cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
HMS Kent (54)
Palvelus
Telakalta palattuaan alus liitettiin Kotilaivastoon suojaamaan Jäämeren saattueita 1942. Aluksen kuusi yksiputkista 20 millimetrin ilmatorjuntatykkiä korvattiin 1943 kolmella kaksiputkisella. Alus oli 1944 suojaamassa lentotukialusrynnäköitä Norjan rannikolle. Aluksen kevyenä ilmatorjunta-aseistuksena oli 1944 kahdeksanputkinen kahden naulan tykki, kolme kaksiputkista sähkötoimista ja kuusi yksiputkista 20 millimetrin ilmatorjuntatykkiä.
Kent poistettiin tammikuussa 1945 palveluksesta ja siirrettiin reserviin, josta alus siirrettiin maalilaivaksi. Alus myytiin romutettavaksi BISCOlle 22. tammikuuta 1948 ja se saapui 31. tammikuuta West of Scotland Shipbreakersille Trooniin.
Tohtorinkukat
Tohtorinkukat (Brunfelsia) on koisokasveihin kuuluva kasvisuku. Siihen kuuluu noin 50 lajia, jotka kasvavat luonnonvaraisina Panaman ja Uruguayn välisellä alueella sekä Antillien saarilla. Ne ovat ikivihreitä pensaita tai pieniä puita joilla on usein näyttävät kukat. Joidenkin lajien kukat ovat myös tuoksuvia.
Sukuun kuuluvaa tohtorinkukkaa (Brunfelsia pauciflora var. calycina) viljellään huonekasvina.
thumb|120px|left Tohtorinkukan kukat vaihtavat väriä: ne puhkeavat tummanvioletteina, muuttuvat päivässä tai kahdessa vaaleanvioletiksi ja seuraavana päivänä valkoisiksi. Samassa kasvissa on siis yleensä kolmen värisiä kukkia yhtaikaa.
Mogeville
Mogeville on kunta Koillis-Ranskassa Meusen departementissa Grand Estin alueella. Kunnassa asui 85 asukasta vuonna 2017 ja sen pinta-ala on 6,37 neliökilometriä.
Mogevillen väkiluku on kasvanut 12 henkilöllä vuodesta 2007, jolloin kunnassa asui 73 asukasta. Vuonna 2012 kunnan väkiluku oli 74, eli siellä asui 11 henkilöä vähemmän kuin vuoden 2017 väestönlaskennassa.
Lastikultti
thumb|John Frum -kulttiin liittyvää liputusta [[Vanuatulla.]] Lastikultit (myös cargokultit tai rahtikultit) ovat lounaisen Tyynenmeren saarten alkuperäiskansojen keskuudessa esiintyviä uskonnollisia liikkeitä. Lastikultissa odotetaan eurooppalaistyyppisten tuotteiden yliluonnollista ilmestymistä, yleensä laivalla tai lentokoneella.
Historia
Lastikultit saivat alkunsa 1800-luvun lopulla Tyynenmeren saarten kulttuurien kohdatessa teknologisesti edistyneen länsimaisen kulttuurin. Kultteihin liittyi suuria odotuksia ja protestia, ja niiden tavoitteena oli muutos, joka poistaisi muukalaisten aiheuttamat ongelmat tai tekisi ne vaarattomiksi. Jotkin lastikultit ennustivat radikaalia muutosta, joka tuhoaisi vallitsevan järjestelmän. Lastin saapumiseen liitettiin kuolleiden esi-isien kollektiivinen paluu tai Jeesuksen toinen tuleminen.
Kuuluisinta varhaista lastikulttia kutsuttiin nimellä ”Vailala-hulluus” ja se alkoi Papuanlahden elema-heimon keskuudessa vuonna 1917 – myös muita tuon ajan lastikultteja kutsuttiin hulluuksiksi ennen nykyisen nimen käyttöönottoa. Paikallisen lähetysseuran kanssa solmittu vuorovaikutus ei tuonut heimolle parempaa elämää, joten Evara-niminen mies perusti muukalaisiin kielteisesti suhtautuneen uskonnollisen liikkeen ja alkoi ennustaa esi-isien rahtilaivan tuloa.
Toinen maailmansota synnytti useita lastikultteja, kun yhdysvaltalaissotilaat käyttivät Tyynenmeren saaria lentotukikohtinaan. Tunnetuin toisen maailmansodan aikaan syntynyt lastikultti ja yksi harvoista yhä toimivista on Etelä-Vanuatun Tannasaaren John Frum -liike. Sen seuraajat pukeutuvat edelleen Yhdysvaltain armeijan univormuihin, marssivat kantaen puisia kiväärejä ja nostavat Yhdysvaltain lipun salkoon. Koska vanuatulaiset eivät aikoinaan tienneet, miksi amerikkalaissotilaiden monenlaiset tarvikkeet saapuivat ilmasta, he olettivat sotilaiden rituaalien aiheuttaneen sen yliluonnollisesti ja alkoivat siksi jäljitellä niitä: he rakensivat jopa samanlaisia lentokenttiä ja satamia kuin mitä amerikkalaisilla oli.
Muita tunnettuja lastikultteja olivat Uuden-Guinean Taro, Espiritu Santon ”alastonkultti” ja Fidžin Tuka. Monesta lastikultista tuli ajan myötä itsenäisiä kirkkoja, jotka jäljittelivät uskollisesti länsimaisia esikuviaan. Lastikulttien kaltaisia liikkeitä on aikoinaan esiintynyt myös Oseanian ulkopuolella, kuten Japanissa, Burmassa ja Afrikassa.
Fallibilismi
thumb|1700-luvulla löydetyt [[mustajoutsenet kumosivat käsityksen siitä, että kaikki joutsenet olisivat valkoisia.]] Fallibilismi (latinan sanasta fallibilis ’erehtyvä’) on epistemologinen periaate, jonka mukaan uskomukset voivat aina osoittautua tarkemmassa tutkimuksessa virheelliseksi.
Käyttö
Termin tavanomaisessa merkityksessä fallibilismi tarkoittaa avoimuutta uudelle evidenssille, joka voi olla ristiriidassa aiempien uskomusten kanssa, sen huomioimista, että "mikä hyvänsä väite, joka on tänään oikeutettu, voi olla tarpeellista uudelleenarvioida tai kumota uuden evidenssin, uusien argumenttien tai kokemusten valossa." Fallibilismista on eri asteisia versioita riippuen siitä, kuinka laajalle periaatteellinen kumoutuvuus ulotetaan. Tavanomaisimmassa empiiristen väitelauseiden mahdollista kumoutuvuutta tarkoittavassa merkityksessään fallibilismin periaate on nykyajan tieteenfilosofiassa melko ortodoksinen näkemys. Ankarammassa kaikkia mahdollisia uskomuksia koskevassa merkityksessä sitä on kannattanut esimerkiksi Charles S. Peirce.
Dark Parade
Dark Parade on suomalaisen heavy metal -yhtye Blackstar Halon EP-levy, joka julkaistiin vuonna 2000 levymerkillä Low Frequency Records. Äänite julkaistiin yhtyeen vanhan nimen, Downfall, alla.
Fallibilismi
Käyttö
Huolimatta siitä, että ideat ovat läheistä sukua keskenään, fallibilismia ei tule sekoittaa falsifikationismiin, Karl Popperin tieteenfilosofiaan jonka mukaan falsifioitavuus (eli teorian tai muun väittämän vääräksi osoittaminen) on sen normatiivisesti ymmärretty tieteellisyyden kriteeri. Myös verifikationisti voi olla fallibilisti sikäli kuin ei katso todentamisen olevan ehdottoman varmaa ja toisaalta falsifikationisti sikäli kuin hän ajattelee, että falsifikaatio voisi olla ehdottoman varmaa, ei olisi fallibilisti ainakaan sanan ankarammassa merkityksessä. Fallibilismin yleismääritelmät ovat kuitenkin sikäli epämääräisiä, että käytännössä mitä hyvänsä uskomusten kumoutuvuutta painottavia tieteenfilosofioita voi kuulla kutsuttavan "fallibilismiksi".
