cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tim Buckley
Tim Buckley (oik. Timothy Charles Buckley III, 14. helmikuuta 1947 Washington D.C., Yhdysvallat – 29. kesäkuuta 1975 Santa Monica, Kalifornia, Yhdysvallat) oli kokeellinen laulaja ja lauluntekijä, joka yhdisteli työssään elementtejä muun muassa folkmusiikista, jazzista ja progressiivisesta rockista. Hän kuoli heroiinin yliannostukseen 28-vuotiaana. Buckleyn poika oli myös muusikko Jeff Buckley. Buckley teki kymmenkunta studioalbumia, joista peräti kolme valittiin vuonna 2005 julkaistuun hakuteokseen 1001 albumia jotka jokaisen on kuultava edes kerran eläessään. Ne ovat Goodbye and Hello (1967), Happy Sad (1969) ja Greetings from L.A. (1972).
Porin kaupunginkirjasto
Porin kaupunginkirjasto on Porissa sijaitseva yleinen kirjasto. Pääkirjaston lisäksi kirjaston toimipisteitä ovat Ahlaisten kirjasto, Itätuulen kirjasto, Lavian kirjasto, Nakkilan kirjasto, Noormarkun kirjasto, Pihlavan kirjasto, Reposaaren kirjasto, Ruosniemen kirjasto, Vähärauman kirjasto sekä kirjastoauto Ursula.
Kaikki Porin ja koko Satakunnan yleiset kirjastot ovat osa vuonna 2009 perustettua Satakirjastot-kirjastokimppaa, joka tuo satakuntalaisten käyttöön koko maakunnan yleisten kirjastojen aineistokokoelman.
1800-luku
Porin ensimmäisen yleisen lainakirjaston perustivat vuonna 1858 ylioppilasveljekset Johan Filip ja Claes Gabriel Schantz. Kirjasto perustettiin perheen yksityisasuntoon Porin Aittaluotoon. 1863 he lahjoittivat kirjaston Porin kaupunki- ja maaseurakunnalle. Kirjasto sijoitettiin kansakouluun ja se oli avoinna kolme tuntia viikossa. Lainaus oli maksutonta ja kokoelma käsitti 313 nidettä.
1900-1949
Vuonna 1904 kirjasto muutti nykyisen kirjasto-työväenopistotalon paikalla sijainneen ns. Iltaman talon kivirakennuksen yläkertaan. Lainaus muuttui maksulliseksi, mikä johti lainausten romahtamiseen. Kirjasto muutti taas vuonna 1910 ja uusina tiloina toimi viiden huoneen ja keittiön käsittävä huoneisto Eteläpuisto 19:ssä, mutta jo vuonna 1912 toiminta siirrettiin ns. Gladen kansakoulutaloon Länsipuiston varteen. Seuraavana vuonna kansankirjaston ja lukusalin nimi muutettiin kaupunginkirjastoksi ja kirjaston menot alettiin kattaa kokonaan talousarviomäärärahoista. Siihen asti rahoitus oli tullut pääosin Porin anniskeluyhtiön voitoista.
Vuonna 1921 kaupunki osti Iltaman talon väliaikaiseksi kirjastotaloksi ja kirjaston toiminta alkoi siellä seuraavana vuonna. Vuosilainausten määrä ylitti ensimmäisen kerran 100.000 lainan rajan vuonna 1941 ja lainaajia oli lähes 6000. Kirjasto siirtyi avohyllyjärjestelmään vuonna 1943 viimeisenä kaupunginkirjastona, siihen asti asiakkaiden ja kirjojen välissä oli ollut tiski ja kirjan sai vain pyytämällä. Sivukirjastojen määrä nousi yhdeksään.
1950-1973
Sanomalehtilukusali sai tilat entisestä Kansan talosta vuonna 1954. Vuosilainaus ylitti 200.000 vuonna 1956 ja lainaajia oli lähes 8000. Kirjaston palveluksessa oli 14 päätoimista työntekijää. Laitoskirjastotoiminta Satakunnan keskussairaalassa ja Porin kaupunginsairaalassa käynnistyi vuonna 1962. Käppärän kirjasto perustettiin vuonna 1966.
Vuonna 1967 Porin maalaiskunta yhdistyi Porin kaupunkiin, jolloin sivukirjastojen määrä lisääntyi kymmenellä eli kahdeksasta kahdeksaantoista. Lainausten määrä ylitti jo puolen miljoonan rajan. Seuraavana vuonna aloitettiin kirjastoautotoiminta ja vähennettiin sivukirjastojen määrä kahteentoista.
1974-2008
Uuden kirjastotalon rakennustyöt aloitettiin vuonna 1974. Pääkirjasto toimi tilapäisissä toimitiloissa Pohjolan talossa ja Teljäntorilla. Lainausten määrä ylitti miljoonan rajan. Vuonna 1975 Porin kaupunginkirjasto sai Satakunnan maakuntakirjaston tehtävän ja kirjaston viralliseksi nimeksi tuli Porin kaupunginkirjasto – Satakunnan maakuntakirjasto. Uusi kirjasto-työväenopistotalo valmistui seuraavana vuonna ja toiminta uudessa talossa käynnistyi 13.9.1976. Lainausten määrä ylitti 1,5 miljoonaa vuonna 1977 ja lainaajien määrä nousi 34.000:een. Musiikkikirjastotoiminta käynnistyi pääkirjaston pohjakerroksessa.
Sampolan sivukirjasto aloitti toimintansa vuonna 1981. Kalaholman ja Ulasoorin sivukirjastot suljettiin vuoden 1986 alusta. Atk-pohjainen lainausjärjestelmä otettiin käyttöön pääkirjastossa vuonna 1989 ja muissa toimipisteissä vuonna 1993. Samana vuonna Pihlavan kirjasto sai uudet tilat Meri-Porin palvelukeskuksen yhteydestä.
Internet tuli kirjastossa asiakaskäyttöön vuonna 1995 ja kirjaston aineistorekisteri avattiin Internetin kautta käytettäväksi vuonna 1999. Samana vuonna lopetettiin kuuden sivukirjaston toiminta. Lainausten määrä ylitti kahden miljoonan rajan vuonna 2002. Vuonna 2008 kirjasto vietti 150-vuotisjuhliaan.
2009-2020
Sampolan kirjaston toiminta päättyi 16.5.2019 Sampolan liikekeskuksen purkamisen takia. Kirjasto jatkaa toimintaansa Itätuulen kirjastona Itätuulen oppimis- ja liikuntakeskuksessa. Itätuulen kirjasto avattiin 24.6.2019. Satasairaalan kirjaston toiminta päättyi helmikuussa 2020.
2021-
Keväällä 2021 aloitettiin Vähärauman monitoimitalon rakennus. Talossa sijaitsevat muun muassa Vähärauman koulu ja kirjasto. Vähärauman kirjasto avattiin 22.9.2022.
Maaliskuussa 2022 pääkirjaston asiakkaiden ja henkilökunnan kerrottiin kärsineen vakavista sisäilmaongelmista.
Puuvillan kirjaston toiminta päättyi 16.9.2022.
Joanna Bogdanoff
Joanna Bogdanoff (s. 16. joulukuuta 1980 Helsinki) on suomalainen kilpakarateka ja katutaiteen tutkija.
Lapsuus
Bogdanoffin vanhemmat ovat Regina Bogdanoff ja Pentti Kulmala, isoisä on Orvo Bogdanoff. Bogdanoff kiinnostui jo lapsena taistelulajeista, samoin piirtämisestä ja kirjoittamisesta. Hän näki 11-vuotiaana televisiosta ohjelman karatesta, mutta vasta vuoden 1995 alussa hän sai isältään luvan aloittaa karateharrastuksen Tapanilan Erässä. Samoihin aikoihin hän kirjoitti myös ensimmäisen pitkän kertomuksen, josta syntyi myöhemmin idea kokonaiselle kirjasarjalle.
