cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Lieksan Into
Kaudella 2006–2007 Into voitti Suomen kaukalopalloliiton mestaruuden eli ensimmäisen divisioonan. Kaudella 2007–2008 Into pelasi Kaukalopalloliigaa, sijoittuen siinä tulokaskaudellaan seitsemänneksi. Seuraavalla kaudella pelaajapulan vaivatessa Innon sijoitus oli kymmenes. Kauden jälkeen Into luopui liigapaikastaan ja pelasi kaudella 2009–2010 ensimmäistä divisioonaa voittaen runkosarjan ja sijoittuen toiseksi lopputurnauksessa. Kaudella 2010–2011 Into sijoittui 1. divisioonan lopputurnauksessa kolmanneksi. Kaudella 2012–2013 Into pelasi Itä-Suomen alueen GP-sarjaa sijoittuen toiseksi. Nykyisin seura pelaa Itäisen alueen aluesarjassa.
Kaukalopallon junioritoiminnan osalta Into on ollut yksi Suomen merkittävimmistä seuroista. 90-luvun loppupuolella alkanut innokas junioritoiminta aiheutti sen, että vuonna 1998 seura voitti historiansa ensimmäiset SM-mitalit, kun sekä A- että C-juniorit voittivat SM-pronssia. Tämän jälkeen Lieksan Into on voittanut junioritasolla kaiken kaikkiaan 28 SM-mitalia, joista 9 kultaista, 8 hopeista ja 11 pronssista. A-juniorit voittivat Suomen mestaruuden vuosina 2006 ja 2007, B-juniorit vuosina 2002-2004 ja vuonna 2009, C-juniorit vuosina 2002 ja 2006 sekä D-juniorit kertaalleen vuonna 2002. Seura on myös palkittu liiton toimesta useana vuonna parhaasta juniorityöstä.
Salibandyssä Into nousi kaudeksi 2012–2013 neljänteen divisioonaan. Ensimmäisellä kaudellaan neljännessä divisioonassa Into sijoittui runkosarjassa kolmanneksi. Kauden 2016-2017 päätteeksi Into putosi takaisin 5. divisioonaan. Kaudeksi 2021-2022 seura nousi takaisin 4.divisioonaan. Eniten salibandyssä pisteitä ovat keränneet Klaus Kärkkäinen (131+63=194), Tapio Niskanen (121+72=193) ja Vesa Riikonen (120+59=179).
Lentopallo tuli takaisin mukaan Innon toimintaan vuoden 2020 alusta joka kesti vuoden verran kunnes lentopallonaiset perustivat oman joukkueen.
Oboekonsertto (Mozart)
Konsertto oli pitkään kateissa, mutta Bernhard Paumgartner löysi vuonna 1920 vanhoja orkesteriosuuksia, jotka paljastivat yhteyden D-duurihuilukonserttoon.
Osat
Teoksen kolme osaa ovat:
Ford Madox Brown
Vuonna 1845 Brown tapasi Italiassa nazareeneihin kuuluneen Peter von Corneliuksen. Tapaamisella oli suuri vaikutus Brownin värienkäyttöön ja tyyliin. Brown opetti lyhyen aikaa Dante Gabriel Rossettia, ja vuonna 1850 hän osallistui prerafaeliittien lehden Germin tekoon. Brown toimi myös joidenkin William Morrisin painamien kirjojen kuvittajana sekä teki lasimaalauksia. .
Painosorvaus
Painosorvaus on ohutlevyn muovausprosessi, jossa pyörivän muotin päälle pakotetaan yleensä pyörähdyssymmetrinen levykappale erityisen pyörivän työkalun avulla.
Esimerkkinä on perinteisen ämpärin muotoisen, pyörähdyssymmetrisen ylöspäin levenevän (kartio) astian painosorvaus yhdestä kappaleesta. Liikkeelle lähdetään ympyrän muotoisesta levyaihiosta, jonka keskipiste kiinnitetään ämpärimuotin pohjan keskipisteeseen. Muotti ja levy laitetaan pyörimään ja pyöriväkärkisellä työkalulla aletaan vähitellen painaa lähtien ämpärin pohjan ja seinämän taitteesta ja edetään pitkin seinämää ämpärin suuhun saakka.
Painosorvaus on suhteellisen hidas prosessi ja kuluttaa voimakkaasti työkalua, kun on kyseessä luja materiaali. Kustannussyyt kuitenkin puoltavat joskus painosorvauksen käyttöä.
Yhdysvaltain terveysministeri
Yhdysvaltain terveysministeri on Yhdysvaltain terveysministeriön johtaja, hallituksen jäsen ja järjestyksessä kahdestoista presidentin sijainen. Ministerin tehtäviin kuuluu presidentin neuvojen antaminen terveyspolitiikkaan liittyvissä kysymyksissä.
Nykyinen terveysministerinä toimii Kalifornian entinen oikeusministeri Xavier Becerra.
Kōji Gushiken
pienoiskuva|Kōji Gushiken Kōji Gushiken (, s. 12. marraskuuta 1956) on entinen japanilainen telinevoimistelija ja olympiavoittaja.
Kōji Gushiken oli Japanin paras voimistelija Los Angelesin 1984 olympiakisoissa. Hän voitti kultaa 12-ottelussa ja renkailla ja sai kolme himmeämpää mitalia. Ensimmäisen MM-mitalinsa hän sai jo 1979, mutta olympiaboikotin vuoksi hän ei päässyt mukaan Moskovan 1980 olympiakisoihin.
Oksana Grišina
Oksana Grišina (s. 25. maaliskuuta 1978) venäläinen voimistelija ja IFBB:n fitness-ammattilainen.
Grišina syntyi sotilasperheeseen Venäjällä Kaliningradissa ja vietti lapsuutensa sekä Latviassa että Venäjällä. Grišina valmistui Kaliningradin valtionyliopistosta vuonna 2000, aineinaan liikunta ja urheilu.
Grišina voitti amatööriurallaan sekä Euroopan- että maailmanmestaruuden kokonaisarvostelussa, eli kaikki kilpailuluokat yhdistettynä. Hän saavutti ammattilaisuuden ja IFBB Fitness Pro -kortin vuonna 2007. Grišina on kautta aikojen toinen venäläinen urheilija, jolle on myönnetty ammattilaisuuden osoittava IFBB Fitness Pro -kortti
Grishina asuu tällä hetkellä Yhdysvalloissa Kaliforniassa.
Vantaan Sanomat
thumb|Vantaan Sanomien toimitus työskentelee Vantaan [[Jokiniemi|Jokiniemessä, Tikkurilan rautatieaseman viereisen toimistorakennuksen neljännessä kerroksessa.]] Vantaan Sanomat on kaupunkilehti, joka ilmestyy Vantaalla kahdesti viikossa, keskiviikkoisin ja viikonloppuisin. Vantaan Sanomien kokonaistavoittavuus on 111 000 lukijaa. Painetun lehden lukijamäärä on 80 000, painetun ja digilehden lukijoita on 15 000 ja pelkän digilehden lukijoita 16 000.
Vantaan Sanomia julkaisee Etelä-Suomen Media Oy, joka kuuluu Keskisuomalainen-konserniin. Lehden painopaikka on SLY-Lehtipainot Oy. Vantaan Sanomien sisarlehdet pääkaupunkiseudulla ovat Helsingin Uutiset, Länsiväylä ja Nurmijärven Uutiset.
