cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kylmä sota
Kylmän sodan alkuvuodet 1945–1950
Josif Stalinin johtama Neuvostoliitto oli kärsinyt valtavasti sodasta ja oli sodan jäljiltä heikko. Maa alkoi panostaa omaan turvallisuuteensa, joten se teki pienistä naapurimaistaan, Suomea lukuun ottamatta, kommunistipuolueiden hallitseman puskurivyöhykkeen länttä vastaan. Samalla Neuvostoliitto pystyi levittämään kansainvälistä kommunismiaan maailmalle ja vastustamaan Yhdysvaltain edustamaa kapitalismia. Stalin joutui korostamaan lännen aiheuttamaa uhkaa myös sisäpoliittisista syistä, mobilisoidakseen kansakunnan ponnistelemaan yhdessä ja tukahduttaakseen toisinajattelun. Ison-Britannian pääministeri Winston Churchill käytti maaliskuussa 1946 nimitystä “rautaesirippu” kuvaamaan Eurooppaan laskeutunutta, uhkaavaa ideologista rajaa.
thumb|upright|left|Itä-Euroopan valtiot olivat joutuneet Neuvostoliiton valtapiiriin vuoteen 1948 mennessä. Neuvostoliitto asetti moneen Itä-Euroopan maahan neuvostomyönteiset kommunistihallitukset, vaikka länsimaat halusivatkin näihin maihin vapaat vaalit ja itsenäisyyden. Neuvostoliitto ei kuitenkaan tätä sallinut, joten Puola, Tšekkoslovakia, Unkari, Romania, Bulgaria ja Jugoslavia sekä Itä-Saksa muuttuivat Neuvostoliiton satelliittivaltioiksi. Aasiassa kommunismi levisi Pohjois-Koreaan ja Kiinaan, ja suuresta osasta kolonialismista vapautuvaa Aasiaa ja Afrikkaa tuli supervaltojen taistelukenttää.
Yhdysvaltain presidentti Roosevelt vastusti eurooppalaista kolonialismia, ja Washington rohkaisi siirtomaavaltioita luopumaan imperiumeistaan. Tämän seurauksena Iso-Britannia, Ranska ja Hollanti heikkenivät, ja Yhdysvallat joutui kantamaan päävastuun länsiblokin sotilaallisesta puolustuksesta. Rooseveltin seuraaja Harry Truman veti Yhdysvaltain miehitysjoukot syvältä Manner-Euroopasta, mutta amerikkalaiset säilyttivät lentokonetukikohtia lähellä Neuvostoliiton teollisuusalueita ja pitivät sotalaivojaan Välimerellä.
Kun Saksa ja Japani oli lyöty, maailmasta oli poistunut este kommunismin leviämiselle, eikä manner-Euroopassa ollut enää yhtään vahvaa valtiota hidastamaan Neuvostoliiton laajenemista. Churchill sanoi uskovansa, että vain Yhdysvaltain ydinasemonopoli esti Neuvostoliittoa valloittamasta koko Länsi-Eurooppaa. Vielä sodan aikana Yhdysvaltain johtajat eivät olleet valmistautuneet muokkaamaan sodan jälkeistä maailmaa, vaan Washingtonissa ajateltiin, että Yhdistyneet kansakunnat voisi ratkaista sodanjälkeiset ongelmat myöhemmin.
Truman julkaisi helmikuussa 1947 “Trumanin opin”, jonka mukaan vapaita kansoja täytyy tukea omissa pyrkimyksissään luoda itse oma kohtalonsa, ja että Yhdysvallat tukee niitä vastustamaan sisäisiä tai ulkoisia alistusyrityksiä. Näin Yhdysvallat otti “maailmanpoliisin” vastuun. Yhdysvallat alkoikin tukea taloudellisesti ja sotilaallisesti maita, joita kommunismin leviäminen uhkasi sodan aiheuttaman kurjuuden keskellä, ja Marshall-apu Euroopan jälleenrakentamiseksi aloitettiin kesällä 1947. Neuvostoliitto pelkäsi lännen vaikutusvallan kasvua ja kielsi Marshall-avun valtapiirissään olleilta mailta. Marshall-avun turvin Länsi-Euroopan maat toipuivat sodasta, aloittivat talouskasvun ja taloudellisen yhdentymisen sekä välttyivät kommunistisilta vallankumouksilta.
thumb|Saksasta tuli kylmän sodan ensimmäinen näyttämö toisen maailmansodan jälkeen. Kuvassa lännen ja idän miehitysvyöhykkeet. Toisen maailmansodan rauhansopimukset allekirjoitettiin vuoden 1947 alussa. Miehitetystä Saksasta oli kuitenkin tullut idän ja lännen välinen kiistakapula. Neuvostoliitto miehitti itäistä Saksaa, ja kolme länsimaata miehitti läntistä Saksaa. Stalin halusi tehdä Saksasta puskurivaltion idän ja lännen väliin sekä siirtää maan koko teollisuuden Neuvostoliittoon. Länsi taas halusi Saksasta vapaan ja demokraattisen maan, josta tulisi osa kapitalistista länttä. Maa jaettiinkin kommunistiseen Itä-Saksaan ja kapitalistiseen Länsi-Saksaan, jotka yhdistyivät vasta vuonna 1990. Neuvostoliitto saartoi keväällä 1948 lännen miehittämän Länsi-Berliinin. Länsi ei kuitenkaan luopunut kaupungista, vaan perusti ilmasillan sen huoltoreitiksi. Kriisi kesti lähes vuoden ajan, kunnes Neuvostoliitto luopui saarrosta.
Neuvostoliitto torjui Yhdysvaltain ehdotuksen tuoda ydinaseet kansainväliseen hallintaan ja jatkoi omaa ydinasetutkimustaan, joka johti ensimmäiseen koeräjäytykseen syyskuussa 1949. Neuvostoliiton ydinase aloitti kylmän sodan kilpavarustelun, ja Neuvostoliiton kasvanut uhka johti Pohjois-Atlantin puolustusliitto Naton perustamiseen.
Länsimaat perustivat vuonna 1948 Euroopan taloudellisen yhteistyöjärjestön, ja Neuvostoliitto perusti satelliittivaltioidensa kanssa vuonna 1949 vastaavan Keskinäisen taloudellisen avun neuvoston. Lännessä perustettiin myös esimerkiksi Euroopan neuvosto ja Euroopan talousyhteisö. 1950-luvulle tultaessa itäblokki ja länsiblokki olivat linnoittautuneet omille puolilleen Eurooppaa, ja kylmän sodan ensimmäinen erä oli päättynyt pattitilanteeseen.
Kylmä sota 1950–1991
[[Tiedosto:Cold War Map 1959.svg|pienoiskuva|350px|Kylmän sodan rintamalinjat vuonna 1959:
]] [[Tiedosto:Cold_War_Map_1980.svg|pienoiskuva|350px|Kylmän sodan monimutkaistuneet rintamalinjat vuonna 1980: {{legend|#000099|Naton jäsenmaat}} {{legend|#6666ff|Muut Yhdysvaltain liittolaiset}} ×  Anti-kommunistisia sissejä {{legend|#ff0000|Varsovan liiton jäsenmaat}} {{legend|#ff6666|Sosialistinen maa, joka on liittoutunut Neuvostoliiton kanssa}} {{legend|#ffcccc|Muut Neuvostoliiton liittolaiset}} ×  Kommunistisia sissejä {{legend|#ffcc33|Kiina ja sen liittolaiset}} {{legend|#ccccff|Liittoutumattomat maat}} ×  Muut konfliktit]] pienoiskuva|Kylmän sodan päättymisen jälkeiset rajamuutokset Euroopassa ja Keski-Aasiassa. 24 uutta valtiota syntyi.