Vuosien saatossa karatesta tuli yhä tärkeämpi osa hänen elämäänsä, ja hänen saavutettuaan vuoden 1999 lopulla karaten sinisen vyön (2.Kyū) heräsi kiinnostus omien taitojen kokeilemiseen myös kilpailutatameilla. Valmentaja löytyi oman kotisalin tutuista ohjaajista, ja kova kilpailuun harjoitteleminen alkoi.
Ensimmäisiin karatekilpailuihin Bogdanoff osallistui vuonna 2000 Renshinkanin karatesalilla Helsingissä. Hän otteli yli 14-vuotiaiden tyttöjen sarjassa ja saavutti heti ensimmäisistä kilpailuista pronssia. Samoihin aikoihin hän aloitti lasten karateharjoituksien ohjaajana.
Serbia ja Montenegron vesipallomaajoukkue
Serbia ja Montenegron vesipallomaajoukkue edusti Jugoslavian liittotasavaltaa ja sittemmin Serbia ja Montenegron liittovaltiota vesipallon miesten maajoukkuekilpailuissa. Se osallistui arvokilpailuihin vuosina 1996–2006. Maan pelaajat edustivat aiemmin Jugoslavian vesipallomaajoukkuetta ja vuodesta 2006 Serbian ja Montenegron maajoukkueita.
Joanna Bogdanoff
Aikuisikä
Vuoden 2001 lopulla Bogdanoffin nelihenkinen joukkue osallistui joukkuekilpailun suomenmestaruuskilpailuihin ja sai hopeamitalin. Santa Claus team cup -kilpailussa Ruotsissa hän saavutti joukkueensa kanssa kilpailujen mestaruuden. Kilpailu oli hänen toistaiseksi viimeinen kilpailunsa. Kaikkiaan 26 karatekilpailusta vuosina 2000-2002 hän on saanut 9 kultamitalia, 8 hopeamitalia ja 8 pronssia. Vuonna 2003 hänelle myönnettiin soryu-karaten musta vyö (1. dan). Sen jälkeen hän on keskittynyt kirjoittamiseen ja on ollut mukana karaten valmennustoiminnassa.
Serbia ja Montenegron vesipallomaajoukkue
MM-kilpailut
Serbia ja Montenegro voitti maailmanmestaruuden Montrealissa 2005. Kukistettuaan välieräottelussa Kroatian maalein 5–4 se voitti loppuottelussa Unkarin 8–7. Fukuokan MM-kilpailuissa 2001 maa sai hopeaa: se voitti välierässä Venäjän 9–8, mutta hävisi loppuottelussa Espanjalle 2–4. MM-pronssia Serbia ja Montenegro saavutti Perthissä 1998, jossa kukisti pronssiottelussa Australian, ja Barcelonassa 2003 voitettuaan pronssiottelussa Kreikan.
Olympialaiset
Serbia ja Montenegro saavutti olympiahopeaa Ateenassa 2004. Se voitti välieräottelussa Kreikan 7–3, mutta hävisi loppuottelussa Unkarille 7–8. Sydneyn kisoissa 2000 joukkue sai pronssia. Hävittyään välierässä Unkarille tälläkin kertaa maalein 7–8 se voitti pronssiottelussa Espanjan 8–3. Atlantan olympialaisissa 1996 "tynkä-Jugoslavia" oli kahdeksas.
Muut kilpailut
Serbia ja Montenegro voitti Euroopan-mestaruuden 2001 ja 2003, saavutti EM-hopeaa 1997 ja sijoittui seitsemänneksi 1999. Maailmanliigan se voitti 2005 ja 2006 sekä oli toinen 2004 Maailmancupin Serbia ja Montenegro voitti 2006 ja sijoittui kolmanneksi 2002.
Tokaarit
Tokaarit olivat itäisimpiä indoeurooppalaisen kielen, tokaarin, puhujia nykyisen Kiinan länsiosissa. Tokaarit hävisivät 600-luvulla.
Vähemmistöhallitus
Vähemmistöhallitus on poliittinen hallitus, johon kuuluvalla/kuuluvilla puolueella/puolueilla on yhteensä vähemmän kuin puolet edustajista valtion parlamentissa. Suomessa siis vähemmistöhallituksia ovat ne hallitukset, joiden takana eduskunnassa on vähemmän kuin 100 kansanedustajaa 200:sta.
Vähemmistöhallitus hallituksen muotona
Vähemmistöhallitus saatetaan nimittää tilanteessa, jossa enemmistöhallitusta ei ole saatu muodostettua. Vähemmistöhallituksen on yleensä vaikea toteuttaa mitään pitkän aikavälin poliittisia suunnitelmia. Vähemmistöhallituksen toimintaa hankaloittaa sen esitysten mahdollisesti kohtaama vastarinta parlamentin käsittelyssä. Vähemmistöhallitukset jäävät usein lyhytikäisiksi menettäessään parlamentin luottamuksen. Vähemmistöhallituksiin joudutaan tyytymään poliittisten ristiriitojen estäessä enemmistöhallituksen syntymisen. Toisaalta vähemmistöhallitus voi olla myös pitkäikäinen ja menestyksekäs, jos osa oppositiosta tukee sitä lojaalisti. Kyseessä voi olla tilanne, jossa jokin oppositiopuolue pitää vähemmistöhallituksen jatkamista pienempänä pahana kuin sen mahdollisia vaihtoehtoja. Joskus hallitusta tukeva oppositio voi olla mukana neuvottelemassa hallituksen politiikasta, vaikka ei muodollisesti kuulukaan siihen.
Vähemmistöhallituksenkin ministerillä on samat valtuudet kuin ministerillä lain mukaan on. Monissa vähemmistöhallituksissa on ollut joko puolueisiin sitoutumattomia ministereitä tai 1920-30-luvuilla myös poliitikkoja, joilla ei ole puolueensa muodollista tukea hallitukseen osallistumiselle.
Ero muunlaisiin toimitusministeristöihin
Vähemmistöhallitus on yksi toimitusministeristön tyyppi. Se on hallitus, jolla ei ole varmaa kansanedustuslaitoksen parlamentaarista luottamusta, ja joka on nimitetty lähinnä päivittäisten ja juoksevien asioiden hoitamista varten.
Muista toimitusministeristöistä poiketen vähemmistöhallituksella saattaa olla poliittisia päämääriä. Sen jopa saatetaan odottaa hoitavan tällaisia poliittisia ratkaisuja tai aloitteita, eikä suinkaan pysyvän täysin passiivisena.
Vähemmistöhallitusten muodostumistapoja
Vähemmistöhallituksen toimessaolon yksi tukijalka on yleensä valtionpäämiehen voimakas tuki. Ainakaan sellaista ei olisi nimitetty ilman valtionpäämiehen hyväksyntää. Hallituksen nimittäminen kuului Suomessa presidentille, kunnes vuoden 2000 perustuslaissa vahvistettiin eduskunnan roolia hallituksen muodostamisessa. Sen jälkeen Suomessa ei toistaiseksi ole ollut vähemmistöhallituksia.
Silloin tällöin on Suomen poliittisessa historiassa presidentti nimittänyt vähemmistöhallituksen nimenomaan hoitamaan jonkin asian, joka on ollut niin vaikea poliittiselle prosessille että sen taakse ei ole pystytty saamaan parlamentaarista sitoutuvaa enemmistöä.
Toinen tapa, jolla vähemmistöhallitus on muodostunut, on tilanne jossa parlamenttiryhmistä ei saa muodostumaan enemmistöhallitusta, mutta rittävän moni muu ryhmä suostuu tukemaan jonkin muun, yleensä poliittisella kartalla keskustassa olevan, vähemmistöryhmittymän muodostettavaa hallitusta, usein ehdoilla että se ei ryhdy tiettyihin toimenpiteisiin.
