cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tallinnan joukkoliikenne
Liput
oikea|pienoiskuva|Matkakortti (Ühiskaart) Kaikilla Tallinnan busseilla, raitiovaunuilla ja johdinautoilla on yhteinen lippujärjestelmä. Harjun maakunnan bussilinjoilla ja Elronin lähijunissa on omat lippujärjestelmänsä, joissa matkan hinta määräytyy vyöhykkeiden mukaan.
25. maaliskuuta 2012 yli 75 % osallistuneista äänesti julkisessa mielipidekyselyssä Tallinnan maksuttoman joukkoliikennejärjestelmän puolesta. Tallinnan julkisen liikenteen käyttö on ollut maksutonta kaupungin asukkaille 1. tammikuuta 2013 alkaen, mikä teki Tallinnasta Euroopan ensimmäisen pääkaupungin, joka poisti maksut kaupungin asukkailta. Myöhemmin Elron ja Tallinnan kaupunki tekivät sopimuksen, joka teki myös 1. vyöhykkeen lähijunaliikenteestä asukkaille maksutonta.
Julkinen liikenne ei ole kuitenkaan täysin ilmaista, vaan maksut peritään edelleen muilta kuin kaupungin asukkailta (mukaan lukien matkailijat ja vierailijat).
Lipputyypit
Tallinnassa kirjoilla olevat asukkaat, joilla on henkilökortti ja voimassa oleva matkakortti (Ühiskaart) tai vastaava opiskelijakortti, ovat voineet matkustaa maksutta Tallinnan busseilla, raitiovaunuilla ja johdinautoilla 1. tammikuuta 2013 lähtien ja lähijunilla kaupungin rajojen sisällä lokakuusta 2013 lähtien. Yhteen matkaan oikeuttavia kertalippuja voi ostaa kuljettajalta.
Ulkopaikkakuntalaiset voivat käyttää matkakortille ladattua arvoa, eri pituisia kausilippuja ja muita lippuja. Vaihto-oikeudettomia lippuja saa vain kuljettajalta, ja muut liput ostetaan lukemalla ennakkoon ladattu matkakortti tai ruutukoodilippu matkakortinlukijalla, joita on kaikissa kulkuneuvoissa. Lipun voi ostaa myös verkosta. Alennuslippuja myydään opiskelijoille, eläkeläisille ja vammaisille. Asukkaiden lisäksi myös kaikki alle seitsenvuotiaat matkustavat maksutta. Yli 65-vuotiaat Viron kansalaiset sekä alle kolmivuotiasta lasta kuljettavat matkustajat matkustavat myös maksutta.
Rahastus
oikea|pienoiskuva|Matkakortinlukija Useimmissa Tallinnan kulkuneuvoissa on käytössä avorahastus, ja kyytiin voi nousta mistä tahansa ovesta. Tallinnan kunnallispoliisin lipuntarkastajat tarkastavat satunnaisesti lippuja, ja pysäyttävät kulkuneuvon niin, että kukaan ei pääse poistumaan huomaamatta. 40 euron tarkastusmaksu peritään kaikilta voimassaolevatta liputta matkustavilta. Jos matkustaja on unohtanut henkilökorttinsa, hän voi kertoa lipuntarkastajalle henkilötunnuksensa, joka todistaa matkustusoikeuden, jos henkilöllä on ollut voimassa oleva lippu. Vuoden 2013 alusta lähtien maksutta matkustavien (paitsi siihen jo aiemmin oikeutettujen) pitää näyttää matkakorttinsa kortinlukijalle jokaisella nousulla. Jos matkustaja ei tee näin, häneltä voidaan periä 40 euron tarkastusmaksu.
Leppäjärvi (Ylöjärvi, Länsi-Teisko)
Leppäjärvi on Pirkanmaalla Ylöjärvellä Länsi-Teiskon kylän lähellä sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistöön.
Maantietoa
Järven pinta-ala on 25 hehtaaria ja se on 1,9 kilometriä pitkä ja 250 metriä leveä. Järvellä on kartan mukaan yksi saari. Sen rantaviivan pituus on 4,2 kilometriä.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Näsijärven–Ruoveden alueen (35.3) Näsijärven alueella (35.31), jonka Näsijärven lähialueeseen (35.311) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 120,3 metriä mpy.
Juha Hyyppä
Juha Matti Hyyppä (s. 2. toukokuuta 1964 Espoo) on suomalainen professori Maanmittauslaitoksen Paikkatietokeskuksessa (ent. Geodeettinen laitos). Hän väitteli Teknillisessä korkeakoulussa tohtoriksi sähkötekniikasta vuonna 1994.
Tutkimustyössään hän ja hänen tutkimusryhmänsä kehittää laserkeilauksen menetelmiä eri sovellusaloille, kuten metsien mittaukseen ja kaupunkien 3D-mallinnukseen, yhteistyössä yritysten ja muiden yhteistyökumppanien kanssa. Hyyppä johtaa Suomen Akatemian Laserkeilauksen huippuyksikköä. Hän on julkaissut yli 400 tieteellistä tai teknistä artikkelia kaukokartoituksen, laserkeilauksen, tutkatekniikan ja pistepilviaineiston käsittelyn aloilta.
Tunnustukseksi tutkimustyöstään hänet kutsuttiin Ruotsin maatalousyliopiston metsätieteiden kunniatohtoriksi vuonna 2015. Keväällä 2017 hän oli vierailevana professorina Japanin Shinshun yliopistossa, jonka vuoritieteen laitoksen kanssa Paikkatietokeskuksen tutkijat tekevät tutkimusyhteistyötä.
Juha Hyypän isä oli professori Jussi Hyyppä.
Unescon maailmanperintökohteet Sloveniassa
Unesco on nimennyt Sloveniasta neljä kohdetta maailmanperintöluetteloon. Maailmanperintökohteet ovat merkittäviä kulttuuri- tai luontokohteita, joiden uskotaan olevan erityisen merkittäviä ihmiskunnalle. Periaate on kirjattu vuonna 1972 allekirjoitettuun Unescon yleissopimukseen kulttuuri- ja luonnonperinnön säilyttämisestä. Kroatian ensimmäinen maailmanperintökohde olivat Škocjanin luolat, jotka liitettiin maailmanperintöluetteloon vuonna 1986. Kolme Slovenian maailmanperintökohteista, Alppien paalutalot, Almadénin ja Idrijan elohopea-alue sekä eurooppalaiset pyökkimetsät sijaitsevat useamman valtion alueella.
Mauritz Johansson
Gustaf Mauritz Johansson (19. maaliskuuta 1881 Bottnaryd – 7. lokakuuta 1966 Lidingö) oli ruotsalainen ampuja ja olympiamitalisti. Hän edusti seuratasolla Stockholms SkarpSF:ää.
Johansson osallistui Pariisin olympialaisiin 1924, joissa hän oli voittamassa hopeaa 100 metrin hirven kertalaukauksien joukkuekilpailusta sekä pronssia parilaukausten joukkuekisasta. Hän oli kertalaukausten henkilökohtaisessa kilpailussa jaetulla seitsemännellä ja parilaukausten kilpailussa jaetulla viidennellätoista sijalla samoissa olympialaisissa.
Julia Daudet
Julia Allard Daudet (1844 Pariisi, Ranska − 1940 ) oli ranskalainen kirjailija.
Daudet'n puoliso oli kirjailija Alphonse Daudet ja heidän poikansa kirjailija Léon Daudet.