Dark Parade
Kappaleesta "Dark Parade" kuvattiin musiikkvideo.
Fallibilismi
Historia
Fallibilismin taustalla oleva perusajatus kaikkien uskomusten mahdollisesta kumoutuvuudesta juontaa juurensa antiikin skeptiseen filosofiaan eli pyrrhonismiin.
Myöhemmin skeptisiä ja fallibillistisia ajatuksia esittivät monet uuden ajan filosofit, tunnetuimpana esimerkkinä David Hume. Humen kuuluisaa induktion kritiikkiä voidaan pitää fallibillismin sovelluksena: mikä hyvänsä universaali väitelause voi osoittautua vääräksi, koska mitään säännönmukaisuuden aikaansaamaa tottumusta korkeampaa kriteeriä induktiivisille yleistyksille ei ole löydettävissä.
Sanan "fallibilismi" toi filosofiaan yhdysvaltalaisfilosofi Charles S. Peirce. Sittemmin fallibilismia tai fallibilismille läheisiä ideoita ovat filosofiassaan muodossa tai toisessa painottaneet esimerkiksi John Dewey, Thomas Kuhn, W. V. O. Quine ja falsifikationismin kehittäjänä tunnetuksi tullut Karl Popper. Toisin kuin Popperin falsifikationismi, fallibilismi ei kuitenkaan heikossa empiirisiin väitelauseisiin rajatussa muodossaan ole omana aikanamme millään lailla erityisen kiistanalainen periaate.
C. S. Peircen fallibilismi
Absoluuttinen vamuus on mahdotonta, koska otos voi olla täydellisesti muistuttamatta kaikkia niitä kokoelman jäseniä, jotka jäävät otoksen ulkopuolelle. Niinpä se, että kaikki tunnetut joutsenet hetkenä t sattuvat olemaan valkoisia ei kumoa mahdollisuutta, että tuntemattomista joutsenista jopa enemmistö olisi mustia. Absoluuttinen tarkkuus taas tulee mahdottomaksi, koska otos ei koskaan tarjoa kaikkia mahdollisia mitattavia arvoja. Tässä Peircen oli ehkä oikeammassa kuin osasi kuvitellakaan: Heisenbergin epätarkkuusperiaate lausuu nimenomaisesti, että absoluuttinen tarkkuus perustavien mittausten tasolla on mahdotonta. Mitä tulee absoluuttiseen universaaliuteen, Peirce esittää argumentin, jonka voi katsoa soveltavan mahdollisten maailmojen semantiikkaa: vaikka tietäisimme absoluuttisella varmuudella ja tarkkuudella, että kaikki ihmiset ovat syntisiä tai ettei maailmasta löydy seitsenjalkaista vasikkaa, ei tästä voi päätellä, että kaikki ihmiset kaikissa mahdollisissa maailmoissa olisivat syntisiä eikä yksikään vasikka olisi seitsenjalkainen. Vaikka kaikki ihmiset olisivat tähän saakka täydellä varmuudella olleet synnittömiä eikä yhdelläkään vasikalla olisi ollut seitsemää raajaa, ei tästä voi päätellä, että tämä asiantila voitaisiin yleistää täydellisen universaaliksi luonnonlaiksi.
Peirce myös katsoi, että myös kaikki apriorisen varmat totuudet ovat periaatteessa kumoutuvia. Jos tiedämme matemaattisen totuuden järkeilyn kautta, argumentoi Peirce, se olisi silloin altis epävarmuudelle ja epätarkkuudelle. Niinpä ainoaksi vaihtoehdoksi näyttäisi jäävän, että matemaattinen varmuus perustuu suoraan välittömään kokemukseen. Peircen kuitenkin esittää, ettei välittömän kokemuksen tasolla ole mielekästä puhua sen enempää varmaa kuin epävarmaa:
Vastaesimerkiksi epäilyksille sen suhteen, ettei alkeellisten matemaattisten totuuksien epäileminen voi olla yksinkertaisesti mielekästä, Peirce (ibid., s.150) ottaa hypnoosin: jos on mahdollista, että hypnotisoidussa tilassa olemme täydellisen vakuuttuneita ilmeisen paikkansapitämättömän väitteen pätevyydestä, miten voimme olla varmoja siitä, ettei matemaattisten väitteiden absoluuttisen varmuuden kokemus johdu vain jonkinlaisesta hypnoosin kaltaisesta tilasta?
Peircen fallibilismi voi vaikuttaa hyvin samankaltaiselta opilta kuin pyrrhonismi, mutta se eroaa siitä olennaisesti, sillä siitä, että tieto on epävarmaa, epätarkkaa ja epäuniversaalia ei seuraa, ettei se voisi olla yhtä kaikki klassisen tiedon määritelmän mukaisesti tietoa. Peircen filosofia epistemologia, jota hän kutsui myös "kriittiseksi arkijärjeksi" (engl. critical common-sensism) on olennaisesti vastakkaista skeptisismille. Peircen mukaan oli yksinkertaisesti mieletöntä epäillä kaikkia uskomuksia, koska tämä olisi käytännössä mahdotonta. Mutta vaikka olemme pakotettuja uskomaan kritiikittä valtavaan joukkoon uskomuksia, ei tästä seuraa, että yksikään niistä olisi ehdottoman varma tai epäilyksen ulkopuolella. Tällainen pragmatistinen tieteellistä realismia edustava filosofia ei ole ristiriidassa fallibilismin kanssa, vaan ainoastaan foundationalismin, joka olettaa, että tieto voitaisiin laskea jollekin ehdottoman varmalle perustalle (esimerkiksi Descartesin Cogito). Toisekseen Peircen filosofia on vastakkaista humelaiselle uuspyrrhonismille, koska se oli jyrkän realistista tai suoranaisen anti-nominalistista.
Peircen fallibilismi eroaa myös humelaiseen induktion kritiikkiin voimakkaasti sitoutuvasta popperlaisesta falsifikationismista sikäli, ettei Peirce pitänyt induktiota illegitiiminä päättelynä tai fallibilismin vastaisena.
Peirce liitti fallibilisminsa myös osaksi synekismiksi kutsumaansa metafyysisistä järjestelmäänsä, johon myös realismi kuului olennaisena osana. Asia ei ole vain niin, että emme voi tietää, josko jokin luonnolaki on ehdottoman universaali, vaan meillä on syytä olettaa (vaikka emme tietenkään voi olla tästäkään varmoja), ettei yksikään luonnonlaki todella ole ehdottoman universaali. Peirce huomautti, ettei ole mitään todistetta sen uskomuksen puolesta, että luonnonlait ovat muuttumattomia, ja hän totesi tämän uskomuksen, sikäli kuin se oletetaan metafyysisenä dogmina, olevan fallibilismin vastainen. Vedoten fallibilistiseen doktriiniin, jonka mukaan absoluuttisesti universaaleja lakeja ei ole, Peirce pyrki oikeuttamaan tykismiksi kutsumansa metafyysisen opin, jonka mukaan universumissa on olemassa todellista ei-lainmukaista satunnaisuutta, ja joka puolestaan oli tärkeä osa hänen synekismiään ja tähän kuuluvaa ajatusta, jonka mukaan luonnonlait ovat kehittyneet kosmisessa evoluutioprosessissa.
