cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Raivo Roosna
HOP:n ryöstö
Ryöstön jälkeen tekijät pakenivat Kalervonkatua pitkin Koskelantietä kohti. Silminnäkijät kertoivat, että Kalervonkatu 12:n kohdalla olleeseen siniseen BMW:hen, jonka rekisterinumero oli ARS-316, oli juossut kaksi miestä ja heittäneet takapenkille jotain. Sen jälkeen auto oli lähtenyt silminnäkijöiden mukaan vauhdikkaasti liikkeelle. Saalis oli noin 150 000 markkaa sekä suuri joukko arvopapereita ja shekkejä. Runsaan tunnin kuluttua poliisi löysi etsityn auton Vallilasta, Hauhontie 4:n kohdalta. Auto jäi tarkkailuun ja sen alkuperää selviteltiin. Pian tiedettiin, että siinä olleet rekisterikilvet oli varastettu pari päivää aikaisemmin eräästä toisesta BMW:stä. Hetken kuluttua auto hinautettiin rikospoliisiin. Autosta löytyi koko ryöstösaalis, aseet, vaatteet ja naamiointivälineet. Autosta löytyi myös kaksi puhelinnumeroa, joista toinen viittasi helsinkiläiseen lähiöön ja toinen Lahteen.
Tutkinta
Puhelinnumeroon viittaavassa lähiössä asuva nainen soitti samana iltana yhdeksän aikaan illalla ja kertoi kahdesta virolaisnuorukaisesta sekä heidän sinisestä BMW:stään. Myös Lahdesta otettiin yhteyttä ja saatiin selville, että miehet asuvat tilapäisesti jossakin päin Tukholmankatua. Poliisin huomio kiinnittyi virolaiskytkentään ja saatiin selville eräs Reiska, joka oli muuttanut Suomeen vuonna 1978. Reiska oli kova bisnesmies ja huhun mukaan hän auttoi loikkaamaan ihmisiä Neuvostoliitosta ja järjesteli niin sanottuja paperiavioliittoja.
Samaisena torstai-iltana poliisi teki rynnäkön Reiskan asuntoon. Asunnossa oli samaan aikaan vierailulla Reetta, joka kertoi asuvansa tyttärensä Piritan kanssa Tukholmankadulla, missä ovat parhaillaan tämä mainittu Pirita ja Raivo-niminen nuorukainen. Reiska kuitenkin kiisti tuntevansa ylipäätään ketään, mutta hänestä näki, että hän pelkäsi valtavasti. Pian tehtiin rynnäkkö myös siihen Tukholmankadun asuntoon, missä Piritan ja Raivon piti olla, mutta asunto olikin tyhjä. Raivo Roosnan passi sieltä kuitenkin löytyi ja se otettiin talteen.
Etsintöjä laajennettiin Ruotsiin, kun saatiin tietää, että Raivolla on asunto Uppsalassa. Koko Suomi kohisi. Iltalehti kirjoitti: ”Konepistooli-isku nyt pankkiin, ajojahti laajeni koko maahan.”
Perjantaina tiedettiin jo toisenkin ryöstäjän nimi, mutta kuvaa hänestä ei ollut. Sen sijaan Roosnan kuvalla varustettu tiedote pyydettiin julkaisemaan kaikissa sanomalehdissä ja televisiossa. Tämä tietysti poiki lukuisia perättömiäkin ilmoituksia, mutta saatiin myös varma tieto siitä, että Alex Lepajõe oli nähty Raivo Roosnan seurassa vain pari päivää ennen ryöstöä. Tämän vihjeen antoi eräs toimittaja, joka tunsi molemmat miehet ja oli tehnyt heidän loikkaamisestaan jutun.
Eräs virolaista alkuperää ollut 19-vuotias tyttö kuuli autolla ajellessaan radiosta, että kahta virolaista etsitään ryöstöistä ja hänelle tuli heti mieleen, että ryöstäjät saattaisivat olla hänen tuttavansa Piritan kanssa hänen asunnollaan, koska Pirita oli pyytänyt häneltä asunnon avainta maanantaihin saakka lainaksi. Tyttö ajoi saman tien Porvoon poliisiin ja ilmoitti, että tekijät ovat mahdollisesti hänen asunnossaan Caloniuksenkadulla Helsingin Töölössä. Asunnon tarkkailun yhteydessä lauantaina saatiin sen edustalta kiinni Pirita, joka paljasti itsensä kääntäessään päänsä poliisin kutsuttua häntä etunimellä. Pirita tosin antoi väärät henkilötiedot ja heittäytyi sen jälkeen puhumattomaksi.
Pidätys
Kello 17.15 poliisin erikoisyksikkö ryntäsi sisään ja Roosna sekä Lepajõe yllätettiin täysin, mistä johtuen he eivät ehtineet ryhtyä minkäänlaiseen vastarintaan. Kaikki oli ohi parissa minuutissa. Aseita ja Tillanderin timantteja ei kuitenkaan löytynyt.
Kuulusteluissa miehet väittivät, että heidät oli kiristetty mukaan ryöstöön ja oikeasti ryöstöjen takana on poliittinen taho sekä propagandistinen liike. Pirita taas näytteli jatkuvasti viatonta kuulusteluissa. Pirita laskettiin vapaaksi 17 pidätysvuorokauden jälkeen ja häntä esitettiin pantavaksi syytteeseen vain rikoksen suosimisesta. Piritan äitiä Reettaa epäiltiin myös osuudesta ryöstöihin.
Roosna ilmoitti puhumisen ehdoksi selvyyden siitä, mihin hän joutuisi tuomion jälkeen. Hän tyytyi lopulta siihen vastaukseen, että pohjoismaisten sopimusten perusteella hän ehkä pääsisi vielä takaisin Ruotsiin.
Tuomio
Heinäkuussa 1985 Roosna tuomittiin seitsemäksi vuodeksi ja 11 kuukaudeksi vankeuteen sekä maksamaan huomattavat korvaukset. Lepajõe tuomittiin tammikuussa 1986 seitsemäksi vuodeksi ja 10 kuukaudeksi vankeuteen. Osa saaliista jäi kateisiin, ja taustavoimat jäivät vapaalle jalalle. Lepajõe väittää kirjassaan Röövlinnud, että eräs suomalaismies olisi hakenut ryöstösaaliin vintiltä, johon se oli piilotettu. Henkilö oli sulattanut kullan ja nyppinyt sormuksista arvokivet. Toimittaja Harri Nykänen on kertonut muistelmateoksessaan Likainen Harri, että samassa vankilassa Lepajõen kanssa istunut, petoksista tuomittu mies oli saanut puhutuksi tämän ympäri ja luvannut vapauduttuaan realisoida Tillanderin ryöstösaaliin Roosnan ja Lepajõen puolesta pientä korvausta vastaan. Mies oli noutanut saaliin hänelle neuvotusta paikasta Caloniuksenkadun talon ullakolta, mutta pitänytkin kaiken itse. Myöhemmin viranomaiset saivat selville, että mies oli antanut koruista osan silloiselle ruotsalaiselle naisystävälleen, vaihtanut osan ravihevoseen, ja loppuosa saaliista jäi kadoksiin.
Freguesia
Freguesia on Portugalin paikallishallinnon yksikkö. Freguesiaa korkeampi yksikkö on kunta, joka koostuu freguesioista. Jotkin kunnat, kuten esimerkiksi Porto Santo, koostuvat ainoastaan yhdestä freguesiasta. Vastaavia kuntia on kuitenkin ainoastaan alle kymmenen. Vuonna 2011 Portugalissa oli 4 259 freguesiaa.
