cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Stanley Kubrick
Nuoruus ja työ valokuvaajana
Jacques Kubrick opetti poikansa pelaamaan shakkia kun tämä oli kahdentoista. Pelistä tuli tälle elinikäinen kiinnostuksen kohde. Kun Stanley oli 13-vuotias, hän sai isältään Graflex-valokuvakameran, k. Teini-iässä Kubrick oli kiinnostunut jazzista ja suunnitteli hetken aikaa rumpalin uraa.
Kubrick päätti lukion 1945, mutta kehnot arvosanat ja maailmansodasta palaavien miesten tulva veivät mahdollisuuden jatko-opintoihin. Myöhemmin Kubrick puhui happamasti omasta opintiestään ja koulutuksesta ylipäätään ja totesi, että koulussa ei ollut mitään häntä kiinnostavaa.
Vanhemmat lähettivät Stanleyn vuodeksi Los Angelesiin sukulaisten luo toivoen välivuoden innostavan poikaa hakeutumaan jatko-opintoihin.
Vielä lukiossa ollessaan hänet oli valittu koulun viralliseksi valokuvaajaksi vuoden ajaksi.
Kubrickilla oli lapsena jatkuvasti vaikeuksia koulussa, ja isä Jacques yritti hankkia pojalleen virikkeitä harrastusten kautta. Stanley Kubrick löysi täten šakin, kirjallisuuden ja valokuvauksen, jotka hän otti heti omakseen. Kubrickin koulumenestys ei parantunut uusien harrastusten myötä, mutta hän otti osaa muun muassa koulunsa orkesteriin ja valokuvauskerhoon. Koulun ohella Kubrick kävi intohimoisesti elokuvissa. Omien sanojensa mukaan Kubrick inspiroitui nimenomaan huonoista Hollywood-elokuvista, koska ne saivat hänet tajuamaan, että hänkin osaisi tehdä elokuvia.
Kubrickin valokuvausharrastus laajeni hiljalleen työksi, kun hän sai kaupattua kuviaan viimeisenä kouluvuotenaan Look-lehdelle. Kubrick palkattiin lehden vakituiseksi valokuvaajaksi. Kubrick meni ensimmäistä kertaa naimisiin Toba Metzin kanssa vuonna 1948, työskennellessään vielä Life-lehdelle, ja muutti boheemiin Greenwich Villageen. Vapaa-aikanaan hän kävi avoimen yliopiston kursseilla ja jatkoi ahkerasti elokuvien katsomista. Kubrick löysi tällöin New Yorkin Nykytaiteen museon näytöksissä muun muassa Max Ophülsin elokuvat, joista hän otti vaikutteita varsinkin pitkien kamera-ajojen käyttöön.
Elokuvauran alku Yhdysvalloissa
Vaikka Kubrick piti Look-lehden kautta äärimmäisen tärkeänä valokuvauksen oppimisen kannalta, hän kyllästyi nopeasti arkisten aiheiden kuvaamiseen ja halusi toteuttaa unelmansa tehdä elokuvia.
Vuonna 1951 Kubrickin ystävä Alex Singer suostutteli hänet tekemään lyhytdokumentteja The March of Time -nimiselle elokuvateattereiden uutiskatsausten tuottajalle. Kubrick suostuikin ja kuvasi itsenäisesti rahoitetun Day of the Fight -elokuvan 1951. Elokuvassa käytettiin kiskoille asetettua kameraa: tekniikkaa josta tuli yksi Kubrickin tunnusomaisista kuvaustavoista. Vaikka alkuperäinen jakelija lopetti toimintansa vielä samana vuonna, Kubrick sai myytyä Day of the Fightin RKO Pictures -yhtiölle 100 dollarin voitolla.
Lyhytelokuvien jälkeen Kubrick teki ensimmäisen pitkän elokuvansa Fear and Desire vuonna 1953 rahoittaen sen kokonaan itse ja sukulaistensa avustuksella, mikä oli tuolloin hyvin epätavallista. Kubrickin esikoiselokuva oli kuitenkin floppi, ja ohjaaja osti kaikki esityskopiot itselleen, jotta elokuvaa ei näytettäisi. Elokuva merkitsi myös hänen ensimmäisen avioliittonsa loppua, koska Kubrick tapasi kuvauksien aikana Ruth Sabotkan, jonka kanssa hän muutti yhteen avioeronsa jälkeen. Kubrick ja Sabotka menivät naimisiin vuonna 1955, ja he saivat yhdessä yhden lapsen, Katharinan (syntynyt 1953).
Kubrick teki myös toisen pitkän elokuvansa, tällä kertaa kaikin puolin onnistuneen rikoselokuvan Kohtalokas suudelma (Killer's Kiss, 1955) itsenäisesti, ja sai myytyä sen United Artists -elokuvastudiolle, joka levitti elokuvaa maailmanlaajuisesti. Kubrick perusti kolmatta elokuvaansa Peli on menetetty (The Killing, 1956) varten oman tuotantoyhtiön Harris-Kubrick-Productions yhdessä James B. Harrisin kanssa. Elokuva oli menestys, ja toimi myöhemmin innoittajana esimerkiksi Quentin Tarantinolle, joskaan kriitikot eivät aikoinaan pitäneet Kubrickin tavasta sekoittaa elokuvan kronologia. Elokuvan tekeminen vei kuitenkin niin paljon Kubrickin aikaa, että se lopulta turmeli hänen avioliittonsa Ruth Sabotkan kanssa.
Kubrickin pääsylippuna suuren budjetin elokuviin oli Kirk Douglasin tähdittämä Kunnian polut (Paths of Glory, 1957), joka perustuu Humphrey Cobbin samannimiseen romaaniin. Elokuva oli menestys niin kriitikoiden kuin yleisönkin keskuudessa ja on kohonnut pasifistisen elokuvan klassikoksi. Kubrick kuvasi sotaa niin synkkänä, kuin se todellisuudessa olikin, mikä ei ollut tuohon aikaan tavallista. Kuvaukset merkitsivät myös hänen kolmannen ja viimeiseksi jääneen avioliittonsa alkua: Kubrick tapasi kuvauksissa Saksan Münchenissä Christiane Harlanin, joka esiintyi elokuvassa. Kubrick ja Harlan olivat naimisissa Kubrickin kuolemaan saakka, ja he saivat yhdessä kaksi lasta, Anyan (syntynyt 1958) ja Vivianin (s. 1960).
Kunnian polkujen jälkeen Kubrick yritti aloittaa uutta elokuvaprojektia, mutta huonolla menestyksellä. Kubrick alkoi ohjata Marlon Brandon tähdittämää elokuvaa Vihan riivaama (One-Eyed Jacks, 1961), mutta turhautui nopeasti: Brandon oikuttelun takia kuvaukset takkuilivat ja pitkittyivät, minkä takia Kubrick jätti elokuvan, ja Brando joutui itse ohjaamaan sen loppuun. Kubrick otti lopulta vastaan ohjaajan pestin Hollywood-spektaakkelissa Spartacus (1960). Elokuvaa ohjasi aluksi Anthony Mann, joka jätti kuitenkin leikin nopeasti kesken, koska Mannilla ja elokuvan päänäyttelijä ja tuottaja Kirk Douglasilla oli jatkuvasti taiteellisia erimielisyyksiä. Vaikka Kubrick ja Douglas olivatkin tulleet toimeen Kunnian polkujen kuvauksissa, Douglas ei kohdellut Kubrickia yhtään erilaisella tavalla. Spartacuksen tekeminen ja Hollywoodin tuotantojärjestelmä olivatkin Kubrickille poikkeuksellisen epämiellyttäviä kokemuksia, vaikka itse elokuva olikin menestys.
