cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Jörgen Persson
Jörgen Persson (s. 22. huhtikuuta 1966 Halmstad) on ruotsalainen pöytätenniksen pelaaja. Persson oli maailmanrankingin ensimmäisellä sijalla toukokuusta 1991 maaliskuuhun 1992. Olympialaisissa hänen paras sijoituksensa on kaksinpelissä neljäs Sydneyssä 2000 ja Pekingissä 2008. Vuonna 1989 Ruotsin pöytätennismaajoukkueelle Persson mukaan lukien myönnettiin Svenska Dagbladetin kultamitali.
Norfolkinsaarenkottarainen
Norfolkinsaarenkottarainen (Aplonis fusca) on sukupuuttoon kuollut, kottaraisten heimoon kuulunut varpuslintu.
Norfolkinsaarenkottaraista esiintyi Norfolkinsaarella ja Lord Howella. Norfolkinsaarella viimeinen havainto lajista tehtiin vuonna 1923, eikä sitä enää löydetty, kun saarella vierailtiin vuonna 1968.
Kolme rohkeaa miestä
Kolme rohkeaa miestä on Sanoma Magazinesin julkaiseman Ankalliskirjasto-kirjasarjan seitsemäs osa. Se keskittyy pääosin ankanpoikiin, Tupuun, Hupuun ja Lupuun. Kaikki sarjakuvat ovat Carl Barksin käsialaa. Kirjassa on 168 sivua.
Meryl Cassie
Meryl on naimisissa rugbypelaaja Brendan Wyattin kanssa, ja heillä on yhteinen lapsi, Rylon Ngarino (s. 16. syyskuuta 2006).
Vain elämää – kausi 4, ilta
Vain elämää – kausi 4, ilta on Vain elämää -televisiosarjan neljännen tuotantokauden toinen kokoelmalevy, joka julkaistiin 30. lokakuuta 2015.
Nuortenelokuva
Nuortenelokuva tai nuorisoelokuva on lähinnä teini-ikäisille tai nuorille aikuisille suunnattu näytelmäelokuva. Nuortenelokuvien juonet käsittelevät nuorille läheisiä aiheita kuten itsenäistyminen, täysi-ikäistyminen, ystävyys, ensirakkaus, murrosiän kapina ja riidat vanhempien kanssa, seksuaalisen ja muun identiteetin etsintä ja teiniahdistus. Nuortenelokuvan käsitettä on vaikea rajata: varhaisnuorille tarkoitettuja elokuvia voi kutsua myös lastenelokuviksi, ja useimmat ”aikuisten elokuvatkin” on suunnattu nuorille aikuisille ja kertovat heistä.
Nuorisoelokuvien visuaalinen ilme, puhetyyli ja muut ulkoiset tunnusmerkit reagoivat nopeasti kulttuurin ja muodin muutoksiin, mutta tyylilajista riippumatta nuortenelokuvat käsittelevät useimmiten nuoren identiteetin muuttumista matkalla kohti aikuisuutta. Varttumisen aiheuttamista psyykkisistä ja fyysisistäkin muutoksista kertova kasvukertomus onkin tavallisin nuorisoelokuvan tarinatyypeistä. Nuortenelokuvissa tarinoiden käsittelytapa voi vaihdella vakavasta valistuksesta ja arkisen realistisesta draamasta tai komediasta etenkin amerikkalaiselle nuorisoelokuvalle tyypilliseen vauhdikkaan vapaa-ajankulttuurin kuvaukseen. Elokuvan pääsemiseen nuorten suosimaksi vaikuttaa merkittävästi sen aitous: miten tunnistettavasti, samastuttavasti ja uskottavasti se onnistuu kuvaamaan hyvin kriittisen yleisönsä mielentiloja ja kokemuksia.
Myös monia kaiken­ikäisille tarkoitettuja elokuvia pidetään erityisen hyvin nuorellekin yleisölle sopivina, kuten British Film Instituten vuonna 2005 kokoamassa listassa ”50 elokuvaa jotka kannattaisi nähdä ennen kuin täyttää 14”. Sille äänestettiin muun muassa neorealismi­klassikko Polkupyörävaras, lasten henkeä uhkaavasta isäpuolesta kertova Räsynukke sekä Marilyn Monroe -farssi Piukat paikat.
1950- ja 1960-luku
Hollywoodin terminologiassa ei juuri puhuta lasten- tai nuortenelokuvista, vaan perhe-elokuvista (family film, family movie) ja teinielokuvista (teen film, teen movie).
1950-luvulle asti nuoria päähenkilöitä kuvanneet elokuvat olivat usein koko perheelle tarkoitettuja sovinnaisia tarinoita, kuten yhdysvaltalaiset Andy Hardy -elokuvat ja niiden suomalaisvastine Suomisen perhe. Rock and roll -musiikin synty 1950-luvun puolivälissä ja televisiovastaanottimien yleistyminen 1950-luvulta alkaen ympäri maailmaa sai aikaan sen, että elokuvateatterien kohdeyleisönä alettiin nähdä aikuisten tai koko perheen sijasta erityisesti nuoret, jotka eivät halunneet jäädä kotiin katsomaan televisiota vanhempiensa kanssa. Nuorille suunnatut elokuvat perustuivat usein populaarimusiikkiin ja sen tunnetuksi tekemiin hahmoihin. Trendi oli alkanut vuoden 1955 ongelmakoulukuvauksesta Älä käännä heille selkääsi (The Blackboard Jungle), jossa soi Bill Haleyn läpimurtokappale ”Rock Around the Clock”. Elvis Presley näytteli 1950-luvun puolivälistä 1960-luvun loppuun kaikkiaan 33 näytelmäelokuvassa. 1960-luvun puolenvälin merkittävimpiä ja suosituimpia nuortenelokuvia olivat The Beatles -yhtyeen tähdittämät Yeah! Yeah! Tässä tulemme! (A Hard Day’s Night, 1964) ja Apua! (Help!, 1965), jotka ohjasi Richard Lester.
Nuorista kapinallisista mieshahmoista tehtyjä varhaisimpia elokuvia ovat moottoripyöräjengistä kertova Hurjapäät (1953, pääosassa Marlon Brando) ja Nuori kapinallinen (1955, pääosassa James Dean). Samoja teemoja esiintyi muutamaa vuotta myöhemmin karkean realistisissa brittiläisissä elokuvissa, kuten Alan Sillitoen teksteihin perustuvissa Lauantai-illasta sunnuntaiaamuun (1960) ja Kaikista kapinallisin (1962) sekä vuosikymmenen loppupuolen koulukuvauksissa, kuten Lindsay Andersonin Jos... (1968) ja Ken Loachin Poika ja haukka (1969).
1970-luku
1970-luvulle tultaessa 75 prosenttia Yhdysvaltojen elokuvateattereiden kävijöistä oli 12–29-vuotiaita. 1960- ja 1970-lukujen vaihteessa ”uuden Hollywoodin” nuoret ohjaajat tekivät joitakin arvostettuja nuorison tai nuorten aikuisten kuvauksia. Näihin lukeutuvat Peter Bogdanovichin 1950-luvun alkuun sijoittuva Viimeinen elokuva (1971) ja Bob Rafelsonin Rajut kuviot (1970). Varsinaisten nuortenelokuvien teko oli Yhdysvalloissa vähäistä, kunnes George Lucas toi teattereihin 1950-luvun rock’n’roll-nostalgian varaan rakennetun elokuvan Svengijengi ’62 (American Graffiti, 1973). Nostalgisen trendin muita nuortenelokuvia olivat Grease (1978) ja Paluu tulevaisuuteen -trilogia 1980-luvun loppupuolella. Toisaalta Stanley Kubrickin tulevaisuuteen sijoittuvasta dystopiakomediasta Kellopeliappelsiini (A Clockwork Orange, 1974) muodostui yksi vuosikymmenen kulttielokuvista nuorten keskuudessa.
