cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Sergei Djagilev
Ura ulkomailla: Venäläinen baletti – Ballets russes – Djagilevin baletti, 1909-1929
Kaikesta huolimatta Ballets russes syntyi vuonna 1909, kun Djagilev Modest Musorgskin Boris Godunov -oopperan ja konserttien Pariisissa vuosina 1907-1908 saaman menestyksen kannustamana halusi viedä lisää venäläistä kulttuuria ja taidetta Pariisiin, myös baletin muodossa. Saison Russes musiikkitapahtumia järjestettiin myös Lontoossa ja muissa eurooppalaisissa pääkaupungeissa. Baletti valittiin siksi että se oli halvempi järjestää kuin musiikkitapahtumaja ja Djagilevin mielestä venäläisen baletin korkea taso täyttäisi länsimaisessa kulttuurielämässä olevan tyhjiön. Ensimmäistä Saison Russeä varten hän kokosi ryhmän eturivin venäläisiä tanssijoita, kuten Tamara Karsavinan, Vatslav Nižinskin, Vera Karallin, Mihail Mordkinin, Ida Rubinstein ja myös kuuluisan Anna Pavlovan, esittämään ohjelmistoa, jonka perustan loivat nuoren koreografin Mihail Fokinin uudistukselliset pienoisbaletit. Ensimmäinen esitys 19. toukokuuta 1909 oli heti sensaatiomainen menestys, mikä oli yllätys myös itse seurueen jäsenille. Kriitikot ylistivät esityksiä ja uskomaton menestys teki soolotanssijoista välittömästi kansainvälisiä tähtiä. Seurue ei vielä tässä vaiheessa käyttänyt nimeä Ballets russes.
Menestyksekäs kiertue sai jatkoa heti vuonna 1910, ja Ballets russes jatkoi toimintaansa aina Djagilevin kuolemaan vuoteen 1929 saakka. Keisarin suojeleman Keisarillisen balettiteatterin jähmeä byrokratia ja pysähtynyt taiteellinen kehitys sai nuoret venäläistaiteilijat hakemaan uusia mahdollisuuksia lännestä ja liittymään seurueeseen. Mihail Fokinin teoksia Ballets russes'in ohjelmistossa olivat muun muassa Les Sylphides (säv. Frédéric Chopin), Tulilintu (säv. Igor Stravinsky), Šeheradzade (säv. Nikolai Rimski-Korsakov), Le Spectre de la Rose (Ruusu-unelma) ja Petruška (säv. Igor Stravinsky). Yhdessä Djagilevin kanssa Fokin kehitti yhä monimuotoisempia baletteja, joissa oli paljon myös show-osioita, joiden tarkoituksena oli vedota tavalliseen yleisöön, eikä sofistikoituun aristokratiaan. Balettiyleisö ei enää koostunut pelkistä taiteenalan asiantuntijoista ja balettomaaneista.
Ensimmäisen koreografinsa Mihail Fokinin seuraajina Djagilev nosti esiin myös useita muita uusia koreografilupauksia kuten Vatslav Nižinskin, Léonide Massinen, Bronislava Nižinskan ja George Balanchinen. Myöhemmissä teoksissa käsiteltiin baletille uusia sekä moderneja aiheita. George Balanchinen Apollon musagète (1929) aloitti uuden neoklassismiksi kutsutun balettisuuntauksen. Uutta oli myös teosten kokonaistaiteellinen ilme, jossa niin musiikki, liikekieli kuin visuaalinenkin ilme oli suunniteltu aiheenmukaisiksi ja palvelemaan samaa päämäärää.
Djagilev tilasi balettimusiikkia säveltäjiltä kuten Nikolai Tšerepnin (Narcisse, 1911, koreografia Mihail Fokin), Claude Debussy (Jeux, 1913, koreografia Vatslav Nižinski), Maurice Ravel (Daphnis et Chloë, 1912, koreografia Mihail Fokin), Erik Satie (Parade, 1917, koreografia Léonide Massine), Richard Strauss (Josephs-Legende, 1914, koreografia Mihail Fokin), Sergei Prokofjev (Tuhlaajapoika, 1929, koreografia George Balanchine), Gioachino Rossinin musiikin sovitus Ottorino Respighi (La Boutique Fantasque, 1918, koreografia Léonide Massine), Francis Poulenc (Les Biches, 1923, koreografia Bronislava Nižinska) ja näiden lisäksi monelta muultakin säveltäjältä. pienoiskuva|294x294px|Sergei Djagilev ja John Brown, New York 1916, valokuva Bain News Service Ballets russes'in näyttämösuunnittelun johtajana toimi Léon Bakst. Varsinkin alkuaikojen ohjelmistolle tyypillisten eksoottisten piirteitten ansiosta Ballets russes'illa oli vaikutusta myös fauvismin sekä art deco -tyylisuunnan syntyyn. Ballet russes'in lavastajina ja pukusuunnittelijoina toimi monia huomattavia ajan avantgardea edustaneita taiteilijoita, kuten Aleksandr Benois, Nikolai Roerich, Natalja Gontšarova, Mihail Larionov, Pablo Picasso, Juan Gris, Georges Braque, Henri Matisse, André Derain, Giorgio de Chirico ja Georges Roualt. Kuvataiteen kulloinkin muodissa olleet virtaukset otettiin heti myös balettipuvustuksen ja -lavastuksen käyttöön. Paradessa oli Picasson kubistinen lavastus sekä puvut ja Le Train Bleun (1924) uima-asut olivat Coco Chanelin suunnittelemia. Myös kirjailija Jean Cocteaulla oli kiinteä yhteys seurueeseen. Lavastussuunnittelu kohosi Djagilevin ansiosta taiteiden joukkoon ja aiemmin nimettömiksi jääneet lavastajat tulivat nyt kuuluisiksi.
Djagilevin kanssa yhteistyötä tehneistä säveltäjistä ehkä kaikkein mainittavin oli Igor Stravinsky. Djagilev oli kuullut eräitä Stravinskyn teoksia, kiinnostui niistä ja pyysi tätä sovittamaan Ballets russes'ille eräitä Frédéric Chopinin teoksia. Vuonna 1910 hän tilasi Stravinskyltä ensimmäisen teoksen Tulilintu, ja tätä seurasivat Petruška (1911) ja Kevätuhri (1913, koreografia Vatslav Nižinski). Sekä Stravinsky että Djagilev työskentelivät yhdessä myös balettien Pulcinella (1920) ja Les Noces (1923) luomiseksi. George Balanchinen ja Stravinskyn välille kehittyi merkittävä yhteistyö- ja ystävyyssuhde, joka jatkui vielä Ballets russesin jälkeenkin.
The Avenger
The Avenger on ruotsalaisen melodisen death metal -yhtye Amon Amarthin toinen täyspitkä albumi, joka julkaistiin vuonna 1999.
Sergei Djagilev
Ura ulkomailla: Venäläinen baletti – Ballets russes – Djagilevin baletti, 1909-1929
Venäjän vuoden 1917 vallankumouksen jälkeen Djagilev jäi pysyvästi ulkomaille. Neuvostohallitus ei saanut häntä houkuteltua takaisin ja teki hänestä sen jälkeen esimerkin porvarillisesta rappiosta. Neuvostoliittolainen taidehistoria ei häntä maininnut, ja hän pysyi yli 60 vuotta tavallisten venäläisten tietämättömissä.
