cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Heinz Holliger
Holliger vaikuttaa musiikkinsa kuulokuvan perusteella puhdaspiirteiseltä modernismin estetiikan vaalijalta, joka pyrkii kaihtamaan kuulijalle ennestään tuttua musiikillista sanastoa ja elekieltä. Musiikkinsa soivaan lopputulokseen Holliger päätyy kuitenkin hyvin erilaisen musiikkifilosofian pohjalta kuin moni modernismin nimiin vannova säveltäjä. Holliger on todennut, ettei hän halua työskennellä abstraktien metodien pohjalta eikä työstää musiikkia, jossa yksittäisen äänen funktio on toimia abstrahoituna ääniobjektina. Tällä kommentillaan Holliger tekee selvän pesäeron esimerkiksi opettajansa Pierre Boulezin musiikilliseen ajatteluun, jossa pyrkimyksenä on nimenomaan säveltää ns. absoluuttista musiikkia. Holliger sen sijaan näkee musiikissa analogisia piirteitä kielelliseen ilmaisuun ja mahdollisuuden kommunikaatioon kuulijan kanssa.
”Puhuvan musiikin” ajatus on keskeinen jo barokin ajan musiikissa, eikä ole sattumaa että tämä teema seuraa Holligeria läpi hänen tuotantonsa. Holliger sijoittaa sävellyksensä usein perinteiseen viitekehykseen, ja esimerkiksi hänen keskeisimpiin teoksiinsa kuuluvasta, liki kolmituntisesta orkesteri- ja kuoroteos Scardanelli-Zykluksesta (1975–1991) löytyy kosolti yksinkertaiseen hahmoon puettuja homofonisia koraaleita ja erilaisia kontrapunktisia tekniikoita hyödyntäviä sävellysmuotoja, kuten kaanoneita. Traditiolla on siten tärkeä merkitys Holligerin musiikille, josta kuulijalle välittyy syvä historian tuntemus ja kunnioitus. Sisällön tasolla Holliger kuitenkin koettelee vakiintuneiden sävellysmuotojen rajoja ja uudistaa niiden tarjoamia mahdollisuuksia. Historiallisten sävellysmuotojen ja -tekniikoiden käyttö tarjoaa Holligerille lähtökohdan musiikilliselle ilmaisulle, joka on mahdollisimman kaukana anakronismista tai menneen kierrättämisestä ja jossa on alati läsnä modernismin hengen mukainen, uutta kohti suuntautumisen tendenssi.
Anton LaVey
Anton Szandor LaVey, oikealta nimeltään Howard Levey (11. huhtikuuta 1930 – 29. lokakuuta 1997) oli yhdysvaltalainen nykyaikaisen satanismin perustaja ja aatteellinen johtaja.
LaVey perusti vuonna 1966 San Franciscossa Saatanan kirkon. Hän myös julkaisi useita tekstejä ja kirjoja, kuten Saatanallisen Raamatun, joissa hän määritteli satanismin periaatteet sekä Saatanan käsitteen merkityksen kirkossaan. Todellisen Saatanan olemassaoloon LaVey ei uskonut.
Vympel K-13
pienoiskuva|Vympel K-13-ohjus MiG-23-koneessa Vympel K-13, tunnettu myös nimillä R-3S, Object 310 on Neuvostoliitossa vuonna 1958 kehitetty ilmataisteluohjus, jota alettiin asentaa hävittäjiin 1960. Vuonna 1962 ohjusta alettiin tuottaa suuria määriä. Ohjus on yksi eniten käytetyistä ilmasta ilmaan-ohjuksista, ja siitä on kehitetty neljä versiota.
Alkuperäinen Vympel on kopio amerikkalaisesta AIM-9 Sidewinderistä. Se lienee joutunut venäläisten haltuun, kun taiwanilainen hävittäjä ampui kiinalaiseen MiG-hävittäjään ohjuksen, joka ei räjähtänyt. Kiina ja Neuvostoliitto olivat vielä tuolloin hyvissä väleissä, ja näin venäläiset saivat länsimaisen ohjuksen käyttöönsä. Toropovin insinööritoimisto teki Sidewinder-ohjuksesta kopion, josta tuli Vympel K-13. Kiinalaiset valmistivat ohjuksesta oman PL-2 –versionsa.
Anton LaVey
LaVey järjesti 1960-luvulla useita julkisuustemppuja, kuten saatanallisia häitä ja kasteita. Hänen kirkkonsa oli tuolloin Yhdysvalloissa melko kuuluisa, ja siihen kuului myös joitain julkkisjäseniä. Seuraavalla vuosikymmenellä LaVey vetäytyi julkisuudesta kirkon ajauduttua sisäisiin ristiriitoihin. Hän kuoli vuonna 1997.
Vympel K-13
Varhaisimmissa Vympel –malleissa oli suihkumoottoreiden lämmön havaitseva sensori. Ohjuksessa on niin sanottu lähestymiskytkin, joka räjäyttää taistelukärjen jo ennen kuin ohjus osuu kohteeseensa. Ohjuksen kantama on noin 8 km ja nopeus on 2,5-kertainen äänennopeus.
Anton LaVey
Tausta ja nuoruus
Howard Stanton Levey syntyi 11. huhtikuuta 1930 Chicagossa Illinoisissa. Hänen vanhempansa olivat Michael ja Gertrude Levey. Howard muutti nuorena perheensä mukana Kaliforniaan. LaVey oli lapsena kiinnostunut musiikista, kauhukirjallisuudesta ja okkultismista. Hänen omien väitteidensä mukaan hänellä oli häntä, joka leikattiin pois teini-ikäisenä.
LaVey kertoi suvustaan, varhaisvaiheistaan ja työpaikoistaan jälkeenpäin monenlaisia värikkäitä tarinoita. Tiedot ovat useimmiten peräisin häneltä itseltään, eikä niille ole useinkaan löydetty vahvistusta muista lähteistä. LaVey kertoi isoäitinsä olleen transilvanialainen mustalainen, joka opetti hänelle yliluonnollista kansanperinnettä ja tarinoita vampyyreistä ja ihmissusista. Hän väitti työskennelleensä sirkuksen leijonankesyttäjänä 17-vuotiaana, varietee-pianistina 18-vuotiaana sekä poliisin valokuvaajana 1950-luvun alussa. Hän väitti tavanneensa Marilyn Monroen varieteessa ja seurustelleensa tämän kanssa ennen Monroen nousua tähdeksi.
LaVey kertoi sirkusaikoinaan hylkiöiden seurassa eläessään havainneensa kristillisen kirkon tekopyhyyden, sillä samat miehet, jotka kävivät sunnuntaisin jumalanpalveluksessa, jossa LaVey soitti urkuja, kävivät lauantaisin katsomassa himoiten sirkuksen tanssijattaria. LaVeyn mukaan tämä osoitti sen, kuinka uskonto ei pysty tukahduttamaan ihmisen lihallisia himoja. Sirkuksesta LaVey oppi myös sen, kuinka ihmiset kaipaavat viihdettä ja erikoisuuksia.
Aikuiselämä ennen satanismia
Mentyään naimisiin vuonna 1951 LaVey otti työn San Franciscon poliisin valokuvaajana. Työssään LaVey kertoi nähneensä ihmisluonnon verisimmän ja synkimmän puolen kuvatessaan eri tavoin väkivallan kohteeksi joutuneita uhreja. Parin vuoden jälkeen LaVey siirrettiin kuvaamaan erilaisia outoja poliisille ilmoitettuja tapauksia, kuten ufoja ja epätavallisia ääniä. Vuonna 1955 LaVey lopetti työt valokuvaajana ja siirtyi kertomansa mukaan kaupungin viralliseksi urkuriksi.
