cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Emuu
Tutkijat aina Christfried Gananderista lähtien ovat käyttäneet näistä olennoista sanaa "emuu", ja sana esiintyy myös taltioiduissa loitsuissa. Tosin olentoja nimitettiin muillakin emo-sanan muunnoksilla ja muilla äitiä tai vanhempaa merkitsevillä sanoilla.
Joitakin kasvien ja eläinten kantavanhempia tiedetään nimeltä.
Lasten yliopisto
Ensimmäinen lasten yliopiston luento pidettiin Tübingenin yliopistossa, Saksassa vuonna 2002. Samoihin aikoihin samankaltaisia lapsille suunniteltuja tiedeluentoja pidettiin myös Innsbruckin ja Wienin yliopistoissa, Itävallassa, sekä Bratislavassa, Slovakiassa. Tapahtumat ovat alusta asti olleet niin lasten, heidän vanhempiensa kuin mediankin suosiossa. Tällä hetkellä ympäri Eurooppaa toimii yli 150 Lasten yliopistoa.
Suomeen Lasten yliopisto rantautui vuonna 2008, jolloin Turun yliopisto käynnisti koululaisille suunnatut tiedetapahtumat. Luennoitsijoina Lasten yliopistossa ovat Turun yliopiston professorit, dosentit ja tohtorit, jotka myös vastaavat vaikeimpiinkin kysymyksiin. Lasten yliopistoihin on eri Euroopan maissa osallistunut tuhansia koululaisia.
Lasten yliopiston luennot on tarkoitettu 7-10-vuotiaille, ja jokaisesta osallistumisesta saa leiman omaan luentopassiin.
Vuodesta 2011 alkaen myös Kuopiosta käsin toimiva Snellman-kesäyliopisto on toteuttanut lasten yliopistotoimintaa Pohjois-Savossa. Vuonna 2016 toiminta oli kasvanut ympärivuotiseksi (kesäleirejä ja -kursseja sekä kerhoja lukuvuoden aikana), että toimintaa järjestettiin vuosittain kuudessa kunnassa, yhteensä noin 400 lapselle.
Lasten yliopiston luennot on tarkoitettu koululaisille, joten vanhemmat voivat olla niiden ajan "äiti- ja isi -parkissa", jonne Turun yliopiston tieteentekijät ovat järjestäneet vanhemmille suunnattuja luentoja.
Kevään 2011 luennot
Heinäkuussa Vanhalla Suurtorilla Keskiaikaisten markkinoiden yhteydessä
Kevään 2010 luennot
Heinäkuussa Vanhalla Suurtorilla Keskiaikaisten markkinoiden yhteydessä
Kevään 2009 luennot
Kevään 2009 luennoille osallistui kaikkiaan noin 2000 koululaista.
Kevään 2008 luennot
Kevään 2008 luennoille osallistui kaikkiaan noin 2000 koululaista.
Tiedeleirit Seilin saarella
Lasten yliopistoon kuuluvat myös Seilin saarella pidettävät tiedeleirit, joissa perehdytään tieteen maailmaan. Tutkimuksissa muun muassa tutustutaan yöllisten lepakkojen elämään, pyydystetään hyönteisiä ja sukelletaan rakkolevää pohjasta. Leirillä selviää myös, miksi tutkimuslaitoksen vanhoista rakennuksista voi löytää vihjeitä mielisairaalatoiminnasta ja miksi saaren kirkossa on kalterit.
Tiedeleiri on tarkoitettu 10-12-vuotiaille koululaisille.
Animalia
Animalia voi tarkoittaa ainakin seuraavia:
Rassemblement démocratique africain
Rassemblement démocratique africain (RDA) oli Ranskan afrikkalaisissa siirtomaissa 1940-ja 1950-luvuilla toiminut poliittinen puolue.
Félix Houphouët-Boignyn ja Ahmed Sékou Tourén johtama Afrikan demokraattinen kokoomus RDA perustettiin Bamakossa vuonna 1946. Sen jäsenjärjestöjä olivat Union des populations du Cameroun Kamerunissa, Parti démocratique de la Côte d’Ivoire Norsunluurannikolla, Parti progressiste congolais Kongossa, Parti progressiste nigérien Nigerissä, Union démocratique sénégalaise Senegalissa, Union soudanaise Ranskan Sudanissa, Parti progressiste tchadien Tšadissa sekä Dahomeyn, Guinean ja Ylä-Voltan osastot. RDA oli radikaali imperialismin vastainen yhteenliittymä, jonka perustaminen merkitsi siirtymistä hajanaisista heimopuolueista monietnisiin poliittisiin järjestöihin. Sen toiminta edisti pakkotyön ja ”alkuasukaslainsäädännön” lakkauttamista. RDA:lla oli aluksi läheiset suhteet Ranskan kommunistiseen puolueeseen.
Ranskan siirtomaaviranomaiset pyrkivät heikentämään RDA:ta erottamalla ja vangitsemalla sen kannattajia ja luomalla kilpailevia puolueita. He onnistuivat saamaan puolelleen Houphouët-Boignyn, joka katkaisi yhteydet kommunisteihin ja kannatti federalismin sijaan siirtomaiden erillistä kehitystä. Reformistisen enemmistön rinnalla puolueessa säilyi myös vallankumouksellinen siipi. 1950-luvun lopussa poliittisen toiminnan painopiste siirtyi yksittäisiin siirtomaihin ja RDA käytännössä lopetti toimintansa.
Esser
Esser on sukunimi, joka on muun muassa seuraavilla henkilöillä:
Luettelo parhaimpana pidetyistä videopeleistä
Tämä on luettelo parhaimpina pidetyistä videopeleistä.
Kriteerit
Luettelo on muodostettu peleistä, jotka on mainittu parhaiksi seuraavien kolmansien osapuolien julkaisemissa luetteloissa.
Friitala (yritys)
Friitala Oy on suomalainen nahka-alan monitoimiyritys, joka oli aikoinaan Pohjoismaiden suurin nahka- ja nahkapukinetehdas sekä yksi suomalaisen muodin edelläkävijöistä usean vuosikymmenen ajan.
Perustaminen
thumb|Arthur Hellman Yhtiö sai alkunsa Huittisista kotoisin olleen 18-vuotiaan nahkurin Arthur Hellmanin vuonna 1892 Ulvilan Friitalasta ostamasta verstaasta. Hän oli toiminut isäpuolensa oppipoikana sekä myynyt äitinsä nahkurinverstaan tuotteita muun muassa Porin ja Turun kauppatoreilla. Erimielisyydet isäpuolen kanssa johtivat siihen, että Hellman halusi aloittaa oman yrityksen. Käytyään katsomassa useita eri kohteita Hellman allekirjoitti 2. marraskuuta 1892 kauppakirjan Friitalassa Finnebäckin ojan varrella sijainneesta, tyhjillään olleesta Elias Tähtisen nahkurinverstaasta. Paikan valintaa vaikutti hyvän maantieyhteyden lisäksi suunnitteilla ollut Tampere–Pori-rata, joka valmistui 1895. Friitalan pysäkiltä vedettiin tehtaalle oma raide 1923. Hellman tähtäsi alusta asti omaa maakuntaa laajempaan toimintaan. Nahanvalmistuksessa tarvittava vesi saatiin Finnebäckin ojasta, mutta kuivina aikoina jouduttiin turvautumaan lähes kilometrin päässä virtaavan Kokemäenjoen vesivaroihin.
Ensimmäiset vuosikymmenet
Yritys työllisti aluksi Hellmannin lisäksi kaksi työntekijää ja seuraavan kahden vuoden kuluessa heitä palkattiin kaksi lisää.