Djagilev työsti Pjotr Tšaikovskin teoksen Prinsessa Ruusunen Lontooseen vuonna 1921 nimellä The Sleeping Princess (koreografia Marius Petipa ja Bronislava Nižinska, lavastus ja puvustus Léon Bakst). Yleisö otti esityksen vastaan myönteisesti, mutta taloudellista menestystä siitä ei tullut. Lontoon tuotannon esiintyjissä olivat mukana myös legendaariset balleriinat Olga Spessivtseva ja Ljubov Jegorova (1880-1972). Viimeisinä toimintavuosinaan Ballets russes'ia pidettiin liian ”intellektuellina” ja ”taiteellisena”. Toisaalta seuruetta repivät sisäiset ristiriidat sekä vaivasivat ainaiset rahavaikeudet. Viimeiset esiintymiskaudet Pariisissa ja Lontoossa 1929 olivat kuitenkin menestyksekkäitä. vasen|pienoiskuva|[[Vatslav Nižinski ja Sergei Djagilev vuonna 1911]] pienoiskuva|183x183px|Dmitri 'Dima' Vladimirovitš Filosofov (1872-1940)pienoiskuva|252x252px|Boris Jevgenevitš Kochno (1904-1990)|vasen pienoiskuva|194x194px|Anton Dolin (Patrick Healey-Kay, 1904-1983), baletti Tuhlaajapoika, Ballets russes, Australian kiertue, 1939
Yksityiselämä
Pietarin aikoina hänen lähiystäviinsä kuuluivat Aleksandr Benois, Léon Bakst sekä kirjailija Walter Nouvel (1871–1949), joka toimi myöhemmin myös Ballets russes'n sihteerinä ja kirjoitti Djagilevista elämäkerran. He etsivät seksikumppaneita Pietarin Taurian palatsin puistossa ja kerskuivat toisilleen valloituksillaan, jotka olivat ​​enimmäkseen köyhiä opiskelijoita ja nuoria rahattomia kadetteja sekä vaihtoivat kumppaneita keskenään. Myös Pariisin aikaisten aristokraattisten yhteyksien luomisessa ja sponsoreiden hankinnassa auttoi Djagilevin pariisilaiseen gay-alakulttuurin tutustuttanut, muun muassa kirjailija Lucien Daudet, Reynaldo Hahn, Marcel Proust ja Jean Cocteau, hyvin verkostoitunut Robert de Montesquiou, joka oli esikuvana paroni de Charlusille teoksessa Kadonnutta aikaa etsimässä.
Djagilev solmi elämänsä aikana useita homoseksuaalisia suhteita, yleensä häntä nuorempiin alle 25-vuotiaisiin miehiin. Suhteiden joukkoon kuului Djagilevin isänpuoleinen serkku Dmitri 'Dima' Vladimirovitš Filosofov (1872-1940), joka oli teini-iän nuoruudenrakkaus 1890-luvun alussa, Mariinski-teatterin esimies ruhtinas Sergei Mihailovitš Volkonski (1860-1937), matkasihteeri Aleksis Mavrine 1906-1909 sekä neljä Ballets russes'in miestanssijaa: Vatslav Nižinski 1909-1913, Boris Kochno (1904-1990), joka toimi Djagilevin yksityissihteerinä ja libretistinä 17-vuoden ikäisestä vuodesta 1920 lähtien aina tämän kuolemaan saakka, Léonide Massine vuoteen 1921 asti, irlantilaissyntyinen Anton Dolin (Patrick Healey-Kay, 1904-1983) vuosina 1924-1925, Serge Lifar vuodesta 1925 lähtien ja säveltäjä Igor Markevitš vuodesta 1928 alkaen, joka oli tuolloin vain 16-vuotias. Hänellä oli myös läheinen platoninen suhde pianisti ja taidesponsori Misia Sertin (Maria Zofia Olga Zenajda Godebska, 1872–1950) ja tanssijatar Tamara Karsavinan kanssa. Molempien naisten kanssa Djagilev sanoi voivansa vaikka avioitua.
Elämänsä ehkä suurimman takaiskun Djagilev koki vuonna 1913, kun Vatslav Nižinskin avioitumisen myötä heidän suhteensa päättyi. Tanssija sai lähteä Ballets russes'sta. Vaikka Nižinski palasi esiintymään seurueeseen lyhyesti myöhemmin, miesten välinen suhde ei enää palannut entiselleen. He tapasivat viimeisen kerran, kun Nižinski oli jo sairastunut skitsofreniaan eikä enää tunnistanut entistä rakastajaansa.
Impressaari ja perintö
Djagilev tunnettiin vaativana ja tarpeen tullen tiukkanakin impressaarina. Eräät naistanssijat, esimerkiksi Ninette de Valois, joka ei ollut mikään kaino kukkanen, kertoivat pelänneensä häntä ja jopa pelänneensä katsoa häntä silmiin. George Balanchinen mukaan Djagilevilla oli aina harjoituksissa mukanaan kävelykeppi, jolla hän paukutti vihaisesti lattiaan, kun oli tyytymätön näkemäänsä. Muut tanssijat sanoivat hänen ampuvan heidät alas yhdellä katseellaan tai hyisellä kommentillaan.
Monet tanssijat, kuten Alicia Markova, Tamara Karsavina, Serge Lifar ja Lydia Sokolova (Hilda Tansey Munnings) muistavat Djagilevia hellyydellä, ankarana mutta eräänlaisena isähahmona, joka asetti tanssijoiden edun aina oman etunsa edelle. Serge Lifar totesi: "Djagilev kuoli kaksi palttoota päällään, mutta ei killinkiäkään pankkitilillään". Elämänsä loppupuolella käytti varojaan runsaasti harvinaisten kirjojen kokoelmaansa, mutta hänen ennen niin hienot mittatilauspukunsa olivat jo kuluneita hihan- ja lahkeensuista.
Koko elämänsä Djagilev pelkäsi kuolevansa hukkumalla ja vältti matkustamista veneellä.
Sergei Pavlovitš Djagilev kuoli 57-vuotiaana diabeteksen aiheuttamaan koomaan 19. elokuuta 1929 Hôtel des Bains de Mer'ssä, Lidolla Venetsiassa, jonne hän oli matkustanut Lontoosta vastoin lääkärin ohjeita. Hänen kuolinvuoteellaan vuorottelivat aiemmat kumppanit Serge Lifar ja Boris Kochno. Sergei Djagilev on haudattu Venetsian alueella sijaitsevalle Isola di San Michelen saarelle, jonka hautausmaan ortodoksisessa osassa lepäävät myös Igor Stravinsky, Joseph Brodsky ja Ezra Pound.
Djagilevin kuoleman jälkeen seurue hajosi. Monet Djagilevin baletin jäsenet olivat nuoria ja he levittivät Ballets russesin perintöä ympäri maailmaa jatkaessaan uraansa muualla. Heidän mukanaan syntyi vahva tanssitraditio etenkin Yhdysvaltoihin, jossa vaikutti George Balanchine sekä Britteinsaarille, jossa vaikuttivat tanssijattaret Ninette de Valois, Marie Rambert, Alicia Markova sekä tanssija Anton Dolin. Seurueen viimeisestä miestanssijatähdestä Serge Lifarista tuli Pariisin oopperan baletin pitkäaikainen johtaja. pienoiskuva|250x250px|Sergei Djagilev ja Ballets russes, 30 kopeekan postimerkissä vuodelta 2000Djagilev ja Stravinski -säätiön Ekstrom-kokoelma on talletettu Victoria & Albert Museumin teatteri- ja performanssiosaston kokoelmiin. Pietarin valtionyliopistossa sijaitseva nykytaiteen museo (ven. Музей современных искусств им. С.П. Дягилева СПбГУ,) on nimetty vuonna 2008 Sergei Djagilevin mukaan. Sen edeltäjänä toimi vuodesta 1998 lähtien Djagilevin taidekeskus.
