cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Cris af Enehielm
Af Enehjelm on tehnyt performanssia eri ryhmissä kuten Homo$, Jack Helen Brut ja Särjen Ääni ja näytellyt muun muassa Lilla Teaternissa, televisiossa ja elokuvissa. Hän on myös vaikuttanut muutamassa tanssiteoksessa. Hän ääninäytteli Muumilaakson tarinoiden ruotsinkielisessä versiossa Vilijonkkaa. Hänellä on kaksi poikaa: Andreas af Enehielm ja Theo Theodor af Enehielm (s. 1993).
Riku Rantala
Riku Samuli Rantala (s. 20. heinäkuuta 1974 Hamina) on suomalainen toimittaja, joka on tehnyt Subiin Madventures-matkailuohjelmaa, Ylelle Docventures-sarjaa ja kirjoittanut kirjoja. Hän sai Tuomas "Tunna" Milonoffin kanssa 2012 valtion tiedonjulkistamispalkinnon.
Tuotantoja
Tuomas Milonoffin kanssa hän on tehnyt Madventuresia neljä tuotantokautta ja Docventuresia seitsemän tuotantokautta. Hän on kirjoittanut yhdessä Ari Lahdenmäen kanssa kirjan ''Isänmaan asialla. Matkaopas syrjäytettyjen Suomeen'' (Johnny Kniga, 2004). Vuonna 2007 Rantalalta, Milonoffilta ja Lahdenmäeltä ilmestyi kirja Madventures: Kansainvälisen seikkailijan opas (Johnny Kniga, 2007). Sitä seurasivat kirjat Mad Cook: Kulinaristinen seikkailukirja (2010), Mad World: Seikkailijan atlas (2011), Mad Manners: Seikkailijan etiketti: Opas maailman tapoihin (2012) sekä Mad Music – musiikin maailma (2016). Keväällä 2020 Nelosella alkoi Rantalan ja Milonoffin uusi sarja Madventures Suomi.
Rantala omistaa yhdessä Milonoffin kanssa tuotantoyhtiö Gimmeyawallet Productions Oy:n, joka on perustettu vuonna 2001. Madventuresin lisäksi Rantala on tuottanut vuonna 2008 Ylen ja Suomen elokuvasäätiön rahoittaman Suomalainen novellielokuva -hankkeen elokuvan Monte Rosso sekä joitakin mainoselokuvia. Hänellä on ollut myös cameorooli Pasila-televisiosarjassa.
Rantala ja Milonoff ovat myös tehneet Bassoradiossa Truths & Rights -ohjelmaa. Heillä on ollut vuodesta 2013 Ylellä Docventures-dokumenttisarja. Rantala alkoi vetää Jenni Poikeluksen kanssa 2023 Ylellä visailusarjaa Hengaillaan, joka perustuu ruotsalaiseen På spåret -formaattiin.
Startup Refugees
Rantalan ja kumppaneiden Startup Refugees -verkosto esitteli joulukuussa 2016 Slush-tapahtumassa Fair Start -brändillä tuotetun Life Seeker Boat -kaarnaveneen, jonka turvapaikanhakijat ovat valmistaneet. Rantala esitteli venettä myös Aamu-tv:ssä. Fair Start -brändin alla myytyjen ”design-tuotteiden” tuottojen on tarkoitus mennä ne tehneille turvapaikanhakijoille.
Sanomalehti Suomen Uutiset selvitti, miten Startup Refugees on käyttänyt sille Suomi 100 -hankkeen ja ME-säätiön myöntämiä avustuksia. Vuoden 2017 ensimmäisellä puoliskolla hankkeen henkilökulut olivat 122 375 euroa. Varainhankinnasta 1 570 euroa oli myyntituottoa.
Elämänvaiheita
Rantala on suorittanut lukio-opintonsa Ressun lukiossa. Lisäksi hän on opiskellut tiedotusoppia Tampereen yliopistossa ja käynyt sitä ennen vuoden kadettikoulua.13. Rantala on käynyt RUK:n ja on sotilasarvoltaan reservin kapteeni. Rantala työskenteli rikostoimittajana Helsingin Sanomissa vuosien 1999–2001 aikana ja teki yhden vuoden 2001 merkittävimmistä uutisista, joka liittyi Lahdessa samana vuonna pidettyjen hiihdon maailmanmestaruuskilpailujen dopingskandaaliin. Rantala paljasti Suomen Hiihtoliiton silloisen päävalmentajan Kari-Pekka Kyrön unohtaneen Ala-Tikkurilan Shell-huoltoasemalle lääkärinlaukun, joka sisälsi dopingaineita.
Palkinnot
Rantala ja Milonoff saivat 2012 valtion tiedonjulkistamispalkinnon ”maantieteen ja maailman tuntemuksen edistämisestä erityisesti nuorisoa kiinnostavalla tavalla”. Vuonna 2015 he saivat Suomen Kuvalehden journalistipalkinnon.
Matkailutoimittajien Kilta ry palkitsi 2009 Rantalan ja Milonoffin Madventures-ohjelman johdosta Vuoden matkailuhenkilöt -nimityksellä, joka on jaettu vuodesta 1972 lähtien tunnustuksena parhaille matkailutuotteille ja ansioituneille henkilöille. Rantala on saanut Kultainen TV -gaalan Paras miesesiintyjä -palkinnon vuosina 2009 ja 2010.
Vuonna 2014 Rantala voitti Eeva-lehden järjestämän Suomen seksikkäin mies -äänestyksen. Rantala kommentoi palkintoaan ”Kyllä tämä tulos kieltämättä hivelee. Se tuo toivoa meille keskivartalolihaville sisäisesti kauniille suomalaismiehille.”
Mäkihypyn maailmancup 1983–1984
Mäkihypyn maailmancup 1983–1984 käsitti 24 osakilpailua. Ensimmäinen osakilpailu pidettiin Thunder Bayssa Kanadassa 10. joulukuuta 1983 ja viimeinen osakilpailu Planicassa Jugoslaviassa 25. maaliskuuta 1984.
Barabus TKR
Yleistä
TKR:n ilmoitettiin olevan markkinoille tullessaan nopeampi kuin silloinen maailman nopein sarjavalmisteinen auto Bugatti Veyron. Vahvistettujen mittausten mukaan nopein auto on SSC Aero. Ennakkotietojen mukaan Barabus TKR:n hinta on sen tullessa markkinoille 360 000 puntaa.
Auton hiilikuituinen kori valmistetaan Colonellassa, Italiassa ja moottori Englannissa. Tuotantomääräksi on suunniteltu kolmen vuoden aikana noin 300–400 kpl. Ensimmäisten autojen oli tarkoitus saapua ostajille syksyllä 2006.
Moottori
Moottorina on tuplaturbolla varustettu 7,0-litrainen V8, joka tuottaa tehoa 739 kW (1 005 hv). Auto kiihtyy 1,67 sekunnissa 0–100 km/h slicksirenkailla, jotka eivät kuitenkaan ole Suomessa laillisia katukäytössä. Huippunopeudeksi ilmoitetaan 434 km/h.
Luettelo Suomen virallisen mid-price-listan ykkösistä vuonna 2003
Tämä on luettelo Suomen virallisen mid-price -listan ensimmäistä sijaa hallussaan pitäneistä mid-price-albumeista vuonna 2003.
Daza
Daza eli dazaga on Tšadissa ja Nigerissä asuvien dazojen puhuma saharalainen kieli. Sitä puhuu Tšadissa vuoden 2006 väestönlaskennan mukaan äidinkielenään 331,000 ihmistä. Nigerissä dazan puhujia oli SIL Internationalin mukaan 50,000 vuonna 2007. Dazan läheinen sukukieli on teda.