1970-luvun loppupuolen suuria nuorten suosikkielokuvia olivat diskokulttuurista kertova Saturday Night Fever – lauantai-illan huumaa (1977) sekä tieteisseikkailujen trendin aloittanut Tähtien sota (1977). Arvostetuimpien yhdysvaltalaisten nuortenelokuvien joukkoon ovat nousseet myös Peter Yatesin vuoden 1979 draamakomedia Fillarijengi ja roisi bailauskomedia Delta-jengi (1978).
1980-luku
1980-luvulla Hollywood alkoi panostaa entistä enemmän nuortenelokuviin muun muassa siksi, että uusia monen salin multiplex-teattereita alettiin perustaa nuorten suosimiin ostoskeskuksiin. Pontimena oli myös 1970-luvun lopun pienen budjetin kauhuelokuvan Halloween – naamioiden yö ja seksikomedian Delta-jengi loistava kaupallinen menestys. Vuonna 1983 Francis Ford Coppola toi ensi-iltaan S. E. Hintonin kirjojen pohjalta ohjaamaansa arvostetut nuorisodraamat Outsiders – kolmen jengi ja Taistelukala. Suosittuja nuortendraamoja olivat myös Sininen laguuni (1980) ja Karate Kid (1984) jatko-osineen, John Hughesin Breakfast Club (1985), Joel Schumacherin Treffit Elmossa ja Peter Weirin Kuolleiden runoilijoiden seura (1989). Tanssi- ja musiikkiaiheiset romanttiset melodraamat Fame (1980), Flashdance (1983), Footloose (1984) ja Dirty Dancing – kuuma tanssi (1987) vetosivat nuoriin naisiin. 1980-luvun tunnetuimpia nuorisokomedioita ovat Kuumat kinkut (1982), Synttärit (1984), Riiviöt (1984), Arkajalat (1985), Pretty in Pink – vaaleanpunainen unelma (1986), Vaihdetaan vapaalle, Ferris (1986) ja Menestyksen avain (1987). Vuosikymmenen nuorten- ja perhe-elokuvien menestyneimmäksi tekijäksi Hollywoodissa nousi ohjaaja John Hughes, joka jatkoi elokuvien käsikirjoittajana ja tuottajana myös läpi 1990- ja 2000-luvun.
1990-luku
1980-luvun nuorisoelokuvat nostivat Hollywoodin tähtikaartiin joukon uusia nuoria näyttelijöitä, joita kutsutaan yhteisnimellä ”brat pack”: Emilio Estevez, Anthony Michael Hall, Rob Lowe, Andrew McCarthy, Demi Moore, Judd Nelson, Molly Ringwald ja Ally Sheedy. Heidän vartuttuaan ja edettyään aikuiselokuvien rooleihin Hollywood tuotti 1990-luvun alkupuolella edellistä vuosikymmentä vähemmän. Vuosikymmenen puolivälissä uutta teiniyleisöä alettiin kuitenkin saada takaisin elokuvateattereihin paitsi Titanicin (1997) kaltaisella jättituotannolla, myös pienen budjetin elokuvilla kuten Kauhun oppitunnit (1998), Pakko olla in (1999), Varsity Blues – pelin säännöt (1999) ja Sinussa on se jokin (1999), jonka tuotanto maksoi 10 miljoonaa dollaria ja markkinointi 15 miljoonaa, ja joka toi lipputuloina 54 miljoonaa dollaria. Vulgaarikomedioiden aallon aloittanut American Pie (1999) tuotti vielä paremmin: 11 miljoonan tuotantokustannuksilla 288 miljoonan tulot.
1990-luvun ilmiö amerikkalaisessa nuortenelokuvassa oli myös yhä suorasukaisempi seksuaalisuuden käsittely, jonka aloitti 19-vuotiaan Harmony Korinen käsikirjoittama ja 52-vuotiaan Larry Clarkin ohjaama pseudodokumentaarinen Kids – tämän päivän lapsia (1996). Elokuva kuitenkin kiellettiin Yhdysvalloissa alle 17-vuotiailta. Transsukupuolisuus oli aiheena vuoden 1999 elouvassa Boys Don’t Cry (1999). Samankaltaista nuorten elämän käsittelyä tarjosi myös kansainväliseen suosioon noussut ruotsalainen teinityttökuvaus Fucking Åmål (1998).
Nuortenelokuva Suomessa
Ensimmäisenä suomalaisena nuorisoelokuvana pidetään Mika Waltarin romaanin pohjalta tehtyä vuoden 1937 elokuvaa Kuriton sukupolvi, josta Matti Kassila ohjasi uudelleenfilmatisoinnin vuonna 1957. Seuraava suomalainen nuorisoelokuva oli Åke Lindmanin Jengi (1963). Mikko Niskasen realistinen Käpy selän alla (1966) nousi kotimaiseksi klassikoksi tuoreudellaan. 1960- ja 1970-luvun vaihteessa tehtiin useita nuorison kapinallisuutta kuvaavia elokuvia kuten Rottasota (Maunu Kurkvaara, 1968), Kesäkapina (Jaakko Pakkasvirta, 1970) ja Pilvilinna (Sakari Rimminen, 1970).
Vuoden 1980 parhaaksi ja myös katsotuimmaksi elokuvaksi nousi Tapio Suomisen Täältä tullaan, elämä!, jota on myöhemminkin kuvattu ensimmäiseksi aidolla tavalla kaupunkilaisnuorten arkea kuvaavaksi suomalaiselokuvaksi. Vakavia nuorisokuvauksia olivat myös Tapio Suomisen Syöksykierre (1981) sekä Mikko Niskasen Ajolähtö (1982) ja Mona ja palavan rakkauden aika (1983). Janne Kuusi ohjasi Harri Sirolan esikoisromaanista Abiturientti elokuvan Apinan vuosi (1983). Juuri muita nuorisotarinoita ei Suomessa 1980-luvulla tehty, ja nuorten eniten suosimia kotimaisia elokuvia olivatkin vuosittaiset Uuno Turhapurot ja muut Spede-elokuvat.
1900-luvun loppua kohti kasvatuksellinen ja valistuksellinen näkökulma suomalaisissa nuortenelokuvissa heikkeni, mutta vielä vuoden 1996 runsaasta kiroilustaan tunnetuksi tullut Sairaan kaunis maailma pohjautui varoittavan esimerkin antamiseen. 1990-luvun muita suomalaisia nuortenelokuvia olivat Hannu Tuomaisen Matokuningas (1993), Kaija Juurikkalan Rosa Was Here (1994), Raimo O. Niemen Tomas (1996), Heikki Kujanpään Jäänmurtaja (1997) ja Pekka Mandartin Going to Kansas City (1998).
Vuosituhannen vaihteessa suomalaisiin nuortenelokuviin alkoi tulla komediallista nuorisokulttuurin kuvausta; ensimmäisiä tämän tyylilajin elokuvia oli Perttu Lepän elokuvassa Pitkä kuuma kesä (1999). Muita suomalaisia nuorisoelokuvia 2000-luvun ensimmäiseltä vuosikymmeneltä ovat Simo Halisen Cyclomania (2001), Arto Lehkamon Young Love (2001), Hannu Tuomaisen Menolippu Mombasaan (2002), JP Siilin Hymypoika (2003) ja Ganes (2007), Dome Karukosken Tyttö sinä olet tähti (2005) ja Pekka Lehdon Game Over (2005).
