cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Trajanus
Rakennusprojektit
Trajanus antoi rakentaa uuden sataman Rooman satamakaupunkiin Ostiaan. Beneventoon senaatti rakennutti riemukaaren, jonka oli tarkoitus ylistää Trajanusta niin keisarina kuin valtakunnan tieverkoston parantelijanakin. Riemukaari vihittiin käyttöön vuonna 114. Beneventon ja Brundisiumin välille hän antoi myös rakennuttaa Via Traianan, joka lyhensi matkaa Roomasta Brundisiumiin vanhaan Via Appiaan verrattuna. Espanjan Alcantaraan Trajanus rakennutti sillan Tagusjoen yli. Nykyisessä Romaniassa sijaitsee Tropaeum Traiani, joka rakennettiin 107–108. Mars Ultorille vihityn muistomerkin kyljissä on kuvia Daakian sodista. Muistomerkin rauniot korvattiin vuonna 1977 modernilla rekonstruktiolla.
Valmistelut
Trajanus alkoi luultavasti suunnitella sotaa Rooman perivihollista Parthiaa vastaan jo vuonna 111. Ainakin Hadrianus lähetettiin itään, luultavasti Syyrian maaherraksi, missä hänen tehtäviinsä kuului varmasti myös tulevan sodan valmistelu. Vuonna 112 parthialaiset rikkoivat kuitenkin Rooman kanssa solmimaansa sopimusta. Neron aikana Rooma ja Parthia olivat nimittäin sopineet, että parthialaiset saisivat valita Armenian kuningaskunnan hallitsijan. Sopimuksen mukaan roomalaisten piti kuitenkin hyväksyä parthialaisten kuningaskandidaatti ja hänet piti myös kruunata Roomassa. Parthia oli tuolloin sisällissodassa, ja kuningas Pakoros II:n seuraajaksi oli juuri noussut hänen veljensä Osroes I. Osroes päätti syrjäyttää Armenian kuninkaan Exedareksen, joka oli Pakoroksen nuorempi poika ja asettaa uudeksi kuninkaaksi Exedareksen vanhemman veljen Parthamasiriksen. Dio Cassiuksen mukaan Trajanus käytti Armenian kiistaa sopivana tekosyynä sodan aloittamiseksi. Erilaisen näkökulman antaa Arrianos, jonka mukaan Trajanus olisi halunnut välttää sotaa, mutta joutui aloittamaan sen, kun parthialaiset eivät suostuneet vanhan sopimuksen ehtoihin.
Ennen Trajanusta Rooman sotilaat olivat epäonnistuneet Parthian valtauksessa, joten Trajanus näki varmasti tässä ainutlaatuisen tilaisuuden saavuttaa jotain sellaista, mitä kukaan muu roomalainen sotilas ei ollut vielä saavuttanut. right|thumb|300px|Parthian sodan aikaiset tärkeimmät kaupungit. Trajanus lähti matkaan Roomasta syksyllä 113. Aluksi hän saapui Ateenaan, jossa hän otti vastaan Osroeksen lähettiläät. Parthialaiset esittivät, että Trajanus kruunaisi Parthamasiriksen Armenian kuninkaaksi, kuten aikaisemmin oli ollut tapana. Dio Cassiuksen mukaan Trajanus ei kuitenkaan ollut kiinnostunut neuvotteluista eikä ottanut edes vastaan Osroeksen lähettämiä lahjoja. Ateenasta Trajanus matkusti Antiokiaan, jonne hän saapui 7. tammikuuta 114.
Hadrianus oli tuolloin koonnut armeijan Antiokiaan tulevaa sotaa varten. Paikalla oli ainakin kolme legioonaa. Trajanus viipyi Antiokiassa luultavasti huhtikuuhun asti, jonka ajan kaupunki toimi valtakunnan pääkaupunkina. Antiokiassa ollessaan Trajanus otti vastaan Osroenen kuninkaan Abgaruksen lähetystön. Kuningas halusi olla neutraali tulevassa sodassa. Myös läheiset arabiheimot lähettivät neuvottelijoita Trajanuksen luokse. Osroeskaan ei antanut periksi vaan lähetti toisen lähetystön tapaamaan Trajanusta, joka ei taaskaan ollut kiinnostunut neuvotteluista. Antiokiasta Trajanus matkusti Satalaan, jota hän aikoi käyttää tukikohtanaan sodan aikana. Hadrianus jäi Syyriaan maaherraksi. Satalaan Trajanus matkusti Beroian, Zeugman, Samosatan ja Melitenen kautta.
Melitenessä Trajanus sai kirjeen Armenian uudelta kuninkaalta Parthamasirikselta. Tämä ehdotti, että Trajanus ottaisi hänet vastaan ja kruunaisi hänet vanhaan tapaan. Trajanus jätti vastaamatta kirjeeseen, koska Parthamasiris oli allekirjoittanut sen "Armenian kuninkaana". Pian Trajanukselle saapui uusi kirje, joka oli nöyristelevämpi ja josta oli jätetty pois kuninkaallinen titteli. Parthamasiris ehdotti, että Kappadokian maaherra M. Junius Homullus saisi Trajanukselta valtuudet neuvotella rauhasta hänen kanssaan. Trajanus ei suostunut vaan jatkoi matkaansa Satalaan. Pian Trajanus oli koonnut Satalaan suuren armeijan, johon kuului ainakin 7 legioonaa. Myös Tonavan legioonista saapui huomattava määrä joukkoja. Satalaan oli kokoontunut, auxilia-joukot mukaan lukien, arviolta 80 000 sotilasta.
Armenian valloitus
Trajanus marssi aluksi Armeniassa sijaitsevaa Elegeian kaupunkia vastaan. Oli sovittu, että Parthamasiris ja Armenian ylimystön jäsenet tapaisivat keisarin. Kun Parthamasiris saapui Trajanuksen leiriin, hän laski kuninkaallisen diadeeminsa Trajanuksen jalkojen juureen. Parthamasiris odotti, että Trajanus palkitsisi hänet antamalla diadeemin takaisin, mutta Trajanus antoikin sen lojua jalkojensa juuressa. Kun Trajanuksen sotilaat näkivät, että tämä oli vallannut Armenian näin helposti, he huusivat Trajanuksen imperatoriksi aivan kuin hän olisi saavuttanut sotavoiton. Parthamasiriksen vastalauseista huolimatta Trajanus julisti Armenian Rooman provinssiksi. Maakunnan ensimmäiseksi maaherraksi hän nimitti entisen konsulin L. Catilius Severuksen.
Armenian ylimystön Trajanus määräsi jäämään Elegeiaan, olivathan he nyt hänen alamaisiaan. Parthamasiris menetti henkensä epäselvissä olosuhteissa Elegeian ulkopuolella. Huhujen mukaan Trajanus antoi salamurhata hänet, mutta kirjeessään Osroekselle Trajanus kertoi, että Parthamasiris kuoli yrittäessään paeta roomalaisia. Vuoden 114 loppuun asti roomalaiset organisoivat Armeniaa provinssiksi. Legioonat kukistivat paikallisia joukkoja, ja roomalaiset tunkeutuivat aina Kaspianmerelle asti. Trajanus pysyi Elegeiassa, jonne paikalliset satraapit ja pikkukuninkaat saapuivat osoittamaan kunnioitustaan. Arrianos kertoo, että Trajanus nimitti uuden kuninkaan muun muassa Kaukasian albaaneille ja muille heimoille. Armenian valtauksen jälkeen senaatti antoi Trajanukselle arvonimen optimus (paras), ja Trajanus liitti sen omaan nimeensä.
