cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Robert Capa
Uransa alkuvaiheessa Capa tunnettiin vielä sukunimellä Friedmann, mutta 1930-luvun alussa Pariisissa hän alkoi esiintyä yhdysvaltalaisena valokuvaajana nimeltään Robert Capa. Hän kehitti Capan hahmon kumppaninsa Gerda Taron kanssa. Capa lähti kuvaamaan Espanjan sisällissotaa, josta oli kiinnostunut myös poliittisista syistä. Sodassa hän otti yhden tunnetuimmista kuvistaan, Kaatuvan sotilaan. Taron kuoleman jälkeen Capa jatkoi kuvaajana vielä neljässä sodassa. Hän oli mukana muun muassa Normandian maihinnousussa. Hänen viimeinen työtehtävänsä oli Indokiinan sodassa, jossa hän kuoli astuttuaan maamiinaan.
Alimerkintä
Alimerkintä tarkoittaa arvopaperin liikkeeseenlaskuun eli emissioon liittyvää tilannetta, jossa sijoittajat eivät merkintäajan kuluessa merkitse emission vähimmäismäärää arvopapereita.
Robert Capa
Vaikka Capa tunnetaan ensisijaisesti sotakuvaajana, hän otti myös muotokuvia useista tunnetuista henkilöistä, kuvitti muiden kirjoja ja kirjoitti John Steinbeckin kanssa matkakuvauksen Matkalla Neuvostoliitossa.
Alimerkintä
Jos osakeyhtiön osakeannissa antipäätöstä vastaavaa määrää osakkeita ei ole merkitty määräajan kuluessa, osakeantipäätös ja siihen perustuva merkintä raukeavat.
Robert Capa
Nuoruus ja opiskelu
Friedmannin läheisimpiä nuoruudenystäviä oli Éva Besnyő, jonka perässä Friedmann lähti Berliiniin. Besnyő lähti Unkarista antisemitismin voimistumisen takia ja pääsi opiskelemaan valokuvausta Berliiniin kokeellisen valokuvauksen keskukseen. Budapestin juutalaisyhteisö lähetti lahjakkaita nuoria ulkomaille opiskelemaan, ja Friedmann sai apurahan Berliiniin. Apurahaa ei ollut tarkoitettu suoraan Berliiniin matkustamiseen, vaan hän siirtyi usean juutalaisen isäntäperheen kautta Prahaan, Wieniin, Dresdeniin ja lopulta Berliiniin, jonne hän saapui syyskuun alussa 1931.
Uran alku
pienois|Vielä nimellä Endre Friedmann tunnetun valokuvaajan ottama kuva [[Lev Trotskista. Se oli Friedmannin ensimmäinen suurempi työtehtävä. Vaikka Friedmannin kuvat Trotskista olivat teknisesti vajavaisia, ne olivat dramaattisimmat kuvat Trotskista hänen puhuessaan Kööpenhaminassa. ]] Friedmann keskeytti opinnot kesällä 1932, jolloin hän oli Dephotin valokuvaajien avustajana. Dephotin johtaja Simon Guttmann piti Friedmannista, joten hän lainasi tälle vanhan 35 mm:n Leica-kameran ja antoi tehtäväksi pieniä paikallistapahtumien kuvaustöitä. Ensimmäinen merkittävä tehtävä vei Friedmannin Kööpenhaminaan kuvaamaan Lev Trotskia. Ainoana kuvaajana Friedmann pääsi vain muutaman metrin päähän Trotskista, kun tämä piti puhetta urheilustadionilla. Friedmannin Trotskista ottamat kuvat eivät ole teknisesti täydellisiä, mutta niistä näkyy jo tietty läheisyys ja intensiteetti, joista Friedmann tuli myöhemmin tunnetuksi. Kuvat päätyivät Der Weltspiegel -lehteen, mutta Friedmannin heikko rahatilanne ei siitä kuitenkaan kohentunut.
Berliinin poliittinen tilanne alkoi muuttua 1930-luvulla, kun Hitleristä tuli valtakunnankansleri. Friedmann päätti lähteä kaupungista vuonna 1933 ja otti yhteyttä samaan juutalaisjärjestöön, jonka ansiosta hän oli sinne päässyt. Hän pääsi pian Wieniin ja matkusti kesäkuussa 1933 edelleen Budapestiin, missä hän sai töitä Veres-matkatoimiston kuvaajana. Friedmann halusi kuitenkin pois Unkarista ja pääsi Pariisiin, minne tuhannet Unkarin juutalaiset olivat paenneet.
Robert Capan hahmo syntyy Pariisissa
pienois|Robert Capan kumppani [[Gerda Taro.]] Kuten muillakin pakolaisilla, Friedmannilla oli Pariisissa aluksi vaikeaa. Hän asui kuukausia ränsistyneissä hotelleissa, karkasi niistä maksamatta ja panttasi tavaroitaan saadakseen ruokaa. Friedmann ja muut pakolaiset viettivät aikaansa kahviloissa. Hänen suosikkipaikkoihinsa kuului Montparnassella sijaitseva Café du Dôme, missä hän alkuvuodesta 1934 tutustui puolalaiseen valokuvaajaan David ”Chim” Seymouriin, joka esitteli hänet valokuvaaja Henri Cartier-Bressonille. Näiden politisoituneiden valokuvaajien joukkoon liittyi vielä Pierre Gassmann.
Friedmann sai ensimmäisen toimeksiantonsa Pariisissa, kun kaupungissa käymässä ollut Simon Guttman kertoi, että sveitsiläinen vakuutusyhtiö tarvitsi mainoskuvia. Yhtä kuvaa varten piti etsiä nuori kaunis vaaleatukkainen tyttö ja kuvata tämä puistossa. Friedmann törmäsi eräänä päivänä Ruth Cerf -nimiseen tyttöön ja pyysi häntä malliksi, mutta Cerf ei uskaltanut tavata Friedmannia yksin vaan otti mukaansa ystävänsä Gerta Pohoryllen.
André Kertészin kautta Capa sai kuulla työmahdollisuuksista, joita tarjosi toukokuussa 1936 vaalit voittanutta kansanrintamaa kannattava Vu-lehti. Vu tarvitsi avustajia, ja Capa sai päätoimittaja Lucien Vogelilta tehtäväksi kuvata Pariisin poliittisia tapahtumia. Kesällä Alliance-kuvatoimiston johtaja Maria Eisner palkkasi Capan toimistoon. Capa sai 1 100 frangia kuussa ja alkoi ensimmäisen kerran tulla toimeen omillaan. Eisner lähetti hänet muun muassa Verduniin kuvaamaan ensimmäisen maailmansodan verisimpiin kuuluneen Verdunin taistelun muistopäivää.
David Noel Freedman
Freedmanilla oli merkittävä rooli Ashdodin muinaiskaupungin arkeologisissa kaivauksissa. Sen sijainti pronssikaudella ja rautakaudella oli tell-rauniokukkulan kohdalla joka sijaitsee nykyisen kaupungin eteläpuolella. Arkeologit kaivoivat sen esille yhdeksän vuoden aikana vuosien 1962 ja 1972 välillä. Urakkaa johtivat parina ensimmäisenä vuonna Freedman Pittsburghin teologisesta seminaarista sekä Moshe Dothan. Myöhempinä vuosina johtajana oli Dothan Israelin museoviraston puolesta.
Robert Capa
Espanjan sisällissota ja ”Kaatuva sotilas”
Capa ja Taro päättivät lähteä Espanjaan, kun he saivat tietää kansallismielisten nousseen siellä kapinaan Francisco Francon johdolla. Capa arveli, että jokin tasavaltalaisiin myönteisesti suhtautuva lehti suostuisi lähettämään heidät Espanjaan. Vu-lehden Lucien Vogel lupasi lähettää heidät pienkoneella Barcelonaan ja lähti itse mukaan hankkimaan aineistoa. He lensivät Espanjaan elokuun alussa mutta joutuivat tekemään pakkolaskun pellolle Barcelonan lähellä. Capa ja Taro halusivat valokuvillaan tukea maailmanlaajuisesti Espanjan tasavaltaa ja antifasistista liikettä.
