cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Helsingin päärautatieasema
Julkisivu
Asemarakennuksen betonikattoiset hallit näkyvät ulkoarkkitehtuurissa. Rakennuksen ulkoasusta tuli yhdistelmä raskaita graniittipintoja ja niiden kanssa tasapainossa leikitteleviä kepeitä koristeaiheita ja siroja ikkunapuitteita. Rakennuksen julkisivua jakavat puolipylväät, joissa ei ole jalkaa eikä kapiteelia. Sileissä attikakerroksissa on ikkunat, niiden yläpuolella hieman taakse vedetty mansardikatto, jota suosittiin 1920-luvulla. Ratkaisu on tuttu saksalaisesta liiketaloarkkitehtuurista, jossa sen ensimmäisiä kehittäjiä olivat Alfred Messel ja Hermann Billing.
Rakennus
Asemarakennuksen runkomateriaali on tiiltä. Perusmuurien, ala-, väli-, ja yläpohjissa on teräsbetonia, jota ovat myös holvien tukirakenteet. Pintamateriaali on Hangon punaista graniittia ja osaksi rappausta. Ratapihan puolen sivuilla julkisivuina on käytetty rappausta ja poltettua tiiltä. Rakennuksen kattopelti on rautapeltiä. Osa ikkunapuitteista, syöksytorvet sekä kattojen ja katosten räystäs- ja reunuslistat on valmistettu kuparipellistä.
Kellotorni
pienoiskuva|vasen|Helsingin rautatieaseman kellotorni. Asemarakennuksen kellotorni kuuluu Helsingin tunnettuihin maamerkkeihin. Se oli valmistuessaan kaupungin korkein torni, ja siitä tuli suosittu näköalapaikka, johon myytiin alkuaikoina lippuja. Ensimmäisen maailmansodan aikana Helsingin rautatieaseman toimiessa sotilassairaalana kellotornia käytettiin väliaikaisena ruumishuoneena. Toisen maailmansodan aikaan lotat suorittivat kellotornista käsin Helsingin ilmavalvontaa. Kellotornissa on näköalaparvekkeet joka ilmansuuntaan. Kellotornin alaosan portaat on valmistettu betonista. Yläosan portaat ovat puuta. Nykyään torni ei enää ole yleisölle avoin turvallisuussyistä, lukuun ottamatta kutsuvieraita, kuten Eliel Saarisen jälkeläiset.
Torni kohoaa maanpinnasta mitattuna 48,5 metrin korkeuteen. Sen huipulla on aseman ja rautatien kansainvälisyyttä symboloiva neljän siipipyörän kannattelema pallo. Tornin runkorakenne on muurattua tiiltä, ja julkisivu koostuu noin 3 600 Hangon graniittikiven palasta. Katto on puurunkoinen ja siinä on kuparinen kate. Kellotornin kuparikatto painaa noin viisi tuhatta kiloa, ja sen kokonaispinta-ala on noin 150 m2. Tornin kupolin alareunan halkaisija on noin 4,5 metriä. Graniittijulkisivun pinta-ala on noin 1 030 neliömetriä. Yhden graniittikiven paksuus on keskimäärin 250 milliä ja paino on noin 240 kiloa.
pienoiskuva|Kellotorniin asennettiin kellot vasta kolme vuotta tornin valmistumisen jälkeen. Kuvassa yksi aseman kellotauluista.
Kellotorni valmistui vuonna 1919, mutta siihen asennettiin saksalaiset punttivetoiset kellot vasta vuonna 1922. Kellot oli alun perin säädetty näyttämään Pietarin aikaa. Alkuaikoina kellot olivat käsikäyttöiset ja punnuksia liikuteltiin lihasvoimalla. Kellotornissa on kellonäyttö joka ilmansuuntaan. Kunkin kellotaulun halkaisija on kullattujen minuuttimerkintöjen ulkokehältä mitattuna tasan 300 senttimetriä. Kellotauluissa tuntiosoitin on 119 senttimetrin pituinen ja painaa 60 kiloa. Minuuttiosoitin on 150 senttimetrin pituinen ja painaa piilossa olevan vastapainonsa kanssa yhteensä 56 kiloa (28 kg + 28 kg). Ennen vuonna 2010 suoritettuja tarkistusmittauksia, ja monissa lähteissä vielä sen jälkeenkin, on kellotauluille ja osoittimille esiintynyt näistä poikkeavia virheellisiä mittoja. Jokaisella kellolla on oma koneisto, ja ne yhdistettiin vuonna 1980 digitaalisesti liikenneviraston keskuskelloon.
Tornia on huollettu ja korjattu useasti. Viimeisin remontti valmistui maaliskuussa 2010. Remontin hinta oli alkujaan 1,5 miljoonaa euroa. Hangon punaisen graniittikivien korjauksen lisäksi kaikki kivisaumat uusittiin. Myös kuparikatto ja parvekkeet korjattiin. Tuolloin remontin kustannusarvio kolminkertaistui ja lähenteli laajan kosteusvaurion takia viittä miljoonaa euroa. Vuonna 2011 todettiin, että kello ei pysy ajassaan, ja syyksi ilmeni koneiston impulssihäiriö. Kellolle liikahtamisen tarpeesta kertovat impulssit oli edellisen remontin aikana säädetty liian herkiksi.
pienoiskuva|vasen|Pääsisäänkäynnin molemmilla puolilla olevat graniittiset veistokset ovat nimeltään Lyhdynkantajia.
Lyhdynkantajat
Helsingin rautatieaseman pääsisäänkäynnin viereen vuonna 1914 valmistuneet kiviset patsaat ovat Lyhdynkantajia. Graniitista veistetyt patsaat on suunnitellut kuvanveistäjä Emil Wikström. Veistosryhmä koostuu neljästä graniittisesta mieshahmosta, jotka kannattelevat pallon muotoisia lyhtyjä. Kivimiesten jykevien kasvojen esikuvana väitetään olleen sääksmäkeläisen torpparin Jalmari Lehtisen.
Laajaan tietoisuuteen Lyhdynkantajat ovat tulleet nimellä ”Kivimiehet” VR:n mainoskampanjan ansiosta. Veistoksia on hyödynnetty printtimainoksissa kuvamanipulaatioiden avulla ja animaatioina televisiossa vuodesta 2002 alkaen. Mainoskampanjoiden ansiosta lyhdynkantajista on tullut VR:n maskotit.
Veistoksen pään paino on noin 1 500 kiloa, rintakehän paino on noin 6 000 kiloa, ja käsi painaa noin 2 000 kiloa. Kesällä 2013 Lyhdynkantajat olivat kesäevakossa Pasilassa rautatieaseman seinäremontin tieltä. Samalla patsaat pestiin ja huollettiin.
Presidentin odotussali
pienoiskuva|Presidentin odotussali 1930-luvulla.
Aseman virastosiipeen rakennettiin alun perin Venäjän keisarille ja muille korkea-arvoisille vieraille tarkoitettu juhlava odotussali. Tähän kaksi kerrosta korkeaan odotussaliin johtaa Rautatientorin puolelta oma erillinen sisäänkäynti. Norjalainen kuvanveistäjä Hans Uthuslien veisti salin sisäänkäynnille kaksi pienempää, lyhdynkantajaveistoksia muistuttavaa mieshahmoa. Keisari Nikolai II saapui salin kautta Rautatientorille viimeiselle Suomen suuriruhtinaskunnan keisarivierailulle. Suomen itsenäistyttyä keisarin odotussali omistettiin tasavallan presidentille.
