cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Aasian jalkapallo
Kilpailun formaatti
Asian Cupin osallistujamaat määräytyvät karsintaturnausten avulla. Karsintaturnauksista 16 parasta pääsevät mukaan Asian Cupiin. Nämä 16 joukkuetta pelaavat neljän lohkon kaikki pelaa kaikkia vastaan kierroksen, jonka jälkeen seuraa pudotuspelit. Pudotuspeleissä pelaavat 8 joukkuetta, jotka pääsivät edelliseltä kierrokselta jatkoon.
Asian Champions League
Asian Champions League on Aasiassa pelattava UEFA Champions Leaguen kaltainen seurajoukkueiden turnaus.
Historia
Turnaus järjestettiin ensimmäisen kerran vuonna 1967, jolloin sen nimi oli Asian Champion Club Tournament. Ensimmäisten vuosien formaattina toimi pudotuspeliformaatti, mutta turnausta pidettiin yllä vain neljä vuotta. Syynä tähän oli ylläpitäjien ja osallistujien ammattitaidon ja innostuksen puute. Tämän neljän vuoden aikavälin menestyneimmät joukkueet tulivat molemmat Israelista, Maccabi Tel Aviv ja Hapoel Tel Aviv FC.
Neljäntoista vuoden tauon jälkeen turnaus tuotiin takaisin, tällä kertaa nimellä Asian Club Championship. Ensimmäisenä vuonna turnauksen voitti Etelä-Korealainen Daewoo FC (nykyinen Busan IPark). AFC julkisti myös Asian Cup Winners' Cupin Asian Super Cupin vuonna 1995.
Asian Cup Winners' Cupissa vastakkain pelasi kaikkien Aasian korkeimpien liigojen voittajat, kun Asian Super Cupissa vastakkain pelasivat Asian Cup Winners' Cupin ja Asian Club Championshipin voittajat.
Vuonna 2002 turnaus tuli nykyiseen nimeensä kun se nimettiin Asian Champions Leagueksi. Asian Champions Leagueen yhdistettiin Asian Club Championship, Asian Cup Winners' Cup ja Asian Super Cup. Karsintajoukkueet jaettiin kahteen lohkoon Itä- ja Länsi-Aasian lohkoon. Tämä tehtiin vähentämään matkustuskuluja.
Vuonna 2004 perustettiin AFC Cup, jossa kilpaili joukkueet jotka eivät päässeet itse Asian Champions Leagueen. Vuodesta 2009 AFC Cupin finalistit ovat päässeet pelaamaan Asian Champions Leaguen karsintakierroksille.
Kaikki Asian Champions Leaguen voittajat vuodesta 2002 eteenpäin
thumb|Al Saddin joukkue voitettuaan turnauksen vuonna 2011
DFTBA Records
DFTBA Records on Yhdysvaltalainen levy-yhtiö ja internetsisällöntuottajien oheistuotteita myyvä verkkokauppa. Sen perustivat vuonna 2008 Hank Green ja Alan Lastufka alun perin levy-yhtiöksi, mutta nykyään yritys keskittyy myymään YouTube-kanavien oheistuotteita sisällöntuottajilta kuten Green itse, hänen veljensä kirjailija John Green, Charlie McDonnell, Rhett and Link, CGP Grey ja Charles Trippy.
DFTBA tulee sanoista "don't forget to be awesome" eli älä unohda olla upea.
Nissan R390 GT1
Nissan R390 GT1 on ylivoimaisesti tehokkain ja myös kallein katuauto, mitä Nissan on koskaan valmistanut. Katukäyttöön soveltuvia versioita valmistettiin vuonna 1998 vain se yksi kappale, jonka ACO GT1 -luokan säännöt edellyttivät, jotta auto voitaisiin hyväksyä Le Mansin 24 tunnin ajoon.
Toisin kuin kilpailijat, Nissan rakensi ensin katuauton, jonka pohjalta kilpa-auto kehiteltiin. Muiden kilpailijoiden tapa oli rakentaa ensin kompromissiton täysiverinen kilpa-auto, josta sitten muokattiin sääntöjen edellyttämä määrä katuautoja.
Auton suunnittelusta vastasi Tom Walkinshaw Racingin palveluksessa ollut Ian MacCallum. Auton hiilikuitukorin muotoja hiottiin huolellisesti ensin pienoismallin avulla Englannissa ja lopulta täysikokoista mallia käyttäen Nissanin omassa tuulitunnelissa Japanissa.
Heti ohjaamon takana sijaitsee auton voimanlähteenä käytetty tuplaturboilla varustettu 3.5 litrainen DOHC V8, tyyppimerkinnältään VRH35L, joka kehittää 410 kilowatin tehon 6800 rpm nopeudella, samalla kuitenkin täyttäen eurooppalaiset saastenormit.
Autossa on myös elektroninen lähtöavustin sekä luistonesto, jotta koneen teho saadaan maksimaalisesti hyödynnettyä paikaltaan lähdöissä sekä mutkista ulos kiihdytettäessä. Moottorin ja vetopyörästön välissä on Xtracin valmistama kuusinopeuksinen sekventaalivaihteisto, jota katuautossa operoidaan täysin manuaalisesti. Pyöränripustus on toteutettu jokaisessa kulmassa kahdella päällekäisellä kolmiotukivarrella sekä kierrejousilla. Auton pysäyttämisestä huolehtivat joka kulmassa AP:n 14" tuuletetut ABS levyjarrut kuusimäntäisin jarrusatuloin.
Julian Gardner
Julian Gardner (s. 1978) on englantilainen pokeriammattilainen. Hänen merkittävin pokerisaavutuksensa on World Series of Pokerin (WSOP) pääturnauksen kakkostila vuonna 2002.
Gardner on toisen polven pokeriammattilainen, joka seurasi isänsä Daven jalanjälkiä ammatinvalinnassaan. Hän aloitti paikallisella kasinolla käymisen 15-vuotiaana ja 20-vuotiaana hän oli jo voittanut 10 turnausta. 21-vuotiaana hän oli ollut 25 kertaa turnausten finaalipöydässä.
Vuonna 2000 Gardner osallistui ensimmäistä kertaa WSOP:n pääturnaukseen. Hän kolminkertaisti pelimerkkinsä kahden ensimmäisen tunnin aikana siirtyen kisan johtoon. Gardner kuitenkin putosi jatkosta ennen päivän päättymistä.
Vuonna 2002 24-vuotiaana Gardner sijoittui toiseksi WSOP:n pääturnauksessa voittaen 1,1 miljoonaa dollaria. Hänestä tuli nuorin miljoona dollaria pokeriturnauksessa voittanut pelaaja. Gardner sijoittui pääturnauksessa rahasijoille myös 2003 ja 2004 ja oli ainoa näinä jokaisena kolmena vuonna pääturnauksessa rahoilla ollut pelaaja. Vuonna 2005 hänen rahasijasarjansa katkesi, mutta hän sijoittui tuona vuonna rahoille neljässä muussa WSOP-turnauksessa. Vuonna 2006 Gardner oli rahoilla kolmessa WSOP-turnauksessa mukaan lukien 2 000 dollarin no limit hold'em -turnaus, jossa hän oli kolmas. Seuraavana vuonna hän oli jälleen rahasijoilla WSOP:n pääturnauksessa.
Gardner on ollut mukana Late Night Poker -televisio-ohjelmassa sekä Ison-Britannian 888.com Poker Nations Cup -joukkueessa. Hän on yksi The Secrets of Online Power Poker-kirjan kirjoittajista. Gardner on kihloissa pokerinpelaaja Kerry "Pint Size" Clarken kanssa.
