cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ricardo Alarcón
Hän asui Manhattanilla 12 vuotta, mutta virassaan Kuuban hallituksessa sai poistua vain 25 mailin etäisyydelle Yhdistyneiden kansakuntien toimistoista. Elokuussa 2000 häneltä evättiin viisumi Yhdysvaltoihin Parlamenttienvälisen liiton kokoukseen.
Alarcón toimi 20 vuotta parlamentin puhemiehenä, mutta hänet siirrettiin syrjään vuonna 2013. Syytä tälle ei annettu julkisuuteen, mutta hänen läheinen avustajansa tuomittiin vuonna 2012 vakoilusta Yhdysvalloille.
Alarcón neuvotteli uransa aikana muun muassa Yhdysvaltojen kanssa vuonna 1994 siirtolaisuussopimuksen, jonka mukaan 20 000 kuubalaista siirtolaista saa vuosittain muttaa Floridaan. Hän oli mukana myös sopimassa Elián Gonzálezin palautuksesta sukulaisiltaan Miamista isänsä luokse Kuubaan.
Pyromantia
Pyromantia on ennustusmenetelmä, jolla tarkoitetaan ennustamista esimerkiksi uhritulen, tai kynttilän liekin tutkimalla.
Qinhuangdao
Koska Tianjin on maakunta-tason kunta, Qinhuangdao on tärkein satama Hebein maakuntaan. Keisari Qin Shi Huang oli sanonut etsivänsä Kuolemattomien saarta Haigangin alueelta, kuitenkaan löytämättä sitä.
Kaupungissa järjestettiin vuoden 2008 kesäolympialaisten jalkapallo-otteluja. Miehet ja naiset pelasivat viisi alkulohko-ottelua ja yhden puolivälieräottelun.
Hallinnollinen jako
thumb|220px|vasen|Qinhuangdaon hallinnollinen jako. thumb|250px|Kaupunkinäkymää. Piirikuntatasolla prefektuuri jaetaan seitsemään osaan seuraavasti (numerointi kuten oheisessa kuvassa):
Miss Tšekki
thumb|right|[[Taťána Kuchařová, Miss Tšekin tasavalta 2006, josta tuli myös Miss Maailma]] thumb|right|[[Kateřina Sokolová, Miss Tšekin tasavalta 2007]] Miss Tšekin tasavalta on Tšekissä vuosittain järjestettävä kauneuskilpailu, jonka voittaja edustaa maataan Miss Maailma -kilpailussa. Ensimmäistä kertaa kilpailu järjestettiin vuonna 1989, vaikka Tšekin ja Slovakian tasavallat erosivat toisistaan vasta neljä vuotta myöhemmin. Myös Česká Miss -kilpailun kautta valitaan missejä kansainvälisiin kilpailuihin.
Siegfried Marcus
Siegfried Samuel Liepmann Marcus oli saksalaissyntyinen keksijä, joka teki merkittävimmän uransa Itävallassa.
Yksityisyrittäjänä toiminut Marcus suunnitteli lukuisia kone- ja sähköteknisiä sovelluksia. Hänet tunnetaan parhaiten autotekniikan uranuurtajana.
Perhetausta ja opinnot
Siegfried Marcusin vanhemmat olivat Liepmann Marcus ja Rosa o.s. Philip. Liepmann Marcus oli käsityöläinen ja toimi aktiivisesti paikallisessa juutalaisyhteisössä. Rosa Marcus oli syntyjään kotoisin Ruotsin Karlskronasta.
12-vuotiaana Marcus työskenteli Hampurissa mekaanikkona ja viisi vuotta myöhemmin lennätinlinjoja rakentaneelle yritykselle. Ei ole tiedossa suorittiko hän insinöörin tutkintoa.
Siemens & Halske
Myöhemmin Marcus työskenteli Siemens & Halskella Berliinissä  Werner von Siemensin teknisenä avustajana. Marcus työskenteli Siemensillä kolmen vuoden ajan. Hänen työstään tiedetään hyvin vähän, sillä tuolta ajalta ei ole säilynyt dokumentteja, mutta Siemensin tiedetään olleen vaikuttunut hänen aikaansaannoksistaan. Marcus keksi Siemensillä lennätinlaitteiston relejärjestelmän, jonka ansiosta hänelle myönnettiin palkinto. Sama relejärjestelmä mahdollisti myöhemmin Atlantin alittaneen lennätinyhteyden rakentamisen.
Marcus osallistui Berliinin ja Magdeburgin välisen lennätinlinjan rakentamiseen, mikä oli ensimmäinen laatuaan. Pidetään todennäköisenä että Marcus teki Siemensillä myös monia muita keksintöjä, mutta niistä ei ole säilynyt tietoja.
Muutto Wieniin
Vuonna 1852 Marcus muutti Wieniin. On mahdollista, että muuton syynä oli nimittäminen Siemensin paikalliseksi edustajaksi. Wienissä Marcus työskenteli alkuvaiheessa C. Kraft & Sohnille, sitten Keisarilliselle ja kuninkaalliselle fysiikan instituutille ja sen jälkeen keisarilliselle geologiselle instituutille. Tuolta ajalta on säilynyt Karl von Hauerin kuvaus, jossa hän luonnehti Marcusia lahjakkaaksi nuoreksi mieheksi, joka on jo saavuttanut mainetta mekaniikan saralla.
Marcus sai toimeksiannon kemisti Karl von Auerilta kaasulampun liekin voimakkuuden säätelemiseksi. Nuori Marcus onnistui tehtävässään erinomaisesti; hän suunnitteli vuonna 1855 laitteen joka sääti liekin suuruutta lämpötilan mukaan. Lyhyen ajan sisällä hän suunnitteli myös spriikäyttöisen lampun.
Instituutissa Marcus suunnitteli ja valmisti muutamien fyysikoiden ja oppilaiden avustamana sähkömagnetismia havainnollistavan oppivälineistön. Laitteen innoittamana Marcus keksi sähkömagneettisen lennätinpiirturin, jota alettiin käyttää vuonna 1856 valmistuneessa Wienin ja Berliinin välisessä lennätinlinjassa, yhdessä Marcusin aiemmin keksimän relejärjestelmän kanssa.
Yrittäjäksi
Marcus perusti vuonna 1856 lennätinlaitteisiin keskittyneen yrityksen. Osoitteessa Marianhilfestraße 107 toimineen yrityksen nimi oli Telegrafen - Bauanstalt. Kaksi vuotta myöhemmin hän patentoi suunnittelemansa sähkömagneettisen kelan,  josta tuli hänen pääasiallinen tutkimuskohteensa seuraavien 30 vuoden ajaksi. Laitteen ansiosta lennättimen käyttö tuli mahdolliseksi ilman syöttöjännitettä.
Vuonna 1859 Marcus patentoi parannetun ruuvinjyrsintälaitteen.
Eräiden säilyneiden tietojen mukaan Marcus asensi vuonna 1860 Wienin ja Prahan sekä Prahan ja Berliinin välisille lennätinlinjoille keksimänsä sähkömagneettisen järjestelmän. Tähän tarvittiin sähkömoottoreita, jotka eivät tuohon aikaan olleet kyllin kehittyneitä tähän tehtävään. Ei ole tiedossa millä keinoin ja laittein Marcus asennuksen teki – tiedetään ainoastaan että hän suoriutui tehtävästä.