Muutto Englantiin
thumb|Tohtori Outolempi (1964) käsitteli [[Kylmä sota|kylmän sodan keskeistä pelkoa, vahingossa puhkeavaa ydinsotaa. Kuvassa Peter Sellers.]]
Kubrick alkoi ottaa etäisyyttä Hollywoodiin osittain Spartacuksen tekemisen raskauden takia ja muutti Lolitan (1962) tekemistä varten Englantiin, missä hän asui perheineen loppuelämänsä. Lolita perustui Vladimir Nabokovin samannimiseen kuuluisaan romaaniin, ja sen uskalias aihe käsitteli keski-ikäisen miehen rakkautta teini-ikäiseen tyttöön. Lolitassa huomion varasti sivuroolin tehnyt Peter Sellers, jonka virtuositeetti kiinnitti myös Kubrickin huomion. Kubrick antoi Sellersille vapauden improvisoida ja tämä kasvattikin rooliaan suuremmaksi kuin alun perin oli suunniteltu. Lolitan jälkeen Kubrick halusi rakentaa seuraavan elokuvansa kokonaan Sellersin ympärille ja Tohtori Outolemmessä tämä tekikin unohtumattoman kolmoisroolin brittiupseerina, Yhdysvaltain presidenttinä ja natsitiedemiehenä. Kubrick vaikuttui syvästi Sellersin näyttelijäsuorituksista ja piti Sellersiä myöhemmin jopa suosikkinäyttelijänään.
2001: Avaruusseikkailu (2001: A Space Odyssey, 1968) on ehkä yksi kokeellisimmista maailmanlaajuisen teatterilevityksen saaneista elokuvista. Kubrick unohti kokonaan perinteisen dramaturgisen kaavan, ja jätti paljon uraauurtavien visuaalisten efektien varaan luodakseen avaruusmatkan kuvauksesta mahdollisimman realistisen. Hän myös kokeili klassista musiikkia monien elokuvan kohtauksien taustalla. Varsin vaikeatulkintaisesta lopputuloksesta ja kriitikkojen nihkeästä vastaanotosta huolimatta Kubrick sai jälleen aikaan jättimenestyksen, kuten myös uransa ainoan henkilökohtaisen Oscarin, joka annettiin hänelle parhaista erikoistehosteista. Elokuva on saavuttanut tähän päivään mennessä aseman yhtenä tieteiselokuvan klassikoista, ja se oli vuoteen 1977 asti maailman taloudellisesti menestynein tieteiselokuva (elokuvan ohitti Tähtien sota).
thumb|Kellopeliappelsiini (1971) esitteli dystooppisen Britannian. Kuvassa [[Malcolm McDowell.]]
Kubrick lähti seuraavaksi työstämään elokuvaa Anthony Burgessin romaaniin Kellopeliappelsiini pohjaten. Kellopeliappelsiini (A Clockwork Orange, 1971) koetteli Lolitan tavoin ihmisten rajoja, tosin tällä kertaa Kubrick sai paljon vihamielisemmän vastaanoton. Ohjaajaa syytettiin väkivallan ihannoinnista, ja tappouhkauksia saatuaan Kubrick päätti vetää elokuvan pois Yhdistyneen kuningaskunnan teattereista. Kellopeli jakoi kriitikot kahtia vahvemmin kuin mikään muu Kubrickin elokuva, mutta se oli silti yleisömenestys, joka on saavuttanut myöhemmin myös yleisesti kriitikoiden arvostusta. Elokuva sai myös neljä Oscar-ehdokkuutta (mukaan lukien Paras elokuva ja Paras ohjaus). Myös kirjailija Anthony Burgess oli tyytyväinen elokuvaan, vaikka häntä häiritsikin, miten elokuvasta oli jätetty pois kirjan viimeinen luku. Tästä hän ei kuitenkaan syyttänyt käsikirjoittajana toiminutta Kubrickia vaan kirjan amerikkalaista kustantajaansa. Burgess ja Kubrick tulivat muutenkin hyvin toimeen, ja Burgessin romaani Napoleon Symphony on omistettu Kubrickille.
thumb|Hohdon (1980) pääosan esittäjä [[Jack Nicholson antaa näytteen Kubrickin yhdestä tavaramerkistä, intensiivisestä ja uhkaavasta katseesta.]]
Kellopeliä seurannut Barry Lyndon (1975) ei herättänyt närää, mutta ei saanut myöskään Avaruusseikkailun tai Outolemmen kaltaista suosiota, tosin elokuva sai seitsemän Oscar-ehdokkuutta ja voitti neljä (enemmän kuin mikään muu Kubrickin elokuva). Kubrick itse piti Barry Lyndonia parhaana elokuvanaan ja samaa mieltä on myös Martin Scorsese. Elokuvaa varten Kubrick hankki NASA:lta erityisen valovoimaisia objektiiveja. Niistä ja vanhoista taustaprojisointikameroista rakennettiin kamerat, joilla saatiin elokuvaan autenttinen vanhan ajan tunnelma; valaistuksena oli pelkkää kynttilänvaloa. Kubrick sai elokuvasta viimeisen Oscar-ehdokkuutensa ohjauksesta. Elokuva oli tästä huolimatta taloudellinen pettymys Amerikassa, mutta se ei tuottanut tappiota, koska se pärjäsi paremmin Euroopan teattereissa, eritoten Ranskassa. Tämän elokuvan jälkeen Kubrickin työtahti hidastui merkittävästi, sillä hänen seuraavaa elokuvaansa saatiin odottaa viisi vuotta. Barry Lyndonissa esiintyi keskeisessä miessivuosassa Leon Vitali, joka jätti myöhemmin näyttelijäntyön kokonaan ja ryhtyi Kubrickin henkilökohtaiseksi avustajaksi ohjaajan loppuelämän ajaksi.
thumb|Full Metal Jacket (1987) kuvasi sotilaskoulutuksen demoralisoivaa vaikutusta ja suurvallan sodankäyntiä kaukaisessa kehitysmaassa. Kuvassa [[Matthew Modine (vasemmalla) ja R. Lee Ermey.]]
Työtahdin hidastuminen
Kubrickin työtahti hidastui 1970-luvun lopussa. Tiettävästi ohjaajan mielestä kelvollisten käsikirjoitusten puute hidasti itsekriittisen Kubrickin työtä. Hänellä oli myös tapanaan suunnitella elokuviaan pitkään, minkä aikana jotkin hänen elokuvansa jäivät kokonaan tekemättä: näin kävi esimerkiksi Napoleonista kertovalle elokuvalle.
Seuraavaksi Kubrick päätti tehdä Stephen Kingin menestysteokseen Hohto perustuvan elokuvan. Tämä johtui tiettävästi siitä, ettei hän saanut lupaa tehdä suositun kauhuelokuvan Manaajan jatko-osaa. Hän kuitenkin halusi tehdä oman kauhuelokuvansa ja päätyi ohjaamaan Hohdon. Hän sai myös ensimmäistä kertaa käyttää elokuvansa pääosassa Jack Nicholsonia, jonka hän oli halunnut pääosaan jo tekemättömään Napoleon-elokuvaansa. Elokuvan pitkissä kamera-ajoissa Kubrick käytti luovasti steadicamia, jota pystyi liikuttamaan sulavasti ilman raiteita. Elokuvasta tuli ilmestymisvuonnaan kaupallinen menestys, vaikka sen saamat arvostelut olivatkin pääasiassa huonoja. Elokuva palautti kuitenkin Warner Bros. -studioiden uskon Kubrickiin, jonka edellinen, viisi vuotta aiemmin ilmestynyt elokuva Barry Lyndon oli ollut taloudellinen pettymys Yhdysvalloissa. Elokuva ei saanut yhtäkään Oscar- tai Bafta-ehdokkuutta Kubrickin aiempien elokuvien tapaan, ja se on ainoa Kubrickin elokuva, joka nimettiin ehdokkaaksi huonojen elokuvien Razzie-gaalassa (elokuva sai kaksi ehdokkuutta). Lisäksi Stephen King haukkui elokuvan maanrakoon, sillä Kubrick oli tehnyt paljon muutoksia saadakseen siitä sellaisen, mikä häntä eniten miellyttäisi. Elokuva on saavuttanut kuitenkin jälkeenpäin kriitikoiden arvostusta, ja sitä pidetään modernin kauhuelokuvan klassikkona.
