cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Seventh Star
Albumin nauhoitukset ja sisältö
Albumi nauhoitettiin vuoden 1985 kesällä ja syksyllä Atlantassa Cheshire Sound-studioilla. Tuottajana ja nauhoittajana toimi Jeff Glixman. Albumin kahdella viimeisellä kappaleella ("Angry Heart" ja "In Memory...") bassot soittaa Glenn Hughes, sillä Dave Spitz ei ollut tuolloin paikalla studiossa. Kappaleessa "No Stranger to Love" bassot soittaa projektin alkuvaiheessa mukana ollut Gordon Copley, koska Spitz ja Iommi eivät löytäneet sopivaa uutta virettä Copleyn jo valmiiksi nauhoittamaan bassoraitaan. Albumi on myös ensimmäinen jossa jo vuodesta 1979 mukana ollut kosketinsoittaja Geoff Nicholls listataan täysivaltaiseksi jäseneksi. Hän on myös kirjoittanut sanat moniin albumin kappaleista ja kosketinsoittimet ovat muutenkin aiempaa enemmän esillä albumilla.
Musiikillisesti kitaristi Tony Iommi kokeili albumilla hieman aiempaa erilaisia, mm. blues-vaikuitteisia suuntauksia, sillä kyseessä piti olla hänen sooloalbuminsa, jolla hän voisi ottaa enemmän vapauksia musiikin suhteen. Lisäksi Glenn Hughesin soul / blues-vaikutteinen ääni sopi hienosti uusiin sävellyksiin. Albumilla on myös vaikutteita 1980-luvun kaupallisemmasta, valtavirran heavy metalista, unohtamatta täysin kuitenkaan Black Sabbathin perinteisiä raskaita riffejä.
Kartesiolainen dualismi
Historia
Kartesiolainen dualismi on saanut nimensä alkuperäiseltä keksijältään, ranskalaiselta filosofilta René Descartesilta. Hänen alkuperäinen kysymyksensä liittyi filosofiseen ongelmaan tietoisuuden ja ruumiin suhteesta: tietoisuudella ja ruumiilla on selvä yhteys. Tietoinen päätös nostaa kahvikuppi saa käden liikkeelle. Toisaalta ruumiimme, silmiemme havaitsema kahvikuppi piirtyy verkkokalvoillemme ja aivot rekisteröivät sen hahmon, minkä seurauksena tietoisuutemme havaitsee kahvikupin. Kartesiolaisen dualismin perusajatukset mielen ja ruumiin erosta ja niiden välisestä toiminnallisesta yhteydestä Descartes esitti teoksessaan Mietiskelyjä ensimmäisestä filosofiasta (1641). Mielen ja ruumiin yhteistoimintaa, erityisesti aistimuksia ja tunteita, Descartes käsitteli lähemmin teoksessa Sielunliikutukset (1649).
Kuinka sielu ja ruumis sitten kommunikoivat, kuului Descartesin kysymys. Hän uskoi silloisen lääketieteen löytäneen ratkaisunkin: aivojen tyvestä löytyi käpyrauhanen, jonka hän uskoi hoitavan tämän työn. Yhä 1900-luvullakin on löytynyt filosofeja, jotka ovat uskoneet pystyvänsä osoittamaan erillisen sielun olevan olemassa ja ruumiin kommunikoivan sen kanssa. Esimerkiksi Karl Popper pyrki todistamaan yhdessä neurofysiologiystävänsä kanssa, että oikeakätisillä ihmisillä vasen aivopuolisko on selvässä yhteydessä sieluun.
Seventh Star
Albumin nauhoitukset ja sisältö
Albumin avaa 7/4-tahtilajissa kulkeva raskas ja nopeatempoinen "In for the Kill", jonka sanoituksen aiheita ovat Dracula-hahmon esikuva, hallitsija Vlad III ja Harmageddonin taistelu. Nichollsin mukaan Dave Spitzin taitava bassonsoitto on huomionarvoista tässä kappaleessa. Kappale on albumin ainoa "In Memory...":n ohella jota ei ole soitettu kertaakaan livenä.
Singlenä ja videonakin julkaistu, hieman Foreigner-yhtyeen materiaalia muistuttava "No Stranger to Love" edustaa tyypillistä 1980-luvun voimaballadia, jossa kosketinsoittimet ovat ajan tyyliin pinnalla. Kappaleen single-versiossa on hieman erilainen miksaus, sisältäen enemmän koskettimia ja taustalauluja. Sitä seuraava, Eric Singerin rumpu-introlla avautuva "Turn to Stone" on nopeatempoinen, Rainbow-tyylinen hard rock-kappale, joka kulkee tuplabasari-kompilla.
Kartesiolainen dualismi
Historia
Tietoisuus aivojen ominaisuutena mahtuu vielä Descartesin alkuperäiseen kysymyksenasetteluun. Sen sijaan laajempi näkökulma, jossa tietoisuus on ihmisen ja ympäristön vuorovaikutuksen ilmentymä, on nykyaikaisessa filosofiassa muodostunut käsitys, joka ei alkuperäiseen kartesiolaiseen metafysiikkaan mahdu.
Monet analyyttisen filosofian perinteen vaalijat ovat peräänkuuluttaneet kartesiolaisen dualismin lopullista hautaamista. Usko erillisen sielun olemassaoloon on 2000-luvun filosofien joukossa harvinaista – yksi harvoista on Oxfordin yliopiston professori Richard Swinburne). Toisaalta moderni funktionalismi korostaa mielen erillisyyttä ruumiista, ikään kuin "ohjelmistona" tietokoneen elektroniikan takana. Tämän suuntauksen merkittävimpiä edustajia on Hilary Putnam.
Ludwig Wittgenstein on muun muassa tuonut esille, että suurin osa aivot–ruumis-dualismia kiertävästä keskustelusta on samaa vanhaa kartesiolaista dualismia. Myös Daniel Dennett ja Richard Rorty väittävät useiden tietoisuutta tutkivien juuttuneen kartesiolaiseen dualismiin jopa tietämättään.
Seventh Star
Albumin nauhoitukset ja sisältö
Nimikappale "Seventh Star" on hieman Egypti-henkinen, itämais-vaikutteinen, monumentaalinen kappale (vrt. Led Zeppelinin "Kashmir") ja sitä edeltävä "Sphinx (The Guardian)" on Geoff Nichollsin lyhyt kosketinsoitin-instrumentaali. "Seventh Star"-kappaleen sanat kirjoitti Nicholls ja hänen mukaan aihe tulee "muinaisesta egyptiläisestä mytologiasta, jossa seitsemän tähteä muodostavat linjan maailmanlopun tullessa". Nimikappale tunnettiin aiemmin nimellä "Star of India", joka myös viittasi itämaiseen aiheeseen.
Keskitempoinen "Danger Zone" edustaa melodisempaa heavy metalia tuplatun kitaran ja kosketinsoittimien säestämän riffin myötä. Albumin pisin kappale on hidas "Heart Like a Wheel", jossa Hughesin laulaminen, blues-vaikutteet ja Iommin soolo-työskentely tulevat hyvin esiin. Kappaleen on sanoittanut Nicholls ja aiheena on ollut "naiskilpa-autoilija, joka hakee kunnioitusta ja tasavertaisuutta lajissaan".
Albumin päättävät tyypillistä 1980-luvun valtavirran heavya edustava "Angry Heart", joka yhdistyy melankoliseen, akustiseen ja hitaaseen "In Memory..."-kappaleeseen.
Kansitaide
Albumin kannessa on kuvat Tony Iommista ja otteita kuvanveistäjä/maalari Lucas Cranach the Elderin vuoden 1506 teoksesta "The Torment of Saint Anthony". Albumin sisäpussissa on kappaleiden sanat ja tekijätiedot.
