cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Pete Europa
Syksyllä 2010 valmistui Yle Teeman tilaama, Pete Europan käsikirjoittama ja ohjaama dokumenttielokuva Timanttikoirien vuosi 1984 (Helsinki Twilight 1984). Se kertoo 1980-luvun alun klubeista ja kulttuurimurroksesta. Elokuvan ytimenä ovat silloiset klubit ja niissä kokoontuneet ihmiset. Elokuvassa esiintyvät monet tuon ajan yhtyeet kuten The Nights of Iguana, The Pin-Ups, Hefty Load, Musta Paraati, Shadowplay, Jimi Sumén Band, Twiggy Oliver ja PIM. Elokuva esitettiin Rakkautta ja Anarkiaa -festivaaleilla.
Friedrich Wegener
Friedrich Wegener (7. huhtikuuta 1907 – 9. heinäkuuta 1990) oli saksalainen patologi. Hän tuli tunnetuksi kuvaamalla vuonna 1936 sairauden, joka on 1950-luvulta lähtien tunnettu Wegenerin granulomatoosina.
Pete Europa
Vuonna 2021 ilmestyi samasta teemasta kertova kirja Helsinki 1984 – Yön olennot & uusi aalto.
Friedrich Wegener
Vuonna 1932 Saksan kansallissosialistiseen työväenpuolueeseen liittynyt Wegener salasi natsitaustansa toisen maailmansodan jälkeen. Se tuli julki vasta Wegenerin kuoltua. Hänen mukaansa nimetyn sairauden nimen vaihtoa on vaadittu. American College of Chest Physicians, joka oli palkinnut Wegenerin vuonna 1989, on perunut palkinnon.
Pete Europa
Hakkarainen on kääntänyt suomeksi ja toimittanut William Blaken Milton-runoelman. Salakirjat julkaisi Jumalaiset näyt: Milton -teoksen vuonna 2018.
Eleven Men Out
Eleven Men Out on vuonna 2005 ensi-iltansa saanut draamakomedia. Se on fiktiivinen kertomus islantilaisesta ammattilaisjalkapallojoukkueesta jonka tähtipelaaja kertoo ajattelematta seuraksia että on homo.
Tarina
Ottar Thor (Bjorn Hlynur Haraldsson) on kopea tähtipelaaja jalkapalloammattilaisjoukkueessa. Hän on eronnut vaimostaan Guggasta (Lilja Nótt Þórarinsdóttir) joka on entinen Miss Islanti joka on missiyden jälkeen alkoholisoitunut. Heillä on poika, Magnus (Arnmundur Ernst), joka on murrosiässä ja käyttää aikansa pelaamalla videopelejä.
Ottar kertoo häntä haastattelevalle toimittajalle ajattelematta seurauksia että on homo, ja hänellä oli vain tarkoitus saada itsensä otsikoihin. Hänen joukkuetoverinsa, seuran omistajat ja muut järkyttyvät tiedosta ja hän saa pelikiellon. Koska hänellä ei ole muuta tekemistä hän liittyy kaverinsa amatöörijoukkueeseen jossa on myös ennestään pari homoa pelaajaa. Pian joukkueeseen liittyy muitakin homoja hänen mainensa ansiosta, ja heterot pelaajat lähtevät joukkueesta.
Joukkue nousee liigassa uudella kokoonpanolla, mutta suurimmaksi osaksi sen voittoputki johtuu siitä että osa vastustajista ei suostu pelaamaan homoja vastaan. Hänen vanha joukkueensa on samaan aikaan kärsinyt tappioita koska he potkivat parhaan pelaajansa pois. He haluaisivat hänet takaisin pelaamaan. Tarina huipentuu amatöörien ja ammattilaisten näytösotteluun joka pelataan Gay Pride -päivänä.
Elokuvan on valmistanut yhdessä islantilainen, brittiläinen ja suomalainen tuotantoryhmä. Elokuvan tuotantoon osallistui myös suomalainen elokuvayhtiö Solar Films.
Näyttelijöitä
Lähde:
A-Team
Sarjan päähenkilöitä olivat John ”Hannibal” Smith (George Peppard), Tempelton ”Faceman” Peck (Dirk Benedict), B. A. ”Bad Attitude” Baracus (Mr. T) ja ”Howlin’ Mad” Murdock (Dwight Schultz). Sarjaa tehtiin viisi tuotantokautta (yhteensä 98 jaksoa ja yksi televisioelokuva). Suomessa sarjaa esitti Sub. Sitä on myös myynnissä tuotantokausittain.
Seleukos VII Kybiosaktes
Seleukos VII Filometor oli Seleukidien valtakunnan hallitsija, jonka henkilöllisyys on monilta osin hämärän peitossa. Hänet tunnetaan lähinnä joistain hänen ja hänen äitinsä, Ptolemaiosten dynastian Kleopatra Selene I:n liikkeellelaskemista kolikoista. Oletettavasti hän oli Antiokhos X:n poika ja Antiokhos XIII:n veli. Hän ilmeisesti hallitsi muutamia seleukideille uskollisia kaupunkeja Armenian kuninkaan Tigranes I:n Syyrian miehityksen 83–69 eaa. aikana.
Nuori kuningas on ilmeisesti sama Seleukos, joka meni myöhemmin naimisiin Ptolemaiosten Berenike IV:n kanssa, jonka sisar oli kuuluisa Kleopatra VII. Väitetään, että morsian murhasi hänet hänen huonojen tapojensa takia. Hänellä oli pilkkanimi Kybiosaktes, "kalanteurastaja".
Antiokhos XIII Asiatikos
Antiokhos XIII Dionysos Filopator Kallinikos, joka tunnetaan myös lisänimellä Asiatikos oli Seleukidien valtakunnan viimeisiä hallitsijoita. Hän oli Antiokhos X:n ja Kleopatra Selene I:n poika. Hänen äitinsä, Ptolemaiosten suvun prinsessa, toimi poikansa sijaishallitsijana pojan isän kuoleman jälkeen joskus vuosien 92 eaa. ja 85 eaa. välillä. Jonkin aikaa sen jälkeen kun Armenian kuningas Tigranes oli valloittanut Syyrian, Kleopatra matkusti Roomaan. Hän toivoi, että hänen poikansa tunnustettaisiin Egyptin kuninkaiksi, mutta tämä ei onnistunut. He olivat Roomassa ainakin 75–73 eaa., missä heidän katsottiin olevan "Syyrian kuninkaita". Tigranes otti myöhemmin Kleopatran kiinni ja tappoi hänet, mutta sen jälkeen kun Pompeius oli voittanut Tigranesin, Antiokian asukkaat huusivat Antiokhos XIII:n kuninkaaksi ja Lucius Lucullus hyväksyi hänen nimittämisensä Syyrian klienttihallitsijaksi.
Vuonna 64 eaa. Pompeius antoi syrjäyttää ja tappaa hänet. Tämän on perinteisesti sanottu päättäneen seleukidien dynastian, mutta Filippos II Filoromaios eli jonkin aikaa pitempään.
Raijalanjärvi
Raijalanjärvi, keskiaikaiselta nimeltään Kohijärvi, oli järvi Huittisten kunnassa Satakunnassa vuoteen 1935 saakka, jolloin sen lopullinen kuivattaminen alkoi. Käytännöllisesti katsoen koko Raijalanjärven alue on maanviljelyn ja karjankasvatuksen käytössä. Raijalanjärvi on liitetty mukaan Puurijärven ja Isosuon kansallispuiston ympärille laajennettuun Natura 2000 -hankkeen alueeseen.
Maantietoa
Raijalanjärvi rajoittuu pohjoisessa Kokemäenjokeen, idässä Lauhansuohon, lounaassa Järvensuohon ja lännessä Ronkansuohon. Etelässä on peltoja, jotka on raivattu alentamalla Raijalanjärven pintaa. Raijalanjärven pohja on 42 metriä merenpinnan yläpuolella ja on näin Huittisten kunnan matalin kohta.
