cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Pohjois-Irlannin konflikti
Tausta
Jo ennen varsinaisten levottomuuksien syttymistä, alueella oli unionistien ja nationalistien välisiä yhteenottoja. 1930- ja 1950-luvuilla Belfastissa mellakoitiin. Irlannin tasavaltalaisarmeijan IRA hyökkäsi pohjoisessa kampanjassa Pohjois-Irlannin turvallisuusviranomaisia vastaan 1942–1944. Brittien ja Irlannin hallitus lähes kukistivat IRA:n 40-luvulla. Vuonna 1956 IRA aloitti rajasodaksi kutsutun sissisodan hyökkäämällä Pohjois-Irlannin poliisiasemille. Hallitus vastasi pidättämällä satoja epäiltyjä IRA-aktivisteja. Järjestön toiminta hiipui huomattavasti vuoteen 1958 mennessä, mutta rajasota päättyi vasta vuonna 1962. IRA:n aseellisella kampanjalla ei ollut laajaa siviilien tukea ja se epäonnistui. Unionistien ja tasavaltalaisten välinen juopa kuitenkin syveni entisestään.
Osapuolten järjestäytyminen
Protestanttifundamentalistit ja lojalistit perustivat 1956 Ulster Protestant Action (UPA) -järjestön, jonka tarkoitus oli puolustaa Ulsteria IRA:a vastaan. Puolueen perustajiin lukeutuivat myöhemmin tunnetut poliitikot Ian Paisley, Desmond Boal, Noel Doherty ja Billy Spence. 1964 katoliset aktivistit aloitticat sosiaalisen oikeudenmukaisuuden kampanjan CSJ:n. Siitä kehittyi vuonna 1967 Kansalaisoikeusliike NICRAn, johon liittyi myös joitakin protestantteja. NICRA vaati tasaista äärioikeutta, virkapaikkojen avaamista katolilaisillekin ja puolisotilaallisen erikoispoliisi B-Specialsien hajottamista.
Huhtikuussa 1966 Pohjois-Irlannin katoliset juhlivat vuoden 1916 pääsiäiskapinan 50-vuotispäivää. Vuosipäivä ja perustettu kansalaisoikeusliike herättivät unionisteissa pelkoa IRA:n uudesta noususta. Haluttiin ryhtyä vastatoimiin. Huhtikuussa 1966 jyrkän antikatolinen unionisti Ian Paisley perusti Ulsterin perustuslain puolustuskomitean ja sen puolisotilaallisen siiven UPV:n. Paisleyn mukaan IRA oli voimistumassa uudelleen ja katolinen kirkko sekaantui politiikkaan tukemalla IRA:ta. Paisley piti hallituksessa istuvia maltillisia unionisteja liian pehmeinä. Samaan aikaan osin samat aktivistit perustivat Ulsterin vapaaehtoisjoukot (UVF), jotka hyökkäsivät 1966 IRA-aktivistien kimppuun polttopulloilla.
NICRA vaati äänestyksen, työhönoton ja asuntopolitiikan korjaamista sekä puolisotilaallisen B-Specials-erikoispoliisin lakkauttamista. Pohjois-Irlannin pääministeri, maltillinen unionisti Terence O'Neill kannatti muutoksia, Hän sai vastaansa Ian Paisleyn kaltaiset kovan linjan unionistikonservatiivit. O'Neillin hallitus joutui sekä jyrkkien unionistien että tasavaltalaisten epäsuosioon.
Katolisten joukkomielenosoitukset 1968–1969, lojalistien ja poliisien vastatoimet
1968 opiskelijat radikalisoituivat myös Pohjois-Irlannissa. Kansalaisoikeusjärjestö NICRA aloitti pienet protestit keväällä 1968.
NICRA järjesti ensimmäisen suuren marssinsa Coalislandista Duncannoniin 24. elokuuta 1968. Mielenosoitus sujui rauhallisesti, vaikka poliisi pysäytti marssijat ja paikalle tulivat myös paisleylaisiksi kutsutut vastamielenosoittajat. Hallituksen ja NICRA:n kiellosta piittaamatta seuraava kansalaisoikeusmarssi järjestettiin Derryssä 5. lokakuuta 1968. Poliisi saapui paikalle jo ennen marssin alkua ja hajotti laittoman mielenosoituksen hakkaamalla mielenosoittajia ja sivullisia miehiä, naisia ja lapsia silmittömästi pampuilla. 100 henkilöä loukkaantui ja väkivallan kohteeksi joutui myös työväenpuolueen kansanedustajia, joista Gerry Fitt kannettiin pää verta vuotavana ambulanssiin. Mellakoijat käyttivät palopommeja ja sytyttivät paloauton tuleen.
Katolilaisaktivistien uudenvuodenpäivänä 1969 aloittama marssi Belfastista Derryyn joutui väijytykseen 4. tammikuuta 1969. 200 lojalistia, joiden joukossa oli vapaavuorossa olleita B-Specials-poliisijoukkoja hyökkäsi marssijoiden kimppuun sillalla aseinaan rautatankoja, keppejä, pulloja ja kiviä. 13 marssijaa joutui sairaalaan. Marssijoiden mielestä poliisi ei puuttunut tapahtumiin riittävän tehokkaasti. Derryn protestanttialueella tapahtui uusi hyökkäys ja poliisi tunkeutui Derryn Bogsidessa katolisten koteihin. Seuraavina päivinä syttyi mellakoita varsinkin Derryssä ja Newryssä.
Lojalistijärjestöt UVF ja UPV tekivät huhtikuussa 1969 useita pommi-iskuja. Tarkoituksena oli vierittää iskut IRA:n syyksi. 19. huhtikuuta 1969 poliisi pahoinpiteli katolisen Samuel Devennyn vakavasti tämän kotona. Myös perheen tyttäret joutuivat väkivallan kohteiksi. Devenny kuoli vammoihinsa sairaalassa 17. heinäkuuta. 14. kesäkuuta poliisi pahoinpiteli Dungivenin katumellakoissa henkihieveriin 67-vuotiaan Francis McCloskeyn, joka kuoli seuraavana päivänä. Hänestä tuli levottomuuksien ensimmäinen kuolonuhri. Maltillinen O'Neill vetäytyi pääministerin virasta huhtikuussa 1969. IRA aktivoituu uudestaan vuonna 1969, mutta järjestöllä oli käytössään vain vähän vanhoja aseita.
Derryn ja Belfastin levottomuudet 1969
12. elokuuta 1969 protestantit järjestivät Derryssä "Apprentice Boys" -veljeskunnan marssin, jonka reitti kulki läheltä Derryn Bogsiden irlantilaismielisten korttelia. Nationalistit heittelivät marssijoita kivillä ja nauloilla. Syntyi kahinoita, joita vähälukuinen poliisi ei kyennyt tai halunnut estää. Katolisessa Bogsidessa syttyi kapina ja poliiseja heiteltiin katoilta palopommeilla. Kymmenet poliisit loukkaantuivat. Poliisi hyökkäsi kaupunginosaan panssaroiduilla ajoneuvoilla, vesitykeillä ja CS-kaasulla aseistettuna. Satojen nationalistien vastustus oli niin tiukkaa, että Bogsiden taisteluksi kutsuttu mellakointi jatkui useita päiviä.
