cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Leon Wilkeson
Elämä ja ura
Wilkeson sai vakavat vammat Lynyrd Skynyrdia kuljettaneen lentokoneen jouduttua onnettomuuteen 20. lokakuuta 1977 Mississippissä. Hänen leukansa, oikea kätensä ja toinen jalkansa murtuivat ja rintakehä oli lähes murskautunut. Sairaalassa Wilkesonin sydän pysähtyi, ja kolme kertaa hänet julistettiin jo kuolleeksi. Lopulta hän selvisi, mutta joutui opettelemaan uuden bassonsoittotavan, sillä hän ei saanut kättään suoraksi.
Lento-onnettomuudessa kuolivat Ronnie Van Zant, ja kaksi muuta jäsentä ja eloon jääneet eivät halunneet jatkaa. Heidän kokoontuessaan tammikuussa 1979 esiintymään Charlie Danielsin Volunteer Jamissa Wilkeson ei vielä pystynyt soittamaan, sillä hän kävi fysioterapiassa saadakseen oikean käden toimimaan. Myöhemmin vuonna 1979 kitaristit Gary Rossington ja Allen Collins perustivat The Rossington-Collins Bandin, johon Wilkeson liittyi. Yhtyeen hajottua Wilkeson soitti Collinsin omassa Allen Collins Band -yhtyeessä sekä kristillisessä rock-yhtyeessä Vision, jossa soitti myös kosketinsoittaja Billy Powell.
Kun lento-onnettomuudesta tuli vuonna 1987 kuluneeksi kymmenen vuotta, Lynyrd Skynyrd perustettiin uudelleen Johnny Van Zantin toimiessa laulajana. Kokoonpanossa oli viisi alkuperäisjäsentä, Wilkeson mukaan lukien. Paluukiertue oli menestys, ja yhtye jatkoi toimintaansa levyttäen uusia albumeja.
1990-luvun alussa Ed King löysi vertavuotavan Wilkesonin nukkumasta Lynyrd Skynyrdin kiertuebussista. Wilkesonin kurkku oli viilletty auki, ja hänet vietiin sairaalaan. Wilkeson selvisi tapauksesta, mutta on edelleen epäselvää, kuka häntä oli puukottanut. Kesällä 1994 Wilkeson sairasti maksakirroosin eikä päässyt yhtyeen keikoille.
Kuolema
Wilkeson löytyi 27. heinäkuuta 2001 floridalaisesta hotellihuoneesta kuolleena. Hän oli 49-vuotias. Kuoleman aiheuttivat pitkään jatkuneet keuhko- ja maksasairaudet. Hautajaiset olivat Jacksonvillessä 1. elokuuta 2001. Wilkesonin hauta sijaitsee Riverside Memorial Park -hautausmaalla. Hänen kuolemansa vuoksi Lynyrd Skynyrd joutui vaikeaan tilanteeseen, sillä jäsenet olivat sopineet Ronnie Van Zantin lesken kanssa, että kokoonpanossa kuuluu olla kolme alkuperäistä jäsentä, jotta Lynyrd Skynyrd -nimeä voi käyttää. Wilkesonin kuoltua heistä olivat jäljellä enää Gary Rossington ja Billy Powell. Van Zantin leski kumosi tämän sopimuksen, ja yhtye jatkoi toimintaa Ean Evansin liityttyä Wilkesonin seuraajaksi. Hän oli tuurannut sairastellutta Wilkesonia jo tämän vielä eläessä.
Lynyrd Skynyrdin vuoden 2003 studioalbumilla Vicious Cycle on Wilkesonille omistettu kappale "Mad Hatter".
Luettelo Valmetin tuotteista
Tämä on luettelo Valmetin valmistamista tuotteista. Valmet Oyj on nykyään sellu-, paperi- ja energiateollisuuden teknologia-, automaatio- ja palvelutoimittaja ja kehittäjä, mutta sillä on takanaan yli 200 vuoden teollisuushistoria. Tämä luettelo keskittyy lähinnä Valmetin historiallisiin tuotteisiin, nykyiset tuotteet on kuvattu pääartikkelissa.
Valmetin historiasta tunnettuja tuotteita
thumb|250px|Valmetin valmistama sähkömoottorijunayksikkö Sm1 thumb|250px|Helsingin metron M100-juna thumb|250px|Valmetin valmistama Dr16-dieselveturi thumb|250px|Valmet L-90 Redigo -lentokone Valmetin tuotteet olivat aseita ja laivoja lukuun ottamatta Suomen Neuvostoliiton sotakorvausten synnyttämän tietotaidon hedelmiä. Sotakorvausten jälkeen Valmet etsi vientituotteita. Länsimarkkinoille oli hyvin vaikea päästä, joten vientikohteita pyrittiin löytämään Neuvostoliitosta, Etelä-Amerikasta, Afrikasta jne.
Lentokoneet
Valmetin lentokoneteollisuus kehittyi Valtion lentokonetehtaan perustalta. Valmet suunnitteli Valmet L-70 Vinka- ja Valmet L-90 Redigo -koneet ja valmisti niitä sarjatuotantona. Valmetin suunnittelemia koneita olivat myös Tuuli III ja L-89 Turbovinha. Lisenssillä Valmet valmisti muun muassa Fouga Magister, Saab Draken sekä BAe Hawk -koneita.
Valmetin lentokoneteollisuuden toimintaa jatkoi ensin Patria Finavitec Oy, myöhemmin Patria-konserniin kuuluva Patria Aviation Oy.
Saab-Valmet
Valmet ja Saab perustivat yhtiön Saab-Valmet vuonna 1968, joka rakensi Uuteenkaupunkiin henkilöautotehtaan. Tehtaassa valmistettiin lisenssillä valtaosin Saab-henkilöautoja. Nykyään tehdas on Valmet Automotive.
Paperikoneet
Paperikoneiden valmistustekniikan kehittivät entisellä Rautpohjan tykkitehtaalla Uolevi Konttinen (myöhemmin Oulun yliopiston konetekniikan professori), lujuuslaskentainsinööri Olavi Miekk-oja ja eräs teknikko. Perustana oli tehtaan kyky työstää metallia. Siirtyminen tykkien porauksesta paperikoneiden osien valmistukseen kävi Valmetilta helpommin kuin tuotantosuunnan muuttaminen monella muulla asetehtaalla. Ensimmäiset kaksi paperikonetta toimitettiin Metalexportille Puolaan vuonna 1953. Vuonna 1969 tehtiin ns. TVW-sopimus Tampellan, Valmetin ja Wärtsilän kesken. Sopimuksen mukaan paperi- ja kartonkikoneiden valmistus jaettiin yritysten kesken koneiden valmistamien lopputuotteiden perusteella. Puhekielessä tehtaiden pitkäaikaista tuotannonjakosopimusta kutsuttiin YYA-sopimukseksi Suomen ja Neuvostoliiton välisen, 1948 solmitun, valtiosopimuksen mukaan.
Valmet keskittyi sopimuksen mukaisesti sanomalehti-, aikakauslehti- ja säkkipaperikoneisiin. Yritykset muodostivat lisäksi yhteisen TVW-markkinointiorganisaation.
Metso Paperilla oli Kiinassa Xi'anin kaupungissa Metso Paper Technology (Xi'an) Co. Ltd. -yhteisyritys kiinalaisen kumppanin kanssa. Tehtaan nimi on nykyään Valmet Paper Technology (Xi'an) Co. Ltd.
