cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Merlene Ottey
1990-luku
Tokion MM-kilpailuissa 1991 Ottey sai niin ikään pronssia sekä 100 että 200 metrillä, minkä lisäksi hän voitti kultaa pikaviestissä. Barcelonan olympialaisissa 1992 Ottey sai pronssia 200 metrillä. Stuttgartin MM-kilpailuissa 1993 hän voitti kultaa 200 metrillä, hopeaa 100 metrillä ja pronssia pikaviestissä. Göteborgin MM-kilpailuissa 1995 Ottey voitti jälleen kultaa 200 metrillä, minkä lisäksi hän sai hopeaa sekä 100 metrillä että pikaviestissä. Atlantan olympialaisissa 1996 Ottey sai hopeaa sekä 100 että 200 metrillä ja pronssia pikaviestissä. Ateenan MM-kilpailuissa 1997 hän voitti pronssia 200 metrillä.
2000-luvun alku
Otteyn viimeisin arvokisamitali on hopea vuoden 2000 olympialaisten 4 × 100 metrin viestistä. Hän oli Sydneyssä 100 metrillä neljäs, mutta hänet palkittiin myöhemmin pronssilla KOK:n päätöksellä kisan voittaneen Marion Jonesin dopingtapauksen vuoksi. Vuodesta 2002 alkaen Ottey edusti Sloveniaa koska koki, että Jamaikan yleisurheiluliitto katsoi hänet liian vanhaksi kilpailemaan mutta hän itse koki, että osaa vielä juosta riittävän nopeasti.
Kilpailukausi 2007
Ottey edusti Sloveniaa Osakan vuoden 2007 yleisurheilun maailmanmestaruuskisoissa naisten 100 metrin pikajuoksussa. Hän oli kisojen ainoa urheilija, joka oli ollut mukana ensimmäisissä MM-kisoissa 1983 Helsingissä. Hän karsiutui naisten 100 metrin alkuerien ensimmäisellä kierroksella ajalla 11,64 sekuntia, juostuna 1,3 m/s myötätuuleen, joka uupui 0,08 sekuntia hänen kauden 2007 parhaastaan. 47-vuotiaan Otteyn paras aika 100 metrillä vuodelta 2007 oli 4. elokuuta 2007 1,8 m/s vastatuuleen Italian Mallesissa juostu 11,56 sekuntia. Vaikka menestystä Osakassa ei tullutkaan, Ottey ei pitänyt alkuerien jälkeen mahdottomana osallistumistaan Pekingin olympiakisoihin 2008, edellyttäen että hän pysyy terveenä ja kykenee vakavaan harjoitteluun. Merlene Ottey Osakassa mahdollisuudestaan osallistua Pekingin 2008 olympiakisoihin:
Kilpailukausi 2008
Ottey harjoitteli alkuvuoden 2008 Kaliforniassa. Tavoitteena oli saavuttaa peruskunto, joka mahdollistaisi osallistumisen Pekingin olympiakisoihin. Kautena 2007 Ottey kärsi allergiasta, mikä esti täysipainoisen harjoittelun.
Otteyn kauden 2008 paras aika naisten 100 metrillä syntyi 11. heinäkuuta 2008 Mariborissa, Sloveniassa kun Ottey juoksi 1,3 m/s myötätuuleen 11,60 sekuntia. 19. heinäkuuta 2008 Mariborissa, Slovenian yleisurheilun mestaruuskisoissa Ottey juoksi naisten 100 metrin kisan finaalissa. Kisan finaalissa Otteyn 2,0 m/s myötätuuleen juoksema 11,61 sekuntia oikeutti toiseen sijaan. Pekingin olympiakisojen B-raja jäi kuitenkin rikkomatta ja siksi Otteyta ei nähty Pekingin olympialaisissa kilpailijana.
Kilpailukausi 2010 – maailmanennätyksiä 100 ja 200 metrillä 50-vuotiaiden sarjassa
Ottey aloitti vuoden 2010 kilpailukauden 6. kesäkuuta 2010 Slovenian Postojnassa, juoksemalla alkuerissa 50-vuotiaiden 100 metrin maailmanennätyksen 11,95 0,9 m/s myötätuuleen. Voimassa ollut 50-vuotiaiden ennätys oli Philipa Raschkerin 17. toukokuuta 1997 juostu 12,50. Ottey vielä paransi aikaansa juoksemalla seuraavana päivänä 11,72.
13. heinäkuuta Ottey juoksi Novo Mestossa ajan 11,71 tullen toiseksi ja häviten 0,04 sekuntia 24-vuotiaalle slovenialaiselle Sabina Veitille. Ottey valittiin EM-kisoihin Slovenian 4 × 100 metrin viestijoukkueeseen.
Ottey juoksi myös uuden 50-vuotiaiden 200 metrin maailmanennätyksen 18. heinäkuuta 2010 Slovenian mestaruuskisoissa. Ottey juoksi alkuerissä ajan 24,33 0,9 m/s myötätuuleen parantaen Marie Lande Mathieun nimissä ollutta 50-vuotiaiden ennätystä 1,22 sekuntia. Finaalissa Ottey juoksi 1,1 m/s myötätuuleen ajan 24,38 tullen viidenneksi.
Kilpailukausi 2011
thumb|right|250px| Ottey [[Turkki|Turkin Izmirissä 18. kesäkuuta 2011 yleisurheilun Euroopan joukkuemestaruuskilpailujen ykkösliigan kilpailuissa Slovenian joukkueessa]] Koska Ottey sairasteli usein kilpailukaudella 2011 tuloksia ei kertynyt paljoa. Silti kauden paras 100 metrin aika oli Sundsvallissa 31. heinäkuuta 2011 juostu 11,77, 0,3 m/s myötätuuleen ja paras 200 metrin aika Slovenian Novo Mestossa 13. heinäkuuta 2011 juostu 24,64, -1,2 m/s vastatuuleen.
Henkilökohtaiset ennätykset
Merlene Otteyn henkilökohtaiset pikamatkojen juoksuennätykset.
Step Up
Step Up voi tarkoittaa seuraavia:
In the Court of the Crimson King
In the Court of the Crimson King on brittiläisen King Crimson -yhtyeen vuonna 1969 julkaistu esikoisalbumi. Se on eräs ensimmäisistä progressiivisesta rockia edustavista albumeista. Albumi on remasteroitu ja julkaistu uudelleen vinyylinä ja CD:nä vuosina 1980 ja 1990.
Albumi valittiin vuonna 2005 hakuteokseen 1001 albumia jotka jokaisen on kuultava edes kerran eläessään.
Kappaleet
Kaikki kappaleet sanoittanut Peter Sinfield.
A-puoli B-puoli
Fenno-Filmi
Fenno-Filmi Oy oli vuosina 1942–1950 toiminut suomalainen elokuva-alan yhtiö.
Yhtiön ensimmäinen elokuva Salainen ase sai ensi-iltansa 3. tammikuuta 1943, ja sen ohjaajina toimivat Theodor Luts ja Erkki Uotila. Erehtyneet sydämet sai ensi-iltansa huhtikuussa 1944. Elokuvan ohjauksesta vastasivat Eero Leväluoma ja Erkki Uotila. Pääosissa näyttelivät Eija Karapää (myöhemmin Eija Karipää, joka avioitui sittemmin ohjaaja-tuottaja Veikko Itkosen kanssa) sekä Erkki Uotila ja Kalle Rouni. Saman vuoden lopulla yhtiö toi ensi-iltaan vielä toisen elokuvan Hiipivä vaara, jonka ohjauksesta vastasi Yrjö Norta. Elokuvan päätehtävissä näyttelivät Dolly von Althan, Pentti Saares ja Ville Salminen. Norta ohjasi Fenno-Filmin 18 elokuvasta kaikkiaan viisi.