Valtioneuvos J. K. Paasikivi keskusteli salissa seurueensa kanssa neuvottelumatkoilla Moskovaan ennen talvisotaa syksyllä 1939. Vuonna 1940 sotavaiheiden uuvuttama, presidentin tehtävät jättävä Kyösti Kallio oli matkalla Helsingistä kotiin Nivalaan. Hetkeä myöhemmin hän sai äkillisen sydänkohtauksen ja kuoli saattajiensa käsivarsille aseman päälaiturille. Saattajina asemalla olivat muun muassa marsalkka C. G. Mannerheim ja Kallion seuraajaksi valittu Risto Ryti. Tarinan mukaan Kallio kuoli marsalkka Mannerheimin käsivarsille, mutta todellisuudessa kyseessä olivat presidentin adjutantti eversti Aladár Paasonen ja eversti A. F. Airo.
Myöhemmin asemarakennuksen odotussalia ovat käyttäneet eri presidentit matkustaessaan junalla tai vastaanottaessaan rautateitse saapuvia vieraita.
Aseman raiteisto
pienoiskuva|vasen|250px|Juna [[Linnunlaulu (Helsinki)|Linnunlaulun kallioleikkauksessa vuonna 1908.]] pienoiskuva|400px|Helsingin rautatieaseman ratapihan raidekartta.
Ensimmäinen raideyhteys Helsingistä Hämeenlinnaan oli yksiraiteinen. Linnunlaulun kallioleikkaus tehtiin kuitenkin jo alun perin kahta raidetta varten. Liikennemäärien kasvaessa toinen linjaraide rakennettiin ensimmäisen rinnalle vuonna 1892. Myöhemmin Linnunlaulun kallioita on louhittu ja ratalinjausta levennetty useasti.
Helsingin rautatieasema rakennettiin alun perin ydinkeskustan ulkopuolelle. Tällöin paikalla oli tilaa rakentaa aseman kupeeseen myös rautateiden Helsingin konepaja ja veturivarikko. Vähitellen ne jäivät kaupungin keskelle ja varikkotoimintaa alettiin siirtää Pasilan konepajalle vaiheittain vuodesta 1899 alkaen. Vuonna 1923 rautatieaseman laituriraiteiden lukumäärää lisättiin kuudesta kahdeksaan kaventamalla laitureita ja poistamalla erilliset matkatavaralaiturit. Vuonna 1925 Helsingin ja Pasilan väliselle rataosalle rakennettiin kaksi uutta raidetta junien huoltoliikennettä varten. 1890-luvulla Helsingin rautatieasemalta rakennettiin satamarata kulkemaan eteläisen Helsingin kautta Katajanokalle. Sen käyttö väheni myöhemmin niin paljon, että sitä alettiin purkaa vaiheittain 1970-luvulta lähtien. Lopullisesti se purettiin vuonna 2009 Vuosaaren sataman valmistuttua.
Vuosina 1969–1970 rantaradalle rakennettiin omat raiteet Helsingin ja Pasilan välille. 1990-luvulla Linnunlaulun kallioleikkauksesta käytiin tiukkaa keskustelua jopa kahdesti: ensin Tikkurilan kaupunkiradan rakentamisen vuoksi ja myöhemmin Leppävaaran kaupunkiradan vuoksi. Linnunlaulun kallioiden ja huviloiden kulttuuriarvot uhkasivat jopa kaataa koko Leppävaaran radan rakentamisen.
Nykyään Helsingin päärautatieasemalla on kaikkiaan 19 laituriraidetta. Kaukoliikenne ja ”varsinaisen” pääradan lähiliikenne on keskittynyt aseman keskiosaan. Keravan kaupunkiradan liikenne, kuten myös Kehäradan liikenne itäkautta lähtee pääasiassa raiteilta 1–4, sekä Espooseen ja länsikautta Kehäradalle suuntaava lähiliikenne liikennöi raiteilta 12–19. Helsingin ja Pasilan välisellä rataosuudella on rinnan yhteensä 10 raidetta. Neljä itäisintä ovat pääradan raiteita, kaksi keskimmäistä ovat Ilmalan varikon huoltoraiteita, ja neljä läntisintä ovat rantaradan raiteita.
Helsingin ratapihalla on yhteensä 83 keskitettyä vaihdetta, joista 40 on yksinkertaisia vaihteita ja 43 kaksipuolisia risteysvaihteita. Ne kaikki ovat lyhyitä 1:9 vaihteita, joissa suurin sallittu nopeus on 35 km/h.
Helsingin ratapiha toimii ruuhka-aikoina välityskapasiteettinsa äärirajoilla. Siksi pienetkin häiriöt Helsingin ratapihalla sekoittavat helposti koko junaliikenteen. Asemarakennuksen päätelaiturityyppi ja aseman ahdas sijainti estävät nykyisen ratapihan laajentamisen. Ongelmaan on suunniteltu ratkaisuksi Pisararataa, joka mahdollistaisi lähijunien sijoittamisen maan alle. Toisaalta Pisararadan ohella on tutkittu myös vaihtoehtoa, joka perustuu yksittäisiin vaihde- ja geometriamuutoksiin sekä paikallisjunakaluston uusimiseen ja kulunvalvonnan parantamiseen. Vaihtoehto on kuitenkin riippuvainen lentoradasta, Riihimäki–Tampere-välin uudesta oikoradasta ja Espoo–Salo-oikoradasta.
Tasoristeykset
Asemalla on kolme huoltotien tasoristeystä nimeltään Huoltotie laitureille 014–019, Huoltotie ja Kaisaniemen nousupaikka.
Onnettomuudet
pienoiskuva|Vuonna 1926 veturi ajoi seinän läpi vastavalmistuneeseen päätelaiturikatokseen. pienoiskuva|Helsingin junaturma 4. tammikuuta 2010. Helsingin ja Pasilan välinen rataosuus on keskustan suuntaan loivaa alamäkeä, ja siksi asemalla on sattunut muutamia junaonnettomuuksia:
Helsingin liikennepaikka
5. kesäkuuta 2005 alkaen on ollut olemassa Helsingin liikennepaikka (lyh. Hel), johon kuuluvat seuraavat liikennepaikan osat:
Suomen ratakilometrijärjestelmässä liikennepaikkojen etäisyys Helsingistä ilmoitetaan lyhenteellä ”Km Hki”. Etäisyys lasketaan vuonna 1919 puretun vanhan asemarakennuksen kohdalta.
Final Fantasy Mystic Quest
Final Fantasy Mystic Quest on Squaren kehittämä roolipeli, joka on julkaistu vuonna Super Nintendo Entertainment System -konsolille. Peli oli ensimmäisiä Final Fantasy -sarjan spin-off-pelejä. Japanissa peli julkaistiin nimellä Final Fantasy USA Mystic Quest ja Euroopassa nimellä Mystic Quest Legend, jottei se olisi sekoittunut Euroopassa aiemmin Mystic Questinä ilmestyneeseen Seiken densetsuun. Koska Final Fantasy Mystic Questissä ei ole satunnaisia taisteluita, tallennuspisteitä tai ryhmän muodostamismahdollisuutta, erottuu se pelimekaniikaltaan selvästi Final Fantasyn pääsarjan peleistä.
Pelin tarina keskittyy nuoreen Benjaminiin. Hänen tehtävänään on voittaa takaisin neljää eri elementtiä edustavat kristallit, jotka ovat edellytys maailman hyvinvoinnille. Aikoinaan kristallit joutuivat voimakkaiden demoneiden ryöstämiksi, ja ihmisten toivo lepää nyt vanhan ennustuksen povaamassa soturissa, joka vapauttaa maailman sitä riuduttavasta pimeydestä.
