cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Teuvo Tulio
Mies joka keksi heinäkasan
Kun kohu Nuorena nukkuneesta oli laantunut, Tulio työsti jo uutta elokuvaa, joka sai nimekseen Kiusaus. Pääosa käsikirjoitettiin Unto Salmiselle, joka oli tehnyt vaikuttavan roolityön teatterissa Raskolnikovina. Käsikirjoittajina olivat Tulion lisäksi jälleen Kivimies ja Linnanheimo. Elokuva kertoo nuoresta papista, jonka seurakunta on saaristossa. Pappi ei voi vastustaa kiusausta, vaan rakastuu naimisissa olevaan nuoreen naiseen. Elokuvan talvikohtaukset kuvattiin Helsingin edustan saarissa, kuten Särkässä ja Harakassa. Kesällä kuvattiin Tytärsaaressa, missä sumu ja sateet hidastivat kuvauksia. Ensi-iltansa elokuva sai vuonna 1938. Se ei ollut menestys, koska aihe ei kiinnostanut yleisöä. Tulion ja Abel Adamsin yhteistyö päättyi Kiusaukseen, sillä Adams kuoli kesällä 1938.
Tuottaja-ohjaajaksi
Tulion ja Adamsin yhteistyö loppui kaikessa ystävyydessä, kirjallista sopimusta he eivät olleet koskaan edes tehneet. Adams oli tyytyväinen Tulioon ja lahjoitti hänelle suurehkon summan käteistä rahaa. Tulion mielessä oli pitkään ollut paluu Johannes Linnankosken aiheisiin ja hän päätti muuttaa elokuvaksi tämän romaanin Laulu tulipunaisesta kukasta. Se oli filmattu jo kahdesti Ruotsissa, mutta Suomessa tähän klassiseen Don Juan -aiheeseen ei ollut tartuttu.
Saadakseen oikeuden tehdä elokuvan Tulio tarvitsi lakimiestä. Linnankosken perikunta oli myynyt romaanin elokuvaoikeudet Svensk Filmindustrille ilman aikarajoituksia. Yhtiö oli aluksi taipumaton antamaan lupaa elokuvan tekoon. Neuvottelujen jälkeen päädyttiin sopimukseen, että Tulio saa tehdä tarinasta suomenkielisen version, mutta ruotsinkielistä versiota tarinasta ei saa tehdä muualla kuin Ruotsissa.
Laulun tulipunaisesta kukasta käsikirjoittivat Tulio, Yrjö Kivimies ja Regina Linnanheimo, siirtäen romaanin tapahtumat 1890-luvulta nykyaikaan. Elokuvan alkuteksteissä käsikirjoittajana mainitaan ainoastaan Kivimies. Pääosissa olivat Rakel Linnanheimo ja Kaarlo ”Kille” Oksanen, jotka olivat näytelleet myös Nuorena nukkuneessa. Kuvausten loppupuolella tukinuittokohtaus aiheutti kuvauspaikkana toimineeseen jokeen valtavan suman. Suma piti räjäyttää dynamiitilla, mikä tuli erittäin kalliiksi. Laulu tulipunaisesta kukasta sai ensi-iltansa vuonna 1938. Se sai 730 000 katsojaa, ollen vuoden katsotuin kotimainen elokuva.
Koska Tulion kolme ensimmäistä elokuvaa ovat suurimmalta osaltaan kadonneet, Peter von Bagh pitää Laulua tulipunaisesta kukasta eräänlaisena Tulion taiteen alkumuottina. Henkilöt on esitetty aseteltuina pilvitaustaa vasten, ihmisten katseet ovat joko täynnä raivoa tai kiihkoa. Elokuvassa on syntiä, erotiikkaa, neitseellisyyttä, tunkkaisia moraali- ja säätyasetelmia sekä uskonnollisuutta. Perheidylliä symboloi koira ja erotiikkaa edustaa saunakamari, jossa nainen kisailee miehen kanssa tasa-arvoisena. Mies esiintyy uhoavana ja ylpeilevänä.
Kun Tulio ja Eino Jurkka tapasivat kaupungilla sattumalta, Jurkka ehdotti Tuliolle ohjattavaksi elokuvaa suositun sarjakuvan, Vihtorin ja Klaaran, pohjalta. Jurkka oli esittänyt Vihtoria teatterissa ja hänestä tuli elokuvankin Vihtori. Klaaraa esitti Verna Piponius. Muissa rooleissa näyttelivät Nora Mäkinen, Turo Kartto, Kirsti Hurme, Tauno Majuri, Aku Peltonen ja Leo Lähteenmäki. Jotta sarjakuvamaiset piirteet, kuten talojen katoilla juokseminen säilyisivät, tarvittiin trikkikuvia. Suomesta ei kuitenkaan saanut trikkikuvaukseen tarvittavia laitteita, kuten taustaprojektoreita. Lisäksi vaarallisiin kohtauksiin palkattiin sijaisnäyttelijät. Vihtori ja Klaara sai ensi-iltansa vuonna 1939. Elokuva tuotti taloudellisesti hyvin, mutta Tulio päätti, ettei tee enää farsseja.
Sotavuodet
Talvisodan alkupuolella Tulio oli rintamapalveluksessa. Hän ei joutunut kaikkein kiivaimpiin taisteluihin, mutta sai käsityksen siitä, millaista sota on. Huhtikuussa 1940 hänet määrättiin Helsinkiin kouluttamaan nostomiehiä ja kotiutettiin toukokuussa. Välirauhan aikana sai ensi-iltansa Unelma karjamajalla. Tulio oli talvisodan jälkeen sitä mieltä, että nyt kansa tarvitsee romantiikkaa. Kille Oksanen esitti miespääosan, mutta naispääosan esittäjän löytäminen oli vaikeaa. Rooliin valittiin Sirkka Salonen, joka oli vuoden 1938 Miss Suomi ja Miss Eurooppa. Käsikirjoitus perustui Henning Ohlsonin näytelmään.
Seuraavaksi Tulio alkoi työstää Naisen taistelu -nimistä elokuvaa, jonka oli määrä olla uusintafilmatisointi Taistelu Heikkilän talosta -elokuvasta. Elokuvan naispääosaan valittiin Mirjami Kuosmanen ja miespääosaan Kille Oksanen. Elokuvan kuvaukset alkoivat vuoden 1941 alkupuolella, mutta keskeytyivät kesäkuussa 1941 jatkosodan sytyttyä. Elokuva jäi lopulta keskeneräiseksi ja sen tuotanto päättyi Oksasen kaaduttua sodassa lokakuussa 1941.
Jatkosota keskeytti Tulion oman tuotannon neljäksi vuodeksi. Sotavuosistaan Tulio totesi, ettei niihin liittynyt mitään sankarillisuutta, vaan se oli pelkkää velvollisuuden täyttämistä. Sotapalveluksensa Tulio teki tiedotuskomppaniassa tk-kuvaajana. Hyökkäysvaiheen aikana hän joutui kuvausmatkalla vaaralliseen tilanteeseen, kun kuvausryhmä kohtasi suomalaisiin asepukuihin sonnustautuneen neuvostoliittolaisen tuhoamispartion. Tulion onnistui heittäytyä ojaan, mutta kaksi muuta suomalaista kaatui. Tapauksessa oli mukana aivan uskomatonta onnea: Tulio selvisi tilanteesta naarmuitta, mutta hänen puserossaan oli 35 luodinreikää. Puseroa säilytettiin pitkään studiolla, mutta se katosi luultavasti siivouksen yhteydessä. Toinen vaaratilanne syntyi, kun asemasotavaiheessa Tulio oli tekemässä neuvostosotilaille suunnattua propagandaa kaiutinautolla. Neuvostojoukot suuntasivat autoon tulen tykeillä ja auto tuhoutui. Kuljettaja kuoli, mutta Tulio selvisi ilman vammoja.