Joni Mäkelä
Joni Mäkelä (s. 28. syyskuuta 1993 Valkeakoski) on suomalainen jalkapalloilija, joka edustaa Veikkausliigassa pelaavaa FC KTP:tä. Pelipaikaltaan Mäkelä on hyökkäävä keskikenttäpelaaja tai laitahyökkääjä.
Seurajoukkueet
Mäkelän pelaajaura ylimillä sarjatasoilla alkoi kaudella 2009, kun hän nousi OLS:in junioreista AC Oulun Ykkösen joukkueeseen. Mäkelä debytoi AC Oulun paidassa 15-vuotiaana 7. kesäkuuta 2009 Ykkösen ottelussa AC Oulu - Atlantis FC. Mäkelä teki tammikuussa 2010 kolmen vuoden sopimuksen AC Oulun kanssa. Veikkausliigadebyytin hän pelasi 16. toukokuuta 2010 ottelussa AC Oulu - IFK Mariehamn.
Mäkelä on pelannut urallaan vuoteen 2019 mennessä neljä kautta Veikkausliigaa AC Oulun, KuPS:n ja KPV:n riveissä ja pelannut niissä 63 ottelua ja tehnyt kahdeksan maalia.
Ontologia
Ontologia (kreikan sanoista ὄν, ὄντος ’oleminen’ ja -λογία ’oppi’) on olevaisen perimmäistä olemusta tutkiva filosofian osa.
Joni Mäkelä
Maajoukkue
Mäkelä on pelannut yhteensä 36 poikien maaottelua. Mäkelä debytoi maajoukkueessa 26. elokuuta 2008 alle 15-vuotiaiden maajoukkueen ottelussa Ruotsia vastaan.
Ontologia
Ontologia luetaan usein metafysiikan osa-alueeksi niin sanottuna yleisenä metafysiikkana. Se tutkii olemisen ja olemassaolon käsitteitä ja olevaisen perimmäistä laatua, kuten sitä, mitä tyyppiä olevia asioita on olemassa ja minkälaisia suhteita niiden välillä on. Tällaisena metafysiikan on perinteisesti sanottu olevan tutkimusta olevasta itsenään, ei olevasta sellaisena kuin se ilmenee.
Yleistä
Ontologia voidaan jakaa neljään osaan: (1) sen tutkimiseen, mitä on olemassa, (2) sen tutkimiseen, minkälaisia käsityksiä olevaisesta on, (3) sen tutkimiseen, minkälaisia kaikkein yleisluontoisimpia ominaisuuksia ja suhteita olevaisella on, sekä (4) niin sanotun metaontologian eli ontologian päämäärien ja menetelmien sekä ontologisten kysymysten luonteen tutkimiseen. Ontologian ja muun metafysiikan rajanveto on usein vaikeaa.
Teemun tarina
Teemun tarina on Salatut elämät -kirjasarjan kuudes osa. Kirjan on kirjoittanut Tarja Huhtala, ja se julkaistiin vuonna 2002. Tarinan päähenkilö on Teemu Korhonen.
Ontologia
Yleistä
Termiä ontologia käytetään, paitsi filosofian osa-alueen nimenä, myös puhuttaessa jonkin tietyn metafyysisen järjestelmän tai tieteellisen teorian olettamasta olioiden joukosta. Tyypillisesti tällainen ontologia muodostaa hierarkkisen rakenteen, jossa oleva tai entiteetti ovat kaikkein ylimmällä tasolla, ja joka sisältää kaiken muun olemassa olevan. Tyypillisiä seuraavan tason luokitteluja ovat universaalit ja partikulaarit, sekä abstraktit ja konkreettiset oliot. Universaalien jaotteluja ovat edelleen muun muassa ominaisuudet ja suhteet. Ontologiset teoriat pyrkivät usein selittämään, mitkä sanat viittaavat todellisiin olemassa oleviin entiteetteihin ja miten, mitkä eivät, ja mitä olemassaolon luokkia tästä seuraa. Kun tätä menetelmää sovelletaan esimerkiksi sellaisiin käsitteisiin kuin ”elektroni”, ”energia”, ”aika”, ”totuus”, ”kausaliteetti”, ”mieli” ja ”Jumala”, ontologia muodostuu keskeiseksi monien filosofian osa-alueiden perusteiden selventämisessä. Myös luonnontieteelliset teoriat olettavat tyypillisesti jonkinlaisen ontologisen järjestelmän, eivätkä nämä perustu aina puhtaasti empiirisiin havaintoihin: esimerkkinä toimivat kvanttimekaniikan teorioissa esiintyvät entiteetit.
Jotkut filosofit, erityisesti platonilaiset, ovat ajatelleet, että kaikki käsitteet viittaavat todellisiin olioihin (ideaoppi, ominaisuus-olemassolokäsitys eli käsiterealismi). Toiset filosofit taas ovat katsoneet, että jotkin käsitteet eivät viittaa sinänsä todellisiin asioihin vaan ne ovat enemmänkin vain viittauksia asioiden tai tapahtumien kokonaisuuksiin. Tällöin esimerkiksi sana ”mieli” viittaisi mielen varsinaisen olemassaolon sijasta joukkoon henkilön kokemia mielellisiä tapahtumia, ”yhteiskunta” viittaisi joukkoon yhteen kuuluvia henkilöitä, ja ”geometria” viittaisi joukkoon tietynlaisia älyllisiä toimintoja (olio-olemassaolokäsitys eli nominalismi).
Historia
Ontologia sai alkunsa antiikin kreikkalaisessa esisokraattisessa filosofiassa. Olemassaolon, pysyvyyden ja muutoksen ongelmat askarruttivat erityisesti Parmenidesta ja Herakleitosta. Parmenides liitetään ajatukseen, jonka mukaan olemassaolo tuli todistaa ja ei-oleminen kieltää ja sitä tuli välttää. Hän sanoi: (esti gar einai, mēden d' ouk estin) — ”olemista näet on, ja ei-mitään ei ole”. Parmenides kielsi, että kaikkeudessa tapahtuisi mitään muutosta. Herakleitos taas oli täsmälleen päinvastaista mieltä pitämällä jatkuvaa muutosta todellisuuden perimmäisenä piirteenä.
Sokrateen jälkeen ontologia oli hyvin keskeisellä sijalla Platonin ja Aristoteleen filosofioissa. Platon käsitteli olevaan liittyviä kysymyksiä erityisesti dialogissa Sofisti, mutta hänen ideaoppiinsa kuuluva ikuisten ideoiden ontologinen järjestelmänsä ja dualistinen kahden tason mallinsa ovat kaikkien hänen dialogiensa taustalla. Aristoteleella metafysiikka oli tiedettä ”olevasta olevana”, eli olevasta siinä määrin kuin se on olevaa, tai olevista siinä määrin kuin ne ovat olemassa. Keskeisellä sijalla oli olevan peruskategorioiden määritteleminen, sekä sen määritteleminen, millä tavalla kuhunkin kategoriaan kuluvien asioiden voi sanoa olevan olemassa. Hän katsoi maailman muodostuvan yksilöolioista eli partikulaareista, jotka koostuivat materiasta ja universaalista muodosta.
Antiikin aikaista materialismia edustivat muun muassa atomistit, epikurolaiset ja stoalaiset. Ontologisia kysymyksiä on pohdittu myös Intian ja Kiinan muinaisissa sivilisaatioissa, joissakin tapauksissa jopa ennen kreikkalaisia ajattelijoita, jotka yleensä liitetään ontologian syntyyn.
Vaikkakin termin ontologia alkuperä on kreikan kielessä, sana itsessään tunnetaan ensimmäisiä kertoja latinankielisessä muodossa ontologia Jacob Lorhardin (Lorhardus) teoksesta Ogdoas Scholastica vuodelta 1606 sekä Rudolf Gocleniuksen (Göckel) teoksesta Lexicon philosophicum vuodelta 1613.
