cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
B. S. Cunningham Company
Cunningham C5R
pienoiskuva|oikea|Cunnungham C5R (2018) Vuodelle 1953 esitelty, yhtenä ainoana kappaleena valmistettu C5R oli C4R:n kehitysversio. Se saavutti vuoden 1953 Le Mansin 24 tunnin ajoissa korkeimman suoranopeuden 249 km/t Hunaudières-suoralla (myös epätarkasti mutta yleisesti Mulsanne-suoraksi sanottu), ja Fitch/Walters saavuttivat jäähdyttimen ritilänsä muodon vuoksi "" -nimellä kulkeneella autolla Cunninghamin ensimmäisen yleiskilpailu-podiumin kolmannella sijallaan. Ainut C5R vaurioitui pahoin jo seuraavassa, vuoden 1953 Reimsin 12 tunnin ajoissa, ja yritys asentaa Cunningham-pajalle takaisin kuljetettuun autoon uudenaikaiset levyjarrut osoittautui odotettua vaikeammaksi: Briggs Cunningham keskittyi siksi uuden C6R-kilpurin viimeistelyyn, ja C5R myytiin ulkopuoliselle. Auto on vuonna 2018 yhä olemassa kunnostettuna. Sekä C1-prototyyppi (Cadillac-moottori), C5R että C6R ovat nykyään (2018 Collierin Revs Institute-museon omistuksessa. Greenwich Concours 2018 näyttelyraportti sisältää kuvia Vignalen välittömästi ennen Cunningham C3-sarjaa valmistamasta Ferrari 195 S Inter "Vignale Speciale Competizione"-autosta, jonka muotoilu viittaa laajalti C3-coupén muotoihin, ja kuvia muista Briggs Cunninghamiin liittyvistä autoharvinaisuuksista.
Cunningham C6R
pienoiskuva|oikea|Cunningham C6R (2018) Vuodelle 1955, yhteistyöneuvotteluiden Ferrarin kanssa kaaduttua, Cunningham esitteli selvästi edeltäviä C4R/C5R-malleja siromman C6R-kilpurin, jonka korissa oli selviä vaikutteita menestyksekkäästä Jaguar XK D-Type:stä (kuva; C6R, vieressä vasemmalla C5R sekä taustalla oikealla C3-coupé). Sen ahtaampi moottoritila ei enää sallinut Chryslerin V8-moottorin käyttöä, mutta tilalle tuli 260 hevosvoiman 3-litrainen nelisylinterinen Offenhauser-moottori. Ensi kilpailussaan vuoden 1955 Sebring-ajoissa C6R keskeytti vaihteistorikkoon, mutta Cunningham-tiimille ajanut Jaguar-autokunta Mike Hawthorn/Walters toi kilpailun voiton. C6R kilpaili Cunningham/Johnston-kuljettajaparilla myös vuoden 1955 traagisessa Le Mans-ajossa, lähti kärjen tuntumassa, mutta auto osoittautui jopa hitaammaksi kuin vanha C4R, ja ensin vaihteisto-ongelmista kärsittyään (vain suurin vaihde enää käytettävissä) sen metanolikäyttöön auunnitellusta Offenhauser-moottorista rikkoutui bensiinikäytössä esiintyneiden lämpöongelmien vuoksi mäntä, mikä johti autokunnan keskeyttämiseen 24 tunnin kilpailun 19. ajotunnilla. Myös Cunningham-tuella ajaneet Ferrari 750 Monza ("Mike Sparken"/Masten Gregory; mäntärikko 3. tunnilla), sekä tiimin Jaguar XK-D (Spear/Walters; venttiilikoneisto 7. tunnilla ) joutuivat keskeyttämään. Lähteet eivät lausu olisiko Le Mansin onnettomuus 1955 osaltaan saanut Cunninghamin luopumaan yrityksistään voittaa tuo kilpailu.
Cunningham C7
Cunningham C7 oli uudenaikaisen valmistustavan 1990-luvun alussa suunnitelleen Larry Blackin aluille saattama ehdotus urheilulliseksi 2+2-paikkaiseksi loistoacoupéksi. 4 miljoonan taalan riskirahapotin avulla valmistunut koeauto esiteltiin vuoden 2001 Detroitin autonäyttelyssä, ja 250 000 taalan hintaluokan automalli oli tarkoitus koota Roush Industries-yhtiössä noin 20 alihankkijan valmistamista moduleista. Projekti kaatui kuitenkin rahoituksesta syksyllä 2002 syntyneisiin oikeusriitoihin.
Kunnianosoitukset
Cunningham-automerkin perustaja ja johtaja Briggs S. Cunningham sai ansioistaan seuraavat kunnianosoitukset:
Jostedalsbreen
61.71056°N, 6.92417°W thumb|250px|[[Briksdalsbreen on osa Jostedalin jäätikköä]] Jostedalsbreen (Jostedalin jäätikkö) on suurehko lakijäätikkö Etelä-Norjan länsirannikon lähellä vuoristossa. Jäätikön pinta-ala on 486 km² ja korkein kohta on Lodalskåpa, 2 083 metriä. Jäätiköstä leviää sen eri puolille useita virtamaisia vuoristojäätiköitä eli laaksojäätiköitä, joissa ylhäälle kertyneet jäämassat valuvat rinteitä pitkin alas. Jostedalsbreenin osia ovat Austdalsbreen, Bergsetbreen, Bøyabreen, Fåbergstølsbreen, Langedalsbreen, Lodalsbreen, Melkevollbreen, Stigaholtbreen, Tuftebreen ja Tunsbergdalsbreen.
Glasiologia
thumb|left|250px|Litografi [[Nigardsbreen-jäätiköstä vuodelta 1848.]] Jäätiköt toimivat herkkinä ilmaston vaihteluiden mittareina, joten ne ovat myös arvokkaita kohteita ilmaston historiallisessa tutkimuksessa. Tarkemmat jäätiköiden pituus- ja massamuutoksiin kohdistuvat mittaukset alkoivat kuitenkin vasta 1800-luvun lopulla, joten sitä edeltävän ajan tilanteita tarkastellessa on turvauduttu muihin historiallisiin ja geomorfologisiin lähteisiin. Vanhojen piirrosten, maalausten, painokuvien, valokuvien, karttojen sekä kirjoitettujen dokumenttien avulla Jostedalin jäätikön pituuden muutoksia on voitu tarkastella noin 300 viimeisen vuoden ajalta.
Varhain holoseenin aikana, noin 7 600 vuotta ennen ajanlaskun alkua, Jostedalin jäätikkö suli kokonaan olemattomiin. Syynä olivat nykyiseen verrattuna korkeammat kesälämpötilat sekä/tai alhaisemmat talvisademäärät. Kesäiset keskilämpötilat olivat useiden vuosisatojen ajan noin 0,7 °C korkeampia kuin nykyisin. Talviset sademäärät ovat kuitenkin olleet melko samanlaisia kuin nykyisin (esim. keskimääräinen talvisadanta vuosivälillä 1961–1990).
Vaikka suoria historiallisia todisteita ei ole löydetty 1800-lukua edeltäneeltä ajalta, on joidenkin epäsuorien dokumenttien perusteella voitu päätellä, että pienen jääkauden aikana Jostedalin jäätikkö oli suurimillaan noin vuoden 1750 paikkeilla. Varhain 1700-luvulla jäämassat kasvoivat suuresti, mikä todennäköisesti johtui jopa enemmän runsaslumisista talvista kuin viileämmistä kesistä. Esimerkiksi Jostedalin jäätikköön kuuluvan Nigardsbreen-laaksojäätikön pituus kasvoi 2 800 metriä 25 vuoden aikana vuosien 1710 ja 1735 välillä, joten sen keskimääräinen kasvu oli tuolloin noin 110 metriä vuodessa. Useat tutkitut jäätikön ulosvirtauskohdat eli laaksojäätiköt saavuttivat pienemmän kasvuhuippunsa myös 1870-luvun lopussa.