Muuten asemasota oli tk-miehelle helppoa aikaa. Rintamamiehistä ja Itä-Karjalan oloista kirjoitettiin reportaaseja ja Tulio tapasi Olavi Paavolaisen ja Mannerheimin. Komppaniaan kuuluivat myös Unto Varjonen, Pekka Tiilikainen ja Martti Haavio.
Melodraaman vuodet
Jatkosodan päätyttyä Tulio palasi elokuvien pariin. Raakafilmi oli säännösteltyä, kuten kaikki muukin tavara. Aluksi sitä luovutettiin vain niille, jotka olivat tehneet elokuvia sota-aikana. Tulio oli ollut rintamapalveluksessa, joten filmiä ei myyty hänelle. Annettiin vain epämääräisiä lupauksia, että sitä järjestyy myöhemmin.
Tuotantoedellytysten tultua kuntoon Tulio ryhtyi tekemään elokuvaa Sellaisena kuin sinä minut halusit. Elokuva sai ensiesityksensä vuonna 1944. Käsikirjoituksen teki nimimerkki Filmimies, eli Nisse Hirn. Pääosan esittäjäksi löytyi Svenska Teaternin näyttelijä Marie-Louise Fock, joka ei kuitenkaan puhunut suomea. Hänellä oli kova työ repliikkien opiskelemisessa ja ruotsalainen korostus kuuluu hänen puheessaan. Elokuvan juonena on viattoman naisen pettyminen rakkauteen, moraalinen alamäki ja turmeltuminen. Vastaavaa juonikuviota toistetaan myös seuraavissa Tulion elokuvissa: aluksi viattomuus, ihastuminen ja rakastuminen, uusi rakkaus ja pettyminen, sitten kuvaan astuu alkoholi ja syöksykierre on valmis. Sellaisena kuin sinä minut halusit oli Tulion ensimmäinen melodraama. Se on tyylilajina ollut kulturelleina itseään pitävien henkilöiden halveksima. Se on kaukana realismista ja sitä on pidetty naisten elokuva-lajina.
Seuraavaa elokuvaa ryhdyttiin työstämään Aleksandr Puškinin novellin Postimestari ja hänen tyttärensä pohjalta. Se kertoo nuoren naisen turmeltumisesta, kuten edellinenkin elokuva. Käsikirjoittajana oli jälleen Filmimies eli Nisse Hirn. Pääosan esitti Regina Linnanheimo, joka palasi Tulion yhteistyökumppaniksi vuosien tauon jälkeen. Uusi elokuva sai nimen Rakkauden risti ja valmistui keväällä 1946. Rakkauden ristiä voi pitää tietyllä tapaa Tulion melodraamojen huipentumana. Kaupungin ja saariston olot esitetään kärjistetysti, nainen on nuoruudessaan patriarkan vankina ja turmeltuu miesten houkutusten uhrina. Ruotsissa elokuva sensuroitiin. Niin ikään keväällä 1946 sai ensi-iltansa Linnanheimon tähdittämä Levoton veri, joka on vimmainen kuvaus mielenterveytensä menettävästä perheenäidistä. Elokuvan suora eroottisuus kuohutti moraalinvartijoita.
Tuotantokustannukset Tulio sai pidettyä alhaisina tekemällä mahdollisimman paljon itse. Hän ohjasi, kuvasi ja leikkasi. Hän oli mukana lavasteiden rakentamisessa ja toimi tarvittaessa myös juoksupoikana. Melodraamojen tuotto oli vaihteleva, mutta yksikään ei tuottanut tappiota.
Tulio alkoi muutenkin kierrättää vanhoja ideoitaan. Hornankoski, joka valmistui vuonna 1949, sisältää samat teemat kuin edellinen elokuva ja lisää siihen vielä elokuvan Unelma karjamajalla tunnetuimmat dialogit. Muun muassa aiempien elokuvien koskenlaskukohtauksia toistetaan uudelleen ja kerronta alleviivaa tapahtumia. Elokuva kuvattiin myös ruotsiksi nimellä Forsfararna. Suomenkielisen version ohjaajaksi on alkuteksteissä merkitty Roland af Hällström, mutta käytännössä Tulio ohjasi molemmat. Elokuvaa pidettiin sen ilmestyessä parodiana.
Salakuljetustapaus
Kesällä 1947 Tulio jäi kiinni yrityksestä salakuljettaa Ruotsista Suomeen 582 paria nailonsukkia. Oikeudessa selitettiin hänen tarvitsevan sukat uutta elokuvaansa varten, ja hänet tuomittiin lopulta sakkoihin. Koska kyseessä oli juuri Teuvo Tulio, juttu alkoi paisua ja pian kerrottiin hänen yrittäneen tuoda ensin 5 000 ja sitten 10 000 paria sukkia. Alkoi myös liikkua tarinoita, että Tulio olisi salakuljettanut sukkien sijaan kultaharkkoja. Toisessa versiossa kulta oli korvattu Tulion äidille kuuluneilla jalokivillä, jotka joko katosivat mereen tai päätyivät Regina Linnanheimon haltuun.
Uudistuminen
Kolmen vuoden tauon jälkeen ilmestyi Regina Linnanheimon käsikirjoittama ja tähdittämä Rikollinen nainen (1952). Linnanheimon käsikirjoituksen on myöhemmin nähty sisältävän feminististä sanomaa. Kyseessä on vimmainen kritiikki porvarillisen elämän illuusioita kohtaan ja elokuva toistaa teesiä siitä, kuinka avioliitto on naiselle vankila. Elokuvan kuvat olivat aikansa Suomessa ainutlaatuisia; se alkaa kuvalla vankilan seinästä ja käsiraudoista, mutta muistuttaa tyylilajiltaan operettia.
Vuonna 1953 kuvattiin toisinto Levottomasta verestä nimellä Mustasukkaisuus. Elokuva on täynnä toistoja ja lainauksia kaikista Tulion elokuvista Vihtoria ja Klaaraa lukuun ottamatta. Elokuvaa ei pidetty kovin onnistuneena. Samana vuonna Tulion suunnitelmat oman elokuvateatterin avaamisesta kaatuivat. thumb|Kuva elokuvasta Mustasukkaisuus.
Tulion viimeisen merkittävän elokuvan Olet mennyt minun vereeni kuvaukset aloitettiin vuonna 1953, mutta ne saatiin valmiiksi vasta puolitoista vuotta myöhemmin. Naispääosan esitti Regina Linnanheimo ja hän teki myös elokuvan käsikirjoituksen nimimerkin Arel suojista. Ensi-iltansa se sai vuonna 1956 ja sen yleisö- ja arvostelumenestys oli kaikkia edellisiä heikompi.
Kyseessä on kuitenkin merkittävä työ, jota nykyään pidetään ohjaajansa aliarvostetuimpana. Elokuvasta on häivytetty kaikki turhat yhteiskunnalliset elementit. Se kertoo köyhän perheen tytön moraalisen alamäen hänen omasta näkökulmastaan ja hänen oma äänensä toimii kertojana. Elokuvassa kaikki asiat kääntyvät julmasti päähenkilöä vastaan, ja lopulta alkoholi toimii rakkauden korvikkeena.
Regina Linnanheimo teki elokuvassa viimeisen näyttelijäsuorituksensa. Tässä hänen suorituksensa liikkuu tyylilajista toiseen. Kukaan toinen suomalainen naisnäyttelijä ei tuona aikana pystynyt vastaavaan. Toisena tärkeänä elementtinä on Tauno Marttisen musiikki, joka muuttuu sitä atonaalisemmaksi, mitä pidemmälle päähenkilön alkoholismi etenee.
