cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Raidetaksi
Raidetaksijärjestelmien arvostelijat ovat esittäneet, että raidetaksikonseptissa on vaikea perusongelma. Niissä yhdistetään taksijärjestelmän yksikkökapasiteetti metron hintaiseen infrastruktuuriin. Vastustajat ovat myös esittäneet, että raidetaksihankkeet ovat vain keino hidastaa tai estää investointeja perinteiseen kaupunkiraideliikenteeseen. Raidetaksin kannattajat väittävät usein, että raidetaksi on toimiva teknologia. Teknologiaa ei ole kuitenkaan käytössä missään, joten se ei ole samalla tavalla toimivuutensa osoittanut teknologia kuin linja-auto, kaupunkiraideliikenne tai monorail eri muodoissaan.
Konstantin II
Konstantin II (, 2. kesäkuuta 1940 – 10. tammikuuta 2023 Ateena, Kreikka ) oli Helleenien kuningas ja Tanskan prinssi. Hän toimi Kreikan viimeisenä monarkkina 6. maaliskuuta 1964 – 1. kesäkuuta 1973.
Elämä
Konstantin oli kuningas Paulin ja Hannoverin Frederikan poika. 20-vuotiaana hän kilpaili Rooman vuoden 1960 kesäolympialaisissa ja voitti kultaa purjehduksessa Louhi-luokassa.
Kuninkaana Konstantinilla oli myrskyisät välit keskustalaisen pääministerinsä Geórgios Papandréoun kanssa. Kun Papandréou vuonna 1965 erosi jouduttuaan Konstantinin kanssa riitaan armeijan hallinnasta, syntyi sekasortoinen tilanne, joka johti Kreikan sotilasjuntan sotilasvallankaappaukseen 21. huhtikuuta 1967. Ajanjaksoa Papandréoun erosta heinäkuussa 1965 sotilasvallankaappaukseen kutsuttiin ns. Apostasia-ajanjaksoksi.
Joulukuussa Konstantin II yritti syrjäyttää juntan, mutta syrjäytyksen epäonnistuttua hän pakeni perheineen Roomaan. Monarkia jatkui valtionhoitajien johtamana ja everstijuntan de facto alaisuudessa. Vuonna 1973 sotilasjuntta lopetti monarkian ja julisti tasavallan. Joulukuussa 1974 uusi Konstantínos Karamanlíksen demokraattinen hallitus järjesti monarkian lopetuksesta kansanäänestyksen, joka vahvisti tasavaltaisen järjestelmän. Monarkian jatkaminen sai vain yhden kolmasosan annetuista äänistä.
Konstantin oli monta vuotta ei-toivottu henkilö, sillä hän vaati entisen perheomaisuuden, jota Kreikan valtio väitti kuninkaalliseksi omaisuudeksi, palauttamista. Oikeus, Euroopan ihmisoikeustuomioistuin tuomitsi Kreikan valtion maksamaan murto-osan Konstantinin hakemista korvauksista.
Vuonna 1964 Konstantin II nai Tanskan prinsessan Anne-Marien (s. 1946), joka on Tanskan kuningattaren Margareeta II:n sisar. Avioliiton myötä Anne-Marien nimi muutettiin Anna-Mariaksi. Jos monarkia palaisi, tulisi kuninkaaksi Konstantinin jälkeen hänen vanhin poikansa. Kruununprinssinä Konstantinilla oli Pavlos (s. 1967). Pavloksen lisäksi Konstantinilla ja Anna-Marialla oli neljä lasta: prinssit Nikolaos (s. 1969) ja Philippos (s. 1986) sekä prinsessat Alexia (s. 1965) ja Theodora (s. 1983).
Konstantin II:n sisar Sofía on Espanjan entisen kuninkaan Juan Carlos I:n vaimo. Konstantin ja Anna-Maria elivät pitkään maanpaossa Lontoossa ja olivat Walesin prinssi Charlesin hyviä ystäviä. Konstantin II oli prinssi Williamin kummi.
Vuonna 2013 Konstantin II ja Anna-Maria asettuivat pysyvästi Kreikkaan. Konstantin kuoli Ateenassa vuonna 2023.
Petri Toiviainen
Petri Heikki Toiviainen (s. 8. marraskuuta 1959 Jyväskylä) on Jyväskylän yliopiston professori. Hän johtaa Suomen Akatemian Monitieteisen musiikintutkimuksen huippuyksikköä ja on akatemiaprofessori kaudella 1.1.2014–31.12.2018. Akatemiaprofessuurin aikana hän pyrkii syventämään tietämystä kehon ja aivojen roolista musiikin havaitsemisessa. Turkimustietoa voidaan soveltaa esimerkiksi musiikkiterapiaan, musiikkikasvatukseen ja musiikin esittämiseen.
Qian Hong
Qian Hong (, Qián Hóng, ) on entinen kiinalainen uimari ja olympiavoittaja. Hän voitti olympiakultaa naisten 100 metrin perhosuinnissa Barcelonan kesäolympialaisissa 1992. Qian oli jo neljä vuotta aikaisemmin Soulissa voittanut pronssia samalta matkalta. Perthin MM-kilpailuissa 1991 hänet kruunattiin myös matkan maailmanmestariksi. Hän lopetti uransa vuonna 1992.
Qian on 167 senttimetriä pitkä ja painoi aktiiviurallaan 62 kilogrammaa.
Elli Haloo
Elli Haloo (oik. Elisa Katariina Tiilikainen, s. 30. heinäkuuta 1990 ) on suomalainen laulaja-lauluntekijä, joka on tullut tunnetuksi Haloo Helsinki! -yhtyeen laulajana ja basistina. Yhtyeen ollessa tauolla vuodet 2018–2020 Tiilikainen teki soolouraa taiteilijanimellä Ellips.
Ura
Vuonna 2006 kitaristien Leo Hakasen ja Jere Marttilan sekä rumpali Jukka Soldanin tuoreesta bändistä puuttui vielä laulaja. Laulajaksi löydettiin lopulta Elisa Tiilikainen ja muodostui Haloo Helsinki! -yhtye. Yhtyeen myötä Tiilikainen päätyi käyttämään taiteilijanimeä Elli Haloo. Yhtyeen suosio kasvoi levy levyltä ja myös yhtyeen kirjoitusvastuu esittämistään kappaleista. Yhtyeen viidennellä albumilla, Kiitos ei ole kirosana, kaikki albumin kappaleet olivat pääasiassa Hakasen, Marttilan ja Ellin tekemiä. Tämän jälkeenkin lähes kaikki yhtyeen sanoitukset ovat olleet Ellin kirjoittamia.
Haloo Helsinki! -yhtyeen jäätyä vuonna 2018 tauolle ilmoitti Elli Haloo lokakuussa 2018 siirtyvänsä tauon ajaksi soolouralle. Soolourallaan hän päätyi käyttämään Ellips-taiteilijanimeä. Ellipsin Matti Mikkolan tuottama esikoisalbumi Yhden naisen hautajaiset julkaistiin huhtikuussa 2019 ja sen ensimmäinen single ”Maailma on rikki” tammikuussa 2019. 5. kesäkuuta 2019 Ellips julkaisi oman versionsa Topi Sorsakosken ”On kesäyö” -kappaleesta. Tämä on jäänyt toistaiseksi viimeiseksi Ellipsin soololevytykseksi.
Vuonna 2020 Haloo Helsinki! alkoi äänittää seitsemättä albumiaan, joka julkaistiin syyskuussa vuonna 2021.
Yksityiselämä
Tiilikaisella on Emilia-niminen sisko. Tiilikainen seurusteli vuosina 2012–2014 VilleGallen kanssa.
Nokia 1221
Nokia 1221 on Nokian valmistama matkapuhelin. Se julkaistiin vuonna 2002.
