cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Liettuan ilmatilan loukkaukset 2005
Liettualainen esitutkinta
16. syyskuuta 2005 ilmoitti Liettuan puolustusministeri Gediminas Kirkilas, ettei lentäjää eikä Suhoi Su-27:n löytynyttä mustaa laatikkoa luovuteta Moskovan pyynnöistä huolimatta Venäjälle takaisin, vaan asiasta järjestetään perusteellinen tutkinta. Alustavaa tutkintaa koordinoivan syyttäjä Gintaas Jasaitisin mukaan Valeri Trojanov voi joutua vastaamaan syytteeseen, mikäli onnettomuutta ei aiheuttanut tekninen vika. Toistaiseksi kuitenkin lentäjää kuulustellaan todistajana. Mikäli lentäjä todettaisiin syylliseksi voisi rangaistus olla enintään kaksi vuotta vankeutta.
Poliittisia tulkintoja
Liettuan ilmavoimien komentajan kenraalimajuri Valdas Tutkus uskoo, että kyse on saattanut olla teknillisestä viasta. Liettuan sisäasiainministeriö myöntää Trojanoville ja onnettomuutta tutkimaan pyrkivälle venäläislautakunnalle viisumit. Liettuan parlamentin puhemies Arturas Paulauskas ilmoitti Liettuan radiossa 16. syyskuuta 2005 ettei asiaa ole syytä paisutella. Viro valitti siitä, että 15. syyskuuta 2005 ennen onnettomuutta Venäjän sotilaskoneet rikkoivat sen ilmatilassa sallitun lentämisen sääntöjä jättämällä kytkemättä transponderit päälle ja näin vaarantaen siviili-ilmailua. Venäjän puolustusministeri Sergei Ivanov kehotti virolaista osapuolta tutkimaan kansainvälistä oikeutta todeten, ettei ensinnäkään kaikissa sotilaskoneissa ole transpondereita ja toisekseen voi olla, vaikka transponderi olisikin, niiden päälle kytkeminen ei lain mukaan saata olla välttämätöntä.
Venäjän puolustusministeriö pahoittelee onnettomuutta ja on valmis korvaamaan vahingot. 16. syyskuuta 2005 arvioivat liettualaiset viranomaiset vahingon arvoksi kolme miljoonaa euroa.
Liettua myönsi Valeri Trojanoville oleskeluluvan, mutta asetti hänet kotiarestiin sallien tavata Venäjältä häntä tapaamaan tulleen vaimon. Liettua pyrkii tutkimaan Suhoi Su-27:n mustan laatikon ilman venäläisiä Nato-liittolaiten avulla. Venäjä on ilmoittanut, ettei se todennäköisesti aukea ilman venäläistä purkulaitetta. Liettuan puolustusministeri epäili, että onnettomuus on saatettu suunnitella etukäteen Moskovassa. Asiasta on kehkeytynyt diplomaattinen sanasota Venäjän ja Liettuan välille.
Anrei Hakulinen
Anrei Hakulinen (s. 8. helmikuuta 1990 Turku) on suomalainen jääkiekkoilija, joka pelaa Saksan DEL-liigan Augsburger Pantherissa. Hän on pelipaikaltaan keskushyökkääjä, mutta Hakulinen osaa pelata myös laidassa.
Seuraura
Hakulinen on Turun Kisa-Veikkojen kasvatti. Hän pelasi B-nuorten IV-divisioonaa enonsa Reijo Ruususen alaisuudessa, jonka jälkeen Ruusunen suositteli Hakulista kolme sarjatasoa ylemmäs Turun Palloseuran B-nuorille SM-sarjaan. Hän siirtyi joukkueeseen kaudeksi 2007–2008. Kauden 2008–2009 Hakulinen pelasi A-nuorten I-divisioonaa TuTossa. Kauden 2009–2010 hän aloitti TPS:n A-nuorten SM-liigajoukkueessa, mutta palasi taas kesken kauden sarjatasoa alemmas TUTOn A-nuoriin. Hakulinen oli joukkueen paras pistemies ja syöttäjä sekä runkosarjassa tehoilla 8+28=36 että I-divisioonan karsinnoissa tehoilla 11+12=23. Hän voitti koko A-nuorten I-divisioonan karsintasarjan piste- ja maalipörssin.
Kauden 2010–2011 kynnyksellä syyskuussa 2010 Hakulinen teki vuoden mittaisen sopimuksen TUTO Hockeyn Mestis-joukkueen kanssa. Hänen tulokaskautensa siellä toi 24 runkosarja- ja viidessä karsintasarjan ottelussa tehot 2+2=4. Hakulinen pelasi ison osan kaudestaan vielä myös TUTOn A-nuorissa. Kaudeksi 2011–2012 hän siirtyi Suomi-sarjajoukkue VG-62:een, jonka paras syöttäjä ja kolmanneksi paras pistemies Hakulinen oli tehoilla 6+27=33. Siirtotakarajalla tammikuun 2012 lopulla hän palasi loppukaudeksi TUTOon, jossa loppukausi toi viidessä runkosarja- ja neljässä playoff-ottelussa tehot 1+1=2. Maaliskuussa 2012 Hakulinen teki seuran kanssa vuoden mittaisen jatkosopimuksen.
Kaudella 2012–2013 Hakulisen vastuu TUTOssa kasvoi edellisestä kaudesta ja hän teki 38 runkosarjaottelussa tehot 4+13=17 ja kymmenessä playoff-ottelussa tehot 1+2=3. Hakulinen voitti kauden päätteeksi Mestis-pronssia. Kaudella 2013–2014 hänen vastuunsa TUTOssa kasvoi uuden päävalmentajan Ismo Lehkosen alaisuudessa ja Hakulinen löi itsensä lopullisesti läpi Mestiksessä. Hän teki runkosarjassa 54 ottelussa tehot 17+32=49, joilla Hakulinen oli TuTon toiseksi paras pistemies Tuukka Pulliaisen jälkeen ja jakoi koko sarjan pistepörssin kymmenennen sijan HCK:n Tomi Mustosen kanssa. Hakulinen voitti koko kevään 2014 pudotuspelien maalipörssin ja sijoittui pistepörssissä toiseksi joukkuetoverinsa Aki Keinäsen jälkeen tehoilla 11+5=16. Hän voitti kauden päätteeksi Mestis-pronssia ja valittiin sarjan ensimmäiseen tähdistökentälliseen. Hakulinen valittiin myös Mestiksen lokakuun 2013 kuukauden pelaajaksi.
Hakulinen siirtyi kaudeksi 2014–2015 kaksivuotisella sopimuksella SM-liigajoukkue Pelicansiin. Hän aloitti joukkueessa vahvasti jo harjoituskaudella tehden kuudessa ottelussa tehot 1+5=6, kunnes Hakulinen joutui ennen kauden alkua ylävartalovamman vuoksi noin kolmeksi kuukaudeksi sivuun. Hän pääsi lopulta tekemään liigadebyyttinsä 4. joulukuuta 2014 JYPiä vastaan. Hakulinen merkittiin Pelicansin kakkosketjuun Tommi Paakkolanvaaran ja Michal Řepíkin viereen. Hän sai ottelussa jääaikaa 17.30 minuuttia. Ottelu eteni aina voittomaalikilpailuun, jossa myös Hakulinen pääsi yrittämään maalintekoa. Lopulta kukaan Pelicansin kolmesta yrittäjästä ei onnistunut ja JYP voitti ottelun 2-3. Hakulinen teki liigauransa avausmaalin 27. joulukuuta 2014 Porin Ässiä vastaan. Hänet palkittiin ottelun Ilta-Sanomien yhden tähden tähtipelaajana. Hakulinen loukkaantui kuitenkin uudelleen tammikuussa 2015 ja kaikkiaan hän pelasi kauden aikana vain 13 runkosarjaottelua tehopistein 2+1=3.