Roland af Hällström teki ensimmäisen ohjaustyönsä Houkutuslinnun Fenno-Filmille vuonna 1946. Hän siirtyi hiljalleen yhtiön pääohjaajaksi ja jatkoi myöhemmin samassa tehtävässä Fennada-Filmissä. Fenno-Filmin muina ohjaajina toimivat muun muassa Edvin Laine elokuvassa Kultainen kynttilänjalka, Jorma Nortimo elokuvassa Kyläraittien kuningas ja Teuvo Tulio elokuvassa Hornankoski. Yhtiön elokuvat eivät olleet erityisen suuria menestyksiä, ja yhtiö kamppaili taloudellisten vaikeuksien parissa koko olemassaoloaikansa. Mauno Mäkelän tultua yhtiön johtoon vuonna 1949 alettiin valmistella Fenno-Filmin ja Adams Filmin tuotantojen yhdistymistä, joka toteutuikin seuraavana vuonna. Uusi yhtiö sai nimekseen Fennada-Filmi. Vuonna 1982 Fennadasta tuli osa Yleisradiota, jolloin myös Fenno-Filmin tuottamien elokuvien oikeudet siirtyivät Yleisradiolle.
Fennadan muodostuttua 1950 Fenno-Filmi toimi vuoteen 1976 elokuvien levittäjänä.
Mary Cassatt
thumb|250px|Omakuva n. vuodelta 1878
Cassatt kasvoi Pennsylvaniassa melko varakkaassa perheessä. Niissä piireissä Euroopan matkojen katsottiin olevan tärkeä osa yleissivistystä. Niinpä Cassattkin vieraili jo alle kymmenvuotiaana Lontoossa, Pariisissa ja Berliinissä. Perhe vastusti Cassattin antautumista taiteilijan uralle, mutta hän onnistui pääsemään Pennsylvanian taidekouluun. Hän tuskastui hitaaseen etenemiseen ja miesten suojelevaan asenteeseen ja päätti opiskella vanhojen mestarien töitä omin päin. Cassatt lähti Pariisiin vuonna 1866 22-vuotiaana.
Kun Saksan-Ranskan sota alkoi vuonna 1870, Cassatt palasi Yhdysvaltoihin, mutta taidetarvikkeiden ja mallien saaminen oli vaikeaa. Isä maksoi tyttärensä ruoan ja asunnon, mutta ei taidetarvikkeita. Cassatt palasi Eurooppaan vuonna 1871 maalamaan italialaisten mestariteosten kopioita Pittsburghin arkkipiispan tilauksesta. Saadakseen rahaa hän lähetti maalauksiaan taidekauppiaalle Chicagoon, missä ne tuhoutuivat tulipalossa.
Eurooppaan Cassatt palasi vuonna 1871. Hän asettui ensiksi Parmaan. Opiskeltuaan Euroopan tärkeissä museoissa hän kehitti tyylinsä vuoteen 1872 mennessä. Hän opiskeli lisää Pariisissa Camille Pissarron johdolla. Hän sai enimmäisen maalauksensa Pariisin salonkiin 1872. Arvostelijat pitivät hänen värejään liian kirkkaina. Cassatt löysi kaltaistaan seuraa impressionisteista ja maalasi ja asetti töitään näytteille heidän kanssaan vuosina 1874–1886. Vuonna 1891 hän toi esille litografiatöitä, jotka olivat saaneet vaikutteita japanilaisesta taiteesta. Niistä alkoi erkaantuminen impressionistien piiristä.
Vuodesta 1910 tuli käännekohta Cassattin elämässä. Hän teki tuolloin yhdessä veljensä Gardnerin kanssa matkan Egyptiin. Muinaisen taiteen katselu sai Cassattin kyseenalaistamaan oman taiteellisen työnsä arvon. Pian matkan jälkeen hänen veljensä kuoli yllättäen. Tämä heikensi hänen mielenterveyttään ja sai hänet lopettamaan vuodeksi maalaamisen. Pian tämän jälkeen hänellä todettiin diabetes joka vei häneltä vähitellen näön. Cassatt maalasi aktiivisesti sokeutumiseensa vuoteen 1914 asti.
Kaita (Naantali)
Kaita on saari Naantalissa Merimaskun alueella. Saaren pinta-ala on 0,63 neliökilometriä, ja vakituisia asukkaita on kolme. Vapaa-ajan asuntoja saarella on 32, pois lukien vapaa-ajan asunnot, joissa asutaan pysyvästi. Saarelle ei ole kiinteää tieyhteyttä.
Kaita sijaitsee kahden suuren saaren välissä: lännessä Otava ja idässä Luonnonmaa, sekä kaksi pienempää saarea: pohjoisessa Mustike ja Vaivo sekä etelässä Auva. Saari on pohjois-etelä-suunnassa pitkulainen ja sen suurin pituus on noin 1,87 kilometriä.
Polos
Polos (400-luku eaa.) oli antiikin kreikkalainen sofisti ja puhetaidon opettaja, joka tunnetaan lähinnä Platonin dialogista Gorgias. Polos oli sofisti Gorgiaan oppilas. Hän oli kotoisin Akragaasta Sisiliasta ja opetti Ateenassa.
Gorgiaassa Polos katsoi mm., että hyvä ja oikeudenmukaisuus ovat eri asioita, että puhujilla on valtiossa eniten valtaa ja että vääryyden kärsiminen on pahempaa kuin sen tekeminen. Sokrates oli kaikissa näissä asioissa päinvastaista mieltä.
Erigone (mytologia)
Erigone oli kreikkalaisessa mytologiassa kahden eri naishahmon nimi.
Erigone, Ikarioksen tytär
Rangaistukseksi tästä Dionysos sai ateenalaisten tyttäret vimmaan käyttäytyä samalla tavoin; kerrotaan, että Erigone olisi itse rukoillut näille samaa kohtaloa kuin itselleen ennen kuin hän surmasi itsensä. Kun nämä tiedustelivat Apollonilta itsemurhien syytä, he saivat vastaukseksi piittaamattomuutensa Ikarioksen ja Erigonen kohtalosta. Näin sai alkunsa vuosittainen juhla, jossa puihin ripustettiin hirtettyjä nukkeja ja annettiin juomauhreja näiden kahden muistolle.
Erigone, Agamemnonin puoliso
Erigone oli Aigisthoksen ja Klytaimestran tytär ja Agamemnonin puoliso. Oresteen, velipuolensa, kanssa hän sai pojan, joka sai nimen Penthilos.
Laura Davies
thumb|right|Laura Davies Laura Davies (s. 5. lokakuuta 1963, Coventry, Englanti) on englantilainen ammattigolfaaja, jolla on pelioikeus sekä Yhdysvaltalaisella LPGA Tourilla että pääosin Euroopassa pelattavalla Ladies European Tourilla. Daviesille on myönnetty arvonimet OBE (1988) ja CBE (2000).
Amatööriura
Laura Davies pelasi menestyksekkäästi Ison-Britannian maajoukkueessa amatöörivuosinaan. Hän voitti English Intermediate Championshipin (1983), Walesin avoimen lyöntipelimestaruuden (1984), South Eastern Championshipin kahdesti (1983 ja -84) ja oli myös Ison-Britannian ja Irlannin Curtis Cup joukkueessa (1984).
Ammattilaisena
Davies siirtyi ammattilaiseksi vuonna 1985 Ladies European Tourille (LET), jossa hän on saavuttanut 38 voittoa. Vuosina 1985, 1986, 1992, 1996, 1999, 2004 ja 2006 Davies oli LET:n rahalistan kärjessä.
LPGA Tourin pelioikeuden Davies sai vuonna 1988, voitettuaan edellisenä vuonna US Women's Openin. Hän on voittanut yhteensä 20 LPGA Tourin osakilpailua, joista neljä niin sanottuja majoreita. Hän voitti rahalistan 1994 ja tuli toiseksi kahtena seuraavana vuonna. 1996 hän oli LPGA Tourin vuoden pelaaja, Rolex Player of the Year.
