cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Fingo
Tavoitteet
Fingon strategiassa järjestön visioksi on asetettu globaalisti oikeudenmukainen ja kestävä maailma, jossa ihmisoikeudet toteutuvat.
Toiminta
Fingo julkaisee palkittua Maailman Kuvalehti -aikakauslehteä ja järjestää vuosittain Maailma kylässä -festivaalin sekä Mahdollisuuksien tori -tapahtumia eri paikkakunnilla.
Hankkeet
Suurin osa Fingon toiminnasta on ulkoministeriön rahoittamaa. Tämän lisäksi Fingolla on hankkeita, joita tuetaan muista lähteistä.
Transformer 2030
Fingon koordinoima Transformer 2030 -hanke tukee vuosina 2018–2019 lastentarhanopettajia sekä peruskoulujen, lukioiden ja vapaan sivistystyön opettajia tuomaan kestävän kehityksen ja globaalikasvatuksen teemoja työhönsä. Hankkeen osallistujat saavat käyttöönsä uusia keinoja ja työkaluja, joilla voidaan käsitellä monimutkaisia asioita ymmärrettävästi, rakentaa myötätuntoa ja tukea oppijoiden aktiivista kansalaisuutta. Hanketta rahoittaa opetusministeriö.
Bridge 47
Fingo osallistuu kansainväliseen Bridge 47 –hankkeeseen, joka vahvistaa YK:n Agenda 2030 –ohjelman mukaista, kestävää kehitystä tukevaa globaalia kansalaiskasvatusta. Hankkeen ympärillä toimiva verkosto kokoaa yhteen koulutus- ja kasvatusalojen toimijoita ja päätöksentekijöitä ja tarjoaa niille mahdollisuuden vertaistukeen, keskusteluun ja yhteistyöhön.
Frame, Voice, Report!
Fingo on mukana EU:n rahoittamassa Frame, Voice, Report! -hankkeessa, joka lisää eurooppalaisten kansalaisjärjestöjen osaamista ja tarjoaa rahoitusta niiden globaalikasvatus- ja kehitysviestintähankkeisiin. Hanke kannustaa järjestöjä pohtimaan uudelleen, minkälaisia tarinoita niiden viestinnässä kerrotaan, minkälaisia kuvia käytetään ja kenen ääni pääsee kuuluviin.
Kylänpäänjärvi
Kylänpäänjärvi on järvi Askolan kaakkoisosassa itäisellä Uudellamaalla. Sen pinta-ala on 57 hehtaaria. Etäisyys Helsingistä on 56 kilometriä koilliseen ja Porvoosta 13 kilometriä pohjoiskoilliseen.
Maantiede
Kylänpäänjärven pituus on noin kilometrin. Ympärillä on runsaasti peltomaata, itärannalla on pieni metsäalue, joka kohoaa 50 metriä merenpinnan yläpuolelle, eli noin 35 metriä järven pinnan yläpuolelle. Saaria ei ole. Kylänpäänjärveen virtaa laskuoja pohjoisesta Tiiläänjärvestä, Kylänpäänjärvestä lähtee laskuoja Ilolanjokeen, joka virtaa järven itäpuolitse etelään ja laskee Suomenlahteen.
Kylänpäänjärvi (17.005.1.001) kuuluu Kylänpäänjärven valuma-alueeseen (17.005), joka on kolmannen jakovaiheen vesistö Ilolanjoen vesistössä (17). Kylänpäänjärven alueella sijaitsee seitsemän vähintään hehtaarin laajuista vakavettä, Tiiläänjärvi on niistä suurin. Toiseksi suurin on Koukjärvi, kolmanneksi suurin on Kylänpäänjärvi.
Fenella Fielding
pienoiskuva|Fenella Fielding vuonna 2017. Fenella Fielding (17. marraskuuta 1927 – 11. syyskuuta 2018 ) oli brittiläinen näyttelijä. Fielding esiintyi paljon teatterissa ja vuodesta 1959 lähtien myös useissa elokuvissa.
Fielding oli paroni Basil Feldmanin sisko.
Egyptinsalvia
Egyptinsalvia (Salvia aegyptiaca) on salvioiden suvun monivuotinen huulikukkaiskasvi. Se on kuivaan sopeutunut kuivakkokasvi. Siitä on tehty lääkkeitä moniin vaivoihin ja sairauksiin.
Varsi, oksat ja lehdet
Egyptinsalvian vihreä varsi on koheneva, haarova ja kasvaa noin 10–25 senttimetriä korkeaksi. Varret ovat tiheän karvoituksen peittämät. Lehdet ovat vihreitä, 12–25 millimetriä pitkiä ja 4–10 millimetriä leveitä. Lehtimuoto on suikea tai soikea. Lehtilaita vaihtelee nyhälaitaisesta sahalaitaiseen ja poimuttunut. Lehtien molemmat pinnat ovat hienon karvan peitossa.
Kukat ja hedelmä
Egyptinsalvia kukkii maalis-toukokuussa. Sen kukat ovat yksittäin tai joskus kukinnossa, jossa on 2–6 kukkaa yhdessä. Teriö on väriltään violetista siniseen, vaalean laventelinsininen tai valkoinen, jossa on valkoisia, violetteja tai purppuransinisiä pilkkuja. Verhiö on violetti ja jossa on karvoitusta. Hedelmät ovat sileitä ja mustia pähkylöitä, jotka ovat kooltaan noin 2 × 1 millimetriä.
Kasvupaikat ja levinneisyys
Egyptinsalvia kasvaa kivisillä ja hiekkaisilla alueilla, jotka läpäisevät hyvin vettä ja ovat auringon paahteessa. Esimerkiksi hamadassa, joka on vähähiekkaista kivistä aavikkoa. Sen esiintymispaikoilla on maa usein kipsinen ja suolaantunut. Egyptinsalvia on sopeutunut kuiviin sekä karuihin oloihin.
Egyptinsalviaa kasvaa Kanariansaarilla ja Kap Verden saarilla sekä Intiaan asti sieltä ulottuvalla vyöhykkeellä. Sitä on tavattu Pohjois-Afrikassa, Sudanissa, Etiopiassa sekä Arabian niemimaalla, Iranissa, Afganistanissa ja Pakistanissa.
Volossova
thumb|210px|left|Aleksanteri Nevalaisen kirkko Volossovassa.
Paikkakunnan kehitys alkoi rautatien valmistuttua vuonna 1870. Vuodesta 1927 lähtien Volossova on samannimisen hallintopiirin keskus. Vuonna 1937 se sai kaupunkimaisen taajaman statuksen ja vuonna 1999 siitä tuli kaupunki.
Volossovassa on rehutehdas sekä elintarvike- ja rakennusaineteollisuutta. Sen kautta kulkee Hatsinan ja Opoljan välinen maantie. Kaupungista on linja-autoyhteys Pietariin, Hatsinaan ja Jaamaan; linja-autoasema sijaitsee Volssovan rautatieaseman edustalla. Rautatieasemalla pysähtyvät vain paikallisjunat.
Nähtävyyksiä ovat historiallis-kansatieteellinen museo ja vuosina 1904–05 rakennettu ortodoksinen Aleksanteri Nevalaisen kirkko. Vuodesta 1992 lähtien kaupungissa toimii myös luterilainen Inkerin kirkon seurakunta.
Kaupungin päämies on Igor Poljanski, kaupunginhallituksen päämies Aleksandr Dmitravtsov.
Idäntähtimö
Idäntähtimö (Stellaria hebecalyx) on valkokukkainen, Euraasiassa tavattava kohokkikasvilaji.
