cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Lev Deitš
Helmikuun vallankumouksen jälkeen Deitš palasi Pietariin, jossa hän liittyi Jedinstvo (”Yhtenäisyys”) -ryhmään ja toimitti samannimistä sanomalehteä. Yhdessä Plehanovin ja Zasulitšin kanssa hän kehotti yhteistyöhön väliaikaisen hallituksen kanssa, kannatti keskusvaltojen vastaisten sotatoimien jatkamista ja varoitti kansalaissodan vaarasta. Lokakuun vallankumoukseen Deitš suhtautui kielteisesti. Vuosien 1917–1918 vaihteessa hän työskenteli Natšalo- ja Delo-lehdissä mutta luopui pian poliittisesta toiminnasta. Plehanovin kuoltua vuonna 1918 Deitš keskittyi tämän teosten julkaisemiseen ja kirjoitti vallankumousliikkeen historiaa käsitteleviä tutkimuksia ja muistelmia.
Helluntaiherätys Norjassa
thumb|left|Thomas Ball Barratt toi [[helluntaiherätys|helluntaiherätyksen Norjaan.]] thumb|Filadelfia-seurakunta [[Bodøssä.]] Helluntaiseurakunnat Norjassa (norjaksi:Pinsemenigheiter, Pinsevenner ja Pinsebevegelsen) on suurin protestanttinen vapaakirkko Norjassa 39 590 jäsenellä vuonna 2009.
Seurakunnat
Norjassa on yli 280 helluntaiseurakuntaa. Suurin osa on perinteisiä seurakuntia, mutta viime vuosina on perustettu myös seurakuntia, joilla on erilainen tehtävä, kuten Jesus Church, jonka seurakunnan kohderyhmä ovat nuoret.
Grigori Savonenkov
Grigori Mihailovitš Savonenkov (17. maaliskuuta 1898 – 4. helmikuuta 1975) oli neuvostoliittolainen kenraaliluutnantti ja poliitikko. Hän oli Andrei Ždanovin sotakumppani Leningradin piirityksen ajoilta, jolloin hän oli Leningradin rintaman huoltokomentaja. Sittemmin hän toimi Ždanovin sijaisena ja lähimpänä miehenä eli varapuheenjohtajana Liittoutuneiden valvontakomissiossa. Savonenkov poistui Suomesta valvontakomission viimeisten osien mukana syyskuussa 1947, mutta palasi takaisin lähettiläänä tammikuussa 1948. Poikkeuksellisesti NKP:n politbyroo oli päättänyt säilyttää Savonenkovin sotilasviran, joten hän sai esiintyä asemamaassaan huomiota herättävästi asepuvussa. Savonenkoville annettiin tehtäväksi varmistaa Suomen lähentyminen Neuvostoliittoon, samalla kun hänen piti tukea SKDL:n aseman vahvistumista suomalaisessa politiikassa.
Savonenkovin linja Suomea kohtaan oli jonkin verran tiukempi kuin Moskovan ulkoministeriön, joka usein hylkäsi Savonenkovin aloitteita ja antoi hänelle ohjeet olla sekaantumatta Suomen sisäisiin asioihin.
Lähettilään vaihto maaliskuussa 1951 tuli yllätyksenä suomalaisille, ja ennen lähtöään Helsingistä Savonenkoville järjestettiin pikaisesti Suomen Leijonan suurristi.
Bernard (animaatiosarja)
Bernard on tietokoneanimaatiosarja, jossa seikkailee utelias jääkarhu nimeltä Bernard, joka matkustaa ympäri maailmaa. Jaksoja on tuotettu yhteensä 156 kappaletta ja ne kestävät kukin kolme minuuttia. Sarjassa ei ole lainkaan puhetta. Se sai muun muassa Stuttgartin animaatioelokuvatapahtumassa ehdokkuuden parhaasta animaatiosarjasta vuonna 2006.
Servette FC
Servette FC on sveitsiläinen jalkapalloseura Genevestä. Se on perustettu vuonna 1890. Seura pelaa Sveitsin toiseksi korkeimmalla sarjatasolla eli Challenge Liigassa. Kaudella 2006–2007 joukkue sijoittui sarjassa seitsemänneksi. Seuran kotikenttänä toimii Stade de Genève, jonne mahtuu noin 32 000 katsojaa. Servette on voittanut Sveitsin mestaruuden yhteensä 17 kertaa ja Sveitsin Cupin seitsemästi.
Ignition (peli)
Ignition on Unique Development Studios:n kehittämä ja Virgin Interactiven vuonna 1997 julkaisema autoilupeli. Peli on julkaistu MS-DOS:ille ja Windowsille. Siinä on vajaat kymmenen erilaista kenttää ja erilaisia moodeja, kuten kilpa-ajo, mestaruusajo, ja Time Trial, jossa pyritään rikkomaan oma aika-ennätys.
Elden Francis Curtiss
pienoiskuva Elden Francis Curtiss (s. 16. kesäkuuta 1932 Baker City) on yhdysvaltalainen roomalaiskatolinen arkkipiispa. Hänet vihittiin papiksi Bakerin hiippakuntaan 24. toukokuuta 1958 ja nimitettiin Helenan hiippakunnan piispaksi 4. maaliskuuta 1976. Piispaksi konsekroinnin suoritti 28. huhtikuuta Cornelius Michael Power, jota avustivat Thomas Joseph Connolly ja Francis Peter Leipzig.
Curtiss sai 4. toukokuuta 1993 nimityksen Omahan arkkipiispaksi, joksi hänet asetettiin 25. kesäkuuta 1993 ja jona hän toimi, kunnes jäi eläkkeelle 3. kesäkuuta 2009.
Yvonne de Bruyn
Myöhemmin de Bruyn toimi muun muassa Finnkarelia Virke Oy:n pr- ja tiedotusjohtajana sekä johtoryhmän jäsenenä. Viimeksi hän asui Orimattilassa ja toimi muun muassa paikallismatkaoppaana ja useissa luottamustehtävissä.
De Bruyn oli 175 cm pitkä ja painoi Miss Suomi -voittonsa aikaan 63 kg.
Jerzy Kosinski
Jerzy Kosinski, alun perin Kosiński (14. kesäkuuta 1933 – 3. toukokuuta 1991) oli puolalaissyntyinen, vuodesta 1957 Yhdysvalloissa asunut kirjailija.
Kosiński syntyi Łódźissa juutalaiseen, mutta holokaustin aikana katolisena esiintyneeseen sukuun. Hän valmistui Łódźin yliopistosta saaden oppiarvon pääaineinaan historia ja valtio-oppi. Yhdysvaltoihin muutettuaan hän valmistui vielä Columbian yliopistosta ja sai Guggenheim-stipendin.
Yhdysvaltain kansalaisuuden vuonna 1965 saanut Kosinski oli vuosina 1962 – 1968 naimisissa Mary Haiward Weirin kanssa. Puolison kuoltua aivokasvaimeen Kosinski meni uusiin naimisiin Katherina von Fraunhoferin kanssa. Kosinskin novellikokoelma Askelia (1968) voitti vuonna 1969 Kansallisen kirjapalkinnon. Sen suomensi Pentti Saarikoski.
Kosinskin muita merkkiteoksia ovat toisen maailmansodan ajalle sijoittuva Kirjava lintu (1965) ja Flipperi (1982) sekä myös Oscar-palkituksi elokuvaksi tehty Mukana kuvassa (1971). Hän sai myös parhaan käsikirjoituksen BAFTA-palkinnon Tervetuloa, Mr. Chance! (engl. Being There) elokuvaversiosta vuonna 1981.
