cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Karlstad
Karlstadin nimi oli aiemmin Tingvalla, ja se on ollut tärkeä kauppapaikka jo viikinkiajalta lähtien. Vuonna 1584 kuningas Kaarle IX antoi paikkakunnalle kaupunkioikeudet ja kuninkaalta kaupunki sai myös nykyisen nimensä. Kaupunki sijaitsee Vänernin pohjoisrannalla Klarjoen suistossa, jossa Klarjoki jakautuu moneen haaraan ennen kuin se laskee Vänerniin. Värmlanti on tunnettu runoilijoiden maakuntana, ja monet heistä ovat vaikuttaneet Karlstadissa. Yksi arvostetuimmista on Gustaf Fröding. Karlstadin symboli on iloinen aurinko, joka tunnetaan Karlstadin aurinkona (ruots. Sola i Karlstad).
Kaupunki sijaitsee Tukholman ja Oslon välisen rautatien ja E18-moottoritien varrella. Karlstad on Ruotsin toiseksi suurin sisämaasatama Västeråsin jälkeen, ja siellä sijaitsee Karlstadin kansainvälinen lentokenttä.
Historiansa aikana Karlstad on palanut neljä kertaa. Viimeisin palo oli vuonna 1865, jolloin vain Karlstadin tuomiokirkko ja muutama muu talo säästyivät.
Urheilu
Karlstadin jääkiekkoseura Färjestads BK pelaa Ruotsin pääsarjassa SHL:ssä. Seura on voittanut maan mestaruuden 9 kertaa. Karlstad on menestynyt myös jääpallossa, kaupungin jääpalloseuroista IF Boltic on voittanut Ruotsin mestaruuden 9 kertaa ja IF Göta kolme kertaa. Vuonna 2000 seurat yhdistyivät ja nykyisin seurojen perinteitä jatkaa BS BolticGöta.
Jalkapallossa kaupungin ykkösseura on Karlstad BK. Muita urheiluseuroja ovat mm. yleisurheiluseura IF Göta ja suunnistusseura OK Tyr.
Karlstad on myös Ruotsin MM-rallin keskuspaikka.
Media
Paikallislehdet Nya Wermlands-Tidningen ja Värmlands Folkblad ilmestyvät kuudesti viikossa. Lisäksi torstaisin ilmestyy Karlstads-Tidningen. Lehdet kuuluvat kaikki samaan konserniin.
Broken (albumi)
Broken on suomalaisen metalliyhtye Masterstroken neljäs studioalbumi. Se julkaistiin vuonna 2013 levymerkillä Dynamic Arts Records.
Vaha-animaatio
Vaha-animaatio (joskus myös savianimaatio) on stop motion -animaatiotekniikka, jossa hahmot, esineet ja joskus myös tausta on tehty muovailtavasta aineesta, esimerkiksi plastoliinista. Animointi tapahtuu tekemällä vahaan pieniä muutoksia, jotka sitten kuvataan filmille filmiruutu tai useampi ruutu kerrallaan. Animaatiotekniikan tunnetuimpia edustajia ovat Will Vinton ja Nick Park. Suomessa vaha-animaatioita on tehnyt Tuula Pukkila. Hänen vaha-animaatiosarjojaan Lohikäärme Justus (1986) ja Taikuri Savinen (1978) on esitetty Pikku Kakkosessa.
Vuoden laulun Grammy-palkinto
Vuoden laulun Grammy-palkinto (Song of the Year) on yksi palkinnoista, joita jaetaan vuosittain Grammy-gaalassa. Se on yksi neljästä arvostetuimmasta Grammy-palkinnosta. Palkinnon jakaa Yhdysvaltain musiikkialan ammattilaisten yhdistys, The Recording Academy (aiemmalta nimeltään National Academy of Recording Arts and Sciences).
Vuoden laulun Grammy-palkinto on genre-rajat ylittävä palkinto, eli se voidaan myöntää mille tahansa edellisen kelpoisuuskauden aikana (yleensä 1. lokakuuta – 30. syyskuuta) ensimmäistä kertaa näkyvyyttä saavuttaneelle musiikkikappaleelle. Palkinto annetaan vain lauluntekijöille eli kappaleen sanoittajalle ja säveltäjälle. Sen lisäksi omat palkintonsa jaetaan eri genreissä parhaalle popkappaleelle, country-kappaleelle, rock-kappaleelle, R&B-kappaleelle, rap-kappaleelle, gospel-kappaleelle, kristilliselle kappaleelle ja amerikkalaisen juurimusiikin kappaleelle (blues, bluegrass, folk jne.)
Vuoden laulun Grammy-palkinto on jaettu joka kerta ensimmäisestä gaalasta lähtien eli vuodesta 1959. Myös toinen tärkeä palkinto, vuoden levytys (Record of the Year), myönnetään yhdestä musiikkikappaleesta. Se kuitenkin annetaan kappaleen esittäneelle artistille sekä muille kappaleen levytystä edesauttaneille, kuten tuottajille ja miksaajille.
Hästholmen
Saaressa on Suomen ensimmäinen ydinvoimala Loviisan ydinvoimala. Lisäksi siellä on 1987 perustettu kalanviljelylaitos Loviisan Smoltti, joka hyödyntää voimalaitoksen lauhdevettä. Saaren kaavassa on sen eteläosassa varaus uuteen teollisuusrakentamiseen.
Voimalan jäädytysvesi otetaan saaren länsipuolelta Hudöfjärdenistä ja johdetaan mereen Hästholmsfjärdeniin noin 8–11 °C lämmenneenä.
Luettelo poliittisista syistä Suomessa vangituista kansanedustajista
Tämä on luettelo Suomessa poliittisista syistä vangituista entisistä, istuvista ja tulevista kansanedustajista.
El Salvadorin maanjäristys 2001
El Salvadorin maanjäristyksellä 2001 viitataan kahteen maanjäristykseen, jotka tekivät tuhoa El Salvadorissa kuukauden välein vuonna 2001. Ensimmäisen järistyksen episentrumi oli 60 kilometrin syvyydessä 100 kilometriä lounaaseen San Miguelista. Toisen episentrumi oli 30 kilometriä itään San Salvadorista.
Charlie terveyshoitolassa
Charlie terveyshoitolassa (The Cure) on Charles Chaplinin ohjaama ja käsikirjoittama vuoden 1917 yhdysvaltalainen lyhyt mykkäelokuva.
Charlie terveyshoitolassa on siitä harvinainen Chaplin-elokuva, että hän ei esitä siinä kuuluisaa Kulkuri-hahmoaan. Hän esittää elokuvassa alkoholistia, joka etsii parannusta tautiinsa terveyshoitolasta. Elokuvan kuvausprosessista on jäänyt huomattavan paljon tietoa, sillä suurin osa ensikopioista ja poistetuista kohtauksista on säilynyt. Ensimmäisten sadan otoksen aikana tapahtumien paikat ja lavasteet muuttuvat useasti, mutta vielä aivan viimeisissäkin otoissa Chaplin kokeili erilaisia tilanteita, joita ei kuitenkaan sisällytetty valmiiseen elokuvaan. Elokuvan tuotanto pysähtyi myös hetkeksi, kun Chaplin vilustui uima-allaskohtauksen kuvausten jälkeen. Elokuva saapui ensi-iltaansa 16. huhtikuuta 1917, hieman myöhässä aikataulustaan.
Valkoinen terrori (Suomi)
thumb|Valkoiset teloittavat punaisia [[Länkipohjassa.]]