Laura Davies on ainoa pelaaja, joka on osallistunut kaikkiin kymmeneen Solheim Cupiin (1990–2007).
Luettelo One Piecen tarinoista
One Piece -mangan juonen voi jakaa tällä hetkellä viiteen tarinaan. Yksi tarina sisältää pienempiä osia. Mangassa esiintyy myös pienoistarinoita, jotka usein kertovat mitä Olkihattujen kukistamille vihollisille kuuluu. Animessa on joskus osia joita ei mangassa ole koskaan näytetty. Tällä hetkellä vain kaksi ensimmäistä minitarinaa ovat päässeet animeen.
Luettelo minitarinoista
One Piece-mangassa on ilmestynyt useita minitarinoita. Vain kaksi ensimmäistä minitarinaa mangasta ovat päässeet tällä hetkellä animeen: Buggyn miniseikkailu ja Cobbyn ja Helmeppon sotapäiväkirja. Minitarinat ovat mangassa aina uuden luvun aloittamisen yhteydessä. Joskus Eiichiro Oda on piirtänyt uuden minitarinaosan tilalle jonkun One Piece aiheisen kuvan. Näissä minitarinoissa Eiichiro Oda antaa usein Olkihatuille hävinneille vihollisille oman tarinansa, mutta muutama poikkeus kertoo Luffyn tuttavista. Yhdessä minitarinassa on n.20-40 osaa.
Skyline (elokuva)
Strausen veljekset ilmoittivat varhain tekevänsä elokuvalle jatko-osan.
Elokuvan soundtrack julkaistiin 16. marraskuuta 2010.
Tuotanto
Kuvaukset alkoivat Kaliforniassa helmikuussa 2010 ja ne saatiin päätökseen maaliskuun lopulla. Kuvauksista suurin osa tehtiin Greg Strausen asunnolla.
Oikeustoimet
Elokuussa 2010 kerrottiin Sony Pictures Entertainmentin aikeista haastaa Greg ja Colin Strausen oikeuteen heidän käytettyään Sonyn World Invasion: Battle Los Angeles -elokuvaa varten tuotettuja visuaalisia efektejä heidän samantyylisessä Skyline-elokuvassa.
Maaliskuussa 2011 riita sovittiin kun tarkastelujen jälkeen visuaalisia efektejä ei suoraan käytetty toisessa elokuvassa.
Jatko-osa
Vuonna 2017 julkaistiin Beyond Skyline -niminen jatko-osa.
Valmet 212
Valmet 212 oli suomalaisen Valmet-yrityksen valmistama haulikkomalli. Se suunniteltiin vuonna 1968 ja kehitettiin Jyväskylässä Tourulan tehtaalla Leijonan seuraajaksi. Se poikkesi Leijonasta muun muassa piippujen välikiskon osalta. Lisäksi K-malleissa oli ventiloitu tähtäinkisko. 212-haulikon tukkipuu oli pähkinäpuuta, joka tuotiin pääosin Yhdysvalloista ja Ranskasta. Aseessa oli yläpuolisen lukituksen lisäksi vaihdettava niveltappirakenne. Aseesta tehtiin myös haulikkorihlamalleja merkinnällä esim. 212/222. Varsinaisia vaihtopiippusarjoja aseeseen ei valmistettu.
Valmet 212 suurimmat vientimaat olivat Yhdysvallat, Kanada, Israel, Ruotsi, Norja, Englanti, Länsi-Saksa ja Ranska. Valmistus päättyi vuonna 1984.
Puolitelavaunu
Lähinnä saksalais- ja yhdysvaltalaisvalmisteisia puolitelavaunuja käytettiin yleisesti toisen maailmansodan kaikilla rintamilla. Saksassa eräät puolitelavaunut tunnettiin nimellä Sonder-Kraftfahrzeug, lyhenteenä SdKfz, esim. SdKfz 251. Moottorikelkka on eräänlainen kevyt puolitelavaunu.
Jouko Korppi-Tommola
Jouko Korppi-Tommola (s. 31. heinäkuuta 1945 Virrat) on fysikaalisen kemian professori Jyväskylän yliopistossa. Korppi-Tommola sai lokakuussa 2011 Millennium-tunnustuspalkinnon yhdessä Helge Lemmetyisen kanssa aurinkokennoteknologioiden kehittämisestä. Korppi-Tommolan tutkimusryhmä on keskittynyt väriaineaurinkokennoissa (myös Grätzel-kenno) ja yhteyttävissä kasveissa tapahtuviin sähköisiin ilmiöihin.
Korppi-Tommola pääsi ylioppilaaksi 1963 ja väitteli tohtoriksi Helsingin yliopistossa 1977, minkä jälkeen hän toimi tutkijana Kanadassa vuoteen 1980 kunnes siirtyi Jyväskylän yliopistoon, aluksi apulaisprofessoriksi.
Aila Meriluoto
Aila Marjatta Meriluoto (vuodesta 1980 Meriluoto-Paakkanen; 10. tammikuuta 1924 Pieksämäki – 21. lokakuuta 2019 Helsinki) oli suomalainen runoilija, kirjailija ja suomentaja.
Lapsuus ja nuoruus
Aila Meriluodon lapsuudenperheeseen kuuluivat vanhemmat, Pieksämäen yhteiskoulun rehtori, filosofian maisteri Kaarlo Meriluoto (ent. Willman) ja lehtori, filosofian maisteri Hilja o.s. Kerppola sekä vanhempi sisar Sirkka. Kaarlo Meriluodon serkku oli kirjailija Elvira Willman-Eloranta.
Aila Meriluoto valmistui ylioppilaaksi Pieksämäen yhteiskoulusta vuonna 1943. Hän julkaisi ensimmäisen runokokoelmansa Lasimaalaus (1946) 22-vuotiaana. Teos sai kriitikkojen kiitokset ja oli myös kaupallinen menestys. Se osui suoraan sodasta selvinneen sukupolven sydämeen ja oli yhtä aikaa illuusioton ja optimistinen, uhmakas ja suora. Siitä tuli kaikkien aikojen suosituimpia suomalaisia runokokoelmia, ja teoksesta on otettu tähän mennessä 14 painosta.
Lasimaalaus ja seuraava kokoelma Sairas tyttö tanssii (1952) ovat perinteistä runoutta, mitallista ja loppusoinnullista. Perinteinen on myös runojen naiskuva, ja Meriluoto joutuikin kantamaan unelmoivan runotytön imagoa vuosikausia vaikka vastusti sitä itse aktiivisesti.
Äänekkäimmin kokoelmaa ylisti aikansa merkittävin kirjallinen vaikuttaja, akateemikko V. A. Koskenniemi, joka myös rakastui itseään 40 vuotta nuorempaan Meriluotoon. Koskenniemen vaikutus haittasi Meriluodon uraa pitkään, sillä hänet leimattiin Koskenniemen suosikiksi. Lisäksi uusia kokoelmia verrattiin Lasimaalaukseen. Hän koki kritiikissä olleen kaunaista suhtautumista hänen teoksiinsa ja persoonaansa. Modernismin läpilyönnin jälkeen syrjään joutuneen Koskenniemen palvonnasta oli haittaa.
Avioliitto Lauri Viidan kanssa
Meriluoto solmi 1948 kirjailija Lauri Viidan kanssa avioliiton, joka kesti kahdeksan vuotta. Viidalle avioliitto oli toinen. Meriluoto ja Viita saivat neljä lasta, Ursulan, Petrin, Samulin ja Aijan. Avioliitto oli myrskyisä, sillä Viita oli luonteeltaan hallitseva. Samassa perheessä ei tuntunut olevan tilaa kahdelle kirjailijalle. Meriluodolta ilmestyi avioliiton aikana Sairas tyttö tanssii -runokokoelman (1952) lisäksi lastenkirja Pommorommo (1956). Viita sairastui 1950-luvun alussa skitsofreniaan, mikä häiritsi sekä perhe-elämää että molempien luomistyötä.
