cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kirov (Kirovin alue)
Kirov, vuoteen 1934 Vjatka , on Kirovin alueen pääkaupunki Uralin länsipuolella Venäjällä. Kaupungin asukasluku oli vuoden 2010 väestönlaskennassa 473 695. Kirov sijaitsee Siperian rautatien ja Vjatkajoen varrella noin 900 kilometriä Moskovasta itään. thumb|left|210px|Trifonovin luostarin Ylösnousemuksen katedraali (1689) Kirovissa thumb|left|210px|[[Kirovin rautatieasema]] Kaupunki perustettiin novgorodilaisten Hlynov-nimisen linnoituksen myötä 1374. Hlynov liitettiin Moskovan ruhtinaskuntaan 1489. Kaupunkina se on mainittu 1457. Kaupunginoikeudet se sai 1708 ja vuonna 1781 nimen Vjatka, jolloin siitä tuli myös kuvernementin pääkaupunki. Vuonna 1934 kaupunki nimettiin bolševikkijohtaja Sergei Kirovin mukaan.
Kaupungin vanhin olemassa oleva rakennus Trifonovin luostarin Ylösnousemuksen katedraali on vuodelta 1689.
Kaupungin jääpalloseura Rodina pelaa Venäjän jääpallon superliigassa.
JSD Partizan
Jugoslovensko sportsko društvo Partizan on vuonna 1945 perustettu urheiluseura Belgradista, Serbiasta. Partizanilla on toimintaa useissa lajeissa, joissa se lukeutuu maansa menestyneimpiin seuroihin.
Työväenjärjestöjen Tiedonantaja
Työväenjärjestöjen Tiedonantaja oli Helsingissä ilmestynyt sanomalehti, joka perustettiin 1923, kun Suomen Työmies oli lakkautettu. Lehti lakkautettiin 1930. Lehti oli Sosialistisen työväen ja pienviljelijöiden vaalijärjestön pää-äänenkannattaja.
Työväenjärjestöjen Tiedonantajaa alettiin julkaista syyskuussa 1923. Tarve uudelle lehdelle syntyi sen jälkeen, kun Suomen Sosialistinen Työväenpuolue ja sen lehdistö kiellettiin. Kevääseen 1924 asti Työväenjärjestöjen Tiedonantaja oli ainoa laitavasemmiston päivittäinen sanomalehti. Alkuvaiheessa projektin kantava voima oli Suomen Työmiehen entinen päätoimittaja Väinö Vuorio apunaan Emil Paajanen.
Työväenjärjestöjen Tiedonantajaa painettiin kommunistien omistamassa Osakeyhtiö Työn kirjapainossa, jolle lehti aiheutti huomattavia taloudellisia menetyksiä. Työväenjärjestöjen Tiedonantajan levikki jäi pienemmäksi kuin edeltäjänsä Suomen Työmiehen. Se oli alussa noin 8 000 ja kesällä 1926 jo 11 250. SKP avusti Työväenjärjestöjen Tiedonantajaa taloudellisesti, ja lehti sai varoja myös muun muassa sesonkijulkaisujen ja kalentereiden myynnistä. Tukea tuli lisäksi amerikansuomalaisilta kommunisteilta. Puolue pyrki valvomaan lehden linjaa, ja esimerkiksi Kullervo Manner vaati linjaa jyrkemmäksi kirjeessä, joka hän lähetti Pietarista lokakuussa 1923.
Vasemmiston lehtiä vastaan nostettiin 1920-luvulla usein painokanteita. Työväenjärjestöjen Tiedonantajankin ilmestyminen estettiin muun muassa vuoden 1925 kunnallisvaalien aikaan. Kesällä 1930 viranomaiset estivät Työväenjärjestöjen Tiedonantajan ilmestymisen lopullisesti lapuanliikkeen vaatimuksesta muiden vasemmistolehtien tapaan. Viimeinen numero ilmestyi 13. kesäkuuta. Viimeisen pääkirjoituksen otsikkona oli ”Sinä olet voittanut, lapualainen!”. Sen jälkeen kommunistit julkaisivat maanalaista SKP:n Tiedonantaja -nimistä lehteä.
Dallas Austin
Dallas Austin (s. 29. joulukuuta 1970 Columbia, Georgia) on yhdys­valtalainen musiikkituottaja, kitaristi ja kosketinsoittaja. Austin on tuottanut ja tehnyt yhteistyötä monien huippubändien ja artistien kanssa mm. Texas (yhtye), Boyz II Men, Monica, Madonna,Janet Jackson, For Real,Aretha Franklin, Stacie Orrico, Another Bad Creation, No Doubt, Sugababes, Michael Jackson, Anastacia ja Brand New Heavies.
19. tammikuuta 2006 Austin jäi kiinni Dubain lentokentällä huumeiden salakuljetuksesta kun hänen hallustaan löytyi 1,26 grammaa kokaiinia ja 5 kapselia. Austinia kerrottiin uhanneen jopa kuolemantuomio, mutta lopulta hän selvisi tapauksesta kovilla sakoilla.
Franz von Papen
thumb|200px|Franz von Papen Franz Joseph Hermann Michael Maria von Papen (s. 29. lokakuuta 1879 Werl, Westfalen – 2. toukokuuta 1969, Obersasbach, Baden-Württemberg) oli saksalainen Keskustapuolueen (Deutsche Zentrumspartei) poliitikko ja Saksan 22. valtakunnankansleri Weimarin tasavallan aikana. Adolf Hitlerin valtaannousua edistänyt von Papen oli varakanslerina Hitlerin hallituksessa ja myöhemmin Saksan suurlähettiläänä Wienissä ja Ankarassa. Hän oli syytettynä Nürnbergin oikeudenkäynnissä, mutta hänet todettiin syyttömäksi ja vapautettiin.
Paluu Saksaan
Kotimaahansa palattuaan von Papen palveli ensin länsirintamalla ja sitten esikuntaupseerina Turkin rintamalla. Hän palveli myös majurina Palestiinassa. Lähi-idässä von Papen oppi tuntemaan myös myöhemmän Saksan ulkoministerin Joachim von Ribbentropin. Tällä tuli olemaan myöhemmin suuri merkitys Saksan poliittisessa historiassa. Ribbentrop tutustutti von Papenin ja Hitlerin toisiinsa ja avasi näin oven heidän yhteistyölleen.
Poliittinen ura
Saksan sodassa kärsimän tappion jälkeen von Papen erosi armeijan palveluksesta everstiluutnanttina keväällä 1919. Hän ei koskaan toipunut Saksan keisarikunnan luhistumisesta, eikä näin ollen halunnut palvella myöskään tasavaltalaisessa armeijassa. Hän asettui samana vuonna asumaan Dülmeniin, Westfaleniin. Von Papen alkoi kiinnostua politiikasta ja liittyi Berliinissä toimineeseen konservatiiviseen Saksalaiseen herrainklubiin. Vuosina 1921–1928 ja 1930–1932 hän edusti katolista Keskustapuoluetta (Zentrum) Preussin maapäivillä. Puolueessaan hän edusti oikeistolaista, monarkistista siipeä. Niinpä hän ei vuoden 1925 presidentinvaaleissa tukenutkaan oman puoleensa Wilhelm Marxia, vaan antoi tukensa protestanttiselle, kansalliskonservatiiviselle Paul von Hindenburgille. Von Hindenburg ei koskaan unohtanut von Papenin antamaa tukea ja piti tätä tästä lähtien luottomiehenään ja uskottunaan. Zentrum sitä vastoin halusi erottaa von Papenin puolueesta. Von Papenista oli kuitenkin tullut kesällä 1925 puolueen lehden, Germanian, toimituskunnan puheenjohtaja, joten hän pystyi puolustautumaan tehokkaasti julkisuudessa ja saamaan näin monet epäröivät puoluetoverit puolelleen.