Jossakin vaikeassa tilanteessa vähemmistöhallitus on syntynyt sillä tavoin, että parlamentaarinen enemmistö on halunnut kiertää vastuuta jostakin päätöksestä, jonka kuitenkin on niissäkin nähnyt väistämättömäksi. On nimitetty vähemmistöhallitus nimenomaan hoitamaan tämä vaikea asia, ja riittävä määrä muita kansanedustajia on sitoutunut sietämään päätöksen.
Pääosa Suomen hallituksista 1920- ja 1930-luvuilla oli vähemmistöhallituksia, osa niistä hyvinkin kapeapohjaisia. Esimerkiksi Kivimäen hallitus, joka 1980-luvulle saakka oli Suomen pitkäikäisin hallitus, oli kapeapohjainen vähemmistöhallitus.
Muut Pohjoismaat
Norjassa on vuodesta 1971 ollut vain kolme enemmistöhallitusta, vuosien 1983–1986 porvarihallitus ja kaksi Jens Stoltenbergin työväenpuolueen hallitusta vuosina 2005–2013. Sen jälkeinen Erna Solbergin hallitus on vähemmistöhallitus, ja riippuvainen liberaalien tai kristillisten tuesta. Ne solmivat syyskuussa 2013 hallituksen kanssa yhteistyösopimuksen. Norjassa ajatellaan laajalti, että vähemmistöhallitus on päätöksenteossaan nopeampi kuin enemmistöhallitus, ja asioista keskustellaan avoimemmin, koska valmista laajaa yksimielisyyttä ei ole etukäteen varmistettu.
Ruotsissa syksyllä 2022 virkaan astunut Kristerssonin hallitus on oikeistolainen vähemmistöhallitus, joka saa valtiopäivillä tukea ruotsidemokraateilta.
Uusi kirkkoraamattu
pienoiskuva|Vuonna 1999 painettu uusi kirkkoraamattu. Uusi kirkkoraamattu tarkoittaa Raamatun suomennosta, joka hyväksyttiin virallisesti Suomen evankelis-luterilaisen kirkon raamatunkäännökseksi kirkolliskokouksessa vuonna 1992. Se korvasi aiemman vuosien 1933/38 käännöksen, jota alettiin siitä lähtien kutsua Vanhaksi kirkkoraamatuksi luterilaisessa kirkossa.
Uuden käännöksen katsottiin olevan tarpeellinen koska:
Historia
Raamatunkäännöskomitea uutta kirkkoraamattua varten asetettiin vuonna 1973. Suomen evankelis-luterilaisen kirkon kirkolliskokoukselle jätettiin 1968 aloite uuden virallisen raamatunsuomennoksen valmistamiseksi. Aloitteen perusteluissa todettiin, että vuosina 1933 ja 1938 käyttöön otettu Raamattu oli suomen kielen ja raamatuntutkimuksen näkökulmasta vanhentunut ja että varsinkin nuoriso tunsi sen sanamuodot vanhahtaviksi ja vieraannuttaviksi. Aloitteen johdosta kirkolliskokous asetti kymmenjäsenisen raamatunkäännöskomitean. Komitean ensimmäinen kokoonpano käsitti Vanhan testamentin ja seemiläisen filologian edustajina professorit Jussi Aron ja Ilmari Soisalon-Soinisen sekä piispa Aarre Lauhan, Uuden testamentin ja kreikkalaisen filologian edustajina professori Aimo T. Nikolaisen, apul.prof. Esko Haavan, professori Heikki Koskenniemen sekä vt. prof. Jukka Thurénin, kirkon opin edustajana apul.prof. Kalevi Toiviaisen sekä suomen kielen ja tyylin edustajina professori Osmo Ikolan ja kirjailija Lassi Nummen. Koko käännöstyön ajan puheenjohtajana työskenteli piispa Nikolainen. Kohta työnsä alkuvaiheessa komitea pyysi Suomen ei-luterilaisia kirkkoja ja yhteisöjä nimeämään edustajansa. Tämän johdosta Suomen ortodoksinen kirkko ja Suomen vapaakristillinen neuvosto valitsivat komiteaan kumpikin yhden jäsenen. Katolinen kirkko työskenteli mukana vuonna 1977 asetetussa palauteryhmässä.
Uusi kirkkoraamattu hyväksyttiin viralliseen käyttöön tammikuussa 1992.
Käännös
Uuden kirkkoraamatun kielelliseksi tavoitteeksi määritettiin ”selkeä, luonteva ja nykyaikainen suomen yleiskieli”. Käännöksen tuli olla alkutekstin sisältöä ja tyyliä noudattava nykykielinen käännös. Käännöksen keskeinen piirre on Eugene Nidan kehittämä dynaaminen ekvivalenssi eli dynaaminen vastaavuus. Se tarkoittaa merkityksen ensisijaisuutta tekstin ilmaisutapaan nähden. Uuden suomennoksen myötä on ollut tarkoitus siirtyä alkutekstisidonnaisesta lukijapainotteiseen tekstiin. Raamatun nimistön oikeinkirjoituksessa ja taivutuksessa komitea teki yhteistyötä Kotimaisten kielten tutkimuskeskuksen nimitoimiston kanssa.
Aikaisemmissa käännöksissä ensimmäisen kielen sana on yleensä käännetty saman suomenkielisen sanan vastineeksi eri yhteyksissä. Tällaisissa tapauksissa alkuperäiskielen tunteva lukija voi jopa arvata, mitä heprean tai kreikan sanaa alkuperäiskielessä käytettiin. Alkuperäiskielen oppimisen kannalta tärkeät sanat ovat tällöin yleensä yhtä helposti löydettävissä hakukoneella käännöksen avulla kuin alkuperäistekstiin perustuvalla sanahaulla.
Dynaamisen vastaavuuden periaate käännöksessä tarkoittaa, että alkukielen mukaisia sanoja ei ole pyritty kääntämään sanatarkasti, vaan että yksittäisiä sanoja tärkeämpää on sujuva ja ymmärrettävä suomen kieli, joka tuo esille tekstin sisällön. Lisäksi on pyritty välttämään tarpeetonta alkukielen rakenteiden toistoa. Esimerkiksi vanhoissa käännöksissä monet jakeet alkoivat sanalla ja, mutta vuoden 1992 uudessa käännöksessä tätä on vältetty. Koska kielen kehitys on muuttanut useiden perinteisesti käytettyjen sanojen merkitystä, "raamattusuomi" on pyritty korvaamaan tavallisella yleiskielellä. Teologisena perusteluna tälle on toiminut pyrkimys poistaa monilta tekstin sanoilta niihin kertynyt vieras aines. Monet vanhemmissa käännöksissä käytetyt sanat, jotka 1500- ja 1600-luvuilla olivat yleiskieltä ja sisälsivät tavanomaisen merkityksen, ovat muuttuneet sittemmin uskonnollisiksi ja vaihtaneet merkitystä. Kun vielä vuosien 1933/38 käännöksessäkin nämä on enimmäkseen säilytetty, on tekstien merkitys hämärtänyt. Uudessa kirkkoraamatussa osa näistä sanoista on muutettu nykyaikaisempaan muotoon.
Ilmauksen olla Kristuksessa käyttöä vähennettiin. Se jätettiin pois yli puolesta niistä kohdista, joissa se on Vanhassa kirkkoraamatussa.