Mesopotamian valloitus
Elegeian valtauksen jälkeisten tapahtumien kronologia on epäselvä. Dio Cassiuksen mukaan Trajanus valtasi Nisibisin ja Batnaen kaupungin Mesopotamiassa jo vuonna 114, mutta tätä on epäilty, koska Dio ei mainitse mitään sotatoimia vuonna 115. Lisäksi kyseinen osa Dion historiasta on säilynyt vain bysanttilaisena yhteenvetona. Siksi oletetaan, että Trajanus valtasi Pohjois-Mesopotamian vasta vuonna 115. Valtauksen kunniaksi senaatti antoi Trajanukselle lisänimen Parthicus. Trajanuksen joukot julistivat hänet imperatoriksi neljä eri kertaa tuon vuoden aikana. Yhteensä Trajanus oli kerännyt siihen mennessä imperator-julistuksia yksitoista kappaletta. Trajanus lähetti Lusius Quietuksen johtaman armeijan kukistamaan Van-järven lähellä asuvaa mardi-heimoja ja tämän jälkeen valtaamaan Adiabeneä. Trajanus itse johti toista armeijaa, joka valtasi Batnaen, koska kuningas ei ollut suostunut liittoutumaan Rooman kanssa. Pian vallattiin myös Nisibis. Osrhoene jätettiin ainoaksi itsenäiseksi alueeksi, koska kuningas Abgarus VII suostui liittoutumaan Rooman kanssa. Dion mukaan Trajanus oli myös rakastunut Abgaruksen poikaan nimeltä Arbandes.
Monet paikalliset satraapit ja pikkukuninkaat lähestyivät tämän jälkeen Trajanusta ja tarjosivat liittoa Rooman kanssa. Saatuaan Mesopotamian valtaansa Trajanus julisti alueen Rooman provinssiksi ja ilmoitti tapahtumasta senaatille kirjeessä, joka saapui perille 14. helmikuuta 116. Vuoden 115 lopulla Trajanus palasi Antiokiaan, jossa hän melkein menehtyi valtavassa maanjäristyksessä. Dion mukaan keisari selvisi hyppäämällä ulos huoneensa ikkunasta. Vuoden 116 alussa Trajanus marssi Antiokiasta Tigrikselle aikeinaan kukistaa Parthia lopullisesti. Trajanus olisi voinut olla mielissään jo saavutetuista voitoista, mutta luultavasti hän halusi jatkaa valloituksiaan, koska parthialaiset olivat tehneet yllättävän vähän vastarintaa.
Parthian valtaus
thumb|300px|Rooman valtakunta Trajanuksen aikana. Yksi roomalainen armeija marssi Tigristä pitkin Adiabenen kuningaskuntaan, samaa reittiä mitä Aleksanteri Suuri oli seurannut, ja valloitti pääkaupunki Niniven. Pian kaatui myös Arbela. Adiabene liitettiin myös Roomaan, ja luultavasti Trajanus huudettiin tämän jälkeen 12. kerran imperaattoriksi. Eräiden lähteiden mukaan Trajanus muodosti Adiabenestä Assyrian provinssin. Toinen roomalainen armeija marssi Tigriksen länsirantaa aina Babyloniin asti. Trajanus itse marssi ilmeisesti kolmannen armeijan kanssa Eufratia pitkin. Dura Europoksessa hän rakennutti riemukaaren. Keisaria seurasi Eufratia pitkin 50 laivaa käsittänyt laivasto. Suurin laivoista oli keisarin lippulaiva, joka oli trieerin kokoinen. Trajanuksen tarkoitus oli ensin kaivaa kanava Eufratin ja Tigriksen välille ja hyökätä sitten laivaston avulla Ktesifonia vastaan. Lopulta Trajanus päätti kuitenkin siirtää laivaston maitse joesta toiseen. Tämän jälkeen Tigriksen länsirannalla ollut Seleukeia vallattiin helposti. Ylitettyään Tigriksen laivastoineen Trajanus valtasi Ktesifonin ilman taistelua. Parthian kuningas Osroes oli paennut kannattajiensa kanssa ja jättänyt jälkeensä vain tyttärensä ja kultaisen valtaistuimen.
Ktesifonin valtauksen jälkeen Trajanus matkusti Persianlahdelle laivastonsa kanssa. Merellä hän näki kauppalaivoja, jotka olivat matkalla Intiaan. Keisari valitteli julkisesti sitä, että oli liian vanha seuratakseen Aleksanteri Suuren jalanjäljissä. Tämän jälkeen Trajanus päätti vielä vierailla Babylonissa. Hänen aikomuksenaan oli käydä muun muassa Semiramiin haudalla ja uhrata talossa, jossa Aleksanteri Suuri oli kuollut vuonna 323 eaa.
Parthialaisten kapina
Matkallaan Babyloniin Trajanus sai kuitenkin kuulla, että parthialaiset olivat nousseet kapinaan roomalaisia vastaan. Kapinaa johti Osroeen veljenpoika Samatrukes. Parthialaiset kukistivat lyhyessä ajassa useita roomalaisia varuskuntia ympäri Mesopotamiaa ja Armeniaa. Muun muassa Mesopotamian maaherra T. Julius Maximus kuoli taistelussa kapinallisia vastaan. Roomalaiset saivat pian vallattua takaisin useita kaupunkeja, ja Edessan ja Seleukeian he polttivat kostoksi. Lopulta roomalaiset kukistivat Samatrukeen joukot Ktesifonin lähettyvillä käydyssä taistelussa, jossa myös Trajanus saattoi olla mukana. Samatrukes kuoli taistelun jälkeen jokseenkin epäselvissä olosuhteissa. Hänen poikansa Vologases johti kuitenkin toista armeijaa, joka uhkasi Armeniaa. Pian Vologases ehdotti rauhaa sitä vastaan, että saisi pitää osan Armeniasta. Trajanus suostui tähän heti. Rauhoittaakseen tilannetta Trajanus nimitti Osroeen pojan Parthamaspateen Parthian nukkehallitsijaksi ja kruunasi itse hänet Ktesifonissa kuninkaallisella diadeemilla. Parthamaspates siis esiintyi julkisesti Trajanuksen alamaisena.
Rauhoitettuaan näin parthialaiset Trajanus kiirehti Mesopotamiaan, missä Hatran kaupungin asukkaat vielä uhmasivat roomalaisia. Kaupunki sijaitsi strategisesti tärkeällä paikalla, ja ilman sitä roomalaisten olisi ollut vaikea hallita Tigriksen itäpuolella olevia maita. Trajanus aloitti piirityksen, joka oli roomalaisille hyvin raskas. Hatraa ympäröi aavikko, ja armeijalla oli pulaa vedestä. Trajanus jatkoi kuitenkin piiritystä sinnikkäästi talveen asti, kunnes hänen oli pakko luovuttaa ja palata länteen. Trajanuksen kunto oli alkanut heiketä.
Juutalaisten kapina
Pian parthialaisten kapinan puhjettua, tai ehkä jo aiemminkin, eräät juutalaiset yhteisöt ympäri valtakuntaa nousivat raivokkaaseen kapinaan. Juutalaisten kapinan taustalla oli luultavasti niin sanottu juutalaisvero, fiscus Iudaicus. Heitä vainottiin myös erityisesti Aleksandriassa. Kapinalla saattoi olla myös uskonnollinen syy, koska kapinalliset tuhosivat roomalaisia temppelejä. Kapinoita puhkesi ainakin Kyrenessä, Kyproksella, Egyptissä ja Mesopotamissa. Kirkkohistorioitsija Eusebioksen mukaan Egyptin ja Kyrenen juutalaiset aloittivat kapinan, joka levisi Mesopotamiaan ja Kyprokselle. Egyptissä juutalaiset valtasivat suuria alueita, ennen kuin Trajanuksen lähettämä Q. Marcius Turbo sai heidät kukistettua. Dio Cassiuksen mukaan juutalaiset tappoivat jopa 220 000 kreikkalaista ja roomalaista kapinan aikana ainoastaan Kyrenessä, mutta tämä luku on suuresti liioiteltu. Kuolleita oli luultavasti vain muutama tuhat. Kapinan jälkeen juutalaiset karkotettiin Kyprokselta, ja Aleksandrian suuri juutalaisyhteisö hävisi miltei kokonaan.