Hohdon jälkeen kului seitsemän vuotta, ennen kuin vuonna 1987 Kubrick sai valmiiksi sotaelokuvan Gustav Hasfordin Vietnam-romaanista Metallivaippa. Elokuvan nimeksi tuli Full Metal Jacket ja se kuvattiin kokonaan Lontoossa, koska Kubrick ei halunnut poistua kauas kotoaan elokuvaa tehdessään. Lopun kaupunkisodankäyntikohtaus kuvattiin purkutuomion saaneessa tehtaassa. Elokuva poikkeaa muista Vietnam-elokuvista siinä, ettei siinä nähdä yhtäkään viidakkokohtausta, vaan sotaa käydään urbaanissa kaupunkimaisemassa.
Elokuvan ilmestyttyä se sai ristiriitaisia arvosteluja ja kärsi lipputuloissa samaan aikaan markkinoille ilmestyneen saman aihepiirin elokuvan Platoon – nuoret sotilaat suosiosta. Elokuva sai yhden Oscar-ehdokkuuden, ja se on myöhemmin saavuttanut suurta suosiota. Kuten Tohtori Outolempi, Hohto, Kellopeliappelsiini ja 2001: Avaruusseikkailu, myös Full Metal Jacket on äänestetty kaikkien aikojen sadan parhaan elokuvan joukkoon Internet Movie Databasessä.
Kubrickin viimeinen elokuva Eyes Wide Shut perustui Arthur Schnitzlerin romaaniin Traumnovelle (suomennettu nimillä Tohtori eksyy erotiikkaan ja Unikertomus). Elokuvan käsikirjoituksessa Kubrick kuitenkin siirsi tarinan tapahtumapaikan 1920-luvun Wienistä 1990-luvun New Yorkiin. Elokuvaa kuvattiin kaksi vuotta, jonka aikana kaksi tärkeää näyttelijää (Harvey Keitel ja Jennifer Jason Leigh) vaihdettiin. Kubrick piti elokuvan tiukasti salassa, ja odotukset sitä kohtaan paisuivat. Elokuvan seksuaalinen teema sai jopa muutamat journalistit julistamaan, että teos olisi "seksikkäin elokuva, mitä on ikinä tehty". Eyes Wide Shut sai ensi-iltansa vuonna 1999, ja se jakoi oitis kriitikoiden mielipiteet. Kubrick oli valinnut pääosiin viihteellisistä rooleistaan tunnetun avioparin Tom Cruisen ja Nicole Kidmanin, ja sitä pidettiin osoituksena ohjaajan arvostelukyvyn heikentymisestä. Jotkut arvostelijat taas pitivät tätä ratkaisua luovana.
Stanley Kubrick kuoli sydänkohtaukseen kaksi viikkoa ennen elokuvansa ensi-iltaa nukkuessaan kotonaan Harpendenissa Englannissa. Hänet haudattiin kotinsa Childwickbury Manorin pihalla sijaitsevan suosikkipuunsa viereen.
Suunnitellut elokuvat
Kubrickin verkkainen tahti ja pikkutarkka työtapa johti siihen, että osa hänen elokuvahankkeistaan ei koskaan toteutunut. Näitä ovat muun muassa:
Ohjaustyyli
Stanley Kubrickia voidaan pitää klassisena esimerkkinä niin sanotusta ristiriitaisesta taiteilijanerosta. Hänet muistetaan perfektionistisesta ja äärimmäisen kontrolloivasta ohjaustyylistään, jonka vuoksi näyttelijät ja muut työntekijät joutuivat usein koville Kubrickin elokuvissa. Kubrick oli piittaamaton näyttelijöiden viihtyvyydestä, eikä hän yleensä suostunut kertomaan näille, miksi mikäkin asia tehtiin niin kuin se tehtiin. Ottoja toistettiin kerta toisensa jälkeen ilman että ohjaaja olisi kertonut, mikä edellisessä otossa oli pielessä. Kubrick itse selitti käytöstään sillä, että sillä tavoiteltiin aitoja roolisuorituksia näyttelijöiltä: nämä joutuivat ikään kuin elämään kohtauksissa sen sijaan että olisivat näytelleet niissä. Toisaalta Kubrick salli suuriakin vapauksia sellaisille näyttelijöille, joihin hän luotti: näin oli laita esimerkiksi Lolitassa läpimurtoroolinsa tehneen ja Tohtori Outolemmessä kolmessa eri roolissa näytelleen Peter Sellersin kanssa. Kubrickin elokuvissa esiintyminen oli näyttelijöille ainutlaatuinen koettelemus, johon heidän koulutuksensa tai aikaisempi uransa ei ollut heitä valmistanut. Moni näyttelijä on kuvaillut tuon kokemuksen opettavaisuuden ja Kubrickin ohjaajapersoonan tehneen heihin lähtemättömän vaikutuksen.
Erityisesti Hohdon naispääosan esittäjän Shelley Duvallin saama kohtelu kuvauksissa on herättänyt paljon kiistelyä Kubrickin persoonasta. Kubrick piinasi Duvallia ilkeillä kommenteilla, loputtomiin toistuvilla otoilla ja syrjimällä tätä avoimesti. Duvall menetti kuvausten aikana hiuksiaan, ja Hohdon teon on jopa väitetty suistaneen hänen mielenterveytensä raiteiltaan.
Suhde julkisuuteen
Kubrick tunnettiin nihkeästä suhtautumisesta mediaan. Etenkin viimeisinä vuosina ohjaajalta oli melkein mahdotonta saada haastatteluja. Ohjaajan langon, elokuvatuottaja Jan Harlanin mukaan Kubrick ei välittänyt julkisuudesta eikä palkinnoista. Myöskään elokuvan muotivirtaukset eivät kiinnostaneet häntä, vaan hän keskittyi tekemään itsensä näköisiä teoksia. Elokuva-alaa hän kyllä seurasi tarkkaan ja saattoi lähettää kannustavia terveisiä nuorille, nouseville ohjaajakyvyille.
Tunnustukset
The New York Timesin kriitikot valitsivat vuonna 2004 Kubrickin ohjauksista yli puolet kaikkien aikojen tuhannen parhaan elokuvan listalle: Kunnian polut, Lolita, Spartacus, Tohtori Outolempi, 2001: Avaruusseikkailu, Kellopeliappelsiini, Barry Lyndon ja Hohto.
Kolme Kubrickin teosta on valittu National Film Registryn kokoelmaan esteettisesti, kulttuurisesti tai historiallisesti tärkeinä amerikkalaiselokuvina: Kunnian polut, Tohtori Outolempi ja 2001: Avaruusseikkailu.
Lyhyet dokumenttielokuvat
Kubrickin vuonna 1952 kuvaama lyhytelokuva ei ole säilynyt.