Kaudella 2015–2016 Hakulinen ajautui erimielisyyksiin Pelicansin uuden päävalmentaja Petri Matikaisen johtaman valmennustiimin kanssa ja hän joutui lopulta kokoonpanon ulkopuolelle joulukuussa 2015. Vuoden 2016 vaihteessa seura lainasi Hakulisen loppukaudeksi SM-liigan nousijajoukkue KooKoohon, jonka kanssa hän teki samalla kauden 2016–2017 kattavan sopimuksen. Yhteensä Hakulisen ensimmäinen kokonainen ja ehjä SM-liigakausi toi 59 runkosarjaottelussa tehot 5+10=15. Kaudella 2016–2017 hän oli tehoilla 14+10=24 KooKoon toiseksi paras maalintekijä Terry Broadhurstin ja Kai Kantolan kanssa sekä neljänneksi paras pistemies Eero Savilahden ja Jarkko Malisen kanssa. Huhtikuussa 2017 Hakulinen teki joukkueen kanssa vuoden mittaisen jatkosopimuksen. Kausi 2017–2018 hänellä päättyi loukkaantumiseen 29 ottelun jälkeen joulukuussa 2017, kun Hakulinen kaatui kiekontavoittelutilanteessa pää edellä laitaan. Huhtikuussa 2018 hän teki KooKoon kanssa kaksivuotisen jatkosopimuksen.
Hakulinen teki kaudella 2018–2019 läpimurron SM-liigan huipulle. Hän oli tehoilla 17+24=41 KooKoon toiseksi paras maalintekijä ja kolmanneksi paras pistemies. Kaudella 2019–2020 Hakulinen teki 47 runkosarjaottelussa 35 tehopistettä, kunnes leikkaushoitoa vaatinut alaraajavamma päätti hänen kautensa helmikuussa 2020.
Kaudeksi 2020–2021 Hakulinen siirtyi 1+1-vuotisella sopimuksella Rauman Lukkoon. Hänen sopimuksensa sisälsi option ulkomaille siirtymisestä ensimmäisen sopimuskauden jälkeen. Hakulinen voitti koko SM-liigan tehotilaston lukemalla +27 ja hänet palkittiin Matti Keinonen -palkinnolla. Hakulinen voitti kauden päätteeksi Suomenmestaruuden. Hän ei käyttänyt sopimuksessaan ollutta ulkomaanoptiota ja Hakulinen teki Lukon kanssa vuoden mittaisen jatkosopimuksen kesäkuussa 2021. Kaudeksi 2021–2022 joukkueen valmennusjohto nimesi hänet Lukon kapteeniksi. Hakulinen oli pudotuspeleissä joukkueen paras pistemies ja syöttäjä tehoilla 1+4=5. Maaliskuussa 2022 hän teki Lukon kanssa vuoden mittaisen jatkosopimuksen. Hakulinen oli kaudella 2022–2023 tehoilla 13+25=38 joukkueen toiseksi paras pistemies Thomas Grégoiren jälkeen. Hänet valittiin SM-liigan syyskuun kuukauden pelaajaksi.
Kaudeksi 2023–2024 Hakulinen siirtyi vuoden mittaisella sopimuksella Saksan DEL-liigan Augsburger Pantheriin.
Maajoukkueura
Hakulinen on pelannut Suomen A-maajoukkueessa yhdeksän ottelua tehopistein 1+2=3. Hän teki A-maajoukkuedebyyttinsä Channel One Cupin Tampereen Hakametsän jäähallissa pelatussa avausottelussa 13. joulukuuta 2018 Tšekkiä vastaan. Hakulinen merkittiin heti Suomen kakkosketjun oikeaan laitaan Arttu Ruotsalaisen ja Toni Rajalan viereen. Hän teki ottelussa myös ensimmäisen A-maajoukkuemaalinsa.
Muuta
Hakulinen on toisen polven liigakiekkoilija, sillä hänen isänsä Markku pelasi omalla urallaan yli 200 SM-liigaottelua ja kuului myös Suomen joukkueeseen Lake Placidin olympiakisoissa 1980. Hän kuitenkin kuoli Anrein ollessa vain kahdeksan kuukauden ikäinen. Myös Anrein setä Yrjö Hakulinen sekä eno Raimo Ruusunen pelasivat jääkiekkoa SM-liigatasolla. Myös toinen eno Reijo omaa pelaajataustaa.
Hakulinen on myös voittanut kolme OnePlus 6T-puhelinta Liigan Yleisön suosikki-äänestyksistä. Hänet äänestettiin yleisön suosikiksi vuoden 2018 lokakuussa, marraskuussa sekä joulukuussa. Hakulinen lahjoitti myöhemmin kolmannen voittamansa puhelimen KooKoon kannattajalle. Neljännellä jaksolla tammikuussa hän kuitenkin sijoittui kolmanneksi Ilveksen Arttu Ruotsalaisen voittaessa puhelimen.
Kalwaria Zebrzydowska
thumb Kalwaria Zebrzydowska on kaupunki Etelä-Puolassa. Se on perustettu vuonna 1617. Kaupungin pinta-ala on 5,5 neliökilometriä ja asukasluku on noin 4 400 asukasta (1998).
Ahkio
thumb|Perinteinen puinen emännänahkio. thumb|[[Jatkosota|Jatkosodan hiihtopartio etenee ahkioineen.]] thumb|Ahkion vetoa hiihtovaelluksella. Ahkio on veneen muotoinen lumessa vedettävä pulkka. Perinteisiä materiaaleja ovat puu ja vaneri. Ahkio voi olla valmistettu esimerkiksi muovista (polyeteenistä), lasikuidusta, hiilikuidusta, kevlarista tai alumiinista.
Kalwaria Zebrzydowska
Kalwaria Zebrzydowskassa on Kristuksen kärsimystietä kuvaava kalvaario eli maisemapuisto, jossa on kirkkoja ja pieniä kappeleita. Puisto on ollut pyhiinvaelluskohde vuosisatojen ajan.
Ahkio
Erilaisia ahkioita
Ahkioita on moneen tarkoitukseen:
Kalwaria Zebrzydowska
Kaupungissa esitetään vuosittain Pääsiäisnäytelmä, jota saapuu seuraamaan lukuisia pyhiinvaeltajia. Toinen tärkeä kirkollinen pyhä on Neitsyt Marian taivaaseenottamisen muistopäivä elokuussa.
Vuorikunta
Vuorikunta on historiallinen termi, jota käytetään 1200-luvulta vuoteen 1859 keski-Ruotsissa olevista seuduista, joilla oli erioikeus harjoittaa vuorityötä. Ruotsinkielisen termin perusteella osaa Västmanlandista, Taalainmaan eteläosaa ja Värmlantin itäosaa kutsutaan nykyään Bergslageniksi.
Le Livre noir du capitalisme
Le Livre noir du capitalisme ('Kapitalismin musta kirja', ei suom.) on vuonna 1998 ilmestynyt ranskalaisten tutkijoiden Gilles Perrault'n johdolla tekemä teos, joka käsittelee kapitalistisen politiikan ja talouden yhteydessä tehtyjä kansanmurhia ja muita ihmisoikeusrikoksia 1500-luvulta 1990-luvulle. Kirja on vastaveto Kommunismin mustalle kirjalle, joka käsittelee samanlaisia ilmiöitä kommunistisissa maissa lyhyemmällä aikavälillä. Kapitalismin mustassa kirjassa kapitalismin uhrimääräksi arvioidaan noin 147 miljoonaa. Teosta ei ole käännetty suomeksi.
Vulkanus
thumb|100px|Vulkanusta esittävä patsas. Vulkanus tai Vulcanus on muinaisroomalaisessa uskonnossa ja roomalaisessa mytologiassa tulen ja tulivuorten sekä sepäntaitojen jumala. Roomalaiset omaksuivat Vulkanuksen alun perin etruskeilta. Vulkanus kuvataan usein sepän vasaran kanssa. Vulcanalia-juhla oli vuotuinen roomalainen juhla, jota vietettiin elokuun 23. päivänä Vulkanuksen kunniaksi. Hänen kreikkalainen vastineensa on Hefaistos, taonnan ja tulen jumala.