Valmet-paperikoneita Suomessa:
Maa- ja metsätalouskoneet
Valmet valmisti traktoreita ensin kotimarkkinoille. 1960-luvun alussa Valmet rakensi Suomen valtion vientituella traktoritehtaan Brasiliaan ja myöhemmin kehitysapuna traktoritehtaan Tansaniaan. Valmet otti Volvo BM:n traktorituotannon hallintaansa 1980-luvulla. Traktorien valmistuksen Valmet myi 1994 Oy Sisu Auto Ab:lle, joka siirtyi Partek Oy:n omistukseen 1997. Partek sulautettiin 2002 Kone Oyj:hin, joka myi traktorien valmistuksen monikansalliselle AGCO Corporationille. Tämä yhtiö jatkaa traktorien valmistusta Äänekosken Suolahdessa sijaitsevalla tehtaalla. Tuotemerkiksi tuli vuonna 2001 Valtra, joka oli alun perin Valmetin valmistamien työkoneiden nimi.
Instrumentit
thumb|200px|Heilurikäyttöinen lyövä Valmet-seinäkello
Aseet
thumb|250px|[[Valmet Orava -pienoiskivääri]]
AR-15
thumb|Colt AR-15 Sporter SP1 Carbine ArmaLite AR-15 on itselataava kerta- tai sarjatulta ampuva kiväärimalli, jonka yhdysvaltalaisen ArmaLiten pääsuunnittelija Eugene Stoner kehitti suunnittelemastaan 7,62x51mm NATO-kaliiperisesta AR-10 -kivääristä.
ArmaLite myi vuonna 1959 AR-10:n ja AR-15:n valmistusoikeudet Colt's Manufacturing Companylle. Aseen edelleenkehittelyn jälkeen AR-15 valittiin vuonna 1967 Yhdysvaltain uudeksi jalkaväkikivääriksi M-16A1 -mallinimellä.
Colt jatkoi AR-15 -tavaramerkin käyttöä kiväärin lähinnä siviilimarkkinoille tarkoitetuissa itselataavissa kertatuli-malleissa. Nykyään kivääriä valmistavat Coltin ja Daniel Defencen lisäksi useat muutkin asetehtaat lukuisina eri malleina sekä siviili- että viranomaismarkkinoille.
AR-15 kivääreitä on pesitetty myös 9x19mm, .45 ACP, .300 AAC, .300 whisper, 6.5 Grendel, 6.8 SPC, .223 remington ja 7,62×39 -kaliipereille.
Numismatiikka
Numismatiikka (kreikaksi νομισματική) eli rahatiede tarkoittaa rahojen ja mitalien tutkimusta. Usein sanaa käytetään myös rahojen ja mitalien harrastusluontoisesta keräilystä. Kolikoiden ohella myös muut maksuvälineet, kuten setelit ja muut arvopaperit sekä maksukortit ovat numismatiikan tutkimusaluetta. Numismatiikka liittyy läheisesti historiaan, maantieteeseen, talouteen, metallurgiaan ja teolliseen tuotantoon, joissa se toimii usein aputieteenä. Esimerkiksi monet antiikin ja keskiajan ajankohdat ovat tarkentuneet rahojen tutkimustuloksien avulla. Usein numismatiikka erotetaan pelkästä rahojen keräilystä, jossa päämääränä on ennen kaikkea rahojen omistaminen eikä niinkään niiden tutkimus. Toisaalta monet ammattinumismaatikot ovat samalla aktiivisia rahojen keräilijöitä.
Historia
Julius Caesarin tiedetään kirjoittaneen yhden ensimmäisistä numismatiikkaa käsittelevistä teoksista. Renessanssin aikana syntyi uudelleen kiinnostus antiikin rahoja kohtaan, ja muun muassa ruhtinaat alkoivat perustaa rahakokoelmia, joiden pohjalta kehittyi nykyaikainen numismatiikka. 1600-luvulla kehittyi keskiaikaan keskittynyt numismatiikka. Nykyisin numismatiikalla on tärkeä osa vanhojen ja harvinaisten rahojen sekä mitalien kaupassa ja arvonmäärityksessä.
Joe Murphy
Joseph Patrick Murphy (s. 16. lokakuuta 1967 London, Ontario, Kanada) on jääkiekkoilija, joka pelasi ammattilaisena 1986–2001. Hän oli oikea laitahyökkääjä ja edusti Edmonton Oilersia voittaessaan Stanley Cupin vuonna 1990.
Murphyn uraa varjostivat jatkuvat ongelmat valmentajien ja muiden pelaajien kanssa. Uransa jälkeen Murphy on kärsinyt uhkapeli- ja päihdeongelmista ja hän on elänyt jo vuosia kodittomana Ontariossa.
Ura
Ennen NHL:ää Murphy pelasi Yhdysvaltain yliopistosarjassa, jossa hän edusti Michiganin osavaltionyliopiston joukkuetta. Michigan voitti Murphyn aikana kerran yliopistosarjan kansallisen mestaruuden vuonna 1986.
Detroit Red Wings varasi Murphyn NHL:ään vuonna 1986 ensimmäisellä varausnumerolla. Murphy edusti Red Wingsiä kaudet 1986–1989, joiden aikana hän pelasi sekä Detroitissa että sen farmiseurassa Adirondack Red Wingsissä. Adirondackissä hän oli keväällä 1990 voittamassa AHL:n mestaruutta Calder Cupia. Murphy myytiin kesken kauden 1989–1990 Edmonton Oilersin. Oilersissa Murphy pelasi uransa huippuvuodet ja voitti ainoan Stanley Cupinsa vuonna 1990. Murphy muodosti Oilersissa Adam Gravesin ja Martin Gelinasin kanssa ”The Kid Line” -nimellä tunnetun hyökkäyskolmikon. Murphyn tilastollisesti paras kausi oli 1991–1992, jolloin hän teki runkosarjassa uransa parhaat tehot 35+47 ja oli pudotuspeleissä 24 pisteellä joukkueensa paras pistemies. Murphyn huippukaudesta huolimatta Oilers putosi pudotuspelien kolmannella kierroksella hävittyään Chicago Blackhawksille.
Murphy oli sopimuserimielisyyksien kanssa pelaamatta lähes koko kauden 1992–1993. Oilers kauppasi lopulta hänet helmikuussa 1993 Chicago Blackhawksiin vaihdossa Igor Kravtšukiin ja Dean McAmmondiin. Blackhawksissa Murphy pelasi loppukauden aikana 19 runkosarja- ja 4 pudotuspeliottelua. Blachawksissa hän pelasi yhteensä neljä kautta, joiden aikana hän teki 210 runkosarjaottelussa tehot 83+96 ja 36 pudotuspeliottelussa tehot 16+8. Murphy teki kesällä 1996 sopimuksen St. Louis Bluesiin, jossa hän pelasi vajaan kahden kauden aikana 102 runkosarja- ja 6 pudotuspeliottelua. Blues vaihtoi hänet maaliskuussa 1998 San Jose Sharksin Todd Gilliin. San Josessa Murphy teki kauden 1998–1999 aikana 25 maalia, mutta tästä huolimatta yksikään NHL-joukkue ei enää kesällä 1999 tarjonnut hankalan ihmisen maineeseen joutuneelle Murphylle sopimusta. Lopulta marraskuussa Boston Bruins teki sopimuksen Murphyn kanssa. Murphy ei kuitenkaan tullut Bostonissakaan toimeen joukkuekavereidensa ja valmentajiensa kanssa, minkä vuoksi Bruins päätti helmikuussa hyllyttää hänet vain 26 pelatun ottelun jälkeen. Näissä otteluissa Murphy teki tehot 7+7.
Hyllyttämisen jälkeen Bruins asetti Murphyn waivers-listalle. Pitkään oikeaa laitahyökkääjää etsinyt Washington Capitals päätti lopulta palkata Murphyn, vaikka Murphyn maineen vuoksi hänen palkkaamistaan pidettiin riskinä. Murphy pelasi loppukauden Washingtonissa, teki runkosarjassa 29 ottelussa tehot 5+8 ja jäi pudotuspelien 14 ottelussa pisteittä. .
