cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Pertti Nieminen (tuomari)
Pertti Niemisen puoliso on varatuomari Anna-Mari Ahonen. Nieminen valmistui Helsingin yliopistosta oikeustieteen kandidaatiksi 1974 ja lisensiaatiksi 1977. Hän työskenteli Karhulan nimismiespiirin apulaisnimismiehenä 1974–1975 ja Kymin tuomiokunnan notaarina 1975–1976. Itä-Suomen hovioikeudessa Nieminen oli hovioikeuden viskaali 1977–1982, Kotkan raastuvanoikeudessa oikeusneuvosmies 1982–1990 ja vt. pormestari 1990–1993. Kotkan käräjäoikeuden käräjätuomarina hän toimi 1993–1998, Kouvolan hovioikeuden ma. hovioikeudenneuvoksena 1999, hovioikeudenneuvoksena 1999–2004, laamannina 2004–2005 ja presidenttinä vuodesta 2005 vuoteen 2014. Kouvolan hovioikeus yhdistettiin tuolloin Itä-Suomen hovioikeuteen.
Tatiana Maslany
Tatiana Maslany (s. 22. syyskuuta 1985 Regina, Saskatchewan) on kanadalainen näyttelijä, joka tunnetaan parhaiten rooleistaan televisiosarjassa Orphan Black.
Hän on näytellyt lisäksi muun muassa televisiosarjoissa Sydänmailla (2008-2010) ja Being Erica (2009–2011) sekä elokuvissa Diary of the Dead (2007) ja Eastern Promises (2007).
Vuonna 2009 Maslany voitti ensimmäisen Gemini-palkintonsa vierailevana näyttelijänä draamasarjassa Tarkka-ampujat. Eniten palkintoja hän on voittanut roolissaan Orphan Black -televisiosarjassa. Vuonna 2016 hänet palkittiin parhaan naispääosan Emmyllä.
Nuoruus
Maslanyn äiti opetti hänelle saksaa ennen englantia, joten hän puhuu sitä sujuvasti. Hän aloitti tanssimisen nelivuotiaana ja teatteriharrastuksen yhdeksänvuotiaana. Kouluaikana hän työskenteli näyttelijänä ja pääsi matkustelemaan eri puolelle Kanadaa. Torontoon Maslany muutti 20-vuotiaana.
Yksityiselämä
Maslany on seurustellut walesilaisen näyttelijän Tom Cullenin kanssa vuodesta 2011 lähtien. He tapasivat Maailma vailla loppua -minisarjan kuvauksissa.
Nanyang
Nanyangin urbaani kaupunkialue kattaa 1 887 neliökilometriä. Puolisen kilometriä leveäksi tekojärveksi padottu joki halkaisee kaupunkialueen lounaasta koilliseen ulottuvana vesikaistaleena.
Nähtävyyksiä:
Prefektuuri rajoittuu etelässä kolmeen Hubein maakunnan prefektuuriin ja lännessä yhteen Shaanxin maakunnan prefektuuriin. Pohjoisessa ja idässä sen naapurina on viisi muuta Henanin maakunnan prefektuuria.
Uinti kesäolympialaisissa 2020 – naisten 200 metrin selkäuinti
Naisten 200 metrin selkäuinnissa Tokion kesäolympialaisissa 2020 kilpaillaan 29.–31 heinäkuuta 2021 Tokyo Aquatics Centressä.
Karsintarajan rikkoneet urheilijat
Tapahtumaan voi osallistua sellaiset urheilijat, jotka ovat rikkoneet ns. A-rajan eli olympialaisten karsintarajan. Samasta maasta saa osallistua kuitenkin korkeintaan kaksi urheilijaa yhdelle matkalle. Jos 878 uimarin kokonaisraja olympialaisten uintiin ei ole täyttynyt A-rajan rikkoneista uimareista, voi olympialaisiin päästä B-rajan, eli olympialaisten valintarajan, rikkoneet urheilijat. FINA kutsuu nämä urheilijat olympialaisiin.
Aikataulu
Ajat ovat Japanin aikaa (UTC+9).
Cynric
Cynric (k. 560) oli Wessexin kuningas 534–560. Joidenkin lähteiden mukaan hän hallitsi Wessexiä myös vuosina 519–534 yhdessä isoisänsä tai isänsä Cerdicin kanssa. Tuon aikakauden huomattavimpia tapahtumia oli Mons Badonicuksen taistelu noin vuonna 520, jossa roomalais-kelttiläiset joukot löivät anglosaksit. Cynricin on kuitenkin väitetty lyöneen britit ainakin Searobyrgin taistelussa 552. Cynriciä seurasi valtaistuimella hänen poikansa Ceawlin.
Tsushiman meritaistelu
Tsushiman meritaistelu oli Venäjän–Japanin sodan ratkaiseva taistelu. Se käytiin Venäjän ja Japanin laivastojen välillä 27.–28. toukokuuta 1905, kun Venäjän Itämeren laivaston alukset olivat kierrettyään Afrikan Hyväntoivonniemen ja Intian valtameren kautta saapuneet Korean ja Japanin väliseen Tsushimansalmeen. Itämeren laivaston alukset lähetettiin Port Arthurin laivastotukikohtaan saarroksiin jääneiden Tyynenmeren laivaston alusten tueksi. Port Arthur ehti kukistua ennen kuin Itämeren laivasto pääsi perille. Itse taistelu käytiin Tsushimansalmessa jonkin matkan päässä Tsushiman saaresta.
Alajärven helluntaiseurakunta
right|thumb|Seurakunnan vanha tunnus. Alajärven Helluntaiseurakunta on Alajärvellä toimiva helluntaiseurakunta, johon kuuluu noin 500 jäsentä (vuonna 2012). Seurakunta on perustettu 2. tammikuuta 1938 ja rekisteröity yhdistykseksi 18. maaliskuuta 1955.
Tsushiman meritaistelu
Venäjän laivasto menetti taistelussa uponneina seitsemän ja antautuneina neljä suurta alusta ja Japanin laivasto vain kolme torpedovenettä, 116 kaatunutta ja 538 haavoittunutta.
Alajärven helluntaiseurakunta
Seurakunnan toimintaan kuuluvat viikoittaiset kokoukset, lapsi- ja nuorisotyö sekä musiikkitoiminta. Se tekee avustus- ja lähetystyötä Baltiassa ja Intiassa. Lähetystyötä tukee kirpputori- ja kahvilatoiminta.
Alajärven Helluntaiseurakunta lähettää tilaisuuksistaan suoria lähetyksiä Internetissä ja tekee ohjelmia Järviradioon. Seurakunta julkaisee Kotikuulumisia-nimistä uutislehteä.
Tsushiman meritaistelu
Tausta
thumb|vasen|Japanilaiset alukset purjehtivat kohti venäläisiä 27. toukokuuta. Venäjän ja Japanin välinen kilpailu Mantšuriasta ja Koreasta johti maiden välien kiristymiseen. Maat katkaisivat diplomaattisuhteensa 6. helmikuuta 1904 ja Japani hyökkäsi Venäjää vastaan ilman sodanjulistusta 8. helmikuuta. Kaksi venäläisen Tyynenmeren eskaaderin taistelulaivaa torpedoitiin Port Arthurissa ja Keltaisenmeren taistelussa 10. elokuuta venäläisten ulosmurtautumisyritys Port Arthurista torjuttiin. Port Arthur jäi piiritetyksi ja se antautui lopulta tammikuussa 1905. Piirityksen ollessa vielä meneillään venäläiset päättivät yrittää vapauttaa satamansa tuomalla Japania vastaan vahvistuksia Itämereltä. He muodostivat toisen Tyynenmeren eskaaderin, jonka komentajaksi asetettiin amiraali Zinovi Rožestvenski. Tarkoituksena oli katkaista mantereella olleiden japanilaisjoukkojen yhteydet Japanin kotisaariin, jolloin ne voitaisiin tuhota. Voittoa mantereella seuraisi maihinnousu Japaniin. Osasto lähti kohti Tyyntämerta 15. lokakuuta. Libausta eli nykyisestä Liepājasta lähteneen osaston kärjessä oli Rožestvenskin komentamat neljä uutta taistelulaivaa, joita seurasi Dmitri Völkersahmin komentamat kolme vanhempaa taistelulaivaa. Jäljessä olivat Oskar Enqvistin komentamat risteilijät.