Ulkonäkö ja koko
Monivuotinen idäntähtimö kasvaa 15–40 senttimetriä pitkäksi. Varsi on koheneva, kalju ja sileä. Harmahtavanvihreät lehdet ovat tasasoukkia tai soikean suikeita ja ruodittomia. Lisäksi ne ovat usein hieman käyriä ja tyven laidoilta ripsisiä. Kukinto on kaksihaarainen, vähäkukkainen ja harsu viuhko. Toisinaan se on muuntunut yksikukkaiseksi. Kukinnon tukilehdet ovat kalvomaisia ja tavallisesti karvalaitaisia. Kukan verhiö ja teriö ovat viisilehtisiä. Verholehtien laidat sekä ulkopinta ovat ainakin kärkiosasta tiheäkarvaisia. Valkoiset, kaksijakoiset terälehdet ovat 4–8 mm pitkät eli noin verholehtien pituisia. Heteiden ponnet ovat 0,5–0,7 mm pitkiä, emiö on kolmilehtinen. Suomessa idäntähtimö kukkii kesä-elokuussa. Hedelmä on kuusiliuskaisesti aukeava kota. Siemenet ovat kooltaan 1,1–1,2 mm.
Idäntähtimö muistuttaa suuresti lähilaji heinätähtimöä (S. graminea).
Levinneisyys
Idäntähtimö on alun perin kotoisin Pohjois-Venäjältä ja Siperiasta. Suomessa lajia on tavattu aivan Venäjän rajan pinnassa Inarissa, Suomussalmella ja Kuhmossa.
Antti Rönkä (taidemaalari)
Antti Rönkä (s.1973 Helsinki) on suomalainen taidemaalari.
Rönkä on valmistunut Imatran taideoppilaitoksesta kuvataiteilijaksi vuonna 1998 ja hän on Taidemaalariliiton ja Kuopion kuvataiteilijat ry:n jäsen. Hänen töitään on mm. Kuopion taidemuseon ja Valtion taidekokoelmassa
Joe Alves
Joseph M. Alves Jr. (s. 21. toukokuuta 1936 San Leandro, Kalifornia Yhdysvallat) on työskennellyt elokuva-alalla lavastajana, tuotantosuunnittelijana, second unit -ohjaajana, tuottajana, tehostemiehenä sekä ohjaajana. Hän oli ehdolla parhaasta lavastuksesta Steven Spielbergin elokuvasta Kolmannen asteen yhteys (1977).
Alves työskenteli second unit -ohjaajana kahdessa ensimmäisessä Tappajahai-elokuvassa ja Tappajahai 2 -elokuvan yhteistyötuottajana. Vuonna 1982 hänet palkattiin ohjaamaan elokuvasarjan kolmatta eli viimeistä edellistä osaa, Tappajahai 3 (1983). Elokuva kuvattiin kolmiulotteisena, ja sen oli tarkoitus alun perin parodioida Tappajahai-elokuvia, kun Joe Dante oli vielä ehdolla ohjaajaksi. Lopulta Alves palkattiin tehtävään. 20,5 miljoonaa dollaria maksanut elokuva tuotti teattereissa yli 87 miljoonaa dollaria. Tappajahai 3 on jäänyt Alvesin ainoaksi ohjaustyöksi.
Victor de Sabata
pienoiskuva|Victor de Sabata vuonna 1955. Victor de Sabata (10. huhtikuuta 1892 Trieste – 11. joulukuuta 1967 Santa Margherita Ligure) oli italialainen kapellimestari ja säveltäjä. Hän tuli tunnetuksi varsinkin oopperakapellimestarina (mm. Giuseppe Verdi, Giacomo Puccini, Richard Wagner), mutta hän levytti myös muunlaista musiikkia, kuten Ludwig van Beethovenin sinfonioita. Hänen omia sävellyksiään ei nykyään tunneta paljonkaan.
Sabata syntyi Triestessä, aloitti pianonsoiton 4-vuotiaana ja muutti perheineen Milanoon vuosisadan vaihteessa. Hänestä tuli vuonna 1918 Monte Carlon oopperan johtaja, ja myöhemmin hän toimi yli kahdenkymmenen vuoden ajan Milanon La Scalan musiikillisena johtajana.
Alexander Pope
Alexander Pope (21. toukokuuta 1688 Lontoo – 30. toukokuuta 1744 Twickenham, Middlesex, Englanti ) oli aikansa johtava englantilainen runoilija ja satiirikko. William Shakespearen ja Alfred Tennysonin ohella hän on siteeratuimpia brittirunoilijoita. Hänen tunnettuja teoksiaan ovat muun muassa satiirinen eepos The Rape of the Lock (1712) ja filosofinen runoelma An Essay on Man (1733). Hiotun selkeissä säkeissään ja inhimillisten heikkouksien arvostelussaan Pope ilmensi voimakkaasti rationalistisia pyrkimyksiä.
Elämä
Popen isä Alexander (k. 1717 ) oli pellavakauppias, mutta jäi eläkkeelle poikansa syntymän aikaan. Perhe oli katolinen, eikä Pope siksi päässyt opiskelemaan Englannin yliopistoihin. Hän sai kotiopetusta katolisilta papeilta ja kävi katolisia kouluja Twyfordissa ja Lontoossa.
Pope sai nuorena selkärangan tuberkuloottisen infektion, mahdollisesti spondyliitin (Pottin tauti). Hän kärsi kyttyräselästä ja kasvoi vain noin 140 senttimetrin mittaiseksi. Häntä vaivasi myös alituinen päänsärky.
Pope oli tuottelias runoilija. Hänen tunnettuja teoksiaan ovat muun muassa The Rape of the Lock (’kiharanryöstö’, 1712), Windsor Forest (1713) ja An Essay on Man (1733).
Jeannot Szwarc
Jeannot Szwarc (s. 21. marraskuuta 1937 Pariisi, Ranska) on ranskalaissyntyinen yhdysvaltalainen elokuvaohjaaja. Szwarc on urallaan ohjannut lukuisia televisiosarjoja vuodesta 1956 lähtien. Vuonna 1972 hän ohjasi ensimmäiset elokuvansa televisiolevitykseen, ja seuraavana vuonna sai ohjattavakseen ensimmäisen teatterilevitykseen päässeen filminsä Extreme Close-Up. Elokuvan menestys jäi vähäiseksi. Ensimmäinen tunnetumpi ohjaustyö Szwarcin uralla oli scifikauhu Nilviäiset (1975). Elokuva keräsi vain 3,6 miljoonan dollarin lipputulot.
Läpimurto
Tappajahai-jännityselokuvan kerättyä yli 450 miljoonan dollarin lipputulot vuonna 1975, ryhdyttiin paria vuotta myöhemmin suunnittelemaan menestykselle jatko-osaa. Esiosan ohjannut Steven Spielberg ja esiosan yksi tähdistä Richard Dreyfuss olivat ehdolla ohjaajaksi, mutta kieltäytyivät. Ohjaajaksi valittiin John D. Hancock, joka oli ohjannut aikaisemmin mm. Taistelu elämästä -menestysdraaman. Hänet kuitenkin erotettiin, ja Szwarc palkattiin ohjaajaksi. Pääosaan saatiin esiosan Roy Scheider. Elokuva oli odotettu hitti, joka keräsi 187 miljoonan dollarin lipputulot. Samalla se jäi vielä kaksi jatko-osaa saaneen Tappajahain parhaaksi jatko-osaksi.
Tappajahai 2 -elokuvan myötä Szwarc pääsi ohjaamaan draaman Kerran jossakin (1980), joka maksoi itsensä takaisin, mutta oli silti vain pieni menestys teatterilevityksessä. Elokuva sai Oscar-ehdokkuuden puvustuksestaan. Seuraavaksi valmistunut Enigma (1982) oli kuitenkin vielä pienempi menestys, jonka lipputulot jäivät alle miljoonan dollarin.