Meriluodon ja Viidan taiteilija-avioliitosta on tehty myös dramatisointi, Heikki Kujanpään ohjaama näytelmä Putoavia enkeleitä. Kujanpää ohjasi myös samannimisen elokuvan, jonka ensi-ilta oli 5. joulukuuta 2008. Elokuvassa Meriluotoa näyttelevät Elina Knihtilä ja Elena Leeve.
Meriluoto siirtyi 1970-luvulla tunnustukselliseen proosaan, mutta se ei saanut kriitikkojen hyväksyntää ennen kuin 1990-luvulla, jolloin vastaanotto oli suorastaan ylistävää.
Muutto Ruotsiin
Avioeron jälkeen vuonna 1962 Meriluoto muutti neljän lapsensa kanssa Ruotsiin. Hän asui ensin Ruotsin Lapissa Nilivaarassa 1962–1964. Ruotsissa syntyi proosan ja käännösten lisäksi neljä runokokoelmaa. Kahdessa ensimmäisessä, kokoelmassa Asumattomiin (1963) ja Tuoddaris (1965) siirtyminen toiseen kieli- ja kulttuuripiiriin ei vielä näy selvästi, ja niissä voimakkaimpia ovat Lapin luonnosta ammentavat runot. Ne ovat runokieleltään jo modernimpia kuin kaksi ensimmäistä kokoelmaa.
Jonkin ajan kuluttua Meriluoto tunsi näivettyvänsä pohjoisen yksinäisyydessä ja muutti etelämmäksi Enköpingiin, josta saattoi matkustaa Göteborgiin ja muihin suurempiin kaupunkeihin kirjallisiin tapahtumiin. Meriluoto teki Ruotsissa asuessaan paljon käännöstöitä. Hän halusi kirjoittaa suomeksi, ettei menettäisi suomalaista identiteettiään. Todellinen syväsukellus ruotsin kieleen oli Nobel-kirjailija Harry Martinsonin Aniara: Katsaus ihmiseen ajassa ja tilassa -teoksen suomentaminen (1963).
Ruotsissa ollessaan Meriluoto kirjoitti ensimmäisen proosateoksensa Peter – Peter: Erään rakkauden asiapaperit, julkaisu myöhemmin nimellä Peter–Peter (1971). Se kuvaa kahden emigrantin, Ruotsissa asuvan suomalaisen Sannan ja balttilaisen Peterin kirjeenvaihdosta eroottiseksi suhteeksi muotoutuvaa yhteyttä ja sen päättymistä. Romaani pohdiskelee yksin jäävän naisen epävarmuutta ja maahanmuuttajan asemaa Ruotsissa. Meriluodon myöhemmin ilmestynyt päiväkirjateos paljastaa, että romaanin päähenkilöiden esikuvina ovat hän itse ja kirjailija-lääkäri Mart Sarneti. Meriluodon mukaan romaani oli pakon synnyttämää kamppailua eroon Mart-suhteesta. Teoksen pohjalta Matti Kassila on ohjannut elokuvan Haluan rakastaa Peter (1972).
Paluu Suomeen
Meriluoto palasi Suomeen vuonna 1974 ja hän kirjoitti WSOY:n pyynnöstä Viidan elämäkerran Lauri Viita, legenda jo eläessään. Meriluoto määrittelee entisen miehensä: ”Lauri Viita ei ollut kirjailija, hän oli luonnonmullistus.” Vuonna 1977 ilmestyi romaani Kotimaa kuin mies.
Suomeen paluun jälkeen 1970–1980-luvuilla Meriluodon runokieli vapautui, ja hän alkoi käyttää runoissaan puhekieltä. Runokokoelmat Varokaa putoavia enkeleitä (1977), Talvikaupunki (1980) ja Ruusujen sota (1988) sisältävät runsaasti taaksepäin katsovia runoja, joita on suuri kiusaus lukea omaelämäkerrallisina. Meriluodon päiväkirjat ja runoteokset limittyvät toisiinsa ja tulkitsevat toinen toisiaan.
Vuonna 1986 ilmestyi ''Lasimaalauksen läpi. Päiväkirja vuosilta 1944–47'', jossa Meriluoto kuvaa runoilijaminänsä kehitystä ja elämänkokemusten heijastumista runoissa. Myöhemmin 1996 julkaistiin toinen päiväkirjakokoelma ''Vaarallista kokea. Päiväkirja vuosilta 1953–1975'', jossa Meriluoto tietoisesti tekee yksityiselämänsä julkiseksi. Vuonna 2010 julkaistiin''Tältä kohtaa. Päiväkirja vuosilta 1975–2004''. Päiväkirjat ovat dokumentteja naiseudesta ja kirjoittamisesta, ja ne ovat tekstiltään kaunista ja suorasukaista proosaa.
Vuonna 2001 ilmestyi muistelmateos Mekko meni taululle, joka kertoo Meriluodon lapsuudesta Pieksämäellä, perheestä, varhaisista eroottisista unelmista ja kirjallisista vaikutteista. Kirja kuvaa myös hänen sodanaikaisia kokemuksiaan opiskelijatyttönä Helsingin pommituksissa.
Aila Meriluoto asui viimeksi Helsingissä. Hän avioitui vuonna 1979 kansantaloustieteilijä, professori Jouko Paakkasen (1928–2004) kanssa. Meriluodon viimeiset runokokoelmat olivat Kimeä metsä (2002), Miehen muotoinen aukko (2005) ja Tämä täyteys, tämä paino (2011).
Meriluoto seurasi runouden kentän muutoksia valppaasti eikä tyytynyt toistamaan joskus taannoin menestyksen tuonutta kaavaa. Yli puolen vuosisadan läpäisevän runotuotannon lisäksi Aila Meriluoto kirjoitti proosaa, romaaneja ja lastenkirjoja, kaikki runoilijan otteella. Hän teki myös merkittävän palveluksen suomalaiselle kirjallisuudelle suomentaessaan muun muassa Martinsonia, Rainer Maria Rilkea ja Johann Wolfgang von Goethea.
Meriluoto kuoli 95-vuotiaana hoitokodissa Helsingissä 21. lokakuuta 2019.
Chuck Panozzo
thumb|Chuck Panozzo esiintymässä vuonna 2009. Chuck Panozzo (s. 20. syyskuuta 1948) on Styx-yhtyeen nykyinen basisti. Hän oli yksi Styxin perustajajäsenistä vuonna 1961. Myös Chuckin kaksoisveli John Panozzo toimi Styxissä kuolemaansa 16. heinäkuuta 1996 saakka. Chuck Panozzo todettiin HIV-positiiviseksi vuonna 1998. Hän erosi Styxistä vuonna 1999, mutta on ottanut osaa kiertuelle osa-aikaisesti vuodesta 1999 aina vuoteen 2017. Tällä hetkellä hän on Styxin osa-aikainen basisti.
Panozzo sairastui eturauhassyöpään, mutta toipui. Hän on avoimesti homoseksuaali.
Jääkiekon nuorten maailmanmestaruuskilpailut 2020
Turnauspuu
Välieräparit määrättiin uudelleen puolivälierien jälkeen.
J. D. Salinger
Jerome (Jerry) David Salinger (1. tammikuuta 1919 Manhattan, New York, New York, Yhdysvallat – 27. tammikuuta 2010 Cornish, New Hampshire, Yhdysvallat ) oli yhdysvaltalainen kirjailija. Hänen tunnetuin teoksensa on Sieppari ruispellossa, joka ilmestyi vuonna 1951.
Salingerin tuotannon hallitseva teema on häiriintyneen nuoren miehen mieli ja lasten tervehdyttävä vaikutus sellaisen nuoren miehen henkiseen elämään. Siepparin lisäksi hän on kirjoittanut novelleja, joissa monissa on samat päähenkilöt kuin Siepparissa, Holden Caulfield ja Glassin perhe.
