cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ford 5000
Ford 5000 on Ford Motor Companyn takavetoinen traktorimalli, jota valmistettiin vuosina 1968–1975. Se on sinivalkoinen maataloustraktori. Traktori sekä sen 4-sylinterisellä nestejäähdyttimellä varusteltu 69 hevosvoiman moottori soveltui Euroopan maatiloille.
Morfiini
thumb|Morfiinin rakennekaavio numeroituna pienoiskuva|Morfiinikapseleita pienoiskuva|Morfiini-injektioliuosta
Morfiini on oopiumiunikon (Papaver somniferum) siemenkodasta saatavasta maitiaisnesteestä valmistetusta raakaoopiumista valmistettava alkaloidi. Morfiini on saanut nimensä kreikkalaisesta unen jumalasta Morfeuksesta (kr. Μορφέυς). Morfiinin kemiallisen rakenteen selvittyä siitä on tehty yli 200 erilaista johdosta voimakkuuksiltaan 0,025–10 000 × morfiinin teho. Suomessa morfiinia myydään valmistenimillä Morphin, Morphine, Oramorph ja Sendolor.
Historia
Morfiinin eristi oopiumunikon maitiaisnesteestä ensi kerran 1804 apteekkari Friedrich Sertürner Saksassa. Hänestä tuli siten ensimmäinen ihminen, joka eristi lääkekasvista sen aktiivisen aineosan. Morfiinia myytiin kaupallisesti ensi kerran 1827, mutta vasta ruiskuneulan keksiminen 1857 sai sen käytön laajenemaan.
Se on ensimmäinen oopiumista ja yleensä mistään kasvista eristetty alkaloidi. Sitä käytettiin alusta alkaen kivunhoidossa ja apuna leikkauksissa.
1920–1930-luvulla Suomessa morfiinia käytettiin keskimääräistä enemmän verrattuna muihin Euroopan maihin. Morfiinia oli tuolloin laillisesti saatavissa apteekeista ilman reseptiä.
Syntetisointi
Morfiinin syntetisoi ensimmäisen kerran yhdysvaltalainen Marshall D. Gates, Jr. Rochesterin yliopistosta vahvistaen siten morfiinin rakenteen juuri sellaiseksi, miksi Robert Robinson sen kuvaili 27 vuotta aiemmin. Synteesi perustuu syanodiketonin rakentamiseen dihydroksinaftaleenista. Tärkeä vaihe on korkeapaineinen Diels–Alder-reaktio butadieenin kanssa, joka saa aikaan kiinteän rengasrakenteen. Synteesiä on julkaisunsa jälkeen paranneltu.
Valmistus
Morfiini liukenee kylmään veteen huonosti (1/24) mutta kiehuvaan veteen hyvin (1/1), alkoholiin (1/50), glyseriiniin (1/8); se ei liukene eetteriin eikä kloroformiin. Kuumennettaessa morfiinia se kiteytyy 100 °C:ssa veden poistuessa, 250 °C:ssa se muuttuu ruskeaksi ja hiiltyy muttei sula.
Morfiinia valmistetaan suoraan oopiumunikon maitiaisnesteestä tai kodeiinista. Maitiaisneste muutetaan raakaoopiumiksi keittämällä sitä kiehuvassa vedessä jolloin alkaloidit liukenevat ja suodattamalla saatu neste suodattimen läpi. Saatua nestettä kiehutetaan hiljaisella lämmöllä, kunnes kaikki vesi haihtuu ja jäljelle on jäänyt vain raakaoopiumi. Se on valmista poltettavaa oopiumia.
Raakaoopiumi liuotetaan kiehuvaan veteen, johon sekoitetaan kalsiumhydroksidia (sammutettua kalkkia) viidesosa raakaoopiumin määrästä. Tämä muuttaa morfiinin, joka ei liukene kylmään veteen kovinkaan hyvin, kalsiummorfenaatiksi, joka siihen liukenee. Kun seosta jäähdytetään, morfiini-yhdiste jää veteen, kun taas suurin osa muista alkaloideista saostuu pohjalle. Osa kodeiinista on myös vesiliukoista, joten myös sitä jää nesteeseen.
Kalsiummorfenaattia sisältävä neste suodatetaan ja kuumennetaan uudelleen, ja siihen sekoitetaan ammoniumkloridia neljäsosan verran käsiteltävästä raakaoopiumista. Seoksen pH nousee tällöin 8–9:ään. Seoksen jäähtyessä morfiini ja mahdollinen kodeiini saostuvat pohjalle. Saatu raakamorfiini on ruskeaa kahvin näköistä ainetta. Kyseessä on tällöin freebase-morfiini.
Raakamorfiini puhdistetaan sekoittamalla siihen suolahappoa (tai rikkihappoa) ja suodattamalla se sitten monta kertaa eri suodattimien läpi. Tuloksena saadaan valkoista morfiinihydrokloridia C17H19NO3· HCl. Se voidaan edelleen jatkojalostaa heroiiniksi, joka on noin kaksi kertaa voimakkaampaa.
Metabolia
Kaikki opiaatit muuttuvat elimistössä lopulta morfiiniksi, joka metabolisoituu elimistössä pääasiassa maksassa, mutta myös aivoissa ja munuaisissa, glukuronihapon vaikutuksesta pääasiassa morfiini-3-glukuroniksi (M3G, 60 %) ja morfiini-6-glukuroniksi (M6G, 6–10 %). Morfiinin puoliintumisaika on noin 120 minuuttia. M3G ja M6G kykenevät vain huonosti läpäisemään veri-aivoestettä. Ne poistuvat elimistöstä sapen ja virtsan mukana.
Käyttötavat
Morfiinia käytetään lääketieteellisesti voimakkaan kivun hoidossa.
Vaikutukset
Morfiini, kuten muutkin opioidit, vaikuttaa lamaannuttavasti keskushermostoon sekä suolistoon aiheuttaen ummetusta. Aineen annostelun jälkeen seuraa hyvänolontunne ja kipujen, nälän sekä seksuaalisen halun väheneminen.
Käytön haitat
Säännöllinen käyttö johtaa sietokyvyn kasvamiseen. Morfiini aiheuttaa ummetusta, sillä se lamaannuttaa ruoansulatusjärjestelmän toimintaa. Varomaton annostelu saattaa johtaa yliannostukseen, jonka seurauksena voi pahimmassa tapauksessa olla kuolema hengityksen lamaannuttua. Morfiinin yliannostuksen oireet voi kumota naloksonilla (C19H21NO4).
Lainsäädäntö
Morfiini on YK:n huumeluettelossa sekä lääkeluettelossa. Morfiinin lääketieteellinen käyttö on sallittua, joskin tiukasti valvottua.
Brad Garrett
Brad H. Gerstenfeld (s. 14. huhtikuuta 1960 Woodland Hills, Los Angeles, Kalifornia) on yhdysvaltalainen näyttelijä ja koomikko. Hänet tunnetaan parhaiten televisiosarjasta Kaikki rakastavat Raymondia, josta Garrett voitti kolme Emmy-palkintoa vuosina 2002, 2003 ja 2005.
Xak I & II
Xak I & II on Xak: The Art of Visual Stage ja Xak II: The Rising of the Red Moon -toimintaroolipelien uudelleenjulkaisu, joka ilmestyi Japanissa vuonna PC Enginelle. Xak I & II:ta varten pelien grafiikkaa ja äänenlaatua paranneltiin alkuperäisistä versioista. Aiemman levykkeen sijasta pelit on myös tallennettu CD-ROMille. Alun perin MicroCabinin kehittämien pelien PC Engine -sovituksesta vastasi Telenet Japanin alajaosto RiOT.