Valtakunnankansleri
thumb|200px|Franz von Papen 1. heinäkuuta 1932 presidentti Hindenburg valitsi Papenin yllättäen valtakunnankansleriksi korvaamaan Papenin oman puolueen johtajan Heinrich Brüningin. Tämä johtui pitkälti presidentin tuolloin läheisen neuvonantajan kenraali Kurt von Schleicherin suosituksista. Oma puolue hylkäsi Papenin, koska se katsoi tämän pettäneen Brüningin. Valtiopäivillä Papen sai tukea ainoastaan konservatiiviselta Saksalaiskansalliselta kansanpuolueelta (DNVP). Papen hallitsi autoritäärisin ottein. Hän aloitti vallankaappauksen Preussin vapaavaltiossa Otto Braunin sosiaalidemokraatisjohtoista hallitusta vastaan ja poisti edeltäjänsä SA:lle asettamat kiellot pyrkiessään saamaan tukea natseilta hallituksessaan. Lopulta kahdet valtiopäivävaalit vain vahvistivat natsien voimaa, mutta eivät parantaneet Papenin kannatusta.
6. marraskuuta 1932 pidetyt vaalit toivat kansallissosialistiselle puolueelle (NSDAP) kirvelevän tappion, sitä vastoin DNVP, joka ainoana tuki Papenia, saavutti voiton. Papen ei kuitenkaan saanut toivomaansa enemmistöä valtiopäiville, koska myös Saksan kommunistinen puolue KPD voitti lisäpaikkoja. Yhdessä natsien kanssa kommunisteilla oli valtiopäivillä määrävähemmistö, joten ne pystyivät estämään Papenin lakiesitysten läpimenon.
Papen esitti valtakunnanpresidentti Hindenburgille 2. joulukuuta 1932, että tämä julistaisi Saksaan poikkeustilan ja hajottaisi valtiopäivät pitämättä uusia vaaleja. Poikkeustilan turvin sekä NSDAP että KPD tulisi kieltää ja niiden sotilaalliset järjestöt (SA ja SS sekä Roter Frontkämpferbund) tulisi hajottaa. Valtakunnanpresidentti voisi hallita maata hätätila-asetusten turvin, ja maalle tulisi valmistaa uusi, presidenttivaltainen perustuslaki. Papen halusi siis suorittaa koko Saksassa samanlaisen vallankaappauksen, jonka hän oli pannut toimeen Preussissa. Hän vakuutti myös, että valtakunnanarmeija Reichswehr pystyisi pitämään tilanteen hallinnassaan.
Valtakunnanpresidentti Hindenburg ei kuitenkaan halunnut kuulla tällaisesta laittomuudesta. Hänellä oli tukenaan toisen suojattinsa, Kurt von Schleicherin suunnitelma. Tämä halusi päästä valtakunnankansleriksi Papenin paikalle. Hän oli ehdottanut Hindenburgille yrittävänsä hajottaa kansallissosialistisen puolueen tarjoamalla sen vasemmistolle hallituspaikkoja. Hindenburg piti suunnitelmaa toteuttamisen arvoisena. Niinpä hän murheellisena ja kyynelsilmin vapautti ”lempikanslerinsa” Papenin tämän tehtävistä 3. joulukuuta 1932. Seuraavana päivänä hän nimitti Schleicherin tämän seuraajaksi. Papen ei koskaan toipunut entisen ystävänsä ja suojelijansa Schleicherin ”petoksesta”.
Koko hallitusaikanaan Franz Papen ei siis onnistunut saamaan tuekseen toimivaa enemmistöä valtiopäivillä. Hän joutui hallitsemaan valtakunnanpresidentin antamien hätätila-asetusten turvin, ollen näin täysin riippuvainen presidentin mielisuosiosta. Hänen hallituksensa sai kuitenkin aikaan laman kurjistaman talouden jonkinasteisen elpymisen ja työttömyyden kääntymisen laskuun. Papen aloitti työllistämisohjelman, mutta laajempia suunnitelmia, ennen kaikkea moottoriteiden rakentamista, ei voitu toteuttaa, koska ne olivat Versailles’n rauhansopimuksen vastaisia. Papenin hallituksen talousuudistukset antoivat kuitenkin hyvän pohjan Hitlerin hallitukselle.
Hitlerin myötäilijä
Kun tuli selväksi että Schleicher ei saa Reichstagin enemmistön kannatusta taakseen von Papen ja DNVP:n johtaja Alfred Hugenberg sopivat yhdessä Hitlerin kanssa, että tästä voisi tulla uusi valtakunnankansleri ja von Papenista tulisi hallitukseen varakansleri (Vizekanzler). Von Papen käytti läheisiä suhteitaan presidentti von Hindenburgiin ja taivutteli tämän (joka aiemmin ei ollut halunnut Hitleriä valtakunnankansleriksi) erottamaan Schleicherin ja nimittämään Hitlerin valtakunnankansleriksi 30. tammikuuta 1933.
Hallitusneuvotteluissa oli sovittu, että kansallissosialistisia ministereitä vastassa olisi mahdollisimman voimakas kansalliskonservatiivinen vastapaino. Kansallissosialisteilla oli vain kolme ministerinpaikkaa; valtakunnankansleri Hitlerin lisäksi kansallissosialisteja edustivat salkuton ministeri Hermann Göring ja valtakunnansisäministeri Wilhelm Frick. Von Papenista itsestään tuli hallituksen varakansleri, teoriassa toinen mies heti Hitlerin jälkeen.
Von Papen syrjäytetään
Kun Hitler oli vallassa, von Papen ja hänen liittolaisensa syrjäytettiin nopeasti. Von Papen lopetti varakanslerina vuonna 7. elokuuta 1934 arvosteltuaan kansallissosialistista hallintoa Marburgin yliopistossa pitämässä puheessaan. Pitkien puukkojen yön yhteydessä, jolloin monet Hitlerin vastustajat puolueen sisä- ja ulkopuolella murhattiin (mukaan lukien von Schleicher), von Papen pidätettiin ja pantiin kotiarestiin kolmeksi päiväksi kun taas hänen sihteerinsä Herbert von Bose ja puheenkirjoittajansa Edgar Julius Jung murhattiin.
Heinäkuussa 1933 von Papen johti neuvotteluja, joiden seurauksena Hitlerin hallitus ja Vatikaani solmivat yhä vieläkin voimassa olevan valtakunnankonkordaatin, joka sääteli valtion ja katolisen kirkon suhteita. Vatikaani luotti hartaana katolilaisena tunnettuun von Papeniin, joka kuului Jerusalemin Pyhän haudan ritarikuntaan, katoliseen hengelliseen ritarijärjestöön. Kun Itävallan liittokansleri Engelbert Dollfuß oli saanut surmansa kansallissosialistien vallankaappausyrityksen yhteydessä 25. heinäkuuta 1934, Hitler nimitti von Papenin Saksan erikoislähettilääksi Wieniin, ilmeisenä tarkoituksenaan rauhoittaa suhteita Itävaltaan.
Suurlähettiläänä
Vuonna 1936 von Papen sai suurlähettilään arvon. Hänen salainen tehtävänsä oli valmistella Anschlussia, Itävallan liittämistä Saksaan. Hän saikin liittymiselle muiden muassa Wienin vaikutusvaltaisen arkkipiispan, kardinaali Innizerin tuen. Itävallan liityttyä Saksaan von Papenista tuli 1939 maansa suurlähettiläs Ankaraan, Turkkiin. Hän sai aikaan turkkilais-saksalaisen ystävyyssopimuksen solmimisen 18. kesäkuuta 1940. Von Papen vaikutti myös ratkaisevasti siihen, että Turkki pysytteli sodassa puolueettomana eikä asettunut liittoutuneiden puolelle. Von Papen karkotettiin Turkista maan katkaistua diplomaattiset suhteet Saksaan vuonna 1944. Sodan aikana vallanpitäjät Berliinissä harkitsivat myös von Papenin nimittämistä suurlähettilääksi Vatikaaniin, mutta Berliinin katolinen arkkipiispa Konrad von Preysing esti tämän. Vuonna 1938 von Papen oli liittynyt jäseneksi kansallissosialistiseen puolueeseen.