Historia
Ensimmäinen lehti ilmestyi Helsingin Seutu -nimisenä tabloidkokoisena lehtenä 31. elokuuta 1967, ja sen painos oli 27 000 kappaletta. Sitä jaettiin Itä-Vantaalle, kun taas 1970 perustettua Etelä-Vantaata jaettiin Länsi-Vantaalle. Lehti ilmestyi aluksi kerran viikossa. Perustaja ja ensimmäinen päätoimittaja oli Tom Järnefelt. Vuonna 1968 lehti alkoi ilmestyä kaksi kertaa viikossa. Vuonna 1972 lehden omistajaksi tuli Keski-Uusimaa Oy. Vuonna 1979 lehden koko muuttui normaaliin sanomalehtikokoon, ja se alkoi ilmestyä kolme kertaa viikossa. Vuonna 1980 lehden nimi muuttui Vantaan Seuduksi. Vantaan Sanomat syntyi 1992 kahden paikallislehden, Vantaan Seudun ja Etelä-Vantaan, yhdistyessä.
Heinäkuusta 2019 lähtien lehden päätoimittajana on toiminut Mia Lindström. Keväästä 2020 lähtien lehden toimitus on työskennellyt Jokiniemen Tikkurilan rautatieaseman vieressä osoitteessa Väritehtaankatu 8. Vantaan Sanomat alkoi julkaista Selkovantaalainen-nimistä selkokielistä kuukausiliitettä lokakuussa 2022. Ennen Tikkurilan aseman naapuriin muuttoaan toimitus sijaitsi Vantaan Veromiehessä osoitteessa Rälssitie 7a.
Sparta Praha
Sparta Praha on tšekkiläinen urheiluseura Prahan kaupungista. Sparta Prahan jääkiekkojoukkue on nimeltään HC Sparta Praha ja jalkapallossa joukkueen nimi on AC Sparta Praha. Seura on perustettu vuonna 1893. Jääkiekkojaosto perustettiin vuonna 1903. Lisäksi seurassa pelataan koripalloa. Seuran nimi on vuosien aikana vaihtunut lukuisia kertoja.
Jalkapallo
Jalkapallossa Sparta Praha on menestynyt hyvin. Se on ollut mukana 20 kertaa Mestarien liigassa ja sitä edeltävässä Euroopan cupissa, kuusi kertaa Cup-voittajien cupissa, kymmenen UEFA Cupissa, kahdeksan Intertoto Cupissa.
Jääkiekko
Jääkiekossa Sparta Praha on yksi tämän hetken parhaista tšekkiläisistä seuroista. Se pelasikin vuonna 2007 Super Sixissä eli seurajoukkueiden EM-kisoissa.
Tom Stoppard
pienoiskuva|Tom Stoppard vuonna 2007 Tom Stoppard, oik. Thomas Straussler (s. 3. heinäkuuta 1937 Zlín, Tšekkoslovakia ) OM CBE, on brittiläinen näytelmäkirjailija ja elokuvakäsikirjoittaja.
Stoppard syntyi Tšekkoslovakiassa juutalaiseen perheeseen. Hän päätyi maanpakolaisena Singaporeen ja 1946 Britanniaan. Hän menetti lapsena isänsä, joka kuoli japanilaisten sotavankina. Hän lopetti koulun 17-vuotiaana ja työskenteli myöhemmn toimittajana.
Stoppardin tunnetuimpia teoksia on 1966 kantaesityksensä saanut näytelmä Rosencrantz & Guildenstern Are Dead, jota on esitetty suomeksi nimellä Haukat ja haikarat. Muita Suomessa nähtyjä Stoppardin näytelmiä ovat Arkadia (Suomen Kansallisteatteri 1994, suom. Rauno Ekholm, ohj. Antti Einari Halonen) ja Rock’n’Roll (Helsingin Kaupunginteatteri 2008, suom. Kersti Juva, ohj. Kari Rentola).
Stoppardin käsikirjoittamia elokuvia ovat Brazil – tämän hetken tuolla puolen (1985) ja Rakastunut Shakespeare (1998). Hänet nimitettiin Ansioritarikunnan jäseneksi vuonna 2000.
Stoppardille on myönnetty muun muassa Oscar, Golden Globe, useita Tony-palkintoja, Venetsian elokuvajuhlien Kultainen leijona ja Berliinin elokuvajuhlien Hopeinen karhu.
Suomen työtapaturmavakuutus
Yleistä
Työtapaturma- ja ammattitautivakuutus on Suomessa järjestetty työtapaturma- ja ammattitautilailla (459/2015 TyTAL) ja siihen liittyvällä erityislainsäädännöllä. Työtapaturma- ja ammattitautilain tarkoituksena on taata hyvä sosiaaliturva työtapaturman ja ammattitaudin jälkeen. Uusi nimike Työtapaturma- ja ammattitautilaki on voimassa 1.1.2016 alkaen.
Lakisääteinen tapaturmavakuutus (nimi 1.1.2016 alkaen Työtapaturma- ja ammattitautivakuutus) on Suomen vanhin sosiaalivakuutus. Sitä koskeva ensimmäinen laki oli vuonna 1898 voimaan tullut Laki koskeva työnantajan vastuullisuutta työntekijää koskevasta ruumiinvammasta. Tapaturmavakuutuslaki on vuodelta 1948. Siihen on tehty laajoja korjauksia vuosina 1982 ja 1993. Nykyinen työtapaturma- ja ammattitautilaki (lyhenne: TyTAL) tuli voimaan 1.1.2016 alkaen. Maatalousyrittäjien tapaturmavakuutuslaki tuli voimaan vuonna 1982. Suomen EU-jäsenyydestä aiheutuneet muutokset tehtiin vuosina 1997-2001.
Vuonna 2005 tapaturmalakiin lisättiin määräykset tapaturmista aiheutuvien todellisten kustannusten korvaamisesta hoitolaitoksille (ns. täyskustannusperiaate).
Yleiset periaatteet
Työtapaturma- ja ammattitautivakuutusta hoitavat yksityiset tapaturmavakuutusyhtiöt. Yksityisen ja kuntasektorin työnantajien tulee ottaa jostakin niistä tapaturmavakuutus. Valtion työntekijöiden työtapaturma- ja ammattitautivakuutusasioita hoitaa valtiokonttori ja maatalousyrittäjien vakuutuksia Maatalousyrittäjien eläkelaitos MELA. Vakuutuslaitokset toimivat julkisina viranomaisina, ja käsittelyyn sovelletaan hallintolain säännöksiä.
Mikäli työnantaja on laiminlyönyt vakuutuksen ottamisen, maksaa korvaukset Tapaturmavakuutuslaitosten liittoeli nykyinen Tapaturmavakuutuskeskus.
Työtapaturma- ja ammattitautivakuutuksessa on voimassa yhteistakuu. Yhteistakuulla turvataan korvauksensaajan asema tilanteessa, jossa vakuutuksen myöntänyt vakuutusyhtiö joutuisi selvitystilaan tai konkurssiin.
Vakuutusmaksun määräytyminen
Vakuutusten hinnoittelu perustuu vapaaseen kilpailuun ja vakuutusmaksut ovat yhtiökohtaisia. Kullakin vakuutusyhtiöllä on oltava vakuutusmaksun laskuperusteet (maksuperusteet). Näistä tulee käydä ilmi, miten vakuutusmaksut määrätään ja miten maksuperusteita sovelletaan. Vakuutusyhtiön hallitus hyväksyy maksuperusteet, ja niitä tulee soveltaa yhdenmukaisesti kaikkiin vakuutuksenottajiin. Maksuperusteet eivät ole julkisia.
Työtapaturma- ja ammattitautilaissa on säädetty periaatteista, jotka vakuutusyhtiön tulee ottaa vakuutusmaksuissaan huomioon. Näitä ovat riski- ja kustannusvastaavuus, kohtuullisuus- ja turvaavuusperiaate, vakuutuksenottajien tasapuolinen kohtelu sekä työturvallisuustyöhön kannustaminen.