Vuonna 1982 The Village Voice -lehden tutkivat toimittajat väittivät saaneensa selville monia arkaluontoisia seikkoja Kosinskin elämästä ja tuotannosta: hänen teoksensa olivat nimettömän työryhmän tulosta, läpimurtoteos Kirjava lintu on käännetty puolan kielestä, Mukana kuvassa plagiaatti 1930-luvun puolalaisteoksesta jne. Runoilija George Reavey väitti kirjoittaneensa Kirjavan linnun tilauksesta. Syytöksiä ja salaliittoteorioita eivät lieventäneet Kosinskin taipumukset omaelämäkerrallisen faktan ja fiktion sekoittamiseen sekä teoksissaan että lausunnoissaan. Kosinski ei antanut syytöksille kunnollisia selityksiä vaan pikemminkin vältteli niitä loppuelämänsä ajan.
Kirjailija teki itsemurhan 57-vuotiaana.
Shiva-kraatteri
Shiva-kraatteri on väitetty Intian rannikolla oleva muinainen asteroidin aiheuttama törmäyskraatteri. Se sijaitsee Intian valtameren pohjassa Mumbain kohdalla. Jotkut tutkijat arvelevat, että Shiva-kraatteriin liittyvä valtava asteroiditörmäys olisi aiheuttanut dinosaurusten joukkotuhon, ei Chicxulubiin Jukatanille tapahtunut varmistettu törmäys, joka joidenkin arvioiden mukaan olisi tapahtunut jo noin 300 000 vuotta ennen varsinaista liitukauden loppua, jolloin liitueliöt ja dinosaurukset katosivat. Törmäys on mahdollisesti laukaissut Deccanin laakiobasalttipurkaukset. Toisten mukaan kraatterin jäänteeltä näyttävät muodostumat ovat syntyneet muuten kuin asteroidin törmäyksessä tapahtuneissa geologisissa muutoksissa.
Kiistellyn 65 miljoonaa vuotta vanhan Shiva-kraatterin olemassaolo on päätelty samankeskisistä geofysikaalisista poikkeamista, porausnäytteistä ja järistysaaltojen heijastumista. Kraatterimainen muodostuma on hyvin epämääräinen. Kraatterin mitat ovat nykyään noin 400 × 600 kilometriä ja sen keskus on mahdollisesti Bombayn ylänkö, joka on noussut ylös 5 km ympäristöstään, tai vedenalainen vuori. Alueella on runsaasti kaasu- ja öljyesiintymiä. Kraatteri on suureksi osaksi hautautunut maan sisään ja se on eroosion kuluttama.
Shivaksi kutsuttu muodostuma näyttää syntyneen laakiopurkausten kestäessä. Geologit eivät ole yksimielisiä siitä, että Shiva-kraatteriksi kutsuttu muodostuma on valtavan, noin 40 kilometrin läpimittaisen jättiasteroidin törmäyksen aiheuttama, niin kuin jotkut tutkijat ajattelevat. Sankar Chatterjee kollegoineen pitää sitä parempana teoriana dinosaurusten tuhoon kuin Chicxulub-kraatteria, joka on ehkä syntynyt Shivaa ja liitukauden loppua hieman aiemmin.
Marija Kutitonskaja
thumb|175px|Marija Kutitonskaja. Marija Ignatjevna Kutitonskaja (, 23. helmikuuta 1856 Odessa – 14. toukokuuta 1887 Irkutsk) oli venäläinen vallankumouksellinen narodnikki.
Marija Kutitonskaja syntyi aatelisperheeseen. Hän opiskeli naisten kymnaasissa ja työskenteli sen jälkeen Odessan kaupunginduumassa. Vuonna 1876 hän liittyi Ivan Kovalskin johtamaan vallankumoukselliseen narodnikkiryhmään. Kovalskin heinäkuussa 1878 saaman kuolemantuomion jälkeen Kutitonskaja pidätettiin, mutta päästettiin pian vapaaksi takuita vastaan. Toisen kerran hänet pidätettiin kesäkuussa 1879. Kutitonskaja tuomittiin 15 vuoden pakkotyörangaistukseen, jonka Odessan kenraalikuvernööri lievensi neljäksi vuodeksi. Rangaistuksensa hän suoritti Karan pakkotyövankilassa. Heinäkuussa 1882 tuomio muutettiin karkotukseksi ja hänet siirrettiin Taka-Baikalian Akšaan. Syyskuussa 1882 Kutitonskaja yritti murhata Taka-Baikalian kuvernöörin Luka Iljaševitšin poliittisten vankien epäinhimillisen kohtelun takia. Marraskuussa 1882 Tšitan sotaoikeus tuomitsi hänet kuolemaan hirttämällä, mutta Pietarissa tuomio muutettiin elinkautiseksi pakkotyöksi. Mahdollisen ”haitallisen vaikutuksen” takia Kutitonskajaa ei lähetetty Karaan, vaan hänet sijoitettiin Irkutskin vankilaan, jossa hän kuoli tuberkuloosiin.
Mtwaran alue
Alueen pinta-ala on 16 710 neliökilometriä. Vuoden 2012 väestönlaskennan mukaan siellä asui 1 270 854 asukasta. Alueen pääkaupunki on Mtwara. Alue jakaantuu viiteen piirikuntaan.
Pääsiäismuna
pienoiskuva|Puolalainen pääsiäismuna Pääsiäismuna on koristeltu muna, joita annetaan lahjaksi pääsiäisenä. Perinteisesti on koristeltu kananmunia, mutta nykyisin suklaiset munat ovat yleistyneet, ja myynnissä on myös pahvisia karamelleilla täytettyjä munia. Suklaamunien sisään on usein piilotettu pieni yllätys. Koristeltuja kananmunia on käytetty elämän tunnuskuvana.
Kananmuna elämän tunnuksena
Koristellut munat, niistä kuoriutuvat untuvikot ja puput ovat perinteisiä uuden elämän ja hedelmällisyyden tunnuksia. Esimerkiksi kalevalainen maailmansyntyruno kertoo munasta, joka särkyy pudotessaan veteen. Joidenkin mukaan muinaisten germaanien kevätjuhlassa uhrattiin munia ja jäniksiä. Munia tuova tai kätkevä pupu on suosittu satuhahmo. .
Juutalaiseen pääsiäiseen kuuluvat kovaksikeitetyt munat uuden elämän symbolina, ja heidän arvellaan omaksuneen perinteen kenties muinaisten roomalaisten kevätjuhlista.
Kristillisen pääsiäismunan historia
Kananmuna soveltui hyvin kristillisen ylösnousemususkon symboliksi. Se on päältäpäin eloton ja kylmä, mutta kätkee elämän sisäänsä. Kananmuna sopi myös Jeesuksen kalliohaudan symboliksi.
Ensimmäiset kirjalliset merkinnät maalattujen pääsiäismunien antamisesta on 900-luvulta. Lähteen mukaan Tessalonikin luostarin igumeni antoi munkeille pääsiäisyönä maalatut pääsiäismunat.
Pääsiäismunan suosioon on vaikuttanut myös käytännöllisiä syitä. Katolisissa maissa pääsiäismunien suosiota on lisännyt eläinkunnan tuotteista kieltäytyminen pääsiäistä edeltävän paaston aikana, minkä vuoksi munia jäi yli. Munat tuli käyttää pääsiäisenä, ennen kuin ne pilaantuivat.
pienoiskuva|Suklainen pääsiäismuna
Maria Magdaleenan legenda
Kristillisestä pääsiäismunaperinteestä kerrotaan Maria Magdaleenan legendaa. Legendan mukaan Maria Magdaleena matkusti keisari Tiberiuksen luo kertomaan ylösnousseesta Kristuksesta. Tiberius vastasi hänelle, että ylösnousemus on yhtä mahdollinen kuin pöydällä olleen kananmunan muuttuminen punaiseksi. Samassa muna muuttui punaiseksi ja siitä tuli ensimmäinen pääsiäismuna.