Barcelonassa Capa ja Taro ottivat kuvia muun muassa yksiköstä, jossa oli pelkästään naisia, ja päärautatieasemalla he kuvasivat tuhansien sotilaiden lähdön Aragonin rintamalle. Elokuun lopulla he pyrkivät kuvaamaan taisteluita mutta joutuivat pettymään pariinkin otteeseen. He pääsivät seuraamaan taistelua vasta 5. syyskuuta lähellä Córdobaa Cerro Murianon kylässä. Tuona iltapäivänä Capan väitetään ottaneen Espanjan sisällissodan kuuluisimman kuvan, Kaatuvan sotilaan, joka esittää kuolevaa tasavaltalaisarmeijan taistelijaa. Vu-lehti julkaisi sen 23. syyskuuta. Kuvan aitous on myöhemmin kiistetty, ja sitä on väitetty Capan lavastamaksi, mutta esimerkiksi elämäkerturi Richard Whelan pitää kuvaa aitona. Vaikka Kaatuvan sotilaan aitoudesta on erimielisyyksiä, sen ansiosta Capasta tuli hetkessä tunnettu. Sotakuvia oli usein aiemmin julkaistu nimettöminä, mutta esimerkiksi jo saman vuoden joulukuussa Capaa kutsuttiin Regards-lehden etusivulla ”meidän Madridin-erikoislähettilääksemme”, ja joulukuussa 1938 brittiläisen Picture Postin yhdentoista sivun kuvareportaasin yhteydessä Capan sanottiin olevan ”maailman paras sotakuvaaja”.
Capa ja Taro palasivat Pariisiin syyskuun lopussa, myivät kuvansa puoliväkisin kommunistisiin propagandalehtiin ja alkoivat suunnitella pian paluuta Espanjaan. Capa sai toimeksiannon ensin ja lähti marraskuussa yksin Madridiin. Hän otti Madridissa kuvia äideistä ja lapsista, ja hänen kuviaan sotaneuroosista kärsivistä naisista ilmestyi useiden maiden aikakauslehdissä. Yhdysvaltalainen Life-aikakauslehti käytti Capan kuviin kokonaisen aukeaman. Capa palasi joulukuussa Pariisiin mutta lähti taas vuoden 1937 alussa Espanjaan Taron kanssa. Tällä kertaa he kuvasivat pakolaistilannetta Andalusian rannikolla.
Capa suostui toukokuussa 1937 kuvaamaan Time-yhtiölle dokumenttielokuvasarjaa The March of Time (”Ajan kulku”). Hän kävi neuvotteluja Pariisissa ja palasi Espanjaan toukokuun lopussa. Hän ja Taro pyrkivät kuvaamaan tasavaltalaisten voittoa sekä filmille että still-kuviin. Capa päätyi lopulta järjestämään lavastettuja hyökkäyksiä, joita hän kuvasi elokuvasarjaa varten. The March of Time -elokuvien kohtausten lavastaminen ei ollut mitenkään epätavallista. Sen jälkeen Capa lähti viemään kuvamateriaalia Pariisiin Richard de Rochemontille ja jätti Taron nuoren kanadalaisen Ted Allanin suojelukseen. Taron piti palata 26. heinäkuuta Pariisiin mutta hän päättikin vielä mennä kuvaamaan Bruneteen. Taro ja Allan joutuivat sekasortoisen paon keskellä onnettomuuteen, ja Taro jäi lojalistien panssarivaunun alle ja kuoli vammoihinsa. Capa oli suunnitellut avioliittoa Taron kanssa, eikä hän koskaan toipunut täysin tämän kuolemasta. Hän jopa harkitsi lehtikuvaamisen lopettamista.
Matka Kiinaan ja paluu Eurooppaan
Tammikuussa 1938 Capa sopi osallistumisesta dokumenttielokuvan The 400 Million tekemiseen Kiinassa. Hänen piti ottaa still-kuvia ja toimia apulaiskuvaajana. Kuvausryhmään kuuluivat myös ohjaaja Joris Ivens ja kuvaaja John Fernhout. Ryhmä ei kuitenkaan päässyt kuvaamaan vapaasti, sillä kansallismielisten johtajan Tšiang Kai-šekin puoliso Soong Mei-ling ei päästänyt heitä tapaamaan Mao Zedongin kommunistijoukkoja. Matkansa rahoittamiseksi Capa oli sopinut kiinalaismielisen Life-lehden päätoimittajan Henry Lucen kanssa, että hän kirjoittaisi kansallismielisiä artikkeleita. Hän pääsi kuvaamaan myös Kiinan–Japanin sodan tapahtumia, ja erityisesti kuvat Hankoun pommituksista tulivat tunnetuiksi.
Palattuaan Eurooppaan Capa työskenteli useiden lyhyiden toimeksiantojen parissa. Hän kuvasi muun muassa Biarritzin kaupungin orpoja, Ranskan ympäriajoa ja Antwerpenin ympäristön työväenluokkaa ja työttömiä. Vuonna 1940 hän raportoi Meksikon presidentinvaaleja edeltäneistä poliittisista kokouksista ja väkivaltaisuuksista.
Kuvaajana Pohjois-Afrikassa ja Italiassa
pienois|vasen|Capa oli Tunisiassa Yhdysvaltain maavoimien mukana ja seurasi muun muassa [[George S. Pattonin johtamia operaatioita. Capan maaliskuussa 1943 ottamassa kuvassa on itse Patton.]] Collier’s-lehti ilmoitti vuoden 1942 alussa haluavansa Capan kuvaamaan maihinnousua joko Ranskaan tai Pohjois-Afrikkaan. Hän ei kuitenkaan saanut heti valtakirjaa, joka olisi antanut oikeuden seurata sotatapahtumia Britannian ulkopuolella, ja siksi hän kuvasi Britanniassa muun muassa Gilfach Gochin hiiliteollisuusalueella Walesissa ja plastiikkakirurgian uusia menetelmiä. US Camera -lehti valitsi vuoden 1942 parhaimpien kuvien joukkoon Capan Walesissa ottaman kuvan, joka esittää kaivostyöläisiä palaamassa maan pinnalle.
Yhdysvaltain maavoimat valtuutti Capan keväällä 1943 Algeriin kuvamaan yhdysvaltalaisjoukkoja Pohjois-Afrikassa. Hän käsitteli maaliskuussa 1943 Tunisiasta lähettämissään raporteissa muun muassa kenraali George S. Pattonin johtamia operaatioita ja saksalaisten häviötä El Guettarin taistelussa. Sen jälkeen Capa päätti levätä hetken ja sai Britannian konsulaatista lupakirjan, jonka avulla hän pääsi palaamaan Englantiin. Kesäkuun alussa alkanut loma päättyi heinäkuun alussa, kun Collier’s kutsui hänet takaisin New Yorkiin, sillä heidän sopimuksensa oli menossa umpeen 19. heinäkuuta. Capa otti heti yhteyttä Lifeen ja toivoi, että lehti palkkaisi hänet. Lifesta ei ollut kuulunut määräaikaan mennessä mitään, mutta Capa lähti silti Yhdysvaltojen joukkojen mukana Sisiliaan. Päätös oli siinä mielessä riski, että ilman akkreditointia toimineet kirjeenvaihtajat voitiin lähettää sotaoikeuteen.
