cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Curling
Pelaajien roolit
Ykkönen heittää jokaisen pään kaksi ensimmäistä kiveä. Ykköseltä odotetaan määrämittaisia heittoja ja hänen tulisi olla voimakas harjaaja. Kakkonen heittää kussakin päässä joukkueen kaksi seuraavaa kiveä. Ykkösen tehtävien lisäksi kakkosen on ykköstä useammin heitettävä poistoheittoja. Kolmonen heittää kussakin päässä joukkueen viidennen ja kuudennen kiven. Kolmonen toimii myös tavallisesti joukkueen kakkosmiehenä eli varakapteenina. Varakapteeni ottaa kapteenin aseman teelinjan takana kun kapteeni on heittovuorossa. Kolmoselta odotetaan jo kykyä taktisiin ratkaisuihin. Nelonen on joukkueen viimeisten ratkaisevien kivien heittäjä. Häneltä vaaditaan erityisesti taktista ja strategista osaamista sekä päätöksentekokykyä kovankin paineen alla. Kapteenin odottaessa heittovuoroa, on hän teelinjan takana antamassa merkkejä ja harjaamassa vastustajan teelinjan ohittaneita kiviä.
Historia
Curling kehittyi 1500-luvulla Skotlannissa, joskin myös kahdessa 1500-luvulla eläneen Pieter Brueghel vanhemman maalauksessa kuvataan hollantilaisten talonpoikien curlingin peluuta. Skotlantilaiset kehittivät curlingin bowls-nimisen tarkkuuspelin talviversioksi. Pelin nimi curling viittaa kiven kiertävään liikkeeseen jäällä. Vanhin maininta skottilaisesta curlingista on vuodelta 1541 kirjoitetussa notaarinlausunnossa.
Curlingia pelattiin aluksi jokien pohjassa sileäksi hioutuneilla kivenlohkareilla, joihin oli porattu sormenreiät. Kahvat liitettiin kiviin 1600-luvulla, ja pyöreät kivet yleistyivät 1700-luvulla. Niin kauan kuin sääntöjä kivien koosta ei ollut, parhaiten menestyivät vahvimmat pelaajat.
Edinburghissa perustettiin vuonna 1795 arvovaltainen curlingseura Duddingston Curling Society. Skotlannin curlingseurojen yhteenliittymä Royal Caledonian Curling Club perustettiin 1838, ja se julkaisi curlingin säännöt. Skotlannin suurin perinteinen curling-tapahtuma oli vuosina 1847–1979 pelattu etelän ja pohjoisen välinen massaottelu Grand Match.
pienoiskuva|Curlinginpelaajia Kanadan [[Ontariossa vuonna 1909.]] Kanadaan curling saapui sotilaiden ja siirtolaisten mukana 1800-luvun alkuvuosina. Kanadan curlingliitto perustettiin 1874, ja pelistä tuli maassa laajalti suosittua vuosisadan loppuun mennessä. Ensimmäinen katettu curling-rata rakennettiin Montrealiin 1837. Kanadan mestaruusturnaus aloitettiin 1927, ja se on edelleen curlingmaailman suurin kilpailu. Yhdysvaltojen ensimmäinen curlingseura perustettiin 1832, mutta lajin harrastus on siellä rajoittunut pariin pohjoisimpaan osavaltioon.
Ruotsiin curling rantautui ensimmäisenä manner-Euroopan maana 1846, ja pelistä tuli seurapiirien ja kuninkaallisten suosima. Myös Norjassa ja Sveitsissä pelattiin curlingia jo 1800-luvulla, mutta Saksassa pelin leviämistä rajoitti samankaltainen kansanpeli Eisstockschiessen.
Kansainvälinen lajiliitto ICF perustettiin 1966; se sai vuonna 1991 nimekseen WCF (World Curling Federation).
Vuonna 1959 aloitettiin vuotuinen Scotch Whisky Cup, joka on kansainvälinen maajoukkueiden haasteottelu. Kilpailu nimettiin curlingin MM-kilpailuiksi vuonna 1989. Naisten vastaava turnaus aloitettiin 1979. Euroopan curling-mestaruudesta on pelattu 1975 alkaen.
Kanada on nykyisin curlingin valtamaa niin harrastajamäärien, sponsorisuosion kuin arvokisamenestyksenkin puolesta. Lajin maailmanmestaruuskilpailut on ollut tapana järjestää aina Kanadassa.
Suomessa
Suomessa curlingia pelattiin ensi kertaa tiettävästi talvella 1908–1909 Viipurin Salakkalahdella paikallisen urheiluseuran skottilaisen jalkapallovalmentajan aloitteesta. Suomen vanhin erikoisseura Helsingin Curlingklubi perustettiin 1962 ja Suomen Curlingliitto hyvinkääläisten johdolla 1978. Sarjamuotoinen SM-turnaus miehille ja naisille alkoi 1998–1999. Suomen curlingmaajoukkueen ensimmäinen arvokisamitali oli MM-pronssi 1998. Sen jälkeen Suomi on voittanut olympiahopeaa 2006 talviolympialaisissa sekä EM-kultaa 2000. Suomen menestynein kapteeni on ollut Markku Uusipaavalniemi. Suomen ensimmäinen curlinghalli valmistui Helsingin Oulunkylään 2004.
Kilpailuja
pienoiskuva|Curlingia [[Talviolympialaiset 2006|2006 talviolympialaisissa Pinerolossa. Kuvassa Yhdysvaltain miesten joukkueen jäseniä.]]
Curlingin maailmanmestaruuskilpailut on järjestetty vuosittain vuodesta 1959. Curlingin Euroopan-mestaruuskilpailut järjestettiin ensimmäisen kerran vuonna 1975.
Curlingin Continental Cup on vuosittain järjestettävä turnaus, jossa Pohjois-Amerikka kilpailee muiden maiden joukkueista kasattua joukkuetta vastaan.
Virallinen olympialaji curling on ollut vuoden 1998 talviolympialaisista lähtien. 1924 talviolympialaisissa curling oli alun perin näytöslaji mutta alkuvuodesta 2006 kansainvälinen olympiakomitea antoi kisojen curling-kilpailulle virallisen olympiakilpailun arvon.
Ioánnis Kapodístrias
Kreivi Ioánnis Antónios Kapodístrias (,, , ; 11. helmikuuta (J: 31. tammikuuta) 1776 Korfu – 9. lokakuuta (J: 27. syyskuuta) 1831 Náfplio) oli kreikkalaissyntyinen Venäjän keisarikunnan ja myöhemmin itsenäisen Kreikan valtion diplomaatti. Hän toimi itsenäistyneen maan ensimmäisenä valtionhoitajana vuosina 1828–1831.
Tausta ja varhaisvaiheet
Ioánnis Kapodístrias syntyi Korfun saarella Jooniansaarilla, joita siihen aikaan hallitsi Venetsian tasavalta. Perhe oli kreivillistä sukua, sillä 1600-luvulla Savoijin herttua Kaarle Emmanuel II oli antanut hänen esi-isälleen kreivin arvon. Ioánnis kasvatettiin sivistyneeksi aatelismieheksi, vapaamieliseksi ajattelijaksi ja demokraatiksi. Hän opiskeli lääketiedettä, filosofiaa ja lakia Padovassa, Italiassa. 21-vuotiaana vuonna 1797 Kapodístrias aloitti lääkärintyössä Korfulla. Vuonna 1799 turkkilaiset ja venäläiset miehittivät Korfun saaren.
Seitsemän saaren tasavalta
Kaksi vuotta vallankumoussodan jälkeen, Ranskan suuren vallankumouksen ja Napoleonin vallannousun vaikutuksesta, Venäjän keisarikunta ja Osmanien valtakunta tunnustivat vuonna 1801 itsenäistyneen Seitsemän saaren tasavallan. Kapodístriaksesta tuli itsenäistyneen tasavallan ministeri 25-vuotiaana. Ministerin työssään hän onnistui muun muassa Kefalonian saarella kapinoiden estämisessä.