Pääsiäismunaperinteitä
Joissakin maissa pääsiäismunia piilotetaan ja lapset saavat etsiä ne. Karjalaisperinne ovat munataistelut: kovaksi keitetyt kananmunat kopsautetaan vastakkain ja se, jonka muna jää ehjäksi, voittaa.
Lasipalatsin salava
pienoiskuva|oikea|Alkuperäisen Lasipalatsin salavan pistokkaasta samalle paikalle istutettu puu toukokuussa 2014 right|thumb|300px|Muistolaatta uutta Lasipalatsin salavaa ympäröivässä aidassa Lasipalatsin salava oli isoriippasalava (Salix × pendulina 'Lasipalatsi'), joka alun perin istutettiin vuonna 1830 Helsingin Kamppiin tuolloin rakenteilla olleen Turun kasarmin pohjois­puolelle, nykyiselle Salomon­kadulle. Salava rauhoitettiin vuonna 1924 luonnonmuistomerkkinä. Sitä on usein sanottu Helsingin tunnetuimmaksi puuksi. Alku­peräinen salava kaatui myrskyssä vuoden 2003 lopulla, mutta sitä ennen siitä oli otettu pistokkaita, ja vuonna 2011 yksi niistä istutettiin kaatuneen salavan entiselle paikalle.
Puukujanne
Nykyisen Salomon­kadun itäosan paikkeilla sijaitsi 1800-luvulla puu­kujanne, joka johti Turun kasarmin ja Arkadia-teatterin välitse silloisen Läntisen Henrikin­kadun (nykyisen Mannerheimin­tien eteläosa) päästä nykyisen Narinkka­torin ja Hotelli Presidentin paikkeilla sijainneelle sotaväen harjoitus­kentälle.
Luonnonmuistomerkki
left|thumb|300px|[[Hankkijan talo 1930-luvulla; kuvan vasemmassa laidassa myöhemmin Lasipalatsin salavana tunnettu puu.]] Salava rauhoitettiin Rolf Palmgrenin aloitteesta vuonna 1924, ja se oli kaupungin ensimmäinen viran puolesta rauhoitettu luonnon­muisto­merkki. Tällöin se oli jo jäänyt keskelle Salomon­kadun ajo­rataa, mutta sen ei katsottu häiritsevän liikennettä tai olevan muutoinkaan haitaksi, koska katu oli huomattavan leveä ja johti rauhalliseen kaupungin­osaan. Perusteluina rauhoitus­päätökselle esitettiin myös, että vaikka puu ei ollutkaan vuosi­satoja vanha, se oli kaunis, elinvoimainen ja hyvän muotoinen.
Vuonna 1980 salavan välittömään läheisyyteen pystytettiin Harry Kivi­järven suunnittelema J. K. Paasi­kiven muisto­merkki Itä ja länsi. Samalla Arkadian aukion nimi muutettiin Paasikiven aukioksi, ja samoihin aikoihin aukion länsi­reunaan, Hankkijan talon edustalle, istutettiin joukko lehmuksia suoraan riviin Lasi­palatsin salavan kanssa.
Lähelle perustetun linja-autoaseman vuoksi Salomon­kadusta tuli 1900-luvun loppu­puolella tärkeä joukko­liikenne­väylä. Varsinkin linja-auton­kuljettajat, mutta ajoittain myös kaupungin rakennus­virasto vaativatkin 1980-luvulla rauhoitus­päätöksen purkamista ja puun kaatamista. . Tätä perusteltiin toisaalta sillä, että sen katsottiin sijaintinsa vuoksi haittaavan linja-auto­liikennettä ja linja-autojen oli sitä hankalasti väistettävä, mutta toisaalta myös sillä, että puu oli jo huonossa kunnossa ja saattoi vaarantaa sen läheisyyteen myöhemmin istutettujen lehmustenkin terveyden. Lisäksi sen arveltiin joka tapauksessa lahoavan muutamassa vuodessa. Muun muassa Helsingin kaupunginmuseon johtaja Marja-Liisa Lampinen asettui kuitenkin vastustamaan aietta, ja puu jäi paikoilleen.
Kanta
Lasipalatsin salava kuului Venäjältä 1800-luvulla tuotuun pajukantaan, joka vuonna 2004 vahvistetussa Viljelys­kasvien nimistössä sai nimen Salix × rubens 'Lasipalatsi'. Tämän luokittelun mukaan Lasipalatsin salava oli siis jokisalava eli kujasalava (Salix × fragilis, syn. Salix × rubens), joka on valkosalavan (Salix alba) ja silosalavan (Salix euxina) risteymä. Koska Lasipalatsin salava on kasvutavaltaan melko riippuva, on se mahdollisesti kuitenkin vielä kolmannen lajin, itkusalavan (Salix babylonica), risteymä. Suomen Lajitietokeskuksen mukaan lajike onkin nimeltään isoriippasalava (Salix × pendulina 'Lasipalatsi'). Riippasalava (Salix × pendulina) on valkosalavan, itkusalavan ja silosalavan risteymä.
Pistokkaat ja uusi salava
Kun Kampin keskus rakennettiin, alueen liikenne­järjestelyt muuttuivat ja Salomon­katu voitiin muuttaa kävelykaduksi. Kadun Mannerheimin­tien-puoleisessa päässä on kuitenkin taksiasema, jonne saapuessaan taksit joutuvat kiertämään salavan ympäri.
Mac mini
Mac mini on Applen pienikokoinen mikrotietokone. Se on kooltaan 16,51 cm x 16,51 cm x 5,1 cm ja se painaa 1,3 kg. Laite on suunnattu kuluttajamarkkinoille, jossa se edustaa Applen tietokonemalliston helppokäyttöistä ja edullista vaihtoehtoa. Apple ilmoitti laitteen kehittämisestä 11. tammikuuta 2005 Macworld Conference & Expo -messuilla. Laite tuli myyntiin Yhdysvalloissa 22. tammikuuta 2005, ja muualla 29. tammikuuta 2005. Mac ministä julkaistiin ensimmäinen päivitetty versio 26. kesäkuuta 2005 ja Intel-pohjaiset Mac minit tulivat myyntiin 28. helmikuuta 2006.
Uudemmat Mac minit julkaistiin 16. lokakuuta 2014. Vuoden 2020 marraskuussa julkaistiin uuden sukupolven Mac Mini, jossa on M1-järjestelmäpiiri.
Tammikuu–heinäkuu 2005
Alkuperäisen julkaisun yhteydessä markkinoille saatettiin kaksi mallia:
Molemmissa malleissa oli
Heinäkuu–lokakuu 2005
Suurin muutos uusissa malleissa oli RAM-muistin kaksinkertaistaminen 512 Mt:n.
Lokakuu 2005 – helmikuu 2006
Mallit päivitettiin hiljaisuudessa hieman nopeammiksi ja näyttömuistia lisättiin 64 Mt:n.
Helmikuu 2006–syyskuu 2006
alt=inter core duo mac mini|pienoiskuva|Mac mini, jossa [[Intel Core Duo.]]Ensimmäiset Intel-suorittimilla varustetut Minit julkistettiin 28. helmikuuta 2006:
Ominaisuuksia:
Syyskuu 2006–elokuu 2007
Syyskuussa Apple päivitti hitaamman Minin suorittimen 1.66 GHz Core Duo:on [MA607LL/A], ja nopeamman 1.83 GHz:iin [MA608LL/A].
Elokuu 2007
7. elokuuta 2007 julkistettiin päivitetyt versiot
Maaliskuu 2009
Kumpaakin mallia oli mahdollista tilata 2,26 GHz:n suorittimella ja enimmillään 4 Gt:n RAM-muistilla varustettuna.
Lokakuu 2009
20. lokakuuta 2009 julkaistiin päivitetyt mallit, joissa oli seuraavat muutokset:
Lykosura
Lykosura ( tai Lykosoura, ) oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) Arkadiassa Kreikassa. Sen arkeologinen alue sijaitsee Megalópolin kunnassa noin kilometrin itään nykyisestä Lykósouran kylästä.