Martin Heidegger kiinnostui jo nuorena Aristoteleen ontologiasta ja sen olevaa olevana koskevasta peruskysymyksestä. Myöhemmin hänen hermeneuttinen projektinsa syvenikin koskemaan ontologian perusteita ylipäätään; hän katsoi, että traditiossa unohtuneen elämän ajallisuuden tarkastelu tarjosi mahdollisuuden asettaa uudelleen jo antiikissa lukkoonlyöty kysymys olemisen mielestä (Sinn des Seins), so. todellisuuden mielekkäästä jäsentymisestä todelliseksi. Näin syntyi fundamentaaliontologia, tutkimus, jonka kohteena on perinteisen ontologian ajattelematta jäänyt ajallinen perusta. Heidegger käsitteli tätä erityisesti pääteoksessaan Oleminen ja aika (1927).
Edmund Husserl vastusti Heideggerin fundamentaaliontologiaa, koska katsoi sen sekoittavan ontologisen ja eksistentiaalisen olemassaolon. Hänen mukaansa Heideggerin ontologialle keskeisessä Daseinissa ei ollut kysymyksessä sen enempää ontologia kuin fenomenologiakaan, vaan pelkkä abstrakti antropologia.
W. V. O Quine katsoi, että tiede oli paras keino saada selville, mitä on olemassa. Ontologian määritteli näin kulloinkin vallitseva tieteellinen teoria. Hän pelkisti olemassaolon määrittelemällä sen ”sidotun muuttujan arvona olemiseksi” – teoria sitoutui siis vain niiden asioiden olemassaoloon, jotka se tarvitsi predikaattikalkyylissä esitettyyn muotoiluunsa.
Ontologisia näkökulmia
Mitä todellisuus on?
Onko todellisuus olemassa?
Riippuuko todellisuus meistä, vai onko se itsenäinen?
Kuinka monta todellisuuden perustaa on olemassa?
Onko kaikki lainalaista vai sattumanvaraista?
Ontologian käsitteitä
Eräitä muita ontologian keskeisiä käsitteitä ovat:
Teologia
Ontologia tulee keskeiselle sijalle teologiassa esimerkiksi jumalan olemassaolosta ja ominaisuuksista keskusteltaessa. Tunnetuin ontologian sovellus tällä alalla on Anselm Canterburylaisen ontologinen jumalatodistus, joka määritteli Jumalan ”siksi jota suurempaa ei voida kuvitella”. Anselm katsoi, että jotta tämä määritelmä olisi oikein, Jumalan tuli myös olla olemassa, koska olemassa olevat asiat ovat täydellisempiä kuin sellaiset, jotka eivät ole olemassa. Ontologisia argumentteja on kritisoitu monin perustein, esimerkiksi kehämäisyydestä sekä toteamalla, että olemassaolo ei ole ominaisuus tai predikaatti.
Yhteiskuntatieteet
Yhteiskuntatieteissä on useita ontologisia lähestymistapoja: empirismin mukaan todellisuutta voidaan havainnoida ja havaintoja voidaan arvioida suhteessa tosiasioihin; positivismissa keskitytään havaintoihin itseensä, tutkien ensisijaisesti tosiasioita koskevia väitteitä; kriittisen realismin mukaan tosiasiat ovat olemassa ja odottavat löytämistään; ja postmodernismissa katsotaan, että tosiasiat ovat muuttuvia ja saavuttamattomia, joten tutkijoiden tulisi keskittyä vain havaintoja koskeviin väittämiin.
Näiden lisäksi on olemassa relationalistinen kanta, jossa ei tehdä eroa havaitsijan ja havaitun välille, vaan oleminen nähdään aina suhteissa olemisena. Tämän mukaan emme ”ole katselemassa päältä 'ulkoista todellisuutta', vaan olemme täällä maailman sisällä, keskellä sitä. Se, millaisena maailma meille itsensä ilmentää, riippuu siitä millaisia olentoja me itse olemme ja millä tapaa asetumme suhteeseen maailman olevaisten kanssa tai minkälaista toimintaa harjoittaen kohtaamme maailman.”
The Boring Company
The Boring Company on Elon Muskin vuoden 2016 lopulla perustama SpaceX:n tytäryhtiö, joka omistaa porauskalustoa ja jonka tarkoituksena on porata maanalaisia tunneleita. Musk on kertonut perustamisen syyksi Los Angelesin suurkaupungin ruuhkat ja tunneleiden olevan ratkaisu liikenneruuhkiin. Muskin mukaan maan alle voidaan porata tunneleita päällekkäin, ja tämän riittävän vaikka kuinka suuren kaupungin liikennetarpeisiin. Yritys aloitti koetunnelin poraamisen SpaceX:n tontilla Hawthornessa, Kaliforniassa. Tontti soveltui koetunnelin poraukseen koska tontilla ei tarvittu rakennuslupaa. Koetunneli oli 10 metriä leveä, 15 metriä pitkä ja 5 metriä syvä.
Mahesh Bhupathi
Mahesh Bhupathi (s. 7. kesäkuuta 1974 Madras, Intia) on intialainen tennisammattilainen. Hän siirtyi ammattilaiseksi vuonna 1995. Bhupathi asuu Mumbaissa ja on yksi maailman parhaista nelinpelipelaajista. Urallaan Bhupathi on voittanut 11 Grand Slam -turnausta, joista 4 nelinpelissä ja 7 sekanelinpelissä. Bhupathi pelasi aiemmin myös kaksinpeliä, mutta hän lopetti sen päästyään parhaimmillaankin vain 217. sijalle kaksinpelissä.
The Boring Company
Yritys pyrkii nostamaan kaivuunopeutta ja pudottamaan tunnelien kaivamisen kustannuksia. Elon Muskin mukaan Yhdysvalloissa ei käytetä tunnelien tekemiseen lainkaan T&K-panoksia. Yritys aikoo tehdä 8,5 metriä leveiden tunneleiden sijaan 4,25 metriä leveitä tunneleita. Tämä pudottaa tunnelin poraamisen kustannuksen kolmasosaan tai neljäsosaan. Yritys myös aikoo kasvattaa kaluston tehon kolminkertaiseksi ja asentaa kalustoon sen tarvitseman jäähdytysjärjestelmän. Yritys aikoo myös tehdä kalustosta autonomiseen toimintaan kykenevää, jolloin kalusto ei tarvitse ihmistyövoimaa. Kalusto käyttää puolet ajasta poraamiseen ja puolet ajasta tukirakenteiden asentamiseen. Yritys pyrkii tekemään poraamisesta jatkuvaa ja tukirakenteiden asentamisen tapahtuvan poraamisen kanssa samanaikaisesti. Tarkoituksena on pudottaa tunneleiden tekemisen kustannus alle kymmenesosaan.
Los Angelesin kaupungilta saatu lupa antaa yrityksen jatkaa koetunnelin porausta Los Angelesin kansainväliselle lentoasemalle asti. Musk haluaisi jatkaa tunnelia lentoasemalta pohjoiseen päin Sherman Oaksiin. Yritys haluaisi kaivaa myös tunnelin Los Angelesin kaupungista länteen päin Culver Cityyn. Culver Cityn viranomaiset osoittivat huolensa siitä että yksityinen tunneli kilpailee kaupungin joukkoliikenteen kanssa. Yritys haluaisi kaivaa tunnelin New Yorkin kaupungin ja Washington D.C:n välille. Tunnelissa kulkisi hyperloop.
Yrityksen on spekuloitu kehittävän tunnelien porausteknologiaa osin maanalaisten rakenteiden rakentamiseksi Marsiin.
