cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Birchin ja Swinnerton-Dyerin konjektuuri
Taustaa
Elliptinen käyrä voidaan määritellä yhtälön avulla. Tavoitteena on löytää pisteet y ja x, jotka ovat molemmat rationaalilukuja ja samalla toteuttavat kyseisen yhtälön. Näitä rationaalisia pisteitä voi yleisesti ottaen olla mikä tahansa määrä nollasta äärettömään eri tilanteissa. Osoittautuu, että rationaalisten pisteiden löytäminen elliptiseltä käyrältä on vaikeaa. Toiveena on, että Birchin ja Swinnerton-Dyerin konjektuuri auttaa näiden pisteiden löytämisessä.
Ongelma rationaalisten pisteiden löytämisestä elliptiseltä käyrältä muistuttaa Fermat'n viimeistä teoreemaa. Fermat'n viimeinen teoreema todistettiinkin lopulta elliptisten käyrien avulla ja se liittyy samaan matematiikan alaan kuin Birchin ja Swinnerton-Dyerin konjektuuri.
Väite
Birchin ja Swinnerton-Dyerin konjektuuri käsittelee elliptiseen käyrään E liittyvää L-funktiota. L-funktion määritelmää ei voida esittää lyhyesti, joten sitä ei anneta tässä. Sen arvoja kuitenkin kyetään laskemaan moderneilla matemaattisilla laskentaohjelmistoilla. Helpoimmassa muodossaan konjektuurin väite on seuraava:
Konjektuuri kokonaisuudessaan kertoo kuitenkin vielä enemmän rationaalisista pisteistä. Konjektuuri liittää L-funktion pisteen 1 ympärillä kehitetyn Taylorin sarjan ensimmäisen nollasta poikkeavan termin asteen siihen, kuinka tiheästi käyrällä on rationaalisia pisteitä. Kaikkein tiukimmassa muodossaan konjektuuri ennustaa myös Taylorin sarjan ensimmäisen nollasta poikkeavan termin kertoimen. Jos tämä muoto pitää paikkansa, se voisi antaa tehokkaan tavan löytää rationaalisia pisteitä elliptisellä käyrällä.
Brown
Brown on yleinen sukunimi anglosaksisissa maissa. Se on Yhdysvaltain viidenneksi yleisin sukunimi. Tunnettuja Brown-nimisiä ovat muun muassa seuraavat:
RN Calabria
Valmistus
Edoardo Masdean suunnittelema sinkkivuoratulla pohjalla varustettu puurunkoinen alus, joka oli suunniteltu pitkiin purjehduksiin ja siirtomaapalvelukseen, tilattiin La Spezian laivastontelakalta ja sen köli laskettiin helmikuussa 1892. Alus laskettiin vesille 20. syyskuuta 1894 ja se otettiin palvelukseen 12. heinäkuuta 1897.
Palvelus
Vuonna 1914 aluksen aseistus vaihdettiin kuuteen 4,7 tuuman 40 pituuskaliiperin, kuuteen 57 millimetrin 40 pituuskaliiperin, kahteen 37 mm 20 pituuskaliiperin tykkiin, mitä täydennettiin yhdellä konekiväärillä ja kahdella 17,7 tuuman torpedoputkella. Vuonna 1921 aluksen aseistusta muutettiin yhteen kuuden tuuman, neljään 4,7 tuuman, kahdeksaan 57 millimetrin ja kahteen 37 millimetrin tykkiin. Näiden lisäksi alukselle asennettiin yksi 40 millimetrin pikatykki ja se luokiteltiin tykkiveneeksi. Alus poistettiin palveluksesta 13. marraskuuta 1924.
Merisodankäynti
thumb|Ranskalainen linjalaiva Orient palaa [[1. elokuuta 1798 Abukirin taistelussa.]]
Merisodankäynti on sodankäyntiä laivojen tai muiden merikulkuvälineiden avulla tai niitä vastaan. Suurin osa meritaisteluista on käyty merellä, mutta sotaa on käyty myös sisävesillä. Meriväylillä ja muilla vesiliikennereiteillä on suuri merkitys kaupankäynnille ja esimerkiksi sotajoukkojen liikkumiselle, ja siten merisodankäynti on kautta historian ollut tärkeä sodankäynnin muoto. Merisodankäynnin historia yltääkin vähintään 3 000 vuoden taakse.
