cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Liinahamarin ja Kirkkoniemen pommitukset 1941
Taustaa
Jo ennen hyökkäystä, kesäkuun alusta lähtien Lappiin oli ryhmitetty kauttakulkusopimuksen varjolla 40 000 saksalaissotilasta. Vastalauseeksi Lapissa oleville saksalaisjoukoille Englanti oli katkaissut Liinahamarin kauppaliikenteen 14. kesäkuuta. Sen jälkeen 22. kesäkuuta Suomi oli poistanut Britannian Liinahamarin konsulaatin ja saksalaiset puolestaan Britannian Tornion konsulaatin. Pohjois-Suomen puolustus ja rintamavastuu oli luovutettu saksalaisille. Petsamossa päästettiin saksalaisjoukkojen pääosa, kaksi divisioonaa, Suomen puolelle varhain 22. kesäkuuta, joskin jo edellisenä yönä rajan yli siirtyi siviiliasuisia pioneerijoukkoja tekemään valmisteluja. Joukot miehittivät Petsamon, rakensivat alueelle siltoja ja teitä ja hyökkäsivät 29. kesäkuuta itärajan yli kohti alle sadan kilometrin päässä olevaa Murmanskia. Edellisenä päivänä oli Suomi katkaissut diplomaattisuhteet Britanniaan.
Erään neuvostoliittolaisen lähteen mukaan neuvostoliittolaiset lentokoneet hyökkäsivät Liinahamarin satamaa vastaan brittikoneiden hyökkäystä edeltävänä päivänä 29. heinäkuuta 1941, kahtena osastona 14 SB-pommikoneella, joita oli suojaten saattanut yksitoista I-15 -hävittäjää. Koneet olisivat aikaansaaneet jotain tulipaloja.
Operaatio ER
thumb|250px|[[HMS Victorious (R38)|HMS Victorious ]] Britannian sodanjohdon korkeimmalla tasolla päätetty, Winston Churchillin määräämä isku oli osa operaatiota, jolla Britannia halusi osoittaa tukeaan Neuvostoliitolle. Britannian ulkoministeriö ja laivaston ylijohto pitivät pommituksia ensimmäisenä yhteisenä operaationa neuvostoliittolaisten kanssa. Taktisesti pyrittiin turvaamaan miinalaiva HMS Adventuren purjehdus Arkangeliin. Liinahamarin lisäksi operaation kohteeksi oli valittu saksalaisten miehittämä Kirkkoniemen satama Norjassa. Hyökkäyksen koodinimi oli Operaatio ER. Liittoutuneiden tietojen mukaan molemmissa satamissa piti olla lukuisia saksalaisten aluksia, mutta todellisuudessa satamat olivat käytännöllisesti katsoen tyhjiä.
Saksalainen partiolennolla ollut lentokone havaitsi kuitenkin kahden lentotukialuksen (HMS Furious ja HMS Victorious), kahden raskaan risteilijän (HMS Suffolk ja HMS Devonshire) sekä kuuden hävittäjän muodostaman laivueen jo merellä juuri ennen hyökkäystä.
Liinahamarin pommitus
thumb|250px| [[HMS Furious (47)|HMS Furious noin vuonna 1935]] HMS Furious lähetti iltapäivällä kello 14 jälkeen ilmaan kohti Liinahamaria kaksi hyökkäysaaltoa: ensimmäisessä yhdeksän Albacore-torpedopommittajaa Laivaston ilmavoimien 817. laivueesta, ja toisessa saman verran 812. laivueen Swordfish-torpedopommittajia. Koneita suojasi yhteensä yhdeksän Fulmar-hävittäjää. Lisäksi ilmassa oli neljä Hawker Sea Hurricane -hävittäjää suojaamassa laivoja.
Juuri Kirkkoniemestä itää kohti lentänyt saksalaisten Stuka-laivue sai ilmatähystäjät uskomaan brittiläiskoneita omiksi, kunnes ne hyökkäsivät kohti satamaa tulittaen ja pudottaen torpedoja.
Mantereen ylle päästyään koneet hyökkäsivät Liinahamarin satamaan, jossa oli ainoastaan kaksi pientä kauppalaivaa. Aluksia, sataman laituria ja öljysäiliöitä pommitettuaan koneet eivät löytäneet sopivia maaleja, joten ne kaarsivat Trifonon kylän ylle. Kun Trifonostakaan ei löytynyt sopivia kohteita, koneet palasivat ohjeiden mukaisesti pohjoiseen vuonoa pitkin ja tulittivat maamaaleja, kuten tykistöasemia ja rakennuksia.
Satamassa ilmatorjuntatuli oli voimakasta ja pudotti yhden Albacore-pommittajan ja kaksi Fulmar-hävittäjää. Muut koneet palasivat tukialukselle kello 17 mennessä. Neljä koneista oli vahingoittunut, ja miehistöistä kaatui yhteensä seitsemän henkeä.
Vasta rakennetusta laiturista osa tuhoutui, ja satamaan upposi yksi norjalainen rommilastissa ollut kauppa-alus. Joitakin pienehköjä rakennuksia ja sataman lautavarasto paloi, ja kalajauhotehdas sekä muut satamavarastot saivat muutamia osumia. Kolme henkeä kuoli, näistä kaksi oli saksalaissotilaita ja kolmas kauppalaivaston merimies. Neljä suomalaista siviiliä haavoittui, heistä yksi vaikeasti, mutta kaiken kaikkiaan pommituksen tuhot olivat muuten suhteellisen vähäiset.
Kirkkoniemen pommitus
Samaan aikaan HMS Furiousin kanssa HMS Victorious lähetti Kirkkoniemeen toiset kaksi hyökkäysaaltoa, yhteensä 21 Albacore-torpedopommittajaa ja 12 Fulmar-hävittäjää. Pommittajat tuhosivat yhden rahtilaivan ja vahingoittivat toista. Ilmapuolustuksen saksalaishävittäjistä Messerschmitt Bf 110 -koneet olivat juuri startanneet Stuka-pommittajien saattolennolle Murmanskiin, ja ne suunnattiin mereltä lähestyvää hyökkäystä vastaan. Lisäksi Messerschmitt Bf 109 -koneet ehtivät ilmaan ennen hyökkäyksen alkua. Syntyneessä taistelussa saksalaishävittäjiä pudotettiin kolme tai neljä. , mutta brittiläiskoneita kolmetoista. Lisäksi kahdeksan brittikonetta vaurioitui. Brittien 827. torpedopommittajalentue tuhoutui hyökkäyksissä kokonaan.
Hyökkäyksen seuraukset
Seuraavana päivänä Suomi esitti Britannialle vastalauseen ja korvausvaatimuksen. Britannian ulkoministeriö torjui molemmat ja totesi, että Suomen alue oli joutunut sotatoimien piiriin johtuen Suomen hallituksen päätöksestä sallia suurten saksalaisjoukkojen asettuminen maahan. Britannian Helsingin-lähettiläs Gordon Vereker puolestaan kertoi ulkoasiainministeri Rolf Wittingille, että kysymyksessä oli "traaginen erehdys". Britannia julisti sodan runsaat neljä kuukautta myöhemmin, Suomen itsenäisyyspäivänä, 6. joulukuuta 1941.
Hyökkäys nostatti Suomessa runsaasti vastalauseita Britanniaa kohtaan. Lehdistö näki hyökkäyksen painostuskeinona Saksaa vastaan ja tuomitsi sen jyrkästi. Suomi sai hyökkäyksestä ulkopoliittisen vahvistuksen aiemmin tekemälleen diplomaattisuhteiden katkaisulle. Saksalaisille hyökkäys oli osoitus Petsamon nikkelintuotannon haavoittuvuudesta, ja myöhemmin saksalaiset rakensivatkin Kolosjoen kaivoksen nikkelituotannon turvaksi Euroopan vahvimman alueellisen ilmatorjunnan.