Popperin fallibilismi
Karl Popper ymmärsi fallibislimilla olennaisimmilta osin samaa kuin mitä Peirce ja muut pragmatistit ennen häntä:
Popper siis katsoi, ettei minkään teorian totuudenmukaisuutta ei loppujen lopuksi voida täysin todistaa: teorioita voidaan ainoastaan kumota, ja niihin voidaan uskoa "parhaana tämänhetkisenä tietona". Täten tulisi luottaa ainoastaan teorioihin, jotka ovat ainakin periaatteessa kumottavissa. Popper viehtyi ajatukseen kuultuaan paikallisessa yliopistossa Albert Einsteinin luennon, jossa Einstein esitteli keksimäänsä suhteellisuusteoriaa ja kertoi olevansa valmis hylkäämään sen, jos joku löytäisi ristiriitaisia todisteita.
Teoksessaan Arvauksia ja kumoamisia – tieteellisen tiedon kasvu (1963) Peircen evolutiivista epistemologiaa vastaavalla tavalla Popper esitti fallibilismin teemaksi sen, että tiede oppii virheistään ja että oppiessamme tiedoistamme korjatessamme niitä tietomme kasvaa, vaikka emme koskaan voikaan olla aivan varmoja siitä että olemme lopullisesti oikeassa.
Tietomme "korroboroituvat" kestäessään tutkimukset, joissa riskinä on koko teorian kumoutuminen. Näin tiede lähestyy totuutta. Popperin mukaan ei siis ole mitään syytä ryhtyä relativisteiksi tai skeptikoiksi, vaikka emme voikaan olla aivan varmoja siitä että olemme lopullisesti oikeassa. Olemme kuitenkin aina vain lähempänä lopputulosta, joten pitkällä tähtäyksellä lopputulos on aina vain lähempänä totuutta.
Fallibilismin mukaan hyvä tieteentekijä ei siis ole niinkään kiinnostunut siitä havaintoaineistosta, joka on teorian kanssa sopusoinnussa, vaan nimenomaan siitä, jonka kanssa teorialla on ongelmia. Popperin mukaan on helppo saada havainnot sopimaan yhteen teorian kanssa jo sosiaalipsykologisista syistä. Fallibilismi siis korostaa kriittisyyden merkitystä tieteen kehityksessä.
Falsifikaatiokriteeri ei voi käsitellä olemassaoloväitteitä sellaisenaan, koska emme voi millään tavoin todistaa, että jokin asia ei olisi. Siksi olemassaoloa ei oleteta ennen kuin olemassaolemattomuus falsifioidaan.
Camilla Luddington
Camilla Anne Luddington (s. 15. joulukuuta 1983 Ascot, Englanti) on brittiläinen näyttelijä, joka tunnetaan muun muassa roolistaan lääkäri Jo Wilsonina ABC:n sairaalamaailmaan sijoittuvassa televisiosarjassa Greyn anatomia.
Luddington ääninäytteli Lara Croftia ensi kerran vuoden 2013 Tomb Raider videopelissä. Hän jatkoi roolissa vuoden 2015 Rise of the Tomb Raider pelissä ja toisti roolinsa vuoden 2018 Shadow of the Tomb Raider -pelissä. Hän voitti DICE Awards -palkinnon Outstanding Character Performance kategoriassa suorituksestaan Rise pelissä.
Kael Mouillierat
Kael Brennan Mouillierat (s. 9. joulukuuta 1987 Edmonton, Alberta, Kanada) on kanadalainen jääkiekkoilija. Hän on pelipaikaltaan vasen laitahyökkääjä, mutta osaa pelata myös keskellä. Mouillierat on pelannut urallaan seitsemän NHL-ottelua.
Junioriura ja yliopistovuodet
Mouillierat pelasi Albertan paikallisia juniorisarjoja Knights of Columbuksessa. Hänet valittiin AMHL-juniorisarjan kauden 2003–2004 parhaaksi hyökkääjäksi. Vuodet 2004–2006 Mouillierat pelasi AJHL-joukkue Drayton Valley Thunderissa. Ensimmäisellä kaudellaan 2004–2005 hän oli joukkueen paras pistemies ja maalintekijä tehoilla 30+28=58. Mouillierat pelasi kauden aikana myös AJHL:n tähdistöottelussa. Hänet valittiin kauden päätteeksi liigan toiseen tähdistökentälliseen, tulokkaiden tähdistökentälliseen ja Thunderin parhaaksi tulokkaaksi. Mouillierat oli joukkueen paras pistemies ja maalintekijä myös kaudella 2005–2006 tehoilla 30+41=71.
Vuodet 2006–2010 Mouillierat kävi Minnesotan osavaltionyliopistoa Mankatossa. Sophomore -vuotenaan 2007–2008 hän jakoi 11 osumallaan joukkueensa sisäisen maalipörssin toisen sijan Jason Wileyn kanssa edellään vain Mick Berge. Kaudella 2008–2009 Mouillierat oli MSU:n paras maalintekijä ja kolmanneksi paras pistemies tehoilla 17+13=30. Hän jakoi WCHA:n maalipörssin seitsemännen sijan St. Cloudin Garrett Roen kanssa. Mouillierat valittiin kauden aikana kahdesti sarjan viikon hyökkääväksi pelaajaksi. Viimeisellä yliopistokaudellaan 2009–2010 hänet valittiin MSU:n varakapteeniksi. Mouillierat jakoi tehoilla 13+12=25 joukkueen sisäisen maalipörssin voiton Jerad Stewartin kanssa ja sisäisen pistepörssin toisen sijan Rylan Galiardin kanssa. Hänet valittiin kauden päätteeksi WCHA:n akateemiseen tähdistökentälliseen.
Ammattilaisuran alku
Joulukuussa 2011 Steelheads lainasi Mouillieratin AHL-joukkue Bridgeport Sound Tigersiin, jonne hän sai loppukauden 2011–2012 kattaneen sopimuksen helmikuussa 2012. Mouillieratin tulokaskausi AHL:ssä toi 44 runkosarja- ja kahdessa playoff-ottelussa tehot 8+15=23. Kauden 2012–2013 kynnyksellä, lokakuussa 2012 hän palasi taas Steelheadsiin. Mouillierat teki 19 ottelussa 27 tehopistettä, kunnes hän siirtyi joulukuussa ammattilaistry-out -sopimuksella AHL-joukkue St. John’s IceCapsiin. Mouillierat sai tammikuussa 2013 loppukauden jatkosopimuksen. Hän teki IceCapsissa 50 runkosarjaottelussa tehot 11+31=42, joilla Mouillierat oli joukkueen kolmanneksi paras pistemies. Kesäkuussa hän teki vuoden mittaisen jatkosopimuksen IceCapsin kanssa. Kaudella 2013–2014 Mouillierat teki AHL:n yhden kauden piste-ennätyksensä tehoilla 20+33=53. Hän eteni IceCapsin kanssa aina Calder Cup -finaaleihin saakka, mutta mestaruuden vei kuitenkin Texas Stars otteluvoitoin 4–1.
NHL-sopimus
Heinäkuussa 2014 NHL-varaamaton Mouillierat teki vapaana agenttina vuoden mittaisen, kaksisuuntaisen ja 675 000 dollarin arvoisen NHL-sopimuksen New York Islandersin kanssa. Hän pelasi kauden 2014–2015 suurimmaksi osaksi tutussa AHL-joukkue Bridgeport Sound Tigersissa, jonka varakapteeniksi Mouillierat nousi. Hän oli joukkueen paras maalintekijä ja toiseksi paras pistemies Alan Quinen jälkeen tehoilla 24+26=50. 22. maaliskuuta 2015 Mouillierat onnistui tekemään Binghamton Senatorsia vastaan ilmaveivimaalin mailan rystypuolelta.