Historia
Lykosuran historiasta tiedetään suhteellisen vähän. Pausanias kutsui sitä koko Kreikan vanhimmaksi kaupungiksi. Kreikkalaisessa mytologiassa kaupungin perusti Lykaon, joka oli Pelasgoksen poika.
pienoiskuva|vasen|Despoinan temppelin rauniot. Antiikin aikana Lykosura tunnettiin erityisesti paikallisen jumalattaren Despoinan temppelistä ja pyhäkköalueesta, joka oli koko Arkadian pyhimpiä paikkoja. Despoina oli muinainen ktooninen jumalatar, mahdollisesti alun perin sama kuin Potnia, joka myöhemmin yhdistettiin Persefoneen eli Koreen. Pyhäkössä palvottiin Despoinan ohella myös tämän äitiä Demeteriä, jonka yhdeksi ilmentymäksi Persefonekin voidaan nähdä, sekä ”Suurta äitiä”, jonka ilmentymänä Demeter puolestaan voidaan nähdä. Kyseessä vaikuttaisi siis olleen jonkinlainen muinaisen Äitijumalattaren kultin ja minolais-mykeneläisen uskonnon jatkumo.
Lykosuran asukkaat siirrettiin Megalopoliihin sen perustamisen yhteydessä noin vuonna 371/370 eaa. Siksi kaupunki oli Pausaniaan aikana raunioina. Kaupungin löysi Edward Dodwell 1800-luvun alussa, ja ensimmäisen tarkemman kuvauksen siitä antoi Ludwig Ross. Myöhempinä aikoina paikka on tunnettu nimellä Siderókastro(n). Läheinen Astálan (Stálan) kylä otti vuonna 1926 nimen Lykósoura kaupungin kunniaksi.
Alueen arkeologiset kaivaukset suoritti Ateenan arkeologinen seura vuodesta 1889. Kaivauksia johti Konstantínos Kourouniótis.
Rakennukset ja löydökset
pienoiskuva|Kaavakuva Lykosuran arkeologisesta alueesta. pienoiskuva|Rekonstruktio Despoinan pyhäkköalueesta: teatterialue (vasemmalla), temppeli ja stoa. pienoiskuva|Nk. Lykosura-ryhmä, joukko temppelistä löydettyjä veistoksia. [[Kansallinen arkeologinen museo (Ateena)|Kansallinen arkeologinen museo.]]
Lykosura tunnetaan erityisesti Despoinan pyhäkköalueesta, joka on sen merkittävin kaivauskohde. Siihen kuului temppeli ja muun muassa stoa eli pylväshalli. Kaupungin akropolis eli linnavuori sijaitsi kukkulalla pyhäkköalueen itäpuolella.
Despoinan temppeli
Despoinan temppeli edusti doorilaista tyyliä ja oli rakennettu oletettavasti 300-luvulla eaa. ja myöhemmässä muodossaan 100-luvulla eaa. Temppeli oli prostyylitemppeli, joka avautui itään päin, ja siinä oli pronaos sekä naos eli cella. Sisällä naoksessa oli Despoinaa, Demeteriä, Artemista ja Anytosta esittäneet suurikokoiset marmoriset kulttipatsaat, jotka oli veistänyt Damofon Messeneläinen 100-luvulla eaa. Despoina ja Demeter oli esitetty istuvina ja Artemis ja Anytos seisovina.
Muut rakennukset
Despoinan temppelin eteläpuolella oli teatterin kaltainen katsomoalue, johon johti temppelissä sen eteläsivulla ollut toinen ovi. Katsomo oli todennäköisesti tarkoitettu jonkinlaisten kulttitoimitusten seuraamista varten. Temppelin vieressä sen itäpuolella oli pitkä doorilaista tyyliä edustanut stoa eli pylväshalli. Samoin temppelin itäpuolella, stoasta etelään, oli kolme alttaria, jotka oli omistettu Despoinalle, Demeterille ja Suurelle äidille, sekä alttareihin liittynyt monumentaalialttari tai -rakennus, josta Pausanias käytti nimitystä ”megaron”. Temppelin edustalla oli kaksi pronssipatsasta. Alueen itäosassa oli Artemis Hegemonelle omistettu temppeli.
Kaupunginmuureista, jotka rakennettiin 400–300-luvuilla eaa., on löydetty joitakin osia. Bysanttilaisen kappelin alta on löydetty temppelin perustukset. Akropoliin etelärinteestä on löydetty vesisäiliöitä ja niihin liittyviä rakenteita.
Esinelöydöt
Arkeologisen alueen yhteydessä toimii pieni museo, Lykosuran arkeologinen museo. Merkittävimmät alueelta tehdyt esinelöydöt ovat Kansallisessa arkeologisessa museossa Ateenassa. Niihin kuuluvat muun muassa temppelin kulttipatsaiden jäänteet, jotka tunnetaan Lykosura-ryhmänä.
Iso Karstujärvi
Iso Karstujärvi sijaitsee Eurassa Satakunnassa ja kuuluu Eurajoen vesistön Säkylän Pyhäjärveen laskevan Vähä Karstujärven valuma-alueeseen.
Maantiede
Järven pinta-ala on 8,23 hehtaaria ja sen pituus on 650 metriä ja leveys on 300 metriä. Järven luusua sijaitsee järven koillisrannassa ja sen kaivamalla suoristettu laskuoja laskee vetensä peltojen läpi Vähä Karstujärveen. Järvi saa vetensä lähialueen ojitetuilta soilta.
Järven rantaviiva on 1,5 kilometriä ja ranta on enimmäkseen suota, joka on järven eteläpäässä ja luoteiskulmassa avosuota. Järven itäranta rajautuu kallioiseen ja moreenipohjaiseen mäkeen, jossa kasvaa metsää. Läheiset pellot kuuluvat Karstun maatilaan ja järvien välissä on Karstunmäki.
Järvelle pääseen Yläneen ja Honkilahden väliseltä seututieltä 210. Säkylän ja Euran välisen rajan pyykki sijaitsee 140 metriä itään järven länsirannasta.
Luonto
Järvessä elää luontaisena jokirapu.
HMS Balder
HMS Balder oli Ruotsin laivaston vuonna 1870 vesillelaskettu potkurikorvetti.
Valmistus
Ruotsin vuosien 1865-1866 valtiopäivät vahvistivat aluksen hankinnan. Alus tilattiin Karlskronan telakalta ja se laskettiin vesille 11. heinäkuuta 1870. Alus otettiin palveluksen vielä samana vuonna 13. lokakuuta.
League of Angels
League of Angels on GTArcaden kehittämä ja julkaisema verkkoroolipeli. Se tuli pelattavaksi beta-versiona 11. joulukuuta 2013 ja virallinen julkaisu tapahtui 10. tammikuuta 2014. Pelin virallinen traileri tuli julki videopalvelu YouTubessa 28. marraskuuta 2013. Pelissä pelaajan tehtävänä on valita yksi kolmesta ainutlaatuisesta luokasta, sekä aloittaa seikkailu, jonka aikana päätehtävänä on herättää enkelit eloon ja tuoda rauha takaisin hajonneeseen maailmaan. Seikkailun aikana pelaaja suorittaa tehtäviä, kilpailee massiivisissa PvP-taisteluissa, sekä availee haastavia tehtäviä ja minipelejä.
HMS Balder
Palvelus
Vuonna 1886 aluksen aseistukseksi vaihdettiin kaksi 15,2 cm M/83 -kanuunaa, kuusi 12,2 cm M/81 -kanuunaa sekä seitsemän kevyempää tykkiä, jotka olivat 65 mm M/86 -venetykki, kaksi 38 mm M/84 -pikatykkiä ja neljä 12 mm ksp M/75 -konekivääriä. Alus poistettiin palveluksesta 27. huhtikuuta 1901. Raskaat 15,2 cm tykit vaihdettiin vuonna 1894 12,2 cm M/81 -tykkeihin sekä aseistusta täydennettiin konekiväärillä.