14. elokuuta paikalle tulivat tuliasein varustetut B-Specials-reserviläispoliisit (USC). Katoliset pelkäsivät, että tekeillä oli joukkomurha. B-Specials -joukot ampuivatkin joitakin mielenosoittajia. Saman päivän iltana Pohjois-Irlannin pääministeri pyysi Isolta-Britannialta armeijaa Derryyn erottamaan poliisi ja mellakoijat toisistaan. Tässä vaiheessa levottomuuksia pääosa protestanteista piti armeijaa puolueettomana, vain muutamat vastustivat sitäkin. Mellakoinnissa haavoittui vakavasti ainakin 350 poliisia. Myöhemmin tapahtumista julkaistiin Scarmanin raportti. Raportissa poliisin toimintaa kuvattiin asialliseksi, mutta riittämättömäksi. Erikseen mainittiin B-Specials-joukkojen yhteydet lojalisteihin.
Derryn tapahtumien jälkeen irlantilaismieliset järjestivät protesteja Belfastissa ja muualla Pohjois-Irlannissa. Belfastin tapahtumista tuli osittain katolisiin kohdistuva puhdistus. Jotkut johtivat välikohtauksiin poliisin kanssa ja hyökkäyksiin poliisiasemille. Lojalistit tunkeutuivat protestanttien kortteleihin polttaen kymmeniä koteja ja liikehuoneistoja. Myös protestanttien koteja tuhottiin. Muutamia tuhansia ihmisiä ajettiin pois ja/tai pakeni.
Aseellisia taisteluja käytiin nationalistien ja lojalistien sekä nationalistien ja poliisin välillä. Joissain tapauksissa poliisi tuki lojalisteja mm. olemalla saapumatta paikalle. Eräässä tapauksessa poliisi tulitti panssariautosta asuinkorttelia konekiväärillä. Muutamin paikoin poliisi ampui mellakoijia. Irlannin pääministeri Jack Lynch syytti Pohjois-Irlannin poliisia. 14. elokuuta alkaen brittijoukot määrättiin Derryyn, mutta nämä eivät koettaneet päästä Bogsideen, mikä rauhoitti mellakat. Pohjois-Irlanti määrättiin brittiarmeijan komentoon.
Falls Curfew
Irlannin tasavaltalaisarmeija alkoi nyt puolustaa katolisia alueita protestanttien väkivaltaa vastaan. IRA pystyikin estämään pääsyn joillekin alueille, esimerkiksi "Vapaaseen Derryyn".
Väkivalta jatkui ja lisääntyi 1970–1972.
11. lokakuuta poliisi ampui pari Ulsteria puolustanutta siviiliä, ja UVF-aktivisti tappoi brittisotilaan.
Kesäkuun alussa 1970 sattui Falls Curfewiksi kutsuttu välikohtaus, jossa nuoret ensin heittelivät aseita etsiviä brittisotilaita mm. kivillä. Nuoret olivat vihaisia, koska noin viikko sitten oli tapahtunut aseelline välikohtaus lojalistien kanssa, ja sotilaat pyrkivät viemään heiltä puolustusaseet pois.
Pieni välikohtaus laajeni mellakaksi. Virallisen IRA:n aktivistit alkoivat heitellä sotilaita omatekoisilla käsikranaateilla. Pian oli käynnissä tulitaisteluja brittisotilaiden ja noin 60–90 Virallisen IRA:n jäsenen välillä. Armeija jatkoi CS-kaasukanisterien ampumista. Kanistereita meni kattojen ja ikkunoiden läpi taloihin. Siviilit alkoivat poistua alueelta. Armeija saartoi noin neljän tunnin taistelun jälkeen 3 000 asunnon alueen pidätyksiä varten. Mellakka ja ammuskelu jatkui vielä tunteja ja viimeiset laukaukset ammuttiin seuraavana aamuna. Armeija tutki noin tuhat kotia ja tappoi neljä siviiliä koko operaation aikana. 60 siviiliä ja 15 sotilasta vammautui. Falls Curfewin välikohtaus huononsi tuntuvasti katolisen työväenluokan ja brittiarmeijan välejä, eikä armeija ollut enää puolueeton. Niinpä IRA lisäsi kannatustaan työväenluokan parissa. Toisaalta välikohtaus ajoi Väliaikaisen ja Virallisen IRA:n riitoihin. Virallinen IRA syytti Väliaikaista IRA:ta tulitaistelun aloittamisesta ja Virallisen IRA:n jättämisestä armeijan joukkojen hyökkäyksen kohteeksi. Seuraavana vuonna kilpailevat IRA:t kostivat toisilleen asein.
Kesäkuussa 1971 armeija ampui kaksi siviiliä ja kolme sotilasta surmattiin, mikä pahensi kriisiä entisestään.
Elokuussa 1971 armeija aloitti laajan pidätysoperaation, jota se kutsui nimellä "Operaatio Demetritus". Lähinnä irlantilaismielisiä, myöhemmin myös lojalisteja vangittiin ilman tuomiota. Syyksi riitti pelkkä epäily. Pidätysoperaatio ajoi kohtalaisen maltillisetkin nationalistit pois yhteistyöstä valtion kanssa. Tämä kiihdytti tuntuvasti väkivaltaa.
Joulukuussa 1971 nationalistit julistivat erään Derryn alueen itsehallinnon alle olevaksi "Free Derryksi".
Verinen sunnuntai
IRA:n suosio kasvoi merkittävästi, kun brittisotilaat tappoivat eräässä välikohtauksessa kaksi nuorta miestä. Ison-Britannian laskuvarjojoukot surmasivat vuoden 1971 elokuussa Ballmurphyssä yksitoista siviiliä. Virallinen IRA alkoi tehdä pommi-iskujaan 11. joulukuuta 1971.
Vuonna 1972 IRA alkoi käydä sissisotaa varsinkin Etelä-Armaghissa ja brittihallitus yritti neuvotella väliaikaisen IRA:n kanssa monta kertaa vuosina 1972 ja 1973.
Poliisin, lojalistien ja armeijan väkivalta ja IRA:n miehittämien alueiden vastaiset operaatiot ajoivat väliaikaisen IRA:n aloittamaan pommikampanjan vuonna 1972. Iso-Britannia siirsi Pohjois-Irlannin suoraan hallintaansa 1972. Samana vuonna brittiarmeija valtasi "Vapaan Derryn" "Operaatio Motormanissa". Vaikka IRA pyrki ilmoittamaan näistä pommi-iskuista alueen asukkaille puhelimitse, ne usein surmasivat ja haavoittivat paljon sivullisia. Pohjois-Irlannin väkivalta huipentui vuonna 1972, jolloin 500 ihmistä kuoli, puolet heistä siviilejä.
Ulsterin puolustusliitto UDF syntyi vastauksena IRA:n toimintaan.
Vuonna 1973 monet puolueet yrittivät rakentaa rauhaa ja syntyi Sunningdalen sopimus. Tarkoitus oli vuonna 1974 perustaa katolilaisten ja protestenttien yhteishallinto, mutta Ian Paisleyn johtama kovan linjan unionistiryhmä vastusti sitä, koska se päästi irlantilaismieliset nationalistit maan hallintoon. Paisleyn puolue DUP sai vaaleissa yli puolet äänistä ja 11/12 Pohjois-Irlannin parlamenttipaikoista. IRA ei ollut sopimukseen tyytyväinen ja vuosi 1975 oli yksi verisimmistä, surmansa sai satoja ihmisiä vielä vuonna 1976.
"Pitkä sota"
IRA alkoi tehdä pommi-iskuja Englannissa vuonna 1973.
Tuomituilta IRA-aktivisteilta evättiin poliittisen vangin oikeudet vuonna 1976.
Vangitut IRA-aktivistit aloittivat jo vuonna 1976 likaisen protestin töhrien selliensä seiniä ulosteella. Vartijoiden harjoittama väkivalta oli Long Keshin vankilassa arkipäivää. Tämä protesti laajeni lopulta nälkälakoiksi, joissa kuoli yli kymmenen IRA-aktivistia. Näistä tunnetuin oli Bobby Sands. Monet väkivallan tekijät olivat puolin ja toisin köyhästä työväenluokasta.