Euroopan unionin tuomioistuin
pienoiskuva|Euroopan unionin tuomioistuimen tunnus
Euroopan unionin tuomioistuin (EUT ) on Euroopan unionin (EU) tuomiovaltaa käyttävä toimielin. Se sijaitsee Luxemburgissa ja koostuu kahdesta erillisestä tuomioistuimesta: Unionin tuomioistuimesta ja Unionin yleisestä tuomioistuimesta. Vuosien 2005–2016 aikana siihen kuului myös Euroopan unionin virkamiestuomioistuin.
EU:n tuomioistuin on unionin ylintä tuomiovaltaa käyttävä elin. Se valvoo unionin lainsäädännön yhdenmukaista täytäntöönpanoa ja tulkintaa yhteistyössä jäsenmaiden oikeuslaitosten kanssa. Samalla EUT myös ratkoo jäsenmaiden hallitusten ja EU:n toimielinten välisiä oikeusriitoja sekä yksityisiä kanteita EU:n toimielimiä vastaan.
Sisäisenä työkielenä EUT:ssa käytetään perinteisesti ranskaa, mutta oikeudenkäynneissä käytettävä oikeudenkäyntikieli voi olla mikä tahansa EU:n 24 virallisista kielestä.
Toimielimen nimi oli vuoteen 2009 asti Euroopan yhteisöjen tuomioistuin. Nykyisen nimensä se sai Lissabonin sopimuksessa.
Organisaatio
Euroopan unionin tuomioistuin koostuu kahdesta erillisestä tuomioistuimesta:
Euroopan unionin tuomioistuimeen kuului aiemmin myös Euroopan unionin virkamiestuomioistuin, jonka toiminta lakkasi 1. syyskuuta 2016. Sen toimivaltaan kuului unionin henkilöstöön liittyvien riita-asioiden ratkaisu.
Suomesta nimitettynä tuomarina Unionin tuomioistuimessa toimii Niilo Jääskinen. Häntä ennen virassa ovat olleet Leif Sevón ja Allan Rosas. Unionin yleisessä tuomioistuimessa suomalaistuomareina työskentelee Heikki Kanninen ja Tuula Pynnä.
Tehtävät
EU:n tuomioistuimella on käytännön tasolla kolme tehtävää. Yksi sen tehtävistä on arvioida unionin elinten toimien laillisuutta ja niiden toimien käytäntöjä. Unionin jäsenvaltiot, EU:n neuvosto ja Euroopan komissio voivat kaikki tuoda tapauksia tuomioistuimeen, jos ne kokevat, että jokin EU:n toimielimistä ei ole toiminut eurooppaoikeuden mukaan.
Valvontamenettely puolestaan on tuomioistuimen käsittelevä tapaus, jossa jäsenvaltiota epäillään perussopimusten rikkomisesta. Jos tuomioistuin toteaa, että jäsenvaltio on tehnyt väärin, se määrää, että valtion on korjattava tilanne. Jos korjausta ei tapahdu, toisen käsittelyn jälkeen annetaan sakko. Komission lisäksi myös toinen jäsenvaltio voi nostaa kanteen toista jäsenvaltiota vastaan.
Bruno Coquatrix
thumb|[[Olympia-teatterin sisäänkäynti]] Bruno Coquatrix (5. elokuuta 1910 − 1. huhtikuuta 1979 Pariisi) oli pariisilaisen Olympia-teatterin omistaja ja manageri.
Euroopan unionin tuomioistuin
Tehtävät
Euroopan unionin tuomioistuin käsittelee kuuden tyyppisiä kanteita:
Bruno Coquatrix
Coquatrix tunnetaan myös sanoittajana. Hän on sanoittanut yli 300 laulua.
Hän sai Olympian johtajuuden vuonna 1954. Hän toi Olympiaan esiintymään monia huippuartisteja, joiden muassa oli muun muassa Georges Brassens, Gilbert Bécaud, Johnny Hallyday, Dalida, Édith Piaf, Annie Cordy, Yves Montand ja Louis Armstrong.
Bruno Coquatrix kuoli 68-vuotiaana vuonna 1979 ja hänet on haudattu Père-Lachaisen hautausmaalle Pariisiin. Hänen puolisonsa oli Paulette Coquatrix (1916→).
Clock (yhtye)
Clock oli brittiläinen vuosina 1993–1999 toiminut yhtye, joka teki elektronista musiikkia.
Yhtyeen debyyttisingle oli "Holding On", joka julkaistiin lokakuussa 1993. Muita yhtyeen tekemiä kappaleita ovat muun muassa "The Rhythm", "Everybody" ja "Axel F".
Hans Globke
thumb|Hans Globke Hans Globke (10. syyskuuta 1898 Düsseldorf – 13. helmikuuta 1973 Bad Godesberg) oli saksalainen virkamies ja poliitikko.
Valmistuttuaan lakimieheksi Globke työskenteli Aachenin poliisilaitoksella. Hän toimi vuodesta 1929 Natsi-Saksan sisäasiainministeriössä eri tehtävissä, viimeksi ministerineuvoksena 1938–1945. Hänen on katsottu olleen osittain vastuussa niin sanotuista Nürnbergin rotulaeista, joilla ei-arjalaisilta riistettiin kansalaisoikeudet. Globken sanotaan ehdottaneen, että kaikkien Saksan juutalaisten on otettava etunimekseen Sara tai Israel.
Sodan jälkeen Globke toimi Aachenin kunnallishallinnon johtotehtävissä. Vuodesta 1949 Globke palveli Saksan liittotasavallan liittokanslerinvirastossa, vuodesta 1953 valtiosihteerinä ja yhtenä liittokansleri Konrad Adenauerin lähimmistä työtovereista. Itä-Saksan korkein oikeus tuomitsi Globken vuonna 1963 elinkautiseen vankeuteen poissaolevana. Globke itse jäi samana vuonna eläkkeelle ja kuoli kymmentä vuotta myöhemmin.
Fritz Schwab
Schwab saavutti hopeaa 10 000 metrin kävelyssä Oslon EM-kilpailuissa 1950 ajalla 47.03,6. Lontoon 1948 olympialaisissa hän sai pronssia ajalla 46.00,2. Brysselin EM-kilpailuissa 1950 hän voitti kultaa ajalla 46.01,8. Helsingin 1952 olympialaisissa hän sai hopeaa ajalla 45.41,0 voitettuaan jopa juoksuksi menneessä loppukirissä Neuvostoliiton Bruno Junkin. Laji oli tuolloin viimeisen kerran olympiaohjelmassa. Bernin EM-kilpailuissa 1954 hän sijoittui vielä kahdeksanneksi ajalla 47.21,6. Myös EM-kilpailuissa laji korvattiin Bernin kisojen jälkeen 20 kilometrin kilpailulla.
Fritz Schwabin isä Arthur Schwab oli 50 kilometrin kävelyn olympiamitalisti.
Aasiantrogonit
Aasiantrogonit (Harpactes) on trogonien (Trogonidae) heimoon kuuluva lintusuku, johon kuuluu kymmenen Aasiassa elävää lajia.
Kiteen eläinpuisto
pienoiskuva|Kiteen eläinpuiston sisäänkäynti. Kiteen eläinpuisto on Kiteellä sijaitseva eläinpuisto, joka perustettiin vuonna 1996. Puistosta avautuu näkymä Pyhäjärvelle. Eläinpuistossa on kotieläimiä ja Suomen luonnon villieläimiä, mutta myös muiden maiden eläimiä, esimerkiksi alpakoita ja strutseja.
Eläinpuisto on yksityisomistuksessa oleva perheyritys. Eläinpuiston yhteydessä on Pajarinhovin matkailukeskus, jossa on ravintola, matkamuistomyymälä, mökkivuokraamo sekä kylpylä.
Lähteet
62.04583°N, 29.89833°W
Leenu, Liinu ja Tiinu
Leenu, Liinu ja Tiinu ovat Iines Ankan sisarentyttäriä. Tyttöjen muita sukulaisuussuhteita ei tunneta.