Achim von Arnim
thumb|Achim von Arnim Achim von Arnim (koko nimi Carl Joachim Friedrich Ludwig von Arnim; 26. tammikuuta 1781 Berliini – 21. tammikuuta 1831 Wiepersdorfin linna, Jüterbog) oli saksalainen kirjailija. Clemens Brentanon ja Joseph von Eichendorffin ohella häntä pidetään Heidelbergin romantiikan keskeisenä edustajana.
Elämä
Achim von Arnim syntyi preussilaiseen aatelisperheeseen. Hän vietti lapsuutensa ja nuoruutensa Berliinissä. Arnim opiskeli lakia ja matematiikkaa Hallen ja Göttingenin yliopistoissa. Vuosina 1801–1804 hän teki veljiensä kanssa eri Euroopan maihin suuntautuvan opintomatkan. Opiskeluaikanaan Arnim tutustui myös kirjailija Clemens Brentanoon, josta tuli hänen läheinen ystävänsä. He julkaisivat yhdessä saksalaista kansanrunoutta sisältävän kirjan Des Knaben Wunderhorn, josta tuli suosittu.
Achim von Arnim avioitui Brentanon sisaren Bettinan kanssa, josta myös tuli merkittävä saksalainen kirjailija. He saivat kuusi lasta, joista tytär Gisela von Arnim saavutti myös myöhemmin vanhempiensa tavoin menestystä kirjailijana.
Vuodesta 1809 Arnim asui Berliinissä. Hän perusti siellä Clemens Brentanon kanssa poliittisen seuran nimeltä Christlich-deutsche Tischgesellschaft. Yhdistystä, jonka jäseniksi esimerkiksi juutalaisilla ei ollut asiaa, on monesti pidetty luonteeltaan konservatiivisena. Arnim toimitti myös Zeitung für Einsiedler- ja Der Preußische Correspondent -nimisiä lehtiä.
Vuodesta 1814 kuolemaansa asti Arnim vietti maaseudulla sijaitsevalla tilallaan Wiepersdorfin linnassa. Hän kuoli siellä äkilliseen sydänkohtaukseen tammikuussa 1831.
Tuotanto
Arnim edusti tyylillisesti romantiikkaa. Silti etenkin hänen myöhäisemmät teoksensa tuntuvat jo enteilevän realismia. Achimia on pidetty erityisen hyvänä proosakirjailijana. Kuitenkin myös hänen runonsa ovat jääneet elämään esimerkiksi Johannes Brahmsin ja Richard Straussin laulujen sanoituksina.
Achim von Arnimin romaanit, näytelmät ja runot ovat saaneet viime aikoina lisää huomiota osakseen. Die Internationale Arnim-Gesellschaft on julkaissut Arnimin teoksista uutta kriitistä laitosta vuodesta 1995 eteenpäin. Suomenkielellä joitakin Arnimin novelleja on saatavilla ainakin J. A. Hollon kääntämässä ja Yrjö Hirnin toimittamassa teoksessa Saksalaisia kertomuksia romantiikan aikakaudelta (Otava, 1952), mutta muuten hänen teoksensa joitakin runoja lukuun ottamatta ovat toistaiseksi kääntämättä suomeksi.
Luettelo diplomaattisista edustustoista Saksassa
Tämä on luettelo diplomaattisista edustustoista Saksassa.
Saksassa sijaitsee 159 valtion suurlähetystöt joista viisi sijaitsee edelleen vanhassa pääkaupungissa Bonnissa. Monien suurlähetystöjen toimitilat sijaitsevat nykyään kuitenkin Berliinissä. Joidenkin maiden suurlähettiläät ovat akkreditoitu muista maista.
Kunniakonsulaatit eivät ole luettelossa.
thumb|right|400px|Eri maiden suurlähetystöt Saksassa thumb|Italian suurlähetystö Berliinissä thumb|Kirgisian suurlähetystö Berliinissä thumb|Turkin suurlähetystö Berliinissä
Bonn
thumb|Venäjän pääkonsulaatti Bonnissa
Frankfurt am Main
thumb|right|Venäjän pääkonsulaatti Frankfurtissa
Hampuri
thumb|right|Venäjän pääkonsulaatti Hampurissa thumb|right|Serbian pääkonsulaatti Hampurissa
thumb|right|Venäjän pääkonsulaatti [[Leipzigissa.]]
München
thumb|right|Venäjän pääkonsulaatti Münchenissä
Akkreditoidut suurlähetystöt
Seuraavat suurlähetystöt sijaitsevat Brysselissä ellei toisin mainita
Efteling
Efteling on huvipuisto Alankomaissa. Se sijaitsee Kaatsheuvelissa Pohjois-Brabantin maakunnassa.
Efteling avattiin vuonna 1952, ja siitä tuli nopeasti Alankomaiden suosituin teemapuisto. Eftelingissä on 6 vuoristorataa. Puistossa on lisäksi teatteri ja 3 teemahotellia.
Avajaisten jälkeen puistossa on käynyt yli 100 miljoonaa matkailijaa ja yksistään vuonna 2017 kävijöiden määrä oli 5 miljoonaa. Se on Benelux-maiden suosituin matkakohde.
Aiheesta muualla
51.64972°N, 5.04361°W
Take a Bow
Take a Bow voi viitata ainakin seuraaviin:
Punarintasieppo
Punarintasieppo (Petroica multicolor) on pensassieppojen heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys
Punarintasieppoa tavataan vain Norfolkinsaarella. Lajin on raportoitu olevan vähenevään päin, ja se on luokiteltu erittäin uhanalaiseksi.
Pökkölänlampi
Pökkölänlampi on Etelä-Pohjanmaalla Ähtärissä Ähtärin keskustaajaman lähellä sijaitseva lampi.
Maantietoa
Lammen pinta-ala on 2,6 hehtaaria, se on 250 metriä pitkä ja 100 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 650 metriä.
Vesistösuhteet
Lampi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Ähtärin ja Pihlajaveden reittien valuma-alueen (35.4) Ähtärinjärven alueella (35.43), jonka Hankaveden–Väliveden alueeseen (35.432) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 200 metriä mpy.
Sudbury & Harrow Roadin rautatieasema
Sudbury & Harrow Roadin rautatieasema on Chiltern Railwaysin ylläpitämä rautatieasema Brentin alueella Lounais-Lontoossa Yhdistyneessä kuningaskunnassa. Asema sijaitsee Sudburyn kaupunginosassa Oyster-matkakortin maksualueella 4.
Asemalla pysähtyy joitakin ruuhka-ajan junavuoroja Marylebonen rautatieasemalle Lontoon keskustaan ja vastakkaiseen suuntaan High Wycombeen ja Birminghamiin. Piccadilly Linen varrella olevalle Sudbury Townin metroasemalle on asemalta noin 400 metrin kävelymatka.
Postmoderni taide
thumb|300px|Eräs postmodernismin liikkeistä oli [[Memphis-ryhmä, joka aloitti vuonna 1981. Kuvassa ryhmän taiteilijoiden suunnittelemia huonekaluja ja esineitä.]]
NSV
NSV (suunnittelijat: G. I. Nikitin, J. S. Sokolov, V. I. Volkov) on alun perin neuvostovalmisteinen 12,7×108 mm kaliiperin konekivääri. Suomen puolustusvoimissa se tunnetaan nimellä 12,7 ilmatorjuntakonekivääri 96 ja epävirallisessa sotilassanastossa nimellä Itikka tai Itko. Versiota NSVT (танковый, tankovyi) käytetään ajoneuvoissa, etupäässä panssarivaunussa kuten T-72:ssa T-64:ssä ja T-80:ssä.