Justin McCarthy
Justin McCarthy on ainakin seuraavien henkilöiden nimi:
Julia Daudet
Daudet teki yhteistyötä puolisonsa kanssa mutta kirjoitti myös itsenäisiä teoksia. Hänen teoksensa Impressions de nature et d’art (1879) sisältää lapsuusmuistoja, runoja ja kirjallisuusarvosteluja. Lisäksi hän on julkaissut taidokkaasti kirjoitetun tunnustuskirjan L’enfance d’une parisienne (1883) ja impressionistisen päiväkirjan Fragments d’un livre inédit (1884) sekä Les enfants et les mères (1888) ja muita teoksia.
Valmet 1100
Valmet 1100 on vuonna 1969 esitelty traktorimalli jossa oli ahdettu nelisylinterinen moottori, jonka valmistaja oli suomalainen Valmet-yhtiö.
Jozef Murgaš
pienoiskuva|upright=0.8|Jozef Murgaš Jozef Murgaš (17. helmikuuta 1864 Tajov, Itävalta-Unkari – 11. toukokuuta 1929 Wilkes-Barre, Yhdysvallat) oli slovakialainen pappi, taidemaalari, keksijä sekä langattoman viestinnän pioneeri. Hän oli yksi ensimmäisistä, joka lähetti puhetta radion välityksellä. Häntä ennen puhetta oli lähettänyt heikommalla signaalilla Reginald Fessenden.
Murgaš kannatti itsenäisen Tšekkoslovakian valtion perustamista. Hän allekirjoitti Pittsburghin sopimuksen vuonna 1918 ja osallistui sen tekstin laadintaan Tomáš Garrigue Masarykin kanssa. Sopimuksen tavoitteena oli Tšekkoslovakian valtion luominen. Murgaš nimitettiin Yhdysvaltain telehallintoviraston edeltäjän Federal Radio Commissionin jäseneksi vuonna 1925.
Kolvitsa
Kolvitsa on kylä Murmanskin alueen Kantalahden piirin Kantalahden kaupunkikunnassa. Se sijaitsee Vienanmeren Kantalahden Kolvitsanlahteen laskevan Kolvitsajoen suussa 30 kilometriä Kantalahden kaupungista itään. Kylässä oli 15 asukasta vuonna 2012.
Karjalaiset uudisasukkaat perustivat Kolvitsan kylän vuonna 1894. Vuonna 1905 siellä oli viisi taloa ja 25 asukasta. Kylä kuului Kantalahden volostiin ja ortodoksiseen seurakuntaan. Sen pääelinkeino oli kalastus.
Nykyään kylässä on lähinnä huvila-asutusta. Sen kautta kulkee Kantalahden ja Umban välinen maantie. Kolvitsasta on linja-autoyhteys Kantalahteen. Huomattavin nähtävyys on lohijokena tunnetun Kolvitsajoen vesiputous. Kylästä voi tehdä retkiä sen vieressä sijaitseville Kolvitsantuntureille. Satavuotiaan kylän korkeimmalla paikalle pystytettiin vuonna 1994 muistoristi.
Miekkajärvi (Ylöjärvi)
Miekkajärvi on Pirkanmaalla Ylöjärvellä Kyrönlahden kylän lähellä sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistöön.
Maantietoa
Järven pinta-ala on 3,9 hehtaaria ja se on 400 metriä pitkä ja 150 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 950 metriä.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Näsijärven–Ruoveden alueen (35.3) Näsijärven alueella (35.31), jonka Näsijärven lähialueeseen (35.311) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 104,5 metriä mpy.
Hanna Piirinen
Hanna Ottilia Piirinen (29. huhtikuuta 1881 Vehkalahti – 24. joulukuuta 1955 Harjavalta) oli suomalainen kirjallisuuden suomentaja. Hän käytti myös nimimerkkejä Onni Aronaho ja Simo Saarenpää.
Suomennoksia
Nimellä Hanna Piirinen: Nimimerkillä Onni Arvonaho: Nimimerkillä Simo Saarenpää:
RFA One
RFA One on kantoraketti, jonka on kehittänyt Etelä-Saksalainen avaruusalan yritys Rocket Factory Augsburg. RFA One soveltuu erityisesti pien- ja minisatelliittien kuljetukseen LEO- (engl. low earth orbit) ja aurinkosykroniselle radalle. Ensimmäinen operatiivinen lento on ilmoitettu vuoden 2023 lopulle.
Raketin rakenne ja parametrit
Suunnitelman mukaan kantoraketti tulee olemaan kaksivaiheinen, ja sen nostokapasiteetti on 1100kg 700km päässä oleville aurinkosynkronisille kiertoradoille. Raketin korkeus on arviolta 30 metriä.
Ensimmäisen vaiheen käyttovoima koostuu yhdeksästä moottorista, joista jokainen tuottaa 500 000 HV (367 750 kW). Moottoreiden työntövoima on 100 kN. Hiilivetyjä ja nestehappea ehdotettiin ensisijaisiksi polttoainelähteiksi. Moottoreiden osien valmistukseen käytetään menetelmänä kolmiulotteista tulostusta. Itse tulostin koostuu turbopumpun kotelosta, polttokammiosta ja injektorista.
Saavutukset
Rocket Factory Augsburg on kehittänyt turbopumpun, joka on myös osa RFA One kantoraketin moottoria. Lisäksi yritys valmisti ja testasi onnistuneesti RFA One kantoraketin ylemmän vaiheen säiliöt. Moottorin toiminta perustuu vaiheittaiseen polttoon. Tämä moottoriteknologia on yksi energiatehokkaimmista menetelmistä, eikä ole aikaisemmin vielä ollut edustettuna Euroopassa.
Yrityksen historia
Rocket Factory Augsburg perustettiin vuonna 2018, ja se sijaitsee Augsburgin kaupungissa Saksan osavaltiossa, Bayernissa. Yrityksessä oli noin 70 tyontekijää vuoden 2020 kesäkuun laskelman mukaan. OHB SE on RFA:n strateginen sijoittaja ja rahoituksellinen sijoittaja on Münchenissa sijaitseva Apollo Capital Partners GmbH, jonka johtava kumppani on Hans Steininger (toimii myös MT Aerospacen toimitusjohtajana ).
Viimeisimpänä saavutuksena Rocket Factory Augsburg valittiin Saksan ilmailu- ja avaruuskeskus (DLR) järjestämän mikrokantorakettikilpailun toiselle kierrokselle.
Suunnitellut laukaisut
RFA One kantoraketin ensimmäinen kaupallinen lento on ilmoitettu vuodelle 2022. Tällä hetkellä yritys etsii sopivaa laukaisupaikkaa. Pohjanmerellä ja Azoreilla Portugalissa sijaitsevat kohteet ovat molemmat ehdokkaita ensimmäista lentoa varten.
Lisäksi Rocket Factory Augsburg solmi kumpanuuden Exolaunch -yrityksen kanssa edesauttaakseen lennon onnistunutta käytäntöönpanoa. Exolaunch on Momentus -yrityksen ensimmäinen asiakas, ja työskentelee venäläisten avaruusalan yritysten Glavkosmoksen ja Lavotškin kanssa.
Ota (kasvitiede)
pienoiskuva|[[Kierumataran (Galium aparine) otakärkinen lehti.]]
Ota on kasvin lehdessä tai hedelmässä oleva pienikokoinen piikki tai piikkimäinen rakenne. Lehdessä oleva ota on kovaksi ja teräväkärkiseksi muuntunut karva ja se voi sijaita lehtilavan kärjessä, lehdyköiden kärjissä tai korvakkeiden kärjissä. Lehtien kärjissä olevien otien koko on eräs tuntomerkki erotettaessa eri mataroiden (Galium) suvun lajeja toisistaan. Hedelmässä oleva ota on emin vartalosta ja luotista muodostunut piikkimäinen, teräväkärkinen rakenne.