Alajärven helluntaiseurakunta
Historia
Helluntaiherätys saapui Alajärvelle evankelista Sanni Hautakankaan alettua pitää tilaisuuksia Saukonkylällä vuonna 1928 Josua Etelämäen talossa. Myös Luoman koulun opettaja Tyyne Bilman kutsui Hautakankaan pitämään tilaisuuksia kyläänsä. Tällöin kääntyneistä yksi oli Helge Luoma-aho, josta tuli seurakunnan keskeinen vaikuttaja 40 vuoden ajaksi. Kannattajakunnan vähitellen kasvaessa yhteisö päätti järjestäytyä paikalliseksi seurakunnaksi, mikä tapahtui 2. tammikuuta 1938 Fanny ja Toivo Ylitalon kodissa. Sotien päätyttyä valittiin seurakunnalle 1947 sen ensimmäinen vanhimmisto johtamaan seurakuntaa. 1953 seurakunta otti ensimmäisen kokoaikaisen työntekijän, Niilo Yli-Vainion. Hänen aikanaan seurakunta alkoi kasvaa ja sai ensimmäisen rukoushuoneensa 4. joulukuuta 1955. Sitä ennen seurakunta oli kokoontunut kodeissa, kouluissa ja seuraintaloilla.
Seurakunnan jäsenmäärä kasvoi voimakkaasti 1960- ja 1970-luvuilla, jolloin rukoushuone jäi liian pieneksi. Niinpä 1976 aloitettiin uuden kokoontumistilan, Siion-Temppelin, suunnittelu. Arkkitehti Veikko Gröhn laati uuden rakennuksen piirustukset ja rakentaminen aloitettiin 1978. Temppeli valmistui nopeasti, sillä runsas puoli vuotta rakennustöiden alkamisesta vietettiin loppiaisena 1979 Siion-Temppelin käyttöönvihkimisjuhlia. Kymmenisen vuotta myöhemmin todettiin, että tilat olivat jääneet pieniksi kerho- ja pyhäkoulutilojen sekä ruokasalin osalta. Niinpä Temppelille valmistui laajennusosa talkoovoimin 1988. Vuonna 2012 seurakunnalla oli noin 500 jäsentä.
Tsushiman meritaistelu
Tausta
Japanissa amiraali Tōgō Heihachirōlla oli ollut neljä kuukautta aikaa kouluttaa miehistöään, korjata vaurioitaan ja kunnostaa laivojensa varusteita. Japanilaisille oli oleellista ottaa voitto venäläisistä laivoista, sillä meriyhteyksien katkeaminen saattaisi merkitä tappiota sodassa. Erityisen huolestuttavia japanilaisten kannalta olivat venäläisten neljä uusinta alusta, jotka olivat japanilaisten aluksia parempia. Japanilaisilla oli yhteensä 4 taistelulaivaa, 8 panssariristeilijää, 7 panssarikansiristeilijää, sekä 65 hävittäjää tai muuta pienempää alusta.
Alajärven helluntaiseurakunta
Seurakunnan johtajat
Listaa täydennettävä
Tsushiman meritaistelu
Taistelu
Tsushiman taistelu alkoi 27. toukokuuta 1905 kello 13.40 japanilaisten purjehtiessa venäläisen laivaston reitin poikki itä–länsi-suunnassa noin 40 kilometriä Tsushiman saaresta itään. Japanilaisten tehdessä manööverinsä uudelleen tällä kertaa länsi–itä-suunnassa Rožestvenski yritti ohittaa japanilaiset kulkien kohti koillista. Japanilaiset lähtivät takaa-ajoon ja venäläiset kirjasivat taistelun ensimmäiset osumat 7 000 metrin etäisyydelle japanilaisten lippulaiva Mikasaan kello 14.08. Japanilaiset avasivat tulen vasta 6 400 metrin etäisyydeltä. Venäläiset kärsivät ensimmäisen tappionsa Osljabjan upotessa kello 15.10. Japanilaiset ohittivat venäläiset alukset ja Rožestvenski kääntyi kohti pohjoista yrittäen purjehtia japanilaisten vanaveden poikki. Japanilaiset kääntyivät länteen venäläiset pysäyttääkseen, jolloin Rožestvenski kääntyi etelään. Venäläisten kolonna hajosi ja he menettivät vain 30 minuutin aikana kolme taistelulaivaa. Imperator Aleksandr III upposi kello 19.03, Borodino ja venäläisten lippulaiva Knjaz Suvorov kello 19.20. Rožestvenski pelastettiin lippulaivaltaan venäläisen hävittäjän kyytiin, jolla hän jäi myöhemmin vangiksi. Suurin osa venäläisten jäljelle jääneistä laivoista upotettiin tai kaapattiin yöllä 27. ja 28. toukokuuta. Nebogatov luovutti aamulla 28. toukokuuta viimeisen Borodino-aluksen, taistelulaiva Orjolin, ja kolme pienempää alusta japanilaisille noin 240 kilometrin päässä Tsushimasta pohjoiseen.
Seuraukset
thumb|Taistelun aikana tuhoutunut tykki japanilaisella risteilijä [[Nisshin (1903)|Nisshinillä.]] thumb|Taistelun vaurioita Manilassa internoidulla venäläisellä risteilijä [[Olegilla.]] Venäläiset olivat menettäneet Tsushiman taistelussa koko taisteluun osallistuneen laivasto-osastonsa muutamaa alusta lukuun ottamatta. Panssaroitu pursi Almaz ja kaksi hävittäjää onnistuivat pääsemään perille Vladivostokiin, minkä lisäksi kontra-amiraali Enqvist sai vietyä risteilijät Auroran, Olegin ja Žemtšugin Manilaan, jossa ne joutuivat Yhdysvaltojen internoimiksi. Kaikki muut alukset upotettiin tai luovutettiin viholliselle. Japanilaisten upottamiin venäläisaluksiin lukeutui kuusi taistelulaivaa, yksi panssariristeilijä ja yksi panssarikansiristeilijä. Venäläiset upottivat lisäksi itse yhden taistelulaivan, kaksi panssariristeilijää ja yhden panssarikansiristeilijän. 16 muuta pienempää alusta oli uponnut tai päätynyt japanilaisten kaappaamaksi. Venäläisiä kaatuneita oli 4 830. Haavoittuneiden määrää ei tiedetä. Japanilaiset ottivat lisäksi 5 917 vankia. Sotaoikeus vapautti myöhemmin tajuttomana vangiksi jääneen Rožestvenskin. Nebogatov tuomittiin teloitettavaksi, mutta keisari Nikolai II armahti hänet.
Japanilaisten tappiot jäivät pieniksi. He menettivät kolme torpedovenettä ja kaksi panssarisotalaivaa vaurioitui. 116 japanilaista oli kaatunut ja 538 haavoittunut. Japanilaisia komentaneesta Tōgō Heihachirōsta tuli Horatio Nelsonin kaltainen sankarihahmo.
