cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Susanna Huovinen
Kansanedustajauran jälkeen
Huovinen valittiin 17. huhtikuuta 2018 Keski-Suomen ensi- ja turvakodin toi­min­nan­joh­ta­jak­si. Hän ilmoitti hakevansa vapautusta eduskuntatyöstä. Hänen tilalleen eduskuntaan tuli Riitta Mäkinen.
Elokuussa 2022 Huovinen nimitettiin valtiovarainministeriön hallintopolitiikan alivaltiosihteeriksi 19. syyskuuta 2022 alkaen viisivuotiskaudeksi.
Yksityiselämä
Huovinen on ollut naimisissa vuodesta 2003 Jyväskylän kaupunginjohtaja Timo Koiviston kanssa ja heillä on kaksi lasta. Perhe asuu Jyväskylän Säynätsalossa.
Huovinen harrasti nuorena yleisurheilua.
Tanskan joet
Tanskan joet ovat varsin pieniä johtuen Tanskan pienestä koosta. Virtaavien vesistöjen yhteispituus on noin 69 000 kilometriä. Näistä suurin osa eli noin 75 % ovat ojia ja puroja, joiden enimmäisleveys on 2,5 metriä.
Alla on luettelossa Tanskan viisi pisintä jokea :
Hammurabi
thumb|220px|Hammurabin laintaulun yläosa.
Hammurabi tai Hammurapi (noin 1792–1750 eaa.) oli Babylonian kuningas, joka valloitti suuren valtakunnan. Hammurabi on parhaiten tunnettu nimeään kantavasta lakikokoelmasta Hammurabin laki, joka on yksi varhaisimpia kirjoitettuja lakikokoelmia. Hammurabin valtakunta kattoi lopulta suunnilleen nykyisen Irakin alueen.
Hammurabin menestys valloittajana perustui siihen, että hän käytti liittoutumia hyväkseen juonikkaalla, häikäilemättömällä tavalla. Hammurabin kuoltua Babylonia menetti huomattavan osan valtaamistaan alueista.
Hammurabin valtakunta
thumb|right|Lähi-itä oli hajanainen ennen Hammurabin valloituksia. Tilanne [[Mari (Mesopotamia)|Marin Zimri-Limn hallintoaikana.]]
Babylonian juonikas kuningas Hammurabi onnistui kärsivällisellä, taitavalla politiikallaan lopulta valtaamaan suunnilleen nykyisen Irakin kokoisen alueen. Hän käytti liittoutumia hyväkseen; hänen omakin armeijansa tosin oli voimakas. Hammurabi liittoutui jonkun tai joidenkuiden kanssa sotaan kolmatta osapuolta vastaan ja lähetti vain vähän omia joukkojaan mutta osallistui saaliinjaolle laajentaakseen omaa aluettaan. Kun toiset sotivat kaikin voimin, Hammurabi kehitti samaan aikaan omaa armeijaansa heitä vastaan.
Hammurabin noustessa Babylonian valtaistuimelle vuonna 1792 eaa. (niin sanotun keskimmäisen kronologian mukaan 1728 eaa.), Babyloniaan kuuluivat Babylonin lisäksi muun muassa Dilbat, Sippar, Kiš ja Borsippa — pienehkö ala nykyisessä Keski-Irakissa sijaitsevan Babylonin ympäristöstä. Eteläisin kaupunki lienee ollut Marad. Mesopotamiassa oli viisi kohtuullisen suurta paikallista amorilaista, jotka kilpailivat keskenään. Näitä olivat Babylonia Keski-Irakissa, Elam Lounais-Iranissa, Larsan Rim-Sinin valtakunta Etelä-Irakissa ja Zimri-limin Mari Itä-Syyriassa sekä Eshnunnan Amutpillin valtakunta ja Jamšad eli Aleppo Syyriassa. Kaikilla näillä kuningaskunnilla oli kymmenientuhansien miesten armeijat, ja ne kävivät sotia keskenään liittoutuen toisten suurten ja paikallisten pienten johtajien kanssa.
right|thumb|300px|Babylonia, 1792 eaa. & 1750 eaa.Babylonia oli pohjoisen Assyrian ja eteläisen Larsan välissä. Lisäksi idässä oli voimakkaan Dadushan johtama Eshnunna. Hammurabi oli alussa riippuvainen Assyrian suuresta kuninkaasta Šamši-Adad I:stä. Niinpä Hammurabi piti yllä ystävällisiä välejä pohjoiseen Assyriaan ja sen valtaaman Marin varakuninkaaseen. Silti Hammurabi lähetti Larsan avuksi joukkoja Urukia, Isiniä ja Jamutbalia vastaan.
Viidentenä hallitsijavuonnaan Hammurabi valloitti Isinin, Urukin ja Nippurin, ja neljä vuotta myöhemmin Rapiqun Eufratin yläjuoksulla ja Malqumin Tigriin varrella lähellä Dijalan suuta.
Kun Assyrian Šamši-Adad I kuoli, voimatasapaino Mesopotamiassa heilahti rajusti. Noin kuudentena hallitsijavuonnaan Hammurabi valtasi pohjoisesta Jamšad-Adadin hallitseman Assyrian eteläisen osan. Toinen assyrilainen Išme-Dagan piti hyviä välejä Babylonin kanssa. Hammurabi voitti Marin ja pieniä Assyrian vallan alla olleita vasalleja puolelleen. Tämän jälkeen seurasi pitkä tauko Hammurabin valloituksissa. Hänen 15. hallitsijavuonnaan tehtiin Elamia vastaan kolmiliitto Babylon–Larsa–Mari. Larsaa johti Rim-Sin ja Maria Zimrilim.
30. Hammurabin hallitusvuonna Malgum, Eshnunna, subarilaiset eli Assur, Elam ja harvinaisesti Nawar-nimisen naisen hallitsema gutilaine liittokunta hyökkäsi kohti Babylonia, jonka armeija voitti liittoutuneet armeijat. Samana vuonna Hammurabi valtasi Elamin pääkaupungin Susan. Seuraavana vuonna, vuonna 1762 eaa. hän valtasi Etelä-Mesopotamiaa hallinneen Larsan, kukistaen sen vanhan kuninkaan Rim-Sinin. Hammurabi pani siellä toimeen maauudistuksen. Taistelut jatkuivat Mesopotamian omistuksesta vielä kaksi vuotta.
Vuonna 1757 eaa., noin viiden vuoden kuluttua uusien sotien alkamisesta, Hammurabi hyökkäsi Mariin ja ryösti Zimrilimin palatsin mutta säästi kaupungin väestön. Zimrilim lienee vallinnut jonkin aikaa vasallina, mutta kapinan jälkeen Zimrilim kukistettiin lopullisesti. Juuri tällöin Marin muurit lienee purettu. Noin 450 kilometrin päässä Eufratin yläjuoksulla, kun marilaiset olivat huomanneet, mitä Hammurabilla oli tekeillä. Myös Ešnunna liittolaisensa Assyrian kanssa kukistui yhdeksän vuoden kuluttua Elamin tappiosta. Assur ja Ninive liitettiin Babyloniaan.
Näin Hammurabin valtakunta ulottui Persianlahdelta, Etelä-Mesopotamiasta Pohjois-Mesopotamiaan eli suunnilleen nykyisen Irakin alueelle. Jotkin myöhemmät lähteet tosin väittävät Hammurabin valtakunnan ulottuneen Van- ja Urmiajärville sekä Välimerelle, Libanoniin asti, mutta tästä ei ole löydetty aikalaistodisteita.