Postmoderni taide
thumb|200px|Ettore Sottsass, Odalisca, 1967(1988). thumb|200px|Ettore Sottsass, Casablanca-kirjahylly, 1981.
NSV
NSV kehitettiin 1969 alkaen DŠK:n seuraajaksi ja otettiin käyttöön neuvostoarmeijassa 1972. Sitä on valmistettu Neuvostoliiton lisäksi lisenssillä Bulgariassa, Intiassa, Jugoslaviassa ja Puolassa. Jugoslavialainen versio NSVT:stä tunnetaan nimellä M87. Neuvostoliiton hajottua asetta valmistavat tehtaat jäivät Kazakstanin ja Ukrainan puolelle. Aseen oikeudet omistaa nykyisin Metallist-tehdas Uralskissa. Venäjällä NSV:n korvaajaksi kehitettiin 12,7 Kord.
NSV:n massa on 25 kilogrammaa, tulinopeus 13 laukausta sekunnissa ja tehokas kantama 1 500 metriä. Täyden, 50 patruunan vyölippaan massa on 11 kilogrammaa.
Postmoderni taide
thumb|200px|Ricardo Bofill, Antigone, 1977, Montpelier.
Postmoderni taide on eri taiteenaloilla postmodernismin myötä syntynyt tyyli ja käsitteellinen teoria. Sitä syntyi varsinkin kuvataiteissa, arkkitehtuurissa, muotoilussa ja kirjallisuudessa, mutta myös musiikissa ja elokuvassa. Postmodernia taidetta luonnehtii sekä yleinen epäluottamus aatteisiin että melko vaikeasti määriteltävä suhde siihen, mihin taide perustuu.
NSV
thumb|300px|NSV suomalaisen [[Panssari-Sisu|Pasin kannella itsenäisyyspäivänä 2005 Lahdessa]]
thumb|300px|Lähikuva NSV:stä suomalaisen [[Panssari-Sisu|Pasin kannella itsenäisyyspäivänä 2005 Lahdessa]]
Postmoderni taide
Moderni ja postmoderni
Postmodernistien mukaan postmoderni taide eroaa modernista taiteesta hylkäämällä tietyn poliittisen aatejärjestelmän puolustamisen. Modernistinen avantgarde tarkasteli taidetta yhteiskunnallisen muutoksen tekijänä ja jopa auttoi muokkaamaan useita 1900-luvun poliittisia liikkeitä. Futurismi kannatti Italian fasismia kone-estetiikallaan. Modernismiin liittyvät poliittiset ihanteet kyseenalaistettiin 1970-luvulla. Taiteilijoiden oma taiteellinen tyyli erottui heidän alun perin poliittisista asialistoistaan. Postmoderni taide käytti sellaisia historiallisten tyylien appropriaatioita, jotka irrottautuivat alkuperäisistä aatteellisista yhteyksistä. Yhtenäisten aatteiden välittämisen tyylin sijaan postmodernismin tavoitteena on heikentää aatteiden manipulatiivisia puolia paljastamalla tyylien keinotekoisuus.
NSV
Suomen Puolustusvoimissa
Suomessa NSVT oli käytössä T-72:ssa. Suomessa modernisoidut T-55M:t on myös varustettu NSVT:llä. NSV:tä varten on Suomessa asennettu Norjassa valmistettu kehälavetti muun muassa Pasi-kuljetuspanssariajoneuvoihin ja Nasu-telakuorma-autoihin sekä Rasi maastokuorma-autoihin.
Postmoderni taide
Moderni ja postmoderni
Modernismin aikana kehittyneet erilliset taidesuuntaukset pyrkivät kuvaamaan todellisuutta yhden perusnäkemyksen puitteissa. Esimerkiksi kubismi esitti uuden, suhteellisuusteoriaa heijastelleen näkemisen tavan. Surrealismi ja abstrakti ekspressionismi pyrkivät ratkaisemaan psykoanalyysiin esittämät kysymykset ja yhteiskunnallinen realismi otti marxilaiset ajatukset lähtökohdikseen. Francis Berryn mukaan postmodernismi poikkeaa näistä puolustamalla yksilön arvoa ja henkilökohtaisia tulkintoja. Vaikka postmoderni teos saattaa sisältää ja yhdistää modernin taiteen suuntausten osia, teos ei yritä valaista koko todellisuutta yhden määräävän tulkinnan keinoin. Postmoderni taide vaatii katsojaa lisäämään siihen oman tulkintansa, jotta teos olisi merkityksellinen. Ehdottomuuksien vakuuttelun sijaan postmodernit taideteokset tuovat esiin yksilöllisiä tulkintoja ja tarinoita.
NSV
Suomen Puolustusvoimissa
Sitä käytetään suuren tulinopeuden ansiosta ilmatorjuntakonekiväärinä helikoptereiden, lennokkien ja lentokoneiden lähi-ilmatorjuntaan. Taistelukentällä ilmatorjuntakonekivääri asennetaan erilliselle jalustalle.
Postmoderni taide
Moderni ja postmoderni
Ranskalainen filosofi Jean Baudrillard on esittänyt teorian ”simulaation” yhteiskunnasta, jossa viestintävälineiden esittämä käsitys todellisuudesta ei viittaa todellisiin tapahtumiin tai historiaan. Vastaavasti taideteoksen pinnan takana ei ole jotakin kätkettyä, joka voidaan esittää oikeana tulkintana.
Suomen taiteessa postmodernismia ovat edustaneet muun muassa Jarmo Mäkilä ja Kimmo Sarje.
NSV
Suomen Puolustusvoimissa
Myös merivoimien aluksissa käytetään NSV:tä 23 Itk 95:n, sekä Bofors 40 Mk3:n ja Bofors 57 Mk1:n ja Mk3:n lisäksi ammusilmatorjuntaan.
Postmoderni taide
Synty
Victoria & Albert -museossa 2011–2012 pidetyssä näyttelyssä Postmodernismi, tyyli ja kumous postmodernismi ajoitettiin vuosille 1970–1990. Näyttelyn järjestäjät totesivat, että kaikista taiteen ja muotoilun liikkeistä postmodernismi on ehkä ristiriitaisin. Se oli epävakaa sekoitus teatteria ja teoriaa, ja se oli määrittelyjä pakeneva liike. Yhteistä postmoderneille liikkeille oli raju sanoutuminen irti modernismin selkeyteen ja yksinkertaisuuteen perustuneista näkymistä.
Nuorten suunnittelijoiden periaatteena oli ”anti-design”. He loivat uuden suhteen sekä menneisyyteen, että populaarikulttuuriin. Esikolumbiaaniset monumentit, bensa-asemat moottoriteiden varsilla tai paikallisen kahvilan muovisten tarjoilupöytien pinta kävivät lähteiksi kokeiluille, jota kutsuttiin nimellä ”Radical Design”.
Milanossa vuodesta 1978 toiminutta Studio Alchimiaa pidetään ensimmäisenä varsinaisena postmodernistisena ryhmänä. Sen johtaja Alessandro Mendini kirjoitti, että ryhmän tarkoituksena oli miehittää ”tuhlauksen tila ja kurinalainen, ulotteinen ja käsitteellinen välinpitämättömyys”.
Arkkitehtuurin historioitsija Charles Jencksille modernismi loppui maaliskuun 15. päivänä 1971 kello 15.32, kun 16 vuotta aiemmin valmistunut Pruitt-Igoen asuinalue St. Louisissa räjäytettiin. Jencks kirjoitti kirjassaan The Language of Post-Modern Architecture (1977), että tapahtuma merkitsi modernistisen idealismin loppua.
