cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Stu Ungar
Stuart Errol "Stu" Ungar (8. syyskuuta 1953 – 22. marraskuuta 1998, Las Vegas, Nevada) oli yhdysvaltalainen pokeri- ja ginirommiammattilainen. Ungar on ainoa World Series of Pokerin (WSOP) pääturnauksen kolminkertainen voittaja (Johnny Moss voitti myös kolme kertaa, mutta hänet valittiin ensimmäisen kerran ykköseksi pelaajien äänestyksellä, ei turnausta voittamalla). Pahoihin huumeongelmiin ajautunutta ja lopulta 45-vuotiaana kuollutta Stu Ungaria pidetään yleisesti yhtenä kaikkien aikojen parhaista ja monien mielestä parhaana no limit texas hold 'em -pelaajana.
Ginirommiammattilaisena
Stu Ungar voitti ensimmäisen ginirommiturnauksensa 10-vuotiaana vuonna 1963. Vuoteen 1974 mennessä häntä pidettiin yhtenä New Yorkin parhaista pelaajista. Ungar lopetti koulunkäyntinsä keskittyäkseen pelaamiseen ja voitti säännöllisesti turnauksia, joiden voittosummat olivat 10 000 dollaria tai enemmän. Lopulta hän joutui jättämään New Yorkin vedonlyöntivelkojensa takia – ne olivat suuremmat kuin hän pystyi ginirommilla ansaitsemaan. Ungar muutti Miamiin ja sitten vuonna 1976 Las Vegasiin, jossa hän meni naimisiin pitkäaikaisen tyttöystävänsä kanssa. Pariskunnalle syntyi tytär.
Lopulta Ungar menestyi niin hyvin ginirommissa, että vastustajat eivät halunneet pelata turnauksissa, joissa hän oli mukana, ja monet kasinot epäsivät häneltä mukaan pääsyn tästä syystä. Näin Ungar siirtyi pikkuhiljaa pokerin pariin.
Pokeriura
Ungar voitti WSOP:n pääturnauksen peräkkäisinä vuosina 1980 ja 1981. Ensimmäisenä vuonna Ungar voitti lopussa pokerilegenda Doyle Brunsonin ja hänestä tuli siihen asti nuorin WSOP-voittaja. Pääturnauksien lisäksi hän voitti WSOP-rannekkeet 10 000 USD Deuce to Seven Drawsta vuonna 1981 ja 5 000 USD Seven Card Studista vuonna 1983.
Vuosikymmenen lopulla Ungar ajautui pahoihin huumeongelmiin, jotka kärjistyivät vuoden 1990 WSOP:n pääturnauksessa, jonne hänen ystävänsä pokeriammattilainen Billy Baxter oli Ungarin maksanut. WSOP:n kolmantena päivänä liikaa huumeita ottanut Stu Ungar löydettiin tajuttomana hotellihuoneensa lattialta. Ungar oli siihen mennessä voittanut kuitenkin niin paljon pelimerkkejä, että vaikka jakajat ottivat sokkopanokset Ungarin merkeistä pois turnauksen edistyessä, hän sijoittui yhdeksänneksi vaikkei kyennyt pelaamaan turnausta loppuun.
Vuonna 1997 Ungar voitti kolmannen WSOP-mestaruutensa ja jakoi miljoonan dollarin ykköspalkintonsa Baxterin kanssa. Las Vegasin media antoi hänelle lempinimen "The Comeback Kid". Turnausta seuranneiden kuukausien aikana Ungar hävisi kaikki voittorahansa pääosin huumeisiin ja urheiluvedonlyöntiin. Vuonna 1998 Baxter lupautui jälleen maksamaan Ungarin sisään WSOP:n pääturnaukseen, mutta 10 minuuttia ennen pelin alkua Ungar kertoi Baxterille olevansa väsynyt ja haluton pelaamaan.
Kuolema
Seitsemän kuukautta vuoden 1998 WSOP:n jälkeen Ungar löydettiin kuolleena Oasis Motelista Las Vegasissa. Ungarilta löydettiin 800 dollaria rahaa, joka oli kaikki mitä oli jäljellä Baxterin hänelle viikkoa aiemmin antamasta 25 000 dollarin lainasta. Lainalla oli ollut tarkoitus saada Ungar takaisin pelipöytiin. Hän oli kuitenkin hävinnyt suuren osan summasta suurten panosten peleissä Bellagion kasinolla.
Vaikka Ungar voitti urallaan miljoonia dollareita pokerilla (hurjimmat arviot ovat yli 30 miljoonan), hän kuoli varattomana. Ungarin ystävä, pokeriammattilainen Bob Stupak järjesti keräyksen, jolla Ungarille saatiin järjestettyä hautajaiset.
Stu Ungarin elämästä kertova elokuva High Roller: The Stu Ungar Story (alun perin nimellä Stuey) sai ensi-iltansa vuonna 2003. Vuonna 2006 ilmestyi hänestä kertova "Sports Emmy" -palkinnon voittanut TV-dokumentti One of a Kind: The Rise and Fall of Stu Ungar.
The Hendon Mobin tietokannassa Stu Ungarin uran turnausansiot ovat 3,3 miljoonaa dollaria.
Hohe Tauernin kansallispuisto
Hohe Tauernin kansallispuisto (saks. Nationalpark Hohe Tauern) on luonnonsuojelualue Itävallassa. Se on Itävallan vanhin ja laajin kansallispuisto. Puisto käsittää suuren osan Itä-Alppien vuorista, ja se on n. 100 km pitkä itä-länsi-suunnassa ja n. 40 km pohjois-etelä-suunnassa. Kuuluisat Krimmlerin putoukset sijaitsevat puiston läntisimmässä osassa.
Musiikki
pienoiskuva|Jan Mijtens: Luuttua soittava nainen, 1648.
Hohe Tauernin kansallispuisto
Historia
Hohe Tauernin kansallispuisto perustettiin 1981 Glocknerin ja Schobergin vuoriryhmien alueelle Kärntenissä; sen koko oli tuolloin 186 km2. Sitä on laajennettu useaan otteeseen 1980- ja 1990-luvuilla. Viimeisin ja pienin laajennus tapahtui 2011, ja käsitti vain 21 km2 Fleißtalin laaksossa Kärntenissä. Nykyään puiston koko on 1856 km2.
Musiikki
Musiikki eli säveltaide on ihmisen kulttuurille ominainen ääneen perustuva taiteen ja viestinnän muoto.
Hohe Tauernin kansallispuisto
Historia
Suurin osa puiston alueesta, 1212 km2, on kokonaan suojeltua ydinvyöhykettä (saks. Kernzone). Loput 644 km2 muodostavat ulkovyöhykkeen (Außenzone), missä maa- ja metsätalouden harjoittaminen on sallittua. pienoiskuva|Kansallispuiston kartta
Musiikki
Musiikissa on useita ulottuvuuksia, kuten ääni (sävel tai rytmimusiikissa myös hälyääni), rytmi, dynamiikka ja rakenne. Musiikissa voi olla peräkkäin vaihtuvista sävelkorkeuksista muodostuva melodia. Musiikki voi olla pelkin soittimin tuotettua (ilman laulajaa) jolloin sitä kutsutaan instrumentaaliseksi musiikiksi. Musiikki voi olla myös soittimetonta eli ihmisen pelkällä kehollaan tuottamaa, kuten kuorolaulua, a cappella -laulua tai vihellystä. Musiikki etenee aina ajassa ja sillä on tempo eli etenemisnopeus, mutta musiikissa ei välttämättä ole eksplisiittistä rytmisoittimin tai säestyksellä tuotettua rytmiä. Musiikille ei ole olemassa yksiselitteistä määritelmää. Mikä tahansa ääni voi olla musiikkia jos äänen tuottaja on sen sellaiseksi tarkoittanut tai kuulija sen sellaiseksi mieltää. Myös hiljaisuus voidaan tulkita tai tarkoittaa musiikiksi. Populaarimusiikissa on tavallisesti eksplisittinen rummuin tai säestyksellä tuotettu rytmi.