Valkoisella terrorilla tarkoitetaan vuoden 1918 Suomen sisällissodassa valkoisten joukkojen harjoittamaa, taistelutoiminnan ulkopuolista poliittista väkivaltaa ja siihen liittyneitä rankaisu- ja kostotoimenpiteitä punaisia ja heitä tukeneita venäläisiä kohtaan. Näistä merkittävimpiä olivat välittömästi taisteluiden päätyttyä toimeenpannut teloitukset ja valkoisten paikallisten kenttäoikeuksien langettamat kuolemantuomiot. Lisäksi terroriin sisältyivät sodan aikana ja sen päätyttyä punavankileireillä ilman oikeudenkäyntiä sekä leireillä toimineiden kenttäoikeuksien päätöksillä toteutetut teloitukset.
Teloitusten laittomuuden tai laillisuuden arviointia
Valkoisen armeijan ylin johto oli saanut sotilaskoulutuksensa pääosin Venäjällä, joten se tunsi hyvin mainitun asetuksen sisällön. Venäläinen sotatila-asetus antoi sisäisessä konfliktissa mahdollisuuden asettaa erityisiä kenttätuomioistuimia, jotka voisivat langettaa Venäjän sotaväen rikoslain mukaisia tuomioita. Ongelmaksi kuitenkin muodostui jälleen se, että tuomiot olisivat perustuneet vieraan valtakunnan lainsäädäntöön.
Valkoisen armeijan johdon kannalta tilanne oli hyvin kiusallinen, sillä se olisi tarvinnut mainitunlaista lainsäädäntöä vastarinnan (omalta kannaltaan katsottuna kapinan) kukistamiseen. Vastarinta ymmärrettiin paljon aseellista toimintaa laajemmaksi ilmiöksi. Helmikuun lopulla pääesikunta antoi "ohjeet sota-ajan oikeudenkäytöstä", josta sittemmin tuli ammutaan paikalla -julistus. Kyseessä oli siis vain ohjeet, eikä mitkään lakiin perustuvat määräykset. Juridisessa mielessä ongelmaksi muodostui jälleen se, että eduskunta ei ollut julistanut maahan sotatilaa.
Toinen sotatilan julistamattomuuden muodostama ongelma liittyi punaisten taistelijoiden aseman määrittämiseen. Koska maassa ei senaatin mukaan ollut voimassa sotatila, ei maassa voinut olla myöskään vihollistaistelijoita, joten valkoinen osapuoli tulkitsi tilanteen omalta kannaltaan siten, että punaiset olivat vain aseistautuneita siviilejä. Tästä taas muodostui ongelma suhteessa mm. Brysselin ja Haagin myös siviiliväestön suojelemiseksi tarkoitettuihin sopimuksiin vuosilta 1874 ja 1907. Mainittuja sopimuksia Suomen nuori valtio ei tuossa vaiheessa ollut ratifioinut. Molemmat sopimukset olisivat toki koskeneet myös sotatilan vallitessa otettuja sotavankeja.
Sotatoimien jälkeiset välittömät teloitukset
thumb|220px|Teloitettavaksi joutuvia miehiä. Sisällissodassa ilmennyttä kuolleisuutta selvittäneen Sotasurma-projektin tilaston mukaan varsinaisissa taistelutoimissa kuoli 5199 punaista, mutta on syytä olettaa, että ainakin osa heistä on tosiasiallisesti ammuttu antautumisen ja/tai haavoittumisen jälkeen.
Lisäksi mainitussa lähteessä on tiedot 1767 sisällissodan aikana kadonneesta punaisesta, joista osa on ilmeisesti teloitettu ja tämän jälkeen haudattu tuntemattomaan paikkaan.
Suomen sotasurmat -sivustolla todetaan punaisten puolelta 7 370 henkilön tulleen teloitetuksi, ammutuksi tai murhatuksi. Näistä osa on tapahtunut välittömästi sotatoimien jälkeen, mutta lukuun sisältyy myös kenttäoikeuksien kuolemaan tuomitsemat ja teloitetut punaiset vangit.
Katso myös: Huruslahden arpajaiset, Harmoisten sairashuoneen veriteot
Lentävät osastot
Valkoisilla oli punaisten tapaan lentäviksi osastoiksi kutsuttuja erikoisjoukkoja, joiden tehtävä oli vastata vallattujen alueiden järjestyksestä, ennen kuin paikalliset suojeluskunnat ehtivät järjestäytyä ja ottaa alueen rauhoittamisen vastuulleen. Erikoisjoukot osallistuivat myös vankileirien perustamiseen, oikeudenjakoon ja tuomioiden täytäntöönpanoon. Sodan päätyttyä lentävät osastot etsivät vankileiriltä karanneita punaisia. Aseistuksena olivat kevyet jalkaväen aseet. Lentävät osastot liikkuivat nopeasti reellä ja ratsuilla, ja niitä oli perustettu kaikille rintamille. Lukumääräisesti valkoisten lentävät osastot tappoivat enemmän punaisia kuin punaisten vastaavat valkoisia.
Kenttäoikeudet
Osa Suomen sotasurmat -sivustolla luetelluista 7 370 surmatusta (luokka: teloitettu, ammuttu, murhattu) tuomittiin kuolemaan kenttäoikeuksissa, joiden jäsenet olivat paikkakuntien isäntiä, liikemiehiä, valtion ja kuntien virkamiehiä sekä yritysten ja teollisuuslaitosten työnjohtoa. Kenttäoikeuksien jäsenet tunsivat tuomittavat jo sisällissotaa edeltäneeltä ajalta. Oikeuden puheenjohtajana toimi lakimies aina, kun se oli mahdollista. Maaseudulla kenttäoikeutta johti usein lakitieteen opiskelija tai poliisiviranomainen. Valkoisten kenttäoikeudet eivät olleet puolueettomia, sillä kuulustelut olivat nopeita ja tuomiot annettiin ilman kunnollista mahdollisuutta puolustautumiseen. Pääosa valkoisesta terrorista oli armeijan organisoimien kenttäoikeuksien toimintaa ja päätöksiä.
Armeijan ylin johto otti vastuun rankaisutoimien oikeellisuudesta, koska se halusi voittaa sodan. Kenttäoikeuksia tarvittiin vastustajan täydelliseen nujertamiseen. Niiden avulla murrettiin sodassa voitettujen punaisten taistelutahto ja mahdollisesti kytevä vastarinta.
Punaisten sankarihautojen häpäisy
Viipurissa sodan päätyttyä valkoiset pakottivat punavangit kaivamaan  punakaartin sankarihaudoista vainajat ylös, jotka siirrettiin joukkohautaan, joka Viipurissa tunnettiin nimellä Koirien hautausmaa. Joukkohautaan haudattiin muutkin valkoisen terrorin uhrit, kuten venäläiset sekä teloitetut ja vankileirillä kuolleet suomalaiset.
Vankileirit
thumb|300px|Vankeja Suomenlinnassa. Eri leireissä oli vankeja kaikkiaan 74 000, ja heistä 11 000–13 000 kuoli nälkään, tauteihin ja teloituksissa.
Valkoisten ylläpitämillä punavankileireillä esiintyi poliittista terroria, erityisesti kesän 1918 alkupuolella. Vankeja teloitettiin sekä ilman oikeudenkäyntejä että eräissä tapauksissa vielä oikeudenkäyntien vankeusrangaistuksiin päätyneiden tuomioiden jälkeen.