Sisiliassa Capa oli paikalla, kun Palermo antautui 22. heinäkuuta, ja seurasi 16:nnen jalkaväkirykmentin etenemistä Sperlingaan ja kohti Nicosiaa. Capa raportoi myös muun muassa viikon kestäneestä Troinan taistelusta. Troinassa hän sai myös kuulla olevansa virallisesti Lifen palveluksessa. Capa seurasi rintamaa 1. lokakuuta vallattuun Napoliin saakka, ja 22. tammikuuta 1944 hän oli mukana Anzion maihinnousussa. Maihinnoususta oli vain vähän kerrottavaa, mutta pian saksalaiset pommikoneet alkoivat pommittaa Anziota. Capa oli muiden toimittajien kanssa pommitusten ajan suojassa merenrantahuvilan kellarissa. Hän sai helmikuun lopulla käskyn palata Lontooseen, minne hän saapui huhtikuun alussa.
Mukana Normandian maihinnousussa
pienois|Yksi niistä 11 säilyneestä kuvasta, jotka Robert Capa otti [[Normandian maihinnoususta.]] Normandian maihinnousuun Capa lähti 4. kesäkuuta 1944 Samuel Chase -nimisellä kuljetusaluksella. Hän saapui yhdysvaltalaisten maihinnousualueelle Omaha Beachille, jossa liittoutuneiden joukot kohtasivat voimakkainta vastarintaa. Hän nousi maihin E-komppanian mukana yhdessä ensimmäisistä iskujoukoista ja otti ensimmäiset kuvansa vyötäröön asti ulottuvassa kylmässä merivedessä. Rannalle päästyään hän kuvasi haavoittuneita ja kaatuneita. Capa otti hyökkäyksen aikana satoja kuvia, ja ne lähetettiin nopeasti Lifen Lontoon-toimistoon. Rannalla hän yritti kaivaa itselleen poteroa, mutta hän osui heti kivikkoon ja luopui yrityksestä. Hän päätti ottaa nopeasti kuvia ja palata sen jälkeen maihinnousualukselle. Hän kertoi käyttäneensä filminsä puolessatoista tunnissa ja kahlanneensa sitten 50 metriä alukselle. Capa palasi Englantiin 7. kesäkuuta ja antoi filminsä kuriirille. Lifen toimisto sai filmin myöhään illalla, ja henkilökunta alkoi nopeasti kehittää kuvia, mutta työvirheen vuoksi kolme neljästä rullasta meni kokonaan pilalle. Capan ottamista kuvista vain 11 säilyi käyttökelpoisina, ja ne ilmestyivät Lifessa 19. kesäkuuta. Lifessa julkaistujen kuvien laatu mainittiin hiukan epätarkaksi, ”slightly out of focus”, mitä Capa käytti myöhemmin muistelmiensa nimenä.
Capa palasi Omaha Beachille kaksi päivää maihinnousun jälkeen ja kuvasi rantaa vielä kerran ennen saapumistaan Bayeux’ssä sijainneeseen lehdistöleiriin. Kesällä 1944 hän seurasi eteneviä yhdysvaltalaisjoukkoja Normandiassa, ja taistelujen lisäksi hän kuvasi vapautettuja kaupunkeja, onnellisia ranskalaisia ja vangittuja saksalaissotilaita. Hän oli paikalla myös Chartresissa, jossa hän otti yhden sodan voimakkaimmista kuvasarjoista. Se esittää saksalaissotilaalle lapsen synnyttäneen nuoren naisen nöyryyttämistä. Väkijoukon pilkatessa nainen joutui marssimaan lapsi sylissä kaupungin läpi. Capa kävi Lontoossa heinäkuun puolivälissä ja palasi Ranskaan kuun lopulla, jolloin meneillään oli toimittajien ”kilpajuoksu” Pariisiin. Capa oli Pariisissa ensimmäisten joukossa 25. elokuuta ja otti seuraavana päivänä kuvia Charles de Gaullen voitonmarssista.
pienois|Capan huhtikuussa 1945 ottama kuva kuolleesta yhdysvaltalaissotilaasta. Capa muisteli sodan jälkeen, että kuva oli hänen uransa järkyttävin. Saksalaiset aloittivat 16. joulukuuta Ardennien taistelun, ja juuri ennen joulua Capa sai tehtäväkseen kuvata kenraali Pattonin joukkojen yrityksen vapauttaa Bastogne. Vuoden 1945 alussa Capa vietti useita viikkoja lomalla, mutta 24. maaliskuuta hän oli mukana Yhdysvaltain 17. laskuvarjodivisioonan joukoissa hyppäämässä vihollislinjojen taakse. Ennen liittymistään divisioonaan Capa oli keskustellut vanhan ystävänsä Pierre Gassmanin kanssa osuustoiminnallisen kuvatoimiston perustamisesta. Hän suunnitteli myös ”Chim” Seymourin ja Henri Cartier-Bressonin kutsumista siihen.
Liittoutuneiden edetessä Saksaan monet toimittajat halusivat selostaa keskitysleirien vapauttamista. Capa ei liittynyt heihin vaan halusi olla paikalla Gerda Taron kotikaupungin Leipzigin valtauksessa. Leipzigissa Capa otti viimeiset taistelukuvansa toisessa maailmansodassa. Hän kuvasi erään kerrostalon parvekkeella kersanttia, joka oli panemassa konekivääriä asemiin mutta sai surmansa tarkka-ampujan luodista. Capa muisteli sodan jälkeen antamassaan haastattelussa kuvan olleen uransa järkyttävin, sillä se kertoi sodan turhuudesta. Kuva kaatuneesta sotilaasta ehti sanomalehtiin vasta rauhan saavuttua. Capa kuvasi elokuussa kahden viikon ajan raunioitunutta Berliiniä ja palasi syyskuussa tallentamaan Berliinin synagogan ensimmäistä uskonnollista tilaisuutta sitten vuoden 1938.
Matkalla Yhdysvalloissa ja Neuvostoliitossa
Capa tapasi Pariisissa kesäkuussa 1945 näyttelijä Ingrid Bergmanin, jonka kanssa hän aloitti kaksi vuotta kestäneen suhteen. Bergmanin kehotuksesta hän päätti muuttaa Hollywoodiin, mutta hän ei viihtynyt siellä kuin muutaman kuukauden. Capasta tuli vuonna 1946 Yhdysvaltain kansalainen. Yhdysvalloissa hän myös kirjoitti sotamuistelmiaan, joiden pohjalta oli tarkoitus tehdä elokuvakäsikirjoitus. Muistelmakirja Sotakuvaaja ilmestyi keväällä 1947. Capa otti muistelmissaan taiteilijan vapauksia ja muutti todellisten tapahtumien yksityiskohtia elokuvallisen viihdyttävyyden takia.
New Yorkissa Capa tutustui kirjailija John Steinbeckiin, ja he päättivät tehdä yhdessä jutun tavallisista neuvostoliittolaisista. Steinbeck oli suosittu Neuvostoliitossa ja onnistui saamaan heille kuvausluvan. He joutuivat kuitenkin lykkäämään lähtöä, kun Steinbeck vuonna 1947 loukkasi polvensa. Tällä välin Capa oli perustamassa kuvatoimistoa, josta oli puhunut jo sodan aikana. Hän oli ollut jo vuodesta 1945 aktiivinen Yhdysvaltojen lehtikuvaajien yhdistyksessä ja vaatinut, että freelancerien pitäisi saada suoja heitä hyväkseen käyttäviä yrityksiä vastaan. Lisäksi Capa vaati valokuvaajille tekijänoikeuksia ja mahdollisuutta päättää, missä yhteydessä heidän kuviaan julkaistaan. Hän järjesti huhtikuun puolivälissä New Yorkin Modernin taiteen museossa lounaan, jonka aikana päätettiin Magnumiksi nimetyn osuuskunnan perustamisesta.