Vladko Maček
thumb|300px|Jugoslavian varapääministeri Vladko Maček (keskellä) vannomassa virkavalaansa [[Dušan Simovićin hallituksen nimittämisen yhteydessä vuonna 1941.]] Vladko Maček (20. heinäkuuta 1879 Jastrebarsko, Itävalta-Unkari – 15. toukokuuta 1964 Washington, Yhdysvallat) oli kroatialainen poliitikko, joka toimi Kroatian talonpoikaispuolueen johtajana vuodesta 1928 kuolemaansa asti. Edeltäjänsä Stjepan Radićin tavoin hän ajoi Jugoslaviaan kuuluneelle Kroatialle itsehallintoa. Toisen maailmansodan jälkeen Maček eli maanpaossa.
Maček liittyi Kroatian talonpoikaispuolueeseen vuonna 1905, jolloin Kroatia kuului vielä Itävalta-Unkariin. Hänet valittiin vuonna 1920 Jugoslavian perustuslakia säätävän kansalliskokouksen jäseneksi. Hänestä tuli puolueensa puheenjohtaja vuonna 1928, kun puolueen perustanut Radić murhattiin. Kroatian talonpoikaispuolue oli tuolloin muutosvaiheessa. Alkujaan se oli ollut talonpoikien asiaa ajanut sosiaalinen liike, mutta muuttui vähitellen keskiluokan ja älykköjen hallitsemaksi nationalistiseksi puolueeksi, joka vastusti serbien hallitsevaa asemaa Jugoslavian valtiossa ja kannatti maan muuttamista liittovaltioksi. Kuningas Aleksanteri I:n ryhdyttyä hallitsemaan diktatorisesti Maček joutui olemaan vangittuna vuosina 1929–1930 ja 1933–1934.
Aleksanterin kuoleman jälkeen sijaishallitsija Paulin kaudella maassa ryhdyttiin taas järjestämään vaaleja, ja talonpoikaispuolue sai Kroatian alueella ylivoimaisen kannatuksen vuosien 1935 ja 1939 parlamenttivaaleissa. Elokuussa 1939 Maček sai neuvoteltua pääministeri Dragiša Cvetkovićin kanssa kompromissin, jonka mukaan Kroatia saisi autonomian ja oman parlamentin sekä edustuksen Jugoslavian hallitukseen. Näin syntyi Jugoslavian kuningaskunnan sisällä autonominen Kroatian Banovina. Maček nimitettiin jo samassa kuussa Jugoslavian varapääministeriksi. Hallituksen jäsenenä hän hyväksyi vastentahtoisesti Jugoslavian liittymisen Antikomintern-sopimukseen 25. maaliskuuta 1941. Kun sotilasvallankaappaus kaksi päivää myöhemmin syrjäytti sijaishallitsija Paulin, Maček sai pitää ministerinpaikkansa myös uudessa hallituksessa. Saksan vallatessa Jugoslavian huhtikuussa 1941 Maček ei lähtenyt maanpakoon, mutta hän kieltäytyi tarjouksesta ryhtyä Saksan alaisen nukkehallituksen johtoon, ja vetäytyi julkisesta toiminnasta. Hän joutui olemaan syksystä 1941 seuraavaan kevääseen vangittuna ja sitten kotiarestissa aina toisen maailmansodan loppuun asti.
Kommunistien tultua valtaan sodan jälkeen vuonna 1945 Maček pakeni ensin Pariisiin ja lopulta Washingtoniin Yhdysvaltoihin, jossa myös kuoli. Hänet uudelleenhaudattiin Zagrebiin vuonna 1996.
Maureen O’Sullivan
Varhainen elämä
O'Sullivanin vanhemmat olivat Charles Joseph O’Sullivan ja Mary Lovatt (o.s. Fraser). Charles O’Sullivan palveli Britannian armeijassa ja osallistui ensimmäiseen maailmansotaan. Maureen opiskeli ensin luostarikoulussa Dublinissa ja myöhemmin Lontoossa. Eräs hänen luokkatovereistaan oli Vivien Leigh, joka myöhemmin loi uran näyttelijänä. Suoritettuaan opiskelunsa loppuun Ranskassa O’Sullivan palasi Dubliniin ja aloitti työt köyhien parissa.
Elokuvaura
O’Sullivanin elokuvaura alkoi hänen tavattuaan ohjaaja Frank Borzagen, joka oli kuvaamassa 20th Century Foxin elokuvaa Song o’ My Heart. Borzage ehdotti O’Sullivanille koekuvausta, jonka O’Sullivan voitti ja hän sai roolin irlantilaisen tenorin John McCormackin tähdittämään elokuvaan. O’Sullivan matkusti Yhdysvaltoihin kuvaamaan elokuvan loppuun.
O’Sullivan näytteli kuudessa 20th Century Foxin elokuvassa ja kolmessa muussa muiden elokuvastudioiden alaisuudessa. Vuonna 1932 hän solmi sopimuksen Metro-Goldwyn-Mayerin kanssa ja näytteli useissa studion elokuvissa. Samana vuonna Irving Thalberg valitsi hänet Jane Parkerin rooliin elokuvassa Tarzan – viidakon valtias, jonka miespääosaa esitti Johnny Weissmuller. O’Sullivan esitti Jane Parkeria kuudessa Tarzan-elokuvassa vuosina 1932–1942.
thumb|250px|left|Maureen O’Sullivan elokuvassa [[Ylpeys ja ennakkoluulo (vuoden 1940 elokuva)|Ylpeys ja ennakkoluulo (1940).]] Hän näytteli myös William Powellin ja Myrna Loyn kanssa elokuvassa Pettävä varjo (1934) ja Greta Garbon ja Basil Rathbonen rinnalla Anna Kareninassa (1935). Hän näytteli myös Jane Bennettiä elokuvassa Ylpeys ja ennakkoluulo vuonna 1940. Elokuvan Tarzan suurkaupungissa jälkeen vuonna 1942 O’Sullivan pyysi studiolta sopimuksensa purkamista, jotta hän voisi hoitaa lavantautiin sairastunutta miestään.
Avioliitot ja myöhempi elämä
O’Sullivan avioitui ensin australialaissyntyisen käsikirjoittajan ja myöhemmin Oscar-palkitun ohjaajan John Farrow’n kanssa vuonna 1936. Liitto kesti Farrow’n kuolemaan asti vuonna 1963. Tämän jälkeen O’Sullivan oli leskenä kahdenkymmenen vuoden ajan, kunnes avioitui James Cushingin kanssa vuonna 1983. Ensimmäisestä avioliitosta syntyi seitsemän lasta: Michael Damien, Patrick Joseph, Mia Farrow, John Charles, Stephanie, Prudence ja Theresa Magdalena "Tisa" Farrow.
O’Sullivan palasi valkokankaalle Paramount Picturesin elokuvassa Kohtalon kello, jonka ohjasi hänen aviomiehensä John. Hän esiintyi satunnaisesti televisiossa ja miehensä ohjaamissa elokuvissa. Vuonna 1960 hän oli aikaisessa vetäytyä eläkkeelle, mutta näyttelijä Pat O’Brien suostutteli hänet mukaan kesäteatteriin, jonka näytelmä A Roomful of Roses esitettiin 1961. Tämän jälkeen O’Sullivan teki Broadway-debyyttinsä Paul Fordin rinnalla näytelmässä Never Too Late. Pian näytelmän ensi-illan jälkeen John Farrow kuoli sydäninfarktiin.
Miehensä kuoleman jälkeen O’Sullivan esiintyi harvakseltaan elokuvissa ja televisiossa. Hän esitti vävynsä Woody Allenin ohjaamassa elokuvassa Hannah ja sisaret tyttärensä Mia Farrow’n roolihahmon äitiä.
Maureen O’Sullivan kuoli 87-vuotiaana sydänleikkauksen komplikaatioihin vuonna 1998. Hänet haudattiin Most Holy Redeemer Cemeteryyn, New Yorkiin.
Valikoitu filmografia
thumb|O’Sullivan ja [[Johnny Weissmuller elokuvan Tarzanin salainen aarre (1941) trailerissa.]]