Vuonna 1956 LaVey sai isältään lahjaksi 13-huoneisen talon San Franciscosta. Vuonna 1887 rakennettu talo oli aiemmin ollut bordelli ja salakapakka, ja siinä oli salaisia huoneita ja salaovia. LaVey remontoi ja maalasi talon itselleen sopivaksi, nimesi sen Mustaksi Taloksi ja asui siinä elämänsä loppuun asti. LaVeyt alkoivat pitää siellä seurapiirikokoontumisia, jotka kehittyivät luentojen ja okkultististen tilaisuuksien ”Antonin Taikapiireiksi”. Osallistujat saivat kuulla vampyyreista, ESP:stä, ihmissusista, zombeista, lemmenjuomista, ennustamisesta, voodoosta ja kaikesta muustakin selittämättömästä ja oudosta. LaVey hankki myös suuren burmalaisen kissan, jota hän väitti leopardiksi, ja sen jälkeen aidon leijonan lemmikikseen. Vähitellen hänestä tuli paikallinen julkisuuden henkilö, joka tunnettiin synkkänä ja salaperäisenä hahmona.
Vuonna 1991 Lawrence Wrightin kirjoittama Rolling Stone -lehden artikkeli paljasti LaVeyn varhaisvaiheiden todellisen laidan. LaVeyn kertomuksille San Franciscon poliisille työskentelemisestä ei löytynyt todisteita, kuten ei tarinoille varieteesta tai Marilyn Monroestakaan. LaVey kertoi toivovansa menneisyytensä säilyvän arvoituksellisena. Hänelle oli tärkeää luoda itsestään myyttistä imagoa, jota hän korosti omaelämäkerrallisissa teoksissaan, ja hän saikin ihmiset uskomaan keksittyihin legendoihin omasta menneisyydestään lähes kolmen vuosikymmenen ajan. Hän korosti itsekin olevansa valehtelija, huijari ja teeskentelijä ja piti juuri sitä saatanallisena piirteenä itsessään.
Satanismi
1960-luvulta lähtien tiedot LaVeyn elämänvaiheista ovat nuoruusvuosia paremmin tunnetut. Vuoden 1966 vapunyönä LaVey perusti ystäviensä kehotuksesta Saatanan kirkon taikapiirinsä pohjalle. Perustamisyönä hän myös ajeli päänsä. Kirkon perustamista seurasi joukko paljon huomiota saaneita julkisuustemppuja, kuten saatanallisten häiden järjestäminen ja historian ensimmäinen saatanallinen kaste, jossa vastasyntyneen puutteessa kastettiin LaVeyn kolmivuotias Zeena-tytär. Häiden ja kasteen jälkeen LaVey suoritti myös saatanalliset hautajaiset auto-onnettomuudessa kuolleen kirkkonsa jäsenen kunniaksi.
LaVeyn kirkon jäsenmäärä oli 1960-luvulla muutama sata. Heidän joukkoonsa liittyi vuosikymmenen loppua kohti myös joitain kuuluisuuksia, kuten näyttelijä Jayne Mansfield, jonka kiinnostusta liikkeeseen ja itseensä LaVey tosin liioitteli. LaVey palkattiin osallistumaan myös Roman Polańskin ohjaaman, saatanallisena pidetyn elokuvan Rosemaryn painajainen (1968) markkinointiin, vaikka hän ei väitteistään huolimatta luultavasti osallistunutkaan elokuvan tekemiseen.
Vuonna 1967 LaVey julkaisi kirkkonsa ”yksitoista Maan saatanallista sääntöä”, ja vuonna 1969 hän kirjoitti filosofiaansa esitelleen Saatanallisen Raamatun, joka teki Saatanan kirkosta entistä tunnetumman ja toi sille rahaa. LaVey koosti kirjan vanhoista luentomuistiinpanoistaan ja muista kirjoituksistaan, ja osan hän plagioi vanhoista teksteistä. Saatanallisessa Raamatussa LaVey yhdisteli vielä taikuutta ja rationaalisuutta, mutta 1970-luvun loppupuolella hän kääntyi taikuutta vastaan.
1970-luvulla Saatanan kirkko oli jo vakiintunut, eikä LaVey enää järjestänyt entisenkaltaisia julkisuustemppuja. Samalla kirkko laajeni San Franciscosta muualle maahan, ja sen jäsenmäärä oli 200–500. LaVey jatkoi myös kirjojen kirjoittamista ja julkaisi artikkelejaan The Cloven Hoof -lehdessä. Vuonna 1973 hän ystävystyi laulaja Sammy Davis Jr.:n kanssa, josta tuli myös kirkon kannattaja.
Vuonna 1975 Saatanan kirkosta erosi ryhmä johtavia jäseniä, ja se oli vähällä hajota kokonaan sisäisiin ristriitoihin. LaVey oli suututtanut monet alkamalla myydä pappisvirkoja ja etääntymällä okkultismista. Turhautunut LaVey lakkautti kirkostaan erkaantuneet paikallisosastot ja vetäytyi kokonaan julkisuudesta.
Kuolema
LaVey kuoli 29. lokakuuta 1997 keuhkoödeemaan. Hän menehtyi katolisessa St. Mary’s Hospital -sairaalassa. Hänelle toimitettiin saatanalliset hautajaiset läheisimpien omaisten läsnä ollessa, ja hänet krematoitiin myöhemmin.
Yksityiselämä ja persoona
LaVeyn tunteneet pitivät häntä valehtelutaipumuksestaan huolimatta karismaattisena, viihdyttävänä ja miellyttävänä ihmisenä, joka ystävystyi ihmisiin helposti sekä osasi keskustella älykkäästi ja huumorintajuisesti filosofiasta, uskonnosta ja musiikista. LaVey oli myös taitava muusikko. Hän ei pitänyt aikansa rock-musiikista, vaan kuunteli melodista, vanhempaa musiikkia.
Filosofia ja opetukset
LaVeyn ajattelu kehittyi 1960-luvun uushenkisyyden ja orastavan humanistisen psykologian kontekstissa. Hengellisten näkökohtien sijaan hän painotti ruumiillisuutta ja yksilöllisyyttä. Satanismin keskeisimmät piirteet olivat egoismi ja ateismi. LaVeyn satanismi ei silti ollut nihilististä, vaan hän kehotti seuraajiaan noudattamaan lakia. Nautiskelu oli LaVeyn mukaan hyväksi vain, jos siitä ei koitunut vahinkoa muille. Hän ei palvonut Saatanaa eikä pitänyt pahuuden harjoittamista itsetarkoituksellisena. Perinteisiä uskontoja hän kritisoi tekopyhyydestä ja ihmisen luontaisten tarpeiden kieltämisestä.
LaVey kuvaili itseään ”rationaaliseksi satanistiksi”, ja Saatanan kirkon arvoja onkin kuvattu humanistisiksi. Vuoden 1970 elokuvassaan Satanis: The Devil’s Mass LaVey julisti:
Saint Louisin katedraali
thumb Saint Louisin katedraali on vuonna 1890 valmistunut entinen roomalaiskatolinen katedraali Karthagossa Tunisiassa. Se ei ole enää jumalanpalveluskäytössä, mutta siellä pidetään musiikkikonsertteja. Konserttisalina sen nimi on L’Acropolium.
Anton LaVey
Filosofia ja opetukset
LaVey määritteli Saatanan merkityksen kirkolleen Yhdeksässä saatanallisessa julkilausumassa, jotka hän julkaisi Saatanallisessa Raamatussaan 1969:
Saint Louisin katedraali
Katedraalin arkkitehtuuri on omaperäinen yhdistelmä maurien, gotiikan ja bysantin tyylejä. Se oli omistettu ranskalaiselle kuninkaalle Ludvig IX Pyhälle, joka sai surmansa Karthagon rannalla vuonna 1270 kahdeksannen ristiretken aikana.