Tsushiman taistelu pakotti Venäjän rauhanneuvotteluihin Japanin kanssa. Yhdysvallat välitti neuvottelut, joiden pohjalta solmittiin vuonna 1905 Portsmouthin rauhansopimus. Venäjä menetti Japanille Sahalinin saaresta eteläosan ja vuokraamansa Liaodongin niemimaan Port Arthurin laivastotukikohdan kera. Venäjä menetti myös vaikutusvaltansa Mantšuriassa ja Japani sai toimia vapaasti Koreassa, joka liitettiin Japaniin vuonna 1910. Tsushiman taistelua on pidetty esimerkkinä yhden suuren taistelun strategian onnistumisesta. Ajatuksen oli esittänyt Alfred Thayer Mahan vuonna 1890 ilmestyneessä teoksessaan The Influence of Sea Power upon History. Japanissa USA:n välittämää rauhansopimusta pidettiin häväistyksenä, jossa Venäjän tappio jäi tunnustamatta ja Japanin mm. Port Arthurissa saavuttaman voiton hintana kärsimät valtavat miestappiot jäivät rauhansopimuksessa korvaamatta. Rauhansopimusta voidaan pitää edullisena Venäjälle. Japanin hyökkäystä Havaijille (Pearl Harborin satamaan) voidaan pitää seurauksena toisaalta USA:n välittämästä rauhansopimuksesta, jonka Japanissa nähtiin Port Arthurin uhrien ja sodan voiton mitätöimisenä ja Japania siten nöyryyttävänä ja toisaalta niin ikään USA:n suorittamasta Havaijin oman hallitsijan syrjäyttämisestä USA:n toimesta. Rauhansopimuksesta huolimatta Venäjä hyökkäsi Japaniin USA:n pommitettua Japania joukkotuhoasein (atomipommein) kahdesti ja valloitti Japanin pohjoisia saaria huomattavasti pidemmälle, kuin mitä USA:n julkisena tarkoituksena oli sallia. Tästä syystä pohjoisten saarien kysymys on yhä avoinna Venäjän ja Japanin välillä.
Lovingin piirikunta
Lovingin piirikunta on Texasin osavaltiossa Yhdysvalloissa sijaitseva piirikunta. Se on asukasluvultaan koko Yhdysvaltojen pienin. Vuoden 2020 väestönlaskennassa piirikunnassa asui vain 64 ihmistä. Sen hallintokeskus on Mentone.
Lovingin piirikunnalla on pinta-alaa 1 753 km², josta on vettä 10 km² eli noin 0,56 %.
Henrik Kosonen
Henrik Kosonen (s. 29. kesäkuuta 1969) on suomalainen lentopallovalmentaja ja entinen lentopalloilija.
Pelaajana Kosonen voitti kaksi Suomen-mestaruutta, vuonna 1991 KuPS-Volleyssä ja vuonna 1999 Keski-Savon Paterissa. Kaudet 1993–1994 ja 1994–1995 ”Here” pelasi Pallavolo Kuopion/Pielavesi joukkueessa. Kaudella 1995–1996 hän pelasi Sveitsissä ja kaudella 1996–1997 Ranskassa. Maajoukkueessa hän pelasi 161 A-maaottelua vuosina 1990–1998.
Kosonen valmensi vuosina 2002–2009 Keski-Savon Pateria. Vuosina 2009–2011 hän toimi Saimaa Volleyn urheilutoimenjohtaja. Helmikuussa 2011 hän nousi Saimaa Volleyn päävalmentajaksi. .
Henrik Kososen isä oli lentopalloilija ja lentopallovalmentaja Reino Kosonen.
Junkkarinjärvi (Kouvola)
Junkkarinjärvi on Kymenlaaksossa Kouvolan Anjalankoskella, Anjalassa sijaitseva järvi.
Maantietoa
Järven pinta-ala on 141 hehtaaria eli 1,4 neliökilometriä, se on 1,7 kilometriä pitkä ja 1,6 kilometriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Järvi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Järven tilavuudeksi on saatu 1,2 miljoonaa kuutiometriä eli 0,0012 kuutiokilometriä. Sen keskisyvyys on 0,9 metriä ja suurin syvyys on 1,5 metriä. Sen rantaviivan pituus on 7,3 kilometriä.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Kymijoen alueen (14.1) Kymijoen alaosan alueella (14.11), jonka Joutsenjoen valuma-alueeseen (14.117) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 21,5 metriä mpy.
Amstel Gold Race 2005
Amstel Gold Race 2005 oli järjestyksessään 40. maantiepyöräilyn Amstel Gold Race -kilpailu. Se käytiin 251 kilometrin reitillä Maastrichtista Valkenburgiin 17. huhtikuuta 2005.
Kylmässä säässä ajettua kilpailua oli käyty kymmenen kilometriä, kun kärkeen oli muodostunut neljän ajajan irtiottoryhmä: Erwin Thijs, Alain Van Katwijk, Andri Hrivko ja Christophe Moreau. 57 kilometrin kohdalla he olivat 12 ja puoli minuuttia pääjoukon edellä. Van Katwijk putosi ryhmästä ensin ja Hrivko 125 kilometrin ajon jälkeen.
Léon van Bon hyökkäsi pääjoukosta 193 kilometrin kohdalla saaden muutamaa kilometriä myöhemmin seurakseen Steffen Wesemannin. Thijs ja Moreau olivat tällöin vielä viisi minuuttia karkumatkalla, mutta tulivat tavoitetuksi 220 kilometrin irtioton jälkeen, Kruisbergin nousussa. Seuraavassa nousussa, Eyserboswegissä, Wesemann karkasi Van Bonilta, mutta sai pian seurakseen David Etxebarrian, Mark Lotzin ja Karsten Kroonin. He olivat Keutenbergin nousussa, 12 kilometriä ennen maalia, 35 sekuntia pääjoukon edellä.
Yhdeksän kilometriä ennen maalia neljä kärkiajajaa olivat kymmenen sekuntia edellä 30 ajajan suuruista pääjoukkoa. Karkulaiset tavoitettiin juuri ennen kilpailun päättänyttä Caubergin nousua. Rabobank-talli yritti vuorovedolla pedata voittoa kirimiehelleen Oscar Freirelle. Erik Dekkerin ja Karsten Kroonin jälkeen viimeisenä vetomiehenä oli Michael Boogerd. Danilo Di Lucan hyökätessä 300 metriä ennen maalia Boogerd lisäsi vauhtia ja Freire putosi hänen kyydistään. Di Luca ohitti Boogerdin 150 metriä ennen maalia voittaen kilpailun. Boogerd, vuoden 1999 voittaja, sijoittui neljännen kerran Amstel Gold Racessa toiseksi. Mirko Celestino oli kolmas.
Sädesypressit
Sädesypressit (Callitris) on sypressikasvien heimoon (Cupressaceae) kuuluva havupuusuku. Siihen kuuluu noin 15 lajia. Suvun edustajat ovat ainavihantia pensaita tai puita, joita esiintyy luonnonvaraisena Australiassa ja Uudessa-Kaledoniassa. Sädesypressien sekä läheisten Actinostrobus- ja Neocallitropsis-sukujen lehdet ja käpysuomut ovat asettuneet säteittäisesti, toisin kuin lähes kaikilla muilla sypressikasveilla, joilla ne ovat vastakkaisesti tai kierteisesti.
Nimi
Suvun tieteellinen nimi Callitris on todennäköisesti johdettu kreikankielisistä sanoista, joka tarkoittavat kaunista ja lukua kolme, minkä on sanottu viittaavan kasvien säteittäin kolmen kiehkuroissa kasvaviin lehtiin ja käpysuomuihin.
Kuvaus
Sädesypressit ovat puuvartisia kasveja. Ne ovat usein pensaita, mutta voivat myös kasvaa puumaisiksi. Latvus on kartiomainen tai pyöristynyt, ja oksat ovat lähes vaakasuuntaisesti siirottavia tai kohenevia. Usealta lajilta tunnetaan luontaisena kasvavia luutamaisia pystyvartisia muotoja. Suuremmilla puumaisilla kasveilla on usein paksu ja uurteinen kaarna.
