cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Moses Hess
Hessin sionismi
thumb|185px|Hess vanhempana. Hess joutui lähtemään Saksasta maanpakoon vuoden 1848 vallankumouksen epäonnistuttua ja asui vuodesta 1853 alkaen pääasiassa Pariisissa. Vuosina 1861–1863 hän asui uudelleen Saksassa, jossa hänen huomionsa kiinnittyi nationalismin ja antisemitismin nousuun. Hess vakuuttui nyt siitä, että historian merkittävin tekijä oli kansojen ja rotujen välinen kamppailu eikä luokkataistelu niin kuin Marx väitti. Hess ryhtyi vastustamaan juutalaisten assimilaatiota Euroopan muihin kansoihin ja muutti nimensä Moritzista Mosekseksi korostaakseen juutalaista taustaansa. Italian yhdistyminen ja sen nostattama reaktio Saksassa johti hänet siihen päätelmään, että juutalaisten kansallinen herääminen oli välttämätöntä ja että siihen tultaisiin suhtautumaan vihamielisesti Saksassa.
Hess julkaisi vuonna 1862 varhaisen sionistisen teoksen Rom und Jerusalem, die letzte Nationalitätsfrage (”Rooma ja Jerusalem, viimeinen kansallisuuskysymys”). Siinä hän julisti, ettei juutalaisia hyväksyttäisi kansaksi kansojen joukkoon ennen kuin heillä olisi oma kotimaa. Hess halusi tulevasta juutalaisvaltiosta sosialistisen ja häntä pidetäänkin yhtenä sosialistisen sionismin perustajista. Rom und Jerusalem käsittelee kuitenkin itse asiassa enimmäkseen suuria maailmanhistoriallisia kysymyksiä ja Saksan tulevaisuutta eikä niinkään uuden juutalaisvaltion perustamista. Hess yhdisti teoksessa spinozalaiset, hegeliläiset ja marxilaiset vaikutteensa juutalaiseen uskonnolliseen filosofiaan. Teos ei ilmestyessään herättänyt laajempaa huomiota, mutta se vaikutti myöhempiin sionistisen liikkeen johtajiin, kuten Theodor Herzliin ja Ahad Ha’amiin.
Hess kuoli vuonna 1875 Pariisissa, mutta omasta toiveestaan hänet haudattiin Kölnin juutalaiselle hautausmaalle. Hänet haudattiin vuonna 1961 uudelleen Kinneretin hautausmaalle Israeliin.
Grzegorz Lato
Grzegorz Bolesław Lato (s. 8. huhtikuuta 1950 Malbork, Puola) on puolalainen entinen jalkapalloilija. Pelipaikaltaan hän oli hyökkääjä ja hänet tunnettiin erittäin nopeana juoksijana.
Lato muistetaan Puolan maajoukkueesta, jossa hän pelasi 100 maaottelua ja teki 45 maalia sekä toimi myös kapteenina. Vuoden 1974 MM-kilpailuissa Lato voitti turnauksen maalikuninkuuden seitsemällä maalilla ja oli johdattamassa Puolaa MM-pronssille tehden pronssiottelussa Brasiliaa vastaan ottelun ainoan maalin. Hän pelasi myös vuosien 1978 ja 1982 MM-kisoissa, joista jälkimmäisissä Puola saavutti myös pronssia. Olympiakisoissa Lato voitti kultaa vuonna 1972 ja hopeaa 1976.
Seurajoukkueessa Lato pelasi kotimaassaan Stal Mielecissä, Belgiassa KSC Lokerenissa ja Meksikossa CF Atlantessa.
Hänestä tuli demokraattisen vasemmiston liiton edustajana Puolan senaatissa vuonna 2001. Vuonna 2005 hän osallistui senaatinvaaleihin, mutta häntä ei valittu. Hän toimi Puolan jalkapalloliiton puheenjohtajana vuosina 2008–2012.
Sarah Lahti
Lahti karsiutui 1 500 metrin alkuerissä Portlandin MM-hallikilpailuissa 2016. Toukokuussa 2016 hän rikkoi 26 vuotta vanhan 10 000 metrin Ruotsin ennätyksen ajalla 31.54,87. Amsterdamin EM-kilpailuissa 2016 hän sijoittui samalla matkalla yhdeksänneksi. Rio de Janeiron olympialaisissa hän sijoittui 10 000 metrillä 12:nneksi uudella Ruotsin ennätysajalla 31.28,43. Hän saavutti alle 23-vuotiaiden EM-kilpailuissa Bydgoszczissa 2017 hopeaa 10 000 ja pronssia 5 000 metrillä. Hän keskeytti 10 000 metriä Lontoon MM-kilpailuissa 2017 ja Tokion olympialaisissa 2021. Hän karsiutui 5 000 metrin alkuerissä Eugenen MM-kilpailuissa 2022 ja sijoittui saman vuoden Münchenin EM-kilpailuissa 10 000 metrillä 14:nneksi.
Lahti oli vuosina 2017–2019 naimisissa alankomaalaisen kestävyysjuoksijan Jesper van der Wielenin kanssa.
Platina (täsmennyssivu)
Platina voi tarkoittaa seuraavia asioita:
Leveä suunpohjalihas
thumb|300px|Leveän suunpohjalihaksen sijainti ihmisellä Leveää suunpohjalihasta hermottaa alaleukahermo, joka hermottaa myös muita puremalihaksia. Hermotuksensa puolesta leveä suunpohjalihas lasketaankin kuuluvaksi puremalihaksiin, mutta toiminnaltaan se luetaan kielen lihaksiin. Supistuessaan se nostaa ja työntää eteenpäin kieliluuta. Leveä suunpohjalihas kulkee alaleukaluun sisäpinnalla kieliluuhun muodostaen suuontelon pohjan.
Sergei Wlasoff
Sergei Wlasoff (21. syyskuuta 1859 Pietari – 23. syyskuuta 1924 Venetsia) oli venäläissyntyinen Suomeen asettunut tykistön kapteeni ja taidemaalari.
Wlasoff palveli vuoteen 1917 saakka tykistöupseerina Viaporissa. Hän erosi Venäjän armeijan palveluksesta samana vuonna ja sai 1918 Suomen kansalaisuuden. Wlasoff asui Helsingissä Engelinaukio 13:ssa sijainneessa vuonna 1912 valmistuneessa jugendtalossa, jonka hän osti itselleen. Viimeisinä vuosinaan hän keskittyi maalaamiseen.
Wlasoff suoritti taideopintoja Kristianiassa Norjassa ja osallistui Suomen Taiteilijain näyttelyihin vuosien 1893 ja 1924 välillä.
Vojtěch Polák
Vojtěch Polák (s. 27. kesäkuuta 1985 Ostrov nad Ohří, Tšekkoslovakia) on tšekkiläinen jääkiekkoilija. Hän on pelipaikaltaan vasen laitahyökkääjä. Polák suurimmat vahvuudet löytyvät maalintekotaidoista. Hänet on kuitenkin varsinkin nuorempana tunnettu hieman huonompana joukkuepelaajana. Polák on pelannut urallaan ulkomailla myös Pohjois-Amerikassa, Sveitsissä ja Suomessa.
Seuraura
Polák on HC Karlovy Varyn kasvatti. Hän debytoi kaudella 2000–2001 vain 15-vuotiaana seuran Extraliga-joukkueessa, jossa Polák pelasi kaksi ottelua. Kaudella 2001–2002 hän pelasi siellä yhdeksän runkosarjaottelua tehopistein 1+1=2. Kausi 2002–2003 oli Polákille ensimmäinen kokonainen Extraligassa ja hän teki 41 runkosarjaottelussa tehot 7+9=16. Dallas Stars varasi Polákin toisella kierroksella 36. pelaajana NHL:n varaustilaisuudessa 2003. Kaudella 2003–2004 hän pelasi Karlovy Varyn lisäksi myös yhden ottelun HC Sparta Prahassa ja kaudella 2004–2005 Polák pelasi myös HC Dukla Jihlavassa sekä ssarjatasoa alempana 1. česká hokejová ligan SK Kadaňissa.