Sulfenamidit
thumb|250px|Sulfenamidien yleinen rakenne Sulfenamidit ovat orgaanisia yhdisteitä, joille tunnusomainen funktionaalinen ryhmä on R1S-NR2R3, missä R1, R2 ja R3 ovat orgaanisia ryhmiä. Sulfenamideja käytetään esimerkiksi orgaanisen kemian synteeseissä ja kumien vulkanoinninkiihdyttiminä.
Ominaisuudet ja valmistus
Kuumennettaessa sulfenamidien rikin ja typen välinen sidos hajoaa muodostaen radikaaleja. Reaktiot sekä elektrofiilien että nukleofiilien kanssa ovat mahdollisia, ja niissä usein katkeaa rikin ja typen välinen sidos. Esimerkiksi reaktio tiolien kanssa johtaa disulfideihin. Sulfenamidit voidaan hapettaa sulfinamideiksi tai sulfonamideiksi.
Sulfenamidien valmistamiseen on useita tapoja. Käytetyimmät ovat sulfenyylikloridien ja amiinien reaktio, hopean katalysoima disulfidien ja amiinien reaktio, tiolien ja amiinien reaktio hapettimen läsnäollessa tai tiolin ja N-bromibutaani-imidin tai N-bromiftaali-imidin kanssa.
Norjan avaruuskeskus
Norjan avaruuskeskus on Norjan avaruusjärjestö.
Hallinto
Norjan avaruuskeskus toimi alussa Norjan opetusministeriön kanssa läheisessä yhteistyössä toimivan säätiön rahoittamana.
Nykyisin se toimii Norjan kauppa- ja teollisuusministeriön alaisuudessa. Se hoitaa muun muassa Norjan suhteet Euroopan avaruusjärjestöön. Keskus sijaitsee Oslossa. Avaruuskeskuksen johtaja on avaruustieteen professori Bo Andersen.
Avaruushallinnon toiminta
thumb|250px|[[Andøyan rakettikoealue.]] Avaruuskeskus omistaa Norsk Romsenter Eiendom AS -yhtiön kautta muun muassa 90% Andøyan rakettikoealueesta Kongsberg Defence & Aerospace -yhtiön omistaessa loput 10% osakkeista. Kongsberg on testannut ohjuksia kyseisellä koealueella. Avaruuskeskus omistaa 50% Kongsberg Satellite Services A.S. (KSAT) -yhtiöstä, joka omistaa Tromsø Station (TSS) ja Svalbard Station (SvalSat) eli kaksi satelliittimaa-asemaa Pohjois-Norjassa. TSS operoi Local User Terminal (LUT) eli Norjan maa-asemaa COSPAS/SARSAT-meripelastusjärjestelmässä, jonka työn rahoittaa Norjan oikeusministeriö. Tästä palvelusta aiotaan luopua. TSS vastaanottaa ESAn ja Kanadan kaukokartoitussatelliittien dataa Euroopassa ja omaa yksinoikeuden eräiden satelliittien keräämän datan jälleenmyyntiin EU:ssa. SvalSat Huippuvuorilla vastaanottaa eräiden polaariradan kaukokartoitussatelliittien dataa ja komentaa osaa niistä.
Norjan avaruushallinto suunnitteli kansallisen satelliitin kehittämistä 1990-luvun alusta, jolloin kaavailtiin Nisse-nimistä mikrosatelliittia. Norjalainen AISSat-1-satelliitti laukaistiin intialaisella PSLV-C15-kantoraketilla polaariradalle heinäkuussa 2010. Nimensä mukaisesti satelliitti seuraa Norjan merialueen lähistöllä liikkuvien laivojen AIS-viestejä. Satelliitti oli jatkoa norjalaiselle AIS-laitteelle, joka toimitettiin kansainväliselle avaruusasemalle vuonna 2009, jolloin laite kuljetettiin japanilaisella HTV-rahtialuksella asemalle. Norjan toinen AISSat-satelliitti, AISSat-2, laukaistiin Sojuz 2-1B -raketilla Baikonurin avaruuskeskuksesta heinäkuussa 2014. AISSat-2 rakennettiin päivitettynä versiona ensimmäisestä satelliitista.
Norjan avaruustoiminta
Norjan avaruustoiminnasta osa on julkisen sektorin rahoittamaa, sekä toiminta Norsk Romsenterin kautta Euroopan avaruusjärjestössä että toiminta Euroopan komission avaruusohjelmissa, joihin EU:n ulkopuolinen Norja joutuu tekemään erillissopimuksia EU:n kanssa. Tämän lisäksi on norjalaista kaupallista toimintaa, joka liittyy etenkin Telenorin toimintaan satelliittitietoliikenteessä.
Texas Rangers (baseball)
Texas Rangers on yhdysvaltalainen ammattilaisbaseballjoukkue, joka pelaa kotiottelunsa Arlingtonissa, Texasissa. Rangers on osa Major League Baseballin American Leagueta, ja on voittanut liigan mestaruuden kahdesti kausina 2010 ja 2011, mutta hävisi molempina kertoina World Seriesissa National Leaguen voittajalle.
Joukkue perustettiin Washingtonissa vuonna 1961 nimellä Washington Senators kun alkuperäinen Senators oli muuttanut Minnesotaan ja vaihtanut nimekseen Minnesota Twins. Vuoden 1971 kauden jälkeen uusi Senators kuitenkin muutti Texasiin, ja vaihtoi seuraavalle kaudelle nimekseen Texas Rangers. Rangersin kotikenttänä on toiminut vuodesta 1994 lähtien Rangers Ballpark.
Carlo Airoldi
thumb|Carlo Airoldi Carlo Airoldi (21. syyskuuta 1869 Origgio – 1929) oli italialainen kestävyysjuoksija.
Airoldi syntyi maanviljelijäperheeseen Origgiossa Saronnon lähistöllä. Jo nuorena poikana hän kilpaili Varesen alueella juoksukilpailuissa ja myöhemmin myös kansainvälisellä tasolla. Hänen pahin kilpakumppaninsa oli marseillelainen Louis Ortègue. Vuonna 1892 hän voitti Lecco—Milano -kilpailun ja Milano—Torinon. Syyskuussa 1895 hän voitti 1050 kilometriä pitkän ja 12 etapista koostuneen Milano—Barcelona -kilpailun, mistä hän sai palkkioksi 2 000 pesetaa.
Irákleia
Irákleia tai Irakleiá (Ηρακλειά) voi viitata seuraaviin paikkoihin Kreikassa:
Ruotsin avaruushallinto
Ruotsin avaruushallinto (Rymdstyrelse) toimii Ruotsin valtion yhdyselimenä kansainvälisessä avaruusalan yhteistyössä (ml. ESA) ja on vastuussa kaikesta Ruotsin valtion rahoittamasta avaruustoiminnasta siltä osin kuin se koskee tutkimusta ja kehitystyötä.
Tämä vuonna 1972 perustettu Avaruusvirasto on Ruotsin elinkeinoministeriön (näringsdepartementet) alainen keskusvirasto, joka saa rahoituksensa tutkimushankkeisiin opetusministeriöltä (utbildningdepartementet).
Tekniset tehtävät Avaruusvirasto antaa toimeksiantoina Svenska Rymdaktiebolaget-yhtiölle eli Swedish Space Corporation (SSC).
Organisaatio
Organisaation pääjohtaja oli vuoteen 2009 asti Per Tegner, joka toimi 2000-luvulla noin viisi vuotta ESAn neuvoston puheenjohtajana. Rymdstyrelse'n budjetti on 80 miljoonaa euroa. Avaruushallinto omistaa Kiirunassa sijaitsevan Esrange-avaruuskeskuksen. Avaruushallinto on käynyt vuodesta 2007 lähtien keskusteluja ballistisen radan avaruusturistilentojen toteuttamisesta Kiirunasta. Uusi johtaja on Olle Norberg.
Ruotsin avaruustoiminta
Ruotsin avaruustoiminnan alku oli 1950-luvun lopussa tehty rakettilaukaisu. Omaa satelliittia kaavailtiin jo vuonna 1967.
