Irakin_historia
Irakin brittiläinen mandaattialue
Vuoden 1919 Pariisin rauhankonferenssissa Kansainliiton sopimuksen mukaisesti Irakista tehtiin virallisesti A-luokan mandaatti, jonka hallinto myönnettiin Isolle-Britannialle. Brittihallintoon asetettiin myös Palestiina. Syyriaa ja Libanonia koskeva mandaatti myönnettiin Ranskalle. Ison-Britannian hallintokausi Irakissa oli lyhytaikainen. Brittihallinto ei ollut vielä päättänyt sitä, miten Irakia tulisi hallita, kun tapahtumat muissa arabimaissa muuttivat radikaalisti olosuhteita Irakissa. Arabikapinaa osmaneja vastaan vuonna 1916 johtanut Hijazin kuninkaan poika, Faisal, perusti arabihallituksen Damaskoksessa ja hänet julistettiin Syyrian kuninkaaksi. Tämä kansallismielinen liikehdintä levisi Irakin pohjoisosiin ja keskiosien heimoalueille. Mosulin, Bagdadin ja Basran suurissa kaupungeissa, joihin brittijoukot olivat sijoittuneet, kapina ei saanut vahvaa jalansijaa. Brittiläisiä vastaan nousseet kapinat eivät olleet hyvin järjestäytyneitä, mikä rajoitti kapinan vaikutusta. Britit palauttivat järjestyksen maahan sotilaallisesti. Faisal joutui konfliktiin Ranskan kanssa Syyrian hallinnasta. Ranskalle oli myönnetty Syyriaa ja Libanonia koskeva mandaatti vuonna 1920, ja se yritti saada mandaatille Faisalin hyväksynnän. Nationalistit kehottivat Faisalia hylkäämään ranskalaisten vaatimukset, ja ranskalaisten ja Faisalin välille syntynyt konflikti johti hänen karkottamiseensa Syyriasta. Faisal matkusti Lontooseen valittamaan Ranskan toimista. Isossa-Britanniassa yleinen mielipide oli, että Mesopotamian alueelle ei haluttu sitoa resursseja. Samalla irakilaiset nationalistit vaativat itsenäisyyttä. Vuonna 1921 Iso-Britannia tarjosi Faisalille Irakin valtaistuinta, sekä arabihallituksen perustamista Ison-Britannian mandaatilla. Faisal suostui ottamaan valtaistuiman vastaan, mikäli saisi tälle kansan tuen. Faisal nostettiin kansanäänestyksen jälkeen valtaistuimelle elokuussa 1921. Monarkian perustaminen oli ensimmäinen askel kansallisen hallinnon perustamisessa. Tämän jälkeen Faisal sopi Ison-Britannian kanssa liittoumasopimuksesta ja maahan laadittiin perustuslaki. Sopimus määritteli Irakin ja Ison-Britannian väliset suhteet. Irak sitoutui kunnioittamaan uskonnonvapautta ja ulkomaalaisten oikeuksia ja tekemään yhteistyötä Kansainliiton kanssa. Isolla-Britannialla oli velvollisuus tarjota poliittista neuvontaa, kuten sotilaallisissa ja taloudellisissa asioissa. Maiden välinen sopimus takasi, että Irakin mandaatti pysyi taloudellisesti ja poliittisesti riippuvaisena Isosta-Britanniasta. Irakilaiset nationalistit arvostivat parlamentarismin mukanaan tuomaa mielipiteenvapautta, mutta mandaattiasemaan ei oltu tyytyväisiä, sillä se ei taannut täydellistä riippumattomuutta. Irakin monarkia alkoi kärsiä myös legitimiteettikriisistä, sillä sitä pidettiin brittiläisten luomuksena, eikä Irakin kuningas Faisal I edes ollut irakilainen. Faisal oli hyvin riippuvainen Ison-Britannian tuesta, ja brittiläisten edut olivat esillä myös, kun perustuslakia säätävä kokous kokoontui ensimmäistä kertaa vuonna 1924. Se tähtäsi Irakin suvereniteettiin, ja perinnölliseen perustuslailliseen monarkiaan. Perustuslain hyväksyminen mahdollisti briteille epäsuoran valvonnan mahdollisuuden Irakissa. Perustuslain hyväksymisen jälkeen oli päätettävä kysymys Irakin rajoista, erityisesti polttava kysymys oli entisen osmanimaakunnan, Mosulin asema. Alueen asemaan vaikutti brittien halu hyötyä alueen öljystä, mutta alueen enemmistö oli itsenäisyyttä tavoittelevia kurdeja. Irakilaiset pelkäsivät, että ilman brittien tukea Turkki ottaisi alueen hallintaansa, sillä Turkin johtoon noussut Kemal Atatürk oli jo ottanut haltuunsa Itä-Turkin kurdialueet. Iso-Britannia päätti ottaa Mosulin alueen osaksi Irakin valtiota sillä ehdolla, että kurdit saavat hallintotehtäviä omalla alueellaan ja kurdin kielen asema turvataan. Britannian päätös sisällyttää Mosul Irakiin perustui suurelta osin heidän uskomukseensa, että alueella oli suuria öljyesiintymiä. Turkki hyväksyi tämän, kun sille luvattiin osuus mahdollisesti kertyvistä öljytuloista. Mosulin kysymyksen ratkeamisesta huolimatta nationalistit vastustivat edelleen Irakin ja Ison-Britannian välistä sopimusta ja vaativat itsenäisyyttä. Irakin poliittiset instituutiot olivat todellisuudessa vieraan vallan luomuksia, eikä Irakin historiassa aiemmin ollut tunnettu demokratian käsitettä. Uudet sopimusneuvottelut Ison-Britannian ja Irakin välillä saatiin päätökseen vuonna 1930. Irakin puolelta neuvotteluja johti Faisalin lähin neuvonantaja Nuri as-Said, joka nousi myöhemmin maan politiikan keulakuvaksi. Sopimuksen mukaan mandaatti päätettäisiin vuonna 1932 ja neuvoteltaisiin uusi itsenäisyyssopimus. Maahan muodostettaisiin uusi hallitus, jota johtaa Nuri as-Said. Sopimuksen mukaan Irak hoitaa itse maan sisäiseen turvallisuuteen liittyvät asiat, mutta puolustautuu ulkoisilta uhilta Ison-Britannian tukemana. Tämän myötä britit saivat perustaa maahan sotilastukikohtia. Irakissa olevilla brittijoukoilla ei ollut oikeutta puuttua Irakin sisäisiin asioihin. Sopimuksen oli määrä olla voimassa 25 vuotta siitä hetkestä, kun Irak liittyy Kansainliitton. Nationalistit arvostelivat sopimuksen pitkää kestoa. Tyytymättömiä olivat myös kurdit ja assyrialaiset, koska sopimus ei tarjonnut takeita heidän asemastaan Irakissa. Tulevaisuudessa ongelmia aiheutti se, että Irak ei koskaan ratifioinut Ison-Britannian kanssa määritettyä, Irakin ja Kuwaitin välistä rajaa koskenutta sopimusta. Tämä loi pohjan tuleville Irakin vaatimuksille Kuwaitin alueella. Erityisesti tämä koski Bubiyanin ja Warbahin saaria, jotka olivat olleet Osmanien valtakunnan aikana osa Basran maakuntaa, mutta ne oli luovutettu Kuwaitille vuonna 1913 ratifioimattomassa sopimuksessa.