Albumi mediassa
1980-luvun puolivälissä mm. erilaiset glam metal-yhtyeet hallitsivat hevimaailmaa ja Black Sabbathin kaltaisia vanhempia yhtyeitä pidettiin jo menneen talven lumina. Lisäksi miehistönvaihdokset ja yhtyeen erikoinen nimeäminen hämmensivät yleisöä. Albumin muusikoiden mielestä albumi olisi saanut enemmän arvostusta, jos se olisi julkaistu juuri Tony Iommin sooloalbumina. Albumi sai tosin myös positiivisiakin arvosteluja, esim. brittiläisen Kerrang!-lehden Malcolm Dome antoi albumille viiden K:n arvion (paras mahdollinen) otsikolla "seitsemäs taivas". Laulaja Hughes kiteytti albumin myöhemmin seuraavasti: "Jos sitä kuuntelee Tony Iommin levynä, se on loistava, mutta jos sitä kuuntelee Black Sabbathin levynä, se ei ole kummoinenkaan."
Kosketinsoittaja Geoff Nicholls, joka oli ollut näkyvästi mukana albumin teossa, on myöhemmin kertonut pettyneensä levy-yhtiön toimintaan, sillä hänen mukaansa singlen ja albumin promotointi lopetettiin kun laulaja Glenn Hughes jouduttiin erottamaan yhtyeestä lähes heti kiertueen alettua.
Tämän päivän mediassa albumi on saanut ristiriitaisia arvosteluja. Sputnik Music-sivuston kriitikko sanoo albumia "tasapaksuksi, juustoiseksi 1980-luvun hevi-levyksi" ja Reviewcentre.com-sivuston kriitikko haukkuu albumin "tylsäksi ja korniksi" ja sanoo albumin olevan "yhtyeen kaikkien aikojen huonoin". Allmusic-sivuston arvostelija puolestaan sanoo albumia "käännekohdaksi yhtyeen uralla" ja antaa albumille kolme tähteä. Metal Excess-sivuston ja suomalaisen Feel the Fire-sivuston arvostelijat puolestaan ylistävät albumia ja varsinkin Hughesin laulua.
Albumin kiertue 1986 - Hughes vaihtuu Gilleniin
Yhtye lähti Pohjois-Amerikan kiertueelle keväällä 1986 heti albumin julkaisun jälkeen. Vaistoinkäymiset alkoivat kun laulaja Hughesin huume- ja päihdeongelmat nousivat pintaan. Lisäksi Hughes oli pettynyt, koska kiertueelle lähdettiin Black Sabbath-nimikkeen alla, eikä Hughes mieltänyt itseään Sabbath-vokalistiksi ja lisäksi hän ei voinut perinteensä mukaisesti soittaa bassoa lavalla koska Dave Spitz oli kokoonpanossa mukana. Hughes: "En ole Sabbath-laulaja. Luulin olevani mukana Tony Iommin soolo-albumilla, mutta levy-yhtiö ja manageri sotkivat kaiken. Tajusin sitten kauhukseni joutuvani laulamaan vanhoja Sabbath-biisejä tulevalla kiertueella. Ajattelin että miten kerron tämän Ozzylle, joka on hyvä ystäväni ja ainoa oikea Sabbath-vokalisti. Lisäksi en pystynyt soittamaan bassoa koska Dave Spitz oli kokoonpanossa. Olen parhaimmillani lavalla basson kanssa. Lisäksi heavy metal ei ole se mitä haluan laulaa, vaikka kaikki niin luulevat Purple-pestini jäljiltä. Olen enemmän soul- ja blues-miehiä."
Kaiken huipuksi ennen kiertueen alkua yhtyeen kiertuemanageri oli lyönyt Hughesia tämän riehuessa juovuksissa suoraan kasvoihin ja tämän seurauksena Hughesin nenä murtui ja tämä vaikutti myös hänen ääneensä negatiivisesti. Hughes kesti yhtyeen mukana viiden konsertin ajan kunnes menetti äänensä lopullisesti ja Iommin oli pakko antaa lopputili hänelle. "Minulle annettiin lentoliput huoneeni oven alta", kertoi Hughes myöhemmin. "'Että se siitä Black Sabbathista sitten', ajattelin tuolloin". Basisti Dave Spitz muisteli tapahtunutta myöhemmin: "Kiertuemanagerimme oli todella kieroutunut tyyppi eikä Glennin lyöminen ollut todellakaan järkevää. Mutta Glennillä oli omatkin ongelmansa ja hän todella tarvitsi kaitsijaa tuohon aikaan. Tietenkin toivoimme että hän olisi pystynyt vetämään kiertueen loppuun, mutta kun hänen ongelmansa pahenivat, mainitsin Rayn nimen Tonylle."
Uudeksi laulajaksi tuli nuori amerikkalaislaulaja, rumpali Bobby Rondinellin yhtyeessä tuolloin vaikuttanut Ray Gillen, jonka basisti Spitz tunsi entuudestaan ja oli maininnut hänestä Iommille Hughesin vaikeuksien alkaessa. Gillen oli ollut yhtyeen mukana kiertueen aikana jo ennen Hughesin erottamista ja harjoitellut setin valmiiksi, koska yhtye piti jo lähes varmana ettei Hughes pysy mukana kiertueen loppuun. Gillen oli vahvaääninen laulaja ja kiertue jatkettiin loppuun, vaikkakin myös peruutuksia tuli varsinkin Pohjois-Amerikassa ja Britannian osuudella monet keikkapaikat olivat vain puoliksi täynnä. Seventh Star-albumin vuoden 2010 Deluxe Edition-version toisella cd:llä on livemateriaalia kesäkuun 1986 Hammersmith Odeonin konsertista.
Kongsbergin surmat
13. lokakuuta 2021 Kongsbergissä Norjan Buskerudin läänissä surmattiin viisi ihmistä ja yritettiin surmata kolme muuta. Uutisointi tapahtuneesta oli sekavaa. Aluksi uutisissa korostettiin jousta tekovälineenä ja niinpä tapahtumia nimitettiin Norjan (tai Kongsbergin) jousi-iskuksi. Pian kuitenkin selvisi, että kaikki kuolonuhrit oli puukotettu kuoliaaksi eri puolilla kaupunkia, osa kodeissaan. Tekijä ampui nuolia useita ihmisiä kohti, muttei onnistunut tappamaan niillä ketään ennen kuin hylkäsi jousen ja siirtyi käyttämään teräasetta.
Seventh Star
Deluxe Edition 2010
CD 1
CD 2
American Authorsin diskografia
Tämä on yhdysvaltalaisen vaihtoehtorock- ja countrymusiikkia soittavan yhtyeen American Authorsin diskografia.
Linjakilpi
Linjakilpi on bussin, raitiovaunun tai muun julkisen kulkuneuvon keulassa, ja yleensä myös sivulla ja perässä oleva laite, nykyisin yleensä sähköinen ledimatriisinäyttö, joka ilmaisee, millä linjalla kulkuneuvo on ja mihin sillä pääsee. Linjakilvet voivat olla joko irtokilpiä, nauhamallisia, kääntöpistematriisikilpiä, nestekidekilpiä (pistematriisi- tai mosaiikkikilpiä) tai LED-kilpiä. Linjakilpien yleisin väri on nykyisin oranssi, mutta myös hopeanharmaita kilpiä on, ja ne yleistyvät nopeasti. Linjakilpien valmistajia ovat mm. Mobitec, Vansco ja Mitron.