Capa ja Steinbeck lähtivät Neuvostoliittoon heinäkuussa 1947 ja kävivät muun muassa Moskovassa, Tbilisissä ja Kiovassa. He eivät pystyneet toimimaan vapaasti, sillä heitä valvottiin jatkuvasti, mutta Capa pystyi silti ottamaan matkan aikana melkein 4 000 kuvaa. Capan ja Steinbeckin matkakuvaus Matkalla Neuvostoliitossa julkaistiin 1947. Elämäkerturi Alex Kershaw kutsuu teosta Capan uran aallonpohjaksi, sillä hänen kuvansa olivat ”epäkiinnostavia ja omituisen latteita”. Vaikka Capan ja Steinbeckin yhteistyö oli ollut pettymys, se oli toisaalta Capan uran tuottoisin hanke. Hän tapasi lokakuussa 1947 Ladies’ Home Journalin John Morrisin, joka kiinnostui kuvista, pyysi Capalta värikuvia ja löysi niiden joukosta lehteensä sopivan kansikuvan. Morris esitteli kuvan työnantajilleen ja taivutteli heidät maksamaan Capalle 20 000 dollaria kuvien ensijulkaisuoikeudesta.
Israelin itsenäisyystaistelu
Capa kuvasi Israelin itsenäisyysjulistusta Tel Avivissa 14. toukokuuta 1948 ja sen jälkeen israelilaisten ja arabien taisteluita Negevin autiomaassa. Hän oli Israelin itsenäisyyssodan aikana useasti hengenvaarassa ja haavoittuikin lievästi. Capan merkittävimmät raportit kertoivat Jerusalemin taisteluista. Hän vakuuttui nuorten juutalaissotilaiden määrätietoisuudesta ja innosta, jotka muistuttivat häntä Espanjan sisällissodasta.
Palattuaan Israelista Capa lähti kiertomatkalle Itä-Eurooppaan Overseas News Agencyn pääkirjeenvaihtajan Theodore Whiten kanssa. He kävivät Puolassa, Tšekkoslovakiassa ja Unkarissa, ja Capa otti kuvia ihmisistä, jotka kärsivät yhä sodan jälkeen. Hän kuvasi muun muassa Varsovan geton raunioilla, Auschwitzissa ja Budapestissa. Kuuden viikon mittaisesta Budapestin-vierailustaan Capa kirjoitti myös artikkelin yhdysvaltalaiseen Holiday-matkailulehteen.
Toimittaja Irwin Shaw aikoi selostaa tammikuussa 1949 päättyneen Israelin sisällissodan jälkeistä tilannetta The New Yorker -lehdelle, ja hän suostutteli Capan mukaan tekemään Report on Israel -nimistä kirjaa. Capa keskittyi uudisasukkaiden kurjaan tilaan ja yhteiskunnan yhtenäistämiseen. Hän vieraili useasti pakolaisleireillä, joihin tuli jatkuvasti uusia holokaustista selvinneitä Euroopan juutalaisia. Hänen kuvillaan kuvitettu Report on Israel julkaistiin seuraavana vuonna.
Kuolema Indokiinassa
Capa keskittyi 1950-luvun alussa Magnum-kuvatoimiston toimitusjohtajan tehtäviin. Hän käytti paljon aikaa toimiston talouteen ja palkkasi useita nuoria valokuvaajia. Hän vietti melko huoletonta elämää ja teki matka-artikkeleita muun muassa Norjasta, Deauvillestä, Biarritzista ja Alppien hiihtokohteista. Vuoden 1953 aikana hän ei kuitenkaan pystynyt matkustamaan useaan kuukauteen, sillä Yhdysvaltojen viranomaiset takavarikoivat hänen passinsa kommunismisyytösten takia.
Capa sai helmikuun alussa 1954 japanilaiselta kustannusalan monialayhtiöltä Mainichi Pressilta kutsun tulla valokuvaamaan Japania. Yritys lupasi hyvän palkkion ja uudet, japanilaisvalmisteiset kamerat. Capa saapui Japaniin huhtikuussa 1954. Hän kuvasi kuusi viikkoa kestäneen matkansa aikana erityisesti lapsia, mutta myös vapunpäivän juhlintaa Tokiossa ja monia buddhalaistemppeleitä. Hän joutui keskeyttämään Japanin-kiertueensa, kun Life-lehti pyysi häntä Indokiinan sotaan Howard Sochurekin tilalle. Sochurek oli lähdössä perhesyistä myönnetylle lomalle, ja Lifen Ed Thompson pyysi häntä menemään tapaamaan ensin Capaa Tokioon. Capalle luvattiin tehtävästä hyvä palkkio ja vakuutus Lloyd’silta. Hän oli ensin vastahakoinen, mutta päätti kuitenkin suostua. Syytä päätökseen ei tiedetä.
Capa saapui Hanoihin toukokuun alussa ja matkusti sen jälkeen Luang Prabangiin kuvaamaan kaupunkia ja Việt Minhin vapauttamia haavoittuneita ranskalaissotilaita. Hän vietti myös päivän Nam Địnhin kaupungissa valmistelemassa ja keräämässä tietoa Punaisenjoen suistoalueen sotatilannetta käsittelevään raporttiin.
Capa kuljetettiin arkussa Hanoihin, jossa pidettiin muistojumalanpalvelus, ja hänet haudattiin väliaikaiseen hautaan. Magnum-kuvatoimiston John G. Morris avusti Robert Capan äitiä Juliaa ja veljeä Cornellia hautausjärjestelyissä. Morrisin mukaan Julia ei pystynyt tekemään päätöstä poikansa lopullisesta hautapaikasta. Ensin suunniteltiin Pariisin Père-Lachaisen hautausmaata, mutta kveekariksi kääntynyt Morris ehdotti kveekarihautausmaata, ja Julia hyväksyi ehdotuksen. Robert Capan muistotilaisuus pidettiin tunnin ajomatkan päässä New Yorkista Purchasen rukoushuoneella, ja kaksi viikkoa myöhemmin hänet haudattiin Amwalkiin, 50 kilometriä Purchasen pohjoispuolelle.
Yksityiselämä
Pariisissa toisensa tavanneet Capa ja Gerda Taro olivat työtovereita, mutta myös rakastavaisia. He tutustuivat syyskuussa 1934 ja rakastuivat seuraavana kesänä lomamatkalla Sainte-Margueriten saarella Etelä-Ranskassa. Suhde alkoi hiipua vuoden 1937 alussa. Capa kosi Taroa kuitenkin maaliskuussa 1937, mutta Taro hylkäsi kosinnan. Heidän ystävänsä Ruth Cerfin mukaan Taro oli sitoutunut niin vahvasti Espanjan sisällissotaan, ettei hänen mielestään ”avioliitto tullut kyseeseen” ennen kuin fasistit oli lyöty. Lisäksi Taro oli ”moniavioinen”, ja avioliitto oli hänelle pelkästään taloudellinen kysymys. Capa rakasti Taroa kuitenkin edelleen, ja hän murtui täysin kuullessaan heinäkuussa 1937 Taron kuolleen. Hän tunsi syyllisyyttä, koska hän oli jättänyt Taron Espanjaan lähtiessään itse Ranskaan. Taron kuoleman jälkeen hän harkitsi myös lehtikuvaamisen lopettamista.
Capa tunnettiin koko elämänsä naistenmiehenä, eikä hän koskaan mennyt naimisiin. Taron jälkeen hänellä oli suhde muun muassa Elaine Justinin ja näyttelijä Ingrid Bergmanin kanssa. Justinin Capa tapasi toisen maailmansodan aikana hieman ennen lähtöään Pohjois-Amerikkaan. Justin oli vielä silloin naimisissa Britannian ilmavoimien lentäjän kanssa. Capa alkoi kutsua Justinia pian lempinimellä ”Pinky”. Justin halusi sodan aikana mennä naimisiin Capan kanssa, mutta Capa pyysi häntä odottamaan sodan loppuun. Justin jätti Capan sodan aikana ja meni naimisiin erään tiedotusupseerin kanssa.