Korvausjärjestelmä
Työtapaturmavakuutuksen tarkoituksena on korvata vakiintunut ansionmenetys sekä hoitokustannukset.
Vakuutuksen korvauksia ovat
Suurin osa (noin 60 %) työtapaturmista on sellaisia, joista maksetaan ansionmenetyksestä aiheutuvaa ohimenevää päivärahaa. Päivärahakaudet ovat lyhyitä. Yli 80 prosentissa työkyvyttömyys kestää enintään neljä viikkoa. Pysyvään tapaturmaeläkkeeseen johtaa noin 1 % tapaturmista.
Korvauksen hakeminen ja oikeusturvakeinot
Työtapaturma- ja ammattitautilain mukaan työtapaturman sattuessa tai ammattitaudin ilmetessä työntekijän on ilmoitettava asiasta välittömästi työnantajalle. Työnantajan velvollisuus on ilmoittaa tapaturmasta ja ammattitaudista vakuutuslaitokselle. Työnantajan on ilmoitettava työtapaturmasta ja ammattitaudista vakuutuslaitokselle viipymättä ja viimeistään kymmenen arkipäivän kuluessa siitä lukien, kun työnantaja sai tiedon vahinkotapahtumasta. Ilmoittaminen tehdään erityisellä vahinkoilmoituslomakkeella, jossa annetaan kaikki tarpeelliset tiedot mm. työsuhteesta (esim. palkkatiedot) ja tehdystä työstä sekä tapaturman sattumisolosuhteista tai ammattitaudin ilmenemisolosuhteista. Ilmoituksen saatuaan vakuutuslaitos ottaa korvausasian käsiteltäväkseen. Vakavista, kuten kuolemaan johtaneista tapaturmista on aina ilmoitettava myös poliisille ja työsuojeluviranomaisille.
Työtapaturma- ja ammattitautilain mukaan vakuutusyhtiön tulee tehdä korvauspäätös viipymättä ja viimeistään 30 päivän kuluttua siitä, kun se on saanut ratkaisemiseen tarvittavan selvityksen. Mikäli korvauspäätös viivästyy, voi vahingonkärsinyt hakea korvausta Tapaturmavakuutuskeskukselta. Vakuutusyhtiöiden on muun muassa tapaturmaeläke- ja haittaraha-asioissa pyydettävä lausunto korvauksesta Tapaturmavakuutuskeskuksen yhteydessä toimivalta Tapaturma-asiain korvauslautakunnalta.
Yhtiön korvausasiaa koskevaan päätökseen haetaan muutosta tapaturma-asioiden muutoksenhakulautakunnalta. Korvauspäätöksestä voi valittaa vahingonkärsinyt työntekijä tai kuolemantapauksessa omainen. Tapaturma-asiain muutoksenhakulautakunnan päätöksestä voi valittaa edelleen vakuutusoikeuteen.
Douhetismi
Douhetismi oli italialaisen lentoupseeri Giulio Douhetin 1920-luvulla luoma ilmasodan doktriini. Douhetismissa uskottiin nopeiden, raskaiden ja korkealla lentävien pommikoneiden olevan merkittävin ase seuraavassa sodassa. Uskottiin, että raskaat pommikoneet iskuillaan syvälle vihollisen kotialueelle murtaisivat vastapuolen taistelutahdon.
Douhetismi ennen toista maailmansotaa
Pitkään 1920-luvun lopulla ja 1930-luvuilla uskottiin pommikoneiden olevan tuhoamattomia. Tähän olisi syynä raskaampien lentokoneiden kehittyminen nopeammin kuin hävittäjäkoneiden. Ne lensivät nopeammin kuin hävittäjät aina 1930-luvun loppupuolelle. Täten voitiin väittää, ettei niitä voi ampua alas. Tähän oli syynä matkustajakoneiden kehitys 1920-luvulla ja vielä nopeampi kehitys 1930-luvun alussa (esimerkiksi Yhdysvalloissa Douglas DC-2 ja Boeing 247). Kyseessä oli poliitikoiden ja ilmavoimien johtomiesten tietoinen valinta panostaa vain pommikoneiden kehitykseen. Useimmissa maissa ilmavoimia johtivat entiset tykistön upseerit ja heidän oppeihinsa doktriini sopi hyvin.
Osasyynä olivat myös kiistat hävittäjien kehityssuunnassa maailmansotien välillä. Perinteisempi suunta painotti hyvää näkyvyyttä ja koneen ketteryyttä ja näin kykyä kaartotaisteluun. Uusi suunta painotti nopeutta, nousukykyä ja tulivoimaa. Syntyi useita hävittäjätyyppejä, jotka olivat kompromisseja. Esimerkiksi alatasoisissa Fokker D.XXI ja Nakajima Ki-27 -tyypeissä oli kiinteä laskuteline rakenteen ja huollon yksinkertaistamiseksi. Neuvostoliitto käytti kumpaakin tyyppiä vastaan Polikarpov I-153 -konetta, ketterää kaksitasoa, jossa oli sisäänvedettävä päälaskuteline. Bristol Blenheim ja Tupolev SB-2 olivat riittävän nopeita pakenemaan Polikarpov-kaksitasoja ja Nakajima 27 -hävittäjiä.
Saksa osoitti pommituksen voiman Guernican pommituksessa Espanjan sisällissodassa, mutta pommitukset tehtiin keskiraskailla taktisilla pommikoneilla, kuten Junkers Ju 52 ja Heinkel He 111.
Yhdysvalloissa kenraali Billy Mitchell oli voimakkain douhetismin ajaja ja joutui jopa sotaoikeuteen 1920-luvulla, kun hänen keinonsa edistää pommikoneiden asiaa astui Yhdysvaltain laivaston varpaille.
Lordi Trenchardin doktriini
Isossa-Britanniassa samankaltainen oppi tuli tunnetuksi ”trenchardismina”. Lordi Hugh Trenchard kehitti 1930-luvun alussa näkemyksen, jonka mukaan ilmahyökkäys olisi paras keino puolustautua mantereelta tulevaa vihollista vastaan. Tähän tarvittaisiin raskaita pommikoneita, jotka tekisivät tuhoisia iskuja mannermaalle. Hän esitti, että tämä oli todellinen Kuninkaallisten ilmavoimien olemassaolon perusta. Edelleen hän totesi, ettei lentokone ole ase toista lentokonetta vastaan ja että hävittäjävoimat tulisi pitää mahdollisimman pieninä. Teoria ei vastannut lainkaan Britannian ilmavoimien sen hetkistä tilannetta, jossa niillä ei ollut varsinaisia raskaita pommikoneita ennen vuotta 1941. Opilla oli kuitenkin poliittista vaikutusta.
Yhdistyneen kuningaskunnan pääministeri Stanley Baldwin sanoi 10. marraskuuta 1932 parlamentin alahuoneelle pitämässään puheessa, että pommikoneen olisi aina mahdollista päästä läpi ilmapuolustuksesta (, ”pommittaja pääsee aina läpi”). Tämän vuoksi olisi järkevämpää keskittyä ehkäisemään vihollisen kykyä iskeä maata vastaan omistamalla oma pommittaja-armada, jolla tarvittaessa iskeä kostona takaisin.
Douhetismin vaikutus Suomessa
Ilmavoimien komentajana 1926–1932 toiminut eversti Väinö A. Vuori sekä Suomen ilmavoimien vanhemmat upseerit pitivät pommittajia keskeisenä keinona pysäyttää tuolloin yksiselitteisesti viholliseksi määritellyn Neuvostoliiton maahyökkäys. Vihollisen ilmavoimat tulisi tuhota kentilleen pommikoneiden hyökkäyksillä, sillä hävittäjiä ei arveltu voitavan hankkia riittävästi hyökkäysten torjumiseksi.