Samoihin aikoihin Marcus suunnitteli merkittäviä parannuksia Samuel Morsen lennätinlaitteistoon. Sen lisäksi että yhteys oli parempi, laite oli pienempi ja kannettava. Tämän ansiosta se sopi myös sotilastehtäviin, ja Preussin armeija otti sen pian käyttöönsä. Marcusin seuraava merkittävä patentti oli menetelmä, jonka avulla voitiin magnetisoida lennätinlaitteen tarvitsemia rautatankoja. Järjestelmä patentoitiin kesäkuussa 1864. Sähkömagneettisilla sovelluksilla hän teki merkittäviä parannuksia sähkömoottoriin, jonka ansiosta sen antama momentti kasvoi ja moottoreita voitiin alkaa käyttää teollisuudessa.
Marcus oli paitsi ahkera, myös poikkeuksellisen monipuolinen keksijä. Vuonna 1865 hän kehitti termopylvään, joka kykeni muuttamaan lämpöenergiaa suoraan sähköksi. Hän sai keksinnöllään Itävallan tiedeakatemialta 2 500 guldenin palkinnon. Laitteen teho kuitenkin osoittautui myöhemmin huonoksi.
Marcus korjasi ja kehitti teknisiä laitteita eri tahojen toimeksiannosta. Hän suunnitteli parannuksia alueella toimineiden tekstiilivalmistajien kutomakoneisiin. 1860-luvun aikana Marcusista kasvoi tunnettu tekniikan asiantuntija Wienissä. Hän sai vuonna 1867 Pariisin maailmannäyttelyn hopeamitalin, oletettavasti lennätinlaitteensa johdosta. Hänen väitetään olleen yhteyksissä myös keisarillisen perheen kanssa, kun keisarillisen palatsin kelloihin asennettiin sähköinen käyttölaite. Marcusin jäämistöstä on löytynyt pari kalvosinnappeja, jotka hän oli saanut kruununprinssi Rudolfilta jostain ansiosta. Väite, jonka mukaan Marcus olisi antanut hänelle fysiikan tunteja, on kuitenkin perätön.
1860- ja 1870-lukujen vaihteessa Marcus suunnitteli lukuisia sovelluksia erilaisiin käyttötarkoituksiin, muun muassa Photographie-Revue-nimellä tunnetun automaattisen kuvantamislaitteen sekä erikoislaitteita wieniläiselle Kratky-Batschy-nimiselle taikurille. 1870-luvulla Marcus suunnitteli kestävän hehkulamppumallin yhdessä Edison-yhtiön Wienin edustajan, Béla Eggerin kanssa. Uutta valaisinta käytettiin menestyksellisesti Itävallan pohjoisilla rautateillä.
Myöhemmät vaiheet
Marcus muutti vuonna 1890 lyhyen matkan päähän entisestä asunnostaan Mondscheingasse 4:ään. Hän keskittyi sotilaskäyttöön tarkoitettujen sytyttimien sekä erilaisten laitteiden kehittelyyn. Marcusin terveys huononi ja hän kuoli heinäkuussa 1898. Marcusin omaisuus siirtyi Eleonore Bareschille sekä heidän tyttärilleen. Baresch houkutteli veljeään jatkamaan yritystä, mutta tämä kieltäytyi, ja kaiken lisäksi Marcusin tärkeimmät patentit umpeutuivat.
Marcus on haudattu Wienin keskushautausmaalle.
Yksityiselämä
Marcusin yksityiselämästä tiedetään vähän. Hän vietti paljon aikaa wieniläisissä kahviloissa ja hänen sanotaan olleen taitava pianonsoittaja. Marcus eli yhdessä naisten räätälinä toimineen Eleonore Bareschin kanssa, mutta pari ei koskaan mennyt naimisiin. Heille syntyi kaksi tytärtä: Eleanore Maria Baresch 4. lokakuuta 1861 ja Rosa Marie Baresch 6. huhtikuuta 1869. Marcus ei koskaan hankkinut Itävallan kansalaisuutta. Veljelleen Eduardille lähettämässään kirjeessä hän kutsui itseään ”filosofiseksi saksalaiseksi”.
Höyrystin
Marcus kehitti myös polttomoottoritekniikkaa jo varhaisessa vaiheessa. Hän kokeili ruutia polttomoottorin käyttövoimana, mutta havaitsi sen hankalaksi toteuttaa. Sähkömoottorin käyttö voimanlähteenä oli epäkäytännöllistä akkujen tähden ja kaasun varastointi oli ongelmallista. Keisarikunnan koillisosasta oli löytynyt öljyesiintymiä, joiden tuotoksista jalostettiin voiteluöljyä ja petrolia. Sivutuotteena syntyi bensiiniä, jonka Marcus arveli soveltuvan polttomoottoreihin polttoaineeksi. Vuonna 1858 Marcus teki kokeita joissa hän testasi haihdutetun bensiinin syttymisherkkyyttä. Kokeiden yhteydessä Marcus menetti kolme oikean käden sormeaan. Saamiensa tulosten perusteella hän oivalsi heti, että bensiinikäyttöisestä moottorista olisi mahdollista tehdä höyrykäyttöistä tehokkaampi, taloudellisempi ja käytännöllisempi, jos palamista kyettäisiin säätämään siten että bensiinihöyry sekoittuisi ilmaan sopivassa suhteessa. Vuonna 1864 Marcus valmisti tähän käyttötarkoitukseen suunnitellun laitteen ja testasi sitä menestyksekkäästi polttomoottorissa. Tehtyään siihen muutamia parannuksia hän haki laitteelle patenttia, joka myönnettiin 30. maaliskuuta 1865. Marcus kutsui laitetta höyrystimeksi, sillä sen toiminta perustui polttoaineen höyrystämiseen. Laitetta pidetään kaasuttimen edelläkävijänä.
Seuraavana vuonna Marcus teki laitteesta parannetun muunnelman. Ratkaiseva parannus tuli 1880-luvun alussa, kun Marcus suunnitteli pyörivällä harjalla toimivan kaasuttimen. Vuonna 1887 hän lisäsi siihen polttoaineen esilämmittimen.
Sähkömagneettinen sytytysjärjestelmä
Marcusin höyrystimen avulla bensiinin käyttö polttomoottorin käyttövoimana tuli mahdolliseksi. Moottorin kuorman ja kierrosluvun säätö oli kuitenkin edelleen hankalaa huonon sytytysjärjestelmän tähden, sillä polttoaineseos syttyi bunsenlampun tapaisen järjestelmän avulla. Marcus oli kuitenkin miettinyt ratkaisua tähänkin ongelmaan höyrystimen kehittämisen yhteydessä. Erinomaisen sähköteknisen tietämyksensä avulla hän kehitti sähkömagneettisen sytytysjärjestelmän, jolle hän sai patentin 21. kesäkuuta 1864. Tähän kuuluvista magneetoista tuli pian hänen yrityksensä merkittävimpiä tuotteita.
Moottorien valmistaminen
Vuonna 1873 wieniläinen Siegel-niminen yritys valmisti Marcusin suunnitelmien pohjalta kaksitahtisen moottorin, jonka rakenne poikkesi nykyisistä kaksitahtimoottoreista. Kaasunvaihto toimi venttiilien kautta, mutta moottori teki työtä joka iskulla. Ranskalainen Lenoir-moottori toimi vastaavalla periaatteella. Vuoteen 1884 mennessä Marcusin moottoria valmistettiin pieniä määriä Wienissä, Budapestissä ja Mühlhausenissa. Vuonna 1883 Marcusin keksimälle matalajännitteiselle magneettosytytysjärjestelmälle myönnettiin patentti.
Wieniläinen sytytin
180 px|thumb|left|Wieniläinen sytytin. Vuonna 1869 maan asevoimat testasi Marcusin kehittämää miinojen laukaisulaitetta, jonka nimi oli Wiener Zünder (wieniläinen sytytin). Se kuitenkin hävisi ominaisuuksissa majuri Ebner-Eschenbachin kehittämälle galvaaniselle laitteelle.