Suvun kasvit ovat ainavihantia. Lehtiä on useaa tyyppiä. Nuorten kasvien varhaislehdet ovat yleensä neulasmaisia. Vanhempien kasvien myöhäislehdet ovat suomumaisia. Lehtiasento on säteittäinen, ja lehdet voivat muodostaa kolmen tai neljän lehden kiehkuroita. Lehdet ovat kannaltaan johteisia ja kasvavat rangan myötäisesti. Kiehkuran lehdet ovat usein toisiinsa kiinnikasvaneita.
Sädesypressit ovat yleensä yksikotisia, ja samassa kasviyksilössä on erillisiä hede- ja emikukintoja. Kukinnot kasvavat yksinäisesti tai pienissä ryppäissä oksanhaaran kärjessä. Hedekukinnot eli hedekävyt ovat pieniä, lyhyen lieriömäisiä, ja koostuvat 8–20 hedelehdestä, jotka voivat olla ristikkäisen vastakkaisesti pareittain tai säteittäisesti kolmittain rangan ympärillä. Emikukinnot eli varsinaiset kävyt ovat lähes pallomaisia ja koostuvat kahdesta kolmen tai neljän käpysuomun kiehkurasta. Käpysuomut muodostuvat yhdestä varsinaisesta käpysuomusta ja yhdestä peitinsuomusta, jotka ovat yhteenkasvaneet. Suomut avautuvat siten, että koko käpy aukeaa kärjestään, kuten myös läheisellä Actinostrobus-suvulla, mutta toisin kuin useimmilla sypressikasveilla. Kävyt voivat joillakin lajeilla olla serotiinisia, mikä tarkoittaa käpysuomujen jäävän kiinni kävyn kypsyessä ja aukeavan vasta myöhemmin kuumuuden tai jonkin muun ulkoisen tekijän vaikutuksesta. Yhdessä käpysuomussa on 1–8 siemenaihetta. Siemenellä on kaksi tai kolme lenninsiipeä. Sirkkalehtiä on kaksi.
Luokitus
Sädesypressit kuuluvat sypressikasvien heimon alaheimoon Callitroideae. Niiden lähimpiä sukulaisia ovat monia sädesypressejä ulkoisesti hyvin paljon muistuttava suku Actinostrobus sekä omaan yksilajiseen sukuunsa kuuluva Neocallitropsis pancheri. Osa tutkijoista on ehdottanut kummankin näistä suvuista lajien sisällyttämistä sädesypresseihin. Näille kolmelle suvulle on yhteistä säteittäinen lehtien ja käpysuomujen asento, siinä kun lähes kaikilla muilla sypressikasveilla ne ovat vastakkaisesti tai kierteisesti.
Lajit
Sukuun kuuluu käytetystä lähteestä riippuen yleensä 15–18 lajia. Seuraavat yleisesti hyväksytyt lajit tunnistetaan käytännössä kaikissa lähteissä:
Levinneisyys ja elinympäristö
Sädesypressejä kasvaa luonnossa Australian itä- ja eteläosissa, Tasmanian saarella ja Uudessa-Kaledoniassa. Useimmat suvun lajit kasvavat vain hyvin suppealla alueella. Sädesypressejä esiintyy kuitenkin paikallisesti erityisesti Australian Uuden Etelä-Walesin osavaltiossa metsien valtapuulajinakin.
Sädesypressejä kasvaa kuivissa metsissä tai pensastoalueilla, joille ovat tyypillisiä kuumat kesät ja lämpimät tai leudot talvet. Ne kasvavat yleisesti samoilla alueilla useiden rasterikkien (Myoporum), kasuariinojen (Casuarina), Geijera-suvun lajien sekä keihäsakaasian (Acacia aneura) kanssa.
Metsäapila
Metsäapila (Trifolium medium) on Euroopassa tavattava, hernekasveihin kuuluva punakukkainen apilalaji.
Ulkonäkö ja koko
pienoiskuva|vasen|Metsäapilan lehtiä ja kukinto. pienoiskuva|vasen|Metsäapilakasvusto Keravalla, etualalla [[valkoapilaa (T. repens).]] pienoiskuva|200px|[[Kontukimalainen metsäapilan kukassa.]]
Monivuotinen metsäapila kasvaa 20–45 cm korkeaksi. Varret ovat kaarevia tai kohenevia ja harvaan myötäkarvaisia. Tummanvihreät ja laikuttomat lehdet ovat kolmisormisia. Lehtien korvakkeet ovat tasasoukan suikeita, pitkäperäisiä ja ne ovat ruodin kanssa pitkälti yhdiskasvuisia. Lehdykät ovat 2–6 cm pitkiä, soikeita tai suikeita ja lähes ehytlaitaisia. Yksittäin oleva kukinto on pallomainen, pitkäperäinen ja 2–4 cm pitkä. Tummanpunainen teriö on tyveltä yhdislehtinen. Verhiöntorvi on kalju, liuskat ovat karvaisia. Metsäapila kukkii Suomessa kesä-elokuussa. Siemenet kypsyvät verhiön sisään jäävässä palossa.
Metsäapila muistuttaa hyvin paljon ruusuapilaa eli pyökkiapilaa (T. alpestre), joka on kuitenkin Suomessa hyvin harvinainen. Suomessa kasvavista lajeista se muistuttaa jonkin verran myös puna-apilaa (T. pratense). Suurin ero lajien välillä on, että puna-apilan lehdet ovat laikukkaita.
Elinympäristö
Metsäpila kasvaa niityillä, pientareilla sekä puolivarjoisissa lehtomaisissa metsissä ja rinnemetsissä. Laji muodostaa usein tiheitä, suuria kasvustoja.
João Almeida
João Pedro Gonçalves Almeida (s. 5. elokuuta 1998 Caldas da Rainha) on portugalilainen maantiepyöräilijä, joka on parhaimmillaan etappikilpailuissa. Hän aloitti ammattilaisuransa Unieuro-Trevigiani-Hemus 1896 -joukkueessa vuonna 2017 ja edusti Hagens Berman -tallia 2018–2019. UCI World Tour -tasolla hän on kilpaillut vuodesta 2020, ensin Deceuninck–Quick-Stepissä 2020–2021, ja UAE Team Emiratesissa vuodesta 2022 lähtien.
Almeida siirtyi Italian ympäriajon 2020 johtoon Etnalle päättyneen kolmannen etapin jälkeen. Hän johti kilpailua 15 etapin ajan ja sijoittui lopulta neljänneksi. Hän voitti Puolan ympäriajon 2021. Italian ympäriajossa 2023 hän voitti 16. etapin. Hän sijoittui kokonaiskilpailussa kolmanneksi ja voitti nuorten kilpailun.
Saavutuksia
Lähteet: Pro Cycling Stats, Cycling Archives
Kurt Simberg
thumb|250px|Kurt Simbergin 1951–1953 suunnittelema Hankenin päärakennus Helsingin [[Etu-Töölössä, Runeberginkatu 10.]] thumb|250px|Kurt Simbergin 1953 suunnittelema asuinrakennus ja oma kotitalo Helsingin [[Lauttasaari|Lauttasaaressa, Haahkatie 2-4.]] thumb|Kurt Simbergin 1972–1976 suunnittelema [[Radiotalo (Helsinki)|Radiotalo Helsingin Pasilassa, Radiokatu 5.]] Kurt Eduard Simberg (30. tammikuuta 1913 Helsinki – 17. toukokuuta 1984 Helsinki) oli suomalainen palkittu arkkitehti. Simberg valmistui arkkitehdiksi Teknillisestä korkeakoulusta vuonna 1939. Simberg suunnitteli pääasiassa teollisuus- ja liikerakennuksia, mutta myös asuinrakennuksia. Simberg toimi arkkitehtina oman arkkitehtitoimistonsa Kurt Simberg & Co kautta. Kurt Simberg osallistui moniin arkkitehtuurikilpailuihin, joissa saavutti usein myös menestystä. Hänen tunnetuin suunnittelutyö on Svenska Handelshögskolan eli Hanken Helsingin Runeberginkadun ja Arkadiankadun kulmassa.
