cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Robert Jordan
Elämäkerta
Jordan palveli Yhdysvaltain armeijassa Vietnamin sodassa vuosina 1968–1970, ja hänet palkittiin kahdesti urhoollisuusristillä. Palvelusaikansa jälkeen Jordan luki collegessa fysiikkaa ja valmistuttuaan värväytyi Yhdysvaltain laivastoon ydinteknikoksi.
Loukkaannuttuaan palveluksessa Jordanilla oli aikaa lukea runsaasti, mikä oli alkusysäyksenä hänen kirjailijan uralleen. Jordan alkoi kirjoittaa vuonna 1977.
Jordan sairastui vuonna 2006 harvinaiseen amyloidoosisairauteen ja kuoli syyskuussa 2007.
Tuotanto
Robert Jordanin tunnetuimpia teoksia ovat Ajan pyörä -sarjan (Wheel of Time) kirjat, joita on toistaiseksi julkaistu suomeksi kaksikymmentäviisi kappaletta, sekä yksi kirja ajalta ennen varsinaisia Ajan pyörän tapahtumia. Suomennokset on tehty siten, että yksi englanninkielinen kirja on jaettu kahdeksi tai kolmeksi suomenkieliseksi kirjaksi, joten suomenkielisiä on enemmän.
Yhdessä Teresa Pattersonin kanssa Jordan on kirjoittanut Ajan pyörä -sarjaa käsittelevän hakuteoksen The World of Robert Jordan's The Wheel of Time (1997). Kirjassa esitellään Ajan pyörän keskeisimmät paikat, henkilöt, rodut ja tapahtumat sekä jonkin verran kirjasarjassa sivuosaan jääviä asioita. Kirjan kuvitus sisältää karttoja, henkilö- ja esinekuvia sekä kohtauksia sarjan tapahtumista.
Jordan suunnitteli kirjoittavansa Ajan Pyörän maailmasta myös kaksi esijaksoa lisää, tietosanakirjan sekä mahdollisesti kaksi tai kolme sarjan sivujuonia valottavaa romaania.
Jordanin kuoltua vuonna 2007 julkaisija Tor and Forge books ilmoitti, että Ajan pyörä -sarjan kirjoittaa loppuun Usvasyntyinen-sarjan kirjoittanut Brandon Sanderson Jordanin muistiinpanojen pohjalta. Kirjailijan valitsi Jordanin leski. Karisto päätti lopettaa Ajan pyörän suomentamisen Jordanin itsensä kirjoittamiin teoksiin, joten kolmea viimeistä osaa ei suomenneta.
Jordan kirjoitti lisäksi muun muassa seitsemän kirjaa Conan-sarjaan.
Suomennetut teokset
Ajan Pyörä -sarja:
Conan:
István Bibó
thumb|150px|István Bibó vuonna [[1935]] István Bibó (7. elokuuta 1911 Szeged, Unkari – 10. toukokuuta 1979 Budapest, Unkari) oli unkarilainen poliitikko, sosiologi ja lakimies.
Unkarin kansannousun aikana hän toimi ministerinä Imre Nagyn johtamassa Unkarin kansallisessa hallituksessa. Hän oli lopulta viimeinen ministeri virassaan, kun neuvostojoukot palasivat Budapestiin ja kaatoivat Nagyn hallituksen. Elinkautisen vankeusrangaistuksen hän sai vuonna 1958, mutta sai armahduksen vuonna 1963. Hän kuoli vuonna 1979.
Deepest Purple: The Very Best of Deep Purple
Deepest Purple: The Very Best of Deep Purple on vuonna 1980 julkaistu rockyhtye Deep Purplen kokoelma, joka sisältää yhtyeen suosituimpia singlejä ja albumiraitoja vuosilta 1970-1974.
Levyllä on kahden eri kokoonpanon kappaleita. Valtaosassa kappaleista esiintyy kokoonpano Ian Gillan, Roger Glover, Ritchie Blackmore, Jon Lord ja Ian Paice, eli mark II, mutta raidoilla 9 ja 10 Gillanin ja Gloverin tilalla ovat David Coverdale ja Glenn Hughes, eli näissä on kokoonpanona niin kutsuttu mark III.
Kappaleet Black Night ja Strange Kind Of Woman julkaistiin Euroopassa alun perin vain singleinä. Lisäksi kappaleesta Speed King on leikattu alun särökitaraintro pois.
Levy on koostettu yhteistyössä yhtyeen rumpali Ian Paicen kanssa, ja onkin siten harvoja "virallisia" Deep Purplen kokoelmalevyjä.
Kirby: Triple Deluxe
Kirby: Triple Deluxe, Japanissa Hoshi no Kirby Triple Deluxe on HAL Laboratoryn kehittämä Nintendon julkaisema tasohyppely. Peli julkaistiin tavarataloissa sekä Nintendo eShopissa Japanissa 11. tammikuuta, Pohjois-Amerikassa 2. toukokuuta, sekä Euroopassa 16. toukokuuta 2014. Peli esiteltiin ensimmäisen kerran 1. lokakuuta 2013 Nintendo Directin esityksen aikana.
Peli on Kirby-pelisarjan kolmastoista osa.
Jaakobintikapuut
thumb|12kV valokaaria Jaakobintikapuissa.|alt= pienoiskuva|Jaakobintikapuut toiminnassa.|alt= pienoiskuva|[[Öljypoltin|Öljypolttimen sytytysmuuntaja jonka ulostulonavoille asennettu jaakobintikapuut.|alt=]] Jaakobintikapuut ovat lähinnä koristeena käytetty sähköinen rakennelma joka koostuu kahdesta vierekkäin olevasta, toisistaan ylöspäin erkanevasta V:n muotoon asetetuista metallitangosta joihin johdetaan suurjännite, joka usein vaatii tarkkuutta hengenvaarallisuutensa vuoksi.
Toiminta
Suurjännite muodostaa valokaaren Jaakobintikapuiden alaosaan, siihen missä metallitangot ovat lähinnä toisiaan, ja valokaari lähtee kiipeämään tankojen välissä ylöspäin, samalla pidentyen ja muodostaen valoefektin.
Tarpeeksi ylös tullessaan, ilman johtokyvyn loputtua valokaari syttyy taas tankojen alaosaan ja jatkaa siitä ylöspäin.
Tavallisesti Jaakobintikapuut toimivat ilman erillistä sytytintä, jos tangot ovat alhaalta tarpeeksi lähellä toisiaan. Joissakin tapauksissa voidaan kuitenkin käyttää erillistä sytytyselektrodia tikapuiden alla ionisoimaan ilman jolloin valokaari voi syttyä.
Suosittu elektroniikkalaite
Jaakobintikapuut ovat varsin yksinkertainen laite, joka on helppo koota itse. Se onkin suosittu elektroniikkaharrastajien rakennelma, jota virroitetaan esimerkiksi neonvalaisinten sytytysmuuntajalla, televisiosta otetulla juovamuuntajalla, tai muulla vastaavalla suurjännitettä antavalla muuntajalla.
Jaakobintikapuut tarvitsevat useiden kilovolttien jännitteen syttyäkseen, ja valokaarten pituus riippuu siihen syötettävästä jännitteestä.
Historia
Jaakobintikapuut olivat 1950- ja 1960-luvuilla tyypillinen laite, jota esiteltiin ja tutkittiin kouluissa fysiikantunneilla. Jaakobintikapuita nähdään usein myös kyseisen ajan elokuvissa ”hullujen tiedemiesten” työpajoilla.
Jaakobintikapuut ovat nimetty Raamatussa mainittujen taivaaseen johtavien tikapuiden mukaan.