Fimlab
pienoiskuva|Fimlab Kuninkaankulma Tampereella Fimlab Laboratoriot Oy tuottaa laboratoriopalveluita sekä laboratorioalan koulutusta ja tutkimusta Pirkanmaalla, Kanta-Hämeessä, Keski-Suomessa, Päijät-Hämeessä ja Pohjanmaalla. Sen asikkaita ovat sairaalat, terveyskeskukset, työterveyshuolto, yksityiset lääkäriasemat sekä yksityislääkärien potilaat. Toimipisteitä on 110 ja alan ammattilaisia työskentelee noin 1 200. Fimlab Laboratoriot Oy:n omistaa pääosin alueen hyvinvointialueet. Laboratorio tuottaa palveluita genetiikan, hematologian, kliinisen kemian, kliinisen mikrobiologian, patologian erikoisaloilla sekä myös hedelmöityshoitolaboratorion palveuita. Se osallistuu myös tutkimusten toteuttamiseen sekä tuottaa omaa tieteellistä tutkimustoimintaa.
Collections (Gimmel)
Collections on 24. syyskuuta 2007 julkaistu Gimmelin kokoelmalevy. Kokoelma sisältää kaikki Gimmelin hittisinglet ensimmäisestä ”Etsit muijaa seuraavaa” viimeisimpään ”Rakkauden hurrikaani” sekä keikkasuosikit. Levyllä ei ole yhtään Gimmelin uutta kappaletta.
Jordan Jovtšev
Jordan Jovtšev (, s. 24. helmikuuta 1973 Plovdiv) on uransa lopettanut bulgarialainen telinevoimistelija, maailman- sekä Euroopan mestari ja nelinkertainen olympiamitalisti. Hän on saavuttanut arvokisamitalinsa permannolta, moniottelusta ja etenkin renkailta.
Jovtšev voitti ensimmäisen aikuisten arvokisamitalinsa Sabaessa 1995, kun renkailta irtosi pronssia. 1990-luvulla hän saavutti vielä yhden MM-hopean ja yhden MM-pronssin, mutta vuosina 2000-2004 mitalisade yltyi: Sydneyn kesäolympialaisissa Jovtšev voitti pronssia renkailta ja permannolta, ja Ateenassa neljä vuotta myöhemmin renkaiden mitali kirkastui hopeaksi, minkä lisäksi permannolta irtosi jälleen pronssinen mitali. Väliin jääneen olympiadin aikana Jovtšev voitti seitsemän MM-mitalia (joista neljä kultaista) ja neljä EM-mitalia, joukossa yksi Euroopan mestaruus renkailta.
Ateenan olympialaisten jälkeen Jovtšev voitti renkaiden MM-hopeaa vuonna 2006 ja MM-pronssia vuonna 2007. Euroopan-mestaruuskilpailuista Jovtšev saavutti hopeaa vuosina 2006 ja 2007 –telineenä jälleen renkaat. Vuonna 2009 jo 36-vuotias Jovtšev voitti EM-pronssia Milanossa ja MM-hopeaa Lontoossa. Lontoon kesäolympialaisissa 2012 Jovtšev kilpaili ensimmäisenä voimistelijana kuudensissa kesäolympialaisissaan, joissa hän voimisteli renkailla loppukilpailuun.
Kahjot ninjat
Jovtšev on osallistunut useasti "maailman vaikeimmaksi esteradaksi" kutsuttuun Kahjot ninjat -televisio-ohjelmaan, ja menestynyt siinä varsin hyvin.
Aaron Hunt
Aaron Hunt (s. 4. syyskuuta 1986 Goslar, Ala-Saksin osavaltio, Länsi-Saksa) on saksalainen jalkapalloilija, joka on pelannut syksystä 2015 alkaen Hamburger SV:n joukkueessa. Hänen pelipaikkansa on hyökkääjä. Huntilla on myös Yhdistyneen kuningaskunnan kansalaisuus, koska hänen isänsä on saksalainen ja äitinsä englantilainen. Hunt on päättänyt pelata isänsä synnyinmaan Saksan maajoukkueessa.
Skandaaleja
Toukokuussa 2005 Hunt pidätettiin bremeniläisessä diskossa. Hän löi nuorta naista ja joutui maksamaan 6 000 euroa.
Marraskuussa 2006 Hunt sai UEFA:lta kahden ottelun pelikiellon käyttäydyttyään rasistisesti ottelussa Englannin U-21-joukkuetta vastaan.
Maaliskuussa 2008 Aaron Hunt ja hänen joukkuekaverinsa brasilialainen Diego ottivat yhteen pukuhuoneessa sen jälkeen kun Werder Bremen oli hävinnyt ottelun Glasgow Rangersia vastaan UEFA Cupissa.
Arjalainen fysiikka
Arjalainen fysiikka eli saksalainen fysiikka  on nimitys Saksan fyysikkoyhteisössä erityisesti 1930-luvulla ja 1940-luvun alussa vaikuttaneelle liikkeelle, joka vastusti etenkin Albert Einsteinin suhteellisuusteoriaa. Laajemmin liikkeen voidaan sanoa vastustaneen koko modernia fysiikkaa, sillä se torjui myös kvanttimekaniikan. Liikkeen katsotaan alkaneen 1920-luvun alussa ja päättyneen viimeistään kolmannen valtakunnan tuhouduttua toisen maailmansodan jälkeen vuonna 1945. Arjalainen fysiikka jakoi fysiikan tutkimuksen kahtia arjalaiseen ja juutalaiseen fysiikkaan tutkijoiden sukutaustan perusteella. Liikkeen huomattavimpia fyysikoita olivat Ernst Gehrcke sekä Nobel-palkitut Philipp Lenard ja Johannes Stark. Vaikka liike oli erityisen aktiivinen Saksassa, oli sillä kannatusta myös ulkomailla – esimerkiksi Suomessa arjalaista fysiikkaa kannatti matemaatikko Hjalmar Mellin.
Liikkeen ideologia
thumb|[[Philipp Lenard oli arjalaisen fysiikan yksi näkyvimmistä hahmoista.]] Arjalainen fysiikka ei missään vaiheessa saanut johdonmukaista tai ohjelmanomaista muotoa, eikä se myöskään ollut täysin ristiriidaton. Arjalaisen fysiikan käsitteet eivät koskaan nousseet osaksi fysiikan ja muiden luonnontieteiden valtavirtaa. Arjalaiselle fysiikalle ominaista oli se, mitä se vastusti − eli modernia fysiikkaa, monimutkaista matematiikka, visualisoitavuuden puutetta ja intuition vastaisia teoreettisia tuloksia. Arjalaiset fyysikot olivat modernismia vastustavia romantikoita, jotka halusivat, että kokeet ja intuitio ovat sopusoinnussa keskenään ja fysiikka yksinkertaista ja helposti ymmärrettävää. He vastustivat fysiikan pirstoutunutta erikoistuneisuutta ja kannattivat holistista luonnonkuvaa.