Salingerin omaa elämää järkyttivät vuodet toisen maailmansodan taisteluissa. Joissakin hänen sodan jälkeen kirjoittamissaan novelleissa kertojana on traumaattisia kohtaloita kokenut sotilas. Myöhempinä vuosinaan Salinger eristäytyi täysin, eikä hän julkaissut uusia teoksia vuoden 1965 jälkeen. Hän oli kiinnostunut hindulaisuudesta ja skientologiasta.
Elämä
Salingerin isä Sol Salinger oli Puolasta lähtöisin ollutta juutalaista sukua. Hän oli lihan ja juuston maahantuontiyrityksen New Yorkin -toimiston johtaja. Äiti Marie Jillich oli isänsä puolelta osin saksalaista sukujuurta, tosin aiemmin julkisuudessa on kerrottu tarinaa irlantilais-skotlantilaisesta taustasta, mikä on osoittautunutkin vain tarinaksi. Kun Salingerin vanhemmat menivät naimisiin, hänen äitinsä muutti nimensä Miriamiksi, jotta häntä luultaisiin juutalaiseksi. Salinger sai tietää tästä vasta bar mitsvansa jälkeen eli 13-vuotiaana. Hänellä oli sisar Doris, joka oli syntynyt vuonna 1912.
Salinger aloitti koulunkäynnin julkisissa kouluissa, mutta siirtyi käymään yhdeksännen ja kymmenennen luokan yksityisessä McBurneyn koulussa. Sittemmin hän opiskeli Valley Forgen sotilaskoulussa. Hän kirjoitti jo McBurneyn koulussa koululehteen, mutta tarinoiden kirjoittamisen hän aloitti vasta Valley Forgessa. Hän aloitti opinnot New Yorkin yliopistossa, mutta keskeytti ne jo seuraavana keväänä ja meni töihin risteilyalukselle. Seuraavana syksynä hänet lähetettiin Wieniin oppimaan lihan maahantuonnin ammattia ja kohentamaan ranskan ja saksan kielen taitojaan.
Salinger poistui Itävallasta 12. maaliskuuta 1938, kuukautta ennen kuin Saksa valtasi sen. Samana syksynä hän meni Ursinus Collegeen Pennsylvaniaan, mutta keskeytti ensimmäisen lukukauden jälkeen. Vuonna 1939 Salinger opiskeli kirjoittamista Columbian yliopiston iltakurssilla, jossa hänen opettajanaan oli Story Magazinen pitkäaikainen päätoimittaja Whit Burnett. Toisen lukukauden aikana Burnett huomasi nuoressa Salingerissa jonkinasteista lahjakkuutta ja kannusti tätä kirjoitustyössä. Burnett julkaisi Story-lehden maalis-huhtikuun numerossa Salingerin ensimmäisen novellin "The Young Folks", josta lehti maksoi hänelle 25 dollaria. Burnett ja Salinger olivat pitkään yhteydessä toisiinsa, vaikka heillä oli myös erimielisyyksiä, joista ensimmäinen syntyi, kun Salinger liittyi armeijaan ja alkoi kirjailijanuran sijasta keskittyä sotilasuran luomiseen.
Vuonna 1941 Salinger alkoi seurustella Eugene O’Neillin tyttären Oona O’Neillin kanssa, jolle hän lähetti päivittäin pitkiä kirjeitä. Seurustelu päättyi, kun Oona aloitti seurustelun Charles Chaplinin kanssa.
Maineikas kirjallisuusagentti Harold Ober Associates hyväksyi Salingergin vuonna 1940 asiakkaakseen, ja hänen markkinoijakseen tuli Dorothy Olding. Syksyllä 1941 Salinger oli vakiinnuttanut asemansa ammattikirjoittajana. Hän sai New Yorkeriin julkaistavaksi katkelman romaanista, jota hän oli aiemmin työstänyt. Tekstin nimeksi tuli "Slight Rebellion Off Madison", jonka päähenkilö oli Holden Morrisey Caulfield, josta myöhemmin kehittyi Siepparin päähenkilö. Kesällä 1943 Salinger kirjoitti Caulfieldistä Burnettille: "Tunnen tämän pojan niin hyvin. Hän ansaitsee olla romaani." Salinger kirjoitti Caulfiedin perheestä kaikkiaan yhdeksän tarinaa.
Salinger liittyi armeijaan 1942, vaikka edellinen yritys 1941 oli tuottanut pettymyksen, kun hän oli saanut 1-B-luokituksen. Hän oli US. 12. Infantry Regimentin mukana toisen maailmansodan rajuimmissa taisteluissa. Normandiasta Saksaan ulottuneiden taistelujen aikana hän tutustui Ernest Hemingwayhin, ja he olivat kirjeenvaihdossa.
Noihin aikoihin hän pyrki saamaan tekstejään Hollywoodiin. Muutaman yrityksen jälkeen into hiipui. Slawenski esittää Salinger-elämäkerrassaan, että taustalla saattoi olla halu tehdä vaikutus Oona O’Neilliin. Kun O’Neillin ja Chaplinin suhdetta reposteltiin lehdissä, myös Salinger sai siitä nöyryyttävän osansa. .
Salinger työskenteli vastavakoilussa, jossa hänen tehtävänään oli kielitaitoisena kuulustella sotavankeja. Hän oli ensimmäisiä sotilaita, jotka menivät vapautettuun keskitysleiriin. Hän kertoi myöhemmin tyttärelleen Margaret Salingerille: ”Sitä voi elää koko loppuelämänsä, eikä palavan lihan haju lähde nenästä millään.” Salingerin sotakokemukset vaikuttivat häneen henkisesti. Hän oli Saksan kukistamisen jälkeen taistelustressin vuoksi jonkin aikaa sairaalassa. Hän hyödynsi sodanaikaisia kokemuksiaan useassa tarinassaan, kuten esimerkiksi kertomuksessa ”For Esmé with love and squalor”, jonka kertoja on traumoja kärsinyt sotilas. Hän jatkoi tarinoiden julkaisua sodan aikana ja sen jälkeen esimerkiksi Collier’s- ja The Saturday Evening Post -aikakauslehdissä.
Vuonna 1955 Salinger meni naimisiin brittiläisen taidekriitikon tyttären Claire Douglasin kanssa. Tämäkin liitto päättyi eroon vuonna 1967. Avioliitosta on kaksi lasta, Margaret Salinger ja näyttelijä Matt Salinger. Kolmannen avioliiton hän solmi 1980-luvun loppupuolella Colleen O’Neillin kanssa.
Tuotanto
Salingerin suppea julkaistu tuotanto käsittää neljä ohutta teosta, romaanin Sieppari ruispellossa ja novellikokoelmia, joiden kertomuksista useimmat olivat ilmestyneet aiemmin New Yorkerissa.
Laila Escartín-Sorjonen pohtii artikkelissaan "Salingerin mysteeri" syitä kirjailijan vaikenemiseen. Yhtenä syynä hän esittää, että Salinger toteutti uskonnollisuuttaan ja henkisiä haaveitaan lopettamalla julkaisemisen ja luopumalla näin maineesta ja kunniasta. Salingerhan oli etsijä, hän oli kiinnostunut itämaisista uskonnoista ja Escartín-Sorjosen sanoin "hurahti" elämänsä aikana niistä moneen. Escartín-Sorjonen toteaa Siepparista, että se on syvällisempi ja filosofisempi kuin ensilukemalla näyttää. Sen hahmot eivät voi sietää pinnallisuutta ja teennäisyyttä eivätkä liian suurta egoa. Toisaalta hän itse muuttui ylimieliseksi ja vihamieliseksi mediaa kohtaan. Tätä ristiriitaa Salinger pohtii Frannyn ja Zooeyn hahmoissa. Kun Franny haluaa lopettaa näyttelemisen, Zooey vihastuu ja toteaa, että on ylimielistä riistää yleisöltä se, mitä Frannylla olisi heille annettavaa.
