cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Nykyfilosofia
Nykyfilosofia on luonteeltaan tekninen termi, jolla viitataan tiettyyn ajanjaksoon länsimaisen filosofian historiassa: 1900-luvun ja 2000-luvun filosofiaan. Termi moderni filosofia voi viitata uuden ajan filosofiaan eli aikaisempaan jaksoon länsimaisessa filosofiassa. Postmoderni filosofia taas tarkoittaa alkuaan mannereurooppalaista modernin filosofian kritiikkiä. Ei-teknisenä terminä nykyfilosofia voi viitata mihin tahansa viimeaikaiseen filosofian keskusteluun.
1900-luvulla länsimainen filosofia esitetään jakautuneen ”analyyttisen” ja ”mannermaisen” filosofian kesken. Jako on kuitenkin ongelmallinen useammasta syystä. Termi ”analyyttinen” viittaa yhtenäiseen metodologiseen asenteeseen. Kuitenkin metodologiset yhtäläisyydet loogisten empiristien ja Ludwig Wittgensteinin filosofiasta inspiroituneiden arkikielen filosofian edustajien välillä ovat kyseenalaiset. Mannermainen filosofia taas antaa ymmärtää että kyseisiä filosofeja yhdistää maantieteellinen sijainti. Tällöin Gottlob Frege, Ludwig Wittgenstein ja käytännössä kaikki Wienin piirin jäsenet laskettaisiin mannermaisiksi filosofeiksi. Jako jäi kuitenkin elämään ja sitä alettiin kyseenalaistamaan vasta 1900-luvun loppupuolella.
Analyyttisen ja mannermaisen filosofian lisäksi Frankfurtin koulukunta, joka sai vaikutteita marxismista ja 1800-luvun sekä 1900-luvun taitteessa kehittyneistä yhteiskuntatieteistä, on laskettu erilliseksi suuntaukseksi. Näiden lisäksi Yhdysvalloissa syntynyt pragmatismi, jonka keskeisinä hahmoina toimivat Charles Sanders Peirce, William James ja John Dewey, erotetaan analyyttisestä ja mannermaisesta suuntauksesta. Toisinaan taas molemmat suuntaukset on palautettu analyyttisen ja mannermaisen filosofian koulukunniksi.
Joskus omaksi nykyfilosofian koulukunnaksi on eroteltu katolisen kirkon uustomismi. Aikaisemmasta aristoteelisesta syllogistisesta suuntauksesta vahvasti argumentaatiotapojaan ammentavasta klassisesta tomismista syntynyt perinne on lähempänä analyyttista kuin mannermaista perinnettä. Puhtaasti teologiaan ja jumaluskoon pohjautuvat uustomismin eri muodot eivät kuitenkaan ole kovin yhteensopivia puhtaan sekulaaria ja luonnontieteellistä näkökulmaa painottavan analyyttisen suuntauksen kanssa. Uustomismin asemaa erillisenä perinteenä vahvistaa myös sen erittäin selkeästi määritelty kokonaisvaltainen maailmankuva ja ihmiskuva, joka kattaa kaiken ontologiasta etiikkaan yhteensopivilla opetuksillaan.
Lapin Helvetti
Lapin Helvetti voi tarkoittaa:
Kostianvirta
thumb|Kostianvirran laskukohta Mallasveteen. thumb|Kostianvirtaa itään Onkkaalantien sillalta. Kostianvirta on Kokemäenjoen vesistöön kuuluva joki, joka sijaitsee Pirkanmaalla Pälkäneen kirkonkylässä. Sitä pitkin Pälkänevesi laskee Mallasveteen. Koska molempien järvien keskivedenkorkeus on noin 84 metriä merenpinnasta, Kostianvirran virtaussuunta vaihtuu toisinaan, erityisesti keväisten sulamisvesien vaikutuksesta.
Kostianvirran kautta kulkee laivaväylä, jolta on yhteydet Pälkäneveden ja Jouttesselän kautta Aitoon kylään sekä Mallasveden kautta Längelmäveden reitille, Hauhon reitille ja Valkeakoskelle. Laivareitti avattiin, kun joki oli ensi ruopattu nykyisen kaltaiseen kuntoon.
Synty
Ennen vuotta 1604 Kostianvirran kohdalla oli pieni Hykiänkoski, mutta pääosa Pälkäneveden, Vesijärven ja Längelmäveden vesistä laski Roineeseen Kangasalla sijainneen Sarsanvirran kautta. Toukokuussa 1604 vesi uursi Hykiänkosken paikalle suuremman uoman, ja Pälkäneveden pinta laski useita metrejä Mallasveden tasolle. Myös Längelmäveden pinta aleni, joskin vähemmän, ja se alkoi laskea entisen salmen paikalle syntyneen Iharinkosken kautta Pälkäneveteen. Tämän takia Sarsanvirta kuivui yhdessä yössä 10. kesäkuuta 1604.
Kostianvirran taistelu
Lokakuussa 1713 käytiin Kostianvirran rannoilla Suureen Pohjan sotaan liittyvä Kostianvirran taistelu, jossa Fjodor Apraksinin johtama Venäjän armeija löi Carl Gustaf Armfeltin johtaman Ruotsin armeijan, ja isoviha alkoi. Venäläiset pitävät Kostianvirran taistelua sodan ratkaisutaisteluna, vaikka vielä helmikuussa 1714 käytiin Isossakyrössä Napuen taistelu.
Ruth Westheimer
Ruth Westheimer (alun perin Karola Ruth Siegel, s. 4. kesäkuuta 1928) on yhdysvaltalainen, syntyperältään saksanjuutalainen seksuaaliterapeutti, mediapersoonallisuus, näyttelijä, ääninäyttelijä ja kirjailija. Hänen mediauransa alkoi 1980-luvulla radio-ohjelmasta Sexually Speaking, joka jatkui vuoteen 1990 asti. Hän myös juonsi Lifetimen ja muiden kaapelikanavien ohjelmia vuodesta 1984 vuoteen 1993. Nimellä ”Dr. Ruth” tunnettu Westheimer on kirjoittanut noin 40 kirjaa seksiin ja seksuaalisuuteen liittyen.
Oskari Jalava
Johan Oskar (Juho Oskari) Jalava (vuoteen 1898 Alm, 7. heinäkuuta 1876 Huittinen – 10. maaliskuuta 1950 Helsinki) oli suomalainen poliitikko ja ammattiyhdistysaktiivi, joka toimi SDP:n kansanedustajana vuosina 1907–1918. Jalava kuului puolueen oikeistosiipeen, mutta radikalisoitui sisällissodan aikaisen vankeustuomionsa myötä ja liittyi kommunisteihin. Kaikkiaan hän istui vankilassa yli kuuden vuoden ajan saatuaan 1920-luvun alussa uuden tuomion poliittisen toimintansa johdosta. 1930-luvulla Jalava siirtyi vasemmistososialisteihin ja ehti vielä jatkosodan jälkeen vaikuttamaan kansandemokraateissa.
Varhaiset vuodet
Huittisten Lauttakylässä syntyneen Oskari Jalavan vanhemmat olivat torppari Juhana Kustaa Alm ja Johanna Mieronkoski. Jalava kävi kiertokoulua ja oli paimenpoikana, kunnes lähti vuonna 1895 peltisepän oppiin Turkuun, josta hän vuonna 1900 muutti Helsinkiin.