Sodan jälkeen
Liittoutuneet ottivat Papenin kiinni sodan jälkeen ja hän oli syytettynä Nürnbergin oikeudenkäynnissä, mutta hänet vapautettiin syytteistä. Saksalainen tuomioistuin tuomitsi hänet kuitenkin vuonna 1947 kahdeksaksi vuodeksi pakkotyöhön syyllisenä kansallissosialismin rikoksiin. Valituksen jälkeen tuomio kumottiin vuonna 1949, mutta von Papenin omaisuudesta suurin osa takavarikoitiin. Hänen syntymäkaupunkinsa Werl oli jo vuonna 1945 peruuttanut hänelle vuonna 1933 myönnetyn kunniakaupunkilaisen arvon.
Vuonna 1952 ilmestyi von Papenin muistelmateos Der Wahrheit eine Gasse (suomennos ilmestyi 1955 nimellä Muistelmia). 1950-luvulla hän yritti myös menestyksettä paluuta politiikkaan. Kuolemaansa asti von Papen kieltäytyi myöntämästä omaa rooliaan Hitlerin valtaannousussa.
Von Papen oli harras katolilainen, ja hänen osakseen tulikin kirkollisia kunnianosoituksia. Vuonna 1923 paavi Pius XI nimitti hänet paavilliseksi salakamarineuvokseksi, ja vuonna 1959 paavi Johannes XXIII vahvisti nimitykset. Von Papen kuului myös maltalaisritareihin ja Jerusalemin pyhän haudan ritarikuntaan.
Ampumahiihto talviolympialaisissa 1998
XVII talviolympialaiset järjestettiin vuonna 1998 Naganossa, Japanissa. Ampumahiihdossa järjestettiin kuusi kilpailutapahtumaa.
10 km
<br style="clear:both" />
20 km
<br style="clear:both" />
7,5 km
<br style="clear:both" />
15 km
<br style="clear:both" />
4 × 7,5 km viesti
<br style="clear:both" />
Giovanni Battista Bugatti
thumb|Bugatti tarjoaa tuomitulle [[nuuskaa. Puupiirros 1800-luvulta.]] Giovanni Battista Bugatti (1779/1780–1869) oli Kirkkovaltion virallinen teloittaja vuosina 1796–1865. Työskenneltyään 69 vuotta hän oli teloittajista pisimpään palvellut ja sai lempinimen Mastro Titta. Bugatti sai vuodesta 1865 kuolemaansa 30 scudia eläkettä kuukaudessa.
Bugatti pani täytäntöön ensimmäisen kuolemantuomionsa 22. maaliskuuta 1796. Vuoteen 1810 asti hän suoritti teloitukset kirveellä mestaamalla tai hirttämällä. Myöhemmin käytettiin kuitenkin ranskalaista giljotiinia. Kaikkiaan hänen uraansa mahtui 516 teloitusta.
Mahdollisten kostojen ehkäisyksi Bugatti ei saanut liikkua Trasteveren ulkopuolella muutoin kuin virallisissa liiketoimissa. Hänet on kuvattu lyhyeksi, hieman vatsakkaaksi ja aina hyvin pukeutuneeksi. Hän kävi säännöllisesti kirkossa. Hänellä oli vaimo, mutta ei lapsia.
Renzo Piano
thumb|Renzo Piano vuonna 2015. Renzo Piano (s. 14. syyskuuta 1937 Genova) on italialainen arkkitehti.
Giovanni Battista Bugatti
Charles Dickens kuvasi tekemästään Italian-matkasta kertovassa kirjateoksessa erään Bugattin 8. maaliskuuta 1845 suorittaman teloituksen. Hänen käyttämiään välineitä on nähtävillä kriminologisessa museossa Roomassa.
Renzo Piano
Muita Pianon tunnetuimpia töitä ovat muun muassa Menil Collectionin museokylä Houstonissa Yhdysvalloissa (1987), San Nicaolan jalkapallostadion Barissa Italiassa (1989) ja maailman suurin lentokenttä rakennuksineen Osakassa Japanissa (1994). Lentokenttä rakennettiin tekosaarelle.
Piano on suunnitellut myös muun muassa ostoskeskuksia, toimistorakennuksia, asuintaloja, tehdasrakennuksia, messukeskuksia, museoita ja kirkkoja. Hän yhdistelee töissään erilaisia materaaleja, kuten tammea ja betonia tai terrakottaa ja lasia. Vuonna 2012 avautui Oslossa Pianon suunnittelema Astrup Fearnleyn nykytaiteen museon uusi rakennus.
Piano on saanut lukuisia palkintoja ja muita huomionosoituksia. Vuonna 1998 hän sai Pritzker-palkinnon, jota pidetään ”arkkitehtuurin Nobelina”. Suomessa jaettava ensimmäinen Spirit of Nature -arkkitehtuuripalkinto myönnettiin Pianolle vuonna 2000. Vuonna 2008 Piano palkittiin Tanskan suurimmalla kulttuuripalkinnolla, Sonningprisenilla.
Eurovan
Eurovan oli yhteistyöhanke, joka tuotti sarjan suuria tila-autoja, joita Citroën, Peugeot, Fiat ja Lancia valmistivat vuosina 1994–2010. Eurovan-mallit ovat ranskalaisen PSA-konsernin ja italialaisen Fiat-yhtymän yhteistyön tuloksia. Kaikissa autoissa käytetään samaa pohjalevyä.
Ensimmäinen sukupolvi (1994–2002)
Vuoden 1999 Euro NCAP -kolaritestistä Peugeot 806 sai tulokseksi kolme tähteä viidestä.
Mallit
left|200 px| right|200 px| Citroën Evasion/Synergie
Evasion tarjoaa enimmillään tilaa kahdeksalle henkilölle kolmella istuinrivillä, ja molemminpuoliset liukuovet helpottavat nousemista takimmaisille istuinriveille. Evasionia myytiin Isossa-Britanniassa ja Irlannissa nimellä Synergie, siksi että englannin kielessä Evasion tarkoittaa veronkiertoa, kun taas ranskassa pelastumista tai pakenemista. Uudessa-Seelanissa nimi oli silti Evasion, vaikka siellä puhutaan englantia. Vuoden 1998 kasvojenkohotuksessa auto sai uudenlaisen keulan ja puskurit.