Kaudeksi 2005–2006 Polák siirtyi kolmivuotisella tulokassopimuksella Dallas Starsin organisaatioon. Hän pelasi kautensa suurimmaksi osaksi farmijoukkue Iowa Starsissa, AHL:ssä, jossa tulokaskausi toi 60 runkosarjaottelussa tehot 12+22=34 sekä kolmessa playoff-ottelussa yhden syöttöpisteen. Polák pelasi kauden aikana myös kolme ensimmäistä NHL-otteluaan. Hän teki NHL-debyyttinsä 22. lokakuuta 2005 Calgary Flamesia vastaan. Kaudella 2006–2007 Polák oli Iowan toiseksi paras pistemies Junior Lessardin jälkeen tehoilla 17+28=45. Hän pelasi kauden aikana kaksi NHL-ottelua. Kesken viimeisen sopimuskautensa 2007–2008 Polák palasi kotimaahansa ja kasvattajaseuraansa HC Karlovy Varyyn. Kaudella 2008–2009 hän jatkoi Extraliga-uraansa HC Třinecin paidassa. Polák oli tehoilla 21+13=34 joukkueen toiseksi paras maalintekijä ja neljänneksi paras pistemies. Kaudella 2010–2011 hän teki Extraligan yhden kauden piste-ennätyksensä tehoilla 15+21=36. Polák voitti kauden päätteeksi Tšekin-mestaruuden.
Polák aloitti kauden 2011–2012 aluksi neljän viikon mittaisella sopimuksella Sveitsin National League A:n Kloten Flyersissa, mutta lokakuussa 2011 sitä jatkettiin joulutaukoon asti. Hän edusti joukkuetta myös Spengler Cupissa. Jouluaatonaattona Polák siirtyi loppukaudeksi samassa liigassa pelaavaan SCL Tigersiin. Kauden 2012–2013 hän aloitti kotimaassaan KLH Chomutovin riveissä. Marraskuussa 2012 Polák palasi lainalle kasvattajaseuraansa HC Karlovy Varyyn ja helmikuussa 2012 hän siirtyi loppukaudeksi NLA-joukkue HC Davosiin.
Kaudeksi 2013–2014 Polák siirtyi KHL:n latvialaisjoukkue Dinamo Riian riveihin. Yhdeksän pelaamansa ottelun jälkeen marraskuussa 2013 joukkue purki hänen sopimuksensa. Tammikuussa 2012 Polák palasi HC Třineciin. Hän pelasi runkosarjan lopun lähes piste per peli -tahdilla tehden 18 ottelussa 17 tehopistettä. Syys-lokakuun 2014 vaihteessa Polák siirtyi vuoden mittaisella ja kahden kuukauden koeajan sisältäneellä sopimuksella SM-liigajoukkue Tampereen Ilvekseen oltuaan vapaana agenttina alkukauden 2014–2015. Hän oli joukkueen toiseksi paras pistemies Sami Sandellin jälkeen tehoilla 14+23=37. Kaudeksi 2015–2016 Polák siirtyi jatkamaan SM-liigauraansa vuoden mittaisella sopimuksella Hämeenlinnan Pallokerhoon, mutta siirtotakarajalla helmikuussa 2016 hän siirtyi kuitenkin loppukaudeksi Saimaan Pallon riveihin.
Polák siirtyi syyskuussa 2016 KHL-joukkue Severstal Tšerepovetsiin oltuaan ilman sopimusta alkukauden 2016–2017.
Maajoukkueura
Polák pelasi alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuonna 2004 sekä alle 18-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuonna 2003, jossa hän jakoi Tšekin sisäisen pistepörssin neljän muun pelaajan kanssa tehoilla 3+2=5. Polák on pelannut myös Tšekin A-maajoukkueessa kolme ottelua. Hän teki A-maajoukkuedebyyttinsä 15. joulukuuta 2011 kotimaansa Chomutovissa pelatussa Channel One Cupin avausottelussa Ruotsia vastaan.
Muuta
Polákin pikkuveli Tomáš on entinen jääkiekkoilija, joka pelasi yhden Extraliga-ottelun HC Karlovy Varyssa kaudella 2012–2013. Veljesten isä Vojtěch Sr. pelasi omalla urallaan Tšekkoslovakian alemmissa sarjoissa.
Onkamo (Salla)
Onkamo on 80 asukkaan kylä Sallan kunnan itärajalla noin kahdeksan kilometriä pitkän Onkamojärven etelärannalla. Osa järvestä on Venäjän puolella. Kylä on hyvän sijaintinsa vuoksi satoja vuosia vanha asuinpaikka. Paikallisella luvalla saa järvestä onkia siikaa, ahventa ja haukea. Kylässä toimii aktiivinen metsästys- ja kalastusseura.
Kesuura
Kesuura (,, ”leikkaus”) on runosäkeessä oleva tauko, joka merkitään säekaavaan kahdella pystyviivalla ||. Se ilmenee sananloppuna, ja sen kohdalla voi olla myös välimerkki, kuten pilkku tai piste. Kesuura ei siis voi osua sanan keskelle, mutta se voi osua metronin keskelle. Kesuura voi olla säkeen keskellä tai enemmän säkeen alku- tai loppupuolella. Kaikissa säkeissä kesuuraa ei ole.
Kreikkalaisessa metriikassa kesuuraksi kutsutaan erityisesti sananloppua, joka osuu metronin keskelle, kun taas kahden metronin väliin osuvaa sananloppua kutsutaan nimellä diereesi. Kahden tavun kohtaa, johon ei saa tulla sananloppua, kutsutaan nimellä zeugma eli silta.
Kesuuraa kutsutaan maskuliiniseksi kesuuraksi, jos sitä edeltää painollinen tavu, ja feminiiniseksi kesuuraksi, jos sitä edeltää painoton tavu.
Kesuuroja
Monilla kesuuroilla on nimi. Daktyylisessä heksametrissä esiintyy muun muassa seuraavia lajeja olevia kesuuroita ( = lyhyt tavu, = pitkä tavu,  = anceps eli lyhyt tai pitkä tavu; suomennos annettu vain mikäli kesuura osuu samaan kohtaan):
Trithemimeres (, lat. caesura semiternaria), toisen metronin pitkän tavun jälkeen
Esimerkiksi:
Penthemimeres (, lat. caesura semiquinaria), kolmannen metronin pitkän tavun jälkeen
Kata triton trokhaion (, lat. caesura trochaica), kolmannen metronin ensimmäisen lyhyen tavun jälkeen
Hefthemimeres (, lat. caesura semiseptinaria), neljännen metronin pitkän tavun jälkeen
Bukolinen diereesi (lat. caesura bucolica), neljännen metronin jälkeen
Window Maker
Window Maker on X Window Systemin ikkunanhallintaohjelma, joka on ulkoasultaan ja toiminnaltaan suunniteltu emuloimaan NeXT:in OpenStep -käyttöliittymää. Sitä käytetään lähinnä Linuxissa ja muissa Unix-tyyppisissä käyttöjärjestelmissä. Window Maker on vapaa ohjelmisto, joka on julkaistu GNU GPL:n alaisena.
Window Makerin pääkehittäjiä ovat brasilialainen Alfredo Kojima ja romanialainen Dan Pascu. Projekti sai alkunsa, kun Kojima ryhtyi ohjelmoimaan paranneltua versiota AfterStep-ikkunamanagerista.
Window Maker ei vaadi tietokoneelta paljoakaan resursseja (kuten keskusmuistia tai suoritintehoa) toimiakseen nopeasti. Se onkin suhteellisen suosittu graafinen ympäristö varsinkin vanhemmille koneille, joille KDE:n ja GNOME:n kaltaiset työpöytäympäristöt ovat liian raskaita.
Konkurssi Records
Konkurssi Recordsin julkaisema The Irrationals -yhtyeen albumi Hold Your Horses voitti Funky Awardsin Vuoden Levy -palkinnon vuonna 2011.
Vuonna 2012 ilmestyneen, kaikkien aikojen viimeisen City-lehden kanteen kuvattiin Konkurssi Recordsin artisti, MIAU-yhtye.