Kuolema
Trajanuksen tarkoituksena oli palata Mesopotamiaan vuonna 117, mutta sairautensa takia hänen oli kuitenkin luovuttava näistä aikeista. Ilmeisesti Trajanus kärsi pöhötyksestä, ja hän sai aivohalvauksen, jonka takia hän oli osittain halvaantunut. Keisarin mielentilaa rasittivat viestit ympäri valtakuntaa puhjenneista pienemmistä kapinoista, ja lisäksi parthialaiset nousivat kapinaan roomalaisten nukkehallitsijaa Parthamaspatesta vastaan. Trajanus päätti palata Roomaan ja jätti Hadrianuksen itään ylipäälliköksi.
left|thumb|Hadrianus, Trajanuksen seuraaja. Trajanus lähti laivalla Roomaan kesällä 117. Heinäkuussa Kilikian rannikon edustalla hänen terveytensä heikkeni, ja laiva ankkuroi Selinukseen, missä Trajanus kuoli. Kuten Aleksanteri Suuri, hän kuoli paluumatkalla idän sotaretkeltä. Eräiden lähteiden mukaan Trajanus kuoli sisäiseen verenvuotoon. Trajanus ei jättänyt selvää seuraajaa, mutta Hadrianus pystyi esittämään asiakirjoja, joiden mukaan Trajanus oli adoptoinut hänet ennen kuolemaansa. Kuullessaan Trajanuksen kuolemasta Hadrianus julistautui keisariksi. Huhujen mukaan Trajanus olisi kuitenkin toivonut senaatin valitsevan hänelle seuraajan; kuten Aleksanteri, hänkään ei olisi halunnut suoraan nimittää omaa seuraajaansa. Huhuja edesauttoi se, että Trajanuksen vaimo Plotina oli allekirjoittanut joitain Trajanuksen kirjeitä. Toisaalta tämä johtui varmastikin Trajanuksen halvaantumisesta. Toisen huhun mukaan Plotinalla ja Hadrianuksella oli suhde, ja Plotina olisi palkannut näyttelijän esiintymään Trajanuksena, jotta Hadrianuksen adoptio menisi läpi. Nämä huhut juontavat juurensa Hadrianukselle vihamielisistä lähteistä, eikä ole mitään syytä olettaa, etteikö Trajanus olisi halunnut häntä seuraajakseen.
Perintö
right|thumb|Trajanuksen oikeus. [[Eugène Delacroix'n maalaus vuodelta 1840.]] Trajanus oli hyvin suosittu, joskin varsin sotaisa keisari. Hänen sanotaan harrastaneen sotimista, metsästystä, viinejä ja poikia, joista kolmea viimeistä kohtuudella. Hänen jälkeensä tuli perinteeksi, että senaatti rukoili uuden keisarin olevan "onnekkaampi kuin Augustus ja parempi kuin Trajanus".
Trajanuksen maine säilyi varsin hyvänä läpi historian. Jopa kristityt kirjoittajat, jotka vaikuttivat monien keisarien maineeseen merkittävästi, suhtautuivat häneen myönteisesti. Tarinan mukaan paavi Gregorius I herätti myöhemmin Trajanuksen henkiin ja kastoi tämän kristityksi. Danten Jumalaisessa näytelmässä Trajanus on sijoitettu kuudenteen taivaaseen oikeudenmukaisten kanssa.
Trajanuksen hyvää mainetta myöhempien kristittyjen kirjoittajien joukossa selittää osittain se, että hänen aikanaan kristityjen vaino oli myöhempiä vainoja passiivisempaa. Plinius nuoremmalle osoitetussa kirjeissään Trajanus ohjeisti, että kristittyjä ei tullut aktiivisesti etsiä ja ilmiannetuille kristityille tuli antaa mahdollisuus osoittaa yhteiskuntakelpoisuutensa uhraamalla valtion jumalille. Vasta tästä kolmesti kieltäytyneet syytetyt tuli teloittaa.
Antiikin lähteet
Trajanuksen elämästä on säilynyt nykypäivään vain hyvin vähän lähteitä. Plinius nuoremman senaatissa esittämä ylistyspuhe Trajanukselle on säilynyt, ja siitä käy ilmi useita yksityiskohtia Trajanuksen hallinnosta. Pliniuksen ja Trajanuksen välistä kirjeenvaihtoa on säilynyt nykypäivään. Myös Trajanuksen ystävän Dion Khrysostomoksen oraatioissa käsitellään keisaria.
Trajanuksen omasta kuvauksesta Daakian sodasta, Dacicasta, on säilynyt vain yksi lause. Trajanuksen lääkäri T. Statilius Crito kirjoitti myös sotaa käsitelleen tekstin Getica, mutta sekin on suurimmilta osiltaan hävinnyt. Myöskään Dion Khrysostomoksen Getica ja Appianuksen Dacica eivät ole säilyneet nykypäivään. Tärkeimmät lähteet Daakian sodasta ovat Dio Cassiuksen historian säilyneet osat ja Trajanuksen pylväs, jonka kohokuvat luultavasti viittaavat todellisiin tapahtumiin sodan aikana.
Cody Keenan
thumb|Cody Keenan. thumb|Keenan [[Barack Obaman kanssa.]] Cody Keenan on yhdysvaltalainen poliittinen neuvonantaja, joka toimi presidentti Barack Obaman puheenkirjoittajana. Hän on kirjoittanut Obaman puheita vuodesta 2012 asti. Hän on opiskellut Harvardissa. Hän on kotoisin Chicagosta ja high school -aikoinaan hän pelasi amerikkalaista jalkapalloa pelinrakentajana. Ennen puheenkirjoittajan pestiä Keenan työskenteli demokraattipuoluetta edustavan senaattori Edward Kennedyn toimistossa. Keenan on kuulunut Obaman puheenkirjoittajatiimiin vuodesta 2007. Hänen tyylilleen on tyypillistä käyttää puheessa liikuttavia ja toivoa herättäviä ihmiskohtaloita.
Universalismi
Universalismi viittaa käsitteisiin ja oppeihin, jotka soveltuvat kaikkiin ihmisiin tai asioihin aina ja kaikissa tilanteissa.
Exo-force
Exo-force on Lego Groupin tuotesarja, joka keskittyy Lego-palikoista rakennettuihin taistelurobotteihin. Se kertoi Exo-Force-joukkueen taisteluista robotteja vastaan Sentain saarella. Teema on jättänyt jälkeen suuren joukon faneja, sillä se erosi monista muista teemoista hyvin omintakeiselle tyylillään. Exo-Force oli ensimmäinen teema, joka pohjautui hyvin vahvasti tiettyyn genreen; Exo-Forcen tapauksessa kyseinen genre oli japanilaiseen anime-kulttuuri ja varsinkin sen mecha-alakulttuuri.
Sarjan historia
Ensimmäiset Exo-force -sarjan setit julkaistiin vuonna 2006. Jo alusta alkaen sarjan hohto perustui sen anime-tyyliin ja mechoista inspiraationsa saaneisiin taistelurobotteihin. Myös sarjan settien näennäinen suuruus ja edullisuus (100 palikkaa n. 10€ setissä) auttoi asiassa.
Taustatarina
Exo-force sarjan taustatarinana toimii robottien ja ihmisten keskinäinen kamppailu Sentai-vuoren hallinnasta. Tarinaa pystyi seuraamaan sekä internetissä Exo-forcen kotisivuilta, seteistä saatavista pienistä sarjakuvista, televisiomainoksista (Nickelodeon-kanavalta) sekä erikseen ostettavista kirjoista.