Bergmanin Capa tapasi kesäkuussa 1945. Bergman kertoo omaelämäkerrassaan suhteestaan Capaan pidättyvästi. Bergmanin ura oli suhteen aikana lievissä vaikeuksissa, ja hänellä oli samaan aikaan kaksi muutakin suhdetta. Suhde Capaan oli kuitenkin Bergmanille tärkein, ja hän myönsi rakastuneensa Capaan. Sekä Bergmanin että Capan elämäkerturit ovat huomauttaneet, että Capa muistutti ulkonäöltään Bergmanin isää, boheemia studiovalokuvaajaa Justus Bergmania. Capa seurasi Bergmania Pohjois-Amerikkaan. Heidän suhteensa päättyi vuonna 1947. Bergman olisi halunnut mennä naimisiinkin, mutta Capa sanoi, ettei ole ”naimisiin menevää tyyppiä”.
Merkitys ja tunnustukset
Capa oli kuvajournalismin kukoistuskauden merkittävimpiä valokuvaajia. Sanomalehdet ja aikakauslehdet alkoivat 1920-luvulla painotekniikan kehittymisen ansiosta käyttää entistä enemmän valokuvia, ja dokumentaarikuvaus ja kuvareportaasit saivat suosiota. Capan persoonallisuus ja henkilökohtainen vakaumus vaikuttivat selvästi kuvajournalismiin. Hän ei pyrkinyt vain kuvittamaan uutisia vaan etsi dramaattisista tapahtumista tunnusomaisia piirteitä, joiden avulla hän halusi esittää ihmisten persoonaa vaikeissa olosuhteissa.
Capa tuli tunnetuksi rohkeudestaan, ja hänen kuviaan julkaisseet lehdet käyttivät sitä hyväksi mainonnassa. Life-lehdessä kehuttiin, että Capa vie kameransa syvemmälle sotatapahtumiin kuin kukaan muu aiemmin, ja Regardsissa häntä kutsuttiin ”pelottomaksi”. Capan ansiosta rintamakuvaajia ei enää pidetty jonkinlaisina sotilasvirkamiehinä eivätkä kuvaajat olleet enää rintamalla osana joukkoja.
Capan työtä on muistettu monin tavoin, ja hänen kuolemansa jälkeisenä päivänä Ranskan asevoimat myönsi hänelle sotilaskunniamerkki Croix de Guerren. Overseas Press Club ja Life-lehti ovat vuodesta 1955 lähtien myöntäneet Robert Capa Gold Medalin kuvajournalistille, joka osoittaa työssään ulkomailla poikkeuksellista rohkeutta. Capan veli Cornell Capa perusti vuonna 1966 veljensä muistolle International Fund for Concerned Photography -rahaston. Siitä kehittyi kahdeksassa vuodessa International Center of Photography. Valokuvauksen kansainväliseen kunniagalleriaan Capa hyväksyttiin vuonna 1976. Kun Capan syntymästä tuli vuonna 2013 kuluneeksi sata vuotta, Unkarissa julkaistiin hänen kunniakseen postimerkki ja 5 000 forintin arvoinen kolikko.
Tyyli ja tekniikka
Capan sotakuvat ovat yleensä mustavalkoisia, sillä mustavalkofilmiä sai huomattavasti helpommin ja se pystyttiin kehittämään nopeammin. Capan kuvia luonnehtii läheisyys, ja koko uransa ajan hän työskenteli ilmaisemansa periaatteensa mukaan: ”jos kuvasi eivät ole tarpeeksi hyviä, et ole tarpeeksi lähellä”. Capan toinen ohjenuora koski ihmisistä välittämistä, ja hän pyrki kuvillaan antamaan sodalle kasvot. Hänen dokumentaariset sotakuvansa keskittyvätkin usein ihmisiin ja heidän arkeensa eivätkä esimerkiksi fyysiseen kärsimykseen, taisteluihin tai kuolemaan. Capan elämäkerturin Richard Whelanin mukaan Capan sekä siviilejä että sotilaita esittävät kuvat olivat intiimejä, välittömiä, myötätuntoisia ja empaattisia.
Capaa käsittelevissä kirjoissa ja näyttelyissä ovat usein olleet eniten esillä Capan mustavalkoiset sotakuvat, mutta Capa kuvasi paljon myös värivalokuvia. Ensimmäiset värikuvansa hän otti vuonna 1938, muutama vuosi sen jälkeen, kun Kodak oli esitellyt ensimmäisen laajamittaiseen käyttöön tulleen värifilmin Kodachromen. Säännöllisesti Capa alkoi käyttää värifilmiä kuitenkin vasta vuoden 1941 jälkeen. Toisen maailmansodan jälkeen hän ei asettanut kumpaakaan filmiä etusijalle, vaikka monet kuvaajat ja julkaisijat eivät vielä arvostaneet värikuvia. Hänellä oli aina kaksi kameraa: toisella hän otti mustavalkoisia ja toisella värikuvia. Capa käytti uransa alussa Leican 35 millimetrin kameraa, jolla hän kuvasi muun muassa Espanjan sisällissodassa. Pienikokoinen Leican kamera helpotti kuvaajan liikkumista ja antoi mahdollisuuden toimia vaarallisissa tilanteissa.
pienois|Capa tunnettiin mustavalkoisista sotakuvistaan, mutta hän otti myös paljon värikuvia ja muotokuvia muun muassa julkisuuden henkilöistä. Tässä kuvassa taiteilija [[Pablo Picasso leikkii lapsensa kanssa.]] Vaikka Capa tunnetaan erityisesti sotakuvistaan, hän otti runsaasti muitakin kuvia, kuten muotokuvia julkisuuden henkilöistä. Capan tunnettuja muotokuvia ovat esimerkiksi Golfe-Juanissa valokuvattu Françoise Gilot’ta seuraava ja rantavarjoa kantava Pablo Picasso, ikääntyvä Henri Matisse piirtämässä studiossaan ja Ingrid Bergman elokuvan Kohtalon avain kuvauksissa. Lisäksi Capa otti muotokuvia muun muassa Humphrey Bogartista, Orson Wellesista ja John Hustonista. Capa otti myös matkakuvia Euroopan muodikkaista hiihtokeskuksista Sveitsistä, Itävallasta ja Ranskan Alpeilta sekä Ranskan tyylikkäistä lomakeskuksista Biarritzista ja Deauvillestä. Matkakuvia Capa otti erityisesti Holiday-lehteen. Hän kokeili myös muotivalokuvausta.
Capan kuoleman jälkeen valokuvahistorioitsijat ja elämäkerrankirjoittajat väheksyivät hänen suurta värikuvien kokoelmaansa, jossa on muun muassa muotikuvia ja Hollywoodin tilaustöitä. Vasta alkuvuodesta 2014 nähtiin New Yorkissa näyttely ”Capa in Color”, jonka tarkoituksena oli korjata tämä vääristymä. Näyttelyssä oli 125 kuvaa, joista useat olivat esillä ensimmäistä kertaa tai nähtävissä lähes 70 vuoden jälkeen. Näyttelyn järjestäjä International Center of Photography arvioi, että sillä on yli 4 200 Capan värivalokuvaa, joista suurin osa ei ole ollut esillä.
Poliittiset näkemykset
Capa oli poliittisesti aktiivinen, ja hän joutui jo nuorena lähtemään Miklós Horthyn aikaisesta Unkarista vasemmistolaisten aatteidensa takia. Capaan vaikuttivat erityisesti avantgardetaiteilija Lajos Kassákin antiautoritaristiset, antifasistiset, työväenluokkaa tukevat, egalitaristiset ja pasifistiset ajatukset. Capa löysi 1930-luvulla Pariisista hengenheimolaisia, ja hän kannatti kansanrintamaa, jonka toimintaa hän pääsi kuvaamaan laajasti. Espanjan sisällissota oli Capalle ja Tarolle ensimmäinen mahdollisuus taistella kameroin totalitarismia vastaan. Hän ei ollut ainoa nuori länsimaalainen, joka liittyi vapaaehtoisena sotaan Francoa vastaan: samaan joukkoon kuuluivat esimerkiksi George Orwell ja André Malraux. Capan vuonna 1938 sisällissodasta julkaisema Death in the Making oli enemmän kuin kuvakirja. Sen tarkoituksena oli saada lukijansa tuntemaan solidaarisuutta Espanjan kansaa ja sen tarpeita kohtaan.