Ensimmäinen Marcusin auto
200 px|thumb|Ensimmäinen Marcusin auto vuodelta 1870. Noin vuonna 1870 Marcus asensi nestemäisellä polttoaineella toimineen polttomoottorin yksinkertaisille käsirattaille ja kytki moottorilta vedon akselille. Tämä sovellus oli maailman ensimmäinen nestemäisellä polttoaineella toiminut ajoneuvo. Nykyään se tunnetaan nimellä Ensimmäinen Marcusin auto. Moottorilta kulki suora veto vetävälle akselille. Välissä ei ollut kytkintä, joten vetävät pyörät piti nostaa irti maasta käynnistyksen ajaksi. Sen jälkeen Marcus nousi kyytiin ja avustaja laski vetävät pyörät maahan, jolloin ajoneuvo lähti liikkeelle. Marcus oli omien sanojensa mukaan joutunut ensimmäisellä koeajollaan poliisin pysäyttämäksi siitä syystä, että hänen vaunustaan puuttui hevonen. Wienin teknillisen yliopiston edessä olevassa, vuonna 1932 pystytetyssä rintakuvassa väitetään virheellisesti Marcusin rakentaneen autonsa jo vuonna 1864. Marcus ei kuitenkaan pitänyt autoaan käyttökelpoisena, vaan purki sen.
Botniabanan
Botniabanan on Ruotsin rataverkon osa Perämeren rannalla, joka yhdistää Nylandin, Örnsköldsvikin, Nordmalingin ja Uumajan. Sen pituus on noin 185 kilometriä. Rata on rakennettu korkeatasoiseksi: suurimmat sallitut nopeudet radalla ovat 250 km/h henkilöliikenteessä ja 120 km/h tavaraliikenteessä. Rataosa on sähköistetty ja kauko-ohjattu yksiraiteinen rata, joka on varustettu ERTMS/ETCS-kulunvalvonnalla. Rataosalla on 140 siltaa sekä yhteensä 25 kilometriä tunneleita.
Siegfried Marcus
Toinen Marcusin auto
200 px|thumb|Toinen Marcusin auto vuodelta 1889. 200 px|thumb|Marcusin rintakuva Wienin teknillisen yliopiston vieressä. Vuosina 1888–1889 Märky, Bromovsky & Schulz rakensi Toisen Marcusin auton, jossa oli hyödynnetty Marcusin aiemmin keksimiä matalajännitteistä sytytysjärjestelmää sekä pyörivällä harjalla toimivaa kaasutinta. Tämän johdosta auto oli erittäin edistyksellinen, mutta ennen kaikkea se oli maailman ensimmäinen bensiinikäyttöinen ajoneuvo. Puurunkoisessa auton moottorin teho oli 0,55 kW. Auto on tallessa ja näytteillä Wienin teknillisessä museossa. Tämän jälkeen valmistetut kolmas ja mahdollinen neljäs auto eivät ole säästyneet. Toinen Marcusin auto oli kokeiluluontoinen eikä sitä oltu ajateltu valmistettavan sarjoina, vaikka Wienissä tehdyssä esittelyajossa se tekikin yleisöön vaikutuksen. Monessa yhteydessä auton väitetään valmistuneen jo 1875, mikä on aikaisemmin vallinnut väärä käsitys.
Botniabanan
Rautatie rakennettiin vuosien 1999 ja 2010 välisenä aikana, sen jälkeen kun Ruotsin valtiopäivät päätti vuonna 1996 rautatien rakentamisesta. Rata avattiin Örnsköldsvikin ja Husumin väliselle tavaraliikenteelle lokakuussa 2008 ja Västeraspbyn ja Örnsköldsvikin välille lokakuussa 2009. Botniabanan vihittiin käyttöön 28. elokuuta 2010, jolloin alkoi henkilöliikenne Örnsköldsvikin ja Uumajan itäisen aseman välillä.
Yksiraiteiseksi rakennettu rata on alun alkaen rakennettu siten, että sen kaksiraiteistaminen on tulevaisuudessa mahdollista vähäisin toimenpitein. Radalla on kaikkiaan 22 junakohtauspaikkaa, joilla junat voivat kohdata tai ohittaa toisensa. Pääradan pienin kaarresäde on 3 200 metriä, pois lukien Örnsköldsvikissä sijaitseva kaarre, jonka säde on 800 metriä. Suurin nousu radalla on kymmenen metriä kilometrillä (10‰).
Siegfried Marcus
Jälkimaine
Marcusin nimissä oli 131 patenttia 15 eri maassa. Hän ei kuitenkaan koskaan hakenut patenttia ajoneuvolleen eikä väittänyt olevansa henkilö joka keksi auton. Marcusin muistokirjoituksessa hänen tärkeimmäksi keksinnökseen nimettiin hehkuva spriilamppu.
1920- ja 1930-luvuilla saksalaisissa ja itävaltalaisissa kouluissa opetettiin Marcusin keksineen bensiinikäyttöisen auton. Tilanne kuitenkin muuttui 1930-luvulla kansallissosialistien noustua valtaan ja Itävallan liityttyä Saksaan; Marcusin elämäntyö pyrittiin pyyhkimään järjestelmällisesti hänen juutalaistaustansa vuoksi. Hänen nimensä pyyhittiin koulukirjoista ja kunnia hänen keksinnöistään jaettiin muun muassa Wilhelm Maybachille ja Carl Benzille. Lähes kaikki Malchinin juutalaisyhteisön henkikirjatiedot sekä Siemensin dokumentit Marcusin ajalta ovat kadonneet. Wieniin museoitu toinen Marcusin auto määrättiin tuhottavaksi, mutta museon henkilökunta onnistui piilottamaan sen kellariin valeseinän taakse. Tietojen hävittäminen onnistui niin perusteellisesti, että useissa merkittävissä yhteyksissä Marcusta ei mainita nykyäänkään eräänä tärkeimmistä auto- ja polttomoottoritekniikan kehitykseen vaikuttaneista henkilöistä.
Botniabanan
Rakentaminen
Hankkeen toteutuksesta vastanneen Botniabanan AB -yhtiöstä Ruotsin valtio omistaa 91 prosenttia ja Kramforsin, Örnsköldsvikin, Nordmalingin ja Uumajan aluehallinnot yhdeksän prosenttia. Työt aloitettiin vuonna 1999, ja puolivälissä rata oli vuoden 2005 lopussa. Valmistumisensa jälkeen vuonna 2010 linja vuokrattiin Ruotsin liikennevirastolle. Kun Botniabanan AB on saanut investoimansa rahat takaisin, arviolta 2050-luvulla, linjan omistajuus siirtyy Liikennevirastolle. Rakennusbudjetti oli 15 miljardia Ruotsin kruunua.
Matkustajaliikenne alkoi elokuussa 2010 Uumajasta Örnsköldsvikiin. Myöhäinen Ådalsbananin uudistaminen johti siihen, että liikenne Örnsköldsvikistä etelään päin alkoi vasta elokuussa 2012.
Viivästynyt pidennys luonnonsuojelualueen läpi
Rautatien keskiosa oli valmis liikenteelle vuonna 2008, ja kaikki osat rautatiestä lukuun ottamatta pohjoista osaa, lokakuussa 2009. Pohjoisessa osassa, lähellä Uumajaa, ei ollut liikennettä elokuuhun 2010 saakka, koska Uumajajoen ylittävän sillan sijoittamisesta ympäristöllisesti herkille alueelle käytiin kiistaa. Nämä alueet on suojattu luonnonsuojelualueina ja sen sijainnin hyväksymistä vastustivat ympäristönsuojelijat ja naapurit, jotka olivat huolissaan kiinteistöistään. Sen katsottiin myös sijaitsevan liian lähellä Uumajan lentoasemaa, aiheuttaen turvallisuushuolia, ja lentoaseman sekä joen alapuolella oleva tunneli olisi aivan liian kallis. Eteläisempi reitti olisi voinut pidentää linjaa ja olla kalliimpi. Keskustelun ydin oli, että luonnonsuojelualue perustettiin joitakin vuosia sen jälkeen, kun radan sijoitus oli vahvistettu.