Irtokilvet
Joukkoliikenteen yleistyessä syntyi tarve erottaa eri linjat toisistaan. Aluksi käytettiin irrallisia linjakilpiä, joihin kirjoitettiin linjan määränpää. Kilvet olivat yleensä peltiä, mutta joskus myös pahvia tai jopa paperia. Linjatunnuskilvet yleistyivät linjanumeroinnin kehittyessä. Niissä linjanumero korvasi määränpäätekstin kokonaan tai oli sen lisänä. Yleinen tapa oli merkitä tunnuksen lisäksi määränpää yhteen kilpeen ja muihin pelkkä numero. Tällä tavoin vakiomatkustajat tunnistivat oikean bussin jo kaukaa, ja satunnaismatkustajat pystyivät tarkistamaan määränpääkilvestä, että olivat menossa oikeaan suuntaan.
Nauhakilvet
pienoiskuva|250px|Connexin Volvo B10B LE/Säffle 2000:ssa on nauhakilvet. 1900-luvun puolivälissä Suomessa ja ulkomailla alettiin pikkuhiljaa siirtyä peltikilvistä nauhakilpiin, joiden etuna oli irtokilpien käsittelyn poistuminen. Nauhakilvet olivat aluksi pitkään käsikäyttöisiä. Niissä oli yleensä yhdestä kolmeen nauhaa, joihin oli painettu numeroita, kirjaimia ja joskus myös määränpäätekstejä. Henkilökunta rullasi kampea kääntämällä oikean linjatunnuksen ja mahdollisen määränpään näkyviin. Taustavalona käytettiin aluksi hehkulamppuja ja myöhemmin siirryttiin loisteputkien käyttöön. Nauhakilvet ovat yksinkertaisimmillaan yksinauhaisia, jotka sisältävät pelkän linjatunnuksen tai myös määränpäätekstin kilven leveydestä riippuen. Useampinauhaisissa kilvissä nauhoista rullataan yksi kerrallaan näkyviin oikea numero, kirjain tai teksti. Nauhakilpiä oli yleensä useita autoa/vaunua kohden, joten niiden vaihtamiseen meni reilusti aikaa. Tämän vuoksi käsikäyttöisistä nauhakilvistä siirryttiin pikkuhiljaa kauko-ohjattaviin nauhakilpiin. Käsikäyttöisiä nauhakilpiä on kuitenkin edelleen käytössä Suomessa, etenkin Sm2-junissa.
Kauko-ohjattavassa nauhakilvessä on nauhaa kelaava sähkömoottori tai useita sellaisia sekä kulkuneuvoa kohden yksi ohjaustaulu, josta kuljettaja tai muu henkilökunta pystyy valitsemaan kilpiin laitettavan tunnuksen tai tekstin, jolloin kilvet kelautuvat oikeille kohdille itsestään. Tämä säästää runsaasti aikaa käsin veivaamiseen verrattuna, tosin etenkin Suomen vanhojen bussien järjestelmissä oli usein ongelmia, jolloin kuljettaja joutui säätämään kilvet yksi kerrallaan. Tällaisen kilven taustavalona käytetään yleensä loisteputkea. Kauko-ohjattavien nauhakilpien ongelmana ovat etenkin nauhan kuluminen ja uusien tekstien päivittämisen kankeus, ja ne ovatkin jo lähes poistuneet Suomen liikenteestä joitakin pieniä bussiyhtiöitä lukuun ottamatta. Aiemmin niitä käytettiin mm. Valmetin nivelraitiovaunuissa ja M100-metrojunissa.
Kääntöpistekilvet
pienoiskuva|Lähikuva Transdevin Scalan 202 kääntöpistekilvestä. Kääntöpistekilvet edustavat varhaista sähköisten linjakilpien teknologiaa. Niissä on pistematriisilevy, jossa on pisteitä, joiden toinen puoli on musta ja toisessa on heijastavaa maalia (yleensä keltaista, vihreää tai valkoista). Pisteitä ohjataan sähkömagneettisesti siten, että muodostuu erilaisia numeroita, kirjaimia tai muita merkkejä tai kuvioita. Kääntöpistekilpien ohjausjärjestelmä on usein niin yksinkertainen, että uudet linjat tai määränpäät joudutaan ohjelmoimaan piste kerrallaan, mutta uusissa järjestelmissä niitä voidaan ohjata yhtä hyvin kuin LED-kilpiä. Kääntöpistekilpien näkyvyys on LED-kilpiä huonompi, joten kaikkialla maailmassa suositaan nykyisin LED-kilpiä uusissa kulkuneuvoissa. Kääntöpistekilpiä on edelleen käytössä Suomessa, mm. M100- ja M200-metrojunissa.
Nestekidekilvet
pienoiskuva|[[Concordia Bus|Concordia-yhtiön Ikarus E94-bussissa on Mitronin mosaiikkikilvet.]] Nestekidekilvissä käytetään samaa tekniikkaa kuin tavallisissa nestekidenäytöissä. Niiden kirjasin on yleensä keltainen pohjavärin ollessa vihertävän musta, ja taustavalona käytetään yleensä loisteputkia tai -diodeja. Nestekidelinjakilpiä on kahta tyyppiä: ositettuja nestekidekilpiä eli ns. mosaiikkikilpiä ja pistematriisinestekidekilpiä. Näistä varsinkin mosaiikkikilpiä suosittiin Suomessa vuosituhannen vaihteessa selvästi enemmän kuin muualla maailmassa. Niissä on ruutuja, jotka on ositettu siten, että niillä pystytään muodostamaan tarvittavat merkit. Pistematriisinestekidekilvissä on sen sijaan pisteitä, joista merkit muodostetaan samalla tavalla kuin kääntöpiste- ja LED-kilvissä. Nestekidekilvet eivät pärjää näkyvyydessä eivätkä sähkönkulutuksessa LED-kilville eikä niitä käytetäkään uusissa linjakilvissä.
LED-kilvet
pienoiskuva|[[Helsingin Bussiliikenne|Helsingin Bussiliikenteen Lahti Scala-bussissa on Vanscon LED-kilvet.]] LED-linjakilvissä on pistematriisi, jossa on pistemäisiä loistediodeja. Niitä ohjataan päälle ja pois siten, että muodostuu tarvittavat merkit. LED-kilvissä käytetään lähes aina nykyaikaista ohjauselektroniikkaa, jolloin tarvittavat tunnukset ja määränpäätekstit ohjelmoidaan kirjoittamalla eikä työläästi piste kerrallaan. LED-kilpien näkyvyys on muita kilpityyppejä parempi, ja niiden sähkönkulutus on melko pieni, joten niitä suositaankin uusissa kulkuneuvoissa. LED-kilpien yleisimmät värit ovat oranssi ja valkoinen (hopea). Oranssit kilvet ovat alkuaikojen LED-kilvissä ylivoimaisesti yleisimpiä, koska niiden näkyvyys on todella hyvä suhteessa niiden hintaan. Valkoiset kilvet yleistyvät kuitenkin jatkuvasti, koska niitä on alettu suosia niiden hinnan laskiessa. Esimerkiksi HSL on jopa kieltänyt muunväristen kilpien käytön uusissa kulkuneuvoissa.
Kalatalouden Keskusliitto
Kalatalouden Keskusliitto on suomalainen kalatalouden kehittämis- ja edistämisjärjestö. Liiton tehtävänä on yhdessä jäsenjärjestöjensä ja sidosryhmien kanssa edistää kaikkien kalastajaryhmien ja kuluttajien mahdollisuuksia saada korkealaatuista ja puhdasta kotimaista kalaa sekä kalastukseen liittyviä luontoelämyksiä.
Järjestön jäseninä on 21 maakunnallista kalatalouskeskusta ja kalastajaliittoa sekä kolme muuta organisaatiota. Näiden jäseninä on puolestaan vesialueiden osakaskuntia, kalatalousalueita, kalastajaseuroja ja muita yhteisöä. Keskusliiton toimintapiirissä on kaikkiaan noin 700 000 vesialueen osakasta, joista suuri osa on kesämökkien omistajia.