Arjalainen fysiikka oli 1930-luvulta lähtien avoimen rasistista, ja sen kannattajien mielestä ainoa luotettava fysiikka oli arjalaisten tekemää. Juutalaisia he syyttivät arjalaisten koetulosten varastamisesta. Lenardin mukaan fysiikan tarkoitus oli tavoitella totuutta, ja hänen mukaansa totuus saavutettaisiin vain kokeilla, jotka liittyivät totuuden synnyttämiin mielikuviin. Keskeisimpiä tällaisista mielikuvista oli eetteriteoria, joka oli aikaisemmin todistettu vääräksi Michelsonin-Morleyn kokeella. Albert Einsteinin vuonna 1905 julkaistussa erityisessä suhteellisuusteoriassa eetterin käsite hylättiin kokonaan. Arjalaiset fyysikot kuitenkin pitivät eetteriä puhtaana totuutena. Arjalaisen fysiikan mukaan ainoastaan "pohjoista rotua" edustava fyysikko kykeni dialogiin luonnon kanssa tarkoin suunniteltujen ja suoritettujen kokeiden ja havaintojen kautta. Kehittynyttä teoriaa ei juuri pidetty arvossa. Lenardin oppilas Alfons Bühl kuvaa teoreettista fysiikkaa seuraavasti:
Koska arjalainen fysiikka pidettiin poissa valtavirran fysiikan aikakauslehdistä, joutuivat arjalaiset fyysikot julkaisemaan ajatuksensa muissa lehdissä. Yksi tällainen oli Zeitschrift für die gesamte Naturwissenchaft. Se perustettiin vuonna 1935 ja se toimi, tosin epävirallisesti, arjalaisten fyysikoiden äänitorvena. Se sisälsi tavallisia fysiikan artikkeleita, mutta myös antisemitististä propagandaa, vakiintuneen fysiikan vastaisia polemiikkejä sekä tieteenhistorian henkilöiden palvontaa.
Kansallissosialistien tuki
thumb|[[Johannes Starkin tavoitteena oli päästä Saksan fysiikan johtajaksi.]] Lenard ja toinen Nobelin fysiikanpalkinnon saanut saksalainen Johannes Stark alkoivat kampanjoida Einsteinin suhteellisuusteoriaa vastaan nimittäen sitä juutalaiseksi fysiikaksi.
1930-luvun alkuvuosina liike onnistui saamaan tukea natsihallinnolta, koska molemmilla osapuolilla oli hyvin samankaltaisia teemoja. Kansallissosialistien tuki mahdollisti arjalaisen fysiikan laajamittaisemman harjoittamisen yliopistoissa sekä muissa instituutioissa. Stark itse halusi päästä Saksan fysiikan johtajaksi ja Gleichschaltungin mukaisesti määrätä totalitaarisesti minkälaista tiedettä Saksassa harjoitetaan. Vuonna 1931 eläköitynyt ja kuusi vuotta myöhemmin Saksan kansallissosialistiseen työväenpuolueeseen liittynyt Lenard toimi arjalaisen fysiikan ideologisena johtohahmona. Jo vuonna 1930 kansallissosialistiseen puolueeseen liittynyt Stark vaikutti myös politiikassa.
Arjalainen fysiikka saavutti joitakin ”voittoja”, mutta Lenard ja Stark olisivat halunneet voimakkaampaa tukea kansallissosialisteilta. Arjalaiset fyysikot kävivät pitkän taistelun siitä, kuka täyttäisi Arnold Sommerfeldin viran Münchenin yliopiston teoreettisen fysiikan professorina tämän jäädessä eläkkeelle. Sommerfeld oli kouluttanut lähes kolmasosan silloisista Saksan fysiikan professoreista, joten häntä arvostettiin saksalaisessa fyysikkoyhteisössä suuresti. Useiden muiden fyysikoiden tapaan Sommerfeld oli sitä mieltä, että virkaan tulisi valita Werner Heisenberg. Tämä ei miellyttänyt arjalaisia fyysikoita ja he aloittivat laajan kampanjan kvanttiteoreetikko Heisenbergiä vastaan. He nimittivät Heisenbergiä SS:n viikoittain ilmestyneessä Das Schwarze Korps -lehdessä ”valkoiseksi juutalaiseksi”. Kampanja saavutti päämääränsä Heinrich Himmlerin puututtua asiaan henkilökohtaisesti. Teoreettisen fysiikan professorin virkaan valittiin kansallissosialisti ja suhteellisuusteoriaa vastustanut aerodynamiikan asiantuntija Wilhelm Müller. Sommerfeldin mukaan valinta oli huonoin mahdollinen. Müller ei ollut eläessään julkaissut ainoatakaan tieteellistä fysiikan tutkimusta, eikä hänellä ollut näyttöä teoreettisen fysiikan hallitsemisesta lainkaan. Kansallissosialistien silmissä hänen tärkein ansionsa oli 1936 julkaistu Juutalaiset ja tieteellinen työ -kirja, jossa Müller hyökkäsi Einsteinia ja hänen ”juutalaista suhteellisuusteoriaansa” vastaan.
Liikkeen tuhoutuminen
Satunnaisista poliittisista voitoista huolimatta arjalaisten fyysikoiden vaikutus jäi rajalliseksi ja lyhytaikaiseksi. Monet kansallissosialistiset fyysikot pitivät Lenardin ja Starkin ajamaa liikettä mahdottomana, vaarallisena ja naurettavana. Esimerkiksi NSDAP-puolueeseen kuulunut Pascual Jordan ei halunnut olla missään tekemisissä Lenardin ja Starkin liikkeen kanssa. Arjalaisella fysiikalla ei ollut ehjää ja yhtenäistä ideologiaa, eikä se perustunut kansallissosialismin sisällä hyväksyttyyn filosofiseen perustaan. Tällaista ei edes ollut vaan kansallissosialismi tukeutui toimintaan ja tunteeseen, ei johdonmukaiseen ajatusjärjestelmään. Lenard ja Stark eivät kyenneet saamaan kovinkaan suurta kannatusta. Vankan kannattajajoukon laajuus oli enintään 30 koko Saksassa. Toisaalta ryhmän vaikutus oli suurempi kuin koko antaisi olettaa.
Arjalainen fysiikka ei yksinkertaisesti kyennyt korvaamaan Einsteinin, Bohrin ja Heisenbergin muotoilemaa modernia fysiikkaa millään tavoin. Yritykset kieltää suhteellisuusteorian opetus yliopistoissa eivät onnistuneet; teoriaa opetettiin kirjoissa ja luennoilla, mutta Einsteinin nimi vain jätettiin mainitsematta.
Ennen sotaa
Saksa oli tieteen ja etenkin fysiikan tutkimuksen kärkimaita 1900-luvun alussa, jolloin fysiikkaa hallitsivat Saksan lisäksi Britannia, Ranska ja Yhdysvallat. Saksalaisen tieteen johtava asema näkyy varsinkin Nobel-palkinnoissa: vuosina 1901–1932 saksalaisille tieteilijöille oli myönnetty 31 Nobel-palkintoa, kun toiseksi menestyksekkäimmän maan Ison-Britannian tieteilijät olivat saaneet niitä 16 kappaletta. Moderneilla fysiikan alueilla, kuten kvantti- ja atomiteoriassa, saksalaisilla oli dominoiva asema. Esimerkiksi vuosina 1926–1933 maailmassa julkaistuista kvanttimekaniikan tutkimuksista 45 prosenttia oli tehty Saksassa. Alan kehityksestä oli likipitäen mahdotonta pysyä mukana, ellei osannut lukea saksaa, sillä noin puolet julkaisuista oli kirjoitettu saksaksi.