Eleanor Boardman
thumb|right|Eleanor Boardman Eleanor Boardman (19. elokuuta 1898 Philadelphia, Pennsylvania – 12. joulukuuta 1991 Santa Barbara, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen näyttelijä, joka aloitti elokuvauransa vuonna 1922. Nuorena hän toimi mallina Eastman Kodakille. Vuonna 1923 hänet valittiin WAMPAS Baby Stariksi. Hänen ensimmäinen puolisonsa oli King Vidor, jonka kanssa hän oli naimisissa 1920-luvun loppupuolelta 1930-luvun alkupuolelle. Pari sai kaksi tytärtä. Harry d’Abbadie d’Arrast oli Boardmanin toinen mies vuodesta 1940 kuolemaansa (1968).
Boardman oli suosittu esiintyjä mykkäelokuvien ajalla. Hänen ei onnistunut siirtyä äänielokuviin, joten hänen elokuvauransa päättyi 1930-luvulla. Hänellä on tähti Hollywood Walk of Famella.
Boardmanin esiintymisiin kuuluu muun muassa rooli King Vidorin elokuvassa Kansan mies (1928).
Takaisin maalle – Masjävlar
Takaisin maalle – Masjävlar on Maria Blomin käsikirjoittama ja ohjaama elokuva vuodelta 2004. Blom kirjoitti elokuvakäsikirjoituksen vuonna 2001 ensi-iltansa saaneen oman näytelmänsä pohjalta. Elokuvan ensi-ilta oli Tukholman elokuvafestivaalilla 25. marraskuuta 2004. Se voitti kolme Guldbaggea: elokuva, käsikirjoitus ja naissivurooli.
Juoni
31-vuotias IT-yrittäjä Mia (Sofia Helin) palaa Tukholmasta isänsä 70-vuotisjuhliin kotiseudulleen Taalainmaalle, Rättvikin lähelle. Maaseutu on tullut yhä vieraammaksi, jopa lapsuudenystävät ja sisarukset tuntuvat kummajaisilta. Mialla on rahaa ja kallis auto, muttei rakkautta. Juhlissa Mia tapaa sukulaisia ja tuttuja. Maalle jäänyt sisar Eivor on katkera menestyneille sisarilleen, Mialle ja Thaimaassa kiihkeän romanssin kokeneelle Gunillalle.
Arvioita
Turun Sanomien Tapani Maskula olisi odottanut nuoren ohjaajan esikoispitkältä jotain näyttävämpää kuin tasapaksua televisiorealismia, mutta sanoo tämän ehkä selittyvän ohjaajan teatteritaustalla ja oman näytelmän sovittamisella elokuvaksi. Silti henkilöhahmotkin jäävät Maskulan mielestä ohuiksi, ja loppuunkaluttuja kliseitä ovat hänestä myös viinalla läträäminen ja pelimannimusiikki. Maskula mietti, että Markku Pölönen tarjoili samat kansalliset kuviot Suomessa paljon paremmin jo kymmenen vuotta aiemmin.
Bernard Lagat
Lagat opiskeli Washingtonin osavaltion yliopistossa, mistä hän valmistui vuonna 2000. Hän voitti vuonna 1999 kultamitalin universiadien 1 500 metrillä. 2000 Sydneyn olympialaisissa hän oli samalla matkalla pronssilla ja 2001 Edmontonin MM-kisoissa hopealla. 2002 Lagat voitti matkalla Afrikan mestaruuden ja oli ykkönen myös maailmancupissa Madridissa. 2003 Birminghamin MM-hallikisoissa hän saavutti hopeaa. Hän ei voinut osallistua samana vuonna Pariisin ulkoratojen MM-kisoihin, koska hänen doping-näytteestään oli löydetty merkkejä EPOsta. B-näyte osoittautui sittemmin negatiiviseksi. 2004 Budapestin MM-hallikisoissa hän voitti kultamitalin 3 000 metrillä ja oli samana vuonna Ateenan olympialaisissa 1 500 metrillä toinen.
Maaliskuussa 2005 Lagat ilmoitti olleensa Yhdysvaltain kansalainen jo toukokuusta 2004 lähtien. Saman vuoden elokuussa käydyissä Ateenan olympialaisissa Lagat kuitenkin edusti Keniaa, joten hänen 1 500 metrin hopeamitalin tilanteensa on ollut epäselvä, koska Kenian lait eivät mahdollista kaksoiskansalaisuutta. Kansalaisuusvaihdoksensa myötä Lagat ei myöskään voinut osallistua 2005 Helsingin MM-kisoihin. Ensimmäisissä Yhdysvaltain mestaruuskilpailuissaan vuonna 2006 hän voitti 1 500 metrin ja 5 000 metrin matkat. Vuonna 2007 Yhdysvaltain mestaruuskilpailuissa Lagat voitti 5 000 metriä ja oli 1 500 metrillä kolmas.
Osakan MM-kisoissa 2007 Lagat voitti sekä 1 500 metrin että 5 000 metrin maailmanmestaruuden. Hän oli kolmas urheilija joka olympia- tai MM-kisoissa onnistui voittamaan nämä matkat. Paavo Nurmi voitti matkat Pariisin olympialaisissa 1924 ja Hicham el-Guerrouj Ateenan olympialaisissa 2004. Lagat uhosi voittavansa molemmat matkat myös Pekingin olympialaisissa, mutta 1 500 metrillä hän ei selviytynyt edes loppukilpailuun ja jäi vitosella yhdeksänneksi. Berliinin MM-kilpailuissa 2009 hän sijoittui 1 500 metrillä kolmanneksi ja 5 000 metrillä toiseksi.
Dohan sisäratojen MM-kilpailuissa 2010 hän voitti kultaa 3 000 metrillä. Daegun MM-kilpailuissa 2011 hän sijoittui 5 000 metrillä toiseksi. Istanbulin sisäratojen MM-kilpailuissa 2012 hän voitti kultaa 3 000 metrillä. Lontoon olympialaisissa hän oli 5 000 metrillä neljäs ja Moskovan MM-kilpailuissa 2013 kuudes. Sopotin MM-hallikilpailuissa 2014 hän sai hopeaa 3 000 metrillä.
Stadin slangi
thumb|250px|Helsinkiä 1890-luvulla.
Stadin slangi tai Helsingin slangi on Helsingissä 1890-luvulla syntynyt puhekieli. Se juontaa juurensa Helsingin keskikaupungilla puhutusta ruotsinkielisestä koulupoikien slangista. Helsingin 1800-luvun lopulla nopeasti kasvanut työväenluokka oli pääosin yksikielisesti joko suomen- tai ruotsinkielistä ja siksi sille kehittyi viestintävälineeksi yhteinen slangisanasto ja sekakieli. Suomenkielisen enemmistön kasvettua sotien jälkeen 1940-luvulla slangi lakkasi olemasta eri äidinkieltä puhuvien yhteinen viestintäväline ja se eriytyi selvemmin ruotsalaiseksi ja suomalaiseksi nuorisokieleksi, jotka molemmat alkoivat saada vaikutteita myös englannin kielestä.
Slangi leimaantui alusta alkaen vahvasti katupoikien ja syntyperäisten helsinkiläisten kieleksi. Kieltä halveksuttiin erityisesti siksi, että se yhdistettiin alaluokkaan ja kansallisuuden vähättelyyn.
Stadin slangilla on yhtäläisyyksiä niin sanottuihin pidgin- tai kreolikieliin, jotka syntyvät helpottamaan viestintää monikielisessä ympäristössä.
Historia
Helsingin slangin synnyn voi ajoittaa 1890-luvulle toisaalta kaupungin koulupoikien ja ylioppilaiden piiriin, toisaalta alempien yhteiskuntaluokkien nuorisojengeihin, niin sanottuihin sakeihin. Slangissa ruotsinkielisten koulupoikien slangisanasto kehittyi siten, että sanastoa voitiin käyttää niin suomen kuin ruotsin kielillä. Näiltä juurilta slangi kävi useita eri vaiheita ja levisi paljon suuremman ryhmän keskuuteen.