Murphyn ura päättyi kaudella 2000–2001, kun Washington antoi Murphylle potkut. Potkujen syynä oli New Yorkissa tapahtunut välikohtaus, jonka päätteeksi Murphya lyötiin pullolla päähän. Ennen irtisanomista Murphy ehti pelata 14 ottelua, joissa hän teki tehot 1+5. Potkujen jälkeen Murphy lopetti uransa.
Myöhemmin Murphy on arvioinut ansainneensa NHL-urallaan yhteensä noin 15–20 miljoonaa dollaria.
Maajoukkueura
Murphy pelasi Kanadan jääkiekkomaajoukkueessa yhteensä kahdeksan ottelua. Lisäksi hän oli mukana nuorten maailmanmestaruuskilpailuissa 1986, jossa Kanada voitti hopeaa.
Pelityyli
Murphy oli nopea luistelija, joka teki paljon maaleja. Murphy pelasi erityisen hyvin kovan paineen alla: hänen tekemistään 34 pudotuspelimaalista 10 oli ottelun voittomaaleja. Murphy ei kuitenkaan koskaan lunastanut niitä odotuksia, joita hänelle ensimmäisenä varatuksi tulemisen vuoksi asetettiin. Lisäksi Murphyn epäsopiva käyttäytyminen varjosti hänen saavutuksiaan pelaajana.
Uran jälkeinen elämä
Myöhemmin Murphy on viettänyt aikaansa elellen Pohjois-Ontarion kaduilla kodittomana. Urheilukanava TSN teki hänestä vuonna 2018 dokumenttielokuvan Finding Murphy, jossa kuvataan hänen elämäänsä kaduilla. Kodittomuuden lisäksi Murphy on kärsinyt alkoholi- ja huumeongelmista ja saanut lyhyen vankeustuomion hotellihuoneen rikkomisesta.
Murphyn ja hänen perheensä mukaan hänen urallaan saamat aivotärähdykset ovat johtaneet hänen myöhempään tilanteeseensa. Murphy oli vuonna 2014 mukana joukkokanteessa, jossa ryhmä entisiä NHL-pelaajia vaati NHL:ltä korvauksia haitoista, joita heidän urallaan saamat aivotärähdykset ovat heille myöhemmin aiheuttaneet. Kanne kuitenkin hylättiin. Helmikuussa 2017 Murphy sai yhteensä yli satatuhatta dollaria entiseltä seuraltaan San Jose Sharksilta ja vakuutusyhtiö Chubbilta Kaliforniassa nostetun kanteen johdettua sovintoratkaisuun, mutta vuonna 2018 tehdyssä haastattelussa hän sanoi kaikkien näiden rahojen jo menneen. Murphyn perheenjäsenten mukaan erityisesti vuonna 1991 tapahtunut taklaus, jossa Detroitin Shawn Burr taklasi Murphya rajusti, johti selkeisiin muutoksiin Murphyn käyttäytymisessä.
Ikälisä
Ikälisä on tietyllä alalla työskennelleen tai palveluksessa ollun ajan mukaan maksettava palkan suuruutta nostava korvaus. Ikälisä on Suomessa merkittävä osa mm. valtion, kirkon ja kunnan palkkausjärjestelmissä (virkasuhteet). Nykyisin julkisella sektorilla ikälisän on korvannut työkokemuslisä.
Berthold Schenk von Stauffenberg
Berthold Schenk Graf von Stauffenberg (15. maaliskuuta 1905 Stuttgart – 10. elokuuta 1944 Plötzenseen vankila, Berliini) oli saksalainen aristokraatti, juristi ja heinäkuun 20. päivän salaliiton jäsen toisen maailmansodan aikana natsi-Saksassa. Hän oli Adolf Hitlerin salamurhaa yrittäneen Claus von Stauffenbergin veli. Stauffenberg joutui salaliiton jälkeen Roland Freislerin johtaman kansantuomioistuimen eteen. Hänet tuomittiin kuolemaan ja teloitettiin hirttämällä Plötzenseen vankilassa.
Finva
FINVA Finanssikoulutus Oy on Vakuutustiedon Kehittämissäätiön omistama finanssi- ja vakuutusalan kouluttaja. Se kouluttaa pankki- ja vakuutuslaitosten sekä muiden finanssialan toimijoiden henkilöstöä. FINVA julkaisee finanssi- ja vakuutusalan kirjallisuutta ja oppimateriaaleja.
Ulrich von Hassell
thumb|250px|von Hassell tuomiolla [[Volksgerichtshofissa syyskuussa 1944.]] Ulrich von Hassell (12. marraskuuta 1881 – 8. syyskuuta 1944) oli saksalainen diplomaatti. Hän työskenteli vuosikymmeniä Saksan ulkoministeriön palveluksessa ja toimi Saksan Italian-suurlähettiläänä vuosina 1932–1938. Toisessa maailmansodassa hän otti osaa Adolf Hitlerin vastaisten ryhmien toimintaan ja toimi niiden yhteyshenkilönä. Hänet teloitettiin heinäkuun 20. päivän salaliiton jälkeen, vaikka hän ei itse ottanut osaa salaliittoon.
Elämäkerta
Ulrich von Hassell syntyi Anklamissa Pommerissa 12. marraskuuta 1881. Hänen vanhempansa olivat everstiluutnantti Ulrich von Hassell ja Margarete von Stoss. Hän opiskeli lakia ja taloustiedettä Lausannen ja Tübingenin yliopistoissa. Vuonna 1909 hän aloitti uransa diplomaattina. Kaksi vuotta myöhemmin hänestä tuli Saksan varakonsuli Genovassa Italiassa.
Von Hassell otti osaa ensimmäiseen maailmansotaan ja haavoittui vakavasti Marnen taistelussa vuonna 1914.
Välittömästi ensimmäisen maailmansodan jälkeen von Hassell liittyi Saksalaiskansalliseen kansanpuolueeseen (DNVP). Hän työskenteli ulkoministeriön palveluksessa Barcelonassa, Roomassa, Kööpenhaminassa ja Belgradissa. Vuonna 1932 hänet nimitettiin Saksan Italian-suurlähettilääksi. Vuonna 1933 hän liittyi Saksan kansallissosialistiseen työväenpuolueeseen, vaikka olikin vuonna 1928 Hitlerin ensimmäistä kertaa tavatessaan todennut, että tämän valtaannousu merkitsisi Saksan tuhoa.
Von Hassell vastusti vuonna 1937 antikomintern-sopimusta, ja hänet erotettiin seuraavana vuonna suurlähettilään tehtävästä. Hän pysyi kuitenkin ulkoministeriön palveluksessa.
Toisen maailmansodan alettua von Hassell toimi maan johtajaa Adolf Hitleriä vastustavien ryhmien välisten yhteyksien neuvottelukanavana. Hänen kauttaan Carl Friedrich Goerdelerin, Ludwig Beckin ja Helmuth James von Moltken johtamat ryhmät kävivät neuvottelujaan. Alkuvuonna 1940 hän oli osallisena laatimassa niin sanottua Arosan muistiota yhdessä Beckin, Goerdelerin ja Johannes Popitzin kanssa. Muistio käsitteli Saksan hallituksen vastaista toimintaa, ja se oli tarkoitettu brittiläiselle diplomaatille lordi Halifaxille. Von Hassell luovutti sen brittiläiselle kontaktilleen Arosassa Sveitsissä 23. helmikuuta 1940.
Von Hassell ei ottanut osaa heinäkuun 20. päivän salaliittoon, mutta salaliittolaiset olivat suunnitelleet hänestä maan uutta ulkoministeriä. Salaliiton epäonnistuttua hänet kuitenkin pidätettiin yhdeksän päivää myöhemmin. Hän joutui 6. syyskuuta Roland Freislerin johtamaan kansantuomioistuimeen, joka tuomitsi hänet kuolemaan 8. syyskuuta 1944. Hänet teloitettiin Plötzenseen vankilassa välittömästi tämän jälkeen.