Espanjan sisällissodasta tuli Capalle eräänlainen vertailukohta, ja myöhemmissäkin sodissa hän valitsi selkeästi puolensa. Hän kuvasi uransa aikana muun muassa Kiinan taistelua japanilaisia vastaan, Euroopan taistelua natsismia vastaan ja Israelin taistelua arabeja vastaan. Jos hän ei pystynyt valitsemaan puoltaan, hän ei halunnut edes osallistua konflikteihin, kuten esimerkiksi Korean sotaan. Käytännössä ainoa poikkeus oli Capan viimeiseksi sodaksi jäänyt Indokiinan sota, jota kohtaan hänellä ei ollut suuria tuntemuksia. Capan ystävät ihmettelivätkin, miksi hän lähti kuvaamaan sitä.
Capa ei ollut jyrkkä pasifisti, sillä hänen mielestään sota oli joskus tarpeellinen ja ihminen voi tuntea ylpeyttä puolustautumisesta tai jonkin asian puolesta taistelemisesta. Sotaa ei kuitenkaan pitänyt tavoitella, vaan se oli seurausta politiikan epäonnistumisesta. Silti sota myös kiehtoi Capaa, ja hän kirjoittikin, että ”sotakirjeenvaihtajalle taistelusta pois jääminen on sama kuin viisi vuotta Sing Singissä istunut vanki kieltäytyisi treffeistä Lana Turnerin kanssa”. Toisaalta toisen maailmansodan jälkeen Capa toivoi, että hänestä tulisi työtön sotavalokuvaaja.
Ontajärvi (kylä)
Ontajärvi on maaseututaajama ja entinen kylähallintoalue Mujejärven piirin itäosassa Ontajärven länsipuolella Karjalan tasavallassa Venäjällä. Vuodesta 2006 Ontajärvi on osa Rukajärven kuntaa. Kylässä oli noin 300 asukasta vuonna 1996.
Ontajärvi sijaitsee 131 kilometriä piirikeskuksesta Mujejärvestä itään, noin 35 km Rukajärven kylästä kaakkoon. Kylässä on 1800-luvulta peräisin oleva tšasouna. Nykyinen Ontajärvi on peräisin 1950-luvulta ja oli perustettu entisen Ontajärven karjalaiskylän kohdalle tyypilliseksi metsätyökyläksi. Sen väestö on muodostunut entisestä Ontajärven kyläläisistä, entisten lähikylien asukkaista (esim. Korpilahti) ja uusista tulokkaista, jotka olivat pääosin värvättyjä valkovenäläisiä. Nykyinen Ontajärvi käsittää kaksi osaa: kylän (ven. derevnja), jolla tarkoitetaan vanhan kylän paikkaa, ja myöhemmin rakennetun maaseututaajaman (posjolok).
Ontajärven kylä on perustettu yli 450 vuotta sitten. Se oli yksi vanhimmista asutuskeskuksista nykyisen Karjalan tasavallan keskiosassa. Kylä mainitaan ensi kerran Lapin pogostojen verokirjassa vuodelta 1597. Ontajärvi kuului silloin hallinnollisesti Paateneen pogostaan ja oli melko iso paikallismittakaavassa (19 taloa). Talojen määrän perusteella voi olettaa, että Ontajärvi oli perustettu ainakin muutamaa kymmentä vuotta ennen esimerkiksi 1540-1550 luvuilla tai aikaisemmin. Kylän perustajat olivat harkinnet tarkasti tulevan kylän sijaintia, koska olivat halunneet elää siellä mahdollisimman mukavasti, harjoittaa maanviljelyä ja olla turvassa. Perustamispaikkana oli valittu kannas Ontajärven ja Lajanijärven välissä. Vieressä sijaitsee kalarikas Ontajärvi ja lähimetsät ovat täynnä riistaa.
Aiheesta muualla
63.875°N, 33.10833°W
Laastari
thumb|Tavallinen laastari. thumb|Laastari kääntöpuolelta. thumb|Avattu laastari.
Laastari on sidontaväline jonka tarkoitus on suojata iholla olevaa haavaa ulkopuolelta tulevalta lialta ja kerätä haavasta vuotavaa verta niin, ettei se sotke vaatteita tai ympäristöä. Laastari peittää myös iholla olevan esteettisesti ruman haavan.
Historia
Laastari keksittiin Yhdysvalloissa vuonna 1920. Sen keksijä Earle Dickson työskenteli Johnson & Johnson -yhtiöllä, joka valmisti muun muassa kirurgiteippiä ja sideharsoa. Dickson teki ensimmäisen laastarin vaimolleen, joka sai usein haavoja sormiinsa ruokaa laittaessaan. Hän käytti haavatyynynä sideharsoa, jota hän kiinnitti kirurgiteippiin. Tarttumisen estämiseksi hän asetti sideharson päälle hamekangasta.
pienoiskuva|Johnson & Johnson toi ensimmäiset laastarit markkinoille tuotemerkillä Band-Aid. Laastari osoittautui hyödylliseksi, koska 1920-luvulla hygienia oli heikkoa ja haavatulehdukset yleisiä eikä tulehdusten hoitamiseen tarvittavia antibiootteja ollut vielä keksitty. Johnson & Johnson toi laastarin markkinoille vuonna 1921 tuotemerkillä Band-Aid. Aluksi tuote ei käynyt kaupaksi, mutta lääkäreiden ja apteekkarien kouluttamisen myötä menekki kasvoi, ja yhtiö aloitti laastareiden massavalmistuksen vuonna 1924. Laastarin keksijä Earle Dickson nousi Johnson & Johnson -yhtiön varapääjohtajaksi.
Saksassa Beiersdorf-yhtiö alkoi vuonna 1922 myydä laastaria tuotemerkillä Hansaplast.
Käyttö
Laastareita on kolmea tyyppiä: perinteinen liimattava kangas- tai muovilaastaari, nestemäinen laastari ja ihoa muistuttava, hankausta ja hiertymiä estävä ja hoitava laastari (tuotemerkkinä Suomessa nimellä Compeed).
Perinteistä laastaria ei tulisi käyttää suihkussa, saunassa eikä uidessa. Kaikki nämä toimet voivat irrottaa laastarin ihosta ja heikentää haavan arpeutumista. Varsinkin saunassa ihon huokosista tulee ulos hikeä, joka heikentää liimapintojen tartuntaa.
Kangaslaastaria myydään myös metrilaastarina, josta voi leikata saksilla kulloinkin tarvittavan levyisen laastarin.
Lääkelaastari
Lääkelaastarin väärinkäyttö, kuten laastarin nieleminen tai sen imeskeleminen, voi aiheuttaa käyttäjälle yliannostuksesta hengenvaaran, koska tällöin lääkeaine purkautuu laastarista nopeammin kuin ihon läpi annosteltaessa on tarkoitettu. Fentanyylilaastareiden väärinkäyttö aiheutti Suomessa yli 30 myrkytyskuolemaa vuosina 2006–2010.
Canon EOS 30D
Canon EOS 30D on japanilaisyhtiö Canonin valmistama digitaalinen järjestelmäkamera. Kamera julkistettiin 21. helmikuuta 2006 Canon EOS 20D:n seuraajaksi. EOS 30D:n seuraaja puolestaan on vuonna 2007 julkaistu EOS 40D.