Liitto julkaisee kahta tilattavaa lehteä, jotka ovat Suomen Kalastuslehti ja Fiskeritidskrift för Finland. Lisäksi liitto julkaisee kalatalousalan opaskirjoja, esitteitä sekä tilattavaa Ahvenpostia-uutiskirjettä. Kalatalouden neuvontatyössä tärkeä kanava on liiton nettisivu ahven.net.
Seydou Keita
Seydou Ahmed Keita (s. 16. tammikuuta 1980 Bamako, Mali) on malilainen jalkapalloilija. Hän pelasi muun muassa Ranskassa, Espanjassa ja Italiassa. Uransa hän lopetti kaudella 2016–2017 Qatarissa.
Kalatalouden Keskusliitto
Kalatalouden Keskusliiton puheenjohtajaksi valittiin vuodesta 2022 alkaen kansanedustaja Anders Norrback Närpiöstä. Häntä edelsi vuosina 2016-2021 Eeva-Maria Maijala ja 2004-15 Pertti Mäki-Hakola. Aikaisempia puheenjohtajia ovat olleet Reino Ryhänen, Hannele Pokka ja Martti Pura. Järjestön toiminnanjohtajina ovat olleet mm. Lauri Liedes, Markku Aro, Heikki Hokka, Markku Myllylä ja vuodesta 2017 Vesa Karttunen.
Seydou Keita
Ura
Keita aloitti ammattilaisuransa ranskalaisessa Marseillessa syksyllä 1999, mutta siirtyi pian Lorientiin. Kahden vuoden jälkeen Keita siirtyi Lensiin, jossa hän kohosi aina kapteeniksi asti. 11. heinäkuuta 2007 seura luopui vastahakoisesti avainpelaajastaan hänen solmiessa nelivuotisen sopimuksen Sevillan kanssa. Toukokuussa 2008 hän siirtyi FC Barcelonan riveihin, jonka uusi valmentaja Pep Guardiola halusi Chelseaan myydyn Decon tilalle juuri Keitan.
Vuonna 2012 Keita siirtyi ilmaiseksi Kiinan Dalian Aerbiniin.
Keita pelaa useimmiten puolustavan keskikenttämiehen roolissa, mutta osallistuu silti aktiivisesti pelinrakentamiseen. Keita on fyysisesti erittäin vahva pelaaja, joka taitaa pallonriistämisen puhtaasti, ilman sääntörikkomusta. Hän on myös kuulu voimakkaista kaukolaukauksistaan.
Maajoukkueura
Maajoukkuetasolla synnyinmaataan Malia edustavan Keitan suurin saavutus on vuoden 1999 alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuiden kolmas sija.
Bignona
Bignona on kunta ja samannimisen departementin keskus Ziguinchorin alueella Senegalissa. Se sijaitsee Casamancen soistuneen sivujoen varrella 30 kilometriä Ziguinchorista pohjoiseen. Kunnassa on arviolta 32 500 asukasta (vuonna 2018).
Diolakylästä alkunsa saaneeseen Bignonaan perustettiin vuonna 1894 ranskalainen varuskunta. Siitä kehittyi siirtomaa-aikana tärkeä kauppapaikka ja hallintopiirin keskus. Alueella tuotettiin maapähkinää, palmunytimiä, mehiläisvahaa, riisiä ja hedelmiä. Kaupunki on sittemmin menettänyt merkitystään, mutta se on edelleen tärkeä liikenneristeys.
Asukkaista 57,8 % on dioloita, 11,1 % mandinkoja ja 10,5 % fulbeja. Lisäksi on wolofeja, mandjakoja, balanteja, sererejä ja mankanjoja. 78 % on muslimeja ja 18 % kristittyjä. Animisteja on melko vähän.
Bignonan kautta kulkevat maantiet RN4 ja RN5. Paikallisia elinkeinoja ovat maanviljely, karjanhoito, kalastus, käsityöammatit ja kaupankäynti. Tärkeimmät viljelykasvit ovat riisi, hirssi ja maapähkinä. Tuotantoeläimiä ovat naudat, lampaat, vuohet, siat ja aasit. Teollisuutta edustaa pienimuotoinen maataloustuotteiden jalostus. Palveluihin kuuluvat ala- ja yläkoulut, lukio, ammattikoulu ja terveyskeskus. Kunnassa on vesi- ja sähköverkot, mutta ei jätehuoltoa.
Tavastila
Liikenne
Tavastilan junaseisake tarjoaa junayhteydet niin Kotkan kuin Kouvolankin suuntaan. Lisäksi paikallisbussin linjat 9, 9B ja 25Y sekä palvelulinja P009 kulkevat Kotkansaarelta ja Karhulasta Tavastilaan.
SEY
SEY voi tarkoittaa seuraavia:
Russell Kirk
Russell Amos Kirk (19. lokakuuta 1918 – 29. huhtikuuta 1994) oli yhdysvaltalainen poliittinen teoreetikko, moraalifilosofi, historioitsija, yhteiskuntakriitikko ja kirjallisuuskriitikko, joka on tunnettu vaikutuksestaan 1900-luvun amerikkalaiskonservatismiin. Hänen kirjansa The Conservative Mind (1953) antoi muodon toisen maailmansodan jälkeiselle konservatiiviliikkeelle. Se kuvaa konservatiivisen ajattelun kehittymistä angloamerikkalaisessa perinteessä, kiinnittäen erityistä huomiota Edmund Burken ajatteluun. Kirkiä pidettiin traditionalistisen konservatismin johtavana puolestapuhujana. Hän oli myös tunnustettu gootti- ja kummitustarinoiden kirjoittaja.
Elämä
Russell Kirk syntyi Plymouthissa, Michiganissa. Hänen isänsä oli rautatieinsinööri Russell Andrew Kirk ja äitinsä Marjorie Pierce Kirk. Kirk suoritti historiasta kandidaatintutkinnon Michigan State Universityssä ja maisterintutkinnon Duke Universityssä. Toisen maailmansodan aikana hän palveli Yhdysvaltain asevoimissa ja oli kirjeenvaihdossa libertaarikirjailija Isabel Patersonin kanssa, joka auttoi muovaamaan hänen varhaista poliittista ajatteluaan. Hän oli vastaavanlaisessa kirjeenvaihdossa Albert Jay Nockin kanssa luettuaan tämän kirjan Our Enemy, the State. Sodan jälkeen hän siirtyi Skotlantiin St Andrewsin yliopistoon. Vuonna 1953 hänestä tuli ainoa yhdysvaltalainen, jolle oli myönnetty D.Litt (Doctor of Letters) -oppiarvo kyseisessä yliopistossa.
Kirk "laati toisen maailmansodan jälkeisen ohjelman konservatiiveille varoittamalla heitä, 'muutamista henkilöistä, joista jotkut olivat varsin tottumattomia suureen moraaliseen vastuuseen, ottamalla tehtäväkseen Nagasakin ja Hiroshiman väestöjen tuhoamisen. Tehtävämme on rajoittaa tällaisten hätiköityjen päätöksien mahdollisuutta.'"
Opintojensa päätyttyä Kirk otti viran aikaisemmassa opinahjossaan Michiganin osavaltion yliopistossa. Hän erosi sieltä vuonna 1959 tyytymättömänä opiskelijamäärän nopeaan kasvuun sekä yliopistourheilun ja teknisen koulutuksen painottamiseen perinteisten humanististen tieteiden kustannuksella. Tämän jälkeen hän viittasi halventavasti Michiganin yliopistoon nimityksillä "Cow College" tai "Behemoth-yliopisto". Myöhemmin hän kirjoitti akateemisten valtiotieteilijöiden ja sosiologien olevan "rodultaan typeriä koiria". Myöhemmällä iällään hän opetti vuoden Hillsdale Collegessa, jossa toimi humanististen tieteiden erittäin ansioituneena professorina (Distinguished Visiting Professor of Humanities).