Versailles ja Las Vegas
thumb|200px|[[Vivienne Westwood myymälä, Lontoo.]]
”Se, joka päättää hylätä modernin liikkeen voi valita Versaillesin ja Las Vegasin välillä”, kirjoitti italialainen kriitikko Bruno Zevi vuonna 1967. Korkea klassismi ja populaarikulttuuri olivat postmodernismin pääainekset alusta alkaen. Arkkitehti Robert Venturin sanoin liike suosi periaatetta ”sekä/että”, pikemminkin kuin ”joko/tai”. Venturi näki Las Vegasin kuumuudesta väreilevät kadut ja loppumattomat neonvalot sekä jännittävinä että opettavina. Hänen apulaisensa Scott Brown muisteli myöhemmin: ”Erämaan auringon sokaisemina ja neonvalojen häikäiseminä, rakastaen ja vihaten näkemäämme, me molemmat loimme uudestaan esteettiset nahkamme.”
Uusi menneisyys ja tulevaisuus
Postmodernismi synnytti uuden suhteen sekä menneisyyteen että tulevaisuuteen. Modernismin kieltämä menneisyyden läsnäolo korvattiin postmodernismin joskus historistiseksi luonnehditulla asenteella. Postmodernismin menneisyyden tunto oli usein eleginen eli suruvoittoinen tai kaihomielinen. Se pyrki korvaamaan monoliittisen puhetavan kilpailevien ajatusten ja tyylien moninaisuudella. thumb|200px|[[Bradbury Building, jossa osa Blade Runner -elokuvan kohtauksista kuvattiin.]] Modernismi viesti usein tulevaisuutta optimistisena utopiana. Nyt tulevaisuutta alettiin nähdä dystopiana, kaukana täydellisyydestä olevana tilana. Esimerkiksi Ridley Scottin ohjaaman elokuvan Blade Runner (1982) avausjakso esittää dystooppisen kuvauksen Los Angelesista marraskuussa 2017.
Pukusuunnittelua 1980-luvulla luonnehti ”Power Dressing”, jossa voimakkaasti liioittelevat puvut korostivat vahvoja siluetteja ikään kuin aerobisten muotojen haastajina. Esimerkkejä tästä ovat milanolaisen Cianzia Ruggerin suunnittelema sahalaitainen zikkurat-tyylinen Homage to Levi-Strauss -puku (1983-4) tai Vivienne Westwoodin Punkature-kokoelman puku (1983).
Fragmentoinnin ja lainaamisen lisäksi postmodernistit käyttivät myös leikkaa ja liimaa -menetelmäksi kutsuttua bricolagea, eli koostamista saatavana olevista asioista. Postmoderni bricolage voi näyttää modernistiselta kollaasilta, mutta se ulottuu laajempaan elämänpiiriin. Se ei ole synteesi, joka tuo löydetyt osat yhtenäiseen kokonaisuuteen.
Postmoderni suunnittelu perustui usein appropriaation menetelmiin. Esimerkiksi taiteilija Richard Prince käytti mainoskuvia teoksissaan ja valokuvaaja Cindy Sherman poseerasi erilaisissa elokuvarooleissa valokuvissaan. Pörssimeklarina toiminut taiteilija Jeff Koons kopioi Berninin tekemän Ranskan Aurinkokuninkaan Louis XIV:n rintakuvan ja valatutti sen ruostumattomaan teräkseen, joka kromattiin.
Juuri ennen tietokoneiden avulla tehtävien kuvien yleistymistä graafisen suunnittelun ilmaisu kukoisti. Arkkitehtitoimistojen suunnitelmat olivat värikkäitä ja houkuttelevia, kuten varsinaiset graafisen suunnittelun tuotteetkin.
Postmoderni subjekti
thumb|200px|[[Laurie Anderson esiintyy.]] thumb|200px|[[Klaus Nomi]] thumb|200px|Jenny Holzerin valoinstallaatio New Yorkissa. Esiintyjät, koreografit, drag queenit, pop-tähdet, juhlijat, poseeraajat ja yökerhoissa kävijät dekonstruoivat ja kokosivat itsensä uudelleen. Pastissin kieli yhdistyy musiikkiin ja liikkeeseen esimerkiksi Klaus Nomin videossa Lightning Strikes (1982).
Performanssitaiteilija Laurie Anderson koostaa ääntään äänikoodauksen avulla albumissaan Big Science (1982). Keinotekoisuus mahdollistaa Andersonin siirtymään joustavasti eri puhetapojen välillä. Käytetty kieli siirtyy jatkuvasti arkisesta mediapuheesta lapsen huomionkipeisiin vaatimuksiin ja fragmenteista koostuu vahva, yhtenäinen taiteellinen visio.
Raha
thumb|200px|[[Michael Graves, Vesikattila, 1984.]] thumb|200px|[[Rem Koolhaas ja Erwin Olaf, Ulkokäymälä, Groningen, Hollanti.]] thumb|200px|[[Alessandro Mendini, Museo, Groningen, Hollanti.]] Vuonna 1985 newyorkilainen taiteilija Jenny Holzer vuokrasi Times Squarelta tavallisesti kaupalliseen käyttöön varatun tilan. Hänen teoksensa koostui kuudesta sanasta valokirjaimin kirjoitettuna: ”Protect me from what I want” (Suojele minua siltä, mitä haluan). Teos ilmensi monien tuntemaa kaksinaismoraalia suhteessa kulutustavarakulttuuriin. Taideteos johdattaa pohtimaan halua kriittisesti, sen seurauksia ja vaikutuksia sekä sitä ympäröivää kaupallisuuden hullunmyllyä.
Ajan pakkomielle oli varakkuus ja asema, johon monet postmodernistit osallistuivat. Tämä oli myös liikkeen loppu. Postmodernismi luhistui oman menestyksensä painoon. Useat perinteisten käsityöalojen harjoittajat suuntasivat kohti postmodernismia ja tuottivat järjettömiä ylellisyysesineitä äkkirikkaille. Tolkuttomat muodot, kiiltävät materiaalit ja tarkoituksettomat koristeaiheet saivat usein aikaan kalliita, naurettavilta näyttäviä esineitä.
Jonkin verran postmodernismin menetelmiä käytettiin myös poliittiseen protestiin. Kun Lontoon Docklands täyttyi kalliista rakennuksista, kaupungista koostettiin kuva, jossa korkeat rahakasat pyyhkivät pois olemassa olevan kaupungin.
Loppu
Radikaalin alakulttuurin jälkeen postmodernismista tuli mainstreamia, valtakulttuuria, joka synnytti myös sen kritiikin. Tämän aikakauden pakkomielteeksi tuli teoria, ja alkoi voimakas brändäys ja esilläolo. Markkinoiden mekaniikasta, ostamisesta ja myymisestä tuli pysyvä päähänpinttymä.
Postmodernismia leimasi menetyksen taju, jopa tuhoisuus, mutta myös mahdollisuuksien radikaali laajentuminen. Postmodernismin loppuvaihetta leimasi äärimmäinen teoreettisuus. Postmodernismin vaikutukset ovat edelleen nähtävissä.
Vuonna 1999 Britanniassa aloitti toimintansa taideliike stuckistit, joka on levinnyt useisiin muihin maihin. He vastustavat muun muassa käsitetaidetta, installaatioita, postmodernismia.