Jo ennen nahkurinverstaan hankintaa Hellman oli pohtinut nahkakaupan avaamista. Ajatus toteutui, kun hän maaliskuussa 1894 avasi vuokratiloissa Porin Yrjönkadulle nahkakaupan vaimonsa Hilman nimissä. Vuonna 1915 Hellman saattoi ostaa saman kadun varrelta oman liikehuoneiston. Tästä kasvoi merkittävä Friitalan Myymälät, Hellemaat Oy -niminen kauppaketju, jossa myytiin kaikkia nahka-alan tuotteita, myös asiakkaina olevien kenkätehtaiden valmistamia jalkineita.
Vuonna 1896 valmistui verstaan vieressä sijainneeseen Uotilan talon navettaan nahkatehdas, jonka koneet saivat käyttövoimansa höyrykoneesta. Yrityksen ensimmäisiä tuotteita olivat paikallisista materiaaleista muokatut päällis- ja pohjanahat. Myös lampaannahan valmistuksesta tuli huomattava tuotannonhaara, sitä käyttivät muun muassa lakkitehtaat, kirjansitojat sekä pukinevalmistajat.
1900-luvun ensimmäisinä vuosina Hellmanin yritys laajensi tuotantoaan valjaisiin, satuloihin sekä muihin hevosvarusteisiin. Vuonna 1904 valmistui nahkatehtaalle uusi kolmikerroksinen lisärakennus, johon hankittiin myös uutta koneistoa. Ennen ensimmäisen maailmansodan puhkeamista tehdas laajeni vielä muun muassa uudella konttorirakennuksella, jonka yhteydessä oli myös Hellmanin perheen asunto. Vuonna 1913 nahkatehdas vaihtoi höyryvoiman sähköön. W. Rosenlew & Co. oli rakentanut oman voimalaitoksen Poriin, josta sähkölinja vedettiin myös vajaan kymmenen kilometrin päässä sijainneelle Friitalan nahkatehtaalle. Kolmikerroksinen puu- ja tiilirakenteinen lisärakennus valmistui Friitalaan vuonna 1916.
Erik Cronvall
Erik Johan Cronvall (3. huhtikuuta 1904 Helsinki – 5. syyskuuta 1979 Helsinki) oli suomalainen kapellimestari, viulisti ja musiikkipedagogi.
Friitala (yritys)
Nahkapukineiden ja lammasturkkien valmistus käynnistyy
Kun Friitala 1928 aloitti oman nahkapukinevalmistuksen, se oli jo lähes koko maassa laadukkaista tuotteistaan tunnettu nahkatehdas. Pukinetuotantoa suunnittelemaan taloon tuli 1.4.1928 vaatturi Uuno Tamminen. Ensimmäiset tuotteet valmistuivat saman vuoden syksyllä. Tavallisten käyttövaatteiden lisäksi valikoimaan kuului muun muassa autoilijoille, lentäjille ja sotilaille, ts. kylmissä oloissa työskenteleville tarkoitettuja nahka- ja turkisasuja. Pian tuli tuotantoon myös naisten nahkapukineet ja mokkaturkit. Arthur Hellman luopui toimitusjohtajan tehtävistä vuonna 1928 ja siirtyi johtokunnan puheenjohtajaksi. Toimitusjohtajaksi nimitettiin Arthurin vanhin poika, Hellemaaksi nimensä muuttanut Artturi. Yhtiön teknisenä johtajana toimi vuodesta 1924 Artturi Hellemaan nuorempi veli Arvi Helleranta, joka vastasi myöhemmin nahkatehtaan tuotannosta ja sen kehittämisestä aina 1950-luvun lopulle asti.
Erik Cronvall
Cronvall opiskeli viulunsoittoa Helsingin Filharmonisen seuran orkesterikoulussa, Helsingin Musiikkiopistossa sekä Pariisissa, Berliinissä ja Wienissä. Cronvall oli Radio-orkesterin viulisti ja konserttimestari sen perustamisesta alkaen vuosina 1927–1953 sekä Radion sinfoniaorkesterin pitkäaikainen kapellimestari vuosina 1944–1970. Hän oli myös jäsenenä Linko–Cronvall–Selin-triossa ja sen perustamassa Sibelius-kvartetissa. Trioon kuuluivat Cronvallin lisäksi pianisti Erkki Linko ja sellisti Yrjö Selin.
Friitala (yritys)
Nahkapukineiden ja lammasturkkien valmistus käynnistyy
Yhtiö alkoi entistä enemmän suuntautua ulkomaille, se osallistui muun muassa Leipzigin messuille Saksassa vuonna 1930. Friitalan tuotteet saavuttivat suurta arvostusta kotimaassa, ja Friitalan nahalla verhoiltiin esimerkiksi vuonna 1931 valmistuneen Eduskuntatalon tuolit. Lisäksi Friitalan nahalla on myöhempinä vuosikymmeninä verhoiltu muun muassa Finlandia-talon sekä Helsingin kaupunginteatterin istuimet. Vuonna 1936 valmistui suuri tiilirakenteinen nahkatehdas, jonka laajennus valmistui kesällä 1950-luvulla. Se tunnetaan nykyisin Friitala-talona.
Erik Cronvall
Muiden töidensä ohella Cronvall opetti Sibelius-Akatemiassa sekä viulunsoittoa että yhteismusisointia ja johti useaa harrastajaorkesteria. Hänen johtamiinsa harrastajaorkestereihin kuuluivat Helsingin yliopiston Uusmaalaisen osakunnan orkesteri vuosina 1926–1946 ja Ylioppilaskunnan Soittajat -orkesteri vuosina 1946–1966, kumpikin kahdenkymmenen vuoden ajan. Cronvall sai Pro Finlandia -mitalin vuonna 1965 ja professorin arvonimen vuonna 1968.
Cronvallin puoliso oli pianisti Eevi Cronvall o.s. Voipio (1916–2009), jonka kanssa Cronvall esiintyi muun muassa duokonserteissa, radionauhoituksissa ja Sibelius-viikoilla. Heidän poikansa on toimittaja Aarno Cronvall.
Friitala (yritys)
Nahkapukineiden ja lammasturkkien valmistus käynnistyy
Arthur Hellman kuoli 24.3.1937 Hiivolan tilallaan 63-vuotiaana.
Sotavuodet ja 1950-luku
thumb|Friitalan nahkatehdas 1940-luvulla. Sotavuosina Friitalan tuotanto meni lähes kokonaan armeijan tarpeisiin. Tehtaan toimintaa vaikeuttivat ulkomaisen raakanahan, kemikaalien, laitteiden ja koneiden tuontirajoitukset. Myös suuri osa tehtaan työntekijöistä oli joutunut rintamalle. Jatkosodan loppuvaiheen aikana Friitala sai kuitenkin lisättyä tuotantoaan hankkimalla raakanahkoja ja vuotia Saksan kautta ja Turkista.
Vuonna 1946 yhtiö lyhensi nimensä muotoon Friitalan Nahka Oy. Sodan loputtua toiminta joutui suuriin vaikeuksiin, kun tuonti ulkomailta oli tyrehtynyt käytännössä kokonaan. Puutetta oli erityisesti nahkanvalmistusprosesseissa vaadittavista kemikaaleista, ja niiden sijasta piti käyttää heikkolaatuisia korvikkeita. Vuonna 1949 tehtaan tuotanto pysähtyi useaksi kuukaudeksi, kun vanha nahkatehdas tuhoutui tulipalossa. Uuden tehdasrakennuksen laajennukset otettiin käyttöön vuotta myöhemmin.
Pysähdyksissä ollut vientitoiminta pääsi käynnistymään uudelleen 1950-luvun alussa. Seuraavaksi ongelmia aiheutti vuonna 1953 syttynyt Korean sota, joka vaikeutti raaka-aineiden ja muiden tarvikkeiden saantia. Helpotusta tilanteeseen toi kuitenkin Länsi-Saksan talouden elpyminen, jonka ansiosta eri kemikaalien saatavuus jälleen parani. 1950-luvun loppuun mennessä Friitalan Nahka Oy oli kehittynyt Suomen suurimmaksi nahkateollisuusyritykseksi, joka työllisti yli 1 000 henkeä.