Lähteet
36.85378°N, 10.32336°W
Anton LaVey
Filosofia ja opetukset
Näiden lisäksi LaVey määritteli ”Yhdeksän Saatanallista Syntiä” ja ”Maan Yksitoista Saatanallista Sääntöä”.
LaVey torjui käsityksen saatanallisten tai muiden henkiolentojen todellisesta olemassaolosta. LaVeyn omien sanojen mukaan satanismi on ”vain Ayn Randin filosofiaa seremonioilla ja rituaaleilla höystettynä”. Satanismissa on vaikutteita myös Aleister Crowleylta, Friedrich Nietzscheltä, Charles Baudelairelta ja Ragnar Redbeardiltä.
Muusikko
LaVey aloitti musiikkiharrastuksen 5-vuotiaana ja opetteli soittamaan viulua, rumpuja, pasuunaa, oboeta, pianoa ja urkuja. Nuorena miehenä hän elätti itsensä muusikkona. Saatanan kirkon perustamisen jälkeen hän julkaisi kolme albumia: The Satanic Mass (1968), Strange Music (1994) ja Satan Takes a Holiday (1995).
Liber de causis
Liber de causis (”Syiden kirja”) on uusplatonilainen filosofinen teos, joka on latinankielinen käännös Prokloksen Teologian alkeet (Elementatio theologica) -nimellä tunnetun teoksen osien arabiankielisestä käännöksestä. Teoksella oli suuri vaikutus varhaiseen islamilaiseen filosofiaan, ja se oli islamilaisten oppineiden merkittävimpiä lähteitä uusplatonilaiseen ajatteluun.
Liber de causis on lyhyt metafysiikkaa käsittelevä tutkielma, joka vaikuttaa täydentävän Aristoteleen Metafysiikassa esitettyjä näkemyksiä. Mahdollisesti siitä syystä teos on jossain vaiheessa pantu Aristoteleen itsensä nimiin. Vasta Tuomas Akvinolainen ymmärsi tarpeeksi Aristoteleen metafysiikasta havaitakseen, ettei teos voinut eräiden ristiriitojen vuoksi olla Aristoteleen kirjoittama. Tuomas kirjoitti teoksesta kommentaarin. Teos on keskiajalla laitettu virheellisesti myös Gilbertus Porretanuksen nimiin. Myöhemmin kun uusplatonilaiset kirjoitukset löysivät tiensä länteen, kävi ilmi, että teos oli koottu Prokloksen kirjoituksista. Edelleen on epäselvää, kuka teoksen on koonnut.
J. O. Tallqvist
thumb|right|[[Oscar Parland (vas.) ja J. O. Tallqvist Edith Södergranin muistomerkin paljastus­tilaisuudessa Raivolassa 1960.]] Jarl Olof ”Olle” Henrik Tallqvist (17. tammikuuta 1910 Helsinki – 1. maaliskuuta 1993 Helsinki) oli suomalainen kulttuuritoimittaja.
Elämäkerta
Tallqvist valmistui ylioppilaaksi Nya svenska läroverketistä 1927. Hän opiskeli Helsingin yliopistossa kirjallisuushistoriaa ja estetiikkaa Gunnar Castrénin ja Yrjö Hirnin johdolla valmistuen filosofian kandidaatiksi 1934 ja maisteriksi 1936. Tallqvist työskenteli toimittajana Svenska Pressenissä 1934–1944 ja sen seuraajassa Nya Pressenissä 1945–1952. Hän toimi 1952–1964 ruotsalaisen kansanpuolueen lehdistösihteerinä ja 1964–1975 Hufvudstadsbladetin kulttuuritoimittajana ja esimiehenä eläkkeelle jääntiinsä saakka. Eläkkeellä ollessaan hän avusti Hufvudstadsbladetia ja Helsingin Sanomia. Hän myös käänsi kirjallisuutta suomesta ruotsiksi ja toimitti matrikkeleita, hakuteoksia ja aikakauslehtikatalogeja.
Häntä
Häntä on selkärankaisen maaeläimen uloke eläimen takapuolen ja selän väliseudulla, jonkin verran peräaukon yläpuolella. Hännän sisällä kulkee luinen selkärangan jatke, joka on kiinni lantioluussa. Lintujen, kalojen ja selkärangattomien eläinten häntää kutsutaan pyrstöksi.
J. O. Tallqvist
Elämäkerta
Tallqvist oli Suomen ruotsalaisen kirjailijaliiton puheenjohtaja 1952–1961 ja hallituksen puheenjohtaja 1961–1976 sekä valtion kirjallisuustoimikunnan jäsen 1974–1976 ja puheenjohtaja 1977–1979.
Arkkitehti ja emeritusprofessori Tore Tallqvist oli J. O. Tallqvistin poika.
Häntä
Hännän käyttötarkoitus
Joillakin eläimillä häntä on vain jäänne, mutta useilla sillä on selkeitä käyttötarkoituksia.
Häntä voi olla tasapainoelin, kuten kenguruilla ja dinosauruksilla. Myös monet kissat pitävät itsensä tasapainossa juostessaan kovaa vauhtia. Lumileopardit puolestaan käyttävät pitkää tuuheaa häntäänsä nukkuessaan lämmikkeenä kasvojen edessä. Monet eläimet - esimerkiksi koiraeläimet - käyttävät häntää kommunikaatiovälineenä ja sosiaalisen arvojärjestyksen viestimiseen. Hännällä suojataan myös peräaukkoa loisilta ja roskilta.
Moni iso eläin huitoo hännällä hyönteisiä. Jotkut liskot puolustautuvat lyömällä hännällään, toiset (esimerkiksi sisiliskot) taas pudottamalla sen sätkiväksi valesaaliiksi saalistajalle.
Kalojen pyrstö on myös eräänlainen häntä ja sitä heiluttamalla ne voivat liikkua eteenpäin. Hännän englanninkielinen sana tail tarkoittaakin myös pyrstöä. Ristiriitaisesti käärmeen peräpäätä kutsutaan yleisesti sekä pyrstöksi että hännäksi.
Häntä ihmisillä
Erittäin harvoin käy niin, että vastasyntyneellä ihmislapsella on surkastunut häntä. Tällaiset hännäntyngät kuitenkin leikataan liki aina pois heti synnytyksen jälkeen. Pisin tunnettu häntä ihmisellä on ollut eräällä 12-vuotiaalla pojalla, noin 23 senttiä. Ilmiötä pidetään atavismina.
Tutkijat löysivät arkistoista merkintöjä 195:stä tapauksesta, jossa ihmisellä oli häntä. Ihmisten häntiä on yritetty luokitella lukuisin eri tavoin 1800-luvun lopulta lähtien.
Näin koulutat lohikäärmeesi 3
Näin koulutat lohikäärmeesi 3 on vuonna 2019 ensi-iltansa saanut Dean DeBloisin ohjaama ja käsikirjoittama 3D-tietokoneanimaatioelokuva. Se perustuu löyhästi Cressida Cowellin samannimiseen kirjasarjaan. Elokuva on jatko-osa vuoden 2014 elokuvalle Näin koulutat lohikäärmeesi 2. Se on viimeinen osa Näin koulutat lohikäärmeesi -elokuvasarjaa.
Yhdysvaltain alkuperäiskansat
thumb|Alkuperäisasukkaiden osuus väestöstä piirikunnittain vuoden 2010 laskennassa. Tummin vihreän sävy vastaa yli yhtä prosenttia. Yhdysvaltain alkuperäiskansat (The American Indian and Alaska Native population) ovat alkuperäiskansoja Yhdysvaltojen manneralueella. Yhdysvaltojen väestönlaskennassa ei Havaijin alkuperäisasukkaita tai Tyynenmeren saarelaisia lasketa tähän ryhmään, vaan heillä on oma ryhmänsä.
Tunnustetun alkuperäiskansan aseman oli vuonna 2022 saanut Yhdysvalloissa 574 kansaa. Nämä kansat ovat oikeutettuja saamaan valtion rahoitusta ja palveluja.