Lähteet
Spark gap
Suojeluraha
Suojeluraha on laitonta rahoitusta, suojelumaksua, jota laittomat toimijat voivat periä yleensä laillisilta toimijoilta. Rikolliset liigat (kuten Venäjän mafia, triadit, yakuza, huumekartellit) voivat tällä tavoin rahoittaa omaa toimintaansa. Yleensä suojelurahan perimiseen liittyy joko henkeen tai terveyteen tai myös taloudellisen liiketoimintaan liittyvä uhkailu. Suojeluraha voi kohdistua monenlaiseen toimintaan. Se voi kohdistua myös laittomuuksiin, kuten esimerkiksi luvattomaan seksibisnekseen tai ilman työlupaa/viisumia toimimiseen ansiotyössä. Terminä suojeluraha on tullut tunnetuksi lähinnä mafiaan liittyneistä uutisoinneista ja sitä kautta julkisuuteen nousseista tapauksista.
Ostsiedlung
thumb|Kartta saksalaisten levittäytymisestä itään.
Ostsiedlung (”idän asuttaminen”) tarkoittaa saksankielisten väestöryhmien levittäytymistä keskiajalla Keski- ja Itä-Euroopan alueille, joilla asuivat slaavit, unkarilaiset, romanialaiset ja baltit.
Tieteiskirjallisuuden kulta-aika
Tieteiskirjallisuuden kulta-aika tarkoittaa aikajaksoa 1930-luvun puolivälistä 1950-luvun loppuun, jolloin tieteiskirjallisuus eli nousuaikaa. Tuona aikana tieteiskirjallisuus nousi pulp-lehdistä merkittäväksi kirjallisuuden lajiksi.
Historioitsija Adam Robertsin mukaan kulta-aikana arvostettua oli tietynlainen kirjoittaminen: kova tieteiskirjallisuus, lineaarinen narratiivi, sankarit ratkaisemassa ongelmia tai torjumassa uhkia avaruusoopperassa.
John W. Campbellin sanotaan vaikuttaneen aikakauden kehittymiseen ollessaan Astounding Science Fiction -lehden toimittajana. Aikaisemmat alipalkatut pulp-kirjoittajat olivat painottaneet seikkailua tieteen tuntemuksen kustannuksella. Campbell itse oli opiskellut MIT:ssä ja muutti koko tilanteen. Toisessa maailmansodassa käytettiin vahvasti teknologiaa, joka vaikutti käsitykseen tieteisfiktiosta ja aiemmin pilkatut käsitteet kuten raketit ja atomipommi osoittautuivat mahdollisiksi.
Ensimmäinen Worldcon järjestettiin vuonna 1939. Hugo-palkinto perustettiin ja parhaan romaanin Hugo-palkinto jaettiin ensimmäisen kerran vuonna 1953.
Kulta-ajan tieteiskirjallisuutta seurasi uuden aallon tieteiskirjallisuus 1960- ja 1970-luvuilla.
Kirjailijoita
Myöhemmällä jaksolla (1947-1959):
Corinne Bailey Rae
Corinne Bailey Rae (s. 26. helmikuuta 1979) on englantilainen laulaja ja lauluntekijä, joka julkaisi debyyttialbuminsa Corinne Bailey Rae helmikuussa 2006. Rae valittiin vuoden 2006 ennakoiduimmaksi läpimurtoaktiksi BBC:n musiikkikriitikkojen vuosittaisessa äänestyksessä. Äänestyksen arviot osoittautuvat todeksi, kun hänestä tuli vasta historian neljäs debyyttialbuminsa listakärkeen saanut brittiläinen naisartisti. Hän sai kolme Grammy-ehdokkuutta vuonna 2007.
Henry Askeli
Philip Henry Askeli (24. maaliskuuta 1886 Hailuoto – 13. marraskuuta 1962 Hyannis, Massachusetts ) oli amerikansuomalainen piirtäjä, työväenliikkeen aktivisti ja terapeutti.
Liittoutuneiden valvontakomissio
Liittoutuneiden valvontakomissio oli vuosina 1944–1947 Suomessa toiminut toisen maailmansodan voittajavaltioita edustanut elin, joka valvoi jatkosodan päättäneen Moskovan välirauhansopimuksen toimeenpanoa. Sen asettamisesta oli määrätty 19. syyskuuta 1944 allekirjoitetun sopimuksen 22. artiklassa. Komission toiminta oli aktiivisimmillaan vuosina 1944 ja 1945.
Henry Askeli
Askeli kävi kansakoulun ja muutti Yhdysvaltoihin vuonna 1900. Hän opiskeli Lockwoodin taidekoulussa Michiganin Kalamazoossa vuosina 1908–1909, New Yorkin taideteollisessa korkeakoulussa vuosina 1915–1916 ja Chicagon taideakatemiassa vuonna 1918. Vuosina 1916–1917 hän työskenteli Duluth News Tribunen mainospiirtäjänä.
Liittoutuneiden valvontakomissio
Komissiota hallitsivat Neuvostoliiton edustajat ja sen puheenjohtajana toimi Andrei Ždanov, mutta mukana oli myös brittejä. Neuvostoliiton johtoasemaa komissiossa korosti vahvasti se, että sen nimi kirjoitettiin virallisissa yhteyksissä aina muotoon Liittoutuneiden (Neuvostoliiton) valvontakomissio. Tämä vastasi liittoutuneiden jo sodan aikana hyväksymää periaatetta: kenen sota, sen rauha. Ždanov oli allekirjoittanut välirauhansopimuksen paitsi Neuvostoliiton, myös Yhdistyneen kuningaskunnan puolesta.
Henry Askeli
Askeli liittyi nuorena työväenliikkeeseen. Hän työskenteli Toverin toimittajana vuosina 1912–1915, Amerikan Suomalaisen Sosialistijärjestön pääsihteerinä vuosina 1917–1922 ja Työmiehen toimittajana vuosina 1924–1927. Vuosina 1922–1923 Askeli työskenteli Petroskoissa ja vuosina 1927–1929 hän johti brooklynilaisen Co-operative Trading Association -osuuskunnan valistusosastoa. 1920-luvulla Askeli kuului Yhdysvaltain kommunistiseen puolueeseen, josta hänet erotettiin sen opposition mukana vuonna 1928. Myöhemmin hän oli sosiaalidemokraattisen Amerikan Suomalaisen Kansanvallan Liiton jäsen.
Liittoutuneiden valvontakomissio
Valvontakomissio painosti Suomen hallitusta useissa kysymyksissä, jos katsoi että suomalaiset eivät täyttäneet välirauhansopimuksen ehtoja. Tunnetuin painostuksen aihe lienee sotasyyllisyyskysymys. Valvontakomissio poistui Suomesta Pariisin rauhansopimuksen astuttua voimaan vuonna 1947.
Henry Askeli
Poliittisen uransa jälkeen Askeli työskenteli fysioterapeuttina Bostonissa, Rhode Islandin Providencessa, Massachusettsin Hyannisissa sekä omistamallaan klinikalla Massachusettsin West Yarmouthissa. Hän suoritti tohtorin tutkinnon luontaislääkinnän alalta Chattanoogan Taylor-yliopistossa vuosina 1938–1939. Hän on myös kirjoittanut alaan liittyviä teoksia.
Liittoutuneiden valvontakomissio
Valvontakomission vaikutusvaltaisen roolin pelättiin vahvistavan Neuvostoliiton otetta Suomesta ja hyödyttävän sisäpolitiikassa kommunisteja. Myöhemmässä suomalaisessa historiankirjoituksessa ajanjaksosta 1944–1948 on usein – muissa kuin äärivasemmiston piireissä – käytetty nimitystä vaaran vuodet; termin otti käyttöön historioitsija Lauri Hyvämäki.