Yleisesikunta laati tammikuussa 1933 kehityssuunnitelman, jossa tavoitteena oli kuusi pommitus- ja kolme hävittäjälaivuetta. Tärkeimmät kohteet määriteltiin ja niitä olivat rautatiesolmut, lentokentät ja sotateollisuus. Kapteeni Gustaf Magnusson toteutti omalla kustannuksellaan vuonna 1933 viiden kuukauden koulutusmatkan Ranskan ilmavoimien hävittäjäkoulutukseen 3. Hävittäjärykmentin (Escadrille des Cigognes) Georges Guynemer -laivueeseen, joka sijaitsi Charteauroux’ssa noin 265 kilometriä Pariisista etelään. Magnusson totesi, että hävittäjillä oli mahdollisuus läpäistä pommittajien lentomuodostelma ja päästä sopivaan ampuma-asemaan.
Vuonna 1936 pommittajia pidettiin edelleen keskeisenä hyökkäysaseena ja todettiin nopeiden keskiraskaiden koneiden, joilla olisi suhteellisen pitkä toimintasäde, olevan talouden sanelema ratkaisu syöksypommittajien ohella. Espanjan sisällissodasta tulleet havainnot sekä Neuvostoliiton aluevaatimukset päättivät douhetismin vaikutuksen, ja painopiste siirrettiin lopullisesti hävittäjien hankintaan.
Toisen maailmansodan jälkeen
thumb|220px|[[Dresdenin pommitukset|Dresdenin pommituksissa tuhoutunutta kaupungin keskustaa (1945)]] Toinen maailmansota osoitti, etteivät lentopommitukset ole niin tehokkaita kuin oli otaksuttu, sillä esimerkiksi tutkan avulla pommituslaivueiden lähestyminen ja suuntima oli mahdollista havaita paljon aiempaa helpommin.
Yhdysvaltain ilmavoimien pommikoneiden tappiot Saksan taivaalla muodostuivat hävittäjätorjunnan vuoksi hyvin suuriksi. Pyrkimys vaikuttaa Saksan ilmavoimien sekä maavoimien mekanisoituun sotapotentiaaliin pommittamalla Schweinfurtin kaupungissa sijainneet kuulalaakeritehtaat johti jopa 20–25 prosentin kone- ja miehistötappioihin yhtä pommitusoperaatiota kohti, kun neljän prosentin kone- ja miehistötappiot on katsottu sellaisiksi, joita ilmavoimat pystyy kestämään jatkuvasti. Tuotantoa ei saatu päättymään mihin vaikutti osaksi myös laakereiden tuonti muista maista, muun muassa Ruotsista. Sama lopputulos oli Romanian Ploestin öljykenttien pommituksella.
Yhdysvaltain ja Britannian ilmavoimat kuitenkin antoivat merkittävän panoksen Saksan häviöön nimenomaan douhetismin ennakoimilla strategisilla pommituksilla romahduttamalla polttoainetuotannon ja sitomalla suuria voimavaroja puolustukseen. Taktiset pommitukset puolestaan vaikuttivat merkittävästi hidastamalla Saksan joukkojensiirtoja Normandian maihinnousun torjumiseksi ja vaikeuttamalla tykistön ammustäydennyksiä sekä tuhoamalla lentokentät, joille Saksan ilmavoimien piti siirtyä. Kehittyneemmillä hävittäjillä, joilla oli riittävä toimintasäde pommittajien saattamiseksi, oli tässä silti keskeinen osa ilmaherruuden kiistämiseksi ja lopulta voittamiseksi.
Douhetismin pysäyttämättömien pommikoneiden rooli siirtyi ydinaseen keksimisen jälkeen ensin takaisin pommikoneille ja sitten ballistisille ohjuksille. Esimerkiksi Yhdysvaltain ilmavoimien kenraali Bernard Schrieverin näkemys ydinohjusten tarpeesta 1950-luvulla oli samankaltainen kuin Giulio Douhetin näkemys pommikoneista. Yhdysvaltain presidentti Dwight D. Eisenhowerin jäähyväispuheen (vuonna 1961) varoitus sotateollisen yhteenliittymän vaarasta kertoi tällaisen doktriinin poliittisesta voimasta. Douhetismi oli mukana myös 1980-luvun puolivälin kiistoissa Yhdysvaltain presidentti Ronald Reaganin Strategic Defense Initiative -ohjelman kritiikissä, jossa olennainen argumentti oli, ettei ydinohjusta ole mahdollista pysäyttää.
Yhdysvaltain ilmavoimissa ymmärrettiin ennen pitkää, että tutkien ja maasta ilmaan -ohjusten muodostamaa kasvavaa uhkaa pommikoneille ei voitaisi torjua muuten kuin estämällä näitä havaitsemasta pommikoneita. Tämä johti myöhemmin häivelentokoneen konseptiin ja esimerkiksi Lockheed F-117 Nighthawk -pommikoneen kehitykseen.
Viljo Punkari
Viljo Matias Punkari (3. lokakuuta 1934 Ylistaro – 15. marraskuuta 1964 Ylistaro) oli suomalainen painija.
Punkari sijoittui Melbournen 1956 olympialaisten kreikkalais-roomalaisen painin alle 79 kilon sarjassa kuudenneksi ja Rooman 1960 olympialaisten vapaapainin alle 79 kilon sarjassa 12:nneksi. Hän osallistui vapaapainiin myös Melbournessa mutta ei sijoittunut. Hän edusti Suomea 26 maaottelussa.
Seuratasolla "Ville" Punkari edusti Ylistaron Kilpa-Veljiä ja Vaasan Voima-Veikkoja. Hän voitti yhteensä 13 Suomen mestaruutta kreikkalais-roomalaisessa painissa ja vapaapainissa vuosina 1954–1961.
Viljo Punkari kuoli 30-vuotiaana tapaturmaisesti. Hänen veljensä Pentti Punkari oli myös painin olympiaedustaja ja Suomen mestari.
Dezső Gyarmati
Dezső Gyarmati (23. lokakuuta 1927 Miskolc – 18. elokuuta 2013 Budapest) oli unkarilainen vesipalloilija ja olympiavoittaja. Hän on ainoa viisissä peräkkäisissä kesäolympialaisissa mitalin voittanut vesipalloilija. Gyarmatia pidetään yleisesti kaikkien aikojen parhaana vesipalloilijana, ja Unkarissa hänellä on kansallissankarin asema.
Gyarmati voitti mitalin vesipallossa viisissä peräkkäisissä olympialaisissa vuosina 1948–1964. Hän voitti Unkarin joukkueen kapteenina myös kaksi Euroopan mestaruutta vuosina 1954 ja 1962. Hän oli erinomainen uimari (paras aika 58,5 sekuntia 100 metrillä) ja häntä kutsuttiin ”maailman nopeimmaksi vesipalloilijaksi”.
Gyarmati oli Unkarin kultajoukkueen valmentaja vuoden 1976 olympialaisissa. Myöhemmin hänestä tuli parlamentin jäsen. Vuonna 1952 Gyarmati meni naimisiin 200 metrin selkäuinnin olympiavoittajan, Eva Székelyn kanssa. Heidän Andrea-tyttärensä oli hopeamitalisti 100 metrin selkäuinnissa vuonna 1972. Andrea nai myöhemmin Mihály Heszin, vuoden 1968 melonnan olympiakultamitalistin.
Gyarmati kuoli Budapestissa 18. elokuuta 2013, 85-vuotiaana.