Kylmän sodan ensimmäiset oikeat taistelut nähtiin Korean sodassa 1950–1953. Neuvostoliiton tukema ja Kim Il-sungin johtama kommunistinen Pohjois-Korea oli hyökännyt Yhdysvaltain tukemaan Etelä-Koreaan. Truman päätti lähettää Yhdysvaltain joukot tukemaan liittolaistaan, myös YK asettui Etelän tueksi, ja kommunistinen Kiina tuli Pohjoisen tueksi. Aselepo solmittiin vuonna 1953, minkä jälkeen Korea on ollut kylmän sodan loppuun asti ja myöhemminkin jaettu kommunistiseen pohjoiseen ja kapitalistiseen etelään.
Korean sodan myötä kylmä sota levisi koko Aasiaan. Yhdysvallat alkoi tukea Ranskaa Indokiinassa, missä se taisteli kommunistista Việt Minhiä vastaan. Yhdysvalloissa Korean sota levitti kommunismin vastaista mielialaa ja jopa vainoharhaisuutta, ja johti kommunistivainoihin. Länsiblokkiin jäänyt Saksan liittotasavalta aseistettiin uudelleen. Pelko suurvaltojen välisen ydinsodan alkamisesta ja molemminpuolisesta tuhosta alkoi levitä molemmilla puolilla.
Ranska koki Vietnamissa häviön vuonna 1954, ja Vietnam jaettiin kommunistien hallitsemaan pohjoiseen ja lännen tukemaan etelään. Vuonna 1957–1975 käytiin Vietnamin sota, jonka Yhdysvaltain tukema Etelä lopulta hävisi. Pitkittyneellä sodalla oli suuri vaikutus Yhdysvaltain sisä- ja ulkopolitiikkaan.
Nikita Hruštšovin johtama Neuvostoliitto solmi vuonna 1955 diplomaattiset suhteet Länsi-Saksan kanssa, vapautti saksalaisia sotavankeja, palautti Suomelle haltuunsa ottamia alueita sekä teki joitain muitakin myönnytyksiä. Neuvottelut eivät kuitenkaan johtaneet supervaltojen välisiin turvallisuusliittoihin tai aseistariisuntaan. Neuvostoliiton uhan edessä Länsi-Euroopan yhdentyminen eteni, ja vuosikymmen aikana perustettiin Euroopan hiili- ja teräsyhteisö, Euroopan talousyhteisö ja Euroopan vapaakauppajärjestö. 1950-luvun muita kylmän sodan kriisejä olivat Suezin kanavan kriisi sekä Unkarin kansannousu vuonna 1956, jonka Neuvostoliitto tukahdutti. Neuvostoliitto kasvatti vaikutusvaltaansa 1950-luvun lopulla Lähi-idässä, muualla Aasiassa ja Afrikassa. Yhdysvallat vastasi uhkaan Eisenhowerin opilla, jonka mukaan Yhdysvallat tukisi Lähi-idän maiden itsenäistymistä kommunismia vastaan.
Yksi kylmän sodan muoto oli Neuvostoliiton ja Yhdysvaltain avaruuskilpa. Neuvostoliitto sai ensimmäisen satelliitin Maata kiertävälle radalle, kuten myös ensimmäisen ihmisen. Yhdysvallat valloitti Kuun vuonna 1969. Neuvostoliitolla oli pitkään johtoasema myös ohjusteknologiassa, joten Yhdysvallat alkoi sijoittaa omia ohjuksiaan Länsi-Eurooppaan. Kun Neuvostoliitto alkoi tuoda ohjuksiaan vallankumouksen jälkeiseen Kuubaan vuonna 1962, maailma oli hetken aikaa lähellä suurvaltojen välistä sotilaallista konfliktia, kunnes Neuvostoliitto perääntyi Yhdysvaltain presidentti John F. Kennedyn uhkausten edessä. Vastineeksi Yhdysvallat lupasi olla miehittämättä Kuubaa ja vetää ohjuksensa pois Turkista. Vuosikymmenen lopulla suurvaltojen välejä hiersi Tšekkoslovakian-miehitys. Neuvostoliiton uuden johtajan Leonid Brežnevin mukaan nimetty Brežnevin oppi määräsi, että kaikkien kommunistimaiden tulee puolustaa jossain uhattua kommunistihallintoa. Vastineeksi Yhdysvaltain uusi Nixonin oppi lupasi Yhdysvaltain liittolaisille tukea taistelussa kommunistien aggressioita vastaan.
1970-luku oli liennytyksen aikaa. Yhdysvaltain presidentti Richard Nixonin Kiinan-vierailu aloitti maiden suhteiden paranemisen, Vietnamin sota päättyi, ja Yhdysvallat ja Neuvostoliitto kävivät aseriisuntaneuvotteluita. Samalla lännen ja itäblokin kauppa vilkastui huomattavasti, mikä hyödytti suuresti kommunistimaiden taloutta. Blokkien väliset suhteet heikkenivät jälleen vuonna 1979, kun Neuvostoliitto hyökkäsi Afganistaniin tukemaan maan kommunistihallitusta. Tästä seurasi muun muassa laajoja olympiaboikotteja vuosien 1980 ja 1984 kisoissa.
Kylmän sodan päättyminen 1991
pienoiskuva|Yhdysvaltain presidentti [[Ronald Reagan ja Neuvostoliiton viimeinen päämies Mihail Gorbatšov allekirjoittivat INF-sopimuksen 1987.]]
Neuvostoliitto heikkeni 1980-luvulla omien sotiensa sekä Yhdysvaltain presidentti Ronald Reaganin toimien, kuten SDI-ohjuspuolustusjärjestelmähankkeen seurauksena. Neuvostoliiton uusi johtaja Mihail Gorbatšov yritti uudistaa maata vuodesta 1985 alkaen, mutta tämä ei riittänyt taloudellisissa vaikeuksissa olevan maan pelastamiseen. Itä-Euroopan maat vapautuivat kommunistihallinnoista 1980-luvun lopulla, ja Neuvostoliiton lopullinen hajoaminen vuonna 1991 lopetti myös kylmän sodan.
Kylmän sodan päättymisen syistä on erilaisia näkemyksiä. Kaksi kilpailevaa tulkintaa ovat Neuvostoliiton heikkous sekä Mihail Gorbatšovin nousu maan johtoon ja hänen lanseeraamansa uusi ajattelu. Kolmantena kansainvälisen politiikan professori Tuomas Forsberg esittää kylmän sodan päättymisen suurvaltojen ja niiden johtajien – Gorbatšovin, Reaganin ja Helmut Kohlin – vuorovaikutuksen tuloksena. Jotkut historioitsijat ammentavat kaikista näistä selitysmalleista. Forsberg toteaa, että monivaiheisesta prosessista ei voi antaa vain yhtä pätevää selitystä, sillä teoriat ja selitysmallit ovat aina yksinkertaistavia.
Ideologinen kamppailu
Kylmässä sodassa oli vastakkain kaksi ideologista maailmaa. Länsi näki idän epädemokraattisena, autoritaarisena kommunistidiktatuurina ja itä vastaavasti lännen porvarillisina imperialisteina ja riistäjinä sekä fasisteina. Kummassakin tapauksessa yleisessä mielipiteessä valtiokoneiston propaganda teki ideologioista – kommunismista ja kapitalismista – voimakkaan pejoratiivisia ja tunnepitoisia ja katkaisi niiden yhteydet todellisiin poliittisiin ja taloudellisiin teorioihin.
Eräs teoria, jota muun muassa Melvyn Leffler on esittänyt, lähtee siitä, että ideologinen ristiriita kahden järjestelmän välillä oli sovittamaton. Yhdysvallat aloitti kommunismin patoamisen jo heti ensimmäisen maailmansodan jälkeen. Diplomaattisuhteet maiden välillä solmittiinkin vasta vuonna 1934 natsi-Saksan muodostamaa uhkaa silmällä pitäen. Tämän tulkinnan mukaan kylmä sota oli ns. lykätty sota. Natsi-Saksasta muodostui suurempi uhka ja siksi kapitalismin ja kommunismin välinen yhteenotto vain lykkääntyi 10–15 vuodella.