Hohe Tauernin kansallispuisto
Luonto
Puiston pinta-alasta 54% on jäätikköjä, rakkaa, paljaita kallioseinämiä ja varvukkoa, 32% on alppiniittyjä ja laitumia, 9% on metsää, 4% pensaikkoa (leppiä ja vuorimäntyjä), ja 1% vesistöjä. Hohe Tauernin alueella on 322 jäätikköä ja 279 jokea ja puroa, joista 57 saa alkunsa jäätikköjen sulamisvesistä, sekä n. 200 yli 3000 m korkuista vuorenhuippua; korkein näistä on Grossglockner, joka on myös koko Itävallan korkein vuori.
Musiikki
Musiikkia sisältävä taideteos on nimeltään sävellys tai kappale. Mikäli kappale sisältää myös lyriikkaa, on kyseessä laulu. Laulu tai kappale voi tarkoittaa myös suuremman teoksen, kuten oopperan tai musikaalin osaa. Musiikkia käytetään monissa yhdistelmätaiteissa, kuten tanssi- ja teatteri- ja elokuvataiteessa. Laulajan tehtävänä on kuljettaa musiikin melodiaa.
Hohe Tauernin kansallispuisto
Kasvillisuus
Kansallispuistosta tavataan n. 3500 kasvilajia. Tunnetuimpia ovat rauhoitettu alppitähti, ruostealppiruusu ja lehtirikot. Hohe Tauernin alueella on myös vanhoja lehtikuusi- ja sembramäntymetsiä, kuten 600-vuotias Zedlacherin metsä Tirolissa.
Musiikki
Etymologia
Sana musiikki tulee kreikan kielen sanasta μουσική, mūsikē. Mūsikē tekhnē tarkoitti antiikin Kreikassa 'muusain taidetta' eli säveltaiteen ohella myös runoutta ja tanssia.
Hohe Tauernin kansallispuisto
Eläimistö
Hohe Tauernin kansallispuiston alueella on yli 15 000 eläinlajia. Niistä tunnetuimmat ovat partakorppikotka, maakotka, alppivuohi, gemssi ja alppimurmeli. Muita eläinlajeja ovat mm. hanhikorppikotka, vuoripuroissa elävä taimen, kiiruna ja hippiäinen.
Musiikki
Historia
Musiikin alkuperää ei tunneta varmasti. Sen synnyn arvellaan liittyneen puheen kehittymiseen, ja siihen ovat saattaneet vaikuttaa luonnon äänien (kuten lintujen) matkiminen, työliikkeiden rytmi ja ihmisen leikkisä ja seurallinen perusolemus. Musiikki on usein liitetty kulttuurin mytologiaan ja yhdistetty osaksi rituaaleja. Musiikkia on syntynyt jokaisen kulttuurin historiassa, niinpä sitä voidaan verrata yhteiskunnalliselta merkitykseltään puhuttuun kieleen.
Ennen 1700- ja 1800-luvun teollista vallankumousta ja sen jälkeistä globalisaatiota oli jokaisella kulttuurilla omanlaisensa musiikkiperinne. Nykyisin länsimainen musiikki on levinnyt lähes kaikkiin teollistuneisiin maihin ja jonkin verran myös kehitysmaiden urbaaneille seuduille. Samalla se on kuitenkin imenyt vaikutteita muiden kulttuurien musiikista muodostaen uudenlaisia musiikkityylejä.
Koska musiikkiesitys on aikaan sidottu, eikä se kuvataiteesta poiketen pysty säilymään sellaisenaan, on se aiemmin siirretty opettamalla sukupolvelta toiselle. Nuottikirjoituksen keksiminen 1000-luvulla oli mullistus musiikin säilyttämisessä, ja seuraava suuri edistysaskel oli musiikin äänittämisen keksiminen 1800-luvun puolivälissä. Nykyään musiikista pystyykin hyvin yksinkertaisin keinoin nauttimaan kuka tahansa ja missä tahansa.
Musiikin tekeminen
Musiikin luomiseen on olemassa runsaasti erilaisia menetelmiä, jotka ovat kehittyneet muiden oppien ja innovaatioiden mukana. Musiikkia voidaan tehdä yksin tai yhdessä, suunnitelmallisesti tai improvisoiden, ihmisäänellä tai erilaisilla soittimilla. Musiikin tekemiseen liittyy usein sävellysvaihe, jossa musiikki tavalla tai toisella on kirjattu ylös tai tallennettu, jolloin teosta on mahdollista säilyttää. Tietokoneiden yleistyttyä myös niiden merkitys musiikin luomisen ja tallentamisen välineenä on kasvanut.
Säveltäminen
Säveltäminen on prosessina erittäin paljon sidoksissa teostyyppiin. Teoriassa kyseessä on vapaa luova luomisprosessi; Käytännössä kuitenkin eri teostyyppien luomiseksi on vakiintunut musiikin teoriaan ja perinteeseen sidoksissa olevia sääntöjä ja tapoja.
Improvisointi
Improvisointi tarkoittaa esityksen luomista spontaanisti esittämishetkellä. Improvisointi ei kuitenkaan ole sattumanvaraista toimintaa, vaan sen taustalta löytyy usein huippuunsa hiottua teknistä ja taiteellista osaamista.
Länsimaisen musiikin tyyleistä improvisoinnilla on suurin rooli jazz-musiikissa. Aiemmin improvisointi oli tärkeää myös klassisessa musiikissa; monet suuret säveltäjät olivat taitavia improvisoijia, esim. Mozart.
Improvisointi noudattelee yleensä joitakin sääntöjä. Jazzissa ja rockissa improvisointi tehdään usein tietyn sointukulun päälle. Tällöin kulloin alla soiva sointu määrää mitä säveliä tai skaaloja soittaja voi käytännössä käyttää. Improvisointi voi olla myös kollektiivista, jolloin esittäjät tarkkailevat toisiaan ja mukauttavat improvisaationsa sen mukaan, mihin esitys näyttää olevan etenemässä.
Musiikin tekemisen välineitä
Musiikkia voidaan tuottaa ihmisen puhe-elinten avulla (vokaalimusiikki), soittimilla (instrumentaalimusiikki) tai molemmilla tavoilla. Puhdasta vokaalimusiikkia kutsutaan a cappella-musiikiksi.
Vokaalimusiikilla tarkokitetaan yleensä laulua. Myös scat ja äänirunous voidaan luokitella lauluksi, vaikka niissä ei käytetäkään sanoja. Muuta puhe-elimillä tuotettua musiikkia on rap, beatbox ja viheltäminen.
Länsimaisessa musiikissa soittimet luokitellaan äänen tuottamistekniikan perusteella usein viiteen pääkategoriaan, joita ovat kosketinsoittimet, kielisoittimet, aerofonit, lyömäsoittimet ja sähkösoittimet. Curt Sachsin luokittelussa kosketinsoittimia ei kuitenkaan lueta yhtenäiseksi ryhmäksi, vaan esimerkiksi piano kuuluu kordofoneihin, urut taas aerofoneihin.
Vaikutuksia
Musiikki vaikuttaa ihmisiin monella tavalla: se välittää viestejä, aiheuttaa mielihyvää, tukee verbaalisia ja matemaattisia taitoja ja vaikuttaa mielialaan ja vireystilaan. Musiikkia käytetään myös terapian ja kuntoutuksen välineenä.