Vuonna 1984 ensi-iltansa saanut Supertyttö oli jatko-osa/spinoff menestyksekkäästä Superman-elokuvasarjasta, joka Szwarcin ohjauksessa menestyi heikosti. Elokuva oli avausviikonloppunsa katsotuin, mutta lopulta elokuva jäi sarjan huonoiten tuottaneeksi elokuvaksi. Hieman paremmin menestyi joulumarkkinoille vuonna 1985 suunnattu Joulupukki-fantasiaelokuva, joka jäi tappiolle yli puolet tuotantokustannuksistaan, ja jäi samalla Szwarcin uran viimeiseksi suureksi elokuvaksi. Tämän jälkeen hän sai ohjattavakseen enää pienen budjetin b-luokan tuotantoja.
Alexander Pope
Elämä
Vuonna 1725 Popen kuusiosainen kokoelma William Shakespearen töistä sai osakseen ankaraa kritiikkiä puolueellisuuksistaan. Erityisesti Popea kritisoi Lewis Theobald teoksessaan Shakespeare Restored (1726).
Viimeisinä vuosinaan Pope sairasti astmaa ja oli ajoittain osittain harhainen. Hän aloitti vielä uuden eeppisen Brutus-nimisen vapaamittaisen runon sekä aikoi uudistaa vanhoja runojaan. Suunnitelmat jäivät toteutumatta, sillä hän kuoli 30. toukokuuta 1744. Hänet on haudattu St Mary’s Church -kirkkoon Twickenhamiin.
Ruacana
Ruacana on kaupunki Omusatin alueella pohjoisessa Namibiassa. Se on Ruacanan vaalipiirin keskus. Se sijaitsee Angolan rajalla Kunenejoen tuntumassa. Paikka tunnetaan Ruacanan putouksista, jotka sijaitsevat kaupungista hieman länteen, sekä Ruacanan vesivoimalasta.
Ruacana saa sadetta keskimäärin 426 mm vuodessa, joskin sadekaudella 2010–11 vettä saatiin 960 mm.
Etunda-niminen farmi sijaitsee lähellä Ruacanaa. Kyseessä on valtiontila, jossa on kastelujärjestelmä. Farmi on perustettu vuonna 1993. Puolet farmista on kaupallista farmitilaa, toista puolta viljelee 82 pienviljelijää. Farmilla kasvatetaan maissia, vehnää, vesimeloneita, banaaneja ja muita kasveja.
Historia
Ruacana syntyi Ruacanan vesivoimalaitoksen ympärille. Kyseessä on suuri vesivoimalaitos, johon liittyy Angola puolella oleva pato Calueque-nimisessä paikassa, joka on myös Angolan puoleinen raja-asema. Kuubalaiset pommittivat patoa ja pumppuasemaa Angolan sisällissodan aikana vuonna 1988. Pato ja pumppuasema korjattiin osittain, ja nykyään NamPower operoi paikalla kolmea turbiinia tuottaen enimmillään 240 megawatin tehon.
Ovadhimbat ja ovahimbat ovat alueen alkuperäisasukkaita. Nimi Ruacana on peräisin eräältä varhaiselta uudisasukkaalta, jonka nimi oli Ruhakana, josta on muotoutunut nykyinen nimi Ruacana.
Politiikka
Ruacana muodosti kylän vuodesta 2005 alkaen, ja vuonna 2010 se sai kaupunkioikeudet. Sitä hallinnoi kaupunginvaltuusto, jossa on seitsemän valtuutettua. Vuoden 2015 vaaleissa SWAPO oli voittaja, saaden 826 ääntä ja kuusi valtuutettua. Tulokset olivat seuraavat:
SWAPO voitti myös vuoden 2020 vaalit, joskin hieman pienemmällä marginaalilla. Tulokset olivat seuraavat:
Koulutus
Ruacanassa toimii oppikoulu, jonka nimi on Ruacana Vocitional High School. Muita kouluja ovat Ombuumbu Secondary School (yläkoulu) ja Tjihozu Primary School (alakoulu).
Hodh El Charghi
thumb|200px|Hodh El Charghin alue Mauritanian kartalla. thumb|200px|Alueen departementit. thumb|200px|Laakso Oualatan pohjoispuolella. Hodh El Charghi on hallintoalue eli wilaya Mauritanian kaakkoisosassa. Sen hallinnollinen keskus on Néman kaupunki. Alueen pinta-ala on noin 183 000 neliökilometriä. Asukkaita on 281 600 henkeä (vuonna 2000).
Hodh El Charghin alue rajoittuu lännessä Mauritanian Hodh El Gharbin ja Tagantin ja pohjoisessa Adrarin alueisiin sekä idässä ja etelässä Maliin. Se on etupäässä harvaan asuttua Saharan autiomaata. Alueeseen kuuluu kuusi departementtia eli moughataata ja 30 kuntaa:
Alueen eteläosan kautta kulkee maantie Nouakchottista Némaan. Etelässä harjoitetaan karjanhoitoa ja paikoin maanviljelyä sekä kerätään arabikumia. Seudulla sijaitsevat historiallinen Oualatan kaupunki sekä muinaisen Ghanan pääkaupungin Kumbi Salehin rauniot.
Mehiläissyöjä
Mehiläissyöjä (Merops apiaster) on värikäs pistiäisravintoon erikoistunut säihkylintu.
Koko ja ulkonäkö
Linnun pituus on 25–29 cm, siipien kärkiväli 36–40 cm ja paino noin 60 g. Hyvin värikäs höyhenpuku. Lajin voi sekoittaa vain johonkin toiseen mehiläissyöjälajiin, lähinnä vihermehiläissyöjään. Sukupuolet ovat samanvärisiä. Nuoren linnun selkä on himmeä ja vihertävä.
Esiintyminen
Mehiläissyöjä pesii Etelä- ja Itä-Euroopassa, Pohjois-Afrikassa ja läntisessä Aasiassa Intian länsiosiin saakka. Euroopassa elää 950 000–2 000 000 yksilöä ja lajin kanta on elinvoimainen. Laji on muuttolintu, joka talvehtii Afrikassa. Suomessa lajia tavataan lähes vuosittain kesäaikaan touko-elokuussa, ensimmäinen havainto on tehty 1949.
Elinympäristö
Pesimäaikana elää avoimessa, lämpimässä ympäristössä, kuten viljelysseuduilla, puutarhoissa, harvapuustoisilla rinteillä ja jokivarsilla.
Lisääntyminen
pienoiskuva|vasen|Mehiläisyöjänaaras (vas.) odottamassa koiraalta hyönteistä. pienoiskuva|Mehiläissyöjän munia. Laji pesii yhdyskuntina jokivarsilla. Se kaivaa pitkän, 1–1½ m joskus jopa 4 m pitkän, pesätunnelin hiekkatörmään ja naaras munii 5–8 munaa, joita molemmat puolisot hautovat yhteensä noin 3 viikkoa. Poikaset lähtevät pesästä 20–30 päivän ikäisinä.
Ravinto
Syö pääasiassa ilmassa lentäviä hyönteisiä, enimmäkseen pistiäisiä kuten mehiläisiä, ampiaisia ja herhiläisiä. Ennen syömistä se poistaa myrkkypiikin hakkaamalla saalista jotakin kovaa vasten. Se syö noin 250 pistiäistä päivässä.
Siilitien metroasema
Siilitien metroasema on yksi Helsingin metron maanpäällisistä asemista. Se palvelee Länsi-Herttoniemen eli Siilitien aluetta sekä Herttoniemen yritysaluetta Itä-Helsingissä. Asema sijaitsee Siilitien ja Itäväylän liittymäkohdassa osoitteessa Siilitie 2. Kyseessä on Helsingin ainoa kadun tai tien mukaan nimetty metroasema.
Siilitien metroasema sijaitsee 1,367 kilometrin etäisyydellä Herttoniemen metroasemasta ja 2,064 kilometrin päässä Itäkeskuksen metroasemasta. Siilitien ja Itäkeskuksen metroasemien väliin on tulevaisuudessa suunniteltu tulevan Roihupellon metroasema, jonka tarkoituksena olisi palvella erityisesti Roihuvuoren kaupunginosaa ja viereistä Roihupellon teollisuusaluetta.