Heinäkasvien (Poaceae) kukissa kaleessa olevaa, pituudeltaan tavallisesti lyhyttä karvaa kutsutaan myös odaksi.
Saroilla (Carex) pullakoiden kärkeä kutsutaan suuodaksi, ja sen pituus sekä ulkonäkö on yksi tuntomerkki saralajeja toisistaan erotettaessa.
Justin McCarthy (jääkiekkoilija)
Justin Jeremiah McCarthy (25. tammikuuta 1899 Charlestown, Massachusetts – 8. huhtikuuta 1976 Centerville, Massachusetts) oli yhdysvaltalainen jääkiekkoilija ja olympiamitalisti. Hän edusti seuratasolla Boston Athletic Associationia.
McCarthy opiskeli Massachusettsin yliopistossa, josta hän valmistui 1921. Hän oli siviiliammatiltaan kirjanpitäjä. McCarthy oli voittamassa hopeaa Chamonix'n olympialaisissa 1924, joissa hän pelasi viisi ottelua ja teki kahdeksan maalia.
Kolbeinn Tumason
Kolbeinn Tumason (noin 1171, Víðimýri, Skagafjarðasýsla, Islanti – 9. syyskuuta 1208 Víðinesbardagi) oli islantilainen suurtalonpoika, päällikkö ja runoilija.
Kolbeinn Tumason oli kotoisin Pohjois-Islannista. Hän tavoitteli määräävää asemaa kirkossa ja ajautui konfliktiin saadakseen vaimonsa serkun Guðamur Arasoin Hólarin piispaksi. Tämä kuitenkin puolusti kirkon ja hiippakunnan itsenäistä päätätävaltaa. Seurasi sota ja syyskuussa 1208 Kolbeinn haavoittui vaikeasti saatuaan kiveniskun päähänsä. Kuolinvuoteellaan hän runoili kolmesta kahdeksansäkeisestä säkeistöstä koostuvan tekstin ”Heyr himla smiður”, jota pidetään vanhimpana säilyneenä pohjoismaisena virtenä. Muitakin hänen kirjoittamiaan lauluja, jotka liittyvät Neitsyt Mariaan ja apostoli Johannekseen, on säilynyt.
Virsi ”Heyr himla smiður” on käännetty kaikille pohjoismaissa puuhutuille kielille. Se on Suomen evankelis-luterilaisen kirkon virsikirjassa virsi 905 Niilo Rauhalan 2002 ja 2014 suomentamana ”Seppä taivaallinen” ja sitä lauletaan useimmiten islantilaisen säveltäjän Þorkell Sigurbjörnssonin sävelmällä.
Sliema Wanderers FC
Sliema Wanderers FC on maltalainen jalkapalloseura Slieman kaupungista. Se perustettiin vuonna 1909. Joukkue pelaa maan korkeimmalla sarjatasolla Maltan Valioliigassa. Se on maan menestynein joukkue 26 liigamestaruudellaan ja 19 Maltan Cupin voitolla.
Saavutukset
1919/20, 1922/23, 1923/24, 1925/26, 1929/30, 1932/33, 1933/34, 1935/36, 1937/38, 1938/39, 1939/40, 1948/49, 1953/54, 1955/56, 1956/57, 1963/64, 1964/65, 1965/66, 1970/71, 1971/72, 1975/76, 1988/89, 1995/96, 2002/03, 2003/04, 2004/05 1935, 1936, 1937, 1940, 1946, 1948, 1951, 1952, 1956, 1959, 1963, 1965, 1968, 1969, 1974, 1979, 1990, 2000, 2004 1983/84 1996, 2000 1999, 2001, 2002 1990/91, 2001/02, 2003/04 1923/24, 1924/25, 1933/34, 1934/35, 1937/38, 1938/39, 1945/46, 1955/56, 1956/57, 1959/60, 1966/67 1949/50, 1950/51, 1953/54, 1954/55, 1955/56, 1956/57, 1957/58, 1958/59, 1959/60, 1965/66 1917/18, 1919/20, 1923/24, 1925/26 1966/67, 1967/68, 1970/71 1964/65, 1969/70, 1971/72, 1973/74, 1981/82 1964/65, 1974/75 1931/32 1972/73, 1979/80 1982, 1987, 1990, 2004, 2005 1936/37, 1948/49 1955/56, 1957/58 1923/24 1965/66, 1969/70, 1978/79, 1984/85 1954/55
Hyyrynjärvi
Hyyrynjärvi on Pirkanmaalla Ylöjärvellä Hyynilän kylän lähellä sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistöön.
Maantietoa
Järven pinta-ala on 2,0 hehtaaria ja se on 200 metriä pitkä ja 150 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 550 metriä.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Näsijärven–Ruoveden alueen (35.3) Näsijärven alueella (35.31), jonka Näsijärven lähialueeseen (35.311) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 140,1 metriä mpy.
Horizonte të hapura
Horizonte të hapura (”Avoimet näköalat”) on vuonna 1968 valmistunut albanialainen draamaelokuva. Dritëro Agollin käsikirjoitukseen perustuvan elokuvan on ohjannut ja kuvannut Viktor Gjika.
Juoni
Albanialaisesta satamasta kertova elokuva perustuu tapahtumaan, jossa työn sankari Adem Reka sai surmansa. Nosturinkäyttäjä Uran Korabi on rohkea ja aloitteellinen mallityöläinen, joka arvostelee puutteita, valvoo työtehtävien toteuttamista ja taistelee byrokratiaa vastaan. Myrskyn aikana Uran uhraa henkensä puolustaessaan nosturiaan luonnonvoimilta. Sivujuonena toimii Uranin pelastaman merimies Azemin ja lähettäjätyttö Artan rakkaustarina.
Tuotanto
Horizonte të hapura on malliesimerkki sosialistisen realismin mukaisesta albanialaisesta tuotantoelokuvasta. Durrësin satamassa kuvattu juoneltaan yksinkertainen elokuva kertoo esimerkillisestä työläisestä, joka on aktiivinen työyhteisön jäsen, poliittisesti valveutunut ja isänmaallinen kansalainen sekä hyvä perheenisä. Elokuvan esille nostamia kielteisiä ilmiöitä ovat oman edun tavoittelu, byrokratia ja piittaamattomuus työturvallisuudesta. Miehiseen ympäristöön tuo naisnäkökulmaa sosialismin vapauttama lähettäjätyttö. Moskovassa opiskelleen Viktor Gjikan runolliset kuvakulmat ja koneromantiikka luovat vastapainon ideologisesti oikeaoppiselle tarinalle.
Horizonte të hapura on edelleen yksi kommunistisen Albanian arvostetuimmista elokuvista. Se sai aikanaan laajan yleisön Kiinassa.
Alison Korn
Alison Korn (s. 22. marraskuuta 1970) on kanadalainen soutaja. Hän saavutti kahdeksikossa olympiahopeaa Atlantassa 1996 ja olympiapronssia Sydneyssä 2000. Hän voitti maailmanmestaruuden perämiehettömässä kaksikossa Emma Robinsonin parina Aiguebelettessa 1997 ja Kölnissä 1998. Kahdeksikossa hän saavutti yhteensä yhden MM-hopean ja kaksi MM-pronssia.
Emma Robinson
Emma Robinson (s. 26. marraskuuta 1971) on kanadalainen soutaja. Hän saavutti kahdeksikossa olympiahopeaa Atlantassa 1996 ja olympiapronssia Sydneyssä 2000. Perämiehettömässä kaksikossa hän sijoittui Sydneyssä neljänneksi ja Atlantassa viidenneksi. Robinson voitti maailmanmestaruuden perämiehettömässä kaksikossa Aiguebelettessa 1997, Kölnissä 1998 ja St. Catharinesissa 1999. Kahdeksikossa ja perämiehettömässä nelosessa hän saavutti yhteensä yhden MM-hopean ja kolme MM-pronssia.