Aivojen kuvantamismenetelmät ovat näyttäneet, että musiikin kuuntelu aktivoi aivojen mielihyvämekanismeja. Osa tutkijoista on havainnut musiikissa universaaleja mekanismeja, joita voi verrata itkuun. Tällainen musiikki herättää voimakkaita tunteita samalla tavalla kuin itkevän ihmisen näkeminen. Toisten tutkijoiden mukaan musiikin vaikutus riippuu kulttuurista ja opituista yhteyksistä sekä omista mieltymyksistä.
Musiikin lajit
Musiikin laji määräytyy yleensä ensisijaisesti musiikin tyylin mukaan, mutta musiikki lajitellaan usein myös alueen, aikakauden, soitinkokoonpanon ja käyttötarkoituksen mukaan. Musiikki voidaan jakaa karkeasti taidemusiikkiin, populaarimusiikkiin ja kansanmusiikkiin. Kahta ensin mainittua kutsutaan joskus yhteisnimityksellä länsimainen musiikki. Nämä karkeatkin luokittelun rajat ovat kuitenkin häilyviä; myös länsimaissa on omaa kansanmusiikkia, ja toisaalta ns. maailmanmusiikki sekoittaa usein populaarimusiikin ja ei-länsimaisen kansanmusiikin vaikutteita.
Länsimainen taidemusiikki
Länsimainen taidemusiikki eli ns. klassinen musiikki käsittää monimuotoisen ja epäyhtenäisen länsimaisen musiikin perinteen erotuksena esimerkiksi kansanmusiikista ja populaarimusiikista. Nimitys klassinen musiikki (jota ei pidä sekoittaa klassismin musiikkiin) viittasi alun perin Bachista Beethoveniin ulottuvaan aikauteen, mutta on myöhemmässä kielenkäytössä laajentunut tarkoittamaan koko länsimaista taidemusiikkiperinnettä.
Länsimainen taidemusiikki jakautuu eri aikakausiin, jotka ovat antiikki, keskiaika, renessanssi, barokki, galantti, klassismi, romantiikka, 1900-luvun musiikki ja häilyvärajainen nykymusiikki.
Klassisen musiikin alalajeja ovat esityskokoonpanon perusteella luokiteltuna esimerkiksi sinfonia ja kamarimusiikki ja käyttötarkoituksen perusteella kirkkomusiikki ja orkesterimusiikki. Eri taidemuotoja yhdistäviä taidemusiikin lajeja ovat mm. ooppera, musikaali ja baletti.
Populaarimusiikki
Populaarimusiikilla tarkoitetaan yleisesti modernissa kaupunkikulttuurissa syntynyttä viihdemusiikkia, joka ei ole kansanmusiikkia eikä taidemusiikkia, vaan on saanut vaikutteita molemmista. Populaarimusiikki on leimallisesti teollista ja kaupallista ja tavoittelee suurta yleisöä; toisaalta sen kulloinkin uusimmat alalajit ovat usein edustaneet vaihtoehtoisia alakulttuureja ja ottaneet kriittisesti kantaa valtakulttuuriin.
Populaarimusiikin juuret ovat Yhdysvalloissa, yhtäältä valkoihoisten countrymusiikissa, toisaalta afroamerikkalaisessa musiikissa. Populaarimusiikin alagenrejä ovat esimerkiksi pop, rock, metal, soul, folk, blues, jazz, iskelmä ja trance.
Kansanmusiikki ja etnomusiikki
Kansanmusiikiksi kutsutaan esiteollisessa ympäristössä syntynyttä musiikkia, joka on välittynyt sukupolvelta toiselle muistinvaraisesti, ilman nuotinnoksia tai tallennusvälineitä. Kansanmusiikilla ei ole tiedossa olevia yksittäisiä säveltäjiä, vaan se on syntynyt yhteisöllisesti pidemmällä aikavälillä. Näin ollen se on tekijänoikeuksista vapaata musiikkia. Nykyään kansanmusiikin piirteitä yhdistellään runsaasti populaarimusiikkiin, mutta myös aitoa kansanmusiikkia vaalitaan paikallisten kulttuurien ilmentäjänä.
Kansanmusiikki voidaan jaotella eri kansallisuuksien, alueiden ja etnisten ryhmien mukaan suomalaiseen kansanmusiikkiin, Itä-Euroopan juutalaisten kletzmer-musiikkiin jne.
Etnomusiikiksi kutsutaan laajemmin kaikkea ei-länsimaista musiikkia, oli kyse sitten kansanmusiikista tai uudemmasta musiikista, jonka tekijät ovat tiedossa. Etnomusiikkia ja populaarimusiikkia yhdistelevää musiikkia kutsutaan maailmanmusiikiksi.
Musiikin tallennus
Enin osa ihmiskunnan historian aikana käytetystä musiikista on tallennettu vain ihmismuistiin. Nuottikirjoituksen keksiminen mahdollisti sävellysten taltioinnin muotoon, josta sävellystä ennestään tuntematon voi sen lukea ja esittää. Ensimmäinen kone, joka pystyi toistamaan musiikkia, oli Thomas Alva Edisonin vuonna 1877 keksimä fonografi, jossa ääni muutettiin värähtelyn avulla graafiseen muotoon, ja kuuntelemista vasten graafisesta muodosta takaisin ääneksi. Myöhemmin kehitetty gramofoni ja levysoitin noudattavat samaa perusperiaatetta. 1930-luvulla kehitetty magnetofoni eli nauhuri mahdollisti useiden äänitysten teknisen yhdistämisen, teki äänentoistolaitteista aiempaa helpommin mukana kulkevia ja mahdollisti edullisen kotitallennuksen. Nauhuri ei silti syrjäyttänyt levysoitinta, vaan sen teki 1980-luvun lopulla markkinoille tullut, digitaalis-optista tallennusta hyödyntävä CD-levy. Vuosituhannen vaihteen tienoilla digitaalinen tallennus tietokoneelle tai mediasoittimiin on korvannut magnetofonin yksityisen tallennuksen ensisijaisena välineenä. Myös musiikin säveltäminen ja sovittaminen tietokoneen avulla on yleistynyt.
Musiikin levitysmediat
Musiikin tuotteistumisesta huolimatta myös konsertit ovat suosittuja, ja esim. klassista musiikkia esitetään konserteissa yhä perinteisellä tavalla täysakustisesti. Kaikki musiikki ei myöskään ole kaupallista, vaan musiikkia lauletaan ja soitetaan runsaasti harrastemielessä, hyväntekeväisyystarkoituksessa, eettisten päämäärien vuoksi sekä uskonnon harjoittamisen yhteydessä.
Kauvatsanjoki
pienoiskuva|Kauvatsanjoen niskalle on rakennettu pohjapato ja joki jakautuu sen jälkeen kahdeksi kapeaksi myllyuomaksi.
Joen kuvailua
Kauvatsanjoki saa alkunsa Sääksjärvestä ja tyrskähtää heti vanhan sahanlahden jälkeen Sääkskoskeksi. Sääkskoski alkaa Kokemäki–Kiikoinen-tien sillalta ja sen pituus on noin 80 metriä ja putouskorkeus noin 1,4 metriä. Sääkskoski on kaunis ja rehevärantainen koski rantametsän siimeksessä. Koskessa on kaksi pitkänomaisen saaren erottamaa pääuomaa, joista alavirtaan katsottuna vasemmanpuoleinen jakautuu pienen saaren molemmin puolin vielä kahdeksi uomaksi, joista toinen on aikanaan toiminut myllyn tulovesikanavana.