Kurt Simbergin yksityiselämä
Kurt Simberg oli naimisissa arkkitehti Birgitta Gabriella (o.s. Geitlin) Simbergin kanssa. Heille syntyi kolme poikaa: Henrik 1941, Erik 1943 ja Martin 1948.
Kurt Simberg asui pitkään perheineen suunnittelemassaan as. oy Haahkatie 2-4 Ab:ssä Lauttasaaressa.
Kurt Simberg oli innokas purjehduksen ja laskettelun ystävä. Hän osallistui aktiivisesti Suomen Afasiayhdistyksen toimintaan.
Kurt Simbergin ja Suomen Arkkitehtiliitto SAFA
Kurt Simberg liittyi Suomen Arkkitehtiliitto SAFAn jäseneksi valmistuttuaan arkkitehdiksi vuonna 1939. Hän työskenteli SAFAn standardisoimislaitoksessa vuosina 1945–1946. Simberg osallistui aktiivisesti liiton toimintaan toimien mm. liiton hallituksen jäsenenä useaan otteeseen, viimeksi 1968–1969, samoin luottamusvaliokunnan jäsenenä moneen kertaan. Useasti hän myös edusti liittoa pohjoismaisessa yhteistyössä. Hän kuului myös SAFAn rakennushallitukseen vuosina 1963–1973.
Ulkokrunnin loisto
Ulkokrunnin loisto eli niin sanottu Rautapooki on Krunnien saaristoon kuuluvalla Ulkokrunnin saarella sijaitseva vuonna 1936 rakennettu noin 30 metrin korkuinen ristikkorakenteinen loistotorni. Loisto ei ole enää turvalaitekäytössä: sen asetyleenikaasulla toimiva lyhtylaitteisto on sammutettu vuonna 1982 ja purettu.
Valmistuttuaan loisto toimi Ulko- ja Maakrunnin saarten välistä johtavan Oulun–Kemin 10 metrin väylän linjaloistona. Loiston sammuttamisen jälkeen laivaväylän valo-ohjauslaitteet korvattiin erilliseen mastoon sijoitetuilla valolaitteilla. 1980-luvun lopussa tai 1990-luvun alussa valolaitteet asennettiin Ulkokrunnin tunnusmajakkaan.
Kyläkunta
250px|thumb|right|Kyläkokous [[Samaran kuvernementti|Samaran läänin Buguruslanin kihlakunnassa 1900-luvun alussa.]] Kyläkunta  oli yhdestä tai useammasta kylästä tai kylänosasta koostunut hallinnollinen ja taloudellinen yksikkö keisarillisella Venäjällä.
Taloudellisessa mielessä kyläkunta oli lähellä maankäytöstä ja verotuksesta vastannutta perinteistä kyläyhteisöä (obštšina). Toisaalta niihin kuului myös yhteismaan käyttöön osallistumattomia henkilöitä, ja kyläkunta saattoi jakautua useisiin maayhteisöihin (pozemelnaja obštšina) tai yksi maayhteisö saattoi muodostaa useamman kyläkunnan. Yhteismaasta perityt verot siirtyivät maayhteisöjen vastuulle vuonna 1899 ja samalla kyläkuntien itsehallintoa rajoitettiin huomattavasti.
Slavofiilinen pääministeri Pjotr Stolypin ajoi 22. marraskuuta 1906 läpi Stolypinin reformina tunnetun uudistuksen, jolla yksittäinen talonpoika saattoi erota miristä ja ryhtyä yksityisviljelijäksi. Hänen tarkoituksenaan oli mir-järjestelmän lakkauttaminen. Lainsäädännöstä mir poistui vasta 1911 tsaari Nikolai II:n aikana 1911. Yhteisomistus palasi maatalouden kollektivisoinnin muodossa bolševikkien päästyä valtaan.
Sopwith Triplane
Sopwith Triplane oli brittiläinen kolmitasoinen hävittäjälentokone, jota käytettiin ilmasodankäyntiin ensimmäisen maailmansodan lopulla. Konemallilla lennettiin Ison-Britannian ja Ranskan ilmavoimissa, ja yksittäiset kappaleet päätyivät myös Venäjän ja Yhdysvaltojen käyttöön. thumb|none|Triplane-rivistö Venäjällä.
Tekniset tiedot
thumb|left|Ranskalainen Triplane pakkolaskun jälkeen.
Skotlantilainen keittiö
thumb|Haggis-lautasellinen Burnsin päivällisellä käytettävällä hopeatarjottimella. Skotlantilainen keittiö on syntynyt Skotlannin karuissa luonnonoloissa, missä luonnon antimet ovat niukat ja ne on opittu käyttämään tarkasti hyväksi. Vanhan skotlantilaisen sanonnan mukaan "Joka ruokaa halveksii, on hullu". Perinteinen skotlantilainen keittiö on ollut yksinkertainen ja perustunut kauraan, ohraan, juureksiin sekä karjankasvatukseen ja kalastukseen. Skotlannin tunnetuimpia ruokia ja juomia ovat lampaan sisälmyksistä valmistettava haggis, skottiviski ja kaurapuuro. Skotlantilaisesta Aberdeen Angus -karjarodusta saatavaa naudanlihaa pidetään yhtenä maailman parhaimmista.
Haggis on skotlantilaisten kansallisruoka. Se on makkarankaltainen täytetty lampaan mahalaukku, johon laitetaan lampaan sisälmyksiä (kuten maksaa, sydäntä ja keuhkoja), lampaan talia, sipulia, karkeita kaurajauhoja sekä mausteita, joskus myös sian mahalaukkua ja kylkeä. Haggista syödään vuoden ympäri mutta erityisesti uudenvuodenaattona sekä seremoniallisesti Burnsin päivällisellä (Burns' Night) 25. tammikuuta kansallisrunoilija Robert Burnsin syntymäpäivänä.
Viski keksittiin luultavimmin Irlannissa. Sen valmistus kuitenkin levisi pian myös Skotlantiin, missä juoman valmistusaineita oli hyvin saatavilla ja viileä ilmasto sopi sen valmistukseen. Nykyisin juuri skottiviskiä pidetään viskin perikuvana.
Kaura oli skottien perusruokaa ennen perunan saapumista, sillä kaura soveltuu viljoista parhaiten Skotlannin Ylämaiden olosuhteisiin. Yleisimpiä skotlantilaisia kauraruokia ovat kaurapuuro, kaurakakkuset ja murokakut. Kaurapuuro on yhä suosittu aamiainen Skotlannissa. Lammaspaimenet keittivät sitä perinteisesti viikoksi kerrallaan ja leikkasivat jähmettyneestä puurosta viipaleita, jotka he paistoivat. Puuron kanssa on syöty kylmää maitoa tai kermaa sekä suolaa ja joskus sokeria.
Étienne-Jules Marey
thumb|Lentävä [[pelikaani Mareyn kuvaamana noin vuodelta 1882.]] Étienne-Jules Marey [maʁɛ] (5. maaliskuuta 1830 Beaune, Côte-d’Or – 21. toukokuuta 1904 Pariisi) oli ranskalainen fysiologi, tutkija ja valokuvaaja. Hänen keksintönsä edistivät kardiologian, lääketieteellisten instrumenttien, ilmailun, tieteellisen valokuvauksen ja elokuvauksen kehittymistä.
Mareyn kehittämä elokuvakamera kuvasi elimistön tapahtumia 60 kuvan sekuntinopeudella. Näitä elokuviaan hän esitti Ranskan tiedeakatemialle vuonna 1888, mitä pidetään elokuvan yhtenä alkuhetkenä.
Ujesti
thumb|Venäjän keisarikunnan kuvernementit ja kihlakunnat vuonna 1897.