Tiudia
Tiudia eli Tiutia on kylä Karjalan tasavallan Kontupohjan piirin Hirvaksen kunnassa Venäjällä. Se sijaitsee Sandaljärveen laskevan Tiudianjoen varrella 22 kilometriä Hirvaksesta koilliseen. Kylässä on 197 asukasta (vuonna 2013).
Historia
Tiudian lyydiläiskylä on kuuluisa sen läheltä vuonna 1757 löydetyistä marmoriesiintymistä. Kylä oli perustettu noin vuonna 1690 ja ensimmäiset asukkaat tuli Niinisaaren kylästä. Kylän nimi selitettiin tulleen siitä, että joki oli tiuni (tyyni). Vuonna 1807 perustettiin Tiudian marmoritehdas. Se käsitteli paikallista marmoria, Šokšun kvartsiittia ja muita kivilajeja, joita käytettiin Pietarin Kazanin katedraalin ja Iisakinkirkon koristeluun. Kylään silloin muutti sekalaista väkeä naapuripitäjistä, muun muassa on Sortavalasta tullut asukkaita kiveä louhimaan. Tehdas suljettiin vuonna 1892 ja samalla loppui myös Tiudian marmoriesiintymän teollinen hyödyntäminen.
1800- ja 1900-lukujen vaihteessa Tiudia kuului Kontupohjan volostin Niinisaaren kyläkuntaan. Vuonna 1905 kylässä oli 58 taloa, koulu ja 510 asukasta. Myöhemmin Tiudia erotettiin omaksi volostikseen.
Neuvostoaikana perustettiin Kontupohjan piiriin kuulunut Tiudian kyläneuvosto, joka käsitti myös Ližmajärven (ven. Ližmozero) Pienisaaren (Malyi Ostrov) ja Suurisaaren (Bolšoi Ostrov), Maamäen (Zemljanyje Gory), Matjun (Matjukov Navolok), Naumaisen (Naumovo), Paloselän (Paloselga) ja Valkeamäen (Belaja Gora) kylät. Vuonna 1926 kylässä asui 456 karjalaista, 9 suomalaista ja 39 venäläistä .Vuonna 1933 kyläneuvostossa oli lähes 1 500 asukasta, joista noin kolme neljännestä oli karjalaisia ja loput venäläisiä ja muiden kansallisuuksien edustajia. Valkeamäen kylä oli lähes kokonaan venäläinen. Tiudiassa asukkaita oli 595.
Nykypäivä
Tiudian ohi kulkee Pietarin ja Murmanskin välinen M18-valtatie. Sieltä on linja-autoyhteydet Hirvakseen ja Kontupohjaan. Kylässä toimii karjatila ja lohenkasvattamo. Palveluihin kuuluvat lastentarha ja lääkintäasema.
Paikallinen nähtävyys on Valkeamäen entinen marmorilouhos. Valkeamäen kylässä sijaitsee myös vuonna 1856 rakennettu Kazanin jumalanäidin ikonin kirkko, jonka on suunnitellut arkkitehti Konstantin Ton. Tiudianjoen koski on suosittu melontakohde.
In the Beginning – Johanna Years 1979–1984
In the Beginning – Johanna Years 1979–1984 on suomalaisen Agents-yhtyeen kokoelma-albumi. Se julkaistiin vuonna 2003.
Ilotulitus
thumb|300px|Ilotulitus [[Australiassa vuonna 2006.]] thumb|300px|Uudenvuodenaaton ilotulitusta [[Oulussa 2008.]] Ilotulitus on näyttävä tapahtuma, jossa käytetään pyroteknisiä tuotteita eli ilotulitteita viihdyttävän esityksen luomiseksi. Ilotulituksia järjestetään etenkin uutenavuotena. Ilotulitteet sytytetään yleensä tulilangalla, ja ilotulitteen tarkoituksena on saada aikaan ilmassa tai maassa tapahtuvia pamahduksia, värikkäitä kuvioita, savua ja valoefektejä.
Historia
Kiinassa tehtiin Han-dynastian aikaan sähikäisiä polttamalla bambua. Kuumentuessa ruo'on sisällä oleva ilma laajeni voimakkaasti halkaisten lopulta kuoren äänekkäästi pamahtaen. Metelin katsottiin karkottavan pahoja henkiä sekä tuovan onnea.
Kunniaa ruudin keksimisestä ei varmuudella voitane antaa kenellekään. Ruudin keksijä saattoi olla 600-luvulla elänyt kiinalainen alkemisti Li Tian, joka etsiessään ikuisen elämän eliksiiriä tuli vahingossa sekoittaneeksi ruutia. Pian ruuti syrjäyttikin bambut juhlien ilotulituksissa. Usein kunnia ruudin tuomisesta Eurooppaan annetaan Marco Pololle 1270-luvulla, mutta maininta salpietaripohjaisesta, ääntä ja valoa palaessaan tuottavasta aineesta löytyy jo englantilaisen munkki Roger Baconin teoksesta Opus Majus, jonka hän kirjoitti vuonna 1267. Samaan aikaan alettiin Euroopassa tutkia ruudin sotilaallisia käyttömahdollisuuksia.
Ilotulitteiden käyttö juhlinnassa Euroopassa yleistyi Renessanssin aikakaudella. Ilotulitteiden värikirjo oli pitkään verrattain suppea, kunnes vuonna 1787 ranskalainen kemisti Claude Louis Berthollet keksi kaliumkloraatin käytön räjähteissä, jolla saatiin aikaiseksi kirkkaampia värejä. Merkittävää kehitystä ilotulitteissa tapahtui 1830-luvulla, kun italialaiset pyroteknikot alkoivat tuottaa erivärisinä palavia raketteja, ja tuona aikana syntyikin nykyisen kaltaiset ilotulitusnäytökset.
Nykyään suurin osa maailman ilotulitteista valmistetaan Kiinassa.
Ilotulitukset Suomessa
Suomessa ilotulituksia järjestetään eniten uutenavuotena ja pelkästään uudenvuoden tulitteiden myynnin on arvioitu olevan noin 10 miljoonaa euron luokkaa. Suomen ja EU:n lainsäädäntö tekee eron kuluttajille ja ammattilaisille tarkoitettujen ilotulitteiden välillä. Ammattimaisia ilotulittajia ovat yritykset, joilla on TUKES:in lupa järjestää ilotulitusnäytöksiä. Myös kuluttaja saa lain mukaan ampua kuluttajatuotteita käyttäen ilotulituksia mihin vuodenaikaan tahansa, mutta siihen tarvitaan pelastusviranomaisen kirjallinen lupa. Lain mukaan ilotulitus on kuluttajille sallittua ilman erillislupaa uudenvuodenaaton iltakuudesta uudenvuodenpäivän aamukahteen saakka sekä pelastuslaitoksen erityispäätöksellä venetsialaisissa klo 21.00–02.00 asti. Vuodesta 2009 lähtien kaikkien ilotulitteiden myynti, luovutus ja hallussapito on ollut sallittua vain 18 vuotta täyttäneille.
Jotkin kaupungit ja yhteisöt järjestävät katsojille avoimen uudenvuoden ilotulituksen keskeisellä paikalla. Muita ilotulituksia järjestetään esimerkiksi talviurheilulajien päätteeksi. Lahdessa Salpausselän kisojen lauantaipäivän huipennuksena toimivan joukkuemäkikisan yhteyteen on järjestetty perinteisesti myös ilotulitus. Ammattimaisia näytöksiä ammutaankin Suomessa tuhansia vuodessa, etenkin uutenavuotena, sekä muun muassa häissä, merkkipäivinä, yritysjuhlissa, kauppakeskusten avajaisissa, joulunkauden avajaisissa.