Sotilasliitot
Molemmat blokit järjestäytyivät sotilasliitoiksi. Neuvostoliiton ympärille kuuluneet valtiot liitettiin Varsovan liittoon. Länsi-Euroopan puolustukseen syntyi tarvetta Neuvostoliiton käyttäytymisen johdosta. Norjalle oli esitetty samanlaisia neuvotteluja kuin Suomelle (joista syntyi YYA-sopimus). Norjalaiset laskivat toivonsa Naton perustamiseen. Norja arvioi, että ilman läntisen puolustusliiton syntymistä Norja olisi kenties joutunut taipumaan Neuvostoliiton painostuksen alla. Muutenkin Nato lisäsi Länsi-Euroopan luottamusta kykyynsä selvitä Neuvostoliiton vaikutuspiirin ulkopuolella.
Suorat ja epäsuorat sotilaalliset toimet
pienoiskuva|Neuvostoliittolaisia ohjuksia Kuuban kriisin aikaan. pienoiskuva|Sotilasparaati juhlistaa vuonna 1979 DDR:n 30-vuotista historiaa. Kylmän sodan ilmapiiri aiheutti konflikteja, joista osa oli aseellisia. Niin sanottuja proxy-sotia käytiin muun muassa Vietnamissa, Angolassa, Koreassa ja Afganistanissa. Näissä sodissa eivät suoranaisesti olleet vastakkain suurvallat, vaan usein toisen suurvallan joukot ja toisen blokin puolella oleva valtio.
Yhdysvallat horjutti latinalaisessa Amerikassa joko salaa tai julkisesti liian vasemmistolaiseksi katsomiaan hallituksia (esimerkiksi Chile ja Allende, Guatemala ja Arbenz). Nicaraguan sandinistihallitusta vastaan käytiin eräänlaista proxy-sotaa palkkasoturien avulla. Kuuban vastaisesta suorasta sodankäynnistä luovuttiin Sikojenlahden fiaskon jälkeen. Aika ajoin Yhdysvallat miehitti myös monia pienempiä Karibian saarivaltioita.
Itä-Euroopan maat olivat puolestaan tiukan Neuvostoliiton valvontapolitiikan alla. Mahdolliset kansannousut tai poikkeamat Kremlin linjasta tukahdutettiin nopeasti. Tunnetuimmat tukahdutukset olivat Itä-Saksan kansannousun sekä Unkarin kansannousun kukistaminen ja Prahan kevään lopettanut Tšekkoslovakian miehitys.
Tiedustelupalvelut
Kylmän sodan toimissa olivat keskeisiä myös tiedustelupalvelut – Yhdysvaltain Central Intelligence Agency, CIA, ja Neuvostoliiton Komitet Gosudarstvennoi Bezopasnosti, KGB. Tiedustelu oli jatkuvaa kilpajuoksua kaksoisagentteineen ja loikkareineen. Kuuluisimpiin vakoilutapauksiin kuuluu Ethel ja Julius Rosenbergin tapaus, jossa kaksi yhdysvaltalaista kommunistia tuomittiin kuolemaan syytettyinä atomivakoilusta. He olivat ainoat vakoilusta teloitetut amerikkalaiset kylmässä sodassa. Asiasta on useita näkemyksiä – usein se katsotaan vain ylireagoinniksi Yhdysvaltain julkisessa ilmapiirissä vallinneeseen ”Punaisen vaaraan”, sillä todelliset atomivakoilijat tuskin vaarantaisivat itseään avoimen kommunistisella poliittisella toiminnalla.
Vuonna 1996 avautuneiden lähteiden mukaan Pentagon oli onnistunut murtamaan neuvostoliittolaisten vakoilijoiden koodin. Useita ihmisiä ”puhdistettiin” Yhdysvaltain hallinnosta niiden tietojen perusteella. Tunnettu oli ulkoministeriön virkamiehen Alger Hissin tapaus. Jopa ulkoministeri Dean Acheson puolusti alaistaan, sillä Pentagon ei ollut ilmoittanut edes hänelle Hissin varmistumisesta vakoojaksi. Toisaalta Hiss, monien muiden ”kommunistivainojen” uhreiksi joutuneiden kanssa, oli tiedetty muidenkin lähteiden perusteella Neuvostoliiton vakoojaksi. Eräs tuohon vakoilurenkaaseen kuulunut jäsen kertoi renkaan toiminnasta ja jäsenistä jo 1940, koska oli pettynyt kommunisteihin Neuvostoliiton hyökättyä Suomen kimppuun 1939.
Muitakin listalla olleita ihmisiä syytettiin tekaistuin perustein (muun muassa kyseenalaisesta seksuaalisesta suuntauksesta) ja erotettiin, koska ei haluttu Neuvostoliiton tietävän, että Pentagon tiesi heidän koodinsa. Yhdysvaltain imagon kannalta kyse oli kiusallisesta asiasta, koska se muistutti Stalinin puhdistusoikeudenkäyntejä 1930-luvulta. Rooseveltin aikaisen hallinnon neuvostomyönteisen virkamieskunnan vaihtamiseen oli muuttuneissa oloissa erityistä painetta.
Ydinasevarustelukilpailu
pienoiskuva|Kuva [[Operaatio Ivyn Mike-ydinpommin räjähdyksestä.]] Sotilaallisesta voimasta kilpailtaessa ydinaseet nousivat keskeiseksi. Ydinenergiaa ja rakettitekniikkaa kehitettiin ydinohjuksien valmistamiseksi. 1950-luvulta kylmän sodan loppuun vallitsi niin sanottu kauhun tasapaino – kumpikin osapuoli olisi kyennyt aiheuttamaan niin suuren tuhon toiselle puolelle, että ydinaggressio olisi ollut käytännössä itsemurha. Täten ydinaseiden katsottiin turvanneen pitkän, mutta jäätävän rauhanjakson.
Aluksi maat varautuivat kuljettamaan ydinpommeja lentokoneella. 1960-luvulla kehitettiin ydinohjuksia. Vuodesta 1968 alkoivat SALT-neuvottelut ydinaseiden määrän vähentämiseksi.
Urheilu
Menestyminen urheilussa ja olympialaisissa oli etenkin Neuvostoliiton johtamalle itäblokille keino osoittaa oman yhteiskuntajärjestelmän paremmuus, joten itäblokki valjasti urheilun osaksi sosialistisen ja kapitalistisen järjestelmän välistä kamppailua. Etenkin Itä-Saksassa menestystä haettiin doping-ohjelmalla. Neuvostoliiton Afganistanin-miehitys johti länsimaiden olympiaboikottiin Moskovan kesäolympialaisissa 1980, ja neljä vuotta myöhemmin sosialistiset maat boikotoivat Los Angelesin kesäkisoja.
Kulttuuri ja taide
Kylmässä sodassa kaksi maailmanjärjestelmää taisteli myös ottamalla mittaa toistensa elämäntavoista ja kulttuureista. Neuvostoliitto ja sosialistiset maat esittelivät sosialistista realismia, joka oli perustettu 1930-luvulla osana Stalinin vallanpitojärjestelmää. Kulttuurituotannon idea, jossa taiteelta ja taiteilijoilta vaadittiin tiukkaa puolueuskollisuutta, jatkui 1950-luvulle, ainakin Stalinin kuolemaan, vuoteen 1953 asti. Sosialistisesta realismista luovuttiin lopullisesti vasta Neuvostoliiton hajoamisen ja kylmän sodan loppumisen yhteydessä vuonna 1991. Verrattuna musiikkiin, kirjallisuuteen ja elokuviin Neuvostoliiton kuvataidetta esiteltiin Suomessa kuitenkin verrattain vähän.