Sisällissota
Kesällä 1917 Jalava nimitettiin senaatin asettaman työttömyyskeskuskomitean jäseneksi. Sisällissodan käynnistyttyä hän jatkoi sen toimintaa yhdessä Aura Kiiskisen kanssa kansanvaltuuskunnan yleisten töitten jaoston alaisuudessa. Saksalaisten vallattua Helsingin Jalava vangittiin kotoaan huhtikuun lopussa, jonka jälkeen hän oli Suomenlinnan vankileirillä ja Sörnäisten kuritushuoneessa. Lokakuussa valtiorikosoikeus tuomitsi Jalavan valtiopetoksen valmistelusta kolmen vuoden kuritushuonerangaistukseen. Sodan aikaisen toiminnan ohella perusteena oli syksyllä 1917 allekirjoitettu Me vaadimme -julistus. Tammikuussa 1919 valtiorikosylioikeus korotti tuomion kahdeksaan vuoteen, mutta Jalava armahdettiin jo kesäkuussa, kun valtionhoitaja C. G. E. Mannerheim ei katsonut hänen ottaneen vaikuttavasti osaa itse kapinaan.
Kommunistisessa liikkeessä
Vankilasta päästyään Jalava jatkoi poliittista toimintaansa. Etsivän keskuspoliisin tietojen mukaan hän johti syksyllä 1919 Helsingin työväentalossa pidettyjä kommunistien puhetilaisuuksia. Toukokuussa 1920 Jalava pidätettiin poliisin keskeyttämästä SSTP:n perustavasta kokouksesta ja tuomittiin kuudeksi vuodeksi kuritushuoneeseen valtiopetoksen valmistelusta. Vapauduttuaan Tammisaaren pakkotyölaitoksesta marraskuussa 1925 hän oli mukana SSTP:n seuraajaksi syntyneen STPV:n toiminnassa. Jalava kuului myös kommunistien valtaaman metallityöntekijäin liiton johtoon ja oli pitkäaikainen Osuusliike Elannon edustajiston jäsen. 1930-luvun vaihteessa Jalava siirtyi vasemmistososialistien muodostamaan Suomen työväen vasemmistoryhmään, jonka keskuskomiteaan hänet valittiin keväällä 1930. Jatkosodan jälkeen Jalava vaikutti SKDL:n riveissä.
Perhe
Oskari Jalavan puoliso oli ompelija Ida Viitanen, jonka kanssa hän solmi siviiliavioliiton vuonna 1907. Kirkon epätasa-arvoisuudesta ja naiskäsityksestä johtuen he eivät halunneet solmia kristillistä avioliittoa. Sen sijaan Viitanen ilmoitti raastuvanoikeudelle Jalavan harjoittaneen hänen kanssaan esiaviollista seksiä, jonka perusteella oikeus julisti naimakaaren mukaisen siviiliavioliiton. Pariskunnalla oli tytär Kerttu s. 17.6.1913 ja poika Voitto s. 26.5.1908.
Mappō
Mappō on yksi kolmesta buddhalaisesta aikakaudesta. Se on niistä viimeinen, laskevan dharman "rappeutunut" aikakausi. Perinteisesti ajan on ajateltu alkavan 2 000 vuotta Gautama Buddhan kuoleman jälkeen ja kestävän 10 000 vuoden ajan. Rappeutuneella ajalla ihmiset eivät kykene saavuttamaan valaistumista Buddhan sanan kautta ja yhteiskunnasta tulee moraalisesti korruptoitunut. Vaikka Buddhan opetukset ovat kolmannella ajalla edelleen oikeita, niitä ei kyetä enää seuraamaan.
Viittauksia dharman heikentymiseen ajan kuluessa voidaan löytää mahayanabuddhalaisista teksteistä, kuten Timanttisutrasta ja Lootussutrasta, mutta myös vähemmässä määrin joistakin Paali-kaanonin teksteistä kuten Vinayapitakan Cullavaggasta. Puhtaan maan buddhalaisuuden koulukunnat Kiinassa ja Japanissa uskovat rappeutuneen aikakauden olevan meneillään tällä hetkellä. Sen vuoksi puhtaan maan buddhalaisuuden harjoittajat yrittävät saavuttaa uudelleensyntymän Amitabhan "puhtaaseen maahan", jossa he voivat harjoittaa dharmaa helpommin.
Matti Hatava
Matti Juhani Hatava (s. 10. maaliskuuta 1981 Lappeenranta) on suomalainen jousiampuja. Hän edustaa Tampereen Jousiampujat -seuraa.
Hatava sijoittui kahdeksanneksi junioreiden MM-kilpailuissa 1998, mutta lopetti aktiiviuransa vuonna 2002. Vuonna 2007 Hatava palasi kilpakentille ja kesäkuussa 2008 hän saavutti paikan Pekingin olympialaisiin sijoittumalla toiseksi karsintakilpailussa Boéssa Ranskassa. Hänet valittiin siten Suomen kisajoukkueeseen henkilökohtaiseen kilpailuun. Vuonna 2010 Hatava voitti EM-pronssia Suomen joukkueessa yhdessä Antti Mansukosken ja Antti Tekoniemen kanssa Italian Rovertossa käydyissä tauluammunnan Euroopan-mestaruuskisoissa.
Prader–Willin oireyhtymä
Prader–Willin oireyhtymä (PWS) on kromosomissa 15 olevan geneettisen muutoksen aiheuttama oireyhtymä. Jos kromosomin 15 alueen 15q12 häviämä periytyy isältä, on tuloksena Prader–Willin oireyhtymä. Jos sama virhe periytyy äidiltä, tuloksena on Angelmanin oireyhtymä.
Syndrooman keskeisimpiä piirteitä ovat hidastunut kehitys, polyfagia eli ylensyönti, oppimisvaikeudet, lihasten heikkous, poikkeuksellinen lyhytkasvuisuus, tietyt kasvonpiirteet sekä vajaasti kehittyneet sukupuolielimet. Osan oireyhtymään kuuluvista häiriöistä aiheuttaa väliaivojen hypotalamus. Syndrooma kuvattiin ensimmäistä kertaa 1956.
Keko
Keko tarkoittaa seuraavia:
Prader–Willin oireyhtymä
Prader–Willin oireyhtymän komplikaatiot saattavat olla vaarallisia. Ylensyönti saattaa johtaa ylipainoon, joka altistaa potilaan mm. verisuonisairauksille, sydänvialle ja diabetekselle. Jotkin syndrooman oireet ovat lievitettävissä hormoneilla, mutta valvottu erityisruokavalio on yhä tärkeä hoitomuoto. Lihasten heikkouden takia myös liikunnallinen ohjaus on monesti tarpeen.
Suomessa syntyy vuosittain keskimäärin kolme lasta, joilla on Prader–Willin oireyhtymä.
Oireyhtymä on nimetty sveitsiläisten lääkäreiden Andrea Praderin (1919–2001) ja Heinrich Willin (1900–1971) mukaan. Heidän tutkimusryhmänsä kuvasi oireyhtymän vuonna 1956.
Pro Football Hall of Fame
thumb|240px|Pro Football Hall of Famen tilat ja Fawcett Stadium Cantonissa Ohiossa. Pro Football Hall of Fame on National Football Leaguen Hall of Fame eli amerikkalaisen jalkapallon ammattilaisliiga NFL:n museo, jossa on esillä lajiin liittyviä historiallisia esineitä mutta erityisesti kaikkien Hall of Fame -kunniamaininnan saaneiden pelaajien, valmentajien ja NFL-vaikuttajien pronssiset rintakuvat.
Dylan
Dylan voi tarkoittaa ainakin seuraavaa:
Pro Football Hall of Fame
Hall of Fame -museo perustettiin Cantonin pikkukaupunkiin Ohion osavaltioonYhdysvaltoihin 7. syyskuuta vuonna 1963. Perustamisen yhteydessä Hall of Fameen valittiin 17 ensimmäistä jäsentä. Yhtä poikkeusta lukuun ottamatta vuoteen 2006 mennessä kaikki muut Hall of Fameen valitut ovat pelanneet uransa jossain vaiheessa NFL:ssä. Poikkeuksena on Buffalo Billsin hyökkäyksen linjamies Billy Shaw, joka pelasi koko uransa American Football Leaguessa.