Historia
Kivikaudella nykyisen Puurijärven ja Isosuon kansallispuiston alueet olivat Litorinameren pohjaa. Ne alkoivat maankohoamisen ja Kokemäenjoen muodostumisen takia maatua noin 7000 vuotta sitten. Suurin osa maatumasta soistui sen tasaisuudesta johtuen noin 3000 vuotta sitten, mutta Raijalanjärvi ei sitä tehnyt. Syynä on ilmeisesti jatkuva yhteys Kokemäenjoen Kiettareenhaaraan, josta se sai pääasiallisesti vetensä, sillä järven valuma-alue oli pieni.
Seudun maanviljely oli 1500-luvun alussa intensiivistä. 1700-luvulta lähtien Huittisissa kasvatettiin pitäjän peltoalaa kydöttämällä Kokemäenjoen rantojen soita. Myös Raijalanjärven rantoja haluttiin viljelyn pariin. Valtakunnallisesti merkittävät Kokemäenjoen perkaukset, joita tehtiin tulvasuojelun ja viljelyalan kasvattamisen nimissä, vaikuttivat Rajalanjärveen suoraan tai epäsuorasti.
Vuosina 1871–1878 tehtiin Kokemäenjoessa suuria koskien perkauksia, jotka alensivat joen pintaa ja samalla myös sen yhteydessä ollutta järven pintaa. Perkauksen vaikutuksesta järven rantoja paljastui ja ne otettiin viljelyyn Raijalan kylässä, joka sijaitsee järven eteläpuolella. Myös Ronkansuon reunaa ja Lauhansuota kuivattiin viljelyyn sopivaksi. Muu osa järvestä säilyi ja sitä pidettiin hyvänä kalojen kutupaikkana 1890-luvulla. Järven pinta-ala säilyi 225 hehtaarina 1920-luvulle saakka. Vielä 1937 Raijalanjärvi muistutti Puurijärveä monilta osin. Kevään tulvat toivat Kokemäenjoesta lisää vettä järveen, jolloin vedenpinta kohosi ja ihmiset pystyivät veneen avulla kalastamaan järvellä. Kun vesi laski, ruohottui järvi kesällä umpeen lukuun ottamatta keskikohtien lampia. Raijalanoja virtasi ruohikkoisen järven keskeltä Kokemäenjokeen. Raijalanjärveä hyödynnettiin vuosittain siten, että järven ruohikko myytiin palstoina karjatiloille, jotka niittivät niiltä talveksi heinää karjalle.
thumb|250px|Raijalanjärven lintutorni sijaitsee patovallin päällä Kokemäenjoen varrella. Jos Kravin kanava olisi valmistunut 1800-luvun alkupuolella, Raijalanjärvi olisi ollut sen alkupää. Rahojen loppuminen ja Suomen sodan alkaminen 1808 kuitenkin keskeyttivät työt.
Vielä 1920-luvulla Raijalanjärvi katsottiin asumiseen kelpaamattomaksi. Valtio omisti alueen ja päätti sen käytöstä. Esimerkiksi järven vesijättömaalta myytiin huutokaupalla heinää pientilallisten käyttöön. Tästä syntyi valtiolle vuosittain 30 000−45 000 markaa voittoa. Vuonna 1924−25 kaivettiin heinittyneen järven poikki suuri laskuoja, jota pitkin tulo-ojien tuoma läpivirtaus saatiin paremmaksi. Oja ei kuitenkaan kuivattanut järveä, koska Kokemäenjoen vedenpinta oli liian korkealla.
Huittisten Lauhansuon ja Raijalanjärven väliin perustettiin 1935 Huittisten varavankila, jonka ensisijaisena tehtävänä oli työleirin tavoin raivata Lauhansuota viljelyyn. Suon raivaamisen lisäksi alettiin pohtia keinoja Raijalanjärven kuivaamiseksi. Ensi ajateltiin jatkaa historiallista Kravin kanavaa, josta jäi 1800-luvulla puuttumaan 3–4 km, ja johtaa Raijalanjärven vedet sitä kautta pois. Samaan aikaan valmisteltiin Kolsin voimalaitosta Kokemäellä ja yhtiön puolesta kiellettiin ehdottomasti kanavan viimeistely ja vesien johtaminen voimalaitoksen ohi. Tämän vuoksi kuivaushanke toteutettiin patoamalla järvi erilleen joesta ja pumppaamalla vesi patovallin yli jokeen.
Kuivaustyöt aloitettiin juhannuksena 1938, jolloin vangit kolmen miehen ryhmissä, käyttäen kahta lapiota ja yhtä kottikärryä, kaivoivat Raijalanjärven rannalle sen kuivalle osalle suuren ojan järven ympäri. Joenpuoleiseen osaan järveä he rakensivat kaivumaasta patovallin, joka oli pohjastaan 12 metriä ja yläosastaan 2,5 metriä leveä. Järven ympärysmitta oli noin 6 km, mutta vallin ulkopuolella kulkevää reunaojaa tehtiin 4,2 km. Patovallin taakse kaivantoon sijoitettiin kaksi tehokasta vesipumppua, jotka pumppasivat Raijalanjärveä tyhjäksi tehokkaimillaan 21000 litraa minutissa. Kuivatuksen viimeistelyssä järvenpohjaan kaivettiin suoto-ojia, lähteiden veden johto-ojia ja järven keskelle kaivettiin 2,1 km pitkä ja hyvin leveä pääoja. Vanha Kohijoki eli Raijalanjoki, joka ennen kuivausta valui ruohikkoisen järven poikki Kokemäenjokeen, johdettiin Kravin kanavan tavoin järveä kiertään ojaan, josta vedet valuivat Kokemäenjokeen.
Nykykäyttö
Huittisten varavankila laiduntaa Raijalanjärven pelloilla karjaa sekä viljelee niitä. Natura 2000 -ohjelman johdosta aluetta kunnostetaan myös luontokohteena. Raijalanjärvi on nykyään suosittu muuttolintujen seuraamiskohde etenkin keväisin ja syksyisin, kun tundra-alueen lajisto muuttaa. Raijalanjärven lintutorni valmistui 2008 ja sijaitsee Raijalanjärven ja Kokemäenjoen yhtymäkohdassa pumppaamon vieressä.
Tauno Karvonen
Tauno Ilmari Karvonen (8. heinäkuuta 1939 Varkaus – 27. huhtikuuta 1998 Tampere) oli suomalainen näyttelijä. Hänet tunnetaan parhaiten roolistaan Sulo Viléninä televisiosarjassa Tankki täyteen. Karvonen kuului Tampereen työväen teatterin näyttelijäkuntaan, josta hän siirtyi eläkkeelle vuonna 1994. Hänen viimeiseksi työkseen jäi herra Aignerin rooli Felix Mittererin Siperia-näytelmässä.
Ennen TTT:iin tuloaan Karvonen työskenteli näyttelijänä Riihimäen teatterissa vuosina 1960–1963, ohjaajana ja lavastajana Imatran teatterissa vuosina 1963–1967 ja näyttelijänä Mikkelin teatterissa vuosina 1967–1969. Hän näytteli myös Pyynikin kesäteatterissa. Lisäksi hän esiintyi 1980-luvun alkupuolella Tenho Saurénin huumorikaseteilla.
Lysistrate
Lysistrate on Aristofaneen kirjoittama antiikin kreikkalainen komedia, jonka aiheena on naisten julistama seksilakko saadakseen miehet lopettamaan peloponnesolaissodan. Komediassa on selkeä sodanvastainen sanoma ja toisaalta estotonta naureskelua seksin kustannuksella.