Yritys suunnitteli varainkeruutarkoituksessa myös liekinheittimen ja myi niitä 20 000 kappaletta.
Kesäkuussa 2018 Chicagon kaupunki solmi sopimuksen tunnelin kaivamisesta kaupunkikeskustan ja O’Haren kansainvälisen lentoaseman välille.
Rubén Rochina
Rubén Rochina Naixes (s. 23. maaliskuuta 1991 Sagunto) on espanjalainen jalkapalloilija, joka edustaa Primera Divisiónissa pelaavaa Levantea. Vasenjalkainen Rochina on pelipaikaltaan hyökkääjä.
Seurajoukkueura
Rochina on saanut jalkapallo-oppinsa FC Barcelonassa. Vuodet 2008–2011 hän edusti seuran kakkosjoukkuetta FC Barcelona B:tä pelaten Segunda Divisiónissa 26 ottelua, joissa syntyi neljä osumaa.
Tammikuussa 2011 Rochina siirtyi Englannin valioliigan Blackburn Roversiin, jossa hän teki pääsarjadebyyttinsä helmikuussa 2011 Aston Villaa vastaan. Avausmaali seurassa syntyi seuraavalla kaudella eli kaudella 2011–2012 Fulham FC:tä vastaan syyskuussa 2011. Kaudella 2011–2012 Rochina teki 18 pelissä kaksi osumaa. Seuraavan kauden syyspuoliskon Rochina pelasi vielä toiseksi korkeimmalle sarjatasolle tippuneessa Blackburnissa, mutta tammikuussa 2013 hän siirtyi lainalle kotimaansa pääsarjan Primera Divisiónin Real Zaragozaan. Zaragozaa Rochina edusti kevätkauden aikana 15 kertaa ja teki yhden maalin. Syyspuolikkaan kaudesta 2013–2014 Rochina pelasi jälleen Blackburnissa pelaten vain viisi ottelua. Tammikuussa 2014 hän siirtyi jälleen lainalle Primera Divisióniin, nyt Rayo Vallecanoon. Kevätpuoliskon kaudesta 2013–2014 Rochina vietti Rayossa pelaten 17 ottelua ja tehden kolme maalia.
Elokuussa 2014 Rochina siirtyi pysyvällä sopimuksella Primera División -seura Granada CF:ään. Hän teki debyyttinsä seuran paidassa vielä saman kuun aikana Deportivo de La Coruñaa vastaan ja onnistui heti maalinteossa.
Maajoukkueura
Rochina on edustanut Espanjan alle 17-, alle 18- ja alle 19-vuotiaita. Alle 17-vuotiaissa hän pelasi vuonna 2008 seitsemän ottelua tehden neljä maalia, alle 18-vuotiaissa vuonna 2009 yhden ottelun tekemättä maaleja ja alle 19-vuotiaissa vuonna 2010 yhdeksän ottelua tehden neljä maalia. Vuonna 2008 Rochina voitti alle 17-vuotiaiden kanssa EM-kultaa tehden turnauksessa kaksi osumaa.
Hematokriitti
Hematokriitti (lyh. hkr) on punasolujen suhteellinen osuus koko veren tilavuudesta. Se määritetään mittaamalla verisolupatsaan korkeus verinäytteen pohjalla sentrifugoinnin jälkeen. Käytännössä hematokriitti kuvastaa punasolujen osuutta verinäytteen tilavuudesta, sillä veren muita soluja, valkosoluja ja verihiutaleita, on normaalisti veressä alle 1 prosentti sen kokonaistilavuudesta. Nykyään hematokriitti voidaan määrittää myös solunlaskijalla, mikä on nopeampi tapa.
Hematokriitti ilmaistaan yleisimmin verisolujen prosentuaalisena osuutena veren tilavuudesta, mutta myös joskus verisolujen tilavuutena veren tilavuudesta. Useimpien nisäkkäiden hematokriittiarvo vaihtelee 35 ja 45 prosentin välillä.
Hematokriittiarvon ja plasman tilavuuden avulla voidaan määrittää koko elimistön veritilavuus:
Koska veren määrä elimistössä on tasapainossa elimistön kokonaisnestemäärän kanssa, tällä tavalla voidaan saada tietoa myös elimistön nestetasapainosta.
Rasituksessa veren hematokriitti kasvaa, koska perna, joka varastoi punasoluja, vapauttaa niitä rasituksen aikana verenkiertoon. Pernan vaikutus näkyy erityisesti hevosella, jolla perna on erityisen suuri. Lisäksi maitohapon muodostus kudoksissa aiheuttaa jossain määrin nesteen siirtymistä verenkierrosta kudoksiin osmoottisen paineen vuoksi.
Vuonna 2003 käyttöön otettujen kansallisten viitearvojen mukaan miesten viiteväli hematokriitille on 39–50 ja naisten 35–46.
Taulukossa on esitettynä eri eläinlajien keskimääräisiä hematokriittiarvoja.
Idel-Ural
Idel-Ural (t. Volga-Ural) oli lyhytaikainen yritys luoda valtio Volgan (tataariksi Idel) ja Uralvuoriston tienoille Venäjän helmikuun vallankumouksen jälkeen vuonna 1917. Hankkeen johdossa olivat islaminuskoiset Volgan tataarit, mutta siihen osallistuivat myös alueen muut kansat. Hankkeen tavoitteena ei ollut luoda kansallisvaltiota vaan koota alueen muslimikansat – jotka pääasiassa olivat turkinsukuisia – yhteen.
Nimen alkuperä
Nimitys Idel-Ural otettiin käyttöön vasta Venäjän vallankumousvuosina. Esihistoriallisina aikoina turkkilaisten heimojen asuinpaikat olivat olleet paljon lännempänä ja etelämpänä Mustanmeren pohjoispuolen suurilla aroilla.
Helmikuun vallankumous ja ensimmäinen kongressi
Heti helmikuun vallankumouksen tapahduttua Venäjän muslimit ryhtyivät toimenpiteisiin oman kansallisuutensa ja uskonvapautensa turvaamiseksi. Toukokuussa 1917 he pitivät Moskovassa yleisen edustajakokouksen, johon ottivat osaa Volgan, Kaukasian ja Krimin tataarit, baškiirit, kirgiisit, turkmeenit sekä Hivan ja Buharan edustajat. Turkkilaissukuisen väestön etujen suojaaminen oli kuitenkin liian vaikea tehtävä. Aluekysymys oli mahdoton ratkaista, ja itsenäisyyttä näin hajanaiselle väestölle mahdoton saavuttaa. Silti turkkilaisten kongressi hyväksyi päätöslauselman kaikkien turkkilaisten alueiden autonomiasta ja erillisen turkkilaisen sotaväen muodostamisesta.
Kokouksen puheenjohtajaksi valitun Sadri Maksudin ehdotuksesta päätettiin asettaa hankkeelle yhteinen johto ja ruveta järjestämään eri turkkilais-tataarilaisia alueita paikallisiksi ”valtioiksi” siten, että itsehallintoon kuuluisi toisissa vain kulttuuri- ja kansanvalistustyö, toisissa taas myös maantieteellinen itsenäisyys ”Venäjän liittotasavallassa”.
Toinen kongressi
Tavoitteiden saavuttamiseksi pidettiin seuraava kongressi Kazanissa heinäkuussa 1917. Kokouksessa olivat edustettuina Volgan ja Uralin tataarit (Simbirskistä ja Samarasta aina Permiin ja Siperiaan asti) sekä baškiirit. Siten tämä kokous edusti rajallista, alueellisesti ehyttä aluetta, jossa asui yhteensä noin 6,5 miljoonaa asukasta. Alueen väestöä yhdisti myös yhteinen hengellinen päällikkö, Ufassa asuva mufti, sekä tataarien ja baškiirien toisiaan muistuttavat kielet. Suunnitellun alueen väestöstä 60 % olisi ollut tataareja ja baškiireja, 40 % venäläisiä ja suomensukuisia kansoja, etupäässä udmurtteja ja mareja.
