja-aihe ilmentää Schulzin kertomuksissa alkuperäistä ykseyttä ja totuutta: on yksi aito Kirja, jonka pystyy erottamaan jäljitelmistä vain lapsuudessa. Kirja on myös kehotus alkuperäisen merkityksen etsimiseen ja todellisuuden sekasorron järjestämiseen. Schulz pyrki sanojensa mukaan todellisuuden uudistamiseen ”ihmetyksen avulla”.
Schulz luo kertomuksissaan oman taruston, joka sijoittuu hänen kotikaupunkiinsa. Kertomuksissa on viittauksia juutalaisiin, babylonialaisiin, kreikkalaisiin ja roomalaisiin myytteihin. ”Matka Kuolinilmoituksen sanatorioon” rinnastuu eri taruissa kuvattuihin matkoihin manalaan. Tarujen sankarit kuvataan kuitenkin arkisina hahmoina, ja kaiken läpäisee lopulta ironia. Schulzin kertomuksissa esiintyvät tyhjenemisen ja vetäytymisen aihelmat on rinnastettu juutalaisen mystikon Isak Lurijan kabbalistiseen luomisoppiin. Kertomuksissa esiintyvät viittaukset kirkkauteen tuntuvat viittaavan kabbalan perusteokseen Zohariin, suomeksi Kirkkauden kirjaan.
Kertomusten keskuspaikkana on Józef-nimisen pojan ja hänen Jakub-isänsä kotitalo. Siitä poispäin lähdettäessä todellisuus muuttuu hämärämmäksi, värittömämmäksi ja merkityksiltään epämääräisemmäksi. Kaupunki ja unen maailma muuttuvat usein eksyttäviksi sokkeloiksi. Retket talosta pois ovat jännittäviä, siirtymäriitin omaisia rajojen ylityksiä. Hämmentäviin ja turmeltuneisuutta huokuviin tapahtumiin liittyy myös eroottinen pohjavire. Schulz tunsi Sigmund Freudin näkemyksiä, mutta hänen ajattelunsa on mahdollisesti lähempänä Carl Gustav Jungia. Uni vie ihmiskunnan peruskuvastoon eli arkkityyppisten tarujen maailmaan.
Yksi siirtymistä koskee taiteen maailman löytämistä. Luovuus kuuluu Schulzin suuriin teemoihin. Etenkin ”Traktaatti mallinukeista” -kertomuksissaan Schulz käsittelee luovuuden vaarallista kiehtovuutta. Ihmisen luovuuden tulokset ovat lopulta vain olemassa olevien muotojen jäljitelmiä. Samanlaisia ovat mallinuket, vajavaisia heijastuksia esikuvistaan. Schulzilla oli ilmeisesti tietoa 1900-luvun alkupuolen lääketieteellisistä kokeista, kuten elinsiirroista. ”Pyrstötähti”-kertomuksessa luodaan nykynäkökulmasta katsoen eräänlainen kyborgi.
Schulzin kuvissa on nähty vaikutteita kubismista ja ekspressionismista, myös ekspressionististen elokuvien lavastekuvista. Schulzin naiskuvissa on sadomasokistinen vivahde. Hänen kuvaamansa naiset ovat ylivoimaisia, ruumiiltaan täydellisiä olentoja. Toinen kuvien keskeinen piirre on groteski, joka ilmenee myös hänen kertomuksissaan. Schulz on kiinnostunut rujosta, eläimellisestä, muotoaan muuttavasta, olemassaolon tilojen rajalla olemisesta. Toisin kuin Franz Kafkalla, Schulzin hahmojen muodonmuutokset vaikuttavat olevan enemmänkin kielikuvia mielentilasta tai henkisestä kehityksestä kuin yhtäkkisiä muutoksia. Toisen maailmansodan jälkeen Schulzia on tulkittu myös surrealismin lähtökohdista.
Topshop
thumb|200px|Topshopin Lontoon Oxford Streetin lippulaivamyymälä. Topshop on brittiläinen valmisvaateketju, joka toimii lähinnä Isossa-Britanniassa. Topshopin lippulaivamyymälä sijaitsee Lontoon Oxford Streetillä. Topshopin omistaa Arcadia Group. Topshopilla on myös miehille tarkoitettu sisaryritys Topman.
Topshop joutui elokuussa 2007 kohun saattelemaksi, kun sen alihankintaketjussa epäiltiin käytettävän halpatyövoimaa.
Brittiläinen huippumalli Kate Moss ja taiteilija Stella Vine ovat kumpainenkin suunnitelleet Topshopille ns. julkkismallistot.