Uudessa kirkkoraamatussa käytetään väliotsikoita, joista useimmat eivät ole luvun alussa, ei lukujen otsikkotiivistelmiä, jollaisia käytetään useimmissa Vanhan kirkkoraamatun painoksissa. Typografisesti uusi kirkkoraamattu erosi vanhasta myös muun muassa siinä, että proosatekstit oli ladottu useimmissa laitoksissa jatkuvaksi tekstiksi. Vain runotekstit kirjoitettiin jakeittain. Raamattuja painavat kustantamot ovat kuitenkin julkaisseet myöhemminkin paljon jakeittaisia laitoksia. Menettelyä on perusteltu sillä, että lukijakunta on halunnut tekstin vanhan muotoisena. Käytänne erottaa jokainen jae omaksi kappaleekseen sai alkunsa vuoden 1685 Raamatusta. Ruotsissa näin meneteltiin ensi kerran vuonna 1703 painetussa Kaarle XII:n Raamatussa.
Myös vierasperäisten nimien oikeinkirjoitusta on tarkistettu.
Seuraavassa on esimerkki sekä vanhan että uuden testamentin käännösten eroista kirkkoraamatuissa:
Luukkaan evankeliumissa (13:24) Jeesus sanoo komitean näytekäännöksessä: ”Ponnistelkaa päästäksenne sisään ahtaasta ovesta.” Kreikan teonsana on agon-sanan johdos ja merkitsee ponnistelemista, kamppailemista. Lopullisessa suomennoksessa Jeesus sanoo: ”Kilvoitelkaa päästäksenne sisään ahtaasta ovesta.” Arvostelijoiden mielestä perinteisen uskonnollisen teonsanan säilyttäminen pilasi havainnollinen kielikuva. Arvostelun mukaan suomalaisissa käännöksissä on usein takerrettu pitkään käytettyyn käännökseen.
Monet konservatiiviset piirit syyttävät uutta käännöstä liberaaliteologisista tulkinnoista. Heidän mukaansa uudessa käännöksessä on haluttu romuttaa Raamatun asemaa Jumalan sanelemana ilmoituksena. Tällaiset tahot käyttävät yleensä vanhempia käännöksiä. Vanhoillislestadiolaiset käyttävät vuoden 1776 käännöstä seuroissa, mutta sallivat myös uudempien kirkkoraamattujen käytön. Tätä raamatunkäännöstä käytetään myös esikoislestadiolaisuudessa ja rukoilevaisuudessa, sillä sen katsotaan erityisen hyvin tuovan esille näiden suuntauksien uskonkäsityksen. Vuoden 1933/38 käännöstä käyttävät erityisesti vapaiden suuntien (esimerkiksi helluntaiherätys) sekä viidennen herätysliikkeen kannattajat.
Georges Couthon
thumb|Georges Couthon, H. Rousseaun kivipiirros 1800-luvulta.
Manfred Gräsbeck
Manfred Uno Gustaf Gräsbeck (s. 16. heinäkuuta 1955, Turku) on suomalainen viulisti, kapellimestari ja säveltäjä. Hänen puolisonsa on urkuri Maija Lehtonen ja veljensä pianisti Folke Gräsbeck. Laulaja Yvonne Gräsbeck oli Manfred Gräsbeckin sisar.
Marcus Bent
thumb|Marcus Bent Marcus Bent (s. 19. toukokuuta 1978 Hammersmith, Lontoo) on englantilainen jalkapalloilija. Bent edustaa Valioliigan Birminghamiä, ja hänen pelipaikkansa on yleisimmin keskikentällä.
Bent pelasi ensimmäiset aikuisten pelinsä kasvattajaseurassaan Brentfordissa vuonna 1996. Tammikuussa 1998 Bent siirtyi Crystal Palaceen. Tämän jälkeen hän on edustanut myös Port Valea, Sheffield Unitedia, Blackburnia, Ipswichiä, Leicesteriä, Evertonia, Charltonia ja Wigania.
Bent on seurustellut näyttelijä Gemma Atkinsonin kanssa.
Manfred Gräsbeck
Gräsbeck aloitti viulunsoiton 4-vuotiaana isänsä Gottfrid Gräsbeckin johdolla. Hän opiskeli Turun konservatoriossa 1962–1979, Pariisissa 1971–1977 opettajanaan Christian Ferras ja Kiovan Tšaikovski-konservatoriossa 1978–1981 opettajanaan Olga Parhomenko. Västeråsissa järjestetyn pohjoismaisen viulukilpailun Gräsbeck voitti 1977. Hän kirjoitti ylioppilaaksi 1982 ja suoritti Sibelius-Akatemiassa musiikin kandidaatin tutkinnon 1991 ja musiikin maisterin tutkinnon 1997. Kapellimestariksi hän opiskeli Nizzassa 1974–1977 opettajinaan F. Quattrocchi ja Pierre Dervaux. Jorma Panulan mestarikurssille hän osallistui 2003.
Gräsbeck debytoi 16-vuotiaana Århusin ja Kööpenhaminan sinfoniaorkestereiden solistina. Hän toimii Suomen Kansallisoopperan toisena konserttimestarina. Gräsbeck on esittänyt yli 70 viulukonserttoa, joista monet ovat olleet kantaesityksiä, kotimaassa ja ulkomailla. Hän on konsertoinut lukuisissa kaupungeissa, joihin kuuluvat muiden muassa Bordeaux, Gävle, Hampuri, Katowice, Kaunas, Kööpenhamina, Moskova, Pietari, Reykjavík, Szczecin, Toulouse, Tukholma, Vilna, Volgograd, Västerås ja Århus.
Gräsbeck on säveltänyt yli 80 teosta. Niiden joukossa on 8 sinfoniaa, 6 viulukonserttoa, 5 sonaattia, pianokvartetto sekä trio käyrätorvelle, kontrabassolle ja uruille. Lisäksi hän on säveltänyt lauluja ja elokuvamusiikkia. Gräsbeck on julkaissut kahdeksan levytystä, ja hänellä on oma sinfoniaorkesteri nimeltään The Manfred Gräsbeck Symphony Orchestra.
Georges Couthon
Georges Auguste Couthon (22. joulukuuta 1755 Orcet, Ranska – 28. heinäkuuta 1794 Pariisi, Ranska) oli ranskalainen vallankumouksellinen poliitikko ja asianajaja. Hän oli kansalliskonventin jäsen, yksi vuoripuolueen johtajista ja Maximilien Robespierren tärkeä liittolainen yhteishyvän valiokunnassa erityisesti niin sanottuna terrorin aikana 1793–1794. Couthon syrjäytettiin ja teloitettiin yhdessä Robespierren kanssa.
Varhaisempi ura
Vuosien 1788–1789 tienoilla Couthonin molemmat jalat halvaantuivat pysyvästi, mahdollisesti aivokalvontulehduksen vuoksi. Hän pystyi tämän jälkeen liikkumaan vain muiden tukemana tai pyörätuolin avulla, mutta ei antanut sen haitata uraansa. Murtuneen selkärangan aiheuttama kipu teki Couthonista hyvin ärtyisän, ja siksi hänen puheensa olivatkin usein varsin karmivia.