Paavalinkukat
Paavalinkukat eli saintpauliat (Saintpaulia) on gesneriakasvien heimoon kuuluva, aiemmin tunnistettu kasvisuku. Vuonna 2015 suku on päätetty sisällyttää soilikkien (Streptocarpus) suvun sektioksi.
Paavalinkukat ovat Itä-Afrikasta kotoisin olevia kasveja, joista monet ovat suosittuja kukkivia huonekasveja. Lajeja on yhteensä noin 20 ja niistä pääosa kasvaa luonnonvaraisesti kotoperäisinä eli endeemisinä Tansanian ja Kenian rannikkoseudun vuoristoissa, erityisesti Usambaravuorilla. Monet lajit kasvavat luonnossa hyvin suppeilla alueilla kosteiden vuoristometsien rinteillä, missä niistä on tullut uhanalaisia metsien häviämisen vuoksi. Sen vuoksi niitä suojellaan myös kasvupaikkojensa ulkopuolella, esimerkiksi Helsingin yliopiston Kaisaniemen kasvitieteellisen puutarhan kasvihuoneessa on kattava valikoima luonnonvaraisia paavalinkukkalajeja.
Taksonomia
Paavalinkukat muodostivat aiemmin soilikeista erillisen kasvisuvun (Saintpaulia). Ne ovat kuitenkin läheistä sukua muille soilikeille, ja luokitellaan genetiikan ja maantieteellisen esiintyvyyden pohjalta kuuluvaksi samaan sukuun (Streptocarpus), jolloin paavalinkukkia ei pidetä enää omana kasvisukuna.
Huonekasvina
Paavalinkukat ja erityisesti usambaranpaavalinkukka ovat erittäin suosittuja huonekasveja, ja niistä on jalostettu tuhansia lajikkeita, joiden koko, kukkien sekä lehtien värit ja muodot vaihtelevat taajaan. Lajikkeet jaetaan kasvutapansa mukaan tavallisiin ja suikertaviin ja tavalliset lisäksi läpimittansa mukaan miniature, semi miniature- ja standard-luokkiin. Pienimpien lajikkeiden lehdet ovat täydessä mitassaankin alle sentin mittaisia.
Kukat
thumb|Lajike 'Funambule', jolla puolikerrotut violetit kukat vaaleanpunaisin viiruin sekä Tommie Lou -variegoidut lehdet. Paavalinkukkalajikkeiden kukat voivat olla muodoltaan orvokkimaiset (ylimmät kaksi terälehteä pienemmät) tai tähtimäiset (tasakokoiset terälehdet), harvemmin kellomaiset (tasakokoiset terälehdet sulautuneet toisiinsa tavanomaista pidemmältä matkalta) tai ampiaismaiset (terälehdet tavallista syvemmin erilliset, kaksi yläterälehteä tyypillisesti taittuneet). Lajikkeilla esiintyy ei-kerrattuja, puolikerrattuja ja kerrattuja kukkia, ja ne kukkivat villilajeja runsaammin ja useammin, hyvässä oloissa jopa jatkuvasti. Säteilyttämällä on saatu aikaan nimellä 'Neverfloris' markkinoitu mutaatiomuoto, joka muodostaa runsain määrin vihreitä nuppuja, jotka eivät kehity kukiksi ollenkaan.
Villilajien vaihtelevan siniviolettien kukkasävyjen lisäksi jalostetuilla paavalinkukkalajikkeilla esiintyy valkoisia, vaaleanpunaisia, punavioletteja, taivaansinisiä, vihreitä, korallinpunaisia ja viininpunaisia kukkia sekä niiden eri sävyjä. Viimeisimpiä lisiä väriskaalaan on keltainen. Lajikkeilla voi olla moniväriset kukat ja eri värit voivat esiintyä useilla eri tavoilla, muiden muassa kukan keskustassa "silmänä", terälehtien reunuksessa, terälehtien kärjissä "sormenjälkinä", ja fantasiakuvioinniksi kutsuttuina täplinä ja viiruina.
Hoito
Paavalinkukka tarvitsee kukkiakseen runsaasti valoa, ei kuitenkaan paahdetta. Liika kuumuus tai suora auringonvalo vahingoittaa lehtiä. Laji viihtyy kosteassa ja kevyehkössä kasvualustassa ja soveltuu hyvin kapillaarikastelujärjestelmiin. Liian tiivis kasvualusta hidastaa kasvua ja voi pidättää liikaa vettä, mikä voi helposti johtaa juurten tai latvuksen mätänemiseen. Kohtalainen ilmankosteus edistää kukintaa.
Vastoin yleistä luuloa paavalinkukan lehdet sietävät kyllä kastumista. Lehtivaurioita voi tulla liian kylmän veden käytöstä, liian voimakkaasta valosta kun lehdillä vielä on vettä, tai siitä ettei vesi valu tai haihdu lehdiltä tarpeeksi joutuisasti. Lehtiä voi harjata pehmeällä siveltimellä roskien poistamiseksi, pölyn voi huuhdella varovasti pois kädenlämpöisellä vedellä.
Paavalinkukkaa on helppo lisätä lehtipistokkaista, jotka istutettuna juurtuvat helposti ja muodostavat pian pieniä taimia tyveensä. Lehti voidaan irrottaa taimistaan ja juurruttaa uudestaan useita kertoja. Toinen tavallinen ja helppo keino on irrottaa ja juurruttaa nuori sivuruusuke eli niinkutsuttu varas. Sivuruusukkeiden alut tavataan muutenkin poistaa kasvin lehtiruusukkeen siistinä pitämiseksi. Eräs mahdollisuus on juurruttaa kukkavarsi, jossa on pienet lehdet. Joskus kukkavarteen kehittyy spontaanisti pieni lehtiruusuke.
Paavalinkukkia voi lisätä kotioloissa myös siemenistä. Kukat pölyttyvät melko helposti ja siemenkota kypsyy useita kuukausia. Pölyhiukkasen kokoiset siemenet itävät muutamassa viikossa ja taimet kasvavat suotuisissa oloissa kukkimiskypsiksi alle vuodessa.
thumb|vasen|150px|Taitanpaavalinkukka
Satimusjärvi
Satimusjärvi on Pirkanmaalla Ylöjärvellä Hyynilän kylän lähellä sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistöön.
Maantietoa
Järven pinta-ala on 1,7 hehtaaria ja se on 200 metriä pitkä ja 100 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 500 metriä.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Näsijärven–Ruoveden alueen (35.3) Näsijärven alueella (35.31), jonka Näsijärven lähialueeseen (35.311) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 152,2 metriä mpy.
Theresa Luke
Theresa Luke (s. 20. helmikuuta 1967) on kanadalainen soutaja. Hän saavutti kahdeksikossa olympiahopeaa Atlantassa 1996 ja olympiapronssia Sydneyssä 2000. Perämiehettömässä kaksikossa hän sijoittui Sydneyssä neljänneksi. Luke voitti maailmanmestaruuden perämiehettömässä kaksikossa Emma Robinsonin parina St. Catharinesissa 1999 ja saavutti samoissa kisoissa kahdeksikossa pronssia.