Nykyään tytöt esiintyvät useimmiten Mau Heymansin piirtämissä Aku Ankka -sarjakuvissa. Välillä he seikkailevat sarjakuvissa keskenään, välillä taas haasteena ovat Aku Ankan sisarenpojat Tupu, Hupu ja Lupu, joille tytöt kyllä osaavat pitää puolensa. Iines-lehdessä julkaistuissa sarjakuvissa tyttökolmikko näyttää nykyaikaisemmalta: enää heitä ei erota toisistaan paidan värin perusteella, vaan kaikilla on erilaiset vaatteet ja kampaukset. Leenu, Liinu ja Tiinu kuuluvat Peukaloiset-nimiseen partioon, joka kilpailee usein Tupun, Hupun ja Lupun partion Sudenpentujen kanssa.
Rion olympialaisten aikoihin virolaisten maratoonareiden Leila, Liina ja Lily Luikin yhtäläisyydet sarjakuvahahmoihin todettiin mediassa.
Leenu, Liinu ja Tiinu esiintyvät DuckTales-televisiosarjan lopussa. Sarjassa Liinu ja Tiinu ovat Tepan klooneja. Myöhemmin paljastuu, että Tepa itsekin on klooni ja että hänen nimensä on oikeasti Leenu. Paljastuu, että he ovat Roope Ankan klooneja.
Lähteet
Liste der Bewohner Entenhausens Duck family (Disney)
Fukuokan lentoasema
Fukuokan lentoasema  on kotimaanliikenteen ja kansainvälisen liikenteen lentoasema Fukuokassa, Japanissa. Se on virallisesti toisen luokan lentoasema. Lentoasema toimii tällä hetkellä täydellä kapasiteetillaan, eikä sitä voida laajentaa. Lennot loppuvat kello 22:00, jotta paikalliset saavat yörauhan ja jatkuvat taas aamulla kello 07:00.
Fukuokan metro
thumb|200px|left|Metroaseman portit.
Fukuokan metron Kūkō-linjan toinen pääteasema sijaitsee lentoaseman alla. Fukuokan kaupungin keskusta on vain 10 minuutin metromatkan päässä lentoasemasta.
Ulkomaat
thumb|right|Fukuokan lentoaseman pohjapiirros
PIK-11 Tumppu
PIK-11 Tumppu on suomalainen puurakenteinen yksimoottorinen yksipaikkainen urheiluilmailukone. Tumppu kehitettiin 1950-luvun alkupuolella Polyteknikkojen ilmailukerhon moottorikoneeksi, jotta kerhon moottorilentolupakirjan hankkineet jäsenet voisivat jatkaa harrastustaan. PIK:n rakentaman prototyypin lisäksi kolme Tumppua rakennettiin Mikkelissä 1950-luvun puolivälistä 1960-luvun alulle. Kaksi koneyksilöä oli Suomen ilma-alusrekisterissä vuonna 2015.
Tausta
Polyteknikkojen ilmailukerhon (PIK) perustamisen yhteydessä sen ensimmäiseksi tavoitteeksi määriteltiin VL Sääski -moottorikoneen rakentaminen, mutta suunnitelma ei toutetunut sen vaatiman tietotaidon puuttuessa. Kerho päätyi ostamaan käytetyn Klemm- tai de Havilland Moth -moottorikoneen, mutta tämä hanke kaatui heikkoon taloustilanteeseen. Toisen maailmansodan päätyttyä moottorikonetta ei olisi muutenkaan päässyt lentämään valvontakomission asettaman lentokiellon takia. Kielto ei kuitenkaan koskenut purjelentokoneita, ja PIK:n konstruktiotoiminta käynnistyikin purjelentokoneiden parissa. Vuoteen 1947 mennessä purjelentokoneita oli tekeillä niin paljon, ettei suuremmalle määrälle nähty enää tarvetta. Siirryttiin pohtimaan moottorikoneen suunnittelua. Juhani Heinosen ja Raimo Häkkisen diplomitöinä suunnittelemat PIK-8 ja PIK-9 loivat pohjaa kerhon tulevalle moottorikoneprojektille.
Suunnittelu
Konetyypin suunnittelun saivat vastuulleen Ilkka Lounamaa ja Kai Mellén, ja töihin päästiin elokuussa 1949. Konetyyppiin valittiin alkuun 40 hevosvoiman Continental A-40-5, jollainen hankittiin Britanniasta 75 punnalla. Prototyyppiä varten hankittiin kuitenkin myöhemmin tehokkaampi 65 hevosvoiman moottori. Pieni moottoriteho määritti koneen saavutusarvojen rajat. Perusrakenneratkaisuksi valittiin vapaasti kantava alataso, minkä pohjalta molemmat pääsuunnittelijat laativat oman luonnoksensa koneesta, joista Lounamaan luonnosta lähdettiin lopulta viemään eteenpäin. Mellén teki suurimman osan koneen aerodynaamisesta suunnittelusta ja lujuuslaskuista lentokoneenrakennuksen harjoitustöinään.
Prototyypin rakentaminen
Tumpun rakennustyöt pantiin alulle Teknillisen korkeakoulun kellaritiloissa, ja koneen siiven ensimmäiset osat saatiin valmiiksi keväällä 1950. Seuraavaksi valmistuivat siivekkeet, peräsimet ja lopulta runko. Valmiit osat siirrettiin toukokuussa 1950 Jämijärvelle, missä niiden kokoamista jatkettiin ilmailukoulun tilavammissa ja paremmin varustelluissa tiloissa. Rakennustyö kuitenkin hidastui projektiin osallistuneiden rakentajien vähentyessä. Jämi oli sen aikaisilla kulkuvälineillä hankalasti saavutettavissa. Rakentaminen alkoi edistyä vasta Lounamaan ja Mellénin valmistuttua joulukuussa 1951, jolloin he pääsivät työskentelemään koneen parissa täysiaikaisemmin. Projektiin osallistui heidän lisäkseen muun muassa teknillisen korkeakoulun opiskelijat Per Andersson, Tuomo Tervo ja Keijo Tiusanen. Koneen puuosien työstämiseen kului arviolta 1 750 työtuntia. Prototyyppiin ja neljään muuhun valmisteilla olleeseen Tumppuun tilattiin alkuperäisen 40 hevosvoiman moottorin sijasta tehokkaampi 65 hevosvoiman moottori Yhdysvalloista. Hankitut moottorit olivat 114–300 tuntia käytettyjä Continental A-65-8 -bokserimoottoreita.
Koneen runkoon tehtiin rakenteellisia muutoksi, joiden tekemisessä kului kuukausi. Muutosten jälkeen koko rakenne koekuormattiin ennen verhoilua 4,4 g:n kuormalle. Siipi taipui noin 16 senttimetriä, eikä mitään normaalista poikkeavaa havaittu kokeiden aikana. Koekuormauksen jälkeen testattiin vielä laskutelineet kiinnityksineen pudottamalla kone 325 kilogramman painoon kuormattuna 26 senttimetrin korkeudelta.
Kerhojen ja yksityishenkilöiden koneet
Mikkelissä aloitettiin kolmen Tumpun rakentaminen samoihin aikoihin PIK:n prototyypin kanssa. Ensimmäinen mikkeliläinen kone, OH-YHB, valmistui ja lensi ensilentonsa maaliskuussa 1955. Kone tuhoutui kuitenkin jo huhtikuussa, eikä sillä ehditty lentää kuin 20 tuntia. Seuraava kone, OH-YMC, valmistui viitisen vuotta myöhemmin heinäkuussa 1960. Kone myytiin myöhemmin Joensuuhun, mistä se siirtyi Helsinkiin ja lopulta Lappeenrantaan.
Viimeinen mikkeliläisten tumppu, OH-YMD, valmistui kesäkuussa 1966 ja varastoitiin 1970-luvulla. Kone kunnostettiin ja palautettiin rekisteriin vuonna 1990, ja seuraavana vuonna se myytiin lappeenrantalaisomistuksesta Helsinkiin. Suomen ilma-alusrekisterissä oli vuonna 2015 kaksi konetyypin edustajaa, koneet OH-YHC ja -YHE.