Nousu kansainväliseksi toimijaksi
1960-luvun aikana yhtiö jatkoi kansainvälistymistään ja esitteli tuotteitaan muotimessuilla Pohjoismaissa, Keski-Euroopassa, USA:ssa, Japanissa sekä Neuvostoliitossa, myöhemmin Venäjällä. Friitalan tuotteita esittelivät muotikuvauksissa kotimaisten lisäksi myös ulkomaiset huippumallit, kuten saksalainen Veruschka von Lehndorff. Yrityksen nousujohteinen kehitys jatkui aina 1980-luvulle asti. Suunnittelijoinaan Friitala käytti kotimaisia ja ulkomaisia huippunimiä. 1960-luvun lopulla toimitusjohtaja Pertti Hellemaan puoliso Kaarina Hellemaa toi muodin Friitalaan. Hän suunnittelu ns. design-mallistot, jotka herättivät sekä kotimaisen että kansainvälisen asiakaskunnan ja median huomion. Friitalan nahkapukineet edustivat suomalaista muotia muun muassa ETYK-kongressin yhteydessä. Vankkaa perusmallistoa suunnitteli useita vuosia Marjukka Larsson. Friitalan pääsuunnittelijaksi tuli useiksi vuosiksi Jukka Rintala, joka oli aloittanut tytäryhtiö Frihansan suunnitteljana 1976 - suoraan Taideteollisesta korkeakoulusta.
Kysynnän kasvaessa tuotanto laajentui myös Ulvilan ulkopuolelle mm. Huittisiin (Frihansa), Kokkolan Rimmiin, Harjavaltaan (Friina), Viialaan ja Saksan Lauterbachiin. Laajimmillaan yritys työllisti yli 1 300 henkilöä.
1980-luvun puolivälin jälkeen Friitala ajautui vähitellen vaikeuksiin muun muassa halpatuontimaiden kilpailun sekä Euroopassa vallinneen laskusuhdanteen vuoksi. Yritys joutui supistamaan tuotantoaan. Vuonna 1993 Ulvilassa lopetettiin nahan muokkaus. Samana vuonna Pertti Hellemaa luopui yhtiön omistuksesta. Uudeksi omistajaksi tuli Friitalan toimitusjohtajana työskennellyt Kalevi Kangas. Nahkapukineiden ja mokkaturkisten valmistusta jatkettiin nimellä Friitala Fashion Oy, jolla nimellä oli toimittu jo vuodesta 1989.
Pukinemateriaalina käytettiin lähinnä kotimaisen Ahlskog Oy:n valmistamaa lammas- ja poromokkaa sekä islantilaista ja espanjalaista mokkaturkista ja jonkin verran italialaista nappanahkaa. Vuosikymmenen lopulla yritys avasi liikkeen Helsingin Kämp Galleriaan sekä uuden tehtaanmyymälän Friitalaan.
Yrittäjä Christian Jakovlew tuli yrityksen enemmistöosakkaaksi vuonna 2006 ja siirtyi seuraavana vuonna toimitusjohtajaksi. Toiminta virkistyi ja yritys sai uutta puhtia ja julkisuutta.
Göta Tingvald-Hannikainen
Göta Zuleima Tingvald-Hannikainen (o.s. Tingvald; 23. syyskuuta 1896 Vaasa – 12. helmikuuta 1982 Helsinki ) oli suomalainen lääkäri, joka tunnetaan ylioppilaiden keuhkotarkastusten alulle panijana ja muun muassa Ylioppilaiden terveydenhoitosäätiön lääkärinä.
Tingvald-Hannikainen teki vuonna 1931 aloitteen opiskelijoiden ennakoivista tuberkuloositarkastuksista, jotka aloitettiin hänen johdollaan seuraavana vuonna.
David Fox (multimediatuottaja)
David Fox on yhdysvaltalainen multimediatuottaja. Hänen tunnetuin teoksensa lienee seikkailupeli Zak McKracken and the Alien Mindbenders, jonka hän suunnitteli.
David Fox työskenteli Lucasfilm Gamesissä sen perustamisesta alkaen. Hän jätti LucasArtsin kymmenen vuotta myöhemmin. Sen jälkeen hän on toiminut konsulttina peli- ja simulaattoriprojekteissa, tuottanut ja johtanut www-sivustoja sekä suunnitellut ja tuottanut opetusohjelmiston.
Pieta van Dishoeck
Pieta van Dishoeck (s. 13. toukokuuta 1972) on alankomaalainen soutaja. Hän saavutti Sydneyn olympialaisissa 2000 hopeaa pariairokaksikossa ja kahdeksikossa. Maailmanmestaruuskilpailuissa hän saavutti pariairokaksikossa hopeaa Kölnissä 1998 ja pronssia St. Catharinesissa 1999.
Yhdystie 9265
Yhdystie 9265 eli Soimintie on yhdystie Rovaniemellä, joka kulkee Petäjäskosken voimalaitoksen ja Petäjäisen kylän läpi. Tien pituus on noin 4 kilometriä. Tie alkaa valtatien 4 risteyksestä ja päättyy seututien 926 risteykseen. Tie on päällystetty ja kaksikaistainen. Tien nopeusrajoitus on 50 km/h.
Ruohikkopyyjuoksija
Ruohikkopyyjuoksija (Turnix maculosus, myös T. maculosa) on pyyjuoksijoiden sukuun kuuluva viiriäistä muistuttava lintulaji. Sen esiintymisalue kattaa Indonesian, Papua-Uuden-Guinean ja lähialueen Oseaniasta, sekä Australian pohjois- ja itäosat. Lajista tunnetaan kaikkiaan 14 alalajia. Coenraad Jacob Temminck kuvaili lajin holotyypin Timorista vuonna 1815.
Medo
Mohamed Kamara eli Medo (s. 16. marraskuuta 1987 Port Loko, Sierra Leone) on sierraleonelainen jalkapalloilija, jolla on myös Suomen kansalaisuus. Hän edustaa Ykkösessä pelaavaa Gnistania. Medo on pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja.
Ura
Kotimaassaan Sierra Leonessa Medon seura oli Kallon. Vuonna 2003 hän osallistui Sierra Leonen juniorimaajoukkueen kanssa Suomessa järjestettyihin alle 17-vuotiaiden MM-kilpailuihin, jossa hän pelasi kaikki kolme alkulohkon ottelua Espanjaa, Yhdysvaltoja ja Etelä-Koreaa vastaan. Turnauksen jälkeen hän jäi usean joukkuetoverinsa kanssa Suomeen ja anoi turvapaikkaa.
Medo sijoitettiin Kontiolahden vastaanottokeskukseen ja jatkoi jalkapalloilua Lehmon Pallossa. Saavutettuaan täysi-ikäisyyden ja saatuaan peliluvan vuoden 2005 lopulla hän teki sopimuksen Veikkausliiga-joukkue Kuopion Palloseuran kanssa. Seuraavana keväänä hän voitti KuPSin kanssa Liigacupin ja debytoi Veikkausliigassa 27. huhtikuuta 2006 ottelussa KooTeePeetä vastaan. Tulokaskaudellaan 2006, joka päättyi KuPSin putoamiseen, hän pelasi 23 liigaottelussa.
KuPSin putoamisen jälkeen Medo siirtyi Helsingin Jalkapalloklubiin, jota hän edusti kaudet 2007–2010. HJK:ssa hän voitti Suomen cupin kaudella 2008 ja Suomen-mestaruuden kausilla 2009 ja 2010. Jälkimmäisellä kaudella hänet valittiin Vuoden liigapelaajaksi. Elokuun 2010 lopulla Medo siirtyi serbialaiseen Partizaniin, jonka hän oli kohdannut HJK:n kanssa Mestarien liigan karsinnoissa kuukautta aikaisemmin. Tammikuussa 2013 Medo siirtyi Boltoniin 3,5 vuoden pituisella sopimuksella.