Hammurabin ajan yhteiskunta ja laki
Hammurabin lait olivat ankarampia kuin niitä varhaisemmat sumerilaiset lait. Pari sataa vuotta ennen Hammurabin aikaa saattoi selvitä sakoilla sellaisesta, mistä Hammurabin laissa määrättiin tuomio hukuttamalla, keihästämällä tai polttamalla kuoliaaksi. Hammurabi määräsi, että miehellä oli oikeus laillisen aviovaimon lisäksi pitää lukuisia jalkavaimoja. Naisilla oli oikeus olla mukana liike-elämässä, oluttupien ja anniskelupaikkojen pito oli Hammurabin säädösten mukaan naisten yksinoikeus. Hammurabi hallitsi valtakuntaansa lahjomattoman virkamiehistön avulla. Hammurabi hallitsi itse temppelin omaisuutta, ja supisti pappien oikeuksia. Hän edisti Mardukin palvontaa luultavasti keskittääkseen valtakuntaa. Hammurabi muistuttaa lakitaulun ensimmäisissä jakeissa, että kuunjumala Sin lähettää ankaran rangaistuksen ja antaa spitaalitaudin puhjeta lainrikkojiin. Spitaalitautinen tai hänen vanhempansa katsottiin syyllisiksi sairastumiseen.
Kaivauksissa vuosina 1901–1902 löydetty Hammurabin laki oli tarkoitettu esikuvaksi, jonka mukaan oikeutta tuli jakaa, ja sen soveltaminen riippui jossain määrin tuomarista. Laki perustui monissa kohdin kostoon toisin kuin aikaisemmat sumerien lait. Tämä oli seemiläisille tyypillistä. Laki pyrki olemaan tasa-arvoinen, ankaran oikeudenmukainen ja suojelemaan köyhiä. Laki ilmestyi vasta Hammurabin hallitusajan lopulla, ja sitä vastusti voimakas oppositio, jossa oli mukana kruununprinssi Samsu-Iluna, tuleva hallitsija. Lakikivi lienee ollut näytteillä Sipparissa, toisessa pääkaupungissa, jota Hammurabi suosi vanhuutensa aikana.
Lakia kuitenkin arvostettiin vielä pitkään Hammurabin kuoleman jälkeenkin. Hammurabi sanoo laissa vahvistaneensa sen, muttei laatineensa sitä. Silti Hammurabi vaikutti lain syntyyn.
Hammurabin ajan yhteiskunta oli vapautumassa temppelin ja palatsin omistuksesta, ja yksityinen maanomistus sekä maakaupat olivat lisääntymässä, minkä johdosta Hammurabin aikana kaikki asiakirjat laadittiin ensi kertaa akkadiksi. Myös sumerilaisiin kouluteksteihin ilmestyi akkadilaisia käännöksiä. Sumeri oli jo noin vuoteen 1900 eaa. mennessä jähmettynyt papiston ja sivistyneistön kieleksi.
Kenttätykistörykmentti 9 (jatkosota)
Perustaminen
pienoiskuva|Tykistörykmentin pääkalustona olivat 76 mm kanuunat
Keskittäminen ja hyökkäysvaihe
I patteriston komentaja majuri Osmo Lehtosuo selosti Jalkaväkirykmentti 43:n miehittämän Rutolan kaistan lopullisen ryhmityksen Värtölässä 23. kesäkuuta. Ryhmityksen mukaan I/KTR 9 muodosti tykistöryhmän rungon vahvennuksinaan 4./KTR 9 sekä yhteispatteristona raskas patteristo 25.
I patteristo siirtyi etuasemaan 26. kesäkuuta ja edelleen rajalle Kähärilän - Metsäkänsolan maastoon ja 25. heinäkuuta se siirtyi Ruokolahdelle luovuttaen asemansa 4. divisioonan patteristolle. Siirtyminen tapahtui junalla Lauritsalasta Immolaan ja Ruokolahdelle saavuttiin 27. heinäkuuta iltapäivällä. Seuraavana päivänä alistettiin koko 10. divisioonan tykistö 18. divisioonan tykistötarkastajan, Kenttätykistörykmentti 19:n komentajan eversti Lucanderin käyttöön. I patteristo määrättiin Jalkaväkirykmentti 6:n kaistalle yhteispatteristoksi. Patteristo tuki 31. heinäkuuta alkanutta hyökkäystä Rautjärven maastossa olleista tuliasemistaan 20 minuutin tulivalmistelulla.
10. divisioonan tykistön alistus 18. divisioonalle päättyi 4. elokuuta ja samanaikaisesti 10. divisioona oli saanut käskyn ryhmittyä Miettilä-Siisiälä maastoon aloittaakseen etenemisen 18. divisioonan murtamasta aukosta kohti Ojajärveä. Etenemisen alkaessa 5. elokuuta määrättiin I patteristo Jalkaväkirykmentti 1:n tukipatteristoksi.
10. divisioonan etenemisen aikana I patteristo suoritti ensimmäiset tulivalmistelunsa Kaukolan ja Hiitolan kirkonkylien valtauksissa:
Puna-armeijan joukot olivat saaneet huomattavia lisävoimia, jolloin vastarinta voimistui ja lisäksi uusilla joukoilla oli tarkoituksena aloittaa vastahyökkäys suomalaisten Vuoksen yli edenneiden joukkojen motittamiseksi. 20. elokuuta taistelu riehui koko yön ja seuraavana aamuna jalkaväkirykmentti 1 aloitti hyökkäyksensä uudelleen I patteriston tukemana ja löi vihollisen joukot Miisuassa. Taistelu kuitenkin jatkui vihollisen saatua joukkonsa järjestykseen Sakkolan lentokentän alueella vasta I/KTR 9:n tuella saatiin vihollisen puolustus murrettua ja edettyä Sakkolan kirkonkylään, joka vallattiin 23. elokuuta. I/ KTR 9 jäi Sakkolaan Suvannon rantavarmistuksen osaksi.
Rintaman suoristamiseksi jatkettiin hyökkäystä Lempaalajärven länsipuolella olevalle Maaselän alueelle.
Asemasotavaihe
9. syyskuuta annettiin käsky asettua puolustukseen saavutetulle linjalle. I/KTR 9:n tuliasemat olivat Myllymäellä. Vihollisen toiminta oli aluksi hyvin vähäistä. Ja varsinaisen asemasotavaiheen aikana ainoastaan joitakin yksittäisiä taisteluita lähinnä pataljoonasta rykmenttiin olevia tunnusteluhyökkäyksiä sekä tiedustelupartioita.
10. divisioonan siirtyessä touko-kesäkuussa 1943 VT-linjalle linnoitustöihin Kenttätykistörykmentti 9 pysyi asemissaan ja siirrettiin tukemaan Ratsuväkiprikaatia. Rykmentti siirtyi takaisin 10. divisioonaan vasta toukokuussa 1944, jolloin 10. divisioona ryhmitettiin 18. divisioonan kaistalle Valkeasaareen.
Joukkojen vaihto suoritettiin 16.-22. toukokuuta. Tykistön tulijaotus määrättiin seuraavaksi:
Vetäytyminen Kannakselta
Katso:
Lakkauttaminen
Rauhan tultua siirtyi I/KTR 9 Nisulahdesta Miehikkälään tekemään varustelutöitä 21. syyskuuta 1944. Patteristo siirtyi Ylä-Pihlajaan 27. lokakuuta ja sieltä edelleen Uskin kylään 30. lokakuuta. I Patteriston komentaja everstiluutnantti R Hankipohja siirtyi uusiin tehtäviin ja tilalle tuli kapteeni J Manner.
Reserviläiset kotiutettiin I/KTR 9:stä Haminan kansakoululla 24. marraskuuta ja samalla pääosa yksikössä olleesta kantahenkilökunnasta siirrettiin Lappeenrantaan, missä aloitettiin rauhan ajan Kenttätykistörykmentti 3:n perustaminen.