Liittoutuneet olivat asettaneet vastaavat valvontakomissiot myös Saksan entiseen liittolaismaahan Italiaan sekä Saksan entisiin vasallivaltioihin Unkariin, Romaniaan ja Bulgariaan tarkkailemaan välirauhansopimusten ehtojen toteutumista. Suomen tavoin Unkarissa, Romaniassa ja Bulgariassa toimineiden komissioiden johto oli neuvostoliittolaisten käsissä, kun taas Italiassa komissio kuului läntisille liittoutuneille.
Jäsenet
Valvontakomission pääosa saapui Suomeen 22. ja 23. syyskuuta 1944. Ensimmäisenä päivänä tuli 15 virkailijaa ja seuraavana päivänä 70 lisää; kaikki nämä olivat neuvostoliittolaisia.
Liittoutuneiden valvontakomissiossa oli kaikkiaan 160 jäsentä ja sillä oli alakomissioita Helsingin ulkopuolella kaikkiaan 15 kaupungissa. Komissio koostui pääosin neuvostoliittolaisista jäsenistä, mutta siihen kuului myös brittejä. Noin 15 brittiä saapui marraskuun lopulla Suomeen, mutta heidän roolinsa komission toiminnassa oli passiivinen. Valvontakomission puheenjohtajana toimi Stalinin luottomies Andrei Ždanov, joka tässä tehtävässä esiintyi kenraalieverstinä. Ždanov saapui Helsinkiin ensimmäisen kerran 5. lokakuuta 1944, jolloin hänet otettiin Malmin lentoasemalla vastaan valtionpäämiehelle kuuluvin kunnianosoituksin. Myöhemmin komission toiminta-aikana hän kävi Suomessa vain harvoin, mutta miltei joka kerta, kun jotakin tärkeää oli tapahtumassa antaakseen läsnäolollaan painoa asioiden etenemiselle. Näin tapahtui muun muassa lokakuussa 1944 välirauhansopimuksen täytäntöönpanon alkaessa, joulukuussa 1944 sotakorvaussopimusta allekirjoitettaessa ja syyskuussa 1945 eduskunnan käsitellessä sotasyyllisyyslakia; suurimmaksi osaksi hänen käyntinsä ajoittuivat juuri vuosille 1944 ja 1945. Suomen-käyntiensä välillä Ždanov oleskeli pitkiä aikoja Moskovassa, ja maaliskuusta 1946 lähtien, jolloin hänet nimitettiin Neuvostoliiton liittoneuvoston puheenjohtajaksi, häneltä riitti entistäkin vähemmän aikaa ja huomiota Suomen asioille ja valvontakomission johtamiselle.
Käytännössä valvontakomission puheenjohtajuutta hoiti sen varapuheenjohtaja kenraaliluutnantti Grigori Savonenkov, joka oleskeli Helsingissä miltei koko komission toiminta-ajan. Ždanovin tavoin myös Savonenkov oli lähinnä poliittinen upseeri eikä rintamakenraali. Ždanovilla oli kaksi adjutanttia ja Savonenkovilla yksi. Komission neuvosto-osapuolen poliittisena neuvonantajana oli neuvostoliittolainen diplomaatti Pavel Orlov, joka oli toiminut Neuvostoliiton lähettiläänä Helsingissä välirauhan aikana vuonna 1941.
Myös Yhdysvallat olisi halunnut valvontakomissioon edustajansa. Salainen palvelu OSS esitti presidentti Rooseveltille asiasta ehdotuksen. Neuvostoliiton tiukat otteet olisivat kuitenkin estäneet Yhdysvaltojen vaikutusmahdollisuudet, vaikka se olisi saanut edustajan. Asiaa on selvittänyt historioitsija Hannu Rautkallio teoksessaan Mannerheim vai Stalin (Otava 2014).
Toiminta
thumb|175px|Valvontakomissio oli sijoittunut [[Hotelli Torniin Helsingissä.]] Valvontakomission neuvostoliittolaiset jäsenet sijoittuivat Hotelli Torniin Helsingissä. Sen sijaan komission puheenjohtaja Andrei Ždanov asui Suomessa käydessään entisessä Viron lähetystössä Kaivopuistossa ja komission brittiläiset jäsenet eri puolilla Helsinkiä Suomen ulkoministeriön heitä varten vuokraamissa asunnoissa. Valvontakomissio sai käyttöönsä myös Malmin lentokentän.
Valvontakomissio valvoi, että Suomi toteutti tarkasti ja määräaikaan mennessä välirauhansopimuksen määräykset. Komissiota on luonnehdittu varjohallitukseksi, jonka määräyksiä tuli noudattaa. Tätä käsitystä vahvisti se, että komission puheenjohtajalla Andrei Ždanovilla oli Stalinin luottomiehenä suora yhteys Neuvostoliiton korkeimpaan johtoon, mikäli jollekin asialle tarvittiin Kremlin hyväksyntä. Toisaalta tämä yhteys oli Suomelle myös eduksi, koska suomalaiset pystyivät esittämään Ždanovin välityksellä omia ehdotuksiaan neuvostojohdolle. Kun komissio havaitsi, että suomalaiset todella halusivat täyttää tarkoin välirauhansopimuksen ehdot, se saattoi välittää Moskovaan myönteisiä viestejä Suomesta.
Komission jäsenillä oli esteetön pääsy kaikkien Suomen viranomaisten puheille ja oikeus saada näiltä kaikki tähdellisenä pitämänsä tieto. Lisäksi kaikki komission jäsenet nauttivat diplomaattista koskemattomuutta.
Suomen hallituksen ministereistä valvontakomission kanssa joutuivat eniten asioimaan pääministeri, ulkoministeri, sisäministeri ja oikeusministeri, jossakin määrin myös kulkulaitosministeri, muut ministerit vain satunnaisesti. Komission työskentelytapojen vuoksi suomalaiset ministerit saivat varautua käynteihin Hotelli Tornissa usein myöhään iltaisin tai jopa yöllä. Valtiotieteen tohtori Jukka Tarkan mukaan valvontakomissio oli Suomelle poliittisesti ja henkisesti raskas taakka, mutta ei läheskään sellainen riippakivi kuin Neuvostoliiton valtapiiriin joutuneiden Itä-Euroopan maiden kannettaviksi tulleet kokonaiset miehitysarmeijat.
Valvontakomission toimia edelsivät usein Neuvostoliiton alueelta käsin toimineen Suomen vapausradion esittämät kannanotot, joita suomalaiset kommunistit toistivat omassa propagandassaan. Tästä syntyi vaikutelma, että komissio toimi kommunistien ilmiantojen perusteella. Kiinteää yhteydenpitoa komission ja suomalaisten kommunistien välillä ei kuitenkaan ollut.
Suomen tiedusteluelimet eivät luottaneet valvontakomissioon ja pyrkivät hankkimaan salaa tietoja sen toiminnasta ja organisaatiosta. Suomen ulkoministeriön sotilastoimisto järjesti valvontakomissiolle tulkkeja, jotka raportoivat kaikesta näkemästään ja kuulemastaan salaa ulkoministeriölle. Puolustusvoimien pääesikunnan tiedusteluosasto salakuunteli hotelli Tornista lähteneitä komission puhelinlinjoja joulukuusta 1944 maaliskuun 1945 loppuun saakka (loppuvaiheessa vastuu toiminnasta siirtyi pääesikunnan muille osastoille). Kertoman mukaan jopa Ždanovin ja Stalinin välisiä puhelinkeskusteluja onnistuttiin kuuntelemaan. Myös valtiollinen poliisi keräsi salaa tietoja valvontakomissiosta siinä vaiheessa, kun se itse ei vielä ollut kommunistien hallussa. Suomalaisten keräämät tiedustelutiedot viittasivat kaikki siihen, että valvontakomission pyrkimyksenä ei ollut järjestää tai tukea pelättyä kommunistien vallankaappausta Suomessa.