Ujesti eli kihlakunta (, suomeksi on käytetty myös nimitystä piirikunta) oli paikallishallinnon yksikkö Venäjällä ja Neuvostoliitossa 1920-luvun lopun hallintouudistukseen saakka.
Neuvostoliiton alkuvuosina kihlakuntien hallintoeliminä toimivat neuvostojen edustajainkokous ja toimeenpaneva komitea puhemiehistöineen. Kihlakunnat lakkautettiin piirijärjestelmään siirtymisen jälkeen vuonna 1929. Viron, Latvian ja Liettuan neuvostotasavalloissa niistä luovuttiin vuosina 1949–1950.
Hubert Robert
pienoiskuva|Hubert Robert. [[Élisabeth Vigée-Lebrunin maalaama muotokuva.]] Hubert Robert (22. toukokuuta 1733 Pariisi – 15. huhtikuuta 1808 Pariisi) oli ranskalainen esiromantiikan ajan taidemaalari. Rauniomaalaus oli Robertin erikoisala. Siihen hän sai vaikutusta G. P. Panninilta oleskellessaan Italiassa 1754–1765. Koska hän maalasi erityisesti antiikin ajan raunioita, käytetään hänestä nimeä Robert des Ruines eli ”Raunio-Robert”. Rauniomaalausten lisäksi Robert esitti arkkitehtuurimaalauksia, jotka monesti kuvaavat romanttisia maisemia. Hänen maisemakuvaustensa katsotaan kolorismin osalta edeltäneen 1800-luvun ulkoilmamaalausta. Robert työskenteli myös puutarhataiteilijana.
Viirupääpenkoja
Levinneisyys
Viirupääpenkojaa tavataan Australian länsiosissa. Sen on kuvattu olevan paikallisesti melko yleinen. Lajin kannankehitys on laskeva, mutta vähenemisen ei vielä uskota vaarantavan lajia, joten se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Heksametyleenitriperoksididiamiini
HMTD (heksametyleenitriperoksididiamiini) N(CH2-O-O-CH2)3N on tyypiltään aloiteräjähde, jota käytetään usein kotitekoisissa ns. lannoitepommeissa. Aine on epävakaata samaan tapaan kuin nitroglyseroli, joten se on herkkää kitkalle, iskuille, lämmölle ja liekille. Se myös reagoi helposti monien aineiden (esimerkiksi metallien) kanssa räjähtäen reaktion tuloksena.
Aine on myös herkkä ultraviolettisäteille. HMTD ei ole lainkaan yhtä turvallinen kuin kiinteät nallit, mutta turvallisempi kuin asetoniperoksidi AP. HMTD:n räjähdysnopeus on 4 511 m/s tiheydellä 0,88 g/cm³ ja 5 100 m/s tiheydellä 1,10 g/cm³.
Tallinnamadalan majakka
Tallinnamadalan majakka sijaitsee Suomenlahdessa Aegnan saaresta noin 14 kilometriä pohjoiseen. Se varoittaa Tallinnanlahdelta lähteviä ja tulevia aluksia saman nimisestä matalasta, jonka itä-, länsi- sekä pohjoispuolella kulkevat tärkeät meriväylät.
Historia
Tallinnamadala aiheutti huolta jo Hansaliiton aikana, koska se oli meriväylien yhtymäkohdassa. Ruotsalainen kartografi Petter Gedda mainitsi sen Itämeren atlaksessaan vuonna 1695. Vuonna 1718 Pietari I käski rakentaa sille merimerkin, tai jos se ei olisi mahdollista, tehdä linjamerkit Naissaareen ja Aegnan saareen.
Tallinnan sataman kommodori Leonti Spafarjev ehdotti vuonna 1828, että matalikolle rakennettaisiin majakka. Mahdollisuuksien puutteen vuoksi sitä ei kuitenkaan toteutettu. Aegna saarta ja Olevisten kirkon tornia käytettiin merimerkkeinä päiväsaikaan kuljettaessa Tallinnaan.
Vuonna 1837 kapteeni Treskin esitteli Tallinnassa suunnitelman majakkalaivasta, joka olisi ollut 90 jalkaa pitkä (noin 27 metriä). Siinä olisi ollut lyhty ja sumukello. Tarvittavien välineiden puutteessa sitä ei kuitenkaan toteutettu. Vuonna 1856 Venäjän keisarikunnan meriministeriön hydrografinen osasto piti tarkastuksen, jossa tarkastettiin Tallinnan satama ja sen merimerkit. Silloin päätettiin kuitenkin, että matalikolle pitää saada majakkalaiva.
Vuodesta 1858 lähtien ankkuroitiin Tallinnamadalan pohjoispuolelle majakkalaiva, jossa oli purjehduskautena lyhty. Vuonna 1864 sen tilalle tuli kolmimastoinen, Englannista ostettu, mustaksi maalattu purjealus jonka kyljet oli päällystetty rautalevyillä Pietarissa. Sen kylkiin oli maalattu isoilla valkoisilla kirjaimilla R ja Р. Ne olivat aluksen nimen Revelstein ensimmäinen kirjain saksasta ja venäjästä. Laivan mastossa oli päivällä lippu jossa oli sininen risti keltaisella taustalla. Öisin nostettiin mastoon 12 metrin korkeudelle öljylamppu, joka näkyi seitsemän merimailin päähän. Sumua varten laivalla oli sireeni, jonka ääni kantoi 1,5 merimailin päähän.
Vuonna 1898 laivan tilalle tuli Revelstein No 2, joka oli rakennettu Pietarissa vuonna 1871. Aluksen valo oli yhdeksän metrin korkeudella merenpinnasta ja näkyi kuuden merimailin päähän. Sireenin ääni kantoi neljän merimailin päähän. Vuoteen 1909 mennessä laivaa oli muutettu siten, että sen kylkeen oli maalattu vaaleansinireunaisin kyrillisin kirjaimin laivan nimi РЕВЕЛСТЕЛН (Revelstein). Vuonna 1914 aluksen väritys muutettiin punaiseksi ja sen kylkiin maalattiin aluksen nimi valkoisin kirjaimin. Vuonna 1916 sen päämastoon sijoitettiin punainen pallo, valot kuitenkin säilyivät ennallaan sen pää- ja mesaanimastossa. Vuonna 1922 sen päämastoon asennettiin 30 metrin korkeuteen vilkkuva asetyleenilamppu, ja alus varustettiin radiolaittein sekä sen kyljissä oleva laivan nimi muutettiin latinalaisilla kirjaimilla kirjoitetuksi.
pienoiskuva|vasen|Majakkalaiva Nekmangrund vuonna 1898.
Vuonna 1925 tuli kaksimastoinen höyryalus Nekmangrund aiemman majakkalaivan tilalle. Se oli ollut aiemmin Hiidenmaan luoteispuolella Hiiun matalan majakkana. Aluksen laidoilla oli punaiset pallot, joihin oli valkoisin kirjaimin maalattu Revelstein. Ensimmäisessä mastossa oli kaksi punaista palloa. Siihen oli sijoitettu asetyleenilamppu, joka oli 17 metrin korkeudessa ja näkyi 11 kilometrin päähän. Siinä oli myös varustuksina signaaliasema, morsetuslyhty, radioasema, sumusireeni, sumuvalo ja vedenalainen kello. Se nimettiin uudestaan Tallinn-nimelle 11. joulukuuta 1933. Vuonna 1936 siihen asennettiin myös radiomajakka ja vuonna 1940 nautofoni eli sumusireeni.
Toisen maailmansodan jälkeen majakkalaiva Tallinn löytyy majakkaluettelosta vuonna 1950. Sen kuvauksessa kerrotaan sen olevan kaksimastoinen punaiseksi maalattu höyryalus, jonka mastossa on 17 metrin korkeudella vilkkuva asetyleenilamppu ja kyljissä on valkoisin kyrillisin kirjaimin laivan nimi. Majakkalaivalla oli varusteinaan nautofoni, sumusireeni, kello ja valomajakka. Ei ole varmaa tietoa että tämä alus olisi ollut Tallinnamadalan kohdalla, kuitenkin se oli tietojen mukaan sijoitettuna Tallinnaan vuodesta 1949 siihen asti kunnes se korvattiin poijulla.