Vuonna 2013 Konkurssi Recordsin kiinnitys MIAU osallistui Uuden Musiikin Kilpailuun, jossa kilpailtiin pääsystä vuoden 2014 Eurovision laulukilpailuun Kööpenhaminassa. Yhtye sijoittui lopputuloksissa kolmanneksi.
Helsinki Wolverines
Helsinki Wolverines ry on helsinkiläinen, 10. lokakuuta 1995 perustettu amerikkalaisen jalkapallon seura.
Seuran miesten edustusjoukkue pelasi ensimmäisen ottelunsa perustamista seuraavalla kaudella. Kuudessa kaudessa joukkueen onnistui nousta 2. divisioonasta Vaahteraliigaan. Kaudella 2011 seuran edustusjoukkue voitti Vaahteramaljan ja kruunattiin Suomen mestareiksi.
Seuralla on edustusjoukkueen lisäksi kakkosjoukkue, Wolverines Blue, joka osallistui kaudella 2011 Miesten II-divisioonaan ja sijoittui lopulta oman lohkonsa kolmanneksi jääden ulos pudotuspeleistä.
Seuralla on jäseniä yli 300, Wolverinesin värit ovat sininen ja kullankeltainen (Navy blue & Gold) ja peliasuun, kuten seuran nimeenkin, on otettu mallia Michiganin yliopiston amerikkalaisen jalkapallon joukkueelta. Wolverinesin kotikenttä on Brahen kenttä, jossa on istumapaikkoja noin 450.
Ida Aalberg
Ida Emilia Aalberg (4. joulukuuta 1857 Leppäkoski – 17. tammikuuta 1915 Pietari, Venäjän keisarikunta) oli aikansa huomattavin ja kansainvälisesti tunnetuin näyttelijä Suomessa. Aalberg oli Suomalaisen Teatterin näyttelijä 1874–1883 ja myöhemmin säännöllinen vierailija. Hän esiintyi myös ulkomaisilla näyttämöillä muun muassa Skandinaviassa, Saksassa, Unkarissa ja Venäjällä.
Aalberg oli aviossa vuodesta 1887 tunnetun fennomaanin Lauri Kivekkään kanssa tämän kuolemaan asti 1893. Vuodesta 1894 alkaen hänen puolisonsa oli pietarilainen paroni Alexander Uexküll-Gyllenband, juristi ja filosofi, josta myöhemmin tuli merkittävä teatterielämän vaikuttaja. Aalberg oli paitsi suomenkielisen teatteritaiteen uranuurtajia, myös kansainvälisesti suuntautunut. Ensimmäisistä ammattinäyttelijän vuosistaan alkaen hän haaveili urasta Keski-Euroopan suurissa teattereissa. Hän saavutti jonkin verran menestystä kotimaansa ulkopuolella, mutta kielitaidon puute nousi esteeksi suuren maailman valloittamiselle.
Ida Aalbergiin on liitetty usein ylisanoja kuten ”jumalainen”, ”lumovoimainen” ja ”ihmeellinen”. Suomen Kansallisteatterin pitkäaikainen johtaja Eino Kalima opiskeli nuoruudessaan Moskovassa, ja näki ihailemansa Aalbergin sikäläisellä näyttämöllä. Hän kuvailee tunnelmiaan esiripun avauduttua: ”Päähenkilöä –– Ida Aalbergia ei näkynyt eikä kuulunut. Mutta sitten tapahtui jotain, mitä en koskaan unohda: kulissien takaa eteisestä alkoi kuulua Ida Aalbergin ihmeellinen ääni ––. Jostain syvältä rinnastani kurkkuun noussut liikutuksen laine oli tukahduttaa minut. Niin suggeroivaa ääntä en ole maailmassa kuullut kellään. Hän tuli näyttämölle ja hänen mukanaan jokin taikavoima."
Sukutausta
Ida Aalberg syntyi 4. joulukuuta Hämeenlinnan ja Riihimäen välimailla sijaitsevassa Leppäkosken kylässä. Hänen vanhempansa olivat ratamestari Antti Ahlberg (1832 Hämeenlinna – 1904 Janakkala) ja Agneta Charlotta Lindroos (1829 Tuulos – 1900 Janakkala). Antti Ahlbergin todennäköinen isä oli musikaalisuudestaan tunnettu karduaaninahkurin poika ja tuomari Anders Johan Åhlberg (1806–1860), jonka sukunimeä Antti käytti, tosin aalla kirjoitettuna. Antin äiti, Liisa Eerikintytär, oli syntyisin Pälkäneeltä ja pysyi elämänsä naimattomana. Hän synnytti seitsemän aviotonta lasta. Charlotta Lindroosin isä puolestaan oli tuuloslaisen vuokraviljelijän poika, ajurina Hämeenlinnassa työskennellyt Aleksander Lindroos. Charlotan äiti, taloudenhoitaja Maja Stina Veckman, oli kotoisin Pernajasta ja opetti kaikille kolmelle tyttärelleen ruotsia.
Antti ja Charlotta Ahlbergin perheen esikoinen oli Oskar (1855–1923), ja Ida oli heidän toinen lapsensa. Vuonna 1860 syntyi Axel Mauritz (Aksel), josta tuli perheen musta lammas. Hän muutti Pohjois-Amerikkaan, ja hänen kuolinvuotensa on tuntematon. Sisarussarjan seuraava, Anton August (1864–1865) kuoli vuoden ikäisenä ja myös viides lapsi, suurten nälkävuosien aikana syntynyt Alma Maria (1866–1869) kuoli varhain. Kuudes lapsi oli Anders August (Antti) (1870–1942) ja seitsemäs Hugo Hjalmar (Jalmari) (1872–1904). Suomen ensimmäinen ratayhteys, Helsinki–Hämeenlinna avattaisiin maaliskuussa 1862, ja sen rakentaminen työllisti Antti Ahlbergiä, joka perheineen muutti radanvarsimökkiin 1850-luvulla.
Kouluvuodet
Aalberg oli vilkas lapsi, vaikkakin toisinaan hän oli syrjäänvetäytyvä. Hän oppi puhumaan varhain. Etelähämäläiseen kasvuympäristöön kuului viljavia peltoja, kuohuvia koskia ja Leppäkosken kartano, jonka sivurakennuksessa Ahlbergit elivät. Perheen pojat koulutettiin Hämeenlinnassa, Ida pääsi helsinkiläiseen kouluun yhdeksänvuotiaana. Rautatieläisperheen tyttären koulunkäynti ei ollut tavanomaista 1860-luvun Suomessa, sillä tuohon aikaan koulutettiin lähinnä säätyläisten tyttäret. Idan ensimmäinen opinahjo oli Kjöllerfeldtin ruotsinkielinen kaksivuotinen valmistava koulu. Sen jälkeen hän siirtyi vastaperustettuun Suomalaiseen tyttökouluun. Koulunkäynti päättyi lyhyeen, sillä Ahlbergit olivat liian varakkaita vapaaoppilaspaikkaan, mutta liian köyhiä maksamaan lukukausimaksuja. Idaa onnisti, ja hän sai jatkaa kouluaan Helena Tawaststjernan yksityisoppilaana. Ida jatkoi opiskeluaan Turengissa Selma Qvistin johdolla 1871 ja 1872. Aalberg hyötyi huomattavasti uransa aikana opiskelemistaan ruotsin ja saksan kielistä, joskin niiden vääräntyylisenä pidetty ääntäminen haittasi usein hänen taiteellisen tulkintansa eheyttä. Sen sijaan hän sai suoranaisia taiteellisia triumfeja näytellessään äidinkielellään Ruotsin ja Unkarin teattereissa, vaikka yleisö ei ymmärtänyt suomea juuri lainkaan.
1870-luku
upright|pienoiskuva|Nuoruudenkuva Aalbergista.