Sodan päätyttyä 5. toukokuuta 1918 vangittuna oli 76 000 punavankia. Valkoisen terrorin huippuvaiheen mentyä ohi nousi toukokuussa 1918 esiin kysymys vankiongelman ratkaisusta. Toukokuun lopussa ja kesäkuun alussa 1918 vapautettiin joko välittömästi tai kuulustelujen jälkeen (ns. Aminoffin tutkintajärjestelmä) muutamia tuhansia vankeja, mutta heitä myös teloitettiin vielä kesäkuussa. Lopulta vankileireillä oli noin 74 000–76 000 punavankia. Valkoisen armeijan ja senaatin välillä kiisteltiin pitkään toimintatavoista punavankien suhteen. Lopulta päädyttiin toimintaperiaatteeseen, jonka mukaan jokaisen vangin tapaus oli tutkittava erikseen, ja ennen kaikkea, että heidät pidettäisiin vangittuina tuomioon saakka. Päätös johti yhdessä vuoden 1918 sodan aiheuttaman vakavan elintarvikepulan kanssa korkeaan vankileirikuolleisuuteen.
Tuhon aalto
Toukokuussa 1918 vankileireillä kuoli noin 600–700 vankia. Kesäkuussa kuolema korjasi jo 2 900 vankia. Varsinainen tuonen niitto riehui heinäkuussa; uhreja oli 4 800–5 250. Elokuussa luvut olivat alenevat, mutta edelleen korkeat, 2 200 henkeä ja syyskuussa 1918 noin 1 000 uhria. Syinä laskuun lienevät olleet sekä hallituksen herääminen (tai herättäminen) katastrofiin että tutkinnan edistyminen niin, että niin sanottuja vaarattomia vankeja voitiin vapauttaa ehdonalaistuomioilla. Kaikkiaan kesän 1918 aikana vankileireissä arvioidaan menehtyneen nälkään ja tauteihin 11 000–13 500 suomalaista. Heistä noin 5 000 eli lähes 40 % oli 15–24-vuotiaita nuoria. Tunnettua on, että useat nälkiintyneet vangit, noin 600–700, menehtyivät vielä vankileiristä päästyäänkin "vapauden huumassa" liian varhain nautittuun vahvaan ateriaan. Korkein vankileirikuolleisuus oli Tammisaaren vankileirissä, lähes 34 prosenttia vangeista. Hämeenlinnan vankileirissä ja pienemmässä Lappeenrannan vankileirissä kuolleisuus oli noin 20 prosenttia. Muissa leireissä se oli pääosin 5–15 prosenttia. Taudeista varsinkin espanjantauti sekä erilaiset rokko-, kuume- ja suolistosairaudet aiheuttivat tuhoa leiriolojen heikentämissä vangeissa. Punavankileirit ja niiden olosuhteet herättivät kansainvälistäkin huomiota. Asiaa käsiteltiin muun muassa Ruotsin ja Englannin lehdistössä.
The Times -lehti tuomitsi kirjoituksissaan 14.5. ja 11.6. valkoisten toiminnan ja katsoi, etteivät Suomen valkoiset terroristit kuulu punaisten joukkoteloitusten vuoksi sivistyskansojen joukkoon. Punavankien kohtelu rinnastettiin lehden sivuilla samanaikaiseen ottomaanien barbariaan Balkanilla ja Kaukasiassa.
Uhrit
Välittömästi sotatoimia seuranneiden teloitusten ja kenttäoikeuksien langettamien kuolemantuomioiden perusteella surmattujen sekä vankileireillä ammuttujen lukumäärää ei koskaan saada selville aivan tarkasti. Asiaa koskevat keskeisimmät tilastolähteet, Suomen evankelisluterilaisen kirkon seurakuntien aineistot (mm. kuolleiden kirjat ja rippikirjat) ja Suomen sosialidemokraattisen puolueen kokoama ns. terroritilasto eivät ole aivan objektiivisia. Seurakunnissa ilmeni tendenssiä merkitä epävarmoja tapauksia kaatuneiksi, ja SDP:n aineistossa epävarmoja tapauksia lienee kirjattu teloituksiksi. Lisäksi molemmissa osa merkinnöistä lienee tehty vain ns. kuulopuheiden perusteella. Sotasurmia käsittelevän lähdetilaston ja sen pohjalta tehtyjen arvioiden mukaan punaiseen osapuoleen luettavista:
Armahduslaki
Joulukuun 7. päivänä 1918 astui voimaan valtionhoitaja P. E. Svinhufvudin päätöksellä asetus ”Korkeimman vallan haltijan päätös valtiorikoksiin syyllistyneiden henkilöiden armahtamisesta”. (Asetuskokoelma N:o 165/1918, annettu Helsingissä 7.12.1918). Tämä armahduslaki johti käytännössä siihen, että valkoisten tekemiä rikoksia ei koskaan tutkittu eikä ketään asetettu syytteeseen. Näin ollen myöskään ketään valkoiseen terroriin osallistunutta ei tuomittu mistään asiaan liittyvästä rikoksesta.
Izumi Tateno
Izumi Tateno (, s. 10. marraskuuta 1936 Tokio) on Japanissa syntynyt, Suomessa vuodesta 1964 lähtien asunut pianisti, joka opetti Sibelius-Akatemiassa vuodesta 1968 vuoteen 1981.
Black Angels (albumi)
Black Angels on yhdysvaltalaisen jousikvartetti Kronos Quartetin albumi, joka julkaistiin vuonna 1990 levymerkillä Nonesuch Records.
Izumi Tateno
Tateno syntyi Tokiossa ja opiskeli Tokion taideyliopistossa valmistuen vuonna 1960. Hän voitti vuonna 1968 toisen palkinnon Ranskassa järjestetyssä Olivier Messiaen -pianokilpailussa. Vuodesta 1997 lähtien Tateno on toiminut Oulunsalon musiikkijuhlien taiteellisena johtajana.
Hänen isänsä valmistui Musashinon musiikkikoulusta. Hänen äitinsä on sendailaisesta perheestä, jossa oltiin noh-taiteilijoita seitsemässä sukupolvessa, aina Meiji-uudistukseen asti. Perhe pakeni sodan ajaksi Tochigin prefektuuriin. Tateno opiskeli Keion yksityiskoulussa ja meni sieltä Keion lukioon ja sieltä Tokion taideyliopistoon.
Tateno on Japanin Sibelius-yhdistyksen puheenjohtaja.
Esiintyessään Tampereella 9. tammikuuta 2002 Tateno kaatui saatuaan aivohalvauksen, jonka jälkitautina hänen oikea kätensä halvaantui osittain. Vaikka oikean käden toiminta ei täysin palautunutkaan kuntoutuksessa, hän teki comebackin Oulunsalon musiikkijuhlilla elokuussa 2003. Siellä hän esitti Aleksandr Skrjabinin ja Dinu Lipattin vasemmalle kädelle tehtyjä sävellyksiä. Esiintymisen innoittamana hän päätti ryhtyä alan uranuurtajaksi. Seuraavana vuonna hän esiintyi Japanissa, jossa hän sai myös paljon julkisuutta mediassa. Sen jälkeen hän on popularisoinut vasemmalle kädelle sävellettyjä uusia kappaleita esiintymisillään ja nauhoituksillaan.
Luciano Martins
Luciano Luís Turconi Martins (s. 3. maaliskuuta 1963 Porto Alegre, Brasilia) on entinen brasilialainen jalkapalloilija ja jalkapallovalmentaja. Hän on ensimmäinen Suomen jalkapallosarjoissa esiintynyt brasilialainen ja myös yksi ensimmäisistä brasilialaisista Saksan pääsarjassa Bundesliigassa.
Porto Alegressa syntynyt Martins saapui Suomeen vuonna 1985 ja edusti kahden kauden ajan Lahden Reipasta silloisessa I divisioonassa. Lahdesta hän siirtyi Portugalin liigan Portimonensen kautta tuolloin ensimmäistä kertaa Bundesliigassa pelanneen FC 08 Homburgin riveihin. Saksassa viettämänsä kauden jälkeen Martins palasi Portugaliin, jossa hän pelasi maan kahdella korkeimmalla sarjatasolla neljän vuoden ajan. Vuonna 1992 Martins teki sopimuksen Tampereen Ilveksen kanssa ja edusti Veikkausliigassa myös FC Kuusysiä sekä FC Lahtea ennen siirtymistään Ykkösen FC Hämeenlinnaan. Martins pelasi Veikkausliigassa neljän kauden aikana yhteensä 64 ottelua, joissa teki 17 maalia.