Siniša Školneković
Siniša Školneković (s. 18. tammikuuta 1968 Varaždin) on kroatialainen entinen vesipalloilija. Hän sai vuoden 1996 kesäolympialaisissa Atlantassa joukkueineen hopeaa. Hän kilpaili myös vuoden 2000 kesäolympialaisissa Sydneyssä, jossa hänen joukkueensa sijoittui seitsemänneksi.
Vuorilepinkäinen
Vuorilepinkäinen (Laniarius fuelleborni) on kaakkoisiafrikkalainen varpuslintu, joka elää Tansanian, Malawin ja Itä-Sambian vuorilla. Anton Reichenow kuvaili sen holotyypin Usafuasta Nyasajärven pohjoispuolelta Tansaniasta 1900. Lajista tunnetaan kaksi alalajia. Se on nimetty saksalaisen lääkärin Friedrich Füllebornin kunniaksi.
Raymond Radiguet
Raymond Radiguet (18. kesäkuuta 1903 Saint-Maur – 12. joulukuuta 1923 Pariisi) oli ranskalainen kirjailija. Hän ehti kirjoittaa vain kaksi romaania ennen kuolemaansa lavantautiin 20-vuotiaana.
Varhaisvuodet ja ura journalistina
Raymond Radiguet oli vanhin perheensä seitsemästä lapsesta. Hänen isänsä oli piirtäjä Maurice Radiguet. Kansakoulun jälkeen Radiguet läpäisi apurahaan tarvittavan testin ja jatkoi opintojaan Pariisissa Lycée Charlemagnessa. Hän oli tavallinen, koulumenestykseltään keskinkertainen oppilas. Koulussa Radiguet keskittyi lukemiseen, varsinkin 1600- ja 1700-lukujen kirjailijoihin. Hänen erityinen suosikkinsa oli madame de La Fayetten Clèvesin ruhtinatar. Muita Radiguet'n suosikkeja olivat Stendhal, Marcel Proust ja runoilijat Paul Verlaine, Stéphane Mallarmé, Arthur Rimbaud ja Kreivi de Lautréamont.
Jean Cocteau
thumb|upright|[[Amedeo Modiglianin Raymond Radiguet’sta maalaama muotokuva vuodelta 1915.]] Esimerkiksi kirjailija Ernest Hemingway on todennut, että Raymond Radiguet käytti seksuaalisuuttaan välineenä luodessaan uraansa. Vuonna 1918 hänelle esiteltiin Jean Cocteau, josta tuli merkittävä henkilö Radiguet'n uralla. Cocteau innostui nuoresta runoilijasta, neuvoi ja rohkaisi Radigueta. Cocteau myös auttoi Radigueta saamaan runojaan julkaistaviksi Sic- ja Littérature-avantgardelehdissä. Cocteausta ja Radiguet'sta tuli erottomat ja he perustivat toukokuussa 1920 yhdessä pienen, mutta hyvin kokeilevan ja edistyksellisen Le Coq-lehden, jonka avustajia olivat esimerkiksi Georges Auric, taidemaalari Roger de la Fresnaye, Paul Morand ja Tristan Tzara.
Kirjailijanura ja kuolema
Radiguet viimeisteli syksyllä 1921 esikoisromaaninsa Le dable au corps. Seuraavana vuonna hän jatkoi yhteistyötä Jean Cocteaun ja tämän ystäväpiirin kanssa ja kirjoitti toisen ja viimeiseksi jääneen romaaninsa Le Bal du Comte d’Orgel. Vuonna 1923 kustantaja Bernard Grasset julkaisi romaanin Le Diable au corps (suom. Paholainen ruumiissa) erityisen näyttävästi. Mainokset korostivat, että kyseessä oli 17-vuotiaan nuoren ensimmäinen romaani. Mainonta oli niin rajua, että kriitikot hämmentyivät ja suhtautuivat teokseen vihamielisesti. Useat tunnetut kirjailijat, kuten Max Jacob, René Benjamin, Henri Massis ja Paul Valéry, ottivat kuitenkin nuoren esikoiskirjailijan lämpimästi vastaan.
Blade Runner
Blade Runner, Suomessa myös nimellä Blade Runner – Metropolis 2020 , on vuonna 1982 ensi-iltansa saanut yhdysvaltalainen neo-noir-tieteiselokuva. Sen ohjasi Ridley Scott. Pääosissa ovat Harrison Ford, Rutger Hauer, Sean Young ja Edward James Olmos. Hampton Fancherin ja David Webb Peoplesin käsikirjoitus perustuu löyhästi Philip K. Dickin romaaniin Palkkionmetsästäjä (1968).
Elokuva on dystopia, joka sijoittuu vuoden 2019 Los Angelesiin. Blade Runner kuvaa tulevaisuutta, jossa vaikutusvaltainen Tyrell-yhtiö on rakentanut synteettisiä ihmisiä eli replikantteja työskentelemään avaruussiirtokunnissa. Eräästä tällaisesta synkästä työleirisiirtokunnasta pakenee Roy Batty -nimisen replikantin (Rutger Hauer) johtama joukko takaisin Maahan. Ylirasittunut poliisi Rick Deckard (Harrison Ford) suostuu vastahakoisesti viimeisenä toimeksiantonaan etsimään paenneet replikantit. Tutkinnan aikana Deckard tapaa Rachaelin (Sean Young), kehittyneen androidin (taikka gynoidin) joka saa hänet kyseenalaistamaan tehtävänsä.
Blade runner on eräänlainen palkkionmetsästäjä tai eliminoija. Termin alkuperäinen suomennos oli ”teräratas”.
Alkuaan Blade Runner tuotti Pohjois-Amerikan elokuvateattereissa odotettua vähemmän ja jakoi kriitikkojen mielipiteet. Osa kehui sen teemojen monimutkaisuutta ja visuaalista ilmettä, kun taas toiset olivat tyytymättömiä sen epätavanomaiseen tahditukseen ja juoneen. Siitä on kuitenkin sittemmin muodostunut suosittu kulttielokuva, ja monet kriitikot pitävät sitä nykyisin yhtenä kaikkien aikojen parhaista tieteiselokuvista. Lavastuksestaan kehuttu Blade Runner on säilynyt neo-noir-elokuvien johtavana esimerkkinä, ja sillä on ollut suuri vaikutus moniin myöhempiin tieteiselokuviin, -videopeleihin, -animeihin ja -televisiosarjoihin. Vangelisin säveltämää elokuvan musiikkia on kehuttu, ja se oli vuonna 1983 parhaan sävellyksen Bafta- ja Golden Globe -ehdokkaana.
Philip K. Dickin teokset saivat elokuvan ansiosta huomiota, ja myöhemmin tehtiin useita hänen teoksiinsa perustuvia elokuvia. Ohjaaja Ridley Scott pitää Blade Runneria ”todennäköisesti” elokuvistaan ehyimpänä ja henkilökohtaisempana. Vuosi ensi-iltansa jälkeen elokuva sai arvostetun Hugo-palkinnon parhaasta draamallisesta esityksestä, ja vuonna 1993 se valittiin Yhdysvaltain National Film Registryyn ”kulttuurillisesti, historiallisesti tai esteettisesti merkittävänä”.
Elokuvasta on tehty seitsemän eri leikkausversiota. Elokuvastudioiden johtohenkilöt ovat tehneet elokuvan leikkaukseen kiisteltyjä muutoksia, jotka eivät ole miellyttäneet ainakaan ohjaajaa. Ohjaajan versio eli The Director's Cut julkaistiin vuonna 1992 sen jälkeen, kun yleisö reagoi versioon voimakkaasti koenäytöksissä. Nimestä huolimatta Scott ei kokenut saavansa riittävää sananvaltaa versioon. Elokuva julkaistiin ensimmäisten joukossa DVD:nä, tosin keskinkertaisella ääni- ja videolaadulla. Vuonna 2007 Warner Bros. julkaisi 25-vuotisjuhlaksi digitaalisesti remasteroidun The Final Cut -version, ainoan, johon Scott on voinut käyttää täydellistä luovaa toimivaltaa. Tätä versiota esitettiin valikoiduissa teattereissa, ja se julkaistiin DVD:nä, HD DVD:nä ja Blu-raynä.