Yhdysvallat alkoi lähettää taidenäyttelyitä ulkomaille 1940-luvun lopulla. Ensimmäinen oli vuonna 1946 suoraan ulkoministeriön alaisuuteen perustetun toimiston järjestämä kiertonäyttely ”Advancing American Art”, johon ostettiin teoksia taiteilijoilta. Tämä ”kulttuurin Marshall-apu” tyrehtyi kuitenkin ensimmäisessä vaiheessa yhdysvaltalaisten omiin riitoihin näyttelyssä esitetyn nykytaiteen sopivuudesta.
Yhdysvaltain ulkoministeriö alkoi viedä amerikkalaista taidetta ulkomaille toisella tavalla. Valtion suoraa edustusta vähennettiin ja etsittiin instituutioita, kuten museoita, säätiöitä ja taiteilijaryhmiä, jotka olivat halukkaita taiteen vientiin. Vuosina 1945–1970 Yhdysvaltain ulkoministeriö, Yhdysvaltain tiedotustoimisto (USIA) ja Smithsonian Institution lähettivät arviolta satoja yhdysvaltalaisen taiteen näyttelyitä ulkomaille. Ne saivat usein myönteisiä arvosteluja ja kiinnostunutta yleisöä.
Kylmän sodan taide Suomessa
Suomi oli kylmän sodan kulttuurin tärkeä kohdemaa, koska se sijaitsi kahden poliittisen järjestelmän rajalla. Kylmän sodan kulttuuriviennillä pyrittiin houkuttelemaan omalle puolelle niitä, jotka eivät olleet sitoutuneita kumpaankaan ideologiaan tai jotka olivat turhautuneet toiseen ja valmiita siirtymään toisen kannattajaksi. Neuvostoliittoon suuntautuneiden ihailevien asenteiden rinnalla Suomessa vallitsi myös eurooppalaisittain poikkeuksellisen vahva ja kylmän sodan edetessä lisääntynyt länsimaita, varsinkin amerikkalaisuutta, ihaileva ilmapiiri.
Suomalaisissa taidemuseoissa ja gallerioissa nähtiin kylmän sodan aikana New Yorkin modernin taiteen museon MoMA:n järjestämiä näyttelyitä yhteensä kuusitoista. Niistä ensimmäinen oli amerikkalaisen muotoilun katsaus Helsingin Taidehallissa loka-marraskuussa 1953. Viimeinen oli vuonna 1985 Helsingin kaupungin taidemuseossa esitetty Irving Pennin valokuvanäyttely.
Aseena abstrakti taide
Abstrakti ekspressionismi edusti huippuunsa vietyä taiteen autonomiaa. Se oli taidetta, joka oli vapautettu velvollisuudesta esittää maailmaa ja puolusti yksilön vapautta. Juuri samoja periaatteita Yhdysvallat puolusti samaan aikaan maailmanlaajuisessa taistelussa. The New Yorkerin Louis Menand kommentoi syksyllä 2005 julkaistussa artikkelissa: ”Juuri sen takia taidekriitikot kehittivät arvostelun ja arvioinnin epäpoliittisia tyylejä, he painottivat maalausten muodollista ankaruutta tai eksistentiaalista draamaa.”
Arki
Arki on ihmisen jokapäiväistä elämää, joka koostuu rutiineista. Arki on vastakohta lomalle ja toisaalta pyhälle. Arjen toistuvat rutiinit näkyvät työssä ja työtavoissa, kulutuksessa, sosiaalisissa tilanteissa ja nukkumisessa. Arjen merkitys voi olla häilyvä.
Alex O’Loughlin
Alex O’Loughlin (synt. Alexander O’Lachlan, s. 24. elokuuta 1976 Canberra) on australialainen näyttelijä. Hän näytellyt muun muassa elokuvissa Oyster Farmer, Feed ja Varasuunnitelma. Lisäksi O’Loughlin on esiintynyt televisiosarjoissa Havaiji 5-0, Moonlight ja Shield – lain varjolla.
Hän aloitti elokuvauransa 2004 Oyster Farmerissa Jack Flangena. Seuraavana vuonna hänet nähtiin elokuvassa Feed, jonka hän tuotti ja auttoi kirjoittamisessa. Hän on ollut ehdolla James Bondin rooliin, mutta Bondiksi valittiinkin Daniel Craig.
Alex O’Loughlin nauttii moottoripyöristä, kalliokiipeilystä, musiikista ja kitaran soittamisesta.
Kannonjärvi
Kannonjärvi tai myös Kannonselkä  on Keski-Suomessa Kannonkoskella sijaitseva järvi. Kannonjärven kylä sijaitsee viereisten Haapajärvien luoteispäässä.
Maantietoa
Järvessä on laskettu olevan 30 saarta. Niiden yhteispinta-ala on 17 hehtaaria, mikä on noin 1,5 % järven kokonaispinta-alasta. Saarista Räihänsaari on yli hehtaarin suuruinen ja muut 29 saarta ovat yli aarin suuruisia. Räihänsaaren lähellä sijaitsevat Kuikansaari, Piikasaari ja Varsaluoto. Pohjoisen järvenselän eteläpäässä on useita saaria, joista Peurasaari on suurin. Eteläisellä järvenselällä ovat vielä Pukkiluoto, Pukkisaari, Tulisaari, Pitkäsaari, Honkasaari, Kuhasaari, Pieni Kuhasaari, Heinäsaaret, Kalliosaari, Pieni Kalliosaari ja Torvisaari.
Järvi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Sen tilavuus on 54 miljoonaa m³ eli 0,054 km³. Järven keskisyvyys on 4,7 metriä ja suurin syvyys on 19,4 metriä. Syvin kohta sijaitsee pohjoisen järvenselän keskellä. Yli 10 metrin syvänteitä on toista kymmentä. Niistä suurin sijaitsee syvimmän kohdan ympärillä ja se on kaksi kilometriä pitkä. Koholahdessakin on yli 15 metriä syvää.
Järven rantaviivan pituus on 49 kilometriä, josta saarten rantaviivan yhteispituus on 6 kilometriä. Rannat ovat metsämaata, mutta erityisesti eteläpäässä se soistunutta ja siellä täällä on rantaan ulottuvaa peltomaatakin. Asutus on haja-asutusta, vaikka Kannonjärven kylällä ja Kaarteenperällä asutus on tiheämpää. Rannoille on rakennettu vapaa-ajan asuntoja hieman enemmän kuin kiinteää asutusta. Niille johtaa tiet seututieltä 648, joka kulkee Kannonjärven ja Enonjärven välistä, ja yhdystieltä 16885, joka kiertää järven itäpuolelta. Jyväskylä–Haapajärvi-rautatie kulkee samaa kannasta pitkin kuin seututie.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Viitasaaren reitin valuma-alueen (14.4) Enonjärven valuma-alueella (14.46), jonka Kannonselän alueeseen (14.461) järvi kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 140,7 metriä mpy.
Valuma-alue on vesistönsä latvavesiä ja se saa pääosan vedestään kolmelta pieneltä valuma-alueelta. Ne ovat Enonjärven alue (14.462), jonka lasku-uoma on Enonjärveltä laskevat lyhyt Pajusalmi, Kannonjoen valuma-alue (14.463), jonka laskujoki Kannonjoki laskee järven eteläpäähän, ja viimeiseksi Petääpuron valuma-alue (14.464), jonka laskuoja Petääpuro laskee Pienen Haapajärven ja Ison Haapajärven kautta eteläisen järvenselän länsirantaan. Järven oma lasku-uoma on järven pohjoispäästä purkautuva 200 metriä pitkä Kannonkoski, joka laskee Kivijärven eteläpäähän ja aloittaa siten Kivijärven–Vuosjärven alueella (14.44) Viitasaaren reitin.