Vuoden 2020 väestönlaskennassa 3,7 miljoonaa yhdysvaltalaista ilmoitti identifioituvansa Yhdysvaltain intiaaniksi tai Alaskan alkuperäisasukkaaksi. Lisäksi 5,9 miljoonaa ilmoitti olevansa sekä tätä ryhmää että myös jotain toista ryhmää. Ainakin osittain Yhdysvaltain alkuperäisasukkaisiin katsoo siis kuuluvansa yhteensä 9,7 miljoonaa yhdysvaltalaista eli 2,9 prosenttia maan koko väestöstä. Tämä merkitsee 87 prosentin kasvua kymmentä vuotta aikaisempaan lukemaan, joka oli 5,2 miljoonaa. Alkuperäisasukas–valkoinen-yhdistelmä kasvoi 1,4 miljoonasta 4 miljoonaan.
Osavaltioittain suurimmat alkuperäisasukkaiden osuudet ovat Alaskassa (14,8 prosenttia), New Mexicossa (8,9 prosenttia) ja Etelä-Dakotassa (8,4 prosenttia).
Alkuperäisasukkaat saavat Yhdysvalloissa nauttia muillekin vähemmistöille säädettyä positiivista erityiskohtelua urakkasopimuksissa liittovaltion kanssa. Koska ei-intiaanit ovat käyttäneet tätä oikeutta väärin tekeytymällä intiaaneiksi, nykyisin erityiskohtelua urakkasopimuksissa saavat vain virallisesti tunnustettujen intiaaniheimojen kirjoilla olevat jäsenet. Koska rotusyrjintä on korkeimman oikeuden ja joidenkin alempien tuomioistuimien tulkinnan mukaan Yhdysvaltain perustuslain vastaista, intiaanit ja alkuperäisasukkaat määritellään virallisissa yhteyksissä usein poliittisesti eli heimojäsenyyden kautta, minkä ansiosta heille voidaan suoda laillisesti etuoikeuksia. Eri yhteyksissä on kuitenkin käytössä erilaisia virallisia määritelmiä, joista joihinkin kuuluu myös verenperimä tai henkilön oman yhteisön käsitys henkilön etnisyydestä. Intiaanin määritelmät nojaavat muita Yhdysvaltain rotuvähemmistöjä enemmän muihin kriteereihin kuin henkilön omaan kokemukseen omasta identiteetistä. Yksinomaan intiaaneja koskevia erityisoikeuksia ovat esimerkiksi liittovaltion intiaanietuudet, etusija työllistämisessä, vapautus osavaltion määräysvallasta sekä mahdollisuus tuomita liittovaltion tai heimon eikä osavaltion tuomiovallan mukaan.
Yhdysvaltain alkuperäiskansoilla on vaihtelevat pääsykriteerit uusille jäsenille. Useimmat tunnustetut kansat vaativat jonkin tietyn prosentin ”intiaaniverenperimää”. Vaaditun verenperimän alaraja on useimmilla kansoilla vähintään 1/16, eli yksi intiaani-isoisoisovanhempi. Geneettisen sukututkimuksen antamia etnisyystuloksia viralliset heimot eivät tiettävästi hyväksy jäsenyyshakemuksen perusteeksi.
Andrea Castellan
Andrea ”Casty” Castellan (s. 23. huhtikuuta 1967 Gorizia) on italialainen Aku Ankka -sarjakuvien käsikirjoittaja.
Ura
Castellanin ensimmäinen Suomessa julkaistu sarja julkaistiin Aku Ankan taskukirjassa 311. Siitä lähtien hänen sarjojaan on julkaistu tasaisesti. Casty toimii myös piirtäjänä. Hän on käsikirjoittanut lähinnä Mikki Hiiri -sarjoja. Sarjat ovat joko Castyn itsensä tai toisten piirtäjien piirtämiä.
The Zeta Project
Tarina
Sarja kertoo päähahmosta nimeltä Infiltration Unit Zeta, joka on hallituksen suunnittelema robotti, jonka tehtävänä on tuhota kohteensa ja myös esittää sitä hologrammisen projektorin avulla. Erään tehtävän aikana Zeta koki kriisin itsensä kanssa hyvyydestä ja elämän tärkeydestä, jonka myötä se ei enää halunnut tappaa ketään. Samalla Zeta karkasi hallituksen palveluksesta, jolloin se sai peräänsä NSA agentteja. Heitä johtaa agentti Bennett, mukanaan agentit Lee, West ja Rush. Karkumatkallaan Zeta kohtaa 15-vuotiaan karkulaistytön, Ro Rowenin, jonka kanssa Zeta etsii luojaansa tohtori Seligiä, todistaakseen olevansa muuttunut hyväksi ja toivoen saavansa vapauden.
Jaksoluettelo
2. tuotantokausi (2002)
Vastaanotto ja arvostelu
Wizard Magazine listasi vuonna 2001 The Zeta Projectin sijalle 73 laatimassaan kautta aikain sadan parhaan animaatiosarjan listalla.
Peugeot 205
Peugeot 205 on Peugeot’n vuosina 1983–1998 valmistama pieni henkilöauto. Autoa oli saatavana 1,0–1,9-litraisilla bensiinimoottoreilla ja 1,8-litraisella dieselmoottorilla. Malli tuli Peugeot 104:n seuraajaksi, ja sen korvasivat Peugeot 106 ja Peugeot 206.
Aikansa menestysmalli
Peugeot 205 oli keskeisessä osassa, kun automerkin suosio kasvoi nopeasti 1980-luvun Euroopassa. Vuosikymmenen keskivaiheilla Peugeot 205 valittiin länsisaksalaisen Auto Motor und Sport -lehden lukijaäänestyksessä kolmena vuonna peräkkäin markkinoiden parhaaksi pikkuautoksi. Se oli myös Länsi-Saksan myydyin tuontiauto. Peugeot 205 -mallia ulkoisesti muistuttanut kilpa-auto hallitsi tuolloin rallin MM-sarjaa, kuljettajina Ari Vatanen, Timo Salonen ja Juha Kankkunen. Suomessa Peugeot-merkin myynti kasvoi 32 prosenttia vuonna 1985 ja 35 prosenttia vuonna 1986, paljolti 205-mallin ansiosta. Vielä vuonna 1988 Peugeot oli Euroopan eniten markkinaosuuttaan kasvattanut automerkki etenkin edellisvuonna lanseeratun 405-mallin myötä, ja kasvu jatkui myös Suomessa. Tuolloin 205-malliston maahantuontiohjelmaan kuului yhdeksän kolmiovista ja neljä viisiovista mallia, muun muassa 85 hevosvoiman sporttinen 205 XS ja tehdastilauksena saatavissa ollut markkinoiden edullisin avoauto, Peugeot 205 Cabriolet CJ.
Peugeot 205 GTI
Vuonna 1984 esiteltiin GTI-malli, joka sai suuren suosion edullisuutensa ansiosta. Suomessakin Peugeot 205 GTI oli luokkansa myydyin auto. GTI-mallia oli saatavana joko 1,6-litraisella 115-hevosvoimaisella (105 hv 1984–1987) moottorilla tai vuonna 1986 esitellyllä 1,9-litraisella 130-hevosvoimaisella (122 hv kat. 1990–1992) GTI-mallilla. Moottorien erot olivat pienet, iskutilavuus oli kasvatettu pidemmällä iskulla. Muita eroavaisuuksia olivat esimerkiksi öljynjäähdytin 1,9:ssä, suihkutusjärjestelmän erot, 1,9:ssä puolinahka- tai kokonahkaistuimet (1,6:ssa kangasverhoilu), 1,6:ssa kevytmetallivanteet kooltaan 14 tuumaa, 1,9:ssä 15-tuumaiset Speedline-kevytmetallivanteet. Lisäksi 1,9 GTI:ssä oli levyjarrut myös takana. thumb|left|205:stä valmistettiin myös avomalleja. 205 GTI:stä oli myös avomalli CTI. C-kirjain tuli sanasta cabriolet. Siinä oli GTI-mallin 1,6-litrainen moottori ja kattoa lukuun ottamatta sama verhoilu kuin GTI-mallissa.