Alcide Laurin
thumb|Alcide Laurin Alcide Laurin (21. helmikuuta 1880 Sainte-Marthe, Quebec, Kanada − 24. helmikuuta 1905 Maxville, Ontario, Kanada) oli kanadalainen jääkiekkoilija, joka pelasi Ontariossa sijaitsevassa joukkueessa Alexandriassa. 24. helmikuuta 1905 toisessa Ontariossa sijaitsevassa joukkueessa Maxvillessä pelannut Allan Loney hakkasi kesken pelin Laurinin kuoliaaksi. Pian tapahtuman jälkeen Laurin julistettiin kuolleeksi jäällä kello 19. Loney oli tunnettu pahamaineisena tappelijana. Häntä syytettiin tapauksen jälkeen murhasta, mutta myöhemmin se vaihdettiin tapoksi.
29. maaliskuuta viiden tunnin pohdinnan jälkeen Loney päätettiin vapauttaa. Puolustuksen todistajien mukaan Loney puolusti tilanteessa itseään. Kaikista syytteistä luovuttiin ja kanne hylättiin.
Tanikarinjärvi
Tanikarinjärvi on Pirkanmaalla Ylöjärvellä Kyrönlahden kylän lähellä sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistöön.
Maantietoa
Järven pinta-ala on 3,4 hehtaaria ja se on 250 metriä pitkä ja 200 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 700 metriä.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Näsijärven–Ruoveden alueen (35.3) Näsijärven alueella (35.31), jonka Näsijärven lähialueeseen (35.311) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 114,5 metriä mpy.
Kolunlammi (Ylöjärvi)
Kolunlammi on Pirkanmaalla Ylöjärvellä Kyrönlahden kylän lähellä sijaitseva lampi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistöön.
Maantietoa
Lammen pinta-ala on 1,5 hehtaaria ja se on 200 metriä pitkä ja 100 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 550 metriä.
Aitio
Aitio on sukunimi, joka on muun muassa seuraavilla suomalaisilla henkilöillä:
Rdio
Rdio oli yhdysvaltalainen mainosrahoitteinen musiikin suoratoistopalvelu, jolla käyttäjät pystyivät kuuntelemaan musiikkia internetyhteyden avulla. Palvelu oli saatavilla 85:sä eri maassa. Rdion ilmaisversio oli mainosrahoitteinen, mutta palvelusta oli saatavilla kuukausimaksullinen versio ilman mainoksia.
16. marraskuuta 2015 Rdio jätti yrityssaneerausilmoituksen ja kertoi myyvänsä palveluun liittyvät teknologiansa Pandoralle.
Historia
pienoiskuva|vasen|250px|Rdio oli saatavilla 85 eri maassa. Rdion julkaisi Skypen perustajat Niklas Zennström ja Janus Friis 3. elokuuta 2010. Tammikuussa 2014 palveluun lisättiin audio-mainoksilla tuettu ilmaisversio.
Vuoden 2015 lopussa Rdion jättämän Chapter 11:n johdosta he myivät teknologiansa Pandoralle 75 miljoonan dollarin hintaan.
Anastasia Le-Roy
Anastasia Le-Roy (s. 11. syyskuuta 1987 Manchester) on jamaikalainen pikajuoksija, joka kilpailee pääasiassa 400 metrin juoksussa. Hän on 180 cm pitkä ja painaa 57 kg.
Hänen suurin saavutuksensa on maailmanmestaruus Pekingin maailmanmestaruuskilpailuista 2015 4 × 400 metrin viestijuoksussa. Hän juoksi kultaa voittaneessa Jamaikan joukkueessa alkuerässä ensimmäisen osuuden, mutta loppukilpailuun hänen tilalleen vaihdettiin toinen urheilija. Myös Osakan MM-kilpailuissa 2007, jossa Jamaika voitti hopeaa, hän juoksi vain alkuerässä. Dohan MM-kilpailuissa 2019 hän juoksi loppukilpailussa avausosuuden Jamaikan saavuttaessa 4 × 400 metrin viestissä pronssia
Kansainyhteisön kisoissa 2014 Glasgow'ssa Le-Roy juoksi kultaa 4 × 400 metrin viestijuoksun voittaneessa joukkueessa. Gold Coastin Kansainyhteisön kisoissa 2018 hän voitti kultaa 4 × 400 metrin viestissä ja hopeaa 400 metrillä.
iAAF World Relays-viestimestaruuskilpailuissa hän on sijoittunut toiseksi 4 × 400 metrillä 2014 ja 2015. Pan-Amerikan kisoissa 2015 hän sai 4 × 400 metrim viestissä hopeaa.
Nuorten maailmanmestaruuskilpailuissa 2006 Le-Roy juoksi 4 × 100 metrin viestissä saaden pronssia ja 200 metrillä sijoittuen kuudenneksi.
Henkilökohtaiset ennätykset
Lähde: IAAF
Étienne Mulsant
thumb|Etienne Mulsant Martial Étienne Mulsant (2. maaliskuuta 1797 − 4. marraskuuta 1880) oli ranskalainen hyönteistieteilijä ja lintutieteilijä.
Mulsant oli Saint-Jean-la-Bussièren pormestari vuodesta 1817 alkaen ja rauhantuomari vuodesta 1827 lähtien. Hän muutti vuonna 1830 Lyoniin, jossa hän sai apulaiskirjastonhoitajan viran vuonna 1839. Vuosina 1843−1873 hän toimi luonnontieteiden professorina.
Vuonna 1840 hän julkaisi yhdessä useiden muiden hyönteistieteilijöiden kanssa teoksen Histoire naturelle des Coléoptères de France. Yhdessä Jean Baptist Édouard Verreauxin (1810−1868) kanssa hän kirjoitti teoksen Histoire naturelle des punaises de France vuosina 1865−1879. Hän julkaisi myös koulukirjoja eläintieteestä ja maantieteestä. Hän oli vuosien ajan la Société linnéenne de Lyonin puheenjohtaja.
Mulsant julkaisi useita tutkimuksia linnuista. Vuonna 1868 hän kirjoitti teoksen Lettres à Julie sur l'ornithologie. Jules Bourcier nimesi piikkitöpökolibrin (Chaetocercus mulsanti) hänen kunniakseen vuonna 1842. Mulsant nimesi muun muassa mangrovetimanttikolibrin (Amazilia boucardi).
Maahockey kesäolympialaisissa 1968
Maahockey oli Mexicon olympialaisissa 1968 yhdettätoista kertaa olympiakisoissa. Joukkueita oli mukana 16 ja ne jaettiin kahteen alkulohkoon.
Kurama (1907)
Kurama oli 1911 valmistunut keisarillisen Japanin laivaston Ibuki-luokan taisteluristeilijä, joka romutettiin 1923 osana Washingtonin laivastosopimusta. Se osallistui ensimmäiseen maailmansotaan.
Valmistus
Alus tilattiin 1904 Yokosukan laivastontelakalta, missä köli laskettiin 23. elokuuta 1905. Alus laskettiin vesille 21. lokakuuta 1907 ja otettiin palvelukseen 28. helmikuuta 1911.
Palvelus
Hieman palvelukseen oton jälkeen alus liitettiin amiraali Shimamura Hayaon laivasto-osastoon, joka vieraili Britteinsaarilla Yrjö V:n kruunajaissa. Matkalla osasto vieraili Singaporessa, Adenissa, Maltalla, Portsmouthissa ja Spitheadissä. Paluumatkalla osasto vieraili Ranskassa, Italiassa ja Itävallassa.
Ensimmäisessä maailmansodassa alus kuului ympärysvaltojen tueksi luovutettuun osastoon suojaamaan eteläisen Tyynenmeren merenkulkua. Se osallistui myös Kongōn ja Hiein kanssa Saksan keisarikunnan Karoliineilla ja Mariaaneilla olevien siirtomaiden valtaukseen. Kurama kuului 1920-luvulla Japanin pohjoiseen laivastoon suojaten Siperian miehitykseen liittyviä Venäjälle tehtyjä maihinnousuja, joilla tuettiin Venäjän sisällissodan valkoisia joukkoja.