Kosala
Kosala oli kuningaskunta Pohjois-Intiassa 700–500 -luvuilla eaa. Se oli yksi kuudestatoista Mahajanapadasta. Kosala hallitsi nykyisen Uttar Pradeshin keskiosia ja osaa Nepalista pääkaupunkinaan ensin Ayodhya ja myöhemmin Sravasti. Kosala oli jatkuvasti sodassa naapurivaltionsa Kashin kanssa, kunnes valloitti sen 500-luvun lopulla eaa. Vuosisadan vaihduttua Kosalasta kaakkoon sijaitseva naapurimaa Magadha kuitenkin liitti Kosalan itseensä.
Historia
Kosalan perustivat Intiaan 1800-luvulta eaa. alkaen saapuneet arjalaiset heimot, jotka 1000-luvulla luopuivat paimentolaisuudesta ja alkoivat perustaa kyliä. Ramayanaan kirjatun legendan mukaan Kosalan kuninkaat polveutuvat auringosta ja ovat siten jumalaista alkuperää. Kirja listaa Kosalan kuninkaita satojen vuosien ajalta, mutta historiantutkimuksen valossa listat eivät voi olla todenpohjaisia.
700-luvulla eaa. Kosala kuului 16 voimakkaimpaan Intian kuningaskuntaan, joita kutsuttiin Mahajanapadoiksi. Se oli jatkuvasti sodassa naapurivaltio Kashia vastaan, joskin kuninkaalliset avioliitot katkaisivat sotimisen satunnaisesti. Kuitenkin vasta 500-luvun lopulla eaa. Kosala onnistui valloittamaan Kashin. Seuraavaksi Kosalan kuninkaat ottivat tavoitteekseen kaakossa sijaitsevan vahvistuvan Magadhan valloittamisen. Magadhan kuningas Bimbisara oli naimisissa Kosalan prinsessan kanssa. Kun Bimbisaran poika Ajatashatru tappoi isänsä ilmeisesti 491 eaa., sai Kosala syyn sodan aloittamiseen. Legendan mukaan Kosalan armeija sai magadhalaiset ansaan ja otti kuninkaan vangiksi. Tälle ei ole kuitenkaan löydetty varmoja todisteita, ja rauhansopimuksen valossa Kosalan sotilaallinen voitto näyttää epätodennäköiseltä. Sodan lopputuloksena Ajatashatru sai vaimokseen Kosalan nuoremman prinsessan ja lopulta liitettyä myös Kosalan Magadhaan.
Uskonto
Muinaisen Kosalan alueella nykyisessä Uttar Pradeshissa on lukuisia buddhalaisten ja jainalaisten pyhiinvaelluskohteita, sillä kummankin uskonnon perustajat opettivat elämänsä aikana myös Kosalassa. Alue on tärkeä myös hindulaisille, sillä monet Ramayanan tapahtumista sijoittuvat sinne.
Mr. Sam
Mr. Sam (oikealta nimeltään Samuel Paquet, s. 28. helmikuuta 1975 Tourcoing) on ranskalainen tekno/trance/house DJ ja musiikkituottaja.
Islamin viisi peruspilaria
Islamin viisi peruspilaria kertovat muslimin tärkeimmät velvollisuudet. Ne ovat uskontunnustus, rukous, paasto, almuvero ja pyhiinvaellus. Ilmaisu tiivistää ne viisi asiaa, joita tekemällä uskova voi parhaiten hankkia ansioita päästäkseen Paratiisiin. Almuveroa lukuun ottamatta velvollisuudet ovat luonteeltaan rituaalisia ja koskevat itse uskonnon harjoittamista.
Islam on tekoja korostava eli "ortopraktinen" uskonto, kun taas kristinusko painottaa oikeaa uskoa eli "ortodoksiaa". Alistuminen Jumalan tahtoon ilmenee ja palkitaan muslimeilla ennen muuta tekoina. Pelkkä usko ei riitä, vaikka sitäkin tarvitaan.
Alkuperä ja luonne
thumb|Muhammed ja arkkienkeli Gabriel, Hosemann 1847 Islaminuskon mukaan koko islamin sisältö on saatu profeetta Muhammedilta (n. 570–632), jonka välittämä julistus jaetaan kahteen osaan, ilmestyksiin ja muihin puheisiin. Ilmestykset koottiin parikymmentä vuotta profeetan kuoleman jälkeen Koraaniksi, jonka katsotaan sisältävän kaikki ilmoitukset sanatarkasti. Muut puheet ja ohjeet pidettiin vain mielessä ja kirjoitettiin puhtaaksi vasta kaksisataa vuotta myöhemmin. Koraani kertoo vain vähän tai ei mitään islamin tärkeimmistä rituaaleista. Kirjasta puuttuu esimerkiksi islamin uskontunnustus (šahada). Tarkempaa tietoa löytyy vasta 800-luvulla tehdyistä kirjoituksista.