Historia
Siilitie oli yksi Helsingin metron ensimmäisenä avatuista asemista, 1. kesäkuuta 1982, ja sen suunnittelivat Jaakko Ylinen ja Jarmo Maunula. Siilitien metroaseman kohdalle valmistui vuonna 1971 metron koeradan myötä väliaikainen puulaituri, josta vei tuolloin ensimmäiset metron koejunat Vartiokylän metrovarikolle.
Loppuvuodesta 2011 tehtiin päätös aseman peruskorjaamisesta, joka maksaa yhteensä 9,4 miljoonaa euroa. Peruskorjauksen aikana remontoitiin lippuhalli, laiturikatos ja laituri. Kiviportaat ja yhdet rullaportaat korvattiin kolmen rullaportaan rivistöllä, jossa normaalisti yksi rullaporras johtaa ylös metroasemalle ja kaksi alas. Lisäksi asemalla tehtiin samalla automatisointiin liittyvät työt, joiden lisäksi aseman viihtyisyyttä, turvallisuutta ja ekologisuutta parannettiin LVI- ja sähköjärjestelmiä uusimalla sekä asentamalla aseman katolle aurinkopaneelit. Sen lisäksi laiturialueelle rakennettiin uusi poistumistie, ja sisäänkäyntihalli sai kioskin ja automaattivessan. Peruskorjaus valmistui kesäkuussa 2013. Työ palkittiin Vuoden 2013 Teräsrakenne -palkinnolla.
Katinhännät
Katinhännät (Uraria) on hernekasvien heimoon kuuluva suku. Siihen kuuluvia lajeja esiintyy Afrikan keskiosissa, Kaakkois-Aasiassa, Oseaniassa ja Australiassa. Yksi siihen kuuluva laji on rohtokatinhäntä (Uraria crinita).
Uskovainen
Uskovainen, uskova on henkilö, joka uskoo hyvin hartaasti Jumalaan ja toteuttaa uskoaan arjessa. Nimitystä uskovainen myös käytetään viitattaessa halveksivasti jonkin liikkeen tai muun vastaavan kiihkeisiin kannattajiin, esimerkiksi poliittisen ääriliikkeen uskovaiset.
Käsite olla uskovainen on yleisemmin käytössä protestanttisissa kirkkokunnissa, joissa tähdennetään ihmisen pelastuvan yksin uskosta (lat. sola fide). Ihminen saa Jumalalta lahjaksi pelastavan uskon (pelastuu siis yksin armosta).
Suomalainen uskonnollisuus
Vuoden 2011 kirkon tutkimuskeskuksen tutkimuksen mukaan 27 prosenttia suomalaisista uskoi kristinuskon Jumalaan, ja 21 prosenttia suomalaisista ei uskonut Jumalan olemassaoloon. Saman tutkimuksen mukaan suomalaisten usko kristinuskon keskeisiin opetuksiin on vähentynyt selvästi.
Suomen luterilaisen kirkon vuonna 1996 tekemässä tutkimuksessa 45 prosenttia suomalaisista piti itseään uskovina. Naisista uskovia oli 56 % ja miehistä 33 %. Maaseudulla uskovia oli 51 % ja kaupungeissa 34 %. 15–24-vuotiaista itseään piti uskovina 33 % ja yli 65-vuotiaista 65 %. Koulutustaso ei vaikuttanut uskovien osuuteen. Luterilaiseen kirkkoon kuuluvista uskovina piti itseään 46 %, muihin uskontokuntiin kuuluvista 75 % ja uskontokuntiin kuulumattomista 22 %.
Terminologiaa
Uskovaisista käytetään yleiskielessä myös nimitystä uskossa oleva, vakaumuksellinen henkilö tai vakaumuksen mies/nainen. Uskovaisten kesken käytössä oleva slangisana on uskis.
Uskovaisen vastakohta on ei-uskova tai uskosta osaton henkilö (ei siis ei-uskovainen).
Sirpa Leppänen
Sirpa Helena Leppänen (s. 17. toukokuuta 1956 Jyväskylä ) on suomalainen kielitieteilijä ja filosofian tohtori, joka toimii Jyväskylän yliopiston englannin kielen professorina.
Hänen tutkimusalueitaan ovat sosiolingvistiikka, diskurssin tutkimus, monikielisyys ja monimuotoisuus, kieli ja risteyskohdat, sekä sosiaalinen media.
Suomalaisen Tiedeakatemian jäsen Leppänen on ollut vuodesta 2013.
Kahramankazan
Kahramankazan on piirikunta Turkin Ankaran maakunnassa. Vuoden 2019 väestönlaskennassa Kahramankazarin väkiluku oli 54 806.
Derby County FC
Derby County Football Club [] on englantilainen jalkapalloseura Derbyn kaupungista. Seura pelaa Ykkösliigassa, Englannin kolmanneksi korkeimmalla sarjatasolla, jonne se putosi kaudeksi 2022–2023 Mestaruussarjasta.
Seuran tähänastisista saavutuksista suurimmat ovat olleet Valioliigan voitto kausina 1971–1972 ja 1974–1975 sekä FA Cupin voitto kaudella 1945–1946. Se on myös edennyt Euroopan cupissa välieriin kaudella 1972–1973.
Historia
Derby on yksi Englannin jalkapalloliigan, The Football Leaguen, perustajajäsenistä.
Derby County sijoittui kaudella 1895–1896 1. divisioonan toiseksi. Se keräsi kauden aikana 41 pistettä ja jäi mestaruuden voittaneesta Aston Villasta neljän pisteen päähän. Vuonna 1898 Derby selvisi FA Cupin loppuotteluun, mutta hävisi sen Nottingham Forestille lukemin 1–3. Seura pääsi FA Cupin loppuotteluun myös seuraavana vuonna, mutta kärsi tappion Sheffield Unitedille maalein 1–4. Kolmannen kerran Derby oli FA Cupin loppuottelussa vuonna 1903, jolloin se hävisi Bury FC:lle 0–6. Derby putosi 1. divisioonasta kauden 1906–1907 päätteeksi. Se jäi sarjan toiseksi viimeiseksi 26 pisteellä, joka oli pisteen enemmän kuin sarjan jumboksi jääneellä Stoke Cityllä. Seura nousi takaisin 1. divisioonaan kaudella 1911–1912, mutta jäi hissiliikkeeseen 1. ja 2. divisioonan väliin. Se jäi kaudella 1913–1914 sarjajumboksi ja putosi 2. divisioonaan, mutta nousi heti seuraavalla kaudella takaisin.
2010-luku
Kaudella 2018–2019 Derby selviytyi Mestaruussarjan nousukarsintoihin. Se hävisi Leedsille kotonaan maalein 0–1 mutta voitti vieraspelin numeroin 2–4. Ratkaisevassa nousukarsintaottelussa Derby kohtasi puolueettomalla kentällä Aston Villan, jolle hävisi maalein 2–1.
Wassim Rezgui
Wassim Rezgui (s. 28. huhtikuuta 1986) on tunisialainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan hyökkääjä. Hänen nykyinen seurajoukkue on libyalainen Al-Shat.
Suomen Kommunistinen Puolue (1996)
Suomen Kommunistinen Puolue (lyh. SKP, ) on suomalainen kommunismia kannattava puolue. Nykymuotonsa puolue sai 1990-luvun puolivälissä, kun SKP (yhtenäisyys) (SKPy), poistettuaan nimestään jälkiliitteen, alkoi rakentaa uutta rekisteröityä puoluetta. Vanhan SKP:n, josta SKPy erkani 1980-luvun puolivälissä, poliittinen toiminta lopetettiin vuonna 1990 Vasemmistoliiton perustamisen jälkeen.
Uusi SKP on jäänyt aina ilman kansanedustajia eikä ole myöskään saanut paikkoja aluevaltuustoihin. Sillä on yksi kunnanvaltuutettu Valkeakoskella.