Tulio ja Linnanheimo tekivät sodan jälkeen yhdessä seitsemän elokuvaa. Kaikista kuvattiin myös ruotsinkieliset versiot. Kahdeksaskin elokuva oli työn alla. Linnanheimon kirjoittamaa tarinaa Lapista ehdittiin kuvata kaksi viikkoa Saanatunturilla, mutta työ jäi kesken.
1950-luvun puolivälissä Tulion ura elokuvaohjaajana oli käytännössä ohi. Hän menetti yleisönsä. Hänen elokuvansa eivät sopineet yhteen tuolloin vallinneiden elokuva-alan virtausten eikä taidekäsitysten kanssa. Tulion jäämistöstä löydettyjen papereiden pohjalta tiedetään hänen suunnitelleen Laulun tulipunaisesta kukasta uusintafilmatisointia ja Minna Canthin Työmiehen vaimon filmatisointia.
Viimeiset elokuvat
Aikansa kohujulkkis, Tabe Slioor, julkaisi muistelmansa vuonna 1962. Aiheesta päätettiin tehdä elokuva ja ohjaajaksi palkattiin Tulio. Elokuva, joka sai nimekseen Se alkoi omenasta, kohtasi monia vaikeuksia. Pääosan esittäjän oikkuilun vuoksi kuvaukset keskeytettiin, Elokuvatarkastamo kielsi sen hyvien tapojen vastaisena ja koska sillä oli yhteyksiä todellisuuteen, se herätti kovan julkisen polemiikin. Elokuvaa saatiin valmiiksi vain 37 minuuttia kestävä pätkä, joka päätettiin julkaista. Tulio sanoutui tekeleestä irti eikä hänen nimeään näytetä alkuteksteissä.
Elokuvauran jälkeen
thumb|right|Teuvo Tulio vuonna 1973. Uransa päätyttyä Tulio eli poissa julkisuudesta. Hän ei sallinut nimeään laitettavan asuntojensa ovien nimitauluihin. Hän ilmoitti osoitteekseen poste restante, eikä edes pankki tiennyt hänen osoitettaan. Hänen läheisimmät ystävänsä kuitenkin tiesivät, mistä hänen kolmesta asunnostaan hänet voisi tavoittaa. Jotkut väittivät Tulion muuttaneen pysyvästi Espanjaan, sillä hänen terveytensä ei enää kestänyt Suomen pitkiä ja kylmiä talvia. 1970- ja 80-luvuilla hän asuikin pitkiä aikoja Espanjan Fuengirolassa ja Torremolinoksessa, mutta hänellä oli koko ajan asunto myös Helsingissä.
Tulion ja Linnanheimon yhteisiä elokuvia esitettiin 1980-luvun alussa televisiossa ja vastaanotto oli myönteinen. Heidät kummatkin nostettiin kulttiasemaan. Tuolloinen nuoreen polveen kuulunut ohjaaja Aki Kaurismäki ilmoitti pitävänsä Tuliota esikuvanaan, mikä sai hymyn nousemaan vanhan ohjaajan huulille.
Viimeiset vuodet
Elokuviensa uuden tulemisen myötä Tulio kieltäytyi haastatteluista ja kaikesta julkisuudesta. Hänen väitettiin elävän erakkona ja ihmisvihaajana tuntemattomassa osoitteessa. Todellisuudessa hän ei ollut sen erakoituneempi kuin Regina Linnanheimokaan. Hän kävi usein elokuvissa ja vietti aikaa läheisten ystäviensä, kuten Rakel Linnanheimon ja Annikki Sunin kanssa.
Latviaan Tulio ei koskaan palannut, sillä ei halunnut vierailla siellä neuvostomiehityksen aikana. Latvian vapautuminen kiinnosti häntä, mutta sairaasta Regina Linnanheimosta huolehtiminen esti matkasuunnitelmat. Myöhemmin hänen oma terveytensä ei olisi kestänyt matkaa. Tulio arveli perineensä Riiassa taloja, sillä eno Dominiks, jolla ei ollut omia lapsia, oli omistanut siellä taloja.
Elämänsä kaksi viimeistä vuotta Tulio vietti sairaalassa. Hän kärsi tuolloin selkävaivoista ja muistisairaudesta, ja hänen näkönsä oli heikentynyt.
Perintö
Kansallisen audiovisuaalisen arkiston Helsingissä sijaitseva Kino Tulio -elokuvateatteri on nimetty Teuvo Tulion mukaan.
Eija Sinikka
Eija Sinikka (nyk. Jokinen, o.s. Kovanen) (s. 26. tammikuuta 1952 Mikkelin maalaiskunta) on suomalainen iskelmälaulaja.
Ura
Eija Sinikan laulajanura alkoi vuonna 1968 hänen tuurattuaan keikalla sairastunutta ystäväänsä. Vuonna 1970 hän muutti Helsinkiin ja teki levytyssopimuksen ja ensilevynsä Saa kesä kaiken muuttumaan PSO:n kanssa. Oltuaan pari vuotta muun muassa Englannissa au pairina ja laulajana hän palasi vuonna 1973 Suomeen. Hänen ensimmäinen suuri hittinsä oli esikoisalbumin nimikappale Kanssasi sun (1973; julkaistu myös vuoden 1975 singlen Tää liian hyvää on kääntöpuolella). Vuoden 1974 Ranskan euroviisun (La vie a vingt-cinq ans) suomenkielinen versio Kuuma kesä kanssain jaa oli myös suuri hitti. Muita tunnettuja kappaleita ovat mm. Vesipisaroiden laulu, Rantamökissä ja Variksen saappaat.
1970-luvun lopun humppabuumin aikana Eija Sinikka levytti runsaasti humppaa ja vanhaa tanssimusiikkia ja sai albumistaan Rantamökissä kultalevyn. Tämän albumin, samoin kuin Sä muistatko metsätien -levyn hän lauloi Pauli Granfeltin yhtyen solistina. Heinäkuussa 1977 hän pääsi esiintymään tasavallan presidentti Urho Kekkoselle tämän virallisella vastaanotolla. 1970-luvun puolivälissä laulaja oli mukana YK:n rauhanturvaajien kiertueella Lähi-idässä ja kesällä 1979 Uuden Iloisen Teatterin esityksessä Samassa veneessä.
2000-luvulla Eija Sinikka konsertoi edelleen sekä kotimaassa että ulkomailla ja toimii sivutoimisena maanviljelijänä. Hän on tullut tunnetuksi maatalouden puolestapuhujana. Eija Sinikan uusin CD-single Vuosien jälkeen ja Villikissa soivat Mitä Suomi tanssii -listalla ja uusi juhla-CD julkaistiin vuonna 2010, jolloin oli kulunut 40 vuotta Eija Sinikan ensilevytyksestä.
Modibo Keïta
Modibo Keïta (4. kesäkuuta 1915 Bamako – 16. toukokuuta 1977 Bamako ) oli malilainen poliitikko. Hän johti maan tietä itsenäisyyteen ja oli sen ensimmäinen presidentti vuodesta 1960. Keïtan hallinto kaatui vuoden 1968 sotilasvallankaappauksessa.
Elämäkerta
Modibo Keïta syntyi postivirkailijan perheeseen silloisen Ranskan Sudanin pääkaupungissa. Hän oli etniseltä taustaltaan mandinka ja uskonnoltaan muslimi. Modibo kävi Terrasson de Fougèresin koulun Bamakossa ja opiskeli William Ponty -normaalikoulussa Senegalissa. Hän valmistui luokkansa parhaana vuonna 1936 ja työskenteli sen jälkeen opettajana Bamakossa, Sikassossa ja Timbuktussa.