Kansallispuisto
Jäätikön ympärille perustettiin Jostedalsbreenin kansallispuisto vuonna 1991, ja suojeltua aluetta laajennettiin edelleen vuonna 1998. Nykyisin kyseinen kansallispuisto kattaa 1 310 neliökilometrin laajuisen alueen, joten se on Norjan kansallispuistoista neljänneksi suurin.
Nuoli ja väri
Nuoli ja väri (MUSHLP 1 / MUSHCD 1) on suomalaisen Miljoonasade-yhtyeen viides studioalbumi. Se julkaistiin 6. maaliskuuta 1991.
Kappaleet
Kaikki kappaleet sanoittanut Heikki Salo.
Nockebybanan
thumb|250px|[[A32-vaunu Nockebybananilla.]] Nockebybanan on pikaraitiotie läntisessä Tukholmassa, Ruotsissa, Nockebyn ja Alvikin välillä. Sen alku on vanhassa kaupunkiraitioteiden linjassa 12, joka suurimmillaan meni Nockebyn ja Tukholman keskustan Tegelbackenin välillä. Nockebybanan ja Lidingöbanan ovat Tukholman ainoat raitiovaunulinjat joita ei lakkautettu, kun Ruotsissa siirryttiin oikeanpuoleiseen liikenteeseen vuonna 1967. Nykyään Nockebybanan kulkee enimmäkseen omilla raiteilla omalla ratapenkereellään, minkä takia se on luonteeltaan lähempänä pikaraitiotietä kuin kaupunkiraitiotietä.
Kesäkuusta 1997 kesäkuuhun 1998 rata oli suljettu liikenteeltä suuren uudelleenrakentamisen takia. Muutoksen jälkeen radalla on voitu ajaa uudenaikaisilla pikaraitiovaunuilla.
Linjat
Nockebybananilla on yksi linja, joka kulkee Nockebystä Alvikiin Länsi-Tukholmassa. Linjalla on kymmenen asemaa. Alvikin asemalla voi vaihtaa metron vihreisiin linjoihin ja Tvärbanan-pikaraitiotiehen.
Rautjärvi (Juva)
Rautjärvi on Etelä-Savossa Juvalla sijaitseva järvi.
Maantietoa
Järven pinta-ala on 840 hehtaaria eli 8,4 neliökilometriä. Se on 5,9 kilometriä pitkä ja 5,5 kilometriä leveä. Se sijaitsee Maivalan alueen drumliinimaisten moreeniselänteiden väliin jäävällä alavalla alueella. Järven muoto on pitkien niemien ja lahtien sekä suurten saarien vuoksi hyvin rikkomainen ja järven 81 kilometriä pitkä rantaviiva verrattuna sen pinta-alaan ilmaisee saman asian. Järven ympäristö on alavaa maastoa, jota harvat mäet rikkovat. Tällaisia mäkiä ovat esimerkiksi Kirvesniemen ja Luotonvuoren lähes 30 metrin korkeuteen kohoavat mäet, Rautaselän etelärannan Riuttaniemen lähes yhtä korkeat mäet sekä Honklahdelle näkyvä Ukonvuori, joka kohoaa lähes 40 metriä vedenpinnan yläpuolelle. Järven keskikohdassa oleva Raudanselkä on vain kilometrin pitkä ja puoli kilometriä leveä. Rautaselän länsipuolella sijaitsee saaristo, jossa ovat järven suurimmat saaret Kaskiensaari, Heinäsaari ja Hietasaari. Sariston pohjoispuolella aukeaa Kirvesselkä, joka on 1,8 kilometriä pitkä ja alle puoli kilometriä leveä. Näistä kahdesta järvenselästä haarautuvat kaikki muut järvenosat.
Kirvesselän pohjoispuolen saariston takana aukeaa nimetön selkä, joka on kilometrin pituinen ja puoli leveä. Sen luoteispuolella työntyy luoteeseen 400 metriä pitkä Viinukkalanlahti ja sen itäpuolelta 700 metriä pitkä Tiiliruukinlahti. Sen itäpuolella jakaa järveä 750 metriä pitkä Matinniemi, jonka itäpuolella aukeaa noin 10 metrisen Matinsalmen takaa 1,4 kilometriä pitkä Pekurilanlahti. Kaikki tässä kuvattu jää 2,6 kilometriä pitkän Pekurilanniemen länsipuolelle. Niemen itäpuolella kulkee Kirvesselältä koilliseen Oravasalmi, jonka takana aukeaa Piutanlahti. Lahrea vastapäätä sijaitsee leveä Mustaniemi, jonka luoteispuolelle jää parikilometrinen Kilpolanlahti ja itäpuolelle lähes samanpituinen Talvilahti.
Kirvesselän eteläpuolisen saariston lounaispuolelle jää pari kilometriä pitkä lahti, jossa sijaitsee Inkilän kylä. Raudanselkä jää saariston itäpuolelle. Siitä työntyy etelään 700 metriä pitkä Suulahti, sitten lyhyempi Honkalahti ja pohjoispuolelle kilometrin pituinen Valkolahti. Raudanselän puolivälissä Honkaniemen itäpuolella sijaitsee Huudonsaaren kanssa muita saaria, jotka jakavat järvenosan kahtia. Saarten eteläpuolella aukeaa pieni selkä, jonka kaakkoisen haaran muodostaa Karslahti ja lounaisen haaran Vitikkasalmi. Vitikkasalmessa sijaitsee järven luusua, joka on Kotukoski.
Järvessä on kartan mukaan 82 saarta. Kolmen suurimman saarten mittoja voidaan arvioida kartasta. Kaskiensaari on järven suurin saari, jonka pituus on noin 750 metriä, leveys noin 600 metriä ja pinta-ala on yli 23 hehtaaria. Heinäsaari on 600 metriä pitkä ja sen pinta-ala on lähes 14 hehtaaria. Kolmanneksi suurin saari Hietasaari on 500 metriä pitkä ja sen pinta-ala on yli 8 hehtaaria. Järven muita nimettyjä saaria ovat esimerkiksi Pekurilanlahdella Verkkosaari, Kirveselän pohjoispuolella Honkasaari, Naurissaari, Palosaari, Vuohisaari, Väärsaari ja Ristosaari, ja Kirvesselän eteläpuolella kolmen suuren saaren läheisyydessä Lamperinsaari, Salakkasaari, Syöpelsaari, Madekallio, Marsaari, Korkeasaari, Sepitsaari, järven lounaispäässä Sikosaari, Hanhisaari, Palosaari ja Nuottasaari, Raudanselän itäpuolella Romusaari, Honkasaari, Huudonsaari, Palosaari ja Ruumissaari.
Järvi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Sen tilavuus on 29 miljoonaa kuutiometriä eli 0,029 kuutiokilometriä. Järven keskisyvyys on 3,5 metriä ja suurin syvyys on 15 metriä. Syvin kohta sijaitsee Kirvesselällä Vuohisaaren ja Kaskiensaaren puolivälissä. Muita lähes yhtä syviä syvänteitä esiintyy Raudanselällä, jossa on 14 metriä syvää, ja Raudanselän itäosassa, jossa on 12 metriä syvää, Valkolahdella, jossa on 11 metriä, Pitkälahdella ja sen edustalla, joissa on molemmissa 11 metriä syvää, ja esimerkiksi Kilpolanlahdella, jossa on 10 metriä syvää.
Järven asutus on haja-asutusta ja sen ainoa kulmakunta on Inkilä lounaispään Inkilänkosken varressa. Rannoille on rakennettu yli 60 vapaa-ajan asuntoa. Niille johtaa tiet järven lännessä ohittavalta valtatieltä 5, josta haarautuu etelässä yhdystie 15151 ja pohjoisessa yhdystie 15152. Yhdyteitä yhdistää Maivalan kautta kulkeva yhdytie 15144.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Vuoksen vesistössä (vesistöaluetunnus 04) Suur-Saimaan alueen (04.1) Syysjärven valuma-alueella (04.16), jonka Rautjärven alueeseen (04.161) järvi kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 83,5 metriä mpy.