Ensimmäisenä vuonna ilmestyneet setit kertoivat Sentai-vuoren kahtiajakautumisen jälkeisistä ajoista, jolloin ihmisten hallinnasta karanneet robotit johtajansa Meca-Onen johdolla taistelevat ihmisiä vastaan.
Anne Sexton
Sexton opiskeli Bostonin yliopistossa samaan aikaan kuin runoilija Robert Lowell. Sexton avioitui Alfred M. Sexton II:n kanssa vuonna 1948. Heille syntyi kaksi lasta, joista Linda Gray Sexton on itsekin julkaissut kirjailija. Pari erosi 1970-luvun alussa. Sexton kärsi kaksisuuntaisesta mielialahäiriöstä ja sai siihen hoitoa. Hän yritti itsemurhaa useita kertoja ennen kuin lopulta surmasi itsensä vuonna 1974.
Sexton alkoi kirjoittaa runoja vakavasti vasta 1950-luvun lopulla, terapeuttinsa kehotuksesta. Hän opetti Bostonin yliopistossa 1970–1971 ja Colgaten yliopistossa 1971–1972. Hänen runojaan julkaistiin muiden muassa Harper’s Magazinessa ja The New Yorkerissa. Hänen ensimmäinen kokoelmansa To Bedlam and Part Way Back ilmestyi vuonna 1960. Sexton kirjoitti myös lastenkirjoja Maxine Kuminin kanssa. Sextonin runot ovat hänen ystävänsä Sylvia Plathin tavoin tunnustuksellisia ja omaelämäkerrallisia, ja hän kirjoitti erityisesti naisena olemisen tabuaiheista ja myös uskontoon liittyvistä kysymyksistä. Hänen kuolemansa jälkeen julkaistiin kokoelmat The Awful Rowing Toward God (1975), 45 Mercy Street (1976) ja The Complete Poems (1981).
Sexton innoitti Peter Gabrielin kappaleen ”Mercy Street”. Suorien runollisten viittauksien lisäksi laulussa mainitaan veneilyt isän kanssa.
Anni Sumarin suomentamaan kokoelmaan Elä tai kuole on valittu alkuteoksen The Complete Poems (1982) runoista puolet. Osasta sarjoista on suomennokseen otettu valikoima, ”Romanssin enkelit” on kokonaan. Aloitusrunolla ”Musiikki ui takaisin luokseni” esikoiskokoelmasta To Bedlam and Part Way Back hän astuu vapaarytmiseen runouteen, ja siinä näkyy jo monia Sextonin runoudelle ominaisia modernistisia piirteitä. Teoksen alaviitteitä on historiallisia faktoja. Jukka Koskelainen toteaa arviossaan, että vaikka Sextonia on kuvattu surrealistiksi, häneen surrealistin leima sopii huonommin kuin vaikkapa James Tateen. Sumarin suomentamaa valikoimaa hän kiittää: "Näiden runojen kohdalla voi unohtaa ahdistuneen elämänkaaren – – ja ihastella suomeksikin ilmaisun rikkautta, kepeän ilmavaa lentoa, johon kuuluu koko joukko pudotuksia ja ilmakuoppia." Pulitzerilla 1967 palkittu Live or Die ei Koskelaisen mielestä sisällä Sextonin parasata runoutta.
Arabian niemimaan aavikot
thumb|right|320px|Satelliittikuva, jossa Arabian niemimaan aavikot on rajattu keltaisella.
Arabian niemimaan aavikot on 2 330 000 neliökilometrin kokoinen valtava aavikkoalue Arabian niemimaalla Lähi-idässä. Aavikot ulottuvat yhteensä noin kymmenen valtion alueelle. Alue ulottuu lännestä Egyptiin kuuluvalta Siinain niemimaalta pohjoiseen Syyriaan ja Irakiin sekä etelässä Jemeniin ja idässä Omaniin. Iso osa aavikkoalueesta on Saudi-Arabian alueella, mutta Saudi-Arabia on myös pinta-alaltaan alueen suurin valtio, ja aavikko kattaa myös prosentuaalisesti suuria osia monien pienempien valtioiden pinta-alasta.
Aavikot käsittävät Arabian niemimaan sisäosissa olevia suuria hiekka-aavikoita. Niistä laajimman eli Rub’ al-Khalin pinta-ala on 647 000 neliökilometriä. Alueen pohjoisosassa on suuri Nafudin (Nefudin) autiomaa. Rub’ al-Khalia ja Nafudia yhdistää pitkä ja kapeahko ad-Dahnan autiomaa (Dahnan käytävä).
Arabian aavikkoalueen ilmasto on suurimmalta osaltaan hyvin mantereinen. Lämpötilat varsinkin päivällä ja kesällä ovat hyvin korkeita. Yöllä lämpötila laskee hyvin nopeasti, talvella nollan tuntumaan tai sen alle. Näin lämpötilan vaihtelut ovat vuodenaikojen ja vuorokauden kuluessa hyvin suuria. Rub’ al-Khalin sademäärä on noin 35 millimetriä vuodessa, ja ilman lämpötila saattaa kesällä kohota jopa 40–50 °C:een. Arabian aavikot ovat erittäin kuivia, koska ne sijaitsevat hepoasteilla.
Fiserv
thumb|Fiservin logo. Fiserv Inc. nasdaq: FISV on yhdysvaltalainen Fortune 500 -listan yritys, joka tuottaa ohjelmistoja ja palveluita rahoitus- ja vakuutusalan yrityksille. Yrityksen päätoimialoja ovat tilitapahtumien käsittely, palveluiden ulkoistaminen sekä ohjelmisto- ja rahoituspalvelut. Yrityksen liikevaihto 31. joulukuuta 2006 päättyneellä tilikaudella oli 4,5 miljardia Yhdysvaltain dollaria ja liikevoitto 450 miljoonaa dollaria. Fiservin taseen loppusumma oli 6,2 miljardia dollaria ja sillä oli noin 23 000 työntekijää vuoden 2006 lopussa.
Fiserv on perustettu vuonna 1984 ja listattu NASDAQ:issa vuodesta 1986 alkaen. Yrityksen pääkonttori sijaitsee Brookfieldissä Wisconsinissa. Fiservin pääjohtajana on toiminut vuodesta 2005 Jeffery Yabuki ja hallituksen puheenjohtaja vuodesta 1995 Donald Dillon.
Courtney Hodges
Courtney Hicks Hodges (5. tammikuuta 1887 – 16. tammikuuta 1966) oli yhdysvaltalainen kenraali, joka johti Yhdysvaltain 1. armeijaa koillis-Euroopassa toisessa maailmansodassa. Hän oli amerikkalaisten johtajana mm. Hurtgenin metsän taistelussa.
Alkuvuodet
Hodges syntyi Perryssä, Georgiassa, jossa hänen isänsä julkaisi paikallislehteä. Hän aloitti opiskelun West Pointissa, mutta hänet erotettiin huonon koemenestyksen vuoksi vain yhden vuoden jälkeen. Samaan aikaan hänen kanssaan erotettiin myös George S. Patton. Hän värväytyi 17. jalkaväkidivisioonaan pelkkänä alokkaana marraskuussa 1906, mutta yleni jo upseeriksi tarkalleen kolmen vuoden kuluttua. Hän palveli George Marshallin kanssa Filippiinien ja Yhdysvaltain sodassa ja Pattonin kanssa Meksikoon suuntautuneessa rangaistusretkikunnassa 1916–1917.