Aalbergin ensimmäinen kerta näyttämöllä oli Janakkalassa Sipilän talossa, missä hän otti osaa iltamien yhteydessä järjestettyyn harrastelijanäytäntöön. Hänen lausuntansa sai erityistä kiitosta. Tapauksesta uutisoitiin jopa helsinkiläisissä sanomalehdissä Uusi Suometar ja Morgonbladet. Rippikoulun jälkeen Aalbergin näytelmäharrastus alkoi kääntyä ammattimaisempaan suuntaan, kun hän tapasi Hämeenlinnassa vierailleen Suomalaisen Teatterin puheosaston johtajan Oskari Vilhon. Tämä ohjasi Aalbergin Helsinkiin Kaarlo Bergbomin pakeille. Antti Ahlberg oli tyttärensä näyttelijänuran puolesta, Charlotta Ahlberg taasen sitä vastaan.
Aalberg aloitti uransa Suomalaisessa Teatterissa virallisesti 9. joulukuuta 1874. Teatterin perustajat, sisarukset Kaarlo ja Emilie Bergbom, kouluttivat Aalbergiä näyttelijänä ja antoivat myös yleissivistävää opetusta. Aalbergin ammattilaisura alkoi oopperoiden ja puhenäytelmien avustajantehtävistä. Suomalainen Teatteri oli alati kiertueella; Aalbergin ensimmäinen varsinainen rooli oli Porissa näytelmässä Erehdykset eli promotioonimuistoja. Hänestä tuli muutamassa vuodessa Suomalaisen Teatterin suuri tähti ja yksi sen keskeisistä voimahahmoista. 20-vuotiaana hän oli jo saanut joukon ihailijoita, joihin lukeutuivat myös hänet nuoret miesvastanäyttelijänsä Bruno Böök ja Edvard Törmänen. Aalberg oli kumpaisenkin kanssa lyhyen aikaa kihloissa. Hänellä oli myös varttuneempia tukijoita, kuten Frithiof Perander ja Bernd Otto Schauman. Ensin mainitun johdolla hän opiskeli kirjallisuutta.
Ida Ahlberg muutti sukunimensä muotoon Aalberg vuonna 1876. Myös veli Jalmari Ahlberg teki aikanaan samoin. Nimen äänneasu pysyi ennallaan. Aalberg oli hoikistunut uransa alkuvuosina, ja säilytti solakkuutensa elämänsä loppuun asti.
Aalbergin ensimmäinen merkittävä rooli oli Boriska unkarilaisen Edvard Tóthin kansannäytelmässä Kylän heittiö joulukuussa 1877. Sekä yleisö että kriitikot olivat myytyjä ja huomion kohteena oli nimenomaan Aalbergin näyttämötyö; eräs ruotsinkielinen sanomalehti mainitsi nuoren taiteilijattaren erinomaiset fyysiset avut sekä ”syvän tunteellisuuden”, äänen ja lausunnan eheyden. Alun perin Boriskan rooli oli tarkoitus antaa Kaarola Avellanille, joka kuitenkin piti näytelmää tyhjänpäiväisenä ja kieltäytyi tehtävästä.
Aalbergin huomattavin kilpailija teatterin valovoimaisimman naistähden asemasta oli Kaarola Avellan, jolla oli oma vankka kannattajakuntansa. Avellania on luonnehdittu tanakaksi, itsepäiseksi ja jäykähköksi näyttelijäksi, ja hän koki 1880-luvulla ratkaisevat taiteelliset tappionsa, joiden jälkeen hän luopui näyttelijän työstään ja keskittyi opettamiseen.
1880-luku
1880-luku alkoi Aalbergin osalta voitokkaasti: hänellä oli Noran rooli Henrik Ibsenin Nukkekodissa. Näytelmä herätti runsaasti polemiikkia ja Arkadian teatterisali oli loppuunmyyty kerta toisensa jälkeen. Aalbergin näyttelijäntyötä pidettiin malliesimerkkinä uudenlaisesta, paatosta kaihtavasta realistisesta näyttelemistyylistä. Toukokuussa 1880 Aalberg lähti jälleen Dresdeniin, jossa hän jatkoi opiskeluaan Marie Seebachin johdolla. Opintomatka jatkui Müncheniin, missä Aalberg sai tutustua henkilökohtaisesti Henrik Ibseniin. Syyskuussa 1880 Aalberg sai näytellä Boriskan roolin suomeksi Budapestin kansanteatterissa. Tapauksesta uutisoitiin ennakkoon näyttävästi sekä Wienin että Budapestin sanomalehdissä. Vastoin ennakkoluuloja ja väitteitä hankkeen naiviudesta Aalbergin suomenkielisestä Boriska-tulkinnasta tuli suurmenestys. Näytelmän järjestänyt József Szinnyei kirjoitti hankkeen suomalaiselle puuhamiehelle Antti Jalavalle: ” –– hän [Ida Aalberg] on tullut yhtenä iltana yleisön lemmikiksi, ja kaikki tunnustavat yksimielisesti, että hän on suuri taiteilijatar. –– Neiti Aalberg on tuottanut Suomelle enemmän huomiota kuin kukaan ennen häntä.” Kotimaassaan Aalberg nousi lähes kansallisaarteen asemaan.
Suomalaisessa Teatterissa Aalberg näytteli paitsi tuttuja roolejaan, myös Schillerin Maria Stuartin, joka oli ollut hänen harras toiveensa. Hänen Mariansa sai erinomaisen vastaanoton. Syksyllä 1884 Aalberg vietti kymmenvuotistaiteilijajuhlaansa, johon hän oli valinnut näyttämöroolikseen Jane Eyren. Frithiof Perander mainitsi juhlapuheessaan Aalbergin elämänmoton: ”Excelsior tibi discis” (”Ylös, korkeammalle sinulle sanotaan!”). Tammikuussa 1885 Aalberg tulkitsi Homsantuun Minna Canthin uutuusnäytelmässä Työmiehen vaimo. Vastaanotto oli jälleen suotuisa, lukuun ottamatta Hilda Aspin kommenttia, jonka mukaan Canth oli kirjoittanut mustalaistyttö Homsantuun roolin varta vasten Aalbergille. Edellisvuonna kierrettyään Suomea ristiin rastiin Aalberg oli tavannut Canthin Jyväskylässä ja ihastunut Homsantuun rooliin. Keväällä 1885 Aalberg lähti jälleen ulkomaiselle opintomatkalle, tällä kertaa Kööpenhaminaan. Hän matkusti Tukholman kautta ja esitti suomeksi Ofelian roolin Shakespearen näytelmässä Hamlet vastanäyttelijänään italialainen Ernesto Rossi. Ajatus suomenkielisestä Ofeliasta Kuninkaallisessa teatterissa oli herättänyt lähinnä hilpeyttä, mutta vastoin ennakko-odotuksia siitä tuli taiteellinen triumfi. ” –– Vasta mielipuolisuuskohtaus näytti täysin, millainen taiteilijapersoonallisuus oli edessämme”, Stockholms Dagbladet kirjoitti.
Kööpenhaminassa Aalberg liittyi sikäläiseen Dagmar-teatteriin. Hänen roolityönsä olivat sangen vaatimattomia eikä hänen suomalainen tapansa ääntää ruotsia miellyttänyt tanskalaisyleisöä. Tanskaa hän ei oppinut ääntämään luontevasti. Tammikuussa 1887 Aalberg palasi Helsinkiin. Hän esiintyi vierailijana vastaremontoidussa Arkadian teatterissa ja aloitti kiitetyllä Margaretan roolilla Faustissa. Ensi-iltana nähtiin Alfred de Mussetin romanttis-traaginen Ei lempi leikin vuoksi, jossa Aalberg näytteli Camillea. Hänen roolisuorituksensa sai jälleen ylistävät arvostelut.