200 px|left| right|200 px| Peugeot 806
806:een mahtui seitsemän henkeä. Sen hyviin puoliin kuuluvat vakiovarusteena olevat liukuovet molemmilla puolilla, kuten Citroënissa, tilojen muunneltavuus ja hyvät henkilöautomaiset ajo-ominaisuudet. 806 nimettiin Peugeot’n nimeämisjärjestelmän eli ”x0x-systemin” mukaan, jonka ensimmäinen numero tarkoitti mallin kokoa ja luokkaa. Suurin Peugeot’n mallinumero ennen 806:ta oli suurella sedanilla, ”60x”, joten Peugeot valitsi numeron 8 jättäen tilaa jollekin uudelle mallinimelle. Eurovanien tuotanto aloitettiin, kun Peugeot oli vaihtanut mallinimiensä sukupolven ”x05”:sta ”x06”-malleihin, joten Peugeot’n Eurovanista tuli automaattisesti 806. Malli sai kasvojenkohotuksen vuonna 1998 aivan kuten Citroën Evasionkin.
left|200 px| right|200 px| Fiat Ulysse
Ulysse tarjosi myös tilat kahdeksalle hengelle. Ulysseä ei kuitenkaan tuotu Suomeen. Fiat nimesi tila-autonsa Odysseuksen eli roomalaiselta nimeltään Ulyssen mukaan. Tämä oli ongelmallista, koska Honda käytti jo nimeä Odyssey-tila-autossaan, mutta mallia myytiin Odysseynä Euroopassa vain sen ensimmäisen sukupolven ajan, minkä jälkeen siitä tuli Honda Shuttle. Ulysse sai kasvojenkohotuksen vuonna 1999.
left|200 px| right|200 px| Lancia Zeta
Zeta tarjosi hyvät tilat korkeintaan kuudelle henkilölle. Se oli sisarmallejaan paremmin varusteltu. Seuraten Lancian silloisen nimeämisjärjestelmää, Lancia nimesi tila-autonsa Zetaksi. Zeta on kreikkalainen, aiemmin harvoin käytetty kirjain.
Toinen sukupolvi (2002–2010)
Helmikuussa 2002 käynnistyi toisen sukupolven Eurovanien tuotanto. Pohjalevy, akseliväli sekä jousitus eivät muuttuneet, mutta kaikki ulkoiset mitat sekä ulkonäkö uudistuivat huomattavasti. Moottorivalikoima koostui eri versioista PSA:n EW/DW-moottoria, jotka sai viisivaihteisella manuaalivaihteistolla tai neliportaisella automaattivaihteistolla varustettuna. Useimmat dieselit olivat PSA:n HDi-moottoreita, mutta valikoimasta löytyi myös Fiatin JTD-diesel.
Vuoden 2003 Euro NCAP -kolaritestistä Peugeot 807 sai tulokseksi täydet viisi tähteä.
Mallit
left|200px right|200px| Citroën C8
Citroën vaihtoi mallisarjojensa nimeämiskäytännön, jossa malleja kutsuttiin nimellä ”Cx” (x on numero, joka vastaa tiettyä mallia ja sen kokoa), joten Citroënista tuli Citroën C8. Mallia ei myyty Isossa-Britanniassa. C8:aan mahtui kahdeksan henkilöä.
left|200px| right|200px Peugeot 807
left|200px| right|200px Fiat Ulysse
Fiat on ainoa, joka säilytti mallinsa alkuperäisen nimen sukupolven vaihtuessa. Ulysseen mahtui kahdeksan henkilöä, ja vaikka se olikin italialainen auto, sen moottorit tulivat ranskalaiselta PSA:lta. Ulyssen seuraaja on Fiat Freemont, joka perustuu Dodge Journeyyn ja on Fiat Groupin ja Chrysler Groupin yhteistyön tulos.
left|200px| right|200px| Lancia Phedra
Siperian rata
thumb|250px|Siperian rata punaisella. thumb|250px|Siperian radan kartta vuodelta 1897.
Siperian rata tai Trans-Siperian rata  on maailman pisin rautatie. Se rakennettiin vuosina 1891–1916.
Rata kulkee 9 288 kilometrin matkan Moskovasta Vladivostokiin ja Venäjän rajan yli Rasŏniin, Pohjois-Koreaan. Rata ylittää kahdeksan aikavyöhykettä, ja sen aikataulut ovat Moskovan ajassa.
Historia
thumb|250px|Laivoja Vladivostokissa vuonna 1880. thumb|250px|Jenisein ylittänyt rautatiesilta (1899-2007). thumb|250px|Jäävahvistettu, vuonna 1896 rakennettu junalautta SS Baikal kuljetti matkustajia Baikaljärven yli.
Venäjällä alettiin 1800-luvulla kiinnostua entistä enemmän Siperian suurista luonnonvaroista. Hallinto oli myös huolestunut mahdollisesta vihollisvaltion maihinnoususta Siperian rannikolle. Alueen puolustaminen valtavien välimatkojen takia olisi erittäin vaikeaa. Venäjä oli oppinut Krimin sodasta, että joukkojen nopea liikuttelu oli tärkeää.
Siperia oli jäänyt kehityksen jalkoihin, ja sieltä puuttui infrastruktuuri. Kulkuyhteydet olivat onnettomat, lähinnä kärrypolkuja ja jokilaivoja. Maan kaakkoisimpaan osaan Vladivostokin kaupunkiin oli perustettu vuonna 1860 sotilastukikohta. Pari vuotta myöhemmin kaupunkiin perustettiin satama, josta tuli Venäjän Tyynenmeren laivaston kotisatama.
Venäjällä virisi ajatus rautatien rakentamisesta Siperian halki. Hanke olisi valtava, siihen kuluisi valtavasti rahaa ja työmiehiä tarvittaisiin paljon. Venäjän hallinnolle laadittiin lukuisia ehdotuksia, etenkin ulkomaisilta yrityksiltä, mutta Venäjä hylkäsi ne peläten ulkomaalaisten vaikutuksen kasvavan maan itäosissa liikaa. Vasta 1880-luvun puolivälissä Venäjän valtio otti ohjat omiin käsiinsä. Se joutui ottamaan hanketta varten lainoja.
Keisari Aleksanteri III halusi ideoita radan rakentamista varten. Vuonna 1887 järjestettiin kolme tutkimusmatkaa Siperiaan ja Itä-Venäjälle, tarkoituksena selvittää tulevan radan mahdollista reittiä.
Radan rakentaminen aloitettiin 15. helmikuuta 1891 keisarin käskystä. Rautatien peruskiven muurasi kruununperijä Nikolai Aleksandrovitš (myöh. keisari Nikolai II) vierailullaan Kaukoidässä.
Siperian rataa rakennettiin kahdesta suunnasta, Vladivostokista ja Tšeljabinskistä. Rata rakennettiin neljässä osassa. Se valmistui Venäjän–Japanin sotaan mennessä, mutta vain yksiraiteisena, myöhemmin tosin rakennettiin myös toinen raide koko matkalle.
Matkustajat jouduttiin kuljettamaan lautoilla tai jäätä pitkin Baikaljärven yli, ennen kuin rakennettiin rata kiertämään järvi sen eteläpuolelta. Baikal ja Angara nimiset lautat rakennettiin Britanniassa ja kuljetettiin osina järvelle jossa ne koottiin uudelleen. Nykyisen Trans-Siperian radan pääreitti poikkeaa muutenkin alkuperäisestä, Tšeljabinskin kautta kulkeneesta historiallisemmasta ratalinjasta.
1920-luvulla rakennettiin Siperian radasta haarautuva rata Novosibirskista Almatyyn, Kazakstaniin. Vuoteen 1956 mennessä saatiin valmiiksi myös Ulan-Udesta alkava rautatie, joka kulkee Mongolian läpi Pekingiin asti. Tämä rataosuus tunnetaan nimellä Trans-Mongolian rata. 1960-luvulla rakennettiin vielä Baikalin–Amurin rautatie eli BAM-rata Itä-Siperiassa kulkemaan pohjoisempana rannikolle asti.
Pääreitti (Trans-Siperian rata)
thumb|250px|Siperian radan päätepiste Vladivostokissa. Trans-Siperian rata on eräs Siperian radan reiteistä. Se saa alkunsa Moskovan Jaroslavlin asemalta. Juna voi kulkea esimerkiksi seuraavien kaupunkien kautta (suluissa etäisyys junavuoron 002 mukaan ja aikaero Moskovasta): Rata ylittää Euroopan ja Aasian rajan 1 777 kilometrin kohdalla
Vuodesta 1956 vuoteen 2001 reitti kulki Nižni Novgorodin sijasta Jaroslavlin kautta. Nykyisinkin Vladivostokin junat voivat Moskovan lähistöllä ajaa useaa eri reittiä, mistä syystä reitin pituus vaihtelee hieman: reitti voi kulkea Aleksandrovin, Vladimirin tai Jaroslavlin kautta.