Sekä protestanttien että katolilaisten riveissä alkoi näkyä 1970-luvun puolivälissä kyllästyminen väkivaltaan. Vuonna 1977 IRA:n Gerry Adams loi taktiikan, jossa IRA toimi sekä politiikassa että asein "ballot and bullet". IRA salakuljetti tavaraa rajan yli suuntaan ja toiseen pyrkien hankkimaan näin rahaa. Laittomat rajanylityspaikat olivat vaikeakulkuisella alueella, ja tulliviranomaisia liian vähän. Kun armeija asetti erilaisia tiesulkuja, IRA siivosi ne pois. Muutenkin lain valvonnassa oli ongelmia rajan molemmin puolin siviiliviranomaisten haluttomuuden takia. Nämä eivät antaneet turvajoukoille todisteita epäiltyjen IRA:n jäsenten toimista. IRA piti majaansa Dundalkin kaupungissa Irlannissa.
Jyrkän marxilainen INLA teki monia tuhoisia pommi-iskuja 1980-luvun alussa ja puolivälissä. Myös IRA jatkoi pommikampanjaansa, samoin kuin lojalistiryhmittymät. Molemmat hankkivat aseita ulkomailta. Britannian armeija tuki salaa lojalistiryhmiä neuvoen näitä muun muassa kohteiden valinnassa. Näin säästettiin ihmishenkiä, mutta toisaalta armeija neuvoi joskus murhaamaan syyttömiäkin. INLA hajosi kahtia 1986, kun siitä irtosi IPLO. Näiden välinen sota heikensi INLA:aa ratkaisevasti.
IRA kävi aktiivista sissisotaa Etelä-Armagh’ssa 1990-luvun alkuvuosina.
Rauhanprosessi
Margaret Thatcherin hallitus ja Irlanti sopivat vuonna 1985 Pohjois-Irlannin asemasta. Äärijärjestöjen kannatus alkoi heiketä 1990-luvun alkuun mennessä molemmin puolin, vaikka esim. katolisten syrjintä työelämässä jatkuikin. Sinn Féinin Gerry Adams ja SDLP:n John Hume tekivät rauhanaloitteen vuonna 1993. Prosessia edisti merkittävästi Irlannin pääministeri Albert Reynolds, joka taivutteli tasavaltalaisia pois väkivallasta ja neuvotteluihin.1990-luvun alussa UDA ja UVF kiihdyttivät katolisten siviilien tappamista.
Eri järjestöt julistivat tilapäisiä tulitaukoja jo vuonna 1994 ja vuonna 1998 päästiin alustavaan Pitkänperjantain sopimukseen. Väliaikainen IRA lopetti aseellisen toimintansa vuonna 2005 ja lakkautti itsensä 2008.
Hajanainen väkivalta
Kun Yhdistynyt kuningaskunta erosi Euroopan unionista vuonna 2020, Britannia-mieliset unionistit alkoivat maaliskuussa 2021 mellakoida. He ottivat yhteen poliisin ja myös irlantilaismielisten nationalistien kanssa. Mellakoiden eräs syy oli se, että Pohjois-Irlanti jäi sopimuksen mukaan käytännössä Euroopan unioniin ja Pohjois-Irlannilla oli nyt tulliraja Ison-Britannian kanssa. Toinen syy oli se, että irlantilaismielisen puolueaktiivin hautajaisissa ei noudatettu koronarajoituksia, eikä poliisi nostanut tästä syytettä.
Osapuolet
Sotaa ovat käyneet erilaiset terroristijärjestöt, muun muassa nationalistinen IRA (Irish Republican Army) sekä unionistiset/lojalistiset UVF (Ulster Volunteer Forces) ja UDA (Ulster Defence Association). Lisäksi sotaan ovat osallistuneet Pohjois-Irlannin puolisotilaallinen poliisi RUC (Royal Ulster Constabulary) sekä Yhdistyneen kuningaskunnan asevoimat.
Levottomuuksien uhrit
Irlannin levottomuudet ovat 1960-luvulta lähtien vuoteen 2001 vaatineet 3 523 kuolonuhria. Näistä suurin osa menetti henkensä Pohjois-Irlannissa, mutta myös muualla Euroopassa levottomuudet ovat vaatineet kuolonuhreja. Irlannin lisäksi eniten kuolonuhreja on tullut Isossa-Britanniassa.
Levottomuuksien vuoksi kuolleita vuosina 1969–2001
Uhrien taustat
Uhrit vuosittain
Muut uhrit, vahingonteot jne.
Kaasuöljy
Kaasuöljy voi tarkoittaa
Siltala
Siltala voi viitata seuraaviin:
Hilland Records
Hilland Records on suomalainen, vuonna 2005 perustettu levy-yhtiö. Sen omistajana on yhtiön perustaja Antti Vuorenmaa. Yhtiö on erikoistunut amerikkalaispohjaiseen kansanmusiikkiin, folkrockiin ja americanaan, mutta julkaissut myös mm. avantgarde-freetä.
Ronald Ridenhour
Elämäkerta
Ronald Ridenhour syntyi 6. huhtikuuta 1946 Oaklandissa Kaliforniassa, varttui sittemmin Phoenixissa Arizonassa ja opiskeli Vietnamin sodan syttyessä Phoenix Junior Collegessa. Vietnamin sodassa otettiin käyttöön yleiset kutsunnat. Opiskelut olivat syy lykkäykselle, mutta Ridenhourin suorittamat kurssit alittivat lykkäykseen tarvittavan määrän. Hänet otettiin kutsunnoista palvelukseen Yhdysvaltain armeijaan, josta hänet lähetettiin Vietnamiin.
Vietnamissa Ridenhour palveli 11. jalkaväkirykmentissä helikopterin ampujana. 23. jalkaväkidivisioonan joukot olivat surmanneet 175–400 siviiliä Mỹ Lain kylässä 16. maaliskuuta 1968. Ridenhour ei ollut itse paikalla, vaan hän kuuli tapahtumista ensi kertaa kuukausia niiden jälkeen huhuina muilta sotilailta. Hän päätti kuitenkin alkaa tutkia huhuja tarkemmin. Salaa komentajiltaan Ridenhour tapasi verilöylyn silminnäkijöitä ja totesi huhujen olevan tosia. Hieman ennen komennuksensa päättymistä Vietnamissa Ridenhour oli ollut yhteyksissä verilöylyn silminnäkijä Michael Bernhardtin kanssa, joka lupasi antaa todistuksen tapahtumista jos Ridenhour saisi Yhdysvaltain hallituksen aloittamaan tapauksen tutkinnan. Ridenhourin itsensä mukaan hän odotti komennuksensa loppua, koska hän pelkäsi muuten henkensä edestä.
Yhdysvaltoihin palattuaan Ridenhour alkoi kirjoittaa Yhdysvaltain kongressin edustajille sekä puolustusministeriöön. 1 500:n sanan kirjeet saivat esimerkiksi presidentti Richard M. Nixon, puolustusministeri Melvin R. Laird, sekä kongressissa istunut arizonalainen senaattori Morris K. Udall. Mỹ Lain tapahtumista oli kulunut jo vuosi, mutta Ridenhourin kirjeet johtivat viimein tutkinnan aloittamiseen. Tutkinta johti puolestaan Mỹ Laissa joukkoja johtaneen luutnantti William L. Calleyn oikeudenkäyntiin. Calley sai tuomion, mutta tapaus oli ryvettänyt armeijan maineen. Ridenhour itse koki oikeudenkäynnin olleen tapauksen valkopesua. Vuonna 1972 antamassaan haastattelussa hän kuvaili tapauksen hoitoa machiavellialaiseksi ja kyyniseksi.