Venäjän diplomaattina
pienoiskuva|200px|Ioánnis Kapodístriaksen patsas [[Ateenassa.]]
Vuonna 1809 Kapodístrias astui Venäjän tsaari Aleksanteri I:n palvelukseen. Hänen ensimmäinen tärkeä palveluksensa oli toimia Venäjän suurlähettiläänä Sveitsissä marraskuussa vuonna 1812. Kapodístriaksen työtehtävä oli neuvotella Sveitsin ja Napoleonin Ranskan välisten suhteiden parantaminen. Hän ehdotti Sveitsin puolueettomuuden säilyttämistä ja itsenäisyyttä. Hän osallistui vuonna 1815 Wienin kongressiin, joka esimerkiksi takasi Sveitsille itsenäisyyden ja puolueettomuuden. Hyvänä diplomaattina Kapodístrias nimitettiin Venäjän ulkoasiainministeriöön. Myöhemmin Kapodístrias sai Sveitsin kunniakansalaisuuden kiitoksena siitä, että oli mukana Sveitsin riippumattomuudesta päätettäessä.
Kapodístrias oli myös kiinnostunnut Joonianmeren saarten tulevaisuudesta ja painosti Aleksanteri I:tä ottamaan asiaan kantaa kansainvälisessä politiikassa. Hän kävi Jooniansaarilla vuosina 1818–1819, joita tuolloin hallitsi Britannia. Kapodístrias kävi Lontoossa neuvottelemassa saarten itsenäisyydestä, mutta englantilaiset kielsivät Venäjää sekaantumasta saarten asioihin – hän oli silloin vielä Venäjän palveluksessa. Kapodístrias tuki vuosien 1821–1832 Kreikan vapaussotaa Osmanien valtakunnasta.
Paluu Kreikkaan
Vuonna 1827 Kapodístrias oli itsenäisyyteen pyrkivän Kreikan valtion tunnetuin poliitikko Euroopassa ja vuonna 1828 hänestä tuli uuden Kreikan valtion valtionhoitaja. Kreikka oli kuitenkin köyhtynyt sodassa ja uusi hallitus oli voimaton korjaamaan tilannetta.
Kapodístrias matkusteli Euroopassa ja yritti saada tukea Kreikalle muilta valtiolta. Hän matkusti Náfplioon tammikuussa vuonna 1828, käyden tuolloin ensimmäistä kertaa Manner-Kreikassa. Kapodístrias huomasi maan epävakaan tilanteen. Vaikka varsinaisesti taisteltiin turkkilaisia vastaan, Kreikassa oli myös sisällissotaa kreikkalaisten kesken.
Hallinto
thumb|Kreikan 5 leptan kolikko vuodelta 1828. Rahassa on Ioánnis Kapodístriaksen nimi.
Kun Kapodístriaksesta tuli valtionhoitaja, hän aloitti laajan uudistusohjelman. Armeija uudistettiin ja terveydenhoitoa parannettiin niin, että tarttuvat taudit kuten kolera ja lavantauti saatiin kuriin. Kreikka otti käyttöön oman rahan, Kreikan phoenixin. Perunaa ruvettiin viljelemään, jotta elintarviketilanne paranisi. Kreikkaan palautettiin demokratia ja järjestettiin vaalit sekä määriteltiin läänit ja valtionuskonto. Myös talouselämää ja koululaitosta uudistettiin.
Salamurha
Vuonna 1831 Kapodístrias määräsi pidätettäväksi Mánin niemimaan beyn Petrómpeis Mavromicháliksen. Alue sijaitsee Etelä-Kreikassa Peloponnesoksen niemimaalla ja se oli tuolloin hyvin kapinallista seutua. Beyn pidätys oli Mavromicháliksen perheelle moraalinen isku ja 9. lokakuuta vuonna 1831 (27. syyskuuta juliaanisen kalenterin mukaan) Kapodístrias murhattiin. Beyn veli ja poika ampuivat hänet Pyhän Spyridonin kirkossa Náfpliossa. Murhaajat kuolivat Kapodístriaksen henkivartioiden luoteihin.
Kapodístriasta seurasi virassa hänen nuorin veljensä Avgoustínos Kapodístrias. Tämä kuitenkin pysyi virassa vain kuusi kuukautta, sillä Kreikassa syttyi anarkia ja järjestyksen palauttamiseksi Baijerin prinssi Otosta tehtiin Kreikan kuningas Otto I. Näin syntyi Kreikan kuningaskunta, joka säilyi vuoteen 1974.
Ateenan yliopisto, virallisesti Ateenan kansallinen ja kapodistrinen yliopisto, on nimetty osaksi Kapodístriaksen mukaan.
Ollijärvi (Kokemäki, itä)
Ollijärvi on Satakunnassa Kokemäellä sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistön Kokemäenjoen alueen Karhiniemen alueeseen. Se on toinen niin sanotuista Ollijärvistä, jotka sijaitsevat vierekkäin Ollisuolla Pikku-Säpilässä Kauvatsalla.
Maantiede
Järven pinta-ala on 1,4 hehtaaria ja sen pituus on 200 metriä ja leveys 130 metriä. Järven luusua sijaitsee järven länsirannalla, josta saa alkunsa 100 metriä pitkä laskuoja läntiseen Ollijärveen. Tästä jatkaa 5,4 kilometriä pitkä laskuoja, joka kulkee umpeen kasvaneen Ahvenjärven ohi ja yhtyy 500 metriä ennen Kokemäenjokea Pahanalhonojaan. Yhteys Kokemäenjokeen ei ole suora, sillä vedet johdetaan kertymäaltaaseen, josta ne pumpataan tulvapadon yli jokeen.
Jimbo Jones
James "Jimbo" Jones on hahmo animaatiosarjassa Simpsonit. Hän on teini-ikäinen poika, joka johtaa Springfieldin ala-asteen kolmen kiusaajan jengiä. Jengin muut jäsenet ovat Kearney ja Dolph. Myös Nelson Muntz kuvataan joskus Jimbon jengin jäsenenä. Jimbon ääninäyttelijä on Pamela Hayden. Poikkeuksen muodostaa hahmon ensiesiintyminen 1. tuotantokauden jaksossa ”Sankarin pää”, jossa Jimbon äänenä oli Tress MacNeille ja Dolphin äänenä Pamela Hayden eli päinvastoin kuin kaikissa myöhemmissä jaksoissa.
Toisinaan Jimbon jengi kiusaa ja pieksää Bart Simpsonia, toisinaan he yllyttävät Bartia hurjiin tempauksiin. Useimmiten heidän kiusauksena uhrina on joko Martin Prince tai Milhouse Van Houten. Heidän mieluisin kiusaustapansa on tehdä uhrille niin sanottu "kalsarikepponen" (wedgie) eli kiskaista alushousut ylös housujen alta. Heillä on myös tapana hajottaa koulun ja rehtori Skinnerin omaisuutta sekä näpistää tavaraa Apun Kwik-E-Mart-kaupasta.
Jimbolla on pitkät ruskeat hiukset ja hän pukeutuu aina violettiin pipoon ja mustaan pääkallo-t-paitaan. Joidenkin uudempien jaksojen mukaan Jimbo käyttää aina pipoa kätkeäkseen kaljun päälakensa. Jimbo asuu yhdessä äitinsä kanssa. Äiti on nähty parissa jaksossa ja 18. kauden jakson ”24 minuuttia” mukaan hänen nimensä on Carol. Jimbon isä, joka pukeutuu ja käyttäytyy samoin kuin poikansa, nähtiin 8. kauden jaksossa ”Luontainen kyky”. 7. kauden jakson ”Paljastaja-Bart” mukaan Jimbon oikea etunimi olisi Corky. Sarjan uusimmilla tuotantokausilla Jimbon tyttöystävänä on toisinaan ylitarkastaja Chalmersin tytär Shauna Chalmers.