Turkin juutalaiset
Turkin juutalaiset ovat Turkissa asuvia juutalaisia. Pääosa heistä polveutuu 1400-luvun lopulla maahan Espanjasta tulleista sefardijuutalaisista. Pieni osa polveutuu myös aškenaseista. Juutalaisten määräksi Turkissa on arvioitu noin 23 000. Juutalaiset puhuvat turkin lisäksi ladinoa ja jiddišiä.
Pro Football Hall of Fame
Canton valittiin Hall of Famen sijaintipaikaksi lähinnä kolmesta syystä:
Turkin juutalaiset
Historia
160px|thumb|vasen|Juutalaismies [[Ottomaanien valtakunta|Ottomaanien valtakunnassa, piirros vuodelta 1779.]]
Pro Football Hall of Fame
Valintaprosessi
Hall of Fame -ehdokkaat valitsee 44-jäseninen valitsijakomitea, joka koostuu lähinnä yhdysvaltalaisista urheilutoimittajista. Aiempina vuosina on valittu vähintään kaksi mutta ei enempää kuin kuusi uutta Hall of Famen jäsentä. Vuodesta 2008 lähtien valitaan vähintään neljä ja korkeintaan seitsemän jäsentä, joista korkeintaan viisi voi olla modernin ajan eli vuoden 1982 jälkeen uransa päättänyttä kandidaattia ja kaksi ennen vuotta 1982 aktiiviuransa päättänyttä seniorikandidaattia.
Turkin juutalaiset
Historia
Turkin juutalaiset ovat Espanjasta vuonna 1492 karkotettujen juutalaisten jälkeläisiä. Juutalaiset suojeltiin Lausannen sopimuksella vuonna 1923, mutta heitä pidetään silti toisen luokan kansalaisina. Lausannen sopimuksesta lähtien juutalaisiin ja muihin ei-islamilaisiin vähemmistöihin on kohdistettu väkivaltaa. Valtio ei esimerkiksi puuttunut väkijoukkojen juutalaisia vastaan harjoittamaan väkivaltaan Traakiassa vuonna 1934 ja Istanbulissa vuonna 1955. Vuosina 1941 ja 1942 muita kuin muslimeita pakkovärvättiin työpataljooniin ja vuonna 1942 astui voimaan heitä syrjivä omaisuusvero. 1960-luvulta lähtien muiden kuin muslimien säätiöiden ja järjestöjen omaisuutta on takavarikoitu. Nykypäivänä suurin osa Turkin juutalaisista asuu Istanbulissa, Izmirissä asuen noin 2 500 juutalaista. Muualla maassa juutalaisten määrä on erittäin pieni. Istanbulissa on 19 synagoogaa, joista yksi on aškenasien.
Pro Football Hall of Fame
Valintaprosessi
Komitean on otettava huomioon ainoastaan pelaajan ammattilaisuran pelilliset meriitit ja hänen panoksensa lajiin omalla aikakaudellaan. Teoriassa jokainen pelaaja voidaan asettaa ehdokkaaksi sen jälkeen, kun hänen peliuransa päättymisestä on kulunut viisi vuotta. Uransa päättäneillä valmentajilla karanteeniaikaa ei ole, ja omistajat tai muut joukkueiden merkkihenkilöt voivat tulla valituksi jo aktiiviaikanaan.
Turkin juutalaiset
Kulttuuri
Suurin osa Turkin juutalaisten lapsista käy valtion kouluja, joissa opetus tapahtuu turkiksi. Turkin juutalaisilla on myös omat yhteisön ylläpitämät ala- ja yläasteet Istanbulissa, sekä ala-aste Izmirissä. Näissäkin kouluissa opetus tapahtuu pääasiassa turkiksi, mutta niissä opiskellaan myös hepreaa. Ladinoa puhuu enää lähinnä vanhempi sukupolvi nuorempien siirtyessä kokonaan turkin kieleen. Ladinoa on kuitenkin pyritty suojelemaan. Ladinolla on Turkissa noin 8 000 puhujaa.
Operaatio Nordlicht
Operaatio Nordlicht voi viitata seuraaviin toisen maailmansodan aikaisiin sotilasoperaatioihin:
Pro Football Hall of Fame
Modernin ajan (1982–) ehdokkaat
Valitsijakomitea kokoontuu vuosittain aina päivää ennen Super Bowlia valitsemaan Hall of Fame -kunniamaininnan saavat pelaajat. Komitea äänestää suljetulla lippuäänestyksellä ensin 15 finalistin joukosta kymmenen ehdokasta jatkokierrokselle, jolla ehdokkaiden määrä rajataan edelleen viiteen ehdokkaaseen. Tullakseen lopulta valituksi Hall of Fameen jokaisen viiden jäljelle jääneen ehdokkaan on saatava 80 prosentin enemmistö komitean viimeisessä, yksinkertaisessa "jaa-ei"-äänestyksessä.
Senioriehdokkaat (ennen vuotta 1982 uransa päättäneet)
Valitsijakomitean yhdeksän jäsentä muodostavat alikomitean, joka seuloo mahdollisia ehdokkaita seniorikiintiöstä, johon kuuluvat kaikki ennen vuotta 1982 uransa päättäneet pelaajat. Kaksi elokuussa nimettyä senioriehdokasta ei enää semifinaalivaiheessa kilpaile äänistä muiden modernin ajan ehdokkaiden kanssa, vaan heidät tuodaan suoraan lopulliseen äänestykseen. Super Bowlia edeltävänä äänestyspäivänä komitea äänestää esivalinnassa seulotun kahden senioriehdokkaan nimityksestä yksinkertaisella "jaa-ei"-äänestyksellä, jossa 80 prosentin kannatus johtaa Hall of Fame -valintaan.
Valintaseremonia
Juhlallinen Hall of Fame -seremonia järjestetään joka vuosi heinäkuun lopussa tai elokuun alussa. Cantonissa on tällöin koko viikon kestävä festivaali Hall of Famen ja valittujen kunniaksi, ja se huipentuu Hall of Fame -valintaseremoniaan. Tunteikkaaseen ohjelmaan kuuluu jokaisen valitun pelaajan kiitospuheen lisäksi myös erikseen nimetyn henkilön puhe, jonka sanoin pelaaja saatellaan Hall of Famen jäseneksi. Seremoniassa paljastetaan myös pelaajan pronssiin valettu rintakuva, joka saa valintajärjestyksen mukaan määräytyvän paikkansa näyttelyhallista. Merkkinä jäsenyydestä pelaaja on oikeutettu käyttämään beigenväristä pikkutakkia, jossa on Hall of Fame -logo.
Muutama päivä seremonian jälkeen NFL järjestää myös Pro Football Hall of Fame Gamen, joka on osa neljän kierroksen näytösotteluita ennen varsinaisen runkosarjan alkua.
Maria Goeppert-Mayer
Maria Goeppert-Mayer (28. kesäkuuta 1906 – 20. helmikuuta 1972) oli saksalais-yhdysvaltalainen fyysikko. Goeppert-Mayer oli Marie Curien jälkeen ensimmäinen nainen, joka on saanut Nobelin fysiikanpalkinnon. Goeppert-Mayer sai palkintonsa vuonna 1963 atomin kuorirakenteen tutkimisesta.
Pro Football Hall of Fame
Valintaseremonia
Hall of Fameen valitut pelaajat eivät edusta mitään tiettyä joukkuetta. Kaikki joukkueet, joita pelaaja on uransa aikana edustanut, ilmoitetaan tasavertaisina museossa. Hall of Fameen pääsy on kunnianosoitus yksilölle, joka on osoittanut joukkuelajissa poikkeuksellista taitoa ja ollut aikanaan paras vertaistensa joukossa.