Alus romutettiin 20. syyskuuta 1923 osana Washingtonin laivastosopimusta.
Uusi-Seelanti
Uusi-Seelanti on Tyynen valtameren lounaisosassa sijaitseva saarivaltio, joka koostuu kahdesta pääsaaresta – Etelä- ja Pohjoissaaresta – sekä lukuisista pienemmistä saarista. Lähin naapurivaltio, Australia, sijaitsee noin 1 500 kilometrin päässä luoteessa. Etelässä sijaitsee Etelämanner ja pohjoisessa Uusi-Kaledonia, Fidži ja Tonga. Uuden-Seelannin pinta-ala on noin 270 000 neliökilometriä, asukasluku noin 5,2 miljoonaa, ja sen pääkaupunki on Wellington.
Uuden-Seelannin saaret ovat suurelta osin tuliperäisiä. Ennen eurooppalaisten saapumista niillä asui polynesialaistaustaisia maoreja, jotka ovat onnistuneet säilyttämään osan kulttuuriperinteistään nykypäivään asti. Eurooppalaisia uudisasukkaita Uuteen-Seelantiin houkuttivat metsästys- ja kalastusmahdollisuudet sekä lyhytaikainen kultaryntäys. Maa oli Britannian siirtomaa vuoteen 1931, jolloin siitä tuli itsenäinen Kansainyhteisön jäsen. Sen talous nojaa edelleen maanviljelyyn, varsinkin karjanhoitoon. Matkailua kehitetään voimakkaasti, ja maa tekee itseään tunnetuksi myös houkuttelemalla kansainvälisiä elokuvaryhmiä.
Maan nimi tulee Alankomaiden Zeelandin maakunnasta, jonka hollantilaiset kartanpiirtäjät nimesivät Uudeksi-Seelanniksi. Myöhemmin englantilainen tutkimusmatkailija James Cook käänsi tämän nimen englanniksi. Elokuussa 2022 Uuden-Seelannin parlamentti perusti komitean, jossa on tarkoitus keskustella mahdollisuudesta muuttaa maan nimi siten, että vain maorinkielinen Aotearoa olisi virallinen. Tämän taustalla oli adressi, jonka oli allekirjoittanut yli 70 000 kansalaista.
Fyysinen maantiede
thumb|left|Uuden-Seelannin kartta Uusi-Seelanti sijaitsee melkein itäisen ja läntisen pallonpuoliskon rajalla. Lähin naapurivaltio on noin 1 500 kilometrin päässä sijaitseva Australia. Uuden-Seelannin kokonaispinta-ala on 267 710 neliökilometriä.
Uuden-Seelannin pääsaaret ovat Pohjois- ja Eteläsaari, joiden välissä on Cookinsalmi. Näiden lisäksi valtioon kuuluu yli 700 pikkusaarta, joista suurin osa sijaitsee alle 50 kilometrin päässä rannikosta. Noin 76 prosenttia Uuden-Seelannin asukkaista asuu Pohjoissaarella. Pohjoissaarella on toimivia tulivuoria, kuumia järviä ja geysirejä. Eteläsaari on hieman Pohjoissaarta suurempi, ja siellä sijaitsee korkeita lumihuippuisia vuoria, jotka muodostavat Etelä-Alpeiksi kutsutun vuorijonon. Saaren eteläosissa jäätiköt ovat kovertaneet kapeita ja suuria, jopa satojen metrien syvyisiä U- eli ruuhilaaksoja, jotka ovat mereen yltäessään synnyttäneet vuonoja.
Uuden-Seelannin vesivarat ovat suuret, mutta epätasaisesti jakaantuneet. Eteläsaaren vuorten länsirinteillä sataa 6 000 mm vuodessa, niiden suojan puolella jopa vain 346 mm vuodessa. Vettä käytetään vesivoiman tuotantoon sekä viljelysten, etenkin viinitarhojen, hedelmätarhojen ja laidunten kastelemiseen. Joissakin asutuskeskuksissa, kuten Aucklandissa, on ajoittain pulaa käyttövedestä. Toisaalta tulvat ovat Uuden-Seelannin yleisimpiä ja tuhoisimpia luonnononnettomuuksia. Niitä esiintyy sekä trooppisten syklonien että keskileveysasteiden liikkuvien matalapaineiden rintamasateiden yhteydessä. Myös äkillinen lumen sulaminen vuoristossa voi aiheuttaa tulvia joissa.
Cluthajoen keskivirtaama ja valuma-alue ovat Uuden-Seelannin suurimmat. Se on 340 kilometriä pitkä. Pohjoissaaren suurimman joen, Waikaton pituus on peräti 400 kilometriä. Ihmisen vaikutus on muuttanut Uuden-Seelannin jokien ekosysteemejä. Kun jokivarsien metsiä on raivattu laitumiksi, jokiin huuhtoutuu maa-ainesta ja ravinteita, eivätkä puut enää varjosta, joten monet vesistöt samentuvat ja rehevöityvät. Voimalaitospadot ovat rajoittaneet luonnollista virtaamaa ja vaelluskalojen lisääntymistä.
Geologia
thumb|225px|left|[[Champagne Pool, kuuma lähde Pohjoissaarella]] thumb|280px|[[Hooker Valleyn laakso Etelä-Alpeilla]] thumb|280px|Pancake Rocks -kalliomuodostelma [[Punakaikissa Eteläsaarella]] Uuden-Seelannin kallioperä on nuorta, joten siitä pystyy havaitsemaan useita geologisia ja geomorfologisia ilmiöitä. Osa saarten kallioperästä on peräisin Gondwanamantereen ajoilta, mutta pääasiallisesti vuoret ovat syntyneet mesotsooisten ja kenotsooisten kausien välivaiheen poimutuksissa. Vanhimmat kivet ovat syväkivilajeja, nuorimmat taas vulkaanisen toiminnan synnyttämiä pintakivilajeja sekä sedimentoitumisen vuoksi syntyneitä kerroskivilajeja. Poimutuksessa on tapahtunut myös kivilajien muuttumista ja siten syntynyt metamorfisia kivilajeja.
Uuden-Seelannin saarilla on kaikkialla havaittavissa vulkanismin merkkejä. Eteläsaarelta ne ovat sammuneet miljoonia vuosia sitten, mutta Pohjoissaari on edelleen aktiivista aluetta. Alue alkaa Ruapehu-tulivuorelta ja kulkee kohti koillista 30 kilometrin levyisenä vyöhykkeenä White Islandin saarelle. Törmäysvyöhykkeisiin muodostuu lähinnä kerrostulivuoria, jotka saattavat olla purkautuessaan hyvin rajuja. Uuden-Seelannin vulkaaniseen toimintaan kuuluvat myös laajat laavakentät. Maassa on kymmenkunta aktiiviseksi luokiteltua tulivuorta, joista viisi on joissain määrin jatkuvasti aktiivisia. Tulivuoret purkavat runsaasti tefraa eli kivituhkaa. Tämä aines kerääntyy vuorten rinteille metrien paksuisiksi kerroksiksi. Kun ne vettyvät tai maanjäristyksen vuoksi lähtevät liikkeelle, syntyy vaarallisia lahareita. Myös ihmisen toiminnan takia voimistunut eroosio on lisännyt laharien määrää.
Uudessa-Seelannissa tapahtuu yli 14 000 maanjäristystä vuodessa, mutta useimmat niistä ovat energiamäärältään alhaisia. Vuosittain on noin 20 yli magnitudin 5 järistystä. Vuonna 1855 sattui järistys, jonka voimakkuus oli 8,2–8,3 (Wairapapan maanjäristys).