Antiikin ja keskiajan kaleerilaivastot
Kaleerit olivat varhaisimpia merikelpoisia aluksia. Antiikin aikana kaleereja käyttivät kaikki keskeisimmät Välimeren alueen merenkulkua harjoittavat kansakunnat niin kaupankäyntiin kuin sotatoimiinkin. Vanhin meritaistelu, josta on kirjallisia tietoja, käytiin 1210 eaa. Kyproksen lähellä. Tunnetuimmat antiikin ajan kaleereilla käydyistä meritaisteluista lienevät Kreikan ja Persian välillä käydyistä persialaissodista, ja etenkin Salamiin taistelu. Ateenan ja Spartan kaupunkivaltioiden välillä käydyssä peloponnesolaissodassa puolestaan spartalaiset liittolaisineen muodostivat peloponnesolaisliiton ja ateenalaiset liittolaisineen muodostivat Deloksen meriliiton.
Kaleerin liikkuminen tapahtui pääasiassa airojen avulla. Monissa kaleereissa oli myös purje tai useampia purjeita, mutta alusten kömpelyyden ja purjehdustekniikan alkeellisuuden vuoksi purjeiden käyttäminen taistelutilanteessa oli yleensä kannattamatonta. Purjetta käytettiinkin lähinnä apuna pidempien ja suoraviivaisten merimatkojen taittamiseen, kun taas taistelutilanteessa laiva sai liikevoimansa yksinomaan soutajilta.
Kaleerin pääase oli antiikin aikana keulapuskuri. Keulapuskuri oli usein metallista rakennettu valtava kärki, jolla pyrittiin suurimmalla mahdollisella vauhdilla törmäämään vihollisaluksen vesirajaan. Keulapuskurin käyttö myös saneli antiikin laivastotaistelujen taktiikkaa ja kaleerien rakennetta. Esimerkiksi airojen muotoilussa ja soutajien määrässä pyrittiin huomioimaan se, että laiva kykenee hyökkäyksen aikana saavuttamaan mahdollisimman suuren hetkellisen nopeuden. Kaleerisodankäynnissä vihollislaivastojen tarkan sijainnin ja liikkeiden tiedusteleminen oli toissijainen tavoite, ja merisodankäynnin strategia perustui pikemmin alusmääräisesti ylivoimaisen laivaston rakentamiseen ja vihollisen tuhoamiseen suoraviivaisessa kohtaamistaistelussa.
pienoiskuva|Maalaus [[Lepanton taistelusta tuo hyvin esiin kaleerisodankäynnin kaoottisuuden ja lähitaisteluluonteen.]]
Antiikin laivastotaistelujen keskeinen syy oli tarve kuljettaa sotajoukkoja ja niiden vaatimia huoltotarpeita meriteitse sekä vastapuolen pyrkimys estää meritse tapahtuvaa hyökkäystä. Koska laivoilla oli tarkoitus kuljettaa ja huoltaa mittavia sotilasosastoja, tarvittiin laivoja paljon, ja suurimpiin laivastotaisteluihin saattoi osallistua useita satoja aluksia.
Kaleerien käyttö pääasiallisena sota-alustyyppinä jatkui Euroopassa aina keskiajan lopulle saakka. Viimeisiä merkittäviä pelkästään soudettavien alusten välillä käytyjä meritaisteluita oli Lepanton taistelu vuonna 1571, jossa Venetsian, Espanjan ja paavin laivastojen muodostama Pyhä liiga voitti osmanilaivaston. Vaikka tämän aikakauden kaleereissa oli käytössä jo tykkejä, ratkaistiin tämäkin taistelu varsinaisesti entrausjoukkojen välisessä lähitaistelussa.
Purjelaivojen aikakausi
1600-luvulta alkaen tykkien käyttö sota-aluksissa alkoi yleistyä. Samalla purjehdustekniikan kehittyminen mahdollisti sen, että laivoja voitiin ohjata pelkkien purjeiden avulla. Kun laivan kylkiä ei enää tarvinnut varata airorivistöille, tykkien määrää voitiin kasvattaa sijoittamalla ne aluksen kylkiin.