Medo sai Suomen kansalaisuuden vuonna 2010. Hän on ilmaissut halunsa pelata Suomen maajoukkueessa, mikä ei kuitenkaan ole automaattisesti mahdollista hänen Sierra Leonen juniorimaajoukkue-edustuksiensa vuoksi. Medo ja Suomen Palloliitto hakivat Kansainväliseltä jalkapalloliitolta poikkeuslupaa, jota FIFA ei kuitenkaan myöntänyt. Maaliskuussa 2011 Medo valittiin Sierra Leonen maajoukkueeseen, jonka aiemmista kutsuista hän oli kieltäytynyt.
Liisamaija Laaksonen
Ura
Laaksonen kävi Suomen teatterikoulun 1960–1963 ja toimi Yleisradion vakinaisena näyttelijänä 1963–1998 ja vuodesta 1998 lähtien vapaana taiteilijana. Hän on vieraillut Suomen Kansallisteatterissa, Intimiteatterissa, Helsingin kaupunginteatterissa, Suomen Kansallisoopperassa ja Savonlinnan Oopperajuhlilla. Lisäksi hän on pitänyt runoiltoja ympäri Suomea sekä Ruotsissa, Saksassa, Yhdysvalloissa ja Kanadassa.
Laaksonen lauloi 1960-luvun lopulla lauluyhtye Stideissä, jonka muut jäsenet olivat näyttelijät Iris-Lilja Lassila ja Tarja-Tuulikki Tarsala. Heidän suurin hittinsä oli vuoden 1969 "Pienenä tyttönä", joka on Laaksosen sävellys.
Liisamaija Laaksonen on palkittu Jussi-patsaalla näyttelijäsuorituksistaan elokuvissa Mustaa valkoisella (1968), Ihmiselon ihanuus ja kurjuus (1989) ja Kaivo (1992). Myös hänen roolinsa televisiosarjassa Solveigin laulu (1974) herätti aikanaan laajalti huomiota.
Laaksosen kirjoittama draama Lumikit voitti fiktiosarjan pääpalkinnon, kultaisen nymfin, Monte Carlon tv-festivaaleilla vuonna 1987.
Laaksoselle myönnettiin Pro Finlandia -mitali 1989. Hän on saanut myös Suomi-palkinnon. Vuonna 2012 hänet palkittiin elämäntyöstään Kultaisella Venlalla. Vuonna 2021 Laaksoselle myönnettiin Suomen Leijonan komentajamerkki.
Yksityiselämä
Näyttelijä Katariina Kaitue on Liisamaija Laaksosen tytär. Laaksosella on myös kaksi poikaa, Karri ja Ville, molemmat juristeja. Aviomies, varatuomari Raimo Kaitue kuoli tapaturmaisesti vuonna 1978.
Jász-Nagykun-Szolnok
Jász-Nagykun-Szolnok on lääni Keski-Unkarissa. Se rajautuu Pestin, Hevesin, Hajdú-Biharin, Békésin, Csongrádin ja Bács-Kiskunin lääneihin. Pääkaupunki on Szolnok. Muita kaupunkeja ovat Jászberény, Törökszentmiklós, Karcag ja Mezőtúr. Läänin pinta-ala on 5 581 km² ja sen väkiluku arviolta 379 897 (vuonna 2015).
Lääni on osa Unkarin Suurta alankoa (Alföld), jossa maasto on alavaa. Läänin alueella virtaavat Tisza- ja Zagyva-joet.
Nimi Nagykun (”Suuri Kumania”) on peräisin kumaaneilta, jotka määrättiin tänne asumaan vuonna 1240 mongolien kukistettua heidät.
Egyptin uusi pääkaupunki
Egyptin uusi pääkaupunki, työnimeltään Wedian, on suurhanke, jonka julkisti Egyptin asuntoministeri Mostafa Madbouly Egyptin kehittämistä käsitelleessä kokouksessa 13. maaliskuuta 2015.
pienoiskuva|Egyptin uuteen pääkaupunkiin valmistunut Kristuksen syntymän katedraali. pienoiskuva|Egyptin uuden pääkaupungin Al-Fattah Al-Aleem-moskeija. Uudella kaupungilla on toistaiseksi vasta työnimi, Wedian, 'kaksi aavikkolaaksoa'. Se sijaitsee 45 kilometriä Kairosta itään Suezin suuntaan alueella, joka hanketta julkistettaessa oli vielä kehittymätöntä. Suunnitelmien mukaan se olisi Egyptin hallinnollinen ja taloudellinen keskus, jonne muuttaisivat myös suurlähetystöt. Sen pinta-ala olisi 700 neliökilometriä, ja siellä olisi asuntoja 5–7 miljoonalle asukkaalle. Hankkeen hinta-arviot vaihtelevat suuresti. Kustannuksiksi on esitetty esimerkiksi 30 miljardia puntaa eli 42 miljardia euroa, toisen arvion mukaan kustannus voisi olla 300 miljardia dollaria. Hankkeeseen ovat investoineet ainakin Saudi-Arabia, Yhdistyneet arabiemiirikunnat ja Kuwait. Merkittävän osan rakennustöistä toteuttaa Kiinan valtiollinen rakennuskonserni China State Construction Engineering (CSCEC). Kiinalainen China Fortune Land Development Co ja dubailainen Emaar-yhtiö sen sijaan ovat vetäytyneet hankkeesta, ja rakentamisesta vastaavat pääasiassa Egyptin armeija ja egyptiläiset yritykset.
Virallisesti hanke käynnistetään siksi, että maan nykyinen pääkaupunki Kairo on ylikansoitettu ja sitä vaivaavat saasteet. Muutamassa vuosikymmenessä sen väkiluvun ennustetaan kaksinkertaistuvan. Uusi kaupunki ohjaisi kasvupaineita muualle. Lisäksi rakentamisen tuomat työpaikat parantaisivat maan taloutta ja vähentäisivät hallitukseen kohdistunutta tyytymättömyyttä. Hankkeen tuomien työpaikkojen katsotaan auttavan Egyptin ja koko ympäröivän alueen poliittista vakautta.
Kaupungin rakentaminen noudattaisi kestävän kehityksen periaatteita, valmiina se käyttäisi vihreää teknologiaa, ja se olisi jalankulkijaystävällinen. Lisäksi rakennettaisiin sähköjunayhteys Kairoon, ja kaupungissa olisi 90 neliökilometriä aurinkopaneeleja. Ministeriöiden ja suurlähetystöjen olisi tarkoitus muuttaa uuteen kaupunkiin vuosien 2020–2022 välisenä aikana. Parlamentin on suunniteltu muuttavan kaupunkiin kesällä 2019. Tavalliset virkamiehet eivät kuitenkaan asuisi siellä, vaan kulkisivat työmatkat Kairosta junalla. Suurlähetystöjä houkutellaan muuttamaan uuteen pääkaupunkiin, mutta ainakaan helmikuussa 2019 yhtään muuttoon halukasta ei ollut tiedossa.
Hanketta on arvosteltu. Sen sijaan että megahankkeisiin mieltynyt presidentti al-Sisi aloittaa suurprojekteja, tarvetta olisi olemassa olevien, varsinkin köyhien asuinalueiden kehittämiselle.
Jani Kaulo
Jani Kaulo (s. 1978) on suomalainen tavaramerkkijuristi ja Kolster Oy:n entinen partneri. Kaulo on Suomen Patenttiasiamiesyhdistyksen täysivaltainen jäsen, auktorisoitu tavaramerkkiasiamies , eurooppatavaramerkkiasiamies sekä ainoa suomalainen Euroopan yhteisöjen tavaramerkkiyhdistys ECTAn Kiina-työryhmässä. Kaulo on antanut useita tavaramerkkeihin liittyviä asiantuntijahaastatteluja medialle, kuten esimerkiksi Kiinan sopimusoikeudesta, tavaramerkkien kaappauksista Kiinassa sekä tuoteväärennöksistä. Hän on myös suosittu puhujavieras ja luennoitsija immateriaalioikeuksiin liittyvistä aiheista.