Mouillierat debytoi kauden 2014–2015 aikana myös 27-vuotiaana Islandersin NHL-joukkueessa, jossa hän pelasi kuusi runkosarjaottelua tehopistein 1+1=2. Mouillierat kutsuttiin seuran NHL-vahvuuteen 20. helmikuuta 2015 paikkaamaan Mihail Grabovskin loukkaantumista. Hän teki NHL-debyyttinsä seuraavana päivänä 21. helmikuuta 2015 vieraissa Washington Capitalsia vastaan. Mouillierat sai ottelussa jääaikaa 9.07 minuuttia. Kolmannessa NHL-ottelussaan 24. helmikuuta 2015 Arizona Coyotesia vastaan hän teki NHL-uransa avausmaalin. Mouillierat sai myös Islandersin 5–1-voittoon päättyneessä ottelussa syöttöpisteen oltuaan Matt Martinin tekemän 2–1-ratkaisumaalin kakkossyöttäjänä. Hänet valittiin ottelun kakkostähdeksi.
Mouillierat teki heinäkuussa 2015 vapaana agenttina vuoden mittaisen, kaksisuuntaisen ja 575 000 dollarin arvoisen sopimuksen Pittsburgh Penguinsin kanssa. Hän pelasi kauden 2015–2016 aikana yhden NHL-ottelun.
Siirtyminen Ruotsiin
Kaudeksi 2016–2017 Mouillierat siirtyi vuoden mittaisella sopimuksella Ruotsin SHL-liigan Luleå HF:ään. Hän oli Mestarien liigassa joukkueen paras maalintekijä kahdella osumallaan, jotka riittivät myös neljän muun pelaajan kanssa jaettuun sisäisen pistepörssin kärkisijaan.
Holy Mountain
Holy Mountain on brittiläisen rockyhtye Noel Gallagher’s High Flying Birdsin kappale, joka julkaistiin ensimmäisenä singlenä yhtyeen kolmannelta studioalbumilta Who Built the Moon? 9. lokakuuta 2017. Kappale on yhtyeen laulaja Noel Gallagherin kirjoittama ja sille kuvattiin edellisten singlejen tapaan musiikkivideo.
”Holy Mountain” ylsi kotimaassaan Britannian singlelistalla parhaimmillaan sijalle 31. Singlen B-puolena julkaistiin Dublinissa, Irlannissa äänitetty liveversio kappaleesta ”Dead in the Water”.
Kaliforniantötterö
Kaliforniantötterö (Darlingtonia californica) on tötterökasvien heimoon kuuluva lihansyöjäkasvi. Se saattaa olla sukunsa ainoa laji.
Ulkonäkö ja koko
Kaliforniantötterön lehdet muodostavat tötterön, jonka pohjalla oleva neste sulattaa sinne pudonneet hyönteiset ravinnoksi. Tötterön korkeus on tyypillisesti 20–60 cm, mutta pienimmät voivat olla 1 cm ja suurimmat 1 m.
Levinneisyys
Kaliforniantötterö on endeeminen Oregonin ja Kalifornian vuoristojen laji.
Jesper Sellgren
Jesper Sellgren (s. 11. kesäkuuta 1998 Örnsköldsvik, Ruotsi) on ruotsalainen jääkiekkopuolustaja, joka pelaa SHL-joukkue Frölunda HC:ssä lainalla NHL-seura Carolina Hurricanesista.
Seuraura
Carolina Hurricanes varasi Sellgrenin kuudennella kierroksella 166. pelaajana NHL:n varaustilaisuudessa 2018. Kaudeksi 2018–2019 hän siirtyi kaksivuotisella sopimuksella SHL-joukkue Luleå HF:ään. Sellgren teki SHL-debyyttinsä runkosarjan avauskierroksella 15. syyskuuta 2018 Brynäs IF:ää vastaan. Hän sai ottelussa jääaikaa 21.30 minuuttia. Sellgren keräsi myös teholukeman +1. SHL-uransa avausmaalin hän teki 30. lokakuuta 2019 vieraissa Timrå IK:ta vastaan. Sellgren keräsi ottelussa myös yhden syöttöpisteen oltuaan kakkossyöttäjänä Einar Emanuelssonin tekemään maaliin. Kaikkiaan hänen tulokaskautensa toi 52 runkosarjaottelussa tehot 3+12=15 ja kymmenessä playoff-ottelussa tehot 3+3=6. Sellgren jakoi pudotuspeleissä Luulajan sisäisen tehotilaston voiton Erik Gustafssonin kanssa lukemalla +4. SHL-kauden päätyttyä, toukokuussa 2019 hän siirtyi loppukevääksi ammattilaistry-out -sopimuksella AHL-joukkue Charlotte Checkersiin, jossa Sellgren teki kymmenessä playoff-ottelussa tehot 3+1=4. Hän voitti kauden päätteeksi Calder Cupin.
Toukokuussa 2019 Sellgren teki kolmivuotisen NHL-tulokassopimuksen Carolina Hurricanesin kanssa. Syksyn harjoitusleirin päätteeksi seura lähetti hänet kaudeksi 2019–2020 vielä lainalle Luulajan SHL-joukkueeseen. Sellgren teki runkosarjassa tehot 8+13=21. Heinäkuussa 2020 Hurricanes lainasi hänet kaudeksi 2020–2021 Frölunda HC:n SHL-joukkueeseen.
Maajoukkueura
Sellgren pelasi alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuonna 2018, jolloin hän voitti hopeaa. Sellgren pelasi myös alle 18-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuonna 2016 voittaen hopeaa. Yhteensä hän on pelannut 21 nuorten ja 15 poikien maaottelua.
Ruotsin A-maajoukkueessa Sellgren on pelannut 15 ottelua tehden yhden syöttöpisteen. Hän teki A-maajoukkuedebyyttinsä Karjala-turnauksen 8. marraskuuta 2019 Prahan Tipsport Arenalla pelatussa avausottelussa Tšekkiä vastaan. Sellgren merkittiin Ruotsin kolmospuolustajapariin Linus Arnessonin viereen. Hän keräsi ottelussa yhden kahden minuutin jäähyn estämisestä.
Pelityyli
Elite Prospects -sivuston mukaan Sellgren on kahden suunnan puolustaja, joka tykkää mennä ruuhkatilanteisiin sekä omaa hyvät kiekonhallinta- ja syöttötaidot. Hän myös lukee hyvin peliä.
Parhaan komediasarjan Primetime Emmy -palkinto
Paras komediasarja on yksi Primetime Emmy -palkinnon palkintokategorioista.
Aural Vampire
Aural Vampire (ōraru vanpaia) on japanilainen, vuonna 2004 Tokiossa perustettu yhtye. Heidän musiikkityylinsä vaihtelee electropopin, darkwaven, industrialin ja synthpopn välillä. Yhtyeeseen kuuluu vokalisti-sanoittaja Exo-Chika, sekä säveltäjä Raveman. Yhtye on useasti ollut kiertueella myös Euroopassa.
Aural vampire julkaisi täyspitkän albumin Vampire Extasy vuonna 2004. Yhtye on vähäisestä tuotannosta huolimatta pysynyt aktiivisena livebändinä tähän päivään saakka.
Helokkikiitäjä
Helokkikiitäjä (Proserpinus proserpina) on melko pienikokoinen eurooppalainen kiitäjäperhoslaji. Lajia ei ole tavattu Suomessa. Helokkikiitäjä kuuluu Euroopan unionin luontodirektiivin liitteessä IV mainittuihin, tiukkaa suojelua edellyttäviin lajeihin.