Historia
Aristofaneen Lysistraten kantaesitys oli Ateenan Dionysoksen teatterilla vuonna 411 eaa. Se esitettiin mahdollisesti Lenaia-juhlassa, ja sen koregina toimi Kallistratos. Tuossa vaiheessa peloponnesolaissota Ateenan ja Spartan johtamien liittoutumien välillä oli kestänyt jo kaksikymmentä vuotta, ja Ateena oli kärsinyt suuren tappion Sisilian sotaretkellä pari vuotta aiemmin. Komedia kuuluu Aristofaneen näytelmäkirjailijanuran keskikauteen. Samana vuonna esitettiin Aristofaneen Naistenjuhla.
Sisältö
Lysistrate edustaa tyyliltään ja rakenteeltaan vanhaa attikalaista komediaa, mutta alkaa jossain määrin jo etääntyä sen käytänteistä; siinä on muun muassa kaksi kuoroa (khoros), jotka myöhemmin yhdistyvät yhdeksi, eikä siinä ole enää tavan mukaista parabasista. Näytelmä koostuu runosäkeestä.
Juoni
Näytelmä alkaa sillä, että ateenalainen Lysistrate on kutsunut muiden kaupunkivaltioiden naiset koolle, sillä hänellä on tärkeää asiaa. Paikalle on kuitenkin tullut vain Kalonike (suomennoksessa Kleonike), jonka kautta kaikki naiset esitetään hedonisteiksi, jotka vaativat jämäkkää ohjausta. Lysistrate puolestaan näyttäytyy vahvana naisena, jolla on vahva omanarvontunto ja yhteisöllinen vastuuntunto. Hänen nimensä voitaisiin suomentaa esimerkiksi ”armeijan hajottaja”.
Hetken päästä muitakin naisia alkaa saapua paikalle eri puolilta Kreikkaa. Lysistrate kertoo aikomuksestaan pakottaa miehet lopettamaan lakkaamattomalta tuntuva sotiminen. Naiset ovat innokkaita auttamaan, mutta kun Lysistrate kertoo, että se tapahtuisi seksilakon kautta, innostus hiipuu nopeasti. Lopulta Lysistrate saa kuitenkin taivuteltua muut naiset taakseen spartalaisen Lampiton avustuksella, ja naiset vannovat viinimaljan ääressä Lysistraten lausuman valan, jonka Kalonike toistaa muiden naisten puolesta. Vala kuvaa hyvin näytelmän tyylilajia:
pienoiskuva|276px|Lysistraten naiset modernissa sovituksessa.
Heti kun vala on vannottu, läheiseltä Akropoliilta kuuluu voitonhuuto: Ateenan vanhat naiset ovat vallanneet sen Lysistraten yllytyksestä, sillä siellä säilytetään Ateenan valtion kassaa, jota ilman sodankäynti on mahdotonta. Lampito lähtee levittämään sanaa naisten kapinasta. Muut naiset vetäytyvät Akropoliin muurien suojaan odottamaan miesten vastaiskua.
Vanhojen miesten kuoro saapuu, tarkoituksenaan polttaa Akropoliin portit, jos naiset eivät antaudu. He raahaavat puita, ja tuskittelevat savun ja työn raskauden kanssa. Pian paikalle saapuu vanhojen naisten kuoro vesiruukkuja kantaen. Myös he valittavat työn kovuutta, mutta sanovat olevansa valmiita auttamaan nuorempia naisia. Kuorot uhkailevat toisiaan, mutta lopulta vesi voittaa tulen ja miehetkin kastuvat läpimäriksi.
Paikalle saapuu komissaari poliisijoukkoja vastanneiden skyyttiläisten jousimiesten kanssa. Hän sanoo naisten olevan luonnoltaan hysteerisiä sekä viininjuontiin, seksuaalisiin hurjasteluihin ja vierasperäisiin kultteihin taipuvaisia, mutta toisaalta moittii miehiä siitä, etteivät nämä ole valvoneet naisiaan tarpeeksi. Komissaari on tullut hakemaan kassasta hopeaa laivaston tarvitsemiin airoihin. Naiset kuitenkin kukistavat tämän joukot pian.
pienoiskuva|276px|Lysistraten esitys vuodelta 1928. Lysistrate palauttaa järjestyksen, ja selittää komissaarille naisten turhautumisen siihen, että miehet tekevät typeriä päätöksiä, jotka kuitenkin vaikuttavat kaikkiin, eivätkä kuuntele vaimojensa mielipiteitä. Lysistrate kietoo komissaariin päähän oman huivinsa ja antaa tälle korillisen villaa, ja sanoo, että sota on tästä lähtien naisten hoidossa. Hän kertoo myös tuntevansa sääliä nuoria, lapsettomia vaimoja kohtaan, kun nämä ikääntyvät yksin kotona miestensä ollessa sotimassa. Kun komissaari huomauttaa miestenkin ikääntyvän, Lysistrate huomauttaa, että miehet voivat mennä naimisiin missä iässä vain, mutta naisilla naimaikä on lyhyt; sitten nainen jo katsotaan liian vanhaksi. Lopulta komissaari poistuu tekemään valituksen naisten käytöksestä, kun taas Lysistrate poistuu Akropoliille.
Vanhojen naisten ja vanhojen miesten kuorojen välinen suunsoitto jatkuu, kunnes Lysistrate palaa kertoakseen uutisia: naiset ovat epätoivoisesti seksin tarpeessa ja alkavat livetä paikalta mitä erikoisimpiin tekosyihin vedoten. Yksikin väitti olevansa menossa kotiin levittääkseen ”villansa” sängyn päälle, toinen puolestaan ”häkilöidäkseen”, kun taas kolmas oli tekeytynyt raskaaksi laittamalla kypärän asunsa alle. Lysistrate palauttaa kurin ja palaa takaisin Akropoliille odottamaan miesten antautumista.
Paikalle saapuu mies, joka on himon jäykistämä. Hän osoittautuu Kinesiaaksi, Myrrhinen mieheksi. Lysistrate määrää Myrrhinen kiihottamaan ja kiusaamaan miestään, kunnes tämä lopettaa sotimisen. Myrrhine lupautuu. Pari alkaa valmistautua sänkypuuhiin heti paikalla. Myrrhine kuitenkin haluaa sänkyyn vielä patjan, sitten tyynyn, sitten vielä peiton ja hajusteita, ja tekee kaikkensa viivytelläkseen toimintaa, ja lopuksi tuottaa miehelleen pettymyksen lukittautumalla takaisin Akropoliin suojiin.
Näytelmä päättyy juhliin, jossa miehet ja naiset laulavat ja tanssivat yhdessä.
Tulkintoja
Komedia kääntää sukupuoliroolit nurin päin ja on tyyliltään ja sisällöltään yksi Aristofaneen hillittömimpiä ja kaksimielisimpiä. Näytelmä tulkitaan nykyään usein feministisenä ja pasifistisena. Se ei kuitenkaan ole feministinen nykyaikaisessa mielessä: vaikkakin se osoittaa myötätuntoa naisten kokemuksia kohtaan, se uusintaa voimakkaasti sukupuolisia stereotypioita ja pilkkaa naisia yhtä paljon kuin miehiä.
Komedian tulkinnassa on otettava huomioon myös se, että antiikin kreikkalaisessa teatterissa kaikki näyttelijät, myös naisroolien esittäjät, olivat miehiä. Näin näytelmässä ei ole aitoa sukupuoliroolien nurin kääntämistä, sillä naiset eivät päässeet edes esittämään ylivaltaa miehiin nähden. Mitä seksilakon toimivuuteen todellisuudessa tulee, antiikin ajan miehillä olisi ollut muitakin hyväksyttyjä keinoja seksuaalisten halujen purkamiseen kuin vaimot, joten myös tämä vähentää naisten todellista valtaa.