Kirk kirjoitti usein kahteen amerikkalaiseen konservatiivilehteen, joiden perustamisessa hän oli ollut mukana: vuonna 1955 perustettu National Review sekä vuonna 1957 perustettu Modern Age, jonka ensimmäinen päätoimittaja hän oli vuosina 1957–59. Myöhemmin hänestä tuli Heritage -säätiön arvostettu jäsen (Distinguished Fellow) pitäen siellä useita luentoja.
Lähdettyään Michiganin yliopistosta Kirk palasi sukunsa kotiseudulle Michiganin Mecostaan, jossa hän kirjoitti monia kirjoja, akateemisia artikkeleita, esitelmiä sekä syndikoituja sanomalehtikolumneja, jolla hän vaikutti amerikkalaispolitiikkaan ja älylliseen ilmapiiriin. Vuonna 1963 Kirk kääntyi katolilaisuuteen ja meni naimisiin Annette Courtemanchen kanssa. He saivat neljä tytärtä. Kirkit tulivat tunnetuksi vieraanvaraisuudestaan ja he vastaanottivat Mecostan talossaan (tunnetaan nimellä "Piety Hill") monia politiikan, filosofian ja kirjallisuuden vaikuttajia sekä tarjosivat suojaa poliittisille pakolaisille, kulkureille ja muille. Heidän kodistaan tuli yliopisto-opiskelijoille eräänlainen konservatiivisen ajattelun seminaari. Piety Hillissä toimii nykyisin Russell Kirk Center for Cultural Renewal -opetuskeskus. Katolisuuteen kääntyneestä Kirkistä tuli Una Voce America -järjestön perustajajäsen.
Kirk ei aina pitänyt kiinni stereotyyppisestä "konservatiivisesta" äänestyskäyttäytymisestä. Huonoiksi presidenttivaihtoehdoiksi katsomiensa Franklin Rooseveltin ja Thomas Deweyn sijasta Kirk ”imperiumia” vastustaen äänesti sosialistipuolueen ehdokasta Norman Thomasia vuonna 1944. Vuoden 1976 presidentinvaaleissa hän äänesti Eugene McCarthya. Vuonna 1992 hän tuki republikaanien esivaaleissa Pat Buchanania istuvaa presidenttiä George H. W. Bushia vastaan, toimien Buchananin kampanjankomitean puheenjohtajana Michiganissa.
Kirk avusti Chronicles -lehteä. Vuonna 1989 presidentti Ronald Reagan palkitsi hänet Presidential Citizens Medalilla.
The Conservative Mind
The Conservative Mind: From Burke to Santayana Kirkin väitöskirjan julkaistu versio vaikutti merkittävästi burkelaisen ajattelun uudelleennousuun 1900-luvulla. Kirja kiinnitti huomiota myös:
Kirkin toimittama The Portable Conservative Reader (1982) sisältää näytteen useimpien edellä mainittujen kirjoituksista.
Elämäkerturi Bradley J. Birzer väittää, että huolimatta kaikesta hänen merkityksestään modernin konservatiiviliikkeen innoittajana, harva hänen seuraajansa jakoi hänen epätavallista lähestymistapaansa konservatismin historiaan. Kuten Drew Maciag tiivistää:
Harry Jaffa (Leo Straussin oppilas) kirjoitti: "Kirk oli kehno Burke-tutkija. Burken hyökkäys metafyysistä perustelua vastaan koski vain modernin filosofian pyrkimystä tukahduttaa perusteidensa epäily ja siten myös johtopäätöksiensä epäily."
Gerald J. Russello (2004) väittää, että Kirk sovelsi 1800-luvun amerikkalaista katolisen ajattelijan Orestes Brownsonin "alueelliseksi demokratiaksi" kutsumaa federalismin versiota, joka perustui olettamuksiin, jotka poikkeavat osittain Yhdysvaltain perustajaisien ja muiden konservatiivien olettamuksista. Lisäksi Kirk uskoi, että alueellinen demokratia voisi ratkaista jännitteen, joka on osavaltiota keskushallinnon maakuntina kohtelemisen ja niiden Washingtonista riippumattomina poliittisina yksiköinä olemisen välillä. Alueellinen demokratia antoi Kirkille mahdollisuuden esittää yksilönoikeuksien teoria Yhdysvaltojen tiettyihin historiallisiin olosuhteisiin perustuen, mutta hylkäsi tällaisten oikeuksien yleismaailmallisen käsitteen.
Periaatteet
Kirk kehitti kuusi konservatismin ”kaanonia”, joita Russello (2004) kuvaili seuraavasti: 1. Usko transsendenttiseen järjestykseen, jonka Kirk kuvaili traditioon, jumalalliseen ilmoitukseen tai luonnonoikeuteen perustuvaksi; 2. Kiintymys ihmisen olemassaolon "moninaisuuteen ja mysteeriin"; 3. Vakaumus siitä, että yhteiskunta vaatii järjestyksen ja luokat, jotka korostavat "luonnollisia" eroja; 4. Usko, että omaisuus ja vapaus liittyvät läheisesti toisiinsa; 5. Usko tapoihin, käytäntöihin ja määräyksiin, sekä 6. Tunnustetaan se, että uudistus on oltava sidoksissa olemassa oleviin perinteisiin ja tapoihin, mikä edellyttää harkitsevaisuuden kunnioittamista poliittisena arvona. Kirkin mukaan kristinusko ja läntinen sivilisaatio ovat "käsittämättömän erillään toisistaan", ja että "kaikki kulttuuri syntyy uskonnosta. Uskonnon murentuessa rapautuu myös kulttuuri, vaikka se usein näyttäisi kukoistavan tilassa, joka jäi kulttuuria ruokkineelta ja epäuskoon vajonneelta uskonnolta."
Kirk ja libertarismi
Kirk perusti burkelaisen konservatisminsa traditioon, poliittiseen filosofiaan, kaunokirjallisuuteen (belles lettres) ja hänen myöhempien vuosiensa vahvaan uskonnollisuuteen, ei libertarismiin, eikä vapaan markkinatalouden perusteisiin. The Conservative Mind jättää taloustieteen lähes huomiotta.
T. S. Eliotin ilmaisua lainaten Kirk kutsui poleemisesti libertaristeja "sirkuttaviksi lahkolaisiksi". Hän katsoi konservatiivien ja libertaarien vastustavat kyllä "kollektivismia", "totaalista valtiota" ja "byrokratiaa", mutta muuten niillä ei ollut "mitään" yhteistä. Hän kutsui libertaristista liikettä "ideologiseksi klikiksi, joka ikuisesti jakautuu yhä pienemmiksi ja oudommiksi lahkoiksi harvoin kuitenkaan liittoutuen." Hän mukaan jakolinja menee niiden välillä, jotka uskovat "jonkinlaiseen transsendenttiin moraaliseen järjestykseen" ja "utilitaristeihin, jotka eivät hyväksy mitään transsendenttisiä seuraamuksia käyttäytymisestä." Hän sisällytti libertaristit jälkimmäiseen ryhmään. Kirk siis kyseenalaisti libertaristien ja traditionalististen konservatiivien välisen "fusionismin", joka leimasi huomattavasti toisen maailmansodan jälkeistä konservatismia Yhdysvalloissa.
Kirkin näkemys "klassisista liberaaleista" on kuitenkin myönteinen. Hän on heidän kanssaan samaa mieltä "hallitusta vapaudesta", joka saa "tavalliset konservatiivit yhteistoimintaan demokraattisen despotismin ja taloudellisen kollektivismin uhkaa vastaan".