Tutkimuksen laantuminen alkoi Saksassa vuoden 1933 jälkeen, kun Hitleristä tuli tammikuussa valtakunnankansleri. Hieman myöhemmin Hitler sai vietyä läpi lakiehdotuksen, joka antoi hänelle käytännössä rajattomat valtaoikeudet. Hitlerin huomion kohteena olivat erityisesti Saksassa eläneet juutalaiset. Vuoden 1933 huhtikuussa kansallissosialistit säätivät niin sanotun ammattivirkamieslain, jonka mukaan vain arjalaisilla oli oikeus työskennellä valtion tehtävissä. Käytännössä tämä tarkoitti sitä, että kaikki juutalaiset erotettiin yliopistojen ja tutkimuslaitosten viroista, koska valtio rahoitti laitosten tutkimustoimintaa. Ei-arjalaiseksi leimautui jokainen, jolla oli yksikin ei-arjalainen isovanhempi. Ei-arjalaisilla tarkoitettiin etupäässä juutalaisia. Kansallissosialisteja ei estänyt se, että yliopistojen opettajista noin 18 prosenttia oli juutalaista alkuperää. Eniten kärsivät Berliinin ja Frankfurtin yliopistot, joiden henkilökunnasta kolmannes pakotettiin luopumaan virastaan, sekä Göttingenin yliopiston matematiikan ja fysiikan laitokset, joiden professoreista erotettiin 70 %. Lain perusteella erotettiin noin tuhat opettajaa, joista 313 oli varsinaisia professoreita.
Max Planck pelkäsi arjalaisen fysiikan korostamisen voivan vahingoittaa saksalaisen tieteen tulevaisuutta. Kerran hän meni Hitlerin puheille sanoen, että tilanne voisi olla erityisen vahingollinen koko Saksalle. Hitlerin kerrotaan vastanneen: ”Kansallista politiikkaamme ei peruta tai muuteta edes tiedemiesten takia. Jos juutalaisten tiedemiesten erottaminen tarkoittaa Saksan nykyisen tieteen tuhoa, joudumme olemaan ilman tiedettä muutaman vuoden!” Tilanteeseen suhtauduttiin yleisesti välinpitämättömästi. Eräs yhdysvaltalainen tiedemies kertoi raportissaan, että saksalaiset olivat lähinnä iloisia asiasta. Tilanne pakotti noin tuhat saksalaista muuttamaan maasta pois. Yleisimmät kohdemaat olivat Yhdysvallat ja Britannia. Tieteen kehityksen kannalta maahanmuuttajat olivat erityisen hyvä asia Yhdysvalloille ja Britannialle. Sitä vastoin Saksassa tutkimus alkoi taantua. Pakolaisten joukossa oli kaikkiaan 26 nobelistia tai tulevaa palkittavaa.
Muuttoliikkeen lisäksi Saksan fysiikan tilaa heikensivät myös erilaiset kiellot. Vuodesta 1936 lähtien saksalaiset tieteilijät eivät neuvostoliittolaisten ja italialaisten tieteilijöiden tapaan saaneet osallistua kokouksiin, jotka liittyivät jollakin tavalla Kansainliittoon. Vuodesta 1937 lähtien saksalaiset tieteilijät eivät myöskään saaneet vastaanottaa Nobel-palkintoja.
Sodan jälkeen
Arjalaisen fysiikan takia Saksa tuskin olisi koskaan saanut saavutettua Yhdysvaltain Manhattan-projektin etumatkaa, koska pommin valmistamiseen tarvitut ammattitaitoiset ja kokeneet juutalaistutkijat oli karkotettu Yhdysvaltoihin. Sodan jälkeen Saksan tiede elpyi odotettua nopeammin, mutta se ei ole saanut takaisin johtavaa asemaa, joka sillä oli ennen kansallissosialismia ja arjalaista fysiikkaa.
Arjalaisen fysiikan kannattajat
Arjalaisen fysiikan kannatus ei ollut kovin suuri, mutta se onnistui saamaan useita melko tunnettuja tieteilijöitä riveihinsä. Arjalaista fysiikkaa kannattaneita fyysikkoja olivat muun muassa:
Neuvostoliitto
Arjalaisen fysiikan kanssa samanaikaisesti Neuvostoliitossa esiintyi niin sanottua proletaarista tiedettä. Neuvostoliiton syntymisen jälkeen neuvostoliittolaiset filosofit pitivät tärkeänä, että tiedettä analysoitaisiin dialektisen materialismin kannalta. Neuvostofilosofien mukaan proletaarisen tieteen menetelmät ja tavoitteet olivat erilaiset kuin porvarillisen tieteen. Liikehdintä herätti poliittista ja filosofista mielenkiintoa, mutta neuvostoliittolaisia fyysikoita se ei saanut vakuutettua proletaarisen fysiikan eduista. Filosofien ja fyysikoiden välillä oli koko 1920-luvun kiistoja fysiikan tulkitsemisesta. Kiista kulminoitui 1930-luvulla kvanttimekaniikan tulkinnan takia. Esimerkiksi Alexander Maksimov haukkui modernin fysiikan kehittäjiä, kuten Einsteinia, Schrödingeriä, Bohria ja Diracia, ”machilaisiksi idealisteiksi”. Karkeasti voidaan sanoa, että proletaarisessa fysiikassa oli arjalaiseen fysiikkaan verrattuna korvattu termi ”juutalainen” nimityksellä ”idealistinen”.
Syklododekeeni
Syklododekeeni (C12H22) on sykloalkeeneihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää muiden orgaanisten yhdisteiden, esimerkiksi polymeerien valmistamiseen.
ominaisuudet, valmistus ja käyttö
Huoneenlämpötilassa syklododekeeni on väritöntä nestettä. Se ei liukene veteen, mutta liukenee eräisiin orgaanisiin liuottimiin kuten kloroformiin ja bentseeniin. Yhdisteellä on cis- ja trans-isomeerit.
Syklododekeenia voidaan valmistaa vedyttämällä butadieenin trimeeriä syklododekatrieeniä. Yhdisteestä voidaan valmistaa metateesillä syklisiä polyalkeeneja, avoketjuisia polyalkeenipolymeerejä tai katenaaneja. Katalyytteinä reaktioissa voidaan käyttää volframiheksakloridia, molybdeenipentakloridia tai alumiinin organometalliyhdisteitä. Syklododekeeni voidaan myös hapettaa otsonolyysillä dodekaanidihapoksi.
Kirjeitä Joulupukilta
Kirjeitä Joulupukilta on kokoelma kirjailija J. R. R. Tolkienin lapsilleen kirjoittamia ja kuvittamia kirjeitä vuosilta 1920–1943. Teos julkaistiin postuumisti vuonna 1976 Baillie Tolkienin toimittamana. Uudistettu laitos julkaistiin 2004, jolloin ilmestyi myös Kersti Juvan tekemä suomennos.
Whatever Happened to Slade
Whatever Happened to Slade on brittiläisen Slade-yhtyeen seitsemäs albumi. Se julkaistiin 21. maaliskuuta 1977. Albumi ei noussut listoille, ja Sladen ennestäänkin laskenut suosio jatkoi hiipumistaan. Punk- ja disko-musiikki olivat tuolloin muodissa, kun taas Sladeen yhdistetty glam rock oli pitkälti kadonnut. Musiikillisesti Whatever Happened to Slade edustaa ajan henkisesti suoraviivaista rockia, ja yhtye oli pitkälti luopunut glam rockista.
Singlenä julkaistu ”Gypsy Roadhog” pääsi Britannian listan sijalle 48.
Kappaleet
A-puoli B-puoli
Remasteroidun version bonuskappaleet (Salvo 2007)
Pantokrátoras
Pantokrátoras (,, ”Kaikkivaltias”) on vuori Korfun saarella Kreikassa. Se on saaren korkein kohta ja sen korkeus on 906 metriä.