Peliuransa jälkeen Martins toimi vuodet 2003–2010 FC Lahden kakkosvalmentajana sekä lyhyen aikaa myös päävalmentajana syksyllä 2007, jolloin hänet nimitettiin tehtävästä eronneen Antti Muurisen tilalle. Martins on valmentanut myös lahtelaista City Starsia. Nykyään hän työskentelee Lahdessa ravintoloitsijana.
Port-Royal des Champs
Port-Royal des Champs on vanha, keskiaikainen sisterssiläisluostari Chevreusen laaksossa Pariisista lounaaseen Magny-les-Hameaux'n kunnassa, ja se on muutaman merkittävän hankkeen alkukoti.
Port-Royal des Champs ja jansenismi
Apottiluostari perustettiin vuonna 1204 ja sen nimi vahvistettiin vuonna 1216, mutta tuli tunnetuksi opetuslaitoksena, kun abbedissa Jacqueline Arnaud oli suorittanut luostarin reformaation vuonna 1602. Arnauld’n suku otti luostarin suojelukseensa ja tämän jälkeen suvun jäsenet johtivat luostaria. Vuonna 1625 luostarisisaret perustivat Pariisiin uuden Port-Royal-luostarin, jota kutsuttiin Pariisin Port-Royal-luostariksi ja aiemmasta tuli Port-Royal des Champs -luostari.
Alkuperäiseen ympäristöön perustettiin lukuisia kouluja ja ne tulivat tunnetuksi Port-Royalen pikkukouluina. Niistä tuli kuuluisia niissä annettavan opetuksensa korkean laadun tähden. Vuonna 1634 Saint-Cyran tuli luostarin hengelliseksi johtajaksi, hän oli jensenistien ystävä ja tästä hetkestä lähtien luostarit ja pikkukoulut liittyivät kiinteästi tähän teologiseen suuntaukseen.
Jansenistien vakavahenkinen ja hurskas ilmapiiri veti puoleensa useita aikakauden kulttuurielämän merkkihenkilöitä. Jean Racine sai kasvatuksensa luostarilla, ja Blaise Pascal puolusti luostaria jesuiittoja vastaan, kun he olivat törmäyskurssilla jansenistien kanssa. Luostaria suojelleen Arnauld’n suvun jäsenet sijoittuivat yhteiskunnassa hyvin merkittäviin tehtäviin, Simon Arnauld de Pomponne toimi jopa Ludvig XIV:n ministerinä. Luostarissa toimineet Antoine Arnauld ja Pierre Nicole kirjoittivat tunnetun Port-Royalin logiikan (1662).
Kuitenkin kun jansenistien taistelu katolisen uskon sisällä jatkui, niin Port-Royalen pikkukouluja pidettiin kerettiläisyyden tahrimina. Vuonna 1679 kiellettiin luostaria vastaanottamasta enää uusia noviiseja, ja tämä päätös tuomitsi luostarin katoavaksi. Luostari instituutiona lakkautettiin paavi Klemens XI bullalla vuonna 1708. Nunnat, jotka olivat vielä jääneet luostariin, karkotettiin sieltä lopullisesti vuonna 1709 ja myös itse rakennukset purettiin maan tasalle vuonna 1710.
Vallankumouksen jälkeen
Vuodesta 1710 Ranskan vallankumoukseen luostarin alue kuului Pariisin Port-Royal-luostarille. Papiston omaisuuden takavarikoimisen myötä luostarialue myytiin kansallisena omaisuutena vuonna 1791. Maa-alue ja erakkomajat myytiin eräälle maanviljelijälle. Tämä osa luostarista tuli valtion omaisuudeksi vuonna 1951. Muu osa tiluksista, jotka muodostuivat eritoten luostarin rakennusten raunioista, myytiin eräälle naiselle, joka oli ollut lähellä jansenistien maailmaa, rouva Desprez’lle. Hänen perheensä oli omistajana aina vuoteen 1828 asti, jolloin se siirtyi jansenistien eräänlaisen hätäapukassan omistukseen. Kassan asiamies Luis Silvy perusti jälleen ilmaisia kouluja, jotka oli tarkoitettu alueen lapsille, ja ne ovat olleet toiminnassa aina vuodesta 1867 lähtien. Tämän jälkeen Port-Royal-yhdistys osti alueet ja hallitsi niitä aina vuoteen 2004 saakka, jolloin ne luovutettiin valtion suojelukseen. Tästä suojelusta vastaa valtio kulttuuriministeriön välityksellä. Näin alue kokonaisuudessaan on nykyisin yleisölle avoimena.
Kirjailija Charles Augustin Sainte-Beuve on koonnut lukuisia yksityiskohtia Port-Royalen historiasta. Näitä asioita on esitelty Lausannen akatemialla aina vuodesta 1837 lähtien eri konferenssien yhteydessä. Kirjailija saattoi kirjoittaa kolme nidettä laajan kirjan Port-Royal-luostarista. Tätä teosta pidetään nykyisin täydellisimpänä tämän apottiluostarin historiana.
COBOL
COBOL on kaupallis-hallinnollisiin sovelluksiin tarkoitettu korkean tason ohjelmointikieli. Kielen kehitys aloitettiin Yhdysvaltain puolustusministeriön aloitteesta vuonna 1959.
COBOL on todennäköisesti tietojenkäsittelyn historian merkittävin kaupallis-hallinnollisten järjestelmien ohjelmointikieli. Vanhoja COBOL-järjestelmiä on vielä 2010-luvun lopulla käytössä runsaasti muun muassa Suomessa, vaikka uusia ei enää tehdäkään.
COBOLin piirteitä ovat sovellusten suunnittelun hankaluus ja huono tuki strukturoidulle ohjelmoinnille. Kielioppi muistuttaa englantia. Kielelle ovat tyypillisiä pitkät muuttujanimet.
Viimeisin voimassa oleva standardi on ISO/IEC 1989:2014.
Historiaa
COBOL perustuu osittain lippueamiraali Grace Hopperin kehittämään Flow-Matic-kieleen. COBOLin kehitys aloitettiin vuonna 1959 ja ensimmäinen versio esiteltiin vuonna 1960. COBOL kehitettiin komiteassa, joka salli politiikan vaikuttaa päätöksiin: komitean jäsen Jean Sammet on sanonut, että komitea hylkäsi hyviä ideoita jotka se tunnisti IBM:n COMTRANissa (Commercial Translator) vain koska komitea ei halunnut antaa mielikuvaa, että IBM dominoi keskustelua. Yhdysvaltain puolustusministeriö (DOD) käytti huomattavasti rahaa tietokoneisiin jo vuonna 1959 ja tietokoneiden valmistajat tunnistivat tarpeen yhteiselle kielelle. Yhdysvaltain puolustusministeriö oli kuitenkin tiukassa aikataulussa ja suunnitteluvaiheessa tehtiin lyhytnäköisiä päätöksiä.
COBOLin valta-ajan on sanottu olleen 1970–90-luvuilla. Kieli oli erittäin suosittu 1960–1980-luvuilla ja sillä tehtiin liiketoiminnan ja talouden sovelluksia. Vuonna 2020 uutisoitiin tarpeelle COBOLia osaaville ohjelmoijille kun Yhdysvaltojen osavaltioiden tietojärjestelmät eivät pysyneet työttömyyshakemusten perässä. Yhdysvaltain työministeriön järjestelmät riippuvat COBOL-koodista.