Ruotsi
British Film Instituten listalle ”50 elokuvaa jotka kannattaisi nähdä ennen kuin täyttää 14” pääsi Pohjoismaista kaksi elokuvaa, molemmat ruotsalaisia: Elämäni koirana (1985) ja Fucking Åmål (1998). Muita ruotsalaisia nuortenelokuvia ovat Roy Anderssonin esikoispitkä Eräs rakkaustarina (1970), Kay Pollakin Lasten saari (1980), Staffan Hildebrandtin G som i gemenskap (1983), Daniel Fridellin ja Peter Cartiersin Selviytyjät (1993), Christina Olofsonin Totuus vai tehtävä (1997) ja Hannah med H (2003), Joel Bergvallin ja Simon Sandquistin Näkymätön (2002), Lena Koppelin Bombay Dreams (2004), Sara Kadeforsin Miss Sweden (2003), Teresa Fabikin Hip hei hutsu! (2004), Anders Grönroosin Sinä ja minä ikuisesti (2011) sekä Lukas Moodyssonin Lilja 4-ever (2002) ja Me ollaan parhaita! (2013).
Tanska
Tanskassa 25 prosenttia valtion elokuvatuotantotuesta alettiin vuodesta 1982 lähtien suunnata nuoren yleisön elokuvien tuotantoon, ja monet tanskalaiset elokuvaohjaajat tulivat uransa alussa tunnetuiksi juuri lasten- ja nuortenelokuvistaan. Monet niistä perustuvat Bjarne Reuterin lastenkirjoihin ja käsikirjoituksiin. 1980-luvulla syntyivät muun muassa nuorisoelokuvat Tiedon puu (Nils Malmros, 1981) sekä Zappa (Bille August, 1983) ja sen jatko-osa Usko, toivo ja rakkaus (Bille August, 1984).
Final Four
Final Four on urheilussa käytettävä termi neljälle pudotuspelien tai runkosarjan kautta selvinneelle joukkueelle, jotka siis ovat vielä jäljellä turnauksessa tai sarjassa. Termiä käytettiin ensikertaa NCAA:ssa. Yleensä Final Fourissa pelataan välierät, joiden voittajat etenevät sarjan finaaliin ja häviäjät joutuvat pronssipeliin. Yleensä varsinkin suuremmissa turnauksissa välierien ja mitalipelien välissä on kahden päivän tauko.
Eurooppa
Koripallo: Lentopallo: Käsipallo: Vesipallo:
Yhdysvallat
Koripallo: Jääkiekko:
Zoo Baba
Zoo Baba on keidaskylä Agadezin alueen Bilman departementin Bilman kunnassa Nigerissä. Se sijaitsee Kawarin kalliomuodostelmien eteläkärjessä Bilman hiekka-aavikolla 70 kilometriä Bilmasta etelään. Kylässä on 85 asukasta (vuonna 2001).
Keitaan pohjavesi on kahden–kolmen metrin syvyydessä. Kasvilajeihin kuuluvat akaasiat, egyptinhaarapalmu, taatelipalmu, punaeukalyptus sekä lääkekasvina tunnettu Salvadora persica. Kylässä on kaksiluokkainen koulu ja terveysasema. Sen kautta kulkee kamelikaravaanien ja matkailijoiden käyttämä Bilman, Dibellan ja Agademin välinen autiomaareitti.
Veikkausliigan kausi 1995
Veikkausliigan kaudella 1995 FC Haka voitti seuran historian viidennen Suomen-mestaruuden.
Menestys eurokentillä
UEFA Cup: Cup-voittajien cup: Intertoto Cup:
Thomas Ebert
Ebert kuului olympiakultaa voittaneeseen Tanskan kevyen nelosen venekuntaan Ateenassa 2004 ja Pekingissä 2008 sekä pronssimiehistöön Sydneyssä 2000. Hän voitti maailmanmestaruuden kevyessä nelosessa Aiguebelettessa 1997, Kölnissä 1998, St. Catharinesissa 1999, Sevillassa 2002 ja Milanossa 2003 sekä kevyessä kaksikossa Gifussa 2005. MM-hopeaa hän saavutti kevyessä kaksikossa Tampereella 1995 ja kevyessä nelosessa Luzernissa 2001.
Ebert on pituudeltaan 184 cm ja koulutukseltaan insinööri.
Kutaisin kuvernementti
Kutaisin kuvernementti (myös lääni, ) oli hallintoalue Venäjän keisarikunnassa nykyisen Abhasian, Georgian ja Turkin alueella. Sen pinta-ala oli 36 470 neliökilometriä. Asukkaita oli 1 058 200 henkeä (vuonna 1897). Kuvernementin hallinnollinen keskus oli Kutaisin kaupunki. vasen|thumb|250px|Kuvernementin kartta 1800-luvun lopulla kuvernementtiin kuului seitsemän kihlakuntaa: Kutaisi, Letškhumi (keskuspaikka Tsageri), Ozurgeti, Ratša (Oni), Senaki, Šorapani (Kvirily, nykyinen Zestaponi) ja Zugdidi. Niiden lisäksi se käsitti Artvinin, Batumin ja Suhumin piirikunnat.
Asukkaista 82,1 oli georgian ja sen lähisukukielten puhujia, 5,6 % abhaaseja, 4,4 % turkkilaisia, 2,3 % armenialaisia, 1,8 % venäläisiä ja 1,4 % kreikkalaisia. Tärkein elinkeino oli maatalous.
Vuonna 1903 Kutaisin kuvernementista erotettiin Batumin alue.
Magnesiumnitraatti
Magnesiumnitraatti Mg(NO3)2 on typpihapon magnesiumsuola. Se esiintyy usein heksahydraattina Mg(NO3)2·6(H2O). Sitä käytetään muun muassa kastelu- ja lehtilannoitteena.
Yhdistettä voidaan valmistaa usealla tavalla. Esimerkiksi magnesiumhydroksidista ja ammoniumnitraatista muodostuu tuotetta ja ammoniakkia sekä vettä.
Heksahydraattina magnesiumnitraatti hajoaa lämmitettäessä muun muassa hapeksi sekä magnesiumin ja typen oksideiksi.
Tofalarit
Tofalarit eli tofat (aikaisemmin karagassit) ovat turkkilaista tofan kieltä puhuva kansa Irkutskin alueen Nižneudinskin piirissä Venäjällä. Heidän asuinaluettaan kutsutaan Tofalariaksi. Tofalareilla on Venäjän lainsäädännössä tunnustettu vähälukuisen alkuperäiskansan asema.
Nimitys
Tofalarien omakielinen nimitys tofa (myös topa, tyfa, typa) perustuu muinaiseen heimonimeen dubo, joka esiintyy 400- ja 600–900-lukujen kiinalaisissa kronikoissa. Mongolien 1200-luvun kronikassa se mainitaan muodossa tuba erään Sajanin ja Altain alueen kansan nimenä. Samaa perua ovat tuvalaisten omakieliset nimitykset tyva ja dyva, pohjoisen altalaisryhmän ja hakassien heimonimitys tuba sekä Mongolian tsaatanien ja urjanhai-uiguurien omakielinen nimitys tuha.
Aikaisemmin tofalareja kutsuttiin karagasseiksi. Nimitys perustuu tofalarilaisen suvun nimeen kara kaš (”musta kaš”). Vuonna 1934 venäjän kielessä otettiin käyttöön virallinen nimitys tofalary, johon sisältyy monikon tunnus -lar. Sen rinnalla käytetään muotoa tofa.
Asuinalue, alueelliset ryhmät ja lukumäärä
Tofalaria sijaitsee taigametsän peittämillä itäisten Sajanvuorten koillisrinteillä Uda, Birjusa, Gutara, Kan ja Ija -jokien yläjuoksulla. Aikaisemmin tofalarit viettivät nomadielämää laajemmalla alueella, joka lännessä ulottui Agul ja Tagul -jokien yläjuoksuille. Pohjoisessa ja koillisessa tofalarien naapureita olivat jeniseiläisten assanin ja kotin kielten puhujat, idässä Nižneudinskin burjaatit, kaakossa Okan seudun burjaatit ja sojootit, lännessä ja lounaassa todžalaiset, luoteessa samojedilaisten kamassin, matorin ja karagassin kielten puhujat sekä hakassit.