Islamin teologinen ydin löytyy niin sanotusta "Gabrielin hadithista", joka kerrotaan sekä Bukharin että Muslimin kokoelmissa. Teologian sisältö määritellään siinä "kuutena uskonkappaleena" ja uskovien velvollisuudet Jumalaa kohtaan "viitenä pilarina":
Oppi viidestä pilarista syntyi 800-luvun lopulla, ja se esiintyy ensi kertaa näissä haditheissa. Huomionarvoista on se, että jihad puuttuu pilarien joukosta, ja se, että muslimiksi tulo on hyvin yksinkertaista: tarvitsee vain lausua uskontunnustus.
Gabrielin hadithia koskevia uskonoppineiden mielipiteitä on esitetty šariakäsikirjassa Reliance of the Traveller. Pilarit ilmaisevat islamilaisen lain, šarian, tärkeimmän sisällön. Pilareista neljä liittyy suoraan uskonnon harjoittamisen muotoihin, ja vain almuverolla on myös yhteiskunnallinen ulottuvuus. Islam on kokonaisvaltainen oppi, joka murtaa rajat politiikan ja uskonnon sekä henkilökohtaisen ja julkisen välillä. Pilarit osoittavat islamin suuntautumista pois tästä maailmasta kohti tuonpuoleista. Islam on lakiuskonto, jossa muodollinen lakien noudattaminen on ehtona sille, että ihminen voi päästä Paratiisiin. Islamin mystinen suuntaus suufilaisuus on syventänyt tätä käsitystä ja esittää ulkoisten rituaalien symboloivan sisäistä matkaa kohti Jumalaa, äärimmäistä ja ainoaa todellisuutta.
Uskonnolliset velvollisuudet eivät ole ehdottomia, sillä islamin ruksha -periaatteen mukaisesti niistä on poikkeuksia. Säännöt koskevat täysipainoisesti aikuisia ja toimintakykyisiä muslimeita. Alaikäisille, sairaille, köyhille, matkustavaisille, menstruoiville ja muille vastaaville ryhmille suodaan heidän tilanteensa mukaisia helpotuksia. Rituaalit ovat korostuneen julkisia siten, että rukoilu tapahtuu mielellään yhdessä muiden kanssa, järjestyneessä rivimuodostelmassa, samassa tahdissa ja näkyviä liikkeitä tehden. Myös muslimin pukeutuminen ja kehonhoito on säänneltyä ihon karvoitusta myöten. Rukousten näkyvyys ja muslimin ulkonäkö auttavat tunnistamaan toiset muslimit ja helpottavat valvomaan lakien noudattamista.
Šiialaisuuden pilarit
Šiialaisilla uskon pilareina on kymmenen "uskon haaraa". Viisi ensimmäistä ovat samoja kuin sunneilla. Kuudes on jihad eli pyhä sota. Seitsemäs ja kahdeksas sisältävät Koraanissakin esiintyvän periaatteen hyvään kehottamisesta ja pahan kieltämisestä. Niillä tarkoitetaan jokaisen muslimin oikeutta puuttua toistensa tekemisiin. Kaksi viimeistä koskevat Profeetan "talonväkeä".
Stadium
Stadium on ruotsalainen urheiluvälineitä ja -vaatteita myyvä kauppaketju.
Stadiumin pääkonttori sijaitsee Norrköpingissä, jonne perustettiin myös ketjun ensimmäinen kauppa – alkuperäiseltä nimeltään Spiralen Sport. Vuonna 2012 Stadiumilla oli yli 140 liikettä Ruotsissa, Tanskassa ja Suomessa. Yrityksen liikevaihto oli vuonna 2013 noin 4,8 miljardia kruunua. Vuonna 2014 Stadium avasi ensimmäisen liikkeensä Saksaan, Hampuriin. Vuonna 2015 yhtiö avasi toisen liikkeen Saksaan ja vuonna 2016 kolmannen.
Historiaa
Stadium juontaa juurensa vuoteen 1974, jolloin Ulf Eklöf osti Norrköpingistä Spiralen Sport -nimisen liikkeen. Ensimmäinen Stadium-niminen kauppa avattiin vuonna 1987 Tukholman Sergelgatanille ”elämysten areenaksi”. Myymälää kiersi juoksuratakuvio, josta tuli osa ketjun myymäläkonseptia yhdessä sisäänkäynnin tunnelman ja tuotteiden esillepanon kanssa.
Stadiumin myymälät Suomessa
thumb|Stadiumin myymälä [[Tampereen Lielahdessa]]
Suomen ensimmäinen Stadium avattiin huhtikuussa 2001 Helsingin Forumissa. Joulukuussa 2015 Suomessa oli 28 myymälää sekä verkkokauppa.
A1-talli Yhdysvallat
A1-talli Yhdysvallat on yhdysvaltalainen talli, joka kilpaili A1 Grand Prix -sarjassa kausilla 2005–2006–2008–2009.