Pantokrátoras sijaitsee Korfun koillispäässä linnuntietä noin 15 kilometriä pohjoiseen Korfun kaupungista. Vuoren huipulta on mahdollista nähdä koko Korfu sekä lyhyen matkan päässä saaresta sijaitseva Albanian rannikko. Tiettyinä selkeinä päivinä huipulta on mahdollista nähdä myös 130 kilometrin päässä sijaitsevaan Italiaan.
Pantokrátoraksen huipulle pääsee kapeaa serpentiinitietä pitkin. Huipulla sijaitsevat muun muassa kahvila matkailijoita varten, tietoliikenneasema sekä kirkko. Alueen vanhin luostari oli Angevin, joka rakennettiin vuonna 1347 ja tuhoutui 1500-luvulla. Nykyisin paikalla olevan kirkon rakennustyöt aloitettiin vuonna 1689 ympäröivien kylien asukkaiden avustuksella. Kirkon nykyinen julkisivu on rakennettu 1800-luvun aikana.
Ontonagon
Ontonagon on kylä Michiganin osavaltiossa, Yhdysvalloissa. Kaupungin väkiluku oli vuoden väestönlaskennassa 1 494. Ontonagon on Ontonagonin piirikunnan hallintokeskus.
Kyyria
Kyyria on helsinkiläinen metallimusiikkiyhtye, joka on uransa aikana julkaissut kolme albumia, yhden kokoelman, neljä singleä ja yhden EP:n.
Historia
Kyyria perustettiin Vaasassa 80 -luvun lopulla, mutta sai ensimmäisen bändimuotonsa Göteborgissa vuonna 1990, mutta yhtyeen kotikaupungiksi muodostui runsaan vuoden jälkeen Helsinki kitaristi Mikael Tannerin (oik. Vehkaoja) muuton yhteydessä. Ruotsalaiset muusikot siirtyivät orkestereihin Bluestar, Blakk Totem ja Pain+Passion.
Helsingissä Tanner kuuli Mika Karppisen soittoa Dementia-yhtyeessä, ja soitti hänelle Kyyrian demokappaleita. Vaikka Karppinen soitti seitsemässä eri orkesterissa, hän piti yhdestä demolla olleesta kappaleesta ja liittyi rumpaliksi. Myöhemmin Santeri Kallio liittyi orkesteriin, vaikka hänelle samoihin aikoihin tarjottiin paikkaa Amorphis-yhtyeestä Kasper Mårtensonin tilalle. Kimmo Aroluoma pestattiin basistiksi, mutta 1993 hänen tilalleen tuli Niclas Etelävuori. Ville Tuomi liittyi laulajaksi 1992.
Ennen levytyssopimuksen solmimista yhtye ehti tuottaa kaksi julkaisua; yhtyeen mukaan nimetty omakustanne-EP vuodelta 1993 ja varsin harvinainen Essence of Dust -demo vuodelta 1991, jossa oli kuitenkin täysin eri miehitys (jossa muun muassa Biscaya ja Zero Illusions -yhtyeistä tunnettu basisti Hans Johansson). Samalla alkuperäismiehityksellä yhtye tuotti myös Göteborgissa vielä ollessaan ensimmäisen nimettömän kolmen kappaleen demon, mutta tätä ei ole ikinä julkaistu.
Kolmen varsinaisen studiojulkaisun jälkeen yhtye hajosi syytä ilmoittamatta juuri kolmannen levyn julkaisukiertueen tienoilla loppuvuodesta 1998. Yhtyeen viimeinen esiintyminen oli Tampereen Tulliklubilla 17. lokakuuta, 1998. Levy-yhtiö Zen Garden julkaisi samana vuonna remasteroidun version yhtyeen ensilevystä höystettynä neljällä aikaisemmin vain singleillä julkaistuilla kappaleilla.
Musiikkityyli
Kyyrian musiikillinen tyyli oli melodista, groovea sisältänyttä metallia, joka ammensi vaikutteita myös muista musiikinlajeista: etnomusiikista, popista ja funkista. Yhtye itse nimesi tyylinsä varsin sarkastisesti milloin "pornometalliksi", milloin "sporttimetalliksi". Yhtyeen aikainen, virallinen biografia totesi yhtyeen muusikin olevan "viettelevää, mysteeristä, valoisaa, groovaavaa, tanssittavaa, moshattavaa, kosmista, svengaavaa, atmosfääristä, tummaa, bluesahtavaa, melodista, melankolista, futuristista, industrialia, voimakasta, lämmintä ja likaista".
Musiikillinen tyylisuunta ehti muuttua parin vuoden sisällä ensilevyn monimutkaisista sovituksista ja kulmikkaista kappaleista viimeisen varsinaisen studiolevyn melodisimpiin ja emotionaalisiin, joskin jo hieman kaavamaisiin kappaleisiin. Hyvänä esimerkkinä tästä käyköön kappale Peacock's Foot, jonka molemmat julkaistut versiot -- ensimmäinen eponyymillä Kyyria EP:llä ja toinen täyspitkällä Alien-levyllä -- eroavat huomattavasti toisistaan sekä sovitukseltaan että rakenteeltaan.
Yhtyettä verrattiin musiikkilehdistössä usein amerikkalaiseen Faith No More-yhtyeeseen, mainiten kosketinsoitinten keskeisen aseman molempien yhtyeiden äänimaisemassa. Laulaja Ville Tuomen laulutyyli lainasi ilmaisua muun muassa rapista, ja näin yhtyeen tyyli mainittiinkin joskus olevan rap-metalli. Varsinkin Kyyrian loppuvaiheen tuotanto antoi jo hieman esimakua tulevasta nu metal-aallosta.
Esiintymiset
Kyyrian ensiesiintyminen tapahtui kuitenkin Ruotsissa, Göteborgin kuuluisalla, nyt jo lopettaneella Valvet-klubilla 1990.
Kyyrian jälkeen
Kyyria -yhtyeen hajoamisen jälkeen laulaja Ville Tuomi liittyi Suburban Tribeen, basisti Niclas Etelävuori ja kosketinsoittaja Santeri Kallio Amorphis -yhtyeen kautta Verenpisaraan, kitaristi Mikael Tanner on tehnyt yhteistyötä Don Huonot -yhtyeestä tunnetun Kalle Aholan kanssa ja on vuodesta 2013 Loner Fin -yhtyeen keulahahmo. Rumpali Mika Karppinen siirtyi HIM -yhtyeen rivistöön.
Comeback-keskustelua
Helsingin Sanomien Nyt-liitteessä oli 2007 kyselty lukuisilta lopettaneilta suomalaisilta bändeiltä mahdollisesta comebackistä. Kyyrian kohdalla "puhetta on ollut ja asiasta sovitaan varmaan heti kun satutaan kaikki saman pöydän ääreen". Aihe on esiintynyt melko useasti kyselyissä ja haastatteluissa, ja laulaja Ville Tuomi on myöntänyt, että "puhetta on ollut", mutta myös sen, että kitaristi Tanner on tällä hetkellä eniten "lämmittelyjä vastaan".
Noise.fi julkaisi 1. huhtikuuta 2008 ilmoituksen NoiseFest08 -festarista. Tiedotteen mukaan; "Kotimaiset alkuperäiskokoonpanojen reunionit tarjoaa legendaarinen, suomalaisen rockin kulmakivi, Sielun Veljet ja kotimaisen alternativemetallin edelläkävijä Kyyria". Artikkeli oli aprillipila. Sadat kävijät ilmoittivat kiinnostusta vuorokauden sisällä, mikä osoitti Kyyrian olevan edelleen suosittu, vielä kymmenen vuotta hajoamisensa jälkeenkin.