Matkailu
Siperian rata on klassinen matkareitti, joka houkuttelee matkailijoita Venäjälle eri puolilta maailmaa. Matkoja myydään valmiina paketteina tai reitin voi edetä omatoimisesti ostamalla lipun kerrallaan seuraavaan määränpäähän. Ulkomaalaiset voivat ostaa lippuja kaikilta tavallisilta lippuluukuilta, vaikka virkailijat yrittävätkin toisinaan ohjata näitä isommilla rautatieasemilla sijaitseviin, erityisiin matkakeskuksiin. Matkustusluokkia on neljä: sekä istuma- että makuupaikan sisältävä luksusluokka, neljän hengen osasto ja paikka vaunun kokoisessa avoimessa osastossa sekä pelkkä istumapaikka.
Omatoimimatkailijan kannalta ongelmallisimmat alueet ovat pysähdyttäessä Moskovaan ja sen lähialueelle, jossa Venäjän poliisi seuraa tarkasti ulkomaalaisten rekisteröintimerkintöjä. Matkailijoiden, jotka viipyvät samalla paikkakunnalla yli kolme vuorokautta, on Venäjällä rekisteröidyttävä hotellissa tai poliisiasemalla.
Kauhun yö
Kauhun yö on vuonna 1985 ensi-iltansa saanut kauhuelokuva, jonka on ohjannut Tom Holland. Elokuva mukailee vampyyriperinnettä modernissa kaupunkiympäristössä. Esimerkiksi uskomus vampyyrin peilikuvattomuudesta esitetään diskon tanssilattian peileistä. Elokuvassa on parodia- ja komedia-aineksia.
Elokuvalle tehtiin jatko-osa Kauhun yö 2 vuonna 1988. Sen ohjasi Tommy Lee Wallace. Ensimmäisestä elokuvasta tehtiin uusi versio 2011, ja sen nimeä ei ole suomennettu.
IPU (täsmennyssivu)
IPU voi tarkoittaa seuraavia:
Kauhun yö
Juoni
Elokuva kertoo Charley-nimisestä nuorukaisesta, jonka naapuriin muuttaa kaksi outoa miestä. Pian Charley huomaa, kuinka naapurissa alkaa tapahtua murhia, ja pian hän saakin selville, että toinen miehistä on vampyyri. Charley ilmoittaa tästä poliisille, mutta ei pysty todistamaan mitään murhista. Vampyyri päättääkin kostaa Charleylle tämän sekaantumisen hänen asioihinsa.
Vampyyri onnistuu sieppaamaan Charleyn tyttöystävän ja Charley tajuaa, että hänen on toimittava nopeasti tämän pelastamiseksi. Charley ei kuitenkaan joudu kohtaamaan vampyyria yksin, sillä hän saa apua, vaikkakin pelokasta ja vastahakoista, omassa TV-show’ssaan vampyyrintappajaa esittävältä Peter Vincentiltä. Keinot ovat perinteisiä, mutta Vincent itse pitää niitä vain katsojia varten esitettävinä temppuina. Vampyyri toteaakin, että ristillä ei ilman uskoa ole mitään merkitystä eikä vaikutusta hänen kaltaisiinsa.
Vastaanotto
Helsingin Sanomien Mikael Fränti kirjoitti, että Kauhujen yö ”on kirjoitettu miinus 8-vuotiaan aivoilla, vaikka se on kielletty kaikilta alle 18-vuotiailta”. Huolestuttavana hän piti seksuaalista piilovaikuttamista: päävampyyrit esitellään naisia vihaavina homoina. Video-oppaassa vuodelta 1994 Harri Närhi kuvasi Kauhun yötä hengettömäksi kauhukomediaksi mutta antoi sille silti kolme tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”hyvä”. Elitisti-verkkosivuston Jari Mustonen kertoo elokuvan modernisoineen klassisen vampyyrielokuvan kuvaston verevillä erikoistehoistella. Hän näkee Kauhun yön väliteoksena, jonka kautta lajityyppi siirtyi klassisesta vampyyrielokuvasta kohdi modernimpaa kerrontaa. Elokuvalle hän antaa kolme ja puoli tähteä.
Kaupthing
Kaupthing Bank (islanniksi Kaupþing banki hf) on Islannin suurin pankki. Pankki toimii Pohjoismaissa sekä seitsemässä muussa eurooppalaisessa maassa. Pankki perustettiin 1982, kun Islannin pääomamarkkinat vapautuivat. Maailmanlaajuisesti yrityksessä työskentelee yli 3 000 henkilöä. Kaupthing joutui Islannin valtion haltuun 9. lokakuuta 2008. Yrityksen toiminta Suomessa on päättynyt.
Vuoden 2008 kriisi
thumb|right|"Valitettavasti emme tällä hetkellä käsittele talletuksia tai tilisiirtoja Kaupthing Edge -verkkopalvelun kautta" -ilmoitus Kaupthing bankin suomenkielisessä verkkopankissa 10. lokakuuta 2008. Yhdysvalloista vuonna 2007 alkanut rahoituskriisi vaikeutti suuresti Islannin pankkisektoria syksyllä 2008. Kaupthingia pidettiin suurimpana ja vahvimpana islantilaispankeista, mutta sekä Islannin valtio että Ruotsin keskuspankki ovat joutuneet tukemaan pankkia. 8. lokakuuta Ison-Britannian valtiovarainministeriö otti haltuunsa Kaupthingin tytäryhtiön Singer & Friedlanderin. Islannin valtio kansallisti Kaupthingin 9. lokakuuta. Suomen Rahoitustarkastus keskeytti pankin toiminnan Suomessa toistaiseksi 9.10.2008 ja kielsi talletusten nostamisen pankin tileiltä. Suomen rahoitustarkastuksen mukaan näin pyritään varmistamaan suomalaisten tallettajien asema ja tasavertainen kohtelu.
Kaupthing pankin johtokunta mitätöi johtajilleen antamat 50 mrd. Islannin kruunun lainat 25.9.2008. Laina sisälsi ehdon, että tarvittaessa voidaan vaatia lisätakuita. Ehtoa ei koskaan käytetty. Suurimmat hyötyjät olivat entinen toimitusjohtaja Hreidar Már Sigurdsson ja entinen hallituksen puheenjohtaja Sigurdur Einarsson.
Omistukset
Kaupthing omistaa Suomessa Huurre Groupista 50 prosenttia, Norvestiasta 32,7 % sekä Havatorista 7,6 %. Sijoitusyhtiö Exista omistaa Kaupthingista 24,7 %. Exista joutui myymään rahoituskriisin vuoksi osuutensa Sammosta.
Kaupthing Bankin sivuliike
Kaupthing tuli Suomeen vuonna 2001 ostamalla Pankkiiriliike Sofin. Myöhemmin yhtiö on hankkinut osake-enemmistön sijoitusyhtiö Norvestia Oyj:ssä. Parhaimmillaan vuonna 2007 Suomen Kaupthingin palveluksessa työskenteli noin 120 henkilöä. Kaupthing Suomen maajohtajana toimi viimeisen toimintavuoden (2008) aikana Lauri Rosendahl.