Jimbo pyrki Springfieldin pormestariksi 17. kauden jaksossa ”Äänestä Homeria”. Hän käytti tv-mainoksissaan iskulausetta: ”Jimbo, kova nörteille, kovempi dorkille”.
AsiaSat 6
AsiaSat 6 on kiinalaisen AsiaSatin operoima geostationaarinen tietoliikennesatelliitti, joka laukaistiin SpaceX:n Falcon 9 v1.1 -raketilla 7. syyskuuta 2014. Puolet satelliitin linkkikapasiteetista omistava Thaicom markkinoi sitä nimellä Thaicom 7.
Satelliitti
AsiaSat 6 on Space Systems/Loralin valmistama satelliitti, joka pohjautuu yhtiön SSL-1300 -satelliittirunkoon ja on varustettu 28 C-kaistan transponderilla.
Laukaisu
AsiaSat teki SpaceX:n kanssa sopimuksen tilaamiensa AsiaSat 6- ja AsiaSat 8 -satelliittien laukaisuista helmikuussa 2012. Satelliittikohtaiseksi laukaisuhinnaksi tuli tuolloin 52,2 miljoonaa dollaria. AsiaSat alkoi selvittää vaihtoehtoista laukaisua venäläisiä Proton-raketteja markkinoivan International Launch Servicesin (ILS) kautta, kun alkoi käydä selväksi, ettei SpaceX:n AsiaSat 6- ja -8-satelliiteille antama alkuperäinen maaliskuun ja toukokuun 2014 välinen laukaisuajankohta tulisi toteutumaan. Proton-laukaisun hinnaksi olisi tullut 107 miljoonaa dollaria, mutta myös se jäi toteutumatta vaikka AsiaSat ja ILS ehtivät allekirjoittaa lennoista sopimuksen. Proton-kantoraketti oli sopimuksen allekirjoittamisen jälkeen kärsinyt useamman epäonnistuneen laukaisun, joista viimeisin, toukokuussa 2014 sattunut esti AsiaSatin satelliittien laukaisun lopullisesti maalis-toukokuussa 2014.
AsiaSat 6:n laukaisua oli alun perin suunniteltu toukokuulle 2014. SpaceX laukaisi onnistuneesti liki identtisen AsiaSat 8:n elokuun 2014 alulla, jonka jälkeen yhtiö alkoi valmistella lykkääntyneen sisarsatelliitin laukaisua. Ensimmäisen vaiheen maakoekäyttö tehtiin 22. elokuuta 2014, jonka jälkeen raketin polttoainetankit tyhjennettiin, se kallistettiin takaisin vaakatasoon ja rullattiin takaisin laukaisualustan reunalla sijaitsevaan HIF-rakennukseen, missä rakettiin yhdistettiin nokkakartion sisään asennettu AsiaSat 6.
Ensimmäinen laukaisuyritys oli tarkoitus tehdä 26. elokuuta, mistä sitä lykättiin ensin yhdellä päivällä 27. elokuuta kello 0.50 auenneeseen kolmen tunnin ja vartin mittaiseen laukaisuikkunaan. Lykkäyksen taustalla oli SpaceX:n uudelleenkäytettävän F9R Dev1 -koeraketin räjähdys lennon aikana 22. elokuuta. Yhtiö oli joutunut ennen laukaisua korjaamaan myös AsiaSat 6:n laukaisuun käytetyn raketin helium-järjestelmän vuotoa vaihtamalla kaksi ventiiliä. Laukaisupäivän iltapäivällä SpaceX päätti siirtää ajankohtaa ainakin viikolla eteenpäin F9R Dev1:n räjähdykseen liittyvien epäselvyyksien vuoksi. Koeraketti oli jossain määrin samanlainen Falcon 9:n kanssa, ja yhtiö halusi varmistaa, etteivät koeraketin onnettomuuden taustatekijät voisi aiheuttaa vastaavaa onnettomuutta suuremman Falcon 9 -raketin laukaisun yhteydessä. Helium-järjestelmässä ollut vuoto ei ollut uuden lykkäyksen taustalla, sillä se oli saatu korjattua 26. elokuuta.
SpaceX oli pyrkinyt kehittämään rakettien uudelleenkäytettävyyttä, yrittäen saada esimerkiksi ensimmäisen rakettivaiheen tekemään pehmeän laskeutumisen mereen kolmella aiemmalla Falcon 9 -lennolla. Vaiheen talteenottoon ja uudelleenkäyttöön tähtäävää laskeutumista ei ollut tosin mahdollista yrittää AsiaSat 6:n laukaisun yhteydessä, sillä satelliitin laukaisu vaati kaiken Falcon 9:n käytettävissä olevan ajoaineen, jolloin sitä ei jäänyt yli laskeutumiskoetta varten.
Pulkkaniemen teloitukset
Pulkkaniemen teloitukset tapahtuivat Suomen sisällissodan aikana 29. huhtikuuta 1918 Taipalsaaren Merenlahden kylän Pulkkaniemessä, jolloin valkoiset teloittivat paikalla 20 laittoman kenttäoikeuden tuomitsemaa paikallista punakaartilaista.
Taipalsaaren kirkonkirjojen mukaan Pulkkaniemessä teloitettiin 20 henkilöä, mutta joissakin lähteissä määräksi mainitaan myös 22. Teloituspaikka ja joukkohauta sijaitsevat noin viisi kilometriä Taipalsaaren kirkonkylän eteläpuolella. Kesämökin pihapiirissä sijaitsevalla joukkohaudalla on vuonna 1921 pystytetty muistomerkki.
Taustaa
Valkoisten vallattua myös Lappeenrannan 26. huhtikuuta kokoontuivat suojeluskuntalaiset Hotelli Patriassa, jossa organisoitiin kaupungin ja lähikuntien puhdistus. Jokaiseen pitäjään muodostettiin erillinen puhdistusryhmä keräämään ja kuulustelemaan vankileireillä olleita punakaartilaisia. Lisäksi perustettiin paikallisten suojeluskuntien nokkamiehistä koostuneet tutkijalautakunnat ja kenttäoikeudet.
Tuomiot
Taipalsaaren puhdistusryhmän muodostivat maanviljelijä Anton Kilpiä sekä opettajat Antti Aspinen ja Otto Juvonen, jotka kävivät tunnistamassa taipalsaarelaisia Lappeenrannan ja Viipurin vankileireiltä. Kilpiä ja Juvonen kuuluivat myös kolmihenkiseen tutkijalautakuntaan ja kenttäoikeuteen, jonka puheenjohtajana toimi nimismies Robert Markku.
Vangittuja punaisia säilytettiin aluksi Vilkolan talossa, josta heidät pian siirrettiin Kaulion taloon. Kuulustelut suoritettiin pappilassa ja kenttäoikeus kokoontui Röytyn majatalossa. Kuolemantuomioita jaettaessa raskauttavaa oli syytetyn kuuluminen aseelliseen kaartiin, punaisten siviilihallintoon tai osallistuminen ryöstöihin. Lisäksi runsaasti tuomioita langetettiin vanhojen kaunojen perusteella, jolloin toinen osapuoli teki ilmiannon henkilökohtaisten riitojen vuoksi. Joissakin tapauksissa kuolemantuomiolta saattoi pelastua tarpeeksi vaikutusvaltaisen puolustajan ilmaantuessa. Esimerkiksi opettaja Juvonen pelasti erään ystäväpiiriinsä lukeutuneen miehen ampumiselta ja toimitti hänet turvaan Savitaipaleelle.