Tibor R. Machan puolusti libertarismia vastatessaan Kirkin alkuperäiseen Heritage-luentoon. Machan väitti, että yksilön itsemääräämisoikeus on ehkä kaikkein säilyttämisenarvoisinta Amerikan poliittisessa perinnössä, ja että kun konservatiivit itse puhuvat jonkin perinteen säilyttämisestä, he eivät voi samanaikaisesti vaatia epäkunnioittavaa epäluuloa yksittäistä ihmismieltä ja rationalismia itseään kohtaan. Myös Future of Freedom Foundationia edustava Jacob G. Hornberger vastasi Kirkille.
Kirk ja neokonservatismi
Myöhemmällä iällään Kirkin silmät avautuivat myös amerikkalaisten neokonservatiivien suhteen. Kuten Chroniclesin toimittaja Scott Richert kuvaa tätä: [Yksi lause] auttoi määrittelemään neokonservatiivien ja paleokonservatiivien välistä taistelua. Kirk julisti, "Usein on näyttänyt siltä, että jotkut merkittävät neokonservatiivit ovat erehtyneet pitämään Tel Avivia Yhdysvaltojen pääkaupunkina." Muutama vuosi myöhemmin toisessa Heritage-säätiön puheessaan Kirk lauseen sanatarkasti. Vastustamansa Persianlahden sodan jälkeen hän ymmärsi selvästi, että näihin sanoihin sisältyi vielä suurempi merkitystä.
Hän sanoi myös, että neokonservatiivit ovat "usein älykkäitä, mutta eivät koskaan viisaita". Committee for the Free Worldin johtaja Midge Decter piti Kirkin huomautusta "hirvittävänä loukkauksena ja Kirkin antisemitisminä, jolla kyseenalaistetaan neokonservatiivien lojaalius." Hän sanoi The New Republic -lehdelle: "Kyse on kristillisen sivilisaation käsitteestä. On joko oltava osa sitä tai ei voi olla sopiva suojelemaan yhtään mitään. Se on kulunut ilmaus ja hyvin typerä."
Samuel T. Francis piti Kirkin Tel Aviv-huomautusta "piikkinä neokonservatiivien orjallisen Israel-myönteisille sympatioille." Hän kuvaili Decterin vastausta valheelliseksi, "harkitsemattomaksi" ja "vihamieliseksi". Lisäksi hän väitti, että tällainen irtisanoutuminen" hyödyttää aina vasemmistoa, joka sitten voi toistaa syytöksiä ja väittää konservatiivien hyväksyvän ne."
Kirk ja Persianlahden sota
Russell Kirk oli elämänsä loppupuolella erittäin kriittinen republikaanien militarismia kohtaan. Kirkin mukaan presidentti Bush oli aloittanut "radikaalin väliintulon Persianlahden alueella". Otteita Russell Kirkin luennoista Heritage-säätiössä (1992):
Presidentit Woodrow Wilson, Franklin Roosevelt ja Lyndon Johnson olivat innokkaita Amerikan maailmanvallan kannattajia. Nyt George Bush näyttää jäljittelevän näitä kuuluisia demokraatteja. Aikoinaan republikaanit murjottiin vaaleissa, koska olivat asettaneet presidenttiehdokkaakseen "One World" -kandidaatti Wendell Willkien. Yleisesti ottaen republikaanit ovat koko 1900-luvun ajan suosineet varovaisuutta ja pidättyvyyttä ulkosuhteissa. ... Ellei Bushin hallinto äkkiä muunna verotuksellista ja sotilaallista linjaansa, oletan republikaanien menettävän aikaisemman hyvän maineensa säätäväisenä puolueena ja siitä tulee tuhlaileva "voin ja aseiden" -puolue. Kauan ei yleinen mielipide, hyvinvointimme eikä arvovaltamme maailmalla tulisi kestämään tätä. ... Yhdysvaltain presidenttejä ei kuitenkaan tule kannustaa ikuiseen sotaan ikuisen rauhan saavuttamiseksi, eikä kannata kuvitella heidän kykenevän perustamaan uutta maailmanjärjestystä toisinajattelijat eliminoimalla. Toisella vuosisadalla ennen Kristusta roomalaiset jalomielisesti vapauttivat Kreikan kaupunkivaltiot Makedonian ikeestä. Mutta ei kestänyt kauan kun roomalaiset kokivat välttämättömäksi alistaa riitelevät kreikkalaiset ylivallalle, joka oli helleeniselle vapaudelle ja kulttuurille painostavampi kuin mitä Makedonia oli koskaan ollut. Yhdysvaltojen kongressin velvollisuus on katsoa, etteivät suuret amerikkalaiskeisarit toimi samoin.
Muu kirjallinen tuotanto
Kirkin muita tärkeitä kirjoja ovat Eliot and his Age: T. S. Eliot's Moral Imagination in the Twentieth Century (1972), The Roots of American Order (1974) ja omaelämänkerrallinen Sword of the Imagination: Memoirs of a Half Century of Literary Conflict (1995). Sankarinsa Edmund Burken tavoin Kirk tuli tunnetuksi älyllisten ja poleemisten kirjoitustensa proosallisesta tyylistä.
Fiktiivinen kirjallisuus
Tieteellisten saavutusten lisäksi Kirk oli lahjakas suullisessa tarinankerronnassa ja erityisesti mestarillisten kummitustarinoiden kirjoittajana, edusten Sheridan Le Fanun, M. R. Jamesin, Oliver Onionsin ja H. Russell Wakefieldin klassista perinnettä. Hän kirjoitti myös muita ihailtuja ja paljon keräiltyjä teoksia, jotka vaihtelevasti luokitellaan kauhuksi, fantasiaksi, sci-fiksi ja poliittiseksi satiiriksi. Näillä hän sai kehuja luovilta ja arvostetuilta kirjailijatovereiltaan, kuten T. S. Eliotilta, Robert Aickmanilta, Madeleine L'Engleltä ja Ray Bradburyltä.
Vaikka määriltään vaatimaton, kattaen kolme romaania ja 22 novellia, Kirkin fiktiotuotanto kirjoitettiin keskellä tuotteliaan tietokirjailijan, toimittajan ja puhujan kiireistä uraa. Spekulatiivista fiktiota kirjoittaneiden G. K. Chestertonin, C. S. Lewisin ja J. R. R. Tolkienin (jotka myös kirjoittivat "päivätyönään" vain tietokirjoja) tavoin Kirkin fiktioon liittyy konservatiivisia pohjavirtoja—sosiaalisia, kulttuurisia, uskonnollisia ja poliittisia.
Myöhempiä romaaneja olivat musta komedia A Creature of the Twilight (1966), joka satirisoi siirtomaakauden jälkeisen Afrikan politiikkaa; Skotlantiin sijoittuva Lord of the Hollow Dark (1979, 1989), jossa etsitään kummittelevassa talossa asuvaa suurta pahaa. Elinaikanaan Kirk valvoi myös kolmen kokoelmansa julkaisua, jotka yhdessä kattoivat kaikki hänen novellinsa. (Kolme muuta vastaavaa kokoelmaa on julkaistu postuumisti, mutta ne ovat vain uusintapainoksia aikaisemmista teoksista).
Tietyt hahmot toistuva hänen romaaneissaan ja tarinoissaan, rikastuttaen hänen fiktiivisen kaanoninsa muutenkin huomattavaa yhtenäisyyttä ja resonanssia. Vaikka Kirkin fiktio ja tietokirjat ovat teemojensa ja proosatyylinsä kautta toisiaan täydentäviä, monet lukijat eivät ole tienneet hänen muista teoksistaan.