Vuoden 2023 alussa Kyyria ilmoitti tekevänsä paluun alkuperäisellä kokoonpanollaan, esiintymällä seuraavana kesänä mm. Laukaan John Smith Rock Festivalissa. Tiedotteen yhteydessä myös yhtyeen albumit ilmestyivät suoratoistopalveluihin kuunneltavaksi.
Jäsenet
(Listassa ei ole lueteltu aikaisempia muusikoita Ruotsista ja Suomesta.)
Lumikola
thumb|210px|Lujitemuovinen kola talon seinustalla.
Lumikola on lumen siirtämiseen tarkoitettu työväline. Lumikola on matalareunainen yleisimmin 80 cm leveä ja runsaan puoli metriä syvä putkiaisalla työnneltävä siirtolava, joko pelti-, muovi- tai lujitemuovi-rakenteinen (lasikuitua). Osa lumikolista on HD-polyetyleenimuovia tai polypropeenia. Osassa lumikolia kestävyyttä on parannettu metallisella kärkivahvikkeella. Keskikokoinen lumikola vetää 40-60 litraa lunta. Yleisimmin lumikola on käytettynä pienehköillä omakotitalojen pihoilla. Sitä tarvitaan myös esimerkiksi kiekkopelipaikkojen puhdistamiseen ja lumen pudottamiseen katolta.
Lumikolaa työnnetään maassa eteenpäin. Lumi keräytyy kolan lavaan. Vastasatanut lumi on kevyttä kolattavaa, mutta tamppautunut tai märkä lumi vaatii voimia. Kolan käyttö käy raskaaksi myös silloin, kun satanut kerros on vahva ja kola täyttyy hetkessä.
Kolan tyhjennys tapahtuu kääntämällä kola pystyyn putkiaisaa nostamalla. Sen jälkeen polvella voi työntää kolaa eteenpäin samalla kun sitä nostaa maasta ylös. Näin kolassa ollut lumi muodostaa kasan.
Noah Cyrus
pienoiskuva|Noah Cyrus Noah Lindsey Cyrus (s. 8. tammikuuta 2000 Nashville, Tennessee) on yhdysvaltalainen näyttelijä ja laulaja. Hän on Miley Cyrusin pikkusisko.
Cyrus esiintyi ensimmäisen kerran televisiossa 3-vuotiaana Gracie Herbertinä tv-sarjassa Doc. Hän on myös ollut sivuroolissa kuudessa Hannah Montana -jaksossa sekä taustatanssijana elokuvassa Hannah Montana: The Movie. Lisäksi hän oli ääninäyttelijänä japanilaisessa anime-elokuvassa Ponyo rantakalliolla.
Noahilla ja hänen serkullaan Emily Grace Reeversillä on oma YouTube-kanava nimeltään "The Noie & Ems Show", joka sai ensi-iltansa 14. huhtikuuta 2009.
Noah Cyrusin vanhemmat ovat Tish Cyrus (o.s. Finley) ja kantrilaulaja Billy Ray Cyrus. Isosisko Mileyn lisäksi hänellä on toinen isosisko Brandi sekä velipuolet Trace ja Christopher sekä isoveli Braison.
Mysteeriteatteri
Mysteeri co. aiemmin (Mysteeriteatteri) on taiteentekijöiden ja taiteentutkijoiden vapaan kentän ammattiteatteriryhmä. Ryhmä perustettiin vuonna 2005. Ryhmä toimii yhdistyspohjaisesti nimellä Teatteriyhdistys Mysteeri ry. Mysteeri co. on esiintynyt vaihtuvissa tiloissa, muun muassa Teatteri Viiruksessa, Valtimonteatterissa, Suvilahdessa, Vaihtolavalla ja Teatteri Ilmi.Ö:n tiloissa. Mysteeri co. on tutkinut usein esityksissään nykykulttuurin ja yhteiskunnan ilmiöitä: Scrapbook (2014) käsitteli minäkuvan rakentumista valokuvien kautta, Love! Inspiration! Innovation! (2011) modernia mielikuvamarkkinataloutta ja Varokaa, Punk tulee! (2013) punkin historiaa ja ideologiaa. Vuonna 2015 ryhmä juhlii kymmenvuotista taivaltaan.
Vladimir Lovetski
Vladimir Nikolajevitš Lovetski (, s. 25. lokakuuta 1951 Žlobin, Valko-Venäjän SNT, Neuvostoliitto) on valkovenäläinen pikajuoksija, joka aktiiviurallaan edusti Neuvostoliittoa.
Lovetski saavutti Pariisin alle 20-vuotiaiden EM-kilpailuissa 1970 kultaa 4 × 100 metrin viestissä ja sijoittui 100 metrillä neljänneksi. Hän juoksi toisen osuuden Neuvostoliiton joukkueessa, joka saavutti Münchenin olympialaisissa 1972 hopeaa 4 × 100 metrin viestissä. Samojen kisojen 200 metrillä hän karsiutui toisissa alkuerissä. Hän saavutti Moskovan universiadeissa 1973 hopeaa 4 × 100 metrin viestissä. Neuvostoliiton-mestaruuskilpailuissa hän saavutti 200 metrillä hopeaa 1972 ja pronssia 1975.
Lopetettuaan urheilu-uransa 1978 Lovetski toimi yleisurheiluvalmentajana ja teki tehdastöitä.
Antti Laaksonen
Antti Akseli Laaksonen (s. 3. lokakuuta 1973 Tammela) on suomalainen entinen jääkiekkohyökkääjä ja lajin olympiamitalisti. Hän pelasi muun muassa NHL:ssä yhteensä 483 runkosarjaottelua tehopistein 81+87=168 ja 25 pudotuspeliottelua tehopistein 1+5=6. Laaksosen vahvuuksiin kuului mailankäsittelytaito ja kahden suunnan pelaaminen. Useimmiten Laaksonen pelasi NHL:ssä karvaajana. Laaksonen on tunnettu myös suomalaisittain poikkeuksellisesta reitistään NHL:ään.
Seuraura
Laaksonen oli Forssan Palloseuran kasvatti. Hän pelasi joukkueessa ensimmäiset miesten pelinsä 17-vuotiaana kaudella 1990–1991, jolloin Laaksonen pelasi kaksi I-divisioonaottelua. Laaksosen varsinainen tulokaskausi 1991–1992 toi siellä 41 runkosarjaottelussa tehot 16+15=31. Kaudella 1992–1993 hän pelasi FoPSin lisäksi myös kaksi SM-liigaottelua Hämeenlinnan Pallokerhossa.
Vuodet 1993–1997 Laaksonen kävi Denverin yliopistoa ja pelasi sen jääkiekkojoukkueessa. Hän oli kaudella 1995–1996 joukkueen paras pistemies ja maalintekijä tehoilla 25+28=53, joilla hän jakoi WCHA:n maalipörssin viidennen sijan UMD:n Mike Peluson kanssa ja sijoittui pistepörssissä kahdeksanneksi. Hänet valittiin kauden päätteeksi WCHA:n toiseen tähdistökentälliseen. Viimeisellä yliopistokaudellaan 1996–1997 Laaksonen jakoi Denverin yliopiston sisäisen maalipörssin voiton Paul Comrien kanssa sekä sijoittui sisäisessä pistepörssissä toiseksi hänen jälkeensä. He jakoivat WCHA:n maalipörssin neljännen sijan.