Tie itsenäisyyteen
Keïta kiinnostui politiikasta 1930-luvun puolivälissä. Hän perusti Mamadou Konatén kanssa opettajien ammattiliiton, osallistui erilaiseen järjestötoimintaan ja toimitti Jean-Marie Konén kanssa siirtomaavaltaa arvostellutta L’Oeil de Kénédougou -lehteä. Vuonna 1946 Keïta ja Konaté perustivat Bloc soudanais -puolueen, josta samana vuonna tuli Rassemblement démocratique africainin jäsenjärjestö Union soudanaise eli US-RDA. Keïta toimi puolueen pääsihteerinä tammikuusta 1947 aina sotilasvallankaappaukseen saakka. Tuomittuaan Ranskan siirtomaajärjestelmän Keïta pidätettiin ja lähetettiin Santén vankilaan Pariisiin, josta hänet vapautettiin kaksi kuukautta myöhemmin. Kotiin palattuaan hän osallistui aktiivisesti Dakarin–Nigerin radan rautatieläislakkoon. Keïta valittiin Ranskan Sudanin alueneuvoston edustajaksi vuonna 1948 ja Ranskan unionin yleiskokouksen jäseneksi vuonna 1954.
Vuosi 1956 oli käännekohta Keïtan poliittisella uralla. Hänet valittiin Ranskan kansalliskokouksen edustajaksi ja varapuheenjohtajaksi sekä Bamakon kaupunginjohtajaksi. US-RDA voitti maaliskuun 1957 aluekokousvaalit ja Konatén kuoltua Keïtasta tuli puolueen kiistaton johtaja. Vuosina 1957–1958 hän toimi ministerinä Maurice Bourgès-Maunouryn ja Félix Gaillardin johtamissa Ranskan hallituksissa.
Malin liittovaltio
Ranskan Sudanista tuli vuonna 1958 Ranskan yhteisöön kuulunut Sudanin tasavalta. Keïta ja Senegalin Léopold Sédar Senghor kannattivat Ranskan Länsi-Afrikan yhtenäisyyden säilyttämistä ja vuoden 1959 alussa maat yhtyivät Malin liittovaltioksi. Keïta toimi liittovaltion pääministerinä.
Malin liittovaltio itsenäistyi kesäkuussa 1960, mutta hajosi jo elokuussa poliittisiin kiistoihin sekä Keïtan ja Senghorin henkilökohtaisiin erimielisyyksiin. Syyskuun 20. päivänä Keïta valittiin valtionpäämieheksi ja pääministeriksi ja kahden päivän kuluttua hän julisti Sudanin tasavallan itsenäiseksi Malin tasavallaksi.
Itsenäisen Malin presidentti
Keïtan johdolla Malista tuli sosialistisesti suuntautunut yksipuoluevaltio, jonka saavutukset osoittautuivat kyseenalaisiksi. Keïta saavutti menestystä lähinnä ulkopolitiikassaan. Hän oli perustamassa Afrikan yhtenäisyysjärjestöä vuonna 1963, osallistui sitoutumattomien maiden liikkeen toimintaan, ylläpiti hyviä suhteita Neuvostoliittoon ja Kiinaan sekä saavutti arvostusta myös lännessä ja kolmannen maailman maissa. Këita varmisti Ranskan sotilaallisen vetäytymisen Malista vuosina 1961–1962 ja solmi ensimmäiset yhteistyösopimukset entisen siirtomaaisännän kanssa.
Keïtan sisäpolitiikka oli vähemmän onnistunutta. Suunnitelmatalouteen perustunut maatalouden ja teollisuuden kehittäminen epäonnistui ja kaupankäynti lamaantui. Taloudellisen itsenäisyyden turvaamiseksi käyttöön otettu Malin frangi jouduttiin vuonna 1967 sitomaan Ranskan frangiin puolet arvostaan menettäneenä. Vuoden 1962 valuuttauudistuksen aiheuttamia levottomuuksia seurannut poliittisten vastustajien eliminointi toi esiin Keïtan autoritaarisen hallintotavan. Malin pohjoisosan tuaregikapinan väkivaltainen tukahduttaminen on vahingoittanut maan yhtenäisyyttä vielä vuosikymmeniä myöhemmin.
Taloudelliset vaikeudet, tehoton byrokratia, korruptio ja väestön elintason lasku aiheuttivat laajaa tyytymättömyyttä. Maaliskuussa 1966 perustettiin Keïtan johtama vallankumouksen puolustuskomitea, joka elokuussa 1967 julistetun ”aktiivisen vallankumouksen” aikana korvasi US-RDA:n politbyroon ja kansalliskokouksen. Kiinan kulttuurivallankumousta muistuttanut kampanja johti kansanmiliisin mielivaltaisuuksiin, jotka syvensivät poliittisia ristiriitoja ja herättivät närää armeijassa.
Vallankaappaus ja kuolema
Nuorten upseerien vallankaappaus kaatoi Keïtan hallinnon 19. marraskuuta 1968. US-RDA lakkautettiin ja sen johtajat vangittiin. Keïtaa pidettiin vangittuna Kidalissa, kunnes toukokuussa 1977 hänet siirrettiin Bamakoon, jossa hän kuoli hämärissä olosuhteissa. Hautajaisten yhteydessä järjestettiin Moussa Traorén sotilashallituksen vastaisia mielenosoituksia.
Keïtan mainetta ryhdyttiin palauttamaan Traorén hallinnon kaaduttua vuonna 1991. Presidentti Alpha Oumar Konaré pyrki parantamaan välejä US-RDA:n radikaaleihin kannattajiin, minkä osana Bamakoon pystytettiin Keïtan muistomerkki ja museo.
Yksityiselämä
Keïtalla oli kolme vaimoa, Mariam Travélé, Fatoumata Haïdara ja Fatoumata Diallo. Heistä julkiseen elämään osallistui ensimmäinen nainen Travélé. Kolmas vaimo Diallo sai Keïtan kanssa kaksi tytärtä.
Kansainvaellusaika
pienoiskuva|500x500px|Kansojen vaellukset [[Länsi-Rooman valtakunta|Länsi- ja Itä-Rooman valtakuntien alueella 100–700-luvuilla]] Kansainvaellusaika on keskiaikaa edeltänyt ajanjakso, jolloin useat kansat lähtivät liikkeelle asuinsijoiltaan. Manner-Euroopassa kansainvaellusaika ajoitetaan yleensä noin vuosiin 380–470 jaa. Rooman valtakunnan loppuvaiheilta keskiajan alkuun ja Pohjoismaissa vuosiin 400–550 jaa.
Kansainvaellusaikana useat eri väestöryhmät (”kansat”) lähtivät liikkeelle aiemmilta asuinsijoiltaan ja muuttivat eri alueiden väestöllisiä ja poliittisia olosuhteita. Liikehdinnässä oli mukana muun muassa germaaneja ja slaaveja sekä turkinsukuisia ja iraanisia kieliä puhuneita väestöjä. Väestöjen liikehdintä kohdistui Euraasian aroilta sekä Keski- ja Pohjois-Euroopasta kohti Rooman valtakuntaa, joka ei pystynyt enää puolustamaan rajojaan ja ylläpitämään keskushallintoa. Liikkuneet väestömassat eivät olleet kovin suuria: lähinnä kyse oli pienistä mutta iskukykyisistä sotajoukoista, jotka toisinaan kuljettivat mukanaan myös naisia ja lapsia. Germaanien levittäytyminen Britteinsaarilla ja slaavien levittäytyminen Keski- ja Itä-Euroopassa jättivät pysyvän vaikutuksen.
Rooman valtakunta ja kansainvaellukset
Usein kansainvaellusten käynnistäjäksi mainitaan hunnien hyökkäys Aasiasta Eurooppaan. Hunnit olivat yksi niistä monista aroseutujen paimentolaiskansoista, jotka ovat historian saatossa tunkeutuneet länteen. Paimentolaiskansat eivät milloinkaan edenneet pysyvästi Unkarin aroja lännemmäs, mutta ryöstöretkiä ne tekivät kauemmaksikin. Hunnien mahti hiipui kuningas Attilan kuoleman jälkeen. Toinen paimentolaiskansa, avaarit, perustivat 500-luvulla Unkarin tienoille valtakunnan, joka pysyi pystyssä pari sataa vuotta.