Ilmasto
Keskilämpötila on maassa +10 ja +16 asteen välillä, ja vuodenaikaisvaihtelut ovat suhteellisen vähäisiä. Lämpimintä on tammi-helmikuussa, jolloin päivän ylin keskimääräinen lämpötila on Christchurchissa +22 °C ja Aucklandissa +23 °C, ja kylmintä heinäkuussa, jolloin yölämpötila laskee Aucklandissa keskimäärin seitsemään asteeseen ja Christchurchissa lähelle nollaa. Sadetta saadaan ympäri vuoden.
Kasvillisuus
Uudessa-Seelannissa on kaksi pääasiallista metsätyyppiä: etelänpyökkimetsät ja sekametsät, joissa kasvaa podokarpuakasveja ja lehtipuita. Pohjoisen sekametsät muistuttavat trooppisia sademetsiä liaaneineen. Vuoristossa kasvaa kylmään, tuuleen ja auringonpaahteeseen sopeutunutta vuoristokasvillisuutta. Kosteikoissa ja soilla kasvaa mangrovekasvillisuutta, ja yli 50-metriseksi kohoava kahikatea (Dacrycarpus dacrydioides). Merenrannoille on kehittynyt suolaa sietäviä lajeja, ruohoja ja jopa puita.
Eläimistö
thumb|280px|[[Kealintu The Remarkables -alueella lähellä Queenstownia.]]
Uuden-Seelannin saarten alkuperäiseen eläimistöön kuului ennen ihmisen saapumista lintuja, matelijoita, sammakkoeläimiä, hämähäkkieläimiä ja hyönteisiä. Ainoat saarella eläneet nisäkkäät olivat uudenseelanninmerikarhu, uudenseelanninmerileijona ja kolme pientä lepakkolajia. Sammakkolajeja oli alun perin seitsemän. Matelijalajistoa saarella oli alun perin noin 30, ja se käsitti lähinnä tuataroja, skinkkejä ja gekkoja, muttei lainkaan kilpikonnia tai käärmeitä. Uusi-Seelanti on sen verran viileä saaristo, että matelijat synnyttävät siellä eläviä poikasia munimisen sijaan. Alkuperäinen hyönteislajisto oli runsas ja käsitti muun muassa kaskaita, mehiläisiä, perhosia, kärpäsiä, kovakuoriaisia, heinäsirkkoja ja erikoisia wetasirkkoja.
Charles Edward Stewart
Charles Edward Stewart (1881 – 1965) oli brittiläinen ampuja ja olympiamitalisti. Hän voitti Tukholman olympialaisissa 1912 kolme pronssimitalia, 50 metrin pistoolissa sekä henkilökohtaisessa että joukkuekilpailussa, joiden lisäksi 30 metrin olympiapistoolin joukkuekilpailussa.
Uusi-Seelanti
Eläimistö
Saaren alkuperäisen eliöstön silmiinpistävin piirre oli se, että nisäkkäiden puuttuessa linnut hallitsivat myös muualla maailmassa yleensä nisäkkäille kuuluvia ekologisia lokeroita. Alun perin lintulajeja oli 245, joista 75 prosenttia oli endeemisiä eli vain Uudessa-Seelannissa tavattavia lajeja. Maapetojen puuttuessa monet linnuista olivat kehittyneet suuriksi ja lentokyvyttömiksi. Saaren alkuperäiseen linnustoon kuului muun muassa hanhia, erilaisia varpuslintuja, haukkoja, kyyhkyjä, papukaijoja, pingviinejä ja sorsalintuja. Kuuluisin, jo sukupuuttoon kuollut linturyhmä lienee moat, joita oli ihmisen saapuessa 11 lajia. Moat olivat täysin siivettömiä suuria lintuja, ja ne käyttivät ravintonaan kasveja. Moalintuja saalisti nykyään sukupuuttoon kuollut jättiläismäinen haastinkotka, jonka on väitetty tappaneen ja syöneen ihmisiäkin. Uuden-Seelannin linnustosta lähes kolmannes on kuollut sukupuuttoon ihmisen saapumisen jälkeen metsästyksen ja tulokaslajien takia. Viimeisimmät sukupuuttoon kuolleet linnut ovat kirkupöllö ja piopio. Vielä elossa olevia lentokyvyttömiä lintuja ovat kakapo, kaksi vilistäjälajia, neljä kiivilajia sekä muutama rantakanalaji. Lentävistä lintulajeista on jäljellä muun muassa kea ja tui.
Vuonna 2017 Uuden-Seelannin suojeluministeri ilmaisi tavoitteeksi hävittää suururakkana saarilta lintuja tuhoavat ihmisen mukana tulleet nisäkkäät, lähinnä rotat, opossumit ja kärpät.
Varhaishistoria
thumb|upright|Maoripäällikkö perinteisen [[taiaha-aseen kanssa.]] Uuden-Seelannin asutushistorian varhaisvaiheesta ei ole kovinkaan täsmällisiä arkeologisia todisteita, mutta yleisesti hyväksytyn määritelmän mukaisesti ensimmäiset asukkaat tulivat 1200-luvun alkupuoliskolla. Polynesialaiset saapuivat kanooteilla itäisestä Polynesiasta. Maorien esivanhemmat toivat mukanaan koiran ja polynesianrotan sekä luonnonvaraisena Etelä-Amerikassa kasvavan bataatin eli kumaran. Aikaisemmin Uudessa-Seelannissa ei ollut ollut ollenkaan nisäkkäitä.
Ihmiset asettuivat pääasiassa saarten itärannikoille ja metsästivät saarilla silloin runsaina eläneitä lentokyvyttömiä moalintuja. Moan luista saatiin tarvekaluja, lihasta ja munista ravintoa ja höyheniäkin käytettiin. Maorien kivikautisessa kulttuurissa luuta käytettiin monipuolisesti kiven rinnalla. Moarikulttuurin arkaaisessa vaiheessa asutus keskittyi rannikolle, mutta klassisessa vaiheessa maorit olivat levittäytyneet jo sisämaahan ja perustaneet kevyesti linnoitettuja kyliä sekä aloittaneet puutarhaviljelyn.
Eurooppalaisten saapuessa maoreita oli noin sata tuhatta. Maorien käyttämä nimi Uudesta-Seelannista on Aotearoa, "Pitkän valkoisen pilven maa".
Eurooppalaisten tulo
thumb|Uusi-Seelanti [[James Cookin kartoittamana.]] thumb|Uuden-Seelannin suffragetteja kunnioittava muistomerkki [[Christchurchissa.]] Tiettävästi ensimmäisenä eurooppalaisena Abel Tasman näki saaret vuonna 1642. James Cook nousi 1769 ensimmäisenä eurooppalaisena maihin. Hän kartoitti molempien saarten rannikot ja vieraili niillä vielä kaksi kertaa, 1773–1774 ja 1777. Hän tuli maorien kanssa yleensä hyvin toimeen toisin kuin 1770-luvun puolivälissä käynyt ranskalainen Jean de Surville. Cookin raportit houkuttelivat saarille hylkeiden ja valaanpyytäjiä sekä kauppiaita Amerikasta, Englannista, Ranskasta ja Australiasta.
Ensimmäiset Uuteen-Seelantiin muuttaneet eurooppalaiset menivät sinne taloudellisista syistä. Pohjoissaaren Kororārekaan perustettiin valaanpyytäjien tukikohta. Maorit toivottivat alkujaan uudisasukkaat tervetulleiksi ja alkoivat käydä kauppaa heidän kanssaan. Maoripäällikkö Hongi Hika sai eurooppalaisten yhteyksiensä ansiosta tuliaseita ja aloitti muskettisodat, mikä epävakautti aluetta.