Toinen internationaali
pienois|Toisen internationaalin edustajia [[Stuttgartissa vuonna 1907.]] Toinen internationaali oli vuosina 1889–1916 toiminut sosialidemokraattisten puolueiden ja ammattiyhdistysten kansainvälinen yhteistyöjärjestö. Sillä oli merkittävä vaikutus eurooppalaisen työväenliikkeen ideologiaan ja toimintaan. Toinen internationaali katsoi jatkavansa Ensimmäisen internationaalin perinnettä. Internationaalin korkein elin oli Kansainvälinen sosialistitoimisto (1900–1916).
Taustaa
Churissa Sveitsissä järjestettiin lokakuussa vuonna 1881 belgialaisten sosialistien, saksalaisten ja sveitsiläisten sosiaalidemokraattien sekä Ranskan työväenpuolueen yhteinen kongressi, joka oli lähtölaukaus Toisen internationaalin perustamiseen johtaneelle yhteistyölle. Osallistujat oli yhtä mieltä siitä, että uuden internationaalin perustaminen edellytti vahvojen ja hyvin organisoitujen kansallisten sosialistipuolueiden perustamista. Seuraavien vuosien aikana tuo ehto tuli täytetyksi useissa maissa mukaan lukien Italia, Espanja, Alankomaat, Pohjoismaat, Ranska ja Yhdysvallat.
Perustaminen
Lähtökohdat Toisen internationaalin perustamiseksi olivat paremmat kuin Ensimmäisen. Toisin kuin Ensimmäisen internationaalin perustamisessa aloite kansainvälisen yhteistyöjärjestön uudelleenperustamiseksi tuli saksalaisilta ja ranskalaisilta sosialisteilta. Ensin pidettiin valmisteleva kongressi Haagissa helmikuussa vuonna 1889, sitten Pariisin kansainvälinen kongressi heinäkuun 14. päivänä ja vasta seuraavana vuonna perustettiin keskussihteeristö ja toimisto. Lisäksi kansallisten työväenpuolueiden lukumäärä oli suurempi kuin Ensimmäistä internationaalia perustettaessa. Pariisin kongressissa olivat edustettuina kaikki merkittävät sosialistipuolueet.
Sihteeristö ja toimisto perustettiin Pariisin kongressissa vuonna 1900. Sihteeristön sijaintipaikaksi tuli Bryssel ja johtajaksi belgialainen Émile Vanderwelde. Toimistoon kuului edustajia kaikista kansallisista puolueista. Kansainvälinen sosialistitoimisto määräsi usein kansallisten puolueiden linjan tärkeissä kysymyksissä, kuten lainsäädäntö työväen suojelemiseksi, sosialistien voimien yhdistäminen sekä sotaa ja rauhaa koskevat kysymykset.
Toiminta
Zürichin kongressissa vuonna 1893 perustettiin Kansainvälinen metallityöläisten liitto (engl. International Metalworkers´ Federation). Toinen internationaali kannatti parlamentaarista demokratiaa ja karkotti sen vuoksi vuonna 1896 järjestetyssä Lontoon kongressissa anarkistit, jotka vastustivat parlamentaarista demokratiaa. Toinen internationaali hylkäsi kuitenkin keskustelun jälkeen ajatuksen vähittäisestä siirtymisestä sosialismiin ja yhteistyöstä vallassa olevien porvaripuolueiden kanssa ja hyväksyi marxilaisen doktriinin luokkataistelusta. Toisen internationaalin tärkein tavoite oli suursodan estäminen Euroopassa.
Kööpenhaminan kongressiin, joka pidettiin vuonna 1910, osallistui Suomesta 19 hengen suuruinen delegaatio. Vuoteen 1912 mennessä Toiseen internationaaliin olivat liittyneet sekä kaikki Euroopan maiden että Yhdysvaltojen, Kanadan ja Japanin sosialistipuolueet, ja sen jäsenpuolueiden yhteenlaskettu jäsenmäärä oli noin 9 miljoonaa.
Toisen internationaalin perua on niin vapunpäivän työväenjuhlaluonne kuin kansainvälinen naistenpäiväkin. Käytännössä internationaali tuotti paljon julkilausumia, mutta vain vähän käytännön toimintaa. Tämä näkyi erityisen selvästi tapahtumissa, jotka johtivat sen purkautumiseen ensimmäisen maailmansodan sytyttyä elokuussa 1914. Tuolloin enemmistö sen jäsenpuolueista antoi tukensa maittensa sotaponnistuksille, vaikka internationaali oli ohjelmassaan korostanut nimenomaan nationalismin- ja sodanvastaisuuttaan. Sotaa vastustaneet sosialistit osallistuivat seuraavana vuonna järjestettyyn Zimmerwaldin kokoukseen.