Roomalaisten mukaan Vulkanus asui Vesuvius-tulivuoressa ja vuoren oikut olivat Vulkanuksen tekosten seurauksia.
Etymologia
Vulkanuksen nimen alkuperästä ei ole varmuutta. Roomalaisen perinteen mukaan nimi liittyy latinankielisiin sanoihin salamoista (fulgur, fulgere, fulmen), jotka puolestaan liittyvät liekkeihin.
Palvontamenot
Vulkanuksen vanhin tunnettu pyhättö Roomassa oli sijoitettu Capitoliumin ulkopuolelle foorumille ja ajoittuu muinaisroomalaisiin aikoihin. Roomalaiset pitivät Vulkanusta ja kreikkalaista Hefaistosta samana jumalana. Vulkanus yhdistettiin kuitenkin enemmän tulen tuhoavaan vaikutukseen. Palvojat toivoivatkin suojelusta tulipaloilta.
Vulkanuksen pojat
Hyginuksen mukaan Vulkanuksen pojat ovat Philammon, Kekrops, Erichthonius, Corynetes, Cercyon, Philottus ja Spinther.
Vulkanus nykyään
Vulkanusta pidetään Sheffieldin suojelijana. Jumaluutta esittävä patsas on kaupungintalon edustalla.
Maailman suurin raudasta valettu patsas esittää Vulkanusta ja se sijaitsee Alabaman Birminghamissa.
Yksi kääpiöplaneetta Pluton kuista oli kuun löytäjien asettaman nimiehdotusäänestyksen mukaan tulossa nimetyksi Vulkanuksen englanninkielisen nimen mukaan Vulcaniksi, mutta tätä nimiehdotusta ei kuitenkaan hyväksytty Kansainvälisessä tähtitieteellisessä unionissa, sillä se oli jo käytetty teoreettisen planeetan nimelle eikä Vulcan-nimitys myöskään viitannut manalaan kuten muiden Pluton kuiden nimet. Niinpä Pluton uusimmat kuut saivatkin nimet Kerberos ja Styx, sillä nämä nimet olivat äänestyksessä sijoilla 2. ja 3.
Lattojärvi
Lattojärvi on Pirkanmaalla Mänttä-Vilppulassa Makkoskylän lähellä sijaitseva järvi.
Martti Rintanen
Martti Rintanen (15. tammikuuta 1917 Vaasa – 28. huhtikuuta 2000 oli sodassa palvelut suomalainen tykistöupseeri, joka 1970-luvulla toimi tykistön johtavissa viroissa.
Rintanen kävi kadettikoulun 1938–1939 ja osallistui talvisotaan vänrikkinä. Välirauhan aikana hän oli patterin päällikkönä Petsamossa. Jatkosodassa Rintanen oli patterinpäällikkönä KTR 16:ssa, toimistopäällikkönä III. armeijakunnan esikunnassa sekä patteristoupseerina KTR 16:ssa. Sodan jälkeen hän oli patterinpäällikkönä Upseerikoulussa. Sotakorkeakoulun hän suoritti 1948–1950. 1950-luvulla hän palveli muun muassa KTR 4:ssä, Tampereen Itäisen sotilaspiirin esikunnassa, Taistelukoulun opettajana sekä patteriston komentajana Pohjan prikaatissa. Sotakorkeakoulussa hän opetti 1959–1964. Satakunnan tykistörykmentin komentajana sekä Tykistökoulun johtajana Rintanen oli 1964–1974. Tykistön tarkastajana hän toimi uransa päätteeksi 1974–1976.
Fasis (kaupunki)
Fasis oli antiikin ja varhaiskeskiajan kaupunki Mustanmeren itärannikolla Kolkhiissa. Miletoslaiset kreikkalaiset perustivat sen samannimisen joen suulle siirtokunnaksi 600–500-luvuilla ennen ajanlaskun alkua. Fasis sijaitsi lähellä nykyistä Potin satamakaupunkia Georgiassa.
Alkuperä ja historia
Muinaisen Fasiin ja nykyisen Potin nimet liittyvät ilmeisesti toisiinsa, mutta tutkijat eivät ole yksimielisiä niiden etymologiasta. Nimi "Fasis" esiintyy ensimmäisen kerran Hesiodoksen teoksessa Jumalten synty noin vuonna 700 eaa. joen eikä kaupungin nimenä. Ensimmäinen kreikkalainen asutuskeskus paikalle perustettiin aikaisintaan aivan 600-luvun lopussa ja todennäköisesti 500-luvun alussa eaa., ja se sai nimensä joelta. Sen jälkeen kun Erich Diehl ehdotti ensimmäisenä vuonna 1938 nimelle ei-kreikkalaista alkuperää ja väitti sen olevan peräisin paikallisesta vesialueen nimestä, sen alkuperälle on annettu useita eri selityksiä. Se on liitetty esimerkiksi georgian–zanin sanaan *Poti, svanin sanaan *Pasid ja jopa seemiläisten kielten sanaan, joka tarkoittaa "kultaista jokea".
Fasiista kerrotaan lukuisissa antiikin ja varhaiskeskiajan lähteissä sekä kreikkalaisessa mytologiassa, erityisesti tarinoissa argonauteista. Fasis näyttää olleen keskeinen osa oletettua kauppareittiä Intiasta Mustallemerelle, josta antiikin kirjailijat Strabon ja Plinius vanhempi kertovat. Kolmannen Mithridateen sodan aikana Fasis siirtyi roomalaisten haltuun. Siellä roomalainen komentaja Pompeius kohtasi legaatti Serviliuksen, Mustanmeren laivastonsa komentajan, siirryttyään Iberiasta Kolkhiihin vuonna 65 eaa. Sen jälkeen kun alue kääntyi kristinuskoon, Fasiissa oli kreikkalainen hiippakunta, jonka piispa Kyyros nousi Aleksandrian patriarkaksi vuosien 630 ja 641 välillä. Itä-Rooman ja sassanidien Persian välillä käydyn Lazican sodan aikana (542–562) iranilaiset joukot tekivät epäonnistuneen hyökkäyksen Fasiihin.
Fasiin etsintä
Fasiin kaupungin etsinnällä on pitkä historia. Niinpä ranskalainen matkailija Jean Chardin, joka kävi Georgiassa 1670-luvulla, yritti turhaan löytää todisteita muinaiskreikkalaisesta kaupungista Fasis-joen (Rionin) suulta. Ensimmäisen tieteellisen tunnistusyrityksen teki antiikin ja bysantin kirjallisuuden analyysin sekä oman kenttätutkimuksensa perusteella sveitsiläinen tutkija Frédéric Dubois de Montpéreux, joka matkusti alueella vuosina 1831–1834.
Dubois'n keskeinen päätelmä, josta nykytutkimus on yhtä mieltä, oli se, että paikan geomorfologisten muutosten vuoksi Fasista tulisi etsiä nykyajan Potin itäpuolelta ja että muinainen kaupunki sijaitsi eri aikoina eri paikoissa. Dubois'n jälkeen suurin osa tutkijoista on liittänut kreikkalaisen historioitsijan Arrianoksen kuvaileman linnoituksen paikallisiin Nadžikhurin raunioihin, joiden nimi tarkoittaa kirjaimellisesti "entisen linnoituksen paikkaa". Niitä käytettiin yhtenä tärkeimmistä lähtökohdista tutkimukselle. Kuitenkin siihen mennessä kun georgialaiset tutkijat Otar Lordkipanidze ja Teimuraz Mikeladze aloittivat 1960-luvun alussa täysimittaiset arkeologiset tutkimukset alueella neuvostoviranomaiset olivat jo ehtineet tuhota rauniot lentokentän tieltä vuosina 1959–1960.