Komentajat
Rykmentinkomentajana oli perustamisesta 19. kesäkuuta 1941 lakkauttamiseen 19. marraskuuta 1944 eversti Oskar Mandelin. Patteristojenkomentajina olivat:
Ympäristöpuolue Vihreät
Ympäristöpuolueen tunnus on voikukka. Valinta perustuu käsitykseen siitä, että se tunkeutuu asfaltinkin läpi. Se on todiste siitä, että luonto on vahva voima, joka pystyy voittamaan kaikki vastustajansa. Monilla muilla vastaavilla puolueilla on tunnuksenaan auringonkukka.
Puolueen kannatus oli kannatuskyselyssä elokuussa 2020 enää vain 3,8 prosenttia. Puolue oli menettänyt varsinkin nuorten äänestäjien suosiota. Ruotsissa äänikynnys on 4,0 prosenttia ja puolue on vaarassa pudota parlamentista. 18-29-vuotiaiden keskuudessa puolueen kannatus on kannatuskyselyn mukaan 4,6 prosenttia elokuussa 2020 ja on ollut korkeimmillaan 15,7 prosenttia elokuussa 2014. Vuonna 2014 puolueella oli 20 214 jäsentä, joka oli pudonnut 10 588:een vuonna 2019.
Ideologia
Ympäristöpuolue perustaa ideologiansa ”solidaarisuuteen eläimiä, luontoa ja ekologista järjestelmää, tulevia sukupolvia, maailman kaikkia ihmisiä kohtaan” (puolueohjelma 1 §).
Puolue on perustamisestaan alkaen sanonut, että se ei ole osa vanhaa puolueideologiaa oikeisto–vasemmisto-akselilla, vaan edustaa vihreää ideologiaa. Ympäristöpuolue sai arvosanan 5, kun äänestäjät luokittelivat sen vuonna 1982 asteikolla 1–10, jonka ääripäät olivat äärivasemmisto (1) ja äärioikeisto (10). Tosin vuonna 1994 puolue sai samassa luokittelussa arvosanan 3,9. Viime vuosien yhteistyö valtiopäivillä sosiaalidemokraattien ja Vasemmistopuolueen kanssa on saanut aikaan sen, että joidenkin mielestä Ympäristöpuolue Vihreät on vasemmistopuolue. Tosin noin 15 kunnassa eri puolilla maata puolue on tehnyt yhteistyötä porvaripuolueiden kanssa.
Nuorisojärjestö
Ympäristöpuolueen nuorisojärjestö on Grön Ungdom ('vihreä nuoriso'). Nuorisojärjestö on osa puoluetta, ja nuorisojärjestön jäsen on siten automaattisesti myös puolueen jäsen. Tämä on ainutlaatuista Ruotsin valtiopäiväpuolueiden keskuudessa.
Historia
Vuonna 1995 Ruotsin ensimmäisissä europarlamenttivaaleissa Ympäristöpuolue sai ennätyssuuren 17,2 %:n kannatuksen. Vuoden 1998 valtiopäivävaaleissa puolue koki pienen tappion, mutta lisäsi poliittista vaikutusvaltaa, koska sosiaalidemokraatit saivat huonoimman vaalituloksen vuosikymmeniin, minkä vuoksi heidän oli pakko tehdä yhteistyötä Ympäristöpuolueen ja Vasemmistopuolueen kanssa valtiopäivillä saadakseen toimintakykyisen vähemmistöhallituksen.
Vihreiden asuntoministeri Mehmet Kaplan erosi huhtikuussa 2016, syynä yhteydet Millî Görüş -järjestön islamisteihin ja turkkilaisiin äärinationalisteihin. Kaplan oli ollut lounaalla entisen harmaat sudet -järjestön johtajan kanssa, joka oli kehottanut "tappamaan armenialaiset koirat." Kaplan kielsi tehneensä mitään väärää ja sanoi toimensa hoitamisen muuttuneen mahdottomaksi kohun vuoksi.
Kaplan muistetaan myös siitä, että hän vertasi islamofobiaa kättelevässä tilaisuudessa Syyriaan taistelemaan lähteviä ruotsalaisia jihadisteja 1939–1940 Suomen talvisotaan lähteneisiin ruotsalaisiin vapaaehtoisiin.
Kaplanin eron jälkeen puoluejohtoon ehdolla ollut Yasri Khan puolestaan joutui kohun keskipisteeksi ja jätti politiikan, kun hän kieltäytyi kättelemästä naisreportteria uskonnollisista syistä.
Puoluejohto
thumb|Puoluejohtajat vuosina 2002–2011, Peter Eriksson ja Maria Wetterstrand. Ympäristöpuolue Vihreät on valinnut puoluejohtajan sijasta itselleen kaksi ”puhetorvea”, yhden miespuolisen ja yhden naispuolisen. Tätä ratkaisua puolue perustelee pyrkimyksellä tasa-arvoon kaikilla tasoilla ja pitkien työsuhdeiden puolestapuhumisella. Puolueen mukaan kaksi ”puhetorvea” voi myös paremmin jakaa työtä keskenään. Puolue määrittelee puhetorven tehtäväksi puolueen politiikan edistämisen, ei niinkään puolueen johtamisen.
Valtiopäivävaalit
Ympäristöpuolueen säännöissä on määräys, että kukaan kansanedustaja ei saa olla valtiopäivillä kuin korkeintaan kolme istuntokautta peräkkäin. Sen jälkeen kyseinen henkilö ei saa tulla valituksi samaan tehtävään kolmeen vuoteen.
Ruotsissa on valtiopäivävaaleissa käytössä neljän prosentin äänikynnys, eli puolueen on saatava vähintään 4,0 % äänistä saadakseen kansanedustajia.
Europarlamenttivaalit
Ympäristöpuolueen säännöissä on määrätty, että sama henkilö saa edustaa puoluetta korkeintaan kaksi peräkkäistä kautta. Tämän jälkeen kyseinen henkilö ei saa tulla valituksi uudestaan kolmeen vuoteen.
Irma Rihtniemi-Koski
Irma Rihtniemi-Koski (27. maaliskuuta 1926 Helsinki – 6. tammikuuta 1981 Helsinki) oli suomalainen poliitikko ja kokoomuksen kansanedustaja vuosina 1975–1981. Rihtniemi-Koski toimi myös Kokoomuksen Naisten Liiton varapuheenjohtajana.
Rihtniemi-Kosken luottamustoimiin kuuluivat muun muassa kokoomuksen puoluehallituksen jäsenyys ja Vantaan kaupunginvaltuuston varapuheenjohtajuus. Presidentin valitsijamies hän oli vuoden 1978 vaalissa. Eduskuntaan hänet valittiin Uudenmaan läänin vaalipiiristä vuoden 1975 vaaleissa. Kun Rihtniemi-Koski kuoli 6. tammikuuta 1981, hänen tilalleen eduskuntaan nousi varasijalta Jouni J. Särkijärvi.
Perhe, koulutus ja työura
Rihtniemi-Koski oli omaa sukua Rihtniemi. Hänen veljensä Juha Rihtniemi toimi sekä kansanedustajana että Kansallisen Kokoomuksen puheenjohtajana. Rihtniemi-Kosken isä oli puolestaan varatuomari, everstiluutnantti ja kokoomuksen perustajajäsen Elja Rihtniemi ja äiti Doris Ingrid Gruene. Isoisä filosofian tohtori Volter Rihtniemi (ent. Högman) oli myös vanhasuomalainen ja kokoomuksen keskeinen hahmo 1920-luvun Kainuussa. Rihtniemi-Koski valmistui ylioppilaaksi vuonna 1945. Suoritettuaan merkonomin tutkinnon vuonna 1947 hän työskenteli kirjeenvaihtajana Oy Radiator Ab:ssä 1947–1950 ja Oy Algol Ab:ssä 1950–1956. Hän suoritti humanististen tieteiden kandidaatin tutkinnon 1961 ja työskenteli Suomen liikemiesten kauppaopiston kieltenopettajana vuosina 1962–1973. Samalla hän luki itsensä filosofian kandidaatiksi 1971 ja filosofian maisteriksi 1972.