Toiminnan päättyminen ja seuraajat
Virallisesti Toinen internationaali purkautui vuonna 1916. Seuraavana vuonna järjestettiin työväenpuolueiden kansainvälisen yhteistyön nimissä Zimmerwaldin kokous, missä perustettiin väliaikainen kansainvälinen toimisto (engl. International Socialist Commission), jonka oli tarkoitus lopettaa toimintansa, kun Toisen internationaalin toimisto jälleen olisi toiminnassa. Sodan jälkeen Toisen internationaalin perintöä elvytettiin vuoden 1919 helmikuussa Bernissä järjestetyssä konferenssissa, saman vuoden elokuussa Luzernissa järjestetyssä konferenssissa ja vuonna 1920 ympärysvaltojen sosialistijohtajien kokouksessa Genevessä. Niihin osallistui kuitenkin vain osa Toiseen internationaaliin kuuluneista puolueista. Vuonna 1921 perustettiin Wienissä pidetyssä kongressissa Sosialistipuolueiden kansainvälinen yhteistyöjärjestö (saksaksi Internationale Arbeitsgemeinschaft Sozialistischer Parteien, IASP), jonka tärkeimmät puolueet tulivat Itävallasta ja Saksasta. Wienin yhteistyöjärjestön, jota kutsutaan myös 2½ internationaaliksi, perustaminen lisäsi kansainvälisen työväenliikkeen hajaannusta, joka oli ilmennyt jo Zimmerwaldin kokouksessa, missä osallistujat olivat jakautuneet kahteen leiriin. Osa puolueista perusti niin sanotun Zimmerwaldin internationaalin, osa 2½ internationaalin ja toiset liittyivät vuonna 1919 Moskovassa perustettuun Kominterniin.
Vuonna 1923 perustettiin Hampurissa laajapohjainen Sosialistinen työväen internationaali sosiaalidemokraattisten puolueiden kansainväliseksi yhteistyöjärjestöksi. Nykyisin toimivista järjestöistä Sosialistinen internationaali, johon kuuluu enemmistö maailman sosiaalidemokraattisista puolueista, katsoo jatkavansa Toisen internationaalin perinteitä.
Rinnakkaislääke
Rinnakkaislääke eli geneerinen lääke tai rinnakkaisvalmiste on lääke, joka on kehitetty ja tuotu markkinoille alkuperäislääkkeen patenttisuojan rauettua. Suomessa rinnakkaislääkkeistä käytetään joskus virheellisesti termiä kopiolääke. Rinnakkaislääke on edullisempi kuin alkuperäisvalmiste, mutta vastaa muuten alkuperäisvalmistetta ominaisuuksiltaan: Siinä on sama määrä samaa vaikuttavaa lääkeainetta samassa annosmuodossa kuin alkuperäislääkkeessä. Fimea valvoo kaikkien Suomessa myynnissä olevien lääkkeiden turvallisuutta ja laatua. Lääkevaihdon totuttaa käytännössä apteekki yhdessä asiakkaan kanssa.
Lääkevalmisteiden vastaavuudesta käytetään termiä bioekvivalenssi eli biologinen samanarvoisuus, joka todetaan tarkoin kliinisin testein. Biologinen samanarvoisuus alkuperäisvalmisteen kanssa on rinnakkaislääkkeen myyntiluvan myöntämisen keskeisimpiä ehtoja. Lääkevalmisteet ovat biologisesti samanarvoisia, jos niiden pitoisuudet koehenkilön veressä ovat samalla aikajaksolla niin samanlaiset, ettei odotettavissa ole eroja lääkkeen tehossa tai sen mahdollisesti aiheuttamissa haittavaikutuksissa. Rinnakkaislääke on siis tutkitusti yhtä tehokas ja turvallinen kuin alkuperäisvalmiste. Apuaineissa tai esimerkiksi maussa voi olla eroja. Suomessa lääkäri voi kuitenkin kieltää lääkkeen vaihtamisen rinnakkaislääkkeeseen, jos katsoo siihen olevan esimerkiksi hoidollisia riskejä.
Maailmanlaajuisesti suuria rinnakkaislääkkeiden valmistajia ovat Teva Pharmaceutical Industries, Novartis (Sandoz), Mylan ja Sun Pharmaceutical Industries.
Edullisempien rinnakkaislääkkeiden tulo markkinoille lisää lääkkeiden hintakilpailua, jolloin usein myös alkuperäisvalmisteiden hinnat laskevat.
Euroopan rinnakkaislääketeollisuuden kattojärjestö EGA (European Generic Medicines Association) on arvioinut, että rinnakkaislääkkeet tuovat EU:lle vuosittain 18 miljardin euron säästöt.