Slangin kultakausi oli 1900-luvun alkupuolella sodanjälkeiseen aikaan asti. Se säilyi lähes muuttumattomana 1940-luvulle saakka. 1950-luvulla se muuttui yhdysvaltalaisperäisen nuorisokulttuurin myötä ja hajosi viimeistään 1970-luvulla eri alakulttuureihin.
Sanasto ja puhetyyli
Vanhalle Helsingin slangille olivat luonteenomaisia ruotsinkielisten puhujien kieleen hyvin sopineet äänteet, jotka olivat suomenkielisille vieraita ei-suomalaisia äänteitä, konsonanttiyhdistelmiä tai vokaaliyhdistelmiä. Suomalaiset slanginpuhujat käyttivät suomalaistuneita muotoja ruotsin sanoista.
Vanhassa stadin slangissa noin 3/4 sanoista oli ruotsin kielestä, suomalaista alkuperää olevia viidennes ja viisi prosenttia (noin sata sanaa) on venäjästä. Muutamia sanoja on lainautunut muistakin kielistä kuten slaafaaminen ’nukkuminen’ saksasta ja "donna" 'nainen' italiasta. Uudempi slangi on lainannut sanastoaan pääasiassa englannin kielestä ja 2000-luvulla maahanmuuttajien myötä myös arabiasta ja somalista. Kieliopiltaan slangi on kuitenkin pääosin suomea.
Stadin slangin sanasto ja puhetyyli vaihtelivat jonkin verran eri kaupunginosien välillä. Vahvimmat erot olivat Pitkänsillan eteläpuolella Punavuoressa (Rööperissä), Kruununhaassa (Krunikassa) ja pohjoispuolella Sörnäisissä (Sörkassa), Kalliossa (Bergassa), sekä Vallilassa (Valkassa) puhutun slangin välillä.
Tunnettuja stadin slangin taitajia
Eero Salola julkaisi jo 1920-luvulla slangijuttukirjan Ilman fritsaria. Uudelleen slangin toi kirjallisuuteen Pentti Saarikoski kääntämällä alkujaan englanniksi kirjoitetun romaanin Sieppari ruispellossa suomeksi osittain stadin slangia käyttäen.
Pentti Saarikosken sisarenpoika, kokki Sami Garam, on kääntänyt Stadin slangille useita teoksia, muun muassa Aku Ankka -sarjakuvakokoelman Rotsi on mut byysat puuttuu ja Kiven Seitsemän veljestä (Seittemän broidii). Muita tunnettuja slangin taitajia ovat muun muassa Arvo Turtiainen, Klaus Bremer, Tuomari Nurmio, Remu Aaltonen ja Jussi Raittinen. Tunnetuksi on tullut myös Georg Malmsten, erityisesti laulunsa Stadin kundi (1952) ansiosta. Useat räppärit käyttävät myös varsinkin nykyslangia.
Kuuluisa Stadin slangilla kirjoitettu kappale on myös Tuomari Nurmion ”Tonnin stiflat”, joka on mukana myös Nurmion kokonaan slangiksi tehdyllä albumilla Dumari ja Spuget (2013).
Billy Zane
thumb|right|Billy Zane vuonna 2010.
William George ”Billy” Zane Jr. (s. 24. helmikuuta 1966 Chicago, Illinois) on yhdysvaltalainen näyttelijä, tuottaja ja ohjaaja. Hänet tunnetaan luultavasti parhaiten Caledon Hockleyn roolista elokuvasta Titanic sekä miespääosasta elokuvassa Mustanaamio (1996). Hän on näytellyt urallaan kymmenissä elokuvissa sekä vieraillut lukuisissa tv-sarjoissa, muun muassa sarjassa Twin Peaks (1990). Hän on ollut naimisissa Lisa Collinsin kanssa vuosina 1988–1995.
Daniel Evans
Daniel Evans voi tarkoittaa seuraavia henkilöitä:
Ray Reardon
pienoiskuva|Ray Reardon Ray Reardon (s. 8. lokakuuta 1932) on eläkkeellä oleva walesilainen biljardinpelaaja. Hän on Steve Davisin tapaan kuusinkertainen snookerin maailmanmestari. Jokaisen maailmanmestaruutensa Reardon voitti 1970-luvulla.
Ura
Ray Reardon aloitti ammattilaisuransa vuonna 1967 ja jo kaksi vuotta myöhemmin onnistui voittamaan ensimmäisen ammattilaisturnauksensa Pot Blackin. Reardon jatkoi uraansa aina vuoteen 1992 saakka, ja hän on yksi Walesin menestyneimmistä pelaajista. Ennen ammattilaisuraansa lempinimellä Dracula tunnettu Reardon voitti kuusi kertaa Walesin amatöörien mestaruuden taistellen useasti finaalissa Cliff Wilsonin kanssa.
Reardon voitti kuusi kertaa maailmanmestaruuden, joka vuodesta 1977 lähtien on järjestetty Sheffieldin Crucible-teatterissa, jossa Dracula saavutti viimeisen mestaruutensa, jolloin hän pelasi finaalissa eteläafrikkalaista Perrie Mansia vastaan. Reardonista tuli historian ensimmäinen ykköspelaaja snookerin virallisella ranking-listalla, kun se otettiin käyttöön vuonna 1976. Uransa aikana Reardon taisteli useaan otteeseen John Spenceriä ja Alex Higginsiä vastaan, selviytyen otteluista yleensä voittajana. Reardon oli 1970-luvun paras pelaaja, mutta jatkoi aika ajoin hyviä otteita myös 1980-luvulla, vaikka Steve Davis tulikin ja otti komennon snooker-pöydillä. Vielä vuonna 1982 Reardon pääsi MM-finaaliin jopa 49-vuotiaana, mutta tuolloin Alex Higgins veti pidemmän korren. Vuonna 1988 Reardon vielä 56-vuotiaana saavutti upean voiton tällöin jo viisinkertaisesta maailmanmestarista Davisistä, kun hän voitti Davisin 5–0 British Open -turnauksen alkuvaiheilla. 1980-luvulla hän kaatoi toisenkin huippupelaajan Jimmy Whiten kaksi kertaa turnauksen finaalissa.
Paul-Philippe de Chaumont
Paul-Philippe de Chaumont (1617 Pariisi – 24. maaliskuuta 1697) oli ranskalainen prelaatti. Hän oli myös Ranskan akatemian jäsen.
Elämäkerta
Paul-Philippe de Chaumont syntyi vanhaan aristokraattiseen perheeseen Pariisista länteen, Île-de-Francen ja Normandian rajalla sijaitsevan Vexinin alueella sijainneessa Chaumontin kreivikunnassa. Hänen isänsä oli keskushallinnossa työskennellyt valtioneuvos, joka kirjoitti useita teologisia tekstejä ja toimi myös kuninkaan kirjastonhoitajana.
Hän oli Ranskan akatemian jäsenen, kansleri Pierre Séguier'n sukulainen, ja äitinsä kautta hän oli sukua kolme kolmelle Habertille eli Philippelle, Germainille ja Henri-Louisille. Hänen seurasi isäänsä kuninkaan kirjastonhoitajana sekä toimi tämän tehtävän ohella myös kuninkaan lukijana. Ennen kuin hän oli julkaissut ainoatakaan teosta hänet valittiin Ranskan akatemian jäseneksi vuonna 1654. Hänestä tuli Daxin piispa vuonna 1671, mutta hän erosi kuitenkin tehtävästään vuonna 1684 omistautuen tutkimustyölleen. Hän saarnasi silti edelleen.