Monien vuosien epävarmuuden ja akateemisen debatin jälkeen entisen kaupungin paikka vaikuttaa nyt löytyneen, kiitos vaikeissa olosuhteissa suoritetun vedenalaisen arkeologian. Ilmeisesti Strabonin kuvailema järvi, johon Fasis rajautui, on peittänyt kaupungin tai sen osan alleen. Silti useita kysymyksiä kaupungin tarkasta sijaintipaikasta ja sen raunioiden tunnistuksesta on jäänyt edelleen epäselväksi, pääosin vuosisatoja kestäneiden geomorfologisten muutosten vuoksi. Kosteikkoalueiden läpi virtaavan Rionin kulku on joen alajuoksulla hyvin altis muutoksille. Fasis-joella kulkeva osuus oli keskeinen osa oletettua Intiasta Mustallemerelle kulkevaa kauppareittiä, josta Strabon ja Plinius kertovat. Agathias (n. 536–582/594) viittaa myös kaupungin läheiseen järveen, joka on nyt tunnistettu Paliastomi-järveksi ja jolla on tehty useita vedenalaisia arkeologisia tutkimuksia. 1700-luvun georgialaisen oppineen prinssi Vakhuštin teokset ovat tästä samaa mieltä: Vakhuštin mukaan "Potin eteläpuolella, meren lähellä, on suuri Paliastomi-järvi. Kanava yhdistää sen mereen. Laivat tulevat sen kautta ja laskevat ankkurinsa levätäkseen järvellä. [...] Sanotaan, että täällä oli aikoinaan kaupunki, joka on nykyisin veden alla."
Jerofei Arena
Jerofei Arena on Venäjän Kauko-Idässä Habarovskin kaupungissa sijaitseva jääpallohalli. Lokakuussa 2013 käyttöön otettu halli on Venäjän pääsarjassa pelaavan SKA-Neftjanikin kotiareena.
Jerofei Arena toimii vuoden 2015 jääpallon MM-kisojen päänäyttämönä.
Hagan linna
thumb|250px|Hagan linna Solnan kunnassa. Hagan linna on Ruotsissa sijaitseva linna, joka tunnettiin aikaisemmin nimellä Kuningattaren paviljonki. Se sijaitsee Hagaparkenissa Solnan kunnassa Suur-Tukholman alueella. Kuningas Kustaa IV Aadolf rakennutti sen vuosina 1802–1804, ja sen suunnitteli kaupunginarkkitehti Carl Christoffer Gjörwell.
Linnassa ovat sen historian aikana asuneet monet kuninkaalliset. Ensimmäisen maailmansodan jälkeen sen käyttötarkoitus kuitenkin muuttui, kun siitä tuli väliaikaisesti kodittomien lasten asumapaikka. Myöhemmin linnan oltua vuosia tyhjillään kruununprinssi Kustaa Aadolf otti sen yhdessä puolisonsa Sibyllan kanssa käyttöön 1930-luvulla. Kuningas Kaarle XVI Kustaa ja hänen sisarensa "Hagan prinsessat" ovat syntyneet linnassa.
Kustaa Aadolfin kuoltua vuonna 1947 hänen perheensä muutti linnasta Tukholman kuninkaalliseen linnaan.
Aiheesta muualla
Hagapark
Sacagawea
Sacagawea (1787–1789 Lemhi-joki, Idaho – 20. joulukuuta 1812 (tai 9. huhtikuuta 1884) oli nuori intiaaninainen, joka toimi Lewisin ja Clarkin tutkimusretkikunnan oppaana Yhdysvaltojen länsirannikolle suuntautuneella matkalla vuosina 1805–1806. Myöhemmin hänen kunniakseen on pystytetty 23 patsasta eri puolille Pohjois-Amerikkaa, ja hänen mukaansa on nimetty vuoristo, järvi ja joki (Bird Woman River). Taiteilijan näkemys Sacagaweasta löytyy yhden Yhdysvaltain dollarin nykykolikosta.
Sacagawean nimen oikein lausumisesta väitellään yhä ja jotkut shoshoniheimot kiistelevät edelleen hänen perintöoikeudestaan. Erimielisyyttä on pitkään aiheuttanut nimi Sacagawea. Useat eri lähteet väittävät nimen tulleen hidatsankielisistä sanoista sacaga (lintu) ja wea, joka tarkoittaa naista. Eräät tutkijat ovat puolestaan varmoja, että nimi Sacagawea onkin ollut alun perin Sacajawea, joka on shoshonien kieltä ja annettu tytölle hänen syntymähetkellään.
Sacagawean saavutukset nousivat voimakkaasti esille vasta 1900-luvun alussa Eva Emery Dyen teoksessa Conquest. Noin 30 vuotta myöhemmin ilmestynyt Grace Raymond Hebardin kirjoittama Sacajawea; Guide and Interpreter of Lewis and Clark viitoitti Dyen aloittamaa tietä ja toi Sacagawean lopullisesti yhdysvaltalaisten tietoisuuteen. Hänestä tuli intiaaninaisten oikeuksien symboli ja amerikkalainen legenda. Hänen taitonsa toimia tulkkina sekä kykynsä lukea maastoa kuin karttaa muodostivat Lewisin ja Clarkin tutkimusmatkan onnistumisen tärkeimmän peruspilarin. Samalla Sacagawea jäi polunraivaajien menneisyydestä kertovaksi mysteeriksi, jonka elämää ja kuolemaa tulee ympäröimään ikuinen salaperäisyys.
Lapsuus ja nuoruus
Sacagawea syntyi vuosien 1787–1789 välillä shoshoniperheeseen Idahossa. Vuonna 1800 hidatsa-intiaanit hyökkäsivät hänen kotikyläänsä ja surmasivat osan asukkaista. Jättäessään taistelutantereen yksi hyökkääjistä sieppasi tytön mukaansa. Sacagaweasta tuli hidatsojen orja kahden vuoden ajaksi. Tyttö pääsi vapauteen, kun hän oli noin 14-vuotias, mutta hänellä ei ollut paikkaa mihin mennä. Hidatsat adoptoivat hänet heimonsa jäseneksi kyläänsä, joka sijaitsi Knifejoen ja Missourin yhtymäkohdassa. Lähialue muodosti sioux-kielisten heimojen metropolin, ja siellä käytiin lähes jatkuvaa kauppaa. Myös Sacagawean tie johti markkinatoreille, joissa liikkui intiaanien lisäksi valkoisia turkiskauppiaita Kanadan puolelta.
Teinivaimo
Mandanien kylässä asuneesta ranskalais-kanadalaisesta Toussaint Charbonneausta tuli Sacagawean aviomies. . Charbonneau oli turkismetsästäjä, mutta tarpeen vaatiessa otti vastaan myös muita sekalaisia töitä, ja hän toimi muun muassa matkaoppaana. Ei ole tarkkaa tietoa, oliko joku toinen ostanut Sacagawean hidatsoilta tai saanut hänet itselleen eri sukujen kesken annettuna lahjana. Charbonneaun on uskottu voittaneen tytön itselleen uhkapelissä. Mandanit, joiden parissa turkismetsästäjä asui, olivat moniavioisia. Charbonneau, jolla oli ennestään yksi vaimo, noudatti heimon yleistä käytäntöä, ja Sacagaweasta tuli hänen uusi teinivaimonsa. Hyvin pian Sacagawea alkoi odottaa lasta itseään lähes kolme kertaa vanhemmalle Charbonneaulle.