Brad Garrett
Uransa alkuvaiheessa hän oli stand up -koomikko ja menestyksen myötä Garrett jatkoi esiintymisiään televisiossa. 1980-luvun lopulla hän esiintyi muutamissa televisiosarjoissa vierailevana tähtenä kunnes vuonna 1996 hän sai roolin komediasarjasta Kaikki rakastavat Raymondia. Sarja kesti aina vuoteen 2005 asti. Matalan äänensä myötä hän on myös toiminut ääninäyttelijänä 1980-luvulta asti, joista tunnetuimmat roolit ovat The Big Dog -animaatiossa kaksi tyhmää koiraa vuosina 1993–1995 ja Rasvanahka Prätkähiiret-animaatiossa.
Xak I & II
Prologi
Aikoinaan maailmaa hallitsivat hyväsydämiset jumalat, jotka suojelivat alamaisiaan ja pitivät yllä rauhaa ja hyvinvointia. Ajan myötä jumalat alkoivat kuitenkin heiketä, ja näiden korkeaa asemaa alkoivat tavoitella muita rotuja orjuuttavat demonit. Jumalat ja demonit ottivat yhteen historiallisessa sodassa, jossa demonit joutuivat lopulta tappiolle, vaikka heidän vastustajistaan oli tullut kuolevaisia. Jotta muiden kansojen ei olisi enää tarvinnut kärsiä demonien vallanhimon takia, jumalat päättivät jakaa maailman kolmeen osaan, joista kukin edusti omaa rotuaan: "Xak", ihmisten maailma; "Oceanity", keijujen maailma; sekä "Zekisis", demonien maailma.
Math rock
thumb|upright|[[Steve Albini oli math rock -genren vaikuttajia.]] Math rock on yksi indie rockin tyyleistä, joka syntyi Yhdysvalloissa 1980-luvulla. Sen syntyyn vaikuttivat sellaiset post-hardcore ja progressive rock -yhtyeet kuten King Crimson ja 1900-luvun puolivälin minimalistisen musiikin säveltäjät kuin Steve Reich. Math rock tunnetaan sen epätavanomaisista harmonioista ja tahtilajeista sekä sen progressive rock -vaikutteista. Math rock -kappaleet usein käyttävät synkopaatiota sekä pitkiä instrumentaalisia kohtia, ja harvoin käyttävät isompia määriä instrumentteja kappaleissaan.
Xak I & II
Xak I
Xak-sarjan tarina alkaa siitä, kun vankkaan jäävuoreen sijoitettu vankila murtuu. Oltuaan 250 vuotta vangittuna voimakas Badu-demoni pääsee vapaaksi ja alkaa sotilaidensa avulla jälleen terrorisoida ihmisten asuttamaa Xakia. Wavisin valtakuntaa hallitseva kuningas lähettää viestin maineikkaalle Dork Kartille siinä toivossa, että tästä olisi Badun kukistajaksi. Kirjeen välittävä Pixie-keiju ei kuitenkaan tavoita etsimäänsä soturia, joka on ollut jo jonkun aikaa kadoksissa. Dorkin sijasta tehtävän vastaanottaa hänen kuusitoistavuotias poikansa Latok, joka Badun lyömisen lisäksi toivoo myös löytävänsä isänsä.
Xak II
Kun ihmiset ovat Latokin ansiosta päässeet kauhua kylväneestä Badusta eroon, Necromanger sekä kolme muuta demonia suunnittelevat vastaiskua. Toimittamallaan rituaalilla he kutsuvat luokseen Gospelin, demoniarmeijan komentajan. Sillä välin 19-vuotias Latok kuulee Banuwan kylässä liikkuvista huhuista, jotka koskevat hänen kadonneen isänsä Dork Kartin olinpaikkaa. Banuwaan suuntaava Latok saa pian kimppuunsa demoneita; lopulta hänen on myös kohdattava näitä johtava Gospel.
Pelaaminen
Kummatkin kahdesta ensimmäisestä Xak-pelistä ovat samanlaisia pelirakenteeltaan. Jotta peli etenesi, pelaajan on selvitettävä tiensä luolastojen läpi ja voitettava tietä tukkiva päävastus, jonka luo on mahdollista päästä jollain esineellä tai puhumalla matkan varrella kohdatulle NPC:lle.
Pelin taistelut ovat reaaliaikaisia. Pelaaja voi siis nähdä luolastoissa olevat viholliset jo pelihahmon liikkuma-alueella sen sijaan, että nämä hyökkäisivät yllättäen. Taistelun aikana pelaajan ohjaaman Latokin ominaisuudet vaihtelevat sen perusteella, miten hän käyttää varusteitaan: Latokin pitäessä miekkaansa paljastettuna hänen hyökkäyksensä ovat tehokkaimpia, kun taas kilvellä suojautuessaan hänen puolustuksensa paranee.
Kun taistelu voitetaan, Latok saa tasoaan kasvattavia kokemuspisteitä. Tason kohoaminen puolestaan kehittää Latokin osumapisteitä, fyysistä voimaa sekä kestävyyttä. Kahta viimeistä voidaan parantaa myös entistä paremmilla miekoilla ja suojilla, joita pelin kauppiaat vaihtavat "Gold"-nimistä valuuttaa vastaan.
Mihail Brašinski
Mihail Iosifovitš Brašinski (s. 10. toukokuuta 1965 Leningrad, Neuvostoliitto) on venäläinen elokuvaohjaaja, käsikirjoittaja ja toimittaja. Hän opiskeli Pietarin valtiollisessa teatteritaiteen akatemiassa sekä Yhdysvalloissa 1990-luvulla.
Brašinskin ensimmäinen ohjaustyö Гололёд (2003) palkittiin Seattlessa. Hänen kauhukomediansa Shopping Tour (2012) sai palkintoja Venäjällä, ja elokuva pääsi teatterilevitykseen myös Suomessa — tapahtumat sijoittuvat Suomeen.
Brašinski asuu osaksi Turussa, jossa hänen vaimonsa opettaa nukketeatteritaidetta.
Sinivalkoinen pelikirja
Sinivalkoinen pelikirja – Suomen pelialan kronikka 1984–2014 on 2014 julkaistu tietokirja suomalaisen videopelialan historiasta. Kirjan on kirjoittanut Juho Kuorikoski. Kirjaa varten on haastateltu yli kuuttakymmentä suomalaisen pelialan toimijaa ja taustavaikuttajaa. Kirjassa esitellään noin 400 vuosina 1984–2014 julkaistua suomalaispeliä.
Kirjan on kustantanut Fobos.
Arno (atolli)
Arno on 103 saaresta muodostuva atolli Marshallinsaarilla Tyynellämerellä. Sen maapinta-ala on noin 13 neliökilometriä. Atollin ympäröivän suurimman laguunin pinta-ala on 339 neliökilometriä. Arnon asukasluku oli 1 794 vuonna 2011.
Komppaniaradio
Komppaniaradio on kenttäradio, jonka tarkoituksena on toimia komppanian toiminta-alueella puheradiona. Suomessa nykyään komppaniaradiot on luokiteltu LV 100 - LV 199 -tunnuksella, missä LV tarkoittaa radiolähetin - radiovastaanotinta. Aikaisemmin oli mahdollista, että oli radioyhteyksiä, joissa radiolähetin, L, ja radiovastaanton, V, olivat eri laite.
Komppaniaradio Suomessa
Komppaniaradiot 100–199
Mieskonmäki
Mieskonmäki on yksi Joutsan kunnan kylistä. Kylä sijaitsee Joutsan koillispuolella Hirvensalmelle vievän tien varrella Puulan ja Suonteen järvien välissä. Asukkaita kylällä on noin 260 ja asuttuja talouksia noin 100. Kesäasuntoja on noin 300. Kylällä toimii luokkien 1–6 opetusta antava Mieskonmäen koulu. Paikallisia yhteisöjä ovat muiden muassa Mieskonmäen kyläseura, joka syntyi vuonna 2007 Mieskonmäen kyläyhdistyksen ja Mieskonmäen Maa- ja kotitalousseuran yhdistyessä, sekä Mieskonmäen vesiosuuskunta. Kyläseuran omistuksessa on seurantalo Sulon talo, jota käytetään perhejuhliin ja paikallisiin tapahtumiin. Puulan rannalla sijaitsee Koiviston uimaranta.