Pelaaminen
Pelin hahmoja ei voida sonnustaa valikon avulla, vaan uudet varusteet korvaavat automaattisesti hahmon nykyiset aseet ja suojat. Pelin aikana kerätty varustus on myös huomattavasti muita saman genren pelejä niukempi, ja ostamiseen sijaan suuri osa siitä saadaan taisteluista tai matkan varrella olevista aarrearkuista.
Taisteleminen
Mystic Questissä viholliset havaitaan jo pelihahmon liikkuma-alueella, joten taistelut eivät synny yhtä sattumanvaraisesti kuten useimmissa muissa Final Fantasy -peleissä. Siitä huolimatta vihollisia ei voida aina karttaa, koska ne saattavat tukkia pelaajan reitin. Pelissä on myös luovuttu Active Time Battleksi kutsutusta järjestelmästä, jossa pelihahmolle voidaan osoittaa komento hahmon kohdalla olevan mittarin täyttyessä; ATB:n ovat korvanneet hahmojen iskuvuorot, joita jaetaan nopeuden perusteella. Lisäksi hahmojen terveys ilmoitetaan ensisijaisesti elämäpalkin muodossa, vaikka numeerisia osumapisteitäkin voidaan käyttää.
Taisteluissa on mahdollista käyttää kahta hahmoa, joista toinen on pelaajan ohjaama päähahmo, toinen taas tätä avustava liittolainen. Yhteenoton alkaessa pelaajalle annetaan kolme vaihtoehtoa: taisteleminen, pakeneminen (Run) sekä ohjaus (Control), jonka kautta liittolaisen toimia voidaan säätää joko pelaajan tai tekoälyn ohjattavaksi. Taistellessaan pelihahmot voivat suorittaa neljä eri komentoa, jotka ovat fyysinen hyökkäys, puolustus sekä taikojen ja esineiden käyttö.
Taisteluista saatavat palkinnot ovat esineiden ostoon tarvittava Gold Piece -valuutta sekä kokemuspisteet, joita hahmojen tasonnosto vaatii. Korkeammat tasot vahvistavat seitsemää eri ominaisuutta: vahvuutta, nopeutta, puolustusta, energisyyttä, tarkkuutta, magiaa sekä väistökykyä. Tavallisia taisteluita parempia saaliita saadaan maailmankartalla sijaitsevilta taistelukentiltä, joilla on käytävä yhteensä kymmenen taistelua ennen kuin pelaaja palkitaan.
Taiat
Vaikka hahmojen korkeammat tasot parantavat myös loitsujen tehokkuuta, ei pelissä kuitenkaan opita taikoja kokemusta kasvattamalla, vaan aarrearkuista löytämällä ja taistelukentillä ottelemalla. Taikojen käyttöä voidaan verrata ensimmäiseen Final Fantasy -osaan: kummassakin pelissä jokaisella loitsutyypillä on oma rajoitettu käyttömääränsä, joka aina yhden loitsun jälkeen vastaavasti vähenee yhdellä. Hahmoa parantamalla käytettävien loitsujen lukumäärä voidaan nostaa takaisin maksimiin, joka kohoaa entisestään tasoa korotettaessa. Esineiden tavoin opittavia taikoja on Mystic Questissä suhteellisen vähän.
Suosio
Final Fantasy Mystic Quest suunniteltiin varta vasten amerikkalaisille pelaajille, jotta se olisi voinut tehdä pelisarjaansa ja lajityyppiään tunnetummaksi myös länsimaissa pelkistetyn ja helpommin lähestyttävän pelimekaniikkansa ansiosta. Peli ei kuitenkaan yltänyt samaan menestykseen kuin vuotta aiemmin julkaistu Final Fantasy IV, eikä siksi onnistunut parantamaan Final Fantasy -sarjan asemaa merkittävästi.
Ilmestyessään vuonna 1992 peli sai jokseenkin kelvot arviot Nintendo Power ja Electronic Gaming Monthly -lehdiltä. Sitä ei silti keskimäärin pidetä aivan samantasoisena kuin sarjan pelejä yleensä, ja pelaajien antama palaute onkin vaihdellut kiitettävän ja heikon välillä. Pelin musiikit ovat saaneet osakseen suurta suosiota.
Musiikki
Ryūji Sasai ja Yasuhiro Kawakami vastasivat Mystic Questin musiikista. 10. syyskuuta 1993 NTT Publishing julkaisi pelin 28 kappaletta sisältävän albumin nimellä Final Fantasy Mystic Quest Original Soundtrack, jonka kesto on 63:30.
Suolikko (Muurame, Valkola)
Suolikko on Keski-Suomessa Muuramessa Valkolan kylän lähellä sijaitseva lampi.
Maantietoa
Lammen pinta-ala on 1,5 hehtaaria, se on 350 metriä pitkä ja 100 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Lampi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Lammen tilavuudeksi on saatu 66 200 kuutiometriä. Sen keskisyvyys on 4,4 metriä ja suurin syvyys on 7,5 metriä. Sen rantaviivan pituus on 850 metriä.
Vesistösuhteet
Lampi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Suur-Päijänteen alueen (14.2) Muuratjärven valuma-alueella (14.28), jonka Punasillanojan valuma-alueeseen (14.289) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 168,6 metriä mpy.
Kuusamon–Vienanmeren virtauskieleke
Kuusamo–Vienanmeren virtauskieleke ( tai ) on viime jääkauden loppuvaiheessa Fennoskandian mannerjäätikköön kuulunut ja Perämeren ja Etelä-Lapin suunnalta itään päin virrannut jäätikkövirran laajentuma Itä-Suomessa ja Venäjän-Karjalassa.
Jäätikkövirta ja virtauskieleke
Pohjois-Ruotsin ylle kerrostuneesta Fennoskandian mannerjäätikön kilpimäisestä osasta virtasi eri suuntiin jäätikkövirtoja. Itään päin virranneesta jäätikkövirrasta tuli pitkä ja viime jääkauden huippukohdassa (lyh. LGM, noin 23 000–18 000 vuotta sitten) se virtasi ensin Vienanmeren altaaseen ja haarautui siellä eri suuntiin virtaaviin kapeampiin virtauskielekkeisiin. Yksi kieleke jatkoi Kuolan niemimata kiertäväksi Vienankurkun kielekkeeksi, toinen jatkoi Vienanjoen jokilaaksoon ulottuvaksi kielekkeeksi ja kolmas Äänisen suuntaan haarautuvaksi kielekkeeksi. Jääkauden huippukohdan aikana oli jäätikkö Suomen yllä lähes kolmekilometrinen ja Vienanmeren kieleke alkoi silloin Lapista. Kun sulamisen aikana mannerjäätikkö kutistui, sijaitsi jäätikkövirran alkupää Ruotsin puolella. Koska Pohjois-Suomen yllä on viime jääkaudella ollut kaksi jäätiköitymistä, edustavat jäätikkövirran toiminnasta maaston jääneet selvimmät merkit jääkauden viimeistä jäätiköitymisvaihetta ja siinäkin sen viimeisiä vuosituhansia. Venäjän-Karjalassa tunnetaan hyvin ne päätemoreenit, jotka jäätikkö puski LGM-vaiheessa näkyville maastoon. Myös jääkauden viimeisten vuosituhansien aikana jäätikön reunan perääntymisestä jäi maastoon näkyviin pienempiä reunamoreeneja, mutta Vienanmeren pohjalle jääneitä reunamoreeneja ei tosin tunneta.