Yhdysvalloissa Ridenhour jatkoi opintojaan valmistuen Claremont Men’s Collegesta vuonna 1972. Myöhemmin hän työllistyi tutkivana toimittajana. Vuonna 1988 hän sai Polk-palkinnon New Orleansin kaupunkia koskeneen veroskandaalin tutkinnasta City Business -lehdelle. Ridenhour teki töitä myös People-lehdelle ja NBC News -televisiokanavan Dateline-ohjelmalle. Ridenhour kuoli sydänkohtaukseen kesken käsipallopelin Metairiessa Louisianassa 10. toukokuuta 1998.
Kuusikko
Kuusikko voi tarkoittaa seuraavia:
Virkavapaus
Virkavapaus on tilanne, jossa virkamies saa vapautuksen omasta virastaan, yleensä hoitaakseen toista virkaa. Osa valtion viroista ja tehtävistä on määräaikaisia, ja tällaiseen tehtävään tai virkaan nimetty saa automaattisesti virkavapauden aiemmasta niin sanotusta taustavirastaan, johon hän voi halutessaan palata määräajan päätyttyä.
Kennet Andersson
pienoiskuva|Kennet Andersson Kennet Andersson (s. 6. lokakuuta 1967 Eskilstuna, Ruotsi) on ruotsalainen entinen jalkapalloilija.
Andersson pelasi ammattilaisena IFK Eskilstunassa, IFK Göteborgissa, KV Mechelenissa, IFK Norrköpingissa, OSC Lillessä, SM Caenissa, AS Barissa, Bologna FC:ssä, SS Laziossa ja Fenerbahçessa. Andersson pelasi vuosina 1990–2000 Ruotsin jalkapallomaajoukkueessa. Hän pelasi 83 maaottelua, joissa hän teki 31 maalia. Ammattilaisuraan kuului yksi Turkin ja yksi Ruotsin mestaruus. Lisäksi hän oli mukana voittamassa MM-pronssia vuonna 1994.
Maatalouspolitiikka
Maatalouspolitiikka muodostuu maatalouteen vaikuttavista hallituksen toimintalinjoista ja toimenpiteistä. Sen tavoitteisiin voi kuulua maanviljelijöiden tulotason turvaaminen, omavaraisuus, vientiylijäämän tuottaminen tai edulliseen maahantuontiin pyrkiminen. Maatalouspolitiikkaa voidaan toimeenpanna ulkoisen tasapainon osalta tuontikiintiöin, vientituin tai teknisin vaatimuksin tai tullien tai tuontikiintiöiden välityksellä.
Sisäisen tasapainon osalta maatalouspolitiikkaan voi sisältyä erilaisia maataloustuotantoon liittyviä tukia, kuten ympäristötukea, pinta-alalisää, tuotannon määrään liittyviä tukiaisia.
Euroopan unionin mailla on yhteinen maatalouspolitiikka CAP, joka määrittää myös Suomen maatalouspolitiikan.
Thiodolf Rein
pienoiskuva|Thiodolf Rein, [[Magnus Enckellin maalaus vuodelta 1902.]] pienoiskuva|Rein 80-vuotiaana. pienoiskuva|Reinin perhe Karl Gabriel Thiodolf Rein (28. helmikuuta 1838 Helsinki – 18. marraskuuta 1919 Helsinki) oli suomalainen filosofi, yliopisto- ja valtiopäivämies ja poliitikko.
Elämäkerta
Thiodolf Reinin isä oli historian professori, valtiopäivämies ja yliopiston rehtori Gabriel Rein ja äiti Sedig Edla Ekbom. Rein kirjoitti ylioppilaaksi 1853 ja valmistui filosofian maisteriksi 1860. Hän väitteli tohtoriksi 1869 aiheesta Om kunskapens möjlighet. Vuonna 1869 hänet nimitettiin filosofian professoriksi J. V. Snellmanin jälkeen; Rein jatkoi luontevasti Snellmanin työtä sekä idealistisen koulukunnan edustajana että suomenmielisen politiikan kannattajana. Hän oli professorina vuoteen 1900. Rein perehtyi tuotannossaan erityisesti sielutieteeseen eli psykologiaan, mutta hänen tutkimustyönsä jäi keskeneräiseksi. Vuonna 1873 perustettiin Reinin aloitteesta Filosofinen yhdistys eli nykyinen Suomen filosofinen yhdistys.
Politiikassa Rein kuului fennomaanien maltillista ja vapaamielisempää siipeä edustaneeseen niin sanottuun Valvoja-ryhmään ja hän toimi Valvojan toimituksessa 1883–1897, josta vuodet 1885–1887 päätoimittajana. Hän oli aatelissäädyssä sukunsa edustaja valtiopäivillä 1872, 1877–1878, 1882, 1885, 1888, 1891, 1894, 1897, 1899, 1900, 1904–1905 ja 1905–1906 sekä kirkolliskokousedustajana 1898 ja 1903. Rein toimi yliopiston vararehtorina 1884–1887, rehtorina 1887–1896 ja määräaikaisena sijaiskanslerina 1896–1903 sekä 1906–1910. Hän pyrki aluksi sovittelemaan Suomeen ja yliopistoonkin kohdistuneita yleisvaltakunnallistamispyrkimyksiä, mutta päätyi ensimmäisen sortokauden aikana kannattamaan perustuslaillista suuntausta. Tämän vuoksi kenraalikuvernööri Nikolai Bobrikov erotti hänet sijaiskanslerin tehtävästä vuonna 1903 ja tilalle nimitettiin myöntyväisyyslinjaa edustanut J. R. Danielson. Olojen muututtua Rein sai kuitenkin palata tehtäväänsä vuonna 1906.Myöhempinä vuosinaan hänen katsottiin olevan lähellä nuorsuomalaisia.
Rein muistetaan myös kirjoittamastaan kaksiosaisesta Snellmanin elämäkerrasta, joka ilmestyi 1895 ja 1900. Hän kirjoitti myös Leo Mechelinin elämäkerran. Hän sai useita arvonimiä, viimeisimpänä todellisen valtioneuvoksen arvon vuonna 1899.
Reinin puoliso vuodesta 1864 oli Hedvig Sofia Maria Florin (k. 1907). Heidän lapsiaan olivat historian professori Gabriel Rein ja kreikan kirjallisuuden professori Edvard Rein.
Soltam
Soltam on israelilainen puolustusvälineyhtiö, jonka kranaatinheitinten valmistuksen lisenssi perustui Tampellan tekniikkaan. Soltam on lisensioinut suomalaista kranaatinheitintekniikkaa israelilaiseen valmistukseen. Tampella aloitti vuoden 1950 keväällä kranaatinheittimien tuotekehitys- ja valmistusyhteistyön israelilaisten kanssa. Koor Industries perusti Soltam-nimisen yrityksen valmistusta varten 1952. Soltamin teknillisenä johtajana ja muissa tehtävissä toimi Hans Otto Donner marraskuuhun 1960 saakka. Tämän vuoksi 1970-luvulla Lähi-idässä alettiin kutsua kranaatinheittimiä puhekielessä tampelloiksi.
Israelilaiset käyttivät runsaasti 120 mm:n kranaatinheitintä liikuttaen sitä telavetoisella M113-miehistönkuljetusvaunulla. 120 mm:n kranaatinheitinten liikkuvuusajatusta edustaa uusi Patrian AMOS-kranaatinheitinjärjestelmä.
Soltamin uusi innovaatio on 60 mm:n kranaatinheitin Merkava Mk. 4 -taistelupanssarivaunuun.