Daphne-luokka (vartioalus)
Daphne-luokka oli Tanskan laivaston yhdeksän aluksen muodostama vartioalusluokka. Alukset otettiin palvelukseen 1960-luvun alussa ja ne poistettiin palveluksesta 1990-luvun alussa.
Alukset
Luokan alusten suunnitelmat perustuivat Britannian kuninkaallisen laivaston Ford-luokan suunnitelmiin. Alukset maalattiin aluksi oliivinvihreiksi kuten nopeat vartioveneet, mutta 1980-1984 alukset maalattiin standardin mukaisella laivaston harmaalla.
Jani Kaulo
Tunnustukset
Kaulo on toiminut Suomi-Kaakkois-Aasia kauppayhdistyksen hallituksen jäsenenä vuodesta 2015 ja varapuheenjohtajana vuosina 2016-2018 ja puheenjohtajana vuodesta 2018 lähtien. Kaulo on Euroopan yhteisöjen tavaramerkkiyhdistyksen ECTAn hallituksen jäsen vuodesta 2019.
Lea Savolainen
Lea Tuulikki Savolainen (4. tammikuuta 1946 Toijala – 26. toukokuuta 2010 Hämeenlinna) oli suomalainen kansanedustaja ja poliitikko. Koulutukseltaan hän oli erikoissairaanhoitaja ja yhteiskuntatieteiden maisteri. Savolainen toimi kansanedustajana yhteensä neljä vaalikautta vuosina 1979–1995. Hän edusti Hämeen läänin eteläistä vaalipiiriä ja kuului sosialidemokraattiseen eduskuntaryhmään.
Espoo-kvartetti
Espoo-kvartetti on suomalainen jousikvartetti, joka on perustettu vuonna 1975. Sen jäseninä ovat Jorma Rahkonen (1. viulu), Ari Angervo (2. viulu), Mauri Pietikäinen (alttoviulu) ja Veikko Höylä, sello. Espoo-kvartetin nykyiset soittajat kuuluivat aiemmin 1970 perustettuun Voces Intimae -kvartettiin.
Espoo-kvartetin toimintaperiaatteisiin kuuluu tuottaa korkeatasoista kamarimusiikkia Espoon kaupungissa ja sen ulkopuolella. Espoo-kvartetti saavutti 3. palkinnon Liègen kansainvälisissä kvartettikilpailuissa 1972. 1. palkinnon kvartetti saavutti Yleisradion kvartettikilpailuissa 1974. Espoo-kvartetin eli Voces Intimae-kvartetin aikaisempaan levytuotantoon (6 LP-levyä) kuuluu mm. Schumannin, Šostakovitšin, Sibeliuksen, Ligetin, Sallisen sekä espoolaisten Einojuhani Rautavaaran ja Esa Helasvuon musiikkia. Espoon lisäksi on kvartetti konsertoinut Suomen eri musiikkijuhlilla sekä lukuisissa kaupungeissa. Ulkomaan konserteista mainittakoon mm. konsertit: Tukholma, Liège, Budapest ja Lontoo. Kvartetti on lisäksi toiminut lukuisissa suomalaisissa edustustehtävissä.
Kaisa Sinikara
Kaisa Sinikara on Helsingin yliopiston entinen ylikirjastonhoitaja ja teologian tohtori. Yliopiston kansleri myönsi vuonna 2010 Kaisa Sinikaralle oikeuden käyttää professorin arvonimeä aikana, jona hän toimii Helsingin yliopiston ylikirjastonhoitajana.
Sinikara väitteli teologian tohtoriksi 2007. Sinikara aloitti ylikirjastonhoitajana  kesäkuussa 2009 ja jäi eläkkeelle kesäkuussa 2013.
Hannelore Schroth
Hannelore Emilie Käte Grete Schroth (10. tammikuuta 1922 Berliini, Weimarin tasavalta – 7. heinäkuuta 1987 München, Länsi-Saksa) oli saksalainen elokuva-, teatteri- ja televisionäyttelijä, jonka ura kesti yli viisi vuosikymmentä. Suomessa Schroth tunnetaan ainakin Vaahteramäen Eemeli -elokuvista, joissa hän esitti rouva Pekkalaa.
Yksityiselämä
Schroth syntyi Berliinissä. Hänen vanhempansa olivat näyttelijät Heinrich Schroth ja Käthe Haack. Hänen vanhempi velipuolensa oli näyttelijä ja elokuvaohjaaja Carl-Heinz Schroth (1902–1989), joka oli syntynyt Heinrich Schrothin aiemmasta avioliitosta Else Ruttersheimin kanssa.
Schroth kuoli vuonna 1987 65-vuotiaana ja haudattiin Berliiniin Friedhof Heerstraßen hautausmaalle.
Let’s Rock
Let's Rock on The Black Keysin yhdeksäs studioalbumi, joka julkaistiin 28. kesäkuuta 2019.
Sydänsimpukat
Sydänsimpukat (Cardiidae) on simpukoiden heimo. Siihen kuuluu yli kaksisataa nykyisin elävää lajia ja lisäksi koko joukko fossiileita. Ne ovat kaksikuorisia, symmetrisiä, sivulta katsottuna sydämen muotoisia nilviäisiä. Useimmilla lajeilla on pitkittäisuurteinen kuori. Niiden vaipassa on kolme uloketta: sisäänvirtausputki, ulosvirtausputki ja jalka. Jotkut lajit pystyvät liikkumaan: kaivautumaan ja hyppimään jalkansa avulla.
Heimoon kuuluu joitakin lajeja, joita käytetään ruoaksi, mm. eurooppalainen sydänsimpukka (Cerastoderma edule) ja aasialainen Anadara granosa, jota kasvatetaan suurilla farmeilla Thaimaassa, Indonesiassa ja Malesiassa.
Suomessa elää kaksi sydänsimpukkalajia: idänsydänsimpukka ja pikkusydänsimpukka.
Renato Cellini
Renato Cellini (1912–1967) oli kapellimestari. Hän syntyi Torinossa ja antoi ensimmäisen resitaalinsa sellistinä 10-vuotiaana. Myöhemmin hän oppi pianon- sekä urkujensoittoa ja myös opiskeli konservatoriossa sävellystä.
Cellini pääsi työskentelemään italialaisiin oopperataloihin ja Glyndebournen oopperafestivaaliin. Muutettuaan Yhdysvaltoihin hän työskenteli Metropolitan-oopperassa vuoteen 1954. Vuosina 1954–1964 hän oli New Orleans Opera Associationin musiikillinen johtaja. Hän johti oopperaa myös Méxicossa, Cincinnatissa sekä Caracasissa ja teki levytyksiä.
Syyskuussa 1950 sattuneen sydänkohtauksen jälkeen Cellini kärsi heikosta terveydestä. Hän kuoli vuonna 1967.
Rubidiumhydroksidi
Rubidiumhydroksidi (RbOH) on rubidium- ja hydroksidi-ionien muodostama epäorgaaninen ioniyhdiste. Yhdistettä käytetään muun muassa muiden rubidiumyhdisteiden valmistukseen ja elektrolyyttinä.
Ominaisuudet, valmistus ja käyttö
Huoneenlämpötilassa rubidiumhydroksidi on valkoista tai harmahtavaa kiteistä ainetta, joka on hyvin hygroskooppista. Yhdisteen alkeiskoppi on ortogonaalinen. Rubidiumhydroksidi liukenee erittäin hyvin veteen ja liuokset ovat voimakkaasti emäksisiä. Aine liukenee myös etanoliin.
Rubidiumhydroksidia valmistetaan rubidiumsulfaatin ja bariumhydroksidin välisellä reaktiolla. Sitä muodostuu myös metallisen rubidiumin valmistusprosessin yhteydessä ja elektrolysoitaessa rubidiumkloridia.