Vienanmeren kieleke arvellaan virranneen melko yhtenäisenä virtana kohti itää ja se hajosi vasta Venäjän-Karjalassa erisuuntaisiin kielekkeisiin. Koska Kuolan niemimaalla sijaitsevalta jäänjakajalta virtasi jäätä etelään päin, kohtasi Vienenmeren jäätikkövirta pohjoisesta siihen puskevan Varzugan virtauskielekkeen ja siitä lännempänä sijaitsevan Kuolan virtauskielekkeen (, myös ). Noin 12 500–12 300 vuotta sitten, nuoremmalla dryaskaudella, jäätikön perääntyminen pysähtyi kahdeksi sadaksi vuodeksi kerrostaen Venäjän-Karjalaan Rukajärven reunamuodostuman itäisen osan. Kieleke oli tuolloin 100 kilometriä pitkä. Noin 11 000 vuotta sitten sen kielekkeen reunalle kerrostui Pääjärven reunamuodostuma, joka oli edellistä muodostumaa lyhyempi.
Vienanmeren virtauskieleke lyheni sulamisen takia niin, että sen reuna vetäytyi Venäjän-Karjalaan. Kieleke tunnetaan tämän jälkeen Kuusamon virtauskielekkeenä. Kun kielekkeen reuna on perääntynyt Suomen itärajalle, on jäätikkövirran katsottu jakautuneen kahdeksi rinnakkaiseksi jäätikkövirraksi, joiden kielekkeet olivat eteläinen Pohjois-Karjalan ja pohjoinen Kuusamon virtauskieleke. Kuusamon kielekkeeseen puski pohjoisesta Sallan virtauskieleke ja siitä lännempänä virrannut Ounasjoen virtauskieleke. Ne ovat saaneet alkuunsa Lapin jäänjakajavyöhykkeeltä ja olivat siksi vain pieniä jäätikkövirtauksia. Suomen puolelta on löytynyt merkkejä, että Perämereltä Taivalkoskelle sijaitsi Ranuan jäätikkövirtojen välinen alue, joka on ollut seisovan jäätikön alue ja jonka eteläpuolella virtasi Pohjois-Karjalan virtauskielekkeen muodostanut jäätikkövirta. Tämä Keski-Veikselin ikäinen muodostuma jäi näiden jäätikkövirtojen väliin säästyen niiden aiheuttamilta muutoksilta. Kuusamon jäätikkövirta puski kiinni rinnakkaiseen Pohjois-Karjalan virtauskielekkeeseen Taivalkoskella ja siitä itään päin. Mannerjäätikön sulaessa lisää, siirtyi Fennoskandian mannerjäätikön jäänjakajavyöhyke samalla sekä kauemmaksi länteen että pohjoiseen Kuusamon jäätikkövirrasta. Tämä on saattanut muuttaa sen virtaussuuntaa kaakkoon päin. Sulamisen nopeutta kuvaa se, että kielekkeen reuna sijaitsi noin 10 500 vuotta sitten Kuusamon itäpuolella ja että kielekkeen reuna saavutti Suomen länsiosat noin 10 300–10 200 vuotta sitten. Syy reunan nopeaan perääntymiseen on ollut ilmaston lämpeneminen 8–10 astetta.
Kuusamon kielekealueen reunan perääntymisvaiheista kertovat maastoon jääneiden moreenimuodostumien eli drumliinien ja juomumoreenien (katso alla) erilaiset syntymekanismit. Syntymekanismeihin on vaikuttanut sekä jäätikön paksuus että jäätikön pohjan lämpötila. Sulaminen on ollut perääntymisen aikana hyvin voimakasta, jolloin jäätikkö on halkeillut alta. Alahalkeamiin on kertynyt moreenia muodostaen esimerkiksi Rogen-moreenimuodostumia ja moreenikumpuja. Juomumoreenit syntyivät vain 100–150 kilometriä jäätikön silloisesta reunasta, kun taas drumliinien muodostuminen tapahtui kauempana reunasta. Loppuaikojen sulaminen on myös kiihdyttänyt jäätikkövirran nopeutta.
Suomen mannerjäätikkö on ohenunut sulamisen vuoksi ja se sulikin nopeasti pois. On arvioitu, että jäätikkö on hävinnyt Suomen Lapista noin 10 200 vuotta sitten ja että tämän jäätikön osalta se tapahtui samaan aikaan.
Geologisia muodostumia
Yllä mainittuja reunamuodostumia on käsitelty omissa artikkeleissaan. Posion ja Kuusamon ympäristössä Koillismaalla on laaja drumliiniesiintymä. Drumliinialue on pinta-alaltaan yli 10 000 neliökilometriä ja se sisältää tuhansia drumliineja (laskettuna: 2 400 drumliinia 3 700 neliökilometrin alueella ). Ne muodostuivat virtaavan jäätikön alla ja ne ovat soikean muotoisia ja selviä maaston kohoamia, jotka ovat pääasiassa itäiseen virtaussuuntaan asemoituneita. Kentässä on näkyvillä kolmen erilaisen jäätikkövirran jäänteitä. Jääkauden Keski-Veikselin jäätiköitymisen aikana jäätikkö virtasi kaakkoon päin (Tuoppajärvi-vaihe), joka näkyy sen aikaisista drumliineista. Näiden drumliinien yli on viimeisen jäätiköitymisen aikana virrannut itään päin kulkenut jäätikkövirtaus. Sen drumliinijäänteitä on maastossa eniten näkyvissä, ja ne ovat tyypillisesti 1–2 kilometriä pitkiä ja 200–500 metriä leveitä. Näiden muodostumisen jälkeen on näiden yli jäätikön sulamisvaiheessa kulkenut jäätikkövirtaus, jonka jäljet näkyvät viimeisten drumliinien päällä. Jäljet koostuvat lähinnä vakoumista. Kuusamon itäpuolella Venäjän-Karjalassa löytyy Tuoppajärven drumliinikenttä, joka syntyi todennäköisesti ennen nuorempaa dryaskautta.
Kuusamon kielekkeen länsiosien alavilla seuduilla esiintyy laajoja juomumoreenikenttiä. Niiden pääesiintymä sijaitsee Rovaniemen ympäristössä ja se jää Tervolan ja Kemijärven väliin. Lapissa on vain kaksi muutakin juomumoreenikenttää. Jäätikön virtaussuuntaan poikittaiset juomumoreenit ovat pääasiassa Rogen-moreenia, jotka ovat tyypillisesti 5–15 metriä korkeita, 100–150 metriä leveitä ja jopa kilometrin pituisia. Joukossa on myös moreenikumpuja, joilla ei ole selkeää muotoa.
Kuusamon kielekkeen eteläreunaa seuraa suuri saumamuodostuma, joka on muodostunut jäätiköiden sauma-alueella linjalla Pudasjärvi–Taivalkoski–Hossa–Kalevala. Venäjän-Karjalan puolella saumamuodostuma kohtaa maastossa pohjoisen Pääjärven reunamuodostuman ja eteläisen Kalevalan reunamuodostuman. Ranuan kielekkeiden välisellä alueella ei virtaavan jäätikön merkkejä tunneta. Kuusamon kielekkeen pohjoispuolella siihen puski luoteesta virtaava Sallan virtauskieleke. Näiden väliin muodostui myös saumamuodostuma, josta ei ole tässä tietoa.
Aiheesta muualla
Veiksel-jääkausi
Petronius
Titus (tai Gaius) Petronius Arbiter (27–66) oli roomalainen, keisari Neron hovissa vaikuttanut makutuomari (elegentiae arbiter), joka oli uransa aikana ainakin maaherra Bithyniassa ja joko vuonna 61 tai 62 consul suffectus eli kesken virkakautta valittu konsuli.