Itse Kazanin kongressi jakautui kolmeen osaan: (1) Venäjän muhamettilaisten valtuutettujen kongressiin, (2) Venäjän muhamettilaisten hengellisten järjestöjen kongressiin ja (3) sotilaallisten järjestöjen edustajien kongressiin (Askeri Šura). Yhteisistunnossaan nämä julistivat elokuun 4. (vanhaa ajanlaskua 22.7.) Idel-Uralin autonomian ja päättivät perustuslakia säätävän kansalliskokouksen kokoonkutsumisesta.
Tämän tataarilais-baškiirilaisen valtion eduskunta valittaisiin Ufassa, ja se hallitsisi islaminuskoista väestöä kaikissa uskontoa ja kansanvalistusta koskevissa asioissa. Näin saataisiin kolme eri ministeriötä: (1) hengellinen ministeriö, (2) kansanvalistusministeriö ja (3) kansallisen omaisuuden eli vakuf-ministeriö. Ylimpänä alueen (eli valtion) johtajana olisi presidentti, jolle hyväksyttiin nimitys reis. Tämän sivistyksellis-kansallisen itsenäisyyden yhtenä mallina oli Itävalta-Unkarissa kehitetyt tavat, joille mm. Kerenski oli antanut kannatuksensa.
Päätösten toteuttaminen annettiin 12-miehiselle kollegiolle, jonka puheenjohtajana toimi Maksudi. Kollegio kokosi syksyn aikana uutta, virallisesta suuresti eriävää tilastollista aineistoa väkilukusuhteista ja kouluoloista sekä teki näiden perusteella ehdotuksia uudeksi piiri- ja aluejaoksi. Se laati tataarilaista väestöä varten vaalilain ja määräsi vaalilautakunnat. Se kehotti myös kokoamaan kaikkialla vaalipäivänä varoja tataarikansan yhteistä asiaa varten.
Ensimmäinen kansalliskokous
Kansalliskokous kokoontui ensimmäisen kerran 120 jäsenisenä kansanedustuslaitoksena 22. marraskuuta (Ramstedtin mukaan 17. päivänä) 1917 Ufassa. Edustajista 30 oli mullia, 20 upseereja. Eduskunnan puhemieheksi (milli idäräsi reis) valittiin Sadri Maksudi, väliaikaisen kollegion puheenjohtaja. Eräänlaisiksi ministereiksi valittiin Galimdzhan Barudi, kazanilainen mulla (kirkollisten asiain ylipäällikkö), asianajaja Nadžib Kurbangalijev (kansanvalistusministeri), Sheih-ulla Alkin (kansallisen omaisuuden hoitaja eli vakuf-ministeri). Istuntokausi kesti (yhteensä 52 päivää) seuraavan tammikuun 10. päivään (Ramstedtin mukaan 9:een), minä aikana se valmisteli kansallisen kulttuuriautonomian perustuslait ja hyväksyi ehdotuksen Idel-Uralin autonomisen osavaltion muodostamisesta.
Eduskunta päätti toistaiseksi – kunnes olot vakiintuisivat – pitää yllä omaa sotaväkeä ja omaa hallitusta. Se perusti viisi rykmenttiä. Näistä viidestä kaksi oli Kazanissa (ratsuväkiosasto ja jalkaväkiosasto), Ufassa oli tarkk’ampujarykmentti ja Orenburgissa jalkaväkirykmentti. Viides rykmentti syntyi Suomessa, jossa sodan päättyessä oli runsaasti tataareja; päästyään kotiseudulleen he liittyivät yhteen ja muodostivat ”suomalaisen jalkaväkirykmentin”. Myös Romanian rintamalla Odessassa oli muodostunut tataarirykmentti, joka myöhemmin paisui kokonaiseksi divisioonaksi. Se ehti kuitenkin vain Krimille asti, jossa se liittyi Krimin tataarien joukkoihin taistelussa punaisia vastaan.
Lokakuun vallankumous
Bolševikkien valtaanpääsy marraskuussa 1917 vaikeutti suuresti Idel-Uralin toimintaa. Bolševikkihallitus solmi rauhan Saksan kanssa Brest-Litovskissa 3. maaliskuuta 1918, mikä mahdollisti voimien suuntaamiseen mm. Idel-Uralin hanketta vastaan. Bolševikit antoivat kaikkien kansojen itsemääräämisoikeutta tukevan julistuksen, mutta hyökkäsivät siitä huolimatta Ufaan, jossa sijaitsi Milli Šuran (Kansallisneuvoston) päämaja, ja Kazaniin, jossa sijaitsi Askeri Šuran (Sotilaallisten järjestöjen neuvoston) päämaja. Jokaisessa tataarilaisessa piirikunnassa oli jo oma edustajisto, ja yhteisellä hallituksella oli käytettävänään myös sotajoukko. Bolševikit vaativat sekä paikallisia vallanpitäjiä että Ufan hallitusta demobilisoimaan nämä sotajoukot ja lopettamaan kaiken valtiollisen toiminnan. Milli Šura ja Askeri Šura onnistuivat suojelemaan maata vain huhtikuun puoliväliin asti. Häviön aiheutti suurelta osalta turkkilaisia joukko-osastoja komentavien venäläisten upseerien kavallus.
Bolševikit suostuttelivat Idel-Uralin johtoa antautumaan lupaamalla, ettei tataarien uskonnollisiin asioihin tai kansallisiin varoihin kajottaisi eikä heidän hallituksensa ja eduskuntansa jäseniä hätyyteltäisi. Käytännössä tataarien hallitus oli punaisten piirittämä, eikä valkoiselta puolelta kuulunut apua, koska venäläisten keskuudessaan oli meneillään omat puoluekiistat. Tässä tilanteessa Idel-Uralin hallitus laski sotaväkensä hajalle. Lupauksistaan huolimatta bolševikit alkoivat takavarikoida tataarihallituksen ja yksityisten omaisuutta. Huhtikuussa 1918 entisen tataarilaisen hallituksen jäsenet ja virkailijat vangittiin. Sheih-ulla Alkin joutui virumaan vankikoppiin kunnes karkasi Siperiaan.
Presidentti Maksudin onnistui päästä pakoon ja hän päätyi vielä vuoden 1918 aikana Suomeen. Hän sai hyvän vastaanoton ulkoministeri Carl Enckelliltä, joka muisti hänen toimensa kansallisen itsemääräämisoikeuden ja Suomen perustuslaillisten oikeuksien puolustamiseksi Venäjän duumassa. Maanpaossa ollut entinen presidentti tapasi myös Viron johtoa ennen kuin vuonna 1919 jatkoi matkaansa Ruotsiin, Saksaan ja Ranskaan, missä hän yritti saada länsimailta tukea Idel-Uralille. Myös muita hankkeen eri tehtävissä toimineita johtomiehiä tuli Suomeen poliittisina pakolaisina vuonna 1918: Yusuf Akçura, Ayaz Ishaki, Musa Carullah Bigi, Zeki Velidi, Alimcan Idris, Abdullah Battal ja Pietarin entinen imaami Lutfi Ishaki.