Jatko-osa Blade Runner 2049 sai ensi-iltansa lokakuussa 2017.
Juoni
Ollaan tulevaisuuden Los Angelesissa marraskuussa 2019. Konstaapeli Gaffin (Edward James Olmos) pidättää poliisista jo eläkkeelle jääneen Rick Deckardin (Harrison Ford). Deckard viedään entisen esimiehensä Harry Bryantin (M. Emmet Walsh) luokse. Deckard toimi aiemmin ”blade runnerina”, ja nyt hänen palveluksiaan tarvitaan jälleen. Blade runnerin tehtävä on jäljittää ja ”siirtää syrjään” eli eliminoida replikantteja, jotka ovat bio- ja geeniteknologialla luotuja androideja. Bryantin mukaan Maahan on saapunut laittomasti neljä vanhentunutta teknologiaa edustavaa replikanttia. Kyseiset replikantit ovat Tyrell-yhtiön Nexus-6-malleja, joiden alkuperäinen elinkaari on vain neljä vuotta, joten pakenevat replikantit ovat tulleet Maahan kenties pidentääkseen elämäänsä.
Deckard näkee videon, jolla blade runner Holden (Morgan Paull) suorittaa Voight-Kampffin testiä. Testiä käytetään erottamaan ihmiset replikanteista, ja siinä arvioidaan kuinka empaattisesti testattava vastaa haastattelijan kysymyksiin. Testattava replikantti Leon (Brion James) ampuu Holdenia, kun hän kysyy Leonilta tämän äidistä. Bryant tahtoo että Deckard eliminoi Leonin, Roy Battyn (Rutger Hauer), Zhoran (Joanna Cassidy) ja Prisin (Daryl Hannah). Deckard ei ole innostunut, ja hän yrittää kieltäytyä. Bryant vihjaa, että kieltäytymisestä saattaa seurata Deckardille jotain ikävää, joten lopulta hän kuitenkin suostuu.
Deckard lähtee Tyrell-yhtiön toimistolle yhdessä konstaapeli Gaffin kanssa. Deckardin tulee varmistaa, että testi toimii myös Nexus-6-mallien kanssa. Toimistolla hänelle selviää, että Eldon Tyrellin (Joe Turkel) apulainen Rachael (Sean Young) on kokeellinen replikantti, joka uskoo olevansa ihminen. Rachaelin tajuntaan on istutettu ylimääräisiä muistoja, jotka toimivat eräänlaisena ”emotionaalisena vallina”. Sen seurauksena Rachaelille täytyy suorittaa tavallista laajamittaisempi Voight-Kampffin testi, jotta hän paljastuisi replikantiksi.
Deckard etsii johtolankoja replikanttien olinpaikasta. Samaan aikaan replikantit pyrkivät pääsemään Tyrellin puheille, jotta voisivat pakottaa miehen pidentämään heidän elinkaartaan. Roy ja Leon saapuvat laboratorioon, jossa Hannibal Chew (James Hong) valmistaa replikanttien silmiä. Chew ohjaa replikantit Tyrellin kanssa työskentelevän lahjakkaan suunnittelijan J. F. Sebastianin (William Sanderson) luokse.
Rachael käy tapaamassa Deckardia tämän asunnolla ja yrittää todistaa ihmisyytensä näyttämällä tälle erästä perhevalokuvaa. Deckard paljastaa muistojen todellisuudessa kuuluvan Tyrellin jo kuolleelle sukulaistytölle. Rachael pudottaa valokuvan lattialle ja lähtee kyynelehtien pois. Sillä välin Pris tapaa Sebastianin tämän Bradbury Buildingissa sijaitsevassa asunnossa ja onnistuu saavuttamaan tämän luottamuksen.
Deckard käy tutkimassa Leonin hotelihuonetta. Hän löytää valokuvien joukosta Zhoran kuvan ja replikanttikäärmeen nahan. Ne johdattavat Deckardin strippiklubille eli Zhoran työpaikalle, jossa hän eliminoi Zhoran. Sitten Deckard saakin Bryantilta käskyn tappaa myös Rachaelin, joka on kadonnut Tyrell-yhtiön päämajasta. Deckard sattuu näkemään Rachaelin väkijoukossa, mutta saa pian kimppuunsa Leonin. Rachael tulee apuun, ja hän tappaa Leonin Deckardin pudottamalla pistoolilla. Kaksikko palaa yhdessä Deckardin asunnolle, ja intiimin keskustelun jälkeen mies lupaa, ettei eliminoi Rachaelia. Kun Rachael yrittää sitten lähteä tiehensä, Deckard suutelee häntä.
Roy saapuu Sebastianin asunnolle ja kertoo Prisille, että sekä Leon että Zhora ovat kuolleet. Sebastian asettuu heidän puolelleen. Hän paljastaa että kärsii ”Metusalahin syndroomasta”, josta aiheutuu nopeutunut ikääntyminen. Sebastian ja Roy pääsevät sisään Tyrellin kattohuoneistoon, ja Roy vaatii luojaltaan pidemmän elämän. Tyrellin mukaan pyyntöä on mahdotonta toteuttaa, se ei onnistu. Roy tunnustaa että hän on tehnyt ”kyseenalaisia asioita”. Tyrell kuitenkin vähättelee Royn syyllisyydentunnetta ja ylistää sen sijaan tämän kehittynyttä muotoilua ja saavutuksia. Roy suutelee Tyrellia ja tappaa hänet. Sebastian juoksee hissille ja Roy hänen perässään, mutta Sebastian ajaa hissillä alakertaan yksin. Final Cutissa Bryant kertoo Deckardille, että Sebastianin ruumis löydettiin Tyrellin asunnosta, mutta muissa versioissa Sebastianin kohtalo jää arvoitukseksi.
Deckard saapuu Sebastianin asunnolle, jossa on kaiken maailman nukkeja ja mannekiineja. Hän ei huomaa yhtä replikanttia niiden joukosta, ja saa yllättäen kimppuunsa raivoisan Prisin. Deckardin onnistuu tappaa Pris juuri ennen kuin Roy saapuu paikalle. Royn lyhyt elämä alkaa kuitenkin olla lopuillaan, ja hän ajaa Deckardia takaa katolle. Deckard yrittää paeta hyppäämällä viereiseen rakennukseen, mutta hyppy jää lyhyeksi: hän päätyy roikkumaan rakennuksesta törröttävään palkkiin. Kun Deckard lopulta menettää otteensa sateen liukastamasta palkista, hypystä vaivatta selvinnyt Roy pelastaa hänet. Viimeisillä hetkillään Roy pitää yksinpuhelun elämästään:
Roy kuolee Deckardin silmien edessä tämän istuessa hiljaa paikallaan.
Elokuvan lopusta on tehty kaksi versiota: Yhdessä Deckard ja Rachael poistuvat kerrostalosta kohti epävarmaa tulevaisuutta, toisessa heidän nähdään ajavan idyllisen maiseman halki.
Visuaalinen ilme
Blade Runnerin suurimpia vahvuuksia on visuaalisesti kaunis ja huolellisen yksityiskohtaisesti toteutettu tummasävyinen lavastus – sekoitus sadetta, pursuavaa savua ja loputtomasti muuttuvia keinovaloja, jotka yhdessä synnyttävät mielikuvan dystooppisesta yhteiskunnasta ja kurjasta, loppuunkulutetusta Maa-planeetasta.
Ohjaaja Ridley Scott halusi, että kuva näyttää pimeältä, mutta sisältää silti useita valokerroksia. Kuvaaja Jordan Cronenweth käytti työssään monimutkaisia väripaletteja. Hän valitsi usein voimakkaita valonlähteitä, jotka oli sijoitettu juuri ja juuri pois näkyvistä. Näin hän valaisi elokuvan ainutlaatuisella tavalla. Kuvaajan mantra elokuvaa tehdessä oli: ”Kyse ei ole siitä, mitä valaistaan, vaan siitä, mitä ei valaista.”. Cronenwethin kanssa työskentelivät läheisesti konseptisuunnittelija Syd Mead, tuotantosuunnittelija Lawrence G. Paull, taiteellinen ohjaaja David Snyder, puvustajat Michael Kaplan ja Charles Knode, sekä trikkikuvausvalvoja Douglas Trumbull.