Leuhu
Leuhu on noin kuusi kilometriä Saarijärven keskustasta sijaitseva kylä, jossa asuu noin 150 ihmistä. Leuhulla sijaitsee Leuhunkosken voimalaitos joka valmistui 1961. Leuhulla sijaitsee myös Leuhun koulu joka lakkautti toimintansa 1998. Leuhulla sijaitsee Pyssylän ampumarata, joka on auki ympäri vuoden. Leuhuun kuulu yksi järvi, Puteri ja sen pinta-ala on noin 40 hehtaaria.
Walking the Dog
Walking the Dog on yhdysvaltalaisen blues- ja soul-laulaja ja lauluntekijä Rufus Thomasin tekemä kappale. Kappaleen nimi voi esiintyä myös muodossa ”Walkin’ the Dog”.
Past in Different Ways
Past in Different Ways on saksalaisen Michael Kisken neljäs sooloalbumi. Albumi sisältää Kisken Helloween-ajalla säveltämiä kappaleita uudelleen nauhoitettuna ja lisäksi yhden uuden kappaleen nimeltä Past in Different Ways.
Männikkö
Männikkö on suomenkielinen sukunimi, joka on muun muassa seuraavilla henkilöillä:
Suomen ulkopoliittinen johto
Suomen ulkopoliittinen johto muodostuu tasavallan presidentistä ja ulkoasiainministeristä. Eduskunnassa ulkopolitiikkaa käsittelee ensisijaisesti eduskunnan ulkoasiainvaliokunta. Sodasta ja rauhasta päättävät tasavallan presidentti Suomen puolustusvoimien ylipäällikkönä ja/tai eduskunta kokonaisuudessaan.
Sumuisten vuorten gorillat
Suomessa elokuva sai ensi-iltansa helmikuussa 1989. Elokuva on julkaistu VHS-kasettina ja DVD:nä.
Gustavo Gutiérrez
thumb|right|Gustavo Gutiérrez. Gustavo Gutiérrez Merino (s. 8. kesäkuuta 1928 Lima) on perulainen dominikaani, jota pidetään vapautuksen teologian isänä. Hän sai pappisvihkimyksen vuonna 1959. Hän opiskeli teologian lisäksi filosofiaa, psykologiaa ja lääketiedettä. Lääketieteessä hän oli saanut oppiarvon jo vuonna 1950. Teologian opinnoissaan hän eteni tohtoriksi asti.
Sumuisten vuorten gorillat
Juoni
Fossey saapuu Afrikkaan vuonna 1966 tutkiakseen Keski-Afrikan vuorigorilloja. Vuosien varrella Fossey kokee monia muutoksia. Täysin kokemattomasta ja naiivin innokkaasta amatööristä kasvaa huolellinen tutkija ja lopulta kuuluisuus, kunnes tiedemiesmäiset piirteet alkavat väistyä Fosseyn todistaessa ihmisten toimien moninaiset vaikutukset Afrikan luontoon.
Fosseyn kamppailu salametsästäjiä vastaan tuo hänelle myös paljon vihamiehiä samalla, kun erakoituva Fossey alkaa saada yhä fanaattisempia luonnonsuojelijan piirteitä. Väliin mahtuu myös romanssi australialaisen valokuvaajan (Bryan Brown) kanssa.
Gustavo Gutiérrez
Rooma suhtautui vapautuksen teologiaan kielteisesti sen marxilaisen sävyn takia.
Gutiérrez on kirjoittanut muun muassa vapautuksen teologian perusteoksen Teología de la liberación (1971). Vuonna 1993 hänet nimitettiin Kunnialegioonaan ja vuonna 2002 Yhdysvaltain taide- ja tiedeakatemiaan.
Kim Chung-han
Kim Chung-han (s. 3. helmikuuta 1950) on eteläkorealainen entinen lentopalloilija. Hän pelasi maansa joukkueessa olympialaisissa vuosina 1972, jolloin Etelä-Korea sijoittui seitsemänneksi, ja 1976, jolloin joukkue oli kuudes.
Robert Melunilainen
Thomas Becket ehdotti häntä Herefordin piispaksi mahdollisesti paavi Aleksanteri III:n suosituksesta ja Becket vihki hänet virkaan 22. joulukuuta 1163. Hän osallistui Gilbertus Porretanuksen tuomitsemiseen Reimsin synodissa.
Issam Sartawi
thumb|Issam Sartawi (1979) Issam Salah Sartawi (1935–1983) oli palestiinalaisten vapausjärjestön PLO:n poliittisen siiven vanhempi edustaja. 10. huhtikuuta vuonna 1983 Sartawi ammuttiin Montechoro-hotellin ala-aulassa Albufeirassa, Portugalissa.
Opiskelu
Issam Sartawi opiskeli Bagdadin yliopistossa lääketiedettä ja erikoistui kardiologiaan. Hän myös väitteli tohtoriksi Yhdysvalloissa.
Politiikka
Sartawi palasi Palestiinaan vuonna 1967 ja liittyi Fatahiin ja oli perustamassa Palestiinan punaista puolikuuta. Sartawista tuli Arafatin edustaja Euroopassa. 1970-luvun lopulla hän ja muut maltilliset PLO:n edustajat päättivät avata rauhanneuvottelujen tien Israelin kanssa. Sartawi ja israelilainen neuvottelija Aryeh ”Lova” Eliav pääsivät sopimukseen, jonka mukaan PLO luopuisi terrorismista ja tunnustaisi Israelin valtion. Palestiinalaiset ääriryhmät eivät olleet tyytyväisiä Sartawin rauhan neuvotteluihin ja vaativat Sartawia eroamaan PLO:n johdosta. Jasser Arafat ei suostunut tähän, ja Sartawi pysyi PLO:n johdossa.
Kuolema
Vuonna 1983 Sartawi osallistui Portugalissa Sosialistisen internationaalin kokoukseen jossa Sartawi edusti PLO:ta. Kokouksessa PLO ja Israelin työnväenpuolue sopivat rauhansuunnitelmasta.
Sartawi ammuttiin kuoliaaksi 10. huhtikuuta Montechero-hotellin ala-aulassa. Ampuja pääsi pakoon vaikka portugalilaisten kansalliskaarti ampui häntä kohti. Myöhemmin Lissabonissa pidätettiin nuori arabi, joka oli saapunut maahan väärennetyllä passilla ja asui Issamin hotellin viereisessä hotellissa. Abu Nidal -niminen terroristi sanoi olevansa Sartawin murhan takana ja iskun olevan varoitus Arafatille ja muille PLO:n maltillisille tahoille, jotka haluavat rauhaa Israelin kanssa. Ryhmän mukaan jokainen palestiinalainen, joka tunnustaa Israelin olemassaolon, on petturi.
Leon Schlumpf
Leon Schlumpf (3. helmikuuta 1925 Felsberg, Sveitsi – 7. heinäkuuta 2012 Chur, Sveitsi ) oli sveitsiläinen poliitikko, joka oli Sveitsin liittoneuvostossa liikenne-, viestintä- ja energiaministerinä vuosina 1979–1987.
Elämäkerta
Schlumpf syntyi 1925 Felsbergissä ja opiskeli lakia Zürichissä. Hän liittyi Graubündenin demokraattiseen puolueeseen ja oli merkittävä tekijä sen yhdistymisessä viljelijöiden, kauppiaiden ja sitoutumattomien puolueeseen. Ne muodostivat 1971 Sveitsin kansanpuolueen. Schlumpf valittiin 1966 Sveitsin liittokokouksen alahuoneeseen, eli kansallisneuvostoon. Senaatissa hän istui vuodesta 1974, ja vuodet 1974–1978 hän valvoi Sveitsissä myytävien tavaroiden ja palveluiden hinnoittelua.