Michael Biehn
Michael Connell Biehn (s. 31. heinäkuuta 1956 Anniston, Alabama) on yhdysvaltalainen näyttelijä.
1970-luvulla Biehn esiintyi lähinnä televisioelokuvissa ja hänen todellinen debyyttinsä tapahtuikin vuonna 1981 elokuvassa Rakas neiti Ross, jossa hän esitti laulajatähteä jahtaavaa Douglas Breeniä. Pääosaa esitti Lauren Bacall, mutta elokuva ei menestynyt tarpeeksi hyvin tehdäkseen Biehnistä tunnettua.
James Cameronin vuonna 1984 ohjaama Terminator – tuhoaja oli Biehnin suuri läpimurto. Elokuvassa hän esitti tulevaisuudesta Sarah Connoria suojelemaan saapuvaa sotilasta, Kyle Reeseä. Yhteistyö Cameronin kanssa jatkui vuonna 1986 elokuvassa Aliens – paluu, jossa Biehn esitti korpraali Hicksiä.
Vuonna 1989 Biehn pääsi jälleen työskentelemään Cameronin kanssa merenalaisessa tieteiselokuvassa Abyss – syvyys. Hänen roolisuorituksensa elokuvassa oli lähellä tuoda hänelle Oscar-ehdokkuuden, mutta sen sijaan hänet palkittiin Saturn Awardin erikoispalkinnolla. Biehn oli ollut parhaan näyttelijän ehdokkaana Saturn Awardeissa myös vuonna 1986 elokuvasta Aliens – paluu.
1990-luvulla Biehnin ura jatkui vahvoilla suorituksilla eritoten elokuvissa Tombstone (1993) ja The Rock – paluu helvettiin (1996). Suositussa televisiosarjassa Seitsemän rohkeaa miestä hän näytteli Chris Larabeen roolissa (1998–2000). 2000-luvulla hän on näytellyt muun muassa elokuvissa Tuntematon vihollinen (2000) ja Megiddo: The Omega Code 2 (2001). Vuonna 2005 Biehn teki debyyttinsä Aasian markkinoilla näytellessään hongkonglaisessa elokuvassa Dragon Squad.
Biehn on esikuvana Metal Gear -pelisarjasta tutulle Solid Snakelle.
Lustdriven
Lustdriven on metallimusiikkia soittavan Kiuas-yhtyeen neljäs studioalbumi, joka julkaistiin suomessa 31. maaliskuuta 2010. Albumin tunnetuimpia kappaleita ovat mm. 'Winter's Sting' ja 'Kiuassault'.
Godomey
Godomey on Abomey-Calavin arrondissementti Beninissä, Atlantiquen departementissa. Vuonna 2013 siellä oli noin 253 000 asukasta. Se on kasvanut nopeasti 2000-luvulla, ja saanut satatuhatta asukasta kymmenessä vuodessa, sillä Cotonou on ruuhkainen, meluisa ja kallis, ja väestö hakeutuu mieluummin sen naapurikaupunkeihin.
Godomeyhin on Cotonousta noin 15 minuutin ajomatka.
Gulliver
Gulliver voi viitata muun muassa seuraaviin:
Krugerin luonnonpuisto
250px|thumb|Näkymä Krugerissa Krugerin luonnonpuisto on suurin kansallispuisto Etelä-Afrikassa. Puiston pinta-ala on 18 989 km² ja se on yksi maailman suurimmista. Kokonaisuutena suojeltu alue on vieläkin suurempi, sillä puisto yhdistyy Gonarezhoun luonnonpuistoon Zimbabwen puolella sekä Limpopon luonnonpuistoon Mosambikin puolella. Lähin kaupunki on Nelspruit. Puistoon pääsee yhdeksää pääporttia pitkin. Portit ovat Paul Kruger, Numbi, Malelane, Crocodile Bridge, Punda Maria, Orpen, Phabeni, Phalaborwa ja Pafuri.
Historia
Puisto oli alun perin Jakob Louis van Wykin idea, hän ehdotti Transvaalin tuolloiselle parlamentille eli Volksraadille metsästyskäyttöön tarkoitetun luonnonpuiston perustamista alueelle. Ehdotus hyväksyttiin vuonna 1895 yhden äänen enemmistöllä ja pantiin toimeen muutama vuosi myöhemmin 1898, kun Transvaalin silloinen presidentti Paul Kruger julisti sen perustetuksi. Puiston tarkoituksena oli saada villieläinten metsästys valvonnan alle.
Eliöstö
Kaikki "viisi suurta" eläintä esiintyvät puistossa. Puiston nisäkäslajien määrä on suurempi kuin missään muussa afrikkalaisessa luonnonpuistossa, niitä on yhteensä 147. Luonnonpuistolla on ollut ongelmia suuren afrikannorsupopulaation kanssa. Puistossa oli vuoden 2009 arvion mukaan 11 672 norsua, vaikka sen on arvioitu kestävän vain 8 000 yksilön suuruisen kannan. Kantaa onkin harvennettu metsästyksellä ja siirtämällä norsuja muille alueille. Nisäkkäiden lisäksi puistossa on 517 lintu-, 114 matelija- sekä 1 982 kasvilajia.
George Newbern
George Young Newbern (s. 10. joulukuuta 1964 Little Rock, Arkansas) on yhdysvaltalainen näyttelijä.
Ura
Hän tuli tunnetuksi elokuvasta Vauhdikas vaihtokauppa vuonna 1987, jonka jälkeen Newbern on tehnyt enimmäkseen useita vierailevia rooleja televisiosarjoissa, kuten Scandal, Courthouse, Enkelin kosketus, Chicagon lääkärit, Frendit, Vain yksi elämä, CSI, Boston Legal, Las Vegas ja Num3rot. Vuonna 2009 Newbernilla oli päärooli Disneyn elokuvassa Sisäinen sankari.
Ääninäyttelijänä
Ääninäyttelemiseen Newbern saapui 1990-luvulla, jolloin hän oli mukana Hanna-Barberan tuottamassa animaatiosarjassa The Pirates of Dark Water. Newbernin merkittävin äänirooli oli Teräsmies Justice League- ja Justice League Unlimited -animaatiosarjoissa. Samalla se oli Newbernin näyttelijän uran pisin rooli, joka kesti yhteensä viisi vuotta. Alun perin hän tuli Tim Dalyn tilalle, koska Daly oli näyttelemässä toisessa televisiosarjassa. Aluksi Newbern sai Justice League -sarjan ensimmäisen tuotantokauden jälkeen paljon kritiikkiä, koska hänellä ei ollut yhtä auktoriteettinen ja matala ääni kuin Dalyllä. Myöhemmin Newbern kuitenkin kykeni parantamaan ääntään tuleville tuotantokausille. Hän uusi Teräsmiehen roolinsa vuonna 2007 Batman -animaatiosarjan 5. tuotantokaudella.
Newbernin toimi myös Sephirothin äänenä Final Fantasy VII: Advent Children anime-elokuvassa ja Kingdom Hearts II -videopelissä.
Kangasalan kirkko
thumb|right|230px|Kangasalan kirkko, sankarihaudat
Kangasalan kirkko on 1760-luvulla rakennettu kivikirkko Kangasalan keskustassa Pikkolan osa-alueella Kirkkoharjun kupeessa. Kirkon on rakentanut Antti Piimänen Ruotsin yli-intendentinviraston laatiman suunnitelman pohjalta. Se otettiin käyttöön ilman tornia 1767, mutta lopullisesti kirkko torneineen valmistui syksyllä 1776. Kirkon torni kaatui vuonna 1782 ja uusi torni valmistui syksyllä 1800. Kirkossa on nykyään Kangasalan urkurakentamo Oy:n 1988 rakentamat 34-äänikertaiset urut kolmella sormiolla. Persoonallisena yksityiskohtana kirkon katto muodostuu sadoista raameissa olevista tähdistä. Kirkon vasemman takasivustan seinään on muurattu kivi, joka legendan mukaan on toiminut Kuussalon Kaarinan mestausalustana. Veripisarat Kangasalan vaakunassa symboloivat tätä tapahtumaa.