Maija Einfelde
Maija Einfelde (s. 2. tammikuuta 1939 Valmiera) on latvialainen säveltäjä. Hänen isänsä oli urkujenrakentaja ja äitinsä urkuri. Einfelde opiskeli musiikkia Alfrēds Kalniņš -musiikkikoulussa Cēsiksessä ja myöhemmin Jazeps Medins -musiikkiyliopistossa Riiassa. Professori Janis Ivanovs opetti hänelle sävellystä Jāzeps Mediņš -konservatoriossa, josta hän valmistui vuonna 1966. Vuodesta 1968 lähtien Einfelde on itse opettanut sävellystä ja musiikin teoriaa eri musiikkikouluissa. Hänen poikansa Jānis Einfelds on kirjailija.
Peugeot 205
Peugeot 205 GTI
Vuonna 1991 malli koki kasvojenkohotuksen kirkkaiden etuvilkkujen ja uusien takavalojen myötä. Uuden kojelaudan malli oli saanut jo vuonna 1987.
Peugeot 205 Turbo 16
Peugeot valmisti tarvittavat 200 kappaletta 205 T16 -mallia, jotta se saisi sille B-ryhmän luokituksen rallin MM-sarjassa. T16-nimityksen T tulee turbosta ja 16 kuvastaa moottorin venttiilien määrää. 205 Turbo 16 oli Peugeot’n vastaisku rallin MM-sarjaa hallinnutta Audia vastaan. 205 T16 oli varustettu keskimoottorilla, KKK:n valmistamalla turboahtimella ja nelivetojärjestelmällä, jonka vetosuhdetta pystyi muuttamaan. Auton korin pohjana oli putkirunko, jonka päälle kori ja siivekkeet oli tehty muovista ja hiilikuidusta. 205 T16:n moottori oli vain 1,8-litrainen ja se oli sijoitettu takaapäin katsottuna oikealle puolelle autoa. Kilpailijoiden, muun muassa Audin, moottorit olivat yli kaksilitraisia ja paljon painavampia kuin Peugeot’n. Peugeot'ssa ei ollut ylimääräisiä osia ja tämän vuoksi painoa oli vain 980 kilogrammaa. Ari Vatanen ajoi auton ensimmäisen voiton Jyväskylän suurajoissa 1984. Kaudella 1985 Peugeot saavutti autolla valmistajien mestaruuden ja Timo Salonen voitti kuljettajien mestaruuden.
Maija Einfelde
Säveltäjänä Einfelde suosii kamari- ja kuoromusiikkia. Hänen sävellyksissään on monia viittauksia historiallisiin tapahtumiin ja eksistentiaalisiin ongelmiin, mutta myös omaelämäkerrallista aineistoa. Syvä emotionaalisuus yhdistyy Einfelden teoksissa askeettiseen ilmaisutapaan. Einfelde on kiinnostunut yksityiskohtien työstämisestä ja tekee usein monia vaihtoehtoisia versioita teoksistaan. Hän voitti ensipalkinnon Barlow Foundationin kilpailussa Aiskhyloksen runouteen sävelletyllä kamarioratoriolla At the Edge of the Earth... (1996). Muita Einfelden teoksia ovat muiden muassa Psalm 15 ja And I saw a new heaven (1998) sekä Unescon kansainvälisen säveltäjärostrumin ohjelmaan sisältyneet konsertino neljälle klarinetille ja May Ballad sekakuorolle. Hän sai vuonna 1997 Latvian suuren musiikkipalkinnon ja vuonna 1999 Latvian kulttuuriministeriön palkinnon.
Peugeot 205
Peugeot 205 Turbo 16 Evolution 2
thumb|left|205 T16:n pidennetty aavikkoralliversio. Peugeot kehitti 205 T16:sta evoluutioversion, minkä vuoksi se joutui valmistamaan 205 T16 Evo2 -mallia 20 kappaletta.
Peugeot 205 Turbo 16 Evolution 2 kehitysversioon KKK:n valmistama turboahdin vaihdettiin Garrettin Formula ykkösissä käyttämään turboon. Uuden turbon myötä tehot vaihtelivat 440 hevosvoimasta 510 hevosvoimaan ajettavasta alustasta ja turbon paineista riippuen. Auton moottoriin lisättiin myös vedenruiskutus, jota käytettiin jäähdyttämään moottoria kuumissa olosuhteissa. 205 T16 Evo2:een kehitettiin myös kookas takasiipi ja myös eteen lisättiin siivekkeet. Jo valmiiksi alhaisesta painosta onnistuttiin pudottamaan vielä 70 kilogrammaa ja näin ollen uuden auton painoksi kertyi 910 kilogrammaa.
B-ryhmän kieltämisen jälkeen autoa käytettiin vielä Pikes Peak -kilpailuissa sekä pidennettyä versiota aavikkoralli Pariisi-Dakarissa. Rallicrossin Euroopan Mestaruus-sarjassa Matti Alamäki ja Peugeot 205 T16 olivat lähes lyömätön yhdistelmä. Autoa näkee myös nykyäänkin Keski-Euroopan Historic Rally Cars -sarjoissa.
Léon Bakst
pienoiskuva|Léon Bakst, valokuva Albert Witzel 1917 Lev Samoilovitš, Leyb-Khaim Izrailevits Rozenberg, myös Rosenberg, yleisemmin Léon (Nikolajevitš) Bakst ; (9. toukokuuta (J: 27. huhtikuuta) 1866 Grodno, Grodnon kuvernementti, Venäjän keisarikunta – 27. joulukuuta 1924 Rueil-Malmaison, Haut-de-Seine, Ranska) oli ranskalaistunut valkovenäläinen taidemaalari, lavastaja ja pukusuunnittelija. pienoiskuva|287x287px|Ljubov Pavlovna Tretjakova Gritsenko (1870-1928), taiteilijan vaimo, Léon Bakst 1903
Suku ja koulutus
Leyb Rosenberg syntyi Hrodnassa, Venäjän keisarikunnassa, nykyisen Valko-Venäjän alueella keskiluokkaiseen ortodoksijuutalaisperheeseen. Hänen vanhempansa olivat osakekauppias ja Talmud- oppinut Israel Samuil Baruch Haimovitš Rabinovitš ja Basia Pinhusovna, ensimmäisen killan kauppiaan Pinkhus Haimovitš Rosenbergin tytär. Heille syntyi kymmenen lasta, joista neljä eli aikuiseksi asti.
Isoisä Pinkhus Rosenberg oli työskennellyt Pariisissa räätälinä, edennyt yhteiskunnallisessa asemassaan ja perustanut menestyneen yrityksen, joka toimitti huopakankaita Venäjän armeijalle ja keräsi tällä kaupankäynnillä merkittävän pääoman. Hän lähti Venäjälle, sai kunniakansalaisen aseman ja jatkoi menestyksekästä uraansa liikemiehenä. Isoisä lahjoitti paljon köyhien turvakodille, ja Aleksanteri II itse kätteli häntä tämän johdosta. Perhearkiston mukaan Pinkhus Rosenbergillä oli toisesta avioliitostaan kuolleena syntynyt poika, ja hän toivoi miespuolista perillistä tyttärensä Basian lisäksi. Rosenberg pyysi luvan keisarilta ja adoptoi tyttärensä aviomiehen Samuil Baruchin, pelastaen näin hänet armeijapalveluksesta ja antaen hänelle mahdollisuuden tulla perillisekseen.