Paul-Philippe de Chaumont’n aikalainen akateemikko Jean Chapelain on kuvannut häntä: "Häneltä ei puuttunut älykkyyttä, hänellä oli kielenkäytön taitoa, ja hän saarnasi rohkeasti ja sujuvasti".
Vuonna 1685 hän johti puhetta Akatemian kokouksessa, joka päätti Antoine Furetièren erottamisesta akatemian jäsenyydestä. Hän julkaisi vuonna 1693 kaksiosaisen teoksen Réflexions sur le christianisme enseigné dans l'Église catholique. Abbé Olivet’n mukaan tämän teoksen tyyli vastaa hyvin hänen laatuaan historioitsijana samoin kuin hänen toimintaansa myös piispana.
Fabio
thumb|Fabio Lanzoni vuonna 2014. Fabio Lanzoni (tunnetaan myös nimellä Fabio, s. 15. maaliskuuta 1959 Milano, Italia) on satojen rakkausromaanien kansissa 1980- ja 1990-luvulla esiintynyt miesmalli.
Aikainen mallinura
Lanzoni aloitti mallina Italiassa, ja muutti sen jälkeen New Yorkiin. Hänestä tuli katalogimalli Fordin mallitoimistolle.
Hän esiintyi satojen rakkauskirjojen kansissa, joista ensimmäinen oli Hearts Aflame vuonna 1987.
Hän esiintyi Nintendo Entertainment System -konsolin pelin Ironsword: Wizards & Warriors II kannessa 1989.
Muita esiintymisiä
Fabio on esiintynyt muun muassa televisiosarjoissa Kauniit ja rohkeat ja Late Night with Conan O'Brien sekä Huippumalli haussa. Hän näyttelee paavia vuonna 2017 ensi-iltansa saaneessa elokuvassa Haihurrikaani 5.
Ghost Games
Ghost Games (aiemmin EA Gothenburg) on ruotsalainen videopelejä kehittävä yritys, joka on Electronic Artsin omistuksessa ja joka sijaitsee Göteborgissa. Yhtiöllä on kaksi muutakin sijaintia: yksi Guildfordissa Yhdistyneessä kuningaskunnassa ja toinen Romanian pääkaupungissa Bukarestissa. Ghost Gamesin työntekijät koostuvat entisten EA Black Boxin, Criterion Gamesin sekä Playground Gamesin henkilöstöstä.
Kivisydän (televisiosarja)
Juoni
Riidat keikkapalkkioista alkavat viilentää Rafan ja Penan välejä. Pena haluaa että kaikki rahaliikenne kulkee hänen kauttaan. Rafan keikat tanssityttöineen ja viinoineen alkavat olla siinä määrin epämääräisiä, että viranomaisten mielenkiinto herää. Rafan ihastus Oili alkaa tuskastua tilanteeseen. Rafan ura kääntyy laskuun ja on tyssätä tyystin hänen sekaannuttuaan alaikäiseen tyttöön. Penan onnistuu junailla sopimus, jonka hyväksymällä Rafa välttyy vankilalta. Vankilaelämää kokenut Ralliperuna ottaa syyt niskoilleen.
Tuotanto
Kivisydämen kuvasivat Risto Inkinen ja Christian Girardet, leikkasi Keijo Virtanen, lavasti Reino Helkesalo ja puvusti Eeva-Liisa Niiranen. Vexi Salmella on Kivisydämen viimeisessä jaksossa pieni cameonomainen rooli. Kivisydämen yhteiskesto on 177 minuuttia.
Musiikki
Rafan esittämät hitit "Henkipatto" ja "Kivisydän" sävelsi Juha Tikka, sanoitti Emil von Retee ja sovitti Juha Tikka. Etenkin "Henkipatto" soi Kivisydämen diegeettisenä musiikkina korostetun tiuhaan. Kappale julkaistiin Irwin Goodmanin tulkitsemana singlenä vuonna 1985. Single-version sovitti Kassu Halonen. Kappale julkaistiin myös albumilla Viimeiset laulut (1991). Teoksen "Vajaamittainen" sävelsi ja sanoitti Kari Sorvali. Kivisydämessä ei kuulla eikä nähdä Irwiniä: Sorvali laulaa Rafan esittämät numerot itse.
Muuta
MTV Oy on julkaissut Kivisydämen DVD:nä sarjassa Suomiviihteen klassikot.
Irwin Goodmanin eli Antti Hammarbergin (1943–1991) elämästä on tehty kokoillan elokuva Rentun ruusu vuonna 2001. Timo Koivusalon ohjaama teos on varsinainen elämäkertaelokuva päinvastoin kuin Kivisydän.
Kirjoapollo
Kirjoapollo (Zerynthia polyxena), vanhemmissa lähteissä kirjoritari, on Etelä- ja Keski-Euroopassa jokseenkin yleinen kevään päiväperhoslaji. Suomessa tai muualla Pohjois-Euroopassa sitä ei tavata. Eteläeurooppalaista Zerynthia cassandraa pidetään joissakin lähteissä kirjoapollon alalajina.
Levinneisyys ja lentoaika
Kirjoapollo on eteläeurooppalainen perhoslaji, jota tavataan Lounais-Ranskasta Välimeren pohjoispuolta pitkin Italiaan ja edelleen Balkanin niemimaalle sekä Kreikkaan ja Uralille. Aasiassa sen levinneisyys jatkuu Turkin kautta Kaukasukselle ja Keski-Aasiaan. Pohjoisimmaksi levinneisyys nousee Itä-Euroopassa. Perhoset lentävät yhtenä sukupolvena huhtikuusta kesäkuulle.
Elinympäristö ja elintavat
Kirjoapolloa tavataan kuivilla ja kuumilla paikoilla, mutta korkeammalla tai pohjoisempana tyypillinen ympäristö muuttuu kosteammaksi. Perhoset lentävät matalalla kasvillisuuden yläpuolella ja pysähtyvät usein juomaan kukkien mettä. Kirjoapollo on yleinen, mutta tavallisesti harvalukuinen laji, joskin paikasta riippuen perhosten yksilömäärät voivat olla huomattavan suuria. Lentotapa on jokseenkin suoraviivainen, mutta hento. Kotelo talvehtii.
Perhonen on saalistajilleen myrkyllinen toukan ravintokasvistaan talteen ottamien yhdisteiden vuoksi.
Ravintokasvi
Toukka syö erilaisia piippuruohoja (Aristolochia).
Gabrial McNair
thumb|Gabrial McNair
Gabrial McNair (s. 8. syyskuuta 1973) on yhdysvaltalainen muusikko. Hänet tunnetaan No Doubt yhtyeen torven soittajana, johon hän liittyi vuonna 1993. Tämän lisäksi McNair on soittanut Green Dayssa. Tällä hetkellä McNair soittaa Oslo -nimisessä yhtyeessä kitaraa ja laulaa. Hän on myös ollut No Doubtin keulahahmon Gwen Stefanin sooloalbumin kiertueella mukana.
Eurovision laulukilpailu 1975
Eurovision laulukilpailu 1975 järjestettiin 22. maaliskuuta 1975 St Eriksmässan-areenalla Tukholmassa Ruotsissa. Tuona vuonna otettiin käyttöön nykyinen pisteytysjärjestelmä, eli joka maa jakoi kymmenelle parhaalle pisteet 1-8, 10, 12. Jokaisen maan raatiin kuului 11 jäsentä, joista kuuden tuli olla 16-25-vuotiaita ja viiden 26-55-vuotiaita. Kilpailun juonsi Karin Falck.