Perhe
Suuramiraali Alfred von Tirpitz oli von Hassellin appi. Von Hassell avioitui tämän vanhimman tyttären Ilsen kanssa vuonna 1911. ja myöhemmin kirjoitti appensa elämäkerran. Pariskunta sai neljä lasta, joista yksi oli suurlähettiläs Wolf-Ulrich von Hassell.
Luettelo Valaskalan tähdistön tähdistä
Luettelo Valaskalan tähdistön tähdistä:
Taulukon sarakkeissa käytetyt lyhenteet:
Bulvaani
Bulvaani eli haamuostaja on ostaja, joka ostaa tilauksesta hyödykkeitä (tavallisesti osakkeita) vain myydäkseen ne heti eteenpäin tilaajalleen. Bulvaaneja voidaan käyttää tilanteessa, jossa osakkeiden merkintää tai ostoa henkilöä kohti on rajoitettu. Niitä voidaan myös hyödyntää tilanteessa, jossa epäillään että myyjällä on aikomus kohdella tuntemaansa ostajaa tai myyjää epäedullisesti, jolloin bulvaanina toimiva neutraali kolmas osapuoli hoitaa kaupan. Esimerkiksi varakkaaksi tiedetyltä ostajalta saatettaisiin pyytää enemmän kuin muilta, jolloin tämä ei saa hankittua haluamaansa käypään hintaan.
Bulvaanina voi toimia luonnollinen henkilö tai yritys. Suomen oikeuden mukaan bulvaanisuhde ei lähtökohtaisesti ole kielletty, mutta sen avulla ei voida välttää vero-oikeudellisia velvollisuuksia.
Bulvaaneita voidaan käyttää myös vallattaessa yhdistyksiä tai osuuskuntia. Tällöin bulvaani on henkilö, joka liittyy yhdistykseen tai osuuskuntaan pelkästään valtaamistarkoituksessa.
Bulvaani voi tarkoittaa myös metsästyksessä käytettävää houkutuslintua. Sana on tullut lainana balttilaisten kielten kautta venäjän sanasta bolvan, joka tarkoittaa tyhmyriä.
Ilmarinen kyntää kyisen pellon (veistos)
pienoiskuva|Jukka Salmisen taideteos Turun postikeskuksen pihalla. Ilmarinen kyntää kyisen pellon on taiteilija Jukka Salmisen taideteos Turun postikeskuksen pihalla. Teräsveistos paljastettiin Kalevalan päivänä 2006.
Salminen on aiemminkin muuntanut Kalevalaa kuviksi ja tämä teos on osa hänen tekemäänsä 17-osaista veistossarjaa. Ensimmäinen valmistui 1996. Kubistisissa veistoksessa on paljon suoria linjoja ja ne koostuvat kolmioista kuten useammat muutkin hänen työnsä. 17-osainen veistossarja oli aiemmin sijoitettuna Auran Kalevalapuistoon, mutta on nyt kokonaisuudessaan Turussa.
Lähteet
60.45617°N, 22.23121°W
The Sims: Keräilykokoelma
The Sims: Keräilykokoelma on Windowsille vuonna 2005 julkaistu The Sims-kokoelmapaketti, joka sisältää The Sims-pelin ja kaikki sen lisäosat.
Osteomeles
Osteomeles on ruusukasvien heimoon, Spiraeoideae-alaheimoon, Pyreae-tribukseen ja Pyrinae-alatribukseen kuuluva kasvisuku, jonka vain 3–5 lajia kasvavat luonnonvaraisina Itä-Aasiassa ja Polynesiassa. Suvulla ei ole suomenkielistä nimeä.
Ulkonäkö ja koko
Suvun lajit ovat ikivihreitä tai kesävihantia pensaita, joiden pienillä silmuilla on lukuisia kapeita silmusuomuja. Oksille vuorottain järjestäytyneet lehdet ovat lyhytvartisia. Lehtilavat ovat parittomasti sulkamaisia. Lehdykät ovat järjestäytyneet vastakkain kapean lehtiruodin kummallekin puolelle. Varrettomat tai lyhytvartiset pienet lehdykät ovat sileäreunaisia. Korvakkeet ovat muodoltaan lineaalisia tai suippoja.
Luokittelu ja levinneisyys
Sukuun kuuluu vain kolmesta viiteen lajia, jotka kasvavat luonnonvaraisina itäisessä Aasiassa ja yksi myös Polynesiassa. Suvun lajit levinneisyysalueineen:
Aiemmin sukuun nimellä Osteomeles obtusifolia (Pers.) Kunth ex Steud. luokiteltu eteläamerikkalainen kasvilaji kuuluu nykyisin neotrooppiseen sukuun Hesperomeles nimellä Hesperomeles obtusifolia (Pers.) Lindl. .
Käyttö
Osteomeles-suvun lajien ihmiskäytöstä on hyvin vähän tietoja. Osteomeles schwerinaen hedelmät ovat halkaisijaltaan noin 8 millimetriä ja niitä voi syödä raakoina tai kypsennettyinä. Myös lajin Osteomeles subrotunda hedelmät ovat syömäkelpoisia.
Särkijärvi (Asikkala)
Särkijärvi on kylä Asikkalan kunnassa lähellä Kalkkista.
Jokikäärmekotka
Jokikäärmekotka (Circaetus cinerascens) on haukkojen heimon käärmekotkien sukuun kuuluva petolintu. Sitä tavataan laajalti Saharan eteläpuolisessa Afrikassa Angolassa, Beninissä, Botswanassa, Burkina Fasossa, Burundissa, Etelä-Sudanissa, Etiopiassa, Gambiassa, Ghanassa, Guineassa, Guinea-Bissaussa, Kamerunissa, Keniassa, Keski-Afrikan tasavallassa, Kongossa, Malawissa, Malissa, Namibiassa, Nigerissä, Nigeriassa, Norsunluurannikolla, Ruandassa, Sambiassa, Senegalissa, Sierra Leonessa, Sudanissa, Tansaniassa, Togossa, Tšadissa, Ugandassa ja Zimbabwessa.
Lajin määräksi arvioidaan 10 000–100 000 yksilöä, mutta se on vähenemässä jokivarsien metsänhakkuiden vuoksi. Sen elinpiiriä ovat subtrooppiset ja trooppiset kosteat alavat metsät, jokivarret mutta myös savannit ja pensaikot sekä viljelysmaat.
Asentoaisti
Asentoaisti (joskus istuinpaikka-aisti tai lihasasentoaisti) on osa tasapainoaistia. Se kertoo ruumiin osien asennon toisiinsa nähden ja liikuttaako ihminen kehoaan aktiivisesti. Toisin kuin muut aistit, asentoaisti ei kerro ulkoisesta ympäristöstä vaan vain ihmisen sisäisestä tilasta. Ihossa, lihaksissa, jänteiden välissä ja nivelissä on puristusta ja venytystä tuntevia hermopäätteitä (mekano- tai pressoreseptoreita).
Asentoaistin toimivuutta voi testata niin että sulkee silmät ja yrittää saada kädet ojennettuna sormenpäät yhteen. Normaalitilassa virhe on korkeintaan muutamia senttejä, mutta päihtyneessä tilassa olevalle tehtävä saattaa olla erittäin vaikea.
Lentäjät saattavat aistia virheellisiä asentoaistin tuntemuksia, jotka johtuvat kiihtyvän liikkeen istuinta vasten aiheuttamasta keskipakoisvoimasta.