SKP poistettiin puoluerekisteristä eduskuntavaalien 2019 jälkeen. Vuonna 2020 se kuitenkin keräsi jälleen 5 000 kannattajakorttia ja palasi täten puoluerekisteriin.
Synty
Suomen kommunistisen puolueen 1960-luvulla kärjistyneet sisäiset kiistat olivat repineet puoluetta, mutta varsinainen hajoaminen tapahtui vasta 1980-luvun puolivälissä. 20. edustajakokouksen (1984) jälkeen oppositio (ns. taistolaiset) jäi ulos puoluejohdosta. Oppositio ei suostunut enemmistön tarjoamaan aiempaa pienempään osuuteen paikoista puoluejohdossa. Opposition hallussa olleet piirijärjestöt käyttivät tämän jälkeen sääntömääräistä oikeuttaan kutsua koolle ylimääräinen edustajakokous. Samanaikaisesti SKP:n uusi johto alkoi erottaa oppositiotoimitsijoita, ja opposition hallussa olleiden piirien alueille perustettiin uusia rinnakkaispiirejä. Oppositio suivaantui SKP:n toimenpiteistä eikä se suostunut osallistumaan maaliskuussa 1985 pidettyyn kokoukseen, johon päästettiin myös rinnakkaispiirit. Edustajakokous vaati vähemmistöä palaamaan ruotuun syksyyn mennessä.
SKP:n keskuskomitea erotti kahdeksan oppositiopiirijärjestöä puolueesta 13. lokakuuta 1985. Oppositio ei tähän suostunut, vaan järjestäytyi 23. marraskuuta 1985 Helsingissä, jolloin perustettiin 65-jäseninen SKP:n järjestöjen toimikunta. Perustettiin myös alueellisia yhtenäisyystoimikuntia. Piirien alaisia jäseniä ja osastoja kehotettiin siirtymään uusiin järjestöihin. Toimikunta kutsui koolle SKP:n järjestöjen edustajakokouksen, joka pidettiin Tampereella 26.–27. huhtikuuta 1986. Edustajien valitseman SKP:n järjestöjen keskuskomitean puheenjohtajaksi valittiin SKP:n entinen varapuheenjohtaja Taisto Sinisalo. Huhtikuussa muodostettiin myös vaalijärjestö Demokraattinen Vaihtoehto (Deva). Kesäkuussa kymmenen SKDL:n ryhmästä erotettua järjestöjen keskuskomitean kannattajaa järjestäytyi Devan eduskuntaryhmäksi. SKP jatkoi erottamisia perjantaina 13. kesäkuuta 1986, jolloin puolueesta saivat lähteä 494 osastoa ja 17 kaupunki- tai aluejärjestöä. Erotettu oppositio otti elokuussa käyttöön nimen Suomen Kommunistinen Puolue (yhtenäisyys) ja se kutsui koolle uuden edustajakokouksen. Puheenjohtaja Sinisalon mukaan sana yhtenäisyys puolueen nimessä ilmensi ”lujaa pyrkimystä koota kaikki SKP:n voimat”. SKPy:n "21." edustajakokous kokoontui Espoossa 5.–7. kesäkuuta 1987. SKPy koki itsensä ainoaksi todelliseksi ja oikeaoppiseksi kommunistiseksi puolueeksi Suomessa. SKP:n puheenjohtaja Arvo Aalto oli sen mukaan kaapannut puolueen laittomasti paperijäsenten avulla.
Oikeustaistelu
Oppositio aloitti oikeustaistelun SKP:tä vastaan heti maaliskuun 1985 ylimääräisen edustajakokouksen jälkeen. Taisto tuotti tulosta, ja joulukuussa 1986 Helsingin raastuvanoikeus julisti sääntömuutokset ja niiden perusteella tehdyt erottamiset mitättömiksi. Hovioikeus vahvisti raastuvanoikeuden päätöksen 11. kesäkuuta 1987 – päivää ennen SKP:n 21. edustajakokousta, joka tämän seurauksena päätti erottaa oppositiojärjestöt uudelleen. Heinäkuussa 1988 Korkein oikeus vahvisti päätöksen alkuperäisten erottamisten laittomuudesta. Helmikuussa 1989 raastuvanoikeus tuomitsi laittomiksi myös vuoden 1987 erottamiset. Hovi- ja korkein oikeus vahvistivat tuomion vuonna 1992.
SKPy oli SKP:stä erillinen organisaatio, jolla oli oma riippumaton johtonsa. Jatkuvien oikeusprosessien vuoksi SKPy:n johdon ja järjestöjen asema oli kuitenkin puolivirallinen, mistä johtuen SKPy:tä ei koskaan viety puoluerekisteriin. Se olisi puolueen kannattajien mukaan merkinnyt SKP:n vapaaehtoista luovuttamista revisionistien käsiin. SKPy pyrki osallistumaan SKP:n toimintaan, mutta puolueen enemmistöjohto ei tälle lämmennyt. Tapahtuneiden laittomuuksien ansiosta SKPy:n kannattajat saivat kuitenkin oikeuden osallistua vuoden 1990 edustajakokoukseen.
KTP irtautuu
SKP:n oppositio alkoi jakautua 1970-luvun loppupuolella ja osa marxismi-leninismin nimeen vannoneista alkoi kritisoida myös opposition johtoa. Tätä jyrkkää linjaa ajoi etenkin Markus Kainulainen ja hänen johtamansa SKP:n Uudenmaan piiri. Kun SKPy päätettiin jättää puoluerekisterin ulkopuolelle, Kainulaisen ryhmä vastusti tätä ja vaati uuden virallisen puolueen perustamista. SKPy:n nähtiin takertuneen yhtenäisyys-tunnukseen tilanteessa, jossa se ei enää vaikuttanut realistiselta. Edustajakokouksessa 1987 SKPy:n johto varoitti tämän linjan kannattajia, mutta nämä eivät noudattaneet kehotuksia, vaan alkoivat organisoida uutta puoluetta. Rauhan ja Sosialismin puolesta – Kommunistinen Työväenpuolue (KTP) perustettiin keväällä 1988. KTP:n perustajat kokivat toiminnallaan turvaavansa itsenäisen marxilais-leniniläisen puolueen olemassaolon Suomessa ja kritisoivat SKPy:tä lähtemisestä revisionistisille gorbatšovilaisille linjoille.
Vaikea yhteiselo Vasemmistoliitossa
Vuonna 1988 SKP:ssä ja SKDL:ssä alettiin keskustella puolueiden yhdistämisestä uudeksi kokonaisuudeksi. SKPy osallistui keskusteluihin, mutta se vastusti kommunistisen puolueen lakkauttamista. SKPy ei halunnut uutta puoluetta, vaan uuden, SKDL:ää laajemman, vaali- ja yhteistyöjärjestön, johon SKP voisi osallistua. Helmikuussa 1990 pidetyssä SKP:n 22. edustajakokouksessa SKPy:n kannattajat estivät enemmistön suunnittelemat sääntömuutokset, joilla puolueen toiminta oli tarkoitus lopettaa. Esko-Juhani Tennilä valittiin SKPy:n puheenjohtajaksi 1989 Jouko Kajanojan erottua. Kajanoja riitautui muiden kanssa SKP:n toiminnan jatkamisesta. Tennilä on kirjoittanut ottaneensa tehtävän vastaan varmistaakseen SKPy:n ja Devan osallistumisen Vasemmistoliitto-hankkeeseen, jos tilaisuus avautuisi.
Organisaation luonti
thumb|100px|1990-luvun puolivälissä SKP:n uudistumista korostettiin uudella puoluelogolla.