Schlumpfista tuli 1980 Sveitsin liittoneuvostoon liikenne-, viestintä- ja energiaministeriksi. Hän oli 1984 Sveitsin liittopresidenttinä. Tehtävä kiertää vuosittain. Schlumpf oli liittoneuvostossa vuoteen 1987. Hänet tunnettiin erityisesti Sveitsin rautatieliikennettä uudistaneen Bahn 2000 -hankkeen käynnistäjänä. Projektin tarkoituksena oli kehittää yhteyksiä, lisätä vuoroja ja modernisoida rautatiekalustoa. Hänen aikanaan Sveitsissä laajennettiin myös tieverkkoa ja otettiin käyttöön vinjettimaksu. Viestintäministerinä Schlumpf avasi mahdollisuuden yksityisille radiokanaville.
Schlumpf oli ammatiltaan asianajaja. Hänellä oli ura myös kansanmuusikkona, ja hän toimi lauluntekijänä pseudonyymillä Raetus Telena. Schlumpf kuului Sveitsin kansanpuolueeseen (Schweizerische Volkspartei, SVP), kuten myös hänen tyttärensä Eveline Widmer-Schlumpf, joka valittiin liittoneuvostoon 2007.
Wormsin konkordaatti
right|thumb|Keisari Henrik V solmi paavin kanssa Wormsin konkordaatin vuonna 1122. 1400-luvulla tehdyssä piirroksessa Henrik vierailee vankeudessa olevan isänsä luona. Wormsin konkordaatti (tai Pactum Calixtinum) oli paavi Calixtus II:n ja Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisari Henrik V:n välinen sopimus, joka solmittiin 23. syyskuuta 1122 Wormsin lähellä.
Lamberto Scannabecchin (myöhemmin paavi Honorius II) ponnistelujen ja Würzburgin kokouksen (1121) jälkeen Calixtus II ja Henrik V päättivät lopettaa investituurariidan. Sopimuksen mukaan keisari takasi lahjomattomat piispojen ja apottien vaalit ja luopui oikeudesta antaa heille kirkollisen vallan tunnusmerkit. Paavi takasi Henrikille oikeuden olla läsnä vaaleissa ja myöntää valituille heidän maallisen valtansa.
Metópi
Metópi on pieni Kreikan saari, joka kuuluu Argo-Saronisiin saariin ja sijaitsee Saroninlahdessa Agkístrin saaren koillispuolella. Saaren pinta-ala on noin 0,32 neliökilometriä ja se on asumaton (vuonna 2011). Hallinnollisesti Metópi kuuluu Agkístrin kuntaan, Saarten alueyksikköön ja Attikan alueeseen.
Metópi sijaitsee noin 1,3 kilometrin etäisyydellä Agkístrin koillisrannikon Skálan kylästä. Saarella on Pyhälle Theodorokselle (Ágios Theódoros) omistettu kirkko.
Ruotsi lasten Eurovision laulukilpailussa
Ruotsi on osallistunut lasten Eurovision laulukilpailuun vuodesta 2003 lähtien. Vuonna 2008 Ruotsi jätti kilpailut väliin. Ruotsin edustajaksi lasten Eurovision laulukilpailuun on valittu eri vuosina muun muassa SVT:n järjestämän Lilla Melodifestivalenin tai Stage Junior -kilpailun voittaja.
Lilla Melodifestivalenia ei ole järjestetty vuoden 2014 jälkeen, eikä Ruotsi ole palannut Lasten Euroviisuihin sen jälkeen.
William F. Albright
Albright muistetaan erityisesti tutkimuksistaan idän raamatullisissa kohteissa. Hän oli protestanttisesta perheestä.
Hal Holbrook
thumb|right|Hal Holbrook vuonna 1977. Harold Rowe ”Hal” Holbrook, Jr. (17. helmikuuta 1925 – 23. tammikuuta 2021 ) oli yhdysvaltalainen näyttelijä.
Holbrook syntyi Ohion Clevelandissa Harold Rowe Halbrookille ja Aileen Davenportille. Hän varttui pääasiassa South Weymouthissa, Massachusettsissa ja valmistui Culver Academiesista ja Denisonin yliopistosta.
Holbrookilla oli roolit muiden muassa elokuvissa Magnum .44 (1973), Capricorn yksi (1978), Wall Street – rahan ja vallan katu (1987) ja Creepshow – yöjuttu (1982). Hän oli vuonna 2006 vierailevana tähtenä sarjassa Sopranos.
Holbrook sai uransa aikana neljä Emmy-palkintoa. Hän oli vuodesta 1984 naimisissa Dixie Carterin kanssa, joka kuoli vuonna 2010. Hänen kaksi aiempaa avioliittoaan päättyivät eroon. Hänellä on avioliitoistaan kolme lasta.
Mannerheim Suomen marsalkka
Mannerheim Suomen marsalkka on Kari Uusitalon ohjaama ja käsikirjoittama suomalainen dokumenttielokuva vuodelta 1968.
Elokuva on henkilödokumentti Suomen 6. presidentistä, sotamarsalkka Carl Gustaf Emil Mannerheimista.
Llywelyn ap Gruffudd
Llywelyn ap Gruffudd tai Llywelyn Viimeinen oli walesilainen ruhtinas, joka sai Walesin prinssin tittelin ja yhdisti Walesin ensimmäistä kertaa yhden vallan alle. Llywelyn jäi myös viimeiseksi itsenäiseksi walesilaiseksi ruhtinaaksi ja hän sai surmansa Englannin kuningas Edvard I:stä vastaan käydyssä taistelussa 11. joulukuuta 1282.
Elämäkerta
thumb|vasen|Llywelynin patsas [[Cardiffin kaupungintalolla.]] Llywelyn oli isänsä Gruffudd ap Llywelynin toiseksi vanhin poika ja hänen isoisänsä oli Llywelyn ab Iorwerth eli Llywelyn Suuri. Dafydd ap Llywelynin valtaannousun jälkeen Llywelyn nousi pienen Perfeddwladissa sijainneen alueen hallitsijaksi ja liittoutui Dafyddin kanssa tämän aloitettua kapinan Englannin kuningasta vastaan. Dafydd kuoli vuonna 1246 ilman perillistä ja aikaisempi liitto hänen kanssaan turvasi perinnän Llywelynille. Llywelynin vanhempi veli Owain oli jäänyt englantilaisten vangiksi ja palatessaan Walesiin hänen oli suostuttava hallitsemaan Gwynedd Uwch Conwyä eli vapaasti käännettynä Ylä-Gwyneddiä yhdessä veljensä kanssa. Veljekset hallitsivat vuoteen 1255 saakka, jolloin veljesten nuorempi veli Dafydd liittoutui Owainin kanssa Llywelyniä vastaan. Llywelyn voitti Bryn Derwinin taistelun veljiään vastaan. Voittonsa jälkeen hän valtasi edelleen aikaisemmin Englannin kruunun hallitseman osan Perfeddwladia, minkä jälkeen hän hallitsi suurinta osaa Gwyneddistä. Solmimalla liittoja muiden walesilaisten ruhtinaiden kanssa Llywelyn ulotti valtansa myös Powysin ja Deheubarthin alueelle.