Koska Leybin isoisä oli poikkeuksellisen menestynyt räätäli, keisari soi tälle erittäin hyvän aseman Venäjällä. Tyylikkäästi pukeutuvalla isoisällä oli suuri ja hienosti Napoleon III -tyyliin sisustettu huoneisto täynnä antiikki- ja koriste-esineitä Pietarissa, pääkatu Nevski Prospektilla. Kun Leybin vanhemmat muuttivat Pietariin, poika vieraili isoisän luona joka lauantai. Hän sanoi isoisän ylenpalttisesti koristellun huoneiston tehneen häneen lapsena suuren vaikutuksen, ja hän kävi siellä aina mielellään. 12-vuotiaana Leyb voitti piirustuskilpailun ja päätti ryhtyä taidemaalariksi. Vanhemmat eivät kuitenkaan hyväksyneet ajatusta ja jopa heittivät pois hänen värinsä ja maalinsa.
Leybin maalauskyvyt näkyivät jo nuorena, hänen kiinnostukseensa taiteeseen vaikutti hänen opettajansa Andrei Dmitrievitš Losev Pietarin 6. kymnaasissa. Ensimmäinen taiteellinen menestys tuli jo lukioikässä vuonna 1883, jolloin julistettiin kilpailu parhaasta runoilija Vasili Žukovskia esittävästä muotokuvasta. Leyb voitti sen kopioimalla mestarillisesti kaiverruksen. Samana vuonna hän keskeytti lukio-opinnot ja siirtyi M. M. Antokolskin neuvosta opiskelemaan vapaaehtoisena Pietarin taideakatemiassa, jossa hän suoritti kaikki kurssit kipsipatsaitten piirtämisestä kenttätutkimuksiin. Hän ei ollut päässyt opiskelemaan osallistumalla pääsykokeisiin. Leyb Rosenberg ei kuitenkaan voinut valmistua Taidekatemiasta vuonna 1887 hopeamitalityönsä aiheuttaman skandaalin vuoksi: Leybin Pietà-aiheinen maalaus oli liian ilmeikäs ja innovatiivinen arvostelulautakunnan jäsenille. Neitsyt Maria esitettiin punaisin itkettynein silmin ja opetuslapset köyhinä juutalaisina. Opiskelutoveri Valentin Serovin ja useiden opettajien vetoomukset vaikuttivat siihen, että työn luonteen syyksi laitettiin tekijän "heikko näkökyky".
Vanhemmat erosivat ja perustivat uudet perheet. Äitipuolen kanssa asuminen kävi mahdottomaksi, joten neljä sisarusta lähtivät omilleen ja vuokrasivat oman asunnon. Koska vanhimpana lapsena Leyb oli vastuussa sisarestaan Rosaliasta ja Sophiesta sekä veljestään Isaiahista, josta tuli toimittaja ja teatterikiitikko, hän "otti vastaan kaikenlaisia ​​maalaustöitä" ja työskenteli osa-aikaisena lehti- ja kirjakuvittajana vuodesta 1888 lähtien. Sisaret antoivat tunteja yksityisoppilaille ja Isaiah kirjoitti teatterikritiikkejä, mutta Leyb ansaitsi heistä eniten. pienoiskuva|200x200px|Léon Bakstin syntymän 150-vuotisjuhlan kunniaksi vuonna 2016 julkaistu postimerkki Valko-Venäjällä Hän muutti sukunimensä Rosenberg ensimmäisen taidenäyttelynsä yhteydessä vuonna 1889 nimeksi Bakst, joka perustui joko hänen äitinsä tyttönimeen, hänen äitinsä isoäidin tyttönimeen tai jonkun muun kaukaisen sukulaisen sukunimeen Baxter.
Yksityiselämä
Léon Bakst oli naimisissa kuvataiteen kerääjä ja filantrooppi Pavel Tretjakovin tyttären, taiteilija N. N. Gritsenkon lesken Ljubov Pavlovna Tretjakova Gritsenkon (1870-1928) kanssa vuosina 1903-1910. Bakst oli kääntynyt Varsovassa luterilaiseen uskoon solmiakseen kristillisen avioliiton. Hän pyysi keisarilta lupaa saadakseen käyttää virallisesti sukunimeä Bakst sukunimen Rosenberg sijaan avioitumisen yhteydessä. Avioliitto Ljubov Gritsenkon kanssa kariutui pian vihkimisen jälkeen, jatkui vielä vuonna 1906 ja loppui lopullisesti vuonna 1907 ennen heidän poikansa Andrein syntymää. Virallinen avioero tuli vuonna 1910. Ljubov Gritsenkolla oli ensimmäisestä avioliitostaan tytär Maria, johon Bakst kiintyi suuresti ja jonka kanssa hän piti yhteyttä kuolemaansa asti. Hänen poikansa Andrei Lvovitš Bakst (1907-1972) oli teatteri- ja elokuvataiteilija. Lokakuun vallankumouksen 1917 jälkeen Bakts auttoi ex-vaimonsa ja poikansa pakenemaan Neuvosto-Venäjältä.
Taiteellinen ura
Léon Bakstin taide oli 1880-1890- luvuilla hyvin realistista ja hänellä oli läheiset suhteet taideakatemian aikana Vaeltajat- taiteilijaryhmään kuten Mihail Nesteroviin, Viktor Vasnetsoviin ja Valentin Seroviin. Töitten nimet kuten "Arkunkantajat", "Itsemurha" ja "Epäsuhtainen pariskunta" kuvastivat tätä realismia. Vuonna 1890 hän jatkoi opintojaan akvarellimaalari Albert Nikolajevitš Benoisin luona ja tutustui tämän veljeen Aleksandr Benois'hin. 1890-luvun puolivälissä hänestä tuli jäsen kirjailijoiden ja taiteilijoiden muodostamaan yhteisöön nimeltä Nevskin Pickwickit, jonka perustajina olivat Sergei Djagilev sekä Aleksandr Benois, ja tämä yhteisö muodosti myöhemmin Mir iskusstva -nimisen taidesuuntauksen sekä ryhmän.
Hän esitteli töitään 1890-luvun alkupuolella akvarellimaalareiden yhdistyksen järjestämissä näyttelyissä. Hän oleskeli vuosina 1891–1892 pitkiä aikoja Euroopassa ja vuodesta 1893 lähtien Pariisissa, missä hän opiskeli Académie Julianissa, mutta vieraili kuitenkin usein Pietarissa. Hän oli Pariisissa myös Jean-Léon Gérômen studion ja Albert Edelfeltin oppilaana.
Vuonna 1897 hän lähti rakkaussuhteensa epäonnistuttua Pohjois-Afrikkaan, jossa saadut vaikutteet herättivät hänen kiinnostuksensa Lähi-Itään ja orientalismiin. Vuonna 1907 matka Kreikkaan, jossa hän tutustui myös arabialaiseen ja turkkilaiseen kulttuuriin, jätti pysyvät jäljet hänen taiteeseensa.
Nousu kuuluisuuteen
Bakst maalasi myös muotokuvia Filipp Maljavin (1899), Vasili Rozanov (1901), Andrei Belyi (1905) sekä Zinaida Gippius (1906). Hän työskenteli suuriruhtinas Vladimir Aleksandrovitšin lasten taideopettajana. Vuonna 1902 hän sai tilauksen keisari Nikolai II:lta, ja näin syntyi Pariisissa maalaus Venäläisten merimiesten tapaaminen.
Vuonna 1898 Bakst asetti teoksiaan esille Djagilevin järjestämässä ensimmäisessä suomalaisten ja venäläisten taiteilijoiden näyttelyssä, Pietarissa, joka oli osa Mir iskusstvan näyttelyä. Myös Münchenissä hän osallistui Secession-museon näyttelyyn, jonka teemana ja järjestäjänä oli Venäläisten taiteilijoiden yhdistys.