Aikaisemmin tofalarit muodostivat kolme eri suvuista koostunutta alueellista ryhmää. Tofalarian luoteisosassa elivät haaš, sary-haaš ja kara-haaš -suvuista koostuneet songuu aallar (”läntiset aalit”), kaakkoisosassa tšogdy, ak-tšogdy ja kara-tšogdy -sukujen muodostamat buruguu aallar (”itäiset aalit”) ja heidän välillään alueen keskiosassa tšeptei-suvun ortaa aallar (”keski-aalit”). Vuosina 1927–1932 heidät asutettiin kolmeen taajamaan. Ensimmäisen ryhmän asuinpaikaksi tuli Verhnjaja Gutara, toisen Alygdžer ja kolmannen Nerha. Nykyään taajamissa asuu sekaisin kaikkien sukujen edustajia.
Tofalarit ovat aina olleet pieni kansa. Vuodesta 1675 aina 1930-luvulle saakka ulottuvat tilastot osoittavat tofalarien määrän olleen keskimäärin hieman yli 400 henkeä. Lukumäärä alkoi kasvaa 1950-luvulta lähtien. Neuvostoliiton vuoden 1989 väestönlaskennan mukaan tofalareja oli 731 henkeä, joista 722 asui Venäjällä ja 653 Nižneudinskin piirissä. Venäjän vuoden 2002 väestönlaskennan mukaan Venäjän 837 tofalarista 723 asui Irkutskin alueella, heistä 681 maaseudulla.
Antropologia
Tofalarit ovat antropologisesti sekoittuneita. Fyysisiltä ominaisuuksiltaan he edustavat etupäässä mongolidisen päärodun pohjoisaasialaisen rodun katangalaista tyyppiä, johon on sekoittunut keskiaasialaisia aineksia. Euripidinen vaikutus on lisääntynyt voimakkaasti seka-avioliittojen seurauksena. Vuosina 1970–1984 syntyneistä tofalareiksi rekisteröidyistä lapsista lähes 60 % on peräisin venäläisten, burjaattien ym. kanssa perustetuista perheistä.
Kieli
Nikolai Baskakovin perinteisen luokittelun mukaan tofalari kuuluu turkkilaisten kielten uiguurilais-tukyilaiseen alaryhmään. Valentin Rassadinin esittämän käsityksen mukaan se muodostaa yhdessä Mongolian tsaatanien ja urjanhai-uiguurien sekä Okan seudun sojoottien kielten kanssa turkkilaisten kielten sajanilaisen alaryhmän taigavyöhykkeen alueen, johon voidaan lukea myös Tuvan todžalaiset poronhoitajat. Sajanilaisen ryhmän arovyöhykkeen alueeseen kuuluvat vastaavasti Tuvan tasavallan ja Mongolian Tsengelin sumin tuvalaisten sekä Mongolian ja Kiinan kok-montšakkien kielet. Tofalari jakautuu alygdžerin ja gutaran murteisiin, joista ensimmäisessä on tuvalaisia ja toisessa hakassilaisia aineksia.
Avovesiuinnin Euroopan-mestaruuskilpailut 2008
Avovesiuinnin Euroopan-mestaruuskilpailut järjestettiin vuonna 2008 Kroatian Dubrovnikissa 9.–14. syyskuuta. Kilpailujen järjestäjänä toimi Euroopan uimaliitto LEN.
Tofalarit
Kieli
Tofalarin kieli toimii etupäässä vanhempien sukupolvien suullisen kanssakäymisen välineenä. Neuvostoaikana perustettujen venäjänkielisten lastentarhojen ja koulujen toiminnan seurauksena nuoremmat sukupolvet ovat siirtyneet käyttämään venäjää. Vuoden 1989 väestönlaskennassa 42,8 % Venäjän tofalareista ilmoitti äidinkielekseen tofalarin ja 55,5 % venäjän. Vuoden 2002 väestönlaskennan mukaan 99,0 % tofalareista osaa venäjää. Tofalarin puhujia laskettiin olevan 378 henkeä.
Vuonna 1986 tofalaria varten laadittiin kyrilliseen kirjaimistoon perustuva kirjoitusjärjestelmä, joka vahvistettiin virallisesti vuonna 1989. Samana vuonna ilmestyi ensimmäinen tofalarinkielinen aapinen. Nykyään kieltä opetetaan kouluissa ja lastentarhoissa.
Etninen historia
Siperian kansoja 1700-luvun lopulla tutkineiden Peter Simon Pallasin ja Johann Gottlieb Georgin mukaan karagassit olivat samojediheimo, joka puhui puhdasta samojedikieltä. Tästä todistaa myös heidän esittämänsä kieliaineisto. Vuonna 1849 karagassien luona kävi suomalainen M. A. Castrén ja vuonna 1851 Julius Stubendorff, jotka totesivat heidän olevan turkkilainen kansa. Castrenin ja Stubendorffin keräämä kieliaineisto ei juuri lainkaan poikkea nykyisestä tofalarin kielestä.
Venäläiset rakensivat vuonna 1648 Udan linnoituksen (nykyinen Nižneudinsk), minkä seurauksena aikaisemmin burjaateille veroa maksaneista tofalareista tuli Venäjän alamaisia. Kansa jaettiin sukujen mukaan suvun vanhimpien johtamiin viiteen ulusiin, jotka maksoivat jasakkiveroa soopelinnahkoina ja myöhemmin myös rahana. 1800-luvun alusta lähtien Nižneudinskin lähellä järjestettiin vuosittainen tofalarien kokous suglan, jossa valittiin kansan ja sukujen edusmiehet sekä järjestyksenpidosta vastanneet viranomaiset.
Perinteiset elinkeinot ja aineellinen kulttuuri
Talvella tofalarit asuivat jokilaaksoissa, kesän ajaksi he siirtyivät vuorille. Leirit koostuivat talvella kahdesta–viidestä, harvemmin kuudesta tai seitsemästä kodasta. Kesällä kotia saattoi olla kymmenen tai enemmänkin. Kahdeksan–kahdenkymmenen kilometrin välein sijainneita leiripaikkoja vaihdettiin kahden–kolmen viikon välein.
Poroja oli taloutta kohti muutamia kymmeniä, harvoin yli sata. Metsästyksen kohteita olivat hirvi, maraali, metsäkauris, orava, soopeli, saukko, majava, kettu, ahma, myskihirvi ja karhu sekä pyyt, metsot, teeret ja riekot. Kalastusta harjoitettiin verkoilla, atraimella, keksillä ja merroilla. Syksyisin kerättiin syötäviä mukuloita ja juuria, sembramännyn pähkinöitä, marjoja, karhunlaukkaa, raparperia ja villisipulia. Käsityöammateista tofalarit harjoittivat metallin, puun, luun, tuohen ja nahkan käsittelyä.
Asumuksena toimi riukujen varaan pystytetty kota, joka kesällä katettiin tuohella ja talvisin poron tai maraalin taljoilla. Maalattiaisen kodan oviaukko oli yleensä itään päin. Keskelle asetettiin pronssinen tai valurautainen kattila. Kodan vasen puoli oli varattu miehille ja oikea naisille. 1930-luvun alussa taajamiin alettiin rakentaa hirsitaloja.
Perinteinen vaatetus valmistettiin etupäässä poron, maraalin ja peuran nahoista. 1800–1900-lukujen vaihteessa alettiin käyttää venäläisiltä ja burjaateilta ostettuja kankaita ja lampaantaljoja sekä Todžan tuvalaisilta ostettua kiinalaista kangasta. Talvisin pidettiin turkkia, kesäisin poron ja metsäkauriin nahasta tai kankaasta tehtyä kauhtanaa sekä nahkahousuja. Naisten päähineenä toimi talvisin turkislakki ja kesäisin huivi. Nykyään perinteiset vaatteet ovat jääneet lähes kokonaan pois käytöstä.