Suomessa Kaupthingilla oli tytäryhtiö, Kaupthing Bank Oyj vuodesta 2005 alkaen, mutta tämä yhtiö sulautui emoyhtiöönsä 31. joulukuuta 2007, mistä lähtien pankki on toiminut Suomessa sivuliikkeenä. Kysymyksessä oli ensimmäinen suomalaisen yhtiön sulautuminen ulkomaiseen yhtiöön sen jälkeen kun osakeyhtiölakiin tuli mahdollisuus tehdä tällainen sulautuminen.
Suomen rahoitustarkastus keskeytti Kaupthing Bankin sivuliikkeen toiminnan Suomessa 9.10.2008 ja ilmoitti estäneensä pankin varojen siirron Suomesta.
Kaupthing Bank maksoi asiakkailleen kokonaisuudessaan kaikki Kaupthing Edge talletukset korkoineen 30.10.2008.
Kaupthing Bank hf., Suomen sivuliikkeen toiminta loppui perjantaina 30.01.2009. Nordea Pankki Suomi Oyj:n, OP Ryhmän ja Sampo Pankki Oyj:n antama 100 M€ ns. bridgelaina maksettiin kokonaisuudessaan pois korkoineen 28.01.2009.
Kaupthing Suomen toiminnasta ja sen alasajosta loppuvuodesta 2008 ei koitunut kustannuksia Suomen valtiolle. Alasajon yhteydessä ei myöskään käytetty Suomen talletussuojarahaston varoja.
James Cotton
Nuoruus
James Cotton syntyi 1935 Tunicassa Mississippissä. Hän oli kahdeksanlapsisen perheen nuorin lapsi. Hänen vanhempansa Hattie ja Mose olivat puuvillaplantaasilla työskennelleitä vuokraviljelijöitä. Hänen isänsä oli myös paikallisen baptistikirkon pastori.
James alkoi soittaa jo nuorena huuliharppua, jota hänen äitinsä käytti kanojen kaakatuksen ja junien pillien matkimiseen. James alkoi viihdyttää soittimella muita vuokraviljelijöitä, ja hän esiintyi jo 7-vuotiaana Mississippin suistoalueen kaupungeissa pientä korvausta vastaan.
James Cottonin oli 9-vuotiaana menettänyt molemmat vanhempansa. Hänen enonsa vei hänet tapaamaan huuliharpisti Sonny Boy Williamsonia, jonka ohjelman King Biscuit Time James oli kuullut arkansasilaiselta radiokanavalta.
Ura
Cotton sai opetusta Williamsonilta ja muutti noin vuonna 1950 tämän kanssa West Memphisiin. Howlin’ Wolf kuuli Cottonin esiintymässä ja alkoi käyttää häntä Sun Studiolla tekemissään äänityksissä. Cotton levytti 1954 myös oman singlen ”Cotton Crop Blues”, joka oli uusintaversio Roosevelt Sykesin kappaleesta ”Cotton Seed Blues”. Cotton soitti West Memphisissä kitaristien Hubert Sumlinin ja Pat Haren kanssa.
Cotton tapasi vuonna 1954 Muddy Watersin, joka etsi yhtyeeseensä huuliharpistia Junior Wellsin tilalle. Watersin ja Cottonin ensimmäinen yhteistyöjakso kesti vuodesta 1954–1966. Yhtyeessä esiintyi heidän lisäkseen kitaristi Jimmy Rogers ja pianisti Otis Spann. Watersin äänityksissä Cotton oli ensimmäisen kerran mukana vuonna 1956. Hän soitti muun muassa sellaisilla klassikkoäänityksissä kuin ”Got My Mojo Working” ja ”Rock Me”.
Cotton aloitti 1966 soolouran omassa James Cotton Blues Bandissä. Yhtye teki seuraavan vuosikymmenen aikana useita levytyksiä ja soitti useilla kiertuiella. Cotton levytti muun muassa Vanguard-levy-yhtiölle neljän albumin Chicago/The Blues/Today/ -sarjan. Cotton pääsi energistensa esiintymisensä ansiosta myös Janis Joplinin lämmittelijäksi kahdelle kiertueelle.
Cotton oli mukana 1977 Muddy Watersin albumilla Hard Again. Kitaristi Johnny Winterin tuottama albumi voitti Grammy-palkinnon ja oli nostamassa Chicago-blues-tyyliä laajan yleisön tietoisuuteen. Suositun albumin jälkeen Cotton lähti Watersin ja Winterin kanssa maailmankiertueelle.
Cotton teki 1984 sopimuksen Alligator Recordsin kanssa. Toisesta sille tekemästään albumista Live from Chicago: Mr. Superharp Himself Cotton sai ensimmäisen henkilökohtaisen Grammy-ehdokkuutensa. Toisen ehdokkuutensa hän sai vuoden 1987 albumista Take Me Back ja kolmannen vuoden 1988 albumista James Cotton Live.
Cotton joutui hidastamaan uraansa 1990-luvun puolivälissä, kun hänen äänihuulistaan löytyi polyyppeja. Hän joutui lopettamaan laulamisen, mutta hän jatkoi silti huuliharpun soittamista 2010-luvulle asti.
Sairaus ei estänyt Cottonia julkaisemasta vuonna 1996 albumia Deep in the Blues, joka toi hänelle ensimmäisen Grammy-palkintonsa. Ehdolla Cotton oli jälleen viimeiseksi jääneestä albumistaan Cotton Mouth Man, joka julkaistiin 2013.
Yksityiselämä
Cotton oli naimisissa Jacklyn Hairston Cottonin kanssa, joka toimi myös miehensä managerina. He asuivat Jamesin viimeiset vuodet Austinissa. Cottonilla oli kolme lasta.
Baldi’s Basics in Education and Learning
Peli on ottanut vaikutteita Slender: The Eight Pages -pelistä. Baldi's Basics parodioi 1990-luvun opetuspelejä ja on tarkoituksellisesti ohjelmoitu huonosti. Pelin lopullisen version julkaisu on suunniteltu vuodelle 2019. Pelille on suunnitteilla jatko-osa.
James Cotton
Yksityiselämä
James Cotton kuoli 2017 keuhkokuumeeseen.
Baldi’s Basics in Education and Learning
Pelaaminen
Pelaajan täytyy kerätä ystävänsä unohtamat kotitehtävät Baldin koulusta ja tämän jälkeen paeta rakennuksesta. Tehtäviä on yhteensä seitsemän, jonka aikana pelaaja saa ratkaistavakseen helppoja matematiikan yhtälöitä. Yhtälöistä viimeinen on aina mahdotonta ratkaista, ja vastatessaan väärin pelaaja suututtaa Baldia entisestään. Vain ensimmäisessä vihkossa kaikki kolme laskutoimitusta on mahdollisia ratkaista. Pelaajan täytyy edetä rakennuksessa tarkkaillen omaa hengästymistään juoksemisesta, sekä Baldin liikkeitä. Rakennuksessa on muitakin hahmoja jotka tavalla tai toisella estävät pelaajan etenemistä.
Pelaaja voi ostaa limonadiautomaateista soodaa, jolla estää hetkellisesti vihollisten pääsyn lähelle. Tämä voi myös lukita ovia lukoilla.
Jean-Marie Collot d’Herbois
thumb|Jean-Marie Collot d’Herbois, tuntemattoman taiteilijan maalaama muotokuva. Jean-Marie Collot d’Herbois (19. kesäkuuta 1749 Pariisi, Ranska – 8. tammikuuta 1796 Sinnamary, Ranskan Guyana) oli merkittävä Ranskan suuren vallankumouksen aikainen jakobiinijohtaja, joka oli vaikutusvaltaisimmillaan terrorin aikana. Hänellä oli avainrooli Maximilien Robespierren syrjäyttämisessä.