Suomessa reseptilääkkeitä alettiin vaihtaa rinnakkaislääkkeisiin 1. huhtikuuta 2003, ellei vaihtoa erikseen kielletty. Tämän seurauksena satojen lääkkeiden hinnat putosivat huomattavasti. Suomessa lääkevaihdon piiriin tulivat myös hengitettävät lääkkeet vuoden 2023 alussa.
Syria Phoenice
Syria Phoenice (Phoenice, ; ) oli Rooman valtakunnan provinssi, joka sijaitsi Syyriassa nykyisten Libanonin ja Syyrian valtioiden alueella.
Maantiede
Syria Phoenicen provinssi käsitti vanhan Foinikian ydinosat ja suurin piirtein antiikin aikaisen Syyrian alueen eteläosan. Nykyisistä valtioista sen alue käsittää suunnilleen Libanonin sekä Syyrian eteläosan. Lännessä aluetta rajasi Välimeri. Idässä provinssin alue ulottui Palmyraan ja Eufrates-joelle asti. Provinssin pohjoispuolella sijaitsi Syria Coelen provinssi ja eteläpuolella Syria Palaestinan ja Arabian provinssit. Provinssin hallinnollinen keskus saattoi olla Tyros.
Kaupunkeja
Syria Phoenicen roomalaisaikaisia kaupunkeja olivat muun muassa (suluissa latinankielinen nimi, mikäli eri):
Historia
Syria Phoenicen alue oli aiemmin osa Syrian provinssia. Syria Phoenicen provinssi perustettiin keisari Septimius Severuksen aikana vuonna 194, jolloin Syrian provinssi jaettiin kahteen osaan, joista toinen oli eteläosan käsittänyt Syria Phoenice ja toinen pohjoisosan käsittänyt Syria Coele. Syria Phoeniceen asetettiin tuolloin yksi legioona. Diocletianuksen uudistuksesta noin vuonna 293 lähtien provinssi kuului Oriensin diokeesiin. 300-luvulla se oli osa Oriensin prefektuuria.
Provinssi lakkautettiin Rooman valtakunnan jaon vuonna 395 tienoilla tai viimeistään vuoteen 400 mennessä, jolloin se oli jaettu kahteen provinssiin. Nämä olivat Phoenice prima (Phoenice paralia, Phoenicia) ja Phoenice secunda (Phoenice Libanensis, Augusta Libanensis).
Näin tärkeimmät provinsseissa tapahtuneet muutokset alueella olivat:
Punarintaluri
Punarintaluri (Trichoglossus forsteni) on sateenkaarilurien sukuun kuuluva kaija. Laji luokiteltiin ennen sateenkaarilurin alalajiksi. BirdLife Suomen maailman lintujen luettelossa se on oma lajinsa.
Koko ja ulkonäkö
Linnun pituus on noin 26 cm. Punarintaluri muistuttaa sateenkaariluria rakenteeltaan ja osin höyhenpuvultaan, jossa eroina ovat mustempi pää, otsan ja poskien violetinsininen ja vatsan purppuranpunainen väri. Sukupuolet ovat samanvärisiä. Nuoren linnun vatsa on tummanvihreä ja rinta vaaleamman oranssi.
Esiintyminen
Punarintaluri esiintyy Indonesiaan kuuluvilla Balilla, Lombokilla, Sumbawalla, Tanah Jampealla ja Kalaotoalla. Sen populaatio on pieni ja selvästi vähenemässä villilintujen pyydystämisen takia, ja siksi Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto luokittelee sen erittäin uhanalaiseksi.
Lisääntyminen
Laji on ilmeisesti yksiavioinen. Pesimäbiologia tunnetaan huonosti.
Ravinto
Punarintalurit liikkuvat yleensä parvissa ja ruokailevat kukkivien puiden latvuksissa. Ne syövät pääasiassa siitepölyä, mettä, kukkia, siemeniä ja hedelmiä. Niiden nokka ja kieli ovat erilaistuneet siten, että nokka on kapea ja kielen päässä on eräänlainen harja siitepölyn nuolemista varten.
Patrick J. Adams
Patrick Johannes Adams (s. 27. elokuuta 1981 Toronto) on kanadalainen näyttelijä. Hänet tunnetaan parhaiten roolistaan Mike Rossina USA Networkin lakisarjassa Pukumiehet (2011–2019). Lisäksi Adams on näytellyt lukuisissa muissa televisiosarjoissa, kuten Todistettavasti syyllinen, Ilman johtolankaa, Lost, NCIS Rikostutkijat ja Rosemary's Baby. Hän on esiintynyt myös esimerkiksi elokuvissa Christmas in Boston, Weather Girl ja Rage.
Adams on naimisissa näyttelijä Troian Bellisarion kanssa. Heillä on vuonna 2018 ja 2021 syntyneet tyttäret.