Maria Goeppert-Mayer
Elämä
Lama-aikana professorin rouva ei saanut omaa työtä, mutta hänelle osoitettiin erilaisia avustavia puuhia. Vasta vuonna 1946 Chicagon yliopistossa hän sai koulutustaan ja taitojaan vastaavia töitä. Hänestä tuli pian fysiikan professori ydintutkimuksen laitoksella. Keskustelut Enrico Fermin kanssa olivat hedelmällisiä.
Vuonna 1948 Marie Goeppert-Mayer alkoi tutkia maagisia lukuja. Häneltä meni vuosi niiden selityksen löytämiseen ja toinen vuosi sen seurausten ymmärtämiseen. Hänestä oli rohkaisevaa, että Jensen, Haxel ja Suess päätyivät samaan selitykseen riippumattomasti. Goeppert-Mayer tapasi Hans D. Jensenin, ja joitakin vuosia myöhemmin nämä kilpailijat eri puolilta Atlanttia päättivät julkaista yhteisen kirjan. Teos Elementary Theory of Nuclear Shell Structure ilmestyi vuonna 1955, ja vakiinnutti Goeppert-Mayerin aseman ydinfysiikan johtavana asiantuntijana. Hans D. Jensen sai Nobelin yhdessä Goeppert-Mayerin kanssa.
Tunnustuksia ja palkintoja
Goeppert-Mayer on ensimmäinen nainen joka sai Nobelin teoreettisesta fysiikasta. Hänet kutsuttiin Heidelbergin tiedeakatemian jäseneksi 1950 ja Yhdysvaltojen kansalliseen tiedeakatemiaan 1956. American Physical Society jakaa vuosittain hänen mukaansa nimetyn palkinnon huomattavalle naispuoliselle fyysikolle.
Wakefieldin tuomiokirkko
Wakefieldin tuomiokirkko on Englannin kirkon Wakefieldin hiippakunnan tuomiokirkko. Vanhin osa, pohjoisseinä, on rakennettu noin vuonna 1150 ja viimeisimmät työt saatiin päätökseen 1904.
Kirkon nykyisen ulkonäön merkittävin suunnittelija on George Gilbert Scott, joka piirtämiä merkittäviä kunnostustöitä toteutettiin 1800-luvun jälkipuoliskolla. Hän uusi kirkon tornin pintarakenteen ja lisäsi siihen uuden huipun. Alttaritaulun viimeisteleminen jäi Scottin pojan huoleksi. Vuonna 1888 kirkko kohosi katedraaliksi, ja John Loughborough Pearson sai suunnitella siihen uuden itäsiiven.
FS Champlain (1872)
Valmistus
Alus tilattiin Brestin laivastontelakalta ja sen köli laskettiin 10. tammikuuta 1867. Alus laskettiin vesille 4. lokakuuta 1872 ja se otettiin palvelukseen 22. heinäkuuta 1874.
Palvelus
Alus poistettiin alusluettelosta 11. elokuuta 1893.
Itävallan šillinki
Itävallan šillinki, valuuttatunnukseltaan ATS, oli Itävallan rahayksikkö ennen vuonna 2002 tapahtunutta euron käyttöönottoa. Yksi šillinki jakaantui 100 groscheniin. Šillingin arvo oli 1 € = 13,7603 šillinkiä.
Lähteet
€
Judo kesäolympialaisissa 2020 – miesten 100 kg
Miesten 100 kg painoluokka judossa Tokion olympialaisissa 2020 kilpailtiin Nippon Budōkanilla 29. heinäkuuta. Kilpailuun osallistui 25 judokaa.
Olympiakultaa voitti isäntämaan Aaron Wolf, joka voitti loppuottelussa eteläkorealaisen Cho Gu-hamin lisäajalla. Pronssia saavuttivat Jorge Fonseca ja Nijaz Iljasov.
Karsinnat
Jokaiseen painoluokkaan valittiin suoraan 18 parasta urheilijaa Kansainvälisen judoliiton rankingin perusteella. Ranking-pisteet tarkasteltiin 28. kesäkuuta 2021. Yhdestä maasta sai osallistua korkeintaan yksi urheilija yhteen painoluokkaan. Isäntämaa Japani sai näiden lisäksi vähintään yhden judokan jokaiseen painoluokkaan. Näiden lisäksi olympialaisiin valittiin 100 urheilijaa rankinglistojen perusteella. Näistä sadasta paikasta Afrikka sai 24 paikkaa (12 naisille ja miehille), Eurooppa 25 (13 miehille ja 12 naisille), Aasia 20 (kymmenen kummallekin sukupuolelle), Oseania 10 (viisi naisille ja miehille) ja Amerikka 21 paikkaa (10 miehille ja 11 naisille). Myös maanosien paikat piti jakaa siten, että yhdestä maasta sai tulla yksi judoka yhteen painoluokkaan. Jos maanosasta ei saada täytettyä näin paikkoja, täytettiin paikat maailmanlaajuisten rankingien perusteella. Näiden lisäksi eri painoluokkiin kutsuttiin yhteensä 20 judokaa.
Hiilitulli
Hiilirajamekanismi on ympäristötoimi, jonka päätavoite on välttää hiilivuotoa. Hiilirajamekanismin on tarkoitus toimia rinnakkain EU:n päästökauppajärjestelmän kanssa sekä heijastaa ja täydentää sen toimintaa tuontitavaroiden osalta.
Mekanismin tavoitteena on estää se, että EU:n kasvihuonekaasupäästöjen vähennystoimet kumoutuvat päästöjen lisääntyessä EU:n rajojen ulkopuolella, kun tuotantoa siirretään EU:n ulkopuolisiin maihin tai hiili-intensiivisten tuotteiden tuontia lisätään unionin ulkopuolelta. Tietyille EU:ssa valmistetuille tuotteille on jo pitkään lisätty unionin päästövähennystavoitteiden mukaisesti maksu niiden valmistamisesta aiheutuvien kasvihuonekaasupäästöjen perusteella. Hiilirajamekanismilla saman suuruinen maksu asetetaan vuodesta 2026 alkaen vastaaville EU:n ulkopuolelta tuleville tuotteille. Käytännössä tämä tarkoittaa sitä, että näiltä tuontituotteilta peritään EU:n päästökaupan päästöoikeuden hintaa vastaava maksu, joka heijastelee tuotteen päästöjä.
Mekanismia sovelletaan rauta- ja teräteollisuuteen, alumiiniin, lannoitteisiin, sementtiin, tuontisähköön ja vetyyn sekä tiettyihin raaka-aineisiin.
Kun näitä niin sanottuja CBAM-tuotteita tuodaan EU:n ulkopuolelta EU:n tullialueelle, maahantuojan on vuoden 2026 alusta hankittava tavaroiden valmistuksessa syntyneitä päästöjä vastaava määrä CBAM-todistuksia ja annettava CBAM-ilmoitus vuosittain komissiolle. Siirtymäajalla 1.10.2023 - 31.12.2025 ei vielä tarvitse hankkia CBAM-todistuksia, mutta maahantuojan on tehtävä neljännesvuosittain raportti komissiolle.
Hiilirajamekanismin toimeenpanotehtävät jakautuvat EU-tason ja kansallisen tason välillä. Toimeenpanevaksi viranomaiseksi Suomessa on ehdotettu Tullia, joka vastaisi muun muassa lupakäsittelystä ja erilaisista hiilirajamekanismiin liittyvistä seuranta-, valvonta- ja neuvontatehtävistä.
Vuonna 2019 tuleva EU:n komissio alkoi valmistella Green Deal -ympäristöohjelmaa, johon kuuluisivat hiilitullit EU:n rajalle hiilivuodon estämiseksi. EK:n edustaja vaati niitä sellaisiksi, etteivät muut maat ryhtyisi vastatoimiin. Ne ehkä alkaisivat teräksen tuotannosta.