Laaksonen ei missään vaiheessa vakiinnuttanut paikkaansa Bostonin NHL-joukkueessa. Hän siirtyi kaudeksi 2000–2001 NHL:n laajennusjoukkue Minnesota Wildin riveihin, jossa ensimmäinen kokonainen NHL-kausi toi Laaksoselle kaikissa 82 runkosarjaottelussa tehot 12+16=28. Elokuussa 2002 hän teki vuoden mittaisen ja 750 000 dollarin arvoisen jatkosopimuksen Wildin kanssa. Yhteensä Laaksonen pelasi joukkueessa neljä kautta. Heinäkuussa 2004 hän teki kolmivuotisen sopimuksen Colorado Avalanchen kanssa. NHL:n työsulkukaudella 2004–2005 Laaksonen ei pelannut ollenkaan. Kaudella 2005–2006 hän teki NHL:n yhden kauden piste-ennätyksensä tehoilla 16+18=34. Viimeisellä NHL-kaudellaan 2006–2007 Laaksonen pelasi Coloradossa 41 runkosarjaottelua ja 24 ottelua Avalanchen farmijoukkue Albany River Ratsissa.
Kaudeksi 2007–2008 Laaksonen palasi 14 vuoden jälkeen Eurooppaan. Hän pelasi uransa ensimmäisen Euroopassa viettämänsä ammattilaiskauden Sveitsin Nationalliga A:ssa pelanneessa Fribourg-Gottéronissa. Kaudeksi 2008–2009 Laaksonen palasi Suomeen ja siirtyi vuoden mittaisella sopimuksella Rauman Lukkoon, jossa hän pelasi 35-vuotiaana uransa ensimmäisen täyden SM-liigakauden. Laaksonen oli tehoilla 17+23=40 joukkueen kolmanneksi paras pistemies. Hänen kautensa päättyi kuitenkin runkosarjan viime metreillä loukkaantumisen takia. Helmikuussa 2009 hän teki 1+1-vuotisen jatkosopimuksen Lukon kanssa. Laaksonen toimi kauden 2009–2010 joukkueen kapteenina, mutta hänen kautensa jäi kuitenkin rikkonaiseksi läpi kauden kestäneiden nivusvaivojen takia. Lukko ja Laaksonen eivät käyttäneet Laaksosen sopimuksessa ollutta optiota keväällä 2010, sillä hän päätti jättää Lukon perhesyihin vedoten. Lopulta Laaksosen ura myös päättyi tuohon päätökseen.
Maajoukkue
Laaksonen pelasi myös alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuonna 1993.
Muuta
Laaksosen isoveljet Mikko ja Olli ovat myös entisiä jääkiekkoilijoita. Mikko pelasi korkeimmillaan SM-liigassa ja oli mukana Suomen joukkueessa joka voitti nuorten MM-kilpailut 1987. Olli pelasi korkeimmillaan I-divisioonassa.
White Pass and Yukon Route
White Pass and Yukon Route on rautatieyhtiö, joka liikennöi Yhdysvaltain Alaskan osavaltiossa sekä Kanadan Brittiläisen Kolumbian provinssissa ja Yukonin territoriossa. Yhtiö liikennöi kapearaiteisella rautatiellä, jonka päätepisteet ovat Skagway Alaskassa ja Whitehorse Yukonissa. Sen emoyhtiö on Pacific and Arctic Railway and Navigation Company.
Rakentaminen
Rautatien rakentaminen sai alkunsa Klondiken kultaryntäyksen aikana vuonna 1897. Tuolloin kullanetsijöiden suosima reitti Skagwaysta vuorten yli Dawson Cityn kultakentille kulki vaarallisten Chilkoot Pass- ja White Pass -solien kautta. Kanadan rajalla kullanetsijät pysäytettiin, ja ne, joilla ei ollut vähintään tonnin verran elintarvikkeita mukanaan, käännytettiin takaisin. Rajanylityksen asettamien elintarvikevaatimusten vuoksi tarvittiin hevosta ja muulia parempia kuljetusmuotoja. Lukuisia suunnitelmia syntyi, ja vuonna 1897 Kanadan hallitukselle esitettiin 32 suunnitelmaa Yukoniin rakennettavista rautateistä. Näistä useimmat eivät kuitenkaan päässeet edes toteutusasteelle.
Ensimmäinen Alaskassa liikkunut juna kulki 21. heinäkuuta 1898. Kyseessä oli juhlajuna, joka lähti Skagwaystä mukanaan kaupungin asukkaita, ja se kulki rautatien silloiseen päätepisteeseen noin kymmenen kilometrin päähän kaupungin ulkopuolelle ja takaisin. 30. heinäkuuta 1898 lontoolainen White Pass & Yukon Railway Company Limited hankki omistukseensa rautatien rakentamisen aloittaneen kolmen yhtiön osuudet.
Rautatien rakentajat saavuttivat 879,35 metrin korkeudella ja 32,2 kilometrin päässä Skagwaystä sijaitsevan White Passin solan huipun helmikuun puolessa välissä vuonna 1899. Brittiläisen Kolumbian Bennettiin saakka rautatie valmistui 6. heinäkuuta 1899, ja samana kesänä alkoivat Carcrossin ja Whitehorsen välisen 177 kilometrin pituisen rataosuuden rakentamistyöt. Osuus Bennettistä Carcrossiin kulki pitkin vaikeasti rakennettavaa järvenrantaa, ja rata Carcrossiin saakka valmistui 29. heinäkuuta 1900, ja aikataulunmukainen liikenne pääsi alkamaan 1. elokuuta. Tällöin kultaryntäys oli kuitenkin jo laantumassa.
frame|WP&YR:n vanha logo, jota käytettiin muun muassa näköalavaunujen päätytunnuksissa.
Ennen ensimmäistä maailmansotaa
Suurin osa rautatien kuljettamasta rahdista muodostui malmista ja jalosteista, mutta yhtiö kuljetti myös matkustajia sekä muuta rahtia. Rautatie oli pitkän aikaa helpoin kulkuyhteys Yukoniin, ja Skagway oli ainoa reitti merelle.
Suunnitelmat oli tehty ja rahoitus hankittu Whitehorsen ja Carmacksin välistä rataosuutta varten, mutta kaaos jokilaivuripalveluissa aiheutti liikenteellisen pullonkaulan. White Pass and Yukon hankki rautatien rakentamiseen varatuilla rahoilla omistukseensa jokilaivoja luodakseen luotettavan kuljetusyhteyden Whitehorsen ja Dawson Cityn välille.
Vaikka yhtiö ei koskaan rakentanun Whitehorsen ja Fort Selkirkin välistä rataa, laajennettiin rataverkkoa hieman vuoden 1900 jälkeen. Vuonna 1901 rakennettiin neljän kilometrin mittainen niin kutsuttu Takun raitiotie Taku Cityyn. Raitiotietä käytettiin laivamatkustajien ja rahdin siirtoon Tagish Lake ja Atlin Lake -järviä erottavan kannaksen ylitse. Raitiotiellä oli liikennettä aina vuoteen 1951 saakka. Raitiotiellä liikennöitiin höyryveturivetoisella junalla, eikä radalla ollut kääntöpöytää jolla veturi olisi saatu käännettyä ympäri. Raitiotiellä käytetty veturi, Duchess, on nykyisin näytteillä Carcrossissa.
Vuonna 1910 yhtiö liikennöin myös Whitehorsesta Pueblon kaivosalueelle johtavalla sivuradalla. Sivurata hylättiin 1918 tien rakentamisen myötä.
White Pass and Yukon Route jatkoin toimintaansa vielä vuoden 1914 jälkeenkin. Tähän mennessä kaikki muut Yukonin territorion rautatiet olivat jo lopettaneet toimintansa. Lakkautettuihin rautateihin kuului myös Dawson Cityn Klondike Mines Railroad.
Suuren laman aikana 1920–1930-luvuilla liikenne oli vähäistä, ja osan lamakaudesta rautatiellä liikennöi vain yksi juna viikossa.