Etu-Töölö
Etu-Töölö on Helsingin 13. kaupunginosa, joka kuuluu Kampinmalmin peruspiiriin. Helsingin kaupungin hallinnossa Etu-Töölö sai nimensä vuonna 1959, kun Töölö päätettiin jakaa kahtia Etu- ja Taka-Töölöön. Nykyään Etu-Töölö luetaan Helsingin keskustaan (esim. postinumeroalueiden osalta Etu-Töölö kuuluu Helsingin keskustan postinumeroalueeseen 00100 Helsinki) ja Töölö kantakaupunkiin.
Etu-Töölössä on asukkaita (1. tammikuuta 2017) ja työpaikkoja 6 541 (31. joulukuuta 2015). Kaupunginosan asukkaista suomenkielisiä on 82, ruotsinkielisiä 12 ja muunkielisiä kuusi prosenttia.
1910–1930-luvuilla tiiviiksi rakennettu kaupunginosa on yhtenäinen ja arkkitehtuuriltaan homogeeninen alue, jolle ovat ominaisia korkeiden rakennusmassojen sisäänsä sulkemat suuret, puistomaiset ja tehokkaasti rakennetut umpikorttelit, jotka luovat yhtenäisiä katunäkymiä, kuten esimerkiksi Museokatu, Runeberginkatu, Hesperiankadut ja Hesperian puisto, Mechelininkatu, Caloniuksenkatu, Väinämöisenkatu, Sammonkatu ja Tunturikatu. Temppeliaukion ympärillä rakennukset muodostavat pyöreän, suljetun kaupunkitilan.
Kaupunkikuvassa lomittuvat rakennustyylillisesti myöhäisjugend, 1920-luvun klassismi ja alkava funktionalismi. Alue on rakennettu vaikeaan kallioiseen maastoon ja sen erottaa tiiviistä rakennustyylistä, harmoniasta ja punatiilisistä korkeista kerrostaloista. thumb|Näkymä Temppelikadulta, kuvassa on Etu-Töölölle tyypillisiä punatiilitaloja.
Sijainti
Etu-Töölö rajautuu etelässä Pohjoiseen Rautatiekatuun, lännessä Hietaniemenkatuun ja Seurasaarenselkään siten, että Hietaniemen uimaranta, Taivalluoto ja Taivallahti kuuluvat Etu-Töölöön. Pohjoisessa rajana on Pohjoinen Hesperiankatu, idässä Töölönlahti, Finlandiatalon ulkoseinä ja Mannerheimintie Eduskuntatalon kohdalla. Tarkat aluerajat löytyvät Helsingin kaupungin Kiinteistöviraston paikkatietopalvelusta, kohdasta Kaupunginosajako.
Alueen ja nimen historia
upright|thumb|Helsingin vanha kartta 1900-luvulta, kartassa näkyy myös Etu-Töölön alkuperäinen kaava. Töölön seudun vanhinta asutusta on Töölön kylä (Tölö by), joka on mainittu asiakirjoissa 1400-luvulla. Kylä on sijainnut oopperatalon lähistöllä, mutta sen alueeseen luettiin kuuluvaksi lähes koko nykyinen kantakaupunkialue nykyisen Pasilan ratapihan kohdalla sijainneesta Töölönjärvestä aina Helsingin niemen eteläisimpiin rantakallioihin ja saariin.
Töölön kylän varhaisimmat tunnetut kirjoitusasut ovat Töloby (1543), Tölom (1545) ja Tölleby (1546). Tämän jälkeen kirjoitusasut Töloo, Tölo ja Thöle alkavat vallata alaa. Nimen alkuperä on hämärä, ja sitä on eri lähteissä veikkailtu alkuperältään suomalaiseksi ja ruotsalaiseksi. Nimen alkuperää on selvitetty muun muassa Kotimaisten kielten tutkimuskeskuksen julkaisemassa Kaupunkinimistön historiaa -verkkojulkaisussa. Nimen suomenkielinen vastine Töölö tuli käyttöön 1800-luvun loppupuolella. Se virallistui vuonna 1909.
1800-luvulla Töölö oli vielä kaupungin varsinaisen rakennetun alueen ulkopuolella. Siellä oli kaupungilta vuokratuilla tonteilla joukko huviloita, joissa asui varsinkin teollisuuden ja käsityön palveluksessa toimineita henkilöitä. Tältä ajalta ovat peräisin esimerkiksi sellaiset keskeiset töölöläisnimet, kuin Arkadia tai Hesperia, jotka ovat olleet alueella sijainneiden huviloiden nimiä. Myös esimerkiksi Apollonkadun ja Minervankadun nimet on luotu vanhojen huvilannimien pohjalta.
thumb|left|upright|[[Fredrikinkatu 64. Kuvassa olevat keltaiset talot ovat vanhempaa myöhäisjugendia.]] Ensimmäinen asemakaavaehdotus Etu-Töölöä varten laadittiin vuonna 1883 pääasiassa työväenasuntojen rakentamista varten. Sitä ei kuitenkaan toteutettu. Etu-Töölön arvonnousu ymmärrettiin pian Helsingin laajentuessa vahvasti pohjoiseen. Työväenasuntoja alettiin suunnitella Vallilaan.