Lohennenä on pieni ja kaunis, mutta osittain perattu koskipaikka, joka sijaitsee Sääkskoskesta pari sataa metriä alavirtaan. Koskesta saatetaan käyttää myös nimitystä Toivosenkoski. Uoman keskellä on puustoinen saari, jonka yläpuolelle järvikorte muodostaa laajan ja tiheän kasvuston keskelle uomaa. Saareen nähden koski sijaitsee sen sivuilla ja alapuolella. Koskialueen pituus on noin 70 metriä. Ylävirrasta katsoen oikeanpuoleinen uoma on perattu raskaalla kauhalla, mutta pohja on edelleen kivikkoinen. Perkauskivikko on nostettu maalle uoman länsipuolelle sekä kasattu saaren rantaan. Vasemmanpuoleinen uoma on myös perattu, mutta kevyemmin kuin toinen uoma, sillä kivikkoa on edelleen paljon jäljellä ja myös uomassa on isoja kiviä. Saaren alareunan tasalla on koko uoman levyinen kivinen matala putous. Saaren alapuolella uoman oikeassa reunassa on mahdollisesti perkauskivikosta muodostunut kasauma, jonka oikealla puolella virtaa pieni kivikkoinen uoma.
Noin 2,5 kilometriä luusuasta yhtyy jokeen vasemmalta Kuoppalanjoki, joka on 2,9 kilometriä pitkä ja sen valuma-alue on 29 km². Se on Lievijärven laskujoki. Lievijärveä säännöstellään luusuassa olevan patorakennelman avulla ja koko Kuoppalanjoken vettä käytetään erilaisten lampareiden ja altaiden täyttämiseen. Lievijärveen laskee Pätkystenoja, joka on Pätkysjärven laskuoja. Myös Aurajärven virtaamasta ainakin osa päättyy Lievijärveen Jyränlahteen laskevan ojan kautta. Nämä järvet ovatkin Sääksjärven lisäksi ainoat järvet, jotka laskevat suoraan Kauvatsanjokeen.
Joki kulkee vehmaassa metsämaisemassa hieman yli kilometrin matkan Sääkskoskesta alavirtaan. Laajat peltovainiot reunustavat Kauvatsanjokea koko loppumatkan Puurijärvelle saakka.
Lievikoski sijaitsee noin neljä kilometriä Sääkskoskesta alavirtaan. Lievikoskessa on kolme haaraa, alavirtaan katsoen oikeanpuoleinen pikku-uoma, keskimmäinen pääväylä ja vasemmanpuolinen ns. Marttilan myllyhaara. Sekä pääväylässä että myllyhaarassa on toiminut vesimyllyjä, joista pääväylän myllyä ei enää ole ja myllyhaaran myllykin on ilmeisesti rappeutunut ja pois käytöstä. Lievikoskessa on puinen neulapato. Padotusoikeus on annettu vesivoiman hyväksikäyttämiseksi. Muina aikoina padon tulee olla avattuna. Kosken vesivoimaa ei hyödynnetä, mutta neulapato on tästä huolimatta paikoillaan. Padon sivuilla on aukot ja sen päällä kulkee vanha puusilta. Padon alapuolella on vanha kivisilta, jossa on kolme virta-aukkoa. Alavirtaan oikeanpuoleisin pikkuhaara on ilmeisesti enimmän osan aikaa täysin kuivilla. Keskimmäinen pääväylä on perinpohjaisesti ruopattu koko kosken pituudelta (noin 100 m) ja vesi virtaa uomassa kuin ränniä pitkin. Perkauskivikkoa on pitkin kosken rantaa varsinkin uoman alapäässä valtavana noin viisi metriä leveänä röykkiöaumana. Koskikivikkoa on jäljellä hieman uoman keskivaiheilla rannan tuntumassa. Kosken pohja ja rannat ovat kiviset. Oikeanpuoleisin uoma on kivikkoinen pieni uoma. Lievikoskea ympäröivät pieteetillä säilytetyt rakennukset ja kauniit puutarhat.
Lievikosken jälkeen joki rauhoittuu peltojen poikki vaeltavaksi virraksi, joka ohittaa vehreässä uomassaan Yttilän kirkonkylän ja Rutunan vanhan kirkonpaikan päätyen Puurijärveen. Ala-Kauvatsanjoki kulkee suomaisemassa.
Kauvatsanjoen valuma-alueella ei ole merkittäviä teollisuuslaitoksia; tärkeimmät vesistökuormittajat ovat maa- ja metsätalous.
pienoiskuva|Kauvatsanjoen toinen kapea uoma Sääkskoskessa.
Melontaa
Järvi on osa Kymmenen joen ja kymmenen järven melontareittiä, joka alkaa Kauvatsanjoen vesistön latvoilta ja kulkee Suodenniemen, Jaaran kautta Sääksjärvelle ja vielä alas Puurijärvelle.
Historia
Sääkskoskella on toiminut myllyjä 1500-luvulta. Sääkskosken saha aloitti toimintansa 1700-luvulla. Sen rakentaminen aloitettiin vuonna 1756, ja privilegikirjan se sai vuonna 1757, ja sahaus oli aloitettu jo hieman aiemmin. Kaksi vuotta myöhemmin Poriin oli rahdattu neljän vuoden luvallista sahausta vastaava määrä lautoja. Saha toi työtä ja rahaa, mutta myös rasitti ympäristöä. Vuonna 1769 talonpojat valittivat, että "sahan tuhannet tukit ja sahausjätteet peittivät veden usean peninkulman alalta, saastuttivat sen ja estivät lohen ja siian nousun". Jo 1780-luvulla Lievikosken ja Kuoppakosken kylien isonjaon yhteydessä todettiin sahan melkoisesti harventaneen alueen metsiä. Jaakko Bremerin perukirjassa vuonna 1786 mainittiin, että Kotkan tilalla, johon kuului suuri osa Sääksjärven pohjoispuolen alueista, oli metsiä jäljellä enää kotitarpeiksi, ja hänen muilla tiloillaan Kauvatsan alueella tuskin senkään vertaa. Moni ympäristön tila joutui sahan omistukseen, ja niiden torpparit ja lampuodit joutuivat tekemään päivätöitä sahalla. Saha oli osakeyhtiömuotoinen, mutta vuonna 1777 kauppias Jaakko Bremer sai haltuunsa koko sahan. Nykyiset kauniisti entisöidyt rakennukset ovat kuuluneet sahaan, mutta ovat nyt yksityiskäytössä.
Lievikoskella joen alemmalla juoksulla on toiminut Marttilan saha.
Mikroaaltouuni
thumb|Mikroaaltouuni thumb|[[Fiskars (yritys)|Fiskarsin mikroaaltouuni vuodelta 1965.]] Mikroaaltouuni on kodinkone, jolla lämmitetään ruokia ja juomia mikroaaltojen avulla. Mikroaaltouunista käytetään myös nimityksiä mikrouuni ja mikro. Tutkimusten mukaan mikroaaltouuni voi olla ravintoaineiden säilymisen kannalta paras kypsennysvaihtoehto lyhytkestoiseen kypsennykseen.
Historia
Raytheon jätti patenttihakemuksen mikroaaltouunin toimintaperiaatteesta, ja ensimmäinen mikroaaltouuni valmistettiin 1947. Se oli 1,8 metriä korkea, painoi 340 kg ja siinä oli vesijäähdytys. Teholtaan se oli 3 000 wattia, eli noin kolme kertaa niin tehokas kuin nykyiset mikroaaltouunit. Ensimmäinen kaupallinen malli esiteltiin vuonna 1954. Malli oli teholtaan 1 600 wattia ja maksoi 2 000–3 000 dollaria, tosin ensimmäiset mallit eivät olleet kovin suosittuja. Vuonna 1965 Raytheon osti yhtiön, Amanan, joka lanseerasi ensimmäisen suositun 495 dollarin hintaisen kotimallin vuonna 1967.