Elokuun 1993 puoluekonferenssissa SKP(y) esitti SKP:n toimintaa jatkavan edustajakokouksen koolle kutsumista. Kokous pidettiin marraskuussa 1994 ja edustajat päättivät uuden rekisteröidyn puolueen perustamisesta sekä hyväksyivät puolueelle uuden ohjelman. Tästä kokouksesta lähtien yhtenäisyys-lisäystä ei enää käytetty. Joulukuussa 1995 uuden SKP:n hallussa olleet vanhan SKP:n piirijärjestöt esittivät Heljä Ketolan johtamalle SKP:n keskuskomitealle ylimääräisen edustajakokouksen pitämistä. Keskuskomitea vastusti esitystä ja asia vietiin oikeuteen, mutta Uudenmaan lääninhallitus päätti hyväksyä kokouksen pitämisen toukokuussa 1996. Korkein hallinto-oikeus vahvisti päätöksen ja edustajakokous pidettiin elokuussa. SKP:n enemmistöjohto lopetti taistelun puolueesta.
Muodollisesti SKP:n uusi järjestörakenne luotiin Pakinkylän Veljet -urheiluseuran pohjalle. Seuran nimi sääntöineen muutettiin Suomen Kommunistiseksi Puolueeksi sen jälkeen, kun yhdistysrekisterissä ollut – 1992 konkurssiin haettu – vanha SKP oli nimetty Järjestöyhdistys Tähdeksi vuoden 1996 ylimääräisessä edustajakokouksessa. Järjestöjä kierrätettiin, koska uusi SKP ei halunnut ottaa vastuulleen vanhan SKP:n (1980-luvun sijoitusseikkailuissa syntyneitä) velkoja. Nimen vaihtaneen edustajakokouksen jälkeen kutsuttiin koolle uusi (epävirallinen) SKP:n toiminnan jatkamista tahtovien järjestöjen kokous, jossa puolueelle hyväksyttiin uudet säännöt, ohjelma ja johto. Kyseisen kokouksen jälkeen Pakinkylän Veljet piti oman sääntömääräisen kokouksensa, hyväksyi edeltäneen kokouksen päätökset sääntöineen ja otti SKP:n piirijärjestöt jäsenikseen.
Puoluerekisterissä
Uusi SKP merkittiin puoluerekisterin helmikuussa 1997. Se ei ole saanut eduskuntavaaleissa yhtään kansanedustajaa ja vuosina 2003 ja 2011 puolue on pudonnut puoluerekisteristä sekä palannut takaisin kerättyään uudet 5 000 kannattajakorttia. Vuonna 2019 puolue putosi jälleen puoluerekisteristä, mutta palasi sinne jälleen 2021.
Kesällä 2005 SKP:n puoluetoimisto muutti Petter Wetterin tieltä uusiin toimitiloihin Haapaniemenkadulle Helsingin Hakaniemeen. Syyskuussa 2005 puolue katsoi tulleensa yhden vaiheensa päätökseen, kun ”kommunistisen puolueen olemassaolon turvaaminen” nähtiin toteutetuksi.
2000-luvun alussa SKP osallistui Pysäyttäkää sota -verkoston toimintaan. Verkosto järjesti mielenosoituksia muun muassa Irakin sotaa vastaan.
Organisaatio
thumb|left|[[Yrjö Hakanen johti puoluetta vuosina 1990–2013. ]]
SKP:n korkein päättävä elin on joka kolmas vuosi koolle kutsuttava edustajakokous, joka valitsee puolueen päätöksentekoelimet kuten keskuskomitean (30–50 jäsentä), joka puolestaan valitsee poliittisen toimikunnan (10 jäsentä) ja puoluejohdon keskuudestaan. Edustajakokousedustajat valitaan osastoittain jäsenäänestyksellä. Osasto saa yhden edustajan alkavaa 20 jäsentä kohti. Piiri- ja aluejärjestöt valitsevat yhden edustajan kukin. SKP:llä on 14 piirijärjestöä ja yli sata perusosastoa.
SKP(y) koki jatkavansa SKP:n toimintaa ja puolue peri siten vanhan SKP:n leniniläisen järjestörakenteen (demokraattinen sentralismi) ja vuoden 1957 säännöt. Säännöt uudistettiin vuonna 1996.
SKP:n mukaan puolueella on nykyään vajaat 3 000 jäsentä. Vuoden 2005 arvio oli lähes 4 000. Vuonna 1999 SKP:n verkkosivut kertoivat 5 000 jäsenestä. Verkkouutisten mukaan jäseniä oli elokuussa 1997 8 000. Vuonna 1991 jäseniä oli 10 000. Vuonna 1986 vanhasta SKP:stä lähti erotettujen 494:n järjestön mukana noin 11 000 jäsentä. Vuoden 2004 edustajakokouksen yhteydessä puheenjohtaja Hakanen totesi keskuskomitean poliittisessa selostuksessa että "kuluneella edustajakokouskaudella puolueemme jäsenmäärä on kääntynyt pitkästä aikaa hienoiseen kasvuun". Kuntavaaleissa SKP:lla on ollut ehdokkaita omalla listalla noin 50 kunnassa.
Puolueen varallisuus koostuu muun muassa vanhojen SKP:n piirijärjestöjen kiinteistöomistuksista, joihin keskusjärjestön konkurssi ei vaikuttanut. Puolue omistaa myös testamenttilahjoituksina saatuja asuntoja. Puolueen talous joutui kriisiin Neuvostoliiton lopettamisen myötä. Konkurssin tekivät 1990-luvun alussa Kirjapaino Kursiivi ja matkatoimisto Ystävyysmatkat sekä Tiedonantajayhdistys ja Kommunististen järjestöjen tuki. SKP(y) joutui myymään omistuksiaan. Vuonna 1992 SKP(y):n budjetti oli noin puoli miljoonaa markkaa. Tästä puolet katettiin jäsenmaksuilla.
SKP:n äänenkannattaja on perjantaisin ilmestyvä Tiedonantaja,, joka aloitti ilmestymisensä SKP:n opposition lehtenä vuonna 1968. Lehti on ilmestynyt tauotta ja sen nykyinen päätoimittaja Petra Packalén valittiin tehtävään 2018. Eräät SKP:n piirijärjestöistä julkaisevat harvoin ilmestyviä omia lehtiään, kuten Eespäin (Helsinki), Näköala (Tampere) ja Työn Valta (Häme).
SKP on Demokraattisen sivistysliiton (DSL) jäsenjärjestö. Vuonna 1986 perustettu sivistysjärjestö toimii samassa osoitteessa kuin SKP ja se kokoaa yhteen puoluetta lähellä olevien järjestöjen opintotoimintaa.
Piirijärjestöt
SKP:llä on piirijärjestö kaikissa Manner-Suomen vaalipiireissä. Vahvinta puolueen kannatus on ollut Pirkanmaalla, Keski-Suomessa ja Helsingissä. Eräät piireistä ovat vanhasta SKP:stä 1980-luvulla erotettuja yhdistyksiä, joiden historia ulottuu SKP:n alkuaikoihin asti.
Kansainväliset yhteydet
SKP:lla on suhteet moniin kommunistisiin ja vasemmistopuolueisiin ympäri maailmaa. Vuonna 2009 SKP hyväksyttiin Euroopan vasemmistopuolueen täysjäseneksi. Puolue oli tätä ennen tarkkailijana vuodesta 2005. SKP osallistuu myös kommunististen puolueiden vuosittaisiin neuvottelukokouksiin ja sosiaalifoorumien toimintaan. SKP:n edustajakokouksiin lähettävät vierailijoita tai tervehdyksiä lukuisat kommunistiset puolueet. Vuoden 2007 edustajakokoukseen osallistui 14 ulkomaista delegaatiota ja sille lähetti tervehdyksen 32 puoluetta. Hallitsevista puolueista SKP:n edustajakokouksiin ovat osallistuneet tai lähettäneet tervehdyksensä Kiinan (KKP), Vietnamin (VKP) ja Kuuban (KKP) kommunistiset puolueet.