Älä katso taaksesi
Älä katso taaksesi (Dont Look Back – huomaa heittomerkin puute) on D. A. Pennebakerin dokumentti Bob Dylanin vuonna 1965 tekemästä Englannin-kiertueesta.
Elokuva on valittu Yhdysvaltojen Kongressin kirjaston National Film Registry -kokoelmaan säilytettäväksi ”kulttuurisesti, historiallisesti tai esteettisesti merkittävänä”. The New York Timesin kriitikot valitsivat sen vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta elokuvasta maailmassa.
Palazzo del Te
thumb|200px|Sisäänkäynti palatsin eteläosassa. thumb|200px|Palatsin pohjoisosassa oleva aukko sisäpihalle. thumb|left|200px|Jättiläisten salin kattofreskoa pidetään manierismin tunnetuimpana maaluksena. thumb|left|200px|Fresko Jättiläisten salissa. Palazzo del Te (Palazzo Te) on Italiassa Mantovan eteläosassa sijaitseva suurikokoinen renessanssipalatsi. Sen on suunnitellut arkkitehti Giulio Romano ja se on valmistunut vuonna 1535.
Arkkitehti Romanon työ on renessanssin jälkivaiheen manieristinen mestariteos. Se tehtiin Mantovan Gonzaga-sukuisten herttuoiden käyttöön. Rakennus ei ole renessanssille tyypillinen kadunvarren palatsi, vaan se on tehty väljästi puiston keskelle. Romano on onnistunut nerokkaasti yhdistämään puutarhat ja rakennuksen toisiinsa. Sisätiloissa oleva freskot ovat myös Romanon tekemiä.
Yvonne
Yvonne on kansainvälinen, ranskalaista alkuperää oleva naisen etunimi ja feminiininen vastine miehennimelle Yvon, joka on joissakin maissa käytetty muoto Johanneksesta.
Yvonnen nimipäivä on suomenruotsalaisessa nimipäiväkalenterissa 25. lokakuuta. Digi- ja väestötietoviraston Nimipalvelun mukaan vuoden 2019 loppuun mennessä Yvonne-nimen on Suomessa saanut 1 903 naista ja alle kymmenen miestä.
Helsingin suurpommitukset
Neuvostoliiton kaukotoimintailmajoukot ADD
pienoiskuva|Yhdysvaltalainen B-25 Pommituksista vastasivat suoraan Neuvostoliiton korkeimman sodanjohdon eli käytännössä Stalinin alaisuudessa toimineet kaukotoimintailmajoukot, joita oli täydennetty ja vahvistettu Helsinkiä varten tehtävää hyökkäystä varten. ADD:n komentajana toimi marsalkka Aleksandr Golovanov. ADD oli tottunut ankariin taisteluihin: vuonna 1943 se oli suorittanut yhteensä 75 000 pommituslentoa ja pudottanut yli 78 000 tonnia pommeja. Konemäärästä puolet oli menetetty tappioina.
Hyökkääjän konekannasta valtaosa oli kaksimoottorisia Iljušin-4-, Lisunov Li-2, B-25 Mitchell ja A-20 Havoc -pommikoneita. B-25 ja A-20 olivat Lend-Lease-aseapuna Yhdysvalloista Neuvostoliittoon toimitettuja koneita, Lisunov Li-2 oli Neuvostoliitossa lisenssillä valmistettu yhdysvaltalaisen DC-3-matkustajakoneen pommikoneversio. ADD:llä oli myös kaksi lentorykmenttiä raskaita nelimoottorisia Petljakov Pe-8-pommikoneita. Kokonaiskonekanta vuoden 1944 alussa oli 1 003 konetta, joista 777 lentokunnossa. Miehistöjä oli 865, joista 732 yölentokelpoisia. Lisunov Li-2 oli neuvostoliittolaista valmistetta, mutta perustui DC-3:lle. DC tarkoittaa Douglas Commercial:ia. Iljušin-4 oli neuvostoliittolaista suunnitteluakin.
Hyökkäystä oli suunniteltu jo joulukuusta 1943, ja ensimmäinen suunniteltu hyökkäyspäivä oli 8. tammikuuta, mutta huonot sääolosuhteet olivat lykänneet pommitusten ajankohtaa helmikuulle. Hyökkäykset suunniteltiin tarkkuuspommituksina, jokaisella lentoyhtymällä oli oma maalialueensa. Kohteina oli muun muassa 11 kappaletta sotatarvikevarastoja, 17 sotateollisuuslaitosta ja satamat.
Helsingin hyökkäykseen osallistui enimmillään 929 konetta kolmantena hyökkäysyönä, näistä 896 onnistui pommittamaan. Ensimmäisenä hyökkäysyönä koneita oli 785 (pommittavia 728), ja toisena 406 (383). Pommeja pudotettiin kolmena yönä yhteensä 16 490 kappaletta, 2 604 tonnia. Ensimmäisenä yönä pudotettujen pommien joukossa oli kaksi nelimoottoristen Pe-8-koneiden pudottamaa 5 000 kilon pommia.
Helsingin ilmapuolustus
Hyökkäysten aikana Helsingin ilmapuolustus oli hyvässä kunnossa. Koko ilmatorjunta-aselajin organisaatio ja vastuualueet oli uudistettu kesällä 1942. Puolustusta oli kehitetty voimakkaasti everstiluutnantti Pekka Jokipaltion komennossa maaliskuusta 1943 lähtien: patterit oli ryhmitelty uudestaan ja viestiyhteyksien parantamiseen oli kiinnitetty erityistä huomiota. Ilmatorjunnan keskitetyksi johtokeskukseksi rakennettiin komentokeskus Torni, josta oli suorat viestiyhteydet pattereille. Puolustusta vahvistettiin merkittävästi vielä puoli vuotta ennen ADD:n pommituslentoja. Ilmatorjunnan apuna oli Saksasta ostettuja Freya- ja Würzburg-tutkia sekä Lambda-tulenjohtolaskimia. Radiotiedustelu oli erittäin kehittynyt ja pystyi antamaan aikaisen varoituksen jo pommikoneiden lähtiessä kotikentiltään. Kalusto oli osin hyvin uudenaikaista ja ilmatorjunnan tiheys oli poikkeuksellisen korkea, jopa parempi kuin Moskovan vastaava.
Ilmatorjuntaorganisaatio
Helsingin ilmapuolustuksesta vastasi Ilmatorjuntarykmentti 1 komentajanaan evl Pekka Jokipaltio. Pääkaupunkialue oli jaettu pääilmansuuntien mukaan neljään sektoriin, joissa jokaisessa oli ilmatorjuntapatteristo.
Merkittävimmässä asemassa oli tärkeimmän hyökkäyssuunnan, kaakkoissektorin Rask.It.Psto 1, peitenimeltään Rata Santahaminassa, komentajanaan majuri Pentti Paatero. Koillisen sektorin Rask.It.Psto 4, Lato Viikissä ja Kasa Roihuvuoressa komentajanaan majuri Reino Oksanen tulittivat idästä ja kaakosta lähestyviä viholliskoneita. Käpylän I/It.R 1 Käpy-patteriston komentaja kapteeni Aksel Marte oli hyökkäysten aikaan komennuksella Saksassa, jolloin hänen sijaisinaan olivat majuri C. Ehrnrooth ja luutnantti M. P. Reinikainen. Samalla sektorilla operoi myös Taivas-patteri Taivaskalliolla. Lounaissektorilla oli II/It.R 1 Lauttasaaren eteläkärjen Puisto-patteristossa. Komentajana toimi majuri Kaarlo Seppälä, Vh.Psto/ItR 1 komentaja. Seppälän komennuksessa oli myös muun muassa Paja-patteri Pajakukkulalla. Torjuntakeskus (It.tsto) Torni päällikkönään kapteeni Aake Pesonen oli sijoitettu Helsingin ilmavalvontakeskuksen viereen Korkeavuoren kalliosuojaan.