Muun muassa perussuomalaiset, vasemmistoliitto ja Sdp ovat kannattaneet hiilitulleja. Ympäristöministeriön ilmastoasiantuntija Outi Honkatukian mukaan Suomi kärsisi hiilitulleista erityisen paljon, koska terästekoiset koneet ja laitteet ovat merkittäviä Suomen viennissä. Honkatukian mielestä hiilitulleja voisi käyttää pelotteena, mutta ne voisivat johtaa vastatulleihin ja nopeasti eskaloituvaan kauppasotaan, joten luultavasti hiilitullien tielle ei pitäisi lähteä. Samaan päätyi myös tutkimusjohtaja Niku Määttänen, joka suositteli ennemmin päästökaupan tai hiiliveron laajentamista useampaan maahan.
Sdp:n ja SAK:n edustajien mukaan hiilitulleissa voisi olettaa, että tuotteet on tehty likaisimmalla teknologialla, ellei tuotannosta ole luotettavia mittauksia. Koko hiilitullijärjestelmän valmistelu kestäisi kauan mutta antaisi yrityksille varmuuden, että hiilivuotoon puututaan.
Napapiirin hiihto
Napapiirin hiihto on vuosittain maaliskuussa Rovaniemellä järjestettävä hiihtotapahtuma. Napapiirin hiihto järjestettiin ensimmäisen kerran 8.4.1956.
Carpentarianlahti
pienoiskuva|Carpentarianlahden alue Australian kartassa vuodelta 1859.
Carpentarianlahti on Australian pohjoisosassa sijaitseva suurikokoinen lahti, joka rajoittuu pohjoisessa Arafuranmereen ja idässä Cape Yorkin niemimaahan. Lahden pinta-ala on noin 111 890 km² ja sen suurin syvyys on noin 70 metriä. Lahteen laskee yli 20 jokea ja niillä on laaja suisto. Lahdessa sijaitsee 22 saaren muodostama saariryhmä, Wellesleyn saaret.
Historia
Ensimmäisen tutkimusmatkan Carpentarianlahdelle teki Willem Jansz vuonna 1605 Hollannin Itä-Intian kauppakomppanian toimesta. Hänen miehistönsä joutui taistelemaan vihamielisiä alkuasukkaita vastaan, ja he palasivat Uuden Guinean rannikolle havaitsematta Torresinsalmea. Hollannin Itä-Intian kauppakomppania lähetti hollantilaisen löytöretkeilijä Jan Carstensz in toiselle tutkimusmatkalle vuonna 1623, jolloin hän saavuttuaan paikalle antoi sille sen nykyisen nimen.
Geologia
Geologisella mittapuulla Carpentarianlahti on iältään nuori – se oli kuivaa maata vielä viimeisimmän jääkauden aikoihin.
Ilmasto
Alueet lahden ympärillä ovat tasaisia ja alavia. Ilmasto on kuuma ja kostea ja vuodessa on kaksi vuodenaikaa. Kuivakausi kestää huhtikuusta marraskuuhun ja sille ovat tyypillisiä kaakosta tulevat kuivat tuulet. Sadekausi on joulukuusta maaliskuuhun, jolloin tulee suurin osa vuotuisista sateista. Tänä aikana monet alavat alueet tulvivat lahden rannoilla.
Vyörypilvet
Vyörypilvet voivat olla yli kilometrin korkeita ja tuhat kilometriä pitkiä, jolloin ne ulottuvat yli koko horisontin. Sopivissa oloissa näitä esiintyy harvinaisena myös muualla maailmassa mutta Carpentarianlahdella ne ovat melko yleisiä.
Villi planeetta
Villi planeetta eli Levoton planeetta (La Planète sauvage) on ranskalais-tšekkoslovakialainen animaatioelokuva, joka kertoo Ygam-nimisestä planeetasta, jossa asustaa 12-metrisiä humanoideja, draageja. Planeetalla asuu myös ihmistä muistuttavia omeja, joita draagit pitävät lemmikkieläiminään.
Villi planeetta tunnetaan surrealistisesta kuvailmaisustaan ja omaperäisestä tunnelmastaan, ja se sai vuonna 1973 Cannesin elokuvajuhlien juryn erikoispalkinnon. Elokuva perustuu ranskalaisen kirjailijan Stefan Wulin romaaniin Oms en Série. Elokuvan tarinan voi tulkita luokkataistelun tai Tšekkoslovakian miehityksen allegoriana.
Juoni
Elokuva alkaa kuvilla pakoon juoksevasta naisesta, jolla on pieni vauva sylissään. Jättiläismäiset draagit kiusaavat naisen hengiltä. Eräs nuori draagi, Tiwo, ottaa orvoksi jääneen ihmislapsen lemmikikseen ja antaa tälle nimeksi Terr.
Planeettaa hallitsevat draagit ovat iholtaan vaaleansinisiä, punasilmäisiä humanoideja, jotka kuluttavat suuren osan ajastaan meditointiin. Nuoria draageja opetetaan eräänlaisten telepaattisten kuulokkeiden avulla. Terrin kaulapanta reagoi kuulokkeiden lähetyksiin, ja näin hän saa saman opin kuin Tiwo.
Terr pakenee ja vie Tiwon kuulokkeet mukanaan. Pakomatkalla hän kohtaa villeihin omeihin kuuluvan tytön. Tyttö vapauttaa Terrin kaulapannasta ja vie hänet hylätyn puiston suuressa puussa asuvan heimonsa luo. Heimo on alkukantainen ja taikauskoinen, mutta ajan kuluessa Terr voittaa heidän luottamuksensa ja alkaa opettaa heitä draagien kuulokkeiden avulla.
Draagien neuvosto on huolissaan tuholaisina pitämiensä villien omien lisääntymisestä ja päättää tehdä puhdistuksia. Draagit saapuvat hävittämään villit omit myrkkykaasulla, ja suurin osa puistossa asuvasta kahdesta heimosta kuolee, mutta omit onnistuvat tappamaan yhden draagin.
Jäljelle jääneet omit muuttavat turvaan draagien rakettien kaatopaikalle. Sinne he perustavat omien kaupungin, johon saapuu omeja kaikkialta Ygamista. Kuulokkeista saamansa tiedon avulla omit kehittävät edistynyttä teknologiaa. He muun muassa oppivat pienentämään draagien hylkäämiä raketinosia ja tekemään niistä toimivia. Omit alkavatkin suunnitella muuttoa Ygamin kiertolaiselle, villille planeetalle.
Omit rikkovat patsaat, jolloin omien tuhoaminen Ygamilla loppuu ja draagit joutuvat paniikkiin. Draagien on tunnustettava, että omien sivilisaatio on noussut heidän tasolleen. Lopussa draagit ja omit elävät jonkinlaisessa symbioosissa, ja omit ovat rakentaneet Terr-nimisen keinotekoisen satelliitin Ygamille.
Hatohobei
Hatohobei on eteläisin Palaun kuudestatoista osavaltiosta. Siihen kuuluvat Tobin saari ja asumaton Helen Reef -atolli. Osavaltion pinta-ala on 3 neliökilometriä ja siellä on 25 asukasta (vuonna 2015).
Osavaltion väkiluku on vaihdellut: vuonna 1980 siellä oli vielä 74 asukasta. Osavaltion viralliset kielet ovat tobi, englanti ja sonsorol.
Rosemary Sutcliff
Vuonna 2008 The Times asetti Sutcliffin sijalle 49 listatessaan Britannian merkittävimpiä sodanjälkeisiä kirjailijoita.