Tacitus kertoo Petroniuksen viettäneen päivänsä nukkuen ja yönsä huvitellen ja töitä tehden. Vuonna 66 häntä syytettiin osallisuudesta Gaius Calpurnius Pison johtamaan salaliittoon keisari Neroa vastaan ja hänet määrättiin tekemään itsemurha. Itsemurhansakin hän suoritti tyylilleen uskollisesti: Tacitus kertoo, että hän antoi vuoroin avata ja sitoa valtimonsa, keskusteli koko ajan ystäviensä kanssa ja kuunteli keveiden runojen lausuntaa. Viime töikseen hän oli laatinut kuvauksen Neron paheellisesta elämästä, jonka hän sitten lähetti sinetöitynä Nerolle.
Petronius oli mahdollisesti satiiriromaani Satyriconin kirjoittaja. Teos on säilynyt vain katkelmina, ja sen kirjoittajasta tiedetään vain nimi, Petronius. Pisin yhtenäinen kappale kirjasta tunnetaan nimellä Trimalkion pidot.
Lotus (pelisarja)
pienoiskuva|Lotus Esprit Turbo Challenge (1990) pienoiskuva|Lotus Turbo Challenge 2 (1991) pienoiskuva|Lotus III: The Ultimate Challenge (1992) Lotus on brittiläisen Gremlin Graphicsin julkaisema autopelisarja, jotka julkaistiin 1990-luvun alussa Commodore Amigalle. Pelit kehitti brittiläinen Magnetic Fields, jonka keskeiset hahmot tunnetaan myös esimerkiksi Commodore 64:n Kikstart-moottoripyöräpeleistä ja Super Carsista. Peleissä ohjastettiin nimen mukaisesti Lotus Carsin valmistamia autoja, eritoten Lotus Espritiä.
Pelit
Lotus-pelien musiikki on jäänyt elämään vanhan pelimusiikin harrastajien keskuudessa. Lotus II:n musiikit sävelsi Barry Leitch, ja pelistä muistetaan lähinnä sen alkumusiikki (myös jokaisella jaksolla on oma lyhyt tunnusmusiikkinsa). Lotus III:ssa on mahdollisuus kuunnella myös ajon aikana useita Patrick Phelanin tekemiä kappaleita. Peleissä on mahdollisuus kaksinpeliin jaetulla ruudulla ja Lotus II:ssa ja III:ssa voi pelata myös kolmin- tai nelinpeliä kaksi konetta välikaapelilla yhdistämällä.
Vastaanotto
Lotus I oli Amigalla erittäin suosittu peli aikanaan ja siitä tuli myös arvostelumenestys. Lotus II:ta pidettiin ilmestyessään lajityyppinsä aikansa teknisesti vaikuttavimpana pelinä, se oli grafiikaltaan sarjan ensimmäistä osaa edistyneempi. Pelin Mega Drive -versiolla oli vaikeuksia pyörittää alkuperäisen pelin kaltaista grafiikkaa sulavasti, mutta PC -versio toimi grafiikaltaan suhteellisen samaan tapaan kuin alkuperäinen versio. Lotus III ei enää saanut yhtä hyvää vastaanottoa. Sen harmiksi koitui juuri grafiikan pyörittäminen, joka ei jostain syystä ollut enää yhtä sulavaa kuin edeltäjissään. Samoin pelillä ei ollut enää uusia ominaisuuksia tarjottavanaan. Mukana oli jonkinlainen "rataeditori", mutta siinä ei saanut suoraan suunnitella rataa, vaan ainoastaan päättää esimerkiksi radan mutkaisuudesta ja muista piirteistä, jotka ilmaistiin prosenttiyksiköin.
Kloonit
Peleistä tehtiin alkuperäisten kaltaisia muunnelmia muille pelikonsoleille, kuten Kemcon Top Gear Super Nintendolle, jossa käytettiin Lotus II:n musiikkeja. Sega Mega-CD:lle julkaistiin taas alun perin niin ikään Amigalle tehty Jaguar XJ220, joka oli selvästi Lotuksen inspiroima.
Sahalin
Maantiede
Sahalin on suurin Venäjän saari. Se on 948 kilometrin pituinen, 25–170 kilometrin levyinen ja sen pinta-ala on 78 000 km². Sahalinin erottaa lännessä mantereesta pitkä ja kapea Tatariansalmi ja etelässä Japanin Hokkaidosta La Pérousen salmi.
Sahalinilla kulkee kaksi vuorijonoa etelästä pohjoiseen; ne saavuttavat 600–1500 metrin korkeuden. Länsi-Sahalinin vuorten korkein huippu on Itšare 1481 m, Itä-Sahalinin vuorten Lopatin 1609 m. Tymin-Poronaiskin laakso erottaa vuorijonot toisistaan. Suurin joki on Tym, 400 km. Se laskee Ohotanmereen pohjoisessa.
Historia
Eurooppalaiset löysivät saaren 1700-luvun lopun ja 1800-luvun alun tutkimusmatkoilla. Japani vaati saaren omakseen vuonna 1845. Vuonna 1855 sovittiin Venäjän ja Japanin kesken saaren yhteishallinnasta. 1875 Japani luovutti saaren Venäjälle vaihtokauppana Kuriileista. Vuodesta 1884 lähtien Sahalinin ensimmäisenä kuvernöörinä toimi Venäjän keisarillisessa armeijassa palvellut suomalainen kenraali Andreas Hintze. Japani sai Sahalinin eteläosan vuonna 1905 Venäjän–Japanin sodan päätteeksi. Neuvostoliitto valloitti sen toisen maailmansodan lopussa 1945, jolloin 400 000 japanilaista evakuoitiin saaren eteläosasta. Rauhansopimusta ei ole tehty, koska joidenkin Kuriilien saarten asema on edelleen kiistelty. Japani luopui vaatimuksistaan Etelä-Sahaliniin 1952, mutta ei hyväksynyt Neuvostoliiton hallintaa.
1900-luvun alussa saarella oli 32 000 venäläistä, joista 22 150 rangaistusvankeja, ja muutamia tuhansia alkuperäisasukkaita. Saaren väestö on nykyään 673 100, joista 83 % venäläisiä. Pääkaupungissa Južno-Sahalinskissä on 200 000 asukasta, mukana merkittävä korealainen vähemmistö. Korealaiset muuttivat tai tuotiin saarelle toisen maailmansodan jälkeen hiilikaivoksiin.
28. toukokuuta 1995 7,5 Richterin maanjäristys surmasi 2 000 ihmistä Neftegorskin kaupungissa.
Liikenneyhteydet
Korsakovin satamakaupungista on suora lauttayhteys Japaniin ja Holmskista pääsee lautalla mantereelle. Saaressa on japanilaisten aikanaan perustama rautatieverkosto, jota parhaillaan muunnetaan kapearaiteisesta normaaliin Venäjän raideleveyteen. Pohjoisessa rautatie ulottuu Noglikiin. Saaren rautatiet yhdistää mantereeseen lauttayhteys Vanino–Holmsk. Aluetta palvelee Južno-Sahalinskin lentoasema, josta on suorat lentoyhteydet muun muassa Moskovaan, Habarovskiin ja Vladivostokiin.
Osana Venäjän laajaa kaukoidän kehityssuunnitelmaa vanhan projektin mahdollisuuksia on tarkkailtu uudelleen. Kuljetusministeriö ja Sahalinin alue ovat tehneet suunnitelman kolmen miljardin dollarin hintaisesta hankkeesta moottoritie- ja rautatietunnelista. Se rahoitettaisiin liittovaltion budjetista osana Sahalinin kulkuyhteyksien parantamista.