Arkkitehtuuri
Postmodernismi oli reaktio modernismin oikeaoppisuutta kohtaan. Se oli vastavaikutus muotoilun ja arkkitehtuurin yksikölliselle kerronnalle ja monoteistiselle asemalle.
Erään määritelmän mukaan postmodernismi oli lyhyen aikaa elänyt arkkitehtuurin ja muotoilun tyyli, joka kukoisti 1970- ja 1980-luvuilla. Se suosi ornamenttia, ironista nokkeluutta ja kirkkaita värejä. Se yhdisti popin ja klassisen, ja se rellesti olemalla keinotekoinen ja teatraalinen, siinä oli pylväitä ja kaaria jotka eivät tukeneet mitään, pöhöttyneitä reunalistoja ja raskaalta näyttäviä rustikointeja eli harkotuksia, jotka kuulostivat ontoilta niitä taputtaessa. Siitä näki, että se oli lavastettua, joka oli myös sen ajatus. Sen tarkoituksena oli olla kaikkea, mitä modernistinen suunnittelu, joka tähtäsi koristelemattomaan rehellisyyteen muodossa ja rakenteessa, ei ollut. Vaihtoehtoisesti postmodernismi oli asenne, jossa pinta oli substanssi, ja joka ilahtuu omasta onttoudestaan.
Alkuvaiheet
Arkkitehtuurin yhteydessä sanaa käytti ensimmäisen kerran Joseph Hudnut artikkelissaan ”The Post-Modern House” (1949) ja sen jälkeen Nikolaus Pevsner moittiessaan rakennuksia, joissa oli veistoksellisia koristeita ja epätavallisia ”vikoja” (1966). Syntyessään postmoderni arkkitehtuuri erottautui erityisesti funktionalismista, joka vaati koristeetonta, perinteisiin nojautumatonta tyyliä. Yhtenäisen tyylin sijasta suosittiin vapaita lainauksia eri perinteistä, myös ironisesti leikitellen. Postmodernismia edustavat muun muassa arkkitehdit Michael Graves, Robert Venturi, Charles Moore ja James Stirling.
Postmodernismin ensimmäisenä huomattavana monumenttina pidetään Michael Gravesin suunnittelemaa kunnallista rakennusta Portlandiin, Oregoniin (1972). Hänelle se oli ”kritiikkiä modernismin epäonnistumiseen toimia humaanin ja urbaanin kanssa” ja ”humanistisen arkkitehtuurisuuntauksen” uudelleen löytäminen, jossa ”me olemme pääobjekti, mittakaavaa ja suhteita myöten”.
Merkitystä etsimässä
Philip Johnsonin 1978 suunnittelemaa Sony Buildingia (aikaisemmin AT&T rakennus) New Yorkin Manhattanilla pidetään postmodernismin eräänä näkyvänä osoituksena. Johnson oli aikaisemmin tukenut innokkaasti modernismia ja työskennellyt Mies van der Rohen kanssa Seagram Buildingin suunnittelussa. Ennen kuolemaansa 2005 hän kävi läpi useita muitakin tyylimuutoksia.
Charles Jencksille postmodernismi on erityisesti moninaisuutta, monimutkaisuutta ja rakennusten kykyä symboloida melkein mitä tahansa, kosmoksen järjestyksestä nakkisämpylään. Se oli vastareaktio ”merkityksettömyyden voittokululle”, modernistiselle arkkitehtuurille, joka oli 1960-luvulle tultaessa tullut viralliseksi establishmentin tyyliksi sekä kapitalistisissa, että sosialistisissa maissa. Se oli tullut dogmaattiseksi, korkeakirkolliseksi ja halukkaaksi tekemään kompromisseja liike-elämän kanssa, saavuttaen aallonpohjan kun Walter Gropius, modernistisen ylevämielisyyden ylipappi, suunnitteli Playboy Klubin Lontooseen.
Regionalismi
Postmodernismin aika synnytti myös regionalistisia eli alueellisia arkkitehtuurin koulukuntia. Ylikansallisten piirteiden sijaan arkkitehtuuriin pyrittiin saamaan piirteitä ja materiaaleja paikallisista olosuhteista. Tätä ajatusta toteutti Oulun koulukunta, johon kuului joukko professori ja arkkitehti Reima Pietilän Oulun yliopistossa kouluttamia nuoria arkkitehteja.
Postmoderni kirjallisuus
Postmoderni kirjallisuus on korostanut kirjallisen todellisuuden keinotekoisuutta muun muassa itsensä tiedostavan sepitteellisyyden eli metafiktion kautta. Kirjallisuudessa postmodernismia edustavat esimerkiksi Kurt Vonnegut, John Barth ja Donald Barthelme.
Voilampi (Ähtäri)
Maantietoa
Lammen pinta-ala on 100 hehtaaria, se on 1,5 kilometriä pitkä ja 1,1 kilometriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Lampi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Lammen tilavuudeksi on saatu 1,7 miljoonaa kuutiometriä eli 0,0017 kuutiokilometriä. Sen keskisyvyys on 1,7 metriä ja suurin syvyys on 2,9 metriä. Sen rantaviivan pituus on 4,5 kilometriä.
Mikkelin pursiseura
Mikkelin pursiseura eli MPS on vuonna 1905 perustettu veneilyseura, jonka toimisto on Mikkelin matkustajasatamassa. Jollapurjehduksen ja muun junioritoiminnan tukikohtana toimii Kenkäveronniemen pienvenesatama. Seuralla on myös kaksi saaritukikohtaa matka- ja retkiveneilijöitä varten, joista toinen on Saimaan alueen tukikohtien yhteiskäytössä. Seura järjestää veneilykoulutus- ja katsastustoimintaa sekä purjehduskilpailuja ja osallistuu Saimaan retkisatamayhteistyöhön. Vuonna 2022 seurassa oli reilut 400 jäsentä.
Voilampi (Ähtäri)
Luontoarvoja
Lammen vesi oli 1960-luvulla kirkasta ja maukasta, jolloin sitä käytettiin juomavetenäkin. Vesi on sen jälkeen sameutunut ja ruohottunut. Lammen tilaa seuraamaan ja mahdollisesti parantamaan on perustettu Ähtärin Voilammen vesienhoitoyhdistys.
Mikkelin pursiseura
pienoiskuva|MPS:n pursilipun erikoismerkkinä on Mikkelin kaupungin vaakuna.
Voilampi (Ähtäri)
Vesistösuhteet
Lammessa on todettu ainakin seitsemän pohjasta pulppuavaa lähdettä, josta se saa merkittävän osan vedestään. Siihen on johdettu myös lukuisia metsä- ja suo-ojia, jotka tuovat siihen ravinteita. Lammesta poistuu vesi Väinänpuroa myöten Hankaveteen.
Mikkelin pursiseura
Historia
Mikkelin pursiseura on perustettu elokuun 17. päivänä 1905. Seuran säännöt hyväksyttiin Senaatissa myöhemmin samana vuonna. MPS on yksi Suomen sisävesien vanhimmista veneilyseuroista ja samalla Mikkelin toiseksi vanhin edelleen toiminnassa oleva urheiluseura.
MPS perustettiin kilpasoutajien aloitteesta ja toimesta. Lajivalikoima kuitenkin laajeni pian melontaan, kilpapurjehdukseen ja kilpamoottoriveneilyyn. Retkiveneily tuli osaksi seuran toimintaa 1910-luvun aikana. Melonnan ja soudun harrastajat perustivat sittemmin omat lajiseurat (Mikkelin Melojat 1933 ja Mikkelin soutajat 1988). Nykyisin MPS:n kilpaurheilulaji on kilpapurjehdus.