Rautjärven alueella on 11 yli hehtaarin kokoista järveä tai lampea, jotka laskevat suoraan tai välillisesti järveen. Niistä huomattavimpia ovat Suulahteen laskevan Suulammen (7 ha) ja sen valuma-alueen muut järvet, joita ovat Voipää (64 ha), Mustalampi (7 ha), Haukilampi (1 ha) ja Likolampi (3 ha). Muut järveen laskevat järvet laskevat omaa laskuojaa myöten. Näitä ovat Valkealampi (25 ha), Savilampi (20 ha), Kiiskilampi (12 ha), Majalampi (2 ha), Kärmelampi (3 ha) ja Sulkanen (33 ha).
Järven lasku-uoma on Vitikasalmen alapuolella alkava 200 metriä pitkä Kotukoski, joka laskee Evotun (64 ha) Kivisalmen päässä sijaitsevaan lahteen.
Historiaa
Järven kohdalla on jääkauden päättyessä ollut lyhytikäinen jäätikköjärvi. Tuhansia vuosia tämän jälkeen Suur-Saimaan vedenpinnan korkeus oli kohonnut ennätykseensä, joka laski Vuoksen puhkeamisen takia. Silloin on Suur-Saimaan vedenpinnankorkeus tällä alueella vastannut 90 metrin korkeuskäyrää, joten järviallas on jäänyt Suur-Saimaan pinnan alle.
Eemeli A. Oulasvirta
Eemeli A. Oulasvirta (21. heinäkuuta 1876 – 29. toukokuuta 1919 Oulu) oli suomalainen toimitusjohtaja ja Oulussa ilmestyneen Kaiku-lehden päätoimittaja 1908–1919.
Oulasvirta opiskeli kirjapainoalaa ensin kolmen vuoden ajan oululaisessa Barckin kirjapainossa ja sitten 1892–1899 Kaiku-lehden perustajan ja kustantajan K. F. Kivekkään kirjapainossa. Oulasvirta oli faktorina sanomalehti Kalevan omistaneen Juho Raappanan kirjapainossa 1899–1902 kunnes palasi takaisin Kivekkään palvelukseen. Kun Kaiku-lehti siirtyi 1907 Osakeyhtiö Oman Rannan omistukseen Oulasvirrasta tuli yhtiön toimitusjohtaja ja Kaiku-lehden taloudenhoitaja. Hän oli myös Kaiku-lehden päätoimittajana vuodesta 1908 alkaen.
Oulasvirta oli naimisissa Olga Lukkarisen kanssa. Heillä oli viisi lasta.
Connie Francis
Connie Francis (s. 12. joulukuuta 1938 Newark, New Jersey) on yhdysvaltalainen poplaulaja. Hänet tunnetaan muun muassa hänen kansainvälisistä hiteistään "Who's Sorry Now?", "Where The Boys Are" ja "Everybody's Somebody's Fool".
Elämäkerrallista tietoa
Francisin oikea nimi on Concetta Rosa Maria Franconero, ja hänellä on italialaisia sukujuuria. Debyyttisingle "Freddy" (1955) ei ollut kummoinen menestys, eivätkä myöskään yhdeksän seuraavaa singleä. Hän harkitsi uraa lääketieteen alalla ennen kuin hän nousi yllättävään menestykseen jo 1920-luvulla kirjoitetun "Who's Sorry Now?" -laulun coverversiolla.
Ilman mainittua hittiä Francis olisi ollut uhassa joutua erotetuksi MGM:ltä. Myöhemmällä urallaan hän on saanut tulkittavakseen muun muassa useita Neil Sedakan sävellyksiä ja esittänyt myös countryvaikutteista musiikkia; hänet tunnetaan countryn suurena ystävänä. Hän päätti levytysuransa tilapäisesti vuonna 1969, mutta teki comebackin jo vuonna 1973 kappaleella "The Answer".
Francisia on myös itseään coveroitu useasti – tunnettuja tulkintoja hänen kappaleistaan ovat levyttäneet muiden muassa Marie Osmond, Susan Raye, Margo Smith ja Debby Boone. Hänen omaelämäkertansa Who's Sorry Now? julkaistiin vuonna 1984. Hän on jatkanut uraansa musiikin alalla näihin päiviin saakka.
Avioliitot
Francisilla on ollut neljä avioliittoa:
Hänen poikansa Joey syntyi vuonna 1974.
Seksivalistus
Seksivalistus on valistustyötä, jonka tarkoituksena on lisätä ihmisten tietoisuutta seksin haitoista, edistää seksillisiä elintapoja sekä terveellisiä seksitapoja. Suomessa seksivalistus on osa koulun opetussuunnitelmaa, järjestetään seksivalistustunteja. Vuonna 2015 Suomessa on voinut suorittaa kondomiajokortin. Venäjällä seksivalistusta ei harjoiteta kouluissa. Yhdysvalloissa Sexuality Information and Education Council of United States -järjestö on yrittänyt saada seksivalistusta kouluihin. Yhdysvalloissa seksivalistusta on kannatettu vastauksena sukupuolitautien yleistymiseen, toisaalta kannatetaan sukupuolista pidättäytymistä avioliittoon saakka. Joidenkin mukaan asiallinen seksivalistus tarkoittaa seksiin kehottamista, ja Yhdysvalloissa on pyritty osoittamaan että seksiä ennen avioliittoa ei ole olemassa.
Connie Francis
Muuta
Vuonna 1975 suoritettu nenäleikkaus aiheutti laulajan äänessä tilapäisiä muutoksia, joiden ajaksi hän joutui keskeyttämään uransa. Hänen veljensä George kuoli väkivaltaisesti vuonna 1981, ja vasta vuonna 1989 Francisin onnistui tehdä täysi comeback lavoille ja levytysstudioon.
Inge Dekker
Inge Dekker (s. 18. elokuuta 1985 Assenissa, Drenthen provinssissa, Alankomaissa) on alankomaalainen uimari ja olympiavoittaja.
thumb|left|Inge Dekker, Roma 2009 Dekker teki arvokisadebyyttinsä lyhyen radan EM-uinneissa 2001 Antwerpenissä. Ateenassa 2004 Dekker oli mukana voittamassa pronssia 4 × 100 metrin vapaauintiviestissä joukkueessa, jossa olivat lisäksi Inge de Bruijn, Marleen Veldhuis ja Chantal Groot. Hänen ensimmäinen pitkän radan arvokisavoittonsa tuli pitkän radan EM-uinneissa 2006 Budapestissä, jossa hän voitti 100 metrin perhosuinnin ajalla 58.35.
Pekingissä 2008 Alankomaiden viestijoukkue voitti olympiakultaa olympiaennätysajalla 4 × 100 metrin vapaauintiviestissä. Dekkerin ohella joukkueessa uivat Ranomi Kromowidjojo, Femke Heemskerk ja Marleen Veldhuis. Lontoossa 2012 Alankomaat sai samalla joukkueella hopeaa.
Jalkapallon naisten SM-sarjakausi 2000
Jalkapallon naisten SM-sarjakausi 2000 pelattiin 10 joukkueen yksinkertaisena alkusarjana, jonka jälkeen kuusi parasta joukkuetta pelasivat kolminkertaisen ylemmän loppusarjan, jossa alkusarjan tulokset otettiin huomioon. Mestaruuden voitti HJK.
Alkusarjan neljä viimeistä joukkuetta pelasivat kaksinkertaisen alemman loppusarjan, johon tulivat mukaan Ykkösen kevätkauden voittajat etelä- ja pohjoislohkosta. Alemman loppusarjan kolme parasta selvisivät SM-sarjaan. Sijoille 4–5 sijoittuneet joukkueet karsivat yhdestä SM-sarjapaikasta Ykkösen syyskauden etelä- ja pohjoislohkojen voittajien kanssa yksinkertaisessa sarjassa.