Kilpailun voitti Alankomaat Teach-In-nimisen yhtyeen esittämällä kappaleella "Ding-a-dong".
Suomea edusti Pihasoittajat kappaleella "Old Man Fiddle". Kappale sai 74 pistettä ja sijoittui kilpailussa seitsemänneksi. Suomi sai myös viisuhistoriansa ensimmäiset 12 pistettä Saksalta ja Sveitsiltä.
Turkki osallistui ensimmäistä kertaa kilpailuun.
Kapellimestarit
Jokainen maa valitsi oman kapellimestarin johtamaan maansa kappale. Ylikapellimestari Mats Olsson johti avaus- ja väliaikanumeron, muttei yhtäkään kilpailukappaletta.
Pistetaulukko
Tästä kilpailusta lähtien on ollut käytössä nykyinen, suomalaisen viihdepäällikkö Heikki Seppälän ideoima äänestyskäytäntö :
Jokaisesta osallistujavaltiosta annetaan ääniä 10 parhaimmalle esitykselle. Parhaalle esitykselle annetaan 12 pistettä, toiselle 10 pistettä ja seuraaville pisteet 8, 7, 6, 5, 4, 3, 2 ja 1. Kaikien tämän nykyisen käytännön aikaisten Euroviisujen artikkeleissa on tämän näköinen pistetaulukkomalli.
Atlantinsinisimpukka
Atlantinsinisimpukka (Mytilus edulis) on sinisimpukoiden (Mytilidae) heimoon ja sinisimpukoiden (Mytilus) sukuun kuuluva merivesissä elävä nilviäislaji. Se on tärkeä laji kaupallisesti ja vesiviljelyn kannalta, koska sen käyttö ravintona on suosittua. Atlantinsinisimpukka on myös tärkeä laji veden suodattajana ympäristömyrkyistä.
Itämeressä tavattavat sinisimpukat ovat Mytilus trossolus -lajia. Mytilus trossulus × edulis on atlantinsinisimpukan ja sinisimpukan eli tyynenmerensinisimpukan risteymä.
Atlantinsinisimpukka on osa M. edulis -lajikompleksia, johon kuuluvat myös välimerensinisimpukka (M. galloprovincialis), sinisimpukka (M. trossulus) ja mahdollisesti myös muitakin lajeja. Kaikki nämä ovat hyvin samanlaisia, mutta ne voidaan erottaa toisistaan muun muassa molekyylimenetelmillä.
Atlantinsinisimpukan tieteellinen lajinimi edulis tulee latinan kielestä ja sen merkitys on "syötävä" tai "hyvä syödä".
Koko ja ulkonäkö
thumb|vasen|Vuoden 1854 piirros atlantinsinisimpukasta. Atlantinsinisimpukka on tavallisesti 5–10 senttimetrin mittainen, mutta koko voi vaihdella kahdesta kahteenkymmeneen senttimetriin. Laji painaa keskimäärin 1,4–6,5 grammaa. Sillä on sileä kuori, joka on karkeasti kolmionmuotoinen. Kuoren pinnalla on samankeskiä kasvuviivoja. Ulkopinnan väri on musta, sinertävänmusta tai ruskea. Atlantinsinisimpukan kanssa samannäköisiä lajeja ovat vaeltajasimpukka (Dreissena polymorpha) ja valesinisimpukka eli valekirjosimpukka (Mytilopsis leucophaeata). Se voidaan sekoittaa myös välimerensinisimpukkaan (Mytilus galloprovincialis).
Levinneisyys ja elinympäristö
Atlantinsinisimpukkaa esiintyy Atlantin rannoilla sekä Euroopan että Pohjois-Amerikan puolella.
Atlantinsinisimpukka viihtyy parhaiten 5–20 celsiusastetta lämpimissä vesissä, ja aikuiset simpukat kestävät enintään 29 asteen lämpötilaa. Sen kasvu hidastuu voimakkaasti, kun veden suolapitoisuus laskee alle 22 promillen, vaikka se selviytyy jotenkin myös vähäsuolaisemmassa vedessä.
Ravinto ja elintavat
Atlantinsinisimpukka kiinnittyy pysyvästi kalliopohjaan tai kiviin sekä matalassa vedessä myös kasveihin ja leviin byssuksensa avulla. Se suodattaa ravintonsa vedestä poistaen siitä ravinteita. Tällä tavoin se voi puhdistaa useita litroja vettä tunnissa. Tätä kautta ympäristön raskasmetallit ja muut mahdolliset myrkyt kerääntyvät atlantinsinisimpukoihin. Atlantinsinisimpukka käyttää ravinnokseen myös levää. Se elää luonnossa noin 18–24-vuotiaaksi.
Atlantinsinisimpukalla sekä uros- että naaraspuoliset simpukat tulevat sukukypsäksi ensimmäisen ja toisen ikävuoden välillä. Atlantinsinisimpukka on yksineuvoinen. Sen lisääntyminen tapahtuu aikavälillä huhtikuusta syyskuuhun riippuen veden lämpötilasta ja muista ympäristötekijöistä. Yksittäisellä naaraalla voi olla 5–8 miljoonaa munaa, isolla naaraalla jopa 40 miljoonaa. Jälkeläisiä voi olla 5–40 miljoonaa, keskimäärin 7 miljoonaa kappaletta. Toukan kehitys kestää 20 päivästä jopa 6 kuukauteen ympäristön olosuhteista riippuen.
Saalistajat ja loiset
Atlantinsinisimpukan tunnettuja saalistajia ovat lokit (Larus), meduusat, kurpat (Scolopacidae), kampelakalat (Pleuronectiformes), varikset (Corvus), Nucella lapillus, meritähdet (Asteroidea) kuten punameritähti (Asterias rubens) ja Strongylocentrotus droebachiensis. Atlantinsinisimpukassa loisivia tai sille kommensalistisia lajeja ovat Pseudomyicola spinosus, simpukanvartija (Pinnotheres pisum), Marteilia maurini, Steinhausia mytilovum, Bucephalidae- ja Fellodistomidae-heimojen laakamadot, Polydora ciliata ja Mytilicola intestinalis.
Käyttö ravintona ja viljely
Atlantinsinisimpukan kuoria on löydetty jopa 6 000 vuosia vanhoista raakkutunkioista. Sitä viljeltiin tiettävästi 1200-luvun Ranskassa puupaalumenetelmällä. Nykyisin atlantinsinisimpukan viljely on tärkein nilviäistentuotantomuoto Euroopassa. Suurimmat tuottajamaat Euroopan unionin sisällä ovat Ranska, Alankomaat, Irlanti ja Yhdistynyt kuningaskunta, jotka ovat myös koko maailman johtajamaat sinisimpukan tuotannossa.
Lana Parrilla
Lana Parrilla (s. 15. heinäkuuta 1977) on yhdysvaltalainen näyttelijä, joka tunnetaan Suomessa parhaiten roolistaan Olipa kerran -televisiosarjassa. Hän on myös näytellyt sarjoissa Swingtown ja Spin City. Parrillalla on italialaiset ja puertoricolaiset juuret. Hänen isänsä, Sam Parrilla, oli baseballpelaaja 1970-luvulla. Hän on saanut roolistaan Olipa kerran -sarjassa muun muassa ALMA-palkinnon. Parrilla meni vuonna 2014 naimisiin Alfredo Di Blasion kanssa. He erosivat kuitenkin vuonna 2018.
Gryon
Gryon on kunta Sveitsin lounaisosassa Aiglen hallintoalueella Vaud’n kantonissa. Kunnassa on noin 1 400 asukasta.