Ensimmäinen maailmansota ja sotien välinen aika
Ensimmäisessä maailmansodassa Hodges palveli 6. jalkaväkidivisioonassa ja osallistui St. Mihielin taisteluun ja Meusen-Argonnen taisteluun (Maas-Argonne) sekä Saksan miehitykseen. Johdettuaan hyökkäyksen Marnejoen yli ensimmäisen maailmansodan lopulla hänet palkittiin Distinguished Service Cross -mitalilla, joka on Yhdysvaltain toiseksi korkein kunniamerkki. Vaikka Hodgesin komentama hyökkäys ei onnistunut, hän osoitti pelottomuutta, neuvokkuutta ja rohkeutta 20 tuntia kestäneen yhteenoton ajan ja sitoi toiminnallaan tarpeeksi vihollisjoukkoja, jotta Marnen ylitys onnistui muualla.
Sodan jälkeen hänestä tuli West Pointin henkilöstöä, vaikka hän ei ollut koskaan valmistunut sieltä. Hän valmistui Yhdysvaltain komentaja- ja yleisesikuntakoulusta Fort Leavenworthista 1925. Vuonna 1938 hänestä tuli Yhdysvaltain armeijan jalkaväkikoulun apulaisjohtaja. Hän yleni koulun johtajaksi 1941. Seuraavaksi hän toimi kouluttajana Fort Benningin jalkaväkikoulussa ja ilmavoimien taktisessa koulussa Langley Fieldissä Virginiassa. Hän valmistui armeijan sotakorkeakoulusta 1934. Hän toimi eri tehtävissä Vancouverissa, Washingtonissa ja Filippiineillä, kunnes 1940 hänestä tuli Fort Benningin jalkaväkikoulun johtaja.
Toinen maailmansota
Hänet ylennettiin kenraalimajuriksi toukokuussa 1941. Ennen rintamakomentajuutta hän sai erilaisia komentajuuksia, kuten sotaministeriön jalkaväen päällikkö. Vuonna 1942 hänestä tehtiin Yhdysvaltain 10. armeijakunnan komentaja. Seuraavana vuonna hän komensi 10. armeijakuntaa ja myöhemmin 3. armeijaa, kunnes hänet lähetettiin Isoon-Britanniaan kenraali Omar Bradleyn alaisuuteen. 3. armeija siirtyi tuolloin Pattonille. Operaatio Overlordin aikana hän toimi 1. armeijan apulaiskomentajana kunnes siirtyi sen komentajaksi Bradleyn siirtyessä 12. armeijaryhmän johtajaksi.
Sodan jälkeen
Hodges palveli 1. armeijan komentajana ensin Fort Braggissa ja myöhemmin Governors Islandilla, New Yorkissa, kunnes hän vetäytyi eläkkeelle 1949. Eläkkeelle jäätyään hän eli San Antoniossa Teksasissa 1966, jossa hän myös kuoli sairaalassa vuonna 1966. Yhdysvaltain armeijan tukikohdassa Fort McPhersonissa Georgiassa on Hodges Hall -niminen sotilasrakennus, joka on nimetty Hodgesin muistoksi.
Ardašir I
Ardašir I (k. 242) oli 200-luvulla elänyt persialainen hallitsija ja sasanidien dynastian perustaja. Ardašir kukisti edeltäjänsä arsakidit kruunaten itsensä kuninkaiden kuninkaaksi (šahanšah) vuonna 226. Uusi dynastia liitettiin edeltäjäänsä vahvemmin iranilaisuuteen ja zarathustralaisuuteen. Ardaširin itsensä sanottiin olevan jumalallista alkuperää ja zarathustralaisuudesta tehtiin virallinen valtionusko. Ardašir jatkoi myös Persian sotia Rooman valtakuntaa vastaan, joissa ei hänen kaudellaan kuitenkaan saavutettu huomattavaa menestystä. Ardaširin kuoltua valtaan nousi hänen poikansa Šapur I.
Elämäkerta
thumb|vasen|Ardašir ja [[Ahura Mazda Naqš e-Rostamin kaiverroksessa.]] Ardaširin syntymää ja alkuvaiheita koskevat historialliset lähteet ovat usein ristiriitaisia. Hän kuului Persiassa merkittäviin asemiin Farsin maakunnassa nousseeseen arsakidien sukuun. Sasan-nimisen esi-isän mukaan sukua kutsuttiin sasanideiksi. Ardaširin isä Papak oli Persiksen paikallishallitsijan vasalli ja zarathustralainen Anahitan pappi Istakhrissa. Hän sai nimitettyä poikansa Darabgerd-nimisen kaupungin sotilaskomentajaksi. Myöhemmin hän liitti alueisiinsa myös Kermanin ja Isfahanin. Huhtikuussa 224 Ardašir kapinoi Persian hallitsija Artabanus IV:ttä vastaan voittaen hänen joukkonsa Hormozganissa Khuzistanissa lähellä Šustaria. Artabanus sai surmansa taistelun aikana ja vuonna 226 Ardašir valtasi Ktesifonin kruunaten itsensä šahanšahiksi eli kuninkaiden kuninkaaksi. Arsakidit hallitsivat joitakin alueita vielä muutaman vuoden ajan ja heidän kolikoitaan lyötiin vuoteen 228 saakka. Lopulta Ardašir liitti kuitenkin koko entisen Parthian valtakunnan alueet omiin alueisiinsa. Monet entisistä Parthian suursuvuista lienevät liittoutuneet Ardaširin kanssa ja Ardašir pyrki myös liittämään itsensä edelliseen hallitsijasukuun. Ardašir on nimenä johdettu monien arsakidien hallitsijoiden käyttämästä nimestä Artakhšathra.
Ardaširin uusi sasanidien hallitsijasuku liitettiin entistä vahvemmin iranilaisuuteen ja zarathustralaisuuteen. Ardašir alkoi käyttää kolikoissaan arsakidien ajan kreikkalaisesta kirjaimistosta poiketen persialaisia kirjaimia. Kolikoiden kääntöpuolella oli kuvattu zarathustralainen tulitemppeli. Kolikoiden teksteissä Ardaširin julistetaan olevan jumalallista syntyperää. Naqš e-Rostamin vaikuttavissa kalliokaiverruksissa lähellä Persepolista hevosen selässä istuva Ardašir kuvataan vastaanottamassa kuninkuuden symbolia Ahura Mazdalta (keskipersiaksi Ormuzd), jonka hevonen talloo Ahrimania. Ardaširin ja hänen pappinsa Tosarin sanotaan myös keränneen yhteen eri uskonnollisia tekstejä ja muodostaneen niistä yhtenäisen uskonopin, minkä lisäksi zarathustralaisuudesta tehtiin virallinen valtionusko. Ardašir esiintyykin usein sittemmässä zarathustralaisessa perinteessä. Uskonnollisille vähemmistöille, kuten juutalaisille, Ardaširin kausi tiesi vastaavasti hankalampia aikoja. Uuden ehkä hieman epämääräisen hallitsijan valtaa pyrittiin näin perustelemaan jumalallisella päätöksellä. Samassa kallioreliefissä on myös ensimmäinen tunnettu viittaus nimeen Iran. Sen merkitystä tässä yhteydessään ei tunneta aivan varmasti. Se on saattanut viitata esimerkiksi alueisiin, joilla harjoitettiin zarathustralaisuutta, tai ehkä alueen sijaan kansaan.