Kun oman seuraavan satelliitin kehitys ei näytä 2010-luvulla alkavan, Ruotsin avaruushallinto on vuonna 2011 luonut yhteyksiä sekä NASA Ames-keskuksen että Yhdysvaltain ilmavoimien U.S. Air Force Research Laboratoryn kanssa piensatelliittien teknologioiden kehittämisessä.
Mahmut Orhan
Mahmut Orhan (s. 11. tammikuuta 1993 Bursa, Turkki) on turkkilainen DJ-tuottaja. Hän nousi suuren yleisön tietoon vuonna 2015 julkaistuaan instrumentaalisen kappaleen "Age of Emotions". Vuotta myöhemmin hän julkaisi turkkilaisen laulaja-lauluntekijän Sena Şenerin kanssa kappaleen "Feel", joka pääsi singlelistoille muun muassa Kreikassa, Puolassa, Romaniassa ja Saksassa.
Orhan aloitti musiikkiuransa jo 15-vuotiaana kotikaupungissaan Bursassa ja vuonna 2011 hän muutti Istanbuliin työskennelläkseen "Bebekin" yöklubilla. Orhan on myös esiintynyt muutamissa maailman johtavista elektronisen musiikin festivaaleista kuten Exit Festivalilla Serbiassa sekä Untold Festivalilla Romaniassa.
Lester Patrick
thumb|Puolustajana pelannut Lester Patrick ehti edustaa yhdeksää eri seuraa. Kuva vuodelta 1928. Curtis Lester "The Silver Fox" Patrick (30. joulukuuta 1883 Drummondville, Quebec, Kanada – 1. kesäkuuta 1960) oli ammattimainen jääkiekkoilija ja valmentaja.
The Lester Patrick Trophy, joka annetaan yhdysvaltalaisen kiekkoilun hyväksi tehdyistä palveluksista, on nimetty hänen mukaansa. Hän antoi nimensä myös Patrick Divisionille, joka oli yksi NHL:n divisioonista.
Patrickin ansioksi luetaan punaviivan käyttöönotto ammattikiekossa.
Rollo
thumb|Rollon hauta [[Rouenin katedraalissa.]] Rollo tai Rolf, ranskaksi Rollon, (noin 847–932) oli viikinkipäällikkö, jonka alkuperä on hämärän peitossa. Rollo on latinalaistettu ja Rolf nykyaikaistettu muoto germaanisesta nimestä, jonka muinaisnorjankielinen kirjoitusmuoto oli Hrólfr.
Saagojen mukaan Rollo lähti Harald Kaunotukan hallitsemasta Norjasta, koska halusi olla oma herransa. Hän purjehti ryöstöretkille Skotlantiin, Englantiin ja Flanderiin. Rollon johtama tanskalaisarmeija hyökkäsi Ranskaan 900-luvun alussa, ja asettui pysyvämmin Seine-joen alueelle. Ranskan kuningas Kaarle Yksinkertainen onnistui torjumaan Rollon Pariisin piirityksen ja löi tämän myöhemmin Chartresin lähistöllä. Kaarle teki sen jälkeen Rollon kanssa sopimuksen, jossa Rollo sai läänityksekseen maa-alueen Neustriasta sillä ehdolla, että hän lopettaisi ryöstelyn ja puolustaisi Seinen suuta muita viikinkejä vastaan. Rollosta tuli alueen herttua, ja sitä alettiin sittemmin kutsua Normandiaksi, pohjanmiesten maaksi, ja Rolloa ja hänen miehiään normanneiksi. Rollo luovutti herttuakunnan hallinnon pojalleen Vilhelm Pitkämiekalle vuonna 927. Rollo kastettiin 912, mutta hänen sanotaan silti kuolleen pakanana.
Myöhemmin saagat yhdistivät Rollon norjalaistaustaiseen viikinkipäällikkö Gǫngu-Hrólfriin. Hrólfrista on säilynyt vain niukasti tietoa. Hän oli Ragnvald Mørejarlin ja Hild Rolvsdatterin poika. Rolv sai nimensä äitinsä isän, päällikkö Hrólfr Nevjan mukaan. Saagojen mukaan Gǫngu-Hrólfr sai nimensä siitä, että hän oli niin suurikokoinen, ettei kyennyt istumaan hevosen selässä. Hänen nimensä oli muinaisnorjaksi Gǫngu-Hrólfr eli ”Kävelijä-Rolf”. Muuten hänen kerrotaan viettäneen paljon aikaa viikinkiretkillä, ja valtaistuimelle nousunsa jälkeen kuningas Harald Kaunotukka julisti Hrólfrin lainsuojattomaksi.
Rollon valtakaudesta Normandiassa tiedetään vain vähän. Lähteiden mukaan hänet kastettiin vuonna 912, ja hän kuoli todennäköisesti vuosien 928 ja 932 välisenä aikana. Rollon jälkeläiset olivat Normandian herttuoina vuoteen 1202 asti, ja hänen pojanpoikansa pojanpojan poika Guillaume eli sittemmin Vilhelm Valloittaja nousi Englannin kuninkaaksi vuonna 1066.
Culbert Olson
pienoiskuva|Culbert Olson vuonna 1942.Culbert Levy Olson (7. marraskuuta 1876 Utah – 13. huhtikuuta 1962 Los Angeles, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen demokraattipoliitikko ja Kalifornian 29. kuvernööri vuosina 1939–1943.
Olson syntyi Utah’ssa Daniel Olsonin ja Delilah Kingin pojaksi. Vanhemmat olivat mormoneja, mutta poika oli 10-vuotiaasta saakka uskonnolliselta kannaltaan ateisti. Hän opiskeli lakia ja journalismia, mutta kiinnostui jo varhain lisäksi politiikasta.
Olson aloitti vuonna 1901 työnsä juristina Salt Lake Cityssä. Hän tuli valituksi osavaltion senaattiin 1916. Hän ei ollut ehdolla uudelle kaudelle vuonna 1920, vaan siirtyi Los Angelesiin. Kalifornian osavaltion senaatissa istuessaan hän tuki Franklin D. Rooseveltia ja tämän New Deal -politiikkaa; vuonna 1938 hän voitti kuvernöörinvaaleissa Frank Merriamin. Näin hän aloitti kautensa osavaltion ensimmäisenä demokraattikuvernöörinä vuosikymmeniin.
Kuvernöörinviran jätettyään Olson jatkoi lakiuraansa. Hänestä tuli vuonna 1956 United Secularists of American puheenjohtaja, ja hän kuoli Los Angelesissa 1962. Hänet on haudattu Glendalen Forest Lawn Memorial Parkiin.
Joe Venuti
Giuseppe ”Joe” Venuti  (16. syyskuuta 1903 – 14. elokuuta 1978) oli amerikanitalialainen viulisti, jota pidetään yleisesti ensimmäisenä tärkeänä jazzviulistina. Hänellä oli tärkeä vaikutus myöhempiin jazzviulisteihin kuten ranskalaiseen Stéphane Grappelliin.
Elämä ja ura
Venuti syntyi laivassa hänen vanhempiensa ollessa muuttamassa Italiasta Yhdysvaltoihin. Lapsuutensa hän vietti Philadelphiassa. Hän tutustui koulussa ollessaan kitaristi Eddie Langiin, josta tuli myöhemmin tunnettu jazzkitaristi ja Venutin musiikillinen yhteistyökumppani. Venuti ja Lang esiintyivät 1920-luvun alussa Atlantic Cityssä ja soittivat muun muassa Red Nicholsin yhtyeessä. Vuonna 1925 he muuttivat New Yorkiin.
New Yorkissa Venutista ja Langista tuli nopeasti kysyttyjä muusikoita. Adrian Rollini palkkasi heidät orkesteriinsa vuonna 1927. Vuosina 1929–1930 he soittivat Paul Whitemanin orkesterissa ja esiintyivät tämän kanssa elokuvassa King of Jazz. Venuti teki nauhoituksia myös muun muassa Bix Beiderbecken, Tommy ja Jimmy Dorseyn ja Frankie Trumbauerin kanssa.