Ilotulitteiden valmistus
Maailman ilotulitteista 80–95 % tuotetaan Kiinassa. Myös Suomen ilotulitteista valtaosa on Kiinasta. Kiinan ilotulitetehtailla on ollut myös lapsityöntekijöitä ainakin vuonna 2009. Suomessa oli vuonna 2006 markkinoilla 1 200 erilaista ilotulitemerkkiä ja -tyyppiä.
Pyrotekniikka
Ilotulitteiden tuottamat värit muodostuvat eksotermisistä kemiallisista reaktioista. Eri värit edellyttävät eri aineiden käyttöä.
Ilotulitteiden myynti Suomessa
Ilotulituskauppa on tarkasti säädeltyä ja valvottua toimintaa. Suomessa toimintaa harjoittavat eniten maahantuojat, jotka tuovat ilotulitteita pääasiassa Kiinasta.
Ilotulituskauppaa käydään elokuun viimeisenä viikkona venetsialaisten vuoksi Pohjanmaalla sekä uudenvuodenaattona 27.–31. joulukuuta monissa sellaisissa kaupoissa ja tavarataloissa, joiden tiloihin pystytetään tilapäinen myyntipiste.
2010-luvun jälkimmäisellä puoliskolla jotkut suomalaiset myyntiketjut ja yksittäiset tavaratalot lopettivat ilotulitteiden myynnin kokonaan.
Lainsäädännöllisiä rajoituksia
Suomessa myytäviä ilotulitteita koskevia säädöksiä:
Ilotulituksen SM-kilpailut
Ensimmäiset ilotulituksen SM-kisat järjestettiin Radio Ettanin markkinointijohtaja Sten Johanssonin toimesta vuonna 1990. Radio Ettan järjesti kisat viisi kertaa 1990–1994.
Televisiokanava Nelonen järjesti Helsingissä ilotulituksen SM-kilpailut vuosina 1998–2012. Kilpailuun osallistui ilotulitealan yritykset Suomesta. Kilpailun ampumapaikat olivat aluksi Suomenlinnassa, sen jälkeen Hernesaaressa ja viimeksi Töölönlahden rannoilla. Ilotulitus keräsi Helsingin rannoille yli 100 000 katsojaa. Vuonna 2012 järjestettiin 15. SM-kilpailut. Sanoma Entertainment Finland Oy eli Nelonen Media ja Eastway Impact Oy ilmoittivat tiedotteessaan maaliskuussa 2013, että ne ovat yhdessä päättäneet olla järjestämättä Nelosen Ilotulituksen Suomenmestaruuskilpailuita enää vuonna 2013.
Vuosina 2013 ja 2014 järjestettiin Alahärmän PowerParkissa syyskuun alussa avoimet ilotulituskisat, joita pidettiin uusina SM-kisoina. Tähän kisaan osallistuivat vuonna 2014 Suomen kaikki kuusi ammattimaista ilotulitusnäytösten järjestäjää.
Vuodesta 2021 PITE ry ryhtyi järjestämään SM-kisat Hyvinkään Vauhtiradalla. Kisan formaatti muuttui siten, että tulitteiden maksimikokoa rajoitettiin ja taiteellisuusvaatimusta kiristettiin. Tulitteiden pienentynyt koko ei kisassa vaikuta näyttävyyteen, koska vastaavasti katsojat ovat aiempaa lähempänä.
Ympäristöhaitat
Ilotulitukset saastuttavat ilmaa ja jättävät ympäristöön muoviroskaa. Ne ovat myös vaarallisia luonnoneläimille, aiheuttavat linnuille stressiä, törmäyksiä ja energiahukkaa jotka voivat johtaa kuolemiin.
Suomi ISAF-kriisinhallintaoperaatiossa Afganistanissa
Suomen osuus ISAF-kriisinhallintaoperaatiossa Afganistanissa liittyy vuosina 2001–2021 käytyyn Afganistanin sotaan. Vuodesta 2003 operaatiota johti Naton ja YK:n turvallisuusneuvoston laajentama mandaatti koski koko Afganistania. Yhdysvaltojen joukkoja osallistui samanaikaisesti taistelutehtäviin erillisessä operaatio Enduring Freedomissa. Vuodesta 2006 lähtien Suomen pääkontribuutio sodassa oli ruotsalaisjohtoisessa alueellisessa jälleenrakennusryhmässä Mazar-e Sharifissa, jossa Suomen kontingentin komentaja toimi varakomentajana. Suomi osallistui Afganistanin kriisinhallintaoperaatioon enimmillään noin 200 sotilaan voimin vuodesta 2002. Vuonna 2013 maassa oli enintään 145 suomalaissotilasta. Vuonna 2013 painotusta siirrettiin koulutukseen, neuvonantoon ja siviilikriisinhallintaan. ISAF-operaatio päättyi vuoden 2014 lopussa, mutta käytännössä muuttui Resolute Support -operaatioksi.
Rauhanturvaoperaatiosta sotaan?
Kesän 2009 aikana, Afganistanin turvallisuustilanteen heikentyessä ja sotatoimien kiihtyessä, Suomessa muodostui ristiriitaisia näkemyksiä siitä, onko Suomi sotaa käyvä maa. Afganistanin sodan aikana tilanne maassa oli muuttunut paljon ja moni piti tilannetta täysimittaisena sotana. Myös ISAF-kriisinhallintaoperaation liittäminen yhteen Yhdysvaltojen sotaoperaation kanssa herätti hämmennystä tehtävän luonteesta. Suomalaisjoukot olivat toistuvasti joutuneet tulitaisteluihin.
Vuonna 2010 kerrottiin Suomen suunnittelevan liittymistä uuden kansainvälisen taisteluosaston perustamiseen Afganistanin sodassa. Taisteluosaston tehtävänä oli joustavasti puuttua vihollistaistelijoiden liikkeisiin ja solutukseen Pohjois-Afganistanissa, torjua iskuja ja järjestää afgaaniarmeijan koulutusta.
Keskustelu jatkui vuonna 2013. Ulkopoliittisen instituutin tutkija antoi haastattelun, jonka mukaan Suomi on sodassa. Puolustusministeriö ja Rauhanturvaajaliitto painottivat, että Suomi ei ole sodassa eikä sodan osapuolena, vaan tukemassa paikallisten viranomaisten toimintaa. Suomalaiset sotilaat jatkoivat kuitenkin tappavan voiman käyttöä. Tutkija Ilmari Käihkön mukaan Suomi ei ole seurannut muiden pohjoismaiden esimerkkiä, ja teettänyt virallista selontekoa operaatiostaan. Tämän näkemyksen mukaan onkin epäselvää, mitä poliittinen ja sotilaallinen johto operaatiosta tiesi, ja mitä operaatiossa tapahtui. Käihkön mielestä oli poliittinen päätös lähettää joukkoja Afganistaniin, mutta tämä ei sano mitään joukkojen strategiasta Afganistanissa.
Monia näkemyksiä sodan rajoista
Muun muassa Puolustusvoimien entinen komentaja Gustav Hägglund, entinen ulkoministeri Erkki Tuomioja ja Vasemmistoliiton puheenjohtaja Paavo Arhinmäki ovat todenneet vuonna 2009 Suomen olevan Afganistanissa sisällissodan osapuoli. Hägglundin mukaan Afganistaniin on aikanaan menty rauhanturvaoperaatioon mukaan, mutta nyt siellä ei olekaan enää rauhanturvaoperaatio käynnissä, vaan "terrorisminvastaisen sodan" "humanitaarinen kuorrutus", eli täysi sota, jossa mukanaoloa perustellaan rauhanturvaoperaation nimellä. Suomen toiminta-alueella Pohjois-Afganistanissa suomalaiset toimivat Saksan joukkojen alaisuudessa. Saksan puolustusministeri Karl-Theodor zu Guttenberg on todennut, että Afganistanissa käydään sotaa. Viron puolustusvoimien komentajan mielestä Afganistanissa ei ole menossa rauhanturvaoperaatio vaan sota, jossa myös Suomi on osallisena.