Reutersin tilaston mukaan käytössä on edelleen 220 miljardia riviä COBOL-koodia ja 43 prosenttia pankkijärjestelmistä riippuu siitä. Talousjärjestelmissä sanotaan olevan päällekkäisiä kerroksia eri sukupolvilta, jotka ovat usein vahvasti toisistaan riippuvia, joka tekee pankkien järjestelmien päivityksistä monimutkaista. Järjestelmien päivityksistä tekee vaikeamman se, ettei niitä ole aikoinaan dokumentoitu. Arvioiden mukaan kolmen biljoonan dollarin edestä päivittäistä kauppaa kulkee COBOLillä tehtyjen järjestelmien kautta. Järjestelmät kattavat tallennustilejä, luottokorttiverkkoja, pankkiautomaatteja, lainoja ja muita palveluja. Digitaalisten pankkien tulo lisää tarvetta ratkaista ongelma harveneville COBOL-osaajille. Jotkin yliopistot tarjoavat edelleen kursseja, mutta kieltä opettelevien määrä on erittäin pieni.
Ohjelman rakenne
COBOL-ohjelman tyypillinen piirre on sen jakautuminen divisiooniin eli lohkoihin:
Divisioonat voivat jakautua sektioihin, sektiot kapaleisiin, ne taas merkintöihin, määrittelyihin (entry) tai virkkeisiin, jotka puolestaan määreisiin (clause) tai lauseisiin (statement). Proseduurin käskyt on pyritty laatimaan niin lähelle käyttöenglantia kuin mahdollista. Jos ohjelman parametreiksi ja muuttujiksi vielä valitaan sopivia sanoja, tulee proseduurista mahdollisesti täysin yleiskielinen ja englantia hallitsevan maallikonkin luettava.
Esimerkki
"Hei maailma -ohjelma" COBOLilla:
Toteutukset
Kielelle on tehty useita eri toteutuksia. Avoimen lähdekoodin GnuCOBOL on kehittynyt OpenCOBOLista, jossa on käytetty kokemuksia TinyCOBOLista. COBOL-IT oli ranskalainen projekti, jonka Micro Focus hankki vuonna 2017. Micro Focus myy Visual COBOLia. GCC:n edustakääntäjänä toimiva gcobol on uusi projekti, josta on kerrottu vuonna 2022.
Norihito Kobayashi
Norihito Kobayashi (s. 4. toukokuuta 1982) on entinen japanilainen yhdistetyn hiihtäjä.
Kobayashi voitti yhdistetyn joukkuekilpailussa kultaa Liberecin MM-kilpailuissa 2009. Samoissa kisoissa hän sijoittui normaalimäen Gundersen-kilpailussa viidenneksi, mikä on hänen vuonna 2001 alkaneen arvokisauransa paras henkilökohtainen saavutus. Liberecin suurmäen Gundersen-kilpailussa hän sijoittui 16:nneksi ja yhteislähtökilpailussa 17:nneksi.
Lääkintäryhmä
thumb|250px|Lääkintäryhmä suorittaa hoitotoimenpiteitä [[Normandian maihinnousussa.]]
Lääkintäryhmä on Puolustusvoimien erikoisryhmä, joka on perehtynyt lääkintähuoltoon. Siviilitoiminnassa lääkintäryhmä toimii yleensä suuronnettomuuksissa, mutta se voidaan myös lähettää ulkomaille auttamaan esimerkiksi sodan uhreja.
Erich Hoepner
Erich Hoepner (14. syyskuuta 1886 Frankfurt an der Oder, Brandenburg, Saksa – 8. elokuuta 1944 Plötzenseen vankila, Berliini, Saksa) oli saksalainen kenraalieversti toisen maailmansodan aikana. Sukunimi esiintyy lähinnä ei-saksalaisissa lähteissä joskus myös virheellisesti muodossa Höpner.
Nuoruus
Hoepner syntyi Frankfurt an der Oderissa 1886. Hänen isänsä oli armeijan lääkintäupseeri Kurt Hoepner ja äitinsä Elisabeth o.s. Kienast. Pian hänen syntymänsä jälkeen perhe muutti Charlottenburgiin, jonne isä-Kurt perusti vastaanoton. Erich varttui ja kävi koulua kaupungissa. Hän kirjoitti ylioppilaaksi Keisarinna Augustan lukion parhaana ja sai arvonimen primus omnium. Hän menestyi erityisesti historiallisissa ja kansallisissa aineissa. Hoepner käsitteli kirjoittamissaan kouluesseissä mielellään vapauden tärkeyttä.
Vuonna 1910 Hoepner meni naimisiin charlottenburgilaisen kauppaneuvoksen tyttären Irma Gebauerin kanssa. Irma oli Hoepnerin nuoruudenrakkaus, ja pari oli tuntenut toisensa jo muutaman vuoden. Avioliitosta syntyi kaksi lasta, tytär ja poika. Hoepnerin kadettiaika päättyi vuonna 1911, ja hänestä tuli rykmenttinsä adjutantti. Hän palveli tehtävässä kaksi vuotta, kunnes siirtyi opiskelemaan Preussin sotakorkeakouluun Berliiniin lokakuussa 1913. Helmikuussa 1914 hänet ylennettiin yliluutnantiksi.
Ensimmäinen maailmansota
Hoepnerin opinnot keskeytyivät, kun ensimmäinen maailmansota syttyi ja hänet komennettiin aseupseeriksi XVI armeijakunnan esikuntaan elokuussa 1914. Armeijakunta toimi sodan alussa osana Schlieffen-suunnitelman mukaista hyökkäystä länsirintamalla, ja se eteni Ardennien vuoristoalueen kautta Verduniin. Kesäkuussa 1915 Hoepner ylennettiin ratsumestariksi. Saman vuoden lokakuussa hänet siirrettiin myös länsirintamalle sijoitetun VI armeijakunnan esikuntaan.
Hoepner toimi sodassa myös rintamatehtävissä. Vuonna 1916 hän oli eskadroonan päällikkönä Argonnessa, jossa käytiin juoksuhautasotaa. Hoepner kirjoitti vaimolleen lähes päivittäin. Kun hän sai siirron takaisin esikuntatehtäviin, hän kirjoitti huojentuneena: ”Sinä aikana kun johdin komppaniaani, en menettänyt yhtään miestä.” Vuoden lopulla hän toimi yleisesikuntaupseerina 1. armeijassa, johon VI armeijakunta kuului. Tammikuussa 1917 Hoepner siirrettiin 7. armeijan esikuntaan ja seuraavana vuonna 105. jalkaväkidivisioonan esikuntaan, jossa hän palveli vielä sodan päättyessä Saksan häviöön 11. marraskuuta 1918. Sodan aikana hänet palkittiin 1. ja 2. luokan rautaristeillä.
Sotien välinen aika
Hoepner jäi palvelukseen Weimarin tasavallan armeijaan, vaikka sen kokoa rajoitettiin Versailles’n rauhansopimuksessa. Vuoden 1919 alussa hänet siirrettiin 36. jalkaväkidivisioonan esikuntaan ja toukokuussa Reichswehrin 17. prikaatin esikuntaan.
Keväällä 1920 Hoepner osoitti ensimmäistä kertaa poliittista suuntautumista sotilaana. Monien sotilaskollegoidensa lailla hän oli pettynyt Versaillesin rauhansopimuksen ankariin ehtoihin. Hän osallistui armeijan oikeistolaisen aineksen mukana monarkistien ja äärioikeistolaisten järjestämään Kappin vallankaappausyritykseen, joka kuitenkin kuivui kokoon työväen lakkoilun ja mielenosoitusten vuoksi.