Lewis ja Clark
thumb|Tutkimusretken johtajat [[Meriwether Lewis ja William Clark.]] Syksyllä vuonna 1804 mandanien kyliin saapuivat Meriwether Lewis ja William Clark, jotka johtivat alun perin 45-miehistä retkikuntaa. Yhdysvaltain silloisen presidentin Thomas Jeffersonin unelma oli vähitellen asuttaa Pohjois-Amerikan länsirannikko, mutta alueet piti kartoittaa sitä ennen. Lewis oli presidentin hyvä ystävä ja yksityissihteeri. Clark taas tunnettiin kokeneena eränkävijänä, jollaista tarvittiin tulevalla matkalla. Retkikunta joutui asumaan seudulla talven yli ja rakensi tukikohdan nykyisen Bismarckin kaupungin seudulle. Rakennus nimettiin Fort Mandaniksi lähellä olevan mandanikylän mukaan. Sieltä Lewis ja Clark etsivät retkikuntaansa sopivaa tulkkia ja opasta, joka ymmärtäisi intiaanikieliä ja osaisi liikkua erämaissa, metsissä ja vuoristoissa.
Sacagawea oli kuudennella kuukaudella raskaana, kun Lewis ja Clark tapasivat hänen miehensä Touissaint Charbonneaun. Tutkimusmatkailijat kertoivat mandanien kylässä asuvalle Charbonneaulle vapaana olevasta paikasta tulevalla löytöretkellä länteen. Rahan tarpeessa oleva turkismetsästäjä tarttui oitis tilaisuuteen. Siouxien murteita puhuvana hän oli sopiva täydennys retkikuntaan, jonka molemmat intiaanien kieliä puhuneet tulkit olivat kadonneet omille teilleen. Lewis ja Clark halusivat myös Sacagawean mukaan matkalle kuultuaan tämän syntyperästä. Miehet uskoivat, että shoshoninkielen taitaja tulisi helpottamaan suuresti heidän pääsemistään päämääräänsä.
Matkan alku
Helmikuussa Sacagawea synnytti pojan, joka kasteessa sai nimen Jean Baptiste. Lasta alettiin kutsua Pompiksi. Kahden kuukauden kuluttua Sacagawea oli valmis lähtemään mukaan tutkimusmatkalle. Poika kulki äitinsä mukana tämän selässä olevassa korissa. Matka käynnistyi huhtikuun toisella viikolla vuonna 1805 ja suuntautui Missourijokea ylöspäin. Retkikuntaa, johon kuului 34 miestä, nainen ja lapsi kuljetti kuusi kanoottia ja kaksi puusta koverrettua venettä, joita kutsuttiin pirogueiksi. Retkikunnan jäsenet oli tarkkaan valittu kykyjensä ja taitojensa perusteella. Heistä neljä oli ammattisotilaita, loput tätä tehtävää varten värvättyjä yksityishenkilöitä. Mukana oli myös Clarkin musta henkilökohtainen miespalvelija ja koira.
Lentävä feministi ja muita muistoja 70-luvulta
Lentävä feministi ja muita muistoja 70-luvulta on Pia Ingströmin haastattelukirja uuden naisliikkeen noususta 1970-luvun Suomessa.
Sacagawea
Matkan alku
Matkan varrella koettiin vastoinkäymisiä. Venekunta joutui Missouria pitkin edetessään äkillisen myrskyn kouriin riepottelevan tuulen tarttuessa osaan veneistä kuljettaen niitä kohti rantaa. Valkoinen pirague, jossa Charbonneau perheineen matkasi yhden Clarkin miehen kanssa, ajautui vaikeuksiin. Peräsintä hoitava Charbonneau joutui täydelliseen paniikkiin ja irrotti otteensa peräsimestä. Rannalle selviytynyt kapteeni Clark hyppäsi hyiseen veteen ja ui paikoillaan pyörivää venettä kohti. Hänen tarkoituksenaan oli pelastaa piroguessa oleva arvokas tutkimusmateriaali, mutta kylmässä aallokossa uiminen kangisti hänet. Charbonneaun perheen veneessä ollut retkikunnan jäsen Pierre Cruzatte uhkasi ampua Charbonneaun, ellei tämä tekisi työtään peräsimessä. Tuulen, pauhun ja yleisen hälinän keskellä Sacagawea alkoi oman ja poikansa hengen vaarantaen onkia veneestä pudonneita papereita, jotka olivat aallokon mukana nopeasti kulkeutumassa tavoittamattomiin. Hän piti pientä poikaansa aallonharjalla ja kykeni samaan aikaan kalastamaan toisella kädellään suurimman osan muistiinpanoista talteen.
Jälkeenpäin kapteeni Clark lahjoitti Sacagawealle sinisistä helmistä valmistetun rukousnauhan tämän rohkeasta teosta yhteisen edun hyväksi. Hänen miehensä ei saanut kunniaa. Käytöstään häpeillyt Charbonneau paljasti olevansa täysin uimataidoton ja paniikin johtuneen siitä.
Shoshonien kylässä
thumb|Shoshonien kylä. W. H. Jacksonin valokuva Wyomingista vuodelta 1870. Nopeasti vaihtuvat sääolosuhteet vaikeuttivat matkaa. Keskikesän voimakkaat rankkasateet aiheuttivat kanjonien tukkeutumisen vesimassoista ja tekivät liikkumisesta vaivalloista. Retkikunta saavutti Montanan heinäkuussa. Ennen saman kuun puoliväliä Sacagawea sairastui äkillisesti eikä kyennyt syömään moneen päivään. Lewis yritti lievittää nuoren äidin kuumetta ja sekavaa olotilaa erilaisin hautein. Oopiumilla, salpietarilla ja paikallisen lähteen rikkipitoisella vedellä hän onnistui hoitamaan potilaan ennalleen. Sairauden uusiutumisesta myöhemmin ei ole löytynyt mainintoja.
Kesän aikana Sacagawean arvostus nousi hänen huolehtiessaan ruoanlaitosta ja retkikunnan jäsenten vaatteiden pesusta. Hän osasi lukea mokkasiinien jäljistä, mikä heimo oli lähellä, ja kiertää vaikeat kohdat maastossa. Elokuun alussa tutkimusmatkaajat löysivät shoshonien kylän, josta aikoivat ostaa itselleen ratsut selvitäkseen yli Kalliovuorten ennen talven tuloa. Shoshonien johtajana toimi Cameahwait-niminen nuori päällikkö.
Päällikköjen tiipiissä käyty neuvottelu vaati usean henkilön mukanaoloa. Sacagawea itse puhui shoshonia sekä hidatsaa, mutta ei juurikaan ranskaa tai englantia. Tyttö käänsi päälliköiden puheet hidatsankielelle, jota hänen miehensä ymmärsi. Charbonneau puolestaan käänsi puheen ranskaksi yhdelle retkikunnan jäsenelle, joka tulkitsi kuulemansa Lewisille ja Clarkille. Tämän monimutkaisen kääntämistoimituksen aikana Sacagawea tunnisti Cameahwaitin veljekseen, jonka oli luullut menettäneensä vuosia sitten.
Saatuaan nähdä sisarensa elossa Cameahwait oli valmis tekemään mitä tahansa matkailijoiden puolesta. Kun retkikunta oli jättämässä shoshonien kylän, Cameahwait yritti saada sisartaan jäämään heimon luokse. Sacagawea oli kuitenkin tehnyt päätöksensä eikä muuttanut sitä. Hän oli ollut pois liian kauan ja halusi todennäköisesti nähdä, miten suuri seikkailu retkikunnan mukana tulisi päättymään. Jos Sacagawea olisi jäänyt, hänen elämänsä olisi muotoutunut normaaliksi heimoelämäksi ja hänen poikansa olisi perinyt aikanaan päällikön arvon.