Dumppi
Dumppi ry:ssä on noin 1100 jäsentä. Järjestön toimintaa johtaa hallitus, joka valitaan vuosittain marras-joulukuun aikana järjestettävässä sääntömääräisessä syyskokouksessa. Dumpin toimitilat ovat Jyväskylän yliopiston Mattilanniemen kampuksella, jossa sijaitsee yhdistyksen toimisto sekä opiskelijoiden oleskelutila.
Dumppi ry:n toiminta
Yhdistyksen tehtävänä on jäsentensä etujen valvominen ja erilaisten opiskelua tehostavien sekä helpottavien palveluiden tarjoaminen. Dumppi ry toteuttaa tätä tehtävää muun muassa olemalla aktiivisesti mukana opetuksen kehittämisessä yhdessä opiskelijoiden ja tiedekunnan kanssa. Yhdistyksen edustajat osallistuvat Jyväskylän yliopiston Informaatioteknologian tiedekunnan tiedekuntaneuvoston kokouksiin ja tiedekunnan työryhmiin, joissa yhdistys edustaa jäseniään ja tuo opiskelijoiden ääntä kuuluviin. Lisäksi Dumppi tekee yhteistyötä opiskelijoille hyödyllisten verkostojen kanssa, tukee opiskelijoiden urheilu- ja liikuntatoimintaa sekä järjestää esimerkiksi erilaisia yritysvierailuita, ekskursioita sekä juhlia.
Dumppi ry on vahvasti esillä Jyväskyläläisessä opiskelijakulttuurissa. Dumpin järjestämiä tapahtumia ovat mm. Poikkitieteelliset Suursitsit, VappuAppro sekä ura- ja rekrytointitapahtuma DuunIT-messut. Dumppi järjestää lisäksi jäsenilleen monipuolisesti erilaisia aktiviteetteja ja tapahtumia ympäri vuoden.
Dumppi ry:n kulttuuri
Dumppi ry:n jäseniä kutsutaan tuttavallisesti dumppareiksi. Ensimmäisen vuoden opiskelijat ovat fukseja; virallisesti heistä tulee dumppareita fuksiaisissa Harjun päällä vannottavan "Dumpparien valan" jälkeen. Dumpin järjestämiin vapaa-ajan tapahtumiin dumpparit pukeutuvat viininpunaisiin opiskelijahaalareihin. Agora Centerissä sijaitsevaa Dumpin jäsenten oleskelutilaa kutsutaan Dumpin toimistoksi. Oleskelutilassa jäsenet voivat viettää aikaa kahvitellen ja toistensa seurasta nauttien.
9M14 Maljutka
9M14 ”Maljutka” on Neuvostoliiton ensimmäisen sukupolven, manuaalisella komento-ohjausjärjestelmällä (MCLOS) varustettu panssarintorjuntaohjus. Se oli ensimmäinen neuvostoliittolainen miesvoimin siirrettävä ohjus ja luultavasti eniten valmistettu. Neuvostoliitossa ohjusta tehtiin 25 000 kappaletta vuodessa 1960- ja 1970-luvuilla ja sen kopioita on valmistettu eri nimillä ainakin viidessä maassa.
Historiaa
Ohjuksen kehitystyö alkoi heinäkuussa 1961 kahdessa eri suunnittelutoimistossa, Tulassa ja Kolomnassa. Ohjuksen esikuvia olivat 1950-luvun länsimaiset ohjukset kuten Ranskan ENTAC ja sveitsiläinen Cobra. Kolomnan koneensuunnitteluinstituutin prototyyppi otettiin tuotantoon ja ohjus palveluskäyttöön 16. syyskuuta 1963.
Neuvostoliitossa ohjukset sijoitettiin moottoroitujen jalkaväkipataljoonien panssarintorjuntajoukkueisiin. Joka joukkueessa oli kaksi ohjusryhmää, joissa kussakin oli kaksi ohjuspartiota. Jokaisella ohjuspartiolla oli kaksi ampumalaitetta ja yksi RPG-7-sinko. Sinkoja tarvittiin panssarivaunujen lähitorjuntaan ohjuksen 500 metrin minimiampumaetäisyyden vuoksi.
Ohjus kuului myös BMP-1-, BMP-2- ja BRDM-2-rynnäkköpanssarivaunujen ja Mi-2-, Mi-8- ja Mi-24-helikopterien varustukseen.
Yleistä
Ohjuksen maa-ampumalaite on mallia 9P111. Ampumalaite koostuu myös ohjuksen kuljetuslaatikkona toimivasta alustasta, 9S415-mallisesta joystickillä varustetusta ohjausyksiköstä ja 9Š16-tähtäysperiskoopista. Manuaalinen komento-ohjaus vaatii ampujalta melkoista taitoa ja herkeämätöntä keskittymistä. Ohjauskomennot välitetään ohjukselle sen perästä purkautuvaa kuparilankaa pitkin. Alle kilometrin päähän ampuja voi tähystää maalia ja ohjuksen lentoa paljaalla silmällä, pitemmillä ampumaetäisyyksillä käytetään tähtäysperiskooppia. Välittömästi laukaisun jälkeen ohjus ohjautuu ylöspäin välttääkseen esteet ja pienin ampumaetäisyys on noin 500 metriä. Lyhyemmillä etäisyyksillä tähtäysmahdollisuus on käytännössä olematon. Myöhemmissä Maljutka 2 -ohjuksissa, joiden ohjausjärjestelmä on puoliaktiivinen komento-ohjaus (SACLOS), ampujan pitää vain pitää tähtäin maalissa.
Ohjuksen lentonopeus on sen eri versioilla välillä 115–130 m/s. Panssarin läpäisy on mallista riippuen 200–800 mm, uudemmilla versioilla parempi. Suurin ampumaetäisyys on noin 3 000 metriä, johon lentoaika 30 sekuntia.
Käyttö
Pohjoisvietnamilaiset käyttivät ohjusta 1972 Etelä-Vietnamin joukkoja vastaan jonkinlaisella menestyksellä. Erityisen merkittäväksi ohjus nousi vuoden 1973 jom kippur -sodassa Syyrian ja Egyptin käyttäminä. Keskimäärin joka divisioona ampui 2 000 ohjusta ja neuvostolähteiden mukaan Israel menetti tämä tuloksena 800 panssarivaunua, puolet menetyksistään. Joissa lähteissä on mainittu 1 063 vaunua, johon sisältyvät varmaankin myös alle vuorokaudeksi taisteluista poistuneet. Ohjuksen osumatodennäköisyydeksi jäi tositilanteessa 2–25 % ampujien harjoituksesta riippuen.
Beethovenin neljäs
Beethovenin neljäs on vuonna 2001 julkaistu yhdysvaltalainen elokuva. Elokuva on Beethoven-elokuvasarjan neljäs osa.
Pertti Seiskari
Pertti Kalervo Seiskari, sukunimi vuoteen 1935 Söderlund (3. elokuuta 1929 Rauma – 9. marraskuuta 2015 Espoo) oli suomalainen filosofian tohtori ja ympäristönsuojeluneuvos.
Seiskarin vanhemmat olivat asemapäällikkö Johan Bertel Seiskari ja Hellin Augusta Vahander. Hän pääsi ylioppilaaksi 1948 ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1953, lisensiaatiksi 1958 ja tohtoriksi 1962.
Seiskari toimi Riistanhoitosäätiön riistabiologina 1954–1958 ja Helsingin suomalaisen yhteiskoulun vanhempana lehtorina 1958–1962. Hän oli Yleisradiossa osastopäällikkönä 1962–1966 ja opetusohjelmien ohjelmapäällikkönä 1966–1970. Tämän jälkeen Seiskari toimi ympäristönsuojelun neuvottelukunnan sihteerinä ja metsähallituksen moninaiskäytön ylitarkastajana 1970–1973 ja vuodesta 1973 maa- ja metsätalousministeriön toimistopäällikkönä. Hän oli myös Helsingin yliopiston riistabiologian dosenttina 1963–1983, ylioppilastutkintolautakunnan apujäsenenä vuodesta 1964 alkaen sekä jäsenenä Suomen Unesco-toimikunnassa. Hän oli jäsen Rooman Klubin Suomen yhdistyksessä.