Osoitteessa Korkeavuorenkatu 26 S on erillinen käyntiovi nykyisin Nuorisoasiainkeskuksen hallinnassa olevaan kalliosuojaan; oven pielessä on kiviseinään upotettuna tulenjohtokeskuksen pronssinen muistolaatta.
Ilmatorjuntakalusto
Kaupungin ilmapuolustuksen perustan muodostivat 70 raskasta ilmatorjuntakanuunaa ja nelisenkymmentä kevyempää ilmatorjunta-asetta, jotka oli asetettu kaupungin ympärille. Tykeistä yhdeksän oli uudenaikaisia saksalaisia 88 ItK 37 RMB-tykkejä, loput olivat 76,2 millimetrin Škoda- ja jo vanhentuneita samankokoisia Canet-tykkejä, talvisodassa saatuja Boforseja, sekä saksalaisilta ostettuja, neuvostoliittolaisia 88 Itk 39/43 ss-sotasaalistykkejä.
Boforseissa ja saksalaisilta saaduissa tykeissä oli jo kellokoneistolla toimiva palopituuskoneisto, Caneteissa ja Škodissa oli vain ns. ruutikanavasytyttimet. RMB:t, Boforsit ja Canetit kestivät rasituksen täyspainoisesti, Škodat ja sotasaalistykit tahtoivat lakkoilla varsinkin kolmantena pommitusyönä, jolloin rasitus oli kovin, mutta tulitus onnistuttiin pitämään yllä läpi hyökkäyksen. Tosin tulitus jouduttiin ajoittain puolittamaan eli neljän kranaatin sulkujen sijaan ammuttiin vain kahden kranaatin puolisulkuja, mutta yllättäen ne tehosivat aivan yhtä hyvin.
Tehokkaaksi kehitetty sulkutuli
Talvisodan kokemusten nojalla oli kehitelty ja harjoiteltu sulkutulimenetelmä, jossa viholliskoneiden eteen ammuttiin vahva keskitys. Kukin sulku käsitti neljä kranaattia kutakin patterin putkea kohti.
Tulella ei pyritty tuhoamaan koneita, vaan koetettiin estää niiden pääsy kohteeseen. Sulku toimi pelotteena, hyökkäyslaivueet eivät halunneet räjähtävien kranaattien keskelle tai räjähdysten valaisemaksi, mikä merkitsi ilmatorjunnan tai yöhävittäjien kohteeksi joutumista. Pelotusvaikutuksen tehostamiseksi ilmatorjuntatykkien kranaatteja muokattiin poraamalla räjähdyspanoksen yläosasta pala pois, ja näin syntynyt tila täytettiin magnesiumin ja alumiinin seoksella kranaatin räjähdyksen valoilmiön voimistamiseksi. Hyökkäävät koneet väistivät sulkua ja joutuivat pois kaupungin päältä valiten maalikseen vähemmän tärkeitä kohteita. Suomessa menetelmän kokeilemisen aloitti 1941 majuri Eino Tuompo, ja kehittelyä jatkoi kapteeni Pentti Paatero sekä hänen jälkeensä kapteeni Aake Pesonen.
Sulut oli laskettu ja harjoiteltu valmiiksi. Sulkukehät ulottuivat kilometrin välein 4–14 kilometrin päähän kaupungin keskustasta. Yhden sulun leveys oli 1–1,5 kilometriä ja korkeus asekantaman rajoissa 6 000–7 400 metriä. Lisäpelottimena käytettiin valonheitinten valokeiloja, joita pyöriteltiin taivaalla. Valokeilaan joutuminen olisi todennäköisesti johtanut viholliskoneen alas ampumiseen.
Suotuisissa olosuhteissa pystyttiin johtopatterien tykeillä ampumaan tutkan avulla myös varsinaista tuhoamis- eli seuranta-ammuntaa.
Tutkat ja yöhävittäjät
pienoiskuva|Ilmatorjunnan tulenjohtotutka Würzburg D, ”Irja”, Tuusulan ilmatorjuntamuseossa Ilmapuolustuksen kannalta tärkeäksi muodostuivat Saksasta hankitut kaksi ilmavalvontatutkaa, m/39 Raijaa (Freya) ja neljä ilmatorjunnan tulenjohtotutkaa, Irjaa (Würzburg). Tutkat paikansivat hyökkäävät koneet ja tehokkailla moderneilla kanuunoilla ammuttu sulkutuli karkotti joukoittain viholliskoneita kääntymään pois kaupungin päältä. Radiotiedustelu havaitsi neuvostoliittolaisten pommikoneiden radioliikenteen jo niiden lähtökentillä ja seurasi radiosuuntimillansa niiden lähestymistä, kunnes saattoivat luovuttaa maalit Raija (Freya) valvontatutkille ja ne puolestaan antoivat maalit Irja (Würzburg) tulenjohtotutkille.
Tutkiin liittyi tehokas laskinlaitteisto Lambda, joka muunsi mittausarvot tykeille ampuma-arvoiksi. Tutkalla ohjattiin myös valonheittimiä. Käytössä oli yhä myös jo vanhentuneita kuulosuunninasemia.
Ensimmäisenä pommitusyönä puolustus oli täysin ilmatorjuntatykistön varassa, sillä Suomella ei ollut yötorjuntaan soveltuvia hävittäjiä. Ensimmäisen pommitusyön jälkeen 6. helmikuuta saksalainen yhteysupseeri kapteeni Kurt Rheindolf pyysi puhelimitse Saksan valtakunnanmarsalkka Hermann Göringiltä yöhävittäjiä ilmatorjunnan tueksi. Saksasta lennettiinkin 12 Messerschmitt Bf 109 G-6 -yöhävittäjää Helsinkiin, koneet saapuivat Malmille 12. helmikuuta. Koneissa oli yöhävittäjätoimintaan soveltuva mittarivarustus, mutta ei tutkia. Lentäjät olivat kuitenkin kokeneita ja yötoimintaan tottuneita.
Sivustatukea antoi Tallinnasta käsin toiminut Junkers Ju-88 -koneita käyttänyt tutkin varustettu yöhävittäjälaivue, joita ohjasi tutkalaiva Togo, mutta näiden koneiden alue jäi Helsingin varsinaisen puolustuksen ulkopuolelle. Merkittävä taustatuki he kuitenkin olivat.
Friedrich Olbricht
Friedrich Olbricht (4. lokakuuta 1888 – 21. heinäkuuta 1944) oli saksalainen jalkaväenkenraali ja heinäkuun 20. päivän salaliiton jäsen.
Helsingin suurpommitukset
Tutkat ja yöhävittäjät
Irja-tutkia on Suomessa säilynyt ainakin kaksi: Tuusulassa Ilmatorjuntamuseossa, jossa on myös tulenjohtolaskin Lambda, ja Tikkakoskella Keski-Suomen ilmailumuseossa. Raija-tutkat ehdittiin antennien osalta romuttaa, mutta itse lähetin/vastaanotin ja maalinseurantalaitteisto ovat nähtävänä Keski-Suomen ilmailumuseossa. Antenneista ei ole sielläkään muuta kuin pari valokuvaa.
Friedrich Olbricht
Olbricht syntyi Leisnigissä Saksissa vuonna 1888. Hän osallistui ensimmäiseen maailmansotaan luutnanttina.