Alkusarja
Porrassalmen Urheilijat -62 ja Tampereen Ilves pelasivat uusintaottelun ylempään loppusarjaan pääsystä, jonka Ilves voitti 7–1.
Balkanin liitto
pienoiskuva|Propagandajuliste, jossa Balkanin liiton maita edustavat sotilaat lynkkaavat Osmanien valtakuntaa esittävää lohikäärmettä. Balkanin liitto oli Serbian, Bulgarian, Montenegron ja Kreikan vuonna 1912 muodostama sotilasliitto, joka soti vuosina 1912–1913 käydyssä ensimmäisessä Balkanin sodassa Osmanien valtakuntaa vastaan. Liitto syntyi Venäjän vaikutuksesta ja oli alkujaan nimellisesti tarkoitettu Itävalta-Unkarin vallan rajoittamiseen Balkanilla, mutta sen todellinen tarkoitus oli osmanien karkottaminen Balkanilta. Liittoon kuuluneet maat julistivat sodan Osmanien valtakunnalle lokakuussa 1912 ja saavuttivat pian voiton. Liitto kuitenkin hajosi heti sodan jälkeen, sillä siihen kuuluneet maat eivät päässeet yhteisymmärrykseen osmaneilta vallatun Makedonian jakamisesta. Kiista johti jo vuoden 1913 aikana toiseen Balkanin sotaan, jossa Bulgaria soti yksinään entisiä liittolaisiaan vastaan.
Killzone 2
Killzone 2 on Guerrilla Gamesin kehittämä ja Sony Computer Entertainment Europen julkaisema futuristinen ensimmäisen persoonan ammuntapeli. Peli julkaistiin PlayStation 3:lle helmikuussa 2009.
Killzone 2 joka sijoittuu tulevaisuuteen ja taisteluun autoritääristä helghast-armeijaa vastaan. Helghastit tulevat Alfa Centauri A:ta kiertävältä Helghan-nimiseltä planeetalta. Pelin päähenkilö kuuluu Interstellar Strategic Alliance -nimiseen järjestöön, joka valvoo Maan siirtokuntia muissa aurinkokunnissa. ISA taistelee helghasteja vastaan suojellakseen yhtä siirtokunnista, Helghanin naapuriplaneetta Vektaa, ja turvatakseen siirtokuntien vakauden. Peli on jatkoa PlayStation 2:lle julkaistulle Killzonelle ja PlayStation Portablen Killzone: Liberationille.
Pelin jatko-osa Killzone 3 julkaistiin helmikuussa 2011.
Yksinpeli
Yksinpeli koostuu noin kymmenen tehtävän mittaisesta kampanjasta sekä botteja vastaan käytävistä ”kahakoista”. Pelattavuus on melko tuttua monista muista räiskintäpeleistä. Mukana on silti Killzone Liberationista tuttu suojaan meneminen, jossa PlayStation 3:n ohjaimen vasenta liipaisinta (L2) painamalla mennään suojaan, mistä sitten kurkitaan analogitikkua käyttäen. Kaikki tapahtuu hahmon silmistä, eikä kamera hyppää muiden pelien tapaan pelihahmon taakse.
Peli alkaa, kun pelaajan miehistönkuljetusalus syöksyy Helghanin Pyrrhus-nimisen pääkaupungin laitamille, helghastien puolustaessa kaupunkia. Ensimmäiset viisi lukua vietetäänkin Pyrrhusissa, jonka jälkeen siirrytään toisiin maisemiin. Näitä ovat esimerkiksi Suljevan kylä Helghanin syrjäseuduilla, Tharsis-jalostamo, ISA:n kiertoradalta käsin toimiva tukialus, sekä keisari Visarin palatsi. Pelaaja saa lähes koko yksinpelin ajaksi kaverin mukaansa ja tällä kertaa NPC:eihin on oikeasti panostettu. Kaverien luodit niittävät vihollisia kiitettävästi alas, vaikkakin omien sihti on tarkoituksella jätetty huonommaksi. Tällä varmistetaan, että itsellekin jää pelattavaa.
Moninpeli
Killzone 2 sisältää myös 32:n pelaajan moninpelin, jossa taistellaan kahdeksalla erilaisella yksinpeliin perustuvalla areenalla kokemusta keräten. Pelimuotona toimii Warzone, jossa saman erän aikana pelataan useita, lennosta vaihtuvia pelimuotoja, kuten lipunryöstöä, VIP:n suojausta sekä kohteen pommittamista. Kaverit voivat hakeutua pelissä samaan ryhmään, jolloin keskustelu on rajoitettu pelkästään ryhmän sisälle. Kaiken kaikkiaan moninpeli tarjoaa nopeatempoista lähitaistelua, jonka takia esimerkiksi erillinen suojautuminen sekä ajoneuvot on karsittu pois.
Aseet ja ajoneuvot
Killzone 2 sisältää yhteensä 15 erilaista asetta. Näihin lukeutuvat muun muassa pari erilaista rynnäkkökivääriä, puoliautomaattikivääri, haulikko, konepistooli, revolveri, pistooli, sinko, liekinheitin ja kaksi erityistä asetta: sähköase (ampuu sähköä yhtämittaisesti) ja pulttiase (ampuu viholliset lähimpään seinään niittaavia räjähtäviä pultteja). Aseet ovat hyvin mallinnettuja ja tarkkoja. Jälkimmäisen ansiosta varsinkin lonkalta ampuminen on tehokasta.
Aseita tukemaan on tullut myös kasa erilaisia ajoneuvoja, joita käytetään yksinpelissä. Ajoneuvot voidaan jakaa kahteen ryhmään – helghastien ja ISA-joukkojen menopeleihin. Yleisesti helghastien kalusto on ISA:n vastaavaa karumpaa, joskin yhtä toimivaa. Sama suuntaus näkyy myös aseissa. ISA käyttää tarkkoja laatuaseita, helgastien asettaessa halvan hinnan ja massatuotannon laadun edelle. Pelissä tämä näkyy helgastien aseiden kehnompana tarkkuutena, toisaalta niissä on yleensä suurehko lipas ja ISA:n vastineitaan korkeampi tulinopeus.
Muuta
Killzone 2:n parissa työskenteli kehityksen huippuvaiheessa yli 135 ihmistä. Peli on käännetty 20 eri kielelle ja pelin kehitys maksoi huhujen mukaan 39 miljoonaa euroa ($50 milj.), joka vastaa keskikokoista Hollywood-elokuvaa. Killzone 2:sta julkaistiin myös PlayStation 3 -bundle, mutta erikoisveriota ei ole tulossa. Peli tarjoaa paljon taustatietoa Killzone-universumista latausruutujen aikana näytettävillä tekstinpätkillä, sekä kentistä löydettävillä intel-dokumenteilla. Myös tuki liikkeentunnistukselle on otettu mukaan.
Juoni
Peli alkaa kaksi vuotta ensimmäisen Killzonen jälkeen, vuodesta 2359. Ensimmäisessä Killzonessa helgastit hyökkäsivät naapuriplaneettalleen Vektalle, jossa he kuitenkin kärsivät tappion vektalaisia ISA:n joukkoja vastaan. Estääkseen uuden hyökkäyksen vastaisuudessa ISA:n sotajoukot aloittavat ennalta ehkäisevän iskun Helghanille. Pelaaja ohjaa kersantti Tomas ”Sev” Sevchenkoa, ISA:n Legion-erikoisjoukkojen sotilasta, jonka ryhmä lähetetään kaappaamaan helghastien keisari Scolar Visari ja tuomaan tämä oikeuden eteen. Heti kättelyssä kuitenkin selviää, että Helghan-planeetta on ikävä paikka. Planeetan sääolosuhteet ovat parhaimmillaankin hirvittävät, sen ilma myrkyllistä ja jatkuvat ukkosmyrskyt piiskaavat planeetan pintaa armotta. Helppoa ja nopeaa voittoa hakemaan lähteneet ISA:n sotilaat huomaavat erehtyneensä katkerasti; helghastit aikovat taistella viimeiseen mieheen asti.