Avoin lähdekoodi
Avoin lähdekoodi tarkoittaa ohjelmistojen tuottamis- ja kehitysmenetelmiä, jotka tarjoavat käyttäjälle mahdollisuuden tutustua ohjelman lähdekoodiin ja muokata sitä omien tarpeidensa mukaisesti. Avoimen lähdekoodin periaatteisiin kuuluu myös vapaus käyttää ohjelmaa mihin tahansa tarkoitukseen ja kopioida ja levittää sekä alkuperäistä että muokattua versiota.
Tunnetuimpia avoimen lähdekoodin tuotteita ovat Firefox-selain, LibreOffice-toimisto-ohjelmisto ja Linux-käyttöjärjestelmä, joka pääosin muodostuu Linux-ytimestä ja GNU-hankkeen ohjelmistoista. Myös älypuhelimissa yleinen Android-käyttöjärjestelmä on avointa lähdekoodia.
Historia
1960- ja 1970-luvuilla ohjelmointia tehtiin akateemisissa ympäristöissä ja yritysten laboratorioissa, jotka jakoivat ja muokkasivat ohjelmistoja vapaasti. 1980-luvulla ohjelmointi siirtyi omisteisiin ohjelmistoihin ja Richard Stallman kirjoitti vapaan ohjelmiston ideologiasta sekä ohjelmistojen tekijänoikeuksista. Vuonna 1998 tapahtui merkittävä muutos kun Bruce Perens ja Eric Raymond ilmaisivat epäilyksenä etteivät yritykset ole vakuuttuneita Stallmanin näkemyksistä: tämä johti avoimen lähdekoodin liikkeeseen.
Avoin lähdekoodi viittasi aluksi avoimen lähdekoodin ohjelmistoihin, mutta avoimesta lähdekoodista on tullut liike, joka ulottuu ohjelmistotuotannon ulkopuolelle. Termin avoin lähdekoodi on esittänyt Christine Peterson. Termi kehitettiin vaihtoehdoksi, koska termi "vapaa ohjelmisto" vaati aina selityksen sen tarkoittavan oikeuksia eikä hintaa ja oli tarve selkeämmälle termille. Raymond otti termin käyttöön, Perens perusti Opensource.org:in sekä Tim O'Reilly sopi käyttävänsä sitä useissa projekteissa. Termiä käytettiin Netscape Navigatorin lähdekoodin julkaisussa ja O'Reilly & Associatesilla: 7. huhtikuuta 1998 järjestettiin ensimmäinen Open Source Summit -kokoontuminen.
Määritelmä
Pelkkä mahdollisuus päästä tutustumaan lähdekoodiin ei vielä tee ohjelmistosta avoimen lähdekoodin edustajaa, vaan oikeudellisesta näkökulmasta avoimeen lähdekoodiin liittyy lisenssi, jolla ohjelman tekijä tarjoaa teoksensa yhteisön käytettäväksi ja muokattavaksi. Lisenssi voi kuitenkin asettaa ehdoksi, että ohjelmaan tehtävät muutoksetkin on julkaistava samalla lisenssillä, jotta myös alkuperäinen tekijä pääsisi hyötymään muiden tekemistä parannuksista. Tekijänoikeudet säilyvät koodin kirjoittajilla, jolleivät nämä erikseen niistä luovu.
Avoimen lähdekoodin tunnuspiirteet on täsmällisesti määritellyt Open Source Initiative (OSI) -järjestö, joka pyrkii edistämään avoimen lähdekoodin ohjelmistojen käyttöä:
Näiden kriteerien mukaan esimerkiksi seuraavilla lisensseillä julkaistuja ohjelmistoja voidaan pitää avoimen lähdekoodin edustajina: GNU General Public License (GPL) ja GNU Lesser General Public Licence (LGPL), BSD-lisenssit, Mozilla Public License (MPL), Apache-lisenssit, IBM Public License, Intel Open Source License, Apple Public Source License, Nokia Open Source License sekä Sun Microsystemsin Sun Industry Standards Source License ja Sun Public License. Eri lisenssityyppejä käsitellään julkisen hallinnon suosituksessa JHS 169 Avoimen lähdekoodin ohjelmien käyttö julkisessa hallinnossa.
Avoin lähdekoodi vai vapaa ohjelmisto?
Eric Raymondin essee The Cathedral and the Bazaar huomioi avoimen lähdekoodin merkityksen ohjelmiston kehitysmenetelmään vuonna 1997. Richard Stallmanin mukaan termit vapaa ohjelmisto ja avoin lähdekoodi kuvaavat lähes samoja asioita, mutta eri arvoihin perustuvia näkemyksiä: avoin lähdekoodi on kehitysmenetelmä kun taas vapaa ohjelmisto on sosiaalinen liike.
Termi avoin lähdekoodi kehitettiin helmikuussa 1998 vastauksena Netscapen päätökseen julkaista verkkoselaimensa lähdekoodit vapaalla lisenssillä. Osa vapaiden ohjelmistojen liikkeen edustajista halusi ottaa etäisyyttä liikkeen ideologiseen taustaan ja muotoilla toimintamallinsa pragmaattisemmin termein, jotka sopisivat myös yrityselämän käyttöön paremmin kuin englanninkielinen sana free, joka voi tarkoittaa paitsi vapaata myös ilmaista. Linux-ytimen alkuperäinen kehittäjä Linus Torvalds asettui heti tukemaan uutta nimitystä ja sen edustamaa näkökulmaa.
Uuden termin omaksumista harkitsi aluksi myös vapaan ohjelmiston määritelmän kehittänyt GNU-hankkeen ja Free Software Foundationin johtaja Richard Stallman, joka päätyi kuitenkin torjumaan sen. Stallman on arvostellut avoimen lähdekoodin liikettä liiasta pragmaattisuudesta ja vapaiden ja ”puolivapaiden” ohjelmien rajan hämärtämisestä. Stallman rinnastaa ohjelmistojen vapauden sananvapauteen, joka on itseisarvo, ja sanoo, että jos avointa lähdekoodia perustellaan vain käytännön hyödyillä, avoimuudesta on helppo luopua silloin, kun se edellyttää ylimääräiseltä tuntuvaa vaivannäköä.
Vaikka termistössä ja ajattelutavoissa on siis vivahde-eroja, avoimen lähdekoodin ja vapaiden ohjelmistojen liikkeiden väliset ristiriidat eivät ole olleet yhteensovittamattomia. Käytännössä kaikki vapaat ohjelmistot ovat myös avoimen lähdekoodin ohjelmistoja ja avoimen lähdekoodin ohjelmistot vapaita. Englanniksi vapaista ja avoimen lähdekoodin ohjelmistoista käytetäänkin usein yhdistettyä akronyymiä FOSS (free and open source software) tai FLOSS (free/libre and open source software). Suomeksi voidaan vastaavasti joskus käyttää akronyymiä VALO.
Avoimen ja suljetun lähdekoodin ero
Avoimeen lähdekoodiin pääsee kuka tahansa tutustumaan, ja halutessaan käyttäjä voi korjata ohjelman virheitä ja lisätä uusia ominaisuuksia – tai pestata jonkun muun tekemään sen puolestaan, jos ei itse osaa tai ehdi. Tästä seuraa, että korjaukset tehdään yleensä nopeasti: parhaissa tapauksissa muutos on saatavilla muutamassa tunnissa, mikä on tärkeää esimerkiksi tietoturva­haavoittuvuuksia korjattaessa.