Matkustajaliikennettä ei ollut ennen kuin koko rautatie oli valmistunut, koska suurin kaupunki, Uumaja, ei ollut yhdistettynä linjaan aiemmin. Jotkut rahtikuljetukset kuitenkin käyttivät valmistuneita rautatien kohtia.
Historia
Rautatien vanha päärata pitkälle pohjoiseen Ruotsiin (Bräcke–Boden, "Stambanan genom övre Norrland") rakennettiin vuosien 1880–1895 aikana noin 30–100 kilometrin päähän rannikosta, jotta se olisi paremmin suojassa mereltä tulevilta sotilaallisilta operaatioilta lentokoneettoman sodankäynnin aikana. Se on todella mutkikas ja siinä on suhteellisen jyrkät nousut. Rata pysyy rahtiliikenteen käytössä, ja sitä käytetään mahdollisesti jossain matkustajaliikenteessä, kuten välillä Östersund-Bräcke-Långsele-Kramforsin lentoasema-Uumaja.
Rautatielinjaa oli vaadittu jo jonkin aikaa Pohjois-Ruotsin rannikolle, nykyisen päälinjan (sisämaassa) kapasiteetin puutteen; hitaampien nopeusrajoitusten, mutkien ja nousujen vuoksi. Botniabanan parantaa myös alueen julkista liikkuvuutta, vähentäen matkustusaikaa Uumajan ja Örnsköldsvikin välillä 40–50 minuuttiin nopeakulkuisella junalla. Se palvelee myös lähijunia, ehdotetulla vuorotiheydellä, joka on vähintään kuusi junaa kumpaankin suuntaan.
Ajat, etäisyydet ja keskinopeus
thumb|Rautatie kulkee rinnakkain [[Eurooppatie E4|Eurooppatie E4:n kanssa.]] thumb|Rata lähellä [[Ovansjötä.]]
Rautatielinjalla voi ajaa maksimissaan 250 kilometrin tuntinopeudella. Kun nopeusrajoitusta nostetaan nopeuteen 200 km/h, se tulee olemaan nopein yksiraiteinen rautatie maailmassa. Junat kulkevat muutamina ensimmäisinä vuosina nopeudella 180–200 km/h, mutta myöhemmin se tulee nousemaan.
Botniabanan on ensimmäinen rata Ruotsissa, joka on varustettu merkkijärjestelmä ERTMS:llä (taso 2) ja sitä on testattu nopeudella 289 km/h Botniabananin eteläosassa. Tällä hetkellä Ruotsin opastinjärjestelmä ja sen ATP-turvajärjestelmä (ATC, Automatic Train Control) on validoitu nopeuteen 210 km/h.
16. lokakuuta 2008 tavarajunat käyttivät osaa rautatiestä, mutta manuaalisella junankulkuvalvontajärjestelmällä. Alstom-junia ei toimitettu avajaisiin elokuussa 2010, koska toimitusaika on vähintään kaksi vuotta. Yksi Regina-tyypin juna vuokrattiin eteläisestä Ruotsista välille Uumaja-Örnsköldsvik. Sen huippunopeus on 200 km/h. Elokuusta 2010 lähtien SJ liikennöi yöjunia Långsele-Mellansel-Örnsköldsvik-Uumaja-reitillä välillä Tukholma-Narvik ja Göteborg-Luulaja, mutta ne on usein uudelleenreititetty vanhalle radalle ERTMS-ongelmien vuoksi.
Asemat
Ådalbanan:
Botniabanan: Jotkut junat pysähtyvät vain suurimmilla asemilla.
Eniten käytetyksi asemaksi on ennustettu Uumajan itäistä rautatieasemaa, koska se on kävelymatkan päässä Uumajan yliopistosta sekä alueen pääsairaalasta. Uumajan keskusrautatieasema oli suljettuna vuosien 2010–2011 ajan uudelleenrakennustöiden vuoksi.
Sillat ja tunnelit
thumb|Yksi rataosan erikoisimmista toteutuskohteista: Botniabanan ylittää [[Paradiskullenin hyppyrimäen alastulorinteen Örnsköldsvikissä.]] Radalla on 140 siltaa sekä 16 tunnelia:
Suomalainen Lemminkäinen Oyj on rakentanut useita Botniabananin tunneleita.
Ådalenin rata
thumb|[[Ångermanjoki|Ångermanjoen ylittävä silta.]]
Botniabanan päättyy lähelle Kramforsin lentoasemaa Ådalsbananin radalle, joka menee reittiä Långsele–Kramfors–Härnösand–Sundsvall. Matkaa Sundsvalliin on 101 kilometriä. Rautatie rakennettiin vuosina 1890–1925, ja se on varsin mutkikas ja huonokuntoinen. Sillä kulkee lähinnä tavaraliikennettä, eikä lähes lainkaan matkustajaliikennettä. Ådalsbanania aiotaan parantaa, jotta se voi sallia suuremmat nopeudet (100–160 km/h) jatkossa. Parannukset sisältävät uudet raiteet, uuden ajojohtimen, uuden signaalijärjestelmän (ERTMS) ja parempia sekä vähemmän maantieylityksiä. Muutamat osat Härnösandista pohjoiseen (yhteensä 29 km) korvataan uudella reitillä, jotka rakennetaan samanlaisiksi kuin Botniabananilla.
Norrbotniabanan
Norrbotniabanan on suunniteltu Botniabananin laajennus Uumajan pohjoisosasta Luulajaan. Matka on noin 270 kilometriä, pidempi kuin tämänhetkinen Botniabanan. Alustava päätös sen rakentamisesta on tehty, ja yksityiskohtainen suunnittelu on käynnissä, sisältäen reitin valinta. Rakentamisen on suunniteltu alkavaksi vuoden 2020 paikkeilla. Päätöstä ei ole kuitenkaan vielä lyötä lukkoon, ja se voi siirtyä.
Molemmilla, Norrbotniabananilla ja Botniabananilla on etu tiheän ja raskaan tavaraliikenteen kustannusten vähentämiseksi niiden valmistuttua. Ne vähentävät huomattavasti matkustajien matka-aikaa verrattuna linja-autoihin; esimerkiksi matkustusaika Sundsvallista Uumajaan vähenee ainakin 1,5 tunnilla.
Allison Janney
Allison Brooks Janney (s. 19. marraskuuta 1959 Boston, Massachusetts, Yhdysvallat) on Oscar-palkittu yhdysvaltalainen näyttelijä. Hänet tunnetaan muun muassa televisiosarjasta West Wing (1999–2006), josta hänet palkittiin kahdesti parhaan naispääosan Emmyllä ja kahdesti parhaan naissivuosan Emmyllä. Hänet palkittiin parhaan naisvierailijan Emmyllä draamasarjasta Masters of Sex vuonna 2014.
Janney on näytellyt myös useissa elokuvissa, kuten American Beauty (1999), Juno (2007), Hairspray (2007), Piiat (2011), Spy – vakoojan asussa (2015) ja Nainen junassa (2016).
Vuonna 2017 Janney näytteli elokuvassa I, Tonya, josta hänet palkittiin parhaan naissivuosan Oscarilla ja Golden Globella.
Vuodesta 2013 Janney on näytellyt toista pääroolia tilannekomediasarjassa Mutsi.