Tekninen toteutus
Killzone 2:n E3 2005 -messuilla julkaistu ensimmäinen traileri olikin todellisuudessa tietokoneanimaationa toteutettu, ei videokaappausta varsinaisesta pelistä kuten Guerilla antoi ymmärtää. Tämä nosti suuren yleisön odotukset todella korkealle. Kun trailerin oikea alkuperä paljastui, spekuloitiin Guerillan hylkäävän pelinsä ennakko-odotusten aiheuttaman valtavan paineen takia. Peli kuitenkin julkaistiin ajallaan helmikuussa 2009, ja se keräsi kriitikoilta huippuarvosanoja, Metacritic-keskiarvon ollessa 91. Peliä kehuttiin erityisesti audiovisuaalisen toteutuksen laadusta, monen pitäessä peliä surullisen kuuluisan trailerin lupaukset lunastaneena. Yhtenä hyvän grafiikan mahdollistavana tekijänä pelimoottori käyttää renderoimiseen – eli grafiikan ruudulle piirtämiseen – konsolin Nvidia-grafiikkaprosessorin ohella myös Cell-prosessorin SPU-ytimiä. Tätä ei ole aikaisemmin juurikaan nähty.
Muista teknisistä ominaisuuksista mainittavia ovat 30 kertaa sekunnissa päivittyvä kuva, 1080i natiiviresoluutio ja 7.1 -tilaäänien tuki. Pelistä löytyy myös paljon huomaamattomampia teknisiä ominaisuuksia. Esimerkkinä seinistä tippuvat kaakelit ovat 3d-objekteja ja niitä voi olla lattialla monia satoja palasia, ilman että ne katoavat mihinkään. Tämän lisäksi esimerkiksi luotien terminaaliballistiikkaan on nähty paljon vaivaa. Seiniin osuessa eri luodit jättävät erilaiset jäljet ja vihollisia ampuessa nämä reagoivat osumiin varsin realistisesti. Osumien vaikutukset on saatu aikaan sekoittamalla räsynukkefysiikkaa sekä ennalta tehtyä animaatiota.
Peter Norén
Norén pelasi ennen Suomeen ja ToPV:iin siirtymistään Ruotsin silloisessa pääsarjassa Allsvenskanissa kauden Karlsborgissa ja kauden Kalix Bandyssä kaudella 1993–1994.
Kolme kautta 2005–2008 ToPV:ssa ja Suomen Bandyliigassa olivat menestyksekkäitä, sillä Norénin kausina ToPV saavutti kaksi mestaruutta ja yhden hopeatilan.
Uran loppuvaiheessa haaparantalais-torniolaisen yhteisen seuran HT Bandyn myötä Norén pelasi vielä kolme kautta - niistä kauden Allsvenskanissa ja kaksi viimeistä ylimmällä sarjatasolla Elitserienissä.
Kaikkiaan Norénille kertyi Ruotsin korkeimman sarjatason kausia neljä kappaletta.
Saavutukset
Seurajoukkueissa
Power over Ethernet
pienoiskuva|PoE-injektori.
Power over Ethernet (lyh. PoE) on tekniikka, jolla ethernet-lähiverkkoon yhdistetylle laitteelle voidaan järjestää virransyöttö saman kierretyn parikaapelin avulla, jota laite käyttää verkkoliikenteeseen. Standardi olettaa kaapeloinnin olevan vähintään tasoa CAT3 ja yli 13 W teholuokissa CAT 5. Tavanomaisia käyttösovelluksia ovat WLAN-tukiasemat ja -sillat, IP-valvontakamerat, IP-pöytäpuhelimet sekä pienet tietokoneet.
Standardit
Power over Ethernet on alkujaan standardoitu IEEE 802.3af (2003) -standardissa. Yksittäisen tehoa syöttävän laitteen (PSE = Power sourcing equipment) suurin syöttöteho saa olla 15,4 W, josta kaapelihäviöiden jälkeen liitettävälle laitteelle (PD = Powered Device) jää vähintään 12,95 W. Syöttöjännitteen on oltava vähintään 44 V (DC) ja korkeintaan 57 V, ja PD-laitteen päässä on käytettävissä 37–57 V. Virta on maksimissaan 350 mA. Kaapelin pituus ei saa ylittää 100 metriä eikä parin resistanssi 20 ohmia. Teholuokkia on yhteensä kolme, jotka PSE ja PD neuvottelevat keskenään.
Suurempaan tehontarpeeseen luotiin PoE+ (PoE plus), joka määritellään standardin päivitetyssä versiossa IEEE 802.3at (2009). PoE+-laitteen suurin tehontarve saa olla 25,5 W kun syöttöteho on maksimissaan 30 W. Kaapelin on oltava vähintään CAT 5 ja parin resistanssin korkeintaan 12.5 Ω. Nämä molemmat standardit on yhdistetty IEEE 802.3 (2012) julkaisussa.
IEEE 802.3bu (2016) määrittelee lisäksi vain yhtä datalinjaparia käyttävän Power over Data Lines (PoDL) tekniikan ja sille 10 teholuokkaa PD-laitteelle välillä 0,5–50 W. Kaapelivaatimukset kuten PoE+:ssa.
IEEE 802.3bt-2018 -standardi on julkaistu 31. tammikuuta 2019. "4PPoE" -standardi lisää vielä kaksi suurempaa teholuokkaa: 55 W (Type 3) ja 90–100 W (Type 4). Näillä kummankin johdinparin on kyettävä kuljettamaan virtaa 600 mA (Type 3) tai jopa 960 mA (Type 4).
Standardoidun PoE:n lisäksi on yleisesti käytössä epästandardeja tapoja syöttää käyttösähkö päätelaitteelle datakaapelissa. Yleisin menettely on, että päätelaitteen oma virtalähde kytketään kaapelin väliin toisessa päässä ja laite joko osaa ottaa sähkönsä datakaapelista suoraan tai senkin päähän tulee väliin haaroitin datalle ja käyttösähkölle. Tekniikka kulkee yleisesti nimellä Passive PoE, joka tarkoittaa, että siihen ei ole rakennettu standardin vaatimaa laitteen tunnistusta ja tehon valvontaa.
Toteutus
Virransyöttöön tarvitaan PoE-kytkin tai injektori (Power sourcing equipment, PSE). Virta syötetään kaapeliin joko parikaapelin käyttämättömien parien kautta (mode B) tai datan seassa (mode A). Mode B on mahdollista vain 10/100 Mbit siirtoluokilla, jotka eivät käytä molempia pareja datan siirtoon. Molempien parien käyttö yhtä aikaa on kielletty 2009-vuoden standardissa, mutta pakollinen vuoden 2018 standardin suurimmilla teholuokilla. PoE+-yhteensopivan laitteen tulee osata vastaanottaa käyttöjännite kummalla tavalla tahansa. Parikaapeliin syötetty jännite vaihtelee 44–57 voltin välillä riippuen tapauksesta ja häviöistä. Liitettävä laite muodostaa tästä PoE-jännitteestä itselleen sopivan käyttöjännitteen.
Liitettävien laitteiden on oltava PoE-yhteensopivia.
Liitettävä laite tulee tunnistaa fyysisellä tasolla. Lisäksi PD:n on ilmoitettava teholuokkansa ennen syöttöjännitteen kytkeytymistä.