Maorikulttuuri kävi 1800-luvun alussa suuren murroksen. Väkiluku laski radikaalisti sodankäynnin ja eurooppalaisten tuomien tautien seurauksena. 1800-luvun puoliväliin mennessä suurin osa maoreista oli kääntynyt kristinuskoon, ja kapitalistinen järjestelmä muutti taloutta. Eurooppalaiset perustivat siirtokuntia, ja australialaiset farmarit ostivat maata maoreilta.
Maori-päälliköt luovuttivat saaret Britannialle vuonna 1840 allekirjoitetulla Waitangin sopimuksella. Sopimuksen mukaan maorit antoivat kruunulle kāwanatangan, jonka merkityksestä ei täysin olla varmoja, vastineeksi suojelusta ja maanhallintaoikeudesta.
Uuden-Seelannin uudisasukkaat alkoivat 1840-luvulla vaatia parlamentaarista edustusta kuvernööri George Greyn yksinvaltiuden sijaan. Grey vastusti ajatusta, mutta hän auttoi silti uuden, vuoden 1852 perustuslain luomisessa. Se perusti parlamentin, joka kokoontui ensimmäisen kerran kaksi vuotta myöhemmin.
Vuonna 1858 laskettiin, että eurooppalaisia oli enemmän kuin maoreita, joita oli enää 58 000. Lisääntyvä eurooppalainen väestö tarvitsi myös lisää maata, mikä johti maorien ja uudisasukkaiden maakiistoihin. Ne saivat aikaan maorisodiksi kutsutut sodat, jotka päättyivät vuonna 1872. Taistelujen tuloksena maorit menettivät suuren osan maistaan.
Maorisodat hidastivat Pohjoissaaren talouskasvua, ja samaan aikaan villa teki Eteläsaaren Canterburystä maan rikkaimman provinssin. Dunedin puolestaan kasvoi maan suurimmaksi kaupungiksi, kun Otagon provinssin keskiosista löytyi kultaa. Siirtokunnan valtiovarainministeri Julius Vogel aloitti 1870 kunnianhimoisen kehitysohjelman. Maahan rakennettiin 1870-luvun aikana melkein 2 000 kilometriä rautateitä. Rakennushankkeiden toteuttamiseen hän lainasi paljon rahaa, mutta ne vaativat myös paljon siirtotyöläisiä. Väkiluku tuplaantui vuosikymmenessä 500 000:nteen. Vaikka Vogelin aikana kansakunta modernisoitui, se syöksi valtion lopulta myös 1880-luvulla lamaan, joka päättyi vasta 1895.
Liberaalipuolueen John Ballancesta tuli pääministeri 1891. Maan poliittinen kenttä mullistui liberaalien valtakaudella, jota kesti vuoteen 1912. Poliittiset puolueet alkoivat toimia yhtenäisinä järjestöinä, ja vuonna 1893 naiset saivat kahden vuosikymmenen kampanjoinnin jälkeen äänioikeuden ensimmäisinä maailmassa. Samoihin aikoihin alkoi muodostua myös kansallistunne. Suurin osa eurooppalaistaustaisista oli vuoden 1886 jälkeen syntyperäisiä uusiseelantilaisia. Maasta tuli itsehallinnollinen dominio 1907.
Uudesta-Seelannista lähti paljon joukkoja ensimmäiseen maailmansotaan, ja jopa kolmannes 20–40-vuotiaista miehistä kaatui tai haavoittui sodassa. Uutta-Seelantia alettiin monin paikoin pitää sodan jälkeen itsenäisenä toimijana, sillä pääministeri William Massey oli kirjoittamassa Versailles’n rauhaa ja liittämässä maata Kansainliittoon. Britannia antoi 1931 Westminsterin säädöksen, jonka nojalla entiset dominiot olivat Britannian kanssa tasavertaisia itsenäisiä valtioita. Uuden-Seelannin parlamentti ratifioi säädöksen 1947.
Itsenäisyys
thumb|[[Maoripataljoonan miehiä toisessa maailmansodassa]] thumb|[[Christchurchin maanjäristys 2011|Vuoden 2011 maanjäristyksen vaurioita Christchurchissa.]] Uusi-Seelanti lähetti toisessakin maailmansodassa joukkoja Eurooppaan, mutta se joutui keskittymään vuodesta 1941 entistä enemmän oman maansa puolustamiseen, kun Japani alkoi suoraan uhata sitä. Sodan jälkeen Uusi-Seelanti alkoi tukeutua entistä enemmän Yhdysvaltoihin, ja maat sekä Australia tekivät 1951 ANZUS-sotilasliiton.
Uusi-Seelanti ajautui 1970- ja 1980-luvuilla taloudellisiin vaikeuksiin kalliin energian ja Britannian kaupan tyrehtymisen takia. Britannia liittyi 1970-luvun alussa Euroopan talousyhteisöön, minkä takia Uusi-Seelanti menetti vakiintuneen maataloustuotteiden kauppakumppanin. Inflaatio ja työttömyys räjähtivät käsiin, ja tuhnnet muuttivat Australiaan. Työväenpuoluetta edustanut pääministeri David Lange tuli valtaan vuonan 1984 ja sai käsiinsä Uuden-Seelannin erittäin vaikeat rakenteelliset talousongelmat. Lange toteutti radikaaleja talousuudistuksia, jotka lisäsivät markkinoiden vapautta ja vähensivät valtion menoja. Uudistukset muuttivat syvästi Uuden-Seelannin taloutta ja puhuttiin Uuden-Seelannin ihmeestä, joka herätti kansainvälisesti valtavaa kiinnostusta. Toisaalta Langen vuonna 1984 aloittamia uudistuksia muun muassa sosiaalietuuksien leikkauksia ja työmarkkinoiden vapauttamista on myös kritisoitu.
Vuonna 1985 Langen hallitus epäsi yhdysvaltalaisilta ydinkäyttöisiltä tai ydinaseita kuljettavilta aluksilta pääsyn satamiinsa. Tämä katkaisi Yhdysvaltain ja Uuden-Seelannin ANZUS-puolustusliiton. Vuonna 1985 sattui myös ydinaseisiin liittynyt niin sanottu Rainbow Warriorin tapaus, jossa Ranskan tiedustelupalvelu räjäytti Greenpeacen Rainbow Warrior -aluksen Aucklandin satamassa.
Maorit olivat 1970- ja 1980-luvuilla aktivoituneet sekä poliittisesti että kulttuurisesti. Maorit alkoivat vaatia muun muassa maorin kielen käyttöä opetusta sekä alkuperäisen taiteen ja kulttuurin suojelemista. Uuden-Seelannin hallitus myöntyi 1990-luvun alussa korvaamaan historiallisia vääryyksiä. Yhden suurimmista korvauksista sai Eteläsaaren Ngāi Tahun heimo, jonka maavaatimus oli myös maan vanhimpia ja suurimpia.
Talouslama koetteli Uutta-Seelantia pahoin vuosina 2008–2009. Helmikuussa 2011 maanjäristys tuhosi osia Christchurchin kaupungista ja surmasi sen asukkaita.
Lokakuun 2017 vaalien jälkeen työväenpuolueen johtajasta Jacinda Ardernista tuli Uuden-Seelannin nuorin pääministeri 150 vuoteen. Uusi hallitus otti päätavoitteekseen ilmastonmuutokseen vastaamisen, köyhyyden vähentämisen ja alueellisen kehityksen tukemisen Maaliskuussa 2019 Christchurchin kaupungissa tehtiin terrori-isku, jossa ihmisiä ammuttiin kahdessa eri moskeijassa. Terroriteoissa kuoli 49 ihmistä. Ardern vaati heti tämän jälkeen Uuden-Seelannin aselakien tiukentamista.