Kamerassa on kahdeksan megapikselin APS-C-kokoinen CMOS-kenno, ja sillä pystyy kuvaamaan viisi kuvaa sekunnissa. Kamera on yhteensopiva sekä EF- että EF-S -objektiivien kanssa. Lisäksi kamerassa on 2,5 tuuman näyttö.
Tor Nørretranders
thumb|Tor Nørretranders Tor Nørretranders (s. 20. kesäkuuta 1955) on tanskalainen tietokirjailija. Nørretranders syntyi Kööpenhaminassa, Tanskassa. Hänen kirjansa ja esitelmänsä käsittelevät pääosin tiedettä ja sen roolia yhteiskunnassa. Useimmissa kirjoissaan hän ehdottaa miten yhteiskunnan pitäisi yhdistyä ja mukautua tieteen uusiin saavutuksiin.
Elämäkerta
Tor Nørretrandersin vanhemmat ovat Yvonne Levy (1920-) ja Bjarne Nørretranders (1922–1986). Hän valmistui Roskilden yliopistosta 1982 meni naimisiin vaimonsa Ursula Krabben kanssa vuonna 1993.
Pilahvi
Pilahvi, pilav tai pilaf tai plov, pulau, pulao, tai polu on etenkin monissa Aasian muslimivaltaisissa maissa tunnettu, alkujaan ehkä persialainen riisiruoka. Sen runkona on tavallisesti öljyssä paistettu ja edelleen liha- tai kasvisliemessä kypsennetty riisi. Lisäksi ruuassa on esimerkiksi vihanneksia (kuten sipulia, valkosipulia, porkkanaa), hedelmiä (esimerkiksi rusinoita, taateleita), lihaa, kalaa tai pähkinöitä sekä suolaa ja muita mausteita. Liha, kastike tai voisula kaadetaan tavallisesti annoksen päälle tai sekoitetaan riisiseoksen joukkoon mutta saatetaan tarjoilla erillisestä astiastakin.
Intialaisessa keittiössä pilahvi tehdään perinteisesti basmatiriisistä. Pulao- tai pilahviriisistä on lukuisia eri versioita. Yksinkertainen lisäketyyppinen riisi syntyy esimerkiksi kardemummasta, voista tai kasvisöljystä, keitetyistä herneistä (tai porkkanaraasteesta) ja basmatiriisistä. Esimerkiksi pähkinäpilahvia intialaisittain valmistettaessa paksupohjaisessa kattilassa voidaan paistaa ensin valkosipulia ja porkkanaraastetta. Muutaman minuutin jälkeen lisätään mausteet (esimerkiksi jauhettua korianteria, muutama vihreä kardemumma, mustia sinapinsiemeniä, jeeran siemeniä) ja vedessä 20-30 minuuttia lionnut, hyvin valutettu riisi. Seosta paistetaan pari minuuttia sekoitellen. Joukkoon lisätään kasvislientä, laakerinlehti, suolaa ja pippuria. Seos kiehautetaan ja annetaan kypsyä kymmenkunta minuuttia miedommalla lämmöllä. Pannu nostetaan liedeltä ja annetaan vetäytyä 5 minuuttia kannen alla. Laakerinlehti ja kardemummat poistetaan kypsästä riisistä. Annos koristellaan ennen tarjoilua esimerkiksi cashew- ja saksanpähkinöillä ja korianterinlehdillä.
Pilahvista on tehty myös muunnoksia korvaamalla riisi jollain muulla viljalla.
Efesoksen Artemis
pienoiskuva|upright|Efesoksen Artemis, joka on tehty [[Kreikan arkaainen kuvanveisto|arkaaiseen tyyliin roomalaisella kaudella 100-luvulla.]] Efesoksen Artemis oli yksi muoto Artemis-jumalattaren ilmentymistä. Tätä Artemiin ilmentymää palvottiin Efesoksen suuressa Artemiin temppelissä. Kreikan jumaltarustossa Artemis oli alun perin neitsyt ja metsästyksen jumalatar. Efesoksen Artemiin ajatellaan sen sijaan olleen hedelmällisyyden jumalatar. Tähän johtopäätökseen on tultu, koska löytyneissä Artemiin kuvissa olleiden vyötäröllä kohoavien ulokkeiden, jotka aikaisemmin tulkittiin kuvaavan naisen rintoja, tulkitaankin tarkoittavan sonnin kiveksiä.
Efesoksen Artemista kuvataan Raamatun Apostolien teoissa. Paavalin saavuttua Efesokseen hänen vastustajansa pyrkivät kärjistämään ristiriitaa saadakseen aikaan levottomuuden, johon roomalaisen sotaväen olisi pitänyt puuttua. Tilanne kuitenkin raukeaa, ja Paavali kutsuu opetuslapsensa koolle ja he matkustivat Makedoniaan.
Bere Alstonin rautatieasema
Bere Alstonin rautatieasema on rautatieasema Bere Alstonin kylässä Devonissa. Se sijaitsee Tamar Valley Linen varrella.
Hämeenlinnan linja-autoasema
Linja-autoaseman kortteli sijaitsee hyvin keskeisellä paikalla, vain korttelin päässä Kauppatorista, joten kaupungilla on kiinnostusta alueen kehittämiseen. Ensimmäisenä osana Engelinrannan kehitysprojektia kaupunki käynnisti alkuvuodesta 2017 tontinluovutuskilpailun, jolla tavoiteltiin ehdotuksia korttelin täydennysrakentamiseen. Kilpailun voitti Lehto Groupiin kuuluva Rakennuskartio Oy ehdotuksellaan "Lohkot". Ehdotuksessa kortteliin rakennetaan yhdeksänkerroksisia asuin- ja liiketaloja, hotelli sekä uusi asemarakennus Palokunnankadun varteen. Vanha linja-autoasema säilytetään ja sinne toteutetaan kauppahalli. Rakennusoikeutta ehdotuksessa on käytetty 14 500 kerrosneliömetriä. Kilpailun osana hyödynnettiin uudenlaisella tavalla asukasosallistumista, jossa kaupunkilaiset pääsivät vaikuttamaan suunnitteluprosessiin antamalla palautetta ehdotuksista kilpailuvaiheen aikana. Kaupunki aloitti alueen kaavoituksen voittajaehdotuksen pohjalta vuonna 2017, ja uusi asemakaava astui voimaan alkuvuodesta 2020.
Bere Alstonin rautatieasema
Asema avattiin 2. kesäkuuta 1890 nimellä Beer Alston. Nimen kirjoitusasu muutettiin nykyiseen muotoonsa 18. marraskuuta 1897. Asemaa käytti 39 710 matkustajaa kaudella 2017–2018.
Zairen maakunta
Zaire on Angolan maakunta, joka sijaitsee maan luoteisosassa. Sen pinta-ala on 37 300 neliökilometriä ja siellä asui vuoden 2019 arvion mukaan 698 521 ihmistä. Maakunnan pääkaupunki on Mbanza Kongo (entinen São Salvador) ja toinen merkittävä kaupunki on nimeltään Soyo. Soyo on maakunnan suurin kaupunki. Zairessa on trooppinen ilmasto.
Nimi Zaire tulee kongon kielen sanasta nzaadi, joka tarkoittaa jokea. Samaa nimeä käytettiin myös Kongon demokraattisen tasavallan nimenä vuosina 1971–1997.
Zairen kunnat
Zairen maakuntaan kuuluu kuusi kuntaa.
Harry Hole
Harry Hole on päähenkilö norjalaisen Jo Nesbøn rikosromaanisarjassa. Hän on oslolainen rikostutkija, joka ratkaisee rikoksia omintakeisella tyylillään.