SKP(y):llä oli erittäin läheiset suhteet Neuvostoliiton kommunistiseen puolueeseen aina Neuvostoliiton lakkauttamiseen asti. Puolueilla oli yhteistyöohjelma. Puolue oli Gorbatšovin perestroikan puolella, mutta kritisoi niitä, jotka väittivät olleensa gorbatšovilaisia jo ennen tämän 1985 alkanutta hallintokautta. SKP(y) kritisoi SKP:tä neuvostovastaisuuksista ja toimi myönteisen NKP-kuvan asianajajana Suomessa. SKP(y) sai NKP:lta taloudellista avustusta. Kun oppositio erotettiin SKP:stä siirrettiin esimerkiksi Sputnik-lehden painaminen SKP:ltä oppositiolle. Vuonna 1990 puheenjohtaja Hakanen sai NKP:ltä ainakin 2,8 miljoonaa markkaa SKP(y):n käyttöön. Vuonna 1991 NKP oli 26 miljoonaa markkaa velkaa kommunistien omistamalle Print-yhtiöt-osakeyhtiölle. Vuonna 1991 Moscow News julkaisi asiakirjan, josta selvisi KGB:lle Suomessa työskennelleen neuvostodiplomaatin luovuttaneen yli miljoona markkaa SKP(y):n johtajille. Asian paljastuttua suomalaiset vaativat diplomaatin vaihtoa, mikä tapahtuikin. NKP:n kansainvälistä avustusrahastoa johtaneen Anatoli Smirnovin mukaan vähemmistökommunistit saivat tukea 1979–1990 vuosittain noin 7 miljoonaa markkaa.
Neuvostoliiton lakkauttamisen jälkeen SKPy solmi suhteet Venäjän federaation kommunistiseen puolueeseen (VFKP) ja Sosialistiseen työväenpuolueeseen. VFKP:n kanssa SKP:llä oli yhteistyötä myös piiritasolla. Puolueiden tapaamisista annettiin yhteisiä kannanottoja. Puolueilla oli erimielisyyksiä muun muassa asennoitumisesta nationalismiin ja Tšetšenian sotiin. Alkuvuonna 1994 Obninskissa pidetyssä kansainvälisessä konferenssissa SKPy sopi informaation vaihdosta ja yhteyksistä Puolan sosialidemokraattisen puolueen, Romanian sosialistisen puolueen ja Armenian kommunistisen puolueen kanssa.
NKP:n ohella SKP(y) piti usein yhteyttä Itä-Saksan kommunistipuolueeseen.
Nuorisotoiminta
SKP:n nuorisojärjestö Kommunistinuoret perustettiin marraskuussa 2019. Sitä ennen puolueella ei ollut omaa nuorisojärjestöä, mutta monet puolueen nuoret jäsenet olivat aktiivisia puoluepoliittisesti sitoutumattomassa Kommunistisessa nuorisoliitossa (KomNL). Vuoden 2007 eduskuntavaaleissa KomNL tuki kaikkia vaaleihin osallistuneita kommunistisia puolueita. Ennen eduskuntavaaleja 2003 KomNL toivoi kaikkien kommunistien yhdistävän rivinsä SKP:n listalle. KomNL lopetti toimintansa vuonna 2019.
1980-luvulla SKP(y):n nuoret toimivat Vallankumouksellisessa nuorisoliitossa (VKN), joka perustettiin Suomen demokraattisen nuorisoliiton (SDNL) erotettua SKP:n opposition kannattajat 1986. VKN lakkautettiin 1990 liiton kannattajien palatessa SDNL:ään. SKP:n kannattajat lähtivät omille teilleen jälleen vuonna 1995 SDNL:n liittokokouksen päätettyä lähentää suhteitaan Vasemmistoliittoon. Perustettiin Kommunistinuoret, jonka puheenjohtaja Juhani Lohikoski kuului SKP:n keskuskomiteaan. Kommunistinuoret suuntautui Lohikosken johdolla pian kohti trotskilaisuutta ja SKP:tä lähellä olleet irtautuivat järjestön toiminnasta, kun se 1998 vaihtoi nimensä Sosialistiliitoksi. Elokuussa 2000 SKP:tä lähellä olleet nuoret perustivat Kommunistisen nuorisoliiton, johon kuului myös KTP:n jäseniä ja puolueisiin sitoutumattomia.
Naiset
Demokraattinen naisverkosto on 24. syyskuuta 2005 perustettu maanlaajuinen yhteenliittymä, jonka toimintaan SKP:n naisjäsenet aktiivisesti osallistuvat. Verkostoa johtaa Kaija Kiessling. Myös muut puheenjohtajiston jäsenet ovat puolueen jäseniä.
Naisten demokraattinen toimintakeskus oli 1980-luvun jälkipuoliskon toiminut SKP(y):n ja sen johtaman Devan naisten järjestö, joka muodostettiin 1986, kun SKP:n opposition kannattajat erotettiin Suomen Naisten Demokraattisen Liitosta.
Politiikka ja ohjelmat
Toisin kuin SKPy aiemmin, nykyinen SKP ei määrittele itseään marxilais-leniniläiseksi puolueeksi. Puolueohjelmassa mainitaan kuitenkin tarve kehittää ”marxilaista ja leniniläistä” teoriaa, jota kerrotaan tarvittavan ”monimutkaisen ja ristiriitaisen todellisuuden tutkimiseen, luokkataistelun kokemusten yhteenvetoon sekä yhteiskunnan ja maailman muuttamiseen.”
SKP:lla on puolueohjelman lisäksi lukuisia erityisohjelmia. Vuonna 2006 hyväksytyssä aloitteessa ”toimeentulon perusturvan takaamiseksi jokaiselle” ehdotettiin 800 euron perusturvaa, jota maksettaisiin niille kansalaisille, joilla ei ole mahdollisuutta osallistua työelämään tai muutoin saada toimeentuloaan. Niin sanottu Tampereen Uusi Punainen Julistus esitettiin helmikuussa 2003 juhlittaessa Forssan kokouksesta kulunutta sataa vuotta. Julistuksessa kerrottiin vanhan työväenliikkeen ”Irti porvareista” -tunnuksen olevan edelleen ajankohtainen ja väitettiin eduskunnassa olevien vasemmistopuolueiden unohtaneen kyseisen seikan. Vuonna 2001 SKP teki yksityiskohtaisen ehdotuksen työaikalain muuttamisesta. Lakiesityksessä vaadittiin yleisen työajan lyhentämistä kuuteen tuntiin päivässä ja 30 tuntiin viikossa ansiotasoa alentamatta. Ehdotusta perusteltiin muun muassa työllisyydellä ja työntekijöiden hyvinvoinnilla. Esityksessä viitattiin Ranskan antamaan esimerkkiin.
Vaalit
SKP osallistuu omilla listoillaan eduskunta-, europarlamentti- ja kuntavaaleihin. Viimeisimpiin presidentinvaaleihin SKP ei ole pyrkinyt asettamaan omaa ehdokasta. SKP ei ole saanut ehdokkaitaan läpi valtakunnallisissa vaaleissa. Syksyn 2012 kuntavaaleissa puolue sai yhdeksän valtuutettua, mutta keväällä 2017 vain kaksi valtuutettua sekä Uudessakaupungissa vasemmistoliiton kanssa solmitun vaaliliiton avulla ensimmäisen varavaltuutetun paikan. Ammattiyhdistysten ja osuusliikkeiden vaaleihin SKP on osallistunut erilaisilla yhteislistoilla.
SKP osallistui ensimmäisen kerran eduskuntavaaleihin vuonna 1999. SKP teki vaaliliittoja Muutos 99 -liikkeeseen kuuluneiden puolueiden kanssa. Kyseessä oli myös ensimmäinen kerta, kun äänestäjillä oli mahdollisuus äänestää suoraan SKP-nimisen puolueen ehdokkaita. SKP:n kannatus vuosien 1999 ja 2003 eduskuntavaaleissa oli 0,76 %. Vaaleissa 2007 ääniosuus ja -määrä vähenivät hieman, minkä jälkeen ääniosuus ja -määrä ovat huvenneet jokaisissa eduskuntavaaleissa verrattuna edellisiin. Vuonna 2019 puolueen ääniosuus oli 0,14 %.