Alus poistettiin palveluksesta 27. huhtikuuta 1901, jonka jälkeen se makasi ankkurissa. Alus myytiin vuonna 1911 romutettavaksi.
Kotkavuori
right|thumb|250px|Lauttasaaren vesitorni sijaitsi Kotkavuorella. Kotkavuori on Helsingin Lautta­saaren osa-alue, joka käsittää saaren itäisen, lähimpänä kanta­kaupunkia olevan osan.
League of Angels
Peli on saanut tähän mennessä vaihtelevia vastaanottoja ristiriitaisista positiivisiin. Esimerkiksi MMO Attack antoi sille arvosanaksi 8.2, kun taas DotMMO antoi sille arvosanaksi 6/10. F2P Games antoi pelille arvosanaksi 4.5/10, sanoen että "Koko kokemus tuntui interaktiiviselta romaanilta, jossa suoritimme tarinan vain klikkailemalla, jonka myötä lukemisen eikä oikeastaan ​​pelaamisen osalta peli ei tuntunut lainkaan MMO-peliltä". MMOGuide.org -sivusto arvioi pelin arvosanalla 7.7.
Kotkavuori
Kotkavuoren maapinta-ala on 1,01 km², ja vuoden 2017 alussa siellä oli 8 117 asukasta. Alueen rajana Myllykalliota on Särki­niemen­tien pohjois­osa ja sen jatkeena Lemis­saaren­tie, rajana Vattu­niemeä vastaan on Hevosenkenkäpuisto.
Kotkavuori on pääasiassa kerros­talo­aluetta, mutta Gyldénin­tien pohjois­osan varrella on myös ekonomitaloiksi kutsuttu ryhmä pientaloja. . Alueen suurimpia puistoja ovat länsi­laidalla Lahna­lahden puisto ja etelä­laidalla Paja­lahden puisto.
Kotkavuoren alueelta kanta­kaupunkiin johtavat Lauttasaaren silta ja Lapinlahden silta, joka on osa Länsiväylää. Osa-alue sijaitsee lähes kokonaan Länsi­väylän etelä­puolella; sen pohjois­puolella on vain muutaman talon ryhmä rannassa Maamon­lahden­tien varrella. Lautta­saaren sillalta länteen johtaa vilkas­liikenteinen Lautta­saaren­tie. Sen ohella alueen kokooja­katuja ovat Tall­bergin puisto­tie, joka on saanut nimensä Julius Tallbergin mukaan ja on leveä puistokatu, sekä Meri­puisto­tie ja alueen länsi­rajaa pitkin kulkevat Särki­niemen­tie ja Lemis­saaren­tie, joka johtaa Länsi­väylän varressa olevaan eritasoliittymään. Lauttasaaren metroasema sijaitsee myös kokonaan Kotka­vuoren alueella.
Lähteet
60.16278°N, 24.88361°W
Vihreän kullan kulttuuritie
thumb|280px|[[Punkaharju (harju)|Harjutie Punkaharjulla kuuluu osana Vihreän kullan kulttuuritiehen]] thumb|280px|[[Kietävälän lossi vuonna 2004. Kietävälän lossi yhdystiellä 15176 on osa Vihreän kullan kulttuuritietä.]]
Vihreän kullan kulttuuritie on autolla, polkupyörällä tai jalan kuljettava matkailutie, joka on Etelä-Savoon sijoittuva metsäteeman ympärille rakennettu reitti. Reitin nähtävyydet ovat maisema-, luonto- ja kulttuuriaiheisia. Kulttuuritien idea syntyi lähtökohdasta tehdä "maisemat markoiksi" ja idean toteutus valmistui vuonna 2000. Reitti esittelee kulttuurihistoriallisia kohteita, metsien moninaiskäyttöä, paikalliskulttuuria sekä paikallisia palveluita. Reitti kulkee itä-länsi-suuntaisesti ja alkaa Mäntyharjulta valtatie 5:ltä ja päättyy Parikkalan Särkisalmessa valtatie 6:lle, josta jatkuu Via Karelia matkailureitti. Vihreän kullan kulttuuritien reitti Mäntyharjusta kulkee Mikkelin Ristiinan, Puumalan, Sulkavan, Savonlinnan ja Punkaharjun kautta Parikkalan Särkisalmelle. Reitin pituus on noin 250 km. Tien numero on 420. Suuri osa reitistä kulkee alemmalla tieverkolla. Reitti sivuuttaa Vihreän kullan kulttuuritien kohteet Mikkelin Anttolassa ja Rantasalmella.
Reitti
Alkaa valtatie 5 Karankamäen eritasoliittymästä Päättyy valtatie 6 Särkisalmen tasoliittymään.
Raha ja onni
Raha ja onni on Kari Narsin kirjoittama kirja onnellisuudesta. Kirjaansa varten Nars perehtyi uusimpiin filosofian, psykologian, sosiologian ja taloustieteen piirissä tehtyihin tutkimuksiin. Teoksen on ruotsinkielisestä käsikirjoituksesta Pengar och lycka suomentanut Juha Peura.
Kirjan johtopäätöksiä
Merkittävä osa ihmisten elämästä kuluu työnteossa. Tyhjänpäiväinen työ voi aiheuttaa onnettomuutta ja depressiota. Yritykset tehostavat jatkuvasti toimintaansa kustannuksien leikkauksilla ja henkilökunnan vähentämisellä: epävarmuus työpaikasta aiheuttaa onnellisuusasteen heikkenemistä. Ihmisten tyytyväisyys tuloihinsa riippuu toisiin tehdyistä vertailuista: tuloerot vähentävät onnellisuutta.
Tavaroiden ja palveluiden merkitys yleensä yliarvioidaan, ja omistamisen viehätys katoaa nopeasti. Koska aikaa on niukasti, ei ole aikaa käyttää hankkittuja tavaroita, jolloin niistä ei ole mitään hyötyä. Suomalainen kulttuuri yllyttää ihannoimaan kuluttamista ja etenemään kovaa vauhtia: shoppailemaan.
Tomi Tuomisto
Tomi-Pekka Tuomisto (s. 4. toukokuuta 1990 Nurmijärvi) on suomalainen jääkiekkoilija, joka edustaa II-divisioonassa pelaavaa Kurra Hockeyta. Hän on pelipaikaltaan keskushyökkääjä, mutta osaa pelata myös laidassa.
Seuraura
Tuomiston kasvattajaseura on Nurmijärven Kurra. Hän siirtyi sieltä C-juniori-ikäisenä Jokereihin, jossa Tuomisto voitti B-nuorten Suomenmestaruuden vuonna 2008 ja C-nuorten Suomenmestaruuden vuonna 2006. Hän oli C-nuorten mestarijoukkueen paras syöttäjä sekä paras pistemies Jani-Petteri Heleniuksen kanssa kevään 2006 pudotuspeleissä tehoilla 2+8=10.
Kaudeksi 2010–2011 Tuomisto siirtyi Kiekko-Vantaan A-nuoriin. Hän oli tehoilla 14+47=61 koko A-nuorten I-divisioonan paras syöttäjä sekä toiseksi paras pistemies joukkuetoverinsa Juho Perttilän jälkeen. Tuomisto oli kauden päätteeksi nostamassa Kiekko-Vantaata A-nuorten SM-liigaan. Hän pelasi kauden aikana myös kolme Mestiksen playoff-ottelua tehden yhden syöttöpisteen.
Huhtikuussa 2011 Tuomisto teki vuoden mittaisen sopimuksen Ranskan Ligue Magnusissa pelaavan Pingouins de Morzinen kanssa. Hänen ensimmäinen miesten pääsarjakautensa 2011–2012 toi Tuomistolle 22 runkosarjaottelussa tehot 7+10=17 sekä viidessä playoff-ottelussa tehot 3+6=9, joilla hän oli Morzinen paras pistemies.