Koko ja ulkonäkö
Laji on kooltaan vaihteleva ja sen siipiväli on 30–60 mm. Ruumis ja etusiivet ovat kirjavat vihreän eri sävyissä eikä se juuri muistuta muita elinalueellaan tavattavia kiitäjäperhosia. Etusiiven ulkoreuna on syvään hampainen ja siiven poikki kulkee kaksi leveää poikkiviirua, joiden välinen alue on muuta siipeä tummempi. Keskitäplä on musta, melko laaja ja siitä ulottuu siiven ulkoreunaan saakka ohut vaalea viiru. Takasiivet ovat kirkkaan keltaiset ja niissä on tumma ulkoreuna.
Toukka on täysikasvuisena 60–70 mm pitkä. Väriltään se on harmaanruskea tai vihertävänkirjava ja aluksi sen sivuilla on vaalea pitkittäisjuova, myöhemmin rivi tummia rengasmaisia täpliä. Vanhemman toukan selkäpuoli on pienten tummien pisteiden kirjoma. Kiitäjätoukille tyypillinen peräpiikki puuttuu ja sen tilalla on pieni kellansävyinen, keskeltä tumma kohouma.
Levinneisyys ja lentoaika
Esiintymisalue kattaa Etelä- ja Keski-Euroopan Baltian eteläosiin ja Pietarin seudulle asti. Idässä lajia tavataan Keski-Aasiaan saakka. Pohjois-Afrikassa esiintyvät yksilöt ovat tavallista kookkaampia ja niitä on kutsuttu alalajiksi P. p. gigas. Esiintymisalueellaan laji on lennossa touko-kesäkuussa. Pohjois-Afrikassa helokkikiitäjällä on kaksi sukupolvea vuodessa.
Pohjoismaissa helokkikiitäjä on tavattu vain Tanskassa kahdesti vuonna 2005.
Elinympäristö ja elintavat
Helokkikiitäjä on verraten harvinainen laji, jonka esiintyminen on huomattavan paikoittaista. Laji viihtyy lämpimillä ja aurinkoisilla mutta samalla kosteilla paikoilla kuten metsänreunoilla ja metsien aukkopaikoilla, erityisesti laaksoissa. Sitä tavataan myös hiekkapohjaisilla joutomaa-alueilla. Lajilla ei ole merkittävää vaellustaipumusta. Valoisana aikana laji lepää kasvillisuuden suojassa aivan lähellä maanpintaa. Helokkikiitäjät lähtevät lentoon vain melko lyhyeksi ajaksi aamu- ja iltahämärissä, jolloin ne vierailevat mielellään voimakkaasti tuoksuvissa kukissa. Satunnaisesti perhosia tavataan lennossa myös päivällä. Valolle perhosia tulee varhaisen lentoajankohdan vuoksi harvoin. Toukkia tavataan aikuista perhosta useammin.
Naaras munii noin 100 munaa, jotka se asettelee ravintokasvin latvaosiin yksitellen, usein muutamia munia samaan kasviin. Muniva naaras liikkuu laajalla alueella. Nuorena toukka ei erityisemmin piilottele, mutta lepää usein lehden alapinnalla. Toukan kasvu on pitkään hidasta, kunnes loppuvaiheessa kasvu nopeutuu ja toukasta tulee enemmän yöaktiivinen piilotellen päivät maanpinnalla kasvien tai karikkeen suojissa. Elokuussa täysikasvuiset toukat vaeltavat etsien koteloitumispaikkaa joka on maakolossa, karikkeen joukossa tai hiukan maan alla. Kotelo talvehtii.
Helokkikiitäjän suojelutaso Euroopan unionin alueella vaihtelee suuresti. Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto (IUCN) on luokitellut lajin uhanalaisuuden puutteellisesti tunnetuksi (DD).
Ravintokasvi
Ravinnokseen toukka käyttää helokkeja (Oenothera spp.) ja horsmia (Epilobium spp.)
The Essential Simon & Garfunkel
The Essential Simon & Garfunkel on Simon & Garfunkelin The Essential -sarjan kokoelmalevy. Se julkaistiin vuonna 2003.
Kappaleet
CD1
CD2
Mainosvalokuvaus
Mainosvalokuvaus on ammattimaisen valokuvauksen haara, joka on erikoistunut tuottamaan mainonnassa ja muussa markkinointiviestinnässä tarvittavia valokuvia mainostavan yrityksen tai tämän käyttämän mainostoimiston toimeksiannosta. Mainonnassa käytettävät valokuvat ulottuvat tuotetta tai sen pakkausta dokumentoivista, asiallisuuteen ja informatiivisuuteen pyrkivistä tuotekuvista huolella suunniteltuihin ja lavastettuihin kampanjan pääkuviin, jotka pyrkivät muokkaamaan katsojan mielikuvaa mainostettavasta tuotteesta tai palvelusta.
Mainosvalokuvaus on perinteisesti palvellut erityisesti sanoma- ja aikakauslehti-ilmoitusten, esitteiden, mainosjulisteiden ym. painotuotteiden (ammattitermi "printtimainonta") kuvittamistarpeita, mutta valokuvien käyttö on yleistä myös nykyajan digitaalisissa medioissa, kuten yritysten omilla verkkosivuilla sekä muille sivustoille sijoitetuissa mainosbannereissa. Myös televisio- ja elokuvateatterimainonnassa yksi nopeimmista ja edullisimmista tavoista tuottaa mainosspotti on koostaa se valokuvista.
Aitojen valokuvien käyttö on nopeasti syrjäytymässä tietokoneella tehtyjen kuvien tieltä erityisesti esinekuvauksessa. Esimerkiksi huonekalujätti Ikean vuoden 2013 tuoteluettelon tuote- ja sisustuskuvista jo neljännes oli toteutettu 3D-tietokonegrafiikkana, koska se on nopeampaa ja halvempaa kuin suuritöinen lavastustyö valokuvastudiossa, ja ainoa tapa ”valokuvata” tuotteita, joita ei vielä ole fyysisesti olemassa.
Mainoskuvauksen erityisaloja
Mainosvalokuvaus jakautuu mainostettavan tuoteryhmän mukaan useisiin erikoistumisalueisiin, joiden piirissä kuvaajat palvelevat usein sekä mainosasiakkaita että kunkin alan erikoisaikakauslehtien ja kirjankustantajien toimituksellisia kuvatarpeita. Vaate- ja kenkäalaan ovat erikoistuneet muotikuvaajat, jotka usein hallitsevat hyvin muunkinlaisen henkilökuvauksen. Kansainvälisistä muotikuvaajista esimerkkeinä ovat saksalainen Helmut Newton ja amerikkalainen Richard Avedon; suomalaisista nykykuvaajista mainittakoon Kira Gluschkoff ja Lauri Eriksson. Tuotekuvaaja soveltaa asetelmakuvauksen taitojaan tuotteiden, tuotepakkausten ja muiden esinesommitelmien kuvaamiseen. Ruoka-annosten ja -asetelmien kuvaaminen elintarvikemainontaan, keittokirjoihin yms. on oma erikoistaitonsa, samoin kuin sisustusten ja arkkitehtuurin kuvaus. Autojen kuvaaminen vaatii paitsi omat erikoistaitonsa, myös erityisen suuren, valkopintaisen ja erityisvarustellun studion monipuolisine valaistusjärjestelmineen.
Tiivistä ryhmätyötä
Mainosvalokuvaaja saa toimeksiantonsa joko suoraan mainostavalta yritykseltä tai sen käyttämältä mainostoimistolta. Jälkimmäisessä tapauksessa kuvien ideointi tehdään useimmiten mainostoimistossa AD:n ja copywriterin muodostamassa suunnittelijatiimissä, jolloin valokuvaajan tehtävänä on jalostaa mainostoimiston luonnoskuvan hahmottelemaa ideaa eteenpäin joko yksin tai käyttämällä apuna stylistiä tai muita alihankkijoita mm. kuvauspaikan etsimiseen ja kuvauslupien hankintaan, mallien valintaan (casting), lavastukseen ja rekvisiittaan, puvustukseen, kampauksiin ja ehostukseen. Mitä useampia avustajia mainosvalokuvaajalla kuvauksessa on, sitä tärkeämmäksi tehtäväksi valaisun ja itse kuvauksen ohella muodostuu eräänlaisena "ohjaajana" toimiminen eli kuvaussession työnjohto.