Elämä ja ura
Sutcliff sai varhaisen koulutuksen äidiltään mennen kouluun vasta yhdeksänvuotiaana. Äiti opetti häntä suurelta osin ääneen lukien, ja Sutcliff oli erityisen kiinnostunut legendoista ja muinaishistoriasta. Kirjallisuudesta hänen suosikkejaan olivat muun muassa H. C. Andersenin sadut sekä Nalle Puh ja Kaislikossa suhisee. Toisaalta hän kuunteli innolla myös isänsä ja tämän kollegoiden tosikertomuksia.
14-vuotiaana Sutcliff siirtyi taidekouluun opiskelemaan maalariksi. Toisen maailmansodan aikana hän ansaitsi elantoaan maalaamalla miniatyyrikuvia sotapalveluksessa olevista miehistä heidän perheilleen tai puolisoilleen. Hänen vammansa vuoksi hänen ei katsottu voivan maalata suurempia maalauksia, joten hän kääntyi kirjoittamisen pariin – siitä huolimatta, että koulutodistuksissa häntä pidettiin käytännössä lukutaidottomana.
Sutcliff kirjoitti versioita brittiläisistä legendoista, ja hänen tietämättään eräs ystävä näytti käsikirjoitusta Oxford University Pressin edustajille. Sitä ei kelpuutettu, mutta Sutcliffiä kehotettiin kirjoittamaan Robin Hoodista ja hänelle tarjottiin 50 punnan ennakkomaksu. Sutcliffin esikoisteos, perinteisiin balladeihin pohjautuva The Chronicles of Robin Hood, ilmestyi vuonna 1950.
Vuonna 1960 Sutcliff palkittiin Carnegie-mitalilla edellisenä vuonna ilmestyneestä kirjastaan The Lantern Bearers. Se on kolmas osa sarjasta, joka sijoittuu roomalaisvallan alaisille Britteinsaarille. Sarjan ensimmäinen osa The Eagle of the Ninth ilmestyi vuonna 1954. Vuonna 1975 Sutcliffille myönnettiin Brittiläisen imperiumin ritarikunnan arvonimi työstä lastenkirjallisuuden eteen.
Sutcliff asui suuren osan aikuisiästään Arundelissa, Sussexissa. Hän voitti vuonna 1985 Phoenix-palkinnon. Hän ei mennyt koskaan naimisiin ja kuoli Arundelissa 1992.
Felix Weingartner
Weingartner oli yksi Franz Lisztin viimeisistä oppilaista. Vuosina 1908–1927 hän toimi Wienin filharmonisen orkesterin ylikapellimestarina. Sen jälkeen hän johti Wienin oopperan orkesteria, Lontoon sinfoniaorkesteria, New York Philharmonic Society Orchestraa ja Bostonin oopperatalon orkesteria. Hänen tulkintansa Beethovenin ja Wagnerin teoksista herätti huomiota, vastavetona romantikan eksentriselle tyylille hän korosti ammatillista osaamista.
Minas Geraes
Minas Geraes tai Minas Gerais oli Brasilian laivaston Minas Geraes -luokan taistelulaiva, joka oli nimetty Brasilian osavaltion Minas Geraisin mukaan. Brasilia oli kolmas dreadnought-aluksen tilannut valtio.
Felix Weingartner
Hän sävelsi lukuisten oopperoidensa lisäksi muun muassa seitsemän sinfoniaa.
Weingartnerin oppilaisiin kuuluivat Paul Sacher, Georg Tintner ja Josef Krips.
Minas Geraes
Valmistus
Alus tilattiin Armstrong Whitworthilta Elswickistä, missä köli laskettiin 17. huhtikuuta 1907. Alus laskettiin vesille 10. syyskuuta 1908 ja otettiin palvelukseen 1. tammikuuta 1910.
Taustaa
Vuoden 1889 vallankumouksen jälkeen Brasilian laivasto taantui ja 1900-luvun alussa se oli kehityksellisesti jäljessä kilpakumppaneitaan Argentiinaa ja Chileä. Ainoat verrattain uudet brasilialaisalukset, joiden paino ylitti 3 000 tonnia, olivat kaksi risteilijää ja kaksi Deodoro-luokan rannikkopanssarilaivaa.
Kahvin ja kumin kasvava kysyntä 1900-luvun alussa toivat Brasilialle tuloja, joista osa käytettiin laivaston uudelleenvarusteluun. Brasilian kongressi hyväksyi lokakuussa 1904 esityksen 28 uuden laivan rakentamiseksi. Näihin aluksiin lukeutui muun muassa kolme taistelulaivaa ja kolme panssaroitua risteilijää sekä niiden lisäksi torpedovenehävittäjiä ja sukellusveneitä. Taistelulaivojen suunnittelussa otettiin vaikutteita Norjan laivastonrannikkopanssarilaivasta KNM Norgesta ja Britannian kuninkaallisen laivaston HMS Triumphista. Alusten oli tarkoitus saavuttaa 35 km/h huippunopeus sekä kantaa 12 tykkiä, jotka oli kiinnitetty kuuteen eri tykkitorniin, ja niitä oli suunniteltu suojaavan kyljistä 23 senttimetrin, kannelta 3,8 sentin paksuinen panssari.
Tieto kahdesta rakenteilla olevasta dreadnoughtista otettiin järkytyksellä vastaan Brasilian naapurimaissa, varsinkin Argentiinassa. Teoksen Conway's All the World's Fighting Ships 1906–1921 mukaan ne "päihittivät laadullisesti koko Argentiinan laivaston". Brasilian dreadnoughtit aiheuttivat pienimuotoisen merivoimien kilpavarustelun Etelä-Amerikassa. Chile tilasi taistelulaivat Almirante Latorre ja Almirante Cochrane Britannialta, kun taas Argentiina tilasi taistelulaivat ARA Rivadavia ja ARA Moreno Yhdysvalloilta.
pienoiskuva|Minas Geraes pian vesillelaskunsa jälkeen syyskuussa 1908 Brittiläisissä ja saksalaisissa alan lehdissä pohdittiin, toimiko Brasilia vain välikätenä isomman maan merivoimille ja aikoiko se luovuttaa alukset tälle niiden valmistuttua. Näitä epäilyksiä käsitteli myös The New York Times (1. elokuuta 1908):
Varhaiset vaiheet
pienoiskuva|upright|Minas Geraeksen ylempiä rakenteita ja keulatykkejä Minas Geraeksen kastoi brasilialaisen ministerin vaimo Regis de Oliveira 10. syyskuuta 1908, ja tämän jälkeen se laskettiin vesille. Sitten alus luovutettiin Brasilian hallitusta edustaneelle valtuuskunnalle. Britannian Kuninkaallinen laivasto testasi Minas Geraeksen aseistuksen Armstong Whitworth -yhtiön pyynnöstä ja Brasilian hallituksen suostumuksella. Osa Minas Gereaksen tykkitorneista oli sijoitettu niin, että ne olivat päällekkäin (engl. superfire), ja tämä herätti muutamissa maissa sen verran kiinnostusta, että ne lähettivät edustajiaan tarkkailemaan aseiden testausta. Eritoten kahteen kysymykseen kaivattiin vastausta: siihen, millainen vaikutus ylempien tykkien laukaisemisella olisi alempia tykkejä hoitavaan miehistöön, sekä siihen, haittaisiko alempien tykkien laukaisusta syntyvä savu tähtäämistä ylemmillä tykeillä. Tulituskokeet antoivat tyydyttävät vastaukset kumpaankin kysymykseen.
pienoiskuva|Minas Geraeksen aseistuksen testausta; kuva otettiin, kun tykeillä harjoiteltiin koko laidallisen ampumista. Scientific American -lehden mukaan tämä oli "mahtavin laidallinen, joka oli koskaan taistelulaivasta ammuttu". Tammikuussa 1910, kaksi kuukautta käyttöönottonsa jälkeen alusta esiteltiin Scientific American -lehdessä, jossa sen sanottiin olevan "viimeinen sana suurten taistelulaivojen suunnittelussa ja... toistaiseksi raskaimmin aseistettu taistelulaiva". Neitsytmatkallaan alus seilasi Britteinsaarilta Norfolkiin, Virginiaan, missä se kohtasi Yhdysvaltain laivaston panssariristeilijän USS North Carolinan. Alus kuljetti Brasilian Washingtonin suurlähettilään Joawuim Nabucon (k. 17. tammikuuta) ruumista, ja Minas Geraes saattoi sen Rio de Janeiroon.