Ruokavalio koostui etupäässä villieläinten ja riistalintujen lihasta. Poroja teurastettiin harvoin. Liha syötiin keitettynä tai harvemmin paistettuna. Poron maitoa juotiin keitettynä, teen kanssa, siitä valmistettiin juustoa ja piimää. Talvella syötiin kuivattuja mukuloita ja sembramännyn pähkinöitä. Ostetuista ruisjauhoista paistettiin kakkaroita tai valmistettiin suolattua puuroa. Kalan merkitys ruokavaliossa oli vähäinen. Vuoden ympäri juotiin suolattua vihreää teetä. Nykyään perinteisiä ruokia valmistetaan lähinnä metsästysretkillä.
Swiss International Air Lines
Swiss International Air Lines eli Swiss on Sveitsin suurin, vuonna 2002 perustettu lentoyhtiö, joka perustettiin konkurssipesä Swissairin tilalle. Se harjoittaa reittiliikennetoimintaa niin Euroopassa, Pohjois-Amerikassa, Etelä-Amerikassa, Afrikassa kuin Aasiassakin, ja yhteensä sillä on lentokohteita 70. Swissin päälentokenttänä toimii Zürichin lentoasema, ja päämajaansa se pitää Baselin kaupungissa. Yhtiön laivastossa on yli 80 konetta, joista suurin osa on Airbus A220, A320 ja A330 -sarjojen koneita.
Saksalainen Lufthansa osti Swissin vuonna 2005. Swiss liittyi Star Alliance -lentoyhtiöallianssiin 1. huhtikuuta 2006.
Laivasto
pienoiskuva|Swissin [[Airbus A220-300 Heathrow’n lentoasemalla.]] pienoiskuva|Swissin [[Airbus A320-200 Star Alliancen värityksessä.]] pienoiskuva|Swissin [[Airbus A330-300 lähdössä Zürichin lentoasemalta.]] pienoiskuva|Swissin [[Airbus A340-300 laskeutumassa Naritan kansainväliselle lentoasemalle.]] pienoiskuva|Swissin [[Boeing 777-300ER]]
Nykyinen laivasto
Lokakuussa 2022 Swiss International Air Linesin laivasto koostuu seuraavista konetyypeistä. Laivaston keski-ikä on 10,1 vuotta.
Idänkynsimö
Idänkynsimö (Draba cinerea) on pohjoisen pallonpuoliskon tundra-alueiden ristikukkainen kasvilaji. Suomessa laji on uhanalainen ja rauhoitettu. Se on mainittu Euroopan unionin luontodirektiivin liitteissä II ja IV, sillä se on Unionin alueella hyvin harvinainen.
Ulkonäkö ja koko
Idänkynsimö muistuttaa isokynsimöä (D. daurica), jonka muunnoksena sitä on aikaisemmin pidetty.
Levinneisyys
Idänkynsimöä tavataan lähes koko Pohjois-Venäjän, Siperian ja Pohjois-Amerikan tundravyöhykkeellä. Myös Norjan Ruijassa oleva kynsimökanta luetaan nykyisin kuuluvan idänkynsimöön. Suomessa laji on harvinainen ja siitä tunnetaan Kuusamossa ja Sallassa 33 erillistä esiintymää. Näistä valtaosa sijaitsee Oulangan kansallispuistossa. Idänkynsimö lienee levinnyt Suomeen viime jääkauden loppuaikoina.
Elinympäristö
Idänkynsimö on kalkinvaatija. Se kasvaa rotkolaaksojen ja rantojen kalkkipitoisten kallioiden paahdeseinämillä, pengermillä ja raoissa. Suomessa lajin uhkina ovat keräily ja paikoitellen myös maaperän kulutus.
Mogens Glistrup
Mogens Glistrup (s. 28. toukokuuta 1926 Rønne, Bornholm, Tanska – 1. heinäkuuta 2008 Kongens Lyngby) oli tanskalainen poliitikko ja Tanskan edistyspuolueen johtaja ja perustaja, juristi 1950, asianajaja 1955 ja vero-oikeuden lehtori Kööpenhaminan yliopistossa 1956-1963. Veroasianajaja Glistrup tuli tunnetuksi Tanskassa, kun hän ilmoitti vuonna 1971 televisiossa, ettei ole maksanut veroja moneen vuoteen.
Hänet erotettiin Tanskan asianajajaliitosta sen jälkeen, kun hänet oli tuomittu verorikoksesta, ja samoin hän menetti paikkansa Tanskan kansankäräjillä, mutta suoritettuaan rangaistuksensa hän nousi jälleen kansankäräjille.
Glistrup kampanjoi kiivaasti islamia vastaan, ja hän kirjoitti aiheesta laajan kirjan. Hänet tuomittiin useaan otteeseen rasismista, joka on Tanskassa rikos. Hänellä oli yhteyksiä myös Ruotsin äärioikeistolaisten johtajakaksikkoon Bert Karlssoniin ja Ian Wachtmeisteriin.
Vuonna 2013 Mogens Glistrupista ja matkatoimistoyrittäjä Simon Spiesistä julkaistiin näytelmäelokuva Spies & Glistrup.
Gunnar Castrén
Nuoruus, toiminta ja ura
Castrénin vanhemmat olivat sanomalehden toimittaja Robert Castrén ja Charlotta Pipping. Hän kuului isänsä puolelta vanhaan Castrénin kulttuurisukuun ja äitinsä puolelta Pippingin sukuun. Castrén valmistui ylioppilaaksi 1896 Nya svenska samskolanista erinomaisin arvosanoin. Hän opiskeli yliopistossa estetiikkaa ja kirjallisuustiedettä ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1899, maisteriksi 1900, lisensiaatiksi 1902 ja tohtoriksi 1910.
1900-luvun alussa Euterpe-ryhmään kuulunut Castrén oli mukana myös aktivistien toiminnassa ja toimitti maanalaista Fria Ord-lehteä. Hän johti myös Suomen aktiivisen vastustuspuolueen perustamiskokousta 17. marraskuuta 1904 ja laati 1905 puolueen pyynnöstä ehdotuksen Suomen perustuslaiksi. Castrénin ehdotuksessa Suomesta olisi tullut tasavalta, jolla olisi ollut vaaleilla valittu presidentti ja yksikamarinen eduskunta. Castrén majoitti Leninin kotiinsa marraskuussa 1905.
Castrén tunnetaan etenkin Johan Ludvig Runebergin tuotannon tutkijana ja hän kirjoitti muun muassa kommentaarit Runebergin runoihin.
Castrén oli Helsingin yliopiston estetiikan ja nykykansain kirjallisuuden dosentti 1907–1924, kotimaisen kirjallisuuden professori 1924–1938 ja ruotsalaisen kirjallisuuden professori 1938–1945. Hän oli Svenska litteratursällskapet i Finlandin puheenjohtaja 1924–1934 ja Suomen Tiedeseuran puheenjohtaja 1945–1946.
Leonid Kanevskyi
Leonid Semenovitš Kanevskyi (,, s. 2. toukokuuta 1939 Kiova, Ukraina) on ukrainalais-venäläinen näyttelijä.
Pekka Lehtinen
Pekka Lehtinen on suomalainen toimittaja. Hän työskentelee nykyisin MTV Uutisten rikostoimittajana. Lehtinen on työskennellyt myös nyt jo lopetetussa MTV3:n 45 minuuttia -ajankohtaisohjelmassa. Lehtinen oli aikaisemmin Yleisradion palveluksessa uutistoimittajana 1993–2005 ja Nelosen tv-uutisten rikostoimittajana ja uutisankkurina 2006–2011.
Lehtinen tunnetaan tutkivana journalistina, joka on muun muassa väittänyt suomalaisen maastohiihdon käyttäneen järjestelmällisesti dopingia vuosia ennen Lahden MM-hiihtojen dopingskandaalia 2001. Huhtikuussa 2008 Lehtinen väitti epo-hormonipullon löytyneen vuonna 1988 silloisen maajoukkuehiihtäjän Marjo Matikaisen hotellihuoneen pöydältä. Marjo Matikainen-Kallström kiisti dopingsyytökset.