Nykyisen majakan historia
Majakan rakennus Tallinnamadalan hiekkapohjalle alkoi vuonna 1960. Silloin Tallinnan satamassa tehtiin kuution muotoinen betonilohko, joka vietiin merelle ja laskettiin pohjaan. Keväällä 1961 kevätjäät siirsivät sen pois paikoiltaan, koska siihen ei ehditty laittaa tarpeeksi paljon kiviä ja betonia painoksi, ja työ piti aloittaa alusta.
Seuraavaksi valettiin uusi 2 000 tonnin kelluva betonielementti, joka uitettiin matalikolle ja upotettiin seitsemän metrin syvyyteen. Se täytettiin soralla, sen päälle valettiin betonia perustaksi ja majakka rakennettiin sen päälle. Majakan runko on terästä. Tallinnamadalan majakka valmistui vuonna 1969. Sen alaosa on maalattu mustaksi, keskiosa on keltainen ja yläosa punainen. Majakka on merenpinnasta 31 metriä, kahdeksan kerrosta ja kolme parveketta. Majakka on varustettu kaksinkertaisilla valaistuslaitteilla, radiomajakalla, nautofonilla, sekä muilla laitteilla. Majakka varustettiin tuuligeneraattorilla ja neljällä sähkögeneraattorilla.
Dieselmoottorien kanssa tuli ongelmia, koska lämpötila oli niin alhainen. Majakkaan asennettiin vuonna 1974 radioisotooppinen termosähkögeneraattori eli siitä tuli ydinmajakka. Se oli ensimmäinen majakka, joka varustettiin isotooppigeneraatorilla. Isotooppigeneraatori poistettiin syyskuussa 1994 ja tilalle asennettiin aurinkopaneelit. Vuonna 1995 majakka kunnostettiin ja siihen asennettiin uudet valonlähteet joissa käytetään LEDejä.
Will Sasso
thumb|Will Sasso William "Will" Sasso (s. 1975) on kanadalainen stand up -koomikko ja näyttelijä.
Red Velvet
Red Velvet on vuonna 2014 perustettu viisijäseninen eteläkorealainen yhtye, jonka levy-yhtiönä toimii SM Entertainment. Yhtyeeseen kuuluvat jäsenet Irene, Seulgi, Wendy, Joy ja Yeri.
Historia
Red Velvetiin lisättiin uusi jäsen, Yeri, joka oli mukana yhtyeen uudella musiikkivideolla "Automatic". Yhtye julkaisi ensimmäisen minialbuminsa Ice Cream Cake ja samannimisen kappaleen musiikkivideon maaliskuussa 2015. Red Velvet esiintyi ensimmäisen kerran Yhdysvalloissa vuosittaisessa KCON-tapahtumassa Los Angelesissa, Kaliforniassa. Red Velvet julkaisi ensimmäisen studioalbuminsa The Red ja sen pääsinglen "Dumb Dumb" syyskuussa 2015. Yhtye oli mukana SM Entertainmentin talviteemaisessa albumiprojektissa Winter Garden, julkaisten singlen "Wish Tree" joulukuussa 2015.
Yhtyeen ensimmäinen japaninkielinen albumi Bloom julkaistiin 6. huhtikuuta 2022 viivästymisen jälkeen.
Jäsenet
Yhtyeen jäsenet ovat:
Kalalampi (Kouvola, Lehtomäki)
Kalalampi on Kymenlaaksossa Kouvolan keskustaajaman Lehtomäessä sijaitseva lampi.
Maantietoa
Kalalammen pinta-ala on 6,5 hehtaaria, se on 500 metriä pitkä ja 200 metriä leveä. Se sijaitsee Lehtomäen asuinalueen koillispuolella ja Utumäen länsipuolella olevassa notkossa. Notko on metsäaluetta, jonka maapohja on soistunutta. Sen rantaviivan pituus on 1,2 kilometriä. Lampea kiertävät asuinalueilta alkavat kävelypolut. Lampi on autio eikä sillä ole kartan mukaan saaria.
Luontoarvoja
Lammelle on laadittu luontopolku rasteineen. Lammen rantojen rimireunuksilla kasvaa esimerkiksi tupasvillaa, mutasaraa, suokukkaa, juolukkaa, raatetta, siniheinää, pyöreälehtikihokkia, vaiveroa ja isokarpaloa. Vedessä elää ulpukka ja lumme. Hyönteisinventoinnissa on lammelta tavattu keihästytönkorento, okatytönkorento, taigatytönkorento, pikkulampikorento, lummelampikorento ja sirolampikorento.
Historiaa
Vuosien 1965 ja 1970 peruskartoissa on lammen ympäristö metsämaata. Lähin asuinalue sijaitsee Kurvissa, jonne on rakennettu pientaloasuinalue. Vuoden 1980 kartoissa ovat Lehtomäen kerrostaloalueen ensimmäiset kerrostalot nousseet kaaritien varteen. Tyttilammen lähelle on rakennettu metsäautotie. Vuonna 1987 ovat asuinalue kaikki kerrostalot valmistuneet ja metsän puolelle on rakennettu pientaloalueita. Kasvavan asuinalueen tarpeisiin muodostuu lammen ympäristöön polkuverkosto.
Kenneth Roberts
pienoiskuva|upright|Kenneth Roberts vuonna 1940. Kenneth Lewis Roberts (8. joulukuuta 1885 Kennebunk, Maine – 21. heinäkuuta 1957 Kennebunkport, Maine) oli yhdysvaltalainen kirjailija. Hänen historialliset seikkailuromaaninsa ovat tarkkoja ja perustuvat lähdetutkimukseen. Niiden aiheet ovat Mainen ja Kanadan historiasta.
Roberts oli Saturday Postin kirjeenvaihtaja 1919–1928. Kirjoittajantyönsä taustoja hän avaa teoksessa I Wanterd to Write (1949).
The Biggest Loser (1. tuotantokausi)
Yhdysvaltalaisen Suurimman pudottajan (The Biggest Loser) ensimmäisen kauden ensimmäinen esitys oli 19. lokakuuta 2004 NBC-kanavalla. Ohjelmassa ylipainoiset ihmiset pudottavat painoaan, yrittävät saada terveellisemmät elintavat, sekä kilpailevat suurimman pudottajan tittelistä ja 250 000 dollarin pääpalkinnosta. Ensimmäisellä kaudella 12 ylipainoista kilpailijaa jaettiin kahteen kuuden hengen joukkueeseen. Sinisen joukkueen valmentajana ensimmäisellä kaudella oli Bob Harper ja Punaisen joukkueen valmentajana Jillian Michaels. Ensimmäisen kauden juontajana toimi Caroline Rhea.
Njörður P. Njarðvík
Njörður P. Njarðvík (s. 1936 Isafjörður, Islanti ) on islantilainen kirjailija.
Njarðvík on toiminut muun muassa islannin kielen lehtorina Göteborgin ja Lundin yliopistoissa ja sen jälkeen Islannin yliopistossa dosenttina. Hän on osallistunut Islannin kulttuuri- ja yhteiskunnalliseen elämään. Hän on ollut Islannin radion hallintoneuvoston puheenjohtaja ja pohjoismaisen kirjallisuuspalkintolautakunnan jäsen. Islannin kirjailijaliiton puheenjohtajana hän aloitti vuonna 1978.
Tensorisuoritin
Tensorisuoritin (, TPU) on Googlen kehittämä apusuoritin, joka on suunnattu koneoppimiseen. Google ilmoitti suorittimesta vuonna 2016. TPU on ASIC-piiri, joka on sovitettu TensorFlow-neuroverkkoohjelmiston suorittamiseen. Toisen sukupolven TPU-piiristä kerrottiin vuonna 2017. Kolmannen sukupolven TPU-piiristä kerrottiin toukokuussa 2018.