Poliittisena vaikuttajana
Couthon valittiin syyskuussa 1791 Puy-de-Dômen edustajana lakiasäätävään kansalliskokoukseen. Hän liittyi jakobiiniklubiin ja alkoi pian saada puhetaidoillaan huomiota Pariisin väestön keskuudessa, mahdollisesti osin myös vammaisuutensa herättämän myötätunnon ansiosta. Mielipiteissään hän tasapainotteli aluksi girondistien ja vuoripuolueen välissä, mutta siirtyi jälkimmäiseen elokuun 1792 kansannousun jälkeen. Syyskuussa 1792 Couthon valittiin uuteen kansalliskonventtiin, jossa hänestä tuli Robespierren liittolainen ja yksi vuoripuolueen johtajista. Hän äänesti enemmistön mukana Ludvig XVI:n kuolemantuomion puolesta. Liikuntarajoitteestaan huolimatta Couthon matkusti kansalliskonventin edustajana Ranskan maakunnissa marras–joulukuussa 1792. Maaliskuussa 1793 hän edusti kansalliskonventtia neuvotteluissa pienen Salm-Salmin ruhtinaskunnan liittämisestä Ranskaan. Hänet valittiin yhteishyvän valiokuntaan 30. toukokuuta. Seuraavana päivänä puhjenneen girondistivastaisen kansannousun aikana Couthon johti kansalliskonventissa girondisteihin kohdistunutta sanallista hyökkäystä. Juuri hän teki aloitteen, jonka pohjalta girondistien johtajat erotettiin konventista ja vangittiin 2. kesäkuuta.
Yhteishyvän valiokunnassa Couthon liittoutui Robespierren ja Louis Antoine de Saint-Justin kanssa. He muodostivat ”triumviraatin” ja tosiasiassa johtivat valiokuntaa. Couthonia ja Robespierreä lähensivät heidän deistiset uskonnolliset näkemyksensä. Kansalliskonventti määräsi 21. elokuuta 1793 Couthonin yhdessä Étienne-Christophe Maignet’n ja Alexandre de Châteauneuf-Randonin kanssa kukistamaan vastavallankumouksellista Lyonin kapinaa. Couthon kokosi Rhônen alueelta 60 000 miehen armeijan ja johti Lyonin piiritystä, joka päättyi 9. lokakuuta kaupungin valtaukseen. Couthon sai aluksi johtaa Lyonin rauhoittamista, mutta toimi melko maltillisesti. Hän vastusti kansalliskonventin armotonta määräystä koko kaupungin hävittämisestä ja pyrki jarruttamaan sen toimeenpanoa. Hänet korvattiin pian Jean-Marie Collot d’Herbois’lla, joka pani Lyonissa toimeen vallankumouksellisen terrorin.
Pariisiin palannut Couthon oli vuodenvaihteessa 1793–1794 parin viikon ajan kansalliskonventin puhemiehenä. Hän saavutti mainetta julistaessaan Ludvig XVI:n oikeudenkäynnin yksivuotispäivänä 21. tammikuuta 1794 pitämässään puheessa ”kuolemaa tyranneille ja rauhaa majoihin” (Mort aux tyrans, paix aux chaumières). Couthon alkoi kääntyä yhä jyrkemmäksi ja vaati kaikkien vallankumouksen vihollisten tuhoamista. Hän tuki Robespierreä tämän järjestäessä sekä Jacques Hébertin että Georges Dantonin kannattajineen teloitetuiksi. Couthonin johdolla valmisteltiin ja hänen tuellaan säädettiin kesäkuussa 1794 vastavallankumouksellisellisuudesta syytettyjen oikeusturvan kumonnut niin sanottu prairialkuun 22. päivän laki, joka kiihdytti poliittista vainoa ja käynnisti ”suurena terrorina” tunnetun vaiheen. Couthon tuki Robespierreä myös korkeimman olennon kultin perustamisessa Ranskan uudeksi uskonnoksi.
Kukistuminen
thumb|upright=1.15|Aikalaispiirros Couthonin teloituksesta giljotiinilla (yksityiskohta). Couthonin tuhon sinetöi lopulta Robespierren triumviraatin herättämä pelko muiden poliittisten johtajien keskuudessa. Jakobiiniklubin kokouksessa 21. heinäkuuta 1794 Couthon vaati puhdistamaan kansalliskonventista ”neljä tai viisi rikollista”, minkä jälkeen henkensä edestä pelänneet Collot d’Herbois, Jean Nicolas Billaud-Varenne ja Jean-Lambert Tallien päättivät ottaa riskin ja kukistaa Robespierren. Niin sanotun thermidorin vallankaappauksen yhteydessä 27. heinäkuuta Robespierre, Couthon ja Saint-Just määrättiin vangittaviksi. Heidän ollessaan piiritettyinä Pariisin kaupungintalolla Couthon yritti itsemurhaa, mutta jäi täpärästi henkiin vielä sen jälkeenkin kun vihainen väkijoukko oli paiskannut hänet kadulle ja pahoinpidellyt häntä siellä. Hänet teloitettiin seuraavana päivänä giljotiinillä yhdessä Robespierren, Saint-Justin ja 19 muun henkilön kanssa. Couthon kannettiin giljotiiniin ensimmäisenä.
Junaliikennejuopumus
Rikoslain 23:12:n mukaan junalla tarkoitetaan veturia tai veturin ja vaunujen muodostamaa kokonaisuutta sekä muuta konevoimalla kulkevaa raidekulkuneuvoa (moottorivaunu, metrojuna, ratatyökone) lukuun ottamatta raitiovaunua.
Kuitenkin laki rautatiejärjestelmän liikenneturvallisuustehtävistä (5 luku 22 §) määrittää sen, että "tehtävää ei saa hoitaa myöskään se, jonka veren alkoholipitoisuus on alkoholin nauttimisesta kohonnut tai joka on käyttänyt muuta huumaavaa ainetta niin, että sitä on hänen elimistössään havaittava määrä." Eli vaikka rikoslain mukainen junaliikennejuopumuksen raja on 0,5 promillea, ns. kelpoisuuslain mukainen raja on 0,0 promillea.
Lähde: https://www.finlex.fi/fi/laki/ajantasa/2009/20091664#L5P22
Piste (joukko-oppi)
thumb|Kuvan piste p on joukon V reunapiste Joukko-opissa piste on joukon alkio. Nimitystä käytetään varsinkin topologisten avaruuksien yhteydessä.
Cod
Cod voi tarkoittaa:
Piste (joukko-oppi)
Jos A on jokin topologisen avaruuden E joukko, niin piste x on
Myron Floren
Myron Floren (5. marraskuuta 1919 Roslyn, Etelä-Dakota, Yhdysvallat - 23. heinäkuuta 2005 Rolling Hills Estates, Kalifornia, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen harmonikkataiteilija. Hänet tunnettiin parhaiten viikoittaisen The Lawrence Welk Show’n vakiosolistina ja varakapellimestarina vuosina 1950-1982.
Elämä ja ura
Floren syntyi norjalaislähtöiseen maanviljelijäperheeseen Roslynissä, Etelä-Dakotassa. Joissakin lähteissä mainitaan tosin hänen syntyneen Websterissä, koska perheen maatila sijaitsi kyseisten kahden kaupungin välillä. Hän kuuli ensimmäisen kerran harmonikansoittoa naapurissa pidetyissä juhlissa 7-vuotiaana ja ylipuhui kohta isänsä ostamaan hänelle oman harmonikan, mikä hankittiinkin Searsilta. Florenin ollessa yhdeksänvuotias isä hankki hänelle ensimmäisen pianoharmonikan. Floren sai vaikutteita ajan tunnetuimmilta harmonikansoittajilta heidän radio-ohjelmiensa välityksellä. Suurimman vaikutuksen häneen tekivät Charles Magnante, Frank Gaviani sekä Anthony Galla-Rini. Hän otti useita pianotunteja, joiden myötä hän oppi lukemaan nuotteja. Harmonikansoittajana hän oli muutoin itseoppinut.