Myöhemmät koneet olivat prototyyppiin verrattuna noin 40 kilogrammaa raskaampia ja olivat alkuun taitolentokiellossa. Kiellosta haluttiin myöhemmin eroon, mutta aikavieviin lujuuslaskuihin ei koettu olevan aikaa. Kesällä 1967 Tumppu OH-YMC kuormattiin 417 kilogramman lentomassaan, ja Tapio Kilpinen lensi koneen rasitustestit liikenneministeriön ilmailuosaston edustajana. Positiiviselle puolelle raja asetettiin 5,5 g:n voimaan ja negatiiviselle -1,5 g:n voimaan.
Käyttö
pienoiskuva|OH-YMA [[Jämijärven lentokenttä|Jämijärven lentokentällä heinäkuussa 1961]]
Koelento-ohjelma
Noin 50 lentotunnin kokemuksen omannut Kai Mellén lensi Tumpun 15-minuuttisen ensilennon 15. maaliskuuta 1953 Jämillä. Valtion lentokonetehtaan koelentäjän Esko Halmeen piti alun perin lentää OH-YMA-rekisteritunnuksen saaneen prototyypin ensilento, mutta Halmeen myöhästymisen vuoksi Mellén päätti jättää odottelun sikseen ja lentää itse. Ensivaikutelma koneesta oli positiivinen. Suunnittelijoiden mieliä vaivanneista mahdollisista puutteista huolimatta koneen lento-ominaisuudet osoittautuivat odotettua paremmiksi, eikä aerodynaamisia muutoksia tarvittukaan. Jämillä lennettiin vielä saman päivän aikana muutama lyhyt lento, minkä jälkeen Mellén lensi koneen Tampereen kautta Malmin lentokentälle Helsinkiin. Koelennot jatkuivat ja koneeseen tehtiin pieniä muutoksia siihen tulleiden pikkuvikojen korjaamiseksi. Vielä saman kuun lopulla konetta esiteltiin kutsuvierastilaisuudessa muun muassa professori Bernard Wuolleelle, hallitussihteeri K. T. B. Koskenkylälle ja PIKn ensimmäiselle puheenjohtajalle, Jorma Serlachiukselle. Paria kuukautta myöhemmin, vappuna 1953, koneella lennettiin Helsingin yllä ylioppilaiden tempauksessa, johon osallistui myös Akateemisen lentokerhon Praga E.114 -lentokone OH-PRB. PIK lensi prototyypillä ensimmäisten koelentojen jälkeen varsin perusteellisen yhdysvaltalaisiin CAR part 3 -lentokelpoisuusvaatimuksiin pohjautuneen koelento-ohjelman. Koneella lensi myös Tekniikan Maailma -lehden toimittaja Eero Juurikkala, jonka kirjoittama artikkeli koneesta julkaistiin lehden numerossa 5/1960.
Aktiivikäyttö
PIK käytti tunnuksella OH-YMA lentänyttä prototyyppiä vuoteen 1966. Käytövuosiensa aikana se peruskorjattiin ja moottori vaihdettiin tehokkaampaan 75 hevosvoiman Continental-moottoriin. Koneella lennettiin useissa Suomen- ja Pohjoismaiden-mestaruuskilpailuissa sekä vierailtiin Keski-Euroopassa saakka. Prototyyppi esiintyi myös taitolentonäytöksissä muun kaluston ollessa huollossa. PIK:n Tumppu esiintyi myös Edvin Laineen Tuntematon sotilas -elokuvassa sekä saksalaisessa 08/15-sotaelokuvasarjassa.
Tekniset tiedot
pienoiskuva|Tumppu [[Suomen ilmailumuseossa Vantaalla]]
Viiripyrstötyranni
Viiripyrstötyranni (Alectrurus risora) on Etelä-Amerikassa elävä uhanalainen varpuslintulaji. Se on toinen kahdesta viiripyrstötyrannilajista. Lajilla on pyrstössä kaksi viirimäistä, pitkää sulkaa. Lajin elinympäristönä olevat ruohostomaat ovat suuresti kutistuneet. Se elää enää tiettävästi vain Argentiinassa ja Paraguayssa.
Kokoja ulkonäkö
Naaraiden selkäpuoli on kirjavan ruskea, silmien yläpuoli, lapaluiden kohta ja takapuoli kellanruskeat. Vatsapuoli on vaalea. Rinnassa on ohut kellanruskea juova. Pyrstön kaksi pitkää sulkaa ovat mailamaisia ja ruskeita kärkiä lukuun ottamatta ruotomaiset.
Ilman viirimäisiä pyrstösulkiaan viiripyrstötyranni muistuttaa samaan sukuun kuuluvaa viuhkapyrstötyrannia, mutta vain viiripyrstötyrannilla on kokonainen rintajuova. Viiripyrstötyranni on myös suurempi. Pyrstön ja pitkien varpaiden takia viiripyrstötyranni luokiteltiin aikaisemmin omaan Yetapa-sukuunsa.
Levinneisyys ja elinympäristö
Viiripyrstötyrannin levinneisyys painottuu nykyään Paraguayn eteläosiin ja Pohjois-Argentiinaan, jossa sitä tavataan Corrientesin, Formosan, Chacon ja Misionesen maakunnissa. Suurin ja merkittävin kanta elää Argentiinan Corientesin maakunnassa Iberán luonnonsuojeluelueella. Brasiliasta ja Uruguaysta viirypyrstötyranni on mahdollisesti hävinnyt. Brasiliassa viimeisin havainto on vuodelta 1974 Rio de Janeiron osavaltiosta, mutta aikaisemmin sitä on nähty myös Mato Grosson, São Paulon ja Rio Grande do Sulin osavaltioissa. Uruguayssa viiripyrstötyranni pesi aikaisemmin harvinaisena, mutta vuoden 1986 jälkeen siitä on vain yksi varmistamaton havainto. Levinneisyysalueen kooksi arvioidaan noin 98 900 neliökilometriä. Lajin kokonaiskanta on arviolta 6 000–15 000 aikuista yksilöä.
Viuhkapyrstötyrannin elinympäristöä ovat marskimailla ja niiden läheisyydessä sijaitsevat ruohotasangot. Se tarvitsee pesintää varten 1–1,5 metrin pituista ruohoa.
Elintavat
Viiripyrstötyranni on yleensä hiljainen, mutta päästää toisinaan joitain huomaamattomia huutoja. Lento on hidasta. Se herättää huomiota istuessaan ruohonkorrella ja aidalla, sekä tehdessään lyhyitä pyrähdyksiä pitkästä ruohikosta ilmaan ja takaisin ruohikkoon. Viiripyrstötyranni on parvilintu. Sitä näkee tavallisesti noin 20 linnun parvina, mutta satunnaisesti siihen voi kuulua jopa 50 yksilöä. Aikaisemmin laji oli muuttolintu. Koillis-Argentiinalaisen Buenos Airesin maakunnan viiripyrstötyrannit talvehtivat aikaisemmin Brasiliassa ja palasivat Argentiinaan keväällä pesimään. Jäljellä olevat populaatiot pysyvät kuitenkin paikoillaan.
Ravinto koostuu selkärangattomista. Ravintoa etsiessään se saattaa seurata kuusivyövyötiäisiä tai vaeltajamuurahaisia. Pesintäaika on keväällä.
Uhat ja suojelu
Laji kuuluu CITES-sopimuksen liitteeseen I. Se on rauhoitettu Brasiliassa, Uruguayssa ja Paraguayssa. Argentiinassa sitä tavataan Iberán luonnonsuojelualueella, Mburucuyán ja Pilcomayon kansallispuistoissa ja usealla muulla suojelualueella.