Teloitukset
Ensimmäistä 21 kuolemaantuomittua kuljetettiin kirkkorannan laiturilta syrjäiseen Pulkkaniemeen Taipalsaaren suojeluskunnan esikuntapäällikön Mikko Kilpiän Kaukas-yhtiöltä vuokraamalla S/S Hurma -hinaajalla 29. huhtikuuta. Teloittajat oli valittu taisteluihin osallistuneiden valkoisten joukosta, joista osa kieltäytyi tehtävästä. Noin viisi kilometriä kirkonkylän eteläpuolella sijaitsevan Pulkkaniemen rannassa oli valmiiksi kaivettu hauta, jonka reunalla tuomitut ammuttiin kolmen ryhmissä. Kuolema varmistettiin vielä lähietäisyydeltä päähän ammutulla armonlaukauksella, jonka seurauksena uhrien päälaki irtosi. Myöhemmin syksyllä kenttäoikeuden johtajana toiminut nimiesmies Markku ei uskaltanut siirrättää silpoutuneita vainajia hautausmaalle peläten ruumiden kunnon herättävän paheksuntaa.
Ammuttujen joukossa oli muun muassa Taipalsaaren kunnallislautakunnan puheenjohtajana vuosina 1907–1911 toiminut Antti Pyymäki, jonka tehtävänä oli marssittaa tuomitut hinaajasta teloituspaikalle. Teloitettuihin kuului oli myös Lappeenrannasta Taipalsaarelle paennut vaatekauppias Taavi Strandman, joka ennen sotaa oli toiminut muun muassa SVUL:n Etelä-Saimaan piirin puheenjohtajana. Teloituksen jälkeen yksi ampujista otti Strandmanin kellon, sormuksen ja vaatteet sekä suuren summan hänen vaatteisiinsa piilotettuja seteleitä. Strandmanin puoliso peräsi myöhemmin rahoja takaisin, mutta teloittajan todettiin juoneen rahat.
Mukana olleista vangeista pelastui Armas Forsman, jonka eräs teloittajista tunsi ja otti hänet pois ammuttavien joukosta. Perimätietona kiertänyt Forsmanin tarina tapahtumien kulusta on erilainen. Hänen mukaansa teloitetut joutuivat kaivamaan oman hautansa, eivätkä kaikki kuoppaan ammutut olleet vielä kuolleet, kun heidän päälleen lapioitiin jo maata. Vuonna 1928 ilmestyneessä Taipalsaaren suojeluskunnan kymmenvuotishistoriikissa väitetään totuudesta poiketen, ettei taloitettuja tuomittu Taipalsaarella. Historiikin mukaan Lappeenrannasta saapunut liikemies E. Karhunen otti esittämiensä valtuuksien nojalla mukaansa 24 vankia, jotka matkan aikana tuomittiin ja teloitettiin Pulkkaniemessä.
Pulkkaniemen jälkeen teloituksia jatkettiin Heikkolankankaalla, jossa ammuttiin 16 punakaartilaista. Lisäksi Lappeenrannan vankileirillä teloitettiin seitsemän taipalsaarelaista ja muualla kaksi.
Muistomerkki
Muistitiedon mukaan vainajat siunattiin mahdollisesti jo samana kesänä, jolloin tilaisuuteen osallistui runsaasti teloitettujen omaisia. Paikalle pystytettiin aluksi puinen risti, joka korvattiin kivisellä muistomerkillä vuonna 1921. Sen pystyttäminen oli poikkeuksellista, sillä yleisesti viranomaiset sallivat punaisten muistomerkit vasta talvisodan jälkeen. Muistomerkkiin on kaiverrettu nimet ainoastaan kuudelta henkilöltä, joiden omaiset osallistuivat sen rahoittamiseen. Muistomerkissä on teksti ”Kohtalonsa kovan kärsineet kunnon toverit, muistonne elää”. Kansanedustaja Jere Juutilainen osti myöhemmin alueen ja nykyään joukkohauta sijaitsee Lappeenrannan Työväenyhdistyksen hallinnassa olevan kesämökin pihapiirissä.
Tōge
Tōge (, myös Touge) on Japanissa syntynyt moottoriurheilun lajityyppi, jossa ajetaan vuoristotiellä. Nimi viittaa vuoristosolaan, jossa kilpailu tapahtuu.
Yleinen virhe on yhdistää termi muuhunkin katukilpailuun (kuten drifting) eikä vain vuoristosolassa tapahtuvaan.
Nikon (patriarkka)
thumb|Nikon Nikon (7. toukokuuta 1605 – 17. elokuuta 1681) oli Venäjän ortodoksisen kirkon patriarkka. Hän pyrki uudistamaan kirkkoa ja nostamaan sen pois valtiovallan alaisuudesta. Hän tavoitteli myös paluuta Kreikan kirkon perinteisiin, mikä aiheutti skismaa kirkon sisällä. Hänet tunnettiin kaunopuheisuudestaan, hurskaudestaan, energisyydestään ja läheisistä suhteista tsaari Aleksei Mihailovitšin kanssa.
Suku ja koulutus
Nikon syntyi lähellä Nižni Novgorodia ja opiskeli luostarissa kotinsa lähellä. Hän meni naimisiin, valmistui papiksi ja muutti Moskovan seudulle. Hänelle ha hänen vaimolleen syntyi kolme lasta, jotka menehtyivät pieninä kulkutauteihin.
Elämä munkkina ja kirkon virkamiehenä
Lastensa kuoleman jälkeen Nikon joutui hengelliseen kriisiin ja vietti kaksitoista vuotta ensin erakkomunkkina ja myöhemmin luostarissa. Nuori tsaari Aleksei Mihailovitš mieltyi Nikoniin ja nimitti hänet Novospasskin luostarin johtajaksi. Siellä hän tutustui samanmielisten, samalta seudulta olevien munkkien piiriin, joka pyrki siivoamaan uskontoa roomalaiskatolisten vaikutuksesta ja palauttamaan sen lähemmäs alkukirkkoa. Tämän piirin tuella Nikonista tuli ensin metropoliitta ja vuonna 1652 Moskovan ja koko Venäjän patriarkka.
Nikon pyrki uudistamaan jumalanpalvelustekstejä ja poistamaan muotiin tulleita länsimaalaistyylisiä ikoneita. Hän muutti myös jumalanpalvelusjärjestystä. Vaikka muutokset olivat ulkoisia, ne kohtasivat suurta vastustusta. Lukutaidottomat papit protestoivat, kun heidän olisi pitänyt opetella uuden käsikirjan mukaiset tekstit. Vanhan jumalanpalvelusjärjestyksen puolustajia kutsutaan vanhauskoisiksi.
Ollessaan sotarintamalla Puolassa vuonna 1657 tsaari nimitti Nikonin sijaisekseen. Nikon oli valtansa huipulla. Hän kohtasi voimakasta vastustusta, joka liittyi enemmän maallisen ja hengellisen vallan valtataisteluun kuin uudistusten sisältöön. Tsaari Aleksein palattua Puolasta välit viilenivät. Nikon erosi virastaan ja ilmoitti vetäytyvänsä luostariin.
Viimeisinä vuosinaan Nikonin ja tsaariperheen välit paranivat. Aleksein seuraaja Fjodor III kutsui Nikonin takaisin Moskovaan, mutta tämä kuoli matkalla.
Tuulikki Pietilä
Ida Helmi Tuulikki Pietilä (18. helmikuuta 1917 Seattle, Washington, Yhdysvallat – 23. helmikuuta 2009 Helsinki) oli suomalainen taidegraafikko. Hän oli suomalaisen taidegrafiikan keskeisimpiä vaikuttajia. 60 vuoden ajan hän osallistui lukuisiin taidenäyttelyihin ja toimi 1956–1960 myös opettajana Taideakatemian koulussa. Myöhemmin hän koulutti graafikoita ja kirjoitti Metalligrafiikka-kirjan (1978) ja osallistui Puupiirros-kirjan (1982) tekemiseen artikkelilla puukaiverruksesta.