Viimeistään vuonna 1258 Llywelyn oli alkanut käyttää arvonimeä Walesin prinssi. Sota Englannin kuningas Henrik III:ta vastaan jatkui sotaretkillä Walesin rajamailla. Llywelyn liittoutui myös Simon de Montfortin ja kuningasta vastaan kapinoineiden paronien kanssa. Llywelyn vaati Henrik III:ta tunnustamaan hänen asemansa muiden Walesin ruhtinaiden johdossa, johon kuningas viimein myöntyi Montgomeryn rauhassa vuonna 1267, jolla kuningas tunnusti hänet Walesin ruhtinaskunnan hallitsijaksi Walesin prinssin arvonimellä. Walesin ruhtinaat vannoivat uskollisuutta Llywelynille, joka oli puolestaan velvoitettu vannomaan uskollisuutta samaan tapaan Englannin kuninkaalle. Llywelyn oli näin yhdistänyt koko Walesin yhden vallan alle ensimmäistä kertaa Walesin historian aikana.
Konflikti kuninkaan kanssa syttyi jälleen vuonna 1277. Sodan taustalla olivat erimielisyydet kuningas Edvard I:n ja Walesin rajamaiden hallitsijoiden välillä. Llywelyn joutui luopumaan hallitsemistaan alueista Gwyneddin ulkopuolella Aberconwyn rauhassa. Hän menetti myös Perfeddwladin ja joutui tunnustamaan veljensä Dafydd ap Gruffudd perimisoikeuden. Llywelynin sallittiin kuitenkin hallita Dafyddille perintönä annettuja alueita oman elinaikansa ajan ja Dafydd sai sen sijaan Llywelynin menettämät alueet Perfeddwladissa. Walesin lakiin vedoten Llywelyn vaati kuninkaan tuomareilta Gruffudd ap Gwenwynwynin alueita Arwystlin Canterfissa ja osia Cyfeiliogista. Llywelynin tarkoituksena oli kokeilla, kunnioittaisiko kuningas maakiistojen ratkaisua Walesin lain ja Walesin kansalaisuuden takaamien oikeuksien perusteella. Kuninkaan ja Llywelynin välit kiristyivät ja puhkesivat jälleen sodaksi vuonna 1282. Sodan perimmäisenä syynä voidaan kuitenkin pitää lakikiistaa lukuun ottamatta Llywelynin kokemaa epäoikeutta, jolla Dafydd oli saanut hänen alueensa Perfeddwladissa. Llywelyn sai surmansa 11. joulukuuta 1282 Llanfair-ym-Mualltin lähellä käydyssä taistelussa.
Giacomo Puccini
Giacomo Antonio Domenico Michele Secondo Maria Puccini (22. joulukuuta 1858 Lucca – 29. marraskuuta 1924 Bryssel) oli italialainen säveltäjä. Hän on yksi tunnetuimmista italialaisista oopperasäveltäjistä Giuseppe Verdin ohella ja hänen katsotaan kehittäneen ns. veristisen oopperatyylin huippuunsa.
Varhaisvuodet 1858–1890
Vuonna 1880 äiti Albina Puccini kirjoitti Savoijin kuningattarelle Margheritalle ja pyysi stipendiä lahjakkaalle pojalleen. Puccini alkoikin saada 100 liiraa kuukaudessa ja aloitti opiskelun Milanon konservatoriossa Amilcare Ponchiellin ja Antonio Bazzinin johdolla. Opiskelijatoverina hänellä on muun muassa Pietro Mascagni. Taloudellista tukea antoi myös isosetänsä, tohtori Nicolao Cerù. Konservatorion päättötyönä valmistui 1883 Capriccio sinfonico
Vuonna 1883 Puccini osallistui Casa Sonzognon sävellyskilpailuun säveltämällään yksinäytöksisellä oopperalla Le Villi. Puccini ei voittanut, mutta ooppera esitettiin vuonna 1884 Teatro dal Vermessä. Teos sai julkaisija Giulio Ricordin huomion. Hän tilasi Puccinilta toisen oopperan Edgar, joka valmistui vuonna 1889.
Äidin kuoleman aikoihin 1884 Puccini muutti yhteiseen asuntoon Monzaan elämänkumppaninsa Elvira Gemignanin ( s. Bonturi) kanssa. Samana vuonna syntyi pariskunnan yhteinen poika Antonio. Perhe muutti usein ja asui eri paikkakunnilla, kuten Milanossa, Luccassa, Sant'Antonio d'Addassa, Caprino Bergamascossa, Monzassa ja Pizzamegliossa. Vuonna 1890 Puccini sävelsi jousikvartetille Crisantemin.
Kypsä kausi 1891–1917
pienoiskuva|left|Puccini vuonna 1908 Kesällä 1891 Puccini asettui perheineen asumaan Torre del Lagon kylään vuokraamaansa vaatimattomaan taloon Casa Venanzieen. Nykyinen Villa Museo Giacomo Puccini on rakennettu Casa Venanzien tilalle. Puccinin läpimurtoteos oli hänen vuonna 1893 valmistunut kolmas oopperansa Manon Lescaut, jonka ansiosta hänestä tuli maailmankuulu.
La bohèmea (1896) pidetään Puccinin romanttisimpana oopperana ja se on noussut yhdeksi maailman suosituimmista oopperoista.
Manon Lescautin ja La bohèmen menestyksen jälkeen Puccini lunasti vuokratalonsa Torre del Lagossa ja osti vuonna 1898 Chiatrista (kylä Quiesa-vuorella) vanhan maatalon. Tilalta on huikea näkymä Lago di Massaciuccolille. Hän rakennutti sinne talon, johon perhe muutti. Samanaikaisesti oli myös Torre del Lagossa työn alla uudisrakennus, ja sen valmistuttua Puccinit muuttivat nykyiseen Villa Pucciniin 1900. Puccini oli intohimoinen metsästäjä ja Torre del Lagossa hän pystyi harjoittamaan tätäkin harrastustaan. Chiatri jäi kesäasunnoksi ja myöhemmin Puccini hankki toisen kesäasunnon Abetonesta.
Traagis-veristinen Tosca (1900) on musiikiltaan traagissävytteistä. Tosca on vakiinnuttanut paikkansa yhtenä kaikkien aikojen esitetyimmistä oopperoista.
Helmikuussa 1903 Puccini loukkaantui auto-onnettomuudessa, joka hidasti hänen sävellystyötään merkittävästi. Säveltäjältä katkesi jalka, ja hän joutui toipumaan useita kuukausia. Elvira Puccinista (s. Bonturi) tuli 3. tammikuuta 1904 Giacomo Puccinin laillinen vaimo. Madama Butterfly valmistui 1904. Ooppera kertoo japanilaisen geishatytön onnettomasta rakkaudesta amerikkalaiseen luutnanttiin. Vuonna 1904 Puccinin Verdille tekemä Requiem esitettiin säveltäjän läsnä ollessa tammikuussa 1905 Milanossa Casa di Riposo per Musicistissa.
Vuonna 1917 valmistui Puccinin ehkä kevyin ja operettimaisin ooppera La Rondine. Samana vuonna Monacon prinssi Alberto I palkitsi Puccinin. Hän sai Grand Officer of Ordre de Saint-Charles kunniamerkin.
Viimeiset vuodet ja kuolema 1918–1924
Vuonna 1918 Puccini sävelsi Il tritticon -triptyykin, joka koostui kolmesta yksinäytöksisestä oopperasta: Il tabarro (Viitta), Suor Angelica (Sisar Angelica) ja Gianni Schicchi. Näistä kolmesta pienoisoopperasta tunnetuimmaksi on noussut Gianni Schicchi, joka sisältää kuulun Lauretan aarian ”O mio babbino caro”.