Rubidiumhydroksidia käytetään rubidiumyhdisteiden valmistukseen, elektrolyyttinä matalissa lämpötiloissa käytettävissä akuissa ja lasin etsaukseen.
CFP
CFP on lyhenne seuraavista asioista:
Hope Masike
thumb|right|Hope Masike vuonna 2010
Ruvimbo Hope Masike (s. 9. syyskuuta 1984 ) on zimbabwelainen laulaja ja mbiransoittaja.
Masike aloitti ammattilaisuransa muusikkona vuonna 2007. Hän perusti vuonna 2008 Kakuwe-yhtyeen, jonka kanssa julkaisi debyyttialbumin Hope vuonna 2009. Hän on asunut uransa aikana Norjassa ja opettanut Fredrikstadin kulttuurikoulussa. Masike on kiertänyt kansainvälisesti Afrikassa, Euroopassa ja Yhdysvalloissa. Vuonna 2012 hän sai Zimbabwen taideneuvoston National Arts Merit Awardin (NAMA) kategoriassa Outstanding Female Musician. Vuonna 2014 hän oli Yhdysvalloissa OneBeat-kollektiivin jäsenenä. Samana vuonna Masike osallistui Kremsissä trumpetisti Franz Hautzingerin johtamien itävaltalaisten ja zimbabwelaisten muusikoiden Kunzwana -fuusioyhtyeen kanssa Glatt & Verkehrt -maailmanmusiikkifestivaaliin.
Masiken ensimmäinen kansainvälinen soolojulkaisu oli The Exorcism of a Spinster. Masike on levyttänyt myös afrikkalais-skandinaavisen Monoswezi-fuusioyhtyeen jäsenenä.
Capannori
Capannori on kunta Italiassa Toscanan alueella. Se sijaitsee Luccan maakunnassa.
Maantiede
Capannori sijaitsee Piana di Lucca -nimisellä tasangolla Toscanan luoteisosassa noin 25 kilometriä Välimeren rannikolta sisämaahan. Pohjoisessa sen alue rajoittuu Altopiano delle Pizzornen ylänköön ja etelässä puolestaan Monte Pisanon ylänköön.
Capannori on monikeskuksinen maalaiskunta. Sen osa-alueet ovat Badia di Cantignano, Camigliano Santa Gemma Galgani, Carraia, Castelvecchio di Còmpito, Colle di Cómpito, Colognora di Cómpito, Coselli, Gragnano, Guamo, Làmmari, Lappato, Lunata (Villa Banchierin sijaintipaikka), Marlia, Massa Macinaia, Matraia, Pagànico, Parezzana, Petrognano, Pieve di Cómpito, Pieve San Paolo, Ruota, San Colombano, San Gennaro, San Ginese di Cómpito, San Giusto di Cómpito, San Leonardo in Treponzio, San Martino in Colle, San Pietro a Marcigliano, Santa Margherita, Sant'Andrea di Cómpito, Sant'Andrea in Caprile, Segromigno in Monte, Segromigno in Piano, Tassignano, Tofori, Toringo, Valgiano, Verciano, Vorno ja Zone. Väestömäärältään suurin on noin viiden tuhannen asukkaan Marlia kunnan pohjoisosassa.
Luccan kaupunki sijaitsee Capannorin länsipuolella.
Liikenne
Capannorin rautatieasema on Tassignano-Capannori (Stazione di Tassignano-Capannori). Se sijaitsee rataosuudella Viareggio–Firenze. Capannorin halki kulkee Autostrada A11 (Firenze–Mare; moottoritie, joka vie Firenzestä Välimeren rannalle). Capannorin liittymä sijaitsee 57 kilometriä Firenzestä länteen ja 24 kilometriä Pisasta itään.
Historia
Capannorin alueelta Frizzone-nimisestä paikasta löydettiin vuonna 2004 noin kolmen sadan metrin osuus etruskien muinaisesta kulkuväylästä nimeltään Via etrusca del ferro. Väylä yhdisti Tyrrhenanmeren rannalla sijaitsevan Pisan Adrianmeren rannalla sijaitsevaan Spinaan. Se kulki Gonfientin (Prato) ja Kainuan (Marzabotto) kautta.
Capannorin kunnan alueella sijaitsevien kylien historia on pitkä, joten historiallisia kerrostumia on runsaanlaisesti, kuten kaikkialla Italiassa. Eräitä villoja ja kirkkoja (suluissa kylän nimi, jossa kohde sijaitsee):
Yösammakot
Lajit
Sukuun kuuluu viisi lajia:
Darren Morgan
Darren Morgan (s. 3. toukokuuta 1966 Newport, Wales, Yhdistynyt kuningaskunta) on walesilainen entinen snooker-ammattilainen, joka pelaa nykyisin amatöörinä.
Pällilä (lahjoitusmaa)
Pällilä on entinen lahjoitus­maa­kartano Karjalankannaksella Viipurin läänissä Muolaan pitäjässä Pällilän kylässä. Ruotsin vallan aikana vuonna 1616 se lahjoitettiin ratsumestari Lindeved Klaunpoika Hästeskolle ja Venäjän vallan aikana eversti Grigori Tšernysheville. Alue oli suuren pohjan sodan aikana siirtynyt Venäjän hallintaan, jonka seurauksena lahjoitusmaakartanon omistajakin vaihtui ruotsalaisesta venäläiseksi.
Pällilä oli Viipurin läänissä ensimmäinen lahjoitusmaa, jonka Pietari Suuri lahjoitti 27. heinäkuuta 1710 Grigori Petrovitš Tšernysheville kaikkine asuttuine kylineen, autiokylineen, peltoineen, niittyineen ja metsineen. Se säilyi myös pisimpään samalla suvulla Karjalankannaksen lahjoitusmaista.
Lahjoitusalue
Maakirjan mukaan lahjoitus käsitti vuonna 1728 Muolan pitäjässä 158⅛ manttaalia, joilla oli yhteensä 320½ tilaa ja Valkjärvellä 77¾ manttaalia, 162 tilaa. Tšernyshev sai Muolaan pitäjästä 53 kylää eli lähes koko läntisen Muolaan ja Valkjärveltä puolestaan 39 kylää. Lahjoitus käsitti kaikkiaan 92 taloa, joiden verot Tšernyshev sai jatkossa kerätä itselleen. Lisäksi hän sai 5½ manttaalia autiomaata Yskjoen ja Muolajärven välistä, jonne hän siirsi vuonna 1723 Venäjällä omistamiltaan tiluksilta maaorjaperheitä, joista sai alkunsa alueen venäläisasutus. Viipurin–Käkisalmen tien läntisen puolen lahjoitukset peruutettiin, mutta vuonna 1720 lahjoitusmaa-aluetta jälleen laajennettiin.
Hallintokeskus
Pällilän talous- ja hallintokeskus sijaitsi alun perin Punnusniemessä, mutta ilmeisesti 1760-luvulla Tšernyshev siirsi sen Pällilään Yskjärven rannalle, tilalle numero 4, joka oli nimeltään Äkäpää.
Se oli toiminut Ruotsin vallan loppuaikoina nimismiehen puustellina. Paikka oli sama, jossa kruunun nimismiehen Muolaan kartano toimi vielä vuonna 1745. Hallintokeskusta alettiin kutsua hovileiriksi ja nimeksi vakiintui Pällilä, vaikka sitä aluksi kutsuttiin Äkätin hovileiriksi. Toisinaan sitä sanottiin myös Petrovskajan hovileiriksi tai vanhaan malliin Äkätinkartanoksi.
Bernd ja Hilla Becher
Bernhard ”Bernd” Becher (20. elokuuta 1931 Siegen, Saksa – 22. kesäkuuta 2007 Rostock, Saksa) ja Hilla Becher (s. Hilla Wobeser, 2. syyskuuta 1934 Potsdam, Itä-Saksa – 10. lokakuuta 2015 Düsseldorf, Saksa) oli saksalainen aviopari, joka työskenteli yhdessä valokuva- ja käsitetaiteilijoina. Becherit tunnetaan varsinkin teollisia rakennuksia esittävistä kuvasarjoistaan. Parin valokuvat ja opetustyö Düsseldorfin taideakatemiassa johtivat Düsseldorfin koulukuntana tunnetun dokumenttivalokuvauksen tyylisuunnan syntyyn.