Komedia ei myöskään ole yksiselitteisen pasifistinen, vaikkakin osoittaa ateenalaisten kyllästymistä pitkään sotaan.
Sovitukset
Lysistratesta on tehty useita moderneja sodanvastaisia sovituksia. Myös suomalainen televisionäytelmä Hyvää iltaa, sota (1966) pohjautuu Lysistrateen.
Valoeetteri
Valoeetteri (luminiferous aether) oli useiden fyysikoiden 1800-luvun lopulla ja 1900-luvun alussa kannattama oletus kaikkeuden täyttäväksi sähkömagneettisen säteilyn väliaineeksi. Nimityksen antoi James Clerk Maxwell, joka aikalaistensa tavoin ajatteli, että valon eteneminen vaatii väliaineen. Sähkö- ja magneettikenttien katsottiin aiheutuvan eetterin jännitystiloista, valon ja muiden sähkömagneettisten aaltojen taas sen värähtelyistä. Tässä muodossa eetteriteoria oli useiden vuosikymmenien ajan tieteessä yleisesti hyväksytty. Muutamat tiedemiehet tekivät yrityksiä selittää eetterin avulla muitakin ilmiöitä. Esimerkiksi lordi Kelvin (William Thomson) esitti hypoteesin, jonka mukaan tavallisen aineen atomit olisivat eräänlaisia eetterin solmuisia pyörteitä, ja hän teki alustavia yrityksiä selittääkseen tuolloin jo tunnetun alkuaineiden jaksollisen järjestelmänkin tämän hypoteesinsa avulla.
Tietämyksen lisääntyessä eetteriltä vaaditut ominaisuudet osoittautuivat yhä hankalammiksi. Eetterin olisi pitänyt olla toisaalta fluidi (kaasu tai neste) täyttääkseen avaruuden, mutta samalla terästäkin jäykempi ja kimmoisempi, jotta valo kulkisi siinä ilman energiahäviöitä. Sen olisi pitänyt olla massaton ja viskositeetiton, jottei se vaikuttaisi planeettojen kiertoratoihin, sekä täysin läpinäkyvä, täysin dispersiota aiheuttamaton (taitekerroin vakio), kokoonpuristumaton ja jatkuva hyvin pieneen mittakaavaan asti.
Michelson-Morleyn kokeella vuonna 1887 yritettiin turhaan osoittaa eetterin olemassaolo. Eetteriteoriaa yritettiin tämän jälkeen vielä pelastaa esittämällä syitä, joista kokeen epäonnistuminen olisi voinut johtua, vaikka eetteriä olisikin olemassa. Näytti kuitenkin, että se vaatisi absoluuttisen viitekehyksen, jossa yhtälöt pätisivät sillä epätyydyttävällä ehdolla, että yhtälöt olisivat eri muodossa liikkuvalle havaitsijalle. Nämä vaikeudet olivat osaltaan vaikuttimena Albert Einsteinin hylätessä erityisen suhteellisuusteorian yhteydessä valoeetterihypoteesin. Teorian todistukset ovat osoittaneet eetterin tarpeettomaksi; sähkömagneettinen säteily etenee ilman väliainetta.
Myös viime aikoina on esitetty erilaisia eetterihypoteeseja, mutta niitä pidetään yleisesti näennäistieteenä. Niissä alkuperäistä eetterihypoteesia on kehitetty edelleen – joskin pohjalla on edelleen vanha ajatus mekanistisesta kimmoisasta värähtelevästä aineksesta tai taustarakenteesta, joka sekä synnyttää aalto- ja hiukkasilmiöt että siirtää ne. Esimerkki tällaisesta teoriasta on Kauko Niemisen eetteripyörreteoria.
Antiikin ja keskiajan luonnontieteissä eetteri oli alkuaine, jonka uskottiin täyttävän kuun yläpuolisen kaikkeuden.
Why Does It Rain?
Why Does It Rain? on ruotsalaislaulaja Darinin single, joka julkaistiin 27. huhtikuuta 2005. Kappale on myös Darinin samana vuonna julkaistulla The Anthem -albumilla.
Jäniksenmetsästys
thumb|Metsäjänis thumb|Rusakko Jäniksenmetsästys on metsäjäniksen ja rusakon sekä näiden sukulaislajien metsästystä joko ansoilla tai ampumalla ajokoiran kanssa tai ilman.
Useimmissa maissa, myös Suomessa, metsäjänis kuuluu metsästettäviin lajeihin. Erittäin lisääntymiskykyisenä sen kanta kestää verotuksen hyvin. Metsästyksen merkitys on jäniskantaan vähäinen; kannansäätelijänä toimivat pedot ja kannan tihentyessä tartuntataudit, yleensä jänisrutto eli tularemia.
Rusakon ja metsäjäniksen metsästysaika on Suomessa 1.9.–28.2.
Metsästystavat
Jänistä metsästetään nykyään ajavien koirien avulla, jäljittämällä sekä vaanimalla esimerkiksi jäniksen ruokailupaikalla. Aiemmin jänistä metsästettiin myös ansoin, nykyisin kielletyin jänislangoin eli "rihmoin". Kaikki nämä metsästysmuodot perustuvat jäniksen elintapojen hyvään tuntemiseen.
Ajavalla koiralla metsästäminen perustuu jäniksen kaavamaiseen pakokäyttäytymiseen. Paetessaan jänis kiertelee suppeahkolla alueella, jonka halkaisija on enintään kilometri, ja käyttää samoja reittejä yhä uudelleen. Tätä voi metsästäjä menestyksekkäästi käyttää hyväkseen, sillä usein pakoon lähtenyt jänis palaa makuupaikalleen, josta makuupaikan läheisyyteen asettunut metsästäjä voi tavoittaa sen.
Jäljittäminen lumijäljillä perustuu kokemusperäiseen tietoon siitä, että metsäjänis asettuu makuulle jälkiensä sivuun. Yöpymispaikalle saapuessaan se palaa tarkasti omia jälkiään lyhyen matkaa ja hyppää metrin tai enemmän sivulle. Tämän eksytyksen, murteissa "paluuperät", se toistaa aina kolmesti ja luottaa siihen, että saalistaja ohittaa sen ja tarvittaessa jänis pääsee selän takaa ja etumatkan turvin pakoon.
Jäniksen tavat tunteva metsästäjä ei siis etsi jänistä jälkiensä päästä vaan jälkien vierestä heti toisten "paluuperien" jälkeen.
Ansapyynti rihmoin on tapahtunut usein jäniksen polulta: jänis nimittäin käyttää mielellään samoja, ilmeisesti turvalliseksi kokemiaan reittejä. Ne on helppo ansoittaa. Perimätiedon mukaan jäniksen ansasilmukan alalaidan on ollut oltava vaaksan korkeudella. Nykyisin ansalankaa ei saa käyttää jäniksen pyydystämiseen.
Metsäjänistä voi metsästää myös hiipimällä. Jäniksen kuulo paljastaa metsästäjän sille oletettavasti jopa kilometrin etäisyydeltä, mutta jäniksen pakoetäisyys ei ole kovin pitkä: peitteisessä maastossa jopa alle metrin ja avomaastossa 20–80 metriä. Metsäjänis kuitenkin pysähtyy ensimmäiseltä, varovaiselta pakolaukalta käytännössä aina juostuaan vain 10–30 metriä. Jos ruokailustaan havahtuneelle ja pakoa aikovalle jänikselle esimerkiksi viheltää tasaisesti ja melko hiljaisella äänellä, se ei pakene niin herkästi vaan käy jopa uteliaaksi. Tällöin lähestyminen on helppoa.
Jäniksiä ammutaan myös satunnaisesti muun metsästyksen yhteydessä. Kokemusperäisesti tiedetään esimerkiksi, että mikä tahansa korpimetsän keskellä sijaitseva heinäkasveja kasvava "saareke" on jänisten suosima yöpymis- ja ruokailupaikka. Kun kanta on runsas, tällaisesta paikasta karkottuu jänis lähes aina.