Valvontakomission brittiläiset jäsenet olivat saaneet maansa ulkoministeriöltä toimintaohjeet, joiden mukaan Yhdistyneen kuningaskunnan politiikan tavoitteena oli taata Suomen säilyminen vapaana ja itsenäisenä. Sen vuoksi heidän velvollisuutenaan oli välittömästi raportoida Lontooseen, mikäli komission venäläiset jäsenet olisivat pyrkineet loukkaamaan Suomen suvereenisuutta tai tulkitsemaan välirauhansopimuksen ehtoja Suomen kannalta epäedullisesti. Samaan aikaan heidän oli vältettävä herättämästä epäluuloja komission neuvosto-osapuolessa.
Saksalaisten vetäytyminen maasta
Ensimmäiseksi komissio kiinnitti huomiota liian hitaasti ja sopuisasti tapahtuneeseen saksalaisjoukkojen vetäytymiseen Lapissa. Suomalaiset ja saksalaiset joukot olivatkin tehneet keskenään salaisen sopimuksen rauhanomaisesta vetäytymisestä. Komissio vaati oikeita taisteluja, vankeja ja sotasaalista. Venäläiset uhkasivat Suomen miehityksellä, elleivät suomalaiset ryhtyisi todellisiin taisteluihin saksalaisia vastaan. Saksalaisten karkottamista Suomesta haittasi heidän Pohjois-Suomessa harjoittamansa poltetun maan taktiikka, järjestelmällinen tiestön ja rakennuskannan tuhoaminen. Suomi julisti sodan Saksalle 3. maaliskuuta 1945, millä ei juuri ollut käytännön merkitystä. Viimeisten saksalaisten sotilaiden havaittiin poistuneen Suomen alueelta Kilpisjärvellä 27. huhtikuuta 1945, vain vajaat kaksi viikkoa ennen Saksan lopullista antautumista. Sotatila Suomen ja Saksan välillä oli muodollisesti voimassa vuoteen 1954 saakka.
Järjestöjen lakkauttaminen
Välirauhansopimuksen 21. artikla velvoitti Suomea lakkauttamaan fasistiset ja liittoutuneiden sekä Neuvostoliiton vastaista propagandaa harjoittaneet järjestöt. Urho Castrénin hallitus lakkautti välittömästi melko pienen määrän järjestöjä, lähinnä avoimen kansallissosialistisia pienryhmiä sekä Isänmaallisen kansanliikkeen ja Akateemisen Karjala-Seuran. Valvontakomissio kuitenkin vaati myös muun muassa Suojeluskuntajärjestön, Lotta Svärdin ja hieman myöhemmin Suomen Aseveljien Liiton lakkauttamista, mikä sitten jouduttiin toteuttamaan.
Sotasyyllisyyskysymys
Valvontakomissio painosti Suomea myös täyttämään välirauhansopimuksen ehdot ja tuomitsemaan sotasyylliset. Muussa tapauksessa Suomea uhattiin jopa miehityksellä. Pääministeri Juho Kusti Paasikivi ja oikeusministeri Urho Kekkonen olivat pakon edessä. Sotasyylliset tuomittiin sitä varten säädetyn lain nojalla. Lakiehdotus käsiteltiin valtiopäiväjärjestyksen 67 §:n mukaisessa perustuslain säätämisjärjestyksessä, sillä se sääti taannehtivasti rikoksiksi teot, jotka eivät olleet olleet tekohetkellä rikoksia. Sotasyyllisyysoikeudenkäynnissä 20. helmikuuta 1946 Suomen entinen presidentti Risto Ryti sekä seitsemän muuta poliitikkoa tuomittiin vankeuteen. Pisimmän tuomion, 10 vuotta kuritushuonetta, sai Ryti.
Suomalaisten asekätkentä
Valvontakomission ajan kolmas vakava kriisi oli asekätkentäjuttu, joka selvästi rikkoi välirauhansopimuksen ehtoja. Kysymys oli Päämajan operatiivisen osaston upseerien johtamasta laajamittaisesta aseiden hajasijoitusoperaatiosta. Kätkentään osallistui tuhansia henkilöitä, pääasiassa upseereita ja aliupseereita, jotka kätkivät aseita eri puolille Suomea sissisotaa varten siltä varalta, että Neuvostoliitto miehittäisi maan.
Lista 1:n vangit
Valvontakomissio esitti lokakuussa 1944 pääministeri Urho Castrénille luettelon niistä suomalaisista, joiden se katsoi syyllistyneen sotarikoksiin jatkosodan aikana. Ilmiantoihin perustuneella listalla oli 61 henkilöä, joista osa oli Itä-Karjalan sotilashallinnon palveluksessa olleita virkamiehiä ja sotilashenkilöitä. Listalla ei ollut ketään Suomen poliittiseen johtoon kuulunutta. Komissio syytti kyseisiä henkilöitä sota- ja siviilivankileireissä tapahtuneista rikoksista ja vaati näiden välitöntä vangitsemista. Väitettyjä rikoksia ei kuitenkaan yksilöity eikä niistä esitetty todisteita.
Nimetyistä henkilöistä saatiin kiinni 45, joista osa vapautettiin varsin pian, kun ilmeni kyseessä olleen väärinkäsitys. 39 henkilön osalta tutkimukset jatkuivat vuoteen 1947 saakka, jolloin 14 henkilöä tuomittiin lyhyisiin vankeusrangaistuksiin, yksi sakkoihin ja loput vapautettiin syytteitä nostamatta. Kaksi listalla mukana ollutta henkilöä oli kuollut jo jatkosodan aikana.
Inkeriläiset siviilit
Palautusprosessin lähtöpontimena oli Välirauhasopimuksen 10. artikla, jonka mukaan kaikki Suomeen pakolla tuodut Neuvostoliiton kansalaiset oli palautettava takaisin. Artikla oli kuitenkin inkeriläisten tapauksessa hyvin tulkinnanvarainen, koska he olivat tulleet vapaaehtoisesti Suomeen. Lokakuun alussa 1944 valvontakomissio alkoi luetteloida niitä Leningradin alueelta sodan aikana Suomeen siirtyneitä inkeriläisiä, jotka ilmoittautuivat halukkaiksi palaamaan kotiseuduilleen. Halukkaita palaajia kertyi viikon kuluessa 33 587 henkilöä. Paluu Neuvostoliittoon oli inkeriläisille vapaaehtoista, kuten oli ollut aiemmin Suomeen siirtyminenkin, mutta pelko pakkopalautuksista sai monet pakenemaan Ruotsiin. Niiltä, jotka halusivat jäädä Suomeen, komissio vaati tarkat perustelut.
Purjehdus kesäolympialaisissa 1996
Vuoden 1996 kesäolympialaisten purjehdus järjestettiin 22. heinäkuuta – 2. elokuuta 1996 Savannahissa, Georgiassa, Yhdysvalloissa. Laji oli mukana olympialaisten ohjelmassa 21. kertaa. Mukana oli 458 osanottajaa 78 maasta. Tapahtumia oli kymmenen.
Liittoutuneiden valvontakomissio
Inkeriläiset siviilit
Inkeriläisten joukkokuljetukset Neuvostoliittoon alkoivat 4. joulukuuta 1944 ja päättyivät 15. tammikuuta 1945. Päivittäin rajan ylitti kaksi junaa ja kaikkiaan kuljetuksia oli 81. Vuoden vaihteessa 1944–1945 oli rajan yli siirtynyt 55 000 inkeriläistä. Myöhemmissä kuljetuksissa siirtyi vielä 839 henkilöä vuoteen 1947 mennessä.