Seiskari kirjoitti oppi- ja tietokirjoja sekä ohjasi opetuselokuvia.
Huone taivaan kellarissa
Huone taivaan kellarissa on Jukka Pakkasen vuonna 1988 ilmestynyt tieteisromaani. Teoksen julkaisi Gummerus.
Ulysses
Ulysses on muoto kreikkalaisesta nimestä Odysseus. Se voi tarkoittaa seuraavia asioita:
Debora (yritys)
Debora Oy on vuonna 2004 perustettu suomalainen kotipalveluita tarjoava yritys, jonka omistaa suomalainen pääomasijoitusyhtiö MB Rahastot. Deboran emoyhtiö on Debora Group Oy.
MB Rahastot teki sijoituksen Deboraan vuonna 2017. Debora myytiin Mehiläiselle 7. joulukuuta 2021, lukuun ottamatta lapsiperhepalveluita, jotka jatkavat Debora Lapsiperhepalvelut Oy:ssä.
TGA
TGA voi tarkoittaa seuraavia:
Luonnontieteellinen museo (Helsinki)
Luonnontieteellinen museo (entinen Eläinmuseo) on osa Helsingin yliopiston Luonnontieteellistä keskusmuseota Luomusta.
Luonnontieteellisen museon rakennuksessa Etu-Töölössä osoitteessa Pohjoinen Rautatiekatu 13 sijaitsevat museon päänäyttelytilat (Luonnontieteellinen museo).
Rakennus
Museorakennuksen alkuperäinen käyttäjä oli vuonna 1870 perustettu Helsingin venäläinen poikakoulu eli Aleksanterin kimnaasi. Uusbarokkia edustavan koulurakennuksen suunnittelivat opetusneuvos V. V. Belevitš ja arkkitehti Lev Šiško, ja se vihittiin käyttöön vuonna 1913. Rakennus tehtiin edustavaksi, jotta siihen olisi myöhemmin voitu sijoittaa kaavailtu Helsingin venäläinen yliopisto.
Aleksanterin kimnaasi ehti toimia rakennuksessa vain muutaman vuoden. Itsenäistymisen jälkeen Suomessa sijainneet Venäjän valtion kiinteistöt takavarikoitiin Suomen valtiolle, joka otti myös kimnaasirakennuksen haltuunsa. Rakennus siirtyi 1917 Helsingin jääkäriprikaatin käyttöön ja toimi sisällissodan lopussa valkoisten joukkojen sotasairaalana. Rakennus oli kuitenkin takavarikoitu virheellisin perustein, sillä se ei ollut Venäjän valtion vaan yksityisen koulun omaisuutta, ja valtion oli sisällissodan jälkeen luovutettava sen hallinta takaisin Aleksanterin kimnaasin johtokunnalle. Koska kimnaasin toiminta oli loppunut, johtokunta myi rakennuksen valtiolle. Vuonna 1919 rakennukseen muutti vastaperustettu Suomen Kadettikoulu.
Itsenäisyyden ensimmäisen vuosikymmenen aikana monien Helsingin venäläistyylisten rakennusten ulkoasua muutettiin (esimerkiksi Suomenlinnan kirkko) tai niitä jopa purettiin (esimerkiksi Katajanokan Rauhan kappeli). Kimnaasirakennus säästyi tältä suomalaistamisinnolta, sillä sen arkkitehtuuri ei ollut leimallisesti venäläistä vaan melko neutraalia, ja Suomen armeija saattoi ottaa entisen venäläisen koulun käyttöönsä ilman ongelmia. Ainoat muutokset olivat keisarillisen kruunun ja monogrammin poistaminen julkisivusta sekä ortodoksisen kirkkosalin seinämaalausten peittäminen.
Museo
Rakennukseen sijoittunut Kadettikoulu muutti vuonna 1923 Munkkiniemeen, minkä jälkeen Helsingin yliopiston eläintieteen laitos ja eläinmuseo muuttivat rakennukseen vuosina 1923–1924. Rakennuksen nimi muuttui Luonnontieteelliseksi museoksi 1990-luvulla, ja yliopiston eläintieteen laitos muutti Viikkiin 2000-luvun alussa.
Vuoteen 2005 museo käsitti rakennuksen Pohjoisen Rautatiekadun puoleisen pääsiiven sekä osia Nervanderinkadun puoleisesta sivusiivestä, jonka pääosa oli eläintieteen laitoksen hallussa. Eri eläinryhmät oli jaoteltu eri saleihin perinteisen jaon mukaan, ja näytteillä oli täytettyjä eläimiä, eläinten luurankoja, esihistoriallisten eläinten jäännöksiä sekä mineraaleja. Toisessa kerroksessa olivat kala- ja hyönteissali sekä luusali, kolmannessa kerroksessa nisäkässali ja lintusali ja neljännessä kerroksessa esihistoriasali.
Museorakennus uudistettiin vuosina 2005–2008 täysin. Uusissa näyttelyissä eläinten ryhmittelyä muutettiin ja mukaan otettiin kasvi- ja kivikokoelmia. Esimerkiksi Suomen luontoa esitellään kokonaisuutena, johon kuuluu paitsi eläimistöä, myös kasvillisuutta ja geologiaa. Juhlasalissa esitellään elämän historiaa, toisessa kerroksessa maailman luontoa ja pohjakerroksessa on luita ja vaihtuvia näyttelyitä.
Museon edustalla on kuvanveistäjä Jussi Mäntysen Hirvi-patsas, joka on museon tunnetuin symboli. Eteissalia hallitsee täytetty afrikannorsu. Museossa on myös kahvila ja matkamuistomyymälä.
Vuodesta 1963 lähtien museorakennuksessa on pitänyt majaansa harvinainen myrkkyhämähäkkien kanta. Nämä elävät ruskohämähäkit eivät kuulu museon kokoelmiin, vaan ne tulivat omin päin Argentiinasta saapuneen hedelmälähetyksen mukana (tai mahdollisesti tutkittavina olleiden eläinten pehmikkeiden mukana ) ja asettuivat taloksi. Ruskohämähäkit viihtyvät lähinnä museon yleisöltä suljetuissa kellarikerroksissa, ja näyttelytiloissa havainnot ovat hyvin harvinaisia. Ruskohämähäkki on purrut ihmistä museossa yhden kerran.
Skepsis ry myönsi vuoden 2014 Sokrates-palkintonsa Luonnontieteelliselle museolle “ekologiaa ja evoluutiota koskevan tiedon elämyksellisestä välittämisestä aina uusille suomalaissukupolville”.
Luettelo Intian suurimmista metropolialueista
thumb|Delhin metropolialue Luettelo Intian 50 suurimmasta metropolialueesta asukasluvun mukaan vuonna 2007. Alla olevien metropolialueiden yhdistetty asukasluku on noin kymmenesosa koko Intian asukasluvusta.
Muuan Jeesus
Muuan Jeesus on Jukka Pakkasen vuonna 2003 ilmestynyt romaani. Teoksen julkaisi Like.
Fastida
Fastida oli ensimmäinen gepidien nimeltä tunnettu kuningas. Hänet mainitaan Jordanesin kirjoittamassa goottien historiassa De origine actibusque Getarum. Fastidan johdolla gepidit löivät burgundit ja alistivat myös muita heimoja. Fastida haastoi myös gootit vaatien näiden alueita, mutta kärsi nöyryyttävän tappion heitä vastaan.