Keväällä 1887 Aalberg ja asianajaja Lauri Kivekäs rakastuivat toisiinsa omaksikin ihmetyksekseen. Helsingin vaatimattomissa ”sivistyneistöpiireissä” he olivat kohdanneet lukuisia kertoja aiemminkin, mutta vasta nyt rakkaus sai siivet. Kesää 1887 pariskunta kutsui myöhemmin nimellä ”Hangon kuuma kesä” tai ”Missen ja Kissen kesä”. Kyseisiä lempinimiä he käyttivät toisistaan koko avioliittonsa ajan. Seuraavana syksynä Aalberg oli mukana Suomalaisen Teatterin vierailulla Viipurissa. Tuttujen kassakappaleiden ohella näyteltiin suomenkielinen kantaesitys Ibsenin Rosmersholmenista, jossa Aalbergilla oli Rebekka Westin rooli. Viipurilaisyleisö otti Rosmersholmenin suotuisammin vastaan kuin helsinkiläisyleisö muutamaa viikkoa myöhemmin. Samaan aikaan Aalberg ja Kivekäs näkivät toisiaan vain harvakseltaan ja heidän ”salakihlauksensa” oli lähinnä kirjeenvaihdon varassa.
Lokakuussa 1887 Aalberg kirjoitti avioitumissuunnitelmistaan vihdoin lapsuudenkotiinsa Leppäkoskelle. Aalberg ja Kivekäs vihittiin 22. marraskuuta 1887 Nikolainkirkossa Helsingissä; Aalbergin suvusta paikalle saapuivat lopulta ainoastaan nuoremmat veljet Antti ja Jalmari. Hääjuhla oli suurisuuntainen seurapiiritapahtuma, josta on dokumentoitu jopa Aalbergin morsiuspuvun väri - kermanvalkoinen - ja hänen kukkakimppunsa - vaaleat appelsiininkukat. Samana syksynä Aalberg näytteli Pyhän Johannan Schillerin näytelmässä Orleansin neitsyt – jälleen voitokkaasti. Hieman ennen häitä hän sai lahjanäytännön, joksi hän valitsi Nukkekodin.
Tammikuussa 1888 Arkadian teatterissa vietettiin Topeliuksen 70-vuotisjuhlia. Juhlanäytäntönä oli Regina von Emmeritz pääosissa Aalberg ja Axel Ahlberg. Samaisen kevätkauden uusi rooli Aalbergille oli Svava kappaleessa Hansikas. Björnsonin realistinen tendenssinäytelmä jätti helsinkiläisyleisön viileäksi. Myöskään Gustaf von Numersin 1400-luvulle sijoittuva näytelmä Eerikki Puke, Korsholman herra ei jaksanut kiinnostaa yleisöä. Aalbergilla oli kappaleessa Kreetan rooli. Ibsenin Helgelannin sankareissa hän näytteli Hjördista, mutta sekä näytelmä että Aalbergin suoritus saivat vaisun vastaanoton.
Aalberg ja Kivekäs oleskelivat avioliittonsa aikana usein omilla tahoillaan. Syyskesällä 1888 Aalberg matkasi Bergeniin. Kivekäs puolestaan hankki huvilan Helsingin Kaivopuistosta nykyisestä Puistokatu 4:stä. Vuonna 1881 valmistuneen kaksikerroksisen puutalon on suunnitellut C. H. Nummelin. Kivekkään arkkitehtiveli Josef Stenbäck otti osaa huvilan korjaussuunnitelmaan.
Myöhemmin syksyllä 1888 Aalberg palasi Helsinkiin; hän näytteli Suomalaisessa Teatterissa Maria Stuartin, mutta sairastui pian, kuten useat muutkin teatterin näyttelijät. Keväällä 1889 teatteri teki kiertueen Pohjanmaalle; Aalberg näytteli Vaasassa tunnettuja roolejaan, kuten Camillen ja Noran. Menestys oli totuttuun tapaan suurenmoinen. Loppukesästä Aalberg matkusti puolisoineen Keski-Eurooppaan ja Italiaan. Kivekäs palasi Suomeen työasioiden takia, Aalberg jatkoi matkaansa Italiasta Berliiniin, missä hän yritti päästä näyttelemään, mutta ilman menestystä. Joulukuussa 1889 hän palasi Helsinkiin. Aalberg ja Kivekäs sukuloivat Stenbäckien luona – Kivekäs oli suomentanut nimensä Stenbäckistä – ja tunnelma oli kireä. Stenbäckit eivät hyväksyneet Aalbergin näyttämöuraa ja ulkomaanmatkoja, vaan katsoivat tämän velvollisuudeksi vaimona olemisen.
1890-luku
Kevätkauden 1891 uutuus oli Canthin Papin perhe, jota seurasi Ibsenin Hedda Gabler, jonka nimiosan Aalberg esitti. Rooli oli yksi Aalbergin uran kohokohdista, hänen suoritustaan kuvailtiin ”neron työksi”. Hän onnistui saamaan itsekeskeisen ja hemmotellun Heddan rooliin uusia syvyyksiä: kauneudenkaipuun, kunnianhimon ja älykkyyden. Talven taituttua kevääksi Aalberg lähti jälleen Suomalaisen Teatterin kiertueelle Viipuriin ja Pietariin. Kiertueella näyteltiin muun muassa Hedda Gabler sekä  Romeo ja Julia. Erään pietarilaislehden kriitikko kiitti Aalbergin näyttelijäntyön luonnollisuutta. Pietarissa Aalberg tapasi näyttelijä Eleonora Dusen, jota hän oli pyrkinyt tapaamaan jo Firenzessä. Syksyn 1891 tapaus oli Gustaf von Numersin Elinan surma, jossa Aalberg tulkitsi Kirsti Flemingiä. Klaus Kurkena nähtiin Axel Ahlberg. Kirstin osa jatkoi Aalbergin merkittävien roolitehtävien listaa; tulevina vuosina hän näytteli sitä useaan otteeseen Suomessa ja ulkomailla.
pienoiskuva|150px|Aalberg Adrienne Lecouvreur -näytelmässä 1890-luvulla
Vuonna 1892 Aalberg ja Kivekäs hakivat jälleen parannusta sairauksiinsa kylpylöistä. Vaimo matkasi saksalaiseen Kreuznachiin ja aviomies puolestaan ranskalaiseen Contrexevilleen. Kivekkäällä diagnosoitiin munuaisvaiva. Hän palasi Helsinkiin aiemmin kuin Aalberg, joka jäi Sveitsiin. Kivekkään sairaus paheni, ja hänen oli luovuttava työnteosta. Loppuvaiheessa hän sai halvauskohtauksen, joka vei puhekyvyn. Lauri Kivekäs kuoli palmusunnuntaiaamuna 1893. Leskeksi jäätyään Aalberg perusti oman suomenkielisen kiertueteatterin. Kiertue debytoi Porissa syksyllä 1893 tutuin numeroin: Nukkekoti, Erotaan pois ja Adrienne Lecouvreur. Myös Minna Canthin uutuus, Sylvi kuului ohjelmistoon. Aalberg toimi paitsi näyttelijänä, myös ohjaajana. Yhtälö oli hankala, sillä kiertueen näyttelijät olivat nuoria aloittelijoita, eikä Aalberg kokemattomana ohjaajana kyennyt opastamaan heitä taiteen saloihin. Pietarissa kriitikot antoivat positiiviset arviot paitsi Aalbergille, myös kiertueteatterin toiselle konkarille, Axel Ahlbergille. Ida Aalbergia verrattiin Eleonora Duseen ja Sarah Bernhardtiin. Taloudellisesti kiertue epäonnistui täysin, mutta Aalbergin mesenaatit pelastivat hänet velkojilta ja näyttelijöiden palkat saatiin maksettua.
pienoiskuva|150px|[[Akseli Gallen-Kallelan maalaama muotokuva vuodelta 1893]]
Keväällä 1896 Aalberg vieraili Kaarlo Bergbomin pyynnöstä Suomalaisessa Teatterissa. Hän sai jälleen huomattavan taiteellisen voiton, tällä kertaa Kleopatran roolissa. Alexander Uexkull-Gyllenband alkoi vähitellen kiinnostua näyttämötaiteesta, jota hän alkuaan oli vieroksunut ja alkoi hoidella puolisonsa teatterivierailuja ja sopimuksia. Vuosisadan lopussa Aalberg piti sairautensa takia kolmisen vuotta kestäneen esiintymistauon, jonka jälkeen hän palasi vierailijana Suomalaiseen Teatteriin ja näytteli muun muassa Faustin Margaretan. Vastaanotto oli totuttuun tapaan riemullinen.