Hunnien hyökkäys ajoi 370-luvulla gootteja pakoon Rooman valtakunnan alueelle. Pakolaisgoottien ja roomalaisten välille syntyi pian aseellisia selkkauksia. Näyttää kuitenkin siltä, ettei goottipäälliköiden tarkoitus ollut kukistaa keisarikuntaa, vaan pikemminkin kaapata itselleen edullinen asema keisarikunnan poliittisessa ja sotilaallisessa hierarkiassa. Gooteista visigootit siirtyivät lopulta Espanjaan ja ostrogootit Italiaan.
Vuonna 406 joukko Keski-Euroopan germaaniheimoja tunkeutui Galliaan. Tästä tapahtumasta lähti liikkeelle Länsi-Rooman hajoamisprosessi, joka kesti noin 70 vuotta. Länsi-Rooman alueelle syntyi vähitellen joukko germaaniylimystön johtamia itsenäisiä kuningaskuntia. Germaanihallitsijat kääntyivät kristinuskoon (joko katolisessa tai areiolaisessa muodossa) ja yrittivät ylläpitää roomalaista kulttuuria ja yhteiskuntajärjestystä. Osa näistä uusista valtioista joutui 500-luvulla alistumaan Itä-Rooman valtaan. Voimakkain ja kestävin germaanivaltio oli frankkien valtakunta. Myös visigoottien valtakunta nykyisen Espanjan alueella oli merkittävä voimatekijä ennen kukistumistaan vuonna 711.
Kansainvaellusaika Suomessa ja pohjoismaissa
pienoiskuva|[[Turku|Turusta löytyneet kansainvaellusajalle 400-550-luvuille ajoitetut putkikeihäänkärki, taitettu miekka, kilvenkupura sekä kilven kädensija. ]] Pohjoismaiden esihistoriassa kansainvaellusaika on rautakauden jakso, joka vallitsi noin vuosina 400–550 jaa. Myös Skandinavian asukkaita otti osaa kansainvaelluksiin liittyviin sotiin ja ryöstöretkiin, kuten roomalaista ja itäroomalaista kultaa sisältävät aarteet todistavat.
Suomessakin tunnetaan melko runsaasti kansainvaellusaikaan ajoittuvia arkeologisia löytöjä. Huomiota ovat herättäneet varsinkin Etelä-Pohjanmaan rikkaat hautalöydöt, joissa on jopa pieniä määriä kultaa. Polttohaudattujen vainajien jäänteet kätkettiin kiviröykkiöihin, usein aseiden ja korujen kera.
Hautalöytöjä tunnetaan suurehko määrä myös Lounais-Suomesta. Itä- ja Pohjois-Suomessa niin sanotut tuluskivet, joita lienee käytetty sekä tulentekoon että uskonnollisiin rituaaleihin, kertovat paikallisesta asutuksesta tai rannikoilta saapuneista eränkävijöistä.
Erwin
Erwin tai Ervin on alkuperältään muinaissaksalainen miehen etunimi.
Monien vanhojen germaanisten nimien tavoin myös Erwin on alkujaan yhdyssana. Sen alkuosa her johtuu muinaissaksan sanasta, joka merkitsee sotajoukkoa tai myös kansaa, kun taas loppuosa win merkitsee ystävää. Nykyisessä muodossaan nimi oli käytössä jo keskiajalla. Nimen englanninkielisiä vastineita ovat Irwin ja Irving.
Suomalaisessa almanakassa 1705 nimi esiintyi 22. huhtikuuta muodossa Ertwin. Nykyään Erwinillä tai Ervinillä ei ole nimipäivää sen enempää suomen- kuin ruotsinkielisessäkään kalenterissa.
Digi- ja väestötietoviraston tietojen mukaan nimi Ervin on Suomessa annettu vuoden 2019 loppuun mennessä noin 190 ja Erwin noin 180 henkilölle.
Erwin sukunimenä
Erwin tai Ervin on myös muun muassa seuraavien henkilöiden sukunimi:
Gustav Badin
thumb|225px|Gustav Lundbergin maalaus Gustav Badinista Adolf Ludvig Gustaf Fredrik Albert Badin (Couschi) (n. 1747 Tanskan Länsi-Intia – 1822 Tukholma) oli tummaihoinen lakeija, joka vuodesta 1761 lähtien oli Ruotsin kuningattaren Loviisa Ulriikan palveluksessa. Loviisa Ulriika sai Tanskan Länsi-Intiasta kotoisin olleen Badinin lahjana skånelaiselta kartanonomistajalta vuonna 1757 ja testasi tämän "jalon villin" kasvattamisessa Rousseaun ja Linnén teorioita. Badin on tullut kuuluisaksi Magnus Crusenstolpen romaanista Morianen, jossa hänestä kuitenkin kerrotaan paljon perätöntä.
Badin palveli aluksi lakeijana saaden sittemmin muun muassa hovisihteerin ja asessorin arvonimet, sekä omistukseensa kaksi maatilaa. Nimensä (ransk. veitikka, leikinlaskija) hän sai hupaisien, joskin usein melko häpeämättömien temppujensa tähden. Hän oli uskollisesti kiintynyt kuningattareen ja hyvin perillä kuninkaallisen perheen salaisuuksista. Hän myös kirjoitti runoja, esiintyi teatterissa tanssijana ja näyttelijänä sekä keräsi itselleen laajan, pääasiassa ranskankielisen, kirjaston.
Focke-Achgelis
Focke-Achgelis oli saksalainen helikoptereja valmistanut yritys. Yhtiön perusti Henrich Focke ja Gerd Achgelis 1937.
1937 Focke-Wulfin osakkaat painostivat Heinrich Fockea lähtemään yrityksestä, ja hän perusti uuden yrityksen erikoistumaan helikoptereihin.
Yhtiön projektit
thumb|Focke-Achgelis Fa 330 -helikopterin prototyyppi museoituna
Barbara Helsingius
Barbara Christina Elisabeth Helsingius-Koski (o.s. Helsingius; 27. syyskuuta 1937 Helsinki – 9. maaliskuuta 2017 Espoo ) oli suomalainen miekkailija sekä folk- ja laulelmamusiikin esittäjä, säveltäjä ja sanoittaja. Hän levytti musiikkia 1960-luvun puolestavälistä lähtien suomeksi, ruotsiksi, englanniksi ja norjaksi. Helsingius esiintyi urallaan ympäri maailmaa, etenkin Pohjoismaissa ja Yhdysvalloissa.
Ura
Helsingius tuli ylioppilaaksi Nya svenska samskolanista. Ennen muusikonuraansa Helsingius valmistui voimistelunopettajaksi. Hän osallistui miekkailijana Rooman olympialaisiin 1960 ja maailmanmestaruuskilpailuihin vuonna 1965 Suomen joukkueessa. Opiskellessaan pedagogiikkaa Stanfordin yliopistossa Yhdysvalloissa Helsingius kiinnostui amerikkalaisesta folk-tyyppisestä musiikista ja hänen ensimmäinen levynsä vuodelta 1966 onkin suomen kielellä laulettua folkkia. Helsingius päätti opiskelunsa Asla-stipendiaattina Stanfordissa Master of Arts -tutkintoon vuonna 1963.
Helsingius avioitui amerikansuomalaisen Henry ”Hank” Kosken kanssa. He asuivat vuosina 1969–1975 Oslossa, jossa Koski työskenteli diplomaattina Yhdysvaltain suurlähetystössä. Vuonna 1975 perhe muutti Espooseen.