Joulukuussa 1918 punaisia vastaan taistelevien valkoisten johtoon nousi amiraali Koltšak. Hän ei tunnustanut Idel-Uralin kansalliskeskusta ja meni niin pitkälle, että yritti vangituttaa kansalliskeskuksen jäsenet, mm. muftin, muhamettilaisten hengellisen päämiehen. Tällainen kohtelu avasi bolševikeille tien lopullisesti Idel-Uraliin. Lisäksi tataarilais-baškiirilaiset sotajoukot käänsivät aseensa Koltšakia vastaan.
Idel-Ural nykypäivänä
Liikkeen perustivat kolme Volgan alueelta kotoisin olevaa aktivistia. Heistä ensimmäinen on poliittisena vankina Venäjällä ollut tataari Rafis Kashapov, joka myöhemmin pakeni Ukrainaan. Hän on painottanut sitä, että Vladimir Putinin tultua valtaan, ei Volgan tasavaltoja ole nähty "tasavertaisina kumppaneina". Kashapov haluaa tehdä tähän muutoksen väkivallattomin keinoin, muiden valtioiden yhteistyötä hyödyntäen. Toinen liikkeen aktivisti on Aleksandr Bolkin, joka on lähtöisin Mordvasta, mutta myös sittemmin asettunut Ukrainaan. Hänen mielestään Ukraina on hyvä yhteistyökumppani tavoitteiden saavuttamisessa, pääsääntöisesti koska sillä on kokemusta itsensä ja Venäjän välisestä konfliktista. Kolmas aktivisti on Voronežin yliopistolta valmistunut Okhomason Kirdya, joka erikoistuu suomalais-ugrilaisten kansojen kulttuureihin, kieliin ja historiaan. Hän on tuonut esiin sen, että kyseinen liike on jo kolmas Idel-Uralilainen yritys saavuttaa itsenäisyyttä alueensa vähemmistöille: vuoden 1918 lyhytaikaisen valtion lisäksi toisen maailmansodan jälkeen samoja tavoitteita havitteli organisaatio "Anti-Bolshevik Bloc of Nations". Kirdya kuitenkin uskoo tavoitteiden onnistumiseen heidän liikkeensa kautta, vaikka siinä voikin kestää vuosikymmeniä. Hänen mukaansa he tarvitsevat apua Volgan alueen muilta aktivisteilta, sekä ulkomailta, etenkin Ukrainalta.
Molly Moon: Hervoton hypnoosiseikkailu
Molly Moon – Hervoton hypnoosiseikkailu on Georgia Byngin kirjoittaman Molly Moon-kirjasarjan ensimmäinen kirja.
Juoni
10-vuotias Molly Moon asuu Biersvillessä Hardwick Housen orpokodissa, jossa hänen arkensa on ankeaa. Orpokodin johtaja neiti Adderstone määrää hänelle tämän tästä rangaistuksia (kuten vessanpöntön jynssäämistä hammasharjalla), ja muut lapset kiusaavat häntä. Mollyn paras ja ainoa ystävä Rockykin adoptoidaan oikeaan perheeseen.
Mollyn arki kuitenkin muuttuu täysin, kun hän löytää tohtori Loganin kirjoittaman hypnoosikäsikirjan. Sen avulla hän oppii hypnotisoimaan, ja pian hänet nähdäänkin jo New Yorkissa Tähdet Marsissa -musikaalin pääosassa.
Mollyn elämään mahtuu kuitenkin myös paljon mutkia. Kaiken huipuksi häntä vaaditaan ryöstämään pankki hypnoottisten taitojensa avulla. Lopulta Molly tajuaa, että hän viihtyy kuitenkin paremmin Hardwick Housessa.
Marek Krajewski
Marek Krajewski (s. 4. syyskuuta 1966 Wrocław) on puolalainen kirjailija.
Krajewski valmistui opiskeltuaan klassillista filologiaa ja erikoistuttuaan latinaan. Hän työskenteli vuodesta 1995 professorina Wrocławin yliopistossa, mutta päätti omistautua vuonna 2007 päätoimisesti kirjoitustyölle. Hänen teoksensa ovat rikosromaaneja, jotka kuitenkin myös ylittävät genrerajat, sillä ammentavat vaikutteita esimerkiksi perinteisestä kauhukirjallisuudesta, kuten Edgar Allan Poen klassikoista. Krajewskin lukuisten romaanien päähenkilö on ollut Wrocławin poliisin palveluksessa työskentelevä Eberhardt Mock, joka kuvataan naisia kohtaan aggressiivisena, alkoholisoituneena ja jopa lain ulkopuolelle harhautuvana henkilönä. Muita merkittäviä Krajewskin kehittämiä henkilöhahmoja ovat olleet Jarosław Pater ja Edward Popielski.
Krajewski on saanut monia kulttuuripalkintoja, kuten Paszport Politykin ja Gloria Artis -mitalin. Hänen teoksiaan on käännetty englanniksi, saksaksi, venäjäksi, ranskaksi, hepreaksi ja useille muille kielille.
Henkka Seppälä
Henkka Seppälä eli Henkka T. Blacksmith (oik. Henri Samuli Seppälä, s. 7. kesäkuuta 1980 Espoo) on suomalainen bassokitaristi. Hänet tunnetaan Children of Bodom -yhtyeestä, jonka lopetettua vuonna 2019 hän on soittanut Moon Shot -yhtyeessä.
Seppälä aloitti kitaransoiton 13-vuotiaana. Kitara vaihtui bassokitaraan 15-vuotiaana hänen liityttyään vuonna 1996 Children of Bodomia edeltäneeseen Inearthediin, jonka alkuperäinen basisti Samuli Miettinen oli eronnut yhtyeestä. Tätä ennen Seppälä oli soittanut kolme vuotta rumpuja yhtyeessä nimeltä Aivokasvain.
Seppälällä on yhteistyösopimus ESP:n kanssa, jonka 4- ja 5-kielisiä bassoja hän käyttää. Bassonsoittamisen lisäksi Seppälä lauloi Children of Bodomissa taustalauluja sekä levyllä että livenä. Hänellä ei ollut yhtyeen lisäksi muita projekteja, toisin kuin muilla jäsenillä.
Seppälä on opiskellut kehitysmaatutkimusta ja poliittista historiaa. Hän harrastaa jalkapalloa. Lempiyhtyeikseen hän on maininnut Down My Throatin, The Gatheringin, Slayerin, Faith No Moren, Suicidal Tendenciesin, Cannibal Corpsen ja Sepulturan.
T-kirjain Seppälän taiteilijanimessä tulee sanasta torso. Keikoilla Seppälä soittaa usein ilman paitaa.
Sota ja rauha (täsmennyssivu)
Sota ja rauha on:
Rentun rallit
Rentun rallit on suomalaisen laulajan Irwin Goodmanin kokoelmalevy. Se julkaistiin vuonna 1989.
Ostarilla
Ostarilla on vuonna 2004 perustetun Shava-yhtyeen kappale, jolla se osallistuu Uuden Musiikin Kilpailuun vuonna 2015. Tyylilajiltaan kappale on suomibhangraa. Kappaleen on säveltänyt ja sanoittanut Shavan laulaja Kiureli Sammallahti.
Kappaleen kesto on kolme minuuttia ja kahdeksan sekuntia. Se sai Ylen nelihenkiseltä arvostelijaraadilta kaikista kappaleista parhaat pisteet tammikuun 2014 esikuuntelussa. Kappale kertoo miehestä, joka näkee kauniin naisen ostarilla eikä saa tätä mielestään.
Sota ja rauha (ooppera)
Sota ja rauha, opus 91, on Sergei Prokofjevin pääosin vuosina 1941 ja 1942 säveltämä ooppera. Teoksen libreton kirjoittivat säveltäjä ja Mira Mendelson Leo Tolstoin saman nimisen romaanin pohjalta. Teos esittelee Tolstoin laajan romaanin ydinkohtaukset ja libretto jakaantuu "rauha" ja "sota" osiin, joista jälkimmäinen on pidempi. Teoksen kokonaispituus on noin neljä ja puoli tuntia ja säveltäjä tarkoitti sen esitettäväksi kahtena peräkkäisenä päivänä.