La Ferté-sur-Chiers
La Ferté-sur-Chiers on kunta Pohjois-Ranskassa Ardennesin departementissa Grand Estin alueella. Se sijaitsee Chiers-joen varrella, noin 30 kilometriä Sedanin kaupungista kaakkoon.
Kunnan alueella on toisen maailmansodan aikaisen Maginot-linjan linnoitus Ouvrage de La Ferté. Se sisältää vuonna 1935 rakennetut kaksi kasemattia, sekä niitä yhdistävän 300 metriä pitkän käytävän, joka kulkee 25 metriä maan alla. Toukokuussa 1940 linnoituksessa oli 105 ranskalaista sotilasta estämässä saksalaisten hyökkäystä. Sedanin taistelussa 15. toukokuuta saksalaiset joukot saivat läpimurron, jonka jälkeen he aloittivat tykistötulituksen linnoitukseen usean päivän ajan. Lopulta 18. toukokuuta saksalaiset onnistuivat tykistön suojaamana räjäyttämään linnoitukseen varastoidut ammukset. Räjähdyksen seurauksena kaikki linnoituksessa olleet ranskalaiset kuolivat, valtaosin tukehtumalla. 1970-luvulta lähtien yhdistys on pitänyt linnoitusta avoinna yleisölle.
Panda
Panda tarkoittaa seuraavia:
Olivia de Havilland
Olivia Mary de Havilland oli brittiläis-yhdys­valtalainen kahdesti Oscar-palkittu näyttelijä. Hän oli viimeinen elossa ollut Hollywoodin kulta-ajan filmi­tähti ja yksi aikansa johtavia nais­tähtiä. Hänen tunnetuin elo­kuvansa oli Tuulen viemää (1939), jossa hän näytteli yhtä pää­osista, Melanie Hamilton Wilkesiä.
De Havillandin ura kesti 53 vuotta, vuodesta 1935 vuoteen 1988. Hän esiintyi kaikkiaan 48 koko­illan elo­kuvassa ja kolmessa Broadway-näytelmässä. De Havilland sai urallaan viisi Oscar-ehdokkuutta, ja hän voitti kaksi parhaan nais­pää­osan palkintoa. Ensimmäisen Oscarin hän sai vuonna 1946 elokuvasta Kuolematon rakkaus ja toisen 1949 elo­kuvasta Perijätär. Uransa loppupuolella hän näytteli enimmäkseen televisiossa. De Havilland on saanut elo­kuva­urastaan tähden Hollywood Walk of Famelle.
Lapsuus ja nuoruus
Olivia de Havilland syntyi Tokiossa brittiläisten vanhempien esikois­tyttärenä. Hänen isänsä oli asian­ajaja Walter de Havilland ja äiti näyttelijä Lilian Fontaine (o.s. Ruse). He olivat avioituneet vuonna 1914. De Havillandin sisko oli häntä 15 kuukautta nuorempi Joan Fontaine, josta tuli myös kuuluisa näyttelijä. Tytöt olivat syntymä­oikeutenaan Britannian kansalaisia. Olivian syntyessä hänen isänsä toimi englannin kielen professorina Tokion keisarillisessa yli­opistossa. Vanhempien avio­liitto kärsi Walterin uskottomuudesta, ja Lilian päätti palata tyttärineen takaisin Britanniaan vuonna 1919. Joanin sairastumisen vuoksi matka päättyi Kaliforniaan, jossa perhe asettui Saratogan kylään noin 80 kilo­metrin päähän San Franciscosta.
Sisarusten isä jätti lopulta perheen, palasi Japaniin ja avioitui talouden­hoitajansa kanssa. Lilian jäi lapsineen Kaliforniaan. Molemmat tytöt kasvatettiin taiteellisiksi, ja heidän äitinsä opetti heille näyttämö­taiteen alkeita. Olivia kävi lapsena baletti- ja pianotunneilla. Koulunsa hän kävi Saratoga Grammar Schoolissa, josta hän jatkoi Los Gatos High Schooliin. Hän oli hyvä oppilas ja menestyi luku­aineiden lisäksi niin koulu­näytelmissä kuin urheilussakin. Hän debytoi vuonna 1933 paikallisen harrastaja­teatterin näyttämöllä Liisa Ihmemaassa -näytelmän nimi­osassa, ja kesällä 1934 hän sai Puckin roolin Shakespearen Kesäyön unelmassa. Olivia esiintyi niin ikään koulu­näytelmissä Hannu ja Kerttu ja Venetsian kauppias.
Olivia valmistui high schoolista 18-vuotiaana vuonna 1934. Erinäisten sattumien kautta hänelle tarjottiin Hermian roolia Kesäyön unelmassa, jonka ensi-ilta oli Hollywood Bowlissa. Kyseessä oli de Havillandin ensimmäinen rooli ammattilais­teatterissa. Näytelmän maineikas ohjaaja Max Reinhardt tarjosi Olivialle samaa roolia myös elo­kuva­sovituksesta, jonka hän ohjaisi Warner Bros. -yhtiölle. Tuolloin opettajan uraa suunnitellut Olivia empi aluksi, sillä hänet oli hyväksytty Oaklandin Mills Collegeen, mutta suostui lopulta viisi­vuotiseen sopimukseen Warner Brosin kanssa.
Epookkielokuvien tähti
De Havilland aloitti elo­kuva­näyttelijän uransa Warner Bros. -studion alaisuudessa vuonna 1935. Hänen aloitus­palkkansa oli 200 dollaria viikossa, ja hänen ensimmäinen roolinsa oli jo teatteri­lavalta tuttu Hermia Kesäyön unelman elo­kuva­sovituksessa. De Havilland opetteli filmi­näyttelemisen tekniikkaa ja sai rooli­suorituksestaan kiittävää palautetta. Seuraavaksi hän näytteli mies­päähenkilön ihastuksen kohdetta kahdessa komediaelokuvassa. Vaikka de Havilland tyypiteltiin usein juuri viehättäväksi sankarittareksi, hän ei itse pitänyt sen tyyppisistä rooleista.
Vuonna 1936 de Havillandilla oli naispääosat kahdessa epookki­draamassa: Seikkailija – Anthony Adverse vasta­näyttelijänään Fredric March ja Ne 600 urhoollista, joka oli de Havillandin ja Flynnin toinen yhteis­elo­kuva. Ensin mainittu sai kaikkiaan kuusi Oscar-ehdokkuutta, muun muassa parhaan elo­kuvan kategoriassa. De Havilland näytteli viatonta tyttöä, josta tarinan kuluessa tulee menestynyt ooppera­tähti Mademoiselle Georges. Kriitikot suhtautuivat kaksi­jakoisesti hänen rooli­suoritukseensa. Elokuvan Ne 600 urhoollista ohjasi Kapteeni Bloodin ohjannut Michael Curtiz. Krimin sotaan ajoittuvasta elo­kuvasta tuli yleisö­menestys. Samana vuonna de Havilland neuvotteli itselleen palkan­korotuksen ja seitsen­vuotiseksi pidennetyn sopimuksen Warnerin kanssa.