Marras- ja joulukuussa perustettiin 21 kokoamiskeskusta eri puolille maata, junakuljetuksia varten. Keskukset perustettiin radan varsille alueille, joilla oli paljon inkeriläisiä. Valvontakomission hallinnollinen osasto valvoi toimintaa koko palautusprosessin ajan. Valvontakomissiolla oli eri puolilla maata 16 alaosastoa, joiden virkailijat käytännössä edustivat Neuvostoliiton viranomaisia Suomessa.
Valvontakomission edustajat ryhtyivät palautusprosessin aikana järjestämään joukkokokouksia inkeriläisille. Tilaisuuksissa pyrittiin puhuttelemaan jokaista henkilöä ja kerättiin samalla lähtijöiden nimiä. Mahdollisimman henkilökohtaisella kontaktilla pyrittiin vaikuttamaan lähtöpäätökseen ja allekirjoittamaan paluupaperi.
Inkeriläiset halusivat yleisesti ottaen palata omiin kotikyliinsä Inkeriin, ja valvontakomission edustajat ruokkivat näitä odotuksia lupaamalla paluun takaisin kotiseudulle. Heitä neuvottiin muun muassa ostamaan karjaa ja muita taloustarpeita voidakseen aloittaa elämän uudelleen Inkerissä. Todellisuudessa inkeriläiset olivat Neuvostoliitossa epäluotettavaa ainesta, eikä heitä voitu sikäläisen lain mukaan päästää takaisin kotiseuduilleen, vaan heidät oli hajautettava eri puolille sisämaahan. Ylitettyään Neuvostoliiton rajan he huomasivat tulleensa huijatuiksi junien kuljettaessa heidät Jaroslaviin, Kaliniin, Novgorodiin, Pihkovaan ja Velikije Lukiin.
Tuhannet inkeriläiset palasivat Neuvostoliittoon monenlaisen pelon, uhan ja epätietoisuuden vallassa, jolloin vapaaehtoisuus jäi hyvin tulkinnanvaraiseksi. Valvontakomission edustajat jälleen ruokkivat näitä pelkoja uhkailemalla myöhemmin tapahtuvalla pakkopalautuksella ja siitä seuraavalla rangaistuksella Neuvostoliitossa. Painostus oli suurinta Itä- ja Kaakkois-Suomessa, missä inkeriläisiä oli vähemmän ja heitä voitiin puhutella jokaista erikseen.
Tammikuun alussa 1945 komission puheenjohtaja Grigori Savonenkov ilmoitti yllättäen, että Neuvostoliitto vaati kaikkien 1−16-vuotiaiden inkeriläisten orpolasten palautusta. Lapsia tavoitettiin noin 260, ja tehtävän kiireellisyyden vuoksi eräitä haettiin kasvattiperheistään jopa keskellä yötä. Inkeriläisten palautuskuljetukset päättyivät tammikuun puolivälissä 1945. Inkeriläisiä ei kuitenkaan päästetty palaamaan kotiseuduilleen, vaan heidät kuljetettiin kauas Neuvostoliiton sisäosiin.
Heimosoturit
Valvontakomissio toimitti marraskuun alussa 1944 ulkoministeri Carl Enckellille muistion, jossa vaadittiin kaikkien Suomen armeijassa palvelleiden neuvostoliittolaisten sotavankien palauttamista Neuvostoliittoon. Kyseessä olivat kahdessa joukko-osastossa, Heimopataljoona 3:ssa ja Erillinen Pataljoona 6:ssa palvelleet niin sanotut heimokansallisuuksiin kuuluneet sotilaat. Komissio katsoi kyseisten miesten olevan yhä Neuvostoliiton kansalaisia ja syytti Suomea sotavankien käytöstä taistelutehtäviin vastoin kansainvälisiä sopimuksia. Suomen kannan mukaan miehet olivat vapautuneet sotavankeudesta astuessaan Suomen armeijan palvelukseen. Valvontakomission kanta voitti asiassa ja suurin osa miehistä palautettiin Neuvostoliittoon marraskuun 1944 kuluessa. Monet onnistuivat kuitenkin karkaamaan kuljetusten aikana, ja eräät olivat jo ennen niiden alkamista ehtineet siirtyä Ruotsiin. Valvontakomission kiinnitettyä huomiota sotilaiden karkaamisiin ulkoministeri Carl Enckell sanoi asiasta antamassaan selvityksessä, että kuljetuksia ei pystytty ajan puutteen vuoksi järjestämään riittävän huolellisesti ja että valvontakomissio oli itse nimenomaan kieltänyt aseen käytön sotavankeja vastaan.
”Leinon vangit”
Huhtikuussa 1945 valvontakomissio määräsi vasta nimitetyn sisäministeri Yrjö Leinon pidättämään 19 (toisten tietojen mukaan 20) komission nimeämää henkilöä ja luovuttamaan nämä komissiolle. Komission puheenjohtajan Andrei Ždanovin Leinolle toimittaman kirjelmän mukaan kyseiset henkilöt, jotka olivat pääosin vuoden 1917 lokakuun vallankumouksen jälkeen Suomeen siirtyneitä venäläisiä pakolaisia, olivat ”erittäin vaarallisia rikollisia”. Kuten ”Lista 1:n” tapauksessa, väitettyjen rikosten laatua ei nytkään täsmennetty eikä todisteita niistä esitetty. Miehistä osa oli saanut Suomen kansalaisuuden, yksi oli Ranskan kansalainen ja muut oleskelivat maassa ns. Nansenin passin turvin. Valpo pidätti miehet, minkä jälkeen heidät kuljetettiin välittömästi Neuvostoliittoon. Tapaus johti myöhemmin, toukokuussa 1948, Leinon erottamiseen hallituksesta hänen saatuaan eduskunnalta asian vuoksi epäluottamuslauseen. Leinon poliittiset vastustajat syyttivät häntä Suomen kansalaisten omavaltaisesta luovuttamisesta Neuvostoliittoon, mistä nimitys ”Leinon vangit” juuri syntyikin. Vangituista miehistä 11 palasi Suomeen vuosina 1954−1956, yksi teloitettiin ja viisi kuoli vankeudessa Neuvostoliitossa ja kahden ilmoitettiin jääneen vapaaehtoisesti Neuvostoliittoon. Mahdollisen 20. henkilön kohtalosta ei ole tietoa.
Suomi ja Marshall-apu
Yhdysvaltain ulkoministeri George Marshall ehdotti vuonna 1947, että Yhdysvallat ryhtyisi avustamaan Euroopan taloudellista jälleenrakentamista. Neuvottelut Marshall-avun jakamisesta Euroopan maille alkoivat Pariisissa kesäkuussa 1947. Myös Suomi ilmaisi presidentti J. K. Paasikiven suulla halukkuutensa päästä avusta osalliseksi, koska se olisi ollut erittäin arvokasta myös käynnissä olleiden sotakorvaussuoritusten kannalta. Marshall-apuun aluksi myönteisesti suhtautunut Neuvostoliitto muutti kuitenkin suhtautumisensa täysin jo neuvottelujen aikana, koska se alkoi pitää suunnitelman tarkoituksena erityisesti Yhdysvaltain vaikutusvallan lisäämistä Euroopassa. Tällöin valvontakomission varapuheenjohtaja Grigori Savonenkov ilmoitti silloiselle pääministerille Mauno Pekkalalle, ettei Neuvostoliitto pitänyt Suomen osallistumista Marshallin suunnitelmaan toivottavana. Tämän jälkeen presidentti J. K. Paasikivi tiedotti Pariisiin Suomen kieltäytyvän Marshall-avusta, koska se oli muodostunut suurvaltojen väliseksi kiistanaiheeksi.