Toukokuussa 1920 Hoepnerista tuli komppanianpäällikkö 2. ratsurykmenttiin. Lokakuussa 1921 hän siirtyi puolustusministeriön ratsuväen tarkastajaksi. Hän palveli tehtävässä noin kaksi vuotta, kunnes sai siirron syntymäkaupunkiinsa sijoitetun 1. ratsuväkidivisioonan esikuntaan. Hänet ylennettiin majuriksi 1926, ja lokakuussa 1927 hänet siirrettiin esikuntaupseeriksi 1. divisioonaan, joka oli sijoitettu Königsbergiin. Kaupungissa viettämänsä kolmen vuoden aikana Hoepner todennäköisesti tutustui sen apulaispormestariin Carl Friedrich Goerdeleriin, jonka kanssa hän myöhemmin punoi juonia natsihallintoa vastaan.
Huhtikuussa 1930 Hoepner ylennettiin everstiluutnantiksi ja siirrettiin samalla Braunschweigissa sijainneen 17. jalkaväkirykmentin 1. pataljoonan komentajaksi. Eräänä päivänä hän seurasi isänsä kanssa kotitalonsa parvekkeelta, kun natsipuolueen SA-joukot ja kommunistien Rotfront tappelivat heidän alapuolellaan kadulla. Kommunistien vastustajana Hoepner aikoi osallistua kahakointiin natsien puolelle, mutta hänen isänsä kielsi häntä tiukasti: ”''Sinä pysyt täällä! He ovat huligaaneja, etkä sinä liity heihin!''”
Valtiomies (dialogi)
Valtiomies on Platonin kirjoittama dialogi. Sen toinen nimi Thrasylloksen jaottelussa on Kuninkuudesta (, Peri basileias). Dialogissa keskustelevat Sokrates, Theodoros, nuorempi Sokrates sekä nimeltä mainitsematon elealainen vieras. Keskustelu käsittelee valtiomiehen määritelmää sekä käsitteiden määrittelemistä yleisemmin.
Erich Hoepner
Natsit nousevat valtaan
thumb|240px|Natsien noustua valtaan armeija vannoi uskollisuudenvalan Hitlerille. Natsit nousivat valtaan 30. tammikuuta 1933, kun presidentti Paul von Hindenburg nimitti Adolf Hitlerin Saksan valtakunnankansleriksi. Ammattisotilaat ottivat uuden hallinnon vastaan ristiriitaisin mielin. Hitlerin lupaus purkaa häpeällisenä pidetty Versailles’n rauhansopimus ja nostaa armeija entiseen loistoonsa miellytti upseereja, mutta samalla natsien käymä ruma ja väkivaltainen poliittinen kampanjointi loi epäluuloja. Monet aatelissäätyyn kuuluneet vanhojen preussilaisten sotilassukujen vesat halveksivat Hitleriä, jota he kutsuivat Paul von Hindenburgin lailla ”böömiläiseksi pikku korpraaliksi”.
Etuja sotilaille seurasi joka tapauksessa pian. Koska armeijaa laajennettiin, sen johtoon tuli valtaisa määrä avoimia paikkoja. Hitlerin valtaannousun jälkeisenä päivänä Hoepner ylennettiin everstiksi ja siirrettiin takaisin Königsbergiin sijoitetun 1. divisioonan esikuntaan. Hänestä tuli alueella olevan I armeijakunnan esikuntapäällikkö lokakuussa 1934.
Vastarinnan merkkejä
Erään alaisensa todistuksen mukaan Hoepner vastusti natsihallintoa ensimmäistä kertaa juuri Königsbergissä. Natsipuolueen nimittämä aluejohtaja Erich Koch haali nimeämänsä säätiön omistukseen yrityksiä, joiden omistajat eivät kuuluneet natsipuolueeseen. Koch halusi korvata elbingläisen laivanvarustamon johdon puoluetovereillaan ja syytti varustamon johtajaa Noelia veropetoksista. Kun Noel oli liikematkalla Moskovassa, Kochin miehet tutkivat hänen toimistonsa ja takavarikoivat kassakaapin, joka sisälsi todistusaineistoa, joka ei käynyt yksiin Kochin syytösten kanssa. Koch taivutti poliisin antamaan Noelista pidätysmääräyksen. Hoepner tuli kuitenkin väliin ja matkusti saman tien sotaministeriöön Berliiniin. Hoepner sai kumotuksi Noelin pidätysmääräyksen, ja hän sai takaisin paperit, jotka todistivat Noelin syyttömyyden.
Valtiomies (dialogi)
Historia
Platonin teosten joukossa Valtiomies kuuluu tämän myöhäisvaiheen dialogeihin. Se on ajoitettu kirjoitetuksi aikaisintaan 360-luvulla eaa. Näin se on syntynyt siihen aikaan, jolloin Platon oli palannut Sisiliasta lopullisesti Ateenaan toimiakseen perustamansa Akatemian johdossa kuolemaansa saakka. Platonin eräiden muiden myöhäiskauden teosten tyyliin dialogi sisältää jaksoja, jotka on tarkoitettu Akatemian oppilaille loogis-dialektisiksi harjoituksiksi.
Erich Hoepner
Salaliittohankkeita
Vuoden 1938 alusta Hoepner ylennettiin kenraaliluutnantiksi. Hän ei ollut tyytyväinen Hitleriin eikä natsihallintoon. Hänen mielestään Hitlerin ajama aggressiivinen politiikka tulisi väistämättä käynnistämään uuden suursodan. Useita kenraaleja oli jo liittynyt vallankaappausta suunnittelevaan natsien vastaiseen salaliittoon. Hoepner liittyi mukaan ja oli valmis myös toimintaan. Vuonna 1938 laaditussa kenraalien Ludwig Beckin ja Franz Halderin vallankaappaussuunnitelmassa Hoepnerin tehtävänä oli käyttää divisioonaansa Heinrich Himmlerin Münchenissä olevaa SS-osastoa vastaan, mikäli tämä pyrkisi Berliiniin keskeyttämään meneillään olevaa vallankaappausta. Yhdistyneen kuningaskunnan ja Ranskan myöntyminen Hitlerin vaatimuksiin teki kuitenkin upseerisalaliiton suunnitelmat sillä kertaa tyhjiksi.
Valtiomies (dialogi)
Historia
Asetelmansa puolesta dialogi kuuluu kolmen samanlaisen dialogin "trilogiaan", kahden muun ollessa Theaitetos ja Sofisti, jossa Valtiomies ja Sofisti muodostavat vielä tiukemman parin. Ne liittyvät siihen kirjoitusajan tilanteeseen, että Platon joutui filosofiansa kehittyessä yhä tarkemmin määrittelemään filosofien aseman suhteessa toisaalta sofisteihin ja toisaalta poliitikkoihin. Valtiomies käsittelee nimensä mukaisesti ennen kaikkea "valtiomiehen" määritelmää ja sitä, miten tämä eroaa "filosofista". Dialogin Sofisti alussa Platon oli asettanut laajemman kysymyksen, joka koski sekä "sofistin", "valtiomiehen" että "filosofin" määritelmiä. Tutkijat ovat tästä ja muista dialogien yksityiskohdista päätelleet, että Platonin tarkoituksena olisi ollut kirjoittaa trilogian täydennykseksi neljänneksi myös "filosofin" määritelmää käsittelevä dialogi; tällaista dialogia ei kuitenkaan koskaan kirjoitettu. Holger Thesleffin mukaan Platon on kuitenkin voinut ajatella, että "filosofin" määritelmä tulee ilmi jo Sofistin ja Valtiomiehen esityksistä. Toisaalta dialogit ovat filosofisia harjoituksia, ja niin Platon on saattanut jättää filosofin määrittelyn eräänlaiseksi "kotitehtäväksi" lukijoille.