Kannonselän alueella on seitsemän muuta yli hehtaarin kokoista järveä tai lampea, jotka laskevat suoraan tai välillisesti järveen. Niistä huomattavimpia ovat edellä mainitut Pieni Haapajärvi (47 ha), joka pienisalmen kautta Isoon Haapajärveen (102 ha), joka puolelstaa laskee Isosalmen kautta Kannonjärveen. Haapajärvien vedenpinta on samalla tasolla Kannonjärven kanssa. Räihänlahteen laskee Iso Kaakkolampi (4 ha) ja Pieni-Kaakkolampi (2 ha) yhteistä laskuojaa myöten. Muikkulampi (3 ha) laskee suo-ojia myöten Isosalmeen.
Historiaa
Mikroliitti Oy:n tekemissä tutkimuksissa Kannonjärven Selänrannan Otaniemestä on löydetty viisi esihistoriallista asuinpaikkaa ja yksi Suomen vanhimmista rautaesineistä, niin sanottu putkikirves. Muinaisia asuinpaikkoja on löydetty myös Kattilaniemestä Kannonjärven rannalta.
Kannonjärven kylä
Näyttelijä Hannu-Pekka Björkman on syntynyt Kannonjärven kylällä.
Eedenin puutarha
thumb|[[Jan Brueghelin näkemys Eedenin puutarhasta]] Eeden on Raamatussa ja kristinuskon kertomuksissa esiintyvä puutarha, josta käytetään myös nimeä Paratiisi. Ensimmäisen Mooseksen kirjan mukaan Jumala istutti puutarhan itään Eedeniin, ja asetti ihmisen sinne. Jumala kasvatti maasta esiin kaikenlaisia puita, jotka olivat kauniita, ja jotka tuottivat maukkaita hedelmiä. Paratiisin keskellä sijaitsivat elämän puu ja hyvän- ja pahantiedon puu. Eedenistä sai alkunsa joki, joka kasteli puutarhan ja joka sieltä lähtiessään jakautui neljäksi haaraksi. Ensimmäisen nimi oli Pison, ja se kiersi koko Havilan maan, missä oli kultaa. Toisen nimi oli Gihon, ja se kiersi koko Nubian maan. Kolmannen nimi oli Tigris, ja se virtasi Assurin editse. Neljäs joki oli Eufrat.
Vanhan testamentin mukaan Jumala asetti Eedeniin ensimmäiset ihmiset, Aadamin ja Eevan, ja karkotti heidät sieltä syntiinlankeemuksen jälkeen, kun he olivat syöneet Hyvän ja pahan tiedon puusta. Jumala oli asettanut hyvän ja pahan tiedon puusta syömisen kiellon Aadamille ja Eevalle kuuliaisuuden kokeeksi. Jumala asetti Eedenin puutarhan itäpuolelle kerubit ja salamoivan, leimuavan miekan vartioimaan Elämän puulle vievää tietä.
Raamattu, Koraani ja Gilgameš-eepos sisältävät paratiisikertomuksen, joka erään arvelun mukaan pohjautuu yhteiseen lähteeseen ja viittaa siihen, että eri muotoja saanut myytti on peräisin niistä Lähi-idän kulttuureista, joissa Bahrainia pidettiin paratiisina.
Eedenin puutarhan sijainti
Eedenin puutarhan maantieteellisen sijainnin määrittelyn lähtökohtana on pidetty kahta Persianlahteen laskevaa jokea, Eufratia ja Tigristä. Sen sijaan joet Giihon ja Piison ovat tuntemattomia. Joidenkin lähteiden mukaan Giihon olisi Niili. Uusimpien satelliittikuvien ansiosta tutkijat ovat kuitenkin voineet nähdä kahden kadonneen joen jäljet, joita pidetään Giihonina ja Piisonina. Joet ovat olleet paikoissa, jonne Raamatun maininnat ne sijoittavat, ja ne risteytyvät Tigris- ja Eufrat-jokien kanssa, mikä tukee teoriaa, jonka mukaan Eedenin puutarha olisi sijainnut Persianlahdella. Juris Zahris Missourin Southwest-yliopistosta on esittänyt teorian, että Eedenin puutarha sijaitsee Persianlahden alla ja että Giihon olisi nykyinen Karun pohjoisessa ja Piisonin jäänteet muodostaisivat Wadi Rimah sekä Wadi Batin, jotka ovat etelässä.
Jotkut tutkijat uskovat, että kertomus syntiinlankeemuksesta ja karkotuksesta Eedenin paratiisista olisi itse asiassa kertomus Saharan kuivuutta pakenevasta kansasta. Ennen kostea Sahara aavikoitui hyvin nopeasti noin 6 000 vuotta sitten, ja siellä asuneille ihmisille ei jäänyt muuta vaihtoehtoa kuin lähteä kohti Niilin laaksoa pohjoiseen tai etelään.
Hasanboj Dusmatov
Dusmatov saavutti olympiakultaa kevyestä kärpässarjasta vuoden 2016 kesäolympialaisista Rio de Janeirosta kaataen finaalissa Kolumbian Yuberjen Martínezin. Aasian-mestaruuskilpailuista Dusmatovilla on yksi kulta. Vuoden 2013 kesäuniversiadeista Kazanista Dusmatov saavutti kultaa kevyestä kärpässarjasta.
Markku Lindell
Markku Lindell (s. 28. maaliskuuta 1961) on aktiiviuransa lopettanut suomalainen koripalloilija.
Riihimäen Pallonlyöjien kasvatti Lindell pelasi miesten SM-sarjaa Tampereen Pyrinnössä vuosina 1981–1987. Lindellin tulokaskausi 1981–1982 oli myös hänen tilastollisesti parhaansa: Lindell pelasi runkosarjan 2,3 pisteen ja 1,2 levypallon keskiarvoilla. Viimeiset kaksi kautta Lindell kuului vain yhdessä ottelussa Pyrinnön ottelukokoonpanoon.
HMS Arrogant (1761)
HMS Arrogant oli Britannian kuninkaallisen laivaston vuonna 1761 vesillelaskettu Arrogant-luokan 74-tykkinen kolmannen luokan linjalaiva.
Valmistus
Alus tilattiin 13. joulukuuta 1758 John Barnard ja John Turnerilta Harwichista, missä köli laskettiin maaliskuussa 1759. Se laskettiin vesille 22. tammikuuta 1761 ja valmistui 28. huhtikuuta, jolloin valmistuskustannukset olivat 27 438 puntaa. Lisäksi tulivat varustamis- ja takilointikulut.
Palvelus
Alus kävi 8. syyskuuta 1796 Sumatran rannikolla HMS Victoriousin kanssa ratkaisemattoman taistelun Ranskan laivaston fregatteja vastaan. Tammikuussa 1799 alus kuului brittiläiseen laivastoon, joka suojasi Makaota.
Alus sijoitettiin 1804 vastaanottoalukseksi Bombayhin päällikkönään George Bell. Vuonna 1805 aluksen päällikköinä olivat Hood Christian ja William Dobbie. Anthony Maitland oli 1807 aluksen päällikkönä ja seuraavana vuonna Henry Dawson. Viimeisenä päällikkönä oli William Flint, joka vastaanotti päällikkyyden 1809. Alus romutettiin 1810.
Andy Turner
Turner karsiutui alkuerissä Ateenan olympialaisissa 2004. Hän sai 2006 pronssia sekä Melbournen Kansainyhteisön kisoissa ajalla 13,62 että Göteborgin EM-kilpailuissa ajalla 13,52. Lisäksi hän sijoittui toiseksi Euroopan cupin superliigassa. Seuraavana vuonna hän oli neljäs Birminghamin sisäratojen EM-kilpailujen 60 metrin aitajuoksussa ja jälleen toinen Euroopan cupin superliigassa. Osakan MM-kilpailuissa hän karsiutui välierissä ja Pekingin olympialaisissa 2008 puolivälierissä.