Aseet
Aseena jänisjahdissa käytetään yleisimmin haulikkoa, varsinkin ajavaa koiraa käytettäessä. Sopiva haulikoko on 3,25-4,0 mm, siten että alkusyksystä käytetään pienempää, myöhäissyksyllä ja talvella suurempaa kokoa. Jousi on yleistymässä, kivääriä käytetään satunnaisesti.
Saalismäärä
Metsäjänissaalis on Suomessa vuosittain 200 000–350 000 yksilöä luontaisen kannanvaihtelun mukaan. Rusakkosaalis vaihtelee 60 000–70 000 yksilön välillä.
Paul Feyerabend
Paul Feyerabend (13. tammikuuta 1924 – 11. helmikuuta 1994) oli itävaltalaissyntyinen tieteenfilosofi, joka tunnetaan tietoteoreettisesta anarkismista: ajattelutavan mukaan ei voida esittää johdonmukaista säännöstöä, jota tieteen tekemisessä olisi noudatettava – tai että jos sellainen välttämättä halutaan esittää, niin ainoa mahdollisuus on ”Anything goes”. Ankara johdonmukaisuuden vaatimus voi Feyerabendin mukaan vain tukahduttaa tieteen kehityksen: jos jo hyväksytyn tieteen kanssa ristiriitaiset teoriat on hylättävä, mitään aidosti uutta ei voi esittää. Näkemyksensä hän perustaa tieteen historiaan, jossa hän näkee useita esimerkkejä myöhemmin hyväksytyistä teorioista, jotka aikanaan olivat ristiriitaisia ja jopa järjen ja kokemuksen vastaisia. Erityisen perusteellisesti hän on eritellyt kopernikaanista vallankumousta ja Galileo Galilein käyttämää retoriikkaa. Feyerabend oli itse koulutukseltaan tähtitieteilijä.
Jäniksenmetsästys
Muut saalistajat
Ilvekselle jänis on saaliina tärkeä, mutta Suomen ilveskanta ei kykene säätelemään koko jäniskantaa. Paikallisesti vaikutus voi silti olla suuri. Metsästysseurat ovat eräin seuduin ruokkineet jäniksiä ja saaneet parannettua ilveksenkin elinoloja.
Paul Feyerabend
Feyerabend vaati myös tieteentekijöitä alistamaan väitteensä yleiseen keskusteluun tasa-arvoisina ja samoin ehdoin kuin muut: koska ei ole kriteerejä, jotka jakaisivat kaikki väitteet tieteellisiin ja ei-tieteellisiin, ei voida hyväksyä, että tieteellisillä väitteillä olisi etuoikeutettu asema ei-tieteellisiin nähden.
Elämä
Feyerabend liittyi sotaan saksalaisten rivissä vuonna 1942, ja sai vuonna 1944 toisen luokan rautaristin. Hän haavoittui Puolassa 1945 pahasti konekiväärin luodista, minkä seurauksena hän halvaantui hetkeksi ja hänestä tuli impotentti. Feyerabend oli tästä huolimatta kolmesti naimisissa sodan jälkeen. Hän toimi professorina Kalifornian yliopistossa Berkeleyssä vuosina 1958–1990. Feyerabend kuoli aivokasvaimen seurauksena vuonna 1994.
Jäniksenmetsästys
Muut saalistajat
Kettu ja kanahaukka kykenevät metsästämään aikuisia jäniksiä. Supikoira ja muut pienpedot verottavat poikasia tai sairaita yksilöitä.
Saaliin käyttö
Jäniksen lihasta tehdään yleensä pataruokaa tai paisti. Jäniksen liha on erittäin vähärasvaista, ja se sisältää jonkin verran hyviä rasvahappoja. Energiaa jäniksen lihassa on vain 540 kJ/100 g.
Paul Feyerabend
Työ
Feyerabend ei itse kutsunut itseään filosofiksi vaan korkeintaan virkamieheksi, jonka virkanimike on ”filosofian professori”. Hänen klassinen ihanteensa oli, että tieteentekijät samoin kuin vapaat kansalaiset itse olisivat kyllin valistuneita huolehtiakseen filosofiasta ilman ammattimaisia filosofeja.
Jäniksenmetsästys
Saaliin käyttö
Jäniksen turkis on lähes arvoton nahan ohuuden vuoksi. Aiemmin siitä on tehty päähineitä ja joskus myös peitteitä. Jäniksenkäpälää on käytetty sutina. Jäniksen naamasta saatua karvaa käytetään perhokalastuksessa käytettyjen perhojen karvamateriaalina. Kesy kani on yleisempi turkiseläin.
Paul Feyerabend
Työ
Feyerabendin pääteoksia ovat Against Method (1975), Science in a Free Society (1978) ja Farewell to Reason (1987).
Kritiikki
Feyerabendia arvosteltiin hyvin voimakkaasti. Häntä syytettiin tieteenvastaiseksi sekä pseudotieteen ja uskomuslääketieteen kannattajaksi. Eräissä kirjoituksissaan Feyerabend tuomitsee joukon tieteentekijöitä, jotka olivat allekirjoittaneet julistuksen astrologiaa vastaan, ja omien kokemustensa perusteella (hän kärsi sotavamman aiheuttamista kivuista) hän kehuu kiinalaista lääketiedettä. Hän sanoi kuitenkin puolustavansa astrologiaa, jota hän piti jonninjoutavana, vain sananvapauden nimissä ja syytti tieteentekijöitä siitä, että nämä argumenttien sijasta käyttivät pelkkää tieteen arvovaltaa tukahduttaakseen itselleen epämieluisan ilmiön. Hän ei myöskään kiistänyt tieteen tuloksia, mutta hän väitti tieteen historiaa tarkoitushakuisesti yksinkertaistetun valtavirran tieteenfilosofian mukaiseksi.
Luettelo Ille-et-Vilainen kunnista
pienoiskuva|Ille-et-Vilainen sijainti Ranskassa. Tämä on luettelo Ille-et-Vilainen departementin kunnista Ranskassa. Departementissa on 333 kuntaa.
Aleksandr Gauk
Aleksandr Vasilevitš Gauk (, 15. elokuuta 1893 (J: 3. elokuuta) – 30. maaliskuuta 1963) oli venäläinen kapellimestari ja säveltäjä. Vuodesta 1930 vuoteen 1934 hän oli Leningradin filharmonisen orkesterin ylikapellimestari. Hänen tunnetuimpia oppilaitaan olivat Jevgeni Svetlanov ja Jevgeni Mravinski.
Justine Bateman
Justine Bateman (s. 19. helmikuuta 1966) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän kävi Taft High Schoolin Woodland Hillsissä ja valmistui 1984. Hänen äidillään on maltalaisia sukujuuria.
Bateman esitti vuosina 1982–1989 Mallory Keatonia tilannekomediassa Perhe on paras. Hän esiintyi myös sarjan Huonosti käyttäytyvät miehet yhdysvaltalaisversiossa 1996–1997.
Bateman on naimisissa Mark Fluentin kanssa ja hänellä on kaksi lasta.
Hänen veljensä on näyttelijä Jason Bateman.
Banská Bystrican alue
Alue jakautuu kolmeentoista piiriin (okres):
Zheng Ji
thumb|Zheng Ji Zheng Ji (6. toukokuuta 1900 Naxi, Sichuan – 29. heinäkuuta 2010) oli kiinalainen ravitsemustieteilijä ja biokemisti. Hän aloitti yliopisto-opintonsa synnyinmaassaan, mutta lähti vuonna 1930 Yhdysvaltoihin, jossa hän kouluttautui Ohio State Universityssä, Yalen yliopistossa ja Indianan yliopistossa.