Arkkitehti Reima Pietilä oli Tuulikki Pietilän veli.
Ura taiteilijana
Pietilä aloitti opiskelunsa Turun piirustuskoulussa 1933–1936. Sen jälkeen hän opiskeli Suomen taideyhdistyksen piirustuskoulussa 1936–1940, Tukholman kuninkaallisessa taideakatemiassa 1945–1949 ja Pariisissa 1949–1953 muun muassa Fernand Légerin akatemiassa.
Tuulikki Pietilä teki puolen vuosisadan mittaisen uran taidegraafikkona, opettajana ja alansa taidejärjestöjen vaikuttajana. Taiteilija hallitsi grafiikan menetelmät ja tekniikat perinpohjaisesti, metalligrafiikasta puupiirroksiin, moniväritöistä litografioihin. Hän sekoitti näitä eri menetelmiä ja kokeili jatkuvasti uutta.
Opiskelun merkeissä hän tapasi 1956 tulevan elämänkumppaninsa Tove Janssonin, jonka kanssa hän teki useita töitä ja projekteja. 1970-luvun lopulla he rakensivat viisikerroksisen, yli kaksi metriä korkean Muumi-Talon yhdessä erikoislääkäri Pentti Eistolan kanssa. Vuosina 1976–1990 Pietilä teki lisäksi yhteensä nelisenkymmentä muumitarinoihin perustuvaa kolmiulotteista kuvaelmaa. Muumitalo ja Pietilän kuvaelmat kuuluvat nykyään tamperelaisen Muumimuseon (ent. Muumilaakso) kokoelmaan.
Ensimmäistä kertaa Pietilän töitä oli esillä Turussa vuonna 1935. Ensimmäinen yksityisnäyttely oli 1951. Purnu-ryhmän kesänäyttelyissä hän oli mukana vuodesta 1967, takautuva näyttely oli vuonna 1986. Lisäksi hän oli mukana lukuisissa näyttelyissä ulkomailla.
Tuulikki Pietilä sai työstään myös tunnustusta: Pro Finlandia -mitali hänelle myönnettiin vuonna 1963, ja professorin arvonimen hän sai vuonna 1982. Pietilälle on myös myönnetty Suomen Leijonan komentajamerkki 6.12.1994.
Elämä
Vuodesta 1956 lähtien Tuulikki Pietilä asui yhdessä Tove Janssonin kanssa aina tämän kuolemaan 2001 asti. Pietilä oli Janssonin seuralainen Presidentinlinnan itsenäisyyspäiväjuhlissa vuonna 1992, ehkäpä ensimmäisenä naisparina. Jansson ja Pietilä asuivat ja pitivät yllä galleriaa Helsingin Kaartinkaupungissa Ullanlinnankadulla.
Janssonin ja Pietilän yhteisistä matkoista ympäri maailmaa ja kesistä Klovharun saarella Pellingissä on kertynyt useita tunteja Pietilän kuvaamaa kaitafilmimateriaalia. Kaitafilmien pohjalta on tehty myös useita TV-dokumentteja, muun muassa Haru, yksinäisten saari (1998) sekä Tove ja Tooti Euroopassa (2004).
Tuulikki Pietilä kuoli kotonaan 23. helmikuuta vuonna 2009. Hän oli kuollessaan 92-vuotias.
Luettelo historioitsijoista
Tämä on luettelo historioitsijoista.
Uusi aika
thumb|200px|Voltaire
Nybroån
Nybroån on Ruotsissa Skånen läänissä virtaava 11 kilometriä pitkä joki, joka muodostaa Nybroånin vesistössä sen 40 kilometriä pitkän pääuoman alajuoksuun. Joen valuma-alueen pinta-ala on 316 neliökilometriä ja se laskee Itämeren Juutinraumaan Nybrostrandissa Ystadista viisi kilometriä itään Ystadin kunnassa.
Theodore Roosevelt Jr.
Theodore Roosevelt III (13. syyskuuta 1887 – 12. heinäkuuta 1944) eli Theodore Roosevelt Jr. oli yhdysvaltalainen prikaatikenraali, joka toimi Puerto Ricon kuvernöörinä ja Filippiinien kenraalikuvernöörinä.
Roosevelt oli Yhdysvaltain 26. presidentin Theodore Rooseveltin ja tämän toisen vaimon Edith Rooseveltin vanhin poika. Roosevelt avioitui 1910 Eleanor Butler Alexanderin kanssa. He saivat yhdessä neljä lasta.
Roosevelt palveli ensimmäisessä maailmansodassa 1917–1919. Hänet sijoitettiin ensin Ranskaan, jonne Eleanor seurasi kuukautta myöhemmin. Roosevelt asui Pariisissa Eleanorin, veljiensä Archibaldin ja Quentinin ja siskonsa aviomiehen, Richard Derbyn kanssa. Quentin menehtyi taistelussa heinäkuussa 1918. Roosevelt loukkaantui palveluksensa aikana, häntä muun muassa ammuttiin jalkaan. Hänet palkittiin toimistaan useilla mitaleilla.
Palattuaan sodasta Roosevelt seurasi isänsä jalanjälkiä politiikkaan. Hän oli republikaanisen puolueen ehdokas New Yorkin kuvernööriksi 1924, mutta hävisi vaalit Al Smithille.
Vuonna 1929 Roosevelt nimitettiin Puerto Ricon kuvernööriksi. Hän toimi tehtävissä vuoteen 1932 asti. Samana vuonna hänet nimitettiin Filippiinien kenraalikuvernööriksi. Hän toimi asemassa vain hieman yli vuoden.
Toisessa maailmansodassa Roosevelt muistetaan parhaiten Normandian maihinnoususta. Roosevelt oli 56-vuotiaana vanhin ja korkea-arvoisin ensimmäisen aallon joukkojen jäsen. Hän menehtyi saatuaan sydänkohtauksen hieman alle viisi viikkoa myöhemmin, 12. heinäkuuta 1944. Hänet palkittiin toimistaan maihinnousun aikana Medal of Honorilla postuumisti 21. syyskuuta 1944. Hänen leskensä Eleanor vastaanotti mitalin.
Gouda (juusto)
thumb|Vanhempaa goudajuustoa Gouda on hollantilainen lehmänmaidosta valmistettu, kypsytetty, puolikova juustotyyppi, jota on valmistettu jo ainakin 1100-luvulta. Tyypillinen gouda painaa noin 15 kg, ja sen rasvapitoisuus on 31–45 % kuiva-aineesta. Juustoa kypsytetään vähintään muutama viikko, enimmillään jopa vuosia. Goudan maku ja muut ominaisuudet vaihtelevat paljon kypsytysasteen mukaan.
Holokausti
pienois|Amerikkalaisten vapauttama Nordhausenin keskitysleiri brittiläisten pommituksen jälkeen hiukan ennen sodan loppua. Holokausti (< ’polttouhri’) oli natsi-Saksan suorittama järjestelmällinen juutalaisten kansanmurha toisen maailmansodan aikana.
Päävastuullinen kuuden miljoonan juutalaisen murhasta oli Saksan kansallissosialistinen hallitus, joka Adolf Hitlerin johdolla hallinnoi, sääteli ja ohjasi joukkotuhon etenemistä, mutta siihen osallistuivat aktiivisesti myös monet Saksan liittolaisista ja Saksan tai liittolaisten miehittämien alueiden yhteistyöhön ryhtynyt väestö.