Jyväskylän yliopiston fysiikan laitos
thumb|JYFL sijaitsee Ylistönrinteellä [[Jyväsjärvi|Jyväsjärven rannalla, vastapäätä Mattilanniemen kampusta.]] pienoiskuva|Fysiikan laitoksen sisäänkäynti. Jyväskylän yliopiston fysiikan laitos (JYFL) on yksi Jyväskylän yliopiston matemaattis-luonnontieteellisen tiedekunnan neljästä laitoksesta. Fysiikan laitoksen tutkimuksen ja koulutuksen pääalueet ovat ydin- ja kiihdytinpohjainen fysiikka, materiaalifysiikka, hiukkasfysiikka sekä fysiikan opetus ja opettajien koulutus. Laitoksen johtajana toimi vuosina 2018–2020 professori Markku Kataja. Hän kuitenkin jätti tehtävänsä yllättäen marraskuussa 2020. Matemaattis-luonnontieteellisen tiedekunnan dekaani Mikko Mönkkönen nimitti laitosjohtajan tehtävään jäljellä olevan toimikauden (1.12.2020 – 31.12.2021) ajaksi professori Timo Sajavaaran.
Opiskelu
Fysiikan alalla voi Jyväskylän yliopistossa suorittaa luonnontieteiden kandidaatin (alempi korkeakoulututkinto) ja filosofian maisterin (ylempi korkeakoulututkinto) tutkinnot sekä filosofian lisensiaatin ja filosofian tohtorin jatkotutkinnot. Luonnontieteiden kandidaatin tutkintoon kuuluvat opinnot voidaan suorittaa kolmessa vuodessa, ja ne muodostavat pohjan maisteriopinnoille, jotka voidaan suorittaa kahdessa vuodessa. Kandidaatin tutkinnon pääaine on fysiikka. Maisterin tutkinnon pääaine on fysiikka, soveltava fysiikka tai teoreettinen fysiikka. Fysiikan opettajan maisterin tutkinnon pääaine on fysiikka.
Tutkimus
JYFL harjoittaa kokeellista ja teoreettista perustutkimusta sekä perustutkimusta soveltavaa tutkimusta. Laitoksen tutkimusta tehdään kolmella pääalalla:
Ydin- ja kiihdytinfysiikan yksikkö koostuu kahdeksasta tutkimusryhmästä. Yksikössä harjoitetaan teoreettista tutkimusta ydinmalleista ja heikosta vuorovaikutuksesta. Pääosassa tässä yksikössä kuitenkin on fysiikan laitoksen oma iso syklotroni ja pienemmät hiukkaskiihdyttimet, joiden avulla tehdään materiaalitutkimusta, säteilykestävyysmittauksia ja valmistetaan lääketieteellisiä isotooppeja. Suomen Akatemia nimesi laitoksen ydin- ja kiihdytinpohjaisen fysiikan yksikön huippututkimusyksiköksi vuosiksi 2006–2011. Yksikkö jatkoi huippututkimusyksikkönä myös vuosina 2012–2017. Kiihdytinlaboratorio on koko matemaattis-luonnontieteellisen tiedekunnan kallein yksittäinen projekti.
Hiukkasfysiikan yksikköön kuuluu neljä tutkimusryhmää. Yksikössä tehdään mm. teoreettista tutkimusta subatomisista ilmiöistä. Hiukkasista mielenkiinnon kohteena ovat esimerkiksi neutriinot. Kosmologian tutkimusryhmä selvittää varhaisen maailmankaikkeuden ja aika-paikka -avaruuden rakennetta. Kvanttiväridynamiikan tutkimus tarkastelee gluonien ja kvarkkien vuorovaikutusta sekä kvarkkigluoniplasman ominaisuuksia. Osa hiukkasfysiikan yksikön tutkimuksesta tapahtuu Euroopan hiukkasfysiikan tutkimuskeskus CERN:in LHC-hiukkaskiihdyttimen avulla tehtävässä Alice-kokeessa. Yksikkö tekee yhteistyötä myös Fysiikan tutkimuslaitoksen (HIP) kanssa.
Koirankoppi
thumb|Yhdysvaltain presidentin [[Benjamin Harrisonin puolison Carolinen koira Dash koppeineen valokuvassa 1890-luvulta.]] alt=Lämpöeristetty koirankoppi|pienoiskuva|Lämpöeristetty koirankoppi. Koirankoppi on pieni koiralle tarkoitettu rakennelma, joka on usein talon muotoinen.
Koirankoppeja on ollut olemassa muodossa tai toisessa tuhansia vuosia. Aikaisemmin koirankopit rakennettiin yleensä käsin mistä vain materiaaleista, joita saatiin kiinnitettyä toisiinsa. Nykyään suurin osa koirankopeista valmistetaan kaupallisesti massatuotannolla.
Lair (videopeli)
Lair on Factor 5:n kehittämä ja Sony Computer Entertainmentin julkaisema toimintapeli. Peli on julkaistu vuonna PlayStation 3:lle.
Kehitys
Pelin kehitys oli noin 25 miljoonan dollarin projekti. Projekti vei aikaa kolme vuotta.
Pelin kehittämiseen käytetyt vanhat työkalut hylättiin ja päätettiin tehdä alusta alkaen uudestaan. Työkalujen kehittäminen samaan aikaan uuden alustan opettelussa oli yksi virheistä joita kehityksen aikana tehtiin. Kehityksen aikana oli ongelmia pelin kuvataajuuden kanssa, joka ei ollut riittävä. Pelissä käytettiin 30 asteen näkökenttää, joka oli ollut käytössä yhtiön aiemmassa Star Wars: Rogue Squadron pelissä, kun taas ensimmäisen persoonan ammuntapelit käyttivät 90 asteen näköaluetta.
Liikeohjauksen lisääminen peliin aloitettiin kun PlayStation 3:n Sixaxis-ohjain esiteltiin. Liikeohjauksen toteutus oli yksi erimielisyyksien kohde kehityksen aikana.
Lähellä PlayStation 3:n julkaisua valmiita läpipelattavia tasoja ei ollut montaa ja tasojen tekemiseen käytettävät työkalut eivät olleet toimivia. Kiireisen aikataulun lisäksi peliin haluttiin tukea uusille ominaisuuksille.
Vaihtoehtoinen ohjaus peliin julkaistiin päivityksenä seitsemän kuukautta julkaisun jälkeen.
Vastaanotto
Peli on saanut GameSpotin arvostelussa arvosanaksi 4.5/10.
Formula Renault 3.5 Monacon Grand Prix 2007
Formula Renault 3.5 Monacon Grand Prix 2007 oli Formula Renault 3.5 -kauden 2007 kolmas osakilpailu, joka ajettiin 27. toukokuuta Monacon katuradalla Monacossa. Kilpailu ajettiin Formula 1:sten Monacon GP:n ohessa. Kilpailun voitti Tech 1 Racingin kuljettaja Álvaro Parente.
Wales (Alaska)
Wales on kaupunki Alaskassa Prince of Walesin niemellä Sewardin niemimaan länsikärjessä. Se sijaitsee 180 kilometriä Nomesta luoteeseen.
Vuoden väestönlaskennassa Walesin asukasluku oli 152. Näistä 84 % (127) edusti etnisesti Amerikan alkuperäiskansoja.
Alueelta on löydetty Birnirk-kulttuurin (500–900 jaa) aikainen kumpuhauta. Vuonna 1827 Venäjän laivasto kertoi alueella sijainneista inupiatti-kylistä: Eidamoo rannikolla ja King-a-ghe sisämaassa. American Missionary Association perusti nykyisen kaupungin kohdalle lähetysaseman vuonna 1890.