Pällilä (lahjoitusmaa)
Hallintokeskus
1850-luvulla kartanon välittömässä hallinnassa olevaa maa-aluetta kutsuttiin hovitilaksi (Pällilän hovi), joka koostui Pällilän, Pihkalan, Orolan ja Jääskelän kylistä.
Bernd ja Hilla Becher
Becherien vaikutus valokuvauksen, valokuvataiteen ja käsitetaiteen myöhempään kehitykseen on suuri. Financial Times on kutsunut parin valokuvia ”yhdeksi merkittävimmistä elämäntöistä valokuvan historiassa.” Pari sai työstään arvostettuja palkintoja ja tunnustuksia, esimerkiksi Erasmus-palkinnon (2002) ja Hasselblad-palkinnon (2004).
Pällilä (lahjoitusmaa)
Rakennukset
Kartanon päärakennus rakennettiin punahongasta, jonka tukit toimitettiin Hotakan kylästä. Rakennus sijaitsi 2½ virstaa (6 km) Muolaan kirkolta ja oli hieman syrjässä maantieltä, siinä oli 11 huonetta. Viipurista oli matkaa 53 km ja Perkjärven asemalta 20 km.
Bernd ja Hilla Becher
Elämä ja ura
Bernd ja Hilla Becher tapasivat opiskellessaan Düsseldorfin taideakatemiassa vuosina 1957–1961 ja menivät naimisiin vuonna 1961. Beckerit aloittivat saksalaisten teollisten rakennusten dokumentoinnin jo opiskeluaikanaan. Heidän työnsä pohjautui 1920-luvun saksalaisen uusasiallisuuden perinteeseen sekä August Sanderin, Karl Blossfeldtin ja Albert Renger-Patzschin valokuviin. Vuosien kuluessa Becherit dokumentoivat rakennuksia systemaattisesti matkoillaan Saksassa, Alankomaissa, Belgiassa, Ranskassa, Luxemburgissa ja Iso-Britanniassa.
Pällilä (lahjoitusmaa)
Rakennukset
1800-luvulla päärakennuksen molemmin puolin rakennettiin kaksikerroksiset huvilat, joiden maakellareissa oli tilavat ruoka-aitat. Hovissa oli laaja kasvitarha, jättimäinen navetta, iso riihi maantien toisella puolella sekä tuulimylly, jonka kivijalka oli neljä metriä korkea.
Bernd ja Hilla Becher
Elämä ja ura
Suuret, minimalistiset ja mustavalkoiset valokuvat dokumentoivat teollisten rakennusten arkkityyppejä, joita Becherit kutsuivat typologioiksi. Pari kuvasi 8x10 palkkikameralla ja vedosti kuvansa hopeagelatiinivedoksina. Valokuvat pyrkivät esittämään rakennukset mahdollisimman neutraalisti ilman ihmisiä. Beckerit kuvasivat vain pilvisinä päivinä ja odottivat oikeita olosuhteita usein kauan, pyrkimyksenään häivyttää kuvista tekijän kädenjäljen ja luovuuden tunnusmerkit. Valokuvat esitettiin usein kuvasarjoina. Vuonna 1970 Becherit julkaisivat ensimmäisen valokuvakirjansa Anonymous Sculptures: a Typology of Industrial Buildings. Vuosina 1972 ja 1977 heidät kutsuttiin Documenta 4 -näyttelyyn Kasseliin.
Pällilä (lahjoitusmaa)
Rakennukset
Äkätissä pidettiin vielä vuonna 1759 Muolaan–Valkjärven ja Kivennavan talvikäräjiä.
Bernd ja Hilla Becher
Elämä ja ura
Bernd Becheristä toimi valokuvauksen opettajana Düsseldorfin taideakatemiassa 1976–1996. Taideakatemian sääntöjen vuoksi Hilla Becher ei voinut toimia virallisesti opettajana samaan aikaan miehensä kanssa. Becherien oppilaita olivat esimerkiksi valokuvaajat ja taiteilijat Laurenz Berges, Andreas Gursky, Thomas Ruff, Thomas Struth, Candida Höfer, Simone Nieweg, Axel Hütte, Petra Wunderlich ja Elger Esser. Beckerien vaikutuksesta syntynyt Düsseldorfin koulukuntana tunnettu valokuvauksen tyylisuunta tarkasteli ympäristöä objektiivisesti ja dokumentoiden.
Pällilä (lahjoitusmaa)
Venäläisten asuinalue
Tšernyshevin tuomien 200 maaorjan asuinalueeksi muodostui Parkkilan, Kyyrölän, Sudenojan ja Kangaspellon kylät, johon he Tšernyshevin johdolla muodostivat Kyyrölän seurakunnan.
Bernd ja Hilla Becher
Elämä ja ura
Bernd Becher kuoli vuonna 2007. Hilla Becher jatkoi työskentelyä parin aiemmin kuvaamien valokuvien parissa. Becherien valokuvia on hankittu kokoelmiin esimerkiksi Los Angelesin Getty-museoon, New Yorkin Museum of Modern Art -museoon ja Lontoon Tate Galleryyn.
Pällilä (lahjoitusmaa)
Venäläisten asuinalue
Asuinrakennukset oli rakennettu täysin venäläiseen tyyliin talojen päädyt vieri viereen kohtisuoraan tielle päin. Yhteisö eli omaa suljettua elämäänsä eikä suhteita juuri syntynyt suomalaisten kanssa, kieli ja venäläinen kulttuuri säilyi. Slaavilaisuus säilytti leimansa heissä aina talvisotaan asti.
Omistajien asema
Tšernyshev edusti venäläistä ylimystöä ja hän ei juurikaan henkilökohtaisesti puuttunut käytännön toimintaan paikan päällä Pällilässä. Omistaja myös hyvin harvoin oleskeli omistamallaan lahjoitusmaalla. Tšernyshev omisti suuria lahjoitusmaita Karjalankannaksen lisäksi myös muuallakin Venäjällä.
Käytännön asioita hoiti vouti, joka keräsi myös verot talonpojilta. Voudit vaihtuivat usein, eivätkä he useimmiten osanneet suomea. Heidän toimintansa oli useimmiten pelkkää oman edun tavoittelua ja hyötymistä sekä täysin mielivaltaista.
Keinottelu ja lunastus valtiolle
Venäläiset kävivät vilkasta kauppaa Pällilän maa-alueilla, ennen kuin ne saatiin lunastettua Suomen valtiolle.
Pällilästä myytiin Kyyrölän lahjoitusmaa salaneuvos Bogojevskille vuonna 1801 ja Valkjärven kylät vuonna 1803 kauppaneuvos Mihail Blandoville ja sen jälkeen hänen veljelleen, joka myi ne edelleen vapaaherra Freederickszille vuonna 1842. Suomen valtio lunasti Valkjärven lahjoitusmaan vuonna 1875 ja Kyyrölän pakkohuutokaupasta vuonna 1878.
Ruhtinas Boris Galitzin tarjosi jäljelle jäänyttä maa-aluetta Suomen valtiolle ja kauppa syntyi vuonna 1872, jonka jälkeen se jaettiin perintötiloiksi talonpojille.
Hovi ja talonpoikien oikeudellinen asema
Lahjoitusvaiheen alussa talonpojille vakuuteltiin, ettei heidän oikeudellinen asemansa muutu vallan vaihdon seurauksena millään tavalla. Tšernyshev keskittyi aluksi lähinnä rauhoittamaan sodan raunioittamaa aluetta. Vanhan Suomen alueelle jäivät voimaan Ruotsin vallan aikainen hallinto ja oikeuslaitos. Ajan mittaan suhteet alkoivat kuitenkin kärjistyä ja asioita käräjöitiin usein. Venäläisten lahjoitusmaaherrojen oli vaikea käsittää talonpoikien oikeuksia ja vapauksia, jolloin alkoi syntyä kahnauksia. Donaarit ja voudit pykivät soveltamaan samoja pelisääntöjä kuin mihin he olivat tottuneet Venäjällä.