Saksan juutalaiset olivat joutuneet natsien kiihtyvien sortotoimenpiteiden kohteeksi jo vuodesta 1933 alkaen, ja vainot levisivät Saksan miehittämille alueille toisen maailmansodan alettua. Päätöksen kansanmurhasta (”lopullinen ratkaisu”) saksalaiset tekivät vuoden 1941 lopulla, ja sitä alettiin toteuttaa järjestelmällisesti vuoden 1942 alusta. Aluksi juutalaisia oli teloitettu ampumalla. Sen osoittauduttua epäkäytännölliseksi saksalaiset perustivat Puolaan tuhoamisleirejä ja ryhtyivät kuljettamaan ghettoihin kokoamiaan juutalaisia niihin myrkkykaasulla tapettavaksi.
Holokausti loppui, kun Saksa joutui vetäytymään miehittämiltään alueilta sodan loppuvuosina 1944–1945. Syylliset asetettiin sodan jälkeen syytteeseen ja moni sai kuolemantuomion. Sodan jälkeisinä vuosikymmeninä holokaustista on tullut pahuuden mittari, jota vasten ihmisten ja valtioiden epämoraalisia tekoja mitataan. Holokaustin kansainvälistä muistopäivää vietetään vuosittain 27. tammikuuta.
Holokaustin yhteydessä surmattiin miljoonittain muitakin natsien heikompana ihmisaineksena pitämiä ihmisiä, kuten slaaveja, romaneja, homoseksuaaleja ja kehitysvammaisia.
Eija Jansson
Eija Jansson  (s. 1954) on suomalainen rikoskirjailija. Hänen tuotantoaan on kustantanut mm. Myllylahti Oy sekä Nordbooks.
Holokausti
Sanan etymologia ja nimityksiä eri kielillä
Raamatullinen sana šoa (שואה, ), ’katastrofi’, on vakiintunut juutalaisten kansanmurhan nimitykseksi hepreankielisten puhujien keskuudessa. Israelin lisäksi sanaa suositaan myös Ranskassa Claude Lanzmannin samannimisen vuoden 1985 dokumenttielokuvan seurauksena. Sanan käytöllä vältetään sanan holokausti teologiset konnotaatiot sekä korostetaan vainojen juutalaisia uhreja erotuksena kaikista natsien uhreista. Israelilainen Yad Vashem -holokaustimuseo suosittelee šoa-nimityksen käyttöä muissakin kielissä.
Muita holokaustista muissa kielissä kuin suomessa käytettyjä nimityksiä ovat romanien käyttämä porajmos (suomeksi ’ahmiminen’) ja jiddišin khurbn (’tuho’, hepreaksi churban, myös churban Europa ’Euroopan tuho’, erotukseksi churbanista eli Jerusalemin toisen temppelin tuhosta). Natsit käyttivät siitä nimitystä juutalaiskysymyksen lopullinen ratkaisu.
Tausta ja syyt
Juutalaisten joukkomurhan alullepanija oli Saksan valtakunnankansleriksi vuonna 1933 noussut Adolf Hitler. Hän oli vihannut juutalaisia syvästi ensimmäisen maailmansodan päättymisestä lähtien. Hitler uskoi juutalaisten salaliittoon, jonka avulla nämä pyrkivät hallitsemaan maailmaa ja kaivamaan maata kaikkien kansakuntien alta edistämällä sosialismia ja kommunismia sekä manipuloimalla taloutta. Hitler syytti myös juutalaisia sosialisteja Saksan häviöstä ensimmäisessä maailmansodassa ja uskoi juutalaisten valvovan Saksan vihollismaiden hallituksia.
Juutalaisiin kohdistuvista epäluuloista huolimatta antisemitismi ei Saksassa ollut 1900-luvun alussa erityisen vakavaa verrattuna muihin Euroopan maihin. Itä-Euroopassa juutalaisia oli surmattu pogromeissa sadoin tuhansin, mutta Saksassa ei vakavaa väkivaltaa juutalaisia kohtaan juurikaan esiintynyt ennen Hitlerin valtaannousua 1933. Juutalaisia ei myöskään syrjitty lain edessä. Antisemitistisiä ennakkoluuloja ja vastenmielisyyttä juutalaisia kohtaan kuitenkin esiintyi, ja moni tavallinen saksalainen ei pitänyt juutalaisia oikeina saksalaisina. Antisemitismi oli yleistä yliopistoissa, ja myös usea kansalaisjärjestö kielsi jäsenyytensä juutalaisilta. Saksan dramaattisen poliittisen kehityksen johdosta maan eliitti alkoi kuitenkin ensimmäisen maailmansodan jälkeen kääntyä juutalaisvastaiseksi. Asiaan vaikutti Saksan raskas ja nöyryyttävä tappio sodassa sekä sosialistipuolueen nousu maan suurimmaksi. Myös Venäjän vallankumous 1917 vahvisti Saksassa antisemitismiä, sillä kommunismi ja bolševismi yhdistettiin juutalaisiin. Ensimmäinen maailmansota oli lisäksi kiihdyttänyt Saksan yhteiskunnallisia ja poliittisia ristiriitoja, ja maan tuore demokratia ei ollut vielä juurtunut kansalaisten ajatteluun. Saksan poliittisessa retoriikassa oli käytetty 1860-luvulta asti juutalaisvastaisuutta hyväksi kansankiihotuksessa. Ensimmäinen maailmansota oli lisäksi tuottanut maahan suuren joukon väkivallan karaisemia ja tappamaan valmiita miehiä, joista tuli myöhemmin holokaustin toimeenpanijoita.
Tärkeä holokaustin mahdollistanut tekijä oli lisäksi rotuopillisen antisemitismin paluu, eli juutalaisten luokittelu muusta ihmiskunnasta biologisesti erilliseksi ryhmäksi. Hitlerin mukaan juutalaiset eivät olleet edes alempi rotu vaan ”epärotu”, ”vastarotu”. Opin mukaan juutalaiset olivat perintötekijöiltään taipuvaisia tuhoisaan käytökseen.
Suosituksi noussut sosiaalidarvinismin tulkinta katsoi ihmisten eriarvoisuuden olevan luonnollinen ja oikeutettu asia. Sitä käytettiin myös oikeutuksena sodalle, jossa ”ylemmät” kansat saivat valloittaa, riistää ja hävittää ”alempansa”. Negatiivinen eugeniikka eli rotuhygienia oikeutti natsi-Saksassa aluksi ”epäsopivien” kuten mielisairaiden pakkosteriloinnit ja myöhemmin joukkomurhat.
Holokausti oli mahdollinen myös vain siksi, koska Saksa menestyi toisen maailmansodan alkuvuosina 1939–1941 erittäin hyvin ja onnistui miehittämään läntisen Neuvostoliiton. Hitlerin toistuvat ulko- ja sisäpoliittiset voitot nostivat hänet kansan silmissä suorastaan jumalhahmoksi, jota seurattiin millaisiin tahansa tekoihin. Hitler ei yleensä itse sekaantunut arkipäiväisiin politiikan kysymyksiin, vaan juutalaiskysymyksessäkin eri tahot ja virastot työskentelivät itsenäisesti Hitlerin oletetun tahdon mukaisesti. Natsihallinnossa oli paljon jyrkkiä antisemiittejä, jotka toimivat oman aatteensa mukaisesti, toistensa kanssa kilpaillen holokaustin toteutuksessa.
Uhrit
Euroopan juutalaiset olivat kansanmurhan pääasiallinen kohde, ja joidenkin määritelmien mukaan holokausti tarkoittaakin ainoastaan juutalaisten kansanmurhaa toisen maailmansodan aikana. Arviolta noin kaksi kolmannesta Euroopan juutalaisista eli 5–7 miljoonaa kuoli holokaustissa. Noin kolme miljoonaa juutalaista surmattiin varsinaisilla tuhoamisleireillä, liikkuvat tuhoamisyksiköt (Einsatzgruppen) surmasivat noin miljoonan ja loput surmattiin ghetoissa tai näännytettiin tarkoituksella nälkään ja kovaan työhön työleireillä.