Keväällä 2013 Jim-televisiokanava on esittänyt Kari Uotin juontamaa Rekonstruktio-nimistä rikossarjaa, jossa Pekka Lehtinen toimii asiantuntijana.
Lehtinen työskentelee nykyään MTV Uutisten tutkivana rikostoimittajana. MTV:llä Lehtinen on toiminut myös Jääkiekon MM-kisojen studio-isäntänä vuosina 2012–2014.
Lehtinen on tehnyt rikostoimittaja Jarkko Sipilän kanssa kolmea ohjelmaa. Vuosina 2014–2016 he juonsivat MTV:n nettiin Vinkkimiehet-ohjelmaa. Helmikuussa 2017 MTV3-kanavalla alkoi Lehtisen ja Sipilän rikos- ja oikeusalan ajankohtaisohjelma Rikospaikka. Rikospaikka on jatkoa Vinkkimiehet-sarjalle. Vuodesta 2018 he ovat tehneet Radioplay-palveluun Rikospaikkaradio-podcastia.
Lehtisen toimittama kirja Wanted: Suomen etsityimmän rikollisen tarina Cannonball MC -rikollisjärjestön ex-johtajasta Janne ”Nacci” Tranbergista julkaistiin toukokuussa 2019.
Väyryneniitti
Väyryneniitti (kemiallinen kaava MnBe(PO4)(OH), mangaani-berylliumhydroksidifosfaatti) on harvinainen fosfaattimineraali, jonka ensimmäinen löytöpaikka maapallolta on Eräjärven Viitaniemen litiummineraalilouhos. Mineraalia ei ole löydetty mistään muualta Suomesta mutta on löydetty muualta maapallolta. Mineraali on nimetty Teknillisen korkeakoulun geologian ja mineralogian professorin Heikki Väyrysen (1888–1956) mukaan.
Väyryneniitin väri vaihtelee vaaleanpunaisesta ruusunpunaiseen, ja mineraali on tavallisesti massamainen tai rakeinen, kiteet ovat harvinaisia, pieniä ja kuitumaisia. Väyryneniitin kidejärjestelmä on monokliininen. Väyryneniitti on läpinäkyvä tai -kuultava ja lasikiiltoinen.
Jauhemunuaisjäkälä
Jauhemunuaisjäkälä (Nephroma parile) on munuaisjäkälien sukuun kuuluva jäkälä. Sen yläpinta on siniharmaa tai ruskea. Alapinta on sileä, mutta joskus lyhytkarvainen. Liuskat ovat noin yhden senttimetrin leveitä. Kotelomaljat ovat harvinaisia. Kasvustot ovat enintään 10 senttimetriä halkaisijaltaan. Kasvaa vanhojen lehtipuden tyvillä, kivillä ja kallionseinämillä sammalien seassa. Lajia tavataan koko Suomessa melko yleisenä. Jauhemunuaisjäkälä on luokiteltu Suomessa elinvoimaiseksi.
Väyryneniitti
Väyryneniitillä ei ole teollista, mainittavaa geologista eikä koruteollista hyötykäyttöä, mutta se on harvinaisuutensa vuoksi kivikeräilijöiden suosiossa. Alan kauppiaat myyvät harvinaista mineraalia yleensä suhteellisen korkeaan hintaan, vaikka mineraali itsessään ei ole arvokas.
Heikki Väyrysen sukuseura on ottanut itselleen nimen Väyrysniitti tämän mineraalin mukaan.
Kentarō Sawada
Kentarō Sawada (s. 15. toukokuuta 1970 Kamakura) on japanilainen entinen jalkapalloilija.
Vetotaipaleen kalliomaalaus
Kallio ja sen sijainti
Paikka sijaitsee Puumalan kirkolta 24 kilometriä itään Saimaalla Muikunselältä erkanevan Lieviskänlahden suulla sen pohjoisrannalla. Siellä on Reposenniemellä matala kallio, joka sijaitsee Vetotaipaleenlahden vieressä. Kallion itäosassa maalauspinta aukeaa etelään ja maalaukset ovat useassa paikassa pystykallion seinämässä. Pekka Kivikkään mukaan kalliosta on lohjennut osa pintakerroksesta pois.
Kalliomaalaus sijaitsee yksityisen maanomistajan maalla ja sinne on maantieltä nro 15170 matkaa noin 250 m.
Maalaus
Maalaus on tehty tasaiselle ja kellertävälle kivipinnalle, joka on murtumisesta johtuen täynnä halkeamia. Maalattu alue on vähintään 4 metriä pitkä ja 3,5 metriä korkea. Kuviot ovat sään haalistamia ja epätäydellisiä. Kallion pinnan rapautuminen on lohkaissut kiven pinnasta palasia, jotka ovat tuhonneet joitakin kuvioita.
Alimmaisen osan alareuna sijaitsee 2 metrin korkeudella maan pinnasta. Siinä on runsaasti punavärisuttua ja levinnyttä maalia. Kallio on valitettavasti lohjennut tältäkin alueelta, joten yksityiskohtien määrä on vähäinen. Tästä huolimatta vasemmalla erottuu viivamaisia vetoja ja oikealla reunalla vaikuttaa olevan kämmenpainauman jäänne.
Palauttamislainsäädäntö
Palauttamislainsäädäntö on aiemmin käytössä ollut nimitys, jolla tarkoitettiin Suomen hallituksen julistusta ja siihen liittyviä lakeja ja asetuksia, jotka koskivat Moskovan rauhassa 1940 Neuvostoliitolle luovutettujen alueiden palauttamista muun Suomen yhteyteen. Julistus annettiin 6. joulukuuta 1941. Palauttamislainsäädäntöön kuuluvat
Fernando Suárez Figueroa
Fernando Suárez Figueroa (4. helmikuuta 1533 Sabiote, Jaén – 2. elokuuta 1608 Baeza) oli espanjalainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet nimitettiin 22. kesäkuuta 1587 Kanariansaarten ja 26. maaliskuuta 1597 Zamoran piispaksi. Hänet konsekroi Gaspar de Quiroga y Vela.
Lohjan keskustan vesitorni
Vesitornin korvaaminen uudella on ollut esillä 2020-luvulla.
Nikolai Borštševski
thumb|Nikolai Borštševski Nikolai Konstantinovitš Borštševski (, s. 12. tammikuuta 1965 Tomsk, Venäjän SNFT, Neuvostoliitto) on venäläinen jääkiekkovalmentaja ja entinen jääkiekkoilija, pelipaikaltaan oikea laitahyökkääjä.
Neuvostoliitossa Borštševski edusti moskovalaisseuroja Dynamo (1983–1989) ja Spartak (1989–1992), joiden riveissä hän saavutti neljä Neuvostoliiton mestaruussarjan hopeaa ja kolme pronssia. Vuonna 1992 hän kuului Albertvillen talviolympialaisissa kultaa voittaneeseen Itsenäisten valtioiden yhteisön ja Georgian muodostamaan yhdistyneeseen joukkueeseen ja sai urheilumestarin kunniannimen.
Toronto Maple Leafs varasi Borštševskin vuonna 1992 Pohjois-Amerikan NHL-liigaan, jonne hän siirtyi seuraavaksi kaudeksi. Pienestä koostaan johtuen lempinimen ”Stick” saanut Borštševski pelasi NHL:ssä Toronton lisäksi Calgary Flamesin ja Dallas Starsin joukkueissa. Huolimatta onnistuneesta NHL-debyyttikaudesta hän ei koskaan saavuttanut Pohjois-Amerikassa saman tason menestystä kuin Neuvostoliitossa johtuen loukkaantumisista ja liigan aggressiivisemmasta pelityylistä. Hän siirtyi kesken kauden saksalaiseen Kölner Haieen ja palasi vuonna 1996 Spartakiin, jossa hän lopetti uransa vuonna 1998.