Vuoden 1919 tärkein työ oli  Inno di Roma' . Samoihin aikoihin Lago di Massaciuccolille rakennettiin turpeenkäsittelylaitos, minkä takia ilma muuttui huonoksi ja melu häiritsi sävellystyötä. Puccini rakennutti uuden talon Viareggioon Via Marco Polo ja Via Buonarottin kulmaan ja muutti sinne vuonna 1921. Giacomo ja Antonio Puccini tekivät vuonna 1922 suuren autokierroksen Euroopassa – Italiassa, Itävallassa, Saksassa ja Hollannissa. Puccini nimitettiin ”Italian senaattoriksi” vuonna 1924.
Loppuvuodesta 1923 Puccinilla todettiin kurkkusyöpä. Hänet lähetettiin Brysseliin sädehoitoon. Tohtori Ledoux hoiti Puccinia, ja 24. marraskuuta 1924 tämän kurkun syöpäkasvaimeen työnnettiin seitsemän röntgenneulaa. Puccini ei pystynyt puhumaan, mutta tuskistaan huolimatta hän kommunikoi pienillä lapuilla. Lopulta hänen sydämensä petti, ja hän kuoli lauantaina 29. marraskuuta 1924 kello 11.30.
Ensimmäinen hautajaisseremonia pidettiin 1. joulukuuta 1924 Brysselissä, minkä jälkeen Puccinin arkku kuljetettiin junalla Milanoon, jonka Duomossa pidettiin 3. joulukuuta viralliset hautajaiset kardinaali Eugenio Tosin johdolla. Arturo Toscanini ja Scalan orkesteri soittivat valerequiemin Edgarin kolmannesta näytöksestä ja Hina Spani lauloi Addio mio dolce amoren. Puccini haudattiin Torre del Lago Pucciniin Villa Museo Giacomo Pucciniin rakennettuun hautakammioon.
Puccinin viimeiseksi oopperaksi jäi Turandot. Säveltäjä ei ehtinyt saada sitä valmiiksi, vaan sen täydensi Franco Alfano. Puccinin oopperat valloittivat kaikki suuret oopperalavat, ja hän oli vuosisadan vaihteen selvästi suosituin oopperasäveltäjä.
Vaikka Puccini tunnetaan pääasiassa oopperoistaan, hän sävelsi myös orkesterimusiikkia, kirkkomusiikkia, kamarimusiikkia ja pienimuotoisia lauluja.
Puccinien musiikkidynastia
Myös monet Giacomo Puccinin esi-isistä olivat säveltäjiä. Puccinien musiikkidynastia, 5 polvea, on Euroopan toiseksi pisin (Bachin dynastia on 7 polvea).
Puccinin lähisuku
Puccinin äiti Albina Puccini (s. Magi, 1830–1884) oli saanut musiikkikoulutuksen ja ohjasi Giacomoa eri opettajille. Hän oli Puccinin tärkein tukija uran alussa. Isä Michele Puccini 1813–1864 oli opiskellut Bolognassa ja toimi arvostettuna urkurina Luccassa.
Tehtaan kenttä
Tehtaan kenttä on Valkeakoskella 1. kaupunginosassa sijaitseva jalkapallostadion, joka avattiin vuonna 1934. Stadion toimii Veikkausliigassa pelaavan FC Hakan kotikenttänä. Stadionin kapasiteetti on 3 200 katsojaa.
Giacomo Puccini
Puccinin lähisuku
Puccinin sisaret olivat Otilia 1851–1823, Tomaide 1852–1917, Temi (tai Zemi) 1853–1854, Nitetti 1854–1928, Iginia 1856–1922, Ramelde 1859–1912 ja Macrina 1862–1870. Otilia, Nitetti ja Ramelde menivät naimisiin ja jatkoivat sukua, Tomaide jäi lapsettomaksi ja Iginia meni luostariin ja otti nimen Sisar Giulia Enrichetta. Puccinin veli Domenico Michele 1864–1891 muutti Argentiinaan ja kuoli keltakuumeeseen Rio de Janeirossa
Tehtaan kenttä
Historia
Nykyisistä katsomoista Kivikatsomo on rakennettu vuonna 1960, Puukatsomo vuonna 1996 ja Päätykatsomo 2001. Valot Tehtaan kentälle saatiin ensimmäisen kerran jo vuonna 1960, mutta ne purettiin 15 vuotta myöhemmin. Nykyiset valot pystytettiin vuonna 1998. Vuosina 1975 ja 2001 Haka oli jonkin aikaa evakossa Apian kentällä, kun Tehtaan kentällä tehtiin mittavia remontteja. Vuoden 2001 remontissa kentän alle asennettiin lämmitysjärjestelmä.
Giacomo Puccini
Puccinin lähisuku
Puccinin puoliso oli Elvira Puccini (s. Bonturi, aiemmassa avioliitossa Gemignani) (13. kesäkuuta 1860 – 9. heinäkuuta 1930), jonka kanssa Puccini muutti asu­maan 1884. Vasta 3. tammikuuta 1904 oli Giacomon ja Elviran mahdollista mennä naimisiin Elviran aviomiehen kuoltua.
Tehtaan kenttä
Historia
Kentän reunoilla oli aluksi juoksuradat, jotka kuitenkin poistettiin. Nykyään kenttä on tarkoitettu vain jalkapallokäyttöön. Yksi kentän katsomoista paloi taannoin maan tasalle paikallisten nuorten murtoyrityksen seurauksena. Turman positiivisena seurauksena paikalle rakennettiin kuitenkin uusi, entistä ehompi katsomorakennus lähemmäs nurmea.
Giacomo Puccini
Puccinin lähisuku
Antonio Puccini (23. joulukuuta 1886 – 21. helmikuuta 1946) oli Giacomo Puccinin ja Elviran ainoa yhteinen lapsi. Fosca Gemignani 1880–1968 puolestaan oli Elviran tytär hänen edellisen miehensä Narciso Gemignanin kanssa, ja asui Puccinien kanssa.
Tehtaan kenttä
Ominaisuudet
Stadionin katsomot ympäröivät kenttää kolmelta sivulta ja erikoisuutena voidaankin mainita ainoalta avoimelta sivustalta näkyvä Tervasaaren paperitehdas. Tehtaan kenttää ympäröi Eriksonin puisto. Tehtaan kentän kunnossapitovastuu on 1.3.2011 alkaen kaupungin liikuntatoimella, hallintovastuu FC Hakalla. Lisäksi puiston kunnossapito- ja hallintovastuu siirtyi 1.3.2011 alkaen Valkeakosken kaupungin liikuntatoimelle.
Giacomo Puccini
Puccinin rakastajattaret
Vaimonsa Elviran lisäksi Puccinilla oli lukuisia intiimejä rakkaussuhteita.
Tehtaan kenttä
Ominaisuudet
Tehtaan kenttä on yksi parhaimmin varustelluista suomalaisista jalkapallostadioneista: kentällä on 1 400 luksin valaistus ja sekä itse kenttä että pääkatsomokin ovat lämmitettäviä. Kolmessa katetussa katsomossa on yhteensä 3 200 kuppi-istuimin varustettua istumapaikkaa, jotka on sijoiteltu hyvin lähelle itse ottelutapahtumaa. Stadionilla on uudistetut sosiaali- ja myyntitilat. Lisäksi kentän läheisyydessä on kaksi tenniskenttää, sekä pieni nurmikenttäalue junioreille.
Giacomo Puccini
Puccinin rakastajattaret
Ensimmäinen huomattava suhde oli Manon Lescautin esittäjään Cesira Ferraniin (o.s. Zannaio, 1863–1943), ja tätä seurasi Toscan ensiesittäjä Hariclea Darclée (o.s. Haricly Hartylary, 1860–1939).
Tehtaan kenttä
Ennätykset
Tehtaan kentän yleisöennätys on peräisin Veikkausliigakaudelta 1999. Silloin FC Haka - HJK veti katsomoon 6 401 katsojaa.