Valvontakomission neuvostoliittolaisten ja brittiläisten jäsenten keskinäiset suhteet
Valvontakomission neuvostoliittolaisten ja brittiläisten jäsenten välinen yhteistoiminta ei ollut läheskään aina kitkatonta. Neuvostoliittolaiset jäsenet toimivat monissa asioissa omin päin eivätkä informoineet toimistaan brittiläisiä. Joskus komission neuvostoliittolainen osapuoli jopa esiintyi yksinään koko komission nimissä. Tämä aiheutti ärtymystä komission brittijäsenissä. Lisäksi brittijäsenet esittivät neuvostojäsenille jyrkän paheksuntansa äärivasemmistolaisen lehdistön − SKDL:n ja SKP:n äänenkannattajien Työkansan Sanomien ja Vapaan Sanan − Ison-Britannian siirtomaapolitiikkaa arvostelleesta kirjoittelusta, johon komission neuvostojäsenet eivät kuitenkaan puuttuneet.
Komission osapuolten välejä ilmeisesti pahiten koetellut tapaus sattui maaliskuussa 1945, kun komission neuvostoliittolainen osapuoli kielsi lentoliikenteen Suomesta ulkomaille ja ulkomailta Suomeen. Brittiläinen osapuoli epäili aluksi kiellon olevan luonteeltaan poliittinen, mutta neuvosto-osapuolen neuvonantaja Pavel Orlov paljasti, että taustalla oli Moskovasta tullut määräys ja perusteluina sotilaalliset seikat, jotka liittyivät neuvostoliittolaisten sota-alusten liikkeisiin Suomenlahdella. Kieltoa ei purettu Saksan antautumisesta ja sodan päättymisestä huolimatta ja se aiheutti sittemmin komission ilmeisesti vakavimman sisäisen konfliktin. Kun valvontakomission neuvostoliittolainen osapuoli myönsi marraskuussa 1946 ainoastaan ruotsalaisille lentoyhtiöille luvan Suomeen suuntautuvaa liikennettä varten, brittijäsenet esittivät komission varapuheenjohtaja Savonenkoville asiasta jyrkkäsanaisen vastalauseen. Kiista ratkesi seuraavan vuoden maaliskuussa, pian Pariisin rauhansopimuksen solmimisen jälkeen, kun myös brittiläiset lentoyhtiöt aloittivat lentoliikenteen Malmin lentoasemalle.
Komission lähtö
Pariisin rauhansopimuksen ratifioinnin jälkeen valvontakomissio poistui Suomesta syyskuun lopulla 1947. Kun valvontakomissio oli lähtenyt Hotelli Tornista, siellä oli tehtävä mittava kunnostus. Suuri määrä hotellin irtaimistoa oli särkynyt tai kadonnut.
Samana päivänä, jolloin valvontakomission viimeiset jäsenet lähtivät Suomesta, presidentti J. K. Paasikivi julisti vuodesta 1939 voimassa olleen sotatilan päättyneeksi.
Neuvostoliitto nimitti valvontakomission varapuheenjohtajan, kenraaliluutnantti Grigori Savonenkovin lähettilääkseen Helsinkiin tammikuussa 1948 ja Savonenkov toimi tässä virassa vuoteen 1951 saakka. Komission brittiläisen osaston poliittinen johtaja Francis Shepherd toimi Britannian Helsingin-suurlähettiläänä Suomen ja Ison-Britannian solmittua uudelleen diplomaattisuhteensa elokuussa 1945. Shepherd siirrettiin vuonna 1947 Britannian suurlähettilääksi Iranin pääkaupunkiin Teheraniin ja vuonna 1951 Varsovaan Puolaan, minkä jälkeen hän jäi eläkkeelle.
Chișinău
Chișinău [] (kyrillisin kirjaimin Кишинэу, ukr. Кишині́в, Kišinïv, on Moldovan pääkaupunki. Chișinăun kaupungin asukasluku on noin 674 500, koko kaupunkipiirin noin 804 500 (2014 alussa).
Historia
Chișinău on ollut asuttua seutua vuosituhansia. Arkeologit ovat löytäneet seudulta esimerkiksi kivikautisia asutuksia ajalta 8 000–35 000 eaa., sekä varhaisen rautakauden asutuksia 8.–10. vuosisadalta eaa. Seudulta on löydetty myös antiikin Rooman kolikoita 4. vuosisadalta jaa., mikä kertoo alueen asukkaiden yhteydestä roomalaisiin maakuntiin Tonavan alajuoksun ja Mustanmeren seudulla.
Ensimmäinen historiallinen maininta Chișinăusta on annettu 17. heinäkuuta 1436. Kylä sijaitsi luostarin ympärillä. 1500-luvulla turkkilaiset osmanit valloittivat sen. Vielä 1800-luvun alussa se oli pieni, 7 000 asukkaan kylä. Vuonna 1812 Venäjän keisarikunnan joukot valtasivat kaupungin ja tekivät siitä Bessarabian keskuksen. Väkiluku kasvoi 92 000:een vuonna 1862 ja 125 787:ään 1900. Tuolloin 43 prosenttia asukkaista oli juutalaisia.
Romania piti Chișinăuta hallussaan vuosina 1918–1940, sitten se luovutettiin Neuvostoliitolle. 10. lokakuuta vuonna 1940 kaupunkia hävitti 7,3 Richterin asteikon maanjäristys. Toisessa maailmansodassa kaupunki hävitettiin kahdesti, vuosina 1941 ja 1944. Hävitetty kaupunki jälleenrakennettiin vuosina 1947–1949 neuvostoarkkitehti Aleksei Sjutsevin suunnitelmien pohjalta. 1950-luvun alussa kaupungin väkiluku kasvoi nopeasti. Vuonna 1977 kaupunkia koetteli jälleen uusi maanjäristys.
Eerika Jouppila
Eerika Jouppila (s. 1993 Ilmajoki) on suomalainen trampoliinivoimistelija. Hän on edustanut Lakeuden taitovoimistelijoita, Espoon telinetaitureita ja Bouncea.
Eerika aloitti voimistelun 6-vuotiaana. Omaksi lajiksi vakiintui trampoliinivoimistelu vuonna 2006. Maajoukkueeseen hän pääsi vuonna 2007.
Chișinău
Maantiede ja ilmasto
Chișinău sijaitsee seitsemällä kukkulalla Dnestrin haaran, Bâcjoen varrella. Kaupungin keskusta on Bâcjoen oikealla eli lounaanpuoleisella rannalla. Siellä vallitsee mannerilmasto. Lämpimimpiä kuukausia ovat heinäkuu ja elokuu, jolloin keskimääräinen ylin lämpötila käy 26 asteen yläpuolella. Kylmin kuukausi on tammikuu, jolloin lämpötila on keskimäärin koko ajan pakkasen puolella, keskimääräinen alin lämpötila -6 astetta. Sateisinta on kesäkuussa. Talvella sataa lunta.
Kaupunkipiiri ja sen väestö
thumb|260px|Ilmakuvaa Chișinăusta Chișinăun kaupunkipiirin (Municipiul Chişinău) asukasluku 804 500 (2014) sisältää pääkaupungin (Chișinău, 674 500 as.) ohella kuusi pienempää kaupunkia (Codru 11 700 as., Cricova 8 700 as., Durlești 19 800 as., Sîngera 12 900 as., Vadul lui Vodă 5 700 as. ja Vatra 3 500 as.). Kaupunkipiirin kylissä asuu noin 72 800 maaseutuasukasta.
Vuoden 2004 väestönlaskentaan (712 218 as.) verrattuna kaupunkipiirin väestö on kasvanut yli 10 prosenttia vuosikymmenessä. Tuolloin itse pääkaupungissa oli 589 445, kaupunkipiirin muissa kaupungeissa 54 759 ja maaseutukylissä 68 014 asukasta.