Suomen markkinoille mikroaaltouuni tuli 1960-luvulla. Ne yleistyivät kuitenkin vasta 1980-luvun loppupuolella.
Toiminta
thumb|Halkaistu magnetroni. Mikroaaltouunissa oleva magnetroni synnyttää mikroaaltoja eli sähkömagneettista säteilyä, jonka taajuus on yleensä 2,45 GHz. Tästä syntyy suuritaajuinen sähkömagneettinen kenttä.
Mikroaaltouuni kuumentaa vain sellaisia ruokia ja aineita, jotka sisältävät polaarisia molekyylejä. Vesi on esimerkki tällaisesta aineesta.
Mikroaaltouunin lämmittävä vaikutus perustuu dielektriseen kuumennukseen. Ruoan sisältämä vesi kuumenee sen vuoksi, että veden molekyylit ovat kuin pieniä antenneja, jotka kääntyvät kohti mikroaaltokenttää. Vesimolekyylin positiivisesti varautuneet hiukkaset siirtyvät hiukan mikroaaltokentän suuntaan ja negatiivisesti varautuneet vastakkaiseen suuntaan. Kun kentän suunta vaihtuu, molekyylit kääntyvät toiseen suuntaan. Edestakaisen kääntyilyn aikaansaama liike kuumentaa vesimolekyylit.
Suuritaajuinen sähkömagneettinen kenttä vaimenee nopeasti polaarisessa aineessa eikä tunkeudu kovin syvälle lämmitettävään materiaan. Tämän vuoksi ruoka lämpiää ensiksi läheltä annoksen pintaa, josta lämpö vähitellen johtuu ruoka-annoksen keskelle. Siksi mikroruoan saa lämpiämään tasaisemmin järjestämällä sen astialle renkaan muotoon.
Jäisessä ruoassa sekä vesimolekyylien liikkuvuus, että ruoan lämmönjohtavuus huononevat, jolloin mikroaaltokenttä lämmittää sitä huonosti. Mikroaaltokentän absorptio kuitenkin sulattaa jäätä pinnasta alkaen. Tämän vuoksi pakasteiden sulatus suoritetaan pienellä teholla, jolloin lämmön johtumiselle ja tasaantumiselle jää riittävästi aikaa sulattaa pakaste läpikotaisin.
Hyvin johtavassa materiaalissa, kuten alumiinifoliossa tai metalliastiassa, sähkömagneettinen kenttä indusoi pyörrevirtoja, jotka voivat aiheuttaa mikroaaltouuniin valokaarina näkyviä sähkönpurkauksia. Siksi mikroruokaa ei lämmitetä metallipakkauksissa.
Mikroaaltouunin sisätila on Faradayn häkki, mikä estää mikroaaltoja pääsemästä uunin ulkopuolelle. Mikäli uunin luukussa on ikkuna, siinä on oltava myös sähköä johtava verkko, jonka pienikokoinen rei'itys päästää lävitseen näkyvän valon, mutta estää aallonpituudeltaan noin 12 cm mikroaaltojen karkaamisen.
Turvallisuusriskit
Mikroaaltouunissa ilman lasisauvaa kuumennettu vesi saattaa räjähtää kupista kasvoille aiheuttaen palovammoja.
Vilho Timonen
Vilho Timonen (28. maaliskuuta 1904 Luusalmi, Uhtua, Vienan Karjala – 20. tammikuuta 1977 Nurmijärvi) oli vienankarjalaista syntyperää oleva suomalainen opettaja, joka oli aktiivi karjalaisten asioiden puolestapuhuja.
Vilho Timonen toimi kansakoulunopettajana karjalaisten asumisalueilla. Vuosina 1928-1931 Suojärvellä, 1931-1939 Harlussa ja 1939-1967 Lappeenrannassa Kaukaan kansakoulussa. Vuosina 1955-1967 hän toimi koulunjohtajana. Eläköidyttyään hän muutti asumaan Keravalle.
Suomessa ollessaan Timonen ajoi kotiseutunsa Vienan Karjalan asiaa jo opiskeluaikana toimien Jyväskylän seminaarin karjalaisseuran puheenjohtajana. Työuransa aikana 1930-luvulla hän oli mukana karjalaisissa kulttuurijärjestöissä. Hän oli myös Akateemisen Karjala-Seuran (AKS) jäsen.
Erno Lehtinen
thumb|Erno Lehtinen (2013)
Erno August Lehtinen (s. 25. heinäkuuta 1950 Turku ) on suomalainen kasvatustieteilijä ja akatemiaprofessori (2010-2014). Lehtisen tutkimustyö on keskittynyt oppimisen ja motivaation tutkimiseen erilaisissa oppimisympäristöissä. Erityisesti Lehtinen on tutkinut matematiikan oppimista, tietotekniikan opetuskäyttöä sekä asiantuntijuuden kehittymistä verkostoituneissa toimintaympäristöissä.
Ennen akateemista uraa Lehtinen toimi nuorisopolitiikassa. Hän toimi vuosina 1971–1973 Teiniliiton sosiaalidemokraattisena puheenjohtajana.
Elämäkerta
Suomeen palattuaan Lehtinen työskenteli jonkin aikaa apulaisprofessorina Turun yliopistossa, josta hän siirtyi Joensuun yliopistoon hoitamaan määräaikaista viisivuotista kasvatustieteen professuuria vuonna 1988. Kasvatustieteiden tiedekunta oli määritellyt professuurin alaksi "kasvatustiede, erityisesti tietotekniikan opetuskäytön ja oppimisteorian tutkimus" , jota tehtävää hoitamaan siis valittiin Erno Lehtinen. Määräaikaisen professuurin lisäksi Joensuun yliopistoon päätettiin perustaa määräaikainen tutkimuslaitos, joka sai nimekseen ”Tietotekniikan opetuskäytön tutkimus- ja kehittämisyksikkö”. Tämä laitos tultiin myöhemmin tuntemaan nimellä TOTY.
Erno Lehtisen johtaman TOTYn tavoitteena oli alusta asti tarjota opiskelijoille kansainvälisesti suuntautunut jatkokoulutusympäristö, jossa jatko-opiskelijat joutuivat käytännössä päivittäin tekemisiin ulkomaisten tutkijoiden kanssa. Erno Lehtisen johtama TOTY oli edelläkävijä, jossa väitelleet Sanna Järvelä, Päivi Häkkinen ja Jarmo Levonen jatkavat saman aihepiirin tutkimusta nykyään omissa tutkimusryhmissään. Kansainvälisyyttä kuvaa mm. se, että Erno Lehtinen toimi elokuussa 1991 Turussa järjestetyssä EARLI:n opetuksen ja oppimisen konferenssissa konferenssin presidenttinä ja kansainvälisen ohjelmatoimikunnan puheenjohtajana.
Vuonna 1994 Lehtinen lähti vuodeksi Yhdysvaltoihin vierailevaksi tutkijaksi Pittsburgin yliopiston "Learning Research and Development Center" ryhmään. Palattuaan kotimaahan Lehtinen otti vastaan Turun yliopiston aikuiskasvatustieteen professuurin. Vuonna 1996 Erno Lehtinen vaihtoi Turun yliopiston sisällä aikuiskasvatustieteestä uuteen määräaikaiseen kasvatustieteen professuuriin, jonka alaksi oli määritelty: "oppimisteoriat, oppimisympäristöt ja koulutusteknologia". Professuurin sijoituspaikkana oli koulutusteknologian yksikkö. Vuonna 1998 Lehtinen nimitettiin pysyvään kasvatustieteen professuuriin, sijoituspaikkana opettajankoulutuslaitos. Viran vastaanotettuaan Lehtinen aloitti välittömästi kasvatustieteiden tiedekunnan dekaanina (1998-2000).