Medina (kaupunginosa)
250px|thumb|Näkymä tunisialaisen [[Soussen kaupungin medinaan. Ylhäällä sijaitsee kasbah-nimellä kutsuttu linnoitus.]]
Medina on käsite, jolla tarkoitetaan vanhaakaupunkia arabien asuttamassa kaupungissa. Sana medina tulee arabian kielen kaupunkia tarkoittavasta sanasta al-madīnah. Käsitteen käyttö on yleistynyt niin länsimaalaisten oppineiden keskuudessa kuin länsimaalaisessa kielenkäytössä yleisestikin. Medinalla tarkoitetaan länsimaalaisessa käytössä Pohjois-Afrikassa ennen kolonialismia perustettua muurein ympäröityä kaupunkia. Käsitteen käytön ovat aloittaneet eurooppalaiset ja muut ovat omaksuneet sen käyttöönsä. Muun muassa englannin- ja italiankieliseen kielenkäyttöön medina vakiintui 1900-luvun alussa. Ranskankielisissä sanakirjoissa, joissa medina selitettiin ”vanhaksi arabikaupungiksi”, sana oli ollut tällöin jo vuosikymmeniä. 250px|thumb|vasen|Portti marokkolaiseen Fèsin medinaan.
Historia
Usein ajatellaan, että eurooppalaiset siirtomaavallat käyttivät medina-käsitettä kolonialismin aikakaudella. Todellisuudessa ainoastaan ranskalaiset käyttivät käsitettä, mutta hekin vain kahdessa Pohjois-Afrikassa sijaitsevassa protektoraatissaan, Tunisiassa ja Marokossa. Yksi varhaisista ajankohdista, jolloin käsitettä tiedetään käytetyn, on Marokkoa koskeva teksti vuodelta 1885. Tekstin mukaan Marokossa medina oli muurein suljettu vanhakaupunki. Toisaalta jo tällöin käsitteen käytössä oli horjuntaa, sillä medinalla tarkoitettiin sekä yhtä kaupunginosaa kuin koko kaupunkiakin. Vuodelta 1899 peräisin olevassa Tunisin kaupunkia käsittelevässä tunisialaisessa hallituksen L’indicateur tunisien -julkaisussa medinalla tarkoitetaan kaupunkia, joka on sekä arabien asuttama että vanha. Julkaisussa tämän arabikaupungin todetaan sisältävän arabien, juutalaisten, maltalaisten ja sisilialaisten korttelit. Varhaisissa ranskalaisissa teksteissä medinalla tarkoitetaan sekä ”arabikaupunkia” että ”vanhaakaupunkia”, joka sisältää muslimien asuttaman korttelin lisäksi juutalaisten ja Välimereltä saapuneiden eurooppalaisten, kuten sisilialaisten ja maltalaisten korttelit. Juutalaisten korttelista käytetään nimitystä mellah. thumb|250px|Marokkolaisen Essaouiran kaupungin muurein ympäröity medina on Unescon maailmanperintökohde.
Kolonialismin päätyttyä oli tavallista, että ihmiset muuttivat medinoista muurien ulkopuolelle eurooppalaisten aiemmin asuttamiin uudempiin kaupunginosiin. Samoin juutalaiset muuttivat ulkomaille. Medinoihin jääneet olivat köyhiä tai maaseudulta muuttaneita. Näin medinoista muodostui köyhiä alueita, ja aiemmin varakkaiden asuttamat talot ränsistyivät. Pohjoisafrikkalaiset kaupunkisuunnittelijat alkoivat 1970- ja 1980-luvuilla kiinnittää huomiota medinoihin ja niiden säilyttämiseen.
Medinoita
Marokossa on 31 medinaa, joissa asui vuoden 2004 väestönlaskennassa yhteensä 722 005 asukasta. Medinoista väkiluvultaan kymmenen suurinta sijaitsevat Marrakechissa (188 241 asukasta), Fèsissä (117 059 as.), Meknesissä (47 069 as.), Casablancassa (47 063 as.), Saléssa (34 372 as.), Tétouanissa (28 271 as.), Taroudantissa (27 697 as.), Rabatissa (26 423 as.), Oujdassa (25 736 as.) ja Tiznitissä (19 990 as.). Väkiluvultaan pienin medina sijaitsee Demnatessa (1 416 as.). Fèsin medinaa pidetään maailman suurimpana.
Marokon medinoista Essaouiran, Fèsin, Marrakechin, Meknesin, Rabatin ja Tétouanin medinat kuuluvat Unescon maailmanperintöluetteloon. Tunisiassa maailmanperintöluetteloon kuuluvat Kairouanin, Soussen ja Tunisin medinat. Algerian pääkaupungin Algerin vanhankaupungin Kasbah sisältyy myös maailmanperintöluetteloon.
Yksityisalojen Esimiehet ja Asiantuntijat YTY
Yksityisalojen Esimiehet ja Asiantuntijat YTY ry on vuonna 1992 perustettu akavalainen palvelu- ja edunvalvontajärjestö yksityissektorilla toimiville esihenkilöille ja asiantuntijoille, joille ei löydy koulutusta vastaavaa YTN-liittoa. YTYn jäsenyys perustuu asemaan, ei koulutukseen tai johonkin tiettyyn alaan. Noin kaksi kolmasosaa jäsenistä on YTYn suorajäseniä ja kolmasosa kuuluu YTYyn oman jäsenyhdistyksen kautta.
Vuoden 2023 alussa jäseniä oli noin 11 000. Jäsenet työskentelevät muun muassa teknologiateollisuudessa, tietotekniikan palvelualalla, finanssi-, kaupan- ja urheilualalla, rahoitus- ja vakuutusalalla sekä teollisuuden palveluksessa.
YTY kuuluu Akavan yksityisen sektorin neuvottelujärjestö Ylemmät Toimihenkilöt YTN:ään, ja sen jäsenet vakuutetaan työttömyyden varalta Korkeasti koulutettujen työttömyyskassa KOKOssa.
Jäsenyhdistykset
Neljännes jäsenistä kuuluu YTYyn jäsenyhdistyksen kautta. Vuonna 2007 YTYyn liittynyt Yleisradion Päälliköt ja Ylemmät Toimihenkilöt oli YTYn ensimmäinen yhdistysjäsen. Vuonna 2022 jäsenyhdistyksiä oli 12, joista kuusi oli lentäjäyhdistyksiä:
Hallitus 2023–2027
Toiminnanjohtaja on Mats Nyman.
Historia
21. tammikuuta 1992 Pasilan kokouksessa päätettiin perustaa YTN:n Yleinen Ryhmä YTY -niminen yhdistys. Akavassa oli noussut tarve perustaa uusi liitto niille johtajille ylemmille toimihenkilöille, joilla ei ollut koulutuksensa tai ammattialansa perusteella muuta järjestäytymiskanavaa Akavaan. Siksi perustamiskokouksessa oli mukana edustajia Ekonomiliitosta, Insinööriliitosta ja Teknisten Akateemisista.
Riffi (lehti)
Riffi on vuodesta 1996 alkaen ilmestynyt suomalainen musiikkilehti, jota julkaisee itsenäinen kustannusyhtiö Idemco Oy.
Riffi-lehti käsittelee musiikin tekemiseen, tallentamiseen, esittämiseen sekä jakeluun liittyviä taiteellisia ja teknisiä menetelmiä. Lehden keskeistä sisältöä ovat tästä näkökulmasta toimitetut haastattelut, konserttitapahtumien, musikaalien ja levytyshankkeiden toteutusta esittelevät artikkelit sekä soittimien ja laitteiden esittelyt ja käyttötestit. Lehti sisältää myös perustietoa esimerkiksi akustiikasta, soitinten ja soitinlaitteiden käytöstä sekä ylläpidosta,. Ilmestymistiheys: 1996–1997 neljä numeroa vuodessa, 1998–1999 neljä vakionumeroa ja kaksi teemanumeroa vuodessa, 2000–2003 kuusi numeroa vuodessa, 2004–2013 seitsemän numeroa vuodessa, 2014 kuusi numeroa vuodessa.