Toisessa maailmansodassa Olbricht otti aluksi osaa Puolan offensiiviin Saksan 24. jalkaväkidivisioonan komentajana. Vuonna 1944 hän oli Saksan Kotiarmeijan huolto-osaston päällikkö ja kotiarmeijan komentajan kenraali Friedrich Frommin apulainen. Hän osallistui heinäkuun 20. päivän salaliittoon. Olbricht tällöin oli kenraali Höpnerin kanssa sotaministeriössä valmiina ottamaan vallan käsiinsä. He eivät tienneet onnistuiko attentaatti Hitleriä vastaan. Lopulta he aloittivat operaation, ja Olbricht pidätti kenraali Frommin. Kun tieto Hitlerin selviämisestä tuli, Fromm sai pidättäjät vaihtamaan puolta ja Olbricht vangittiin. Hänet teloitettiin yhdessä Claus von Stauffenbergin, Werner von Haeftenin ja Albrecht Mertz von Quirnheimin kanssa Bendlerblockin sisäpihalla Berliinissä 21. heinäkuuta 1944.
Helsingin suurpommitukset
Ilmatorjunnan avainhenkilöt
Suhteellisen suuri osa ilmatorjunnan taistelijoista oli nostoväkeä sekä sotilaspoikia. Jokipaltion omintakeinen työtä ja ankaraa kuria vaativa johtamistapa sekä miehistön paikallisuus loi puolustajiin vahvan ryhmähengen.
Ilmatorjunnan tehokasta sulkuammuntaa johti kapteeni Aake Pesonen. Päätulenjohtajan tilannearvio rakentui etupäässä Malmilla ja Kuninkaansaaressa olleiden kaukotutkien, sekä Santahaminassa, Käpylän raviradalla, Viikin Latokartanossa sekä Lauttasaaren Ryssänkärjessä olleiden tulenjohtotutkien varaan. Tutkien ja kuunteluasemien antamien tietojen perusteella Pesonen pystyi suurella kartalla määrittämään kunkin hyökkäysryhmän lentosuunnan ja ohjasi sulkutulen koneiden eteen.
Toimivan asehuollon ansiosta vanhat ja kuluneet Škoda-tykit ja jatkuvasti lakkoilemaan pyrkinyt sotasaaliskalusto pysyivät ampumakunnossa hyökkäyksien aikana. Kaluston kunnossapitoa hoiti aseseppä ja tykkimestari Jorma Sakki. Siviilityöntekijä, insinööri Esko Toivonen varmisti ilmahälytyssireenien toimintakunnon pommitusvaurioista huolimatta ja sen, että ilmavalvonta-aluekeskukseen sijoitettu katuvalaistuksen ja raitiovaunujohtojen virransyötön kauko-ohjaus toimi moitteetta. Valot sammutettiin ja liikenne katkaistiin heti ensivaroituksen tullessa. Puolustuksen avainhenkilöitä oli myös ilmavalvonta-aluekeskuksen päällikkö luutnantti Risto Kavanne.
Väestönsuojelu
Helsingissä oli jo ennen talvisodan syttymistä väestönsuojeluasiat kohtuullisella mallilla. Jo vuonna 1934 kaupunginhallitus oli kehottanut taloyhtiöitä rakentamaan kellareihin tilat joihin talon asukkaat voivat vetäytyä ilmahälytyksen sattuessa. Nämä suojatilat eivät olleet tosin kovinkaan loppuun asti kehitettyjä, vaan normaaleja huoneita, joissa kattoa ja seiniä oli tuettu hirsin ja lankuin mahdollisen pommin iskeytymisen ja siitä seuraavan sortumisvaaran pienentämiseksi. Jokaisessa taloyhtiössä piti myös olla suojeluvalvoja, joka ei saanut kuulua reserviin eikä armeijaan muutenkaan, vaan jonka täytyi kuulua nostoväkeen tai olla yli-ikäinen. Vastaavan tehtävänä oli varmistaa, että kaikki asukkaat menevät asianmukaisesti suojapaikkoihin.
Lisäksi väestönsuojelulla oli oma erityinen iskujoukkonsa, ns. kuolemankomppania, jonka muodosti noin sata parhaiten koulutettua miestä ja naista; heidät lähetettiin pommitusten aikana sinne missä vaara oli suurin, esimerkiksi taloihin joissa pommituksen särkemät kaasujohdot uhkasivat asukkaiden henkeä; käytäntö oli näyttänyt toimivuutensa jo Viipurissa talvisodan suurpommituksissa 10. helmikuuta (Tuhopolttolauantai) ja 18. helmikuuta 1940 (Tuhon sunnuntai), joten sitä jatkettiin.
Ison panoksen kantoi myös Helsingin vakinainen palokunta, nykyinen Pelastuslaitos, sekä vapaaehtoiset palokunnat ja osaltaan myös Hietalahden telakan oma palokunta, jonka ensisijainen vastuualue oli kylläkin itse telakka mutta joka käytännössä huolehti myös ympäröivästä asuinalueesta. Vapaaehtoisten palokuntien panoksen arvoa nostaa entisestään se, että niiden miehitys käsitti sotaan kelpaamattomia ikämiehiä, sotainvalideja sekä juuri ja juuri alle asevelvollisuusiän olevia koulupoikia. Vakinaisen palokunnankin miehet olivat varttuneempaa väkeä, koska hyvin moni nuoremmista oli samoissa tehtävissä etulinjassa.
Isompia kalliosuojia oli kaupungissa vain muutama, mutta jatkosodan aikana niitä oli jo riittävästi. Myös sairaanhoito oli turvattu suhteellisen hyvin. Esimerkiksi lastensairaala oli evakuoitu pois pääkaupunkiseudulta. Muutamien sairaaloiden, ei kylläkään kaikkien, alla oli myös kalliotiloja, joihin potilaat voitiin hälytyksen sattuessa siirtää, ja oli myös olemassa ihan erillinen kalliosairaala Suomen Punaisen Ristin sairaalan, nykyisen Töölön sairaalan, tilojen alla. Sen tilat ovat edelleen olemassa, joskin homevaurioiden takia nykyään tyhjillään.
Ensimmäinen pommitusyö 6.–7. helmikuuta
pienoiskuva|upright|[[Bulevardi (Helsinki)|Bulevardin ja Albertinkadun kulma: Neuvostoliiton suurlähetystö sai osuman ja paloi ensimmäisenä pommitusyönä.]] Ensimmäinen pommitusyö oli tuhoisin. Ensimmäiset pommit putosivat kello 19:23. Noin 350 pommia putosi keskustan alueelle ja noin 2 500 pommia Helsingin ympärille. Kaikki, myös mereen pudotetut, yhteenlaskettuina pommeja oli noin 6 990 kappaletta. Pommitukseen osallistui yhteensä noin 730 puna-armeijan pommikonetta. Pommitus tapahtui kahdessa aallossa, 6. helmikuuta kello 18:51–21:40 ja 7. helmikuuta kello 00:57–04:57.
Ilmatorjunta oli sangen tehokasta olosuhteisiin nähden. Ilmatorjunta ampui 122 sulkua, kevyt ilmatorjunta ampui yhteensä 2 745 laukausta ja raskas ilmatorjunta 7 719 laukausta.
Pommituksessa sai surmansa runsaat sata ja haavoittui noin 300 henkilöä. Rakennuksia tuhoutui tai vaurioitui yli 160 kappaletta. Henkilöuhrien suuri määrä muihin pommituksiin nähden selittyy ehkä osittain sillä, että hyökkäys oli paljon voimakkaampi kuin osattiin odottaa; lisäksi pahana haittana juuri tärkeimmällä eli eteläisellä torjuntasuunnalla oli se, että Santahaminan johtopatterin tulenjohtokone oli sattumoisin korjattavana, joten patteriston täyttä tehoa ei voitu maksimaalisesti hyödyntää. Samoin etupäässä ilmajohtojen varassa olleet puhelinyhteydet katkeilivat johtojen kärsiessä pommituksista; seuraavaan hyökkäykseen mennessä viestintäjohtoja olikin saatu jo vedettyä maakaapeleina ja radiokalustoa oli pystytty saksalaisten avulla oleellisesti parantamaan.