Elämänvaiheet
Collot d’Herbois’n isä oli pariisilainen kultaseppä. Vallankumousta edeltäneinä vuosina Collot d’Herbois tuli tunnetuksi näyttelijänä ja komedioihin erikoistuneena näytelmäkirjailijana. Hän kiersi teatteriseurueiden kanssa Ranskan maaseudulla, Hollannissa ja Sveitsissä. Hän oli vuonna 1787 teatterinjohtajana Lyonissa ja vuonna 1789 ohjaajana Pariisissa. Vallankumouksen jälkeen Collot d’Herbois liittyi jakobiiniklubiin ja julkaisi vuonna 1791 perustuslaillista monarkiaa puolustaneen teoksen Almanach du Père Gérard pour 1792. Näyttelijänlahjojensa ansiosta hänestä tuli taitava ja vaikutusvaltainen poliittinen agitaattori, varsinkin Pariisin kommuunin piirissä. Hänen mielipiteensä alkoivat nopeasti radikalisoitua, ja keväästä 1792 alkaen hän esiintyi tasavaltalaisena. Hän oli lietsomassa kansanjoukkojen 10. elokuuta 1792 suorittamaa Tuileries’n palatsin valtausta, joka merkitsi lopun alkua Ranskan monarkialle. Collot d’Herbois valittiin syyskuussa 1792 edustajaksi kansalliskonventtiin, jonka toisessa istunnossa 21. syyskuuta juuri hän teki aloitteen monarkian kumoamisesta. Hän äänesti myöhemmin kuningas Ludvig XVI:n kuolemantuomion puolesta. Collot d’Herbois kannatti myös kuolemantuomioita maanpakoon lähteneille monarkisteille ja ankaria toimia girondisteja vastaan sekä puolusteli syyskuun murhia.
Vuoteen 1793 mennessä Collot d’Herbois’ta ja hänen läheistä ystäväänsä Jean Nicolas Billaud-Varennea alettiin pitää tasavaltalaisten äärimmäisen siiven edustajina ja heidät yhdistettiin Jacques Hébertin ryhmään, hébertisteihin. Collot d’Herbois valittiin 13. kesäkuuta 1793 kansalliskonventin puhemieheksi. Hänen johdollaan säädettiin muun muassa 26. heinäkuuta laki kuolemanrangaistuksesta enimmäishintoja kiertäville elintarvikkeiden salakauppiaille (accapareurs). Collot d’Herbois ja Billaud-Varenne valittiin 6. syyskuuta hébertistien tuella yhteishyvän valiokuntaan, josta oli kehkeytymässä Ranskan tosiasiallinen hallitus. Lokakuun 1793 lopussa Collot d’Herbois ja Joseph Fouché lähetettiin kansalliskonventin erikoiskomissaareina rauhoittamaan Lyonia, jossa oli vastikään kukistettu vastavallankumouksellinen kansannousu. Collot d’Herbois järjesti kaupungissa joukkoteloituksia ja sai maineen säälimättömän terrorin edustajana. Hän palasi Pariisiin joulukuussa.
thumb|Piirros Collot d’Herbois’n murhayrityksestä toukokuussa 1794. Yhteishyvän valiokunnassa Collot d’Herbois oli alkuun tullut toimeen Maximilien Robespierren kanssa, mutta he ajautuivat erimielisyyksiin Collot d’Herbois’n asetuttua tukemaan radikaalia dekristianisaatioliikettä (déchristianisation), joka hyökkäsi katolista kirkkoa vastaan. Robespierre syrjäytti ja teloitutti johtavat hébertistit maaliskuussa 1794, jolloin Collot d’Herbois ja Billaud-Varenne painostivat hänet tuhoamaan vastapainoksi myös jakobiinien oikean siiven, Georges Dantonin kannattajineen huhtikuussa 1794. Henri Admirat (”Lamiral”) -niminen virkamies yritti epäonnistuneesti salamurhata Collot d’Herbois’n 23. toukokuuta 1794, minkä jälkeen tämän suosio vallankumouksellisten keskuudessa kasvoi entuudestaan. Robespierre alkoi ilmeisesti nyt pitää Collot d’Herbois’ta mahdollisena kilpailijanaan ja alkoi mahdollisesti suunnitella tämän syrjäyttämistä. Henkensä puolesta pelännyt Collot d’Herbois oli keskeinen henkilö niin sanotussa thermidorin vallankaappauksessa, jolla Robespierre syöstiin vallasta. Robespierren puhuessa kansalliskonventille 27. heinäkuuta 1794 puhemies Collot d’Herbois aloitti hyökkäyksen häntä vastaan ja sai hetkessä muut puolelleen. Robespierre vangittiin ja teloitettiin seuraavana päivänä.
Pian Robespierren syrjättämisen jälkeen myös Collot d’Herbois’ta alettiin syyttää osallisuudestaan suureen terroriin. Muun muassa edustaja Laurent Lecointre esitti syytöksiä häntä vastaan kansalliskonventissa. Collot d’Herbois joutui eroamaan yhteishyvän valiokunnasta syyskuussa 1794. Pariisissa 1. huhtikuuta 1795 puhjennutta ja nopeasti kukistettua ”germinalkuun 12. päivän kansannousua” käytettiin tekosyynä useiden jakobiinijohtajien syrjäyttämiseen, ja tässä yhteydessä Collot d’Herbois tuomittiin karkotettavaksi Ranskan Guyanaan. Hän kuoli siellä tammikuussa 1796 keltakuumeeseen.
Teinitytön kasvatusopas
Teinitytön kasvatusopas (, aikaisemmin myös nimellä 8 Simple Rules for Dating My Teenage Daughter) on tilannekomediasarja, joka kertoo Hennessyn perheestä. Perheeseen kuuluu kaksi teini-ikäistä tyttöä, Kerry ja Bridget, sekä poika Rory. Perheen isää, Paul Hennessyä näyttelevän John Ritterin kuoltua ohjat otti käsiinsä heidän äitinsä Cate Hennessy. Hänellä on siten kädet täynnä töitä eikä asiaa helpota ollenkaan hänen isänsä, Jim Egan tai sukulaispoika CJ.
Sarjaa kuvattiin Yhdysvalloissa Walt Disneyn studiolla Kaliforniassa ja sen jakelijana toimii Disneyn alaosastot Disney-ABC Domestic Television ja Disney Media Distribution. Yhdysvalloissa sarjaa esitti ABC, Suomessa Nelonen ja TV5.
Säännöt
Sarjan englanninkielinen nimi 8 Simple rules viittaa perheen isän keksimiin sääntöihin jotka ovat:
DVD julkaisut
Walt Disney Studios Home Entertainment julkaisi sarjasta DVD:llä vain ensimmäisen tuotantokauden. Lionsgate Home Entertainment ilmoitti elokuussa 2008 ostaneensa sarjan oikeudet ABC Studiolta ja julkaisi toisen tuotantokauden seuraavana vuonna.
Scott Brown (DJ)
Scott Alexander Brown (s. 28. joulukuuta 1972) on Glasgow’sta kotoisin oleva muusikko. Hänet tunnetaan Rave-musiikistaan, johon kuuluu mm. Happy hardcore, Hard trance, ja Gabber.
Camp Verde (Arizona)
Camp Verde on pikkukaupunki Yavapain piirikunnassa Arizonan osavaltiossa Yhdysvalloissa. Sen väkiluku oli vuoden 2018 arvion mukaan 11 239. Camp Verden pinta-ala on 111,7 neliökilometriä.
Scott Brown (DJ)
Hänen tunnetuimpia kappaleita ovat Definition of a Bad Boy, Synthetic Dreams, Like An Angel (Q-Tex), Just Walk Away, Rock Rock On, Technophobia, Fly With You, Now Is The Time, Elysium, Neckbreaker, Boomstick, Fuzzy Muff, Turn Up The Music, Roll The Track ja Taking Drugs?.