Päähenkilö Deckardin elokuvassa käyttämä ”PKD-pistooli” rakennettiin asevalmistaja Charter Armsin .44 Special -revolverin pohjalta. Siihen liitettiin Steyr-Mannlicher SL -kiväärin osia, joiden päälle liitettiin muovinen kuori, minkä lisäksi se varustettiin meripihkamaisella läpikuultavalla kädensijalla sekä LED-valoilla. Aseen toimintatapa ei tule elokuvassa ilmi, mutta se oli ensimmäisiä yrityksiä irrottautua aiemmin yleisestä sädeaseen mallista tieteiselokuvissa luontaisen tulevaisuuden asekehityksen suuntaan. Alun perin Syd Mead suunnitteli elokuvaan täysin erilaisen ”musta aukko -aseen”, mutta tämä suunnitelma hylättiin. Elokuvassa nähty Deckardin ase myytiin vuonna 2012 huutokaupassa 270 000 dollarin hintaan.
Vastaanotto
Elokuvan vastaanotto oli alusta asti ristiriitainen. Elokuvan koenäytöksissä studioiden johtajat eivät pitäneet siitä – eräs tuottaja jopa sanoi elokuvan ”muuttuvan jokaisella katselukerralla vain tylsemmäksi”. Kommenteissa arvosteltiin toisaalta Vangeliksen musiikin vähäistä käyttöä, toisaalta kyseenalaistettiin kertojaäänen käyttöä elokuvassa.
Blade Runner sai aluksi myös kielteisiä arvosteluja, ja elokuvateattereissa yleisön reaktiot vaihtelivat hämmennyksestä nauruun, jopa raivoon. Teatterilevitys käynnistyi huonosti Yhdysvalloissa, mutta onnistui hieman paremmin muualla maailmassa. Elokuvan suosio ja kulttimaine alkoivat kuitenkin kasvaa, kun sen levityksessä kokeiltiin ajan uusia jakelukanavia: videokasetteja ja kaapeli-TV-lähetyksiä.
Blade Runner valittiin yhdeksi kaikkien aikojen ensimmäisistä elokuvista, joka julkaistiin DVD-formaatissa.
Vaikutus
Monet pitävät Blade Runneria modernina klassikkona sekä 2000-luvun tärkeiden teemojen ja huolenaiheiden ennustajana. Siihen myös viitataan useissa muissa elokuvissa ja televisiosarjoissa, kuten Num3roiden kolmannen kauden jaksossa Hardball. Yksityiskohtaisen ja omaperäisen tulevaisuudenkuvansa ansiosta sitä myös pidetään yhtenä kaikkien aikojen vaikutusvaltaisimmista elokuvista. Sen visuaalista tyyliä on jäljitelty runsaasti, ja sitä pidetään kyberpunk-genren määritelleenä elokuvana. Se on myös monien tieteentekijöiden suosikkielokuva. Blade Runner myös toi kirjailija Philip K. Dickin Hollywoodin tietoisuuteen, ja sen jälkeen hänen kirjojensa pohjalta on tehty lukuisia elokuvia.
Jatko-osa
Ridley Scott ilmoitti elokuussa 2011 tekevänsä elokuvalle jatkoa, joka ei tule olemaan alkuperäisen elokuvan uudelleenfilmatisointi, vaan jatko-osa joka sijoittuu muutaman vuoden päähän ensimmäisestä elokuvasta.
Saman ohjaajan toisen tieteiselokuvan Prometheuksen (2012) Blu-ray-julkaisu sisältää vihjauksen mahdollisesta yhteydestä Alien-universumin Weylandin ja Blade Runner -universumin Tyrellin kanssa: Blu-rayn ”pääsiäismunan” mukaan Weyland puhuu edesmenneestä mentoristaan, joka muun muassa asui pyramidin huipulla katsoen enkelten kaupunkia (Los Angeles).
Helmikuussa 2015 Blade Runner 2049 -elokuvan tuotannon aloittaminen varmistui. Elokuvan käsikirjoittivat Michael Green sekä Hampton Fancher, joka kirjoitti myös ensimmäisen Blade Runner -elokuvan. Harrison Ford palasi Rick Deckardin rooliin 33 vuoden jälkeen. Ridley Scott tuotti ja Denis Villeneuve ohjasi elokuvan. Ensi-ilta oli 6. lokakuuta 2017.
Eino E. Louhio
Eino Eero Louhio (9. heinäkuuta 1902 Heinola – 18. marraskuuta 1954 Helsinki ) oli suomalainen juristi, joka toimi Kansaneläkelaitoksen pääjohtajana.
Bill Bridges
Chicago Packers varasi Bridgesin NBA:han 32. vuorolla vuoden 1961 varaustilaisuudessa. Hän debytoi NBA:ssa vuonna 1963 ja pelasi vuoteen 1971 asti St. Louis / Atlanta Hawksissa, minkä jälkeen hän edusti vielä kolmea muuta NBA-seuraa kunnes lopetti NBA-uransa 13 kauden jälkeen vuonna 1975. Viimeisellä kaudellaan Bridges voitti Golden State Warriorsissa NBA:n mestaruuden. Hän pelasi NBA:n tähdistöottelussa vuosina 1967, 1968 ja 1970, ja vuosina 1969 ja 1970 hänet valittiin sarjan kakkospuolustustähdistöön.
Bridges tunnettiin pituuteensa nähden erinomaisena levypallojen ottajana. Hän kuoli sairaalassa Kalifornian Santa Monicassa 76-vuotiaana 25. syyskuuta 2015. Hän sairasti syöpää.
John Shrimpton
John Shrimpton oli Gibraltarin kuvernööri 24. joulukuuta 1704 – 24. joulukuuta 1707.
Shrimpton haavoittui yhdeksänvuotisen sodan aikana vuonna 1693 Landenin taistelussa Flanderissa. Vuosina 1701–1707 hän toimi parlamentin jäsenenä Whitchurchissa. Arkkiherttua Kaarle suositteli Shrimptonia kuvernööriksi.
Artemis Fowl: Viimeinen vartija
Artemis Fowl: Viimeinen vartija on Eoin Colferin Artemis Fowl -fantasiakirjasarjan viimeinen osa. Kahdeksantena kirjana se päättää nuoresta rikollisnerosta kertovan tarinan. Se ilmestyi vuonna 2012. Suomennos julkaistiin samana vuonna WSOY:n kustantamana ja Jaakko Kankaanpään suomentamana.
Ranko Žeravica
(valmentajana)
Ranko Žeravica (17. marraskuuta 1929 Dragutinovo, Jugoslavian kuningaskunta – lokakuu 2015 Belgrad) oli serbialainen, aikaisemmin jugoslavialainen koripallovalmentaja.
Pitkän ja menestyksekkään valmentajanuran tehnyt Žeravica muistetaan etenkin Jugoslavian maajoukkueen päävalmentajana. Jugoslavia voitti Žeravican alaisuudessa olympiakultaa Moskovassa 1980, olympiahopeaa Méxicossa 1968, maailmanmestaruuden Jugoslaviassa 1970, MM-hopeaa vuonna 1967, MM-pronssia 1982 ja EM-hopeaa vuosina 1969 ja 1971. Hän valmensi Jugoslaviaa myös muun muassa Suomen EM-kilpailuissa 1967. Seurajoukkueita valmentaessaan Žeravica voitti Jugoslavian mestaruuden vuonna 1996 ja Korać cupin vuonna 1978.