Pian aluksen Brasiliaan saapumisen jälkeen maan vauraus alkoi ehtyä, ja kova lama koetteli taloutta. Taloudelliset vastoinkäymiset, Brasilian sotavoimissa kukoistanut rasismi ja sotalaivojen kova kuri johtivat marraskuussa Revolta da Chibatana (suom. Ruoskakapina) tunnettuun kapinaan suurimmilla aluksilla. Kapina sai alkunsa Minas Geraekselta ja levisi sieltä muihin aluksiin eli taistelulaiva São Pauloon, ikääntyneeseen rannikkopanssarilaiva Deodoroon, sekä vastikään käyttöönotettuun risteilijään Bahiaan. Myös "Mustana amiraalina" tunnetun João Cândido Felisberton johtamat kapinalliset uhkailivat pommittavansa Brasilian pääkaupunkia Rio de Janeiroa, mikäli heidän vaatimuksiinsa ei suostuttaisi. Brasilian kansankongressin oli annettava periksi kapinallisille, sillä tilannetta oli mahdotonta ratkaista sotilaallisesti (ainoat lähellä olleet kongressille uskolliset joukot koostuivat pienistä torpedoveneistä ja maajoukoista).
pienoiskuva|vasen|[[João Cândido Felisberto toimittajien, upseerien ja merimiesten kanssa Minas Geraeksen kannella 26. marraskuuta 1910, Revolta da Chibatan viimeisenä päivänä]] Monet Minas Geraeksen tummaihoisista miehistön jäsenistä olivat joko entisiä orjia tai heidän poikiaan, jotka olivat vapautuneet Lei Áurean myötä. He eivät liittyneet merivoimiin vapaasta tahdostaan ja joutuivat usein kaltoinkohdelluiksi. Tuolloin oli varsin yleistä, että upseerit kohdistivat rodullista syrjintää ja fyysistä väkivaltaa mustiin merimiehiin, eivätkä nämä voineet paeta väärinkäytöksiä, sillä palvelus kesti 15 vuotta. Upseerit saattoivat määrätä rangaistukseksi pieksämisen metallipallopäisillä nahkaruoskilla pienimmästäkin rikkeestä. Tästä kohtelusta tuohtuneina tummaihoiset merimiehet alkoivat suunnitella kapinaa vuoden 1910 alkupuoliskolla ja valitsivat johtajakseen João Cândido Felisberton, kokeneen merenkävijän, joka myöhemmin tunnettiin myös "Mustana amiraalina". Marraskuun puolivälissä eräs merimies tuomittiin ruoskittavaksi 250 iskulla tovereidensa edessä, mikä oli vastoin lakia. Rangaistusta jatkettiin vielä senkin jälkeen, kun mies oli menettänyt tajuntansa. Tapaus sai kapinaa suunnitelleet merimiehet raivoihinsa, ja vaikkeivät he olleetkaan siltä istumalta valmiita kansannousuunsa, valmisteluja vauhditettiin ja varsinaiset tapahtumat saivat alkunsa aiemmin kuin oli suunniteltu; 21.–22. marraskuuta. Tuolloin murhattiin lukuisia upsereeita ja kapteeni, loput päällystöstä pakotettiin pois laivalta. Britannialaiset insinöörit, jotka olivat kulkeneet laivan mukana sen valmistumisesta saakka, otettiin panttivangeiksi. Tämän jälkeen kapina levisi São Pauloon, Deodoroon ja Bahiaan. Kapinan aikana kuria ei löysätty aluksilla, vaan päivittäisiä harjoituksia jatkettiin, ja Felisberto määräsi kaiken viinan heitettäväksi laidan yli.
Vaikka brasilialaisten torpedoveneiden miehistöt pysyivätkin uskollisina hallitukselle, ja maavoimien joukot siirtyivät suojaamaan presidentinlinnaa ja rannikkoa, ei näistä kummastakaan ollut pysäyttämään kapinallisia. Johtotahon suurimpana ongelmana oli se, että monilla Rio de Janeiron sataman puolustuksesta vastaavilla miehillä oli sympatioita kapinallisia kohtaan. Mahdolliset Rio de Janeiroon kohdistuvat pommitukset pakottivat Brasilian kansankongressin suostumaan kapinallisten vaatimuksiin, joihin kuuluivat ruoskimisten lakkauttaminen, paremmat elinolot ja armahdus kaikille kapinallisille. Hallitus myös esitti viralliset anteeksipyynnöt ja ilmoitti katuvansa. Tämä johti kapinan päättymiseen 26. marraskuuta, jolloin siihen osallistuneiden neljän laivan komento luovutettiin takaisin merivoimille.
Vuonna 1913 Minas Geraes kuljetti Brasilian ulkoministerin Lauro Müllerin Yhdysvaltoihin vastapainona Yhdysvaltain ulkoministerin Elihu Rootin seitsemän vuotta aiemmin tapahtuneelle vierailulle.
Ensimmäinen maailmansota
Vaikkei ensimmäistä maailmansotaa käytykään Brasilian maaperällä, oli sillä murskaava vaikutus maan talouteen. Kahvin ja kumin hinnat romahtivat, sillä sota-aikana kumilla oli heikko kysyntä, eikä Iso-Britannia sallinut kahvintuontia Eurooppaan, koska kaikki kauppalaivat oli varattu "tärkeämmille tuotteille". Tämän lisäksi kahvinvienti keskusvaltoihin julistettiin salakuljetukseksi, joten jokainen niitä kohti matkannut brasilialainen rahti joutui tutkinnan ja takavarikoinnin kohteeksi. Jopa joihinkin puolueettomiin maihin matkalla olleiden lastien perillepääsy estettiin, jotta kahvia ei varmasti pääsisi läpi mistään. Näistä rajoituksista huolimatta Brasilia julisti virallisesti puolueettomuutensa 4. elokuuta 1914. Se oli kuitenkin ympärysvaltoihin kallellaan ensimmäiset kolme vuotta sodasta kookkaan kauppalaivastonsa vuoksi. Kauppamiesten huvettua ympärysvalloissa brasilialaiset laivat alkoivat liikennöidä tyhjenneitä kauppareittejä. Toimintansa vuoksi alukset olivat vaarassa joutua saksalaisten sukellusveneiden hyökkäyksen kohteeksi, ja Saksan julistettua helmikuussa 1917 rajoittamattoman sukellusvenesodankäynnin voimaan useita brasilialaislaivoja upotettiin, mikä ajoi maan lähelle sodanjulistusta.
pienoiskuva|vasen|Minas Geraes hiilestämässä tuntemattomana päivämääränä Brasilia luopui neutraaliudestaan Yhdysvaltojen ja Saksan välisessä sodankäynnissä 1. kesäkuuta 1917, muttei julistanut sotaa. Samaan aikaan Brasilian satamissa olleet 45 saksalaista kauppalaivaa saarrettiin ja vallattiin. Näistä suurin osa oli käyttökelvottomia sabotaasin ja heitteillejätön vuoksi. Brasilia kumosi 28. kesäkuuta puolueettomuutensa kaikkien keskus- ja ympärysvaltojen suhteen, muttei vieläkään julistanut sotaa. Tämän seurauksena brasilialaiset kauppalaivat saattoivat matkata ympärysvaltojen saattueissa.