Irma Rihtniemi avioitui varatuomari Rauno Kosken kanssa vuonna 1948. Rauno Koski toimi kokoomuksen puoluesihteerinä 1960–1965 ja myöhemmin Yleisradion hallintojohtajana.
FPA
FPA voi tarkoittaa:
Nykyaikainen viisiottelu kesäolympialaisissa 1920
200px|right|Nykyaikainen viisiottelu Antwerpenin kesäolympialaisissa 1920 kilpailtiin nykyaikaisessa viisiottelussa yhdessä lajissa, miesten yksilökilpailussa. Vuoden 1912 olympialaisten tapaan ruotsalaiset valtasivat itselleen kaikki mitalisijat.
Osallistujat
Yhteensä 23 urheilijaa kahdeksasta maasta kilpaili Antwerpenin olympialaisten nykyaikaisessa viisiottelussa. Maan edustajien lukumäärä on sulkeissa.
DDD
DDD voi viitata johonkin seuraavista
Resedakasvit
Resedakasvit (Resedaceae) on pieni kasviheimo koppisiemenisten Brassicales-lahkossa, jonka tunnetuin heimo on ristikukkaiskasvit (Brassicaceae).
Tuntomerkit
Resedakasvit ovat ruohoja, jotka joskus muodostavat pensasmaisia kasvustoja. Niiden lehdet ovat ehytlaitaisia tai pariosaisia, tavallisesti korvakkeellisia. Kukinnot ovat varsipäätteisiä eli terminaalisia ja terttumaisia. Kukat ovat vastakohtaisia (monosymmetrisiä), ja niiden pohjus on toisinaan lyhyelti maljamainen hypanthium. Sen reunalla on tavallisesti kuusi, harvoin 4–8 verholehteä ja tavallisesti kuusi tai harvemmin 4–8 terälehteä, jotka ovat keskenään erikokoisia. Terälehdet ovat kynnellisiä, ja kynnen yläosassa on kieleke. Joskus terälehden leveä yläosa on ripsuinen. Kukassa on myös kapean kiekkomainen tai melkein terämäinen mesiäinen hetiön ulkopuolella. Heteitä on vähintään kolme, ja ne ovat toisinaan kasvaneet tyveltään yhteen. Sikiäin, joka koostuu tavallisesti 3–6 yhteen kasvaneesta emilehdestä, sijaitsee yleensä gynoforin eli varren päässä. Harvoin emilehdet voivat olla myös enemmän tai vähemmän erillisiä. Hedelmässä on kärkiaukko vartaloiden jäänteiden keskellä tai harvemmin hedelmä on tuppilo tai marja. Vartaloiden lisäksi myös verhiö on hedelmässä jäljellä. Siemenet ovat usein vaipallisia. Kromosomiluku on n = 5–15.
Levinneisyys
Resedakasvien levinneisyys on osittain hajanainen. Niitä esiintyy maapallon lämpimillä ja subtrooppisilla alueilla kuivilla kasvupaikoilla. Heimo on runsaimmillaan Etelä-Euroopan, Lähi-idän ja Koillis-Afrikan alueella. Erillisiä levinneisyysalueita on Etelä-Afrikassa, Pohjois-Amerikan lounaisosissa ja Lounais-Kiinassa.
Luokittelu
Nykyään resedakasveihin sisällytetään kolme sukua ja niiden 75 lajia. Peräti 68 lajia on yksistään resedojen (Reseda) suvussa. Ennen omina sukuinaan pidetyt keräkit (Oligomeris) (Lounais-Kiinassa) ja Ochradenus sisältyvät heimon evoluutiopuussa resedojen sukuun. Muut suvut ovat Caylusea ja tähtitertut eli tähtiresedat (Sesamoides).
Diklooridifenyylidikloorietaani
Diklooridifenyylidikloorietaani eli DDD (C14H10Cl4) on orgaaninen yhdiste, joka muistuttaan rakenteeltaan ja ominaisuuksiltaan huomattavasti DDT:tä ja on sen aineenvaihduntatuote. Yhdistettä on aikaisemmin käytetty DDT:n tavoin hyönteismyrkkynä maataloudessa. DDD:n isomeeri on lääkeaineena käytettävä mitotaani.
Ominaisuudet ja käyttö
Huoneenlämpötilassa diklooridifenyylidikloorietaani on valkoista kiteistä veteen liukenematonta ainetta. Yhdiste on DDT:n aineenvaihduntatuote eliöissä ja maaperässä, ja sillä on samanlaisia insektisidisiä ominaisuuksia DDT:n kanssa. Nisäkkäille sen akuutti myrkyllisyys ei ole yhtä suuri kuin DDT:n, ja esimerkiksi rotalla suun kautta saatuna diklooridifenyylidikloorietaanin LD50-arvo on 3,4 g/kg. Yhdiste kuitenkin kertyy DDT:n tavoin ravintoketjussa eliöihin ja säilyy luonnossa pitkiä aikoja hajoamatta.
My Song
My song on 10 kappaleen kokoelma Bobby Vintonilta, joka julkaistiin 1980.
Marusja Klimova
thumb|Marusja Klimova. Marusja Klimova  (oikea nimi: Tatiana Nikolajevna Kondratovitš, s. 14. tammikuuta 1961 Leningrad) on venäläinen kirjailija ja kääntäjä. Hän asuu Pietarissa.
Hän on yksi nykyaikaisen venäläisen kirjallisuuden vastakulttuurin huomattavista edustajista. Hänen teoksiaan on julkaistu ranskaksi, saksaksi, englanniksi, viroksi, serbiksi ja italiaksi. Hänet tunnetaan myös Louis-Ferdinand Célinen, Jean Genet'n, Pierre Guyotatin, Georges Bataillen, Monique Wittigin ja muiden kääntäjänä. Vuonna 2006 Marusja Klimova sai ranskalaisen Taiteen ja kirjallisuuden kunniamerkkin (l’Ordre des Arts et des Lettres).
Hakob Hakobjan
thumb|200px|Hakob Hakobjan neuvostoliittolaisessa postimerkissä. Hakob Hakobjan Mnatsakani (, ; 29. toukokuuta 1866 Jelizavetpol, nykyinen Gəncə – 13. marraskuuta 1937 Tbilisi) oli armenialainen runoilija. Neuvostoaikana häntä pidettiin Armenian proletaarirunouden perustanlaskijana.
Hakob Hakobjan syntyi käsityöläisperheeseen. Hän opiskeli paikallisessa lukiossa ja työskenteli eri ammateissa Tbilisissä ja Bakussa. Hän osallistui Taka-Kaukasian vallankumousliikkeeseen ja liittyi Venäjän sosiaalidemokraattiseen työväenpuolueeseen vuonna 1904.
Hakobjanin ensimmäinen runokirja ilmestyi vuonna 1899. Hän kirjoitti vallankumousrunoutta ja käänsi armeniaksi Kansainvälisen. Runoilijan maailmankuvan muodostumiseen vaikutti hänen ystävänsä Stepan Šaumjan.
Bolševikkien vallattua Georgian Hakobjan nimitettiin Georgian pankkikomissaariksi ja valittiin Taka-Kaukasian federaation toimeenpanevan keskuskomitean jäseneksi. Runoilijan pääaiheiksi muodostuivat sosialistinen rakennustyö ja neuvostokansojen ystävyys. Hakobjanin tunnetuimpia teoksia ovat runoelmat Havasarutjun (”Tasa-arvo”, 1917), Avstvatsnery hosetsin (”Jumalat alkoivat puhua”, 1922), Šir-Kanal (1924) ja Volhovstroi (1925). Vuonna 1923 hänelle myönnettiin Armenian ja Georgian kansanrunoilijan arvonimi.