Vuonna 1936 MPS:n toiminta keskeytyi seuran talousvaikeuksien ja yleisen laman vuoksi. Seuraa ei kuitenkaan lakkautettu. 1930-luvun lopulta aina 1950-luvun alkupuolelle saakka huviveneily Mikkelin seudulla oli vähäistä, ennen kaikkea Talvi- ja Jatkosodan ja niiden jälkeisen säännöstelyn vuoksi. 1950-luvun kuluessa veneilyharrastus Mikkelissä elpyi ja laajeni nopeasti, ja seuran toiminta käynnistettiin uudelleen 28. maaliskuuta 1958 pidetyssä kokouksessa.
Seuran jäsenistö ja toiminta
Vuonna 2022 seurassa oli reilut 400 jäsentä. Suurin osa heistä on matkaveneilyn harrastajia.
Matkaveneilijöitä varten seura ylläpitää kahta saaritukikohtaa ja on mukana Saimaan alueen seurojen tukikohtayhteistyössä. Myös seuran veneilykoulutus- ja katsastustoiminta palvelevat matkaveneilijöitä.
Mikkelin pursiseura järjestää vuosittain useita purjehduskilpailuja sekä LYS-köliveneille että jollille. Säännöllisesti järjestettäviin kilpailuihin kuuluvat mm. Ristisaaren malja-kölivenekilpailu ja ES-Open-kilpailusarja.
Tukikohdat ja toimitilat
MPS:llä ei ole omaa matkaveneiden kotisatamaa, koska siltojen alikulkukorkeusrajoitusten vuoksi kaupunkialueella ei ole paikkaa johon pääsisi sekä moottori- että purjealuksilla. Seuran jäsenten moottoriveneitä säilytetään veneilykauden aikana pääosin Mikkelin ja Anttolan satamissa, ja purjeveneitä Ristiinan satamassa, jonne suuretkin purjeveneet pääsevät ongelmitta.
MPS:n toimisto on Mikkelin matkustajasatamassa, entisessä tullikamarin rakennuksessa.
MPS:llä on kaksi saaritukikohtaa matka- ja retkiveneilijöitä varten. Näistä yksi on mukana Saimaan alueen tukikohtien yhteiskäytössä.
Markku Särelän raamatunkäännös
Markku Särelän raamatunkäännös on Suomen tunnustuksellisen luterilaisen kirkon pastorin, teologian kunniatohtori Markku Särelän tekemä raamatunkäännös, joka ilmestyi marraskuussa 2017. Toinen, korjattu painos, on julkaistu vuonna 2018 Käännös on mahdollisimman tarkasti alkukieliin perustuva mutta kuitenkin sujuvaa suomea. Joissakin kohdissa käännös eroaa Vanhasta kirkkoraamatusta ja on samantapainen kuin vuoden 1776 Biblia. Käännöksessä on kääntäjän tekemät väliotsikot.
Mikkelin pursiseura
Tukikohdat ja toimitilat
Jollapurjehduksen ja muun junioritoiminnan tukikohtana toimii Kenkäveronniemen pienvenesatama, jota MPS hallinnoi yhdessä Mikkelin soutajat ry:n kanssa.
Andrus Ansip
Andrus Ansip (s. 1. lokakuuta 1956 Tartto) on virolainen poliitikko, joka toimi Viron pääministerinä 2005–2014 ja EU:n digitaalisista sisämarkkinoista vastaavana komissaarina Jean-Claude Junckerin johtamassa komissiossa 2014–2019. Hän on Viron pitkäaikaisin pääministeri ja ensimmäinen, joka on säilyttänyt pääministerin paikkansa koko vaalikauden ajan. Ansip edustaa liberaalia Reformipuoluetta, jonka puheenjohtajana hän toimi vuosina 2004–2014. Hänet valittiin Euroopan parlamenttiin vuonna 2019.
Release
Release tai Released voi viitata:
Andrus Ansip
Tausta
Ansip opiskeli orgaanista kemiaa Tarton valtionyliopistossa vuosina 1974–1979. Valmistuttuaan hän työskenteli yliopistossa vanhemman insinöörin tehtävässä vuosina 1979–1987, lukuun ottamatta kaksivuotista asepalvelustaan vuosina 1981–1983. Ansip oli kommunistisen puolueen jäsenenä vuosina 1978–1989. Reformipuolueen jäseneksi hän liittyi 1994, kun puolue perustettiin.
Ansip opiskeli vuosina 1987–1989 maataloustiedettä Viron maatalousyliopistossa. Äidinkielensä viron lisäksi Ansip puhuu englantia, venäjää ja hiukan saksaa.
Toimiessaan kommunistisessa puolueessa Ansip nousi Tarton alueen organisaatio-osaston johtajaksi vuosiksi 1986–1988. Vuoden 1991 Viron itsenäistymisen jälkeen hän työskenteli pankki- ja investointialalla Rahvapankin johtokunnassa, Livonia Privatization IF:n hallituksen puheenjohtajana ja Fondiinvesteeringu Maakler AS:n toimitusjohtajana. Ansip oli myös mukana perustamassa Radio Tartua, jossa hän toimi hallituksen puheenjohtaja vuosina 1994–1998.
Vuosina 1998–2004 Ansip toimi Tarton kaupungin pormestarina. Vuonna 2004 hänestä tuli Reformipuolueen puheenjohtaja, kun puolueen perustaja ja merkittävin henkilö, entinen pääministeri Siim Kallas valittiin EU-komissaariksi Brysseliin. Kun Juhan Partsin hallituksen talous- ja viestintäministeri Meelis Atonen joutui eroamaan syyskuussa 2004, Ansipista tuli hänen seuraajansa.
Pääministerinä
Presidentti Arnold Rüütel pyysi 4. huhtikuuta 2005 Ansipia muodostamaan maahan uuden hallituksen Juhan Partsin hallituksen 24. maaliskuuta 2005 tapahtuneen eron jälkeen. Eronneen pääministeri Partsin johtama Res Publica pyrki ensin muodostamaan oikeistohallituksen yhdessä Isänmaaliiton ja Reformipuolueen kanssa. Hanke kuitenkin kaatui Res Publican vastustaessa Andrus Ansipin ehdokkuutta pääministeriksi.
Lopulta Ansipin onnistui koota hallitus Keskustapuolueen ja Kansanliiton kanssa. Ansipin mukaan hallitusneuvotteluiden vaikein kysymys oli verotus. Reformipuolue pyrki verojen jatkuvaan alentamiseen Keskustapuolueen kannattaessa progressiivista verotusta. Keskustapuolue suostui veronalennuksiin, mutta alennusvauhtia luvattiin hidastaa. Riigikogu hyväksyi hallituskokoonpanon 12. huhtikuuta 2005.
Ansip ilmoitti toukokuussa 2006 haluavansa siirtää kansallisuuskiistoja herättäneen ja vandalisoidun Pronssisotilas-patsaan Tallinnan keskustasta. Patsaalla alettiin huhtikuussa 2007 kaivaukset vainajien siirtämiseksi pois, ja se siirrettiin paikaltaan yöllä 27. huhtikuuta. Seuranneissa mellakoissa kuoli yksi ihminen ja kolmattasataa pidätettiin.