Töölön alueesta järjestettiin Suomen ensimmäinen asemakaavan suunnittelua koskeva arkkitehtikilpailu vuosina 1899–1890. Kilpailuehdotuksen pohjalta asemakaava vahvistettiin vuonna 1906, ja sen mukaisesti alueelle alettiin 1910-luvun alussa rakentaa kerrostaloja. Ensimmäiset jugendtyyliset kerrostalot rakennettiin etupäässä Kansallismuseon läheisyyteen.
Tonttien myynti ja rakentaminen tapahtui perustajaurakointina. Kausi edusti tyylillisesti myöhäisjugendia. Uusien kerrostalojen rakentamisen myötä alueesta muodostui virkamiesten ja keskiluokan toimihenkilöiden vakavarainen kaupunginosa. Etu-Töölön kaupunkikuvaa leimasivat porvarillinen arvokkuus, väljemmät asunnot ja niiden edustavimmat huoneet avattiin ilmansuunnasta riippumatta kadulle.
Asuntotuotanto hiipui vuosikymmenen lopulla, mutta vilkastui jälleen 1920-luvun puolivälin aikoihin, jolloin tyyli-ihanteet olivat muuttuneet myöhäisjugendista tiiliklassismiin ja klassismiin. Suuren osan alueen tiilisistä asuintaloista suunnittelivat rakennusmestarit arkkitehtien viitoittamaan tyyliin. 1930-luvulla vallalla oli vaalea funktionalismi. Osa Etu-Töölöstä rakennettiin vasta parikymmentä vuotta myöhemmin.
Mittapullo
Mittapullot ovat tilavuuden mittaamiseen käytettyjä laboratoriovälineitä. Mittapullojen yleisin käyttötarkoitus on liuosten valmistaminen: haluttua ainetta, esimerkiksi suolaa punnitaan mittapulloon, tämän jälkeen suola liuotetaan pieneen määrään liuotinta. Kun suola on liuennut täytetään mittapullo merkkiinsä, tällöin nestekuplan alapinta on mittapullon merkkiviivan kohdalla.
Etu-Töölö
Rakennustyyleistä
thumb|Ilmakuva Etu-Töölöstä. Etualalla [[Eduskuntatalon katto.]] 1910-luvun jugendiksi tai art nouveauksi kutsuttu uusi, kertaustyylien kierteen katkaiseva suuntaus levisi Keski-Euroopasta Suomeen 1890-luvulla. Tyylin tunnuspiirteinä olivat vapaa arkkitehtuuri, jossa korostuivat epäsymmetria, joutsenkaulaviiva, kukka- ja lehtiornamentit sekä eläinaiheet. Etu-Töölön 1910-luvulla rakennettu asuntoarkkitehtuuri edustaa jo myöhäisjugendia, koristeaiheet ovat maltillisia ja ennakoivat siirtymää kohti 1920-luvun klassismia. Talojen julkisivut ovat riisuttuja kansallisromanttisista aiheista ja koristeornamentit perustuvat abstrakteihin kuvioihin ja ikkunoiden sekä erkkereiden sommittelu on säännöllistä.
Mittapullo
Kemian oppikirjat sanovat, että mittapullo on kaikista mittausvälineistä ehdottomasti tarkin. Haittapuolena on mittalasiin verrattuna se, että jokaiselle halutulle tilavuudelle on oltava oma mittapullonsa.
Etu-Töölö
Rakennustyyleistä
1920-luvulla Etu-Töölön katunäkymille on tyypillistä kahden erilaisen tyylikauden sopuisa lomittuminen. Kortteleiden arvokkaimmat kulmatontit on suurelta osin rakennettu 1910-luvun alussa myöhäisjugendtyyliin ja niitä yhdistävät kadunpätkät on täydennetty 1920-luvun lopun klassismia edustavilla rakennuksilla. Uusia vaikutteita haettiin antiikin klassisista pylväsjärjestelmistä, renessanssista ja Italian kansanrakentamisen tutusta empirestä. Esikuvan monille arkkitehtuurin ilmiöille tarjosi Ruotsi, ja pohjoismaista yhteenkuuluvuutta korostettiin muutoinkin itsenäisyyden ensivuosikymmeninä. Usein 1920-luvun klassismia kutsutaan myös pohjoismaiseksi klassismiksi. Koristeaiheet muuttuivat tyylitellymmiksi ja sileän seinäpinnan ala rakennusten julkisivuissa kasvoi.