Florenin ensiesiintyminen tapahtui kahdeksanvuotiaana Day Countyn messuilla. Hän alkoi myöhemmin opiskella musiikkia Augustana College:ssa, Sioux Fallsissa. Opiskeluaikoinaan hän ansaitsi lisätuloja antamalla harmonikansoiton oppitunteja. Eräs hänen oppilaistaan oli tuleva vaimo Berdyne. Floren sai oman harmonikkaohjelman paikallisella KSOO-radioasemalla vuonna 1939, missä hän esitti lähinnä polkkia ja skandinaavisia valsseja. Sodan sytyttyä Floren yritti pestautua armeijaan, mutta häntä ei hyväksytty lapsuudessa sairastetun reumaattisen kuumeen jättämien jälkiseurausten vuoksi. Hän liittyi kuitenkin United Service Organizations -järjestöön, minkä kautta hän osallistui sotajoukkojen viihdytyskiertueille Euroopassa. Floren muutti vaimoineen St. Louisiin vuonna 1946, missä hän esiintyi säännöllisesti paikallisradiossa country-orkesteri Buckeye Fourin kanssa. Hänen ensiesiintymisensä televisiossa tapahtui myös St. Louisissa 1948.
Floren tapasi vaimoineen niin ikään Etelä-Dakotasta lähtöisin olleen Lawrence Welkin vuonna 1950 tämän ollessa esiintymiskiertueella. Floren oli ihaillut Welkiä jo hänen ollessaan toimittajana Etelä-Dakotan radiossa aikaisempina vuosina. Welk oli myös kuullut Florenista ja kutsui hänet mukaan esiintymään. Florenin esitettyä versionsa kappaleesta Lady of Spain yleisön suosionosoitukset olivat valtaisat. Welk kutsui Florenin yhtyeeseensä. Seuraavan vuoden ajan Floren työskenteli Welkin kiertueella, kunnes Welk sai orkesterilleen vakituisen televisio-ohjelman etelä-Kaliforniassa. The Lawrence Welk Show laajeni viikoittaiseksi kansalliseksi televisio-ohjelmaksi vuonna 1955 ABC:n hankittua ohjelman oikeudet. Florenilla oli ohjelmassa näkyvä rooli Welkin ohella. Sekä Floren että Welk olivat polkasta pitäviä harmonikansoittajia, ja Floren esittikin yhden polkkanumeron käytännössä joka viikko. Hän toimi myös Welkin orkesterin managerina ja apulaiskapellimestarina silloin, kun Welk itse tahtoi soittaa. ABC:n lopetettua sarjan esittämisen 1971 Welk myi ohjelman oikeudet yli 200 televisiokanavalle vuoteen 1982 saakka. Floren oli mukana ohjelmassa loppuun saakka.
Floren levytti lukuisia, lähinnä polkkaan ja valssiin keskittyviä, albumeita Welkin omalle Ranwood Records -levymerkille. Eräs suosituimmista levyistä oli Welkin kanssa yhdessä tehty World's Greatest Polkas. Welkin televisio-ohjelman esitysten loputtua Floren alkoi esiintyä enemmän kiertueilla. Hän soitti isoissa viihdeorkestereissa eri puolilla maata ja oli erilaisten musiikkijuhlien vakioesiintyjiä. Hän soitti myös säännöllisesti Jimmy Sturr Band:in kanssa.
Floren kärsi lievästä sydänkohtauksesta vuonna 1998. Hoidon yhteydessä hänellä todettiin myös paksusuolen syöpä, joka leikattiin. Hän palasi joksikin aikaa muusikoksi, mutta hänen terveytensä alkoi kuitenkin heikentyä. Floren oli aktiivinen muusikko viimeisiin elinkuukausiinsa saakka. Hän kuoli syöpään heinäkuussa 2005. Florenia on kuvailtu tavoiltaan vaatimattomaksi ja hiljaiseksi henkilöksi. Hänellä oli Berdyne-vaimonsa kanssa viisi tytärtä.
Loputon Gehennan liekki
260px|thumb|Alkuperäisen version kansikuva 260px|thumb|Uuden version kansikuva Loputon Gehennan liekki on Sami Kettusen ohjaama dokumenttielokuva, joka käsittelee suomalaista black metal -musiikkia. Se sai ensi-iltansa lokakuussa 2011 järjestetyllä Night Visions -kauhuelokuvafestivaalilla. Elokuvassa haastatellaan mm. Anal Blasphemy-, Azazel-, Barathrum-, Beherit-, Clandestine Blaze-, Goatmoon- ja Satanic Warmaster -yhtyeiden jäseniä.
Elokuva on kattava katsaus suomalaisen black metal -musiikin historiaan ja nykytilaan, jossa poraudutaan black metaliin elämäntapana alakulttuurin keskeisten vaikuttajien haastattelujen kautta. Dokumentti sisältää humoristisia elementtejä, ja jo elokuvan traileri sai ristiriitaisen vastaanoton black metal -piireistä.
Loputon Gehennan liekki julkaistiin DVD:llä 29. tammikuuta 2014. Sen bonusmateriaalina on Kettusen ohjaama noise-dokumentti Romua, ruisketta ja rutinaa.
Ulrike Folkerts
thumb|Ulrike Folkerts vuonna 2014. Ulrike Folkerts (s. 14. toukokuuta 1961 Kassel, Länsi-Saksa) on saksalainen näyttelijä. Hänet tunnetaan parhaiten televisiosarjasta Rikospaikalla, jossa hän näyttelee Lena Odenthalia. Hän on näytellyt myös televisiosarjoissa Etsivä Lea Sommer ja Polizeiruf 110.
Folkerts on opiskellut Hannover Music School of Theaterissa näyttelemistä ja musiikkia.
Jurado
Jurado on muun muassa seuraavien henkilöiden sukunimi:
Kröger
Kröger tai Kroeger on muun muassa seuraavien henkilöiden sukunimi:
Tarvo
Tarvo on suomalainen miehen nimi. Nimi on annettu vuoden 2019 loppuun mennessä noin 290 suomalaiselle.
Mårten Theodor Stenius
Mårten Theodor Stenius (20. elokuuta 1833 Kitee – 12. helmikuuta 1893 Käkisalmi) oli suomalainen juristi ja Käkisalmen pormestari.
Tarvo
Nimen alkuperästä on esitetty kaksi erilaista selitystä. Sen on arveltu johtuvan pääasiassa kansanrunoissa esiintyvästä sanasta tarvas, jolla on tarkoitettu villiä alkuhärkää. Koska nimi kuitenkin on yleinen myös Virossa, Julius Mägiste on väittänyt sen johtuvan viron murteissa esiintyvästä sanasta tarv, joka merkitsee tarmoa, energiaa, ja täten kyseessä olisi Tarmon rinnakkaisnimi. Suomessa nimi on ollut käytössä 1910-luvulta lähtien, ja almanakkaan se otettiin vuonna 1950.
Mårten Theodor Stenius
Steniuksen vanhemmat olivat kappalainen, varapastori Bengt Mårten Stenius (1798–1846) ja Anna Henrika Winter. Hän pääsi ylioppilaaksi Kuopion kymnaasista 1856 ja suoritti Helsingin yliopistossa tuomarintutkinnon 1861 ja kameraalitutkinnon 1862. Stenius sai varatuomarin arvon 1871.
Stenius oli Käkisalmessa oikeusraatimiehenä vuodesta 1862, makasiininhoitajana vuodesta 1871 ja pormestarina vuodesta 1872 alkaen.
Stenius oli naimisissa 1863–1869 Emilia Gabriela Kristina Hartmanin (k. 1869) kanssa. Steniuksen veli oli Suomen Pankin johtokunnan jäsen, valtioneuvos Karl Fridolf Stenius (1839–1926).
Suojärvi
thumb|150px|right|Suojärven epävirallinen perinnevaakuna.
Suojärvi on entinen Suomen kunta Laatokan Karjalan pohjoisosassa Raja-Karjalassa Neuvostoliitolle vuonna 1944 luovutetulla alueella.