Eriäviä käsityksiä syntyi päivätöistä, veroista, omaisuudesta ja muuttamisesta. Lahjoitusmaaherrat käsittivät omistavansa kaiken omaisuuden lisäksi myös ihmiset ja voivansa siirtää heitä mielensä mukaan. Tämä ei taas sopinut talonpojille ja ongelma lopulta huipentui siihen, että Suomen valtio osti kaikki lahjoitusmaat ja luovutti ne perintötiloiksi talonpojille 1800-luvun loppupuolella. Talonpojat kävivät lähes 150 vuotta oikeustaistelua venäläistä lahjoitusmaajärjestelmää vastaan.
Intian ja Venäjän kuljetuskoneprojekti
Koneella on tarkoitus korvata 112 Neuvostoliiton Intialle 1980-luvulla myymää Antonov An-32 -konetta. Venäjälle Iljušin Il-214 korvasi niin ikään vanhentuneita Antonov An-22 -koneita.
Marraskuun 2005 sopimuksen mukaan aluksi Intian tulisi saada 45 konetta ja Venäjän noin 100. Koneen lastitilan pituus on noin 13,5 metriä ja korkeus kolme metriä.
Hanke tunnetaan myös Iljušin Il-214:nä, mihin yhdistyi 2003 Jakovlev Jak-242-hanke. Jakovlev on mukana myös Irkutin yhteistyössä. Matkustajakone- ja kuljetuskonehankkeen nimi Venäjällä on tämän jälkeen MS-21. Kilpailussa oli mukana myös Tupolev Tu-234 eli Tupolev Tu-204-300, mutta se ei menestynyt.
Kesäkuussa 2001 intialainen Hindustan Aeronautics Ltd ja venäläiset Irkut, Rosboronexport ja Iljušin solmivat sopimuksen kaksimoottorisen 18 500 kg kantavan taktisen kuljetuslentokoneen kehittämisestä, valmistuksesta ja myynnistä. Irkutin mukaan myös ukrainalainen lentokonetehdas Jakovlev on liittynyt ohjelmaan.
Intian ja Venäjän valtioiden välillä uskotaan sopimuksen syntyvän lokakuussa 2006, kun Intian pääministeri Manmohan Singhin joulukuussa 2005 tapahtuneen Moskovan vierailun aikana allekirjoitettiin sopimus, mikä poistaa patenttiesteitä aiotulta hankkeelta.
Leo Laukkanen
Leo Olavi Laukkanen (11. lokakuuta 1913 Helsinki – 1. marraskuuta 1978 Helsinki) oli suomalainen kuvanveistäjä. Hän on tunnettu erityisesti abstrakteista pienoisveistoksistaan, jotka on useimmiten tehty graniitista.
Väkivaltakoneisto
Väkivaltakoneistolla tarkoitetaan useimmiten perinteisessä valtio-opillisessa tutkimuksessa valtion järjestyksellisiä tehtäviä hoitavia organisaatioita: poliisia, oikeuslaitosta, vankiloita ja armeijaa. Väkivaltakoneisto valvoo valtion lakien noudattamista ja puolustaa valtiota muiden valtioiden hyökkäyksiltä.
Väkivaltakoneistoon liittyy olennaisena osana väkivaltamonopoli, jonka valtio varaa itselleen. Väkivallan yksinoikeus valtion oikeutena periytyy uuden ajan alussa vakiintuneesta keskitetystä valtiosta, joka korvasi feodaalisen järjestelmän. Kärjistetysti tämä siis kieltää yksittäisiltä kansalaisilta esimerkiksi oman yksityisarmeijan pitämisen.
Roguelike
thumb|400px|Kuvakaappaus vuonna 1990 julkaistusta roguelike-pelistä [[Angband (tietokonepeli)|Angband.]] Roguelike-pelit (suom. ’Roguen kaltainen’, ’roguemainen’) ovat vuoropohjaisia tietokoneroolipelejä, joiden erikoispiirteitä ovat satunnaisesti luodut, ruutuihin jaetut pelikentät ja pelin jatkamismahdollisuuden menettäminen pelihahmon kuollessa. Roguelikeissä tyypillisesti tutkitaan luolastoja ja taistellaan hirviöitä vastaan pelihahmon tullessa taitavammaksi ajan myötä. Lajityyppi on kehittynyt vuonna 1980 ilmestyneen Rogue-pelin pohjalta, joka on innoittanut useita muita pelejä, joissa samat piirteet ovat säilyneet. Tunnettuja roguelike-pelejä ovat NetHack, Angband ja Ancient Domains of Mystery.
Väkivaltakoneisto
Väkivaltamonopoli on myös yhteiskuntasopimuksellisissa teorioissa perustettavan valtion määritelmä. Esimerkiksi hobbesilaisessa yhteiskuntafilosofiassa väkivaltakoneisto on suvereenin absoluutin työkalu ehkäistä luonnollisessa tilassa vallitsevaa kaikkien sotaa kaikkia vastaan (bellum omnium contra omnes).
Roguelike
Rakenne
Roguelike-pelien pelimaailma arvotaan kokonaan tai suurimmalta osin uusiksi joka pelikerralla, niin että peliä voi pelata uudelleen kyllästymättä. Hirviöiden ja esineiden olinpaikat vaihtuvat pelikerrasta toiseen, samoin kuin esineiden ulkonäkö. Näin aina kun pelihahmo löytää ensi kertaa jonkun esineen, hän ei voi tietää sen käyttötarkoitusta. Pelijournalisti John Harris pitää näitä tuntemattomia esineitä roguelike-pelien määrittelevänä piirteenä. Roguelike-peleissä voi kuitenkin olla joitain etukäteen määrättyjä piirteitä kuten juoni, puzzleja tai valmiiksi luotuja alueita.
Väkivaltakoneisto
Norbert Elias ja Max Weber määrittelevät valtion vaatimukseksi, että sillä on tietyllä maantieteellisellä alueella väkivallan yksinoikeus.
Termiä väkivaltakoneisto käytetään yhä politologisessa kirjallisuudessa, mutta jotkut pitävät sitä vasemmistosävytteisenä. Heidän mukaansa puolueettomampi ja täsmällisempi ilmaisu on voimankäyttö.
Roguelike
Rakenne
Satunnaisuuden ja "permadeathin" takia rogueliket ovat hyvin haastavia aloitteleville pelaajille. Voittaminen voi viedä pelaajalta paljon aikaa useista päivistä kuukausiin ja pelivuoroja voi kulua useampi miljoona.
Pelimaailma on rakennettu ruudukolle, jossa pelihahmot vievät tilaa yhden ruudun kukin. Pelin grafiikka on perinteisesti esitetty käyttäen pelkkää ASCII-merkistöä, eli toisiinsa nähden yhtä leveitä kirjaimia ja muita merkkejä. Eri merkit edustavat pelimaailman osasia kuten hirviöitä, esineitä ja maaston elementtejä, @-merkin edustaessa usein pelihahmoa. ASCII:n sijaan voidaan käyttää myös nelikulmaisista samansuuruisista kuvista koostuvaa grafiikkaa. Tämän askeettisen ulkoasun vuoksi pelaaja joutuu turvautumaan mielikuvitukseensa.
Roguelike-lajityypissä koko peli tapahtuu yhdessä pelitilassa ja kaikki toiminnot ovat mahdollisia pelaajalle koko pelin ajan. Poikkeus tästä ovat muun muassa Angbandin ja Dungeon Crawlin kauppavalikot ja Ancient Domains of Mysteryn maailmankartta.