Huippuvuodet
pienois|Olivia de Havilland elo­kuvassa [[Tuulen viemää (elokuva)|Tuulen viemää (1939).]] Vuosi 1939 oli de Havillandin elo­kuva­uran käänne­kohta. Hän näytteli tuolloin ensimmäisessä western-elo­kuvassaan Lännen valloittajat, jälleen Errol Flynniä vastaan, mutta itse rooli oli hänelle pettymys. Osa oli melko rajallinen ja toisti mies­pää­henkilön ”ihastuksen kohde” -tyypitelmää. Tuottaja David O. Selznick halusi lainata de Havillandia Metro-Goldwyn-Mayerin tekeillä olevaan epookki­elo­kuvaan Tuulen viemää (1939). De Havilland oli lukenut romaanin ja kiinnostunut Melanien hahmosta. Hän halusi ottaa roolin vastaan, sillä näki siinä mahdollisuuden ”elävään tulkintaan”. Warner Brosin johtaja Jack L. Warner ei olisi halunnut lainata tähteään kilpailijalle, mutta hänen vaimonsa Anne sai hänet muuttamaan mieltään. De Havilland näytteli Victor Flemingin ohjaamassa Tuulen viemää -elo­kuvassa Melanie Hamiltonia, rakastavaa ja myötä­tuntoista naista, joka uhkui sisäistä vahvuutta. The New York Times -lehti piti de Havillandin rooli­suoritusta ”luonne­tulkinnan helmenä”. Roolistaan hän sai parhaan nais­sivu­osan Oscar-ehdokkuuden. De Havillandin lisäksi elokuvan pää­osissa olivat Clark Gable, Vivien Leigh ja Leslie Howard. Tuulen viemää sai aikanaan kymmenen Oscaria ja on edelleen kaikkien aikojen tuottoisimpia elo­kuvia.
Saatuaan Tuulen viemää -elo­kuvan kuvaukset päätökseen de Havilland palasi Warnerille kuvaamaan historiallista draama­elo­kuvaa Elisabeth ja Essex (1939), jonka pää­osissa olivat Bette Davis ja Errol Flynn. De Havilland näytteli Davisin esittämän kuningatar Elisabet I:n kamari­neitoa. 1940-luvun alussa de Havilland hyllytettiin Warner Brosilta, sillä hän ei enää hyväksynyt studion tarjoamia käsi­kirjoituksia. Kaikkiaan hän oli hyllytettynä studiostaan kaksi kertaa. De Havilland teki kuitenkin kuudennen yhteis­elo­kuvansa Flynnin kanssa, western-seikkailun Santa Fen sankari, joka oli vuoden 1940 katsotuimpia elo­kuvia. De Havilland ei päässyt elo­kuvan ensi-iltaan tulehtuneen umpi­lisäkkeen vuoksi. Vuonna 1941 hän esiintyi kolmessa menestys­elo­kuvassa. Niistä ensimmäinen oli romanttinen komedia Kilpakosijat juhlimassa. De Havilland teki nais­pää­osan myös elo­kuvassa Yö on liian lyhyt. Hänelle rooli tavallisena pikku­kaupungin opettajana oli erilainen ja mieluisa. Warnerin studio lainasi hänet Paramount Picturesille elo­kuvaa varten. De Havillandin ja Flynnin kahdeksas ja viimeinen yhteis­elo­kuva oli epookki He kuolivat saappaat jalassa (1941), joka oli Warner Brosin sen vuoden toiseksi suurin yleisö­menestys.
Vuonna 1942 de Havilland teki kaksi elokuvaa. Romanttisessa komediassa Sydämet harhateillä hän näytteli Henry Fondan kanssa. Elo­kuva oli arvostelu- ja yleisö­menestys. John Hustonin ohjaama Tässä meidän elämässämme kertoi sisaruksista, joiden elämä tuhoutuu toisen siskon vihan ja kateuden takia. De Havillandin siskoa näytteli Bette Davis. Kuvausten aikana de Havillandin ja Hustonin välille syntyi rakkaus­suhde. De Havilland ja hänen siskonsa Joan Fontaine olivat kumpikin parhaan nais­näyttelijän Oscar-ehdokkaana vuonna 1942. De Havilland oli ehdolla elo­kuvasta Yö on liian lyhyt. Palkinto annettiin kuitenkin Fontainelle elo­kuvasta Vaarallisia valheita (1941). Oscar-kilpailu toi tiettävästi paljon pahaa verta sisarten välille.
Sotavuodet
Toisen maailman­sodan vuosina de Havilland osallistui monenlaisiin sota­ponnistuksiin. Touko­kuussa 1942 hän myi valtion sota­obligaatioita Hollywood Victory Caravan -kiertueella. Vuonna 1943 hän lähti USO-järjestön kiertueelle Oseanian saari­valtioihin, joissa hän tapasi haavoittuneita sotilaita ja vieraili jopa eristettyjen saarten etu­rintamilla. Saarille matkustettiin huono­kuntoisella lento­koneella, ja de Havilland joutui keuhkokuumeen takia viettämään muutaman päivän kenttä­sairaalassa. De Havilland vieraili myös Hollywoodin sotilas­kanttiinissa sekä sota­sairaaloiden psykiatrisilla osastoilla ympäri Yhdys­valtoja.
Yksi de Havillandin viimeisistä rooleista Warnerilla oli romanttisessa komediassa Rakkaus piileskelee (1943). Hän esitti eurooppalaista prinsessaa, joka etsii itselleen avio­miestä Yhdys­valloista. De Havilland piti sitä yhtenä harvoista ”kunnollisista” rooleista, joita oli Warnerilta saanut. Kriitikot kehuivat hänen suoritustaan, ja elo­kuva oli lippu­kassa­menestys.
Vuonna 1943 de Havillandin seitsen­vuotinen sopimus Warnerin kanssa päättyi. Studio kuitenkin lisäsi sopimukseen vielä puoli vuotta, eli sen ajan­jakson jonka de Havilland oli ollut hyllytettynä. Tuohon aikaan Kalifornian laki oletetusti salli, että sopimus­näyttelijä voitiin hyllyttää studiosta työstä kieltäytyessä ja tauko voitiin lisätä sopimuksen voimassa­olo­aikaan. Laki­miehensä neuvosta de Havilland vei asian oikeuteen ja nosti elo­kuussa 1943 syytteen Warner Brosia vastaan. Kalifornian työ­lain­säädännön pykälän 2855 perusteella sopimus ei voinut sitoa häntä voimassa­olo­ajan yli. Kalifornian hovi­oikeus oli de Havillandin puolella, mutta Warner Bros. valitti asiasta. De Havilland voitti jutun noin vuoden kestäneen oikeus­kiistan jälkeen, ja studion oli vapautettava hänet alaisuudestaan. Samalla kaikkiin elo­kuva-alan sopimuksiin otettiin käytännöksi niiden sovitun pituuden noudattaminen. Kyseinen käytäntö tunnetaan De Havillandin lakina. Voitokkaan oikeusjutun jälkeen de Havilland ei tehnyt elo­kuvia lähes kahteen vuoteen, sillä hän oli joutunut elo­kuva­yhtiöiden mustalle listalle.
De Havilland sai Yhdys­valtain kansalaisuuden marras­kuussa 1941.
Uusi sopimus ja palkitut roolit
pienois|Olivia de Havilland saa [[Oscar-palkinto|Oscar-palkinnon parhaasta nais­pää­osasta vuonna 1947.]] Kesällä 1945 de Havilland allekirjoitti uuden sopimuksen Paramount Picturesin kanssa ja alkoi kuvata elo­kuvaa Kuolematon rakkaus (1946). Hän esitti nais­pää­osassa naimatonta äitiä, joka antaa lapsensa adoptioon ja yrittää koko loppu­elämänsä ajan perua päätöksensä. Elo­kuvassa de Havilland sai näyteltäväkseen ”kokonaisen” roolin; hän tulkitsi Jody Norrisia eri ikä­vaiheissa, nuorena ja viattomana tyttönä sekä keski-ikäisenä, yritykselleen omistautuvana liike­naisena. Roolia varten de Havilland opiskeli stanislavskilaista näyttelemis­metodia. Hän voitti vuonna 1947 roolistaan ensimmäisen Oscar-palkintonsa.