Erno Lehtisen johdolla maahamme perustettiin vuonna 2002 Oppimisympäristöjen monitieteinen tutkijakoulu, jonka tieteellisenä johtajana hän toimii edelleen. Tutkijakoulun toimintaa rahoittavat Suomen Akatemia ja Opetusministeriö. Oppimisympäristöjen tutkijakoulun perustamisen jälkeen Lehtinen aloitti myös Turun yliopiston vararehtorina jossa hän toimi aina vuoteen 2009 saakka. Erno Lehtinen kävi kesken rehtorikautensa pitkällä ulkomaanvierailulla. Hän työskenteli keväällä 2006 vierailevana professorina Simon Fraser yliopistossa Kanadassa (tammi-helmikuu), Regensburgin yliopistossa Saksassa (maalis-huhtikuu) ja Max Planc instituutissa Berliinissä (touko-kesäkuu).
Erno Lehtisen kansainvälisyyttä kuvastaa hyvin se, että Göteborgin yliopiston kasvatustieteiden professori Roger Saljö on toiminut Finland Distinguished Professorina (FiDiPro) vuodesta 2007 lähtien. Saljö on mukana Erno Lehtisen vetämässä oppimisympäristöjä tutkivassa ohjelmassa.
FiDiPro-rahoituksen päätyttyä vuonna 2010 Lehtinen nimitettiin viisivuotiseen akatemiaprofessorin virkaan.
Mimmi Mustakallio
Raija Tuula (Mimmi) Mustakallio (20. tammikuuta 1945 Pyhäjoki – 2. syyskuuta 2002 Helsinki) oli suomalainen trubaduuri.
Mimmi löydettiin 1960-luvulla hänen ilmoittautuessaan vapaaehtoisena yleisön joukosta korvaamaan sairastunutta artistia televisio-ohjelmassa. Hän teki kaksi omaa singleä, ”Varkaat, kulkurit” / ”Sydämeni on viulu” ja ”Borriquito” / ”Menina”. Hänen esittämänsä kappaleet esiintyvät useilla karaoke- ja toiveiskelmäkokoelmilla sekä laulukilpailujen esityskappaleina.
Näyttelijä Minttu Mustakallio on hänen tyttärensä  ja keihäänheittäjä Arja Mustakallio hänen siskonsa.
V. Rantanen ja Teräksen varjo
V. Rantanen ja Teräksen varjo on samannimisen kokoonpanon EP, joka julkaistiin 10. joulukuuta 2021. EP sisältää neljä Viljo Rantasen Teräsbetonille säveltämästä kappaleesta, jotka eivät päätyneet levylle. Kappaleeseen ”Selkä” on tehty musiikkivideo.
Turpahihna
thumb|Turpahihna irrallaan suitsista
Turpahihna (myös kuonohihna tai epämuodollisesti turparemmi) on hevosilla käytettävien suitsien osa, joka sovitetaan hevosen kuonon ympärille kuolaimen ylä- tai alapuolelle (eli suupielestä hevosen silmiin päin tai suupielen ja sierainten väliin). Turpahihnan tehtävänä on estää hevosta aukomasta suutaan liikaa ja siten helpottaa hevosen ohjaamista. Täysin välttämätön varuste turpahihna ei kuitenkaan ole, ja varsinkin lännensuitsista se usein puuttuu. Usein turpahihnaa käytetään liian tiukalla, sen ei ole tarkoitus pitää hevosen suuta kiinni, vaan estää sitä avaamasta suutaan liikaa.
Turpahihna on usein suitsien muista osista lähes irrallaan eli sillä on oma ohut hevosen korvien takaa kiertävä hihnansa, joka pujotetaan otsahihnan päissä olevien lenkkien läpi. Tällainen turpahihna on helppo irrottaa suitsista ja jättää kokonaan pois tai vaihtaa toisenlaiseen. Joissakin suitsityypeissä turpahihna kuitenkin kiinnittyy samoihin poskihihnoihin kuin kuolain ja on siis kiinteä osa suitsia. Turpahihnan kireys ja niskalenkin pituus ovat säädettävissä soljilla.
Englantilainen turpahihna
Englantilainen turpahihna (myös "tavallinen turpahihna") on yleisin ratsusuitsien turpahihnatyyppi: leveä hihna, joka kulkee hevosen turvan ympäri kuolaimen yläpuolelta. Siihen voidaan kiinnittää kuonon päällä nahkalenkillä ohuempi kuolaimen alta kulkeva alaturpahihna, jolloin yleensä puhutaan kaksoisturpahihnasta tai aachen-turpahihnasta. Alaturpahihna tehostaa hevosen suun kiinni pitämistä sekä pitää kuolaimen vakaammin paikallaan. Kankisuitsien kanssa käytetään aina englantilaista turpahihnaa ilman alaturpahihnaa.
Englantilainen turpahihna on etenkin kouluratsastuksessa nykyisin usein pullback-turpahihna eli helppo tietynlaisen mekanismin avulla kiinnittää niin tiukalle, että hevosen on vaikea aukoa suutaan. Tiukka turpahihna kuitenkin myös estää hevosta rentouttamasta alaleukaansa ja saattaa puristaa sen posket kivuliaasti hampaita vasten. Pullback-turpahihnassa voi olla myös alaturpahihna.
Englantilainen turpahihna on ainut turpahihnatyyppi, jota voi käyttää kiinteän martingaalin kanssa. Muut turpahihnat välittävät martingaalin aiheuttamat nykäisyt kuonolla alemmas ja voivat jopa murtaa kuonopiin. Eri periaatteella toimivan juoksevan martingaalin kanssa voi käyttää muunkinlaisia turpahihnoja.
Hannoverilainen turpahihna
Hannoverilaisen turpahihnan eli remonttiturpahihnan näkee usein vanhoissa ratsastuskuvissa sekä nykyisin shetlanninponeilla. Se kulkee kuolaimen alapuolelta, noin kolme sormenleveyttä sierainten yläpuolelta. Se on hieman englantilaista turpahihnaa vahvempi vaikutukseltaan ja lisäksi rajoittaa jonkin verran hengitysteiden (sierainten) toimintaa, minkä vuoksi sitä ei pidä käyttää esimerkiksi maastoesteratsastuksessa tai muuten reippaasti laukattaessa tai kovassa rasituksessa. Väärälle kohdalle tai liian tiukalle asetettu hannoverilainen turpahihna vooi vahingoittaa vakavasti hevosen turvan pehmytkudosta.
Nuorten ja muuten ratsukoulutuksen alkuvaiheessa olevien hevosten (eli vanhahtavasti "remonttien") kanssa hannoverilaisesta turpahihnasta saattaa olla apua, jos hevonen nostaa helposti kielensä kuolaimen päälle väistääkseen kuolaimen vaikutusta. Tällöin kuolain voidaan nostaa hieman normaalia ylemmäs ja sulkea suu hannoverilaisella turpahihnalla, jolloin hevonen ei voi siirtää kieltään kuolaimen päälle. Hannoverilaista kuonohihnaa saatetaan myös käyttää koulutuksen alkuvaiheessa tällaisten tapojen syntymisen estämiseksi alun alkaenkin. Turpahihna estää hevosta avaamasta suutaan, mutta se ei purista hevosen takahampaita yhteen, kuten meksikolainen turpahihna.
Islantilainen turpahihna muistuttaa hyvin pitkälti hannoverilaista, mutta se on yksinkertaisempi.