Riffi-lehden rinnalla Idemco Oy on julkaissut 2000-luvulla Riffi-kirjasarjaa, johon kuuluu useita soiton oppikirjoja, sekä äänittämistä ja äänen jälkimuokkausta käsitteleviä käsikirjoja. Riffi-julkaisut kirjasarjaan kuuluu myös suomalaisia kitaranrakentajia esittelevä Suomalainen kitara 2000-luvulla -kirja.
Matias Guidoli
thumb|150px|Matias Guidoli (2007) Matias Guidoli (s. 1982) on italialais-argentiinalainen huippulentopalloilija, joka pelaa tällä hetkellä Raision Loimussa, SM-liigassa. Hän on syntyjään argentiinalainen, mutta omistaa myös Italian kansalaisuuden.
Glens Falls
Glens Falls on Yhdysvaltain New Yorkin osavaltion Warrenin piirikunnassa sijaitseva kaupunki. Siellä oli vuoden 2010 väestönlaskennassa 14 700 asukasta.
Historiaa
Hudsonjoen varrella sijaitseva Glens Falls perustettiin vuonna 1839. Kaupungin oikeudet se sai vuonna 1908.
Seudun ensimmäiset eurooppalaisperäiset asukkaat olivat kveekareita, jotka kutsuivat seutua nimellä The Corners. 1700-luvun lopulla kylää kutsuttiin nimellä Wing’s Falls erään kveekariuudisasukkaan, Abraham Wingin mukaan. Tarinan mukaan Wing menetti omaisuutensa velkojalleen Johannes Glennille, joka nimesi kylän uudelleen Glenn’s Fallsiksi. Toinen n ja heittomerkki ovat sittemmin kadonneet nimen kirjoitusasusta.
Glens Fallsin koskivoiman ääreen alkoi muodostua teollisuutta, etenkin sahatoimintaa, ja 1800-luvun puolivälissä kaupungissa asui monia miljonääritehtailijoita. Kaupunki sai rautatieyhteyden 1869 sekä sähköt ja ensimmäiset puhelinlinjat vuonna 1880.
1940-luvulla Glens Falls oli menestyvä teollisuuskaupunki, josta Look-kuvalehti teki 1944 laajan kuvareportaasin ihanteellisena kotirintamakaupunkina otsikolla ”Hometown U.S.A.”. Vielä 1950-luvulla Glens Fallsin asukasluku oli noin 20 000, mutta vuonna 2016 enää noin 14 000.
Kulttuurielämä
Glens Fallsia kutsutaan nimellä Empire City. Kaupungissa toimivat The Hyde Collection -taidemuseo, historiallinen museo Chapman sekä World Awareness -lastenmuseo.
Elinkeinoelämä
Kaupungin suurimpia työnantajia ovat Glens Fallsin suuri sairaala (yli 400 työntekijää), Finch- ja Irving Tissue -yhtiöiden paperitehtaat sekä lääketieteellisiä instrumentteja ja tarvikkeita valmistavat yhtiöt kuten Navilyst ja C. R. Bard. Glens Fallsissa on 1970-luvulta asti sijainnut suomalaisen Ahlstromin tytäryhtiö Ahlstrom USA. Siellä toimivat myös muun muassa itävaltalainen Andritz ja tanskalaisen Danfossin tytäryhtiö, venttiilivalmistaja Danfoss Flomatic. Glens Fallsilla on myös pitkät perinteet alueen finanssikeskuksena.
Matkailu on Glens Fallsin tärkeä elinkeino, sillä kaupunki on hyvä portti pohjoispuolen Adirondack-vuoristoon ja Lake George -järvelle. Kaupunki sijaitsee myös puolimatkassa New York Cityn ja Kanadan Montrealin välillä. Glens Fallsin eteläpuolella sijaitsee hevoskilpailuistaan tunnettu Saratoga Springs.
Kuuluisia asukkaita
Glens Fallsissa syntyneitä tunnettuja henkilöitä ovat jazztuottaja Teo Macero, entinen sotaministeri Robert P. Patterson ja maantiepyöräilijä Megan Guarnier.
Lampaansyöjät
pienoiskuva|Lampaansyöjien vuoden 1971 painoksen kansikuva ([[Suuri Suomalainen Kirjakerho).]] Lampaansyöjät on Veikko Huovisen 1970 kirjoittama humoristinen romaani, alaotsikoltaan ”suomalainen reippailutarina”. Se kertoo kahdesta miehestä, Sepestä ja Valtterista, jotka lähtevät elokuussa varsin erikoiselle autoretkelle. Tarkoituksena on metsästää lampaita, tosin kirjan loppupuolella he saavat lampaanlihasta tarpeekseen ja retkeilevät muuten vain, myös naapurimaissa. Siinä sivussa pohditaan maailman menoa, ja tosiasiassa tapahtumat toimivat vain kehyksenä kirjan olennaiselle sisällölle eli ”koirasihmisten” keskusteluille, joita leimaa Huoviselle tyypillinen, kansan- ja korkeakulttuurin rajoja sekoitteleva huumori.
Romaani teki tunnetuksi rosvopaistin, jota Sepe ja Valtteri saaliistaan valmistivat.
Lampaansyöjät käännettiin ruotsiksi vuonna 1977 nimellä Fårätarna ja viroksi vuonna 2021 nimellä Lambasööjad.
Sovitukset
Kirjasta tehtiin myös samanniminen elokuva. Sen ohjasi Seppo Huunonen 1972. Pääosissa olivat Leo Lastumäki (Valtteri) ja Heikki Kinnunen (Sepe). Leo Lastumäen mukaan elokuvan jälkeen sattui tapauksia, joissa todellisuudessa oli otettu mallia Sepen ja Valtterin lampaanmetsästyksestä. Elokuva oli menestys, ja se sai katsojia enemmän kuin vuoden kaikki muut kotimaiset elokuvat yhteensä.
CVS
CVS on versionhallintajärjestelmä lähdekoodien hallintaan. CVS on niin sanottu toisen sukupolven versionhallintajärjestelmä, joka seuraa useampia tiedostoja, mutta riippuu keskitetystä palvelimesta.
CVS:n kehityksen aloitti Dick Grune skripteillä, jotka hän julkaisi  uutisryhmässä heinäkuussa 1986. CVS oli aluksi käyttöliittymä RCS:lle. Vaikka ohjelmakoodia näistä skripteistä ei myöhemmin enää käytetty niiden algoritmit säilyivät myöhemmissä versioissa. CVS sallii useamman käyttäjän työskennellä saman tiedoston parissa, jolloin muutokset on yhdistettävä ennen tallennusta.
Subversion kehitettiin korjaamaan CVS:n ongelmakohtia.
Versio vs. revisio
CVS:n yhteydessä käytetään versiota tarkoittamaan julkaisunumeroa (markkinointiterminä tuotteen versiolle) ja revisiota CVS:n sisäisen versioinnin numerolle.
Lamberto Gardelli
pienoiskuva|Lamberto Gardelli vuonna 1962. Lamberto Gardelli (8. marraskuuta 1915 Venetsia – 17. heinäkuuta 1998 München) oli italialainen kapellimestari. Hän opiskeli kuuluisan Tullio Serafinin johdolla ja debytoi vuonna 1944 johtaessaan Giuseppe Verdin La traviatan. Uransa aikana Gardelli johti orkestereita ympäri maailmaa, mutta lähes aina vierailevan orkesterinjohtajan roolissa - hän ei koskaan itse johtanut oopperataloa. Hän oli suosittu New Yorkissa. Hänen oopperalevytyksistään hienoimmiksi katsotaan usein 1960-luvulla levytetyt Puccinin Il trittico ja Rossinin Wilhelm Tell.