Skarabee (albumi)
Skarabee on Vesa-Matti Loirin 31. albumi, joka julkaistiin 13. lokakuuta 2010. Levy sisältää varta vasten Loirille kirjoitettuja kappaleita, ja jatkaa näin ollen edellisen, Hyvää puuta -levyn, linjalla. Tekijöinä ovat mukana mm. J. Karjalainen, Paula Vesala, Chisu, Olavi Uusivirta, Timo Kiiskinen, Tuure Kilpeläinen, Markus Koskinen sekä Markus Nordenstreng. Tuottajana on edellisen levyn tavoin Tommi Viksten. Musiikillisesti albumilla on jazzahtavia sävyjä, sekä Loirille ominaista groovaavaa fraseerausta ja rosoisuutta.
Levyn kannet on suunnitellut sarjakuvapiirtäjä Jarkko Vehniäinen.
Albumi myi ilmestymisvuotenaan kultaa.
Polka Album
Polka Album on Bobby Vintonin polkkakappaleita sisältävä kokoelma-albumi, joka julkaistiin vuonna 1981.
Maciste, il gladiatore più forte del mondo
Maciste, il gladiatore più forte del mondo (”Maciste, maailman vahvin gladiaattori”) on vuonna 1962 valmistunut italialainen seikkailuelokuva. Tyylilajiltaan peplumia edustavan elokuvan on ohjannut Michele Lupo. Sen sankaria Macistea esittää yhdysvaltalainen Lou Degni alias Mark Forest.
Juoni
Prinssi Oniris palkkaa joukon roomalaisia gladiaattoreita tekemään vallankaappauksen pienessä Mersabadin kuningaskunnassa. Maciste saa vihin juonesta, kukistaa vallananastajat ja palauttaa prinsessa Taliman valtaistuimelle. Alkutekstien mukaan kyseessä on ”historiallisesti todenmukainen” tarina Macistesta, jolla ei ole vielä yliluonnollisia voimia toisin kuin sankarin useimmissa muissa elokuvissa.
Tuotanto
Maciste, il gladiatore più forte del mondo on kuvattu Eastmancolor-väreissä Totalscope-laajakangastekniikalla Incir De Paolisin studiolla Roomassa sekä Tor Caldaran luonnonsuojelualueen maisemissa. Se on Michele Lupon ensimmäinen ohjaustyö ja eräänlainen jatko-osa vuonna 1961 menestyneelle Maciste ja manalan valtiattarelle (it. Maciste, l’uomo più forte del mondo). Seuraavana vuonna Lupo teki Mark Forestin kanssa vielä kolmannenkin lähes samannimisen elokuvan Maciste, l’eroe più grande del mondo (”Maciste, maailman suurin sankari”).
Elokuva on lapsellisen suoraviivainen toimintaseikkailu, jonka juoni on geneerinen, huumori alkeellista ja henkilöhahmot täysin yksiulotteisia. Ohjaajalle ominaisen tarkan rytmityksen ja näyttävien tappelukohtausten ansiosta se toimii silti kohtalaisen hyvin omassa tyylilajissaan. Toimintajaksojen tähdeksi kohoaa ensimmäisessä peplumroolissaan esiintyvä Dan Vadis.
Maciste, il gladiatore più forte del mondo menestyi kaupallisesti melko hyvin tuottaen Italiassa lähes 450 miljoonan liiran pääsylipputulot. Se on saatavilla hyvälaatuisena italialaisena DVD-julkaisuna, joka sisältää vain italiankielisen ääniraidan.
Kenttätykistörykmentti 18 (jatkosota)
Kenttätykistörykmentti 18 (KTR 18) oli Suomen puolustusvoimien jatkosodan tykistöyksikkö, joka liitettiin perustettaessa osaksi 14. divisioonaa.
Komentaja
Rykmentinkomentajana oli perustamisesta 18. kesäkuuta 1941 lakkauttamiseen 18. marraskuuta 1944 eversti Viljo Idänpää-Heikkilä.
Stefan Lazarević
Elämäkerta
Hänen isänsä kuoltua Kosovon taistelukentillä 1389 Stefan sai johdettavakseen Moravian Serbian, jota hän hallitsi äitinsä Milica Hrebeljanovićin (Милица Хребељановић) kanssa kunnes saavutettuaan täysi-ikäisyyden hänestä tuli täysivaltainen hallitsija 1393. Hänen hallintonsa ja kirjalliset teoksensa yhdistetään joskus varhaiseen renessanssiin Serbiassa. Hän toi valtakuntaansa ritariturnajaiset, ajan nykyaikaiset sotataktiikat ja tuliaseet.
Osmanien valtakunnan vasallina Lazarević oli Serbian joukkojen komentaja Rovinen taistelussa 1395, Nikopoliksessa 1396 ja Ankarassa 1402. Ankaran taistelun jälkeen Lazarević sai despootin arvon Bysantilta. Vuosiksi 1403-1404 hänestä tuli vasalli Unkarin kuningaskunnan Sigismundille ja peri Mačvan, Belgradin, Golubacin ja muita alueita, kuten Srebrenican 1411. Hovinsa Lazarević perusti Belgradiin.
Ankaran taistelussa osmanisulttaani Bayezit I jäi Timur Lenkin vangiksi, jonka seurauksena sulttaanin pojat rupesivat käymään keskenään perimyssotaa. Lazarević osallistui Kosmidionin taisteluun 1410 Mehmed I:ä tukeneen veljen Musa Çelebin puolella. Hän joutui käymään sisällissodan myös omaa veljeään Vuk Lazarevićia vastaan. Taistelut Serbiassa lakkasivat 1412 kun Stefan sopi veljenpoikansa Đurađ Brankovićin kanssa. Balša III:n kuoltua hän peri tältä montenegrolaisen Zetan ruhtinaskunnan, kuten myös sodan Venetsiaa vastaan.
Sisäpolitiikassa hän kukisti Serbian ylimystön vastarinnan ja käytti rauhanajat vakiinnuttaen poliittisia oloja sekä kehittääkseen maata taloudellisesti, kulttuurillisesti ja sotilaallisesti. 29. tammikuuta 1412 hän julkaisi kaivoslain, jossa oli erillinen luku tuon ajan suurimman Balkanin alueen kaivoksen Novo Brdon johtamisesta. Hänen kuolinaikanaan Serbia oli yksi suurimmista hopean tuottajista Euroopassa. Arkkitehtuurin alalla hän tuki Moravan koulun kehittämistä.
Perintö
Stefan kuoli äkillisesti 1427. Koska hänellä ei ollut lapsia, valta siirtyi Đurađ Brankovićille, jonka hän oli julistanut perijäkseen Srebrnican kokouksessa edellisvuonna.
Stefan oli suuri taiteiden ja kulttuurin tukija, ja hän tarjosi suojan ja tukea sekä Serbian että naapurimaiden oppineille, kuten Konstantin Kostenetsilaiselle ja Grigori Tsamblakille. Konstantinin avulla hän perusti Resavan koulun, jossa tehtiin kopioita kirjallisista teoksista.
Tolochenaz
Tolochenaz on kunta Sveitsissä, ranskankielisessä Vaud’n kantonissa, Genevenjärven pohjoisrannalla, pari kilometriä Morgesin kaupungista länteen. Kunnan pinta-ala on 1,59 km², ja väkiluku oli vuoden 2015 lopussa 1 859.
left|thumb|Audrey Hepburnin muistomerkki Paikkakunnan kuuluisin asukas lienee ollut Audrey Hepburn, joka asui siellä vuodesta 1963 aina kuolemaansa vuoteen 1993 asti. Audrey Hepburn on myös haudattu sinne.