Vakiinnutettuaan asemansa entisen Parthian valtakunnan alueella Ardašir alkoi käydä sotaa Parthian vanhaa vihollista Roomaa vastaan. Parthian luhistumisen osasyynä on saattanut olla valtakunnan epäonnistumiset sodissa Roomaa vastaan, mutta Ardaširkaan ei saavuttanut huomattavaa menestystä. Rooma ja sasanidit kiistelivät etenkin Ylä-Mesopotamian, Syyrian ja Armenian alueista. Kumpikaan osapuoli ei voinut tyrmätä toista, mutta Persian ja Rooman loputtomien sotien sarja sai toteemisen arvon, jolla valtakuntien hallitsijat oikeuttivat omaa valtaansa. Ardaširin kaudella sasanidit valtasivat Nisibisin ja Carrhaen kaupungit. Roomalaisten lisäksi sotaretkiä tehtiin idässä vaikuttaneita kušanoja vastaan. Ardaširin valtakauden loppupuoli tunnetaan huonosti. Hänen pojastaan ja seuraajastaan Šapurista tuli hänen kanssahallitsijansa todennäköisesti vuoden 240 paikkeilla ja Ardašir lienee kuollut vuoden 242 puolella.
Glaukos (Sisyfoksen poika)
Glaukos oli kreikkalaisessa mytologiassa Korintin kuningas, Sisyfoksen ja Meropen poika. Hän oli myös Bellerofonin isä.
Tarinan mukaan Glaukos suututti Afroditen; pyrkiessään saamaan hevosensa nopeammiksi hän kielsi niiltä tulemisen astutetuiksi. Niin kesken kilpa-ajojen Afrodite istutti Glaukoksen hevosiin vimman kuningas Peliaan hautajaisten aikana. Pillastuneet hevoset repivät Glaukoksen raajat irti ja nauttivat hänen lihaansa. Hänen haamustaan tuli taraksippos, joka pelästytti hevosia Isthmian kisojen aikana.
Myllyjärvi (Keuruu)
Maantietoa
Järven pinta-ala on 28 hehtaaria ja se on 1,5 kilometriä pitkä ja 350 metriä leveä.Järvi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Järven tilavuudeksi on saatu 2,1 miljoonaa kuutiometriä eli 0,0021 kuutiokilometriä. Sen keskisyvyys on 7,6 metriä ja suurin syvyys on 16,3 metriä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 3,5 kilometriä. .
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Keuruun reitin valuma-alueen (35.6) Keurusselän alueella (35.62), jonka Elämäistenjoen valuma-alueeseen (35.627) se kuuluu.
Nafud
pienoiskuva|240px|Nafud aavikkoa.
Nafud eli Nefud tai An-Nafud (, joskus Suuri Nafud) on Arabian niemimaan toiseksi suurin, punertavasta hiekasta koostuva aavikko, joka on yhteydessä suureen Rub’ al-Khalin hiekka-aavikkoon pitkän Dahnan käytävän kautta. Arabian kielen sanan an-nafud merkitys on ’hiekka-aavikko’.
Arabian niemimaan pohjoisosassa sijaitsevan Nafudin pinta-ala on noin 64 000 neliökilometriä (toisen lähteen mukaan noin 70 000 km2 ) ja se on noin 900 metrin korkeudella merenpinnalta. Aavikko sijaitsee suuressa soikeassa painumassa, jonka mitat ovat 290 × 225 km. Joillakin Nafudin alankoaltailla on keitaita, varsinkin Hejazvuorten lähellä on viljelykelpoisia, paimentolaisten laiduntamisen mahdollistavia keitaita. Keitaat kuten al-Jawf ja Ha’il ovat historiallisen luoteesta Välimeren suunnalta saapuvan ja kaakkoon jatkavan karavaanireitin varrella.
Nafudin aavikko on toiminut kulkuesteenä vuosisatoja. Nafud tunnetaan äkillisistä tuulistaan. Hiekkamyrskyt ovat aikojen kuluessa kasanneet valtavia hiekkadyynejä, jotka ovat nousseet jopa 183 metriä korkeiksi.
Ympäristöään syvemmän hiekkaisen Dahnan käytävän pituus on 1 287 km ja leveys 24,1–80,5 km.
Aiheesta muualla
28.3°N, 41°W
Igor Stravinsky
Igor Stravinsky (, 17. kesäkuuta (J: 5. kesäkuuta) 1882 Oranienbaum, Venäjä – 6. huhtikuuta 1971 New York, Yhdysvallat) oli venäläissyntyinen nykyaikaisen taidemusiikin säveltäjä, joka asui suuren osan elämästään Ranskassa ja Yhdysvalloissa.
Stravinsky muistetaan merkittävänä 1900-luvun säveltäjänä ja orkesterinjohtajana. Lukuisat myöhemmät säveltäjät ovat pitäneet häntä esikuvanaan. Time-lehti on nimennyt hänet yhdeksi 1900-luvun vaikutusvaltaisimmista henkilöistä.
Elämä
Stravinsky syntyi vuonna 1882 Oranienbaumissa (nykyisessä Lomosonovissa) ja vietti koko lapsuutensa Pietarissa. Hänen isänsä Fjodor Stravinski oli Mariinski-teatterin laulaja. Stravinsky opiskeli lakia, mutta vaihtoi alan musiikkiin. Vuonna 1902 hänestä tuli Nikolai Rimski-Korsakovin oppilas. Stravinsky oli tuolloin 20-vuotias.
Stravinsky lähti Venäjältä 1910 ja matkusti Pariisiin. Kun ensimmäinen maailmansota syttyi, hän muutti puolueettomaan Sveitsiin. Hän palasi takaisin Pariisiin 1920. Vuonna 1939 hän muutti Yhdysvaltoihin, jonka kansalainen hänestä tuli 1945.
Stravinsky vieraili Suomessa vuonna 1961 ja johti Helsingissä pitämässään konsertissa omia sävellyksiään. Hänet kutsuttiin myös 1962 Neuvostoliittoon konsertoimaan. Vuonna 1963 Stravinsky sai Wihurin kansainvälisten palkintojen rahaston myöntämän Sibelius-palkinnon. Hän kuoli 88-vuotiaana New Yorkissa, mutta hänet haudattiin San Michelen hautausmaalle Venetsiaan.
Tyylikaudet
Stravinskyn ura voidaan jakaa kolmeen toisistaan poikkeavaan tyylikauteen, joihin useimmat hänen sävellyksistään voidaan sijoittaa.
Venäläinen kausi
Ennen Tulilintua Stravinsky sävelsi vuonna 1908 "Hautajaislaulun", joka sittemmin katosi. Se löytyi vuonna 2015 Pietarin konservatoriosta. Sävellyksen kesto on 12 minuuttia, ja Stravinsky sävelsi sen opettajansa Rimski-Korsakovin muistoksi. Sen kantaesitys tapahtui vuonna 1909.
Venäläisen kauden pääteoksena pidetään kolmatta balettia, Kevätuhria, joka on Stravinskyn ja koko 1900-luvun musiikin tunnetuimpia ja merkittävimpiä teoksia. Kevätuhrin aihepiiri on pakanallisen ajan Venäjä, ja Stravinsky korostaa tätä musiikissaan. Musiikkia leimaa alkuvoimainen, energiaa pursuava ja vaihteleva rytmiikka, jonka käänteissä tahtilajia vaihdetaan usein. Teoksen aloittaa sittemmin kuuluisaksi tullut fagottisoolo aivan rekisterinsä ylärajoilta, mikä oli tuohon aikaan ennenkuulumatonta. Kevätuhrin ensi-ilta aiheuttikin skandaalin, koska se ei vastannut useiden kuulijoiden käsitystä musiikin kauneudesta, mutta skandaaliin vaikutti vahvasti myös Vatslav Nižinskin epätotunnainen koreografia.
Muita venäläisen kauden teoksia olivat ooppera Satakieli (1914), Renard (1916), Histoire du soldat (Sotilaan tarina) (1918) ja Les Noces (Häät) (1923).
Uusklassinen kausi
Seuraava sävellysjakso oli uusklassinen kausi. Uusklassisena aikanaan Stravinsky ammensi vaikutteita erityisesti 1700-luvun musiikista ja jazzista. Uusklassismin aloittaneena teoksena pidetään Stravinskyn Pulcinellaa. Tänä ehkä tuottoisimpana kautenaan hän kirjoitti myös teokset Psalmisinfonian, "Ragtime 11 soittimelle" ja Konserton pianolle ja puhallinorkesterille.