Alina Eremia
Eremia osallistui vuonna 2005 lasten Eurovision laulukilpailuun kappaleella ”Turai!” ja sijoittui viidenneksi. Sen jälkeen hän on toiminut LaLa band -yhtyeessä sekä tehnyt soolouraa.
Mainosvalokuvaus
Anonyymi taustavaikuttaja
Mainosvalokuvaaja ei lehti- tai taidekuvaajasta poiketen yleensä saa nimeään näkyviin julkaistujen kuviensa yhteyteen. Itsekin valokuvaajana toimineen Helsingin Sanomien toimittaja Seija Sartin mukaan mainosvalokuvaajat "ovat kovia ammattilaisia, jotka ovat aina tehneet työtään tekemättä itsestään tähtiä tai taiteilijoita". Mainoskuvan yhteydessä julkaistaan vain mainostajan nimi ja logo, yhä harvemmin ilmoituksissa näkyy aiemmin yleistä mainostoimiston pientä signeerausta yläkulmassa. Mainoskuva on etenkin lehti-ilmoituksissa usein niin sidoksissa sen yhteyteen sijoitettuun otsikkoon, ettei pelkän mainosvalokuvan näkeminen ilman tekstiä ja mainostajan nimeä useinkaan avaa alkuperäisen ilmoituskokonaisuuden antamaa viestiä.
Ei dokumentointia vaan mielikuvien luontia
thumb|250px|Ruokien mainosvalokuvausta. Koska mainontaan tottunut nykyajan yleisö hyväksyy mainoksissa tietyn liioittelun, kaunistelun ja objektiivisesta totuudesta poikkeamisen, voidaan mainosvalokuvakin tuottaa kussakin tapauksessa järkevimmällä tavalla ilman esimerkiksi uutis- ja muulle dokumentoivalle valokuvalle asetettua totuudenmukaisuuden vaatimusta. Pääosa mainosvalokuvista kuvataan valokuvausstudion helposti kontrolloitavissa olosuhteissa, mutta usein on tuotteesta ja mainosideasta riippuen tarve kuvata ulkona luonnonvalossa tai aidossa ympäristössä. Monet autenttisilta näyttävät miljööt mainoskuvissa, kuten huonekaluesitteiden sisustukset tai aurinkoisilta vaikuttavat ulkonäkymät, saattavat silti olla studioon lavastettuja ja valaistuja ja jälkikäteen kuvankäsittelyn avulla viimeisteltyjä, tai monta eri valokuvaa yhdistämällä aikaansaatuja.
Yhdysvaltalainen tutkija Michael Schudson kutsuu mainonnan kuvastoa kapitalistiseksi realismiksi. Neuvostoliitossa vallalla olleen sosialistisen realismin tavoin mainonta pyrkii luomaan markkinatalousyhteiskunnasta ja sen tuotoksista mahdollisimman myönteistä mielikuvaa.
Kritiikkiä kuvamanipulaatiosta
Kun lähes kaikki keinot ovat mainosvalokuvauksessa sallittuja, sitä syytetäänkin nykyisin usein liiallisesta ja kuluttajia harhauttavasta kuvamanipulaatiosta. Erityisen räikeää tämä on kosmeettisten tuotteiden ja muodin kuvaamisessa, jossa valokuvamallien ulkonäköä ja kehon mittasuhteita saatetaan muuttaa epärealistisen ihanteellisiksi niin, että varsinkin nuorten sanotaan saavan tällaisista mainosvalokuvista vääränlaisia kauneusihanteita.
Mainosvalokuvaus Suomessa
Mainonnan alkuaikoina sen pääelementtinä oli tehokas mainosteksti, joko sellaisenaan tai sen sanomaa kuvittavan piirroskuvan säestämänä. Suomessa 1920-luku oli mainonnan läpimurtovuosikymmen, jolloin myös valokuvan käyttö mainonnassa piirrosten sijasta yleistyi. Yksi ensimmäisistä valokuvaa käyttäneistä mainostajista oli Pietisen puusepäntehdas, jonka ajauduttua konkurssiin yrittäjä Aarne Pietinen ryhtyi itsekin valokuvaajan ammattiin. Näin sai alkunsa Suomen ensimmäinen ja aikoinaan suurin mainosvalokuvaamo, jonka työtä jatkoivat Aarnen pojat Otso ja Matti Pietinen aina 1970-luvulle asti.
1930-luvulla Suomen Kuvalehti edisti suomalaisen mainonnan kehittymistä muun muassa vuonna 1934 järjestämällään mainosvalokuvakilpailulla. Kilpailujulistuksessa lehti luonnehti mainosvalokuvaajan työtä: "'Hänen on usein osattava tehdä 'pienestä suurta', osattava nähdä tavarassa edullisin puoli, järjestettävä valosuhteet niin, että kuva tulee eläväksi ja mielenkiintoiseksi, ja ennen kaikkea pidettävä silmällä, että kuvan tulee myydä.'"
thumb|1950-luvulla mainoskuvassa esiintyi usein onnellinen perheenemäntä uusine kodin mukavuuksineen. Sotien jälkeen suomalaisetkin aikakauslehdet alkoivat vähitellen ottaa käyttöön neliväritekniikkaa, mikä mahdollisti mustavalkoisten valokuvien ohella myös värikuvien käytön mainonnassa. Tuotetta tai tehdasta esittävien mainoskuvien rinnalla ryhdyttiin ideoimaan, lavastamaan ja ohjaamaan tilannekuvia, joita otettiin sekä studiossa että ulkona. Pietisen veljesten ohella mainosvalokuvaajien kärkikaartiin nousi Matti A. Pitkänen. Vuonna 1959 perustettiin Suomen Mainosvalokuvaajat ry. Vuosikymmenen suurimmat mainoskuvaamot olivat Suomi-Filmin omistama Finlandia-Kuva sekä kirjailija Juhani Ahon poikien perustama Aho & Soldan.
1960-luku oli suomalaisessa mainoskuvauksessa ammattilaistumisen ja suurten studioiden aikaa. Pietisten studio Helsingin Lauttasaaressa oli ainoana Suomessa tarpeeksi suuri ajan halutuimman tuotteen, henkilöauton, kuvaamiseen. Vuonna 1963 avasi Helsingissä studion sitä ennen Tukholmassa ja Pariisissa työskennellyt Max Petrelius, josta tuli nopeasti maan suosituin muotikuvaaja. Hänen oppilainaan aloittivat kuvausuransa muun muassa Seppo Konstig, Ana Pullinen, Ulla Finnilä ja Sebastian Nurmi. Lehtikuvaajien muodostama Finnseven-ryhmä kilpaili myös mainos- ja muotikuvauksen toimeksiannoista. 1960-luvulla korostui myös mainosidean ja sitä dramatisoivan valokuvan iskevyyden ja huomioarvon merkitys. Tämän kiteytti ajan arvostetuin mainosammattilainen, amerikkalainen Bill Bernbach: "'Jos mainontanne jää huomaamatta, kaikki muu on akateemista.'" Vuonna 1965 mainosvalokuvaajat järjestivät ensimmäisen yhteisnäyttelynsä Finnish Design Centressä. Mainos- ja muotikuvauksen asema yhtenä nuorison toiveammattina vahvistui Suomessakin Michelangelo Antonionin elokuvan Blow-Up – erään suudelman jälkeen (1966) myötä.