Tuomisto teki huhtikuussa 2012 vuoden mittaisen sopimuksen KooKoon kanssa. Hän jäi joukkueessa kuitenkin hyvin pieneen rooliin ja pelasi kauden 2012–2013 aikana vain 11 runkosarjaottelua tehopistein 1+3=4, kunnes Tuomisto siirtyi siirtotakarajalla suuremman vastuun perässä Mestiksen nousijajoukkue HC Keski-Uuteenmaahan. Hän kuului kevään 2013 karsintasarjassa joukkueen avainpelaajiin ja sijoittui tehoilla 3+9=12 sen pistepörssissä toiseksi joukkuetoverinsa Olli Korkeavuoren jälkeen. Kesäkuussa 2013 Tuomisto teki vuoden mittaisen jatkosopimuksen HCK:n kanssa.
Syyskauden 2013–2014 Tuomisto oli sivussa henkilökohtaisten syiden vuoksi, mutta hän teki loppukauden 17 pelaamassaan runkosarjaottelussa yhtä monta pistettä. Kauden 2014–2015 kynnyksellä Tuomisto palasi toistaiseksi voimassa olevalla sopimuksella Kiekko-Vantaan paitaan. Lokakuussa 2014 hänet nimettiin joukkueen uudeksi kapteeniksi Artem Iossafovin siirryttyä Espoo Bluesiin. Tuomistolle kertyi mykoplasman vuoksi pelejä Kiekko-Vantaassa vain 28. Hän johti tästä huolimatta joukkueen sisäistä pistepörssiä tehoilla 9+18=27 ja sisäistä tehotilastoa lukemalla +7, kunnes Tuomisto siirtyi siirtotakarajalla helmikuussa 2015 loppukaudeksi SM-liigajoukkue Tapparan sopimuspelaajaksi. Samalla hänen kerrottiin pelaavan loppukausi lainalla Mestis-joukkue Lempäälän Kisassa.
Toukokuussa 2015 Tuomisto siirtyi try-outille Tapparan SM-liigajoukkueen vahvuuteen. Hän pelasi joukkueessa kaksi harjoitusottelua ja yhden Mestarien liigan ottelun, mutta jäi kuitenkin ilman lopulta ilman jatkosopimusta elokuun lopulla. Kauden 2015–2016 kynnyksellä Tuomisto palasi vuoden mittaisella sopimuksella Kiekko-Vantaan paitaan. Hän teki seuran yhteistyöjoukkue Helsingin IFK:n paidassa SM-liigadebyyttinsä 21. lokakuuta 2015 vieraissa KooKoota vastaan. Tuomisto sai ottelussa jääaikaa 15.11 minuuttia. Hän teki ottelussa myös liigauransa avausmaalin ylivoimalla ja se jäi HIFK:n 1–3-voittoon päättyneen ottelun ratkaisumaaliksi. Onnistuneen testijakson jälkeen Tuomisto teki 5. marraskuuta HIFK:n kanssa kevääseen 2017 saakka ulottuvan liigasopimuksen. Pian sopimuksen tehtyään hän joutui noin kahdeksi kuukaudeksi sivuun mykoplasman aiheutettua Tuomistolle kuumeilua ja veriarvojen vaihtelua. Hän pelasi kauden aikana lopulta 14 runkosarjaottelua tehopistein 1+2=3 ja kymmenen playoff-ottelua tehopistein 2+1=3. Tuomisto voitti kauden päätteeksi SM-hopeaa.
Myös kausi 2016–2017 Tuomistolla jäi loukkaantumisten vuoksi rikkonaiseksi ja hän jäi muutenkin pieneen rooliin HIFK:ssa. Tuomisto pelasi runkosarjassa vain 23 ottelua. Tammikuussa 2018 hän siirtyi loppukauden 2017–2018 kattavalla ja yhden optiovuoden sisältävällä sopimuksella Vaasan Sportiin oltuaan ilman sopimusta koko syyskauden.
Sportin jälkeen Tuomisto siirtyi kasvattiseuraansa Kurra Hockeyhyn. Tuomisto on edelleen kaudella 2019–2020 Kurrassa.
Muuta
Tuomiston pikkuveli Samu pelaa Kiekko-Vantaan A-nuorissa. Veljesten isä Martti Tuomisto pelasi 1980-luvulla puolustajana Jokereiden SM-liigajoukkueessa.
13. soturi
13. soturi on vuonna 1999 ensi-iltansa saanut toimintaelokuva, joka perustuu Michael Crichtonin romaaniin Eaters of the Dead. Sen on ohjannut John McTiernan sekä anonyymisti Crichton, pääosanesittäjinä Antonio Banderas ja Vladimir Kulich. 13. soturi oli taloudellisessa mielessä pettymys, tuottaen maailmanlaajuisesti vain 61 miljoonaa dollaria.
Lauri Kaunisvesi
Opinnot
Kaunisvesi kävi kansakoulun ja jääkäriprikaatin aliupseerikoulun vuonna 1919 sekä Jalkaväen kapitulanttikoulun vuonna 1926. Ammattienedistämislaitoksen puukaasutinkurssin hän suoritti vuonna 1940.
Jääkärikausi
thumb|300px|Jääkäripataljoona 27:n 1. komppania. Kaunisvesi työskenteli maanviljelijänä ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n 1. komppaniaan 16. helmikuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella ja Riianlahdella, mistä hän joutui sairaalahoitoon 5. lokakuuta 1916 eikä sen jälkeen palannut enää pataljoonan yhteyteen.
Sisällissodan jälkeinen aika
Kaunisvesi palasi takaisin Suomeen sisällissodan jälkeen 29. marraskuuta 1918 ja astui Suomen armeijaan asevelvollisena ja hänet sijoitettiin jääkäriprikaatin polkupyöräosastoon, missä hän palveli 24. huhtikuuta - 2. marraskuuta 1919 välisen ajan. Asevelvollisuusajan päätyttyä hän astui armeijan palvelukseen 1. tammikuuta 1920 ja hänet sijoitettiin koulutusaliupseeriksi Kaartin jääkäripataljoonan 4. komppaniaan, mistä hän siirtyi 18. helmikuuta 1920 Käkisalmen läänin rykmentin III pataljoonan 2. komppaniaan.
Armeijasta hän erosi 20. huhtikuuta 1921 ja siirtyi Rajavartiolaitoksen palvelukseen 15. toukokuuta 1921 ja hänet sijoitettiin Kannaksen rajavartiostoon, missä hän palveli 31. heinäkuuta 1921 saakka. Takaisin armeijan palvelukseen Kaunisvesi siirtyi 1. syyskuuta 1921 koulutusaliupseeriksi Karjalan kaartin rykmentin 1. komppaniaan, mistä hänet siirrettiin 1. kesäkuuta 1923 Polkupyöräpataljoona 1:n 1. komppanian vääpeliksi.
Armeijasta hän erosi toistamiseen 31. lokakuuta 1923. Mutta routa porsaan kotiin ajoi ja hän astui jälleen palvelukseen 1. joulukuuta 1923 Savon jääkärirykmenttiin ja hänet sijoitettiin rykmentin varusmestariksi. Varusmestarina hän toimi 31. heinäkuuta 1924 saakka, jolloin hän siirtyi koulutusaliupseeriksi ja komppanian vääpeliksi Karjalan kaartin rykmenttiin. Rykmentissä hän palveli 17. maaliskuuta 1927 saakka, jolloin hänet siirrettiin koulutusaliupseeriksi Kuormastopataljoonaan (tunnettiin myöhemmin nimellä Huoltopataljoona ja Huoltorykmentti). Kuormastopataljoonassa hänet sijoitettiin 2. palkkausluokan autonkuljettajaksi ja 1. heinäkuuta 1936 alkaen kuorma-autojoukkueen johtajaksi ja myöhemmin automestariksi.