1900-luku
upright|pienoiskuva|[[Albert Edelfeltin maalaama muotokuva Aalbergista Hedda Gablerin roolissa vuodelta 1902.]]
1900-luvun alun Suomessa oli tyypillistä yhden voimakkaan taiteilijapersoonan kohottaminen lähes yli-inhimillisiin sfääreihin. Esimerkiksi säveltaiteessa tällainen henkilö oli Jean Sibelius, näyttämötaiteessa puolestaan Aalberg. Aalberg itse piti 1900-luvun alun Kansallisteatterin lahjakkaimpana näyttelijänä Mimmi Lähteenojaa. Lauri Haarlan mielestä taasen Hilda Pihlajamäki oli ainoa suomalaisnäyttelijätär, jota saattoi verrata Aalbergiin.
Aalbergin äiti, Charlotta, kuoli vuonna 1900 kaatumisen seurauksena. Puolisoa, Antti Ahlbergiä epäiltiin kuolemantuottamuksesta, sillä hänen väitettiin tyrkänneen vaimoaan. Niin Idan kuin hänen veljiensäkin huojennukseksi todisteet olivat Antti Ahlbergin syyllisyyttä vastaan.
Suomalaisen Teatterin eli nykyisen Suomen Kansallisteatterin uutta rakennusta alettiin rakentaa Helsinkiin Rautatientorin laidalle kesäkuussa 1900. Vanhan Arkadian teatterin jäähyväisiä vietettiin keväällä 1902 ja Aalberg näytteli Bysantin keisarinnaa Teodoraa vastanäyttelijänään Axel Ahlberg. Pienistä edesottamuksista huolimatta esitys oli näyttämötaiteellinen riemuvoitto: Aalbergin tulkinta onnistui täydellisesti, puvustus ja lavastus hämmästyttivät yleisön loistokkuudellaan. Vanhan Arkadian teatterin ovet suljettiin 6. huhtikuuta 1902. Aalberg otti osaa Arkadian viimeisiin näytäntöihin, joihin lukeutui muun muassa Regina von Emmeritzin kolmas näytös. Uuden kiviteatterin avajaiset pidettiin Elias Lönnrotin syntymäpäivänä, keskiviikkona 9. huhtikuuta 1902. Aalbergille oli varattu uudisrakennuksesta iso pukuhuone. Avajaispäivänä hän näytteli Lean.
Loppuvuonna 1903 Aalberg näytteli Berliinissä Henrik Ibsenin hyväntekeväisyysnäytännöissä Hedda Gablerin ja Rebekka Westin; vastaanotto oli myönteinen lukuun ottamatta paria huomautusta Aalbergin saksan kielen ääntämisestä. Seuraavana vuonna Aalberg toteutti puolisonsa tuella laajan kiertueen – Tournée Ida Aalbergin – joka ulottui Pohjoismaiden pääkaupunkeihin sekä Riikaan, Pietariin ja Moskovaan. Näytelminä olivat muun muassa Hedda Gabler, Vanja-eno ja Kamelianainen. Kiertue oli saksankielinen ja sillä oli mukana itävaltalaisia näyttelijöitä. Arvostelut olivat enimmäkseen myönteisiä. Vuosi 1904 oli myös surun aikaa: Aalbergin veli Jalmari kuoli keuhkokuumeeseen ja hänen isänsä menehtyi samana vuonna. Aalbergin oppivanhemmat Kaarlo ja Emilie Bergbom kuolivat seuraavana vuonna.
Toukokuussa 1906 Suomen Kansallisteatteri esitti Hugo von Hofmannsthalin Elektran, jonka nimiosassa Aalberg oli. V. Tarkiainen kirjoitti Aalbergin näyttämötyöstä Valvoja-lehdessä: ”Tuntuu siltä kuin olisi kuuluisa taiteilijatar alkanut vuosi vuodelta käyttää yhä voimakkaampia, rajumpia keinoja esityksessään. –– Niinkuin Ida Aalberg liikkuu, kiihtyy, kasvaa, raivoaa lavalla, niin uskaltaa tehdä vain se, joka tietää hallitsevansa näyttämölliset taidekeinot.” Helmikuussa 1907 Aalberg vieraili Kansallisteatterissa näytelminään Lucrezia Borgia ja Luvattu maa. Arvostelut olivat erinomaiset, mutta yleisömenestys ei vastannut odotuksia. Seuraavana syksynä Aalberg teki Suomen kiertueen, jonka jälkeen hän suuntasi Unkariin. Kiertuenäytelminä olivat Ibsenin Rosmersholm ja Hedda Gabler sekä von Numersin Elinan surma ja Herman Sudermannin Koti. Unkarilaiset ottivat kiertueen riemumielin vastaan. ”Ja näinä iltoina näyttelikin Ida Aalberg sellaisella valtavalla innostuksella ja antaumuksella, kuin tuskin milloinkaan ennen”, Kosti Elo kirjoitti jälkeenpäin kiertueesta. Aalberg rinnastettiin jälleen kerran Sarah Bernhardtiin ja Eleonora Duseen. Keväällä 1909 Aalberg vieraili Suomen Kansallisteatterissa, näytöskappaleena oli Goethen antiikin Roomaan sijoittuva Ifigeneia Tauriissa. Kritiikki oli jakautunutta, yhtäältä Aalbergin roolityötä kehuttiin runolliseksi, toisaalta sitä arvosteltiin turhan maneerimaiseksi. Lisäksi Goethen näytelmä oli varsin korkealentoinen, ja sen yleisösuosio jäi vaisuksi.
Keväällä 1909 Aalberg teki Kansallisteatterin johtokunnan kanssa sopimuksen neljän näytelmän ohjaamisesta kaudella 1909–1910. Hänen oli määrä niin ikään näytellä kussakin kappaleessa. Aalbergin valitsemat näytelmät olivat Ibsenin John Gabriel Borkman, Aleksandr Ostrovskin Ukonilma, Johannes Linnankosken Ikuinen taistelu ja Eino Leinon Alkibiade. Borkmanissa Aalberg näytteli Ella Rentheimin roolin, nimiosassa oli nuori Urho Somersalmi. Ensi-ilta järjestettiin lokakuussa 1909 ja yleisömenestys oli jälleen hyvä; kriitikot sen sijaan suhtautuivat näkemäänsä penseästi Maila Talvion myönteistä arviota lukuun ottamatta. Aalbergin seuraava ohjaustyö, Ukonilma, sai sitä vastoin suitsuttavan lehdistövastaanoton. Erityisesti kiitettiin Aalbergin näkemystä Katerinan roolista. Raamatullisen teeman varaan rakennettu Ikuinen taistelu sai yleisön suosion, mutta lopputulos ei tyydyttänyt itsekriittistä Aalbergia. Hänen neljäs ohjaustyönsä, Alkibiade, tuli ensi-iltaan huhtikuussa 1910. Aalberg oli käynyt kirjeenvaihtoa Leinon kanssa näytelmän tiimoilta ja ehdottanut siihen eräitä muutoksia. Hän piti kappaletta juoneltaan ohuena, mutta näkökulmaltaan mielenkiintoisena. Nimirooliin valittiin Axel Ahlberg, joka tuolloin oli näytellyt Ida Aalbergin kanssa eri-ikäisiä lemmenpareja useiden vuosikymmenien ajan. Alkibiaden ensiesitys oli odotettu teatteritapahtuma, mutta pian yleisön mielenkiinto näytelmää kohtaan lopahti. Aalberg sai kiitosta sivuosastaan tanssijattarena.