Juutalaisten lisäksi holokaustin yhteydessä tapettiin slaaveja kuten puolalaisia ja venäläisiä, neuvostoliittolaisia sotavankeja, romaneja, natsien aatteellisia vastustajia, vapaamuurareita, Jehovan todistajia, ruusuristiläisiä, mustia, homoseksuaaleja sekä eugeniikan eli rodunjalostuksen nimissä kehitysvammaisia ja psyykkisesti sairaita. Jos holokaustin määritelmään sisällytetään kaikki natsien järjestelmällisissä vainoissa kuolleet, nousee uhrien määrä arviosta riippuen 11–17 miljoonaan henkeen.
Uhrien määrän laskeminen on vaikeaa, sillä natseilta ei jäänyt sodanaikaista dokumenttia tapettujen määrästä. Uhrien määrät on arvioitu sodan jälkeen erilaisista dokumenteista ja väestötilastoista. United States Holocaust Memorial Museumin mukaan holokaustissa ja sen yhteydessä kuoli:
Vainojen alku
Hitlerin hallitus nousi valtaan keväällä 1933 ja aloitti pian Saksan juutalaisten aseman heikentämisen. Kansallissosialistisen politiikan päämääränä ei vielä sen ensimmäisten vuosien aikana ei ollut juutalaisten fyysinen tuhoaminen, vaan lähinnä heidän sosiaalinen ja taloudellinen eristämisensä saksalaisesta yhteiskunnasta sekä heidän karkottamisensa Saksan alueelta.
Historioitsija
Historioitsija on henkilö, jota pidetään auktoriteettinä menneisyyden tutkimisessa ja historiankirjoittajana.
Holokausti
Vainojen alku
Jo kevään 1933 kuluessa natsit järjestivät juutalaisvastaisia mellakoita ja juutalaisten omistamiin kauppoihin suuntautuneen ostoboikotin. Niitä seurasi pian juutalaisiin julkisen sektorin työntekijöihin ja tiettyihin ammatinharjoittajiin kohdistuneiden rotulakien voimaantulo. Juutalaisia alettiin nopeasti syrjäyttää virkamiehistöstä, koulutuslaitoksista, lehdistöstä, asepalvelusta ja muista ammateista. Viranomaiset kielsivät juutalaisilta maan omistamisen, ja heidät suljettiin sairausvakuutuksen ulkopuolelle. Myös juutalaisten liikkumista julkisilla paikoilla rajoitettiin monin tavoin.
Historioitsija
Varhaisimmat historioitsijoina pidetyt kirjoittajat ovat Herodotos ("historian isä") ja Thukydides ("sotahistorian isä").
Holokausti
Vainojen alku
Vuonna 1935 voimaan tulleet Nürnbergin lait tekivät Saksan juutalaisista toisen luokan kansalaisia. Lait muun muassa kielsivät avioliitot juutalaisten ja ei-juutalaisten välillä sekä epäsivät juutalaisilta äänioikeuden saksalaisissa vaaleissa. Nürnbergin lait määrittelivät juutalaisuuden rodullisin termein. Juutalaisten pyrkimykset saavuttaa tasa-arvoisuus muiden saksalaisten kanssa tulivat lopullisesti mahdottomiksi Nürnbergin lakien myötä.
Marraskuun 9. ja 10. päivän välisenä yönä 1938 Saksan valtionhallinto pani toimeen ”Kristalliyöksi” kutsutun juutalaisvastaisten hyökkäysten aallon. Kristalliyönä eri puolilla Saksaa surmattiin 91 juutalaista, tuhottiin 191 synagogaa ja ryöstettiin 7500 kauppaa. Noin 30 000 juutalaista lähetettiin keskitysleireille. Juutalaisten omaisuus takavarikoitiin pian Kristalliyön jälkeen, ja maan talouselämästä tehtiin kokonaan ”arjalainen”. Natsijohto jatkoi samalla keskustelua toimenpiteistä, joilla juutalaiset voitaisiin lopullisesti eristää yhteiskunnasta.
Kun Saksan juutalaiset oli syrjäytetty ja ryöstetty, rajoitukset levisivät heidän yksityiselämäänsäkin. Juutalaisille asetettiin esimerkiksi asumisrajoituksia, liikkumisrajoituksia ja ostorajoituksia. Syyskuusta 1941 alkaen juutalaiset joutuivat pitämään vaatteisiin ommeltua keltaista daavidintähteä, minkä seurauksena heidän valvonnastaan oli tullut aukotonta.
Saksan tavoitteena oli vainojen avulla ajaa maan juutalaiset muuttamaan itään, mutta Puola sulki juutalaisilta rajansa vuonna 1938. Osa juutalaisista onnistui pakenemaan muualle Eurooppaan, Yhdysvaltoihin tai Palestiinaan. Britannia otti vastaan viitisenkymmentä tuhatta juutalaista joulukuuhun 1938 mennessä ja Yhdysvallat kaikkiaan 130 000. Yksistään vuoden 1939 aikana Saksasta pakeni lähes 80 000 juutalaista.
Juutalaisten poismuuttoa Saksasta haittasi merkittävästi merentakaisten maiden tiukat maahanmuuttosäännökset, joiden on katsottu heijastelleen maailmanlaajuista taloudellisten itsesuojelupyrkimysten värittämää asenneilmastoa. Siihen on tulkittu sekoittuneeksi muukalaiskammoa ja suoranaista juutalaisvastaisuutta. Vuoden 1939 alussa Saksa asetti juutalaisten maastamuutolle huomattavia esteitä. Lokakuussa 1941 juutalaisten poismuutto Saksasta kiellettiin kokonaan holokaustin ollessa jo täydessä käynnissä.
pienois|Juutalaisten oli kannettava vaatteissaan [[Keltainen daavidintähti|keltaista daavidintähteä.]]
Kansanmurhan valmistelu
Toinen maailmansota alkoi 1. syyskuuta 1939 kun Saksa hyökkäsi Puolaan. Heti sen jälkeen saksalaiset alkoivat koota valloittamiensa alueiden juutalaisia rautateiden varrella sijaitsevien kaupunkien ghettoihin väestönsiirtojen läpikulkupaikoiksi. Ghettojen asukkaita alettiin heinäkuusta 1942 alkaen siirtää tuhoamisleireille, mutta vielä sodan alussa ghetot olivat vasta täydellisen kansanmurhan välivaihe.
Yhtenä vaihtoehtona ”juutalaiskysymyksen” ratkaisuksi oli esitetty juutalaisten siirtämistä johonkin kaukana sijaitsevaan paikkaan. Etenkin Madagaskar-suunnitelmaa kehitettiin vakavissaan vuoden 1940 aikana. Tarkoituksena oli perustaa saarelle suurghetto, jonka huonoissa elinoloissa juutalaiset eivät selviäisi hengissä. Suunnitelmaan sisältyivät jo kaikki myöhempien kyyditys- ja tuhoamiskäytäntöjen ainekset. Koska Britannia ei antautunutkaan, Madagaskar-suunnitelmasta luovuttiin ja ”lopullisen ratkaisun” eli juutalaisten hävittämisen paikaksi valittiin Itä-Eurooppa.
Saksalaiset käyttivät sanoja ”asuttaminen”, ”raivaaminen” ja ”evakuointi” vielä vuosina 1939–1941 kirjaimellisesti. Sitä mukaa kun saksalaisten suunnitelmat radikalisoituivat, sanoista tuli vähitellen joukkomurhan synonyymeja. Juutalaisten kuolema alettiin ottaa kuljetussuunnitelmissa huomioon vuodesta 1941 alkaen. Menestyksellinen hyökkäys Neuvostoliittoon kesäkuussa 1941 aiheutti sen, että suunnaksi otettiin kansanmurha.