Trauma Center
Trauma Center on videopelisarja, johon kuuluvat seuraavat osat:
Beyond the Apocalypse
Beyond the Apocalypse on norjalaisen black metal -yhtyeen 1349:n toinen studioalbumi, joka julkaistiin vuonna 2004. Levystä on julkaistu muutamakin eri LP-versio, muun muassa 666 kappaleeseen rajoitettu tupla-LP, joka sisälsi Slayer-coverin "Haunting the Chapel".
Nicotine Anonymous
Nicotine Anonymous (NicA) on kahdentoista askeleen ohjelmaan perustuva ohjelma henkilöille, jotka pyrkivät tupakoinnin lopettamiseen ja haluavat pidättäytyä nikotiinista. Toukokuussa 2008 kokouksia järjestettiin 38:ssä maassa. Suurin osa niistä pidettiin Yhdysvalloissa, jota seurasivat Kanada, Brasilia, Australia ja Iso-Britannia.
Ensimmäiset kokoukset tupakoinnin lopettajille järjestettiin Kaliforniassa vuonna 1982. Liike toimi alun perin Los Angelesissa, ja pian San Franciscossa käynnistettiin toisen ryhmän toiminta itsenäisesti. Vuonna 1986 konferenssissa Bakersfieldissä perustettiin virallisesti toveriseura Smokers Anonymous, jonka nimi myöhemmin muutettiin Nicotine Anonymousiksi. Lyhenne NicA virallistettiin vuonna 2000.
Lannoitus
Lannoitus eli lannoittaminen on maatalouden peltotöihin kuuluva työvaihe, jossa kasvien pellosta ottamia ravinteita korvataan ja lisätään tuomalla sinne ulkopuolelta ravinteita lannoitteen muodossa; pääasiassa typpeä, fosforia ja kaliumia. Menetelmää käytetään yleisesti myös puutarhoissa ja muilla viljelmillä, kuten esimerkiksi kasvihuoneissa.
Kunkin lannoitetyypin levittämiseen on oma koneensa. Nestemäistä lietelantaa levitetään lietevaunulla. Kuivia jakeita kuten kuivalantaa ja tuhkaa levitetään kuivalantavaunulla. Rakeisia apulantoja levitetään pneumaattisesti tai keskipakoisesti toimivalla apulannanlevittimellä tai kylvölannoittimella.
Lanta-lannoitus
pienoiskuva|230px|Aiemmin ja vielä ny­ky­ään­kin käy­te­tään eläin­ten lan­taa lan­noit­tee­na. Ku­vas­sa Ka­li­for­nia­lai­nen mai­to­ti­lal­li­nen ot­ta­mas­sa näyt­tei­tä lan­nas­ta. Ennen keinotekoisten lannoitteiden keksimistä lannoitteena toimi etupäässä eläinten lanta. Aikaisemmin lantaa käsiteltiin kiinteänä kuivalantana talikoimalla se karjasuojista hevoskärryjen lavalle ja talikoimalla se lavalta peltoon. Sähköistymisen ja vesipumppujen sekä lantapumppujen kehittymisen myötä lantaa alettiin käsitellä virtsaan ja veteen sekoittuneena lietemuodossa. Aikaisemmin lannan tai lietteen levittämisessä ei ollut rajoituksia, mutta Euroopan unionin aikana on ravinteiden huuhtoutumista pyritty ehkäisemään rajoittamalla lannanlevitystä. Esimerkiksi lantaa tai lietettä ei saa levittää pelloille talvella, kun maa on jäässä. Näin koska lumen sulamisen mukana lannan ravinteet huuhtoutuvat vesistöihin ja aiheuttavat rehevöitymistä. Lisäksi lanta tulee mullata. Tämä voidaan tehdä suoraan levittimessä olevalla multaimella tai jälkikäteen vaikkapa äkeellä.
Keinolannoitus
Keinolannoitteiksi eli keinotekoisiksi lannoitteiksi kutsutaan kemianteollisuuden valmistamia lannoitteita, jotka on jauhemuodosta levittämisen helpottamiseksi rakeistettu. Ensimmäiset keinolannoitteet levitettiin käsin samaan tapaan kuin aikaisemmin kylvettiin kylvövakasta heittelemällä siemeniä peltoon.
Toisessa vaiheessa kehittyivät ensin hevosvetoiset ja sitten traktorin perässä vedettävät lannoittimet, kunnes lannoittimet kiinnitettiin traktorin kolmepistenostolaitteisiin, jolloin lannoitettaessa pellon päässä kääntyminen tuli helpommaksi.
Kolmannessa vaiheessa lannoitusmahdollisuus liitettiin kylvökoneeseen, jolloin muodostui kylvölannoitin. Tällöin kylvön jälkeen ei ole välttämätöntä keinolannoittaa erikseen, mikä on säästänyt peltotyötunteja ja vähentänyt ajokertoja.
Ympäristövaikutukset
Maatalousteknologian kehittäminen kuten lannoitteet säästää 13,1 miljardia hiilidioksiditonnia kasvihuonekaasupäästöjä vuosittain verrattuna vuoden 1961 teknologiaan. Hiilipäästöjä aiheuttaa eniten peltoalan lisääminen, mutta satojen kasvu johtuu lähinnä teknologian kehittymisestä, vähemmän peltojen lisäämisestä. Viljatuotanto kasvoi 162 % ja väestö vain 111 % vuosina 1961–2005.
Lannoittamisen muita ympäristöhaittoja olisi mahdollista vähentää mitoittamalla ja kohdentamalla lannoitteet tarkemmin. Haitat koskevat keinolannoitteiden ohella myös luomulannoitteita, lantaa.
Aiheesta muualla
Gödsling
David Markson
David Merrill Markson (20. joulukuuta 1927 – n. 4. kesäkuuta 2010) oli yhdysvaltalainen kirjailija. Hän kirjoitti useita postmoderneja romaaneja, joista tunnetuimpia ovat Springer’s Progress, Wittgenstein’s Mistress ja Lukijan luomislukko (Reader’s Block). Hänen viimeinen romaaninsa, The Last Novel, julkaistiin vuonna 2007, ja The New York Times kutsui sitä oikeaksi mestariteokseksi.
Marksonin tuotannolle on tyypillistä epätavallinen ja kokeellinen ote kerrontaan, hahmonkehitykseen ja juoneen. Marksonin kirja Wittgenstein’s Mistress puhutteli kirjailija David Foster Wallacea, ja hän kirjoitti siitä esseen "Empty plenum", jossa hän sanoo, että se on "yksi tämän vuosikymmenen parhaista amerikkalaisista romaaneista". Wallace suositteli kirjaa naapurille, mutta se aiheutti Wallacen ja naapurin välille riidan, joka yltyi fyysiseksi niin että mies mottasi Wallacen nenän murskaksi. Naapurin mielestä kirja oli sovinnainen ja päähenkilön Katen ääni "epäaito". Vuosikymmen myöhemmin Wallace totesi romaanin olevan ”kutakuinkin kokeellisen kirjallisuuden huippu tässä maassa”.
Siinä missä Marksonin alkutuotanto ammentaa William Faulknerin ja Malcolm Lowryn modernismista, hänen myöhäistuotantonsa on, Marksonia itseään mukaillen, ”täpötäynnä kirjallisuus- ja taideankedootteja” ja ”epälineaarinen, katkonainen, kollaasimainen, assemblaasi”.
Modernien ja postmodernien kokeellisten romaaniensa lisäksi Markson julkaisi yhden runokokoelman, tutkimuksen ystävästään Malcolm Lowrystä, kolme dekkaria ja yhden ”anti-westernin” nimeltä The Ballad of Dingus Magee (Dirty Dingus Magee), josta Burt Kennedy on ohjannut elokuvan Dingus, lännen kauhu.