Vuoden 1905 vallankumouksellisen liikehdinnän aikana Bakst työskenteli avustajana lehdille kuten taidelehti Zolotoje runo (ven. Золотое руно, Kultainen talja, ilmestyi 1906-1909, Mir iskusstvan moskovalainen vastine), Valeri Brjusovin arvostettu kirjallisuuslehti, symbolistien äänenkannattaja Vesy (ven. Весы, Vaaka, ilmestyi 1904-1909), poliittinen satiirilehti Župel (ven. Жупел, 'Pelätin', ilmestyi 1905-1906); sen seuraaja, poliittinen satiirilehti Adskaja Pošta (ven. Адская почта, 'Helvetin posti', ilmestyi 1906), satiirinen huumorilehti Satyricon (ven. Сатирикон, ilmestyi 1900-1914) ja taidekuvalehti Apollon (ven. Аполлон, ilmestyi 1909-1917), johon hän suunnitteli vuonna 1909 kaksi ensimmäistä kantta.
Hän osallistui myös nimekkäiden aikakauslehtien kuten "Keisarillisten teatterien vuosikirja" (ven. Ежегодника Императорских театров) ja "Venäjän taideaarteet" (ven. Художественные сокровища России) tekemiseen. Ensinmainittuun ylelliseksi muodostuneeseen taidejulkaisuun hänet kutsui mukaan Sergei Djagilev vuonna 1900. Hän teki myös kirjojen graafista suunnittelua, muun muassa Aleksandr Blokin vuonna 1907 ilmestyneeseen 'Luminaamio' (ven. Снежная маска) runoteokseen.
Léon Bakst osallistui ensimmäistä kertaa Pariisin syyssalonkiin vuonna 1905, ja vuodesta 1906 lähtien hänet hyväksyttiin salongin elinikäiseksi jäseneksi.
Näyttämötaide
Vuodesta 1908 lähtien hän sai nimeä Sergei Djagilevin johtaman Ballets russes'n suunnittelijana. Hän toteutti esimerkiksi baletit Cléopâtre (1909), puvustus Les Orientales (1910), Šeherazade (1910), Carnaval (1910), puvustus Tulilintu (1910), Narcissus (1911), Le Spectre de la Rose (Ruusu-unelma, 1911), Daphnis et Chloé (1912), L'après-midi d'un faune (Faunin iltapäivä, 1912), Le Dieu bleu (1912), Thamar (1912), Jeux (1912), Papillons (1914), La légende de Joseph (1914), Les Femmes de Bonne Humeur (1917), The Sleeping Beauty (Prinsessa Ruusunen, Lontoo 1921) ja lavastus (postuumisti?) The Gods Go A-Begging (1928).
Bakst perusti suunnittelunsa antiikin, orientin, biedermeierin ja muihin 1800-luvun tyylisuuntiin. Hän oli hankkinut näistä laajat tiedot matkoillaan ympäri Eurooppaa 1890-luvulla. Vuonna 1912 hän vietti useita viikkoja Kaukasuksella perehtymässä baletin Thamar aihepiiriin.
GP3 Belgian Grand Prix 2012
GP3 Belgian Grand Prix 2012 oli GP3-kauden 2012 seitsemäs osakilpailu, joka ajettiin 1.–2. syyskuuta Circuit de Spa-Francorchamps'n moottoriradalla Belgiassa. Kilpailu ajettiin Formula 1:sten Belgian GP:n ohessa.
Léon Bakst
Näyttämötaide
Koko Ballets russes'ille työskentelemänsä ajan hän asui Euroopassa, koska Venäjän juutalaisena hänellä ei ollut oikeutta asua vakituisesti oman seurakuntansa ulkopuolella. Bakst karkotettiin Pietarista juutalaisena ilman oleskeluoikeutta vuonna 1909, koska hän kääntyi mielenilmaisuna takaisin juutalaisuuteen kristinuskosta, johon hän oli kääntynyt vuonna 1903 naimisiin mennäkseen.
Vuosina 1911-1913 hän osallistui Anna Pavlovan balettiseurueen tuontantoihin ja kahteen Ida Rubinsteinin balettiseurueen tuotantoon suunnittelemalla puvustuksen ja lavasteet. Salomé, tansseja Oscar Wilden näytelmään, Théâtre du Châtelet, Pariisi 1912, musiikki Aleksandr Glazunov ja La Pisanelle où la mort parfumée, Théâtre du Châtelet, Pariisi 1913, libretto Gabriele d'Annunzio, musiikki Ildebrando Pizzetti, näyttämöohjaus Vsevolod Meyerhold.
Vuonna 1918 hän katkaisi suhteensa Sergei Djagileviin ja hänen Ballets russes seurueeseensa, välirikko oli lähinnä Djagilevin itse aiheuttama. Vuoden 1917 lopulla Djagilev itse asiassa pakotti Bakstin kehittämään lavastuksia balettiin La Boutique Fantasque. Hän ei ollut maksanut balettiin Jeux vuonna 1913 tehdyistä lavastustöistä eikä kertonut luonnosten tarkkoja toimituspäiviä. Tämän projektin vuoksi Bakst joutui lykkäämään paljon muita suuria työtilauksiaan, ja käytti suunnittelemiseen aikaa yli vuoden. Ilmoittamatta asiasta Bakstille Djagilev hyväksyikin André Derainin lavastussuunnitelmat ja teos sai ensi-illan Lontoossa kesäkuussa 1919. Estääkseen mahdollisen konfliktin Djagilev lanseerasi lehdistökampanjan, jossa hän kritisoi Bakstin taidetta "vanhentuneeksi eikä enää kiinnostavaksi". Kolmenkymmenen vuoden yhteistyön ja 16 yhteisen balettiproduktion jälkeen Djagilevin teko oli Bakstille murskaava isku.
Keväällä 1920 Bakst kärsi erakoitumisesta ja psyykkisistä ongelmista, jotka olivat pahentuneet hänen sisarensa Rosalian kuoleman jälkeen vuonna 1918. Syksyyn mennessä hän oli kuntoutunut Etelä-Ranskassa sukulaisten kanssa vietetyn kesän jälkeen niin paljon, että työskenteleminen oli taas mahdollista. Hän palasi kuitenkin vielä vuonna 1921 tekemään Prinsessa Ruususen puvustuksen ja lavastuksen Ballets russes'in Lontoon esitystä varten.
Muu taiteellinen työ
Venäjällä oleskelunsa aikana hän opetti kuuluisassa pietarilaisessa E. N. Zvantsevan taidekoulussa, ja yksi hänen oppilaistaan vuosina 1908-1910 oli Marc Chagall, joka oli kuuliainen mutta kuitenkin omanperäisen kapinallinen oppilas. Heidän suhteensa rikkoutui vuonna 1910, sillä Bakst kehotti Chagallia olemaan matkustamatta Pariisin. Siellä näet siitä aiheutuisi nuorelle maalarille vain taiteellisia harmeja, ja taloudellisesti olisi mahdollista kokea jopa nälkäkuolema.
Vuonna 1912 Keisarillisen baletin Lontoon-kiertueen jälkeen Bakstista tuli todellinen tähti Englannissa, Bloomsbury-ryhmän suosikki ja hän vaikutti kokonaisen nuorten brittitaiteilijoiden joukon muodostumiseen. Lavastussuunnittelijan työnsä lisäksi häneltä tilasivat taidetta art deco -aikakaudella useat englantilaiset toimeksiantajat. Bakstin näyttely Lontoon Fine Art Societyssa oli valtava menestys, jonka jälkeen James ja Dorothy de Rothschild kutsuivat Bakstin suunnittelemaan sisustusta omistamaansa Waddesdonin kartanoon vuonna 1913. Bakst loi sarjan luonnosmuotokuvia ja seitsemän Prinsessa Ruusunen -aiheista paneelia, jonka hahmojen malleina oli käytetty Rotschildien perheenjäseniä. Tarina on kuvattu seitsemässä seinäpaneelissa, jotka reunustavat Buckinghamshiressa sijaitsevan kartanon soikean, teatterityylisen "Bakst-huoneen" seiniä.