Talvi- ja jatkosota
Kaunisvesi osallistui talvisotaan Autokeskuksen päällikkönä ensin II armeijakunnassa ja myöhemmin I armeijakunnassa. Välirauhan aikana hän jatkoi entisessä toimessaan, kunnes hänet siirrettiin armeijakunnan 1. polttoaineosastolle ja edelleen I armeijakunnan autokeskuksen päälliköksi. Jatkosodan puhjettua hänet komennettiin autotarkastajaksi 10. divisioonan esikuntaan, mistä hänet siirrettiin vuonna 1942 kuljetusupseerin apulaiseksi Kenttätykistörykmentti 9:n I patteristoon. Vielä samana vuonna hänet siirrettiin autoupseeriksi Viestipataljoona 10:n esikuntaan, missä hän palvelikin sodan loppuun saakka. Sotien jälkeen Kaunisvesi palveli autoupseerina Viestirykmentissä vuoteen 1945 saakka, jolloin hän erosi vakinaisesta palveluksesta. Hänet haudattiin Huutijärvelle.
Ampumaurheilu
Kaunisvesi oli Suomen ampujainliiton erikoismestari kivääri- ja pistooliammunnassa sekä mestari pienoiskivääriammunnassa.
Karl Heinrich Barth
thumb|Karl Heinrich Barth Karl Heinrich Barth (12. heinäkuuta 1847 Pillau, Preussi – 23. joulukuuta 1922 Berliini, Saksa) oli saksalainen pianisti ja pianopedagogi.
Barth syntyi tuolloin Preussille kuuluneessa Pillaun kaupungissa (nykyinen Baltijsk) lähellä Königsbergiä. Hänen ensimmäisenä opettajanaan toimi oma isä, joka oli musiikinopettaja. Vuodet 1856–1862 opettajana oli Ludwig Steinmann Potsdamissa ja myöhemmin Hans von Bülow, Hans Bronsart von Schellendorf ja Carl Tausig. Sävellystä hänelle opettivat Adolf Marx ja Carl Weitzmann.
Vuonna 1868 Barth nimitettiin Berliiniin Sternin konservatorion opettajaksi. Sieltä hän siirtyi opettamaan Berliinin musiikkikorkeakouluun 1871 ja hän toimi sen piano-osaston johtajana 1910–1921. Pianistina Barth hallitsi laajan ohjelmiston ja hän toimi varhain Brahmsin musiikin esitaistelijana. Barth soitti myös aikalaistensa arvostamassa Barth-triossa, jossa viulua soitti Heinrich Karl de Ahna ja selloa Robert Hausmann.
Kauppila
Kauppila voi tarkoittaa:
Sukunimi
Kauppila on seuraavien suomalaisten sukunimi:
Fotios Suuri
Osa Fotioksen nimiin laitetuista paavinvastaisista kirjoituksista on kuitenkin satoja vuosia myöhemmin syntyneitä tekstejä.
Fotioksen tärkeimmät teokset ovat:
Hulavanne
thumb|Hulavanteen pyöritystä Hulavanne eli lannevanne on suuri vanne jota pyöritetään lantion, kaulan tai raajojen ympärillä. Se on perinteisesti valmistettu pajusta, rottingista tai muusta luonnonmateriaalista, ja sellaisia tiedetään käytetyn jo antiikin Kreikassa. Nykyiset hulavanteet ovat yleensä muovia. On olemassa myös koottavia hulavanteita. Ontosta muoviputkesta taivutetun vanteen sisään laitetaan usein kuulalaakerin kuulia, soraa tai muita pieniä esineitä pitämään ääntä vannetta pyöritettäessä.
Hulavanne on myös liikuntaväline. On olemassa sekä kevyitä hulavanteita, mutta myös lisäpainoilla varustettuja hulavanteita (esimerkiksi 1,2–2 kg), jotka soveltuvat erityisesti kuntoiluun. Lasten hulavanteiden läpimitta on noin 70 senttimetriä, aikuisten noin metrin.
Hulavanteesta tuli suosittu muotivillitys ympäri maailmaa 1950-luvun lopulla. Sitä alkoi valmistaa vuonna 1958 kalifornialainen yritys nimeltä Wham-O, ja jo vuoden kuluttua siitä oli noin sadan miljoonan kappaleen myynnillä tullut suosittu Pohjois-Amerikan lisäksi Euroopassa, Japanissa ja Lähi-idässä. Suomessakin villityksestä tuli niin suosittu, että Olavi Virta levytti vuonna 1958 siitä kertovat kappaleet ”Lannevannelaulu” (säv. Carl Maduri, san. Saukki) ja ”Hula Hula Hula Hula Hula Hoop” (säv. W. Stone, san. Orvokki Itä), jotka julkaistiin singlelevyn kahden puolen.
Muovinen hulavanne perustui Marlex-kauppanimellä kutsutun uudenlaisen muovimateriaalin, polypropeenin, keksimiseen Phillips Petroleum -yhtiössä. Se sopi mainiosti edullisten ja värikkäiden lannevanteiden valmistamiseen. Hulavanne oli ensimmäisiä muovituotteita, jotka nousivat suosioon ympäri maailmaa.
U. T. Sirelius
Elämäkerta
Sireliuksen vanhemmat olivat kappalainen David Sirelius ja Anna Elisabet Cajander. Hän pääsi ylioppilaaksi Viipurin suomalaisesta klassillisesta lyseosta 1891 ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1895, maisteriksi 1897, lisensiaatiksi 1906 sekä tohtoriksi 1907. Sireliuksen väitöskirja Über die Sperrfischerei bei den finnisch-ugrischen Völkern käsitteli suomalais-ugrilaisten kansojen patokalastuksen kehitystä ja kalastusmenetelmien eroavaisuuksia.
Sirelius oli naimisissa vuodesta 1900 Manuela Natulinin (1876–1924) kanssa. Heidän lapsiaan olivat Aune Gertrud Ikonen (1901–1971), sittemmin Hedly, sekä Uuno Urpo Tapio Siirala (1908–1982), Helsingin yliopiston korva-, nenä- ja kurkkutautien professori.
Satama Open Air
Satama Open Air on Kemissä elokuun ensimmäisenä viikonloppuna järjestettävä musiikkifestivaali.
2020
31.7.–1.8.2020 Peruttiin koronatilanteen vuoksi.
Julkaistut artistit (20.3.2020): Kaija Koo, Lauri Tähkä, Sonata Arctica, Erin, Suvi Teräsniska, Laura Voutilainen, Rita Behm, Chisu, Ellinoora, Elastinen, Olavi Uusivirta, Irina, Maija Vilkkumaa, Eläkeläiset, Mikael Gabriel, Nelli Matula, Turmion Kätilöt
Lyktos
Lyktos eli Lyttos  ( tai Lyttus) oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) Kreetan saarella Kreikassa. Sen arkeologinen alue sijaitsee Minóa Pediádan kunnassa vajaa kilometri koilliseen nykyisestä Lyttóksen eli Xidáksen kylästä ja noin 25 kilometriä kaakkoon Iraklionista.
Historia
Lyktos oli antiikin ajan Kreetan vanhimpia ja merkittävimpiä kaupunkeja. Kaupunki perustettiin noin 1000 eaa. Se oli perinteen mukaan Spartasta tulleiden doorilaisten siirtokunta, ja siellä asui oletettavasti myös saaren varhaisempien asukkaiden minolaisten jälkeläisiä eli eteokreettejä.