Omisteisen ohjelmiston käyttäjä ei yleensä pääse näkemään lähdekoodia. Mikäli ohjelmassa on puutteita, käyttäjä joutuu raportoimaan niistä ohjelman tekijälle tai vain sopeutumaan tilanteeseen yrittäen vähimmäistää haitat. Jos lähdekoodi on avoin, voi käyttäjä itse muokata koodia tai palkata kenet tahansa tekemään siihen haluamansa muutokset.
Avoimen lähdekoodin kehitystä tekevät sekä yritykset että vapaaehtoiset henkilöt. Yritykset osallistuvat avoimen lähdekoodin kehitystyöhön, koska tulisi kalliimmaksi kehittää vastaavanlainen kokonaan uusi tuote tai ostaa jonkin omisteisen tuotteen lisenssi.
Avointa lähdekoodia kehitetään jatkuvasti ja sitä ei pidetä sanan perinteisessä mielessä valmiina tuotteena vaan jatkuvana prosessina.
Suosio
Avoimen lähdekoodin suosion syy ei ole ohjelmiston ilmaisuus. Avoimen lähdekoodin todellinen voima on yhteistyössä. Avoimen lähdekoodin projektin parissa työskentelee lukuisia ihmisiä, jotka kykenevät tekemään siitä entistä paremman, kun taas suljettua lähdekoodia kehittää vain yksi henkilö tai yksi yritys. Avoimeen lähdekoodiin perustuvaa yhteistyötä on ollut jo vuosikymmenten ajan. Tekniikan alan suuryritykset Google ja Facebook ovat tehneet suuria kontribuutioita avoimen lähdekoodin maailmaan avaamalla osan ydintuotteistaan.
Avoimen lähdekoodin eduiksi mainitaan kynnyksen madaltaminen ohjelman kokeiluun: muun muassa Xen levisi laajalti ilman omaa markkinointia. Ohjelman käyttö on ydinasia ja ilman käyttäjiä ohjelma ei materialisoidu. Perinteiseen malliin verrattuna, joka riippui markkinointilupauksista ja yksittäisistä esittelyversioista, avoimen lähdekoodin ohjelmissa käyttäjä tietää täsmälleen mitä saa eikä luota pelkkiin lupauksiin: lähdekoodin voi nähdä yksi tai 100 henkilöä ja kehittäjät eivät voi tehdä lepsusti.
Kehittäjäyhteisö
Avoimen lähdekoodin ohjelmien kehitys perustuu julkiseen kehitysympäristöön. Ympäristöön kuuluu tyypillisesti versionhallinnalla varustettu lähdekoodin talletuspaikka (palvelin). Kehitysympäristöön kuuluu myös keskustelualueita ja virheenilmoitusjärjestelmä (johon voi kirjata myös toiveita).
Kehitysyhteisöön voi kuulua kotoistusryhmiä, jotka kääntävät ohjelman eri kielille. Kotoistukseen kuuluu ohjelman kansainvälistäminen (internationalisointi) ja sitten kotoistus (lokalisointi). Kotoistukseen liittyvät tietokoneohjelman käyttämän kielen lisäksi idiomit, tekstin vierityssuunta, päivämäärän esitysmuoto, valuutta, desimaalierotin ja värit. Kotoistus kattaa myös käyttöoppaat ja lisenssit.
Kehittäjäyhteisöön voi kuulua laaturyhmä, joka huolehtii ohjelman laadusta. Ulkonäöllisiin seikkoihin kiinnittää huomion siihen keskittyvä ryhmä.
Avoimen lähdekoodin kehitysyhteisöihin voi liittyä kuka tahansa. Jäsenet voivat kertoa mielipiteensä uusista ominaisuuksista, testata ohjelmistojen toimivuutta, tarkistaa lähdekoodia, korjata virheitä ja kirjoittaa uutta lähdekoodia. Kilpailu kehittäjien välillä on kovaa. Etuna on se, että koodia kehitetään kunnianhimoisesti. Kovan kilpailun haittavaikutuksia ovat yhteisön sisäiset erimielisyydet teknisistä yksityiskohdista, termeistä, toteutuksesta, projektien organisoinnista ja tavoitteista. Kiistoista tunnetuin koskee termejä avoin lähdekoodi vai vapaa ohjelmisto.
Avoimen lähdekoodin kehittäjäyhteisöjen sanotaan olevan puoliksi organisoituneita joukkoja avustajia, jotka tyypillisesti toimivat ohjelmistoon liittyvissä projekteissa. Yhteisössä olevilla henkilöillä on jaettuja intressejä tehdä jotain, joka voidaan jakaa yhteisön sisällä tai sen ulkopuolella. Avoimen lähdekoodin projekti ovat lähes aina hajautettujen yhteisöjen tuotosta.
Avoimen lähdekoodin projekteissa on jonkinlainen rakenne ja projektin hallinta voi olla dokumentoitu projektin verkkosivuilla tai projektin dokumentaatiossa. Projekteissa voi olla henkilöitä tietyissä rooleissa, jotka ovat usein samankaltaisia eri projekteissa. Rooleja voivat olla johtajat (jotka tekevät lopullisen päätöksen ominaisuuksista, julkaisuista ja niin edelleen), ylläpitäjät, avustajat ja käyttäjät. Osallistuminen voi vaatia tiettyjen ohjenuorien noudattamista ja osallistujan on oltava saatavilla palautteeseen vastaamiseen.
Monilisensointi
Jotkin ohjelmistot, kuten MySQL, ovat saatavilla vapaasti GNU GPL:n alaisena ja lisäksi maksullisena versiona niille, jotka haluavat sisällyttää koodin osaksi omaa suljetun lähdekoodin tuotettaan. Tällöin tulee korostetusti esille, että vapaa ohjelmisto ei ole ilmainen siinä mielessä, että sen saisi omia itselleen, vaan muokattu koodi tulee antaa muiden käyttöön. Näin varmistetaan se, että kehittäjät saavat nauttia muiden työstä ja ohjelmiston kehittäminen jatkuu.
Kehitysmallit
Avoimen lähdekoodin ohjelmistojen kehitysmallien ominaispiirre on joukko toisistaan riippuvia ohjelmakoodin laatua parantavia prosesseja eikä täysin lineaarista etenemistä julkaisuun. Perinteisessä kehitysmallissa on joukko itsenäisiä jaksoja aktiviteetteja, joiden sarja johtaa julkaisuun. Avoimen lähdekoodin kehitysmallissa on ryhmien välistä yhteistyötä, jatkuvan integraation ja jatkuvan testaamisen hyödyntämistä, sekä suurempi loppukäyttäjien mukanaolo. Perinteisen "suuren paljastuksen" mallin sijaan avoimen lähdekoodin malli kannustaa jatkuvaan ja itsenäiseen ominaisuuksien kehittämiseen. Uudet ominaisuudet voidaan integroida nopeammin ja niiden varaan voidaan kehittää aikaisemmin. Varhainen ja usein tapahtuva julkaisu ("Release early, release often") johtaa varhaisempaan koodin katselmointiin hyvissä ajoin ennen julkaisua ja malli kannustaa jatkuvaan katselmointiin, jossa kaikki yhteisön jäsenet voivat kommentoida. Malli myös kannustaa pieniä, asteittaisia muutoksia jotka ovat helpompia ymmärtää ja testata kehittäjien ollessa aktiivisesti mukana. Avoimen lähdekoodin malli korostaa katselmointia koko kehityskaaren läpi.
Useissa avoimen lähdekoodin ohjelmistoprojekteissa käytettyä kehitysprosessia on kuvattu jatkuvan kehityksen mallina.