Žeravica nimettiin vuonna 2007 FIBA Hall of Fameen. Žeravica kärsi vuosia sydänongelmista, ja hänen kuolemastaan 85-vuotiaana kodissaan Belgradissa uutisoitiin 29. lokakuuta 2015.
Coca-Cola Life
thumb|125px|Ruotsalainen puolen litran pullo Coca-Cola Lifea. Coca-Cola Life oli The Coca-Cola Companyn tuote, joka julkaistiin Argentiinassa ja Chilessä vuonna 2013. Juoma kehitettiin erään Argentiinassa ja Chilessä tehdyn viiden vuoden tutkimuksen pohjalta.
Coca-Cola Life oli Coca-Cola-tuoteperheen ainoa tuote, jonka makeutusaineina on käytetty sokeria ja steviaa, jonka turvallisuusraja on kymmenesosa siitä mitä aspartaamin. Juoma tuli Eurooppaan vuonna 2014.
Coca-Cola Life oli vähäkalorinen versio Coca-Colasta 36 kcal/200 ml -arvoilla, joka on 60 prosenttia vähemmän kuin alkuperäisessä versiossa. Juomaa markkinoitiin Argentiinassa ja Chilessä Diet Coken ja Coca-Cola Zeron rinnalla.
Coca-Cola Life lisättiin Viking Linen juomavalikoimaan kesällä 2015.
Vuonna 2017 Coca-Cola ilmoitti, että tuotteen myynti lopetetaan Isossa-Britanniassa. Vuonna 2020 Coca-Cola ilmoitti, että he arvioivat Coca-Cola Lifen jatkoa.
Mario Costa
Mario Costa (1. kesäkuuta 1908 Rooma – 22. lokakuuta 1995 Rooma) oli italialainen elokuvaohjaaja.
Costan elokuvaura alkoi 1930-luvulla Luce-instituutin leikkajana. Hän työskenteli jälkiäänityksen ohjaajana, tuotantopäällikkönä ja käsikirjoittajana ja ohjasi ensimmäisen lyhytelokuvansa vuonna 1938. Hänen ensimmäinen pitkä näytelmäelokuvansa oli La sua strada vuonna 1946. Myöhemmin Costa ohjasi oopperaelokuvia, neorealistissävyisiä melodraamoja ja komedioita sekä 1960-luvun vaihteesta lähtien seikkailu- ja peplum-elokuvia. Hänen viimeinen elokuvansa oli spagettiwestern Salaliitto (La belva) vuonna 1970.
Asklepiades Fleiuslainen
Asklepiades Fleiuslainen (200-luku eaa.) oli antiikin kreikkalainen elisläiseen eli eretrialaiseen koulukuntaan kuulunut filosofi. Hän oli kotoisin Fleiuksesta.
Asklepiades oli Menedemos Eretrialaisen ystävä. He muuttivat yhdessä Megaraan ja opiskelivat Stilponin oppilaana. Sittemmin he siirtyivät Eliin kaupunkiin ja liittyivät Faidonin elisläiseen koulukuntaan. Asklepiadeen ja Menedemoksen vahvaa ystävyyttä verrattiin Pyladeen ja Oresteen suhteeseen.
Koska Asklepiades ja Menedemos olivat köyhiä, heidät haastettiin lopulta areiopagin neuvoston eteen selittämään, kuinka he voivat viettää kaiket päivät filosofien seurassa ilman, että heillä näyttää olevan minkäänlaista työtä. He kutsuivat todistajakseen myllärin selittämään, että he puivat viljaa öisin kahden drakhman palkalla. Areiopagin jäsenet olivat tästä niin hämmästyneitä, että he palkitsivat miehet 200 drakhmalla.
Lopulta miehet asettuivat Eretriaan ja siirsivät Faidonin koulun sinne, niin että siitä tuli eretrialainen koulukunta. Kummankin kerrotaan olleen naimisissa, Asklepiadeen äidin ja Menedemoksen tyttären kanssa. Kun Asklepiadeen vaimo kuoli, hän otti Menedemoksen vaimon, ja Menedemos puolestaan nai erään rikkaan naisen. He elivät kaikki yhdessä talossa, ja Menedemos antoi sen hallinnan entiselle vaimolleen. Asklepiades kuoli Eretriassa ennen Menedemosta vanhalla iällä.
Jean-Guillaume Béatrix
Jean-Guillaume Béatrix (s. 24. maaliskuuta 1988 Saint-Priest) on ranskalainen uransa lopettanut ampumahiihtäjä.
Béatrix on moninkertainen nuorten arvokisamitalisti ja on voittanut myös yhden nuorten maailmanmestaruuden. Aikuisten arvokisoissa Béatrix on voittanut viisi mitalia. Ruhpoldingin MM-kilpailuissa 2012 hän voitti hopeaa viestissä, kuten myös Nové Měston MM-kilpailuissa 2013. Hänen paras henkilökohtainen sijoituksensa MM-kilpailuista on seitsemäs Nové Měston yhteislähtökilpailusta. Sotšin olympialaisissa 2014 Béatrix saavutti pronssia takaa-ajossa. Normaalimatkalla hän sijoittui kuudenneksi. Kontiolahden MM-kilpailuissa 2015 hän hiihti kolmannen osuuden hopeaa saaneessa Ranskan sekaviestijoukkueessa ja toisen osuuden pronssia saaneessa miesten viestijoukkueessa. Hochfilzenin MM-kilpailuissa 2017 hän aloitti Ranskan hopeaviestin.
Béatrix saavutti ensimmäisen palkintosijansa maailmancupissa oltuaan toinen Anterselvan takaa-ajokilpailussa kaudella 2013–2014. Seuraavalla kaudella hän oli kolmas Nové Měston pikakilpailussa. Ensimmäisen voittonsa hän saavutti Pokljukan yhteislähtökilpailussa joulukuussa 2015. Hän sijoittui neljänneksi yhteislähdön maailmancupissa kaudella 2016–2017.
Béatrix lopetti uransa ampumahiihtäjänä keväällä 2018.
Vladimír Kobranov
Vladimír Kobranov (4. lokakuuta 1927 Černošice – 25. lokakuuta 2015 Sveitsi) oli tšekkoslovakialainen jääkiekkoilija, olympiamitalisti ja maailman- sekä euroopanmestari.
Kobranov edusti Tšekkoslovakian jääkiekkomaajoukkuetta sen saavuttaessa olympiahopeaa Sankt Moritzista 1948 ja maailmanmestaruuden Ruotsista 1949. Olympiaturnauksella oli myös MM- ja kummallakin turnauksella EM-arvo.
Kobranovin jääkiekkoilijanura päättyi muiden maan maajoukkuekiekkoilijoiden tavoin vuonna 1950, kun maan kommunistihallinto pidätti joukon loikkauksen suunnittelusta ja lähetti Kobranovin pakkotyöhön vuosikausiksi. Kobranovin onnistui myöhemmin loikata Sveitsiin, jossa hän kuoli 88-vuotiaana 25. lokakuuta 2015.
Mikael Rohkea
Mikael Rohkea, joskus myös Mikael Urhea, ( tai Mihai Bravu, ) oli Valakian prinssi (1593–1601), Transilvanian prinssi (1599–1600) sekä Moldavian prinssi (1600). Hän johti näitä kolmea ruhtinaskuntaa personaaliunionina. Hän oli ensimmäinen romanialainen hallitsija, joka johti yhtäaikaisesti nykyisen Romanian alueen muodostavaa kolmea aluetta. Vaikka hänen personaaliunioninsa kestikin vain kolme kuukautta, häntä pidetään yhtenä Romanian suurimmista kansallissankareista.