Helsingius toimitti useita laulukirjoja, joista viimeisin, Songs Finland Sings, on vuodelta 2000 ja sisältää hänen englanniksi kääntämiään suomalaisia lauluja. Näistä suurin osa on julkaistu myös kahdella samannimisellä CD-levyllä. Sanoituksia hän teki noin 700 neljällä kielellä.
Helsingius työskenteli Ylen englanninkielisessä Radio Finlandissa toimittajana vuosina 1978–2007.
Ville Juntura
Ville Juntura (26. maaliskuuta 1988) on toisen polven suomalainen lentopalloilija, takavuosien huippulentopalloilija Matti Junturan poika. Kesällä 2014 Juntura teki ensiesiintymisensä miesten lentopallomaajoukkueessa ja kaikkiaan hän on pelannut 36 A-maaottelua. Juntura on pelannut Raision Loimun riveissä Mestaruusliigassa kaudesta 2014–2015 lähtien. Kauden 2016–2017 jälkeen hän on pelannut pääsarjassa 316 ottelua.
Ura
Juntura aloitti lentopallouransa menestyksellisessä Perttelin Peikoissa isänsä innostamana. Junturan tie vei Kuortaneen Urheiluopistoon kaudeksi 2005-2006, jonne koottiin maan parhaimmat ikäluokan lentopalloilijat.
Vuoden Kuortaneella opiskelujen jälkeen 18-vuotias Juntura lähti takaisin kotiseuduilleen, Salon Piivolleyhin pelaamaan, SM-liigaan. Kuortaneella ollessaan Juntura oli pelannut lentopallon 1-sarjassa nuorten maajoukkueen mukana. Ensimmäisellä SM-liigakaudellaan Juntura oli kakkospassarina Viron maajoukkuepassarin Kert Toobalin hoitaessa ykköspassarin hommia. Kaudelta palkintokaappiin tarttui SM-pronssia ja Suomen Cupin toinen sija. SM-pronssipeleissä Piivolley kaatoi Isku-Volleyn, mutta Suomen cupin finaalissa joukkue hävisi Pielaveden Sampolle.
Juntura jatkoi Piivolleyn kokoonpanossa 2007–2008 kaudella myös. Paikkana oli kuitenkin jälleen kakkospassarin rooli, kun Saloon oli hankittu maajoukkuepassari Antti Esko. Esko kuitenkin pelasi välittäin ajoittain huonojakin pelejä, joten Juntura pääsi kentälle selvästi enemmän kuin ensimmäisellä kaudellaan. Kaudelta ei palkintokaappiin tarttunut SM-liigassa mitaleja, mutta Suomen cupista tuli jälleen hopeisen mitalit, kun Pielaveden Sampo oli jälleen parempi.
Kauden jälkeen Juntura teki sopimuksen SM-liigaan nousseen Keski-Savon Paterin kanssa. Hän jatkaa kaudella 2009–2010 Paterin sarjapaikan ottaneen Saimaa Volleyn joukkueessa. Seuraavan kauden Juntura haki vauhtia 1-sarjassa pelanneesta Enonkosken Pyrinnöstä palatakseen 2011-2012 -kaudeksi Saimaa Volleyn paitaan.
Kausi 2012-2013 oli Junturan uran paras tähän mennessä. Mies valittiinkin kauden päätteeksi myös Suomen miesten lentopallomaajoukkueen 22 pelaajan ryhmään.
Kesällä 2014 Juntura oli mukana Suomen miesten lentopallomaajoukkueessa kahdeksan ottelun verran Maailmanliigassa.
Kesällä 2014 Juntura siirtyi Raision Loimuun. Ennen kauden 2014-2015 päättymistä Juntura allekirjoitti kahden vuoden jatkosopimuksen Loimun kanssa. Sopimuksessa on ns. ulkomaanpykälä keväällä 2016.
Nuorten maajoukkue
Juntura nousi nuorten maajoukkueeseen nopeasti, ja alkoi pelaamaan vuoden 1987-1988 syntyneiden maajoukkueryhmässä. Nuorten maajoukkueen kanssa hän opiskeli Kuortaneen Urheiluopistolla vuonna 2006, josta palasi takaisin Saloon vuoden jälkeen. Nuorten maaotteluita hänellä on kasassa kolmisenkymmentä.
Muuta
Ville Junturan isä Matti Juntura oli yksi 1980–1990-lukujen menestyksekkäimmistä lentopalloilijoista. Matti Juntura pelasi A-maajoukkueessa 186 A-maaottelua.
Mastung
Mastung on Pakistanissa, Balochistanin maakunnassa, Mastungin piirikunnassa sijaitseva kaupunki. Kaupungissa asuu 29 000 ihmistä.
Väestö
Kaupungissa puhutaan useita kieliä, muun muassa bhahvia, persiaa (hazaran ja dehwarin murretta), panžabia (hindkon & saraikin murretta), paštua, belutšia, sindhiä (hindkon ja fraktin murretta) sekä urdua.
Koulut
Keskikoulut
Toisen asteen oppilaitokset
Cahora Bassa
Cahora Bassa (siirtomaa-aikoina myös nimellä Cabora Bassa) on Karibajärven jälkeen eteläisen Afrikan suurin tekojärvi. Se sijaitsee Mosambikissa, Teten provinssin länsiosassa. Järvi on noin 240 km pitkä ja paikoin yli 20 km leveä, ja sen pinta-ala on laajimmillaan 2 665 km². Järvessä elävä kapenta on yleisin ja tärkein kalalaji, ja nykyisin kuivatulla kapentalla on proteiinipitoisena ravintona suuri merkitys järven ympäristön asukkaille.
Cahora Bassan tekojärven muodostaa samanniminen pato (port. Hidroelectrica de Cahora Bassa), joka on yksi Sambesi-joen kolmesta suuresta voimalapadosta. 171 m korkean ja 300 m pitkän padon rakentaminen alkoi 1969, ja tekoaltaan täyttäminen 1974. Patoa käytetään vesivoiman tuotantoon; sen viiden turbiinin nimellisteho on 2075 MW, joskin sähköntuotanto on nykyisin tästä vain noin neljäsosa. Suurin osa tuotetusta sähköstä myydään Etelä-Afrikan tasavaltaan, jonne se siirretään suurjännitteiseksi tasavirraksi muunnettuna kahta 1400 km pitkää voimalinjaa pitkin.
Miguel Lillo
thumb|Miguel Lillo Miguel Lillo (27. heinäkuuta 1862 San Miguel de Tucumán – 4. toukokuuta 1931 San Miguel de Tucumán) oli argentiinalainen kasvitieteilijä ja lintutieteilijä.
Lillo opiskeli Colegio Nacional Tucumánissa. Hän ei suorittanut akateemista tutkintoa vaan oli itseoppinut tiedemies. Nuoresta alkaen hän oli kiinnostunut luonnosta ja julkaisi kirjoituksen Tucumánin provinssin kasvillisuudesta 1888. Vuonna 1905 hän julkaisi teoksen Fauna Tucumana, Aves.
1914 Universidad Nacional de La Plata myönsi hänelle kunniatohtorin (Doctor Honoris Causa) arvonimen. 1930 Lillo lahjoitti perintötilastaan palan maata, kirjastonsa sekä kasvi- ja eläinkokoelmansa Universidad Nacional de Tucumánille. Hänen nimellään perustettu säätiö Fundación Miguel Lillo toimii tällä samalla paikalla ja pitää yllä museota, jossa on muun muassa 590 000 kasvinäytteen kokoelma.
Lillo kuvaili ja nimesi useita lintulajeja, muun muassa tummatöyhtötinamin (Eudromia formosa).
Latovesi
Latovesi on Pirkanmaalla Ikaalisissa Sisätön Ylijoenperällä sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistössä Ikaalisten reitin valuma-alueen Sipsiönjärven valuma-alueeseen. Latovesi on osa Juurijärven-Hulppojärven valuma-aluetta.