De Dietrich (Lunéville)
Historia
De Dietrich -automerkin juuret juontavat Saksan ja Ranskan rajamaiden kiistanalaisella Elsass-Lothringenin, ranskaksi Alsace-Lorraine, yli 300 vuotta vaikuttaneen De Dietrich -suvun teollisuustoimintaan. Vuonna 1896 yhtiön silloinen johtaja, paroni Adrien de Turckheim päätti laajentaa yhtiön tuotantoa rautatiekaluston valmistuksesta maantieajoneuvojen tuotantoon, hankkimalla Amédée Bolléen valmistuslisenssin. De Dietrich -nimisten autojen valmistus Lorrainen Lunévillessa aloitettiin vuonna 1897. Aluksi tuotevalikoima oli samanlainen De Dietrichin Niederbronnissa (Niederbronn-les-Bains (saksaksi: Bad Niederbronn)) sijainneen tehtaan kanssa. Niederbronn sijaitsi tuolloin Saksan puolella rajaa. Ajoneuvojen valmistus De Dietrich -nimellä päättyi vuonna 1905 ja niiden valmistusta Lorraine-Dietrich-nimisinä jatkoi Société Lorraine des Anciens Établissements De Dietrich et Cie -niminen yhtiö.
Ajoneuvot
Ensimmäinen tuotantomalli oli Amédée Bollée -lisenssillä valmistettu kaksisylinterinen, iskutilavuudeltaan joko 2300 cm³ tai 3000 cm³ malli. Näitä valmistui vuoden 1898 aikana 72 kappaletta ja vuonna 1900 107 kappaletta. Näillä autoilla osallistuttiin myös vuoden 1901 Pariisi–Berliini-kilpailuun, mutta ne eivät olleet kovin kilpailukykyisiä.
Myöhemmin yhtiö valmisti autoja marseillelaisen Turcat-Méryn lisenssillä. Näissä malleissa kaksi- tai nelisylinterinen moottori oli asennettu auton etuosaan ja voimansiirto taka-akselille oli ketjuvälitteinen. Vuonna 1902 yhtiö valmisti 253 ajoneuvoa. Vuonna 1903 mallitarjontaan kuului nelisylinterisiä malleja 3000 cm³:n, 4100 cm³:n tai 5400 cm³:n iskutilavuuksisilla moottoreilla.
Hitonhauta
thumb|Hitonhauta
Hitonhauta on Laukaan Valkolassa sijaitseva, jääkauden aikana muodostunut rotko. Se on 800 metriä pitkä, ja sen seinämät ovat 10–20 metriä korkeat. Rotkon leveys on 30–40 metriä. Paikalle lähelle pääsee Hitonhaudantietä pitkin.
Mantova
pienoiskuva|oikea Mantova on kaupunki Mantovan maakunnassa Lombardian alueella Pohjois-Italiassa. Se sijaitsee järvikannaksella. Kaupungissa on vajaat 50 000 asukasta, ja sen pinta-ala on 64 neliökilometriä. Mantova on otettu yhdessä läheisen Sabbionetan kaupungin kanssa Unescon maailmanperintöluetteloon ja se tunnetaan maalari Andrea Mantegnan ja arkkitehti Giulio Romanon mestariteoksista.
Historiaa
Kaupunki perustettiin todennäköisesti noin 2000 eaa. Minciojoen varrelle. 600-luvulla eaa. paikalla oli etruskilainen kylä, ja kaupungin nimi periytyykin etruskien Mantus-jumalasta. Keskiajalla kaupunkia hallitsivat useat Italian kulttuuria edistäneet ja rahoittaneet perheet, kuten Bonacolsit ja Corradi di Gonzagat (myös nimellä Gonzaga; 1328–1707). Mantovan herttuan arvoa kantaneet Gonzagat suojelivat taidetta ja kulttuuria sekä taiteilijoita, joihin kuuluivat Leon Battista Alberti, Andrea Mantegna, Donatello, Luca Fancelli ja Nicolò Sebregondi. Gonzagat teettivät kaupungin ympärille tekojärviä sotilaallisessa tarkoituksessa Minciojokea patoamalla. Kolme näistä järvestä on yhä olemassa, ja niissä on vahva kalakanta. Lisäksi alueella on lintujärviksi jääneitä kosteikkoja (Valli del Mincion, Bosco Fontanan ja Vallazzan suojelualueet).
Gonzagan suku hallitsi Mantovan herttuakuntaa 1328–1707. Sen jälkeen alue kuului Habsburg-suvun Itävaltaan, kunnes se liitettiin yhdistyneeseen Italian kuningaskuntaan 1866.
Nähtävyyksiä
Mantovassa on yhä paljon taiteen ja arkkitehtuurin aarteita eri aikakausilta: Duomo, Palazzo Ducale, Magna Domus, Palazzo del Capitano, Palazzo Vescovile, Palazzo degli Uberti, Palazzo Castiglioni (tai Palazzo Bonacolsi), Gabbian torni ja Palazzo del Podestà. Varmaankin arvokkain Mantovan rakennus on suurikokoinen renessanssilinna Palazzo del Te, joka on arkkitehti Giulio Romanon luomus vuosilta 1525–1535. Barokkityylinen teatterirakennus Teatro Bibiena eli Teatro Scientifico on arkkitehti Antonio Galli da Bibienan luomus.
Mantova oli Italian kulttuuripääkaupunki vuonna 2016.
FS Achéron (M613)
Achéron (runkonumero M613) on Ranskan laivaston 1987 palvelukseen otettu Vulcain-luokan sukeltajien emäalus.
Valmistus
Alus tilattiin telakalta, missä köli laskettiin 5. helmikuuta 1986. Se laskettiin vesille vielä saman vuoden lopulla 19. marraskuuta ja otettiin palvelukseen 21. huhtikuuta 1987.
Palvelus
Alus oli 2014 palveluksessa sijoitettuna koulu- ja koealukseksi Touloniin.
Kesämaruna
Kesämaruna (Artemisia annua) on marunoiden (Artemisia) sukuun ja asterikasvien (Asteraceae) heimoon kuuluva yksivuotinen kasvi. Se kasvaa luonnonvaraisena eri puolilta maailmaa, Euroopassa muun muassa Romaniassa, Unkarissa, Jugoslaviassa, Italiassa ja Ranskassa.
Kesämarunan lehdet ja kukat ovat hyvin aromikkaita, sillä niissä on haihtuvaa öljyä. Kesämaruna on vanha kiinalainen malarian hoitoon käytetty lääkekasvi, ja nykyisin on eri puolilla maailmaa on meneillään tutkimuksia sen vaikuttavan aineen, artemisiinin, määrän ja lääkinnällisten vaikutusten selvittämiseksi. Se korvaa jo tehonsa menettäneet synteettiset malarialääkkeet, ja sitä käytetään yhdistelmälääkkeissä, joissa on tehoaan menettänyttä perinteistä malarialääkettä lumefantriinia. Sen viljelyä kokeilla Tasmaniassa, Yhdysvalloissa, Vietnamissa ja Sveitsissä, sitä jalostetaan artemisiinipitoisuuden kohottamiseksi.
Artemisiini eristettiin kasvista Kiinassa 1960-luvulla, mutta tietoa ei haluttu levittää Vietnamissa sotiville Yhdysvaltojen joukoille. Länsimaiset lääkärit alkoivat kokeilla sitä 1990-luvulla, mutta sen käyttö on yleistynyt vasta 2000-luvulla. Kasvi tuottaa tarpeeksi artemisiinia vain Kiinassa, Vietnamissa ja Myanmarissa.
Kesämarunaa voi kasvattaa Etelä-Suomessa Mikkelin eteläpuolella. Pohjoisempanakin se kukkii, mutta ei ehdi tuottaa siemeniä. Sen vihreitä oksia voi käyttää tuoksuseppeleiden valmistukseen tai leikkokukkien kanssa. Suomessa artemisiinin uuttamista kasvista ei ole kokeiltu. Myynnissä on toistaiseksi vain luonnonkasvien siemeniä.