Vuonna 1599 Mihai voitti Şelimbărin taistelun ja pääsi Transilvanian pääkaupunkiin Alba Iuliaan. Paikalliset aateliset nimittivät hänet Transilvanian prinssiksi. Muutamia kuukausia myöhemmin hänen joukkonsa saavuttivat Moldavian ja sen pääkaupungin Suceavan. Moldavialainen hallitsija Ieremia Movilă pakeni Puolaan ja Mihai julistettiin Moldavian prinssiksi. Mihai hallitsi kolmea aluetta alle vuoden, kunnes Transilvanian aateliset ja Moldavialaiset pajarit käynnistivät kapinan. Mihai liittoutui keisari Giorgio Bastan kanssa ja voitti kapinoitsijat Gurăslăun taistelussa Transilvaniassa. Välittömästi voiton jälkeen Basta määräsi Mihain salamurhattavaksi ja hänet surmattiin 9. elokuuta 1601.
Varhaisvuodet
Mihai syntyi Pătraşcu-sukuun. Kirjattua tietoa hänen syntymävuodestaan ei ole tiedossa, mutta se on pystytty määrittelemään taideteoksen avulla. Vuonna 1601 hän vietti aikaa Prahassa, jossa hänestä tehtiin muotokuva. Muotokuvassa on latinankielinen kirjoitus: Aetatis XLIII ("elämän 43:s vuosi"). Sen mukaan Mihai syntyi vuonna 1558. Hänen nuoruusvuosistaan ei tiedetä paljonkaan. Joidenkin historioitsijoiden mukaan hän oli Valakian prinssi Pătraşcu cel Bunin avioton poika. Toiset taas epäilevät hänen itse keksineen aatelisarvonsa päästäkseen valtaan. Hänen äitinsä Teodora Cantacuzino oli kuuluisan Cantacuzino-suvun jäsen. Suvun yhden haaran uskotaan johtuvan Bysantin keisari Johannes VI Kantakuzenosesta.
Mihai nousi poliittiseen valtaan nopeasti. Hänet nimitettiin Mehedințin baaniksi vuonna 1588, kuninkaalliseksi edustajaksi Valakian voivodi Mihnea Turcitulun oikeuteen ja Craiovan baaniksi vuonna 1593. Saman vuoden aikana Mihai ajautui yhteenottoon Valakian voidodin Alexandru cel Răun kanssa ja joutui pakenemaan kannattajiensa kanssa Transilvaniaan. Sieltä hän matkusti etsimään liittolaisia Konstantinopoliin, jossa pääsi neuvottelemaan osmaneilta saatavasta tuesta serkkunsa Andronic Cantacuzinon ja Jeremias II Tranosin avulla. Häntä tuki englantilainen suurlähettiläs Edward Barton, joka myönsi hänelle 200 000 forintin lainan. Osmanisulttaani Murat III asettui tukemaan Mihaita syyskuussa 1593 ja hän aloitti valtakautensa Valakian prinssinä 11. lokakuuta 1593.
Valakia
Pian valtaan astumisen jälkeen Mihai kääntyikin osmaneja vastaan. Hän liittyi paavi Klemens VIII:n johtamaan kristittyyn liittoutumaan turkkilaisia vastaan. Samalla hän allekirjoitti rauhansopimukset lähimpien naapureidensa kanssa: Transilvanian ruhtinas Sigismund Báthoryn, Moldavian ruhtinas Aron Tiranulin sekä Rooman keisarin Rudolf II:n kanssa. Mihai aloitti sotatoimet turkkilaisia vastaan syksyllä 1594 valloittaen alueita Tonavan varrelta. Samaan aikaan hänen moldavialaiset liittolaisensa voittivat turkkilaiset muun muassa Iaşissa. Mihai pääsi etenemään pitkälle Osmanien valtakuntaan aina Adrianopoliin (nyk. Edirne) asti. Väitetään, että hänen joukkonsa olivat päässeet vain 24 kilometrin päähän Konstantinopolista. thumb|Kuva Mihain taistelusta [[Târgoviştessa syyskuussa 1595.]] Vuonna 1595 Sigismund Báthory käynnisti juonen Moldavian voivodi Aron Tiranulin syöksemiseksi vallasta. Ştefan Răzvan vangitsi Aronin maanpetoksesta ja lähetti hänet Transilvanian pääkaupunkiin Alba Iuliaan. Aron kuoli myrkytykseen toukokuussa paikallisessa linnassa. Sigismundin täytyi perustella tekemisiään hänen liittolaistensa edessä, sillä Aron oli ollut vahva liittolainen osmanien vastaisessa liitossa. Myöhemmin Valakian pajarit allekirjoittivat rauhansopimuksen Sigismundin kanssa. Rauhansopimus vahvisti aateliston asemaa entisestään, sillä tästä lähtien voivodin tuli kuunnella myös kahdestatoista pajarista muodostettua neuvostoa. thumb|left|Mikael Rohkea joukkojensa kanssa. Pajareita ei enää voinut teloittaa ilman Transilvanian prinssin hyväksyntää. Jos heitä tuomittiin valtionpetoksesta, heidän omaisuuttaan ei voitu enää takavarikoida. Mihai ei ollut tyytyväinen tähän osaan sopimuksesta, vaan yritti kiertää sen pykäliä viimeiseen asti. thumb|Mikael Rohkea, kaiverruskuva.
Valtakautensa aikana Mihai pystyi aina luottamaan Oltenian ylimysten sekä äitinsä suvun uskolliseen tukeen. Myös hän tuki liittolaisiaan, sillä Mihain aloitteesta hyväksyttiin laki, jossa maaorjat sidottiin maanomistajien tiloihin kuuluvaksi kiinteäksi omaisuudeksi.
Osmanit lähtivät ylittämään Tonavaa Rusessa 4. elokuuta 1595. Mihai joutui vetäytymään sillä osmanien ylivoima oli murskaava. Hän vältti taistelua avoimessa maastossa ja johdatti hyökkäävät joukot suolle lähellä Călugărenin kylää Neajlov-joen varrelle. Mihai voitti Sinan Paššan johtaman osmaniarmeijan 13. elokuuta käynnistyneessä Călugărenin taistelussa. Yhdessä Sigismund Báthoryn joukkojen kanssa he tekivät vastahyökkäyksiä osmaneita kohtaan. He pystyivät vapauttamaan Târgovişten 8. lokakuuta, Bukarestin 12. lokakuuta sekä Brăilan. thumb|left|Mihai Rohkea voittaa turkkilaiset Giurgiussa vuonna [[1595.]] Mihain taistelu osmaneja vastaan jatkui. Hän teki useita tunkeutumisia Tonavan eteläpuolelle Vidinin, Plevenin, Nikopoliksen sekä Babadagin kaupunkeihin. Vuonna 1596 Krimin tataarit iskivät yllättäen Valakiaan tuhoten Bukarestin ja Buzăun kaupungit. Tataarit vetäytyivät Mihain vielä kerätessä joukkoja vastaiskuun. Hän oli päättänyt jatkaa sotaa osmaneja vastaan, mutta ei saanut suunnitelmilleen tukea Sigismund Báthoryltä eikä Rudolf II:lta. Hasan Pasha julisti Valakian itsenäiseksi ja Mihain sen hallitsijaksi 7. tammikuuta 1597. Mihai epäili kuitenkin, että julistuksen takana oli pyrkimys estää häntä hyökkäämästä uudelleen osmanien valtakuntaan. Mihai kääntyi jälleen Rudolf II:n puoleen ja 9. kesäkuuta 1598 he allekirjoittivat sopimuksen, jonka mukaan Itävalta tuki rahallisesti ja materiaalisesti 5 000 miehen vahvuisen armeijan ylläpitoa alueella. Mihai aloitti uudelleen sotatoimet osmaneja vastaan pian sopimuksen solmimisen jälkeen. Hän ryhtyi piirittämään Nikopolia ja valloitti Vidinin 10. syyskuuta 1598. Sotatoimet kestivät aina 26. kesäkuuta 1599 saakka, jolloin Mihain oli pakko allekirjoittaa rauhansopimus osmanien kanssa.