Toinen maailmansota
Toisen maailmansodan ajoilta on olemassa kaksi sitkeää myyttiä White Pass and Yukon Routen osuudesta Alcan Highway -maantien rakentamiseen liittyen. Myytit ovat esillä lähes jokaisessa rautatietä käsittelevässä kirjassa ja artikkelissa, ja ne koskevat yhtätoista 2-8-2 MacArthur-tyyppistä höyryveturia, jotka maavoimat siirsi rautatielle 1943. Ensimmäisen myytin mukaan veturit olisi kavennettu metrin raideleveydeltä 914 millimetrin raideleveydelle Skagwayn varikolla. Toisen myytin mukaan ne oli tarkoitettu toimitettavaksi Iraniin, mutta tuotiinkin White Pass and Yukon Routelle. Kumpikaan myyteistä ei kuitenkaan ole tosia.
Kyseiset veturit olivat järjestysnumeroiltaan USA 100 — USA 200, ja ne oli rakentanut Baldwin Locomotive Works 914 millin raideleveydelle. Veturit saapuivat tehtailta valmiiksi koottuina, eikä muutostöitä tarvittu. MacArthur-tyyppiset veturit oli suunnitellut American Locomotive Company, ja niiden raideleveyttä saatettiin helposti muuttaa. Baldwin Locomotive Works, American Locomotive Company sekä muutama muu yhtiö rakensivat yhteensä lähes 800 MacArthur-tyyppistä veturia.
Liikennemäärien ennätysaikaa White Pass and Yukon Routella oli Alaska Highwayn rakentamisaika. Tuolloin rautatien aikatauluissa oli 17 päivittäistä vakinaista junaa. Kiivaimpina aikoina jopa 37 junaa saapui Whitehorsen asemalle 24 tunnin sisällä.
1946–1982
thumb|WP&YR:n höyryveturi junan kanssa matkalla Bennettin ja Skagwayn välillä. Vuonna 1951 muodostettiin uusi White Pass and Yukon Corporation Ltd., joka hankki omistukseensa selvitystilassa olevat WP&YR:n omistaneet rautatieyhtiöt, ja yhtiön rahoitus uudelleenorganisoitiin. Vaikka useimmat Pohjois-Amerikan kapearaiteisista rautateistä olivat jo lopettaneet toimintansa, White Pass and Yukon Route jatkoi liikennöintiä.
1950-luvun puolivälissä rautatieyhtiö hankki dieselvetureita höyryvetureiden tilalle, ollen yksi harvoista dieselvetoon siirtyneistä pohjoisamerikkalaisista kapearaiteisista rautateistä. Dieselveturit valmisti General Electric, ja myöhemmin yhtiö hankki lisää vetureita American Locomotive Companylta sekä Montreal Locomotive Worksilta.
White Pass and Yukon oli myös yhdistettyjen kuljetusten pioneeri. Se aloitti konttijunaliikenteen 1956 ja mainoslauseenaan käytti termiä Container Route. Rautatiellä oli erikoistyönä rakennettuja konttiliikenteeseen tarkoitettuja vaunuja, ja se omisti myös maailman ensimmäisen konttilaivan, Clifford J Rogersin.
Lyijy- ja sinkkikaivos Farossa Yukonissa avattiin 1969. Rautatieyhtiö hankki seitsemän uutta 1 200 hevosvoiman dieselveturia American Locomotive Companylta, sekä uusia tavaravaunuja ja malmikuupalla varustettuja siirtolavavaunuja. Skagwayn satamaan rakennettiin uusi malminkuormauslaituri malmiliikennettä varten. Syksyllä 1969 rakennettiin uusi tunneli ja silta, jotka korvasivat vanhan, raskaalle malmijunaliikenteelle liian heikoksi osoittautuneen Dead Horse Gulchin sillan. Rakennuskustannukset olivat valtavat, ja rautatien talous tuli riippuvaiseksi malmiliikenteestä.
Matkustajaliikenne lisääntyi, kun risteilyalukset alkoivat poiketa Skagwayn satamassa. Skagwayn ja Whitehorsen välillä rautatie oli ainoa yhteys aina vuoteen 1978 saakka, jolloin maantie valmistui. Tien valmistumisen jälkeenkin rautatie jatkoi toimintaansa malmijunaliikenteen turvin. Näihin aikoihin rautatien dieselvetureiden vihreä-keltainen väritys korvattiin sinisellä.
Vuonna 1982 metallien maailmankauppahinnat laskivat rajusti, ja sillä oli tuhoisa vaikutus White Pass and Yukon Routen pääasiakkaisiin. Useat kaivokset, mukaan lukien Faron kaivos, suljettiin. Malmiliikenteen lakatessa rautatie menetti kaikki tulonsa. Toiveet kaivosten avaamisesta kuitenkin elivät, ja rautatiellä liikennöi pelkkiä matkustajajunia useiden kuukausien ajan. Liikenne oli kuitenkin tappiollista, ja yhtiö lopetti toimintansa 7. lokakuuta 1982.
Yhtiö myi osan diselvetureista Kolumbiaan, ja uudemmat Montreal Locomotive Worksin valmistamat veturit myytiin US Gypsumille. Kolumbiaan myydyt veturit osoittautuivat liian raskaiksi, eikä niitä käytetty. Ne hankittiin takaisin vuonna 1999.
Rautatien uusi tuleminen vuonna 1988
thumb|Kaarre White Pass linjalla
Liikenteen lakkauttaminen ei kuitenkaan sulkenut rautatietä pitkäksi aikaa. Alaskaan suuntautuva matkailu alkoi lisääntyä, ja useat risteilyalukset alkoivat pysähtyä Skagwayssä. Rautatien varren dramaattiset maisemat alettiin nähdä matkailuvalttina, ja jo kertaalleen purettu Skagwayn satamalaiturille johtava rata rakennettiin uudelleen. Risteily-yhtiöt kannustivat rautatien avaamista uudelleen perinnerautatienä. Sijaintinsa vuoksi rautatie oli myös ihanteellisessa paikassa: risteilymatkustajat saattoivat siirtyä lähes suoraan laivasta junaan ja takaisin.
Vuonna 1988 United Transport Unionin ja White Pass and Yukon Routen väliset neuvottelut saatiin päätökseen, ja rautatie avattiin pelkästään henkilöliikenteelle Skagwayn ja White Passin välillä. Rautatie teki myös tarjouksen malmiliikenteestä uudelleen avatun Faron kaivoksen ja Skagwayn välillä, mutta tiekuljetuskustannusten osoittaudutta halvemmaksi tarjous hylättiin.
Rautatien sulkemisen jälkeen ensimmäinen Ratatyöjuna Skagwaysta Whitehorseen pääsi perille määränpäähänsä syyskuun lopulla 1988. Junalla oli tarkoitus siirtää kaksi veturia Whitehorsesta Skagwayhin kunnostettavaksi. Junamiehistö vietti viikon Whitehorsessa siirtäen halustoa pois kupungin keskustasta. Seuraavana vuonna ne siirrettiin vanhoille sivuraiteille kaupungin eteläpuolelle, ja useat niistä lopulta myytiin. Suurin osa Whitehorsen keskustan raiteistoista on sen jälkeen purettu, ja rautatien nykyinen päätepiste sijaitsee kuuden korttelin päässä entiseltä rautatieasemalta. Whitehorseen asti ei kuitenkaan radan huonon kunnon vuoksi liikennöidä, vaan käytössä on 109 kilometrin mittainen osuus Skagwaysta Carcrossiin, joka on noin 63 prosenttia alkuperäisestä reittipituudesta.