Da Capo (elokuva)
Da Capo on Pirjo Honkasalon ja Pekka Lehdon ohjaama draamaelokuva vuodelta 1985. Se perustuu väljästi viulutaiteilija Heimo Haiton (1925–1999) elämään opettajansa Boris Sirpon kasvattipoikana Suomessa ja Yhdysvalloissa. Elokuvassa tapahtumat ajoittuvat noin kolme vuosikymmentä Haittoa myöhemmiksi, 1960-luvun puolestavälistä 1980-luvun alkuun.
Tuotanto
Elokuva kuvattiin valtaosin Yhdysvaltain länsirannikolla. Kuuden ja puolen miljoonan markan budjetillaan se oli kallein suomalainen elokuva ennen samana vuonna valmistunutta Rauni Mollbergin Tuntematonta sotilasta.
Juoni
Työläisperheen äiti rouva Arsi myy noin 13-vuotiaan lahjakkaan viulistipoikansa Arton kuuluisan opettajan Sergei Rippaksen kasvattilapseksi. Ankaran ja omalaatuisen miehen luona Artolle selviää, ettei hän sopimuksen mukaan saa tavata perhettään kymmeneen vuoteen. Rippas vie nuoreksi aikuiseksi varttuneen ihmelapsensa konsertoimaan Yhdysvaltoihin, mutta tämä katoaa Las Vegasin yöhön. Rippaksen palkkaama paikallinen nuori suomalaisnainen Suvi Ekman löytää Arton putkasta alaikäiseen sekaantumisesta syytettynä. Suvi, Arto ja Sergei Rippas kiertelevät länsirannikkoa, ja ennen pitkää Suvi ja Arto rakastuvat Rippaksen katsellessa sivusta. Arton uhkapeli- ja alkoholiriippuvuus aiheuttaa yhä enemmän ongelmia. Kolmikko saapuu Suomeen, jossa Arto pelästyy kohtaamaansa julkisuutta eikä ilmesty sovitun konsertin solistiksi. Vaimo Suvi pyytää konserttiyleisöltä liikuttuneena anteeksi. Kolmikko vierailee Arton perheen luona, missä konfliktit kärjistyvät. Loppukohtauksessa Rippaksen ränsistyneessä ja hyljätyssä talossa aikuinen Arto näkee nuoren itsensä harjoittelemassa viulunsoittoa kuten tarinan alussa. Hän osoittaa poikaa aseella, mutta ei laukaise.
Vastaanotto
Da Capo palkittiin elokuvafestivaaleilla Portugalin Figueira da Fozissa ja Belgian Gentissä. Paul Jyrälä sai Jussi-palkinnon elokuvan äänityksestä.
Suomalaiskriitikoiden vaihtelevissa arvioissa kiitettiin Rea Maurasen ja Tarmo Mannin roolitöitä sekä Kari Sohlbergin kuvausta. Elokuvaa kuvattiin muun muassa ”komeaksi epäonnistumiseksi” (Pertti Lumirae, Demari) ja monilta kohdiltaan ”komean musiikin kukkakepittämäksi tyhjäkäynniksi” (Antti Lindqvist, Katso). Elokuvan suurimpina ongelmina pidettiin muun muassa kokonaisuuden muodottomuutta ja monin paikoin tyhjää ja epäluontevaa dialogia.
Helsingin Sanomien Ilkka Malmbergin syksyllä 1985 haastattelema elokuvakriitikko Helena Ylänen sanoi uutuuselokuva Da Capon jäävän ”elitistiseksi voivotteluksi”, jonka ”sankari on pelkkä toiminnan kohde, avuton uhri, jolla ei ole muuta annettavaa kuin itkuinen katseensa”. Hänestä elokuvan päähenkilön ajallinen hyppäys lapsitähdestä tahdottomaksi nuorukaiseksi jää katsojalle epäselväksi, samoin kuin jopa se, mitä musiikki päähenkilölle merkitsee.
Kalle Hagert
Kaarlo ”Kalle” Hagert (16. joulukuuta 1911 Pietari – 5. heinäkuuta 1970 Helsinki) oli suomalainen liikemies. Romanitaustaisen Hagertin perhettä kutsuttiin 1950-luvulla ”mustalaisten kuninkaallisiksi”.
Elämä
Kalle Hagertin elämäkerta julkaistiin vuonna 1976 WSOY:n kustantamassa Legenda jo eläessään -sarjassa.
Perhe
Kalle Hagertin puoliso oli Sortavalassa syntynyt Elli Maria Blomerus (1909−1986), jonka kanssa hän avioitui 1943. Yksi heidän lapsistaan oli Allan Hagert. Perhe asui Helsingin Vallilassa Vallilantie 20:ssa olleessa talossa, jota myöhemmin kutsuttiin Hagertin taloksi.
Teda
Teda eli tedaga on Tšadissa, Nigerissä ja Nigeriassa asuvien tedojen puhuma saharalainen kieli. Sitä puhuu Tšadissa vuoden 1993 väestönlaskennan mukaan äidinkielenään 28,500 ihmistä. Nigerissä tedan puhujia oli SIL Internationalin mukaan 10,000 vuonna 1998. Tedan läheinen sukukieli on daza.
Itävallan Grand Prix 1986
Itävallan Grand Prix 1986 oli Formula 1 -sarjan osakilpailu, joka ajettiin 17. elokuuta 1986 Österreichringin radalla. Kilpailun voitti Alain Prost, jolle voitto oli kauden kolmas. Paalupaikalta lähtenyt Teo Fabi joutui keskeyttämään moottoririkon takia ajettuaan 17 kierrosta. Kilpailu nähtiin suorana lähetyksenä Suomessa YLE TV1:ssä selostajana Juha Jokinen. Arrowsilla ajanut Christian Danner saavutti ensimmäisen pistesijan.
Stephanocereus
Stephanocereus on kaksilajinen kaktuskasvisuku. Tieteellisen nimen alkuosa on kreikankielen kruunua tai seppelettä merkitsevä sana, jolla viitataan varren kärjessä sijaitsevaan kruunumaiseen kefalioon eli erilaistuneeseen verson osaan, johon kukat kehittyvät. Suku on läheinen suvulle Pilosocereus, josta se eroaa vähähaaraisen tai haarattoman vertensa ja sitä peittävien tiheän ja valkoisen karvoituksen ja piikkien osalta.
Tuntomerkit
Stephanocereus-lajit ovat tavallisesti haarattomia ja pylväsmäisiä, toisinaan puumaisia, ja kasvavat 1-5 m korkeiksi. Aluksi varsi on pallomainen tai munamainen, mutta pitenee pylväsmiseksi tai pullomaiseksi kapeine kauloineen. Matalia uurteita varressa on 12-20, ja areoleissa on runsaasti valkoista villakarvaa, jonka alle varsi jää näkymättömiin. Keskipiikkejä on yhdestä neljään, ja ne ovat valkoisia tai kullanvärisiä, kolme tai neljä cm pitkiä. Keltaisia tai valkoisia säteittäispiikkejä on 15-20, ja niiden pituus vaihtelee 0,5 - 1,5 cm:n välillä. Kefaliot ovat varren kärjessä tai rengasmaisesti vuorotellen kasvullisten varren vyöhykkeiden kanssa, ja niissä on tiheässä sukasia, valkoista huopakarvaa ja pidempiä karvoja. Kukat ovat putkimaisia tai suppilomaisia, kehälehdet ovat valkoisia tai toisinaan hieman vaaleanpunertavia. Kukkapohjuksessa on muutamia pieniä suomuja siellä täällä, ja sen areoleissa ovat kaljuja tai vähäkarvaisia. Kehälehdet ovat lyhyitä ja harittavia. Munamainen tai soikea hedelmä on sininen tai purppuran sävyinen vihreä, paljaspintainen ja avautumaton. Hedelmävaiheessa kehälehdet tummenevat mustiksi. Siemenet ovat isoja, munan tai päärynän muotoisia, mustia ja kyhmyisiä.
Levinneisyys
Suku kasvaa Brasiliassa, Bahian osavaltion alueella.