Turner sijoittui neljänneksi Torinon sisäratojen EM-kilpailuissa 2009. Saman vuoden Euroopan joukkuemestaruuskilpailuissa hän voitti 110 metrin aitajuoksun ajalla 13,42. Berliinin MM-kilpailuissa hän karsiutui alkuerissä. Turner voitti Euroopan joukkuemestaruuskilpailujen 110 metrin aitajuoksun myös 2010. Barcelonan EM-kilpailuissa hän voitti kultaa ajalla 13,28. Maanosien cupissa hän sijoittui toiseksi. Delhin Kansainyhteisön kisoissa hän voitti mestaruuden ajalla 13,38.
Turner voitti Euroopan joukkuemestaruuskilpailujen 110 metrin aitajuoksun 2011. Hän sijoittui saman vuoden Daegun MM-kilpailuissa alun perin neljänneksi ajalla 13,44, mutta nousi Dayron Roblesin hylkäyksen myötä kolmanneksi. Lontoon olympialaisissa 2012 hän karsiutui 110 metrin aitajuoksun välierissä.
Vieraan vallan aurinko
Vieraan vallan aurinko on rockyhtye Kotiteollisuuden 15. studioalbumi, joka julkaistiin 14. lokakuuta 2016 levymerkillä Johanna Kustannus. Albumin ensimmäinen single Viinamäki sai ensisoittonsa Radio Rockilla 1. syyskuuta klo 7, minkä jälkeen kappale julkaistiin virallisesti 2. syyskuuta.
Albumi ylsi ensimmäisellä listaviikollaan Suomen virallisen listan toiseksi ja pysyi listalla viisi viikkoa.
Kari Harju
Kari Harju on aktiiviuransa lopettanut suomalainen koripalloilija.
Raholan Pyrkivän kasvatti Harju pelasi miesten SM-sarjaa Tampereen Pyrinnössä vuosina 1978–1980. Kaudella 1979–1980 Pyrintö ja Harju saavuttivat SM-hopeaa. A-nuorten maaotteluita Harjulle kertyi 15 ja B-nuorten maaotteluita kaksi kappaletta.
Kymmenjalkaiset
Kymmenjalkaiset (myös kymmenjalkaiset ravut) (Decapoda) on suurin kuoriäyriäisten lahkoista. Siihen kuuluvat useimmat suurikokoiset äyriäiset ja se sisältää lähes kaikki ravinnoksi hyödynnettävät äyriäislajit; monet ravut, hummerit ja langustit ovat kulinaarisia herkkuja. Katkaravuilla taas on suuri taloudellinen merkitys perusravintona.
Kymmenjalkaisia tunnetaan yli 14 700 nykyisin elävää lajia. thumb|left|250px|Kymmenjalkaisten kirjoa ([[Ernst Haeckel 1904).]]
Luokittelu
Kymmenjalkaisten luokittelun perusjako pohjautuu kidusten ja raajojen rakenteeseen sekä toukkien kehitystapaan. Näiden perusteella erotellaan kaksi alalahkoa, Dendrobranchiata ja Pleocyemata.
Dendrobranchiata-alalahkossa, johon kuuluu noin 540 lajia, kidukset ovat haaroittuneet ja naaras yleensä laskee munat veteen, jossa ne hedelmöittyvät ja niistä kehittyy naupliustoukkia. Pleocyemata-alalahkossa kidukset taas ovat yksinkertaisen levy- tai rihmamaiset, ja naaras kantaa munia takaruumiinsa alla, kunnes niistä kehittyy zoeatoukkia. Pleocyemata-alalahko jaetaan edelleen 7–10 osalahkoon ja noin 50 yläheimoon.
Dendrobranchiata-alalahkon äyriäiset tunnetaan katkarapuina (muun muassa jättikatkaravut), mutta varsinaisten katkarapujen osalahko (Caridea) kuuluu toiseen alalahkoon. Katkaravut ei siis ole luonnollinen biologisen luokituksen yksikkö.
Suurimmat kymmenjalkaisten ryhmät (osalahkot) ovat taskuravut (Brachyura; 6559 lajia), varsinaiset katkaravut (Caridea; 3268 lajia) sekä välipyrstöiset ravut (Anomura; 2451 lajia).
Suomen lajit
Suomessa kymmenjalkaisten lahkon lajeja on tavattu yhdeksän, joista valtaosa on vieraslajeja.
Kooikerhondje
Kooikerhondje (Nederlandse Kooikerhondje) on vanha hollantilainen spanielirotu, jota käytettiin alun perin apuna sorsien pyydystyksessä. Koiran tehtävänä oli houkutella liikehdinnällään sorsia puisiin häkkiansoihin sillä aikaa kun koiran ohjaaja pysytteli piilossa. Tästä tulee kooikerhondjen hollanninkielinen nimi, ”häkkiansastajan pieni koira”. Kooiker on ansastaja ja hondje pieni koira. Koska koira muistutti kettua, sorsat alkoivat seurata koiraa peremmälle pyydykseen, jossa ne otettiin kiinni. Lintujen houkuttelemisen lisäksi koira toimi porvariston seurakoirana ja tuhoeläinten pyydystäjänä.
Ulkonäkö
Kooikerhondje on pienehkö koira, sen rotumääritelmän sallima säkäkorkeus on 35–40 cm. Suurin osa koirista on kuitenkin suurempia. Uroksien keskikorkeus on 40–43 cm, narttujen 38–40 cm. Alankomaissa on jopa lähes 50 cm säkäkorkeudella olevia uroksia. Toisaalta myös kääpiökokoisuutta esiintyy. Koikkeri on väritykseltään soopelinkirjava eli punaruskea ja valkoinen. Punaisen värin tulee olla vallitseva, ei kuitenkaan täysi mantteli. Kolmivärisyys ja mustavalkoisuus eivät ole sallittuja. Mustat korvathapsut eli ”korvakorut” ovat toivottavat.
Luonne
Kooikerhondjelle sallitaan pidättyväisyys vieraita ihmisiä kohtaan, mutta se ei saa olla arka eikä aggressiivinen. Suhtautuminen toisiin koiriin on yksilökohtaista. Koska koikkereita on lintujen houkuttelun lisäksi käytetty tuhoeläinten tappamiseen, toisin sanoen rottakoirina, koira voi olla kiinnostunut riistasta. Nykyäänkin joillakin koikkereilla on vahva metsästys- ja riistavietti.
Historia
Kooikerhondjet kuolivat melkein sukupuuttoon 1900-luvun alussa. Nykyinen populaatio on lähtenyt liikkeelle vain muutamasta yksilöstä ja geenipooli on pieni. Vuonna 1966 kennelliitto Hollannissa hyväksyi rodun. Ensimmäinen kooikerhondje-yhdistys perustettiin Hollannissa 1967. 1971 rotu virallistettiin Hollannissa. Kansainvälinen kennelliitto FCI hyväksyi sen vasta 1990-luvun alussa.
Suomessa perustettiin oma rotuyhdistys vuonna 1999. Ensimmäinen koikkeri tuotiin Suomeen vuonna 1991. Vuonna 2004 ylitettiin Suomessa 250 yksilön raja. Tähän mennessä kooikerhondjeja on Suomessa rekisteröity 1576 (Kennelliiton jalostustietokanta KoiraNet 2.9.2019).
Luca Vitali
Luca Vitali (s. 9. toukokuuta 1986 San Giorgio di Piano) on italialainen koripalloilija.