De Havillandin toinen merkittävä elokuva vuodelta 1946 oli psykologinen trilleri Pimeä peili. Hän teki siinä erittäin haastavan kaksois­roolin kaksosina, joista toinen on normaali ja toinen psykoottinen. De Havilland sai suorituksestaan kiittävät arviot, mutta itse elo­kuva ei vakuuttanut kriitikoita. Vuonna 1948 de Havilland teki yhden uransa vaikeimmista rooleista elo­kuvassa Käärmeenpesä. Se oli realistinen kuvaus mieli­sairaaloiden karuista olosuhteista. De Havilland näytteli Virginia Cunninghamia, joka joutuu parantolaan saatuaan hermo­romahduksen. Hän valmistautui rooliinsa huolellisesti; hän tapasi psykiatreja ja tutustui mieli­sairaala­potilaiden arkeen. De Havilland oli tästä roolista kolmannen kerran Oscar-ehdokkaana ja voitti New York Film Critics Circle -palkinnon. Hän sai myös parhaan nais­näyttelijän Volpi Cup -palkinnon Venetsian elo­kuva­juhlilla.
De Havilland ja Montgomery Clift näyttelivät vuonna 1949 pää­rooleja William Wylerin ohjaamassa historiallisessa draamassa Perijätär. De Havilland tulkitsi nuorta, ujoa tyttöä, josta tarinan kuluessa kasvaa varautunut aikuinen nainen. Hän sai näyttelijän­työstään jälleen ylistävää palautetta ja voitti muun muassa parhaan nais­pää­osan Golden Globen sekä toisen Oscarinsa. Esikois­poikansa syntymän jälkeen de Havilland piti taukoa ja muutti vuonna 1950 New Yorkiin perheensä kanssa. Tuolloin hän kieltäytyi Blanche DuBois’n roolista elo­kuvassa Viettelyksen vaunu (1951). Osan sai Vivien Leigh, joka palkittiin Oscarilla suorituksestaan.
New Yorkissa de Havilland debytoi Broadwaylla Shakespearen klassikko­näytelmässä Romeo ja Julia. Kriitikoiden mielestä 35-vuotias de Havilland oli Julian osaan liian vanha. Näytelmä menestyi heikosti ja lopetettiin jo 45 näytöksen jälkeen. Seuraavaksi de Havilland otti vastaan pää­osan George Bernard Shaw’n komediassa Candida, jonka ensi-ilta oli Broadwaylla huhti­kuussa 1952. Noin kolmen­kymmenen näytöksen jälkeen hän lähti pitkälle kiertueelle, jolla näytelmää esitettiin 323 kertaa usein loppuun­myydyille katsomoille. Candida sai kriitikoilta risti­riitaisen vastaan­oton, mutta de Havilland sai myönteistä palautetta roolistaan. Suurten ura­saavutusten ohessa de Havillandin ja hänen ensimmäisen avio­miehensä, Marcus Goodrichin liitto oli alkanut rakoilla. Vuonna 1952 de Havilland haki eroa, joka tuli voimaan seuraavana vuonna.
Elämä Pariisissa
De Havilland teki 1960-luvun parhaisiin kuuluvan rooli­suorituksensa elo­kuvassa Kohtaus Firenzessä (1962), joka sai erinomaiset arvostelut. Vuoden 1962 alussa de Havilland matkusti New Yorkiin esiintyäkseen kolmannessa Broadway-näytelmässään A Gift of Time, jossa hän teki suuren roolin Henry Fondan esittämän kuolevan miehen vaimona. Näytelmää esitettiin 90 kertaa, ja lehdet ylistivät de Havillandin tunteikasta rooli­työtä. Niin ikään 1962 ilmestyi de Havillandin bestseller-kirja Every Frenchman Has One, jossa hän kuvailee kepeästi ja viihdyttävästi sopeutumistaan ranskalaiseen elämän­tapaan. Kirjan ensimmäinen painos myytiin loppuun jo ennen sen julkaisua.
Myöhempi ura
De Havilland teki vuonna 1964 viimeiset pää­roolinsa valko­kankaalla kahdessa trillerissä. Näistä ensimmäinen oli Robert Aldrichin ohjaama Murha asuu sydämessä, johon de Havilland suostui vasta­hakoisesti Joan Crawfordin jätettyä projektin. Hänen rooli­hahmonsa oli julma juonittelija, mutta saman vuoden Kiikissä-elo­kuvassa hän puolestaan näytteli uhria. Murha asuu sydämessä sai pää­osin myönteisen vastaan­oton ja seitsemän Oscar-ehdokkuutta. De Havillandin vasta­näyttelijänä oli hänen läheinen ystävänsä Bette Davis. Hänen hillitty esiintymisensä oli sopiva vasta­paino Davisin kiivaudelle.
Ikääntyvien Hollywood-tähtien oli 1960-luvulla vaikea enää saada filmirooleja, minkä de Havilland sai myös kokea. Elo­kuva­töiden hiipuessa hän sai rooli­tehtäviä televisiosta. Hänen ensimmäinen projektinsa uudessa mediassa oli vuoden 1966 televisio­näytelmä Noon Wine. Traaginen näytelmä sekä de Havillandin suoritus saivat hyvän vastaan­oton.
1970-luvulla de Havillandin filmi­roolit kutistuivat sivu­osiksi ja cameo-esiintymisiksi. Eräs hänen viimeisiä valko­kangas­roolejaan oli rikkaan, uhka­peliä rakastavan Emily Livingstonin osa katastrofi­elo­kuvassa Kaappaus Bermudan kolmiossa (1977), jossa hän näytteli pää­osaa esittäneen Jack Lemmonin rinnalla. Televisiossa de Havilland ja Henry Fonda työskentelivät vielä kerran yhdessä kaksi­osaisessa vuoden 1979 minisarjassa Juuret – Seuraavat suku­polvet. Samana vuonna hän teki viimeisen roolinsa valko­kankaalla elo­kuvassa Viides muskettisoturi. De Havilland aloitti puhe­kiertueen, joka sijoittui eri kaupunkeihin Yhdys­valloissa. De Havilland muisteli puheissaan elämäänsä ja näyttelijän­uraansa sekä muuttoaan New Yorkista Pariisiin, tai ”Tähtien kaupungista Valon kaupunkiin”, kuten hän itse asian ilmaisi.
1980-luvulla de Havilland esiintyi muun muassa Agatha Christien romaaniin perustuvassa televisio­elo­kuvassa Murder Is Easy (1982) sekä mini­sarjassa North and South, Book II (1986). Hän näytteli myös keisarinna Maria Fjodorovnaa televisio­elo­kuvassa Anastasia (1986), ja palkittiin rooli­suorituksestaan Golden Globella. De Havillandin viimeiseksi rooliksi jäi Bessie-täti vuoden 1988 televisio­elo­kuvassa Vuosi­sadan rakkaus­tarina, johon hän päätti puoli vuosi­sataa kestäneen näyttelijän­uransa.
Eläkevuodet ja muistaminen
pienois|pysty|Olivia de Havilland ja [[George W. Bush National Medal of Arts -palkinnon­jako­tilaisuudessa vuonna 2008.]] Elo­kuva­uran jälkeen de Havilland eli hiljais­eloa Pariisissa, mutta esiintyi silloin tällöin julkisuudessa vielä eläkkeelläkin. Hän esitteli voittajat vuoden 2003 Oscar-gaalassa, ja sai yleisöltä seisovat aplodit. De Havilland oli 1990-luvulta alkaen mukana Tuulen viemään uusinta­ensi-illoissa. Vuonna 2006 hän teki 90-vuotis­päivänsä kunniaksi esiintymisen Yhdysvaltain elokuva-akatemiassa. Vuonna 2008 presidentti George W. Bush myönsi de Havillandille National Medal of Arts -taide­mitalin.
Syys­kuussa 2010 de Havilland sai Ranskassa Kunnialegioonan kunnia­merkin. Seuraavana vuonna hän osallistui César-palkinto­gaalaan. 1. heinä­kuuta 2016 de Havilland juhli sata­vuotis­päiväänsä. Kesä­kuussa 2017 kuningatar Elisabet II aateloi hänet Brittiläisen imperiumin ritari­kunnan arvo­nimellä, kaksi viikkoa ennen hänen 101. syntymä­päiväänsä.