Erich Hoepner
Salaliittohankkeita
Hoepner sai ylennyksen täydeksi ratsuväenkenraaliksi Hitlerin 50-vuotispäivänä 20. huhtikuuta 1939.
Valtiomies (dialogi)
Historia
Sofisti ja Valtiomies osoittavat Platonin lisääntynyttä kiinnostusta arkipäiväistä ja käytännöllistä tietoa kohtaan. Platonin poliittisen filosofian osalta Valtiomiehen voidaan nähdä esittävän eräänlaisen välittävän kannan Platonin Valtion ja Lakien välillä.
Diogenes Laertioksen esittämässä, Thrasylloksen tekemässä Platonin teosten jaottelussa dialogi kuuluu II tetralogiaan yhdessä dialogien Kratylos, Theaitetos ja Sofisti kanssa. Aiheensa puolesta Thrasyllos luki dialogin Platonin loogisten teosten joukkoon. Aristofanes Byzantionlaisen jaottelussa dialogi kuuluu puolestaan II trilogiaan yhdessä Sofistin ja Kratyloksen kanssa.
Erich Hoepner
Toinen maailmansota
thumb|250px|Saksalaisia panssareita Puolassa.
Puola
Toinen maailmansota alkoi 1. syyskuuta 1939, kun Hitlerin johtama Saksa hyökkäsi Puolaan. Hoepner oli mukana hyökkäyksessä Puolaan komentaen armeijakuntaansa, joka oli alistettu Walter von Reichenaun 10. armeijalle.
Gustaf Backaliden
Gustaf Backaliden (s. 15. syyskuuta 1997) on ruotsalainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja. Hän edusti viimeksi Suomen Veikkausliigassa pelaavaa Seinäjoen Jalkapallokerhoa.
Erich Hoepner
Puola
Johannes Blaskowitzin johtama 8. armeija eteni nopeasti kohti Strykówia ja edelleen kohti Varsovaa, kun se joutui Kutnoon vetäytyneen puolalaisen Poznań-armeijan hyökkäyksen kohteeksi pohjoisesta 9. syyskuuta 1939. Kutnon taistelu alkoi. 8. armeijan eteläpuolella edenneen Reichenaun 10. armeijan täytyi tulla apuun. Hoepnerin XVI armeijakunta oli liikkunut Radomskosta suoraan kohti Varsovaa, mutta nyt se määrättiin saartamaan sekä Kutnon ja Bzurajoen väliin muodostunutta taskua että Varsovan länsipuolelle muodostunutta pullistumaa ja estämään vihollisjoukkojen vetäytymistä. Tämän jälkeen 10. armeija saartoi noin 10 puolalaista divisioonaa. Taistelu antoi puolalaisille aikaa vahvistaa pääkaupunkinsa puolustusta, mutta Neuvostoliiton liityttyä mukaan Puolan valtaamiseen maa oli tuomittu tuhoon. Onnistuneen operaation jälkeen Hoepner palkittiin lokakuussa 1939 rautaristin ritariristillä.
Gustaf Backaliden
Backaliden edusti kotimaassaan alempien sarjatasojen Kvarnby IK:ta ja vuosina 2017–2018 IFK Malmötä. Tammikuussa 2019 hän siirtyi Suomeen, Veikkausliigan IFK Mariehamniin. Hän pelasi kaudella 2019 Veikkausliigassa ja sen jatkoksi Eurooppa-liigan karsintoihin selviytymisestä pelatuissa pudotuspeleissä yhteensä 21 ottelua ja teki maalin huhtikuussa vierasottelussa FC Honkaa sekä heinäkuussa palattuaan kentille käsivamman aiheuttaman 2,5 kuukauden tauon jälkeen kotiottelussa Kokkolan Pallo-Veikkoja vastaan. Kaudella 2020 hän on pelannut IFK Mariehamnin yhdeksästä ensimmäisestä liigaottelusta kahdeksan, joista kaikki avauskokoonpanossa ja neljässä joukkueen kapteenina.
Erich Hoepner
Ranska
thumb|185px|Hoepner kuuntelemassa [[SS-Brigadeführer Walter Krügerin tilannekatsausta 1941.]] Ranskaan suunnattua operaatiota varten Hoepnerin XVI armeijakunta liitettiin Walter von Reichenaun 6. armeijaan joulukuussa 1939. 6. armeija kuului puolestaan Fedor von Bockin armeijaryhmä B:hen. Se ylitti Maasjoen ja kärsi raskaita tappioita Ranskan 1. armeijan osia vastaan käydyssä Hannutin taistelussa, joka oli historian ensimmäinen suuri panssaritaistelu. Vapauduttuaan taistelusta Hoepnerin armeijakunta siirrettiin avustamaan 4. armeijaa Ardennien kautta tapahtuvassa läpimurrossa. Charleroin ja Maubeugen taistelujen jälkeen armeijakunta taisteli Escautissa ja Lysjoella. Sieltä yksikkö liikkui Sommen läpi ja osallistui raskaisiin taisteluihin Noyonissa Oisejoen varrella.
Theodor Eicken komentama SS-divisioona Totenkopf oli yksi Hoepnerin johtamaan armeijakuntaan kuuluneista divisioonista. Totenkopf oli ehtinyt edetessään suorittaa jo muutaman siviileihin kohdistuneen joukkomurhan, mutta vasta tieto brittivankien teloituksesta kantautui Hoepnerin korviin. SS-Totenkopfiin kuulunut osasto oli 27. toukokuuta 1940 ampunut 97 brittiläistä sotavankia. Le Paradisin joukkomurhasta tuli ensimmäinen kuuluisa Waffen-SS:n suorittama sotarikos länsirintamalla.
Kolme päivää aiemmin Hoepner oli haukkunut alaisensa Eicken ”teurastajaksi”, koska tämän johtama divisioona oli kärsinyt suuria ja tarpeettomia tappioita. Hoepner ei ihaillut SS:ä, vaan piti sen upseereja taitamattomina kerskureina ja pyrkyreinä. Joukkomurhasta kuultuaan Hoepner vaati järjestettäväksi tutkimukset, ja ne aloitettiinkin. SS-kenraali Sepp Dietrich sanoi tapauksesta seuraavasti: ”Ihmishengellä ei ollut suurta arvoa SS:lle, eikä se halunnut estää tehtävän täyttämistä.” Kuultuaan tästä Hoepner totesi, ettei kukaan kunnollinen ja vastuuntuntoinen upseeri voisi puhua noin. Aluksi Eickeltä ja hänen miehiltään kiellettiin Ranskan valtauksen kunniaksi myönnetyt mitalit, mutta myöhemmin ne myönnettiin heille. Hoepnerin vaatimuksista huolimatta joukkomurhaan osallistuneita ei rangaistu natsivallan aikana.
Empivä vastarintamies
Välillä Hoepner tuntui toivovan rauhan jatkuvan. Viikko ennen sodan alkua hän kirjoitti Sleesiasta vaimolleen uskovansa rauhanomaiseen ratkaisuun Puolan kysymyksessä. Kaksi päivää hyökkäyksen alkamisen jälkeen hän luotti yhä diplomaattisiin keinoihin. Viikkoa myöhemmin, 9. syyskuuta, hän kirjoitti vaimolleen, että vaikka sota oli alkanut hyvin, hän epäili siinä käyvän lopulta huonosti. Vielä 20. syyskuuta, kun Puola oli jo hävinnyt, Hoepner toivoi, että ainakin todellinen sota Ranskaa ja Britanniaa vastaan olisi vältettävissä.