Länsirannikolla
Ostamillaan hevosilla retkikunta aloitti matkansa yli Kalliovuorten. Seuraavien kuukausien aikana Sacagawea osoitti lopullisesti taitonsa kommunikoida ja neuvotella eri heimojen kanssa. Kun intiaanit näkivät valkoisten miesten joukossa ratsastavan intiaaninaisen pieni lapsi selässään, niin sotaiset aikeet häipyivät taka-alalle. Naista ja lasta ei mielletty sotajoukkoihin. Lisäksi Sacagawean vaikuttavimpia piirteitä oli hänen tyynen rauhallinen ja vakuuttava käytöksensä. Pelkällä olemassaolollaan hän tuntui riisuvan potentiaalisetkin viholliset aseista. Clark ja Lewis hyödynsivät Sacagawean valtaa intiaaneihin vaihtamalla väsyneitä ratsuja uusiin ja nauttimalla hyviä aterioita paikallisten heimojen luona. Kun matkan edetessä ruokaa oli niukalti, Sacagawea valmisti keräämistään marjoista, pähkinöistä ja puunjuurista sekä kaikesta muusta syötäväksi kelpaavista aineksista ruokaa. Elämä hidatsojen orjana oli opettanut hänelle taidon selviytyä hengissä vaikeissa olosuhteissa.
thumb|[[Columbia (joki)|Columbiajoella retkikunta kohtasi chinook-intiaaneja. Charles Marion Russellin maalaus vuodelta 1905.]]
Bitterrootvuoristossa retkikunta joutui eksyksiin syyskuun lopulla. Harhailtuaan päiväkausia nälkäisinä, märkinä ja viluisina he saivat apua nez percéiltä. Sacagawean shoshonikielestä ei täällä ollut apua, mutta hän onnistui elekielellä vakuuttamaan intiaanit retkikunnan rauhallisista aikeista. Lopuksi nez percet ottivat huostaan vieraidensa 38 hevosta ja lupasivat pitää niistä huolta yli talven. Itsetekemillään kanooteilla ja veneillä retkikunta laski Columbiajokea Tyynen valtameren rannoille. Talveksi he rakensivat Oregoniin tukikohdan. He tekivät vierailuja seudun alkuperäisväestön kyliin tavaten muun muassa flatheadit, chinookit, pend d'Oreillet ja yakimat.
Yli talven
thumb|left|Uudelleen kunnostettu Fort Clatsop. Linnake sai nimekseen Fort Clatsop ja sijaitsi samannimisen heimon alueilla lähellä Oregonin rannikkoa. Matkailijat viettivät siellä talven ja tutustuivat paikallisiin intiaaneihin ja heidän kulttuuriinsa. Sacagawea näki ”suuren veden” ensi kertaa elämässään, samoin rantaan tulleen valaan. Nämä vaikuttivat häneen voimakkaasti. Retkikunnan lähtiessä paluumatkalle Sacagawean poika sairastui. Erilaisten luonnonlääkkeiden, kuten männynpihkan, mehiläisvahan, keitetyn sipulin ja karhuöljyn yhteisvaikutuksella lapsi toipui ennalleen. Tämän jälkeen Pompia pidettiin miehistön täysivaltaisena jäsenenä. Kapteeni Clark oli matkan edetessä ystävystynyt pojan äidin kanssa ja alkanut kutsua tätä ”Janeyksi”. Mustasukkaisen Charbonneaun kuultiin tämän jälkeen kurittaneen vaimoaan lyömällä. Myöhemmin Charbonneausta annettiinkin varsin negatiivisia kuvauksia, sillä hänet oli leimattu pelkuriksi, tunariksi ja vaimonhakkaajaksi.
Paluumatkan aikana kapteeni Lewis joutui ampumaan erään mustajalka-intiaanin, joka yritti varastaa retkikunnalta kiväärin. Tämä teko aiheutti myöhemmin pitkän vihamielisyyden mustajalkojen ja amerikkalaisten välillä. Matkan edetessä kohti loppuaan Clark kiintyi Sacagawean poikaan ja nimesi Yellowstonejoen varrella olevan jyhkeän kallion Pompy's Toweriksi, joka myöhemmin muutettiin Pompeys Pillariksi. Kalliolta oli mahtava näköala tasangolle, jolla biisonit, vapitit ja sudet samoilivat. Lähellä virtaavan puron Clark nimesi niin ikään Sacagawean pojan mukaan Baptiste's Creekiksi. thumb|290px|Pompin kunniaksi nimetty Pompeys Pillar Montanassa.
Matkan jälkeen
Elokuun 14. päivänä vuonna 1806 retkikunta saapui takaisin mandanien kyliin. Charbonneau palkittiin matkasta 500 dollarilla. 16 kuukautta kestäneen matkan aikana retkikunta oli taivaltanut noin 8 000 kilometriä ja kartoittanut kymmenien intiaaniheimojen alueet. Useat nykyisen Idahon, Montanan, Nebraskan, Oregonin ja Washingtonin heimot saivat kuulla ensimmäisen kerran Yhdysvalloista Lewisiltä ja Clarkilta. Presidentti Jefferson oli tyytyväinen tutkimusretken lopputulokseen, vaikka matkan kustannukset ylittivätkin suunnitellun budjetin. Menestyksekäs matka johti myös uusien retkikuntien syntymiseen. Luutnantti Zebulon Montgomery Pike johti 1800-luvun alkupuolella omaa tutkimusryhmäänsä etsien Mississipin alkulähteitä ja teki samalla vuosikymmenellä retkiä myös kohti etelää Coloradoon asti. Piken matkat päättyivät etelässä valtaa pitäneiden espanjalaisten pidätettyä hänet. Sacagawean esimerkkiä seurannut iowaintiaani Maria Dorion toimi matkaoppaana valkoisen retkikunnan mukana pohjoisten tasankojen ja vuorten yli yltäväneellä matkalla, joka saavutti vuonna 1812 päämääränään olleen Columbiajoen suun. Maria ei kuitenkaan onnistunut saavuttamaan samanlaista kuuluisuutta kuin hänen edeltäjänsä.
Sacagawea jäi asumaan mandankylään miehensä ja poikansa kanssa vuoteen 1809, jolloin he matkustivat jokilaivalla St. Louisiin. Charbonneau oli saanut tutkimusmatkaan osallistumisensa ansiosta lahjaksi 320 eekkeriä maata. Hänestä ei kuitenkaan ollut maanviljelijäksi. Myytyään maapalansa Clarkille hän palasi vaimonsa ja poikansa kanssa takaisin Missourin yläjuoksulle mandanien luo. Saatuaan työtä Missouri Fur Companylta Charbonneau siirtyi perheineen Etelä-Dakotaan, jossa Sacagawea synnytti vuonna 1812 tytön Fort Manuelissa. Tyttö sai nimekseen Lizette. Lapsen syntymän jälkeen Sacagawea sairastui vakavasti ja menehtyi saman vuoden joulukuussa isorokkoon, tulirokkoon tai tuberkuloosiin. On todettu melko varmaksi, että kapteeni Clark otti Charbonneaun perheen molemmat lapset hetkeksi aikaa huostaansa St. Louisiin, koska ei pitänyt Sacagawean miestä kelvollisena kasvattajana. Vuonna 1813 Clark luovutti Jean Baptisten ja Lisetten St. Louisin orpokotiin.
Kahdesti kuolleena
Vuosia myöhemmin kulkeutui amerikkalaisten korviin tarina, jonka mukaan Sacagawea ei ollutkaan kuollut. Fort Manuelin sairaalassa menehtynyt tyttö oli ollut riittävän samannäköinen, että heidät oli sekoitettu toisiinsa. Shoshonien perimätiedon mukaan Sacagawea palasi heidän pariinsa.
Yhdysvaltalainen lääkäri ja kirjailija Grace Raymond Hebard on löytänyt todisteita siitä, että Sacagawean avioliitto kariutui aviomiehen väkivaltaisuuteen. Charbonneau oli tuonut kotiinsa uuden vaimon, nuoren ja kauniin ute-tytön. Naisten välillä puhjennut riita talouteen liittyvistä asioista oli johtanut siihen, että Charbonneau ruoski vanhemman vaimonsa. Jo aiemmin miehensä pahoinpitelyjen kohteena ollut Sacagawea ei jäänyt odottamaan seuraavaa kuritusta, vaan jätti Charbonneaun. Vietettyään jonkin aikaa kiertelevää elämää Sacagawea jäi asumaan erään comanchien heimon pariin. Täällä hänet tunnettiin Porivo-nimellä. Comanchien parissa hän avioitui ja kasvatti kaksi lasta. Miehensä kuoleman jälkeen hän katosi pienen tyttönsä kanssa. Comanchet etsivät häntä kiowien ja wichitain parista, mutta turhaan. Kun comanchet jälkeenpäin puhuivat Porivosta tai Sacagaweasta he käyttivät nimeä Wadze-wipe, ”Kadonnut nainen”.