Kiinalainen Tu Youyou sai vuonna 2015 yhtenä kolmesta tutkijasta lääketieteen Nobel-palkinnon onnistuttuaan eristämään kesämarunan aktiivisen yhdisteen artemisiinin, jota nykyisin hyödynnetään malarian hoidossa.
Bernhard (sukunimi)
Bernhard on muun muassa seuraavien henkilöiden sukunimi:
Kenttätykistörykmentti 8 (jatkosota)
Kenttätykistörykmentti 8:n (KTR 8) oli Suomen maavoimien tykistöyksikkö jatkosodassa, joka liitettiin perustamisen jälkeen osaksi 17. divisioonaa.
Komentaja
Rykmentinkomentajana oli perustamisesta 18. kesäkuuta 1941 lakkauttamiseen 19. marraskuuta 1944 eversti Kaarlo Rauramo.
Onnenhattu
Onnenhattu on toisinaan vastasyntyneen lapsen päätä verhoamaan jäänyt sikiökalvo. Onnenhattu on joissain kulttuureissa katsottu hyväksi enteeksi lapsen kannalta; lapsesta on uskottu tulevan viisas, älykäs tai merkittävä. Ainakin suomalaiset, ruotsalaiset ja saamelaiset ovat toisinaan ottaneet lapsen onnenhatun talteen, kuivanneet sen, ja antaneet tälle myöhemmin säilytettäväksi koko elämän ajan. Onnenhattu on myös usein haudattu vainajan kanssa.
Onnenhattu on mahdollisesti tarkoittanut myös, että ihminen saa voimakkaan suojelushaltijan eli luonnon. Hattu on jopa voitu samaistaa voimakkaaseen luontoon. Näin on esimerkiksi joissain luontoa kutsuvissa loitsuissa:
Tears of a Clown
Tears of a Clown on alun perin soulyhtye Smokey Robinson & The Miraclesin tunnetuksi tekemä kappale, ja sen on versioinut myös tässä esillä oleva toisen aallon brittiläinen ska-yhtye The Beat ensisinglellään vuonna 1979. Singlen molemmat kappaleet olivat myös yhtyeen debyyttialbumilla I Just Can't Stop It vuodelta 1980.
Tuottajana on ollut Bob Sargeant ja levy-yhtiönä Chrysalis Records. Singlejä on valmistanut Hampurissa toimiva Phonogram GmbH.
Singlen kappaleet
1. Tears of a Clown – 2:41
Celebesinsuokana
Celebesinsuokana (Amaurornis isabellina), myös A. isabellinus, on Indonesian kotoperäinen rantakana. Se elää ainoastaan Sulawesin saarella. Hermann Schlegel kuvaili lajin holotyypin Sulawesin Gorontalosta vuonna 1865.
Vestnik kazarmy
Vestnik kazarmy (Вестник казармы, suom. Kasarmin sanansaattaja) oli vuonna 1906 Helsingissä ilmestynyt Venäjän sosiaalidemokraattisen työväenpuolueen salaisen sotilaskomitean laiton lehti, jota levitettiin Suomeen sijoitettujen Venäjän armeijan sotilaiden keskuudessa. Vallankumouksellisen lehden pääasiallinen kohderyhmä oli Itämeren laivaston merisotilaat.
Yleistä
Kasarmin sanansaattajaa ilmestyi toukokuusta 1906 lähtien yhdeksän numeroa, joiden levikki oli 1 000–1 500 kappaletta. Viimeinen tunnettu lehti ilmestyi marraskuussa, mutta sen jälkeen julkaistiin tiettävästi vielä yksi numero. Julkaisu sisälsi kirjoituksia bolševikkien poliittisesta ohjelmasta sekä vallankumoukseen tähtäävistä keinoista. Lehdellä oli suuri vaikutus heinäkuussa 1906 alkaneen Viaporin kapinan syttymiseen. Sen toimittajiin kuului muun muassa keisarillisen arneijan kapteeni Sergei Tsion, joka oli yksi kapinan johtohahmoista.
Parkkisenkangas
Parkkisenkangas on Oulun kaupunginosa Oulujoen pohjoisrannalla. Se rajoittuu etelässä Oulujokeen, idässä Myllyojaan, lännessä Hinttaan ja pohjoisessa Vaalantiehen (yhdystie 8300). Parkkisenkangas kuuluu Myllyojan suuralueeseen, joten alueen palvelut on keskitetty Myllyojan keskukseen. Parkkisenkankaalla asuu 300 asukasta.
Parkkisenkangas on päävaltaisesti omakotitaloaluetta. Oulujoen rannalle Erkkolan sillan kupeeseen on keskittynyt varakkaampien asuntojen alue, jota ympäröivät keskituloisten omakotitaloasunnot. Alueella on myös vanhempaa rakennuskantaa. Kaupunginosan nimi tulee Parkkisen talosta, joka sijaitsee Erkkolan sillan kupeessa.
Parkkisenkangas rajoittuu yhden kokoojakadun, Sangintien varteen varsin suppealle alueelle. Alueella on vain muutamia katuja.
Antti Elomaa
Antti Viljo Elomaa (8. lokakuuta 1929 Lahti – 16. maaliskuuta 2015 Äänekoski) oli suomalainen urheilija, joka tunnetaan kuuluisana pesäpalloilijana, mutta joka myös saavutti menestystä useissa muissa urheilulajeissa. Antti Elomaa syntyi urheilijaperheeseen, sillä muun muassa hänen isänsä Viljo Elomaa oli lahjakas yleisurheilija ja kuuluisa ampuja.
Pesäpallolegenda
Elomaan legendaarisuutta on luonnehdittu seuraavasti: ''Historialliset kahdeksan Suomen mestaruutta Kirissä ja Lahdessa, yhdeksän Itä–Länsi-edustusta, valinta vuoden pesäpalloilijaksi vuonna 1958 ja päälle vielä viisi ikämiesmestaruutta. Tällaisiin saavutuksiin ei ole yltänyt kuin pesäpallolegenda Antti Elomaa.'' Antti Elomaa on Suomen kaikkien aikojen menestyksekkäimpiä pesäpalloilijoita. Hän aloitti uransa 1944, pelasi junioreissa 1947 jo mitaleille ja pääsi Lahden Mailaveikkojen (LMV) SM-sarjamiehistöön 1948, jolloin tuli hopeaa. Sitten oli vuorossa neljän peräkkäisen Suomen mestaruuden kausi (1949–1952). LMV palasi tuolloin 1949 takaisin mestaruuskantaan kuuluisalla yhdeksiköllä, jota pidetään yhä yhtenä kansallispelimme kaikkien aikojen joukkueena. Tämä yhdeksikkö piti pilkkanaan myös vastustajiansa otteluissa mestarit vastaan muu Suomi. Elomaa saavutti lisäksi 1953 hopeaa LMV:n joukkueessa. 1950-luvun lehtiartikkeleissa todetaankin Antti Elomaan olevan maan paras polttaja ja polttajan olevan pesäpallokenttien napamies.
1950-luvun lopulla, Jyväskylän Kirin kultakaudella, Antti Elomaa oli omalta osaltaan vaikuttamassa seuran menestykseen ja kolmeen peräkkäiseen SM-kultaan vuosina 1956–1958. Muutaman välivuoden jälkeen hän vielä palasi Kiriin, jossa saavutti mestaruuden joukkueen kapteenina ensimmäisessä kaksinkertaisessa SM-sarjassa (1964), ja samalla kahdeksannen henkilökohtaisen SM:nsa.
Otteita Jyväskylän Kirin historiikistä
Antti Elomaa oli määrätietoinen, tinkimätön ja tehokas pelaaja ja Kirin taktikko, joka pyrki voittoon henkeen ja vereen asti.