Kangasalan kirkko on suosittu vihkikirkko ja kesäaikana se on tiekirkkona. Kirkossa pidetään jumalanpalvelus joka sunnuntai klo 10.
Kirkon historia
Kangasalan seurakunta erosi Pirkkalan seurakunnasta 1300-luvun puolivälin jälkeen omaksi seurakunnakseen. Vuonna 1366 Kangasalalla mainitaan ensimmäisen kerran olevan oma kirkkoherra. Vuonna 1403 asiakirja mainitsee Rötker Paavalinpoika Trastinin Kangasalan kirkkoherrana. Kangasalan on täytynyt olla jo keskiajalla merkittävä seurakunta, sillä vuonna 1409 Kangasalan kirkkoherra siirtyi Turun tuomiokirkon papiksi ja myöhemmin tuomiorovastiksi.
Kangasalan ensimmäinen puukirkko rakennettiin 1300-luvulla Liuksialan kartanon maille. Puukirkon paikalla oli aiemmin ollut muinainen kulttipaikka.
Kangasalan seurakunnan alueella on nykyisin neljä kirkkoa: Kangasalla, Sahalahdella, Kuhmalahdella ja Vehkajärvellä. Kangasalan nykyinen kivikirkko on kolmas (tunnettu) kirkko Kangasalla. Ensimmäinen sijaitsi Liuksialassa, mistä se siirrettiin 1640-luvulla lähelle nykyisen kirkon paikkaa. Perimätiedon mukaan yhtenä syynä siirtoon oli se, että väki talloi pellot kulkiessaan kirkkoon. Nykyisin Liuksialan kirkon paikalla on vuonna 1932 valmistunut, Liuksialan kartanon silloisen isännän Jalmari Meurmanin rakennuttama Liuksialan kappeli. Toinen, Herttualan kirkko, rakennettiin 1650-luvulla ja sen rapistuessa ja jäädessä ahtaaksi päätettiin rakentaa tilalle uusi, kivinen kirkko. Uuden kirkon rakentamisesta keskusteltiin jo 1730-luvulla, mutta rakentamistyöt saatiin alkuun vasta vuonna 1764. Rakennusmestarina toimi Anders Piimänen ja muurausmestarina Gust. Rosenberg. Kirkko vihittiin ilman tornia marraskuussa 1767 ja nimettiin prinssi Kustaan kirkoksi (Kustaa III oli Ruotsin hallitsijana vuosina 1771−1793).
Alun perin kellotapuli sijaitsi kirkkoa vastapäätä Tapulinmäellä. Kellotorni valmistui lopulta kirkon yhteyteen syksyllä 1776. Rakennusjälki ei kuitenkaan ollut kauttaaltaan hyvää, ja vuoden 1780 piispantarkastuksessa tornissa todettiin repeämiä, jotka olisi pitänyt korjata kiireesti. Korjaustöiden aloittaminen kuitenkin kesti, ja torni kaatui toukokuussa 1782 vieden mukanaan myös osan kirkkomaan kiviaitaa. Uuden tornin rakentamisen suunnittelu saatiin alkuun vuonna 1785, mutta varsinaiset rakennustyöt aloitettiin kuitenkin vasta toukokuussa 1799. Rakennustöiden aloittamista olivat viivästyttäneet ilmeisesti katovuodet ja köyhyys. Uusi torni valmistui syksyllä 1800.
Korjaustyöt vuonna 1839
Kirkkoa korjattiin muun muassa vuonna 1839. Silloin uusittiin ikkunoita, lattia tasoitettiin ja korotettiin, ja vanhojen lankkujen päälle vaihdettiin pontatut lankut. Kirjalaudat ja lehterit korjattiin sekä penkit uusittiin. Alttarista tehtiin puoliympyrän muotoinen. Myös kirkon väritystä uusittiin. Ovista tuli mustat ja ikkunanpuitteista siniset. Seinät valkaistiin liimavärillä. Katto maalattiin vaaleansiniseksi, ja sinne tänne maalattiin enkelin kuvia. Vuonna 1823 kirkkoon oli saatu myös uusi alttaritaulu, joka esittää Jeesusta rukoilemassa Getsemanessa. Alttarikokonaisuus on tältä ajalta.
Seuraava suurempi remontti tehtiin 1890-luvun lopussa, mutta ennen sitä uusittiin muun muassa kellotornin katto 1850-luvulla. Vuonna 1869 kirkko valkaistiin sisältä sammumattomalla kalkilla. Vuonna 1845 kirkko sai ensimmäiset urkunsa. Urut tulivat Suomen ensimmäisestä urkutehtaasta, Kangasalan urkutehtaalta, jonka Anders Thulé perusti vuonna 1843 urkuverstaana. Kangasalan kirkon urut olivat urkutehtaan toiset urut (opus 2/1845). Ensimmäiset urut valmistettiin 1844 Tammisaaren kirkkoon ja toiset 1845 Kangasalan kirkkoon.
Bror Axel Thulé laajensi isänsä Anders Thulén perustaman verstaan urkutehtaaksi. Vuonna 1911 urkutehdas siirtyi Thulén pojalle Martti Tulenheimolle. Thulét suomensivat 1900-luvun alussa nimensä Tulenheimoksi. Martti Tulenheimon jälkeen tehtaan toimintaa jatkoi tämän poika Pertti Tulenheimo. Hänen kuolemansa jälkeen tehdas lopetti toimintansa. Urkutehtailijat ovat osallistuneet aktiivisesti myös kunnalliseen ja poliittiseen toimintaan. Pertti Tulenheimon aikana tehdas oli alallaan Pohjoismaiden suurin.
Korjaustyöt vuonna 1896
Vuoden 1896 remontti oli seurakunnalta suuri panostus niin taloudellisesti kuin myös siksi, että suunnittelijaksi palkattiin Stuttgartissa arkkitehdiksi valmistunut Josef Stenbäck. Remontissa poistettiin lattialankut ja kirkon pohja täytettiin soralla ja päällystettiin sementti-iskoskerroksella. Ovet, sivulehterit, virsitaulut ja penkit uusittiin. Ikkunoita ja urkulehteriä laajennettiin sekä alttari ja saarnatuoli korjattiin. Sisätilat maalattiin. Kirkon sisäkatto vuorattiin pahvilla ja päällystettiin palttinakankaalla. Sisäkatto maalattiin öljyvärillä ja koristeltiin tähdin. Katto edusti keskieurooppalaista barokkityyliä.
Vuonna 1907 kirkko sai toiset urkunsa, mutta julkisivu säilyi samana. Uudistus oli kuitenkin niin perusteellinen, että urut saivat uuden opusnumeron 190. Kirkko sähköistettiin 1920-luvulla. 1930-luvun alussa keskusteltiin myös lämmityksen muuttamisesta sähköiseksi, mutta loppujen lopuksi päätettiin kustannussyistä pitäytyä puulämmityksessä.
Korjaustyöt vuosina 1954−1955
Vuonna 1955 valmistuneessa kirkon korjauksessa hävitettiin poikkisakaroiden parvet, uusittiin virsitauluja ja lisättiin valaistusta seinälampettien avulla. Suurin muutos oli 1890-luvun tähtitaivaan peittäminen vaaleanvihreällä värillä. Syyn tähän on kerrottu olleen se, että seurakuntalaiset keskittyivät saarnan kuuntelun sijasta tähtien laskemiseen. Kirkko sai myös uudet urut ja vanhojen urkujen fasadi siirrettiin sivuoven päälle koristeeksi. Uudet urut olivat sähköpneumaattiset, joten vanhaan fasadiin pystyttiin sisällyttämään kolme urkupöydästä soitettavaa äänikertaa, jotka olivat soitettavissa 1980-luvun remonttiin asti uusilla uruilla erillisellä sormiolla. Fasadin takana ovat siis soineet uudet urkupillit. Kirkko vihittiin uudelleen 22.12.1954 ja urut 11.12.1955.