Teoksen kolmestatoista kohtauksesta kymmenen sävellettiin vuosien 1941–42 aikana. Myöhemmin säveltäjä lisäsi oopperaan kolme kohtausta (1, 2 ja 10) sekä kuorojakson kohtauksien 7 ja 8 väliin. Neuvostojohto painosti säveltäjää myös painottamaan teoksen "sota"-osaa ja korostamaan sotamarsalkka Mihail Kutuzovin osuutta, jonka katsottiin edustavan Josif Stalinia.
Mangrovepuukasvit
Mangrovepuukasvit (Rhizophoraceae) on pieni tropiikin kasviheimo koppisiemenisten Malpighiales-lahkossa. Heimon tunnetuimpia edustajia ovat tähtimangrovet (Bruguiera), sarvimangrovet (Ceriops) ja punamangrovepuut (Rhizophora). Toisaalta mangroveilla kasvavia puulajeja on myös muissa heimoissa; esimerkiksi omenamangrovet (Sonneratia) kuuluvat rantakukkakasvien (Lythraceae) heimoon.
Luokittelu
Mangrovepuukasveja on 149 lajia 16 suvussa. Alaryhmiä on neljä:
1. Macarisieae sisältää seitsemän sukua ja 94 lajia trooppisessa Amerikassa ja Afrikassa sekä Etu-Intiassa ja Sri Lankassa. Runsaslajisimmat suvut ovat Cassipourea (62 lajia) ja Dactylopetalum (15 lajia).
2. Paradrypetes-suvussa on kaksi lajia Brasiliassa, Amazon-joella ja Atlantin rannikolla.
3. Gynotrocheae käsittää neljä sukua ja 30 lajia Etelä-Aasiassa ja Madagaskarilla. Suurin suku on 10-lajinen Crossostylis.
4. Rhizophoreae sisältää myös neljä sukua, joissa on 17 lajia kaikkialla tropiikissa, mutta keskittyneenä Intian valtameren itäosiin; ihmisen tuomana myös Tyynen valtameren keskiosien saarilla ja Havaijilla. Eniten lajeja on punamangrovepuiden (Rhizophora) suvussa, jossa lienee yhdeksän lajia.
Luurankolihas
thumb|300px|Luustolihasten rakenne Luustolihakset eli luurankolihakset käsittävät suurimman osan elimistön lihaksista. Niiden lihaskudosta kutsutaan poikkijuovaiseksi lihaskudokseksi. Ihminen liikkuu niiden avulla ja pystyy hallitsemaan kehon eri osien liikkeitä. Poikkijuovaiset lihassolut ovat jättisoluja, joissa on satoja tumia yhdessä solussa. Luustolihakset kuuluvat somaattisen hermoston eli tahdonalaisen hermoston hermottamiin elimistön osiin.
Pehmytkudoksiin liittyvät poikkijuovaiset lihakset (esimerkiksi kielessä) voidaan lukea omaksi ryhmäkseen, viskeraaliseksi poikkijuovaiseksi lihaskudokseksi, sijaintinsa perusteella. Ne ovat mikroskooppisesti tarkastellen aivan samanlaista kudosta kuin luurankolihakset.
Luustolihasten rakenne
Luustolihaskudosta ovat poikkijuovaiset lihassolut, joissa on useita tumia solussa. Solujen poikkijuovaisuus johtuu sarkomeereista, jotka ovat järjestäytyneet lihassolussa peräkkäin. Lihassolut kiinnittyvät toisiinsa päistään kytkylevyjen avulla, jolloin ne muodostavat lihassoluverkoston.
Jokaiseen lihassoluun tulee aksoninpääte, joka muodostaa lihaksen kanssa hermo-lihasliitoksen. Lihassolut saavat supistumiskäskynsä hermoimpulssin muodossa juuri tämän liitoksen kautta, jonka välittäjäaineena toimii asetyylikoliini. Luustolihakset toimivat tahdonalaisesti eli niitä hermottavat somaattinen hermosto.
Lihassolut muodostuvat myofibrilleista, joiden perusosanen on sarkomeeri. Myofibrillit puolestaan muodostuvat myosiinifilamenteista ja aktiinifilamenteista. Lihaksen supistuessa myosiinifilamenttien ulokkeet kiinnittyvät aktiinifilamenttien aktiivisiin osiin ja filamentit liukuvat toistensa lomiin, jolloin sarkomeeri supistuu.
Hermoimpulssi aiheuttaa lihassolun supistumiseen johtavan reaktion. Lihassolun lepopotentiaali häviää ja solukalvon jatkeina olevat T-putket kuljettavat sähköisen viestin syvemmälle lihassoluun. Tämän seurauksena solulimaan vapautuu sarkoplasmisesta kalvostosta (solulimakalvostosta) kalsium-ioneja, jotka reagoivat aktiinin pinnalla olevan säätelijäproteiinin kanssa ja siirtyvät sen jälkeen syrjään myosiinin sitoutumiskohtien päältä. Näin myosiini ja aktiini pääsevät reagoimaan keskenään ja lihas supistuu. Lihassolujen sanotaan kuuluvan samaan motoriseen yksikköön silloin kun niiden saama supistuskäsky tulee samalta liikehermosyyltä.
Luustolihas elimenä
Lihassoluja ympäröi sidekudos. Jokaista lihassyytä ympäröi sidekudoksesta muodostunut verkkomainen tukirakenne, endomysium. Endomysiumin tehtävänä on välittää lihassyiden supistumisvoima eteenpäin. Solut ovat ryhmittyneet solukimpuiksi eli lihassyykimpuiksi, joita ympäröi myös sidekudoskalvo, perimysium. Perimysiumin keskeinen tehtävä on antaa lihakselle rakenne, sekä välittää edelleen jänteille perimysiumista tuleva lihassyiden supistusvoima. Useat rinnakkaiset lihassolukimput muodostavat itse lihaksen ja myös tätä kokonaisuutta ympäröi paksu kalvomainen sidekudos, epimysium. Näissä sidekudosrakenteissa kulkee hermosyitä ja verisuonia.
Jänne kiinnittää lihaksen luihin. Jänne on tiivistä järjestäytynyttä sidekudosta, ja se on suoraan jatketta endomysiumille, perimysiumille ja epimysiumille.
Jaottelu
Poikkijuovaisia lihassoluja on kahta päätyyppiä:
Lihassolujen ravinnonsaanti
Poikkijuovaisissa lihassoluissa on hemoglobiinin kaltaista myoglobiinia, joka varmistaa lihaskudoksen tarvittavan hapensaannin. Energiansa lihassolut saavat joko pilkkomalla varastoimaansa glykogeenia tai verestä tulleita ravintoaineita kuten rasvahappoja tai glukoosia.
Aiheesta muualla
Muscle strié
Meleuz
Meleuz on noin 60 000 asukkaan kaupunki ja Meleuzin piirin hallinnollinen keskus Baškortostanin lounaisosassa Venäjällä. Se sijaitsee Belajan varrella 205 kilometriä tasavallan pääkaupungista Ufasta.
Obadjan kirja
Obadjan kirja on yksi Raamatun Vanhan testamentin pienistä profeetallisista kirjoista. Se on Raamatun 31. ja juutalaisen Raamatun Tanakin toisen pääosion Nevi'imin eli profeettojen kolmastoista kirja. Obadjan kirja on Tanakin ja Raamatun lyhin kirja.