Lajit
Suvussa on kaksi lajia: Stephanocereus leucostele ja S. luetzelburgii.
Idlib
Kaupunki sijaitsee Aleppon ja Latakian välissä. Se on tärkeä tekstiilituotannon keskus ja yksi Syyrian maataloustuotannon kärkialueita. Päätuotteisiin kuuluvat puuvilla, murot ja hiutaleet, oliivit, viikunat, viinirypäleet, tomaatit, seesami ja mantelit. Lisäksi kehruuteollisuutta ja oliiviöljyn puristamoja.
Maaliskuussa 2015 uutisoitiin islamistiryhmien muodostaman Jaish al-Fatahin vallanneen yhteistoimin strategisesti tärkeänä pidetyn Idlibin kaupungin. Sittemmin kaupungin hallinta on keskittynyt erityisesti Syyrian opposition sotilaalliselle järjestölle, Vapaan Syyrian armeijalle, joka onnistui häätämään Isisin joukot kaupungista. Järjestö oli vastaavasti ajanut Isisin helmikuussa 2015 pois Alepposta. Aikaisemmin al-Qaidaan liitetty Hay'et Tahrir al-Sham eli entinen al-Nusran rintama valtasi Idlibin Ahrar al-Sham-ryhmän taisttelijoiden vetäydyttyä kaupungista heinäkuussa 2017.
Ulla Ehrensvärd
pienoiskuva|Ulla Ehrensvärd vuonna 2013. Eva Maria Ulla Margareta Ehrensvärd (18. maaliskuuta 1927 – 17. huhtikuuta 2015 ) oli ruotsalainen kartografian asiantuntija. Hän toimi pitkään Ruotsin kuninkaallisen kirjaston karttaosaston johtajana ja viimeksi ennen eläkkeelle jäämistään Ruotsin Sota-arkiston johtajana. Hänellä oli professorin arvo.
Bath
Bath on Lounais-Englannissa sijaitseva 80 000 asukkaan kaupunki, joka on tunnettu kolmesta kuuman lähteen ympärille rakennetusta kylpylästään. Ensimmäiset kirjalliset merkinnät Bathista pitävät sitä roomalaisena kylpylänä, mutta eräät maarakenteet on luultavasti rakennettu kuuman lähteen ympärille jo ennen roomalaisten saapumista. Kuumien lähteiden veden ajateltiin auttavan moniin vaivoihin. Elisabet I:n aikakaudelta (n. 1550) Yrjöjen aikaan (n. 1830) tämä matkailukeskus oli vauras paikka. Siellä on paljon esimerkkejä hienosta Yrjöjen aikakauden arkkitehtuurista, ja kaupunki kuuluu UNESCOn maailmanperintöluetteloon.
Maantiede
Bath sijaitsee 25 kilometriä Bristolista kaakkoon Avon-joen laaksossa Cotswoldsin kukkuloiden eteläreunalla. Kaupungin kadut nousevat joskus jyrkästikin jokivarresta kohti kukkuloita. Avon-joen tulvat aiheuttivat ongelmia keskustan rakennuksille säännöllisesti 1970-luvulle asti.
Bath tunnetaan lähteistään. Geologisen murtumavyöhykkeen kohdalla pulppuaa 46 °C:n lämpöistä vettä yli miljoona litraa päivässä.
Koulutus
Kaupungissa toimii kaksi yliopistoa. Bathin yliopisto on perustettu 1966. Sen juuret ovat Bristolin teknisessä koulussa. Nykyiset tiedekunnat ovat teknillinen, humanistis-sosiaalinen, johtamistieteellinen ja luonnontieteellinen tiedekunta Bath Spa University sai yliopiston statuksen vasta vuonna 2005. Se antaa opetusta taiteessa, kasvatustieteessä, englannin kielessä, historiassa, musiikissa, näyttämötaiteissa ja sosiaalitieteissä.
Talous
thumb|right|200px|Pulteneyn silta Bathissa toimii yli kuusituhatta yritystä, jotka työllistävät yhteensä 50 000 henkeä. Yli 80 % työpaikoista on palvelusektorilla, mikä on enemmän kuin Englannissa keskimäärin. Suurin osa-alue on koulutus ja terveydenhuolto, jossa on 30 000 työpaikkaa, sitä seuraavat kauppa, turismi ja vapaa-ajan palvelut ja kolmantena liike-elämän palvelut, jotka työllistävät 10 000 henkeä.
Matkailu
Bath on Yhdistyneen kuningaskunnan vierailluin kaupunki Lontoon jälkeen kun kyseessä on kulttuuri- ja perinnematkailu. Kaikki merkittävät Englannin historian vaiheet näkyvät kaupungissa, Rooman ajalta 2000-luvun kylpyläkulttuuriin. Matkailualan tärkeys näkyy lähes 300 majoituspaikassa, joista monet ovat viiden tähden arvoisia. Kaupungissa on myös satakunta ravintolaa ja sama määrä pubeja ja baareja.
Nähtävyydet
Bathin tärkeimmät nähtävyydet ovat
<p style="overflow:auto;align:center;">1200px|Royal Crescent
Ahvahin piiri
right|thumb|150px|Ahvahin piirin sijainti Ahvahin piiri on kunnallinen itsehallintoalue Dagestanissa Venäjällä. Vuonna 1933 perustetun piirin pinta-ala on 290,6 neliökilometriä. Asukkaita on 21 200 henkeä (vuonna 2009).
Ahvahin piiri sijaitsee Dagestanin länsiosan vuoristoseudulla. Pohjoisessa se rajoittu Botlihin, idässä Hunzahin, etelässä Šamilin ja lännessä Tsumadan piireihin.
Piiriin kuuluu 13 maalaiskuntaa: Antših, Artšo, Ingerdah, Izano, Karata, Kudijabroso, Lologonitl, Mesteruh, Tadmagitli, Tlibišo, Tsoloda, Tukita ja Verhneje Inhelo. Hallinnollinen keskus on Karatan kylä. Asutuskeskuksia on yhteensä 25.
Seudun kanta-asukkaita ovat andilaisia kieliä puhuvat ahvahit ja karatat. Virallisesti heitä on pidetty avaareina.
Karatasta on maantieyhteys tasavallan pääkaupunkiin Mahatškalaan, jonne on matkaa 220 kilometriä.
Pääelinkeinoja ovat karjatalous, maanviljely ja puutarhanhoito.
Paikallislehtenä ilmestyy avaarinkielinen Zaman (”Aika”).
Friedrich Schlegel
thumb|200px|Friedrich Schlegel 1801
Karl Wilhelm Friedrich von Schlegel (10. maaliskuuta 1772 Hannover – 12. tammikuuta 1829 Dresden) oli saksalainen filosofi, kirjailija, kriitikko, kirjallisuushistorioitsija ja kääntäjä. Friedrich Schlegel oli yhdessä veljensä August Wilhelm Schlegelin kanssa perustamassa Jenan varhaisromantiikkaa. Klassismista irtautuneen varhaisromantiikan on väitetty olleen ensimmäinen moderni kirjallinen liike, joka ennakoi monia 1900-luvun kirjallisuudessa ja filosofiassa tärkeiksi tulleita teemoja.
Varhaisvaiheet (1772–1793)
Friedrich Schlegel syntyi 10. maaliskuuta 1772 Hannoverissa protestanttisen papin poikana. Keskeytettyään ensin kaupanalan opinnot Leipzigissa Schlegel opiskeli Göttingenin yliopistossa ja myöhemmin Leipzigin yliopistossa oikeustiedettä, matematiikkaa, filosofiaa ja klassista filologiaa.