Balttilaiset kielet
pienoiskuva|Balttilaiset kielet kartalla Balttilaiset kielet muodostavat yhden indoeurooppalaisen kielikunnan päähaaroista.
Balttilaiset kielet jaetaan kahteen alaryhmään, länsi- ja itäbalttilaisiin kieliin. Ainoat nykyään käytössä olevat balttilaiset kielet ovat latvia ja liettua, jotka kuuluvat itäbalttilaisiin kieliin. Vaikka latvia ja liettua ovat sukua, ne eroavat toisistaan siinä määrin, ettei yhden kielen pohjalta voi ymmärtää toista. Myös latgalli ja samogiitti ovat yhä elossa, mutta niitä pidetään monissa yhteyksissä itsenäisten kielten sijasta latvian ja liettuan murteina.
Kuolleisiin balttilaisiin kieliin kuuluvat muun muassa muinaispreussi ja kuuri.
Muinaispreussista, joka sammui 1600-luvulla, on säilynyt jonkin verran kirjallisia muistomerkkejä.
Balttilaiset kielet indoeurooppalaisessa kielikunnassa
Balttilaisissa kielissä on monia arkaaisia piirteitä, joiden uskotaan olevan peräisin indoeurooppalaisesta kantakielestä. Siksi balttilaiset kielet ovat kielitieteilijöille erityisen kiinnostavia. Kahdesta elävästä balttilaisesta kielestä liettuassa on säilynyt enemmän arkaaisia piirteitä.
Kielitieteilijät ovat erimielisiä balttilaisten kielten suhteesta muihin indoeurooppalaisten kielten kieliryhmiin. Monista kuolleista balttilaisista kielistä on jäänyt vain vähän tai ei lainkaan kirjallisia muistomerkkejä, mikä hankaloittaa tutkimusta. Useimmat kielitieteilijät ovat sitä mieltä, että balttilaiset kielet erosivat indoeurooppalaisesta kantakielestä erillisenä ryhmänä. Samoin useimpien mielestä balttilaisilla kielillä on lähin suhde slaavilaisiin kieliin. Tämän syyksi on esitetty toisaalta yhteistä sukulaisuutta, jolloin oletetaan olleen yhteinen balttilais-slaavilainen kantakieli, toisaalta maantieteellisen läheisyyden vaikutusta.
Jevgeni Svetlanov
Jevgeni Fjodorovitš Svetlanov (, 6. syyskuuta 1928 – 3. toukokuuta 2002 Moskova) oli venäläinen kapellimestari ja säveltäjä. Hän opiskeli Moskovan konservatoriossa pianonsoittoa Heinrich Neuhausin ja orkesterinjohtoa Aleksandr Gaukin oppilaana.
Vuodesta 1955 Svetlanov oli kapellimestarina Bolšoi-teatterissa. Hänestä tuli teatterin ylikapellimestari 1962 ja Neuvostoliiton valtion akateemisen sinfoniaorkesterin, nykyisen Venäjän valtion akateemisen J. F. Svetlanoville nimetyn sinfoniaorkesterin ylikapellimestari 1965. Hän oli Lontoon sinfoniaorkesterin vierailevana ylikapellimestarina 1979. Svetlanov erotettiin valtion sinfoniaorkesterin johdosta 2000.
Svetlanov sävelsi myös itse. Hänen tuotantonsa käsittää muun muassa jousikvarteton (1948), sinfonian (1956), Venäläisiä muunnelmia harpulle ja orkesterille (1975) sekä pianokonserton (1976).
Eileithyia
thumb|[[Athene syntyy Zeuksen päästä, Eileithyia on kuvassa oikealla. Amforan kuvitusta noin vuodelta 550–525 eaa.]] Eileithyia oli kreikkalaisessa mytologiassa äitiyden ja synnytyksen jumalatar. Hän oli Zeuksen ja Heran tytär ja Areen ja Heben sisar. Eileithyia tuli naisten avuksi kun synnyttämisen aika tuli, ja jos häntä kunnioitettiin, hän nopeutti synnytystä, mutta suututtuaan hän sen sijaan pitkitti sitä. Vanhemmissa teksteissä häneen viitattiin monikossa, synnytyksen jumalattarina.
Merkittävin Eileithyian kulttipaikka oli niin kutsuttu Eileithyian luola Kreetalla.
Arthur Ford
pienoiskuva|Arthur Ford vuonna 1947. Arthur Ford (8. tammikuuta 1897 – 4. tammikuuta 1971) oli yhdysvaltalainen meedio. Hänet vihittiin alun perin protestanttiseksi papiksi, mutta hän siirtyi spiritualismin pariin 1920-luvulla.
Ford tunnettiin muun muassa tapauksesta, jossa yhdysvaltalaispappi James Pike uskoi pystyvänsä kommunikoimaan kuolleen poikansa kanssa Fordin kautta. Myöhemmin Ford väitti kommunikoineensa myös Piken itsensä kanssa, kun tämä vuonna 1969 katosi ja myöhemmin löytyi kuolleena.
KwaNdebele
KwaNdebele oli yksi Etelä-Afrikan alueelle apartheid-järjestelmän aikana perustetuista mustien ”kotimaista” eli bantustaneista ja se oli tarkoitettu matabele-heimon kotimaaksi. KwaNdebelen alue koostui yhdeksästätoista valtiolle lunastetusta, aikaisemmin valkoisten omistamasta maatilasta. KwaNdebele julistettiin itsehallintoalueeksi vuonna 1981. Sen pääkaupunki oli Siyabuswa mutta se muutettiin vuonna 1986 KwaMhlangaaniksi. KwaNdebele liitettiin takaisin Etelä-Afrikkaan 26. huhtikuuta 1994 ja on nykyisin osa Mpumalangan provinssia.
Georgi Plehanov
pienois|Georgi Plehanov Georgi Valentinovitš Plehanov (11. joulukuuta (J: 29. marraskuuta) 1856 Gudalovka, Lipetskin alue – 30. toukokuuta (J: 17. toukokuuta) 1918 Terijoki, Suomi) oli venäläinen vallankumouksellinen ja marxilaisuuden teoreetikko. Hän oli yksi Venäjän sosiaalidemokraattisen liikkeen perustajia ja toimi sen Menševikkisuunnan johtajana. Plehanov vaikutti suuresti marxismin filosofiaan ja sen käsitykseen uskonnon ja taiteen yhteiskunnallisesta merkityksestä.
Plehanov oli alun perin narodnikki, Zemlja i volja -liikkeen (Maa ja vapaus) jäsen ja myöhemmin sen johtaja. Hän oli ensimmäinen marxilaisen liikkeen organisaattori Venäjällä.
Hän oli yksi puhujista Venäjän ensimmäisessa poliittisessa mielenosoituksessa 6. joulukuuta 1876 Kazanin tuomiokirkon edessä Pietarissa. Neljänsadan hengen kokoontumisessa yksi työläisistä, J. Potapov, heilutti punaista lippua. Heistä 31 pidätettiin, näistä viisi karkotettiin 10–15 vuodeksi Siperiaan, kymmenen karkotettiin ja kolme (mukaan lukien Potanov) suljettiin viideksi vuodeksi luostariin.
Lokakuussa 1879 Maa ja vapaus hajosi kahteen ryhmään. Enemmistö, Narodnaja volja (Kansan tahto) ryhmän jäsenet, kannattivat terrorismia. Plehanov jäi Tšornyi peredel -ryhmän johtoon, joka hylkäsi terrorismin ja levitti propagandaa työläisten ja talonpoikien keskuudessa.
Plehanov karkotettiin Venäjältä 1880. Hän muutti Länsi-Eurooppaan, ja alkoi perehtyä Karl Marxin ja Friedrich Engelsin teorioihin. Tämä sai hänet hylkäämään narodnikkilaisuuden ja ryhtymään marxilaiseksi.