Brasilian merijoukkoja lähetettiin partioimaan eteläistä Atlanttia Ranskan, Ison-Britannian ja Yhdysvaltain merivoimien kanssa, vaikkei yhdelläkään Brasilian merivoimien yksiköistä ollut sukellusveneiden torjumiseen vaadittavia ominaisuuksia, eikä sen alusten oletettavasti kuulunut kohdata minkäänlaista uhkaa omien aluevesiensä ulkopuolella, sillä Brasilia ei ollut vieläkään julistanut sotaa keskusvalloille. Joka tapauksessa 18. lokakuuta Espanjassa upposi jälleen yksi brasilialainen kauppalaiva, ja kahdeksan päivää myöhemmin Brasilia julisti sodan.
Brasilia tarjosi Minas Geraesia ja São Pauloa Britannian kuninkaalliselle laivastolle, joka kieltäytyi kunniasta alusten huonon kunnon vuoksi. Kuin esimerkkinä alusten heikosta tilasta neljätoista São Paulon kahdeksastatoista höyrykattilasta lopetti toimintansa sen matkatessa modernisoitavaksi New Yorkiin kesäkuussa 1918.
Sotien välinen aika
pienoiskuva|Minas Geraeksen pääkansi perästä katsottuna vuonna 1921 Työ São Paulolla valmistui 17. tammikuuta 1920, ja se palasi Brasiliaan. Minas Geraes lähti 15. heinäkuuta New Yorkiin modernisoitavaksi. Alukselle tehtiin 22. elokuuta 1920–4. lokakuuta 1921 suuria uudistuksia etenkin aseistukseen.
Heinäkuussa 1922 Minas Geraes liittyi São Paulon avuksi kukistamaan ensimmäistä Revolução Tenentista -kapinaa, jossa vastassa oli Rio de Janeiron sotilasvaruskunta, joka oli alkanut pommittaa kaupunkia. São Paulo tulitti tukikohtaa, ja lyhyen aikavälin jälkeen kapinalliset antautuivat. Minas Geraes ei ampunut kertaakaan.
Vuonna 1924 Minas Geraes oli mukana eräässä toisessa kansannousussa, mutta pysyi hallituksen puolella. Yliluutnantti Hercolino Cascardo, seitsemän luutnanttia ja muita henkilöitä ohjastivat São Paulon Rio de Janeiron satamaan 4. marraskuuta 1924. Heidän tavoitteenaan oli pakottaa hallitus vapauttamaan vangit, jotka olivat osallistuneet vuoden 1922 kapinoihin ja joita nyt pidettiin vankilalaiva Cuibaballa, mutta heidän vaatimuksiinsa ei suostuttu. Tämän seurauksena São Paulon höyrykattilat lämmitettiin, ja se "höyrysi uhkaavasti" Minas Geraeksen ympärillä yrittäen houkutella tätä mukaan kapinaansa. São Paulo ei kuitenkaan onnistunut viekoittelemaan kuin yhden vanhan torpedoveneen hankkeensa taakse. Sen kapinallinen miehistö, joka oli vihainen Minas Geraeksen haluttomuudesta liittyä heihin, tulitti laivaa, minkä seurauksena Minas Geraeksen kokki haavoittui. Sitten kapinalliset seilasivat pois satamasta vaihtaen laukauksia matkaa reunustaneiden tukikohtien kanssa ja asettivat kurssinsa Montevideoon, Uruguayhyn. Kondensaattorit hajosivat matkalla, ja São Paulo saavutti Montevideon 10. marraskuuta edeten vain 17 kilometrin tuntivauhtia. Kapinalliset miehistön jäsenet nousivat maihin, ja heille myönnettiin turvapaikka, kun taas muut nostivat jälleen Brasilian lipun salkoon.
Vuoden 1931 kesäkuun ja vuoden 1935 välisenä aikana Minas Geraes rakennettiin täysin uudestaan ja modernisoitiin Rio de Janeiron laivastotukikohdassa. Sen vanha hiili- ja öljyjärjestelmä korvattiin pelkkää öljyä polttoaineenaan käyttävällä, ja kaikki 18 alkuperäistä Babcock- ja Wilcox-boileria poistettiin ja korvattiin kuudella uudella Thornycroft-boilerilla. Entinen 1. boilerihuone ja kaksitoista hiilivarastoa muunnettiin säiliöiksi öljyn varastoimista varten, ylemmät hiilivarastot poistettiin kokonaan. Lisäksi Minas Geraeksen dynamot korvattiin uusilla turbogeneraattoreilla.
Toinen maailmansota ja myöhemmät vaiheet
pienoiskuva|Minas Geraes [[Salvador (Brasilia)|Salvadorissa vuonna 1942 modernisoinnin jälkeen]]
Kuten ensimmäisenkin maailmansodan, Brasilia pysyi puolueettomana toisen maailmansodan alkuvuodet. Saksan hyökkäykset Brasilian kauppalaivoja vastaan pakottivat kuitenkin valtion liittoutuneiden puolelle. Brasilia julisti sodan 21. elokuuta 1942 ja osallistui sotatoimiin 31. elokuuta alkaen.
Lukuun ottamatta kolmea vuonna 1940 vesillelaskettua hävittäjää sekä neljää sukellusvenettä sotien väliseltä ajalta olivat Brasilian sota-alukset pahasti päiväystä jäljessä koostuen lähinnä ensimmäistä maailmansotaa edeltäneistä aluksista. Minas Geraes, São Paulo, Bahia ja Rio Grande do Sul olivat kaikki yli kolmekymmentä vuotta vanhoja. Vaikka Minas Geraes modernisoitiin 1939-1943, se oli silti liian vanha ja huonokuntoinen ollakseen aktiivisesti sodassa mukana. Sen sijaan dreadnought ankkuroitiin Salvadorin edustalle ja sitä käytettiin kelluvana tykistönä sodan ajan.
Sydänkeskiaika
pienoiskuva|[[Normannit kuljettavat hevosia Englantiin Bayeux’n seinävaatteessa, joka kuvaa normannien Englannin valloitusta vuonna 1066.]] Sydänkeskiaika oli keskiajan jakso vuosina 1000–1300. Sitä edelsi varhaiskeskiaika vuosina 500–1000 ja seurasi myöhäiskeskiaika vuosina 1300–1500.
1000-luvun alussa myös vieraat kansat lopettivat osittain hyökkäyksensä. Viikingit asettuivat ryöstämisen sijasta paikoilleen, esimerkkinä siitä on Normandian perustaminen 900-luvun alussa. Muslimit hajaantuivat, joka pienensi hiukan heidän uhkailuaan. Muiden valtioiden hyökkääjien uhkan kadottua Eurooppa vahvistui siirtyen puolustuksesta hyökkäykseen. Euroopassa oli jälleen suhteellisen rauhallista verrattuna edellisiin vuosisatoihin, mikä sai kaupankäynnin toimimaan ja kaupungistumisen pääsemään vauhtiin. Pikkuruhtinaiden keskinäiset taistelut jatkuivat kuitenkin vielä, sillä kuninkailla ei ollut tarpeeksi voimaa lopettaa heidän taisteluitaan. Katolinen kirkko alkoi painostamaan pikkuruhtinaita rauhaan, sillä sotivat ruhtinaat varastivat silloin tällöin myös kirkon luostareita saadakseen rahaa sodankäyntiä varten. Ruhtinaiden sodista oli kuitenkin eniten haittaa maanviljelijöille, koska maatalousvaltaisessa taloudessa viholliselle aiheutettiin eniten vahinkoa tuhoamalla hänen alustalaisensa; peltoja poltettiin ja maanviljelijät surmattiin.