Peliuransa jälkeen Borštševski on toiminut valmentajana. Korkeimmalla sarjatasolla hän on valmentanut Lokomotiv Jaroslavlia vuosina 2006–2007 ja Atlantia marraskuusta 2009 lähtien.
Kansallinen digitaalinen kirjasto
Kansallinen digitaalinen kirjasto (KDK) on opetus- ja kulttuuriministeriön vuonna 2008 käynnistämä hanke. Sen tavoitteena on parantaa kirjastojen, arkistojen ja museoiden sähköisten aineistojen ja palvelujen saatavuutta ja käytettävyyttä. Tavoitteena on myös huolehtia digitaalisten kulttuuriperintöaineistojen pitkäaikaissäilytyksestä. Hanke edistää samalla kulttuuriperintö- ja asiakirja-aineistojen digitointia ja tietohallinnon yhteentoimivuutta.
Hankkeessa on kehitelty kansallisen digitaalisen kirjaston asiakasliittymä, Finna. Hankkeessa on myös luotu aineistojen pitkäaikaissäilytyksenratkaisu (KDK-PAS). Se otettiin käyttöön vuonna 2015. Hankkeessa on luotu KDK-kokonaisarkkitehtuuri, yhteentoimivuuden kuvaukset ja määritykset.
Finnan kehittämisestä ja ylläpidosta vastaa Kansalliskirjasto. Palvelua kehitetään yhdessä Finnan yhteistyökumppanien kanssa. Finnan sisällöistä vastaavat palveluun osallistuvat kirjastot, arkistot ja museot.
Finna mahdollistaa asiakkaiden pääsyn kirjastojen, arkistojen ja museoiden sähköisiin aineistoihin ja palveluihin. Finnan avulla käyttäjä pääsee helposti käsiksi valitsemaansa aihetta koskevaan aineistoon, kuten kuviin, asiakirjoihin, sanomalehtiin, tutkimuksiin, videoihin ja äänitallenteisiin. Finnassa oli vuoden 2017 lopussa tietoa yhteensä 13,6 miljoonasta aineistosta. Näistä yli 1,9 miljoonaa oli verkossa saatavilla. Finna avautui lokakuussa 2013.
Kansallisen digitaalisen kirjaston kautta välitetään tiedot digitaalisessa muodossa olevasta kulttuuriperinnöstä myös eurooppalaiseen digitaaliseen kirjastoon Europeanaan. Hankkeeseen kytkeytyviä hankkeita ovat arkistojen AHAA-hanke, Museo 2015 -hanke, kirjastojen kansallinen metatietovaranto Melinda, ontologiakirjastoprojekti ONKI sekä sanasto- ja ontologiapalvelu Finto.
Kansallinen digitaalinen kirjasto -hankkeeseen kuuluvasta digitaalisten kulttuuriperintö- ja asiakirja-aineistojen keskitetystä pitkäaikaissäilytysjärjestelmän suunnittelusta ja toteuttamisesta vastaa CSC – Tieteen tietotekniikan keskus.
KDK-hanke on päättynyt 31.12.2017. Hankkeessa luodut palvelut jatkuvat ja toiminta jatkuu uudessa muodossa.
Turaanit
Turaanit ovat vanhentuneen teorian mukaan Eurooppaa ennen indoeurooppalaisia asuttaneita ihmisiä, jotka olivat eri rotua kuin indoeurooppalaiset. Usein katsottiin, että sekä suomalais-ugrilaiset, turkkilaiskieliset että mongolidit polveutuvat turaaneista. Turaaneja pidettiin usein alkeellisina "esi-ihmisinä" ja kehittyneempien indoeurooppalaisten, niin kutsuttujen arjalaisten, tekemä Euroopan valloitus oli siten oikeutettu.
Nykyisin tämän teorian pohjalla oleva käsitys siitä, että kieliperheet edustavat omia rotujaan, on kumoutunut. Esimerkiksi suomalais-ugrilaisia kieliä puhuvat suomalaiset ovat läheistä sukua indoeurooppalaisille germaanikielten puhujille. Katsotaan, että pohjois- ja länsieurooppalaiset ovat valtaosin alkuperäisten, indoeurooppalaisten kielten saapumista edeltäneiden asukkaiden geneettisiä jälkeläisiä. Indoeurooppalaisia kieliä edeltäneitä kieliä puhuneet kansat eivät myöskään olleet alkeellisia, vaan täysin kehittyneitä nykyihmisiä. He pystyivät myös huomattaviin rakennustöihin, kuten megaliittikulttuuri.
Wilster
Wilster on kaupunki Schleswig-Holsteinissa Saksassa. Siellä on arviolta 4 354 asukasta (vuonna 2015) ja sen pinta-ala on 2,71 neliökilometriä.
Turaanit
Tietosanakirjassa vuodelta 1917 Turaani määritellään Keski-Aasiassa maantieteelliseksi alueeksi, joka käsittäisi Araljärven etelä-, kaakkois- ja itäpuolella olevan alatasankoalueen. Turaanilaiset kielet on sen mukaan nimitys, jolla vanhemmassa kirjallisuudessa on tarkoitettu uralilais-altailaisia kieliä, joka sekin on vanhentunut nimitys.
Wilster
Wilster sai kaupunkioikeudet 1282 ja se lukeutuu Schleswig-Holsteinin vanhimpiin kaupunkeihin. Wilster on Wilstermarschin, joka on saksan suuria karjankasvatusalueita, keskus. Kaupungin vanha kaupungintalo on yksi parhaiten säilyneistä renessanssiajan rakennuksista Schleswig-Holsteinissa.
Aiheesta muualla
thumb|280px|left|Wilsterin vanha kaupungintalo
Einar Holmberg
pienoiskuva|Einar Holmberg Einar Anders Holmberg (7. huhtikuuta 1878 Turku – 12. joulukuuta 1959 Turku) oli suomenruotsalainen toimittaja, kirjailija, kirjastonhoitaja ja ruotsalaisen kansanpuolueen kansanedustaja. Hän käytti nimimerkkiä von Klancken.
Holmbergin vanhemmat olivat merikapteeni Matthias Maurits Holmberg ja Anna Fredrika Söderholm. Hän pääsi ylioppilaaksi 1898 ja valmistui filoosfian kandidaatiksi 1903.
Tämän jälkeen Holmberg toimi Åbo Underrättelser-lehdessä toimitussihteerinä 1918–1919, päätoimittajana 1919–1933 ja ensimmäisenä toimittajana 1933–1948.
Holmberg oli kansanedustajana 1939–1945 edustaen Turun läänin eteläistä vaalipiiriä. Hän oli myös Porvoon ja Turun kaupunginvaltuustojen jäsenenä sekä Suomen ruotsalaisen nuorisoliiton puheenjohtajana. Holmberg kuului myös Åbo Akademin valtuuskuntaan ja hallitukseen sekä Suomen sanomalehtimiesten liiton hallitukseen.
Einar Holmberg oli naimisissa vuodesta 1902 Alfhild Matilda Nikanderin kanssa.
Walesin cup
Walesin cup on vuosittainen walesilainen cup-muotoinen jalkapallokilpailu. Cupin järjestää Walesin jalkapalloliitto. Cup on pelattu joka vuosi vuodesta 1876 maailmansotavuosia lukuun ottamatta.
Cupiin saavat osallistua nykyisin vain Walesin sarjoissa pelaavat joukkueet. Ennen vuotta 1996 cupiin saivat ottaa osaa myös Walesin rajan lähellä sijaitsevat englantilaisjoukkueet. Kuitenkin vain vuonna 1992 perustetun Walesin liigan joukkueilla oli mahdollisuus edetä kilpailun voiton kautta UEFA Cupiin (aikaisemmin Cup-voittajien Cupiin). Samalla kiellettiin myös Englannin sarjoissa pelaavien walesilaisjoukkueitten osanotto. Tämän vuoksi perustettiin erillinen FAW Premier Cup, johon Englannissa pelaavat walesilaiset ammattilaisjoukkueet saivat osallistua.