Transilvania
Huhtikuussa 1598 Sigismund luovutti kruununsa Transilvanian prinssinä palveluksena Rudolf II:lle. Valta siirtyi András Báthorylle, jolla oli vahvat siteet Puola-Liettuan kuningas Sigismund III Vasan hetmaniin Jan Zamoyskiin. Báthory liittoutui myös uuden Moldavian prinssin Ieremia Movilăn kanssa, joka oli yksi Mihain suurimmista vihollisista. thumb|Mikael Rohkea. Mihai koki lähialueen tapahtumat itseään uhkaavaksi ja pyysi Rudolfin ottamaan Valakian suvereniteetin. 25. syyskuuta Báthory antoi Mihaille uhkavaatimuksen, jonka mukaan hänen tulisi miehityksen uhalla luopua kruunustaan. Mihai päätti hyökätä Báthoryn armeijaa vastaan estääkseen miehityksen. Hän lähti liikkeelle armeijoineen Târgoviştesta 2. lokakuuta ja saavutti Etelä-Transilvanian Prejmerin 9. syyskuuta. Siellä hän tapasi Braşovin lähettiläät, jotka pyysivät Mihaita säästämään kaupunkinsa tuholta. Hän jatkoi matkaansa kohti Cârţan kaupunkia, jossa sai täydennyksiä armeijaansa Székelyiltä. Mihai voitti 18. syyskuuta käydyn Şelimbărin taistelun Andrew Báthoryn joukkoja vastaan. Voitto sinetöi hänen hallintansa Transilvaniasta. Andrew Báthory kuoli taistelun jälkeen 3. marraskuuta 38 vuoden iässä. Mihai hautasi Andrew Báthoryn kuninkaallisin menoin Alba Iulian katedraaliin. Saavuttuaan Transilvanian pääkaupunkiin Alba Iuliaan Mihaille ojennettiin linnoituksen avaimet. Transilvanian aateliset järjestivät äänestyksen, missä hänet valittiin Transilvanian prinssiksi. Mihai vaati aatelisilta uskollisuudenvalaa ensin keisari Rudolfille, sitten hänelle ja viimeiseksi pojalleen. Vaikkakin hän vaati Transilvanian parlamentiltä (dietti) uskollisuutta keisarille, oli hän Transilvanian todellinen hallitsija. Mihai käytti seuraavanlaista allekirjoitusta virallisissa asiakirjoissa: Michael Valachiae Transalpinae Woivoda, Sacrae Caesareae Regiae Majestatis Consiliarius per Transylvaniam Locumtenens, cis transylvaniam partium eius super exercitu Generalis Capitaneus". ("Mihai, Valakian voivodi, hänen korkeutensa keisarin neuvonantaja ja sijainen Transilvaniassa sekä hänen Transilvanian joukkojen komentaja.") Mihain valloittaessa Transilvanian hän ei vapauttanut tai myöntänyt etuoikeuksia romanialaisille talonpojille, vaan pyrki tukemaan unkarilaisia aatelisia, Székeleitä sekä Sakseja myöntämälle heille etuoikeuksia. Mihai ryhtyi neuvottelemaan keisarin kanssa virallisesta asemastaan Transilvaniassa. Keisari halusi Transilvanian keisarikunnan välittömään alaisuuteen ja Mihain sen kuvernööriksi. Valakian voivodina toiminut Mihai halusi itsensä nimettävän Transilvanian prinssiksi. Mihai kuitenkin myöntyi Habsburgin hallintoon.
Moldavia
thumb|[[Hetmani Jan Zamoyski.]] thumb|left|Mikael Rohkea ja hänen tyttärensä Florica Rudolfin oikeudessa. Moldavian prinssi Ieremia Movilă oli ollut Mihain pitkäaikainen vihollinen. Movilăn veli Simion Movilă, halusi Valakian kruunun itselleen ja oli käyttänyt vuodesta 1595 titteliä voivodi. Tästä tietoisena Mihai ryhtyi suunnittelemaan ja valmistelemaan uhan likvidointia. 28. helmikuuta 1600 Mihai tapasi puolalaiset lähettiläät Braşovissa. Hän oli valmis tunnustamaan Puolan kuninkaan suvereniteetin vastineeksi Moldavian, Transilvanian sekä Valakian kruunuista. 14. huhtikuuta Mihai aloitti sotatoimet Moldaviaa vastaan. Hän johti hyökkäysjoukkoja Trotuşin- ja Romanin kaupunkeihin. 6. toukokuuta hän saavutti Moldavian pääkaupungin Suceavan ja seuraavana päivänä kaupungin varuskunta antautui Mihain joukoille. Naapurivallat olivat huomanneet voimasuhteiden rajun muutoksen. Varsinkin Transilvaniassa asuvat unkarilaiset aateliset olivat peloissaan ja nousivat Mihaita vastaan kapinaan. Kapina laajeni ja he voittivat Mihain Mirăslăun taistelussa pakottaen hänet vetäytymään joukkoineen Transilvaniasta. Jan Zamoyskin johtama Puolan armeija ajoi Valakialaiset Moldaviasta voittaen Mihain Năienin, Cepturan sekä Bucovin taisteluissa. Mihaille uskollisia joukkoja jäi vain Olteniaan.
Viimeinen voitto ja salamurha
thumb|180px|left|Mihai voittaa unkarilaiset aateliset [[Guruslăun taistelussa vuonna 1601.]]thumb|180px|Mikael Rohkean salamurha, 1601. Mihai kääntyi jälleen keisari Rudolf II:n puoleen vieraillessaan Prahasaa 23. helmikuuta - 5. maaliskuuta 1601. Keisari suostui avunpyyntöön kuullessaan kenraali Giorgio Bastan menettäneen Transilvanian hallinnan unkarilaisille aatelisille. Aatelisia johti Sigismund Báthory, joka oli myötämielinen osamanien hallinnolle. Samaan aikaan Mihain pojan Nicolae Pătraşcun johtamat joukot ajoivat Simion Movilăn Moldaviasta ja olivat valmistautumassa hyökkäämään Transilvaniaan. Mihai ja kenraali Bastan saivat voiton Unkarin armeijasta Guruslăussa. Basta kuitenkin halusi Transilvanian oman hallintonsa alle ja määräsi Mihain murhattavaksi vain muutama päivä voiton jälkeen. Mihai salamurhattiin Câmpia Turziin lähellä 9. elokuuta 1601.
Mikael Rohkean sinetti
Sinetti yhdistää Moldavian, Valakian sekä Transilvanian vaakunat. Keskellä on Moldavian härkä, ylhäällä auringon ja kuun keskellä Valakian kotka, alhaalla Transilvanian seisovat leijonat seitsemän vuoren huipulla. Sinetissä on kaksi kirjoitusta:
William John Burchell
William John Burchell (23. heinäkuuta 1781 Fulham, Lontoo – 23. maaliskuuta 1863 Fulham) oli englantilainen tutkimusmatkailija, luonnontieteilijä ja taiteilija.
Burchellin isä oli kasvitieteilijä Matthew Burchell, joka omisti laajan Fulham Nursery -nimisen puutarhan. William Burchell työskenteli Kewin Kuninkaallisessa kasvitieteellisessä puutarhassa. Vuonna 1805 hän purjehti Northumberlandilla Saint Helenalle, ja ryhtyi siellä kauppiaaksi yhdessä William Balcomben (1779–1829) kanssa. Vuoden kuluttua Burchell kyllästyi kumppanuuteen ja sai nimityksen saaren koulumestariksi, ja myöhemmin viralliseksi kasvitieteilijäksi. 1810 hän purjehti tutkimusmatkalle Kapin niemimaalle.
Burchell tutki Etelä-Afrikkaa vuosina 1810–1815 ja vaelsi noin 7 000 kilometriä, paljolti ennen tutkimattomia seutuja. Hän keräsi yli 50 000 näytteen kokoelman ja kirjoitti matkastaan kaksiosaisen teoksen Travels in the Interior of Southern Africa (1822 ja 1824). Elokuussa 1815 Burchell purjehti Kate-nimisellä aluksella Sain Helenalle, josta hän saman tien jatkoi purjehdusta Fulhamiin. Hän tutki Brasiliaa 1825–1830 ja keräsi sieltäkin suuren kokoelman näytteitä, muun muassa yli 20 000 hyönteistä. Hänen päiväkirjansa ja matkasta kirjoitetut artikkelit ovat hävinneet, mutta Kewissä säilytetään hänen kenttämuistiinpanojaan.