Meksikolainen turpahihna
Meksikolainen turpahihna (myös ristiturpahihna) muodostaa kahdeksikon, joka menee ristiin hevosen kuonon päällä pyöreän kappaleen kautta. Se on melko vahva turpahihna, joka pitää hevosen suun tehokkaasti kiinni ja tehostaa kuolaimen vaikutusta. Se jättää kuitenkin hevosen hengitystiet avoimiksi ja sopii siis kovaan rasitukseen, erityisesti kenttäratsastukseen ja laukkahevosille. Turpahihna on erityisen voimakas eikä sovi kaikille hevosille, sillä se rajoittaa hevosen leuan liikkeitä puristaen hampaat takaa asti yhteen.
Varustekauppiaat myyvät usein suitsia, joissa on meksikolainen turpahihna, nimellä "meksikolaiset suitset".
Muunlaisia turpahihnoja
Kaariturpahihna (myös bügel-turpahihna) koostuu kahdesta hevosen poskia vasten kuolainrenkaan yli asettuvasta metallikaaresta, joiden keskikohtaan kiinnittyy hevosen kuonon yli kulkeva hihna ja molempiin päihin hihnat, jotka kulkevat hevosen leuan alta. Tämäntyyppistä turpahihnaa käytetään erityisen paljon islanninhevosilla. Kaariturpahihna muistuttaa vaikutukseltaan meksikolaista turpahihnaa, mutta lisäksi metallikaaret estävät hevosta liikuttamasta leukojaan sivusuunnassa. Se pitää turpahihnan vaikutuksen irrallaan kuolaimesta, mutta sen käyttöä arvostellaan muun muassa voimakkaan vaikutuksen vuoksi sekä siksi, että metallikaaret saattavat painaa hevosen poskia kivuliaasti hampaita vasten. Jos hevonen liikuttaa ratsastaessa leukojaan sivusuunnassa, tähän on yleensä jonkinlainen fyysinen syy, johon suositellaan ratkaisuksi ennemmin eläinlääkärin ja hevoshammaslääkärin kanssa neuvottelua ja ratsastuksen perusasioihin palaamista kuin sivuttaisliikkeen estämistä tällä tavoin.
Worcester-turpahihna on eräänlainen kaksoisturpahihnan muunnelma, jossa englantilaiseen turpahihnaan kiinnittyvä "alaturpahihna" ei kuljekaan kuolaimen edestä hevosen leuan ali vaan kiinnittyy molemmin puolin kuolainrenkaisiin. Kineton-turpahihnan tavoin se välittää ohjasotteiden vaikutusta jonkin verran, joskin lievemmin, hevosen kuonolle. Lisäksi se nostaa kuolainta normaalia ylemmäs suussa, pitää sen vakaammin paikoillaan ja saattaa estää hevosta nostamasta kieltään kuolaimen päälle. Varsinaisten worcester-turpahihnojen, joissa on nimenomaan kuolainrenkaisiin kiinnitettäväksi tarkoitettu alahihna, ohella näkee esimerkiksi Suomessa kaksoisturpahihnan kotitekoisia muunnelmia joissa kaksoisturpahihnan normaali alaturpahihna pujotetaan toimimaan samalla tavoin.
Kuonohihnat ratsastuksen eri lajeissa
Kouluratsastuksessa käytetään varsinkin pikkukilpailuja korkeammilla tasoilla lähes pelkästään englantilaista turpahihnaa, joskin nivelsuitsituksen kanssa ovat sallittuja myös muunlaiset turpahihnat. Kaksoisturpahihna ja meksikolainen turpahihna ovat yleisiä este- ja kenttäratsastuksessa.
Lännenratsastuksessa on usein käytössä myös niin kutsuttuja lännensuitsia, joissa ei ole turpahihnaa lainkaan. Kuolaimettomiin bosal hackamore -suitsiin kuuluu kuonon ympäri kulkeva lenkki, joka ei kuitenkaan ole varsinainen turpahihna.
Turun yliopiston eläinmuseo
Turun yliopiston eläinmuseo on Turussa sijaitseva luonnontieteellinen museo. Se on osa Turun yliopiston matemaattis-luonnontieteelliseen tiedekuntaan kuuluvaa biodiversiteettiyksikköä. Museon kokoelmat koostuvat sekä tutkimukseen tarkoitetuista tieteellisistä kokoelmista että opinto- ja yleisökokoelmista.
Perustana museon kokoelmien keräämisessä olivat Turun Suomalaisen Yliopistoseuran vuosina 1920–1921 hankkimat hyönteis- ja lintukokoelmat. Näihin kokoelmiin kuuluivat muun muassa Sahlbergin suvulta hankitut laajat, noin 200 000 yksilöä ja 25–30 tuhatta lajia käsittäneet hyönteiskokoelmat, joita olivat keränneet luonnontieteilijät Carl Reinhold, Reinhold Ferdinand ja Johan Reinhold Sahlberg.
Tieteelliset kokoelmat ja tutkimustoiminta
Museon luonnontieteellisiin kokoelmiin on tallennettu lähes 4 miljoonaa näytettä. Näistä suuri osa on selkärangattomia. Lisäksi museolla säilytetään runsaasti sellaisia näytteitä joita ei toistaiseksi ole liitetty kokoelmiin.
Selkärangattomien kokoelma sisältää muun muassa yli 200 vuotta vanhat Sahlbergin suvun kuoriaiskokoelmat, maailmanlaajuisia hämähäkki- ja maaperäeläinkokoelmia, ja runsaat trooppisten loispistiäisten kokoelmat. Suuri osa on peräisin alueilta joiden tuntemus on vielä hyvin vähäistä: kokoelmat sisältävät tuhansia tieteellisiä eläinnäytteitä esimerkiksi Alaskasta, Amazoniasta, Afrikan itäpuolella sijaitsevilta Seychellien saarilta, Kanadan arktisilta alueilta, Siperiasta, Tyynen valtameren saarilta, Vietnamista ja Välimereltä. Näytteiden pohjalta on kuvattu runsaasti tieteelle uusia eläinlajeja.
Sahlbergin kokoelmat ovat harvoja Turun palosta (1827) selvinneitä näytteitä. Palossa tuhoutui suurin osa 1700-luvulla ja 1800-luvun lopulla kerätystä Suomen kansalliskokoelmasta. Ylioppilaat onnistuivat pelastamaan muutaman Salhbergin hyönteiskaapin, joita säilytetään nykyään museolla.
Selkärankaiskokoelmat painottuvat pääasiassa kotimaisiin lajeihin, varsinkin linnustoon. Niitä on muun muassa käytetty tutkimaan rusakoiden leviämistä Varsinais-Suomeen 1920-luvulla. Kokoelmiin kuuluu myös joitain trooppisia selkärankaisia.
Museon tutkimus painottuu eläinten taksonomiaan, systematiikkaan ja eliömaantieteeseen. Kirjoitushetkellä (2016) museolla tutkitaan muun muassa puutiaisten levinneisyyttä Suomessa, Amazonian ja Afrikan sademetsien pistiäislajistoa, ja Venäjän Kaukoidän hämähäkkilajistoa. Tutkimusta tehdään sekä maastossa uusia näytteitä keräten, että mikroskoopin alla tai molekyylilaboratoriossa kokoelmiin jo kuuluvilla näytteillä.
Opetus- ja yleisökokoelmat
Museon opetus- ja yleisökokoelmat sisältävät pääosan kotimaisista nisäkkäistä, linnuista, matelijoista ja sammakkoeläimistä sekä kaloista. Opetus- ja yleisökokoelmiin kuuluu myös kattava kokoelma kotimaisia hyönteisiä ja jonkin verran trooppisia eläimiä.
Dyson (yhtiö)
pienoiskuva|Dysonin pölypussiton pölynimuri DC07. Dyson Ltd on vuonna 1992 James Dysonin perustama brittiläinen teknologiayhtiö, joka suunnittelee ja valmistaa pölynimureita, käsienkuivaimia sekä lavattomia tuulettimia ja lämmittimiä. Sen tuotteita myydään yli 50 maassa, ja sillä on yli 3 100 työntekijää eri puolilla maailmaa. Dysonin perustaja James Dyson valmisti DC01-imuristaan 5 127 prototyyppiä työpajassaan talonsa takana ennen kuin hyväksyi sen toimivaksi tuotteeksi ja lanseerasi sen markkinoille.