Langin kuolema vuonna 1933 oli kova isku Venutille. Hän muodosti big bandin vuonna 1935, mutta orkesteri ei menestynyt ja lopetti vuonna 1936 Venutin lähdettyä lyhyeksi ajaksi armeijaan. Alkoholismista kärsivä Venuti vetäytyi osittain musiikkielämästä 30 vuodeksi esiintyen kuitenkin 1950-luvulla Bing Crosbyn radio-ohjelmassa. Hän työskenteli 1940-luvulla elokuvayhtiö Metro-Goldwyn-Mayerillä.
Luonne
Venuti oli tunnettu omalaatuisesta huumorintajustaan ja käytännön piloistaan. King of Jazzin kuvauksissa hänen on sanottu kaataneen tuubaan jauhoja. Kerran hän kutsui Hollywoodissa 26 tuubansoittajaa keksittyyn konserttiin pyytäen näitä odottamaan samassa, ahtaassa kadunkulmassa ja katsellen itse sivusta kun suurikokoisia soittimia kantavat ihmiset tukkivat liikenteen. Venutin huumorintaju tuli myös ilmi hänen soitostaan. Hänen sanotaan saaneen kanssaan esiintyvät soittajat hyvälle tuulelle ja soittamaan paremmin.
Dovecot
thumb|250px|Dovecot-ohjelmiston logo
Dovecot on Timo Siraisen kehittämä IMAP- ja POP3-palvelinohjelma, joka toimii yleisimmissä POSIX-yhteensopivissa käyttöjärjestelmissä. Dovecot on C-kielellä ohjelmoitu vapaa ohjelmisto, joka julkaistiin alun perin vuonna 2002.
Anna de Noailles
Anna de Noailles, kirjailijanimi Mathieu de Noailles, (15. marraskuuta 1876 Pariisi, Ranska – 30. huhtikuuta 1933 Pariisi, Ranska), kreivitär, oli romanialais-kreikkalais-ranskalainen runoilija. Hän julkaisi runokokoelmia, kolme romaania ja omaelämäkerran. Noailles liikkui Pariisissa taidepiireissä.
Elämäkerta
Noailles'n isä oli romanialainen emigrantti, ruhtinas Grégoire Bassaraba de Brancovan ja äiti kreikkalaissyntyinen ruhtinatar Rachel Musurus. Hän syntyi Pariisissa ja asui siellä vuodesta 1876 kuolemaansa asti. Hänen syntyessään isä oli 50-vuotias, pianisti äiti ei vielä ollut täyttänyt 30 vuotta. Hänen elämänsä oli etuoikeutettua. Hän sai opetusta kotona ja puhui ranskaa, englantia ja saksaa. Perhe asui talvet Pariisissa ja muuten maatilallaan Amphionissa lähellä Éviania Genevejärven etelärannalla. Hänen isänsä kuoli kun hän oli kymmenvuotias.
Noailles avioitui kreivi Mathieu de Noailles'n kanssa 1897. Heidän ainoa lapsensa oli poika Anne-Jules de Noailles (1900–1979). Avioliiton kautta Anna de Noailles pääsi aikansa hienoimpiin piireihin.
Noailles sairasteli ja pysyi vuodesta 1911 pääasiassa makuuhuoneessaan, joka oli samalla hänen työ- ja vastaanottohuoneensa.
Kirjallinen ura
Noailles oli ainoa suurimman julkisen arvostuksen saanut naisrunoilija aikansa Ranskassa, Grand Prix de Littératuren (1921). Maine hiipui hänen kuolemansa jälkeen, mutta myöhemmin on arvostus palannut ja sitä pidetään ansaittuna.
Ranskan akatemia myönsi hänelle 1921 suuren kirjallisuuspalkinnon (Grand prix de littérature). Hänestä tuli 1922 Académie royale de langue et de littérature françaises de Belgiquen jäsen. Kunnialegioonan komentajan arvon hän sai 1931.
Suomennettu tuotanto
Lähde
Kauralastu
pienoiskuva|250px|[[Gille (yritys)|Gillen valmistamia kauralastuja.]] Kauralastu on kaurahiutaleista valmistettava ohut, keksiksi luokiteltava leivonnainen. Kauralastujen valmistuksessa käytetään tyypillisesti myös sokeria, vehnäjauhoja sekä voita tai margariinia. Vehnäjauhon asemesta lastujen tekemiseen voi käyttää peruna- tai maissijauhoja tai jotain muuta gluteenitonta jauhoa.
Kohereeri
thumb|340px|Kohereeri
Kohereeri (suomeksi myös kohereri tai koheereri ) on fysiikan varhaisemmassa tutkimuksessa käytetty laite, joka sopii sähkömagneettisen säteilyn ilmaisijaksi. Kohereeri perustuu metallijauheen vaihtelevaan sähkönjohtokykyyn, kuten varhaiset mikrofonit. Laite rakentuu lasiputkesta, jonka päissä on elektrodit ja keskellä metallijauhetta.
Toimintaperiaate
Metallijauhe johtaa sähköä sitä paremmin, mitä enemmän siihen kohdistuu painetta. Kohereerin sisällä metallijauheen vastus on suuri, kunnes se joutuu sähkökenttään, jolloin hiukkaset liimautuvat yhteen ja vastus pienenee voimakkaasti. Sähkökenttä saadaan aikaiseksi kytkemällä elektrodien välille jännite. Sähkömagneettisen säteilyn vastaanottamiseksi jännite pidetään virtalähteen avulla lähes sillä tasolla, missä metallihiukkaset liimautuvat toisiinsa. Puuttuva jännitepiikki saadaan antennista. Kohereeria voidaan käyttää ilmaisemaan muutoksia sähkömagneettisessa säteilyssä liittämällä se soittokelloon releen avulla. Kohereerin aktivoituessa kellon vasara kilauttaa ensin kelloa ja iskee sitten kohereeriin, palauttaen vastuksen ennalleen.
Kehitys
Ensimmäisiä toimivan kohereerin kehittäjiä oli ranskalainen Édouard Branly. Hän tutki metallijauheen sähkönjohtavuusominaisuuksia. Vuonna 1890 hän teki havainnon lasiputkessa olevan metallijauheen erityispiirteestä. Jauheen vastus pieneni pysyvästi, jos lähistöllä tapahtui voimakas sähkön purkaus. Kun lasiputkea tämän jälkeen täräytettiin, vastus palautui ennalleen. Hän rakensi ensimmäisen kohereerin käyttämällä metallihiukkasilla täytettyä lasiputkea, jossa oli päissä elektrodit ja paristo antamassa jännitettä elektrodeille. Hän täydensi laitetta langattoman lennättimen vastaanottimeksi käyttämiseen lisäämällä releen ja soittokellon. Morsen aakkosten pistettä ja viivaa vastasi eripituinen kilahdusten väli.
Marconi kehitti Branlyn kohereeria laboratoriolaitteesta käytännölliseen, langattomaan viestintään sopivaksi laitteeksi. Hän pienensi elektrodien väliä, jolloin kohereerin jännitettä voitiin kasvattaa. Näin antennilla voitiin vastaanottaa entistä heikompia impulsseja, joka oli tarpeen pitkän matkan lähetyksissä. Marconin kohereeri sisälsi lähes tyhjiössä lepäävää metallijauhetta, josta 95 % oli nikkeliä ja 5 % hopeaa. Elektrodien väli oli 1 millimetri ja putken paksuus 5 millimetriä. Jauheen osuus tilavuudesta oli 2/3. Laitteella Marconi saavutti erinomaisia tuloksia.