1980-luvun korjaustyöt
Kirkon eteiseen tehtiin vuonna 1979 saniteettitilat. Vuosien 1978−1982 toiminta- ja taloussuunnitelmassa oli myös kiinnitetty huomiota valaistuksen vähäisyyteen ja sisämaalauksen kulumiseen. Lisäksi suunniteltiin kellojen soiton koneistamista. Museovirasto antoi korjauksiin liittyen lausuntonsa, jonka mukaan suunnittelun lähtökohtana oli pidettävä silloisen tilanteen ja 1890-luvun korjausten asun säilyttämistä. Arkkitehdiksi valittiin Seppo Rihlama toimistoineen (Arkkitehtitoimisto Rihlamo-Lehtonen-Luoto). Arkkitehti aloitti suunnittelun keväällä 1984, ja kirkkovaltuusto hyväksyi lopullisen korjaussuunnitelman maaliskuussa 1986.
Remontin aikana penkit korjattiin ja maalattiin. Penkeistä poistettiin kaikki vanhat värikerrokset, raot korjattiin puulla ja mukailumaalattiin eli ootrattiin. Ennen kunnostusta tutustuttiin samaan aikaan maalattuihin Tyrvään, Kiikan ja Lempäälän kirkkojen penkkeihin. Myös alttarin keila-aitaus päätettiin säilyttää ja korjata. Saarnatuoli jätettiin konservoimatta sen hyvän värityksen takia. Lattian sähkölämmitys uusittiin. Vanha tiililattia päällystettiin betonilla. Samalla lattiasta hävisi kuoriin menevä porras. Myös sähkövarustukset uusittiin. Isot kattokruunut asetettiin siten, että ne eivät enää peittäneet näkyvyyttä esimerkiksi saarnatuoliin. Virsitauluista tehtiin samanlaiset kuin Josef Stenbäckin vuonna 1896 suunnittelemat. Seppo Rihlama suunnitteli myös muuhun sisustukseen sopivan lukupulpetin. Lisäksi lähelle pääovea tehtiin morsiamen- ja lastenhuoneet. Merkittävä osa remonttia oli myös 1900-luvun alkupuolelta tutun tähtitaivaan palautus kirkon sisäkattoon.
Kirkko sai myös uudet urut, järjestyksessä neljännet. Urut suunnitteli Pentti Pelto ja ne valmisti Kangasalan Urkurakentamo, joka jatkoi 1983 lähtien Kangasalan urkutehtaan perinteitä. Kyseiset urut ovat mekaaniset myöhäisbarokkiurut ja edustavat kirkon rakentamisen aikakautta. Niissä on kolme sormiota, pedaali ja 34 äänikertaa. Pillejä on noin 1500, joista 102 fasadissa. Eteläsakaraan sijoitettu ensimmäisten urkujen urkufasadi ei enää soi uusien urkujen mekaanisuudesta johtuen. Urkujen fasadin suunnittelivat Seppo Rihlama ja Pentti Pelto, ja maalauksen suoritti Jaakko Rintala. Osa vuoden 1956 urkufasadista sijoitettiin sakariston toimituskappeliin. Pentti Pelto laati myös kirkonkellojen soitto-ohjelman.
Korjaustöiden yhteydessä uusittiin myös kirkkotekstiilit. Suunnittelussa auttoivat kangasalalaiset tekstiilitaiteilijat Meri Haavisto ja Helinä Jaakkola. Seppo Rihlama suunnitteli antependiumit ja kukin Kangasalan Marttayhdistyksistä valmisti niistä yhden talkootyönä. Kirkko vihittiin uudelleen 18.10.1987. Urkujen julkisivumaalausta ei kuitenkaan ollut ehditty tehdä vielä loppuun, joten urut vihittiin käyttöön muutamia kuukausia myöhemmin 13.3.1988.
Kangasalan kirkon sisätilat nykyisin
thumb|left|300px|Kirkon sisätilaa Tällä hetkellä kirkko on sisältä osin 1980-luvun lopun remontin asussa ja osin kesällä 2017 tehdyn remontin asussa. Kirkossa on säilynyt esineistöä myös edellisistä kirkoista. Alttariseinälle ja sen molemmille puolille on sijoitettu keskiaikaisia pyhimysveistoksia. Veistokset on ajoitettu 1400-luvulle. Saarnatuolin vieressä on Pyhä Henrik, vastapäätä apostoli Johannes ja alttarin vieressä sureva Neitsyt Maria. Erityisesti Neitsyt Mariaa esittävässä veistoksessa on vielä näkyvillä jäänteitä patsaan värityksestä.
Puinen saarnatuoli on alun perin lahjoitettu Kangasalan toiseen kirkkoon eli Herttualan kirkkoon vuonna 1661. Sen lahjoitti Wääksyn kartanon isäntä Gustav Ille. Saarnatuolin kaidetta kiertää yhdeksän puuhahmoa, joiden on tulkittu esittävän apostoleja. Baldakiinin päällä on pelikaani, joka kristillisessä symboliikassa kuvaa Kristusta. Baldakiinin sisäpuolelle on kuvattuna aurinko ja lisäksi saarnatuolista löytyy enkelihahmoja. Saarnatuolia kannattelee Pyhä Kristoforos eli ”Kristuksen kantaja”. Saarnatuolia kunnostettiin vuoden 1896 remontin yhteydessä.
Sivulaivassa on säilytetty myös vanha alttaritaulu, joka on ajoitettu joko 1750- tai 1770-luvulle. Taulun alaosassa kuvataan Jeesuksen syntymää ja yläosassa Taivaaseen astumista. Taulu on todennäköisesti Pommerin sodasta palanneiden sotilaiden lahjoitus vuodelta 1757. Toinen vaihtoehto liittyen alkuperään on, että Porin rykmentin sotilaat ovat maalauttaneet sen vuonna 1771. Taulussa lukee ruotsiksi ”Galilean miehet, mitä te seisotte ja katsotte taivaalle.”, Apt.1:11 mukaan. Maalauksessa on kuvattuna Jeesus-lapsi, Neitsyt Maria, paimenet ja itämaan tietäjät sekä enkeleitä. Maria on puettu 1700-luvun muodin mukaisesti ja hänellä on muun muassa kaulassaan helminauha. Taustalle on hahmoteltu kaupungin siluetti. Sivulaivassa vanhojen urkujen oikealla puolella ovat muotokuvat Kaarina Maununtyttärestä ja hänen tyttärestään Sigrid Vaasasta. Maalausten alkuperästä ei ole tarkkaa tietoa. Ne on lahjoittanut vuonna 1854 kuollut turkulainen kamreeri Johan Fredrik Heldt. Kaarina Maununtytär, Ruotsin kuningas Eerik XIV:n puoliso, asui Kangasalla Liuksialan kartanossa vuosina 1577−1612.
Vanhojen urkujen fasadin vasemmalla puolella seinässä on Kivennavan kirkon muistotaulu. Kivennavalle rakennettiin asemasodan aikaan 1943 kirkko kenraalimajuri Aaro Pajarin johdolla. Joukkojen perääntyessä 1944 kirkko paloi, mutta everstiluutnantti Valkonen miehineen otti taulun mukaansa. Se toimitettiin Pajarille kotiin. Aaro Pajarin kotiompelija Sylvi Salminen oli Kangasalta kotoisin, ja Pajarin kuoleman jälkeen vuonna 1949 Salmisen ehdotuksesta taulu lahjoitettiin Kangasalan seurakunnalle, koska suurin osa Kivennavan evakoista oli muuttanut Kangasalle.