Toinen pommitusyö 16.–17. helmikuuta
Ensimmäisen hyökkäyksen jälkeen kaupungin avuksi saapui saksalainen komennuskunta, 1./JG 302, jonka kalustona oli 12 Messerschmitt Bf 109 G-6 -konetta. Malmin lentokentältä operoiden saksalaishävittäjät ampuivat alas yhteensä neljä viholliskonetta kahden viimeisen hyökkäysyön aikana suomalaisten ilmatorjuntapatteristojen yhteydessä olevien valonheitinten avustamina. Normaali ilmatorjunta pudotti kaksi neuvostokonetta ja ampui 184 sulkua. Eriteltynä raskas ilmatorjunta ampui 12 238 ja kevyt ilmatorjunta puolestaan 5 709 laukausta. Nyt myös Santahaminan tulenjohtokone oli saatu korjattua ja patteristo ampuikin tarkkaa seuranta- eli tuhoamisammuntaa tutkansa avulla.
Toinen muutos sitten ensimmäisen suurpommituksen oli se, että suuri osa kaupungin asukkaista oli poistunut vapaaehtoisesti kaupungista maalle ja kaupunkiin jääneet asukkaat olivat valmistuneet suojautumaan. Tämä pienensi henkilövahinkoja tuntuvasti. Lisäksi Vuosaareen oli pystytetty runsaasti kokkoja, jotka hyökkäyksen alettua sytytettiin palamaan. Täten luotiin vaikutelma, että kaupunki oli idempänä kuin se todellisuudessa olikaan. Tätä tehostettiin vielä sillä, että kaupungin länsiosan valonheittimet pidettiin sammutettuina. Lisäksi Vuosaareen oli sijoitettu erityinen hämäyspatteri ”Pommi” joka tulitti mahdollisimman tiheästi. Tuloksena moni pommikone hyökkäsi autioon Vuosaareen ja pommit pudotettiin metsiin.
Tällä kertaa pommittaneita koneita oli 383 kappaletta. Kaupunkiin, merelle ja kaupungin läheisyyteen pudotettuja pommeja oli yhteensä 4 317 kappaletta. Kaupungin alueelle niistä osui vain noin sata. Ilmahälytys kaupungissa annettiin kello 20:12. Pommitukset tulivat jälleen kahdessa aallossa: 16. helmikuuta kello 20:12–23:10 ja 23:45 eteenpäin jatkuen aina 17. helmikuuta kello 05:49 asti. Ensimmäisessä aallossa pommikoneet pyrkivät keskitettyyn pommitukseen lähestyen Helsinkiä eri suunnista. Toisessa aallossa ADD:n koneet pyrkivät tuhotehtäviin muutaman koneen ryhmissä, lähestyen Helsinkiä idästä. Kuten ensimmäisen pommituksen yhteydessäkin, Helsingin puolustus oli hälytetty. Suomen radiotiedustelu sai tiedon ja varoitti ADD:n lentokoneista tunti ja 40 minuuttia ennen hyökkäyksen alkua. Ilmavalvonta antoi puolestaan varoituksen 49 minuuttia ennen h-hetkeä. Ilmatorjunta sai tutkaansa ensimmäiset koneet 34 minuuttia ennen pommituksen alkua. Tässäkin kohdin Malmille sijoitettu kaukotutka oli avainasemassa.
Kolmas pommitusyö 26.–27. helmikuuta
pienoiskuva|[[Helsingin yliopiston päärakennus kolmannen pommitusyön jälkeen. Turun akatemiasta periytyneet mahonkiovet ja kateederi ynnä muuta irtaimistoa saatiin kannettua ulos palavasta rakennuksesta.]] 26. helmikuuta iltapäivällä havaittiin Helsingin yllä tiedustelukone, mikä enteili hyökkäystä. Vallinnut kirkas sääkään ei tällä kertaa olisi puolustajien eduksi. Taas aikaisimmat havainnot saatiin radiokuuntelulla.
Ensimmäiset venäläiset pommikoneet joutuivat ilmatorjunnan tutkaseurantaan 25 minuuttia ennen pommituksen alkua, noin kello 18:30. Minuuttia myöhemmin yöhävittäjät nousivat ilmaan Malmin kentältä. Muutaman minuutin päästä myös ilmatorjunnalle oli annettu hälytys, ja kaupungissa oli annettu ilmahälytys noin kello 18:45. Ilmatorjuntapatterit alkoivat tulittaa noin kello 18:53 ampuen sulkuja. Kello oli 19:07 ensimmäisten pommien pudotessa kaupungin kamaralle.
Tällä kertaa Helsinkiä oli pommittamassa 896 konetta, jotka pudottivat 5 182 kappaletta pommeja. Helsingin alueelle osui kuitenkin vain 290 pommia. Neuvostokoneita tuhottiin yhdeksän.
Suurpommitusten tuhot
pienoiskuva|300x300px|Saksalaisvalmisteinen raskas ilmatorjuntakanuuna 88 ItK 37 RMB [[Ilmatorjuntamuseo|Ilmatorjuntamuseossa.]] Jälkeenpäin tehtyjen arvioiden mukaan hyökkäyksiin lähteneiden pommikoneiden yhteismäärä oli muutaman kymmenen tarkkuudella samaa luokkaa kuin kuuluisassa Dresdenin pommituksessa noin vuotta myöhemmin, mutta suomalainen torjunta osoittautuikin paljon tehokkaammaksi kuin saksalaisten. Venäläiset koneet olivat lisäksi huomattavasti pienempiä ja kevyemmällä pommilastilla varustettuja kuin länsiliittoutuneiden suuret koneet ja venäläisten lentokuri oli huomattavasti heikompi. Venäläisten käytössä ei ollut – toisin kuin länsiliittoutuneiden – minkäänlaista tutkahäirintää.
Tehokkaan ilmapuolustuksen ansiosta Helsingin pommitusten tuhot jäivät suhteellisen vähäisiksi. Syynä oli, että vain noin sata konetta pääsi sulkutulen ja torjunnan läpi kohteisiinsa, 95 prosenttia koneista väisti sulkuja ja pudotti pomminsa muualle. Läpi päässeistä sadasta koneesta alas ammuttiin 20 pommikonetta.
Kolmessa pommituksessa ihmisiä kuoli yhteensä 146 ja 356 haavoittui. Kuolleista kuusi oli sotilaita. Taloja tuhoutui täysin 109. Sirpalevaurioita tuli noin 300 taloon ja 111 taloa syttyi palamaan. Eräs merkittävimpiä aineellisia tuhoja oli Helsingin yliopiston päärakennukseen tullut pommiosuma, joka tuhosi muun muassa suuren osan lääketieteen historian museon kokoelmista sekä vaurioitti pahasti juhlasalissa ollutta Wäinö Aaltosen veistosta Vapauden jumalatar seppelöi nuoruuden (1940).
Sodan päätyttyä Helsinkiin saapui puolta vuotta pommitusten jälkeen liittoutuneiden valvontakomissio. Komission puheenjohtaja kenraalieversti Andrei Ždanov oli hämmästynyt todetessaan hyökkäysten aiheuttamat vähäiset vauriot kaupungissa. Neuvostoliittolaisilla oli ollut käsitys, että kaupunki oli tuhoutunut ilmahyökkäyksessä pahoin, ja että juuri pommitukset olivat saaneet suomalaiset etsimään rauhaa.
Suurpommitusten säilyneitä jälkiä
Helsingin kaupunki on säilyttänyt muistomerkkeinä useita pommituksessa tulleita sirpalevaurioita. Niitä on muun muassa Kolmen sepän patsaassa sekä J. V. Snellmanin patsaan jalustassa Suomen Pankin edessä.