Loppuottelut
Kausien 1961–1962 ja 1984–1985 välillä loppuottelu oli kaksiosainen. Kauteen 1970–1971 saakka voittaja ratkaistiin ainoastaan pisteiden, ei vierasmaalisäännön tai maalieron perusteella. Jos otteluiden jälkeen pisteet olivat tasan, pelattiin uusintaottelu.
Grant Hill
Grant Henry Hill (s. 5. lokakuuta 1972 Dallas) on yhdysvaltalainen aktiiviuransa lopettanut koripalloilija.
Ura
Hill pelasi yliopistokoripalloa Duken yliopistossa vuosina 1990–1994 ja voitti joukkueen paidassa kaksi NCAA-mestaruutta. Hän osallistui NBA:n vuoden 1994 varaustilaisuuteen, jossa Detroit Pistons varasi hänet kolmantena pelaajana. Hill edusti seuraa NBA:ssa ensimmäiset kuusi kauttaan. Tulokaskaudellaan hänet valittiin vuoden tulokkaaksi. Kausi 1999–2000 oli tilastollisesti hänen parhaansa NBA:ssa, sillä hän teki 25,8 pistettä ottelua kohden. Elokuussa 2000 Hill myytiin Orlando Magicille, jolloin Pistons sai vaihdossa Chucky Atkinsin ja Ben Wallacen. Hän edusti seuraa vuoteen 2007 asti, jonka jälkeen hän siirtyi Phoenix Sunsiin. Vuonna 2012, viiden Sunsissa pelatun kauden jälkeen, hän teki vapaana pelaajana sopimuksen Los Angeles Clippersin kanssa. Clippers-kauden jälkeen Hill ilmoitti lopettavansa uransa. Muutama päivä myöhemmin myös Jason Kidd, jonka kanssa Hill oli jakanut vuoden tulokkaan palkintonsa vuonna 1995, ilmoitti koripalloilijanuransa loppuvan.
Hill valittiin urallaan kerran NBA:n ensimmäiseen tähdistökentälliseen, vuonna 1997, ja neljästi toiseen tähdistökentälliseen, vuosina 1996 ja 1998–2000. Hän pelasi myös seitsemänä vuonna NBA:n tähdistöottelussa.
Hill edusti maataan Atlantan olympialaisissa vuonna 1996.
Sojuz TMA-17M
Sojuz TMA-17M oli Venäjän avaruusjärjestön miehitetty avaruuslento ISS-avaruusasemalle. Alus laukaistiin Sojuz FG -kantoraketilla 22. heinäkuuta 2015 Baikonurin kosmodromilta Kazakstanista mukanaan kolme avaruuslentäjää ja rahtia asemalle.
Avaruuslennolle osallistuvat toimivat ISS-aseman Retkikunta 44:n täydennysmiehistönä. Alus toimi ISS:n pelastusaluksena ja palasi maahan joulukuussa 2015.
Hans Hermann Junge
Hans Hermann Junge (11. helmikuuta 1914 Wilster, Saksa – 13. elokuuta 1944 Dreux, Ranska) oli Adolf Hitlerin sotilaspalvelija. Hänen puolisonsa oli Hitlerin henkilökohtainen sihteeri Traudl Junge.
Palvelijana
Vuonna 1940 Jungesta tuli Hitlerin palvelija ja sotilaspalvelija. Junge toimi toisen palvelijan Heinz Lingen kanssa vuoropäivinä. Traudl Junge kuvaili tointa seuraavasti:
Palvelija herätti Hitlerin aamuisin koputtamalla oveen, ilmoitti kellonajan ja kertoi aamun uutiset. Palvelija päätti ruokalistan ja määräsi ruokailuajat, jakoi ohjeet keittiöön ja tarjoili Hitlerille. Myös lääkäri- ja parturikäyntien tilaaminen ja koiran hoidon valvominen kuului palvelijalle, jolla oli alaisuudessaan käskyläisiä siivouksen ja vaatehuollon kaltaisia arkiaskareita varten.
Traudl
Junge ei kuitenkaan viihtynyt työssään, vaikka Hitler piti hänestä kovasti. Junge viihtyi Hitlerin sihteerin Traudl Humpsin kanssa, ja pari rakastui toisiinsa. Traudlin mukaan Hans halusi ajatella itsenäisesti, ja hän oli ymmärtänyt Hitlerin oman ajatusmaailman häiritsevän voimakkaasti. Junge oli pyrkinyt usein rintamalle, mutta pyynnöt evättiin säännöllisesti. Hitler selitti hänen olevan korvaamaton luotettavana palvelijana ja adjutanttina, joita oli vaikeampi löytää kuin hyviä sotilaita. Junge näki kihlautumisen Traudlin kanssa mahdollisuutena siirtoon, mutta Hitler patisti paria myös avioitumaan.
Rintamalle
Hans ja Traudl menivät naimisiin 19. kesäkuuta 1943. Vajaa kuukausi myöhemmin Hans Junge siirtyi Waffen-SS:ään, ja hänet lähetettiin joulukuun alussa itärintamalle. Junge selviytyi raskaita tappioita vaatineista taisteluista idässä ja pääsi muutaman kerran lomille vaimonsa luo. Kesällä 1944 hän oli Ranskassa 12. SS-panssaridivisioona "Hitlerjugendin" sotilaana. Hans ja Traudl tapasivat vielä heinäkuussa 1944, mutta muutaman viikon kuluttua Hans kuoli Yhdysvaltain ilmavoimien iskussa Ranskassa.
Stade de la Mosson
Stade de la Mosson on jalkapallostadion, joka sijaitsee Montpellier’ssa Ranskassa. Se toimii jalkapalloseura Montpellier Hérault SC:n kotikenttänä ja sen kapasiteetti on 32 900. Stadion on rakennettu vuonna 1972, jonka jälkeen sitä on kertaalleen kunnostettu vuonna 1997.
Stadionilla pelattiin yhteensä kuusi ottelua vuoden 1998 MM-kilpailuissa, joista viisi oli alkulohkon otteluita ja yksi neljännesvälieräottelu.
Francisco Reinoso Baeza
pienoiskuva|Francisco Reinoso Baeza Francisco Reinoso Baeza (4. lokakuuta 1534 – 23. elokuuta 1601) oli espanjalainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet nimitettiin Córdoban piispaksi 11. kesäkuuta 1597, ja hänet konsekroi Pedro Portocarrero, jota avustivat Fernando Suárez Figueroa ja Juan Fonseca. Hän kuoli 66-vuotiaana virassa.
Windows Server 2008
Windows Server 2008 (kehitysnimi "Longhorn") on Microsoftin Windows Server -tuoteperheen kolmanneksi uusin palvelinjakelu (uusin on Windows Server 2016). Jakelu rakentuu samalle Windows NT 6 -sarjan käyttöjärjestelmälle kuin Windows Vista ja Windows 7, eli sisältää siten samat arkkitehtuuriset uudistukset ja toiminnalliset parannukset. Huomattavin uusi yksittäinen parannus edelliseen versioon on Server Core -teknologia.
Windows Server 2008:aa seuraava versio oli Windows Server 2008 R2. Windows Server 2008 R2 oli viimeinen Itanium-suorittimia tukeva versio.
Server Core -teknologia
Server Core on yksi Windows Server 2008:n asennusvaihtoehdoista. Server Core on huomattavasti riisutumpi versio tavallisesta asennuksesta ja sisältää ainoastaan komentorivipohjaisen käyttöliittymän. Tekstieditori ja muutamia muita graafisia ohjelmia on kuitenkin käytettävissä.