Sarjallinen kausi
Myöhäiskaudellaan hän käytti 12-säveljärjestelmää, jota hän aiemmin oli vahvasti vastustanut, ja toisinaan sarjallisuutta, esimerkiksi teoksissa Tulva, Threni ja Requiem Canticles. Näissä teoksissa on myös vahvaa uskonnollista tematiikkaa. Tämän kauden tunnetuimpia teoksia on baletti Agon.
Stravinsky henkilönä
Stravinskyn musiikki ja persoona olivat jossain määrin ristiriidassa keskenään. 1900-luvun alkupuoliskon vallankumouksellisimpien teosten säveltäjä oli suuren osan elämästään harras ortodoksikristitty ja poliittisilta mielipiteiltään konservatiivi.
Monet Stravinskyn tavanneet ovat kertoneet hämmästelleensä säveltäjän ja musiikin välistä vastakohtaa: Kevätuhrin väkivaltaiset rytmiorgiat oli luonut vaatimattomalla äänellä puhunut pienikokoinen mies. Stravinsky ei pitänyt ”hyvältä” kuulostavasta musiikista. Omassa tuotannossaan hän halusi yllättää, šokeerata, rikkoa rajoja ja myös pitää hauskaa. Hän osoitti ehtymätöntä halua oppia ja tutkia taidetta, kirjallisuutta ja elämää.
Stravinskyn Harvardissa pitämät luennot on koottu kirjaksi Musiikin poetiikka. Stravinskyn musiikkia on toisinaan moitittu liiallisesta älyllisyydestä. Stravinsky suhtautuikin pilkallisesti inspiraation merkitystä korostaviin säveltäjiin (”minähän vain keksin musiikkia”) ja totesi ”kammoavansa” sitä, mitä musiikissa kutsutaan ”tulkinnaksi”.
Stravinsky mediassa
Jan Kounenin ohjaama Coco Chanel & Igor Stravinsky (2009) keskittyy Stravinskyn ja muotisuunnittelija Coco Chanelin rakkaustarinaan. Elokuvassa säveltäjää esittää Mads Mikkelsen.
Retrogradinen liike
thumb|right|Punainen kuu liikkuu yleisen liikkeen vastaiseen suuntaan Retrogradinen liike eli taannehtiva liike on liikettä, joka suuntautuu järjestelmän yleisen liikkeen vastaiseen suuntaan.
Aurinkokunnassa yleinen liikkumissuunta on vastapäivään tarkasteltuna Maapallon tämänhetkisen pohjoisnavan puolelta. Alkuperäinen pyörimissuunta on tullut Aurinkokuntaa edeltäneen kaasu- ja pölypilven pyörimissuunnasta.
Monte Perdido
Monte Perdido on Pyreneiden kolmanneksi korkein vuori Espanjan ja Ranskan rajamailla. Sen 3 355 metrin korkuinen huippu sijaitsee Espanjan puolella. Vuori on osa Ordesa y Monte Perdidon kansallispuistoa, jossa elää yli 1 500 lajia kukkivia kasveja, 171 lintua, 32 nisäkäs- ja kahdeksan matelijalajia. Sykähdyttävin näky on partakorppikotka, jonka siipien kärkiväli voi olla kolme metriä. Puisto on Espanjan ja Ranskan keskenään jakama Unescon maailmanperintökohde. Suojeltu alue on kokonaisuudessaan 31 189 hehtaarin kokoinen, josta 20 134 hehtaaria sijaitsee Espanjan ja 11 055 hehtaaria Ranskan alueella. Ranskan puoleinen osa on nimeltään Pyreneiden kansallispuisto.
Retrogradinen liike
Kiertoradan suunta
Kaikki planeetat ja suurin osa pienemmistä kappaleista kiertävät Aurinkoa vastapäivään.
Planeettojen lähimpien ja suurimpien kuiden yleinen kiertosuunta on sama kuin planeetan pyörimisliikkeen suunta. Aurinkokunnan jättiläisplaneetoilla on paljon pieniä "epäsäännöllisiä" kuita, joiden kiertoratojen inklinaatio on suuri tai kiertoradat ovat elliptisiä. Näiden kuiden arvellaan olevan planeetan sieppaamia asteroideja tai Kuiperin vyöhykkeen kohteita (tai niiden osia), joista suurin osa kiertää planeettaa taannehtivasti. Esimerkiksi Jupiterin kuista 48 on taannehtivasti kiertävää ja 8 yleiseen suuntaan kiertävää.
Pyörimisliikkeen suunta
Planeettojen yleinen pyörimissuunta on sama kuin planeetan liikkeen suunta kiertoradalla: vastapäivään. Planeetoista retrogradisesti (myötäpäivään) pyörivät Venus ja Uranus.
Näennäinen taannehtiva suunta
thumb|Planeetan radan näennäinen retrogradinen liike taivaalla taustatähtiin nähden kuukausien aikana. [[Tähtikartta|Itä vasemmalla, länsi oikealla.]] thumb| Marsin näennäinen taannehtiva liike vuonna 2003 [[Vesimies (tähdistö)|Vesimiehen tähdistössä]] Taivaankappaleiden keskinäisestä liikkeestä voi seurata myös näennäinen taannehtiva suunta, esimerkiksi muiden planeettojen kiertoliike maasta katsottuna voi hidastua tai tehdä silmukoita verrattuna taustatähtiin monien kuukausien aikana. Näiden liikkeiden selittäminen oli ongelmallista geosentrisessä aurinkokuntamallissa.
Kaikkien tähtien ja planeettojen voidaan havaita liikkuvan yöllä taivaalla idästä länteen Maan pyörimisliikkeen seurauksena. Ulkoplaneettojen voidaan havaita liikkuvan, useiden peräkkäisten öiden havaintojen perusteella, taustatähtiin verrattuna yleensä hitaasti itään päin.
Jäähyväiset aseille (albumi)
Jäähyväiset aseille on suomalaisen uuden aallon punkyhtye Kollaa kestään ensimmäinen studioalbumi, joka jäi myös yhtyeen ainoaksi. Se julkaistiin loppuvuonna 1979. Äänittäjänä ja toisena tuottajana yhtyeen lisäksi toimi Reiska Isoaho. Albumi nousi Suomen viralliselle listalle kahdeksi viikoksi, yltäen sijalle 28.
Albumi on mukana kokonaisuudessaan vuonna 1995 ilmestyneellä kokoelmalevyllä Kokonaan – Jäähyväiset aseille. 2012 Svart Records uudelleenjulkaisi levyn vinyylinä.
Albumin kansikuvassa taustalla näkyy mainos The Adverts -yhtyeen singlestä One Chord Wonder / "Quickstep".
Kappaleet
A-puoli
B-puoli
"Syksy" on käännös Devoton ja Shelleyn tekemästä alkuperäiskappaleesta "Shot by Both Sides" ja "Kaupunkisissi" Brockin ja Calvertin kappaleesta "Urban Guerilla".
Analyyttinen marxismi
Analyyttinen marxismi on lähinnä 1980-luvulla vaikuttanut marxilaisen filosofian suuntaus, joka pyrkii käyttämään tavallisen logiikan ja matematiikan päättelyä, selkeitä käsitteitä ja hyvää kieltä. Dialektista logiikkaa ei sen mielestä tarvita. Analyyttistä marxismia esiintyy lähinnä vanhoissa kapitalistimaissa ja sen tunnetuimpia edustajia ovat G. A. Cohen, John Roemer sekä Erik Olin Wright, aiemmin myös Jon Elster ja Adam Przeworski.