Taigatytönkorento
Taigatytönkorento (Coenagrion johanssoni) on pienikokoinen tytönkorentoihin kuuluva yleisehkö sudenkorento, joka elää erityisesti soilla.
Sacagawea
Kahdesti kuolleena
Vuonna 1850 Porivo ilmaantui erääseen shoshonien leiriin ja kertoi tulleensa comanchien luota. Tästä eteenpäin hän ajoi intiaanien asioita tarmokkaasti eteenpäin opettaen muun muassa maataloutta shoshoneille. Vuonna 1884, lähes satavuotiaana, hän kuolinhetkellään oli kuiskannut olevansa Sacagawea. thumb|Tohtori ja intiaanitutkija Charles Eastman. Porivo haudattiin valkoisten hautausmaalle Fort Washakieen. Hänellä oli kaulassaan presidentti Thomas Jeffersonilta saatu medaljongi, samanlainen jonka Sacagawea oli saanut yli 70 vuotta aikaisemmin.
Taigatytönkorento
Ulkonäkö ja koko
Taigatytönkorento muistuttaa monia muita tytönkorentoja. Se on kuitenkin useimpia muita tytönkorentolajeja pienikokoisempi ja yksi pienimmistä sudenkorentolajeista.
Koiraan sinisen takaruumiin toisessa jaokkeessa on musta kuvio, joka muodoltaan muistuttaa äänirautaa. Jaokkeissa 3–5 on sauvamaiset mustat kuviot. Naaralla puolestaan on enimmäkseen vaaleat yhdeksäs ja kymmenes jaoke. Takaruumiin vatsapuoli on väritykseltään pitkälti musta.
Sacagawea
Kahdesti kuolleena
Vuonna 1925 Yhdysvaltain presidentin Calvin Coolidgen pyynnöstä intiaanitutkija ja tohtori Charles Eastman sai tehtäväkseen perehtyä Sacagawean elämään ja kuolemaan. Bureau of Indian Affairsin alaisena tohtori paneutui perinpohjaisesti saamaansa tehtävään ja vieraili monien tasankojen heimojen luona keräten näiltä tietoa. Elämänsä varrella Porivo oli kertonut monia yksityiskohtaisia seikkoja Lewisin ja Clarkin tutkimusmatkoista, joista hän ei olisi voinut tietää, ellei olisi ollut mukana. Hän oli myös maininnut ranskalaisesta aviomiehestään, josta oli käyttänyt nimeä Shab-ano. Lisäksi Porivo oli osannut puhua ranskaa. Laajojen tutkimustensa päätteeksi Eastman tuli siihen tulokseen, että Porivo ja Sacagawea olivat yksi ja sama henkilö.
Taigatytönkorento
Ulkonäkö ja koko
Taigatytönkorennon takaruumiin pituus on 20–26 mm ja takasiiven pituus 15–20 mm.
Sacagawea
Kahdesti kuolleena
Lizetten kohtalosta ei koskaan ole saatu selvyyttä, mutta Pompin eli Jean Baptisten tiedetään opiskelleen Euroopassa kapteeni Clarkin kustantamana ja asuneen prinssi Maximilian zu Wied-Neuwiedin luona. Vuonna 1829 Pomp palasi takaisin Yhdysvaltoihin. Hän toimi oppaan tehtävissä Kit Carsonin kanssa ja tuli tunnetuksi Kalliovuorten monilla eräleireillä lausumistaan Shakespearen runoista. Jean Baptiste liikkui useita vuosia Kalliovuorille tietämättä, että hänen äitinsä saattoi yhä olla elossa, ja asua jossain läheisessä shoshonien kylässä. Turkiskaupan loppuminen ja Kalifornian kultalöydöt veivät Jean-Baptisten 1840-luvun loppupuolella Sacramentoon.
Taigatytönkorento
Levinneisyys ja elinympäristö
Taigatytönkorento elää soilla ja varsinkin nevan ympäröimillä suolammilla sekä puhtaissa puroissa ja joissa. Lajin elinalue keskittyy pohjoiseen. Levinneisyysalue käsittää Norjan, Ruotsin, Suomen, Baltian ja Pohjois-Venäjän Siperian itäosiin asti. Suomessa laji on jokseenkin yleinen mutta esiintyy osin paikallisesti ja useimmiten melko vähäisissä määrin. Lajia tavataan lähes koko Suomessa, mutta havaintoja Ahvenenmaalta ei juuri tunneta.
Elintavat
Taigatytönkorennon lentoaika on touko-kesäkuun vaihteesta elokuun loppupuolelle. Päälentoaika on kesäkuun puolivälistä heinäkuun loppupuolelle. Laji on erityisen herkkä tuulelle eikä mielellään lennä veden yllä.
Sacagawea
Kahdesti kuolleena
Sacagawean ja Porivon yhdistäminen samaksi persoonaksi lisäävät lapsien joukkoon myös comanchien kylässä syntyneen pojan nimeltään Ticannaf ja tytön, jonka nimeksi oli annettu Yaga-wosier (Itkevä kori).
Sacagawea elokuvassa
Sacagaweasta on tehty myös Hollywood-elokuva Tie kohti länttä (Far Horizons, 1955). Naispääosaa näytteli Donna Reed, ja miespääosassa nähtiin Kapteeni Clarkin osassa Charlton Heston.
Vege å
Vege å eli Vegeån on Ruotsissa Skånen läänissä virtaava 51 kilometriä pitkä joki, joka muodostaa Vege ån vesistössä sen koko pääuomaan. Joen valuma-alueen pinta-ala on 488 neliökilometriä ja se laskee Pohjanmeren ja Itämeren vaihettumisvyöhykkeeseen Kattegatiin Skäldervikenissä Ängelholmissa Helsingborgin kunnassa.
Joki, ja samalla vesistön pääuoma, alkaa pellolta, joka sijaitsee Röstångasta kolme kilometriä lounaaseen päin Svalövin kunnassa. Se on alussa suoraksi kaivettua ojaa ja se on johdettu Söderåsenin itäpuolella sijaitsevaan Gillasigin suolle. Harjualue pakottaa vedet kiertämään harjualueen sen eteläpuolelta, jossa Kågerödistä alkaen sijaitsee loivapiirteinen ja luoteeseen päin kalteva laakso. Joki virtaa laajojen peltoalueiden halki kylästä ja taajamasta toiseen. Matkan varrella sen lähellä sijaitsevat Billesholm, Bjuv, Hyllinge, Strövelstorp ja lopussa merenrannassa pieni Utvälinge. Joensuu sijaitsee viisi kilometriä koilliseen Ängelholmin keskustasta.
Singaporejoki
Singaporejoki on Singaporen kaupungin ydinkeskustassa virtaava runsaan kolmen kilometrin pituinen joki Singaporen saaren eteläosassa. Joki laskee Marina Bayhyn kaupungin ydinkeskustan kohdalla. thumb|275px|right|Singaporejoki laskee Marina Bayhyn. Etualalla parlamenttitalo, joen toisella puolella liikekeskustan pilvenpiirtäjiä ja taka-alalla [[Marina Bay Sands -hotelli.]]
Varhaishistoria
Singaporejoen suulla sijaitsi 1300-luvulla kalastajakylä Temasek, josta kehittyi noin kymmenen tuhannen asukkaan satamakaupunki. Myöhemmin kaupunki nimettiin Singapuraksi, leijonan kaupungiksi. Tarinan mukaan nimen keksi Srivijayan prinssi Sang Nila Utama nähdessään tuntemattoman esineen jota hän luuli leijonaksi.