Raimo Häyrinen
Raimo Herman ”Höyry” Häyrinen (30. heinäkuuta 1940 Savonlinna – 13. toukokuuta 2020 Helsinki ) oli suomalainen urheiluselostaja. Hänet tunnettiin etenkin nopeapuheisena urheilukilpailujen radioselostajana. Selostajana Häyrisen omimpia lajeja olivat jääkiekko ja nyrkkeily. Hän saavutti kaksi akateemista nyrkkeilymestaruutta ja kymmeniä ikämiesten palloilulajimestaruuksia ja toimi myös nyrkkeilytuomarina. Häyrinen sai 13 Telvis-palkintoa.
Guinnessin ennätysten kirjan 1984–85 mukaan Häyrinen on Suomen nopein radioselostaja: ennätykseksi kirjattiin 218 sanaa 57,5 sekunnissa. Turun yliopistossa Häyrisen puhenopeudeksi mitattiin parhaimmillaan yli 440 sanaa minuutissa.
Koulu ja opiskelu
Raimo Häyrisen isä oli Savonlinnan kaupunginsihteeri ja sittemmin Mikkelin kaupunginjohtaja Ensio Häyrinen. Raimo Häyrinen kävi koulua Savonlinnassa, Mikkelissä, Lahdessa ja Kouvolassa. Koulunkäynti päättyi Munkkivuoren yhteiskoulussa Helsingissä. Vuosina 1955–1961 Häyrinen työskenteli ajoittain merillä. Sotilasarvoltaan hän oli reservin sotilasmestari (merivoimat). Häyrinen opiskeli tv- ja radiotyötä Yhteiskunnallisessa korkeakoulussa ja Tampereen yliopistossa vuosina 1965–1969 sekä filmiohjausta Hochschule für Fernsehen und Film -koulussa Münchenissä 1969–1973.
Työura
pienoiskuva|Raimo Häyrinen 19-vuotiaana Argentiinan pääkaupungissa Buenos Airesissa. Raimo Häyrinen oli Yleisradion palveluksessa 1965–1997. Häyrinen selosti kymmeniä olympia- ja MM-kisoja. Häyrinen nimettiin kaikkiaan 24 kertaa vuoden suosituimmaksi urheiluselostajaksi. Yle irtisanoi Häyrisen vuonna 1997 kahden kirjallisen varoituksen ja lukuisten huomautusten jälkeen. Häyrinen haastoi yhtiön oikeuteen laittomasta irtisanomisesta ja vaati kahden vuoden irtisanomisajan palkkaa. Osapuolet pääsivät kahden vuoden kuluttua sovintoon ja Yle maksoi selostajalle 15 kuukauden palkkaa vastaavan summan.
Urheiluselostajat Raimo Häyrinen, Anssi Kukkonen, Paavo Noponen ja Seppo Kannas olivat helmikuussa 1972 mukana Lufthansan lennolla New Delhistä Frankfurt am Mainiin, kun palestiinalaisterroristit kaappasivat koneen silloisen Etelä-Jemenin pääkaupunkiin Adeniin. Selostajat olivat palaamassa kotiin Sapporon talviolympialaisista. Kaappausta seuranneena päivänä terroristit vapauttivat panttivankinsa, jotka Lufthansa haki uudella lennolla Frankfurtiin. Anssi Kukkosen mukaan Yleisradion selostusryhmän jäsenet olivat ensimmäiset suomalaiset, jotka joutuivat kokemaan lentokonekaappauksen.
Aktiiviuran jälkeinen aika
Eläkkeellä Häyrinen teki toimittajan ja kuuluttajan töitä freelancerina. Hän työskenteli paikallisradioille ja kirjoitti urheilusta muun muassa Uutispäivä Demariin.
Viimeisinä elinvuosinaan Häyrinen sairasti Alzheimerin tautia.
Poliittinen toiminta
Häyrinen oli Kansallisen Kokoomuksen sitoutumaton varavaltuutettu Helsingin kaupunginvaltuustossa vuosina 1992–1996. Vuoden 2004 kunnallisvaaleissa hän oli sitoutumattomana ehdokkaana kokoomuksen ehdokaslistalla.
Sivu syyttömistä
Sivu syyttömistä on Nicolen kolmas albumi, joka julkaistiin 2007. Levyllä vierailee Kreatorista ja Waltarista tuttu kitaristi Sami Yli-Sirniö kappaleessa Kyynelmaa. Albumi nousi ilmestymisviikollaan Suomen virallisen albumilistan sijalle 11. Albumin nimi tulee suomalaisesta uskomusperinteestä; se on lyhyt loitsu kalman väen karkoitukseen. Kappaleesta 8442 on kuvattu musiikkivideo, numerot 8442 viittaavat sanaan viha kirjoitettuna matkapuhelimen tekstiviestin automaattisyötöllä.
Kappaleet
Sävellykset ja sovitukset Nicole.
The Times They Are a-Changin’
The Times They Are a-Changin’ on laulaja-lauluntekijä Bob Dylanin vuonna 1964 julkaistu albumi. Nimikkokappale on yksi Dylanin tunnetuimmista lauluista.
Kappaleet
Kaikki kappaleet säveltänyt ja sanoittanut Bob Dylan.
KCS 8905
1. puoli (XSM 75528)
2. puoli (XSM 75529)
Einari Merikallio
Merikallio oli lintujen kvantitatiivisen eli runsauslaskennan uranuurtajia maailmassa. Hänen laajat linjalaskenta-aineistoon perustuvat tutkimustuloksensa koko Suomen pesivästä maalinnustosta (Suomen lintujen levinneisyys, 1955) on ollut pohjana seuraavien vuosikymmenten aikana Suomessa tehdylle kvantitatiiviselle tutkimukselle, joka on nostanut Suomen lintutieteen tutkimussuunnan tasoa merkittävästi.
Merikallio tutki Karjalan kannaksella sijaitsevan Äyräpäänjärven linnustoa (Äyräpäänjärvi, Suomen linturikkain järvi, 1929) järven kuivatushankkeesta syntyneen Suomen ensimmäisen julkisen ympäristökiistan taustaselvitykseksi.
Tutkimustensa ohella Merikallio hoiti tavallisen päivätyönsä opettajana. Hän työskenteli Keravan yhteiskoulun rehtorina vuodet 1925–1955 eli 30 vuotta ja opetti luonnonhistoriaa ja maantietoa. Paikallisen merkkimiehen muistoksi on Keravan kartanolla Kerava-seura ry:n 1998 kyltittämä Merikallion lintupuisto. Merikallio on haudattu Keravan hautausmaalle.
Merikallio sai professorin arvonimen 1958.
Tsutomu Tomita
Tsutomu Tomita (冨田 務 Tomita Tsutomu) (s. 14. lokakuuta 1943) on japanilainen entinen Toyotan Formula 1 -tallin tallipäällikkö. Hänet valittiin Toyota Motorsportin puheenjohtajan John Howettin suosituksesta 66-vuotiaan Ove Anderssonin tilalle vuodeksi 2004. Huhtikuussa 2007 Tomita ilmoitti jättävän tallipäällikön tehtävän ja hänet korvasi kesäkuun lopussa Tadashi Yamashina. Sen jälkeen Tomita siirtyi Fuji Speedwayn moottoriradan uudeksi johtajaksi.
Seppälä (yritys)
Seppälä Oy oli suomalainen vaatekauppaketju, joka myi naisten, miesten ja lasten vaatteita, kenkiä, asusteita ja kosmetiikkaa. Joulukuussa 2013 myymälöitä oli 210 Suomessa, Venäjällä ja Baltiassa. Seppälässä toimi oma suomalainen suunnittelutiimi, joka teki mallistoja ketjun omille tuotemerkeille.
Seppälän perheen perustama ja pitkään sisarusten Liisa Lipsanen ja Hannu Seppälä johtama yhtiö myytiin vuonna 1988 Stockmannille. Stockmann myi tappiota tehneen Seppälän Eveliina ja Timo Melentjeffille vuonna 2015.
Seppälä Oy ja Seppälä Finland Oy asetettiin konkurssiin 15. syyskuuta 2017.