Sijainti
Gryon sijaitsee Avançonjoen laakson pohjoisrinteellä ja viitisen kilometriä Bexistä koilliseen. Gryonin kylä sijaitsee noin 1 100 metrin korkeudessa. Les Diablerets -vuoret kohoavat Gryonin itäosassa lähes kolmen kilometrin korkeuteen. Kunnan korkein vuorenhuippu on Pointes de Châtillon (2 367 m mpy.).
Matkailu
Kesämatkailu Gryoniin alkoi 1800-luvun jälkipuoliskolla. Talvimatkailu alkoi 1900-luvun vaihteessa. Alpe des Chaux’n matkailualuetta on kehitetty 1960-luvulta alkaen; ensimmäinen hiihtohissi avattiin vuonna 1968.
Liikenne
Gryon on Transports publics du Chablais -yhtiön (TPC) Bex–Villars-sur-Ollon-radan varrella.
Muuta
Suomalainen laulaja-lauluntekijä Juha Vainio asui viimeiset vuotensa Gryonissa ja menehtyi siellä vuonna 1990 sydänkohtaukseen.
Stephen King
Stephen Edwin King (s. 21. syyskuuta 1947 Portland, Maine) on yhdysvaltalainen kauhukirjailija.
Kingin esikoisromaani Carrie ilmestyi vuonna 1974, ja hän teki lopullisen läpimurtonsa romaanilla Hohto (1977). Vuonna 2017 Kingiltä oli julkaistu jo yli 50 romaania, joita oli myyty yhteensä 350 000 000 kappaletta. Romaanien lisäksi King on kirjoittanut novelleja, pienoisromaaneja, käsikirjoituksia, esseitä ja sarjakuvia. Tyypillistä Kingin kirjoille on, että niissä tavalliset ihmiset – keskiluokkaiset perheet, lapset, kirjailijat – joutuvat vähitellen yhä kaameampiin tilanteisiin.
Nuoruus
Stephen Edwin King syntyi 21. syyskuuta 1947 Portlandissa Mainen osavaltiossa. Hänen vanhempansa olivat Donald Edwin King ja Nellie Ruth King (o.s. Pillsbury). Donald, joka ansaitsi elantonsa kaupustelijana, oli syntyjään nimeltään Pollock ennen kuin muutti aikuisiällä sukunimensä Kingiksi.
Oliver Hazard Perry
Oliver Hazard Perry (20. elokuuta 1785 - 23. elokuuta 1819) oli yhdysvaltalainen laivastoupseeri. Hänestä tuli kansallissankari, kun hän voitti englantilaiset Vuoden 1812 sodan Eriejärven taistelussa.
Stephen King
Nuoruus
Kingin ollessa kaksivuotias hänen isänsä lähti omille teilleen, eikä Stephen kuullut hänestä sen koommin. Ruth-äiti kasvatti Stephenin ja tämän adoptoidun isoveljen Davidin yksin. Kingit asuivat Portlandista muutettuaan jonkin aikaa Fort Waynessa ja Connecticutin Stratfordissa. Kun Stephen oli 11-vuotias, Ruth King vei perheensä pysyvästi kotikaupunkiinsa, Mainen Durhamiin.
Oliver Hazard Perry
Perry aloitti laivastouransa 13-vuotiaana Välimerellä. Hänet lähetettiin Suurille järville varustamaan Yhdysvaltojen laivastoa, jonka piti taata maalle Suurten järvien herruus. Eriejärven taistelun jälkeen hänet ylennettiin kapteeniksi ja lähetettiin ensin Välimerelle ja sitten Etelä-Atlantille, missä hän sairastui keltakuumeeseen ja kuoli.
Stephen King
Kouluaika
King alkoi kirjoittaa 12-vuotiaana omia tarinoita yhdessä kaverinsa Chrisin kanssa. Hän myös toimitti veljensä kanssa korttelilehteä, jolle pojat saivat 20 tilaajaa. King lähetti 13-vuotiaana kirjoittamansa tarinan Spacemen-lehteen, mutta se torjuttiin, kuten muutkin seuraavat tarinat.
Lukiossa King sai kiitettäviä arvosanoja historiasta ja äidinkielestä, mutta heikompia arvosanoja tiedeaineista. Hän oli lukutoukkana aina hiukan ulkopuolinen, vaikkakin pidetty. Hän toimitti koulunsa lehteä ja sen jälkeen omaakin lehteään nimeltä Village Vomit, jossa hän ivasi koulunsa ilmiöitä ja opettajia. Lehtikirjoittelu johti työpaikkaan urheilutoimittajana paikallisessa lehdessä, mikä opetti Kingin kirjoittamaan tiukasti aiheesta ja jättämään sivupolut pois teksteistään. King oli lukioaikoinaan myös kiinnostunut rock and roll -musiikista ja soitti kitaraa MoonSpinners-nimisessä yhtyeessä.
Kingin ensimmäinen julkaistu tarina oli novelli In a Half-World of Terror (alkuperäinen nimi I Was a Teen-Age Grave-robber), joka julkaistiin Comic Review -lehdessä vuonna 1965.
Yliopisto-opinnot
Valmistuttuaan lukiosta King aloitti syksyllä 1966 opinnot Mainen yliopistossa Oronossa. Hän luki laajasti ja kirjoitti vapaa-aikanaan päivittäin, esimerkiksi paksun romaaniluonnoksen nimeltä The Long Walk sekä sodanvastaisen Sword in the Darkness. Kumpaakaan hän ei saanut julkaistua. King osallistui myös opiskelijamielenosoituksiin Vietnamin sotaa vastaan ja esiintyi kitaransa kanssa kahviloissa esittäen omia kappaleitaan.
King sai kesällä 1969 töitä yliopiston kirjastossa. Siellä hän tapasi toisen työntekijän, Tabitha Sprucen. He alkoivat seurustella ja menivät naimisiin myöhemmin opintojensa jälkeen tammikuussa 1971. Kingin kirjoittamat tarinat käsittelivät usein synkkiä kauhuaiheita, mikä sai jotkut hänen opettajansa ehdottamaan hänelle ”vakavampia” aiheita. Hän kirjoitti yliopiston lehteen kolumnia nimeltä ”King’s Garbage Truck”. Hän otti englannin kielen, amerikkalaisen kirjallisuuden, luovan kirjoittamisen, näytelmätuotannon sekä radio- ja televisiokirjoittamisen kursseja. Hän otti myös kasvatustieteen ja psykologian kursseja tulevaa työuraansa ajatellen siltä varalta ettei menestyisikään kirjailijana. Hän sai myös opettaa yliopistossa populaarikirjallisuuden ja -kulttuurin kurssia vain 21-vuotiaana.
Aloittelevana kirjailijana
King valmistui yliopistosta keväällä 1970. Hänellä oli kandidaatin tutkinto englannin kielestä ja sivuainetutkinto puheesta sekä lupa opettaa toisen asteen koulussa. Hän ei joutunut valmistumisensa jälkeen armeijaan, sillä hänellä oli korkea verenpaine, huono näkö, lättäjalat ja puhjenneet korvien tärykalvot. Yliopistoaika oli tehnyt Kingistä vahvasti sodanvastaisen liberaalin.
King ei löytänyt valmistumisensa jälkeen aluksi työtä opettajana, joten hän teki sekalaisia töitä huoltoasemalla ja pesulassa ja asui vaimonsa kanssa vuokratussa asuntovaunussa. Hän työsti vapaa-aikanaan Musta torni -romaanin käsikirjoitusta ja lyhyitä tarinoita, joita julkaistiin miestenlehdissä 200–300 dollarin palkkiolla. Perheeseen syntyi tytär kesällä 1971 ja poika Joseph vuotta myöhemmin. King sai töitä opettajana Hampden Academyssä mutta haaveili yhä kirjailijanurasta.