Kulttuuri ja nähtävyydet
Kaupungin pääkatu on ruhtinas Tapani III Suuren mukaan nimetty Stefan cel Maren puistokatu. Sen varrella sijaitsevat tärkeimmät hallintorakennukset. Vanhassakaupungissa on yli 700 taloa 1800-luvulta. Museoihin kuuluvat Moldovan kansallismuseo, Etnografinen museo ja Arkeologinen museo.
Koulutus
Kaupungissa on 12 julkista ja 11 yksityistä yliopistoa ja Moldovan tiedeakatemia. Moldovan valtionyliopisto perustettiin 1946. Siitä erkanivat myöhemmin Moldovan teknillinen yliopisto (1964), Kauppatieteiden akatemia (1991) ja Teologinen akatemia (1993). Muita ovat muun muassa maataloustieteellinen ja kasvatustieteellinen yliopisto.
Liikenne ja elinkeinoelämä
pienoiskuva|260px|Lähtöselvitysaula [[Chișinăun kansainvälinen lentoasema|Chișinăun lentoasemalla]] Chișinăussa sijaitsee Moldovan ainoa siviili-ilmailuun tarkoitettu lentoasema. Chișinăun kansainvälisen lentoaseman kansainvälinen tunnus on KIV. Sieltä on säännöllistä liikennettä moniin Euroopan kaupunkeihin.
Maaliikenteen muodoista suosituin on linja-auto. Paikallisliikenteen lisäksi on myös pitkänmatkan reittejä.
Chișinăun rautatieasemalta on yhteydet Bukarestiin, Kiovaan, Minskiin, Odessaan ja Moskovaan. Yhteydet Ukrainaan katkaistiin 2006 Transnistrian kysymyksen neuvottelujen vauhdittamiseksi.
Chișinău on Moldovan teollisuuden keskus, jossa harjoitetaan teknologiateollisuutta, elektroniikkaa, elintarviketeollisuutta, puunjalostusta, nahkatyötä ja painoteollisuutta.
Jürgen Penker
Jürgen Penker (s. 17. lokakuuta 1982 Bregenz, Itävalta) on itävaltalainen jääkiekkomaalivahti, joka edustaa Norjan GET-liigassa pelaavaa Lørenskog IK:ta. Hän torjuu modernilla tyylillä. Penkerin vahvuuksiin kuuluu pelinlukutaito.
Seuraura
Penkerin kasvattajaseura on EHC Lustenau, jossa hän pelasi ensimmäiset miesten pelinsä Itävallan toiseksi korkeimmalla sarjatasolla Österreichische Nationalligassa kaudella 1999–2000. Penker toimi joukkueen kakkosmaalivahtina, kun Lustenau nousi Österreichische Eishockey-Ligaan kaudeksi 2000–2001. 18-vuotias Penker nousi kauden aikana myös joukkueen ykkösmaalivahdiksi Christian Fendin ohi. Hän jakoi kuitenkin kolmella ensimmäisellä kaudellaan melko tasaisesti torjuntavastuuta Lustenaun tuolloisten kakkosmaalivahtien kanssa. Joukkue putosi Nationalligaan keväällä 2003, mutta Penker kuitenkin jatkoi kaudella 2003–2004 pääsarjauraansa VEU Feldkirchissä, jossa hän toimi Mark McArthurin kakkosmaalivahtina. Penker pelasi kauden aikana myös kaksi ottelua lainalla Lustenaussa.
Kauden 2004–2005 Penker toimi EC Red Bull Salzburgin ykkösmaalivahtina, mutta hän ei onnistunut viemään joukkuetta pudotuspeleihin ja siirtyi kaudeksi 2005–2006 Vienna Capitalsiin. Siellä Penker pelasi runkosarjassa vain kahdeksan ottelua ja jakoi pudotuspeleissä vastuun ykkösmaalivahti Walter Bartholomäusin kanssa. Kaudeksi 2006–2007 hän siirtyi EHC Black Wings Linzin maalin suulle ja toimi joukkueen kakkosmaalivahtina Patrick Machreichille, mutta kaudella 2007–2008 Penker nousi hänen ohitseen Linzin ykkösmaalivahdiksi. Penker torjui joukkueen välieriin.
Penker aloitti kauden 2008–2009 Tanskan AL-Bank Ligaenin TOTEMPO HvIK:ssa, mutta hän siirtyi lokakuussa 2008 Ruotsin Elitserienin nousijajoukkue Rögle BK:n maalin suulle paikkaamaan polvivammasta kärsinyttä Cristopher Nihlstorpia aluksi 15. joulukuuta asti kestäneellä sopimuksella. Penker onnistui nousemaan joukkueen ykkösmaalivahdiksi Jere Myllyniemen ohi ja hän teki ennen sopimuksensa päättymistä loppukauden kattavan jatkosopimuksen Röglen kanssa. Toukokuussa 2009 Penker teki vuoden mittaisen jatkosopimuksen joukkueen kanssa. Kaudella 2009–2010 Nihlstorp nousi hänen ohitseen joukkueen ykkösmaalivahdiksi. Rögle ajautui sekä keväällä 2009 että keväällä 2010 Kvalserieniin ja tippui noista jälkimmäisellä kaudella HockeyAllsvenskaniin.
Kaudeksi 2010–2011 Penker palasi kotimaahansa ja Vienna Capitalsiin, jonka hän torjui Erste Bank Eishockey Ligan välieriin. Kauden 2011–2012 Penker aloitti Slovakian Extraliigan HK Nitrassa, josta hän siirtyi marraskuussa 2011 norjalaiseen Lørenskog IK:hon. Penker torjui joukkueen GET-liigan finaaleihin saakka, jotka joukkue hävisi kuitenkin Stavanger Oilersille otteluvoitoin 4-2. Maaliskuussa 2012 hän teki Lørenskogin kanssa kaksivuotisen jatkosopimuksen.
Maajoukkueura
Penker torjui myös alle 20-vuotiaiden I-divisioonan MM-turnauksessa vuosina 2001 ja 2002 voittaen jälkimmäisestä turnauksesta hopeaa sekä alle 18-vuotiaiden EM-turnauksessa vuosina 1998 ja 1999.
Arhinmäki
Arhinmäki on sukunimi, joka on muun muassa seuraavilla suomalaisilla henkilöillä:
Rekiretki (albumi)
Rekiretki on suomalaisen a cappella-yhtye Club for Fiven 7. marraskuuta 2007 julkaistu ensimmäinen joulualbumi ja järjestyksessään yhtyeen kolmas studioalbumi. Albumi nousi Suomen viralliselle albumilistalle viikolla 49/2007 sijalle 23 ja kolmannella viikollaan se saavutti parhaan sijoituksensa, 13. Yhteensä Rekiretki oli albumilistalla viisi viikkoa, jonka jälkeen se on ollut mid-price-listalla yhteensä yhdeksän viikkoa joulukuussa 2008 ja 2009.
Rekiretki on yli 15 000 kappaleen myynnillään myynyt kultaa.
Harakkataskut
Harakkataskut (Copsychus) on sieppojen heimoon kuuluva lintusuku. Sukuun kuuluu 4 lajia.
Pierre William
Pierre William (s. 17. joulukuuta 1928 Dakar, Senegal) on entinen ranskalainen yleisurheilija. Hänen päälajinsa oli kolmiloikka.
William sijoittui Tukholman EM-kilpailuissa 1958 kolmiloikassa 14:nneksi tuloksella 14,62 m. Vuonna 1960 hän loikki Ranskan ennätyksen 16,00 m mutta jäi Rooman olympialaisten karsinnassa tulokseen 13,29 m. Ranskan mestaruuden hän voitti vuonna 1961.