De Havilland kuoli 104-vuotiaana kotonaan Pariisissa 26. heinä­kuuta 2020. Hänen hautajaisensa pidettiin 2. elo­kuuta, minkä jälkeen hänet tuhkattiin Père-Lachaisen hautausmaan krematoriossa. De Havillandin uurna on haudattu suku­hautaan Guernseyn saarelle.
Rakkaussuhteet
Olivia de Havilland ja Errol Flynn olivat aikanaan yksi Hollywoodin suosituimmista tähti­pareista ja tekivät yhdessä kahdeksan elo­kuvaa. Yksityis­elämässä he eivät kuitenkaan olleet romanttisessa suhteessa, vaikka olivatkin rakastuneita. De Havilland muisteli myöhemmin Flynnillä olleen häneen ”syvä vaikutus”. Flynn oli vuonna 1937 tunnustanut rakkautensa de Havillandiin heidän tanssiessaan los­angelesilaisen Ambassador Hotelin yö­kerhossa. De Havilland ei kuitenkaan halunnut aloittaa suhdetta, sillä Flynn ei ollut ottanut virallista avio­eroa puolisostaan Lili Damitasta. Myöhemmin samana vuonna Flynn palasi yhteen vaimonsa kanssa, eikä de Havillandin ja Flynnin välille koskaan syntynyt rakkaus­suhdetta.
Vuonna 1938 de Havilland seurusteli jonkin aikaa miljardööri Howard Hughesin kanssa. Joulukuussa 1939 hän alkoi seurustella näyttelijä James Stewartin kanssa, kun tämä kuljetti hänet Tuulen viemään ensi-iltaan New Yorkissa. Suhde päättyi vuonna 1941, kun de Havillandin ja ohjaaja John Hustonin välille syntyi romanssi Tässä meidän elämässämme -elo­kuvan kuvauksissa.
Avioliitot ja perhe
pienois|pysty|Olivia de Havilland toisen aviomiehensä Pierre Galanten ja vastasyntyneen tyttärensä Gisèlen kanssa vuonna 1956. De Havillandin ensimmäinen avio­mies oli Yhdysvaltain laivaston upseeri ja kirjailija Marcus Goodrich, joka oli häntä 18 vuotta vanhempi. He avioituivat 26. elo­kuuta 1946. Goodrichin epä­vakaa luonne rasitti liittoa, joka päättyi eroon 1953. De Havilland synnytti parin esikois­pojan Benjaminin 27. syys­kuuta 1949. Benjamin sairasti Hodgkinin lymfoomaa ja kuoli vuonna 1991 lymfooma­hoidoista tulleisiin komplikaatioihin. Hän oli kuollessaan 42-vuotias. Marcus Goodrich kuoli kolme viikkoa poikansa jälkeen 93-vuotiaana.
De Havilland avioitui toisen kerran ranskalaisen Paris Match -lehden pää­toimittajan Pierre Galanten kanssa 2. huhti­kuuta 1955. Paris­kunnan tytär Gisèle syntyi 18. heinä­kuuta 1956. Perhe muutti kolmi­kerroksiseen Pariisin Bois de Boulogne -puiston helmassa sijainneeseen taloon. De Havilland ja Galante erosivat vuonna 1962, mutta asuivat vielä kuusi vuotta saman katon alla ja kasvattivat tytärtään yhdessä. He ottivat virallisen avio­eron vasta 1979, mutta pysyivät läheisinä eron jälkeenkin. De Havilland oli entisen miehensä vierellä hänen viime hetkinään ennen kuolemaansa keuhkosyöpään vuonna 1998.
Sisarussuhde
De Havillandin suhde sisareensa Joan Fontaineen oli aina vaikea. Fontaine keksi lapsena sisarelleen lempinimen ”Livvie”, mutta tästä huolimatta sisarilla oli riitaisat välit jo lapsuudessa. Fontaine on kuvaillut sisar­suhdetta avoimesti oma­elämä­kerrassaan No Bed of Roses (1978). Hänen mukaansa de Havilland ei pitänyt siitä, että oli edes saanut pikku­siskon. Kun de Havillandista tuli tunnettu näyttelijä, Fontaine tunsi jäävänsä sisarensa varjoon. Kun hänelle tarjottiin elo­kuva­sopimusta, siskosten äiti Lilian sanoi Warner Bros. -yhtiötä ”Olivian studioksi” ja ettei Fontaine saisi käyttää elo­kuvissa suku­nimeä de Havilland. Kun Fontaine oli vuonna 1942 voittanut parhaan nais­pää­osan Oscar-palkinnon ennen sisartaan, de Havilland oli tiettävästi reagoinut asiaan armollisesti. Toisen lähteen mukaan tästä oli alkanut todellinen julkinen vihan­pito siskosten välillä.
Sisarten välit kiristyivät vuonna 1946 entisestään, kun Fontaine puhui toimittajalle kielteisesti de Havillandin silloisesta avio­miehestä, Marcus Goodrichistä. De Havilland loukkaantui tästä niin, ettei puhunut sisarelleen viiteen vuoteen. Kun hän voitti Oscar-palkinnon vuonna 1947, hän ei ottanut vastaan Fontainen onnitteluja gaalassa. De Havilland alkoi pitää taas yhteyttä Fontaineen avio­eronsa jälkeen 1953. He viettivät perheineen yhteisen joulun vuonna 1961. Fontainen sanojen mukaan lopullinen väli­rikko tuli Lilian-äidin muisto­tilaisuudessa 1975. Hän väitti, ettei de Havilland ollut ilmoittanut hänelle heidän äitinsä kuolemasta hänen näyttämö­kiertueensa aikana – todellisuudessa de Havilland oli lähettänyt sähkeen, mutta se tavoitti Fontainen vasta kaksi viikkoa myöhemmin.
Fontaine totesi eräässä haastattelussa: ”Minä menin naimisiin ensin, voitin Oscarin ennen Oliviaa ja jos minä kuolen ensin, hän tulee epäilemättä olemaan raivoissaan, koska päihitin hänet!”. Siskosten vihan­pito päättyi Fontainen kuolemaan 96-vuotiaana 15. joulu­kuuta 2013. Julkaisemassaan lausunnossa de Havilland kertoi olevansa ”järkyttynyt ja surullinen” kuolin­uutisesta.
Muu yksityiselämä
De Havilland kasvatettiin episkopaaliksi, jona hän pysyi koko elämänsä ajan. Pariisissa hän kuului American Cathedral in Paris -kirkkoon.
De Havilland haastoi kesä­kuussa 2017 tuottaja Ryan Murphyn ja FX Net­workin oikeuteen. De Havillandin mukaan kanavan sarjassa Feud: Bette and Joan hänet esitettiin valheellisesti, eivätkä tekijät olleet pyytäneet lupaa de Havillandin nostamisesta sarjan henkilöihin. De Havilland kuitenkin hävisi kanteen. Kuvitteellisen Feud-sarjan ensimmäinen kausi kuvaa Hollywoodin kulta-ajan filmi­tähtien Bette Davisin ja Joan Crawfordin välistä kuuluisaa yhteen­ottoa. De Havillandin mukaan sarja antoi hänestä valheellisen kuvan teko­pyhänä juoruilijana. Sarjassa nähtävät de Havillandin hahmon puheet Davisin ja Crawfordin tekemisistä eivät olleet tosi­pohjaisia vaan täysin käsi­kirjoittajien keksimiä. Feud: Bette and Joan -sarjassa de Havillandia näytteli Catherine Zeta-Jones.
Filmografia
pienois|pysty|Olivia de Havilland vuonna 1945.