Mainosvalokuvaa tutkineen professori Merja Salon mukaan 1970-luku oli "keveän koreuden kriisikausi" Suomessa. Poliittisesti polarisoitunut yhteiskunnallinen ilmasto ja sen aikaansaama kuluttajaliike vaativat mainonnaltakin yhä suurempaa totuudenmukaisuutta, informatiivisuutta ja asiallisuutta. Mielikuvia luova mainonta muuttui yhä enemmän hintakilpailun aikaansaamaksi tarjousmainonnaksi, jossa ei juuri yksinkertaisia tuotekuvia vaativampia mainosvalokuvia käytetty. Lehtikuvaajasta mainoskuvauksen pariin siirtynyt Jussi Pohjakallio erikoistui valokuvan teknisen laadun kehittämiseen. Englannissa opiskellut Kaj G. Lindholm toi Suomeen uusinta kansainvälistä näkemystä. Lontoossa John Kellyn opissa 1970-luvun alussa ollessaan Henrik Schütt kertoo opettaneensa John Lennonia suurentamaan ja kehittämään mustavalkoisia kuvia. Kauneus ja Terveys -lehden näyttävillä juttukuvituksilla aloittanut Ilmari Kostiainen perusti vuosikymmenen lopulla Studio Klikki -mainoskuvaamon yhdessä Arto Hallakorven ja Kari Haaviston kanssa.
1980-luvulla suomalainen yrityselämä ja sen myötä mainontakin alkoivat kansainvälistyä. Vuosikymmenen puolivälissä Suomen mainoskuvausmarkkinoille tuli kolme uutta kuvaajaa, jotka olivat kouluttautuneet ulkomailla huippumainoskuvaajien assistentteina: Horst Neumann, nykyisin Kaliforniassa työskentelevä Markku Lähdesmäki sekä sittemmin pitkään mainostoimisto Konseptin luovana johtajana toiminut Pekka Nuikki.
Grafia ry:n Vuoden Huiput -kilpailussa ensimmäisten 20 vuoden aikana (1980–1999) parhaiten menestyneet mainosvalokuvaajat olivat Ove Tammela, Markku Lähdesmäki, Ilmari Kostiainen, Ismo Hölttö, Pekka Nuikki ja Kaj G. Lindholm. Heistä Lähdesmäki ja Kostiainen on palkittu myös kilpailun korkeimmalla tunnustuspalkinnolla, Platinahuipulla.
Valtakunnanruhtinas
Valtakunnanruhtinas oli Pyhässä saksalais-roomalaisessa keisarikunnassa aatelinen, jolla oli edustusoikeus valtiopäivillä. Noin vuodesta 1180 käytössä ollut nimitys koski alkuaan sekä ylempiä että alempia aatelisarvoja ja sekä maallisia että hengellisiä henkilöitä, kunhan heillä oli valtiopäiväedustus. Poikkeuksen tekivät vaaliruhtinaat, joilla oli valtiopäivillä oma osasto, vaaliruhtinaskollegio.
Myllypuron terveysasema
Myllypuron terveysasema on Helsingin Vartiokylän kaupunginosan Myllypuron osa-alueella, Myllypuron metroaseman vieressä sijaitseva kaupungin sosiaali-, terveys- ja pelastustoimialaan kuuluva terveysasema.
Valtakunnanruhtinas
Vuodesta 1582 lähtien edustusoikeus ja valtakunnanruhtinaan käytössä ollut äänimäärä alkoi riippua siitä miten laajat alueet hänellä oli hallinnassaan. Etenkin 1648 tehdyn Westfalenin rauhan jälkeen keisari alkoi ylentää vaaliruhtinaiksi itävaltalaisia alempia aatelisia, jotta valtiopäivien katolisen ryhmän asema vahvistuisi. Tämän estämiseksi päätettiin 1653 ja 1654, että perinnöllinen valtiopäivien edustusoikeus edellytti maa-alueiden omistamista. Tähän sääntöön tehtiin kuitenkin joitakin harvalukuisia poikkeuksia. Keisarin annettua valtakunnanruhtinaan arvon myös monille ulkomaalaisille siitä muotoutui vähitellen pelkkä arvonimi.
Myös Napoleon I jakoi valtakunnanruhtinaan arvoja Ranskassa ja valtansa alle alistamissaan valtioissa.
Takaraivolohko
pienoiskuva|Vasen takaraivolohko merkittynä punaisella. Takaraivolohko eli okkipitaalilohko on osa isoaivoja. Se sijaitsee nimensä mukaisesti takaraivossa. Takaraivolohko on tärkeä tietoisen näkemisen ja tunnistamisen kannalta. Se osallistuu myös mielikuvien luontiin.
Myllypuron terveysasema
Vuosina 2009-2012 rakennetun ja heinäkuun lopussa 2012 avautuneen nelikerroksisen (+kaksi maanalaista kerrosta) terveysasemarakennuksen on suunnitellut arkkitehti Kari Palaste (VPL-Arkkitehdit, aiemmin nimellä Virta Palaste Leinonen Arkkitehdit Oy). Rakennus on suunniteltu joustavaksi ja antaa mahdollisuuden laajennukselle myöhemmin.
Terveysaseman toimintaa ollaan laajentamassa terveys- ja hyvinvointikeskukseksi. Muutoksen on esitetty olevan vuorossa kesällä 2018 toimintansa laajentuneena aloittaneen Vuosaaren terveys- ja hyvinvointikeskuksen jälkeen.
Ahnger
Ahnger ['aŋŋer] on muun muassa seuraavien suomalaisten henkilöiden sukunimi:
Tariq Ali
Tariq Ali (punjabiksi s. 21. lokakuuta 1943 Lahore, Brittiläinen Intia, nyk. Pakistan) on pakistanilaissyntyinen brittiläinen kirjailija, politiikan kommentoija, elokuvantekijä ja toimittaja. Hän on New Left Review'n ja Sin Permison toimituskunnan jäsen ja avustaa säännöllisesti lehtiä The Guardian, CounterPunch ja London Review of Books.
Ali on kirjoittanut runsaat 20 teosta maailmanhistoriasta ja -politiikasta, seitsemän romaania sekä elokuvakäsikirjoituksia ja näytelmiä. Hänen teoksiaan ovat muun muassa ''Can Pakistan Survive? The Death of a State (1991), Pirates Of The Caribbean: Axis Of Hope (2006), Conversations with Edward Said (2005), Bush in Babylon (2003), Clash of Fundamentalisms: Crusades, Jihads and Modernity (2002), A Banker for All Seasons (2007) ja The Duel'' (2008).
Nuoruus
Ali vietti lapsuutensa Lahoressa, joka hänen syntyessään kuului Britannian hallitsemaan Intiaan mutta kuuluu nykyisin sittemmin itsenäistyneeseen Pakistaniin. Hänen isänsä on toimittaja Mazhar Ali Khan ja äiti aktivisti Tahira Mazhar Ali Khan (jonka isä oli Sikandar Hyat Khan, joka johti Unionistipuoluetta ja nousi Punjabin osavaltion pääministeriksi 1937).
Alin vanhemmat olivat "kumpikin hyvin vanhaa feodaalisukua". Hänen isänsä oli opiskeluaikana katkaissut suvun perinteen politiikassa ja omaksunut aatteikseen kommunismin, nationalismin ja ateismin. Alin äiti oli samaa sukua ja radikalisoitui tavattuaan tulevan puolisonsa Mazhar Ali Khanin. Alille kuitenkin opetettiin islamin perusteet, jotta hän voisi argumentoida sitä vastaan.