Maantietoa
Järven pituus on 1,3 kilometriä, leveys 500 metriä ja sen pinta-ala on 34 hehtaaria. Se sijaitsee pari kilometriä Juurijärveltä luoteeseen. Järvellä on yksi saari Nuottasaari, joka on vajaa 50 metriä pitkä. Siihen laskee kymmenen oja, jotka tuovat soiden kuivatusvesiä järveen. Oja ovat myös Ylisen Löytölammen, Alisen Löytölammen ja Keskinenlammen laskuojia. Latoveden oma laskuoja lähtee järven eteläpäästä ja laskee pari kilometriä kaakossa sijaitsevaan Juurijärveen. Rantaviivan pituus on 3,8 kilometriä. Vain muutama rantaosuutta reunustaa suo, mutta muuten rannat ovat kovaa metsämaata. Järven ympäristössä sijaitsee kaksi maatilaa ja pääasiassa länsirannoille on rakennettu yli kymmenen vapaa-ajan asuntoa. Niille johtaa tiet Sisätön suunnalta. Pohjoisrantaan on kartassa merkitty laavu, joka on osana Pirkan Taivalta.
Käsityö
thumb|250px|[[Valko-Venäjän Minskissä esillä olleita perinteisiä käsitöitä.]] thumb|250px|[[Yhdysvallat|Yhdysvaltalainen kirvesmies työssään vuonna 1942.]] thumb|right|250px|[[Mosaiikkitöitä valmistetaan Espanjassa.]] Käsityö on jonkin asian valmistamista käsin; joko työkaluja käyttämällä tai pelkästään käsin muotoilemalla, kuitenkin käyttämättä täysin automatisoitua työtapaa. Käsityö on ajatuksen ohjaama prosessi, joka sisältää idean tuotoksesta sekä tiedon sen toteuttamisesta. Käsityönä tehtävät esineet syntyvät perinteisimmin käden motorisilla taidoilla; käden, silmän ja tuntoaistihavaintojen yhteispelinä. Joskin monien, erityisesti luksus-esineiden sanotaan nykyään olevan käsityötä, vaikka käsityön osuus tuotannosta olisi ollut ainoastaan tuotteen viimeistely, kokoonpano ja tarkastus.
Käsityö mielletään usein harrastuksenomaiseksi toiminnaksi, mutta se voi olla myös nimitys kaupallisen tuotteen valmistustavasta. Ammattikäsityöläiset, jotka tekevät taiteellista työtä, kutsuvat itseään usein taidekäsityöläisiksi. Muotoilijat, jotka tekevät työnsä lähinnä käsityömenetelmin, voivat kutsua itseään käsityömuotoilijoiksi tai taideteollisiksi muotoilijoiksi (tehdäkseen eron teolliseen muotoiluun.)
Käsityön rooli elinkeinoelämässä
Teollistumista edeltäneenä aikana useimmat kotitalouksien käyttöesineistä, kuten puuastiat, tuohi- ja päreastiat, sukat, matot tai liinat valmistettiin itse. Käsityön osuus arkisesta työstä ja vapaa-ajasta on kuitenkin vähentynyt huomattavasti teollistumisen myötä. Ammattikäsityöläiset tekevät nykyään paljon matkamuistoja, taide-esineitä, sekä uniikkeja erikoistuotteita. Myös myynnin, markkinoinnin sekä tuotteistamisen merkitys on käsityöammattilaisen työssä suuri.
Tyypillisiä ja tunnetuimpia käsityöläisammatteja ovat suutarit, räätälit, uunimuurarit, kirvesmiehet, metallisepät, puusepät, kulta- ja hopeasepät sekä asesepät. Nykyaikana arvostettu käsityöammatti on esim. kirurgi jossa yhdistyy tietämys kädentaitoon.
Käsityö oppiaineena peruskoulussa
Uusimman opetussuunnitelman mukaan puhutaan yhtenäisestä käsityöstä, mikä tarkoittaa että siihen kuuluu sekä teknistä työtä (puu-, metalli-, muovi- ja sähkötyöt) että tekstiilityötä (ompelu, neulonta, virkkaus, kudonta, kirjonta, kankaanpainanta, huovutus). Perusopetuksen vuosiluokilla 1–4 kaikki oppilaat opiskelevat yhtä paljon teknistä ja tekstiilityötä. Vuosiluokilla 5–9 pääosin opiskellaan myös molempia, mutta oppilaalle voidaan myös antaa mahdollisuus painottua enemmän joko tekniseen tai tekstiilityöhön.
Kokonainen käsityö
Kokonainen käsityö tarkoittaa sellaista käsityötä, jossa keskiössä on produktin sijaan käsityöprosessi. Tähän prosessiin kuuluu ideointi, visuaalinen ja tekninen suunnittelu, valmistus ja kaikissa vaiheissa tapahtuva arviointi. Kokonaisessa käsityössä sama henkilö suorittaa käsityöprosessin kaikki vaiheet itse, joko yksin tai ryhmässä osallistuvana jäsenenä toimien.
Prosessin ensimmäinen vaihe, ideointi, vaatii aktivointia. Virikkeinä ideoille voi toimia esim. kuvallinen tai kirjallinen aineisto, ympäristö, muistot, musiikki, materiaalit tai tekniikkakokeilut. Ideointi konkretisoituu toisessa vaiheessa: visuaalisessa ja teknisessä suunnittelussa. Tätä voidaan pitää kokonaisen käsityön keskeisimpänä vaiheena, koska siinä haetaan tietoa, tehdään kokeiluja, ratkotaan ongelmia, arvioidaan ratkaisuja, mahdollista tulosta ja omaa työskentelyä ja suhteutetaan tulosta käytettävissä oleviin resursseihin (aika, materiaalit, välineet ja taidot). Tuotteen valmistusvaiheessa toteutetaan tehtyä suunnitelmaa, mutta se voi vielä myös muuttua. Prosessi ei aina toteudu täysin lineaarisesti. Kokonaisen käsityön oleellista osaa, arviointia, on tehtävä kaikissa vaiheissa. Arviointi sisältää sekä tuotteen että prosessin arvioinnin. Tuotteen arvioinnissa palataan prosessin eri valmistusvaiheiden kautta ideointiin sekä visuaaliseen ja tekniseen suunnitelmaan.
Käsityön alan koulutus
Käsityön alan koulutusta tarjotaan Suomessa kaikilla koulutusasteilla. Toisella asteella käsi- ja taideteollisuusalan tutkintonimike on artesaani ja opetusta tarjotaan useilla paikkakunnilla eri puolella Suomea. Ammattikorkeakouluissa käsityöaloilta valmistuneiden tutkintonimike on artenomi.
Yliopistotasoinen käsityökoulutus
Yliopistoissa tarjotaan käsityötieteen ja käsityökasvatuksen opetusta. Suurin osa yliopiston käsityönalan koulutuksesta tähtää opettajien kouluttamiseen, mutta lisäksi Helsingin yliopistossa voi opiskella käsityötiedettä ilman kasvatustieteen opintoja, jolloin opinnot tähtää esimerkiksi tutkijan tai asiantuntijan työhön. Käsityönopettajan koulutus sisältää opettajan pedagogiset opinnot, kieli-ja viestintäopinnot, sivuaineen ja pääaineena käsityötieteen tai käsityökasvatuksen. Käsityönopettajaksi tekstiilitöissä valmistutaan opiskelemalla pääaineena käsityötiedettä ja käsityön opettajaksi teknisissä töissä taas valmistutaan opiskelemalla pääaineena käsityökasvatusta.
Aiheesta muualla
Handvaardigheid
Arcadia 2001
Emerson Arcadia 2001 on Emerson Radio-yhtiön vuonna julkaisema toisen sukupolven pelikonsoli.