Niemistenkylä
Niemistenkylä on yksi Joutsan kulmakunnista. Sijainti on Joutsan eteläpuolella Niemistenkyläntien varrella. Alue liitettiin Hartolasta Joutsaan 1991, ja paikalliset kutsuvat sitä nimellä Pussinpohja. Paikka on mainittu Heikki Peuraniemen kirjassa Pölliäisiä pussinpohjalta.
Bryn Mawr College
Bryn Mawr College [ˌbrɪnˈmɑːr] on Yhdysvaltojen Pennsylvanian osavaltiossa sijaitseva, naisille tarkoitettu yksityinen liberal arts college, joka painottuu myös jatko-opintoihin ja tutkijakoulutukseen. Sen perustivat Philadelphian kaupungin lähelle kveekarit vuonna 1885, mutta oppilaitos on toiminut aina tunnustuksettomana. Bryn Mawr on yksi arvostetuimmista liberal arts collegeista Yhdysvalloissa: vuoden 2021 rankingissä se sijoittui tilalle 28. Opiskelijamäärä on noin 1 700.
Oppilaitos tekee tiivistä yhteistyötä läheisten Haverford Collegen ja Swarthmore Collegen sekä Pennsylvanian yliopiston kanssa. Bryn Mawr on yksi yhteisnimellä Seven Sisters tunnetusta perinteisestä naisille tarkoitetusta collegesta Yhdysvaltojen koillisosissa. Muut ovat Radcliffe College (Massachusetts) ja Vassar College (New York), joissa nykyisin opiskelee myös miehiä, sekä naisopiskelijoihin yhä keskittyvät Barnard College New Yorkissa ja Mount Holyoke College, Smith College ja Wellesley College Massachusettsissa.
Bryn Mawr College korostaa perinteisesti muun muassa kirjallisen ilmaisun, väittelytaitojen ja loogisen ajattelun tärkeyttä. Aiemmin luonnontieteisiin suuntautunut oppilaitos on vuosituhannen vaihteesta alkaen panostanut myös taideaineisiin, etenkin luovaan kirjoittamiseen monine Nobel-tason kirjailijavierailuineen.
Tunnettuja Bryn Mawrissa opiskelleita ovat olleet näyttelijä Katharine Hepburn ja perinnöllisyystutkija Nettie Stevens.
Arzawa
Arzawa oli muinainen valtakunta Anatolian niemimaalla. Alueelle tuli luuvilaisia noin 2300 eaa. Arzawan itäpuolella oli heettiläisvaltakunta ja pohjoispuolella asuivat kaškait. Arzawan ajoilta ei ole tehty merkittäviä arkeologisia löytöjä, mutta sen sijaan on säilynyt joitakin Arzawassa kirjoitettuja kirjeitä, jotka on kirjoitettu heetin kielellä. Todennäköisesti jossain vaiheessa Merikansat tekivät hyökkäyksiä Arzawaan. Jossain vaiheessa Arzawa joutui heettiläisvaltakunnan alaisuuteen. Heettiläisvaltakunnan loputtua suuri osa Arzawan alueesta lähes autioitui. Kuitenkin myöhemmin osat Arzawan aluetta kuuluivat Maeonian ja Fryygian valtakuntiin.
Arzawan hallitsijoita
Atreyu
Atreyu on yhdysvaltalainen metalcore-yhtye, joka perustettiin Orangen piirikunnassa Kaliforniassa vuonna 1998.
Yhtyeen nykyiset jäsenet ovat laulaja Alex Varkatzas, kitaristit Dan Jacobs ja Travis Miguel, basisti Marc McKnight ja rumpali/laulaja Brandon Saller.
Atreyun alkuperäinen nimi oli Retribution, ja se vaihdettiin myöhemmin nykyiseen muotoonsa.
Suomi talviolympialaisissa 1960
Suomi saavutti Squaw Valleyn talviolympialaisista 1960 kahdeksan mitalia, joista kaksi oli kultaa, kolme hopeaa ja kolme pronssia. Kisojen mitalitilastossa Suomi sijoittui kuudenneksi.
LV 101
LV 101 eli (radio)lähetin-(radio)vastaanotin 101 oli Suomen puolustusvoimissa vuodesta 1947 käytetty ja 1970-luvulle saakka varastoitu käsiradiopuhelin, joka ajateltiin komppaniaradioksi. Sen alkuperäinen nimike ennen 1970-luvun LV-nimikkeitä oli VRKWA ja puhekielessä käytetty nimi Kaisa tai Käsi-Kaisa. LV 101:ä oli ajateltu käytettäväksi joukkueissa, komppaniassa ja kranaatinheittimistössä.
Radio on yhdysvaltalainen BC-611, jonka koko radiovarustuksen merkintä Yhdysvalloissa tarvikkeineen oli SCR 536. BC-611:ä ovat valmistaneet muun muassa Electrical Research Laboratories Inc. ja Galvin Manufacturing Yhdysvallossa.
Galvin Manufacturing Corporationissa, josta myöhemmin kasvoi Motorola, johti radion suunnittelua vuonna 1940 Don Mitchell, ja radiopuhelimen sarjavalmistus aloitettiin kesäkuussa 1941. Alun perin radio oli aiottu maahanlaskujoukkojen yhteydenpitoon, mutta myöhemmin sen käyttö laajeni eri aselajeihin. Joidenkin tietojen mukaan radion valmistusmäärä olisi ollut 40 000, ja Yhdysvaltain kotimarkkinoiden suojelemiseksi tätä radioylijäämää ei voitu enää toisen maailmansodan päättyessä lainsäädännön vuoksi palauttaa polkuhintaan Yhdysvaltoihin.
Radiot myytiin Euroopan maille, ja Suomen osuus ostoista on vuonna 1947 saattanut olla runsaat 225. Yhdysvaltain asevoimien Euroopan ylijäämän lisäksi radiota valmistettiin myös lisenssillä Sveitsissä Autophon AG:llä tavaramerkillä Fox ja Ranskassa Laboratoire General Des Télécommunicationsilla (LGT) edelleen 1950-luvun lopulla.
Mauzé-Thouarsais
Mauzé-Thouarsais on Ranskan entinen kunta Deux-Sèvresin departementissa Uuden-Akvitanian hallintoalueella. Se liitettiin vuoden 2019 alussa Thouarsin kaupunkiin Missén ja Sainte-Radegonden kanssa. Kunnan pinta-ala oli 49,5 neliökilometriä ja vuonna 2016 siellä oli arviolta 2 176 asukasta.
Mauzé-Thouarsais sijaitsee 4 km Thouarsista länteen. Bressuireen on matkaa 22 km, Saumuriin 34 km ja Poitiers’hen 64 km. Kunnan kyliä ovat Soulbrois, Fontenay, La Capinière, Le Ruault, Villiers, Vibreuil, Juigny ja La Gouraudière.
Feeling So Blue
Feeling So Blue on saksalaisen musiikkiryhmä Michael Mind Projectin kappale, joka julkaistiin 15. kesäkuuta 2012. Ryhmää johtaa saksalainen tuottaja ja DJ Michael Mind. Kappaleella laulaa Euroopassa ja varsinkin Saksassa suosittu yhdysvaltalaislaulaja Dante Thomas.
Martinkylä
Martinkylä on yksi Joutsan kulmakunnista. Se sijaitsee Joutsan pohjoispuolella ja lähistöllä on kaksi lampea: Karjolampi sekä Koivulampi.
Rami Hakanpää
Rami Hakanpää (s. 9. lokakuuta 1978 Pori) on suomalainen jalkapallovalmentaja ja entinen jalkapalloilija, joka toimii Kolmosessa pelaavan PK Keski-Uusimaan päävalmentajana. Hän oli pelipaikaltaan keskuspuolustaja tai puolustava keskikenttäpelaaja.