Aktivismin nousu
Opiskellessaan Punjabin yliopistossa Ali järjesti mielenosoituksia Pakistanin sotilasdiktatuuria vastaan. Alin setä johti Pakistanin sotilastiedustelua. Hänen vanhempansa lähettivät hänet opiskelemaan Englantiin Oxfordin Exeter Collegeen, jossa hän opiskeli filosofiaa, yhteiskuntatieteitä ja taloustieteitä. Hänet valittiin 1965 Oxford Unionin puheenjohtajaksi.
Ura
Alin merkittävyys julkisuudessa alkoi kasvaa Vietnamin sodan aikana, jolloin hän osallistui sodanvastaisiin väittelyihin sellaisten hahmojen, kuin Henry Kissingerin ja Michael Stewartin kanssa. Aikaa myöten Ali muuttui yhä kriittisemmäksi Yhdysvaltojen ja Israelin menettelyjä kohtaan ja nousi Yhdysvaltojen maailmalla harjoittamaan politiikan arvostelun keulakuvaksi. Hän vastusti myös ankarasti Yhdysvaltojen ja Pakistanin suhteita, jotka varmistivat sotilasdiktatuurin jatkumisen.
Ali osallistui aktiivisesti 1960-luvun vasemmistolaiseen liikehdintään, ja hän on pitkään työskennellyt New Left Review'lle. Päädyttyään vallankumoukselliseen sosialistiseen politiikkaan ollessaan mukana The Black Dwarf -nimisen lehden toiminnassa hän liittyi 1968 trotskilaiseen puolueeseen Kansainvälinen marxilainen ryhmä (International Marxist Group, IMG). Hänet valittiin IMG:n johtoon, ja hänestä tuli yhdistyneen neljännen internationaalin kansainvälisen toimeenpanevan komitean jäsen.
Tuolloin Ali oli IMG:n ehdokkaana Sheffieldin vaalipiirissä vuoden 1974 vaaleissa ja oli yksi sarjakuvakirjan Trotsky for Beginners kirjoittajista. IMG hajosi 1981, kun sen jäsenet liittyivät Työväenpuolueeseen. IMG lakkautettiin saman tien. Ali lopetti toiminnan vallankumouksellisessa vasemmistossa ja tuki Tony Benniä tämän pyrkiessä sinä vuonna työväenpuolueen varapuheenjohtajaksi.
Ali julkaisi vuonna 1990 satiirin Redemption, joka käsitteli troskilaisten kyvyttömyyttä suhtautua itäblokin hajoamiseen. Kirjassa on parodioita monista tunnetuista troskilaisista hahmoista.
Kirjassaan Bush in Babylon Ali arvostelee Yhdysvaltojen presidentin George W. Bushin päätöstä hyökätä vuonna 2003 Irakiin. Kirja on tyyliltään varsin erikoinen, sillä siinä on runoja ja kriittisiä esteitä, joiden kautta hän esittää Irakin sodan tappioksi. Ali uskoi, että Irakin uusi hallinto epäonnistuu.
Edellisessä kirjassaan Clash of Fundamentalisms Ali asettaa syyskuun 11. päivän tapahtumat historialliseen perspektiiviin kuvaamalla islamin historian sen perusteista lähtien.
Entisenä marxilaisena Ali suhtautuu kriittisesti moderniin uusliberalistiseen talouspolitiikkaan ja osallistui vuonna 2005 World Social Forumiin Porto Alegressa Brasiliassa, jossa hän oli yksi Porto Alegre Manifeston 19 allekirjoittajasta.
Ali on Rolling Stonesin kappaleen ”Street Fighting Man” esikuva. John Lennonin ”Power to the People” on saanut herätteen haastattelusta, jonka Lennon antoi Alille.
CounterPunchissa julkaistussa artikkelissa Ali vastasi paavi Benedictus XVI:n islamiin kohdistamaan arvosteluun: "Tämä böömiläismies on veitsenterävä vanhoillinen pappi. Luultavasti hän tiesi, mitä sanoi ja miksi. Uusliberalistisessa maailmassa, jonka ongelmia ovat ympäristön tuhoutuminen, köyhyys, nälkä, lama, 'slummiplaneetalla' (käyttäen Mike Davisin havainnollista sanontaa) paavi päättää loukata kilpailevan uskon perustajaa. Muslimimaailman reaktio oli ennakoitavissa mutta masentavan riittämätön." Ali on kannattanut Skotlannin itsenäisyyttä ja kampanjoinut sen puolesta
Ali vieraillut Suomessa vuosina 1965 ja 1970 ja viimeksi Maailma kylässä -tapahtumassa vuonna 2010.
Käsikirjoitus
The Leopard and The Fox on alkujaan Alin 1985 BBC:lle kolmiosaiseksi käsikirjoitukseksi kirjoittama teksti. Se kertoo Zulfiqar Ali Bhutton viimeisistä päivistä. Sen julkaisi vuonna 2006 Seagull Books. BBC oli aikoinaan jäädyttänyt sen syyteuhan vuoksi. Sen esitti Alter Ego Productions -niminen teatteriryhmä newyorkilaisessa teatterissa Rajiv Josephin muokkaamana näytelmänä vihdoin lokakuussa 2007, päivää ennen kuin Pakistanin entinen pääministeri Benazir Bhutto palasi kotimaahan kahdeksan vuoden maanpaon jälkeen.
Yksityiselämä
Tariq Ali asuu Lontoossa Highgatessa kumppaninsa Susan Watkinsin kanssa, joka on New Left Review'n toimittaja. Hänellä on kolme lasta.
Jon Lilygreen
Jon Lilygreen (s. 4. elokuuta 1987 Newport, Wales ) on walesilainen laulaja. Hän edusti Kyprosta Eurovision laulukilpailussa 2010 yhdessä The Islanders -yhtyeen kanssa kappaleella ”Life Looks Better in Spring” sijoittuen sijalle 21.
Riccardo Patrese
Riccardo Patrese (s. 17. huhtikuuta 1954 Padova, Italia) on italialainen Formula 1 -kuljettaja, joka kilpaili sarjassa vuosina 1977–1993. Patresen ura oli todella pitkä, ja hän oli uransa lopettaessaan ajanut enemmän kilpailuja kuin kukaan muu Formula 1 -sarjassa (257). Patresen ennätyksen rikkoi Rubens Barrichello Turkin Grand Prix’ssä kaudella. Patresen F1-ura on kaikkien aikojen seitsemänneksi pisin. Patresen kahden voiton välinen pituus on F1-historian toiseksi suurin 99 GP:tä ja ajallisesti pisin kestäen noin kuusi ja puoli vuotta.
F1-ura
Patrese esiintyi ensimmäisen kerran Formula 1:n ratissa vuonna 1977, jolloin hän ajoi Shadow-tallin autoa Monacon Grand Prix’ssä. Vuonna 1978 Patrese oli mukana Italian Grand Prix’ssä sattuneessa onnettomuudessa, jossa sai surmansa ruotsalainen F1-kuljettaja Ronnie Peterson. Vaikkakin Patresea ei virallisesti syytetty onnettomuudesta, monet kuljettajat pitivät häntä vastuussa Petersonin kuolemasta. Videotaltioinnit ovat sittemmin osoittaneet ettei Patrese ollut onnettomuuteen syyllinen.
Kutittaminen
Kutittaminen on ihmisen ruumiin koskettelua, jonka tarkoituksena on usein saada henkilö tahattomasti nauramaan. Jalkapohjien, vatsan, kainaloiden ja muiden kutittamiselle herkkien alueiden koskettelu sormenpäillä tai höyhenellä voi aluksi tuntua miellyttävältäkin, mutta jatkettuna siitä tulee tuskallista.
Riccardo Patrese
F1-ura
Hän ajoi viimeisen vuotensa Benettonilla, tallikaverinaan tuleva maailmanmestari Michael Schumacher.