Maija Hurme
Maija Hurme on tehnyt kirjoja yhdessä puolisonsa Anssi Hurmeen kanssa. Heidän ensimmäinen yhteinen teoksensa Peiton alla ilmestyi vuonna 2012. Heidän teoksensa Lepakkopoika (2014) oli Arvid Lydecken -palkintoehdokkaana vuonna 2015. Myös Hurmeen kuvittama ja Hanna Lundströmin kirjoittama lasten runoteos Rassel prassel puss (suom. Onnenkuplia) oli Arvid Lydecken -ehdokas. Vuonna 2015 Hurmeen kuvittama ja Tuula Korolaisen sekä Riitta Tuluston toimittama Lasten oma vuosikirja sai tiedonjulkistamisen valtionpalkinnon. Vuonna 2018 Maija ja Anssi Hurmeen teos Varjostajat oli lasten- ja nuortenkirjallisuuden Finlandia-ehdokas. Teos oli myös Tulentakantaja-palkintoehdokas 2019. Hurme oli kirjan kuvituksella myös Rudolf Koivu -palkintoehdokas saaden kunniamaininnan.
Hurme on Kuvittajat ry:n puheenjohtaja 2021–2023. Hän toimi aiemmin kaksi vuotta yhdistyksen varapuheenjohtajana.
Turun palo
thumb|325px|Turun tuomiokirkon ympäristö heti palon jälkeen vuonna 1827 Turun palo oli Turun kaupungin lähes kokonaan tuhonnut kaupunkipalo, joka tapahtui tiistaina 4. syyskuuta – keskiviikkona 5. syyskuuta 1827. Suomen ja Pohjoismaiden historian suurin kaupunkipalo tuhosi kolme neljäsosaa kaupungista ja jätti kodittomiksi 11 000 turkulaista. Palo tuhosi yhden Pohjoismaiden suurimmista keskiaikaisperäisistä kivikaupungeista.
Turku oli palon sattuessa Suomen suurin kaupunki, ja tulipalo oli Suomessa suuri kansallinen katastrofi. Palo sai alkunsa porvari Hellmanin talosta Aninkaistenmäellä vähän ennen yhdeksää illalla. Palo eteni nopeasti Pohjoisessa korttelissa, levisi Eteläkortteliin ja ylitti Aurajoen sytyttäen Kirkkokorttelin ennen puoltayötä. Vain yksi neljäsosa kaupungista, lähinnä kaupungin länsi- ja etelälaidoilla säilyi tulipalolta. Palo tuhosi kaupungin historiallisen keskustan mukaan lukien Turun tuomiokirkon ja Turun akatemiatalon, jotka säilyivät vain osittain. Verrattuna suuriin aineellisiin menetyksiin henkilövahingot olivat pienemmät, mutta palossa kuoli ja loukkaantui kuitenkin useita ihmisiä.
Turku on palanut historiansa aikana ainakin 31 kertaa, mutta vuoden 1827 palo on näistä tapahtumista tuhoisin ja vaikutuksiltaan pitkäaikaisin. Kolme pääsyytä Turun palon poikkeukselliselle tuhoisuudelle olivat syksyä edeltänyt kuiva kesä, joka kuivatti kaupungin puutalojen pärekatot, iltaan sattunut myrsky sekä se, että suuri osa kaupungin porvareista oli Tampereella markkinoilla, joten sammuttajia ei ollut tarpeeksi. Hannu Salmi on teoksessaan Tunteiden palo: Turku liekeissä 1827 (2022) esittänyt palon leviämisen syyksi kaupungin byrokratian. Zachris Topelius syyllisti aikanaan Maamme kirjassa palvelustyttöä, mutta se on perätön tieto, muistuttaa Salmi.
Palon jälkeisiä uudelleenrakentamistöitä johti kenraalikuvernööri Arseni Zakrevski. Hänen esityksestään senaatti nimitti arkkitehti Carl Ludvig Engelin laatimaan Turun uuden asemakaavan. Turun keskusta-alueen kaupunkirakenne perustuu edelleen Engelin laatimaan, 15. helmikuuta 1828 vahvistettuun asemakaavaan, joka on säännöllinen ruutukaava. Kaupungin keskustan suurimmat rakennukset Tuomiokirkko ja Akatemiatalo kunnostettiin, ja joitakin muitakin rakennuksia kuten Vanha Raatihuone sekä entinen sokeritehdas kunnostettiin vanhoille muureille. Pääosin kaupunki kuitenkin rakennettiin kokonaan uudestaan. Turun uusi ruutukaava vaikutti merkittävästi muiden Suomen kaupunkien asemakaavoitukseen.
Palon lähde
pienoiskuva|Turun tuomiokirkko ja kirkkokortteli ennen paloa [[Carl Ludvig Engelin vuonna 1814 maalaamassa akvarellissa.]] Palo sai alkunsa ruokatavarakauppias Carl Gustav Hellmanin talosta Aninkaistenmäellä vähän ennen kello yhdeksää tiistai-iltana 4. syyskuuta 1827. Hellmanin talo käsitti Turun kaupungin tontit numero 125, 126 ja 127 kaupungin pohjoisessa korttelissa Aninkaistenmäellä. Talon pohjoispuolella sijaitsi Vähä-Brahenkadun pää ja itäpuolella Brahenkatu. Sen länsipuolella oli kapea kuja. Eteläpuolella oli pieni rakentamaton kallio, jota käytettiin tavaroiden varastopaikkana. Kutakuinkin Hellmanin talo sijaitsi siis nykyisen Puutorin eteläpuolella. Aninkaistenmäen rakennukset kuuluivat kaupungin huonoimmin rakennettuihin. Ne olivat lähinnä tiheissä rykelmissä olleita puutaloja, joissa oli tuohi-, malka- tai turvekatot. Asuinalueella ei myöskään ollut juurikaan vesilähteitä, ja vaikka Hellmanin talon pihassa olikin kaivo, sen vesi ei riittänyt sammuttamaan suurempaa tulipaloa.
Hellmanin talo oli suuri ja siinä asui yli 30 henkeä. Carl Gustav Hellman ja osa talonväestä oli matkalla Tukholmassa palon puhjetessa. Hellmanin vaimo Christina Elisabeth Hellman oli kuitenkin juuri palannut kotiin Paattisilta, jossa perheellä oli maatila. Elokuun 30. päivän vastaisena yönä oli Turussa satanut vettä, mutta pitkän ja kuivan kesän päätteeksi puurakennelmat olivat hyvin kuivia ja katot helposti syttyviä. Kesän heinät oli jo korjattu aiemmin ja ajettu tallin- ja navetanylisille myös Hellmanien talossa. Kämnerinoikeudessa Christina Hellman kertoi heti palon jälkeen, että hän oli ensimmäisenä havainnut jonkin olleen vinossa hieman ennen iltayhdeksää. Hän tunsi savun hajua ja kiiruhti ulos pihalle ja näki, että tuuli lennätti kipinöitä läheisestä talosta Hellmanien navetan heinäparvelle, josta nousi savua. Hän huusi talonväkeä apuun, ja eräs rengeistä juoksi navettaan päästämään karjan irti. Renki myös yritti sammuttaa palon heti alkuunsa mutta ei onnistunut. Myös naapurit hälytettiin paikalle, mutta hekään eivät pystyneet rajoittamaan tulta, joka alusta asti oli päässyt leviämään kovaa vauhtia. Pian palon syttymisen jälkeen Turun tuomiokirkon kellot soittivat hälytyksen kaupunkilaisille, ja kaupungin hyväkuntoista palokalustoa ryhdyttiin siirtämään Turun pohjoisiin osiin. Palokalustolla oli kuitenkin vaikeata päästä lähelle palopesän lähdettä. Ponnisteluja vaikeutti myös nopeasti kiihtyvä tuuli.