Hakanpää pelasi Veikkausliigassa FC Jazzissa, Helsingin Jalkapalloklubissa, FC Hongassa sekä Kuopion Palloseurassa yhteensä 318 sarjaottelua ja teki niissä 22 maalia. Hän voitti Suomen mestaruuden Jazzissa vuonna sekä HJK:ssa 2002 ja 2003. Suomen Cupin hän voitti HJK:ssa vuosina 2000 ja 2003.
A-maajoukkueessa Hakanpää pelasi viisi ottelua ja teki yhden maalin 2003–2004.
Laitjärvi
Laitjärvi on yksi Joutsan kunnan kylistä. Kylä sijaitsee Joutsan kaakkoisosassa pitkän ja kapean Laitjärven rannalla ja kuuluu Laitjärven, Pynnölän, Uimaniemen ja Vehmaan kylätaajamien alueilla toimivan Uimaniemen seudun kyläyhdistyksen toimialueeseen.
Ranskan Grand Prix
Ranskan Grand Prix palasi kaudella 2018 Formula 1 -sarjan kalenteriin ja se ajettiin Paul Ricardin moottoriradalla, ennen sitä edellinen kilpailu järjestettiin vuonna 2008 Magny Coursin moottoriradalla.
Historia
Ranskan Grand Prix’n historia juontuu vuoteen 1906, jolloin siitä tuli kautta aikain ensimmäinen kansainvälinen Grand Prix -kilpailu (Paun Grand Prix vuonna 1901 oli myös Grand Prix ). Vuoden 1906 kilpailun voitti Ferenc Szisz. Sen jälkeen kilpailu on järjestetty vuosittain, lukuun ottamatta vuosia 1909–1911, 1915–1920, 1940–1946, 1955, 2009–2017 ja 2020. Toistaiseksi viimeisin Ranskan Grand Prix järjestettiin vuonna 2022.
Vuoden 1906 kilpailuun käytettiin julkisia teitä, jotka suljettiin muulta liikenteeltä ja päällystettiin tervalla. Kilpailu ajettiin kolmiomaisella reitillä Le Mansin, Saint-Calais'n ja La Ferté-Bernardin välillä. Kilpailijoiden oli ajettava kahtena peräkkäisenä päivänä kuusi kierrosta 64 mailia (noin 103 kilometriä) pitkällä radalla ja autot lukittiin Parc Fermé -muodossa yön yli. Kilpailu oli tuolloin lähempänä kestävyysajoa kuin myöhempää Grand Prix -kilpailua.
Ranskan Grand Prix on kuulunut Formula 1:n MM-sarjaan vuodesta 1950 lähtien, jolloin kilpailu ajettiin Reims-Gueuxin radalla, ja sen voitti Juan Manuel Fangio. Kaikkiaan Ranskan Grand Prix on ajettu seitsemällä eri radalla. Vuoteen 1964 saakka kilpailu ajettiin aina joko Le Mansissa, Reims-Gueuxissa tai Rouen-Les-Essartsissa. Clermont-Ferrandin rata isännöi kilpailua vuosina 1965, 1969, 1970 ja 1972. Vuonna 1967 Ranskan Grand Prix ajettiin Le Mansin radalla, mutta kilpailussa ei käytetty kuuluisan 24 tunnin kilpailun rataversiota, vaan lyhyempää ja hitaampaa Bugatti Circuitia.
Vuonna 1971 Paul Ricard ja vuonna 1974 Dijon-Prenois liittyivät Ranskan osakilpailua isännöineiden ratojen joukkoon. Ranskan Grand Prix järjestettiin 1970-luvulta lähtien vuorotellen Paul Ricardissa ja Dijon-Prenoisissa, kunnes kilpailu vakiintui 1980-luvulla joksikin aikaa Paul Ricardiin. Vuonna 1990 ajettiin vielä Paul Ricardissa, ja vuodesta 1991 lähtien Ranskan Grand Prix ajettiin poliittisista syistä Magny-Coursin moottoriradalla lähellä Neversin kaupunkia. Magny-Coursissa ajettiin 18 kertaa, mikä tekee siitä eniten Formula 1 -kilpailuja isännöineen ranskalaisen radan. Ranskan Grand Prix oli vähällä pudota Formula 1 -kalenterista vuoden 1997 jälkeen, mutta sopimus kilpailun järjestämisestä saatiin aikaan viime hetkellä ja Magny-Cours lisättiin kalenteriin kesken kauden 1998.
Ranskan Grand Prix’n menestynein kuljettaja on Michael Schumacher, joka on voittanut kilpailun peräti 8 kertaa (1994–1995, 1997–1998, 2001–2002, 2004 ja 2006). Suomalaisista kilpailun on voittanut Kimi Räikkönen vuonna 2007.
Hawkingin säteily
Hawkingin säteily on hypoteettista säteilyä, jota oletetaan syntyvän mustan aukon tapahtumahorisontin läheisyydessä. Teorian kehitti Stephen Hawking vuonna 1974. Kyse on hiukkas-antihiukkaspareista, joita kutsutaan virtuaalihiukkasiksi, jotka ilmestyvät tyhjiöstä ja normaalisti annihiloituvat välittömästi – niin nopeasti etteivät ne edes ehdi rikkoa mitään luonnonlakeja olemassaolollaan. Kun hiukkaset syntyvät tapahtumahorisontin lähellä, hiukkasparin toinen hiukkanen voi joutua mustaan aukkoon ja luovuttaa parilleen hieman energiaa. Lisäenergiaa saanut hiukkanen puolestaan muuttuu reaaliseksi kumppaninsa kadottua ja pakenee mustan aukon ulottuvilta. Ulkopuolisesta tarkkailijasta näyttää siltä, että hiukkanen tulee mustasta aukosta ja musta aukko säteilisi.
Mustan aukon säteilyä ei ole havaittu. Tämä johtuu siitä, että tuntemamme mustat aukot ovat vain sellaisia mustia aukkoja, jotka ovat syntyneet tähden luhistuessa. Esimerkiksi muutaman Auringon massaisen mustan aukon säteily on vain asteen miljoonasosan päässä absoluuttisesta nollapisteestä. Kosminen taustasäteily peittää tehokkaasti suurten mustien aukkojen säteilyn, koska säteily on noin 2,7 kelviniä absoluuttisen nollapisteen yläpuolella.
Hawkingin säteilyn lämpötilan voi laskea kaavasta jossa c on valonnopeus, h on Planckin vakio, G on painovoimavakio, M on mustan aukon massa ja k on Boltzmannin vakio.
Mustien aukkojen termodynamiikkaa
Ensimmäisen vihjeen Hawkingin säteilystä antoivat teoreettiset tarkastelut siitä, mitä tapahtuu aineen tai säteilyn syöksyessä mustaan aukkoon tai kahden mustan aukon törmätessä toisiinsa. Osoittautui, että tällaisissa tapauksissa vallitsevat lait ovat merkillisellä tavalla analogiset termodynamiikan pääsäännöille.
Niinpä mustien aukkojen tapahtumahorisonttien yhteenlaskettu pinta-ala joko pysyy vakiona tai kasvaa kaikissa tällaisissa ilmiöissä, mutta ei koskaan pienene. Tässä suhteessa se muistuttaa entropiaa, joka termodynamiikan toisen pääsäännön mukaan aina kasvaa, paitsi reversiibeleissä prosesseissa, joissa se pysyy vakiona, mutta ei koskaan pienene. Lisäksi kahden mustan aukon törmätessä syntyvä aukko asettuu tasapainotilaan siten, että sen pinnalla pintagravitaatio on kaikkialla yhtä suuri, samaan tapaan kuin termodynamiikan nollannen pääsäännön mukaan systeemi on tasapainossa, jos siinä lämpötila on kaikkialla yhtä suuri. Tämä viittaisi siihen, että mustan aukon pinta-ala olisi suoraan verrannollinen sen entropiaan ja pintagravitaatio lämpötilaan.
on gravitaatiokiihtyvyys tällä etäisyydellä sen keskipisteestä