1800-luvulla alueelle saapuivat britit. Sir Stamford Raffles perusti joen suulle brittien kauppasiirtokunnan vuonna 1819, jolloin sai alkunsa nykyinen Singapore. Singaporejoki tarjosi hyvät kulkuyhteydet mereltä kaupunkiin, ja vuosisata myöhemmin Singaporejoki oli maan tärkein kaupallinen elinehto.
Joen saastuminen ja puhdistus
Maan nopea urbanisoituminen toi mukanaan ympäristöongelmia. Väkiluvun ja kaupankäynnin kasvaessa ja liikennemäärien noustessa joki saastui pahasti. Joen laiturit kävivät myös ahtaiksi useille kauppa-aluksille, mikä johti siihen että Keppelin satamaa, nykyistä Singaporen sataman yhtä terminaalia alettiin kehittää enemmän. Singaporen itsenäistyttyä maassa aloitettiin massiiviset uudistukset jotka koskivat maan vesihuoltoa ja viemäröintijärjestelmiä, etenkin kaupungin ydinkeskustassa jossa Singaporejoki virtaa. Suurimpien liikennemäärien siirtyessä pois Singaporejoelta saatiin mahdollisuus joen tilan kohentamiseen.
Vuonna 1977 Singaporen ympäristöministeriö aloitti Singaporejoen puhdistamisen. Jokea ruopattiin ja joen seinämät rakennettiin uudestaan. Molemmille puolille jokea rakennettiin rantakadut. Vuoteen 1983 mennessä joen tila oli kohentunut huomattavasti.
Joki nykyisin
Vuonna 2008 rakennettiin Marinan pato Marina Bayn ja Singaporensalmen väliin erottamaan Singaporensalmen suolainen merivesi jokien makeasta vedestä. Nykyisin Marina Bay, sekä siihen laskevat Singaporejoki, Kallangjoki ja Geylangjoki, sekä Kallangjoen sivujoki Rochorjoki muodostavat tekoaltaan, joka tyydyttää 10% Singaporen vedentarpeesta. Tekoallas on Singaporen ensimmäinen ydinkeskustassa sijaitseva tekoallas. Siihen laskevien jokien valuma-alue on 10 000 hehtaaria, mikä on kuudesosa koko maan pinta-alasta.
Kansalaisfoorumi (Venäjä)
Kansalaisfoorumi on liberaalikonservatiivinen puolue Venäjällä. Puolueen perusti 4. kesäkuuta 2012 liikemies ja vuoden 2012 presidenttiehdokas Mihail Prohorov.
Puolue muodostettiin 500 jäsenellä, mikä on lain edellyttämä vähimmäismäärä puolueen rekisteröimiseksi Venäjälle, ja puolue perustettiin alun perin alkumekanismina, jonka kautta riippumattomat ehdokkaat voivat asettua vaaleihin.
Vuoden 2016 vaalien jälkeen puolueella on tällä hetkellä yksi edustaja valtioduumassa, Venäjän parlamentin alahuoneessa.
Koivulammi (Mänttä-Vilppula)
Koivulammi on Pirkanmaalla Mänttä-Vilppulassa Makkoskylän lähellä sijaitseva lampi.
Maantietoa
Lammen pinta-ala on 1,6 hehtaaria, se on 200 metriä pitkä ja 100 metriä leveä. Siinä ei ole kartan mukaan saaria. Lammen rantaviivan pituus on 450 metriä.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Ähtärin ja Pihlajaveden reittien valuma-alueen (35.4) Tarjanneveden alueella (35.41), jonka Tarjanneveden lähialueeseen (35.411) järvi kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 108,5 metriä mpy.
Cocherasin metroasema
Cocheras on Sevillan metron linjan 1 asema Cerro-Amaten kaupunginosassa Sevillan keskustan kaakkoispuolella. Asema on keskustan suunnasta tullessa linjan viimeinen maanalainen asema ennen nousua SE-30-ohitustien ylittävälle sillalle. Asema on avattu metron käyttöönoton yhteydessä huhtikuussa 2009.
Dakota Access Pipeline
pienoiskuva|Putken reitti, ylhäältä: Pohjois-Dakota, Etelä-Dakota, Iowa, Illinois. Oranssilla merkitty on Standing Rock- reservaatti.
Putken reitti kulkee lähellä sioux-kansojen Standing Rock -reservaatin koilliskulmaa, ja osa siitä menee alkuperäiskansojen vanhojen hautausmaiden ja pyhien alueiden halki. Standing Rockin asukkaat ja muut ympäristöonnettomuuksista huolestuneet vastustivat putken rakentamista aktiivisesti, osoittivat mieltä ja leiriytyivät alueelle kuukausien ajaksi. Putken syytettiin saastuttavan juomaveden ja vaurioittavan hautausmaita.
Putki otettiin virallisesti käyttöön 1. kesäkuuta 2017.
Historia
Putken rakensi Dakota Access LLC, joka on Energy Transfer Partners L.P:n tytäryhtiö. Hankkeen yhtiökumppaneina toimivat Philips 66, Enbridge ja Marathon Petroleum. Alkuperäisen suunnitelman mukaan putken oli tarkoitus olla valmiina käyttöön 1. tammikuuta 2017.
Suunnitelmasta kerrottiin julkisuuteen 25. kesäkuuta 2014. Hankkeen hinnaksi ilmoitettiin 3,78 miljardia Yhdysvaltain dollaria. Maanomistajien kuulemisia järjestettiin elokuusta 2014 tammikuuhun 2015. 26. marraskuuta 2016 hankkeen kerrottiin olevan 87 prosenttisesti valmis.
Putkihanke herätti arvostelua sen tarpeellisuudesta ja ympäristövaikutuksista. Useat dakotalaiset ja iowalaiset alkuperäiskansat, kuten meskwakit ja useat sioux-heimokansat, ilmoittivat vastustavansa putkea. Elokuussa 2016 Standing Rock -reservaatissa muodostettu ReZpect Our Water -ryhmä luovutti vetoomuksen armeijan luonnonvaroista vastaavalle USACE-osastolle (United States Army Corps of Engineers). Vastarinta öljyputkityömaalla nousi kansainväliseksi uutiseksi. Öljyputken rakentamista vastusti tuhansia ihmisiä. Osan mielenosoittajista ja poliisin välille syntyi yhteenottoja. Poliisi pidätti yhteensä 761 mielenosoittajaa.
4. joulukuuta 2016 presidentti Barack Obaman hallinnon johtama USACE kielsi luvan rakentaa putkea kulkemaan Oahe-tekojärven alitse keskusteltuaan sioux-heimon ja Dakota Accessin kanssa. Se ilmoitti tekevänsä ympäristövaikutuslausunnon selvittääkseen vaihtoehtoisia reittejä.
25. tammikuuta viisi päivää virassa ollut uusi presidentti Donald Trump lyhensi ympäristövaikutusten arviointimenettelyä.
3. maaliskuuta pääsi Watford Cityssä Pohjois-Dakotassa putken liitoskohdasta vuotamaan 320 litraa öljyä. Saastunutta lunta ja maata poistettiin, eikä vesistöille tai muulle luonnolle koitunut vahinkoa.
5. maaliskuuta putkesta pääsi maaseudulla Mercerin piirikunnassa Pohjois-Dakotassa vuotamaan 76 litraa öljyä venttiilin rikkouduttua maan pinnalla.
18. maaliskuuta liittovaltion vetoomustuomioistuin hylkäsi Standing Rockin ja Cheyenne Riverin siouxien vaatimukset määrätä putken rakentaminen ja öljyn kuljetus välittömästi keskeytettäviksi. Oikeuden mukaan edellytykset siihen eivät täyttyneet.