Dresdenin klassinen kausi (1794–1796)
Friedrich Schlegel muutti opintojensa jälkeen Dresdeniin. Hän pyrki toteuttamaan kirjallisuushistorian alalla saman työn, jonka Johann Joachim Winckelmann oli tehnyt antiikin taidehistoriassa. Schlegel julkaisi useita antiikin Kreikkaa ja antiikin Roomaa ja erityisesti niiden kirjallisuutta koskevia tutkimuksia. Hän muotoili teorian Kreikan apollonisesta ja dionyysisestä puolesta, joka ennakoi Friedrich Nietzschen teoksen Tragedian synty näkemyksiä. Ranskan vallankumous innoitti Schlegelin kirjoittamaan tutkielman tasavallasta.
Varhaisromantiikka (1797–1800)
Friedrich Schlegel asui 1700- ja 1800-luvun vaihteessa Jenassa yhdessä veljensä August Wilhelm Schlegelin kanssa sekä Berliinissä ystävänsä Friedrich Schleiermacherin kanssa. Schlegel alkoi tällöin ottaa etäisyyttä nuoruutensa klassismiin. Tänä aikana hän kehitteli yhdessä A. W. Schlegelin, Schleiermacherin sekä mm. Friedrich von Hardenbergin (pseud. Novalis) ja Ludwig Tieckin kanssa uutta varhaisromanttista kirjallisuutta veljensä kanssa toimittamassaan Athenäum-lehdessä. Tällä kaudella Schlegelin tuotanto koostui keskeisesti fragmenttikokoelmista, joissa uutta kirjallisuutta ja filosofiaa ilmaistiin aforismin kaltaisessa katkelmallisessa muodossa. Fragmenttimuodon ajatuksena oli korostaa sitä, kuinka moderni romanttinen kirjallisuus oli lähtökohtaisesti keskeneräistä erona aiemman klassismiin pyrkimyksiin yhtenäiseen ja harmoniseen muotoon.
Pariisin ja Kölnin kausi (1801–1808)
thumb|200px|Friedrich Schlegel
Jenan varhaisromantikkojen piirin hajottua Friedrich Schlegel muutti Pariisiin, jossa hän opiskeli sanskriittia ja persiaa. Schlegel julkaisi tutkimuksen muinaisen Intian kielestä ja viisaudesta. Lisäksi Schlegel kehitteli federalistisia ajatuksia Euroopan yhdentymisestä, joka tapahtuisi Saksan ja Ranskan liittyessä yhteen. Schlegel asui vuodesta 1804 Kölnissä, jossa hän luennoi filosofiasta. Hän kääntyi vuonna 1808 katoliseksi.
Katolinen kausi (1808–1829)
Friedrich Schlegel asui 1810- ja 1820-luvulla pääasiassa Wienissä. Hän työskenteli restauraatiopolitiikkaa ajaneen Klemens von Metternichin kanssa Wienin kongressissa. Schlegel oli nuorena kannattanut tasavaltaa, mutta nyt hän tuki keisariaatetta. Schlegel aateloitiin 1815. Friedrich von Schlegel toimi vuosina 1815–1818 poliitikkona ollen Itävallan edustajana Frankfurtin liittopäivillä. Hän ajatteli filosofiansa uudelleen 1820-luvulla, jolloin häneltä jäi jälkeen luentosarjoja, jotka käsittelivät elämänfilosofiaa, kielifilosofiaa sekä historianfilosofiaa. Friedrich von Schlegel kuoli 12. tammikuuta 1829 Dresdenissä.
Jyväskylän Kenttäurheilijat
thumb|250px|Harjun stadion Jyväskylän Kenttäurheilijat r.y. (JKU) on vuonna 1938 perustettu jyväskyläläinen yleisurheiluseura. Se kuuluu sekä Suomen suurimpien (yli 1000 lisenssiurheilijaa ) että maan parhaimpien yleisurheiluseurojen joukkoon (Kalevan maljan voitto 2014, 2015 , 2017 , 2018 , 2019 , 2020 ja 2022 sekä SUL:n Seuraliigan (seuraluokittelun) voitto vuosina 2014–2015 ja 2017–2022      ). Seuran puheenjohtajana toimii Pasi Valoranta.
Suomen mestarit
Lähde
Heinonen HK-2 Valkuainen
Heinonen HK-2 Valkuainen on Juhani Heinosen kehittelemä kaksipaikkanen yleisilmailukone, joka pohjautui hänen aiempaan HK-1 Keltiäiseensä. Koneen suunnittelua tehtiin Heinosen oman työn lisäksi Teknillisen korkeakoulun teekkarien harjoitustöinä lujuuslaskujen ja aerodynaamisen suunnittelun osalta. HK-2 Valkuainen peri suurilta osin HK-1 Keltiäisen siiven joillakin pienillä profiilimuutoksilla, mutta koneen runko suunniteltiin lähes alusta alkaen uudelleen, koska siitä haluttiin HK-1:n yksipaikkaisen sijasta kaksipaikkainen ja rinnakkainistuttava. Konetyypin ensimmäisen edustajan, joka myöhemmin sai rekisteritunnuksen OH-HKX rakentaminen aloitettiin Jämillä vuonna 1961 koneen puurakenteisiin liittyvillä töillä. Puolivalmis kone siirrettiin kevättalvella 1962 voimalaitteen, kuomun ja laskutelineiden asentamista varten Malmille, ja se valmistui lentokuntoon maaliskuussa 1963. Ensilento tehtiin 29. maaliskuuta 1963, ja koneen todettiin koelennoillaan vastaavan odotuksia niin suoritusarvojen kuin lento-ominaisuuksiensa osalta. OH-HKX oli Suomen ilma-alusrekisterissä edelleen vuonna 2015.
Rakenne
HK-2 Valkuaisen runko ja siivet ovat rakenteeltaan kokopuiset. Rungon pinnoituksena on vaneri ja siivissä kangas. Laskuteline on tyypiltään kannuspyöräteline ohjattavalla kannuksella, ja koneen päätelineet kiinnittyvät siiven rakenteisiin. 110 litran polttoainesäiliö on rungossa.
Tekniset tiedot
Suoritusarvot 600 kg lentomassalla
Samppanjalasi
<div style="width: 300px; border: solid #99B3FF 1px; padding-left: 5px; float: right; margin: 0 0 0.5em 0.5em"> Samppanjalasi Muut nimet: kuohuviinilasi Vetoisuus: 15–23 cllähde? Käyttötarkoitus: samppanja, kuohuviini,  drinkit
Samppanjalasi on vetoisuudeltaan noin 15–23 senttilitran kokoinen lasi. Samppanjalaseista on olemassa useita eri malleja, joista yleisimmät ovat kapea huilumainen lasi (ransk. flûte) sekä laakeampi ja matalamaljaisempi lasi (ransk. coupe). Näistä coupe lienee varhaisempi, ja se saavutti erityistä suosiota noin 1920-luvulla. Kapeampi flûte puolestaan yleistyi vasta noin 1950-luvun puolivälistä alkean. Flûten etuna pidetään erityisesti sitä, että lasi pitää viinin aromit laakeaa coupea paremmin kasassa, minkä ansiosta se mahdollistaa viinin ominaisuuksien paremman arvioinnin ja sopii erityisen hyvin viininmaisteluun. Flûte myös säilyttää kuohuviinin kuplat coupea pidempään. Coupea puolestaan suositaan sen klassisena, eleganttina ja ylellisenä pidetyn ulkonäön vuoksi.
Samppanjalasin muodon vuoksi se on erittäin soveltuva kupliviin juomiin ja näyttäviin, kerrostettuihin drinkkeihin.
Ruijanpolku
Ruijanpolku oli Suomen Lapin ja Norjan Ruijan yhdistänyt historiallinen kulkureitti. Sen alkupiste oli Sodankylän Sompion lapinkylässä sijainnyt Rieston kylä, joka 1960-luvun lopulla jäi Lokan tekojärven alle. Riestoon puolestaan oli yhteys aina Perämereltä saakka, ensin Kemijokea ja sitten sen sivujokea Luiroa pitkin. Koko Perä- ja Jäämeren väliseltä matkaltaan siitä on käytetty myös nimitystä Ruijanreitti.