Amerikkalainen silkkiteollisuusliikemies Arthur Selig kutsui Bakstin tekemään tekstiilisuunnittelua Yhdysvaltoihin ja heidän yhteistyönsä onnistui ja menestyi mainiosti. Bakstin työt olivat laajalti esillä Yhdysvalloissa. Berliinin Photographic Companyn New Yorkin johtaja Martin Birnbaum järjesti Bakstin töistä vuonna 1913 New Yorkissa näyttelyn, joka oli esillä myös Detroitissa (1913), Buffalossa (1914), Cincinnatissa (1914), Chicagossa (1914) ja Montrealissa (1914).
Vuonna 1922 hän vieraili Yhdysvalloissa Baltimoressa Evergreen Housessa, amerikkalaisen ystävänsä Alice Garrettin asunnossa. Bakst suunnitteli Evergreen Housen ruokasalin sisustuksen šokeeraavan kirkkaankeltaisen ja kiinanpunaisen yhdistelmäksi. Taiteilija teki talon pienestä noin vuodelta 1885 peräisin olleesta voimistelusalista värikkään modernistisen yksityisteatterin. Se on ainoa säilynyt Léon Bakstin suunnittelema yksityisteatteri, joka kunnostettiin vuonna 1990 alkuperäiseen asuunsa. Alice Garrettista tuli Bakstin agentti Yhdysvalloissa hänen palattuaan takaisin kotiin vuonna 1920, ja Garrett järjesti kaksi näyttelyä taiteilijan töistä New Yorkin Knoedler Galleryssä sekä kiertäviä näyttelyitä Yhdysvalloissa.
Muotisuunnittelu
1910-luvun alussa Bakst alkoi suunnitella ammattimaisesti vaatemallistoja. Hänen asiakkaansa ​​olivat ylhäisön parista: suuriruhtinatar Jelena Vladimirovna Romanova (Aleksanteri II:n pojantytär), ranskalainen näyttelijä Eva Lavalière; aateliset Fjokla Georgijevna Orlova-Davidova, sisarukset Jelena Pavlovna Olive ja ruhtinatar Natalia Pavlovna Gortšakova. Vuosina 1912-1913 Bakst suunnitteli vaatteita Jeanne Paquinin pariisilaiselle muotitalolle. Hän teki vuonna 1913 kolmen vuoden sopimuksen Paquinin muotitalon kanssa ja suunnitteli kenkiä Camille Roger'lle sekä hattuja Hellsterille. Bakstin Paquinille tekemä mallisto saavutti suuren maineen Pariisissa keväällä 1913 ja siitä tehtiin kokosivun valokuvitettu artikkeli amerikkalaiseen Vogue muotilehteen jo kesäkussa 1912. Asukokonaisuuksiin kuuluivat myös Bakstin suunnittelemat hatut, niiden harsot, kengät, hansikkaat ja kampaukset.
Bakstia voidaan pitää suunnittelijana, joka toi orientalistisen tyylin länsimaiseen pukumuotiin.
Perintö
Léon Bakst kuoli Pariisin esikaupungissa vuonna 1924 keuhkoödeemaan. Hänen hautansa sijaitsee Pariisissa Batignollesin hautausmaan osastossa numero 25.
Léon Bakstin kotikaupungissa Hrodnassa on hänelle nimetty katu. Vuonna 2016 hänestä julkaistiin postimerkki Valko-Venäjällä.
Hollannin Grand Prix 1971
Hollannin Grand Prix 1971 oli Formula 1 -sarjan osakilpailu, joka ajettiin 20. kesäkuuta 1971 Zandvoortin radalla. Kilpailu oli kauden neljäs ja sen voitti belgialainen Jacky Ickx Ferrarilla. kisa ajettiin sateessa. Ferrari sai etua Firestone renkaiden parempien märän kelin ominaisuuksien ansiosta. Kisan jälkeen Ickx myönsi mahdollisuutensa mestaruuteen pieniksi, vaikka olikin 5 pisteen päässä Stewartista.
Randy Harrison
thumb|Randy Harrison vuonna 2007. Randolph Clarke ”Randy” Harrison (s. 2. marraskuuta 1977, Nashua, New Hampshire) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Parhaiten hänet tunnetaan roolistaan Justin Taylorina sarjassa Älä kerro äidille.
Varhaiset vaiheet
Harrison syntyi New Hampshiressa, mutta muutti 11-vuotiaana Alpharettan kaupunkiin Georgiaan ja kävi Pace Academyn yksityiskoulua pääkaupungissa Atlantassa. Harrisonin isä on suuren paperialan yrityksen toimitusjohtaja, ja äitiään hän on kuvaillut "pysäytetyksi taiteilijaksi." Hänen ainoa sisaruksena, vanhempi veli, työskentelee pankinjohtajana.
Maksimilian I (keisari)
Maksimilian I (22. maaliskuuta 1459–12. tammikuuta 1519) oli Habsburg-sukuun kuulunut Saksan kuningas vuodesta 1493 ja Pyhän saksalais-roomalaisen valtakunnan keisari vuodesta 1508. Ennen kuninkuuttaan hän toimi isänsä Fredrik III:n kanssahallitsijana noin kymmenen vuotta, suunnilleen vuodesta 1483.
Randy Harrison
Ura
Vuonna 2000 Harrison teki ensimmäisen televisioesiintymisensä draamakomediassa Älä kerro äidille, jossa hän näytteli viiden tuotantokauden ajan Justin Tayloria. Roolihahmonsa tavoin myös Harrison on homoseksuaali, ja hän saikin asialla suurta mediahuomiota.
Vuonna 2002 Harrison näytteli Seania televisioelokuvassa Bang Bang You're Dead, ja vuonna 2010 Harrison esitti Brutusta Patrick Donelleyn postmodernissa versiossa Julius Cesarista.
Maksimilian I (keisari)
Maksimilian laajensi Habsburgien valtaa sodilla ja avioliiton kautta, mutta hän myös menetti nykyisen Sveitsin alueet vuonna 1499 ja epäonnistui Italian alueiden valtaamisessa. Hän avioitui Burgundin herttuan Kaarle Rohkean tyttären Marian kanssa 1477 ja sai sen avulla Burgundien perintömaat. Hän haki tukea Saksan muilta ruhtinailta suostumalla vuonna 1500 valtansa rajoittamiseen. Hän taisteli turkkilaisia vastaan ja liittyi Cambrain liittoon Venetsiaa vastaan vuonna 1508 sekä Pyhään liittoon Ranskaa vastaan 1512.
Keskiajalla Saksan kuningas sai keisarin tittelin vasta paavin kruunauksella Roomassa. Matkan raskauden ja jopa vaarallisuuden vuoksi läheskään kaikki hallitsijat eivät hakeneet kruunausta, vaan jäivät Saksan kuninkaiksi. Vuonna 1508 Maksimilian I ilmoitti ottavansa ”valitun keisarin” tittelin sen jälkeen, kun yritys matkustaa kruunattavaksi Roomaan oli epäonnistunut. Hänen seuraajansa Kaarle V oli viimeinen Roomassa kruunattu keisari. Tämän jälkeen valtakunnan hallitsijat käyttivät vaaliruhtinaiden myöntämää ”valitun keisarin” titteliä ilman Rooman kruunausta.
Erythroxylaceae
Erythroxylaceae on pieni trooppinen kasviheimo koppisiemenisten Malpighiales-lahkossa. Sen suomeksi nimettyjä edustajia ovat katuabapensas (Erythroxylum catuaba) ja kokapensas (E. coca).