Vuonna 1901 Italiassa esitelty elohopeapisaroihin perustuva kohereeri korvasi metallijauheella toimivat laitteet. Elohopeakohereerin etuna oli sen toiminta ilman jokaisen signaalin jälkeen tapahtuvaa perustilan palauttavaa kopautusta. Marconi onnistui patentoimaan tämänkin laitteen itselleen.
Aleksandr Popov kehitti oman kohereerinsa, jolla hän teki aluksi kokeita ukkosenjohdattimien, mutta myöhemmin radiotekniikan kanssa. Nikola Tesla kehitti kohereereja erikoistarkoituksiin.
Kohereeriin verrattavia ilmaisimia olivat aikanaan magneettinen ilmaisin, termometrinen ilmaisin ja elektrolyytti-ilmaisin, joista varsinkin viimeinen pystyi kilpailemaan tehokkuudessa kohereerin kanssa. Elektroniputki korvasi muut sähkömagneettisen säteilyn ilmaisimet ennen ensimmäistä maailmansotaa.
Käyttötarkoituksia
Vuonna 1898 Lodge käytti kohereeria radioastronomiseen kokeeseen, jossa hän yritti vastaanottaa Edisonin 1890 teoretisoimia, auringosta säteileviä radioaaltoja antennin avulla. Koe epäonnistui, sillä signaalia ei voitu vahvistaa ja kohereeriin perustuva havaintolaite oli epäherkkä.
Telemobiloskoopin eli tutkan keksijä Christian Hülsmeyer käytti laitteistossaan kohereeria 1904.
Promoe
Promoe (oik. Mårten Edh, syntyjään Nils Mårten Ed, s. 28. huhtikuuta 1976) on ruotsalainen rap-artisti ja Looptroop Rockers -hip hop ryhmän jäsen. Promoe on jo useita vuosia keikkaillut ympäri maailmaa. Promoe räppää ruotsiksi ja englanniksi.
Promoen kantaa ottavat sanoitukset ovat suurelta osin poliittista yhteiskuntakritiikkiä ja puhuvat rasisminvastaisuuden, globalisaatiokriittisyyden ja pasifismin puolesta.
Scaled Composites White Knight
Scaled Composites Model 318 White Knight oli yhdysvaltalainen Scaled Compositesin valmistama kaksimoottorinen yksipaikkainen emoalus. White Kinght kehitettiin SpaceShipOnen (SS1) emoalukseksi osana Scaled Compositesin Tier One -ohjelmaa. Konetta käytettiin myös SS1:n lentojen päätyttyä Boeing X-37 -koelentokoneen pudotuskokeisiin ja Adaptive compliant wing -siipirakenteen aerodynaamiseen testaamiseen. Kone teki viimeisen lentonsa Washingtonin Everettin Paine Fieldin lentokentälle heinäkuussa 2014, minkä jälkeen se museoitiin kentän läheisyydessä sijaitsevaan Flying Heritage Collection -ilmailumuseoon. Konetyypin pohjalta kehitettiin myöhemmin SpaceShipTwo -turistiavaruuslentokoneen emoalus White Knight Two.
Kehitys
Kehitystyön alkupuolella Tier One -ohjelman emoalus sai mallitunnuksen 318. Kone sai myöhemmin mallinimensä Scaled Compositesin työntekijä Cory Birdiltä, jonka piirtämä valkoinen ritarihahmo innoitti Burt Rutanin nimeämään koneen White Knightiksi. White Knightin rekisterinumero N318SL koostui mallitunnuksen numerosta 318 ja kirjaimista SL, jotka olivat lyhenne sanoista spaceship launcher. White Knight aloitti koelentonsa elokuussa 2002 noin kahdeksan kuukautta ennen Rutanin avaruuslentokonseptin julkistusta.
Adaptive Compliant Wing
thumb|White Knight testaa Northrop Grummanin kehittämää tutkalaitteistoa. SpaceShipOnen lentojen päätyttyä White Knightille löytyi uutta käyttöä lentävänä tutkimusalustana. Konetyyppiä hyödynnettiin elokuusta joulukuuhun 2006 Flexsysin kehittämän Adaptive Compliant Wing -siipirakenteen aerodynaamisessa ja rakenteellisessa testaamisessa. Tutkimuslennoilla testattiin suuren lentokorkeuden ja pitkän lentomatkan tehtäviin suunniteltua Mission Adaptive Compliant Wing (MAC-Wing) -prototyyppisiipeä. Koelentoa varten siipi kiinnitettiin White Knightin ohjaamon alla olevan pylonin etummaiseen kiinnityspisteeseen.
Koelennoilla tehtiin mittauksia pääasiassa kaksissa etukäteen määritellyissä olosuhteissa: 12 kilometrin korkeudessa 0.55 Machin nopeudessa ja 7,6 kilometrin korkeudessa 0.40 Machin nopeudessa, mistä 0.55 Machin olosuhteiden tutkimusta painotettiin enemmän. MAC-Wing-prototyyppiä koelennettiin kaikkiaan 27 tuntia.
Abel Antón
Abel Antón Rodrigo (s. 24. lokakuuta 1962 Ojuel, Soria, Espanja) on espanjalainen kestävyysjuoksija.
Helsingin EM-kisoissa 1994 Antón voitti kultaa 10 000 metrin juoksussa ja pronssia 5 000 metrillä. Pian tämän jälkeen hän alkoi keskittyä lähes yksinomaan maratonjuoksuun. Antónin ensimmäinen maraton oli Berliinin maraton vuonna 1996, minkä hän voitti ajalla 2.09.15. Antón voitti myös uransa toisen maratonin 16. maaliskuuta 1997 Etelä-Korean Kyongjussa.
Ateenan MM-kisojen 1997 maratonilla Antón lähti 29 kilometrin kohdalla maanmiehensä ja hallitsevan maailmanmestarin Martin Fizin kanssa muilta karkuun ja voitti Fizin lopulta viiden sekunnin erolla. Kaksi vuotta myöhemmin 1999 Sevillan MM-kisojen maratonilla Antón otti 39 kilometrin kohdalla johtopaikkaa pitäneen japanilaisen Nobuyki Saton kiinni ja saavutti ensimmäisenä ihmisenä toisen peräkkäisen MM-kisojen maratonvoiton. 2001 Edmontonin MM-kisoihin silloin 38-vuotias Abel Antón ei lähtenyt tavoittelemaan kolmatta perättäistä voittoaan riitaannuttuaan Espanjan liiton kanssa.
Antón on myös viimeisin eurooppalainen Berliinin maratonin voittaja, vuodelta 1996.
Antón voitti Espanjan mestaruuden 5 000 metrillä vuosina 1991, 1992 ja 1993 sekä 10 000 metrillä vuonna 1994.
Uraga Dock Company
Historia
thumb|Kuva postikortissa yrityksen telakasta 1910-luvulla Uragassa oli toiminut telakka jo Edo-kauden lopulla. Kommodori Matthew Perryn lippulaivan ankkuroidessa Uragan edustalle 1854 alukselle noussut shogunaatin virkamies Nakajima Saburosuke oli laivanrakentaja. Nakajiman havainnot aluksen sisätiloista mahdollistivat kolmimastoparkin Hōōmarun rakennustöiden aloittamisen. Nakajima osallistui myös alankomaissa valmistetun Kanrinmarun korjaustöihin, mitä varten valmistettiin Japanin ensimmäinen kuivatelakka vuonna 1859. Tokugawa-hallinto päätti kuitenkin valmistaa oman telakan lähelle Yokosukaa. Enomoto Takeaki perusti Uraga Dock Companyn vuonna 1869, mutta yritys lopetti toimintansa jo 1876.