Fjalar Åsten
Rafael Fjalar ”Fjalle” Åsten (8. huhtikuuta 1929 Helsinki – 26. tammikuuta 2016 Helsinki) oli suomalainen erotuomari useissa eri urheilulajeissa. Hän tuomitsi urallaan yhteensä lähes 10 000 ottelua, mikä lienee epävirallinen Suomen ennätys.
Åsten pelasi 1950-luvulla jalkapalloa ja jääpalloa Helsingin Palloseurassa. Vuonna 1955 hän ryhtyi erotuomariksi. Hän tuomaroi jalkapallo-, jääpallo-, käsipallo- ja kaukalopallo-otteluita. Jalkapallossa hän oli pääsarjatason ja käsipallossa kansainvälisen tason tuomari. Åstenin erotuomarinura päättyi vuonna 2001. Hän oli Suomen Palloliiton ainaisjäsen ja Helsingin Erotuomarikerhon kunniajäsen. Åsten oli mukana Stadin Slangi -yhdistyksen toiminnassa. Åsten kuoli Herttoniemessä kotinsa pihalla 26. tammikuuta 2016. Hän oli kuollessaan 86-vuotias.
Rataslukko
thumb|Rataslukolla varustettu pistooli. Rataslukko on 1500-luvun alussa kehitetty tuliaseen lukkotyyppi. Rataslukko koostuu spiraali- tai kierrejousen pyöräyttämästä, pykälöidystä teräsrattaasta, ja hanasta, jonka ruuvileukojen väliin kiinnitetään em. rattaaseen nojaava rikkikiisupala pientä nahkatilkkua pehmikkeenä käyttäen. Jousi kierretään vireeseen tarkoitukseen varatulla avaimella ja liipaisimen painallus sallii virekynnen ja keinuvivun välityksellä rattaan pyörähtää. Tällöin hanassa oleva rikkikiisupala saa teräsrattaaseen raapiutuessaan aikaan kipinöitä, jotka lennähtävät rattaan pyörimissuuntaan sankkipannuun ja sytyttävät siinä olevan ruudin, joka puolestaan sytyttää panoksen. Toimintaperiaate perustuu tuluksiin.
Myöhemmin Euroopassa keksitty yksinkertaisempi ja varmatoimisempi piilukko syrjäytti rataslukon nopeasti.
WANK
WANK (Worms Against Nuclear Killers; wank on myös itsetyydytystä tarkoittava slangisana) tai W.COM oli lokakuussa 1989 liikkeelle laskettu tietokonemato, joka toimi VAX/VMS-järjestelmissä ja levisi DECnet-protokollaa käyttävissä verkoissa.
Victor Guerin
Victor Guerin (s. 17. kesäkuuta 1992 São Paulo) on brasilialainen moottoriurheilija.
WANK
DCL-komentokielellä toteutetun madon kohteeksi joutuivat pääasiassa NASA:n SPAN-verkko (Space Physics Analysis Network) ja Yhdysvaltain energiaministeriön HEPNET (High Energy Physics NETwork). Mato ei varsinaisesti pyrkinyt tuhoamaan tietoa, mutta jätti kuitenkin jälkeensä erilaisia takaportteja ja kuormitti muiden kaltaistensa tapaan tietokonejärjestelmien resursseja. Mato oli alkuperältään mahdollisesti australialainen.
Victor Guerin
Ura
Guerin ajoi karting-sarjoissa vuodet 2001–2009. Vuonna 2009 hän ajoi Formula 3 Sudamericana -sarjassa sijoittuen sarjan 11:nneksi. Vuonna 2010 hän jatkoi sarjassa sijoittuen 10:nneksi. Samana vuonna hän ajoi Formula Abarth -sarjassa sijoittuen sarjan 13:nneksi. Vuonna 2011 Guerin sijoittui F3 Sudamericana -sarjan seitsemänneksi. Samana vuonna hän kilpaili Italian Formula 3 -sarjassa sijoittuen sarjan seitsemänneksi. Vuonna 2012 Guerin kilpaili Auto GP World Series -sarjassa Super Nova -tallissa sijoittuen sarjan kahdeksanneksi. Samana vuonna hän on ajoi myös Formula 2 -sarjassa saavuttaen kaksi pistettä ja GP2-sarjassa saavuttamatta pisteitä.
WANK
You talk of times of peace for all, and then prepare for war.
Bannerissa esiintyvä poliittisluonteinen lause on otettu australialaisen rockyhtye Midnight Oilin "Blossom of Blood" -kappaleen sanoituksesta.
Westfield Mall of Scandinavia
Westfield Mall of Scandinavia (aiemmin Mall of Scandinavia) on kauppakeskus Solnan kunnassa, Tukholman läänissä, Ruotsissa. Kauppakeskus avattiin 12. marraskuuta 2015. Keskuksessa on 224 liikettä ja kerrospinta-alaa 101 000 neliömetriä. Rakennuksen suunnitteli arkkitehti Gert Wingårdh. Kauppakeskuksen yhteydessä on 15-salinen elokuvateatteri. Yhteen saleista rakennettiin Imax-järjestelmä, joka on Ruotsin ensimmäinen. Ostoskeskuksen vieressä on Friends Arena -jalkapallostadion sekä 90 metriä korkea tornihotelli Quality Hotel Friends. Keskuksen ympärille on rakenteilla kaupunginosa ja työpaikkakeskittymä Arenastaden. Tukholman paikallisjunaverkon Solnan rautatieasema sijaitsee keskuksen vieressä.
Daniel Ayala
Daniel Sánchez Ayala (s. 7. marraskuuta 1990 El Saucejo, Espanja) on espanjalainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan keskuspuolustaja. Ayala edustaa Englannin mestaruussarjassa pelaavaa Nottingham Forestia lainalla Englannin Valioliigan Norwich Citystä.
Ayala on Sevillan kasvatti, joka siirtyi Liverpooliin vuonna 2007. Hän nousi edustusjoukkueeseen kaudella 2009–2010, jonka aikana hän pelasi viisi Valioliigan ottelua. Kauden 2010–2011 hän pelasi lainalla muissa seuroissa, syyskaudella Hull Cityssä ja kevätkaudella Derby Countyssa, yhteensä 29 Englannin mestaruussarjan ottelua ja teki niissä yhden maalin. Ayala on edustanut Espanjan alle 21-vuotiaiden maajoukkuetta. Ayala siirtyi Liverpoolista Norwich Cityyn noin 800 000 punnan siirtosummalla ja solmi nelivuotisen sopimuksen seuran kanssa. Siirto vahvistettiin 16. elokuuta 2011.
Kauhajoen Karhu kaudella 2014–2015
Kauhajoen Karhu pelaa kaudella 2014–2015 seitsemättä kauttaan Suomen koripallon pääsarjassa eli Korisliigassa. Joukkue sijoittui runkosarjassa alun perin sijalle kolme ja sai vastaansa pudotuspelien ensimmäisellä kierroksella Tampereen Pyrinnön.
Joukkueen kokoaminen
Karhua kolme ja puoli kautta luotsannut päävalmentaja Ari Tammivaara oli ilmoittanut jo hyvissä ajoin, että kausi 2013–2014 tulee jäämään hänen osaltaan viimeiseksi joukkueen päävalmentajana. Tämä oli siten ensimmäinen kerta sitten kevään 2003, kun Karhussa jouduttiin rekrytoimaan uusi päävalmentaja edellisen kauden päättyessä. Kauden 2013–2014 päättyessä Karhulla ei ollut päävalmentajan lisäksi voimassa olevaa sopimusta tulevasta kaudesta yhdenkään pelaajan kanssa.