Kritiikkiä
Avoimen lähdekoodin kehitystä on myös kritisoitu: useat osallistujat tekevät vain muutamia pieniä bugikorjauksia ja suuri osa kehityksestä on edelleen pienen ydinryhmän vastuulla. Ydinryhmän vastuulla on myös bugiraporttien käsittely ja kritiikkiin vastaaminen, joka lisää työmäärää. Jotkin yritykset kuten Facebook ja Google maksavat työntekijöille avoimen lähdekoodin projekteissa työskentelystä täysipäiväisesti, jonka avulla projektit ovat virkeitä. Joitakin huolestuttaa osallistumisesta maksamisen muuttavan miten ja miksi sitä ylipäätään tehdään.
Ohjelmistojen ulkopuolella
Avointa lähdekoodia sanotaan myös sosiaaliseksi liikkeeksi. Tietokoneohjelmistojen ulkopuolella avoimen lähdekoodin konseptia on käytetty luomaan vapaita verkossa olevia tietokantoja ja kaupalliset toimijat täyttävät arvosteluja myytävistä asioista.
Aiheesta muualla
Kansainvälisiä:
Suomalaisia:
Journal of Economic Literature
Yleisesti käytetyt JEL-luokituskoodit (engl. JEL classification codes), joilla taloustieteelliset tutkimukset on tapana luokitella, saivat alkunsa tässä aikakauskirjassa.
M/S Finnhawk
M/S Finnhawk on suomalaisen Finnlinesin omistama ja operoima ro-ro-rahtialus. Alus on rakennettu vuonna 2001 Jinlingin telakalla Nanjingissa, Kiinassa. Kuollutta painoa Finnhawkilla on 8 700 tonnia ja sen jääluokitus on 1A Super. Alus on rekisteröity Suomen lipun alle ja sen kotisatama on Helsinki.
Finnhawkin sisaraluksia ovat M/S Finnkraft, M/S Finnmaster ja M/S Finnreel.
Joosef Ferdinand (Baijeri)
Joosef Ferdinand Leopold (s. 28. lokakuuta 1692 – 6. helmikuuta 1699) oli Baijerin vaaliruhtinaan Maksimilian II Emanuelin ja tämän ensimmäisen vaimon Maria Antonia Itävaltalaisen poika.
M/S Finnhawk
Käyttöhistoria
20. kesäkuuta 2000 alus laskettiin vesille. 18. tammikuuta 2001 alus luovutettiin Nordic Forest Terminals Ltd:n omistukseen, joka rekisteröi sen Yhdistyneen kuningaskunnan lipun alle. Kotisatamaksi tuli Lontoo. Samana päivänä alus vuokrattiin Finncarriers Oy:lle. Helmikuussa 2001 Finnhawk aloitti liikennöinnin reitillä Hanko–Helsinki–Travemünde.
Joosef Ferdinand (Baijeri)
Elämäkerta
Prinssi Joosef Ferdinand syntyi Wienissä 28. lokakuuta 1692. Hänen äitinsä oli Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisari Leopold I:n tytär. Hänen isoisoisänsä oli siis Espanjan kuningas Filip IV ja hänen isoenonsa Espanjan Kaarle II.
M/S Finnhawk
Käyttöhistoria
Lokakuussa 2006 DFDS Tor Line vuokrasi aluksen kahdeksi kuukaudeksi. Vuokra-ajan päätyttyä alus siirtyi Helsingin ja Århusin väliseen liikenteeseen. 28. helmikuuta 2008 Finnlines ilmoitti ostavansa aluksen. Myöhemmin keväällä alus siirtyi Suomen lipun alle ja kotisatamaksi tuli Helsinki.
Joosef Ferdinand (Baijeri)
Elämäkerta
Prinssin äiti kuoli pian hänen syntymänsä jälkeen ja hänet jätettiin isoisänsä keisari Leopold I:n hoiviin, sillä hänen isänsä toimi Brysselissä Espanjan Alankomaiden maaherrana maaliskuusta 1692 lähtien.
Joosef Ferdinand oli ensimmäisen Habsburg-sukuisen Espanjan kuninkaan Filip I:n jälkeläinen. Koska hänen isoenonsa Kaarle II oli lapseton, hänellä oli perimysoikeus Espanjan kruunuun. Hän oli yksi kuudesta Espanjan valtaistuimen vaatijista. Baijerin vaade sai kannatusta erityisesti saksalaisten aatelisten keskuudessa.
Joosef Ferdinand kuitenkin kuoli 6-vuotiaana helmikuussa 1699 ehtimättä saada Espanjan kruunua.
Martin Hairer
Martin Hairer on itävaltalainen matemaatikko. Hairer työskentelee professorina Imperial College London -yliopistossa, jota ennen hän opetti Warwickin yliopistossa Englannissa. Hän on yksi neljästä tutkijasta, jotka palkittiin Fieldsin mitalilla vuonna 2014.
Aleksei Arbuzov
thumb Aleksei Nikolajevitš Arbuzov (1908 Moskova, Venäjä – 1986 Moskova, Neuvostoliitto ) oli venäläinen näytelmäkirjailija, näyttelijä ja ohjaaja.
Arbuzovin vanhemmista isä oli venäläinen, äiti kreikkalainen. Hän sai ensikosketuksen teatteriin Pietarin Mariinski-teatterissa, jonka avustajaksi hän pääsi 1922. Ensimmäisen oman näytelmänsä hän julkaisi vuonna 1930. Hänen näytelmiään sovitettiin myös televisiolle ja elokuviksi monissa maissa (esimerkiksi Puolassa ja Britanniassa).
Arbuzovin ensimmäiset tekstit olivat agitaatiokatsauksia, mutta myöhemmin hän alkoi kirjoittaa täysimittaisia kokeilevia näytelmiä. Antiikin kuoroesitysten rinnalla niissä oli improvisointia. Suojasään aikana esitetty näytelmä Tapahtui Irkutskissa (1959) herätti runsaasti keskustelua. Sen jälkeen 1960–1980-luvuilla hän vakiinnutti asemansa näytelmillä, joita on esitetty suomeksikin.
Suomennettuja näytelmiä
Lähteet:
Jukka Tiilikainen
Jukka Tiilikainen (s. 4. huhtikuuta 1974 Espoo) on suomalainen entinen jääkiekkoilija, joka nyttemmin toimii pelaaja-agenttina.
Jääkiekkoura
Laitahyökkääjä Jukka Tiilikainen on pelannut kaudesta 1992–1993 lähtien. Hän aloitti uransa Kiekko-Espoossa. Hänet varattiin Los Angeles Kingsiin vuonna 1992 kierroksella 11 varausnumerolla 255. Hän voitti Suomen mestaruuden Turun Palloseurassa vuonna 1995.
Kiekko-Espoon ja Bluesin lisäksi hänen joukkueitaan ovat olleet Vantaa HT, TPS, Lukko, Ässät, Jokerit, AIK, Södertälje SK, Langnau, Ambrì-Piotta, Fribourg-Gottéron, Ilves sekä Leksands IF jossa hän joutui lopettamaan uransa keväällä 2006 vammojen vuoksi.
Tiilikainen pelasi nuorten MM-kisoissa 1994.
Yksityiselämä
Nykyään Espoossa asuva Tiilikainen on naimisissa Suvi Miinalan kanssa ja heillä on kolme lasta. Vuoden 2003 alussa julkisuuteen levisi tieto parin suhteesta. He menivät kihloihin syksyllä 2004 ja naimisiin kesällä 2006.