1910-luku
Näytäntökaudeksi 1910–1911 vapaaherratar Aalberg-Uexkull solmi jälleen sopimuksen Kansallisteatterin johtokunnan kanssa. Sopimuksessa ei mainittu ohjaustyötä erikseen, vaan puhuttiin ainoastaan neljästä näytelmästä. Teatterisyksy 1910 oli täynnä vastoinkäymisiä. Aalbergille luvattu rooli näytelmässä Meren ja lemmen aallot annettiin Lilli Högdahlille, jota pidettiin jälleen yhtenä todisteena Aalbergin ja teatterinjohtaja Adolf Lindforsin tulehtuneista suhteista. Maila Talvion kirjoittaman Anna Sarkoilan harjoitukset etenivät nihkeästi. Lopputulos ei miellyttänyt näyttelijöitä sen enempää kuin kriitikoitakaan. Syksyn taittuessa talveksi Aalberg sai näytellä Maria Stuartin, mikä kohotti hänen apeaa mielialaansa. Eino Kalima kirjoitti: ”Ida Aalberg täytti kaikkein korkeimmatkin odotukset ja kuuluisassa puistokohtauksessa osoitti sellaista sielullista ilmaisuvoimaa ja vivahdusrikkautta, joka ei hevillä unohdu”. Kevätkaudella 1911 Aalbergin ja Kansallisteatterin johtokunnan erimielisyydet kärjistyivät suoranaiseksi teatterisodaksi, jota käytiin paitsi Helsingin, myös maaseudun lehdistössä. Aalberg oli erotettu Kansallisteatterista ”taloudellisista syistä”, vaikka teatteriyleisön käsityksen mukaan varsinaisena syynä olivat taiteelliset ristiriidat. Lindfors ja hänen tuore apulaisensa Jalmari Lahdensuo katsoivat, että Aalbergia ei tarvittu enää ohjaustyöhön.
Aalbergin innokkaita puolustajia teatterisodassa olivat paitsi hänen puolisonsa, myös Maila Talvio ja Väinö Kahilainen, jonka mielestä Lindfors ja Lahdensuo syyllistyivät ”salavehkeisiin, juonitteluun ja taiteellisen työn häiritsemiseen”. Lindforsin antipatioita Aalbergia kohtaan ei ymmärretty, mutta eräs syy on löydetty palvovista ihailijakirjeistä, joita hän nuorena miehenä lähetti kuuluisalle näyttelijättärelle. Aalberg ei ollut vastannut Lindforsin kiihkeisiin tunteisiin ja Suomen Kansallisteatterin johtajana hän sai mahdollisuuden kostaa. Riitaisan kevätkauden viimeinen näytöskappale Aalbergin osalta oli Adrienne Lecouvreur, jossa hän antoi Eino Leinon sanojen mukaan voitokkaan näytteen tenhoavasta taiteestaan. Adriennen roolia on toisinaan pidetty Aalbergin viimeisenä varsinaisena taiteellisena voittona. Teatterikiistan aikana Aalberg puolisoineen oli kaavaillut uuden taiteellisen teatterin perustamista. Kaarlo Atra kirjoitti aiheen tiimoilta näytelmän Taiteellinen teatteri, jonka oli määrä parodioida hanketta. Atran näytelmä epäonnistui kaupallisesti ja taiteellisesti.
Syksyllä 1911 Aalberg teki mittavan maaseutukiertueen, jossa olivat mukana muun muassa Mia Backman ja Jaakko Korhonen. Ohjelmanumeroina olivat Adrienne Lecouvreur, Kamelianainen, Erotaan pois ja Ukonilma. Kiertue ulottui pariinkymmeneen suomalaiskaupunkiin ja sai erinomaisen vastaanoton sekä yleisöltä että lehdistöltä. Seuraavina vuosina Aalberg vietti vapaaherrattaren aristokraattista elämää Pietarissa ja Augustenhofin kartanossa sekä suoritti Soinisen pariviikkoisen keittokoulun Viipurissa.
Syksyllä 1913 Juhani Aho otti yhteyttä Aalbergiin ja kertoi Suomen Kansallisteatterin johtokunnan ehdottamasta 40-vuotistaiteilijajuhlasta. Hieman emmittyään Aalberg suostui ehdotukseen ja valitsi juhlanäytelmäkseen Sudermannin Kodin. Hän oli näytellyt Magdan osan menestyksellisesti paitsi suomeksi, myös ruotsiksi ja saksaksi. Taiteilijajuhla järjestettiin sunnuntaina 11. tammikuuta 1914. Magdan roolissa Aalberg sai käyttää koko mittavan rekisterinsä ja esiintyä loisteliaissa puvuissa. Yleisösuosio oli totuttuun tapaan valtaisa. Aalberg sanoi vastauksessaan suomalaiskansallishenkisiin juhlapuheisiin, että ”tosikansallisuuden henki” saattoi hänet aikoinaan Kaarlo Bergbomin luokse ja vei hänet läpi vaikeuksien. Hän halusi eläköön-huudon edesmenneen oppi-isänsä muistolle.
Viimeiset vuodet
Kesä 1914 oli Ida Aalbergin viimeinen. Hän vietti sen veljensä Antti Anteron perheen luona Nokialla, kuten useat aiemmatkin kesänsä. Antti Aalberg oli muuttanut sukunimensä Anteroksi vuonna 1906. Ensimmäisen maailmansodan alkaminen teki kesästä poikkeuksellisen jännittyneen. Alexander Uexkull-Gyllenbandin täytyi lähteä Nokialta Pietariin heti sodan sytyttyä elokuun alussa. Venäjältä taasen virtasi saksalaisperäisiä pakolaisia rautateitse Suomen kautta kotimaahansa. Aalberg pyysi heitä viemään Saksaan terveiset, että pian Suomi olisi itsenäinen maa. Antti Antero paheksui sisarensa aktivismia, sillä santarmit olisivat saattaneet pidättää tämän. Marraskuussa 1914 Aalberg vieraili Viipurin Maaseututeatterissa Magdan roolissaan näytelmässä Koti. Jälleen kerran hän lumosi sekä kollegansa että kriitikot ja yleisön.
Suomen Kansallisteatterin johtokunnan ja Aalbergin välinen konflikti päättyi keväällä 1914, kun teatterin johtoon valittiin Kaarlo Bergbomin sisarentytär Mathilda von Troil sekä Eino Kalima ja Jalmari Lahdensuo. Von Troil pyrki saamaan paronitar Aalberg-Uexkullin takaisin Kansallisteatterin riveihin, ja pitkän taivuttelun jälkeen onnistui tavoitteessaan. Aalberg lupautui näyttelemään Orleansin neitsyessä helmikuussa 1915. Von Troilin käsityksen mukaan teatterisodan ytimessä oli ollut Maila Mikkola (Talvio), joka oli pilannut Aalbergin ja teatterin johtokunnan välit. Tammikuussa 1915 Aalberg vilustui pahoin, kuten monesti aiemminkin oli käynyt. Hän kuoli kotonaan Pietarissa 17. tammikuuta 1915. Aalberg kuljetettiin Helsinkiin haudattavaksi ja surusaattue oli mittava niin Pietarin Suomen asemalla kuin Helsingissäkin. Myös matkan varrelle Terijoelle ja Viipuriin oli kokoontunut laaja joukko surijoita. Vapaaherratar Ida Aalberg-Uexkull siunattiin Helsingin Vanhassa kirkossa ja haudattiin Hietaniemen hautausmaalle. Hauta sijaitsee korttelissa V22-3-11. Haudalle pystytettiin 1925 Kansallisteatterin tilaama punagraniittinen muistokivi, jonka vestaalia esittävän vertauskuvallisen reliefin toteutti kuvanveistäjä Wäinö Aaltonen.
Aalbergin kuoleman jälkeen Vapaaherra Axel Uexkull-Gyllenband herätti henkiin vanhan ajatuksen taiteellisesta teatterista. Hanke toteutui vuonna 1919, jolloin Ida Aalberg-teatteri toimi lyhyen aikaa Helsingin Uudessa ylioppilastalossa. Lisäksi Uexkull-Gyllenband olisi halunnut perustaa museon puolisonsa muistoksi Vironkadun huoneistoon, missä pariskunta oli asunut 1909–1911. Museosuunnitelma kuitenkin raukesi.
Ida Aalberg -säätiö ja -seura
pienoiskuva|upright|Kuvanveistäjä Raimo Utriaisen toteuttama Ida Aalbergin muistomerkki Esirippu Helsingin Kaisaniemen puistossa. pienoiskuva|upright|Ida Aalberg vuonna 1957 julkaistussa postimerkissä.