Burchellin afrikkalaisten näytteiden kokoelman sanotaan olevan kaikkien aikojen suurenmoisin. Burchellin tehtyä itsemurhan 1863 pääosa hänen kasvikokoelmastaan sijoitettiin Kewiin ja hyönteiskokoelma Oxfordin yliopiston museoon. Burchell tunnetaan erinomaisen tarkoista muistiinpanoistaan, kuten myös monista piirroksista ja maalauksista. Vuonna 1819 parlamentin alahuone kuulusteli Burchellia Etelä-Afrikan asuttamismahdollisuuksista, eikä varmaankaan ollut sattuma, että 1820 ensimmäiset maahanmuuttajat saapuivat Kapmaahan.
Burchell nimesi joitakin uusia eläinlajeja, muun muassa leveähuulisarvikuonon (Ceratotherium simum), kuningastrapin (Ardeotis kori) ja tulilepinkäisen (Laniarius atrococcineus). Hänen nimeämiensä kasvien tieteellisissä nimissä käytetään sen jälkeen liitettävää auktorilyhennettä Burch..
Jämsän Seutu
Jämsän Seutu julkaisee kerran viikossa ilmestyvää ilmaislehteä Vekkaria.
Jämsän Seudun päätoimittaja oli joulukuun 2011 alusta Jukka Ignatius, joka oli myös Vekkarin päätoimittaja. Hänen jälkeensä vuoden 2013 alusta on päätoimittaja ollut Mari Tuohiniemi.
Bloody Sunday – verinen sunnuntai
Bloody Sunday – verinen sunnuntai (Bloody Sunday) on Paul Greengrassin käsikirjoittama ja ohjaama brittiläis-irlantilainen televisioelokuva vuodelta 2002. Dokumentaariseen tyyliin, ulkopuolisen tarkkailijan tavoin tapahtumia seuraten toteutettu elokuva kertoo Pohjois-Irlannin levottomuuksiin liittyvästä, veriseksi sunnuntaiksi kutsutusta katolisten kansalaisoikeusmarssista, jossa 13 ihmistä sai surmansa ja 13 loukkaantui brittisotilaiden avattua tulen väkijoukkoon Pohjois-Irlannin Derryssä 30. tammikuuta 1972.
Timo Vesala
Hän on sekä Suomalaisen Tiedeakatemian (2005–) että Suomen Tiedeseuran (2015–) jäsen. Vuonna 2003 hänelle myönnettiin Suomalaisen Tiedeakatemian Väisälän palkinto (meteorologia).
Vesala oli yksi kolmesta viidennen IPCC-raportin hiilet ja biokemialliset kierrot -luvun arvioivista kirjoittajista, jotka tarkkailivat kokonaisuuden kattavuutta ja kommentteihin vastaamista.
Bloody Sunday – verinen sunnuntai
Vastaanotto
Elokuva sai ensi-iltansa Sundancen elokuvajuhlilla Yhdysvalloissa 16. tammikuuta 2002, ja se voitti festivaalin yleisöpalkinnon. Neljä päivää myöhemmin se ensiesitettiin Britannian televisiossa ITV-kanavalla. Suomessa elokuva on esitetty Yle TV1 -kanavalla syys- ja marraskuussa 2007.
Kreikkalainen filosofia
thumb|180px|Filosofian henkilöitymä. Osa [[Ateenan yliopiston Propylaia-rakennuksen fasadissa olevaa freskoa. Eduard Lebiedzki, Karl Rahlin luonnoksen mukaan, n. vuodelta 1888.]] Kreikkalainen filosofia viittaa kreikkalaisessa kulttuuripiirissä kreikan kielellä harjoitettuun filosofiaan.
Bloody Sunday – verinen sunnuntai
Vastaanotto
Bloody Sunday jakoi Berliinin elokuvajuhlilla parhaan elokuvan Kultainen karhu -palkinnon japanilaisanimaation Henkien kätkemä kanssa. Se sai myös ekumeenisen tuomariston erikoispalkinnon. Irlannin elokuva- ja televisiogaalassa elokuva palkittiin vuoden parhaana sekä lisäksi käsikirjoituksestaan ja äänityksestään. Brittiläisessä Bafta-gaalassa Ivan Strasburg palkittiin kuvauksesta ja valaistuksesta, ja elokuva tuotti lisäksi neljä muuta ehdokkuutta. Bloody Sunday oli European Film Awards -ehdokkaana neljässä sarjassa, muun muassa parhaan elokuvan ja parhaan ohjauksen kategorioissa.
The New York Timesin kriitikot valitsivat Bloody Sundayn vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta elokuvasta maailmassa.
Kreikkalainen filosofia
Antiikin kreikkalainen filosofia
Länsimainen filosofia sai alkunsa antiikin Kreikassa. Antiikin filosofian aika jaetaan usein esisokraattisen filosofian, klassisen kreikkalaisen filosofian (ennen kaikkea Sokrates ja sokraatikot, Platon, Aristoteles), hellenistisen filosofian ja roomalaisen keisariajan filosofian ajanjaksoihin. Koko antiikin filosofia oli pääosin kreikankielistä ja peräisin kreikkalaiselta kulttuurialueelta, sillä myös roomalainen filosofia oli lähes kaikessa kreikkalaisen filosofian perillinen.
Klassinen kreikkalainen filosofia suuntautui ennen kaikkea inhimilliseen järkeen, hyveisiin, kyselemällä tehtyyn tutkimukseen ja asioiden perusteiden etsintään. Se perustui kreikkalaisiin ihanteisiin, joissa tärkeintä oli hyveen kehittäminen ja hyvä elämä kreikkalaisessa kaupunkivaltiossa, poliksessa. Merkittävimpiin koulukuntiin lukeutuvat platonismi, aristotelismi, stoalaisuus, epikurolaisuus ja skeptisismi.
Bysanttilainen filosofia
Antiikin filosofiset perinteet säilyivät edelleen Bysantissa harjoitetussa filosofiassa, sillä idässä antiikin kreikkalaista kirjallisuutta ei tarvinnut "löytää uudelleen" niin kuin lännessä, vaan antiikin perintö oli koko ajan läsnä. Bysantin aika kattaa käytännössä koko Kreikan keskiajan, päättyen Konstantinopolin valtaukseen vuonna 1453.
Bysanttilaista filosofiaa luonnehtii tiivis yhteys kristilliseen maailmankuvaan ja teologiaan, mutta se sai paljon vaikutteita ja ajatuksia antiikin kreikankielisistä filosofisista teksteistä, erityisesti Platonilta, Aristoteleelta ja uusplatonisteilta. Merkittäviin bysanttilaisiin ajattelijoihin lukeutuvat Johannes Damaskolainen, Fotios, Arethas Kesarealainen, Mikael Psellos, Johannes Italos, Eustratios Nikaialainen, Mikael Efesoslainen, Nikeforos Blemmydes, Theodoros Metokhites, Georgios Pakhymeres ja Sofonias. Monet näistä filosofeista kirjoittivat Platon- ja Aristoteles-kommentaareja. Gregorios Palamas kehitti hesykastisen mystisen suuntauksen, jota Barlaam Calabrialainen puolestaan vastusti. Bysantin viimeinen suuri filosofi oli Georgios Gemistos Plethon, joka oli merkittävä henkilö bysanttilaisen ajattelun välittämisessä länteen.
Nykykreikkalainen filosofia
Myös kreikkalaisen nykyfilosofian juuret ovat syvällä antiikin ajattelussa, joten on vaikea sanoa, missä vaiheessa nykykreikkalainen filosofia tarkkaan ottaen alkaa.