Nakajima kuoli Boshin-sodassa taistellessaan Tokugawa-shogunaatin puolella. Meiji-hallinnon aloitettua toimintansa Nakajiman kollegat Enomoto Takeaki ja Arai Ikunosuke nousivat merkittäviin asemiin uudessa hallinnossa. He tukivat nykyaikaisen laivanrakennusteollisuuden luomista Nakajiman aloittaman mallin mukaan. Uusi telakka otettiin käyttöön 1897, mutta se kohtasi heti ensimmäisen kriisin Ishikawajima Hariman avattua vuotta myöhemmin Tokioon kilpailevan telakan ja aloitettua hintojen polkemisen tuhotakseen kilpailijansa. Uraga Dock Company osti Ishikawajiman vuonna 1902.
Vuonna 1919 Uraga Dock Company oli yksi suurimmista ja parhaiten varustetuista yksityisistä telakoista maailmassa. Tytäryhtiöt perustettiin Mien prefektuuriin Yokkaichiin ja Tsingtaoon. Yhtiö tunnettiin myös järjestäytyneestä työväestään eräänä Japanin ensimmäisistä yrityksistä. Ammattiliitto järjesti telakalla lakkoja 1905–1907, 1910–1911 sekä 1915.
Väinö Paunu
thumb|Paunun linja 71B [[Ideaparkiin. Kuva vuodelta 2008.]] Väinö Paunu Oy eli Paunu on pirkanmaalainen linja-autoyritys. Yrityksen perusti Väinö Paunu vuonna 1926. Yrityksen toimitusjohtaja on Väinö Paunun poika Martti Paunu. Yhtiö ajaa Tampereen joukkoliikenneyksikön (JOLI) kaupunkiliikennettä Tampereella, lähiliikennettä Tampereen kaupunkiseudulla, vakiovuoroliikennettä Pirkanmaalla, ExpressBus-pikavuororeittejä sekä tilausajoja. Paunu on mukana Tampereen yhteistariffiliikenteessä. Yhtiön toimitilat sijaitsevat Tampereella Vihiojan kaupunginosassa.
Historiaa
Väinö Paunu oli perustamassa 1936 Tampereen Liikenne Oy:tä, joka harjoitti Tampereen sisäistä paikallisliikennettä ennen Tampereen kaupungin liikennelaitoksen perustamista 1949. Vuonna 1939 Paunulla oli noin 40 linja-autoa. Kalustossa oli useita automerkkejä, koska Väinö Paunu halusi vertailla eri automerkkien ja -mallien soveltuvuutta liikennekentälleen. Sotavuodet katkaisivat tämän kehityksen ja vielä pitkään sodan jälkeen linja-autoliikenne kärsi huonosta kalustosta ja varaosapulasta. Yhtiö muutettiin osakeyhtiöksi vuonna 1942.
Vuonna 1942 Väinö Paunu perusti yhdessä viiden muun liikennöitsijän kanssa Ajokki Oy:n linja-autokoritehtaan Tampereelle. Ajokki Oy:n osake-enemmistö siirtyi 1952 valtion haltuun ja se toimi itsenäisenä yhtiönä vuoteen 1989, jolloin siitä tuli osa Carrus Oy:tä. Väinö Paunulla oli vuosina 1950–1967 omaakin linja-autokorituotantoa (Korittamo Oy) yhteistyössä Ajokin kanssa. 1950- ja 1960-luvuilla Paunu oli suurin yksityinen Vanaja-linja-autojen käyttäjä; Vanajan valmistuksen loputtua Paunun kaluston valtamerkiksi tuli Volvo. Viimeinen Paunun hankkima Vanaja vuodelta 1971 on nykyisin museoautona. Yrityskaupoissa Paunun autokantaan tuli muitakin automerkkejä, lähinnä Scanioita. Vuonna 1965 Väinö Paunu Oy:llä oli yhteensä 118 autoa: 90 linja-autoa, 15 kuorma-autoa, kahdeksan henkilöautoa, neljä pakettiautoa ja yksi hinausauto. Vuonna 1966 yhtiön toimitusjohtajana ja hallituksen puheenjohtajana toimi Väinö Paunu, korjaamon työnjohtajana hänen veljensä Unto Paunu, teknisenä johtajana diplomi-insinööri Antero Kivikoski ja liikennepäällikkönä Väinö Paunun poika Urho Paunu.
1940- ja 1950-luvuilla Paunu liikennöi kymmenen vuoden ajan Kankaanpäähän, mutta tämä suunta poikkesi täysin yhtiön perinteisestä liikennekentästä ja se siirtyi vuonna 1954 Länsilinjat Oy:lle. 1960-luvulla Paunun linjaverkosto laajeni Kotkaan, Turkuun, Hämeenlinnaan ja Forssaan. Yrityskauppojen myötä Paunu sai vuonna 1959 yhtenäisen pikavuoron välille Turku−Tampere−Jyväskylä. Yhtiö harjoitti tässä vaiheessa myös tavaralinjaliikennettä, jonka osuus yhtiön koko liikevaihdosta oli enimmillään 15 prosenttia. Vuonna 1972 Paunulla oli 110 linja-autoa, 24 rekkaa ja 430 työntekijää. Kuitenkin jo samana vuonna yhtiö luopui tavaraliikenteestä, koska henkilöliikenteen kehittäminen vaati enemmän pääomaa. Vuonna 1979 Paunu hankki Wäinämöiseksi ristityn linja-auton tilausliikenteeseen ja 1980-luvulta alkaen yhtiöllä oli useita Kalevalan henkilöiden mukaan nimettyjä busseja tilaus- ja pikavuoroliikenteessä. Väinö Paunu toimi aktiivisesti myös liikennealan luottamustehtävissä – muun muassa Linja-autoliiton Tampereen osaston puheenjohtajana ja Matkahuolto Oy:n johtokunnan jäsenenä – ja hän sai liikenneneuvoksen arvonimen vuonna 1962. Valtakunnallinen yrittäjäpalkinto hänelle myönnettiin 1969. Hän kuoli kotikaupungissaan Tampereella vuonna 1979 78 vuoden ikäisenä.
Vuonna 1988 yhtiön toimitusjohtajana toimi Väinö Paunun poika, insinööri Pentti Paunu, liikennepäällikkönä tämän veli, insinööri Urho Paunu, markkinointipäällikkönä kolmas veli, kauppatieteen maisteri Martti Paunu ja hallituksen puheenjohtajana Unto Paunun poika ekonomi Pekka Paunu.
Vuoteen 1939 mennessä Väinö Paunu oli kasvanut Suomen viidenneksi suurimmaksi Linja-autoliiton jäsenyritykseksi, jonka kaluston muodostivat 45 autoa. Kahta vuosikymmentä myöhemmin vuonna 1959 sijoitus oli neljäs ja autoja 68, ja vuonna 1972 Paunu oli sijalla 5 automäärällä 110. Nykyisin Paunulla on noin 120 linja-autoa ja noin 250 työntekijää.
Vakiovuororeitistö
Yllä mainituilla reiteillä ajetaan myös paljon vuoroja jotka kulkevat vain osan reitistä, esimerkiksi Orivesi–Mänttä tai Tampere–Sahalahti–Saarioinen.
Pikavuororeitistö
Kaikki Paunun pikavuorot ovat ExpressBus-vuoroja. Yllä mainituilla reiteillä ajetaan myös paljon pikavuoroja, jotka kulkevat vain osan reitistä, esimerkiksi Tampere–Lahti.
Charlotte Kalla
Kalla ilmoitti maaliskuussa 2022 lopettavansa uransa.
Kilpailu-ura
Kalla voitti kultaa vuoden 2006 nuorten MM-kisojen takaa-ajossa Kranj'ssa. Samoissa kisoissa hän oli 5 kilometrillä kolmas ja sprintissä neljäs. Kalla voitti Tour de Skin 2007–2008.