Walvis Bay
Walvis Bay (,, suomeksi 1800-luvulla Valaskalalahti) on Namibian satamakaupunki ja lahti, jonka rannalla kaupunki sijaitsee. Alueella on takanaan hyvin pitkä historia. Kaupungin asukasluku on vuoden 2020 arvion mukaan 85 000 ja pinta-ala 1 124 km² ja se on Namibian toiseksi suurin kaupunki. Walvisbaylaisten suurin tulonlähde on kalastus. Kaupungissa puhutaan englantia, saksaa ja afrikaansia.
Walvis Bayn lahti on turvallinen laivoille, sillä se on luonnollinen syväsatama, jota suojaa Pelican Pointin hiekkasärkkä. Kyseessä on Namibian rannikon ainoa luonnonsatama. Walvis Bayn vesissä on paljon planktonia ja muuta merielämää, ja ne houkuttelevat paikalle paljon etelänmustavalaita, mistä syystä entisinä aikoina sinne tuli myös paljon valaanpyytäjiä. Nykyään Walvis Bay on vilkas kalastajasatama.
Eri aikoina eri siirtomaaisännät kehittivät Walvis Bayta ja sen ominaisuuksia. Se oli sijainniltaan strateginen, koska se sijaitsee matkalla Hyväntoivonniemelle, minkä seikan maailmanvallat olivat panneet merkille sen jälkeen, kun ne olivat tulleet tietoisiksi tästä lahdesta vuonna 1485. Tämä selittää Walvis Bay monimutkaisen poliittisen aseman vuosisatojen varrella.
Walvis Bayn lahti ja sen hiekkadyynit vetävät puoleensa paljon turisteja. Kaupunki onkin tärkeä turistikohde. Vierailukohteita ovat mm. Bird Island, jossa kerätään guanoa, Dune 7 -niminen hiekkadyyni, suolahaihduttamo, kaupungin monilukuinen lintukanta ja kaupungin museo. Kuisebmundin stadion on kotikenttä kahdelle joukkueelle, jotka pelaavat Namibian valioliigassa. Langstrandin ja Dolfynstrand lomakohteet sijaitsevat aivan kaupungin pohjoispuolella alle 20 km päässä kaupungista. Walvis Bay Export Processing Zonen vapaakauppa-alaue on tärkeä osa kaupungin talouselämää.
Tietokonearkkitehtuuri
Tietokonearkkitehtuuri kuvaa tietokoneen rakenteen operatiivisella tasolla. Tietokonearkkitehtuuri määrittelee tietokoneen osat ja niiden toiminnat.
Walvis Bay
Etymologia
Hollantilaiset viittasivat tähän paikkaan nimellä Walvisch Baye, kun taas englantilaiset kutsuivat sitä nimellä Whale Bay. Englantilaisten kielenkäytössä nimi muotoutui ensin muotoon Walfish Bay, sitten muotoon Walvish Bay ja lopulta muotoon Walvis Bay. Joskus on käytössä ollut myös Walwich Bay tai Walwisch Bay. Hererot kutsuivat tätä paikkaa nimellä Ezorongondo. Ambolaiset kutsuvat paikkaa nykyisin nimellä Ombaye.
Tietokonearkkitehtuuri
Tavallisin arkkitehtuuri on ns. Von Neumannin arkkitehtuuri, jossa muisti on jaettu eri osien kesken. Toinen tunnettu on ns. Harvardin arkkitehtuuri, joka erottelee ohjelmakomennot ja datan erillisiin muistiavaruuksiin.
Walvis Bay
Historia
pienoiskuva|left|Kartta, joka osoittaa Walvis Bayn sijainnin ja viittauksen Etelä-Afrikkaan ennen alueen luovuttamista [[Namibialle.]]
Portugalilainen merenkävijä Diogo Cão saavutti hieman pohjoisempana sijaitsevan Cape Crossin vuonna 1485. Hänen jälkeensä alueelle tuli Bartolomeu Dias, joka ankkuroi lippulaivansa São Cristóvãon nykyiseen Walvis Bayhin 8.12.1487. Hänen retkikuntansa löysi sitten meritien Hyväntoivonniemestä itään. Hän antoi tälle lahdelle nimen "O Golfo de Santa Maria da Conceição" (‘Neitsyt Marian lahti’). Portugalilaiset eivät kuitenkaan virallisesti vallanneet paikkaa itselleen.
Tietokonearkkitehtuuri
Arkkitehtuurien käsittelemät osat ovat nykyisin mikroprosessorien sisäistä arkkitehtuuria useissa tapauksissa kuten erilliset rekisterit.
Walvis Bay
Historia
Walvis Bayn perustivat hollantilaiset 1700-luvun lopulla. He käyttivät sitä pysähdyspaikkana matkalla Alankomaista Kapkaupunkiin. Sitä ei kuitenkaan juuri kehitetty ennen 1800-luvun loppua. Kun Afrikkaa jaettiin, britit valtasivat Walvis Bayn ja sen ympärillä olevat alueet. He antoivat Kapin kolonian liittää sen itseensä vuonna 1884, missä yhteydessä myös Pingviinisaaret liitettiin Kapin koloniaan. Tämä prosessi oli alkanut jo vuonna 1878.
Vuonna 1910 perustettiin Etelä-Afrikan unioni, ja tällöin myös Walvis Baysta tuli osa tätä uutta liittovaltiota. Pian seurasi Saksan kanssa riita siitä, missä tämän eksklaavin rajat menivät. Riita sovittiin seuraavana vuonna, jolloin Walvis Bay alueeksi tuli 434 neliömailia.
pienoiskuva|300px|upright|Pelican Point, [[majakka ja sen yhteydessä oleva talo (2014).]]
Saksalaiset valloittivat tämän eksklaavin Lounais-Afrikan sodan alussa, kun ensimmäinen maailmansota oli puhjennut, mutta Unionin puolustusvoimat (UDF) löivät Saksan joukot vuonna 1915 koko Lounais-Afrikan alueella. Tämän jälkeen Walvis Baytä, kuten koko Lounais-Afrikkaa, hallinnoivat Etelä-Afrikan puolustusvoimat.
Ensimmäisen maailmansodan jälkeen Kansainliitto luovutti Lounais-Afrikan Etelä-Afrikalle luokan C mandaattialueena. Siviilihallintoon siirryttiin vuonna 1921, ja Walvis Bayn hallinto siirrettiin Etelä-Afrikalle vuoden 1922 Lounais-Afrikan lain nojalla.
Vaikka Walvis Bay ei koskaan ollut ollut osa Saksan Lounais-Afrikkaa, laissa sanottiin: Walvis Bayn satamaa ja kaupunkia, jotka muodostavat osan Kapmaata, on oikeudellisesta ja hallinnollisesta näkökulmasta kohdeltava ikään kuin ne muodostaisivat osan Lounais-Afrikan mandaattialueesta. Etelä-Afrikka pyrki anneksoimaan itseensä koko Lounais-Afrikan, ja esitti tämän pyrkimyksensä Kansainliitolle. Myöhemmin, vuonna 1949, lakia muutettiin siten, että Lounais-Afrikan valkoiset saivat edustuksen Etelä-Afrikan parlamenttiin.
Reaktiona tähän Yhdistyneiden kansakuntien turvallisuusneuvosto hyväksyi päätöslauselma 432:n, jossa sanottiin, että Namibian “koskemattomuus ja yhtenäisyys tulee turvata siten, että Walvis Bayn alue liitetään sen osaksi”.