Ura
Vitali aloitti pelaamisen Virtus Bolognan juniorijoukkueissa. Hän nousi edustusjoukkueeseen kaudeksi 2002–2003. Vuonna 2003 Vitali siirtyi Progresso Castelmaggioreen, joka pelasi LegADuessa. Samalla hän pelasi muutaman pelin Andrea Costa Imolassa. Joulukuussa 2003 Vitali siirtyi Montepaschi Sienaan, jossa hän pelasi loppukauden. Kauden jälkeen hän siirtyi Sutor Basket Montegranaroon ja pelasi joukkueessa neljä kautta. Vuonna 2008 Vitali teki Olimpia Milanon kanssa kolmen vuoden sopimuksen. Hän pelasi parhaan Euroliiga-pelinsä tammikuussa Panionisia vastaan tehtyään 32 pistettä. Vuonna 2009 Vitali teki Lottomatica Roman kanssa nelivuotisen sopimuksen.
Pistetaulukko Eurovision laulukilpailussa 2009
Tämä on pistetaulukko Eurovision laulukilpailussa 2009.
Semifinaali 1
Automaattisista finalisteista Saksa ja Iso-Britannia äänestivät tässä semifinaalissa. Myös Espanjan oli alun perin tarkoitus äänestää tässä semifinaalissa, mutta se päättikin äänestää toisessa. Finaaliin puhelinäänestyksellä selvinneet maat on merkitty vaaleanvihreällä, tuomariäänillä päässyt tummanvihreällä. Semifinaalien täydelliset tulokset julkistettiin ainoastaan puhelinäänestyksen, ei lainkaan raatien äänestyksen osalta.
Ensimmäisen semifinaalin äänestyksessä ei ilmennyt ongelmia yhdelläkään maalla.
Semifinaali 2
Toisessa semifinaalissa Espanjalla ja Albanialla ilmeni äänestyksessä ongelmia, minkä takia näiden maiden pisteet laskettiin pelkästään raatiäänien mukaan. Espanjalla tämä johtui siitä, että toinen semifinaali lähetettiin Espanjassa tunnin myöhässä.
Finaali
Tummanvihreällä on merkitty kilpailun voittaja Norja. Se on myös lihavoitu, koska Norja pääsi automaattisesti seuraavan vuoden finaaliin kisan isäntämaana. Euroviisujen neljä suurinta rahoittajamaata on merkitty vaaleanvihreällä sekä järjestäjämaa Venäjä keltaisella.
Rikkaiden panttilainaamo
Rikkaiden panttilainaamo on brittiläinen tositelevisiosarja. Ohjelmassa käydään kauppaa Lamborghineista, timanttisormuksista, helikoptereista ja minisukellusveneistä. Sarjan esittäminen alkoi brittiläisellä Channel 4 -kanavalla 17. syyskuuta 2013. Suomessa sarjan esittäminen alkoi Jim-kanavalla 18. marraskuuta 2014.
Xabier Fernández
Xabier Fernández Gaztañaga (s. 19. lokakuuta 1976 Ibarra, Guipúzcoan maakunta, Espanja) on espanjalainen kilpapurjehtija.
Staffaasi
thumb|[[Canaletto, Piazza San Marco, 1720.]] Staffaasi tarkoittaa maisema- tai arkkitehtuurimaalauksissa olevia henkilöitä tai eläinhahmoja. Staffaasia sanotaan myös täytefiguuriksi.
Staffaaseja pidetään juuri täytekuvina, eivätkä ne ole niinkään maalauksen päähahmoja. Staffaaseja sijoitetaan maalaukseen joko perspektiivin korostamiseksi tai mittakaavan havainnollistamiseksi tai elävöittämikseksi.
Toisinaan, esimerkiksi 1600-luvun hollantilaisessa maalaustaiteessa staffaaseja malasivat niihin erikoistuneet taiteilijat, jotka olivat eri henkilöitä kuin varsinaisen maalauksen tehneet.
Nicole Fontaine
thumb|Nicole Fontaine Nicole Fontaine (16. tammikuuta 1942 – 17. toukokuuta 2018 ) oli ranskalainen poliitikko. Fontaine toimi Euroopan parlamentin puheenjohtajana vuosina 1999–2002. Pat Cox valittiin hänen seuraajakseen. Fontaine oli Euroopan parlamentin jäsen kahteen kertaan, 1984–2002 ja 2004–2009. Ranskan teollisuusministerinä hän toimi 2002–2004.
Vietnamin sota
Vietnamin sota (myös Toinen Indokiinan sota, , , ”vastarintasota Yhdysvaltoja vastaan”) oli Vietnamissa vuosina 1955–1976 käyty sota, joka käytiin Pohjois- ja Etelä-Vietnamin valtioiden sekä kummankin osapuolen kansainvälisten liittolaisten välillä. Vietnamin sota voidaan määritellä yhdeksi kylmän sodan niin sanotuista sijaissodista.
Ennen Vietnamin sotaa Vietnamissa oli käyty siirtomaavallan vastaista sotaa ensin japanilaisia ja sitten ranskalaisia vastaan. Điện Biên Phủn tappion jälkeen vuonna 1954 Yhdysvallat tuli merkittävimmäksi kansainväliseksi osapuoleksi – aluksi neuvonantajana, mutta vuonna 1964 Tonkininlahden välikohtauksen jälkeen avoimesti.
Taistelut käytiin pääosin Etelä-Vietnamin maaperällä, mutta Yhdysvaltain pommituslennot ulottuivat myös Pohjois-Vietnamin alueelle sekä niin sanotuissa mustissa operaatioissa osittain myös Laosin ja Kambodžan alueelle. Etelän puolella taisteli Saigonin hallituksen joukkojen lisäksi Yhdysvaltain, Etelä-Korean, Thaimaan, Australian, Uuden-Seelannin ja Filippiinien joukkoja. Pohjois-Vietnamin joukkoihin kuului Hanoin hallituksen lisäksi Etelä-Vietnamissa operoinut sissiliike Etelä-Vietnamin kansallinen vapautusrintama. Pohjoinen sai sotilaallista tukea Neuvostoliitolta ja Kiinalta.
Yhdysvaltalaisten joukkojen osalta vihollisuudet päättyivät rauhansopimukseen Pariisissa 27. tammikuuta 1973 solmitun aselevon jälkeen. Aselevon ollessa voimassa FNL:n ja Pohjois-Vietnamin joukot aloittivat uudelleen hyökkäyksen Etelä-Vietnamiin, eikä Yhdysvalloissa haluttu enää lähettää joukkoja Etelä-Vietnamin avuksi. Pohjois-Vietnamin joukot valtasivat Saigonin, minkä seurauksena 30. huhtikuuta 1975 Saigonin hallitus antautui. 2. heinäkuuta 1976 Etelä- ja Pohjois-Vietnam yhdistettiin Vietnamin sosialistiseksi tasavallaksi.
Etelä-Vietnamin puolella kuoli 230 000 etelävietnamilaista, 58 000 yhdysvaltalaista, 4 000 eteläkorealaista ja 500 australialaista sotilasta. Pohjois-Vietnamin puolella kuoli 1,1 miljoonaa pohjoisvietnamilaista sotilasta. Vietnamin sodassa kuoli kaksi miljoonaa siviiliä, joista selvä enemmistö maan eteläosissa.
Etelä-Vietnamin kaatumisen jälkeen suuri määrä vietnamilaisia pakeni maasta veneillä, ja näin syntyi käsite venepakolainen. Heistä tuli myös Suomeen pieni joukko, josta muodostuivat Suomen vietnamilaiset.