Kalla teki aikuisten tasolla kansainvälisen läpimurtonsa maailmancupin Jällivaaran osakilpailussa 18. marraskuuta 2006 sijoittuessaan vapaan tyylin 10 kilometrillä seitsemänneksi. Myöhemmin samalla kaudella hän hiihti kolmannen osuuden Ruotsin voittaessa 4×5 kilometrin maailmancup-viestin Davosissa. Sapporon MM-kilpailuissa Kalla sijoittui 10 kilometrillä viidenneksi ja yhdistelmäkilpailussa seitsemänneksi sekä hiihti kolmannen osuuden Ruotsin viestijoukkueessa, joka sijoittui neljänneksi. Nuorten MM-kilpailuissa Tarvisiossa hän voitti kultaa 5 kilometrillä ja yhdistelmäkilpailussa sekä hopeaa sprintissä.
Maailmancup-kaudella 2009–2010 Kalla voitti Canmoren 10 kilometrin vapaan hiihtotavan kilpailun. Lisäksi hän sijoittui toiseksi Beitostølenin 10 kilometrin vapaan hiihtotavan kilpailussa ja kuului samana viikonloppuna myös Ruotsin voitokkaaseen viestijoukkueeseen. Davosissa hän oli toinen 10 kilometrin vapaan kilpailussa. Maailmancupin finaalitapahtumassa Falunissa hän sijoittui kolmanneksi. Maailmancupin kokonaispisteissä hän oli kahdeksas ja normaalimatkojen cupissa neljäs.
'Abd a-Qadir Dagarwal
'Abd a-Qadir Dagarwal (1944–2014 ) oli eversti ja Afganistanin kansallisen armeijan ilmavoimien laivueen johtaja, joka hyökkäsi Radio-TV-asemaan vuonna 1978 tapahtuneessa vallankumouksessa.
Jahnukaiset
Jahnukaiset on vuonna 1995 perustettu jazz-yhtye, jonka tyyliä on luonnehdittu mm. selkojazziksi, "jokamiesluokan swingiksi" ja "päiväkerhojatsiksi" (kaiketi erotukseksi yökerhojazzista).
Charlotte Kalla
Kilpailu-ura
Kalla voitti kultaa Vancouverin talviolympialaisissa 2010 10 kilometrin vapaan hiihdossa. Vapaan hiihtotavan parisprintissä Kalla oli yhdessä Anna Haagin kanssa hopealla. Yhdistelmäkilpailussa hän oli kahdeksas ja 30 kilometrin perinteisellä kuudes.
Jahnukaiset
Orkesterin vakiokokoonpano (2023): Jukka Tilsa, klarinetti; Antti Seppänen, pasuuna; Pasi Heikura, kitara; Juha Vihusaari, basso; Juppo Paavola, rummut.
'Abd a-Qadir Dagarwal
Hän syntyi vuonna 1944 Heratissa ja hän sai lentäjän koulutuksen Neuvostoliitossa. Ironisesti hän myös osallistui vuoden 1973 vallankumoukseen, joka loi Daoudin Afganistanin tasavallan, jota johti presidentti Muhammad Daud Khan. Hän toimi valtion johtajana kolme päivää vuonna 1978, kun Afganistanin Kansan demokraattinen puolue otti vallan ja julisti Afganistanin demokraattisen tasavallan perustetuksi.. Neuvostoliiton Afganistanista vetäytymisen jälkeen 1989 Qadir lähti maasta ja sai turvapaikan Bulgariasta
Charlotte Kalla
Kilpailu-ura
Maailmancup-kauden 2010–2011 avauskilpailussa Jällivaarassa hän sijoittui 10 kilometrin vapaalla hiihtotavalla toiseksi. Kuusamossa järjestetyssä kolmen kilpailun avaustapahtumassa Kalla oli kolmas, samoin Drammenin sprintissä. Tour de Skillä ja maailmancupin kokonaiskilpailussa hän oli viides. Oslon MM-kilpailuissa 2011 hän voitti perinteisen hiihtotavan parisprintissä kultaa yhdessä Ida Ingemarsdotterin kanssa. 4 × 5 kilometrin viestissä hän hiihti ankkuriosuuden Ruotsin hopeajoukkueessa. Lisäksi hän sijoittui yhdistelmäkilpailussa ja 30 kilometrillä neljänneksi, vapaan hiihtotavan sprintissä kahdeksanneksi ja 10 kilometrin perinteisellä 11:nneksi.
Maailmancup-kauden 2011–2012 avauskilpailussa Sjusjøenissä Kalla sijoittui 10 kilometrin vapaan hiihtotavan kilpailussa toiseksi. Hän oli toinen myös Rybinskin 10 kilometrin vapaan hiihtotavan yhteislähtökilpailussa. Maailmancupin finaalitapahtumassa Falunissa hän sijoittui kolmanneksi. Hän oli neljäs sekä maailmancupin kokonaiskilpailussa että normaalimatkojen cupissa.
Jahnukaiset
Harvakseltaan keikkailevan orkesterin vakio-ohjelmistoa ovat mm. kappaleet "Lassie ja Rin Tin Tin", "Piimälimppu" ja "Café con carne". Nimet jo viittaavat, ettei kyse ole tyypillisesti "vaikeana" pidetystä jazzista, jossa soittajien tekninen briljeeraus saattaa maallikosta tuntua olevan itseisarvo.
Charlotte Kalla
Kilpailu-ura
Kalla voitti Val di Fiemmen MM-kilpailuissa 2013 parisprintistä hopeaa Ida Ingemarsdotterin kanssa. Viestistä hän voitti hopeaa yhdessä Ruotsin joukkueen kanssa. Yhdistelmäkilpailussa hän sijoittui kuudenneksi, 10 kilometrin vapaan kilpailussa seitsemänneksi sekä perinteisen hiihtotavan sprintissä ja 30 kilometrin yhteislähdössä 11:nneksi. Maailmancup-kauden 2012–2013 finaalitapahtumassa Falunissa hän sijoittui kolmanneksi ja maailmancupin kokonaispisteissä kahdeksanneksi.
Jahnukaiset
Jahnukaisten viehätys syntyy sarjakuvapiirtäjä Tilsan säveltämistä lyhyistä, yksinkertaisista ja hilpeistä kappaleista, joissa tekninen alkeellisuus ei ole puute vaan pikemminkin voimavara. Musiikintutkija Jarkko Niemi kirjoittaa Neljä esinettä -levyn esittelytekstissä: "Yhtyeen ideassa ja musisoinnissa voi kokea laajemman yhteiskunnallisen sanoman, jota kiristyvän kilpailun ja kaikenlaisen meritokraattisen pinnistelyn turruttamien kansalaisten olisi erittäin terapeuttista pysähtyä kuuntelemaan: “älkää hermoilko, kyllä kaikki järjestyy”.
Omien instrumentaalikappaleiden lisäksi Jahnukaiset on sovittanut ja levyttänyt singleinä lainakappaleita vierailevien laulaja/lauluntekijöiden kuten Janne Laurilan, Jukka Nousiaisen ja Miika Söderholmin kanssa. Näistä singleistä on myös koostettu digi-EP suoratoistopalveluihin kesäkuussa 2021.
Charlotte Kalla
Kilpailu-ura
Maailmancup-kauden 2013–2014 avanneessa Kuusamon avaustapahtumassa Kalla sijoittui toiseksi. Lillehammerin 10 kilometrin perinteisen hiihtotavan kilpailussa Kalla sijoittui toiseksi. Davosin 15 kilometrin vapaan hiihtotavan kilpailussa Kalla sijoittui kolmanneksi. Helmikuussa Kalla sijoittui kolmanneksi Toblachin 10 kilometrin perinteisen hiihtotavan kilpailussa. Sotšin olympialaisissa 2014 Kalla saavutti hopeaa 15 kilometrin yhdistelmäkilpailussa ja 10 kilometrin perinteisen hiihtotavan väliaikalähtökilpailussa. Kalla hiihti ankkuriosuuden Ruotsin olympiakultaa voittaneessa joukkueessa. Salpausselän kisoissa hän sijoittui 10 kilometrin vapaan hiihtotavan kilpailussa toiseksi. Maailmancupin kokonaiskilpailussa hän sijoittui seitsemänneksi ja normaalimatkojen cupissa neljänneksi.