Njörður P. Njarðvík
Suomennetut teokset
Lähde
Tensorisuoritin
Suorittimessa on karsittu laskennallista tarkkuutta, jonka johdosta operaatiot tarvitsevat vähemmän transistoreja. Googlen mukaan TPU-piiri mahdollistaa kertaluokkaa paremman suorituskyvyn per watti kuin standardit ratkaisut. Sovelluskohteeseen erikoistuneella piirillä on Googlen mukaan mahdollista saada suorituskyky, joka vastaa kolmen sukupolven hyppäystä yleiskäyttöisissä suorittimissa.
Ensimmäisen sukupolven TPU-suoritin ei käytä liukulukuoperaatioita lainkaan vaan tekee sen 8-bittisillä kokonaisluvuilla.
Käyttökohteet ja suorituskyky
Suorittimien käytöllä on mahdollista hakea Street View -tietokannan tekstejä nopeasti.
Ensimmäisen sukupolven TPU-suorittimilla saavutettiin tarkoituksenmukaisilla kuormituksilla 15–30 kertaa nopeammin ja 30–80 pienemmällä virrankäytöllä kuin aiemmilla. TPU-suorittimia käytetään muun muassa hakutuloksiin ja AlphaGo Go-ohjelmistoon.
Aiemmilla ratkaisuilla on tarvittu viikkoja ja tuhansia dollareita kuvantunnistusmallin kouluttamiseen, jonka Google voi nyt tehdä muutamassa tunnissa ja alle 50 dollarilla joissakin tapauksissa.
Vaikutus
Googlen julkaisun jälkeen tekoälyyn ja koneoppimiseen suunnattujen suorittimien kehitys on synnyttänyt useita uusia yrityksiä lyhyessä ajassa sekä useat olemassa olevat yritykset ovat aloittaneet omien ratkaisujensa kehittämisen. Syynä uudelle kehitykselle mainitaan olemassa olevien vakiintuneiden yleiskäyttöisien arkkitehtuurien tarpeeton monimutkaisuus erikoistuneeseen tehtävään. Vakiintuneet suoritinarkkitehtuurit ja myös grafiikkasuorittimet ovat tarpeettoman monimutkaisia kun on tarpeen havaita kaavoja tarkan luvun sijaan: yhden numeron tarkkuus on riittävä. Kehitykseen liittyy läheisesti myös tarve laite-IO:n ja väyläteknologian tehokkuuden parantamiseen.
Vastaavat kilpailevat piirit ovat usein suunnattuja tiettyyn sovelluskohteeseen kuten visuaaliseen tunnistamiseen. Useat yritykset kehittävät vastaavia piirejä vain omaan käyttöönsä ja omaan tarkoitukseensa.
Brädin diskografia
pienoiskuva|Brädi esittämässä Westside Story -kappaletta yhdessä Kasmirin kanssa YleXPop-konsertissa Lahdessa kesäkuussa 2017.
Leena Ala-Kokko
Leena Maria Ala-Kokko, o.s. Hämäläinen (s. 20. heinäkuuta 1961 Oulu ) on suomalainen biokemisti ja molekyylibiologi, joka on tutkinut urallaan kollageeniproteiineja ja erityisesti rustokollageeneja ja sidekudostauteja. Hän on toiminut professorina sekä Suomessa ja Yhdysvalloissa ja johtaa miehensä kanssa yhdysvaltalaista molekyylidiagnostiikkaa sidekudostauteihin tarjoavaa yritystä.
Ura
Valmistuttuaan tohtoriksi Ala-Kokko suuntasi tutkijankoulutukseen Philadelphian Thomas Jefferson -yliopistoon, jossa hän toimi professori Darwin Prockopin tutkimusryhmässä. Ala-Kokon työ suuntasi Yhdysvalloissa aiempaa kiinteämmin niihin geenien rakenteen, toiminnan ja virheiden kuvaamisen, jotka koodittavat kollageeniproteiineja. Thomas Jefferson -yliopistossa Ala-Kokko työskenteli vuodet 1987–1989 tutkimusapulaisena ja 1989–1991 opettajana.
Ala-Kokko nimitettiin vuonna 1990 Oulun yliopiston lääketieteellisen biokemian dosentiksi. Hänen tutkimustyönsä jatkui kuitenkin pääosin Philadelphiassa vuoteen 1997, jolloin hänet valittiin Suomen Akatemian vanhemmaksi tutkijaksi. Samana vuonna Ala-Kokko aloitti myös MCP Hahnemann -yliopiston dosenttina.
Ala-Kokko perusti vuonna 2004 miehensä James Hylandin kanssa Yhdysvaltoihin Connective Tissue Gene Tests -nimisen yrityksen. Sen valikoimassa on yli tuhat testiä, jolla se tekee molekyylidiagnostiikkaa sidekudostauteihin. Ala-Kokon vastuulla CTGT:ssä on tutkimus, kehitys ja teknologia, ja hän valvoo myös kaikkia yrityksen tekemiä kokeita.
Tutkimukset ja tunnustukset
Ala-Kokon alaa ovat erityisesti rustokollageenit ja sidekudostaudit. Hän on onnistunut osoittamaan ryhmänsä kanssa esimerkiksi rustokollageenissä olevien virheiden liittymisen muun muassa nivelrikon ja selän välilevysairauden kehittymiseen. Tulokset ovat auttaneet potilaiden hoidossa, diagnostiikassa ja uusien hoitomuotojen kehittämisessä. Ala-Kokko on julkaissut tutkimuksistaan noin 160 artikkelia, ja hänelle on myönnetty viisi patenttia.
Oulun yliopiston kollageenitutkimusryhmä sai vuonna 1999 toisen kerran jaetun Suomen tiedepalkinnon. Ala-Kokon lisäksi ryhmään kuuluivat professorit Kari Kivirikko ja Taina Pihlajaniemi. Vuonna 2001 hän sai norjalaisen Anders Jahren nuoren tutkijan palkinnon.
Gran Turismo 2
Gran Turismo 2 on Polyphony Digitalin kehittämä ja Sony Computer Entertainmentin vuonna 1999 julkaisema ajopeli PlayStation 1:lle. Se kuuluu suosittuun Gran Turismo -pelisarjaan.
Vastaanotto
Peli on saanut IGN:n arvostelussa arvosanaksi 9.8/10.
Myynti
Peliä on myyty 9,37 miljoonaa kappaletta.
Ongelmat
Pelissä on eräitä tunnettuja ongelmia, joissa eräät pelaajat eivät voineet läpäistä peliä, sekä Machine Test -ominaisuuden liika käyttö johti tallennuksien menettämiseen. Sony tunnisti ongelman ja tarjosi vaihtolevyä kaupasta ostetun tilalle.
Illusia
Illusia on suomalainen naisen etunimi. Se on Yrjö Kokon sanasta ”illusioni” muovaama nimi, peräisin Kokon sadusta Pessi ja Illusia. Sadun mukaan Illusian isän nimi oli Illusioni ja Illusiankin nimeksi oli alkujaan pitänyt tulla Illusioni, mutta koska Illusia jäi ruumiinkooltaan niin pieneksi, hän sai lyhemmän nimen.
Zugdidin piirikunta
Zugdidin piirikunta on piirikunta Samegrelo ja Zemo Svanetin hallintoalueella Georgian länsiosassa Abhasian rajalla. Piirikunnassa on noin 62 511 asukasta (2014) ja sen pinta-ala on 682 neliökilometriä. Sen keskus on Zugdidin kaupunki, joka toimii myös koko hallintoalueen pääkaupunkina.
Enguri-joki virtaa piirikunnan alueella ja laskee Mustaanmereen Anakliassa.