Vuonna 1883 hän perusti Sveitsissä Osveboždenie Truda (Освобождение труда) -ryhmän, joka toi marxilaisuuden Venäjän vallankumouksellisten keskuuteen. Ryhmän hajottua hän liittyi sosiaalidemokraatteihin. Hän kirjoitti puolueen ohjelman kaksi luonnosta vuosina 1883 ja 1885. Plehanov on ensimmäinen marxilainen, joka käytti käsitettä dialektinen materialismi.
Hän vastusti vallankumouksen etujoukkoajatusta, että pieni ryhmä kaappaisi vallan tsaarilta, ja sanoi sen johtavan vain autoritaarisen hallinnon korvaamiseen toisella ja päättyvän ”patriarkaaliseen autoritaariseen kommunismiin”. Vuonna 1903 puolueen toisessa kokouksessa Plehanov pysyi kannassaan ja liittyi Juli Martovin kanssa menševikkeihin, Leninin johtaman ryhmän muodostaessa bolševikit. Hän pysyi Iskra-lehden johdossa ja hyökkäsi lehden välityksellä Leniniä ja bolševikkeja vastaan.
Plehanov ei kantojensa vuoksi innostunut vuoden 1905 vallankumouksesta ja ensimmäisen maailmansodan aikana hän näki isänmaan puolustamisen olevan välttämätöntä sosialismin kannalta, sillä voittoisa sota helpottaisi vallankumouksen toteuttamista. Lenin taas näki paremmaksi, että Venäjä kärsisi tappion. Hän kuoli toukokuussa 1918 tuberkuloosiin Terijoella Suomessa.
Vuonna 1907 perustettu Moskovan kauppainstituutti, joka vuodesta 1918 toimi nimellä Moskovan Marxin kansantalousinstituutti, nimettiin vuonna 1924 Plehanovin mukaan Moskovan Plehanovin kansantalousinstituutiksi. Vuonna 1991 siitä tuli Venäjän Plehanovin talousakatemia ja vuonna 2010 Venäjän Plehanovin talousyliopisto.
Luca Agamennoni
Luca Agamennoni (s. 8. elokuuta 1980 Livorno) on italialainen soutaja ja olympiamitalisti. Hän oli mukana Italian pronssia voittaneessa joukkueessa Ateenan olympialaisissa 2004 perämiehettömän nelikon kilpailussa ja neljä vuotta myöhemmin Pekingin Olympialaisissa 2008 Agamennoni voitti hopeaa pariaironelosessa.
Lee Stempniak
Lee Stempniak (s. 4. helmikuuta 1983 West Seneca, New York) on yhdysvaltalainen jääkiekkoilija, pelipaikaltaan oikea laitahyökkääjä. Hän pelasi ammattilaisena vuosina 2005–2019, pääosin NHL:ssä. Stempniak edusti urallaan kymmentä NHL-seuraa ja pelasi liigassa yli 900 ottelua.
Ennen ammattilaisuraa
Ennen ammattilaisuraansa Stempniak pelasi vuodet 2001–2005 yliopistojääkiekkoa Dartmouth Collegen joukkueessa Big Greenissä. Hän oli joukkueensa paras pistemies kolmella kaudella peräkkäin, 2002–2005, ja toimi myös sen kapteenina. Hän teki yhden kauden aikana parhaimmillaan 49 tehopistettä, 21 maalia ja 28 syöttöpistettä, 34:ssä ottelussa. Stempniak sijoittui tuolla kaudella, 2002–2003, ECAC Hockey -konferenssin pistepörssissä toiseksi.
Yhteensä Stempniak teki yliopistovuosinaan 151 tehopistettä (63 maalia ja 88 syöttöpistettä) 135:ssä ottelussa. Hän on Dartmouthin historian toiseksi eniten otteluita pelannut ja neljänneksi eniten pisteitä tehnyt pelaaja. Stempniak valittiin vuonna 2002 ECAC:n tulokkaiden tähdistökentälliseen, vuosina 2004 ja 2005 sen ensimmäiseen tähdistökentälliseen ja vuonna 2010 sen 2000-luvun ensimmäisen vuosikymmenen tähdistökentälliseen.
NHL-ura
St. Louis Blues varasi Stempniakin NHL:n varaustilaisuuden 2003 viidennellä kierroksella, vuorolla 148. Hän teki NHL-debyyttinsä 6. lokakuuta 2005, jolloin Blues kohtasi Detroit Red Wingsin. Ensimmäinen NHL-piste, syöttöpiste, hänelle merkittiin 2. marraskuuta 2005 ottelussa, jossa Bluesilla oli vastassa Chicago Blackhawks, ja ensimmäisen NHL-maalinsa hän teki kaksi päivää myöhemmin ottelussa Edmonton Oilersia vastaan.
Maajoukkue
Stempniak edusti Yhdysvaltain jääkiekkomaajoukkuetta kolmissa jääkiekon maailmanmestaruuskilpailuissa, 2007, 2008 ja 2009. Hän oli vuoden 2007 MM-turnauksessa, jossa Yhdysvallat eteni puolivälieriin, maansa paras maalin- ja pisteidentekijä kerättyään seitsemässä ottelussa tehot kuusi maalia ja neljä syöttöpistettä. Turnauksen pistepörssissä hän sijoittui kymmenenneksi ja maalipörssissä jaetulle sijalle kolme.
Historiallinen revisionismi
Historiallinen revisionismi tarkoittaa historian tutkimuksessa näkemystä, jonka mukaan vallitseva tulkinta historiallisesta tapahtumasta tai siihen liittyvistä motiiveista on väärä tai puutteellinen, ja vaatii uudelleenarviointia. Historiallinen revisionismi kuuluu modernin historiantutkimuksen pääperiaatteisiin.
Historiallisen revisionismin esittämiseen saattavat johtaa esimerkiksi uudet arkeologiset löydöt, aiemmin suljettujen arkistojen avautuminen, tieteellisten menetelmien kehittyminen (esim. DNA-tutkimus) sekä ideologiset ja kulttuurilliset painotukset.
Historiallinen revisionismi sekoitetaan usein historialliseen denialismiin, jonka tunnetuin väite on holokaustin kieltäminen tai kyseenalaistaminen.
Tasmanianrosella
Tasmanianrosella (Platycercus caledonicus) on Tasmanian kotoperäinen kaija.
Koko ja ulkonäkö
Linnun pituus on noin 36 cm ja paino 127–142 g. Sen pää ja alapuoli ovat kellahtavat, siivet, pyrstö ja kurkku siniset, otsassa on punainen täplä ja selkäpuoli on vihreän ja sinisen kirjava. Naaras on kooltaan hieman koirasta pienempi ja sen kurkku on oranssinpunainen. Nokka on sarvenvärinen, iiris ruskea ja koivet harmaat. Nuoren linnun pää ja alapuoli ovat kellanvihreät sekä selkä ja siivet vihertävät.
Esiintyminen
Nimensä mukaisesti tasmanianrosella elää lähes kaikkialla Tasmaniassa ja sen lähisaarilla Bassinsalmessa. Sen elinympäristön ala on 20 000–50 000 neliökilometriä ja populaation koko noin 50 000 yksilöä. Laji on enimmäkseen paikkalintu, mutta varsinkin nuoret linnut kokoontuvat joskus suuriksikin parviksi ja voivat vaellella laajalti. Johann Friedrich Gmelin kuvaili lajin holotyypin Tasmanian Adventure Bay'sta saadusta näytteestä, tosin hän luuli, että näyte oli Uudesta-Kaledoniasta, minkä vuoksi hän nimesi lajin caledonicukseksi.
Elinympäristö
Tasmanianrosellaa tavataan muualla paitsi puuttomilla nummilla ja avohakatuilla, puuttomilla alueilla.