Palo etenee räjähdysmäisesti
Palomiehistön tehtävä osoittautui hyvin nopeasti toivottomaksi. Parin tunnin sammutustyön jälkeen kävi selväksi, ettei pohjoista korttelia voitu enää pelastaa. Voimakas tuuli lennätti kipinöitä ja kekäleitä palomiesten yli, ja ne laskeutuivat sammutuslinjojen taakse sytyttäen uusia rakennuksia tuleen. Palomiehistön voimat alkoivat ehtyä. Kun sammutustyö kävi yhä epätoivoisemmaksi, monet palon sammuttajistakin huolestuivat omaisuudestaan. Ensin muutamat lähtivät paikalta ja lopulta lähes kaikki jättivät sammutusrivistöt mennäkseen huolehtimaan omasta talostaan. Osaksi tämä sammutustöiden laiminlyönti johtui palontorjunnan huonosta johtamisesta. Myöhemmin horjuvuudesta ja heikosta panoksesta syytettiin maaherra Erik Walleniusta, jonka olisi pitänyt johtaa sammutustöitä. Turkuun sijoitettu venäläinen varuskunta puuttui tulipaloon myöhäisessä vaiheessa ja ilmeisesti myös melko innottomasti. Myöhemmin venäläisiä sotilaita syytettiin siitä, että heidän ensimmäisenä ajatuksena olisi ollut hylättyjen talojen ryöstäminen. Tätä on kuitenkin myöhemmin ollut mahdotonta näyttää toteen.
Kaupungissa puhkesi samana iltana myrsky, minkä vuoksi palo eteni räjähdysmäisesti kaupungin pohjoisesta korttelista kohti etelää. Kello 23:n ja 24:n välillä tuli levisi lopulta myös Aurajoen vastarannalle ja Turun tuomiokirkkoa ympäröiviin kaupungin keskuskortteleihin. Ensimmäinen joen eteläpuolella syttynyt rakennus oli professori Gustaf Hällströmin suuri, korkea mansardikattoinen kotitalo. Hällström, joka toimi samana vuonna Turun akatemian professorina, oli juuri palannut kaupunkiin, kun hänen talonsa joen varrella syttyi tuleen. Tilanne oli täysin epätoivoinen joen eteläpuolella. Kaupungin palokalusto oli juuri kuljetettu Turun tuomiokirkon läheltä joen pohjoispuolen palopesäkkeisiin ja vain yksi ruisku oli jätetty suojelemaan Turun tuomiokirkkoa. Silläkään ei pystytty pelastamaan juuri mitään.
Hällströmin talosta tuli levisi nopeasti eteenpäin muun muassa vaivaistaloon, koulurakennukseen ja sitten lopulta tuomiokirkkoon. Turun tuomiokirkon tornin kellot löivät viimeisen kerran kello kolme aamuyöllä, jonka jälkeen koko torni romahti alas. Tällöin kaupungin pohjoiskorttelit olivat jo ilmiliekeissä, ja eteläisissä kortteleissa tuli oli leviämässä kohti Uuttatoria ja jokirantaa. Joen eteläpuolella koko kirkkokortteli paloi romahtaneen kirkon ympärillä ja tuli levisi kohti Uudenmaankatua. Ilmanpaine rikkoi tulen levitessä Turun akatemian suuret ikkunat ja tuli pääsi leviämään sisään akatemian suuriin kirjavarastoihin. Suurin osa yliopiston kirjoista saatiin kuitenkin pelastetuksi, ja sekä akatemian juhlasali että konsistorisali säilyivät vahingoittumattomina. Aamun sarastaessa myös joen yli vienyt Pennisilta syttyi tuleen ja tuhoutui. Tulenhohde näkyi hyvin vielä Perniön Kirjakkalassa ja paperinpalasia lenteli Sauvoon asti. Lapualla asti eteläisellä taivaalla nähtiin omituisen värinen pilvi, joka herätti epäilyksiä tulipalosta.
Palon sammuminen
Palo sammui lopulta keskiviikkona 5. syyskuuta noin klo 15 tehtyään tuhoa kaupungissa noin 18 tuntia. Kaupunkiin paloa sammuttamaan jääneet saattoivat vihdoin alkaa muodostaa käsitystä tuhojen laajuudesta. Vaara ei kuitenkaan ollut vielä täysin ohi, sillä kaupungin katukiveys oli yhä polttavan kuuma ja ympäri kaupunkia tuli kyti yhä. Yhtäkkiä saattoi jossakin syttyä vielä uusia tulipaloja ja vielä monta viikkoa myöhemmin 29. syyskuuta kaupunkilaiset säikähtivät kun Trappin talosta leimahti korkeita liekkejä. Koko syyskuun ja vielä lokakuussakin kaupunkiin oli sijoitettuna myös naapuripitäjien sammutusmiehistöjä.
Aikalaishavainnot
pienoiskuva|[[Friedrich Wilhelm August Argelander]] Turun Akatemian tähtitieteen observaattori (vuodesta 1828 professori) Argelander oli 4. syyskuuta havaitsemassa observatoriossa Vartiovuorenmäellä. Hänen täytyi tulipalon takia keskeyttää havainnot. Hän kirjoitti havaintopäiväkirjaansa saksaksi:
Korkealla mäellä sijainnut observatorio kuitenkin säästyi. Havainnot jatkuivat 9. syyskuuta. Turun Akatemian välttämätön toiminta, kuten konsistorin kokoukset ja rehtorin kanslia, siirtyivät observatorioon.
Näin kuvaili Turun palon etenemistä Adolf Moberg, joka myöhemmin toimi muun muassa yliopiston rehtorina :
Vahingot
left|thumb|300px|Turku talvella 1827 muutama kuukausi palon jälkeen. Heti palon jälkeen suoritetuissa laskelmissa todettiin, että yhteensä 2 543 rakennusta ja rakennelmaa oli tuhoutunut palossa. Näistä 215 oli useamman huoneen kivitaloja, 38 yhden huoneen kivitaloja, 1 892 useamman huoneen puutaloja ja 398 yhden huoneen puutaloja. Jokaisella tontilla saattoi olla useita erillisiä rakennuksia. Toisen laskelman mukaan kaupungin 1 126 talosta 346 eli runsas neljäsosa oli säästynyt palolta. Säästyneet alueet sijaitsivat lähinnä kaupungin länsi- ja etelälaidoilla: Turun linnan ympäristö, Vartiovuorenmäki, Luostarinmäki ja Puolalanmäki. Kodittomaksi oli jäänyt noin 11 000 turkulaista, loukkaantuneita oli parisataa ja kuolleita 27. Tuhoutuneen omaisuuden arvoksi arvioitiin 1 149 857 hopearuplaa ja kiinteistöjen arvoksi 1 421 123 hopearuplaa. Yhteensä tuhoutuneen omaisuuden arvo oli siis 2 570 980 hopearuplaa, eli 8 998 430 pankinruplaa. Historiantutkija Svante Dahlström arvioi menetykset myöhemmin vähintään 10 tai 12 miljoonaan pankinruplaan, mutta mitään tarkkoja lukuja ei enää jälkikäteen ole saatavilla.
Sanomia Turusta -lehdessä vuodelta 1852 mainittiin palolta säästyneen seuraavat talot:
Irtaimiston pelastaminen oli kaupungissa vaikeaa, koska tuli levisi niin valtavalla nopeudella. Lisäksi palon sammuttajia oli kaupungissa vähän, koska suuri osa porvareista oli onnettomuuden sattuessa Tampereella markkinamatkalla ja ylioppilaistakin vain murto-osa oli palannut kaupunkiin näin varhaissyksynä. Muut kaupungissa olleet henkilöt – venäläiset sotilaat sekä kaupungin ja sen laitamien köyhempi väestö – ryhtyivät tarjoamaan apuaan, mutta usein ainoastaan maksua vastaan. Useimmat saivatkin yrittää pelastaa omaisuutensa täysin omin voimin ja siksi monia tärkeitä kohteita laiminlyötiin. Esimerkiksi kaupungin kauppiaat keräsivät merkittävät tappiot siksi, ettei kukaan ollut ryhtynyt ajoissa puolustamaan tai tyhjentämään kaupungin pakkahuonetta. Suuri tavaravarasto paloi kokonaan pakkahuoneen mukana. Myös kuljetuksia oli vaikea järjestää irtaimiston siirtoa varten, koska suurin osa hevosista oli vetämässä vesikärryjä palopaikoille.