Järjestelmällinen tuhoaminen
Hitlerin kesäkuussa 1941 antama käsky, jossa määrättiin muun muassa neuvostovaltion, puna-armeijan tai kommunistisen puolueen palveluksessa olevien juutalaisten miesten murhaamisesta oli natsi-Saksan ensimmäinen suorasanainen juutalaisten järjestelmällisen tuhoamisen valtuuttanut määräys. Operaatio Barbarossan alusta asti turvallisuuspoliisin Einsatz-yksiköt (Einsatzgruppen) ja armeija aloittivat kaikkien poliittisina tai rodullisina vihollisina pitämiensä ihmisten tuhoamisen. Pysähtymispaikoissaan Neuvostoliiton alueella Einsatz-ryhmät säännönmukaisesti keräsivät yhteen ja ampuivat kaikki löytämänsä juutalaiset. Tuhoamistoimissa Einsatz-yksiköitä auttoivat monet paikallisesta väestöstä värvätyt antisemiittiset ryhmät.
Vaikka tuhoamiskäskyn toimeenpano oli epäjärjestelmällistä ja vaihteli alueittain, on arvioitu, että yli miljoona juutalaista tapettiin miehitetyillä alueilla sodan alussa toimeenpannuissa vainoissa. Vuonna 1942 toimeenpantu lopullinen ratkaisu, joka koski myös Saksan ja Keski-Euroopan juutalaisia oli siis looginen jatke operaatio Barbarossan aikana aloitetulle politiikalle.
Vuoden 1941 syksyyn mennessä Hitler oli päättänyt tuhota tyystin Euroopan juutalaiset, ja päätös lopullisesta ratkaisusta eli juutalaisten täydellisestä kansanmurhasta tehtiin. Tammikuussa 1942 pidetyssä Wannseen konferenssissa useat natsijohtajat keskustelivat lopullisen ratkaisun toteutuksesta ja yksityiskohdista. Joukkoteloitukset oli havaittu epäkäytännöllisiksi, tekijöilleen rasittaviksi sekä vaikeasti salassa pidettäväksi. Sen vuoksi saksalaiset olivat alkaneet kokeilla vaihtoehtoisia tappomenetelmiä kuten myrkkykaasuja. Neuvostoliitosta ei enää suunniteltu keskeistä murhapaikkaa, vaan juutalaisten tuhoamisen painopiste siirrettiin Puolaan. Juutalaisia alettiin kuljettaa järjestelmällisesti ghetoista Puolaan rakennetuille tuhoamisleireille.
Noin puolet holokaustin aikana murhatusta kuudesta miljoonasta juutalaisesta kuoli SS:n ylläpitämillä tuhoamisleireillä, joita olivat Auschwitz-Birkenau, Bełżec, Chełmno, Majdanek, Sobibór ja Treblinka. Auschwitz-Birkenaussa ihmisiä surmattiin kaasukammioissa käyttämällä Zyklon B -nimistä kaasuuntuvaa valmistetta syyskuusta 1941 alkaen. Belzecin, Sobiborin ja Treblinkan kaasukammioissa tuhoamiseen käytettiin bensiinimoottoreilla tai puukaasuttimilla tuotettua häkää. Juutalaisia kuoli runsaasti myös SS:n alaisuudessa toimineilla keskitys- ja työleireillä, joita olivat mm. Bergen-Belsen, Buchenwald, Dachau, Gross-Rosen, Ravensbrück ja Sachsenhausen. Juutalaisten ja muiden ihmisten surmaamiseen käytettiin lisäksi kaasuvaunuja. Ne olivat kuorma-autoja, joiden käyttämästä polttoaineesta syntynyt häkä johdettiin erillisiin suljettuihin kammioihin. Tällä tavoin surmattiin noin 700 000 ihmistä eri puolilla natsien hallitsemaa Eurooppaa. Saksalaiset tehtailijat käyttivät toisen maailmansodan aikana miljoonia ihmisiä orjatyövoimana, ja erityisesti alempiin sosiaaliluokkiin kuuluneita juutalaisia kuoli runsaasti työskennellessään heidän alaisuudessaan.
Hitler piti juutalaisten tuhoamista niin tärkeänä tavoitteena, että jopa sodan loppuvaiheen sotilaallisessa ahdingossa natsi-Saksan polttoaine-, kuljetuskapasiteetti-, ampumatarvike-, sotilas- ja teollisuusresursseja kulutettiin kuolemanleireihin sotatoimien sijaan.
Maittain
Sodan loppuun mennessä suurin osa Euroopan juutalaisväestöstä oli tapettu. Puolanjuutalaisista, joka ennen sotaa oli Euroopan suurin juutalaisvähemmistö, arvioidaan tapetun yli 90 prosenttia eli noin kolme miljoonaa. Tämän lisäksi murhattiin yli 70 prosenttia Kreikan, Jugoslavian, Unkarin, Liettuan, Alankomaiden, Slovakian ja Latvian juutalaisvähemmistöistä. Belgia, Romania, Luxemburg, Norja ja Viro menettivät juutalaisväestöstään noin puolet, Neuvostoliitto yli kolmanneksen sekä jopa Ranska ja Italia noin neljäsosan. Useimmissa näistä maista keskeisessä osassa juutalaisvainojen toteutuksessa olivat paikalliset kollaboraattorit (miehittäjän kanssa yhteistoiminnassa olleet), ja monesti jopa miehityksenalaisten hallintojen virkamiehet.
Saksa
Saksassa, Itävallassa sekä Böömin ja Määrin protektoraatissa vielä olleiden juutalaisten evakuointi aloitettiin lokakuussa 1941. Heidän omaisuutensa takavarikoitiin, he menettivät kansalaisuutensa ja heidät kuljetettiin junilla itään pakkotyöhön ja tapettavaksi marraskuusta 1941 alkaen. Saksan viimeiset juutalaiset karkotettiin kesäkuussa 1943. Monien saksankielisistä maista karkotettujen juutalaisten väliasemana oli Theresienstadtin keskitysleiri pohjois-Böömissä.
Itä-Eurooppa
Puola on holokaustin kannalta keskeinen maa. Maassa asui kolme miljoonaa juutalaista, ja se oli sodassa Saksan ensimmäisenä valloittama maa. Puolan Katowicen alueella suoritettiin ensimmäiset joukkoampumiset, ja maan alueelle perustettiin kaikki tuhoamisleirit. Puola oli myös yksi Euroopan juutalaisvastaisimmista maista, ja juutalaisten tappamiseen osallistui siellä paikallistakin väestöä.
Itä-Euroopan juutalaisia alettiin murhata heti kun Saksan ja sen liittolaisten armeijat olivat vyöryneet Neuvostoliittoon. Yli miljoona juutalaista ammuttiin kotiseuduillaan.
Viro oli ensimmäinen maa, jonka saksalaiset julistivat vapaaksi juutalaisista, mikä tapahtui helmikuussa 1942 kun maahan jääneet tuhat juutalaista oli ammuttu. Latviassa ja Liettuassa juutalaisia surmattiin paljon enemmän. Paikalliset osallistuivat tekoihin aktiivisesti, sillä juutalaisia syytettiin yhteistyöstä Neuvostoliiton kanssa miehitysaikana 1940–1941. Liettuassa vain kolme päivää hyökkäyksen alkamisen jälkeen Saksan turvallisuusjoukot kehottivat paikallisia puolisotilaallisia joukkoja toimeenpanemaan pogromin Kaunasissa ja 1 500 juutalaista tapettiin yhdessä yössä.