Suomen sotilasoperaatiosta on myös esitetty vastakkaisia näkemyksiä. On alleviivattu termin rauhanturvaoperaatio merkitystä, alkuperäistä YK:n mandaattia operaation toteutukselle, Naton roolia operaation johdossa sekä operaation monia saavutuksia.
Ulkoministeri Alexander Stubb on korostanut käynnissä olevan transitiostrategian suurta merkitystä, jolla siirretään vastuu Afganistanin tilanteesta Afganistanin hallitukselle, poliisille sekä armeijalle. Hän on myös korostanut Suomella ja Yhdysvalloilla olleen pitkälti samat tavoitteet Afganistanissa. Päätavoitteet mukanaololle ovat terroristitoiminnan vähentäminen, Afganistanin turvallisuusviranomaisten vahvistaminen, demokratia, vakaa hallinto ja sovintoprosessit.
Kriisinhallintaoperaatiossa kuolleet
ISAF-operaatiossa on kuollut kaksi suomalaissotilasta, vuosina 2007 ja 2011. Vuonna 2009 kaksi suomalaissotilasta haavoittui vakavasti. Kaikkiaan ulkomaalaisia sotilaita on kuollut yli kolmetuhatta vuosina 2001-2013.
Afganistanilaisia siviilejä on konfliktissa kuollut vuosina 2007-2011 lähes 12 000. Vuoden 2013 alkupuoliskolla siviiliuhrien määrä kasvoi edellisvuodesta lähes neljänneksellä. YK:n mukaan noin 74 prosentista olivat vastuussa talibanit ja muut hallituksen vastaiset ryhmät.
Heimosodat
Heimosodat olivat Suomen lähialueilla käytyjä aseellisia selkkauksia, joihin suomalaiset vapaaehtoisjoukot ottivat osaa vuosina 1918–1920 ja 1921–1922. Suomen valtio ei virallisesti ollut retkien osapuoli, mutta vapaaehtoisia oli sodissa mukana yhteensä noin 9 000. Monella heistä motiivina oli heimoaate, antibolševismi, Suur-Suomi-aate tai vain puhdas seikkailun halu. Heimosodissa kuoli noin 660 suomalaista.
Sotien aikana Suomeen liittyi alueita, mutta vain Viron vapaussota oli tuloksellinen. Vienan ja Aunuksen heimosotien aikana vuosina 1918 ja 1919 Repolan ja Porajärven pitäjät liittyivät Suomeen ja inkeriläisten kansannousun yhteydessä Kirjasalon tasavalta oli hetken inkeriläisten hallussa. Sodat loppuivat Tarton rauhaan vuonna 1920 lukuun ottamatta itäkarjalaisten kansannousua, johon osallistui myös suomalaisia vapaaehtoisia.
Sotien jälkeen Suomeen pakeni itäkarjalaisia ja inkeriläisiä yhteensä vajaa 20 000. Tämän vaikutuksesta muodostettiin Akateeminen Karjala-seura maanpuolustus- ja heimohengen ylläpitämiseksi, itäkarjalaisten auttamiseksi ja Suur-Suomi-aatteen säilyttämiseksi. Itä-Karjalan kysymys hiersi Suomen ja Neuvosto-Venäjän välejä 1920-luvun alkupuolella.
Vienan retket vuonna 1918
10. maaliskuuta Kurt Martti Walleniuksen joukot ylittivät Pohjois-Vienan rajan Kuusamosta ja Kuolajärveltä käsin, mutta juuttuivat rajan tuntumaan. Tätä etelämpänä Carl Wilhelm Malmin joukot ylittivät rajan 21. maaliskuuta ja etenivät aina Vienan Kemin tuntumaan. Suomalaiset hyökkäsivät 10. huhtikuuta Vienan Kemiä vastaan, mutta luultua suurempi vihollinen löi heidät takaisin. Heinäkuussa Malmin retkikunnan ja sen johtajuuden korvasi Toivo Kuisman retkikunta. Ison-Britannian harjoittama propaganda ja elintarvikeapu sai itäkarjalaiset kääntymään suomalaisia vastaan. Iso-Britannia asettui Suomea vastaan katsoessaan Suomen olevan Saksan vasalli. Köyhällä Suomella ei ollut tarjota karjalaisille kuin heimohenkeä. Karjalaiset kannattivat brittien kouluttamaa ja varustamaa karjalaisten omaa Karjalan rykmenttiä, joka pakotti Kuisman retkikunnan Suomen puolelle 2. lokakuuta.
Viron vapaussota vuosina 1918–1920
Viron vapaussotaa on suomalaisten puolelta pidetty osana heimosotia. Vuodenvaihteessa 1918–1919 vapaaehtoisia alettiin laivata Viroon. Siihen osallistui suomalaisia vapaaehtoisia virolaisen everstin Hans Kalmin Pohjan poikien ja ruotsalaisen majuri Martin Ekströmin I Suomalaisen Vapaajoukon riveissä.
Aunuksen retkikunta vuonna 1919
Retki oli heimosodista suurin ja tunnetuin. Osittain Viron vapaussodan menestyksen ja aunuslaisten liittymishalukkuuden innoittamina vapaaehtoisista koottu joukko ylitti rajan 21. huhtikuuta 1919 Gunnar von Hertzenin johtamana ja valtasi nopeasti Aunuksen kaupungin ja eteni Petroskoin edustalle. Toiveina oli nostattaa aunuslaiset kapinaan suomalaisten puolelle, mutta innostus oli vähäistä. Kesäkuun lopulla liian vähäiset joukot perääntyivät takaisin rajan taakse.
Petsamon retket vuosina 1918 ja 1920
Pienin joukoin tehty retki Petsamoon huhtikuun lopulla 1918 päätyi mieshukan jälkeen vetäytymiseen Norjaan. Toinen joukko palasi keväällä 1920 ja miehitti alueesta osan, mutta joutui taas vetäytymään Muurmanskissa kootun punaisen suksipataljoonan vuoksi.
Inkeriläisten kansannousu vuonna 1919
Kansannousu oli sarja kapinoita vuosina 1918–1920 ja Inkerinmaan yritys saavuttaa itsenäisyys. Kansannousu alkoi kapinoina vuonna 1918 Suomen ja Venäjän sisällissodan aiheuttaman sekavan tilanteen aikana. Inkerin Pataljoona osallistui Länsi-Inkerin vapauttamiseen Viron armeijan osana, ja Pohjois-Inkerin rykmentti piti vuoteen 1920 hallussaan muutamia kyliä Pohjois-Inkerissä, joista muodostettiin Kirjasalon tasavalta. Kapinoiden jälkeen Suomeen siirtyi joitakin tuhansia inkeriläisiä rankaisuretkien pelossa.
Brasilian Demokraattinen Liike
Brasilian Demokraattinen Liike on brasilialainen keskustalainen puolue. Puolue sai yleisvaaleissa 2018 1,2 prosentin kannatuksen, eli noin 1,3 miljoonaa ääntä. Puolue oli vaalien seitsemänneksi suurin.