Vuoden 2003 eduskuntavaaleissa SKP:lle keräsi eniten ääniä rock-muusikko Kari Peitsamo (1 803 ääntä), vaaleissa 2007 rap-artisti Seppo "Steen1" Lampela (1 842) ja vaaleissa 2011 kaupunginvaltuutettu, yhteiskuntatieteiden tohtori Jari Heinonen (798 ääntä).
Erityisen vahvaa puolueen kannatus on ollut aiemmin Nokialla, missä SKP:n valtuustoryhmään kuului kolme valtuutettua kaudella 2013–2017. Lisäksi Jyväskylässä SKP:n ryhmässä oli kaudella 2005–2008 kolme valtuutettua vasemmistoliittolaisen loikattua kommunistien riveihin. SKP on solminut vaaliliittoja joidenkin muiden pienpuolueiden, varsinkin KTP:n, kanssa. Yhteistyö on kuitenkin ollut paikallista. Ennen eduskuntavaaleja 2007 SKP:n listoilla esiintyi Kommunistien liiton jäseniä, jotka kuitenkin perustivat syksyllä 2006 Suomen työväenpuolueen (STP), mitä SKP:n Tiedonantajassa pidettiin hajottavana toimenpiteenä. SKP ja STP ovat tehneet joitakin vaaliliittoja. Europarlamenttivaaleissa 2014 STP asetti ehdokkaita SKP:n listalle. Vasemmistoliitto ei ole ollut kiinnostunut vaaliyhteistyöstä kommunistien kanssa, mutta kuntavaaleissa puolueilla on ollut vaaliliittoja muutamilla paikkakunnilla.
HOK-Elannon edustajistoon valittiin vuoden 2008 vaaleissa Yrjö Hakanen. Kommunistien ja edistysmielisen osuustoiminnan listalla olivat mukana myös KTP:n ehdokkaat. Vuoden 2012 HOK-Elannon vaaleihin SKP osallistui jälleen yhteisellä listalla nimeltä Kommunistit ja edistysmieliset, SKP ja KTP. Vaaliohjelmassa vaadittiin mm. edullista ja reilua lähikauppaa. Vuonna 2020 SKP:llä oli oma ehdokaslista ja vaaliliitto KTP:n listan kanssa. Yrjö Hakanen edusti kommunisteja Elannon edustajistossa vuodesta 1999 kunnes putosi edustajistosta vuoden 2020 vaaleissa.
Rekisteröimättömänä puolueena SKPy ei osallistunut vaaleihin itsenäisesti, vaan tätä varten perustettiin Demokraattinen Vaihtoehto keväällä 1986. Kesällä 1986 kymmenen SKDL:n eduskuntaryhmästä erotettua kansanedustajaa muodosti Devan eduskuntaryhmän. Deva oli SKPy:n vastine SKP:n SKDL:lle ja sen oli tarkoitus kerätä yhteen SKPy:n liittolaisia. Deva sai vuoden 1987 eduskuntavaaleissa neljä kansanedustajaa. 1988 presidentinvaaleissa Devan ehdokas Jouko Kajanoja sai 1,6 prosenttia äänistä. Saman vuoden kunnallisvaaleissa Devan listoilta valittiin 127 valtuutettua. Deva lakkautettiin Vasemmistoliiton perustamisen jälkeen loppuvuodesta 1990. Kunnallisvaaleissa 1992 Vasemmistoliiton listoilta valittiin valtuustoihin kymmeniä SKPy:n jäseniä.
Ronaldão
Ronaldo Rodrigues de Jesus, pelaajanimeltään Ronaldão (s. 19. kesäkuuta 1965, São Paulo, Brasilia) on brasilialainen jalkapalloilija. Ronaldão pelasi uransa alkuaikoina nimellä Ronaldo, mutta kun Brasilian jalkapallomaajoukkueeseen tuli Ronaldo, alettiin Ronaldo Rodrigues de Jesusta kutsua Ronaldãoksi (iso Ronaldo) sekaantumisen välttämiseksi. Ronaldão oli keskuspuolustaja.
Ronaldão edusti urallaan vain brasilialaisia seuroja lukuun ottamatta kautta 1994–1995 jolloin hän pelasi Japanissa Shimizu S-Pulsen joukkueessa. Ronaldão aloitti uransa vuonna 1986 São Paulo Futebol Clubessa ja lopetti vuonna 2002 Ponte Pretassa.
Brasilian maajoukkueessa Ronaldão pelasi 14 kertaa ja voitti maailmanmestaruuden vuoden 1994 MM-kisoissa pelaamatta kuitenkaan yhtään ottelua lopputurnauksessa.
Etujärvi
Etujärvi on järvi Askolan keskustaajaman tuntumassa itäisellä Uudellamaalla. Sen pinta-ala on 16,8 hehtaaria. Etäisyys Helsingistä on 54 kilometriä koilliseen ja Porvoosta 16 kilometriä pohjoiseen.
Maantiede
Etujärvi on soikiomainen, sen pituus etelästä pohjoiseen on noin 600 metriä ja leveys lännestä itään noin puolet pituudesta. Saaria ei ole. Rannat ovat kulttuurimaisemaa, lounaassa levittäytyy pieni suoalue. Pohjoisessa sijaitsee Takajärvi, järviä erottaa noin sata metriä leveä kannas. Etujärvi ja Takajärvi ovat olleet aiemmin yksi järvi, jonka nimi oli Nalkkilanjärvi. Niiden länsipuolella sijaitsee Nalkkilan kylä. Porvoonjoki on kenties aikoinaan virrannut Nalkkilanjärven kautta. Etujärven ja Takajärven korkeustasot ovat edelleen yhtenevät. Etujärven lounaisrannalta lähtee Porvoonjokeen johtava laskuoja.
Etujärvi on kuudenneksi laajin Askolan kahdestatoista vähintään hehtaarin laajuisesta järvestä.
Etujärvi (18.021.1.001) kuuluu Vakkolan alueeseen (18.021), joka on kolmannen jakovaiheen vesistö Porvoonjoen vesistössä (18). Toinen jakovaihe on Porvoonjoen keskiosan alue (18.02). Etujärvi ja Takajärvi ovat Vakkolan alueen ainoat yli hehtaarin laajuiset vakavedet.
Satakari
Satakari on saari Perämerellä Oulun ja Iin edustalla noin viiden kilometrin etäisyydellä mantereesta. Metsähallitus on suorittanut havupuiden hakkuita Satakarissa saaren puuston muuttamiseksi lehtivaltaiseksi. Saari kuuluu Perämeren saaret -Natura-alueeseen.
Mitokondrio
thumb|300px|Kaavakuva eläinsolusta ja sen osista: 1. [[Tumajyvänen 2. Tuma 3. Ribosomi 4. Kalvorakkula 5. Karkea solulimakalvosto 6. Golgin laite 7. Solun tukiranka 8. Sileä solulimakalvosto 9. Mitokondrio 10. Solunesterakkula 11. Solulima 12. Lysosomi 13. Keskusjyvänen]]
Mitokondrio (vanh. suom. sauvajyvänen ) on aitotumallisten solujen soluelin, joka vastaa soluhengityksestä eli solun energia-aineenvaihdunnasta. Mitokondriot polttavat ravintoa energiaksi ja solujen rakennusaineiksi. Ravintoaineet palavat mitokondrioissa hapen avulla vedeksi ja hiilidioksidiksi. Ravintoaineisiin sitoutunut kemiallinen energia muuntuu tällöin ATP:ksi eli adenosiinitrifosfaatiksi, joka on solun pääasiallinen energialähde.