Toinen kausi ja Viron ajautuminen talouskriisiin
right|300px|thumb|Ansip (keskellä) [[Tallinnan laulujuhlat|Tallinnan laulujuhlissa 2009 yhdessä vaimonsa Anu Ansipin (vasemmalla) ja presidentti Ilveksen puolison Evelin Ilveksen (oikealla) kanssa.]] Maaliskuun 2007 vaaleissa Reformipuolue sai 27 % äänistä ja kasvatti paikkalukuaan 19:stä 31:een. Ansip sai yli 22 500 ääntä, enemmän kuin kukaan parlamenttiehdokas Viron historiassa. Presidentti Toomas Hendrik Ilves nimitti Ansipin jälleen hallituksen muodostajaksi. Tällä kertaa hallitus muodostettiin Isänmaan ja Res Publican liiton ja Sosiaalidemokraattisen puolueen kanssa. Ansipin toinen kausi pääministerinä alkoi 5. huhtikuuta 2007.
Kansainvälinen finanssikriisi ja sitä seurannut maailmanlaajuinen taloustaantuma iski Viroon voimakkaasti vuoden 2008 aikana. Loppuvuodesta 2008 Viron hallitus joutui leikkaamaan 2,5 miljardia kruunua (160 miljoonaa euroa) menoja terveydenhuollosta ja puolustuksesta. Huhtikuussa 2009 hallitus päätti keskeyttää valtion maksut eläkerahastoihin kahdeksi vuodeksi. Tilapäisellä maksujen jäädyttämisellä tavoiteltiin Ansipin mukaan Maastrichtin lähentymiskriteerin täyttämistä, jotta Viro voisi ottaa euron käyttöön. Toukokuussa päätettiin lisäksi nostaa polttoaineen ja tupakan veroja.
Ansip erotti Sosiaalidemokraattisen puolueen ministerit eli talous-, sisä- ja väestöministerin hallituksesta 21. toukokuuta 2009. Sosiaalidemokraatit olivat vastustaneet budjettileikkauksia ja työlainsäädännön muutoksia. Tilalle kutsuttiin Kansanliitto -puolue, jota ei kuitenkaan saatu mukaan hallitukseen, joka jatkoi vähemmistöhallituksena pitäen paikkansa vaalikauden loppuun asti.
Viron liittyminen euroalueeseen toteutui vuoden 2011 alussa. Pääministeri Ansip arvioi euron käyttöönoton syventävän taloudellista yhteistyötä Suomen kanssa ja muuttavan Viron entistä houkuttelevammaksi investointikohteeksi. Hänen mukaansa myös Latvia ja Liettua hyötyvät Viron liittymisestä euroalueeseen.
Kolmas kausi
Ansipin johtama Reformipuolue voitti maaliskuussa 2011 pidetyt Riigikogun vaalit ja jatkoi Viron suurimpana puolueena saaden Riigikoguun kaksi lisäpaikkaa. Ansip ilmoitti vaalitulosten selvittyä haluavansa jatkaa hallitusyhteistyötä Isänmaan ja Res Publican liiton kanssa. Kuukauden kestäneiden hallitusneuvottelujen tuloksena Ansip jatkoi pääministerinä Reformipuolueen ja Isänmaan ja Res Publican liiton muodostamassa hallituksessa, jonka presidentti Toomas Hendrik Ilves nimitti virkaansa 5. huhtikuuta 2011.
Helmikuussa 2012 Ansip kuvaili euroalueen ja euron olleen Virolle menestystarina. Viron talous piristyi kasvaneen viennin ansiosta ja talouskasvu oli EU-maiden huipputasoa. Ansipin mukaan ulkomaiset investoinnit vauhdittivat maan talouskasvua ja paransivat työllisyyttä.
Viron talouskasvu alkoi hidastua vuoden 2013 lopulla. Samaan aikaan Ansipin johtaman Reformipuolueen kannatus oli laskenut voimakkaasti puoluetta ravistelleiden skandaalien myötä. Puolueen kannatus oli vain 18 prosenttia marraskuussa 2013, mikä oli alhaisin lukema sitten vuoden 2005. Tammikuussa 2014 Reformipuolueen kannatus nousi 24 prosenttiin, ja siitä tuli siten maan toiseksi suurin puolue oppositiossa olleen Keskustapuolueen jälkeen.
Televisiopuheessaan 23. helmikuuta 2014 Ansip tiedotti eroavansa pääministerin tehtävistä maaliskuun alussa. Ansipin eroilmoitus oli odotettu, sillä hän oli jo aiemmin kertonut ettei aio muodostaa seuraavaa hallitusta vuoden 2015 Riigikogun vaalien jälkeen. Tarton yliopiston professori Andres Kasekamp arvioi Ansipin kauden olleen menestyksekäs, mutta kansan olevan jo kyllästynyt Ansipiin ja tämän hallituksiin. Lisäksi hänen mukaansa virolaiset ovat tunteneet, että viime vuosina asiat eivät ole menneet parempaan suuntaan.
EU-komissaarina
Ansip oli ehdolla Euroopan parlamenttiin toukokuussa 2014 järjestetyissä eurovaaleissa. Hän sai yli 45 000 ääntä, hän oli siten Viron ääniharavan. Reformipuolue oli myös vaalien voittaja saaden yhden lisäpaikan parlamenttiin.
Euroopan komission tuleva puheenjohtaja Jean-Claude Juncker nimitti Ansipin 10. syyskuuta 2014 tulevan komission yhdeksi varapuheenjohtajaksi vastuualueenaan digitaaliset sisämarkkinat. Euroopan parlamentin kuulemistilaisuudessa lokakuussa 2014 Ansip kertoi muun muassa haluavansa vauhdittaa julkisten palvelujen viemistä verkkoon ja sähköistä hallintoa. Ansip istui Euroopan parlamentissa lokakuun 2014 loppuun asti, jolloin hän aloitti komissaarina. Hänet valittiin Euroopan parlamenttiin uudestaan vuoden 2019 vaaleissa.
SKEBA – Nuorten bändiskaba
SKEBA – Nuorten bändiskaba on Suomen Lions-liitto ry:n vuosittain järjestämä ilmainen, valtakunnallinen nuorisoyhtyekilpailu. Ensimmäinen SKEBAn loppukilpailu kilpailtiin vuonna 2010 Hämeenlinnassa ja toinen vuonna 2011 Vaasassa. Kilpailu on tarkoitettu yhtyeille, joiden jäsenten keski-ikä on korkeintaan 18 vuotta ja joiden vanhimmat jäsenet täyttävät kilpailuvuonna korkeintaan 20 vuotta. Esikarsintoja järjestetään eri puolilla Suomea, ja vuoden 2012 loppukilpailu pidettiin Jyväskylässä 8. kesäkuuta 2012. Kilpailu järjestettiin seitsemännen kerran Turussa vuonna 2016.
Vuosien saatossa SKEBA-kilpailun voittoa ovat juhlineet muun muassa Softengine ja Lost Society.
Nordstern Arena Horsens
Nordstern Arena Horsens (aik. CASA Arena Horsens, Horsens Idrætspark) on kunnallinen jalkapallostadion Horsensin kunnassa, Tanskassa. Stadion toimii Superliiga-seura AC Horsensin kotikenttänä, mutta sitä käytetään myös konsertteihin ja tapahtumiin. Horsens Stadium vihttiin käyttöön 16. kesäkuuta 1929 ja sitä kutsuttiin silloin Horsensin liikuntapuistoksi. Vuonna 2006 Horsensin kunta päätti rakentaa uuden stadionin, joka sai nimensä 30. huhtikuuta 2008 ja valmistui vuoden 2009 alussa.
Diatsiriinit
thumb|250px|Diatsiriinien yleinen rakenne Diatsiriinit ovat heterosyklisiä orgaanisia yhdistetä. Diatsiridiineille tyypillinen rengasrakenne koostuu yhdestä hiiliatomista ja kahdesta typpiatomista, joiden välillä on kaksoissidos.