Heimosodat
Itäkarjalaisten kansannousu vuosina 1921–1922
Kansannousun syinä olivat itäkarjalaisten vuoden mittainen kokemus bolševikkien vallasta ja elintarvikepulasta, heimoaktivistien halu korjata häpeärauhaksi kutsumansa eli Tarton rauhan tuloksia ja Suomessa maanpaossa olevien itäkarjalaisten kaipuu kotiin. Ukki Väinämöisen eli Vaseli Levosen ja Jalmari Takkisen johtama 2 500 metsäsissin kansannousu, jossa oli päällystötehtävissä noin 500 suomalaista vapaaehtoista, sai haltuunsa syksyyn 1921 mennessä merkittävän osan Vienan Karjalaa, mutta murtui 20 000 miehen neuvostojoukon voimasta. Kansannousun loppuvaiheessa Suomeen saapui noin 12 000 itäkarjalaista pakolaista.
Muistoristit ja muistomitalit
Aikaan liittyneitä mitaleita ovat Aunuksen muistomitali, Heimosotaristi, Inkerin Valkoisen Muurin risti, Inkerin vapautusliikkeen osanottomerkki ja Karjalan muistomitali. Aunuksen muistomitali otettiin käyttöön vuonna 1923, ja niitä myönnettin 3 500 kappaletta. Heimosotaristi otettiin käyttöön vuonna 1938. Inkerin valkoisen ruusun ristejä myönnettiin erikseen miehistölle ja upseereille, ja ristit otettiin käyttöön vuonna 1919. Inkerin vapautusliikkeen osanottajamerkki otettiin käyttöön vuonna 1929, ja sen sai noin 550 heimosoturia. Karjalan muistomitali otettiin käyttöön vuonna 1923, ja sitä myönnettiin 2 500 kappaletta.
Muita heimosodista myönnettyjä muistomitaleja ovat Ekströmin rykmentin merkki, Pohjan Poikain rykmentin merkki ja Narvan valtauksen merkki. Valtaukseen osallistui 98 suomalaista, joille kaikille oletettavasti jaettiin Narvan-merkki. Lisäksi heimosodista myönnettiin Inkerin valkoisen muurin ansioristiä, joka otettiin käyttöön vuonna 1919. Lapuan taistelukoulun merkin sai vuosina 1922–1923 Lapualla järjestylle kurssille osallistuneet. He olivat tulleet vapaaehtoisina pääosin Itä-Karjalasta ja Vienasta. Heimosodat ehtivät kuitenkin loppua ennen kuin kurssilaiset valmistuivat, joten he jäivät Suomeen ja työllistyivät. Muita koulutuksesta saatuja mitaleja ovat Uudenmaan ja Pohjanmaan taistelukoulujen merkki vuodelta 1919 sekä Uudenmaan ja Pohjanmaan taistelukoulujen rajamitali vuodelta 1934.
Aiheesta muualla
Первая советско-финская война
Vostok (järvi)
Vostok on oletetusti makeavetinen järvi, joka sijaitsee neljä kilometriä paksun jääkerroksen alla Itä-Etelämantereella, paikoitellen kolme kilometriä korkean jäänalaisen Gamburtsevin vuoriston kupeessa. Järvi on nimetty sen päällä sijaitsevan venäläisen Vostok-tutkimusaseman mukaan. Se on maailman suurin tutkimaton järvi (pinta-ala 14 000 km² ja syvyyttä paikoitellen puoli kilometriä).
Yleispiirteitä
thumb|150px|left|Vostokjärvi RADARSAT-satelliitin mikroaaltokuvassa. Järvi erottuu kuvasta, sillä järven päällä on tasainen jääpeite. Järven olemassaoloa alettiin epäillä venäläistutkijoiden 1960-luvulla suorittamien seismisten mittausten perusteella. 1970-luvulla yhdysvaltalais–brittiläis–tanskalainen ryhmä suoritti lentokoneesta käsin tutkamittauksia, ja havaitsi alueen jäätikön alapinnan olevan paikoin tasainen. Kuitenkin vasta 1996 eurooppalaisen ERS-1 -satelliitin mittausten perusteella järven koko saatiin selvitettyä. Se on ylivoimaisesti suurin lähes 150 tunnetusta jäätikönalaisesta järvestä. 250 kilometriä pitkänä ja noin 50 kilometriä leveänä se on suunnilleen Ontariojärven kokoinen.
Timo Turunen
Timo Turunen voi tarkoittaa ainakin seuraavia henkilöitä:
Vostok (järvi)
Yleispiirteitä
Vostok-järven epäillään olleen jääkannen alla jopa 25 miljoonaa vuotta. Sen, tai muiden vastaavanlaisten järvien syntyhistoriaa ei tunneta tarkasti, mutta sen epäillään saaneen alkunsa jään sulaessa joko oman paineensa alla tai vulkaanisen toiminnan sulattamasta jäätiköstä. Etelämantereen tuliperäisyyden vuoksi on mahdollista, että järven pohjassa on hydrotermistä toimintaa. Järven kohdalla on suoritettu kairauksia, jotka ovat yltäneet noin 3 600 metrin syvyyteen. Kairauksia ei uloteta itse järveen, sillä sen ekosysteemiä ei haluta altistaa ulkomaailman mikrobeille, mutta alaosan jäänäytteiden kiderakenne osoittaa järven pinnan lähellä olevan jään jäätyneen alhaaltapäin ja todistavan näin sulasta vedestä.
Vaikka Vostok lienee ollut miljoonia vuosia eristyksissä ulkomaailmasta, elämän mahdollisuutta järvessä ei ole poissuljettu. Järven yllä suoritetuissa jääkairauksissa on havaittu epäsuoria merkkejä ainakin mikrobitasoisesta elämästä.
thumb|Taiteilijan näkemys järven yläpuolisen jäätikön poikkileikkauksesta Järven poikki kulkee harjanne, joka jakaa sen kahteen syvään osaan. Vuonna 2005 siitä löydettiin myös saari. Satelliittimittauksia analysoimalla on myös havaittu, että järven pohjaa peittää paksu sedimenttikerros. Järvessä on myös havaittu tapahtuvan 1–2 senttimetrin vuorovesivaihtelu, mikä saattaa nostaa ravinteita pohjasta ja ylläpitää mahdollisen elämän kannalta tärkeää veden kiertoa.
Venäläinen uutistoimisto RIA Novosti ilmoitti venäläisten tutkijoiden läpäisseen järveä peittävän paksun jääkerroksen. Ryhmästä ei ilmoitusta ennen ollut kuultu viikkoon, joten ryhmän katoamisesta alkoi kiertää huhuja. 8. helmikuuta 2012 tutkijaryhmään saatiin yhteys ja uutistoimisto RIA Novostin virallisen lausunnon mukaan venäläiset onnistuivat kairaamaan järven pintaan asti. Kairausreikä on 3768 metriä syvä. Järvestä otetaan vesinäyte mahdollisen mikrobitasoisen ekosysteemin varmistamiseksi.
Joseph Fiennes
Joseph Alberic Twisleton-Wykeham-Fiennes (s. 27. toukokuuta 1970 Salisbury, Wiltshire, Iso-Britannia) on brittiläinen näyttelijä.
Joseph Fiennes tunnetaan parhaiten rooleistaan elokuvissa Elisabet (1998), Rakastunut Shakespeare (1998), Luther (2003) ja Vihollinen porteilla (2001). Hän oli vuonna 1999 ehdolla Bafta-palkinnon saajaksi roolistaan elokuvassa Rakastunut Shakespeare.
Fiennes esitti FBI-agentti Mark Benfordia ABC:n draamasarjassa FlashForward vuosina 2009–2010.
Salisburyssa syntynyt Fiennes on esiintynyt menestyksellä myös näytelmissä. Hänen isänsä Mark Fiennes oli valokuvaaja ja äitinsä Jennifer Lash kirjailija ja taidemaalari. Myös hänen veljensä Ralph Fiennes on näyttelijä.
Pentti Punkari
Pentti Tuomas Punkari (s. 12. tammikuuta 1938 Ylistaro) on entinen suomalainen painija.