Analyyttistä marxismia sanotaan myös järkevien valintojen marxismiksi. Tämä merkitsee sitä, että sosiaalisia valintoja tekevät järkevät vaikka erilaiset yksilöt.
G. W. F. Hegelin analyyttinen marxismi on hylännyt kokonaan. Sosialismi on mahdollinen ja toivottava vaihtoehto kapitalismille, mutta analyyttinen marxismi ei usko sosialismin toteutuvat luonnonlain välttämättömyydellä. Sosialismia ei tarvitse perustella dialektisellä logiikalla.
Proletariaatti eli köyhälistö ei ole analyyttisen marxismin mukaan enää muutoksen liikkeelle paneva voima eikä uuden, sosialistisen yhteiskunnan johtava luokka.
Analyyttinen marxismi hajottaa marxismin osiin. Näitä ovat historiallinen materialismi, sosialismi ja luokka-analyysi. Historiallisen materialismin tutkija G. A. Cohen perustelee historian kehityksen eri yhteiskuntamuotojen välillä ihmisen rationaalisuudesta ja siksi, että tuotantovoimat kasvavat, koska ihminen on luonteeltaan tuottava. Cohen perustelee tämän kehityksen ihmisluonteesta, seikka jota muut analyyttisen marxismin kannattajat, kuten John Roemer korostavat vielä voimakkaammin.
Roemer lähtee sosialismin mallissaan ihmisen itsekkyydestä, taloudellisesta rationaliteetista. Hän hylkää marxilaisten näkemyksen, jonka mukaan yhteiskunta määrää ihmisluonteen. Hän ei usko, että ”maolainen unelma” epäitsekkäästä ihmisestä on pätevä sosialismin perustaksi. Roemerin ihmiskäsityksen onkin sanottu vastaavan oman aikamme ihmistä. Se on kirjoitettu aikamme kielellä. Tämä on kriitikkojen mukaan kenties hyvä lähtökohta, mutta ei kestävä historialliselle teorialle, joka perinteinen marxismi heistä oli.
Jon Elster on se analyyttisen marxismin tutkija, joka on eniten painottanut metodologista individualismia aatteen tutkimuksessa. Hänkin hylkää Hegelin täysin. Elsterin teokset lienevätkin ennemmin rationaalisen valinnan teorian kuin marxismin tutkimista. Sinänsä mikroperustojen etsiminen ei ole huono asia, mutta se ei ole vastaus kaikkeen, kuten Levine, Sober ja Wright toteavat. Välillä analyyttinen marxismi onkin eriden arvioiden mukaan enemmän filosofointia yhteiskuntatieteiden metodeista kuin marxilaista luokka-analyysia.
Erik Olin Wright puolestaan käsittelee luokka-analyysia. Hän on hyvin rajoitetun luokka-analyysin kannattaja, hän muun muassa eräässä tutkimuksessa toteaa, ettei luokka-asema vaikuta naisten ja miesten tasa-arvoon kotitöissä. Rajoitettu luokka-analyysi lieneekin joidenkin arvioijien mukaan marxismin terveitten puolien jatkamista sosiologisena analyysinä, vaikka marxismi kaikenkattavana teoriana olisikin epäonnistunut.
Shanghai Airlines
thumb|Yhtiön koneita Shanghai Pudongin lentoasemalla. thumb|Shanghai Airlinesin Boeing 737-800 Shanghai Airlines (sse: 600591) on vuonna 1985 perustettu kiinalainen lentoyhtiö. Joulukuussa 2005 yhtiö lensi 150 kotimaan, alueelliseen (Macao) ja kansainväliseen kohteeseen (Osaka, Soul, Bangkok, Phuket, Phnom Penh ja Hồ Chí Minhin kaupunki).
2005 lentoyhtiö solmi codeshare-sopimuksen Lufthansan kanssa Saksan ja Shanghain välisille lennoille. 2006 yhtiö solmi codeshare-sopimuksen United Airlinesin kanssa Kiinan ja Yhdysvaltain välisille lennoille.
Yhtiö suunnittelee tiivistä yhteistyötä Shanghai Airlines Cargon ja taiwanilaisen EVA Airin välille.
SkyTeamin jäsen, China Eastern Airlines omistaa Shanghai Airlinesin. Täten myös Shanghai Airlines kuuluu SkyTeamiin.
Laivasto
Shanghai Airlinesin laivasto koostui seuraavista lentokoneista (maaliskuussa 2016):
Hürtgenin metsän taistelu
thumb|Hürtgenin metsän taistelun uhrien muistomerkki Vossenackissa, Saksassa
Hürtgenin metsän taistelu tarkoittaa taisteluita, jotka käytiin 19. syyskuuta 1944 – 10. helmikuuta 1945 Yhdysvaltain ja Saksan joukkojen välillä toisessa maailmansodassa Saksan ja Belgian välisellä rajalla Hürtgenin metsässä 129 km² kokoisella käytävällä.
Taistelu
Yhdysvaltain komentajan Courtney Hodgesin alkuperäinen tarkoitus oli sitoa alueella olevat saksalaiset joukot ja estää niitä vahvistamasta pohjoisessa Aachenin kaupungin ja Rurjoen välissä olevia joukkoja. Yhdysvaltalaisten alkuperäiset tavoitteet olivat vallata Schmidt, puhdistaa Monschau vihollisista ja edetä Rurjoelle.
Walter Modelin johtamat saksalaiset puolustivat aluetta sinnikkäästi kahdesta syystä: Alue toimi Ardennien taistelun hyökkäyksen valmistelualueena ja siellä sijaitsi Schwannenauelin pato, jonka avaaminen olisi tulvittanut joen alajuoksun estäen saksalaisilta sen ylityksen. Yhdysvaltain sodanjohto ymmärsi tämän vasta useita tappioita kärsittyään ja niinpä saksalaiset pystyivät pitämään alueen hallinnassaan Saksan viimeisen länsirintamalla tehdyn suurhyökkäyksen aloittamiseen asti.
Saksalaiset puolustivat linjojaan sitkeästi, ja yhdysvaltalaiset jatkoivat hyökkäyksiään samalla jääräpäisyydellä. Ardennien taistelun avannut Saksan laaja offensiivi keskeytti taistelut alueella vuodenvaihteen ajaksi. Niitä jatkettiin uudella innolla 30. tammikuuta 1945. Yhdysvaltalaisten 1. ja 9. armeija onnistuivat valtaamaan Rurjoen padot 10. helmikuuta, jolloin taistelu ratkesi liittoutuneiden voitoksi.
Tappiot
Monet aiemmissa sotatoimissa kunnostautuneet yhdysvaltalaisdivisioonat menettivät taistelevasta vahvuudestaan tuhansia miehiä Hürtgenin metsässä. Yhdysvaltojen joukkojen kokonaistappiot olivat noin 33 000 miestä. Heistä 24 000 kaatui, haavoittui tai jäi sotavangiksi. Vihollisen toiminnasta riippumattomat syyt verottivat myös joukkoja. Noin 9 000 miestä päätyi tappiotilastoihin muun muassa paleltumisten, sairastumisten, onnettomuuksien ja omien tulituksen vuoksi.
Saksalaisten tappiot olivat suurin piirtein yhtä korkeat. Saksalaisdivisioonat olivat usein vajaavahvuisia ja osa niistä tuhoutui taisteluissa täydellisesti, jonka jälkeen ne muodostettiin uudelleen hätäisesti kootuista joukoista ja heitettiin takaisin rintamalle. Niitä täydennettiin muun muassa eläkeiässä olevilla miehillä ja kouluikäisillä pojilla. Eräässä tapauksessa yhdysvaltalaisosasto otti vangikseen kivääriryhmän, johon kuului kaksi miestä, toinen 75-vuotias ja toinen 65-vuotias, sekä muutama Saksan armeijaan värvätty nainen.