Otteita lehtiartikkeleista
''“Urheilu on leikkiä, mutta kun urheillaan, niin urheillaan sitten vakavissaan. Sellainen on Antti Elomaa, Kirin henkinen selkäranka, mies jota joukkuetoverit kuuntelevat ja johon he luottavat. “'' (1958)
“Suurin ansio Kirin mestaruudesta lankeaa varmasti Antti Elomaalle, Kirin pelipäällikölle ja nuorta yhdeksikköä mestarillisesti johtaneelle pesäpallokenttien suuruudelle”. (1964)
Muuta ansiolistaa ovat neljä akateemista Itä–Länsi-ottelua, Puolustusvoimain mestaruus 1950, yliopiston mestaruus 1954, toinen sija Suurkisojen pesäpallo-cupissa 1966, viisi ikämiesten SM-kultaa 1965–1968, 1973 (Kiri) ja kaksi hopeaa. Mestaruussarjakausia hänelle kertyi kaikkiaan neljätoista. Elomaa kuului polttajan pelipaikalla myös vuoden 1952 Helsingin olympialaisten näytösottelun pelaajistoon, jolloin tehtiin myös edelleen voimassa oleva pesäpallon yleisöennätys, katsojia 19 309. Vuoden 1964 lehtiartikkeleissa hänestä käytettiin jo nimeä “pesäpallon grand old man”.
Pesäpallon SM-mitaleita Antti Elomaalle kertyi yhteensä 17: miehissä kahdeksan kultaa ja kaksi hopeaa ja ikämiehissä viisi kultaa ja kaksi hopeaa.
Monilahjakkuus
Antti Elomaan urheiluharrastukset eivät loppuneet pesäpalloon: hän kilpaili myös koripalloilussa, käsipalloilussa, keilailussa, mäkihypyssä, yhdistetyssä, hiihdossa, pujottelussa, jääpallossa, jalkapallossa, lentopallossa, jääkiekossa, ampumalajeissa, pöytätenniksessä, uinnissa, golfissa ja juoksulajeissa. Suuri osa näistä lajeista liittyi Elomaan opiskeluvuosiin Helsingin yliopiston voimistelulaitoksella, jolloin hän kuului muun muassa kaikkiin Hämäläis-Osakunnan palloilujoukkueisiin. Hänet valittiinkin vuosina 1952–1953 osakunnan parhaaksi urheilijaksi. Koripalloa hän pelasi suomensarjassa ja osallistui 1952 Ruotsia vastaan käytyyn B-maaotteluun, joka päättyi Suomen voittoon 43–42. Hän kuului 1951–1952 lajin olympiavalmennettaviin, mutta itse kisoissa hän oli mukana pesäpalloilijana: kyseessä oli näytösottelu PPL–TUL. Muita koripallosaavutuksia ovat muun muassa akateeminen SM (1953), yli 45 ikämiesten SM-hopea (1988) ja SVUL:n Keski-Suomen piirin parhaan koripalloilijan palkinnot (1956 ja 1957).
Elomaan käsipallomeriititkin ovat melkoiset: SM-hopea 1954 (Ilves), neljäs sija 1955 ja kuudes 1953, akateeminen SM 1954 ja akateemisten PM-kilpailujen (pohjoismaiden mestaruuskisa) hopea samana vuonna. Mestariluokan keilaaja Elomaasta tuli 1969, ja SM-kilpailuihin hän on osallistunut neljästi. Hän saavutti 10 kertaa Äänekosken Keilailuliiton mestaruuden, muita mitaleita myös 10 sekä lukuisia palkintoja seuraotteluista. Hänen paras tuloksensa kilpailuissa on yhdellä sarjalla 265 ja kahdeksalla 1 649.
Talviurheilulajit (mäkihyppy, yhdistetty, hiihto ja pujottelu): Hiihdon akateemisissa MM-kilpailuissa 1953 Sankt Moritzissa hän oli joukkueen johtajana ja kilpailijana. Mäkihypyn ensimmäisellä hypyllä tuli mäkiennätys (62 m), joka jäi myös voimaan. Toinen hyppy lensi vielä pitemmälle (63 m), jolloin Antti kaatui. Tästäkin huolimatta tuli kolmas sija. Yhdistetyssäkään ei ollut onni myötä. Hiihto-osuuden jälkeen hänellä oli mitä parhaimmat mahdollisuudet voittoon, mutta ensimmäisessä hypyssä sukset rikkoutuivat ja kaksi seuraavaa hyppyä hän joutui hyppäämään huonoilla lainasuksilla, kaatuen molemmat hypyt. Tulokseksi tuli kuitenkin jopa viides sija. Parhain saavutus suomalaisissa huipputason mäkikilpailussa hänellä on yhdestoista sija Herttoniemen mäkikisassa 1953. Myös suomalaisissa mäissä on Elomaalla ollut mäkiennätyksiä. Akateemisten mestaruuskisojen mitaleita hänellä on kolme: mäkihypyn hopea vuosilta 1952, 1953 ja yhdistetyn hopea vuodelta 1952. Elomaa osallistui myös akateemisiin hiihtokilpailuihin 1952, ja oli henkilökohtaisesti seitsemästoista ja joukkuekisassa kolmas. Pujottelussa Elomaa saavutti oppikoulujen urheiluliiton mestaruuskilpailujen kolmannen sijan.
Juoksulajeissa Elomaa voitti osakunnan joukkueessa Akateemisen vartin 1951 ja oli 1952 toisena. Akateemisten viestimestaruuskisojen hopean hän sai 1953 (4 × 1 500 m). Lisäksi hän on voittanut Lahden Mytäjäisten järven ympärijuoksun ja kokeillut myös 400 metriä Keski-Suomen yleisurheilupiirin aluekisoissa, sijoituksena toinen sija tuloksella 52,4.
Harrastelajeina hänellä oli vielä lisäksi (yliopistosarjat ja akateemiset mestaruuskilpailut): jääpallo, jääkiekko, lentopallo ja jalkapallo. Pöytätenniksestä tuli Lahden kaksin- ja nelinpelin mestaruus. Nuoruudessaan Elomaa harrasti myös ammuntaa ja keräsi paikalliskisoista useita palkintosijoituksia. 1953 hän voitti Lahden ampumaseuran kevätkilpailut sotilaskiväärillä jättäen taakseen muun muassa tunnetut ampujat Bruno Frietschin ja J. Vaahteran. Ammunta jäi hänellä kuitenkin palloilulajien varjoon. Myöhemmin hän kilpaili vielä muutamissa Keski-Suomen reserviupseeripiirin kilpailuissa (pm-mitaleita). Armeijapalveluksen aikana Elomaa menestyi hyvin Jääkäripataljoona 3:n mestaruuskilpailussa: uinnissa 2. sija, hyppysarjassa 3. sija ja kiväärikouluammunnassa 3. sija. Elomaan aktiiviura päättyi juhlavasti: hän osallistui 1972 Seinäjoella veteraanien Itä–Länsi-otteluun, joka käytiin Pesäpalloliiton 50-vuotisjuhlaotteluna ja jossa olivat mukana 1950-luvun parhaat pelaajat. Eläkkeelle siirryttyään Antti Elomaa valitsi urheilulajikseen golfin.
Järjestötoimintaa, valmennusta ja palkitsemisia
Urheilujärjestöissä Antti Elomaa toimi monenlaisissa tehtävissä. Hän oli keilailun ja pesäpallon luennoitsijana, eri seurojen valmentajana, pelinjohtajana ja johtokuntien jäsenenä. Hänelle myönnettiin keilailuliiton pronssinen ansiomerkki n:o 30 ja Suomen Urheilun hopeinen ansiomitali. Jyväskylän Kirin kultainen ansiomerkki hänelle myönnettiin 1970, SVUL:n Keski-Suomen piirin hopeinen ansiomerkki 1969 ja Laukaan Urheilijoiden viiri n:o 1 vuonna 1960.