Ranskan valtaamisen jälkeen Hoepner ei arvostellut Hitleriä niin usein ja kovasanaisesti kuin aiemmin. Nyt alkoi näyttää siltä, ettei Hitlerin vallanhimo suistaisikaan Saksaa turmioon. Myös palkintojen täytyi miellyttää, sillä Hoepner sai miekat ritariristiinsä ja ylennyksen kenraalieverstiksi, josta oli vain askel sotamarsalkan arvoon. Hänen armeijakuntansa muutettiin helmikuussa 1941 4. panssariryhmäksi.
Operaatio Barbarossa
thumb|300px|Kenraalit [[Wilhelm von Leeb ja Erich Hoepner Barbarossa-suunnitelman kimpussa, Hoepner toinen oikealta.]]
Operaatio Barbarossaa valmisteltaessa Hoepner antoi 2. toukokuuta 1941 joukoilleen kirjallisen menettelyohjeen:
Käskyssä on nähtävissä samoja linjauksia kuin Hitlerin antamissa Barbarossa-asetuksessa (13. toukokuuta 1941) ja komissaarikäskyssä (6. kesäkuuta 1941). Samanlaisia käskyjä antoivat muutkin operaatio Barbarossaan osallistuneet komentajat, kuten muun muassa Walter von Reichenau Reichenau-käskyssään 10. lokakuuta 1941.
Saksa aloitti suurhyökkäyksensä Venäjälle 22. kesäkuuta 1941. Hoepnerin osasto suuntasi koilliseen, eteni vauhdilla Väinäjoelle ja ylitti sen nopeasti. Pian osasto murskasi vastarinnan Stalin-linjalla ja eteni Leningradin alueelle. 6. heinäkuuta mennessä osasto oli edennyt jo lähes 400 kilometriä. Puna-armeijan vahva vastahyökkäys pysäytti sen 13. heinäkuuta ja aiheutti sille raskaita tappioita. Hoepner torjui hyökkäyksen siirtämällä joukkoja avuksi Jaaman ja Lugan alueilta.
4. panssariosasto kykeni jatkamaan hyökkäystä Leningradia kohti vasta elokuussa, mutta oli saartanut kaupungin jo syyskuun 7. päivään mennessä. Hitler määräsi kaupungin suoran valtauksen sijasta saartoon, ja Hoepnerin osasto siirrettiin keskustan armeijaryhmän osaksi etenemään kohti Moskovaa.
Operaatio Taifuuni
thumb|left|140px|Günther von Kluge
Operaatio Taifuunin kohteena oli Moskovan valtaaminen. Hoepnerin osaston tehtävänä oli saartaa puna-armeija Vjazman alueella. 7. lokakuuta osasto oli saartanut yhdessä kenraali Hermann Hothin joukkojen kanssa viisi neuvostoliittolaista armeijaa.
Hoepnerin joukot etenivät kohti Moskovaa, mutta sään huononeminen ja vastarinnan voimistuminen hidastivat etenemistä suuresti. Marraskuun lopulla hänen etujoukkonsa olivat saavuttaneet Moskovasta luoteeseen sijaitsevan Krasnaja Poljanan. Joulukuun alussa hänen täytyi kuitenkin lähettää raportti, jossa hän ilmoitti panssariosastonsa voimien olevan lopussa. Puna-armeija ryhtyi puolestaan vastahyökkäykseen, ja uutena vuonna Hoepnerin vasen sivusta oli avoin. Tilanteen käydessä ajan myötä sietämättömäksi Hoepner pyysi lupaa vetäytymiseen, mutta ei saanut vastausta. Hän yritti muutaman päivän kuluttua uudelleen ja jäi taas ilman vastausta. Hoepner joutui määräämään vetäytymisen lopulta omalla vastuullaan säästääkseen joukkojaan. Kenraali Günther von Kluge soitti Hoepnerille ja saatuaan selvityksen tilanteesta antoi Hoepnerille luvan vetäytymiseen, mikäli hän itse puolestaan saisi luvan Hitleriltä. Kluge selvitti Hitlerille tilanteen kuitenkin eri tavalla ja sanoi vetäytymisen jo alkaneen ilman Hitlerin lupaa. Hitler raivostui silmittömästi ja määräsi Hoepnerin vapautettavaksi tehtävistään. Jättäessään itärintaman Hoepner piti esikunnalleen puheen, jossa sanoi:
Vain viisi tuntia sen jälkeen, kun Hoepner oli erotettu, Hitler antoi koko rintamalle luvan vetäytyä. Hoepnerin ura oli kuitenkin jo ohi. Tammikuussa 1942 hänet määrättiin saapumaan heti Berliiniin, jossa hänet vapautettiin tehtävistään ja alennettiin ilman tutkimusta tai sotaoikeutta. Tapahtuneesta ilmoitettiin julkisesti päiväkäskyssä, jonka mukaan ”ex-kenraalieversti Erich Hoepner oli menetellyt raukkamaisesti vastustaessaan Hitlerin käskyä”. Häneltä kiellettiin oikeus kantaa univormuaan ja hänen eläkkeensä peruutettiin.
Salaliitto
Nyt täysin illuusionsa menettänyt Hoepner vetäytyi perheensä pariin Berliinin Grunewaldiin. Hän osallistui aktiivisesti Hitlerin ja natsihallinnon vastaiseen upseerien ja virkamiesten salaliittoon. Hitleriä vastaan tehdyn attentaatin jälkeen Hoepnerin tehtävänä olisi ollut johtaa täydennysarmeijaa (Ersatzheer), mikäli kenraali Friedrich Fromm osoittautuisi epäluotettavaksi. Lopulta Hoepnerin tuli ottaa johtoonsa koko asevoimat Hitlerin lakeijana tunnetulta sotamarsalkka Wilhelm Keitelilta. Häntä myös kaavailtiin vallankaappausta seuraavan väliaikaishallituksen sotaministeriksi.
20. heinäkuuta 1944
thumb|180px|Adjutantti esittelee Hitlerin räjähdyksessä repeytyneitä housuja. Yksi salaliiton keskushenkilöistä, eversti Claus von Stauffenberg räjäytti pommin Hitlerin päämajassa Sudenpesässä Itä-Preussissa 20. heinäkuuta 1944. Ihmeen kaupalla Hitler sai vain vähäisiä vammoja, vaikka oli samassa huoneessa, jossa pommi räjähti. Stauffenberg palasi Berliiniin noin klo 16 ja yritti suostutella epäonnistumisesta huolimatta epäröivää kenraali Frommia jatkamaan suunnitelman mukaisesti. Fromm kieltäytyi, ja salaliittolaiset vangitsivat hänet. Täydennysarmeijan komento siirrettiin salaliittolaisten päämajassa Bendlerblockissa olleelle Hoepnerille, joka ryhtyi heti jakamaan käskyjä täydennysarmeijan komentajana.
Noin klo 18 asevoimien pääesikunnan OKW:n päällikkö Wilhelm Keitel antoi kuitenkin yleisen käskyn, jossa joukkoja kiellettiin toteuttamasta salaliittolaisiksi nimettyjen käskyjä. Lisäksi radiossa ilmoitettiin Hitlerin olevan elossa, ja Hitler itse otti yhteyttä joidenkin epävarmojen yksiköiden komentajiin. Kiivaan viestinnän ja parin lyhyen yhteenoton jälkeen salaliitto kuivui kasaan. Noin klo 23 Großdeutschland-divisioonaan kuuluva komppania valtasi Bendlerblockin. Hoepner ja muut paikalla olleet vangittiin puoleenyöhön mennessä. Osa teloitettiin heti, ja loput, mukaan lukien Hoepner, vietiin Plötzenseen vankilaan, jossa heitä kidutettiin muiden salaliittoon osallistuneiden ilmiantamiseksi.