Indokiinan sota
Vietnamin sota oli Ranskan Indokiinan sodan seurausta. Sitä kutsutaankin joskus toiseksi Indokiinan sodaksi. Toisen maailmansodan aikana Vichyn Ranska oli tehnyt yhteistyötä keisarillisen Japanin kanssa, ja Vietnamia miehittikin Japanin armeija, vaikka sen hallinto säilyi Ranskan nukkehallitsijan, Bảo Đạin alaisuudessa. Japanilaisten antauduttua Ranska joutui taistelemaan siirtomaansa hallinnasta nationalistisen Việt Minh -itsenäisyysliikkeen kanssa. Tätä johti kommunistisen puolueen johtaja Ho Tši Minh. Việt Minhin voitettua ranskalaisten siirtomaa-armeijan Điện Biên Phủn taistelussa vuonna 1954 Vietnam sai itsenäisyytensä. Yhdysvallat oli toimittanut Ranskalle aseet sen sotatoimiin Vietnamissa, ja tällöin jopa harkittiin esimerkiksi Điện Biên Phủn taistelun ratkaisemisesta yhdysvaltalaisella ydinaseella.
Asian takia järjestetty Geneven konferenssi johti Vietnamin – alun perin väliaikaiseksi aiottuun – jakoon etelään ja pohjoiseen. Pohjoista hallitsi Ho Tši Minh ja eteläistä keisari Bảo Đại. Vuonna 1955 Etelä-Vietnamin monarkia syrjäytettiin, ja pääministeri Ngô Đình Diệm nousi tasavallaksi julistetun valtion johtoon. Yhdysvallat alkoi auttaa Diệmin hallitusta. Diệmin ja Ho Tši Minhin hallinnot olivat diktatuureja. Vuonna 1957 Neuvostoliitto kannatti molempien Vietnamien ottamista jäseniksi YK:hon, mutta tämän jälkeen Pohjois-Vietnam alkoi sijoittaa sissejä Mekong-joen suistoon.
Geneven konferenssissa oli sattunut enteellinen välikohtaus, josta oli voitu päätellä Vietnamista saavutetun yhteisymmärryksen olevan vähintäänkin pinnallista: Yhdysvaltain ulkoministeri John Foster Dulles oli kieltäytynyt kättelemästä Kiinan pääministeriä Zhou Enlaita.
Yhdysvaltojen ajautuminen Vietnamin sotaan
Vietkong-liike johti hyökkäystä korruptoituneeksi väittämäänsä Etelä-Vietnamin hallitusta vastaan. Pelastaakseen Etelä-Vietnamin hallinnon kommunistien hyökkäykseltä Yhdysvallat lähetti sen avuksi aluksi muutamia tuhansia sotilasneuvonantajia, sitten yhä enemmän. Pohjois-Vietnam yhdessä Neuvostoliiton ja Kiinan kansantasavallan kanssa tukivat Vietkongia asein, varustein, neuvonantajin ja Pohjois-Vietnamin armeijan yksiköin, joita kuljetettiin pitkin puolueettomien Laosin ja Kambodžan viidakkopolkuja ja teitä. Vuodesta 1960 lähtien Vietkong-liike alkoi saada pohjoisesta yhä enemmän tukea maitse ja meritse.
Vuonna 1963 Yhdysvaltain presidentiksi tullut Lyndon B. Johnson lupasi vetää amerikkalaiset joukot pois. Silti vuonna 1965 hän lisäsi Yhdysvaltain voimankäyttöä Vietnamissa: esimerkiksi ilmapommituksia lisättiin huomattavasti. Hän uskoi, että massiivinen pommitus ratkaisisi sodan nopeasti, eikä sota enää vaivaisi Yhdysvaltoja.
Sotatapahtumat ennen vuotta 1968
Yhdysvallat antoi alussa Ranskalle taloudellista tukea, lähetti sittemmin Vietnamiin sotilasneuvonantajia ja lopulta taistelujoukkoja yhä enenevissä määrin. Näin Yhdysvallat antoi vetää itsensä yhä enemmän Vietnamin selkkaukseen. Yhdysvallat lähetti sotilaitaan Vietnamiin, koska pelkäsi Vietnamin kaatuvan kommunismiin ja muodostuvan kommunistien tukialueeksi, josta vallankumousta vietäisiin naapurimaihin, ja lopulta koko Kaakkois-Aasia saattaisi joutua kommunistien vallan alle. Eisenhowerin dominoteorian mukaan kommunismi saattaisi siten levitä Kaakkois-Aasiasta laajemmallekin.
Vietkong oli aloittanut toimintansa vuonna 1957 ja laajentunut vuoteen 1959 mennessä toimivaksi sissiliikkeeksi. Yhdysvallat lisäsi vuoteen 1962 mennessä sotilasneuvonantajiensa määrää 700:sta 12 000:een. Samana vuonna Vietkong sai mittavaa aseapua Kiinasta. Etelävietnamilaiset taistelivat sissejä vastaan kokoamalla maanviljelijät suojattuihin kyliin. Monesti kävi kuitenkin niin, että hallituksen linnoittama kylä joutui Vietkongin sissien nujertamaksi, jolloin hallitus aseistikin sissejä.
Syyskuussa 1963 Diệmin hallitus kaatui hänen salamurhaansa, ja valtaan nousi kumouksellisia kenraaleja. Lokakuussa 1963 Vietnamissa oli jo 15 000 amerikkalaista neuvonantajaa. Ensimmäiset amerikkalaiset taistelujoukot tekivät 8. maaliskuuta 1965 maihinnousun Da Nangiin 3 500 merijalkaväkisotilaan voimin.
Vuonna 1963 Vietnamissa oli yhdysvaltalaisia sotilaita 23 300, 184 000 vuonna 1966, 450 000 kesällä 1966 ja Nixonin presidenttikaudella, vuoden 1968 lopussa 540 000. Vuonna 1967 pohjoisvietnamilaisia taistelijoita virtasi etelään 20 000 miestä kuukaudessa pitkin Ho Chi Minh Trail -nimellä kutsuttua uutta tieverkostoa.
Koska Yhdysvallat ei kyennyt voittamaan sotaa nopeasti, sen oli pakko lisätä sotilaidensa määrää. 1960-luvun alussa ja keskivaiheilla sissien hallussa oli erillisiä alueita vain maaseudulla, ja pattitilanne vallitsi ankarista taisteluista ja pommituksista huolimatta. Yhdysvaltain pommitukset eivät katkaisseet miesten ja aseiden tulvaa Pohjois-Vietnamista. Yhdysvallat ei saanut tuhotuksi näitä sissien tukialueita, mutta sissitkään eivät kyenneet laajentamaan alueitaan.
Diệmin veli ratsasi buddhalaisluostareita, mikä sai aikaan laajoja mielenosoituksia. Diệmin alaiset kenraalit saivat Yhdysvaltojen suurlähetystöstä luvan, kaappasivat vallan ja vangitsivat Diệmin ja tämän veljen. Diệm surmattiin pian kaappauksen jälkeen Yhdysvaltojen siunauksella, vaikka Kennedyn hallinto esittikin julkisen pahoittelunsa asian johdosta.
pienoiskuva|Yhdysvaltalaissotilaita Vietnamissa heinäkuussa 1966. Heinäkuussa 1966 Hanoin hallitus järjesti näytelmän, joka uhkasi muuttaa sodan luonnetta. Hanoin hallitus ilmoitti, ettei se katsonut amerikkalaisten lentäjien olevan sotavankeja Geneven sopimuksen tarkoittamassa mielessä vaan sotarikollisia. Lentäjiä uhattiin sotarikosoikeudenkäynnillä ja heidät marssitettiin saattueessa halki Hanoin yleisön osoittaessa voimakkaasti vihaansa. Presidentti Johnsonin reaktio oli jyrkkä. Hän ilmoitti Yhdysvaltojen ryhtyvän voimakkaisiin vastatoimenpiteisiin, jos lentäjät teloitettaisiin sotarikollisina. Hanoi luopui hiljaisesti sotarikosoikeudenkäynnistä.