Tainionkoski
Tainionkoski tarkoittaa seuraavia:
Diatsiriinit
Ominaisuudet ja valmistus
Vaikka diatsiriineissa on suhteellisen jännittynyt kolmesta atomista koostuva rakenne, ovat ne suhteellisen stabiileja. Kuumennettaessa ne voivat kuitenkin räjähtää. Pienimolekyyliset diatsiriinit ovat kaasuja tai nesteitä, suuremmat nesteitä tai kiteisiä aineita. Ryhmän yhdisteet ovat heikosti emäksisiä. Kuumennettaessa diatsiriineja tai säteilytettäessä niitä UV-valolla ne hajoavat muodostaen karbeeneja ja typpikaasua. Diatsiriinit ovat diatsoalkaanien isomeereja.
Diatsiriinejä voidaan valmistaa hapettamalla kromihapon, kromitrioksidin, hopeaoksidin tai tert-butyylihypokloriitin avulla diatsiridiinejä, joita saadaan ketoneista. Toinen yleinen tapa on niin kutsuttu Graham-reaktio, jossa amidiini reagoi natriumhypokloriitin kanssa muodostaen diatsiriinirakenteen.
Oikeusturva
Oikeusturva tarkoittaa niitä tehokkaita oikeudellisia keinoja, joilla henkilö tulee oikeuksiinsa. Heikko oikeusturva voi liittyä laissa taattujen oikeuksien vähäisyyteen, keinojen huonouteen taikka keinojen tehottomuuteen. Oikeusturvakeinojen huonous voi liittyä oikeudellisen avun puutteeseen taikka alan toimijoiden – kuten vaikkapa tuomarin – heikkoon ammattitaitoon taikka muutoksenhakukeinojen puutteeseen. Keinojen tehottomuus voi liittyä esimerkiksi niiden kalleuteen taikka pitkään ajalliseen kestoon.
Suppeassa merkityksessä oikeusturvalla tarkoitetaan oikeutta saada asiansa käsitellyksi oikeudenmukaisesti tuomioistuimessa tai muussa viranomaisessa. Kaikkien tuomioistuinten tehtävä on toiminnallaan toteuttaa oikeusturvaa. Oikeusturvan lisäksi tuomioistuinten on sisällytettävä päätöksiinsä oikeusvarmuus eli ratkaisujensa ennustettavuus.
Suomessa oikeusturva määritellään perustuslaissa. Se on 21 §:ssä säädetty subjektiivinen oikeus, se siis ei ole viranomaisen harkinnan varassa. Perustuslain 2 §:n mukaan julkisen vallan käytön tulee perustua lakiin ja kaikessa julkisessa toiminnassa on noudatettava tarkoin lakia.
Heikko tai olematon oikeusturva voi myös olla tarkoituksellista, jolloin se ei johdu oikeusjärjestelmän kehittymättömyydestä tai virkamiesten heikosta ammattitaidosta. Itsevaltaisten hallintojen maissa, lähinnä diktatuureissa, virkamiehet eivät halua tekemistään sortavista päätöksistä valitettavan, jolloin valittaminen on mahdotonta tai tehty mahdollisimman vaikeaksi. Esimerkiksi Pohjois-Korea on maa, jossa kansalaisen ei ole tarkoituskaan valittaa ja kansalaisen oikeusturva on tarkoituksella jätetty huomioimatta.
Biosaatavuus
Biosaatavuus kuvaa ravintoaineiden, erityisesti kivennäisten, imeytyvyyttä ruuansulatuselimistössä. Farmakokinetiikassa käytetään yleensä käsitettä (biologinen) hyötyosuus puhuttaessa lääkeaineen siirtymisestä vereen. Ympäristöasioissa biosaatavuudella voidaan viitata myös ympäristössä olevien haitta-aineiden kulkeutumiseen ravintoketjuihin.
Herääminen (Stephen Kingin kirja)
Herääminen (Revival) on vuonna 2014 julkaistu Stephen Kingin kirjoittama kauhuromaani. Kirja sisältää useita viittauksia H. P. Lovecraftin ja Mary Shelleyn teoksiin.
Murtolampi (Ähtäri, Eläinpuisto)
Murtolampi on Etelä-Pohjanmaalla Ähtärissä Eläinpuiston kylän lähellä sijaitseva lampi.
Herääminen (Stephen Kingin kirja)
Juoni
1960-luvun alussa Mainessa sijaitsevaan pikkukaupunkiin saapuu uusi metodistipastori Charles Jacobs, joka hurmaa käytöksellään koko kaupungin. Erityisen vaikutuksen pastori tekee kuusivuotiaaseen Jamie Mortoniin. Yhtenä päivänä Charles Jacobsin vaimo ja lapsi kuitenkin kuolevat auto-onnettomuudessa, jolloin pastori Jacobs menettää uskonsa Jumalaan. Jacobs saa potkut virastaan pidettyään seurakunnalle rienaavan saarnan ja lähtee kaupungista.
Jamie Morton ryhtyy soittamaan kitaraa ja pääsee teini-ikäisenä mukaan rock-musiikkia soittavaan yhtyeeseen. Hän alkaa myös seurustella Astrid Soderberg -nimisen tytön kanssa. Myöhemmin Jamien tilalle kuitenkin pestataan uusi komppikitaristi, minkä jälkeen hän alkaa soittaa vaihtuvissa kokoonpanoissa. Jamie ajautuu heroiinikoukkuun, mutta vuosia myöhemmin hän tapaa uudelleen taikuriksi ryhtyneen Charles Jacobsin, joka lupaa parantaa hänet päihderiippuvuudesta omalaatuisella sähköhoidollaan.
Murtolampi (Ähtäri, Eläinpuisto)
Vesistösuhteet
Lampi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Ähtärin ja Pihlajaveden reittien valuma-alueen (35.4) Ähtärinjärven alueella (35.43), jonka Hankaveden–Väliveden alueeseen (35.432) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 181,2 metriä mpy.
Herääminen (Stephen Kingin kirja)
Juoni
Sähköhoidon jälkeen Jamie Morton parantuu riippuvuudestaan, mutta hän alkaa kokea outoja sivuvaikutuksia. Eräänä yönä hän herää alastomana vuokratalonsa pihamaalta, jossa hän pistelee itseään käsivarteen haarukalla. Hän hokee jatkuvasti sanoja "jotain tapahtui", mutta ei muista mitään siitä, miten oli päätynyt pihamaalle. Sivuvaikutusten johdosta Jamie alkaa etsiä tietoa muista Charles Jacobsin parantamista ja saa tietää, että monet Jacobsin potilaat ovat myöhemmin tehneet itsemurhan.
Charles Jacobs ryhtyy karismaattiseksi ihmeparantajaksi ja alkaa parantaa ihmisiä sähköhoidoillaan. Vuonna 2014 Jacobs lähettää Jamie Mortonille kirjeen, jossa hän kertoo, että Jamien nuoruuden rakkaus Astrid Soderberg sairastaa parantumatonta syöpää ja että hän on valmis parantamaan Astridin mikäli Jamie suostuu auttamaan häntä vielä yhdessä sähkökokeessa. Samaan aikaan Jamien ystävä lähettää tälle sähköpostiviestin, jossa hän kertoo, että Jacobsin kokeissaan hyödyntämä salainen sähkö tarkoittaa De Vermis Mysteriis -loitsukirjassa mainittua universumin käyttövoimaa. Sähköpostiviestissä Jamien ystävä myös varoittaa häntä olemasta missään tekemisissä Charles Jacobsin kanssa.