Pitäjän alue
Suojärven pinta-ala oli 3 474,3 km2 ja asukkaita oli vuonna 1939 yhteensä 15 934. Se oli luovutetun alueen ja samalla Viipurin läänin toiseksi suurin maalaiskunta Sortavalan maalaiskunnan jälkeen. Pitäjän keskusjärvenä on 20 kilometriä pitkä, pohjoisosassaan kaksihaarainen Suojärvi johon lännestä laskee Annankosken ja Karatsalmen kautta lähes samanpituinen Salonjärvi. Vedet laskevat Suojärven pohjoispäästä alkavaa 160 kilometriä pitkää Suojokea pitkin Ääniseen Petroskoin pohjoispuolella. Joen keskimääräinen leveys on 100–225 metriä ja suurin syvyys lähes 9 metriä. Joessa on useita koskia. Joen varrella toimii Suojärven kartonkitehdas, joka perustettiin jo suomalaisten aikana. Salonjärveen laskevat pohjoisen suunnasta Aittojoen kautta Ägläjärven ja Vegaruksen vesistöt, samoin siihen laskee Vuotelejärvi ja lännen puolelta Ruaduvus sekä Vieksinki Kivijärven ja Hanhijoen kautta. Salonjärvessä ovat Salonsaari ja Hirvatsaari, Suojärvessä taas Niilosaari (Markinsaari tai Murginsaari), Tervasaari ja Pöpöinsaari. Järvien ja metsien ohella Suojärven maisemaan ovat kuuluneet vaarat, kuten Viirunvaara, Moisenvaara, Kuuttivaara, Hautavaara ja Suojärven länsirannan Pönttösenvaara, Nasareinvaara ja Rasvasenvaara.
Kylät
Suojärvellä oli 76 kylää, jotka on lueteltu seuraavassa:
Asukkaat ja hallinto
Ensimmäiset Suojärveä asuttaneet suvut mainitaan vuosina 1550–1570. Nimeltään ne olivat Pusu ja Kuksina. Lappalaisperäiset paikannimet viittaavat tosin alueen olleen asutun jo aiemmin. 1600-luvulla mainittuja sukuja ovat muun muassa Kuikin, Kuiginen, Turha, Kutti, Huttuin, Rytzä sekä Määränen.
Suojärvi kuului Kajaanin vapaaherrakuntaan eli Pietari Brahelle vuodesta 1652 alkaen, ja vuonna 1721 se joutui Uudenkaupungin rauhassa Venäjän alamaisuuteen. Suojärven lahjoitusmaaisäntinä olivat 1700-luvulla kenraali Buturlin, varakuvernööri Engelhard sekä kenraali Kaskin ja hänen perillisensä; 1800-luvun alkupuolella kenraali Orlov-Tshesmenski, kreivitär Anna Orlova-Tshesmenskaja sekä Gromovin veljekset. Vuonna 1856 pitäjän lahjoitusmaat joutuivat Venäjän vuorihallitukselle, jolta Suomen valtio osti ne vuonna 1880 noin 59 000 markalla. Isojako Suojärvellä toimitettiin vuonna 1888 ja vahvistettiin viisi vuotta myöhemmin. Suomen valtio luovutti tilakirjat omistajilleen vasta vuonna 1922 eli peri heiltä aiheetonta maanvuokraa 42 vuotta. Suomeen kuuluessaan Suojärvi oli myös useiden merkittävien runonlaulajien kotipaikka.
pienoiskuva|Suomalaiset noudattivat vetäytyessään ns. [[poltetun maan taktiikkaa. Kuva Suojärveltä.]] Suomen itsenäistyessä 98 prosenttia suojärveläisistä oli karjalankielisiä ortodokseja. Suojärvi oli Salmin ohella tässä mielessä ainutlaatuinen pitäjä Suomessa. Suojärvellä puhuttu karjalan kieli oli pohjoisimmissa kylissä varsinaiskarjalan etelämurteisiin kuuluvaa kieltä ja eteläisimmissä kylissä, muun muassa laajalla Hyrsylän alueella aunukselaisväritteistä livvin murretta. Se on sama murre jota puhutaan Suojärven eteläpuolella sijaitsevan Salmin pitäjässä. Vuonna 1922 avatun rautatieyhteyden myötä Suojärvelle syntyi metsäteollisuutta, jonka palvelukseen muutti runsaasti luterilaista väestöä muualta Suomesta. Tämän seurauksena vuonna 1939 enää 70 prosenttia Suojärven väestöstä oli ortodokseja.
Talvisodassa suojärveläiset joutuivat evakkoon, joskin osa asukkaista joutui sotavangiksi ja palautettiin Suomeen vasta toukokuussa 1940. Sodassa tuhoutui 70 prosenttia pitäjän kylistä. Lopullisesti asukkaat lähtivät kesäkuussa 1944, heidät sijoitettiin asumaan pääosin Pielisjärvelle, Valtimoon, Nurmekseen, Sotkamoon, Kajaanin maalaiskuntaan ja Juukaan.
Koulutus
Ensimmäinen yksiopettajainen venäjänkielinen seurakuntakoulu perustettiin Suojärven Leppäniemelle 1847. Opettajan vuosipalkka oli 20 tynnyriä ruista, oppilaiksi valittiin yhdeksi vuodeksi 25 kahdestatoista viiteentoistavuotiasta lasta. Vuodesta 1883 alkaen toimi eri kyliä kiertävä pikkulasten seurakuntakoulu, Varpakylän ja Leppäniemen kansakoulut aloittivat 1887 ja Salonkylän koulu 1895. Kirjastot saatiin näiden kylien lisäksi Kaitajärvelle ja Vegarukseen 1890-luvulla.
Lukuvuonna 1937–1938 kunta oli jaettu 23 koulupiiriin. Koulupiirien määrä kasvoi, niin että vuonna 1939 niitä oli 25, yhteensä koululaisia oli 2 623. Venäläinen koulu toimi Karatsalmella vuodesta 1894 alkaen, muita vastaavia kouluja perustettiin yhteensä 14 vuosisadan alkupuolella. Suojärven yhteiskoulu aloitti Lietteen Välikylässä 1938, vaikka keskikoulun kannatusyhdistys oli perustettu jo 1924. Syksyllä 1939 siinä toimi kolme luokka-astetta ja useita rinnakkaisluokkia, rehtorina Lauri Viitala.
Jo 1890 oli perustettu kutoma- ja käsityökoulu, opettajana koulussa toimi pitkään Anna Poutanen. Kaksi kuukautta kestäviä maanviljelys- ja karjanhoitokursseja pidettiin vuodesta 1923 alkaen.
Seurakunnat
Suojärvi todetaan vuonna 1589 Sortavalan ortodoksisen seurakunnan kappelina, ensimmäisen Helylänniemeen rakennetun kirkon hävittivät ruotsalaiset: 1615 Suojärvi mainitaan autiona pogostana. Suojärven ortodoksinen seurakunta itsenäistyi vuonna 1630. Korpiselkä erotettiin omaksi seurakunnakseen vuonna 1777. Annantehtaan kappeliseurakunta perustettiin vuonna 1898. Annantehtaan seurakunta itsenäistyi vuonna 1917, jolloin Suojärven ortodoksinen seurakunta jaettiin kahtia, Suojärven ja Annantehtaan ortodoksisiin seurakuntiin.
Suojärven ortodoksisen seurakunnan pääkirkko, Pyhän Kolminaisuuden kirkko Varpakylässä, oli rakennettu vuonna 1894. Sen vieressä oli Neitsyt Marian kirkko 1600-luvulta. Annantehtaan ortodoksisen seurakunnan pääkirkko oli rakennettu puusta vuonna 1887. Leppäniemen Kristuksen kirkastuksen kirkko rakennettiin vuonna 1930. Tšasounia oli miltei joka kylässä, merkittävimmät Varpakylässä, Moissienvaarassa, Vegaruksessa, Leppäniemellä, Kuikkaniemellä, Kaitajärvellä, Kaipaankylässä, Hautavaarassa, Salonkylässä, Kotajärvellä ja Niemistenkylässä. Vuonna 1939 Suojärvellä asui 9 888 ortodoksia.