Lisääntyminen
Lisääntymisaika on syyskuulta tammi-helmikuulle. Pesä on tavallisimmin eukalyptuksen kolossa tai onkalossa, toisinaan rakennusten raunioiden onkalossa. Naaras munii neljästä kuuteen munaa, joita se hautoo kolme viikkoa. Haudonta-aikana naaras poistuu pesästä vain aikaisin aamulla ruokailemaan koiraan kanssa, joka antaa sille ruokaa. Poikaset jättävät pesän viiden viikon ikäisinä ja liikkuvat vanhempiensa seurassa vielä neljä-viisi viikkoa. Laji on sukukypsä vuoden ikäisenä, vaikka sen aikuispuku valmistuu vasta 14 kuukauden iässä.
Ravinto
Lajin ruokavalio koostuu siemenistä, kukista, marjoista, pähkinöistä, hedelmistä sekä hyönteisistä ja niiden toukista. Talvisin parvet ruokailevat orapihlaja-aidoissa marjoja syöden.
Suomen Urheilukuninkuuskilpailut 1906
Lopputulokset
Lajit ja maisterin (kandidaatin) vaatimukset: 1. kuulantyöntö 9,00 (8,00) 2. pituushyppy 5,00 (4,40), 3.leuanveto 16 (12) 4.korkeushyppy 135 (125), 5.keihäänheitto 25,00 (21,00), 6.100 metriä 12,8 (13,6) 7. kieppi 4 (3) 8. 1 500 metriä 5.30 (5.50), Vaihtoehtoiset lajit: 9. Kiekonheitto 23.00 (20.00), 10. seiväshyppy 220 (190), 11. hirrensyöksy 6.00 (5.50). Heitto- ja hyppylajeissa minimivaatimukset oli saavutettava molemmilla käsillä tai jaloilla erikseen. Lisäksi oli suoritettava vaihtoehtoisesti joko 500 m uinti 16.00 (20.00) tai 10 km hiihto 42.00 (46.00).
Hirrensyöksyn voitti I. Tuomisto Helsingin rautatieläisten voimisteluseurasta tuloksella 7,06. Toinen osanottaja oli O. Tynkkynen, tulos 5,82.
Kaupallinen avaruustoiminta
Kaupallinen avaruustoiminta on avaruustoimintaa, jossa toimijana on kaupalliselta pohjalta toimiva yritys. Toistaiseksi kaupallinen toiminta on ollut lähinnä tietoliikennesatelliiteilla tehtävää tiedonvälitystä. Lisäksi esimerkiksi satelliittikaukokartoituksen kuva-aineistoa myydään kaupallisesti.
Avaruuden taloudellista hyödyntämistä on kaavailtu venäläisen Konstantin Tsiolkovskin 1900-luvun alun teorioista alkaen. 1960-luvulta alkaen sääsatelliitit, tietoliikennesatelliitit ja 1970-luvulta alkaen paikannussatelliitit ovat muodostaneet kaupallisen avaruustoiminnan pääosan. 1980-luvulla arveltiin avaruusasemien ja jopa lyhyiden sukkulalehtojen mahdollistavan esimerkiksi lääkkeiden teollisen valmistuksen tai läpimurtoon johtavan tutkimuksen avaruudessa mutta toistaiseksi tämä ei ole toteutunut.
Historia
Laukaisuvälineiden ja muun avaruustekniikan kehittäminen valtioiden avaruusohjelmien ulkopuolella oli rakettitekniikan toinen alku 1900-luvun alussa Neuvostoliitossa, Saksassa ja Yhdysvalloissa. Se oli eräs alan trendi 1990-luvulla ja on sitä myös 2000-2010-luvuilla, etenkin Yhdysvalloissa.
1920-luvun alussa Neuvosto-Venäjällä rakettien kehitys tehtiin yhdistysten puitteissa kunnes asevoimat alkoivat rahoittaa tutkimusta. Vastaava kehitys tapahtui Weimarin tasavallassa, jossa tykistön kiinnostus raketteihin muutti toiminnan sotilaalliseksi. Alan avainhenkilöitä oli Walter Dornberger. Yhdysvalloissa professori Robert Goddard teki tutkimusta ensin yksityisessä yliopistossa ja sieltä Uuteen Meksikoon vetäydyttyään Guggenheimin säätiön rahoituksella. Suuret läpimurrot kuitenkin tehtiin asevoimien projekteissa toisen maailmansodan aikana.
Toisen maailmansodan jälkeen rakettien kehitys oli kaikkialla maailmassa asevoimien hallinnassa kunnes siviiliavaruustoiminta alkoi 1950-luvun lopussa. Sen jälkeen myös valtioiden siviilipuolen avaruusjärjestöt alkoivat rahoittaa rakettien kehitystä aseteollisuusyhtiöissä. Yksi poikkeus oli saksalainen kaupallisiin satelliitti laukaisuihin pyrkinyt OTRAG-yhtiö. Sen toiminta hiipui 1970-luvun alussa ja samaan aikaan Saksan ensimmäisen maailmansodan jälkeinen asekehitys siirtyi yleisemminkin Saksasta muihin maihin.
Kylmän sodan loputtua 1990-luvun alussa Yhdysvaltoihin perustettiin lukuisia yrityksiä, jotka pyrkivät kehittämään yksityisellä rahoituksella kantoraketteja jopa miehitettyjä avaruuslentoja varten. Näistä yksikään ei saavuttanut menestystä. Samanlaisia yrityksiä perustettiin 2000-luvun alun jälkeen lisää. Näistä muutama on saanut kehitettyä toimivan kantoraketin, yleensä pienehkön ja kiinteää ajoainetta käyttävän raketin. Kehitystyön rahoitusta on ilmeisesti helpottanut merkittävässä määrin yhdysvaltalainen tuloverolainsäädäntö, riskisijoitukset tuovat tappiollisinakin merkittäviä verohelpotuksia. Useat raketteja kehittävät yritykset saivat laukaisutilauksia sekä NASAlta että asevoimilta rakettien kehitystyön ollessa vielä kesken. Käytännössä siis rakettien kehitystä on tehty julkisen rahoituksen varassa mutta julkisten kehitysohjelmien ulkopuolella. Näitä Nasan ohjelmia ovat olleet miehitettyjä lentoja varten Commercial Crew Development (CCDev) ja rahtilentoja varten Commercial Orbital Transportation Services (COTS).
COTS-projektiin osallistuneista yrityksistä SpaceX on vuodesta 2012 lähtien tehnyt rahtilentoja Kansainväliselle avaruusasemalle omalla Falcon 9 -kantoraketilla ja Dragon-aluksella. Lisäksi vuodesta 2013 lähtien SpaceX on tehnyt satelliittilaukaisuja Geostationaariselle radalle. Myös COTS-projektiin osallistunut Orbital Sciences Corporation aloitti rahtilennot Kansainväliselle avaruusasemalle 2013 omalla Antares-kantoraketilla ja Cygnus-aluksella. 2014 SpaceX ja Boeing valittiin CCDev projektin viimeiseen vaiheeseen kehittämään ISS:n miehistön vaihtamiseen soveltuva järjestelmä.
thumb|250px|Virgin Galacticin SpaceShip Two ja emoalus White Knight Two Venäjä on toteuttanut 1990-luvulta asti kaupallisia miehitettyjä avaruuslentoja. Avaruusturismia on rajoittanut osin matkan korkea hinta, sillä yksi matka on maksanut kymmeniä miljoonia euroja. Lisäksi paikkoja on hyvin vähän. Vuonna 2014 ainoastaan Venäjällä ja Kiinalla on käytössä oleva miehitetty avaruusalus, kummallakin yksi. Toisaalta vähäinen tarjonta tekee markkinasta ekslusiivisen.