Ruijanpolun käyttäminen loppui 1900-luvun alkupuolella, mutta nykyään vanhasta reitistä on maastoon merkitty 35 kilometrin pituinen Sompion luonnonpuistossa ja Urho Kekkosen kansallispuistossa kulkeva osuus Sodankylän Sompiojärven ja Inarin Kiilopään välillä. Ruijanpolku kuuluu myös Museoviraston määrittelemiin valtakunnallisesti merkittäviin rakennettuihin kulttuuriympäristöihin.
Historia
Ruijanpolkua on kuljettu ainakin 1400–1500-luvuilta lähtien ja kirjallisissa lähteissä se mainitaan ensimmäistä kertaa vuonna 1598. Ruijanpolku oli Lapin merkittävimpiä väyliä, jota Ruijaan suunnanneiden kulkijoiden lisäksi käyttivät myös etelään päin matkanneet Inarin ja Utsjoen asukkaat. Sitä pitkin kulkivat muun muassa Jäämeren rikkaille vesille suunnanneet kalastajat, erilaiset kauppiaat sekä myös veronkantajat ja papit. 1600-luvulta alkaen polku palveli myös Suomesta Ruijaan suuntautunutta nälänhätien ja sotien aiheuttamaa muuttoliikettä. Sodankylästä Ivalon kautta Petsamoon johtanut maantie eli Jäämerentie valmistui 1910-luvulla osittain vanhojen Ruijanpolkujen sekä Prospektor-kaivosyhtiön rakentaman ns. kultatien päälle. Ruijanpolun reittejä on maastosta hävittänyt myös esimerkiksi Saariselän matkailukeskuksen rakentaminen.
Reitti
Reiston kylän pohjoispuolella Ruijanpolku haarautui kahdeksi eri reitiksi, jotka myöhemmin kohtasivat Inarissa. Itäinen reitti oli käytössä lähinnä talvisin. Se kulki Riestosta Luirojärven kautta Saariselän itäpuolitse ja edelleen Pajujärven, Kermikkajärven ja Akujärven kautta Inariin.
Kesäisin käytetty läntinen reitti kulki Rieston kylästä aluksi Riesto- ja Muteniajokia pitkin Sompiojärvelle, sieltä Nattastuntureiden kautta Kopsusjärven länsipuolitse Inarin Laanilan kylään. Laanilasta polku jatkui Saariselän halki Törmäsen kylään ja sieltä edelleen Kyrön kylään eli nykyiseen Ivaloon ja saapui lopulta Inarijärven rantoja pitkin Inariin. Sieltä Ruijanpolku jatkui vielä Pielpajärven, Utsjoen ja Tenojoen kautta Jäämeren rannalle sekä toista reittiä myöten Tshuolisjärven ja Näätämön kautta Barentsinmerelle.
Nykyinen retkeilyreitti
Nykyisin retkeilijöiden käytössä oleva Ruijanpolku on noin 35 kilometrin pituinen ja kulkee läntistä reittiä pitkin Sompiojärveltä Nattasten kautta Laanilaan. Viimeiset seitsemän kilometriä polusta on luonnon- ja kansallispuistojen ulkopuolella. Reitin varrella on muun muassa tulentekopaikka sekä laavuja. Sompiojärven rannalla on myös leirintäalue, reitin puolivälissä Kaptukaislammella puolestaan sijaitsevat yöpymiseen tarkoitetut alueet.
KV27
KV27 on tunnistamattoman henkilön hauta Kuninkaiden laaksossa. Hauta on arvioitu arkkitehtuurisen tyylin ja KV20:n ja KV43:n läheisyyden perusteella Uuden valtakunnan 18. dynastian aikaiseksi.
Hautaa ovat tutkineet John Gardner Wilkinson (1825–1828) kartoituksin ja Donald Ryan (1990) kaivauksin. Haudasta on löydetty muumioita ja astioita. Se on kärsinyt tulvavahingoista ja varastokäytöstä.
Suotyyppi
Suotyyppi on samankaltaisten kasvupaikkatekijöiden ja samankaltaisen suokasvillisuuden luonnehtima suokuvio (eli maastokuvio suolla), jossa kasvaa ekologisilta vaatimuksiltaan samankaltaisia suokasveja. Pääsuotyypit ovat räme, neva, korpi, letto, luhta ja lähteikkö.
Suoyhdistymä on suo, joka koostuu vähintään kahdesta metsätyyppiopin mukaisesta suotyypistä. Suomen suoyhdistymät on tyypitelty kolmeksi suoyhdistymätyypiksi, jotka ovat aapasuo, keidassuo ja palsasuo.
Highball
<div style="width: 300px; border: solid #99B3FF 1px; padding-left: 5px; float: right; margin: 0 0 0.5em 0.5em"> Highball
Muut nimet: korkea grogilasi
Vetoisuus: 24–35 cl
Käyttötarkoitus: pidennetyt drinkit thumb|[[Gin tonic highball-lasissa.]] Highball on vetoisuudeltaan noin 24–35 senttilitran kokoinen lasi, ja sen ominaispiirteisiin kuuluu paksu pohja sekä tasaleveä lasi. Highball on periaatteessa kaksi kertaa niin iso kuin grogilasi ja soveltuukin erinomaisesti pidennettyjen juomien tarjoiluastiaksi (aivan kuten ohutpohjaisempi collins-lasi). Yleensä highball on perusmuodoltaan pyöreä, joskus neliskulmainen.
Pistetulo
Pistetulo eli skalaaritulo on matematiikassa vektoreille määritelty lasku­toimitus, jonka tulos on skalaari. Euklidisen avaruuden tapauksessa sitä nimitetään joskus myös sisätuloksi tai projektio­tuloksi, joka korostaa sen geometrista, vektorin projektioon liittyvää merkitystä. Vektorit voidaan ilmaista järjestetyillä luku­jonoilla, joista kummassakin on piste­tuloa muodostettaessa oltava yhtä monta lukua (ne ilmoittavat yleensä vektorin koordinaatit, kun taas vektorien piste­tulo on vain yksi luku.
Jennifer Beals
Jennifer Beals (s. 19. joulukuuta 1963 Chicago, Illinois, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen näyttelijä.
Pistetulo
Nimitys pistetulo johtuu siitä, että sen merkkinä yleensä käytetään vektorien symbolien väliin merkittyä pistettä samaan tapaan kuin pistettä lukujen välissäkin käytetään (vinoristin ohella) kertomerkkinä. Täten vektorien a ja b piste­tuloa merkitään a⋅b. Toisinaan kuitenkin käytetään myös merkintää (a,b). Pistetulon toinen nimi skalaari­tulo taas korostaa sitä, että tuloksena on skalaari. Kolmi­ulotteisessa avaruudessa vektoreille on pistetulon lisäksi määritelty toinenkin tulo, ristitulo, jonka tulos on pseudovektori ja jolle käytetään merkintää a × b. Ulottuvuuksien luku­määrästä riippumatta pistetulo liittyy suoraan vektorien välisen kulman kosiniin.
Määritelmä
Pistetulo voidaan määritellä kahdella tavalla: algebrallisesti tai geometrisesti. Geometrinen määritelmä perustuu kulman ja etäisyyden käsitteisiin, joista jälkimmäinen merkitsee myös vektorin suuruutta. Kun euklidisessa avaruudessa käytetään karteesista koordi­naatistoa, nämä määritelmät voidaan osoittaa yhtäpitäviksi.
Jennifer Beals
Ura
1990-luvulla Beals esiintyi useissa elokuvissa, mutta vain muutama niistä menestyi kaupallisesti. Beals näytteli Denzel Washingtonin kanssa elokuvassa Sinipukuinen paholainen vuonna 1995. Samana vuonna hän esiintyi silloisen aviomiehensä Alexandre Rockwellin elokuvassa Neljä huonetta. Beals sai vuonna 1997 Golden Satellite Award -palkinnon roolistaan elokuvassa The Twilight of the Golds.