Sykloniteknologia
Dyson-pölynimurit käyttävät sykloniteknologiaa pölyn ja muiden hiukkasten erottamiseen ilmavirrasta. Likainen ilma imetään kartiomaiseen, sykloniksi kutsuttavaan säiliöön, missä se joutuu voimakkaaseen ilmapyörteeseen. Keskipakoisvoima heittää hiukkaset ulos ilmavirrasta säiliön seinille, josta ne putoavat pölysäiliöön. Pölynimurissa on useita syklonipyörteitä. Parhaimmillaan keskipakoisvoima on jopa 100 000 G:n suuruinen.
Air Multiplier -teknologia
Dyson Air Multiplier ja Dyson Hot käyttävät Air Multiplier -teknologiaa, jolloin ne voivat puhaltaa ilmaa ilman perinteisiä tuulettimien lapoja. Ilma imetään sisään tuulettimen jalan alaosasta pienen tuulettimen avulla ja puhalletaan ulos pienestä lovesta ympyrän reunalla. Ympyrä sekoittaa ilmavirran niin, että sen nopeus 15-kertaistuu tuulettimissa ja kuusinkertaistuu Dyson Hot -lämmittimessä tarjoten jatkuvan ilmavirran.
Jyväskylän rautatieasema
Jyväskylän rautatieasema on rautatieliikennepaikka Jyväskylän kaupungin alueella. Asema on risteysasema, josta risteää rata neljään eri ilmansuuntaan; niistä kolmella on henkilöliikennettä.
Lipunmyynti lopetettiin Jyväskylässä vuoden 2020 aikana ja siitä lähtien asemalla on ollut ainoastaan lippuautomaatti.
Historia
Jyväskylän asema on avattu vuonna 1897, kun Jyväskylä liitettiin Suomen rataverkkoon ja rautatie Haapamäeltä valmistui. Rautatie Jyväskylästä Suolahteen valmistui 1898. Rautatieasemarakennus on ajalleen tyypillisesti toteutettu Rautatiehallituksen arkkitehti Bruno Granholmin suunnittelemien tyyppipiirustusten pohjalta. Asemarakennus edustaa kansallisromanttista puuarkkitehtuuria. Asemaa on laajennettu vuosina 1923 ja 1968–1969. Lisäksi asema-alueella sijaitsevat tältä aikakaudelta asemapäällikön asuinrakennus ja varastorakennus sekä myöhempinä lisinä muun muassa Thure Hellströmin suunnittelema asemaravintola (1916) ja kaksi kaksikerroksista asuinrakennusta talousrakennuksineen (1921). Rautatieaseman alue kuuluu sopimukseen valtakunnallisesti merkittävien asema-alueiden suojelusta sekä Museoviraston kokoomainventointiin valtakunnallisesti arvokkaista kulttuuriympäristöistä.
Risteysasema Jyväskylästä tuli vuonna 1918, kun rata Pieksämäelle avattiin. Jyväskylän liikenteellistä merkitystä kasvatti myös vuonna 1978 avattu oikorata Jämsänkoskelle. Säynätsaloon avattiin ratayhteys 1970 ja rata Keljonlahteen 1968. Molempien ratayhteyksien liikenne on loppunut vuosituhannen vaihteessa.
Aseman yhteydessä toimi vaiheittain vuosina 1890–1950 rakennettu veturitalli. Asemakaavalla suojellun rakennuksen pinta-ala on 2 100 m². Kaupunki myi rakennuksen vuonna 2006 Kiinteistö Oy Jyväskylän Luovan toiminnan keskukselle kulttuurikäyttöön. Sitä ennen rakennus oli pääosin vuokrattuna varastokäyttöön.
Asemarakennus siirtyi VR:n omistukseen vuonna 1995, mutta perinteinen asemakäyttö loppui vuonna 2002, kun viereen rakennettu uusi Jyväskylän matkakeskus valmistui. Vanhan aseman alue muutettiin liike-, palvelu- ja asumiskäyttöön. Vanha asemaravintola on herännyt 2010-luvulla uudestaan henkiin ruokaravintolana.
Raiteisto ja matkustajaliikenne
Varsinaisen henkilö- ja tavararatapihan lisäksi Jyväskylän liikennepaikka käsittää niin kutsutun Seppälänkankaan sivuradan, joka haarautuu -radasta noin kilometri asemalta koilliseen. Kaikkiaan noin kuuden kilometrin mittaisella sivuradalla liikennöidään ainoastaan vaihtotyönä. Jyväskylän vaihtotyöyksiköt hoitivat sivuradan varrella Tourulassa sijaitsevan Kankaan paperitehtaan sekä Palokankaan tehtaiden vaihtotyöt. Ratalinja katkaistiin Seppäläntien kohdalta poistamalla tasoristeys lokakuussa 2010. Kankaan tehtaan lopetettua vuonna 2010, sivuraiteella liikennöivät enää radankunnossapito- ja museokalusto.
Asemalla pysähtyvät kaikki Tampereen ja Pieksämäen väliset junat. Asemalta on myös taajamajunayhteys Seinäjoelle sekä yhdellä vuorolla Haapamäen kautta Tampereelle arkisin ja lauantaisin. Suorat taajamajunavuorot Jyväskylän ja Vaasan välillä lopetettiin lokakuussa 2015. Lähes kaikki matkustajajunat sekä Tampereen että Pieksämäen suuntaan liikennöivät raiteelta 1. Taajamajunat Tampereelle sekä yksi taajamajuna Seinäjoelle käyttävät raidetta 2.
Tšernihivin alue
Tšernihivin alue ( tai Чернігівщина, Tšernihivštšina) on vajaan miljoonan asukkaan hallinnollinen alue Ukrainan pohjoisosassa. Alueen hallinnollinen keskus on 265 000 asukkaan Tšernihiv. Tšernihivin alue rajoittuu idässä Sumyn, etelässä Pultavan ja lounaassa Kiovan alueeseen. Luoteisnaapurina on Valko-Venäjän Homelin alue ja pohjoisessa Venäjän Brjanskin alue.
Tšernihivin alue on tärkeä rauta- ja maantieliikenteen kauttakulkureitti: sen kautta kulkevat tärkeimmät valtatiet ja radat Moskovasta, Pietarista ja Minskistä Kiovaan.
Historiaa
Tšernihivin ja Novhorod-Siverskyin kaupungit mainitaan historiallisissa dokumenteissa jo Kiovan Venäjän aikana. 1100-luvulla Tšernihiv oli omana ruhtinaskuntanaan Kiovan jälkeen valtakunnan tärkeimpiä kaupunkeja.
1239 tataarit valloittivat kaupungin. Alue oli seuraavien vuosisatojen aikana osa Liettuan suuriruhtinaskuntaa, Moskovan ruhtinaskuntaa ja autonomista Kasakkahetmanaattia ennen kuin siitä tuli osa Venäjän keisarikuntaa. Ukrainan ensimmäisen lyhyen itsenäisyysjakson (1917–21) jälkeen alueesta tuli osa Ukrainan sosialistista neuvostotasavalta a kunnes Ukraina itsenäistyi vuonna 1991.
Aluehallinto
Tšernihivin alueella oli vuoden 2020 alueuudistuksen jälkeen viisi piiriä (pайон). Piireissä on yhteensä 16 kaupunkia, 29 kaupunkityyppistä taajamaa ja 1 464 kylää tai muuta asuttua paikkaa.