Ida Aalbergin muistoa vaalivat muun muassa Ida Aalberg -säätiö Helsingissä (1957) ja Ida Aalberg -seura Janakkalassa (1985). Säätiön perustajia olivat muun muassa näyttelijät Mia Backman ja Jalmari Rinne. Sen tarkoitukseksi kirjattiin ”Aalbergin muiston vaaliminen ja suomenkielisen näyttämötaiteen tukeminen”. Säätiö jakaa joka toinen vuosi Ida Aalberg -näyttelijäpalkinnon, joka on Suomen suurin yksittäinen teatterialan palkinto. Ida Aalberg -seuran aiheena on paitsi Aalberg, myös janakkalalaisen ja sen ympäristön kulttuurityön tekeminen ja tukeminen.
Muuta
Suomen Kansallisteatterin taakse Helsingin Kaisaniemen puistoon on pystytetty syksyllä 1972 kuvanveistäjä Raimo Utriaisen suunnittelema Aalbergin muistopatsas Esirippu. Patsas aiheutti abstraktiudellaan voimakasta mielipiteiden vaihtoa voitettuaan suunnittelukilpailun vuonna 1961, koska se oli silloin Suomen ensimmäinen ei-esittävä veistosmonumentti. Avoimen kilpailun muistopatsaasta oli julistanut Ida Aalbergin säätiö vuonna 1959.
Aalbergin synnyinkoti sijaitsee Janakkalan Leppäkoskella koulun ja rautatien välissä. Tämä ratavartijan talo on nykyisin Ida Aalberg -museona. Lisäksi Janakkalan kunnan kirjasto on nimetty Aalbergin mukaan, ja se sijaitsee Ida Aalbergin aukiolla. Helsinki on kunnioittanut Ida Aalbergin muistoa nimeämällä hänen mukaansa tien ja puiston Pohjois-Haagaan.
Kyllikki Forssell näytteli Ida Aalbergia Jaakko Pakkasvirran elokuvassa Runoilija ja muusa (1978).
Aalbergin työn kunnioittamiseksi perustettiin vuonna 1918 lyhytaikainen Ida Aalberg -teatteri.
Marraskuu (albumi)
20 suosikkia – Marraskuu on suomalaisen Miljoonasade-yhtyeen toinen kokoelma-albumi vuodelta 1995. Levy on osa 20 suosikkia -kokoelmalevysarjaa.
Kappaleet
Kaikki kappaleet sanoittanut Heikki Salo.
Ruskotäpläkärpänen
Elintavat
Aikuinen kärpänen munii koivun latvakasvaimeen. Toukka syö itselleen käytävän puun runkoon lähelle jälsikerrosta aina juuriin saakka. Siellä se kaivautuu ulos ja koteloituu maahan. Koivut kasvattavat ruskeaa solukkoa syöntikäytävään, ja se näkyy laatuvikana valmiissa sahatavarassa. Luontaisena vihollisena ruskotäpläkärpäselle on eräs loispistiäinen Symphya ringens, joka syö koteloituneita toukkia talven aikana.
Pw
Pw tarkoittaa ainakin seuraavia asioita:
Siirtomaa
Siirtomaa eli kolonia on jonkin valtion hallinnassa oleva, mutta sen rajojen ulkopuolinen (usein merentakainen) alue, jonka väestö koostuu emämaasta muuttaneista ja alkuperäisväestöstä.
Siirtomaita syntyi etenkin löytöretkien tuloksena 1500-luvulta alkaen, kun lännen valtiot hallitsivat kaukaisia maa-alueita varsinkin Pohjois- ja Etelä-Amerikassa, mutta myös eräillä rannikkoseuduilla Afrikassa, Australiassa ja Aasiassa.
Bakteerit
Bakteerit (kreikan sanasta βακτήριον, baktērion, ’sauva’ ) eli eubakteerit tai aitobakteerit on yksi kuudesta eliökunnan kunnasta. Bakteerit ovat yksisoluisia mikroskooppisen pieniä eliöitä eli mikrobeja. Bakteerit ovat esitumallisia eli niiden perintöaineksen ympärillä ei ole tumakoteloa. Ribosomeja lukuun ottamatta bakteereilla ei ole soluelimiä.
Siirtomaa
Siirtomaavalta purkautui nopeasti 1950- ja 1960-luvuilla, kun useimmat siirtomaat Afrikassa, Aasiassa ja Tyynenmeren saarilla itsenäistyivät. Espanjan ja Portugalin siirtomaat Latinalaisessa Amerikassa itsenäistyivät jo 1800-luvulla.
Bakteerit
Bakteerit ovat evolutiivisesti hyvin vanhoja eliöitä. Niitä elää kaikkialla, missä on elämää: vedessä, maassa ja muissa eliöissä. Monet bakteerit elävät loisina muissa eliöissä ja voivat olla haitallisia. Osa bakteereista tuottaa endo- tai eksotoksiineiksi kutsuttuja haitta-aineita. Jotkin bakteereista ovat kuitenkin hyödyllisiä tai jopa välttämättömiä kantajalleen.
Siirtomaa
Siirtomaiden perustamisesta on usein seurannut kolonialistinen valta-asemajärjestelmä.
Bakteerit
Bakteerit muodostavat suuren osan ihmisen mikrobistosta. Nykyisen käsityksen mukaan keskikokoisessa ihmisessä on keskimäärin 200 grammaa bakteereita, lukumäärällisesti mitattuna yhtä paljon kuin ihmissoluja.
Siirtomaa
Historia
thumb|450px|Johtavat siirtomaavallat ja niiden siirtomaat vuonna 1800. thumb|450px|Johtavat siirtomaavallat ja niiden siirtomaat vuonna 1945, jonka jälkeen valtaosa siirtomaista itsenäistyi muutamassa vuosikymmenessä. thumb|450px|Nykyajan epäitsenäiset territoriot, jotka kuuluvat lähinnä Yhdistyneelle kuningaskunnalle, Ranskalle, Yhdysvalloille tai Uudelle-Seelannille. Suurin osa maailmasta ja sen kansoista oli vuosien 1500–1920 välisenä aikana eurooppalaisten hallinnassa vähintään nimellisesti. Näihin alueisiin lukeutuivat koko Amerikka ja Afrikka, lähes koko Oseania sekä suurin osa Aasiaa, jos mukaan luetaan Venäjän kolonisoima Siperia. Ensimmäisen maailmansodan jälkeen 1920-luvun alussa ranskalainen taloustieteilijä Arthur Girault laski, että siirtomaavaltojen alaisuudessa eli kaksi viidesosaa maailman asukkaista: 400 miljoonaa aasialaista, 120 miljoonaa afrikkalaista, 60 miljoonaa oseanialaista ja 14 miljoonaa amerikkalaista.
Suomella ei ole koskaan ollut siirtomaita, mutta ajatus niistä ei ollut vieras. Suomalainen yliopistoväki tavoitteli 1920-luvulla Ambomaata Suomelle siirtomaaksi.
Bakteerit
Historia
Maapallon ensimmäiset solulliset eliöt muistuttivat bakteereita. Australialaisen New South Walesin yliopiston tutkijat kertoivat vuonna 2019 osoittaneensa, että Australian Pilbaran alueen 3,48 miljardia vuotta vanhojen kivinäytteiden stromatoliitit ovat syntyneet bakteerien vaikutuksesta. Näitä kiviä pidetään toistaiseksi vanhimpina tunnettuina elämän merkkeinä. Syanobakteerit olivat todennäköisesti Maan pääasiallisia elämänmuotoja ensimmäiset kaksi miljardia vuotta.
Esiintyminen
Bakteereita esiintyy maapallolla kaikkialla: luonnossa, ihmisen luomassa ympäristössä sekä eliöiden pinnalla ja sisällä. Tipassa merivettä bakteereita on vähintään miljoona kappaletta ja grammassa multaa kymmeniä miljoonia. Bakteerien yhteinen massa koko maapallolla on paljon suurempi kuin kaikkien eläinten yhteensä.