Lyktos hallitsi itäisen Kreetan alueita ja oli usein sodassa keskisen Kreetan Knossoksen kanssa. Knossoslaiset valloittivat kaupungin väliaikaisesti vuonna 343 eaa. ja tuhosivat sen täydellisesti niin kutsutussa Lyktoksen sodassa vuonna 220 eaa. Tämän jälkeen lyktoslaiset pakenivat Lappaan. Myöhemmin kaupunki rakennettiin uudelleen spartalaisten tuella. Kaupunki liittoutui Hierapytnan (113 eaa.), Oluksen ja Dreroksen kanssa. 100-luvulla eaa. se oli osa Eumenes II:n 30 kreetalaisen kaupungin liittoa. Lyktos vastusti Metelluksen johtamaa roomalaisarmeijaa, mutta tuli lopulta vallatuksi. Kaupunki kukoisti jälleen seuranneella roomalaisella kaudella. Paikka oli asuttu vielä varhaiskristillisellä ajalla.
Lyktoksen juhliin kuului efebeihin liittynyt Periblemaia-juhla. Kaupungissa vietetyistä doorilaisille ominaisista syssitia-yhteisaterioista tunnetaan yksityiskohtia.
Rakennukset ja löydökset
pienoiskuva|160px|Keisari [[Trajanus|Trajanuksen patsaan pää Lyktoksesta. Iraklionin arkeologinen museo.]]
Lyktos sijaitsi Dikte-vuoren (nykyinen Díkti) läntisessä alarinteessä noin 650 metrin korkeudella merenpinnasta. Se oli rakennettu rinteeseen puolikaaren muotoon. Lyktoksen satamina toimivat saaren pohjoisrannikolla sijainneet Khersonesos (nykyinen Chersónisos) ja Milatos (nykyisen Málian lähellä).
Kaupungin arkeologisella alueella on sen kolmen penkereen tukimuurien jäänteitä, linnoitusmuuria 600-luvulta eaa. sekä roomalaisaikaisten rakennusten raunioita. Merkittävin yksittäinen rakennuslöytö on buleuterion eli kaupungin neuvoston kokoontumispaikka. Se rakennettiin keisari Hadrianuksen aikana 100-luvulla jaa. ja tuhoutui maanjäristyksessä vuonna 365 jaa. Rakennuksessa oli neljä penkkiriviä ja marmorilaatoin päällystetty lattia, ja sen koko oli noin 13,9 x 11,4 metriä. Kaupungissa tiedetään olleen myös muun muassa Athene Poliaalle omistettu temppeli, agora sekä teatteri.
Kaupunkiin johti suuri, noin 22 kilometriä pitkä akvedukti eli vesijohto, joka sai alkunsa Kournáksen lähteeltä läheltä Krásia. Siitä on säilynyt jäänteitä useissa paikoissa. Kaupungista on löydetty keisarien Marcus Aurelius ja Trajanus patsaat, jotka ovat nykyisin Iraklionin arkeologisessa museossa. Kaupungista löydetyissä sen lyömissä rahoissa noin ajalta 450 eaa. esiintyvät kotka ja villikarju.
Lyktoksen alueella on nykyisin kaksi kirkkoa, Pyhän ristin (Tímios Stavrós) kirkko, joka on rakennettu varhaiskristillisen basilikakirkon paikalle, sekä Pyhän Georgioksen (Ágios Geórgios) kirkko.
Nikolaus I
Nikolaus I Suuri (n. 800–867) oli paavina 24. huhtikuuta 858 – 13. marraskuuta 867. Hän oli syntyisin Roomasta. Hän voimisti paavin auktoriteettia ja valtaa ja oli osaltaan nostamassa Rooman piispan merkitystä läntisen Euroopan kristittyjen kirkkojen johtohahmoksi. Hän nimitti myös valtakaudellaan Pyhän Ansgarin lähettilääkseen Pohjois-Eurooppaan. Lisäksi hän lähetti lähetyssaarnaajat käännytystyöhön Bulgariaan. Hänen muistopäiväänsä vietetään 13. marraskuuta.
Saint-Eustachen kirkko
thumb|250px|Saint-Eustachen kirkon eteläinen julkisivu. thumb|250px|Kirkon länsipääty. thumb|250px|Kirkon urut ovat Ranskan suurimmat. Saint-Eustachen kirkko on monumentaalinen kirkko Pariisin keskustassa 1. arrondissementin alueella, aivan Les Hallesin pohjoispuolella. Suuren kokonsa vuoksi kirkon sanotaan muistuttavan enemmän katedraalia kuin tavallista seurakuntakirkkoa. Se on suosittu matkailukohde. Saint-Eustachen kirkossa on Ranskan suurimmat kirkkourut. Siellä järjestetään paljon konsertteja.
Paikalla sijaitsi jo vuodesta 1213 alkaen vaatimaton kappeli, joka muutettiin myöhemmin Pyhälle Eustachiukselle pyhitetyksi seurakuntakirkoksi. Nykyinen Saint-Eustachen kirkko rakennettiin vuosina 1532–1640, jolloin kirkkoarkkitehtuurissa oli menossa gotiikan ja renessanssiarkkitehtuurin välinen siirtymäkausi. Kirkon julkisivu edustaa pääosin gotiikkaa, mutta sisätilat ovat lähempänä renessanssia ja klassista arkkitehtuuria. Suunnittelijan nimeä ei tiedetä. Viisilaivaisen kirkon pohjapiirros ja julkisivun ruusuikkuna ovat selvästi saaneet vaikutteita läheisestä Notre Damen katedraalista. Saint-Eustachen läntinen julkisivu on 1700-luvun lopulla tehty lisäys. Kirkon sisäpuoli on runsaasti koristeltu, sillä varakkaat kauppiaat, killat ja aateliset lahjoittivat sinne aikanaan paljon taideteoksia. Alkuperäinen koristelu vaurioitui pahoin Ranskan vallankumouksen vuosina. Kirkko restauroitiin vuosina 1846–1854.
Kirkon sisälle sijoitetuista taideteoksista mainittavia ovat muun muassa Antoine Coysevox’n 1600-luvulla suunnittelema Jean-Baptiste Colbertin hautamuistomerkki sekä 1900-luvulta peräisin oleva Keith Haringin triptyykki. Myös säveltäjä Jean Philippe Rameau on haudattu kirkkoon.
Milatos
Milatos tai Miletos  oli minolaisaikainen kaupunki ja antiikin aikainen kaupunkivaltio (polis) Kreetan saarella Kreikassa. Sen arkeologiset alueet sijaitsevat Ágios Nikólaoksen kunnassa lähellä nykyistä Mílatoksen kylää.
Saint-Eustachen kirkko
Tunnetuista historianhenkilöistä muun muassa kardinaali Richelieu, Molière ja madame de Pompadour kastettiin Saint-Eustachessa. Tuleva kuningas Ludvig XIV pääsi siellä ripille vuonna 1649. Kirkossa pidettiin muun muassa Anna Itävaltalaisen, Mirabeaun ja W. A. Mozartin äidin Anna Maria Mozartin hautajaisseremoniat. Siellä järjestettiin myös Hector Berliozin sävellyksen Te Deumin kantaesitys vuonna 1855.
Milatos
Milatoksen seutu on ollut asuttu viimeistään myöhäisellä neolittisella kaudella. Alueelta on löydetty kolme esihistoriallista asutuspaikkaa, jotka tunnetaan tutkimuksessa nimillä Milatos I, Milatos II ja Milatos Kastello. Ne kaikki sijaitsevat Mílatoksen tasangon eli nykyisen Mílatoksen kylän ja merenrannan välisen rannikkotasangon itälaidalla, ja ovat olleet käytössä myöhäiseltä neoliittiselta kaudelta varhaiselle minolaiselle kaudelle I (EM I) ja myös myöhempinä aikoina. Milatos Kastelloksi kutsuttu paikka on näistä korkeimmalla sijaitseva akropolis, joka on ollut käytössä myös varhaisella rautakaudella ja antiikin aikana.