Suojärven luterilainen seurakunta kuului aikaisemmin Impilahteen ja vuodesta 1885 rukoushuonekuntana Soanlahden seurakuntaan. Ensimmäinen puukirkko tehtiin Kuikkaniemen kylään, Eranniemeen vuonna 1890. Seurakunta itsenäistyi vuonna 1928 ja samana vuonna tehtiin puukirkko Suvilahteen. Vuonna 1923 luterilaisia oli Suojärvellä vain viisisataa.
Maatalous ja teollisuus
Suojärveläinen maatalous kehittyi 1920-luvulta lähtien niin, että keskimääräinen tilakoko oli 340 hehtaaria, yksityisiä tiloja oli yli 120 000 hehtaaria ja valtion maata yli 220 000 hehtaaria.
Anna Orlova-Tshesmenskaja rakennutti vuonna 1809 Karatsalmelle masuunin ja vuonna 1814 rautaruukin, josta tuli Pyhän Annan rautatehdas. Raaka-aineena käytettiin molempien suurten järvien järvimalmia; tehdas toimi liki sata vuotta eli vuoteen 1905. 1920-luvulla Suojärvelle perustettiin useita sahoja ja puutavaraliikkeitä, vanhastaan siellä oli myös myllyjä. Suksitehdas Urheilutarpeita Oy perustettiin Hyrsylään vuonna 1929. Metsä- ja uitto-töiden ansiosta Suojärvi tunnettiin Suomen Klondykena. Suojärvi teollistui ripeästi 1900-luvulla, sillä vuonna 1910 maataloutta harjoitti 99,6 % asukkaista, mutta 1939 teollisuusväestön osuus oli 47,3 %. Suojärvellä oli myös kartonkitehdas, joka jatkaa toimintaansa edelleen.
Kauppa ja liikenne
Suojärveläisten varhaisimpia kaupankäyntimuotoja olivat markkinat Käkisalmessa, Sortavalassa, Salmissa, Nurmeksessa ja Kajaanissa. 1700-luvulla mainitaan omassa pitäjässä olleen kauppiaita, mutta ensimmäiset henkikirjoihin merkityt kauppiaat olivat Varpakylän Jemeljan Filipov ja Leppäniemen Dimitri Agapov vasta vuonna 1901. Silti vuonna 1920 kauppiaita oli jo 25.
Vanhin reitti pitäjään kulki Kaipaasta Suojärven itärantaa Varpakylän kautta Pönttösenvaaraan. Siellä siihen yhtyi Salokylästä tuleva tie, joka jatkui Vuonteleen ja Aittojoen kautta Ägläjärvelle ja edelleen Korpiselkään. Repolaan menevä tie oli myös jo varhain käytössä, Pyhän Annan tehtaan perustamisen yhteydessä valmistui tie Karatsalmesta Petroskoihin. Lietteen–Loimolan–Koirinojan tie tehtiin 1880-luvun aikana ja sen jälkeen Kaipaan–Lietteen tie.
108 kilometrin pituinen Matkaselkä–Suojärvi-rata rakennettiin vuosina 1918–1924. Rata oli tarkoitettu lähinnä puutavaran kuljetuksia varten, ja asema-alueeksi otettiin eteläinen Suvilahti. Radan 32 kilometrin pituinen jatke Naistenjärvelle valmistui syksyllä 1927. Suojärveltä Petroskoihin rakennettiin Suojärven rata. Autoliikenne kehittyi niin, että vuonna 1939 Suojärvellä oli rekisterissä eniten autoja koko Viipurin läänissä.
Suojärven alue nykyään
Nykyään Suojärven keskustaajaman Suvilahden paikalla on Suojärven kaupunki, jossa oli vuonna 1990 noin 11 700 asukasta. Siellä on sahatoimintaa, iso rajavartioston kasarmi ja tutka-asema sekä rautatieasema. Suojärvellä toimi 1990-luvulla majoitusliike. Suojärven kaupungin lisäksi on entisen Suojärven kunnan alueella Naistenjärven asutushallintoalue, Suojoen ja Piitsjoen kylähallintoalueet sekä osittain Vegaruksen ja Veskelyksen kylähallintoalueet.
Vanhoista suomalaisista kylistä asuttuja ovat vain Kaipaa ja Kaitajärvi. Rautatieasemista asutusta on Piitsjoella, Naistenjärvellä ja Torasjoella. Vähäistä asutusta on lisäksi Hyrsylässä, Hautavaarassa ja Ignoilassa sekä Kuikkaniemen ja Leppäniemen alueilla. Neuvostoaikaisia kyliä ovat Lahkolampi, Suojoki ja Vegarus. Kaikki muut kylät ovat autioita ja asumattomia.
Naganami
Naganami oli keisarillisen Japanin laivaston Yūgumo-luokan hävittäjä toisessa maailmansodassa.
Valmistus
Alus tilattiin Fujinagatan telakalta. Se laskettiin vesille 5. maaliskuuta 1942 ja otettiin palvelukseen kolme kuukautta myöhemmin 30. kesäkuuta päällikkönään Kumabe Tsutae.
Palvelus
Alus suojasi 20. heinäkuuta – 4. elokuuta Yokosukasta Kiskalle ja takaisin kuljetusalus Hakusanmarua. Alus liitettiin 31. elokuuta 2. laivaston 2. hävittäjälaivueen 31. hävittäjäviirikköön. Alus suojasi 6.–10. syyskuuta Kongōa ja Harunaa Kuresta Trukille, missä se liittyi laivastoon aloittaen partioinnin Salomonsaarten pohjoispuolella. Alus suojasi 13.–14. lokakuuta samojen alusten matkan Henderson Fieldin pommitusmatkalla sekä Myōkōn ja Mayan pommitusmatkan Henderson Fieldille 15.–16. lokakuuta.
Naganami suojasi 26. lokakuuta Santa Cruzin taistelussa amiraali Kondon hyökkäysosastoa. Alus suojasi 3.–5. marraskuuta Suzuyan ja Mayan matkan Trukilta Shortlandsiin ja 7. marraskuuta Guadalcanalille matkannutta joukkojenkuljetussaattuetta, joka joutui ilmahyökkäykseen. Alus sai pieniä vaurioita hyökkäyksessä, jolloin Naganamilla ja Takanamilla oli yhteensä 17 uhria.
Guadalcanalin taistelussa alus suojasi 13.–15. marraskuuta joukkojenkuljetussaattuetta. Alus pelasti 14. marraskuuta uponneelta kuljetusalus Shinanogawamarulta 570 eloonjäänyttä. Naganamista tehtiin 16. marraskuuta 2. hävittäjälaivueen lippulaiva, jolloin sille siirtyi laivueenkomentaja kontra-amiraali Tanaka Raizo. Alus johti 30. marraskuuta täydennystynnyreitä Guadalcanalille kuljettavia aluksia, jotka kohtasivat Yhdysvaltain laivaston osaston. Seuranneessa Tassafarongan taistelussa alus torpedoi risteilijä USS Pensacolan ja USS Northamptonin. Alus johti 3. joulukuuta vastaavaa täydennystynnyreitä kuljettanutta osastoa. 6. joulukuuta alus luovutti laivueenjohtajan tehtävät seuraajalleen Teruzukille. Seuraavana päivänä se kuljetti jälleen Guadalcanalille täydennystynnyreitä, mutta matka peruutettiin torpedoveneiden hyökättyä saattueen kimppuun. Alus hinasi hyökkäyksessä vaurioituneen Nowakin takaisin Shortlandsille.