Arcadia 2001-konsolissa oli numeronäppäimistö ja ohjaimessa oli myös näppäimet clear ja enter. Konsolissa on näppäimiä, joilla voi valita vaikeustason tai pelityypin.
Konsolista julkaistiin yhteensopivia versioita eri maissa:
Tekniset tiedot
Laitteen tekniset tiedot:
Versiot
Luettelo eri versioista:
Luettelo Sulkavan julkisista taideteoksista ja muistomerkeistä
Luettelo Sulkavan julkisista taideteoksista ja muistomerkeistä sisältää Sulkavan kunnassa olevat pysyvät patsaat, muistomerkit ja muistolaatat.
Onanì
Onanì on kaupunki ja kunta Italiassa Sardinian hallintoalueella Nuoron maakunnassa. Kunnassa on arviolta 391 asukasta (vuonna 2016) ja sen pinta-ala on 71,97 neliökilometriä. Se sijaitsee 482 metrin korkeudella merenpinnan yläpuolella.
Gangsteri
Gangsteri on ammattirikollinen ja rikollisjengin tai -järjestön jäsen, etenkin Yhdysvaltain järjestäytyneessä rikollisuudessa. Osa järjestöistä pystyi pysymään enemmän tai vähemmän laillisina, kun osa oli mukana muodostamassa yhdysvaltalaista järjestäytynyttä rikollisuutta. Myös erilaisiin tehtäviin tarkoitetut ryhmät, kuten vapaapalokuntalaiset tai vartijaryhmät muuttuivat joskus rikollisjengeiksi. Jengien jäseniä ruvettiin nimittämään gangstereiksi.
1800-luku
Erityisesti New Yorkissa syntyi oma värikäs alamaailmansa. Siirtolaisalueet ja slummit, kuten Hell’s Kitchen, Brooklyn ja varsinkin Manhattanilla Boweryn ja Broadwayn välissä sijainnut Five Points toimivat rikollisjengien syntypaikkoina. New Yorkin ensimmäinen järjestäytynyt jengi oli 1820-luvulla perustettu irlantilaissiirtolaisista muodostunut Forty Thieves. Niin ikään irlantilainen oli alueen viinakauppiaiden varastoja vartioimaan perustettu Roach Guard, josta tulikin murhiin ja ryöstöihin erikoistunut rikollisjengi. Roach Guardin sekalaisesta sakista järjestyi sittemmin kurinalainen Dead Rabbits, jonka kovin vastustaja oli kansallismielinen ja katolilaisvastainen yhdysvaltalaissyntyisistä kasattu Bowery Boys, jota vastaan irlantilaisjengit usein liittoutuivat. Muita jengejä olivat muun muassa Shirt Tails, jonka jäsenet piilottelivat aseita housujen yli roikkuvien paitojen alla, Baltimoresta New Yorkiin sisarjengin muodostanut Plug Uglies ja juutalaisten muodostama Eastman Gang.
Katujengien jäsenillä oli yleensä jokin tapa erottua toisten jengien jäsenistä. Bowery Boysin jäsen tunnettiin korkeapyttyisestä silinterihatusta, punaisesta paidasta, mustista housuista, vasikannahkasaappaista, mustasta liivistä ja öljyllä kammatuista hiuksista. Vastustajan Dead Rabbitsin tunnisti punaraitaisesta paidasta ja jos heitä oli monta marssimassa kahakkaan tai mellakkaan, kantoivat he joukkonsa edellä kuollutta jänistä seipään nokassa.
Näillä katujengeillä oli eroavaisuuksia ulkoasun lisäksi myös toimintatavoissa. Usein jengit erikoistuivat tietyntyyppisiin rikoksiin, kuten Boodle Gang, joka siirtyi ruokavaunujen ryöstöistä ihmiskaappauksiin ja lunnasrahojen kiristämiseen. Charlton Street Gang puolestaan toimi merirosvojen lailla hyökäten Hudson-joen varrella oleviin koteihin varastetulla sluupilla 1860-luvun lopulla. Cherry Hill -jengin jäsenet taas pukeutuivat rikkaiden lailla, jotta saattoivat ryöstää näitä näiden omilla asuinalueillaan. 19th Street Gang ryösti helppoja kohteita, kuten naisia, lapsia ja vanhuksia. Teini-ikäisistä koostuneet Dutch Mob ja myöhemmin Crazy Butch Gang erikoistuivat taskuvarkauksiin Boweryn itäpuolella. Bowery Boys oli puolestaan laaja-alainen ja sillä oli poliittistakin painoarvoa varsinkin korruptoituneimpien New Yorkin poliitikkojen keskuudessa. Bowery Boys oli mukana kansallismielisessä ja ääriprotestanttisessa Know Nothing -liikkeessä, kuten baltimorelaiset Rips Raps ja Plug Uglies, jolla oli newyorkilainen alajaosto.
Keskinäisten välienselvittelyjen koko vaihteli. Oli satunnaisia salamurhia ja puukotuksia, yksittäisten gangstereiden nyrkkinujakoita, pieniä veitsi- ja tulitaisteluita sekä suuria satojen miesten välisiä joukkotappeluja. Lain kouraa välttääkseen jengit turvautuivat, kuten myöhemmät jälkeläisensä lahjontaan, kiristykseen, uhkailuun ja murhiin. Politiikassa vaikutusvaltaa omanneet jengit suosivat silmänsä ummistaneita poliitikkoja.
Sisällissota ja sen jälkivuodet toivat muutoksia New Yorkin ja monen muun kaupungin jengielämään. New Yorkin vuoden 1863 värväysmellakat saivat alkunsa, kun osa värvätyiksi määrätyistä kaupunkilaisista, gangsterit mukaan lukien, kieltäytyivät kutsusta sotapalvelukseen ja aloittivat erilaiset mielenilmaukset, jotka laajenivat suureksi mellakaksi. Know Nothing-liikkeen ansiosta mellakointi kääntyi kaupungin mustia vastaan. Riehuvat ihmisjoukot lynkkasivat ja pahoinpitelivät useita mustia, kunnes armeija vihdoin tukahdutti mellakan väkivaltaisesti. Rikollisuus haluttiin saada kuriin ja poliisi järjesti 1860-luvun lopulla useita kampanjoita ja operaatioita järjestäytyneitä jengejä vastaan. Toiminta hiljenikin hetkeksi, kun jengit hajosivat niiden keskusjäsenten jouduttua vankilaan, mutta uusia jengejä perustettiin. Chichesterseista, Dead Rabbitsista ja muista Five Pointsin irlantilaisjengeistä tuli Whyos. Whyos tarjosi erilaisia rikollisia palveluja maksua vastaan. Tämä varmistui, kun 1884 New Yorkin poliisi pidätti erään Whyosin jäsenistä, Piker Ryanin. Hänellä oli taskussaan lista, hinnasto, jossa luki:
1900-luku
Yhdysvaltain kieltolaki loi pohjaa rikolliselle alkoholikaupalle. Alalla mukana olevat joutuivat yleensä alistumaan siihen, että rikollisjärjestö pyöritti toimintaa ja peri osansa voitoista. Gangsterijärjestöt kilpailivat reviireistään ja niiden väliset riidat ratkottiin usein tappamalla.
Poliisimestari (muumit)
Poliisimestari pukeutuu yleensä siniseen mantteliin ja siniseen kypärään. Toisinaan hänellä on myös piippu. Hän on hemuli, joten hänellä on pitkähkö kuono ja vaalea iho. Poliisimestari työskentelee Muumilaakson poliisiasemalla, jossa on vankilakoppi, työhuone ja yläkerta. Yläkertaa ei ole koskaan näytetty sisältäkäsin. Poliisimestarin lempiharrastus on ruusujen hoitaminen.