Vuonna 1990 Lounais-Afrikka sai itsenäisyyden Namibian nimellä, mutta Walvis Bay pysyi edelleen osana Etelä-Afrikkaa, joka myös lisäsi joukkojensa määrää tämän eksklaavin alueella. Vuonna 1992 nämä kaksi maata kuitenkin perustivat yhteishallinnon Walvis Baylle ja sen yhteyteen kuuluneille saarille. Aluetta johtivat yhdessä Nangolo Mbumba, joka tuolloin oli Namibian hallituksen jäsen, ja Carl von Hirschberg, entinen Etelä-Afrikan suurlähettiläs YK:ssa.
Vuoden 1993 elokuussa, ennen Etelä-Afrikan apartheidin päättymistä, Etelä-Afrikan monen puolueen neuvottelufoorumi hyväksyi päätöksen, jonka mukaan “Walvis Bay ja sen yhteydessä olevat saaret tuli inkorporoida ja integroida Namibiaan”. Etelä-Afrikan parlamentti hyväksyi samana vuonna lain, jonka nojalla Walvis Bay luovutettiin Namibialle. Kun molemmat maat olivat allekirjoittaneet niiden välisen sopimuksen asiassa, Etelä-Afrikka muodollisesti luovutti Walvis Bayn ja Pingviinisaaret Namibialle 1.3.1994.
Kaupunginosat
Sen seurauksena, että kaupunki oli ollut Etelä-Afrikan hallinnassa, se on ollut segregoitunut. Mustat ihmiset asuivat Kuisebmundissa, värilliset Narravillessa ja valkoiset kaupungin keskustassa.
Sen jälkeen, kun alue siirtyi Namibialle, monet ihmiset ovat rakentaneet hökkeliasumuksia kaupungin ympärille. Kaupunki on pyrkinyt estämään slummiutumista perustamalla Tutaleni-nimisen asuntoprojektin ja samannimisen asuinalueen kaupungin koillisosaan.
Rahtiliikenne
right|thumb|[[Walvis Bayn lentokenttä.]]
Walvis Bay on merkittävä logistiikan keskus eteläisessä Afrikassa. Sen kautta kulkee rahtia muualle Namibiaan, Sambiaan, Kongon demokraattiseen tasavaltaan ja Botswanaan. Alueelle on muodostettu Walvis Bay Corridor Group (WBCG) vuonna 2000. Sitä ennen sataman kautta kulki 30.000 konttia, mutta vuonna 2016 jo 370.000 konttia. Vuonna 2017 satamaa uudistettiin siten, että sen kapasiteetti oli vuonna 2019 jo 750.000 konttia vuodessa. Sataman lähin kilpailija on Durbanin satama Etelä-Afrikassa, ja sen byrokraattisten ja logististen ongelmien vuoksi liikennettä on siirretty Walvis Bayhin. Sinne tulevasta rahdista 95% kuljetetaan edelleen rekka-autoilla.
Tietoliikennetekniikka
Tietoliikennetekniikka (myös teletekniikka ) on tietotekniikkaan liittyvä aihealue, joka käsittelee tietoliikenteeseen tarkoitettujen verkkojen tekniikoita, suunnittelua ja ylläpitoa.
Walvis Bay
Rahtiliikenne
Vuoden 2019 elokuussa avattiin uusi konttiterminaali, joka on laajuudeltaan 40 eekkeria ja sijaitsee täyttömaalla. Terminaalin rakensi kiinalainen China Harbour Engineering Company ja sen rahoittivat Namibian valtio ja Afrikan kehityspankki. Hankkeen budjetti oli 4,2 miljardia Namibian dollaria. Terminaaliin tuli myös laituri risteilijöitä varten. Sataman maantieteellisen sijainnin vuoksi maan hallinto toivoo, että se saa vahvan jalansijan Eteläisen Afrikan kehitysyhteisö liikenteessä niihin maihin, joilla ei ole rannikkoa. Sataman lisäksi toivotaan, että myös tie- ja rautatieverkostoa voidaan kehittää.
Lentoliikenne
Walvis Bayn kansainvälinen lentokenttä palvelee kaupungin asukkaita mutta myös lähiseutujen kaupunkien ja kylien asukkaita. Airlink lentää kaupungista Etelä-Afrikkaan, Kapkaupunkiin ja Johannesburgiin.
Turismi
thumb|Suosittuja paikkoja Walvis Bayn alueella
Turismilla on yhä suurempi vaikutus kaupungin talouteen, kun heitä saapuu paikalle kaupungin lentokentän ja sataman kautta. Useita risteilijöitä saapuu kaupunkiin vuosittain. Kaupungissa toimii monia pienempiä ja suurempia turismiin liittyviä yrityksiä, ja kaupungista on tullut merkittävä turismin keskus. Majoitusta on kaupungissa saatavilla eri hintaisina ja -tyylisinä, jossa on vaihtoehtoja kaikille matkailijoille. Kaupungin ympäristö on ainutlaatuinen, ja aavikko ja meri vetävät puoleensa matkailijoita.
Kiiltopaju
Kiiltopaju (Salix phylicifolia) on Suomessa yleinen pohjoiseurooppalainen pensas tai pieni puu. Sen kukkanuput, pajunkissat, ovat kevään merkki. Kiiltopaju on Suomen yleisin pajulaji.
Walvis Bay
Turismi
Lahdelle ja myös niemen ulkopuolelle tehvään päivittäin lukuisia ja suosittuja veneristeilyjä, joilla nähdään tuhansittain hylkeitä sekä delfiinejä ja pelikaaneja, joskus myös valaita, möhkäkaloja (mola mola) ja isoja merikilpikonnia.
Kiiltopaju
Ulkonäkö ja koko
thumb|vasen|200px|Kiiltopaju. Kiiltopaju kasvaa avoimilla paikoilla 2–3 metriä korkeaksi pallomaiseksi pensaaksi. Kiiltopajukot voivat muistuttaa tummaa kumpupilveä. Sen oksat ovat sirot ja sitkeät, kuori voimakkaan punaruskea. Lehdet ovat kapeahkot, pitkulaiset ja yläpinnaltaan kiiltävän tummanvihreät, alapinnaltaan himmeän sinivihreät. Keväällä nuoret norkot eli pajunkissat aukeavat keltaisiksi kukinnoiksi, mikä tapahtuu ennen kasvin lehteen puhkeamista. Etelä-Suomessa kiiltopaju voi kukkia jo huhtikuussa.
Walvis Bay
Kalastus
thumb|[[Osteri|Ostereita viljellään vientiä varten Walvis Bayssa.]]
Kiiltopaju
Ulkonäkö ja koko
Laji voi risteytyä ainakin mustuvapajun (Salix myrsinifolia), tuhkapajun (Salix cinerea), virpapajun (Salix aurita), tunturipajun (Salix glauca) ja pohjanpajun (Salix lapponum) kanssa.
Bibracte
pienoiskuva|pysty=1.2|Sisempi muuri on merkitty tummanvihreällä, ulompi vaaleanvihreällä. pienoiskuva|[[Rekonstruktio Bibractea ympäröineestä muurista.]] Bibracte oli gallialaisen heedujen heimon tärkein kaupunki ja poliittinen sekä taloudellinen keskus. Bibracte sijaitsi Mont Beuvrayn kukkulalla, ja se oli yksi merkittävimmistä Gallian oppidumeista eli linnoitetuista asutuksista. Bibracten kukoistusaika kesti 150-luvun lopulta eaa. noin vuoteen 12 eaa., jolloin heedut perustivat uuden Augustodunumin kaupungin (nyk. Autun).