Sota-aluksille asetetut vaatimukset muuttuivatkin oleellisesti purjelaivojen aikakaudella. Purjelaivoja edeltäneiden kaleereiden tuli olla rakenteeltaan kevyitä, jotta soutajat pystyivät kiihdyttämään aluksen riittävään syöksyyn ja jotta soutajat jaksoivat ylipäänsä liikuttaa alusta pitkiä matkoja. Purjealus saattoi sen sijaan olla raskaampi, koska soutajien kestävyys ei enää rajoittanut tehtävien pituutta. Sotalaivaksi tarkoitetun purjealuksen oli myös oltava kaleeria tukevampitekoinen, jotta se jaksoi kantaa riittävää määrää tykkejä ja niiden ammuksia ja jotta se pysyi riittävän vakaana tykkien tähtäämisen kannalta.
pienoiskuva|Trafalgarin taistelun ensimmäisiä yhteenottoja esittävä [[Thomas Buttersworthin maalaus. Taistelun varhaisvaiheessa linjalaivamuodostelma ei ole vielä hajonnut.]]
Siinä, missä kaljaasitaistelut ratkaistiin usein joko alusten paremman liikkuvuuden tai pelkän määräylivoiman perusteella, oli tykeillä aseistetuilla purjelaivoilla ratkaisevaa saada suunnatuksi mahdollisimman paljon tykkitulta kohti vihollista ja samalla välttää vihollisen raskainta tulitusta. tavoitteen saavuttamiseksi käytettiin taktiikkana usein linjalaivamuodostelmaa. Muodostelmassa suuri määrä sota-aluksia asettuu toistensa perässä liikkuvaksi linjaksi, joka ohittaa vihollislaivaston sivusuunnassa. Ohittaessaan vihollisaluksen kukin laiva laukaisee tykkinsä ja pyrkii tämän jälkeen siirtymään vihollisen tulisektorin ulkopuolelle. Kyky hallita suuria laivamuodostelmia, kyky asemoitua oikein suhteessa tuuleen ja laivojen mahdollisimman suuri tulivoima olivat ratkaisevia tekijöitä linjalaivataistelun voittamisessa. Usein linjataistelun jälkeen muodostelmat hajotettiin, ja voitokas laivasto siirtyi ajamaan takaa tappiolla olevaa ja hajalle lyötyä laivastoa. Keskeinen päätös, jonka laivastonkomentaja joutui tekemään, oli tunnistaa oikea hetki siirtyä järjestetystä muodostelmasta hajautetumpaan yksittäisten laivojen väliseen lähitaisteluun. Taistelut ratkaistiin lopulta joko toisen osapuolen perääntyessä tai laivojen kansilla käydyissä entraustaisteluissa.
Tunnetuimpia kyseisen aikakauden laivastotaktiikan osaajia on Horatio Nelson, ja malliesimerkki kyseisen kaltaisesta taistelusta on hänen johtamansa brittilaivaston voittama Trafalgarin taistelu vuonna 1805. Taistelussa Iso-Britannia voitti ranskalaisten ja espanjalaisten liittouman, eikä Ranska siis pystynyt Napoleonin aikana valloittamaan Isoa-Britanniaa. Tämän taistelun voitto merkitsi myös sitä, että Iso-Britannia pääsi hallitsemaan Atlantin aluetta pitkäksi aikaa.
Höyrylaivojen aika
Höyryalusten yleistyminen alkoi 1800-luvulla. Samalle aikakaudelle sijoittuu kranaattiammusta käyttävien, aiempaa tarkempien ja pidemmälle kantavien tykkien yleistyminen. Yhdessä nämä kaksi tekijää muuttivat oleellisesti laivasuunnittelua ja merisodankäyntiä sekä laivastotaktiikkaa.
Aiempaa tehokkaammat ja läpäisykykyisemmät ammukset tekivät pian puurunkoisista, helposti läpäistävistä ja helposti tuleen syttyvistä aluksista liian haavoittuvaisia kohteita. Toisaalta höyrymoottori mahdollisti myös aiempaa raskaampien alusten sujuvan ohjaamisen ja navigoinnin. Tarve suojautua ja mahdollisuus ohjata raskaita aluksia johtivat aiempaa raskaamman metallipanssaroinnin käyttämiseen sota-alusten suojaamisessa.
pienoiskuva|Venäläinen [[risteilijä Oleg kärsittyään vakavia vaurioita Tsushiman taistelussa.]] Höyrylaivat yleistyivät Pax Britannican aikaan. Tänä ajanjaksona maailmassa vallitsi Brittiläisen imperiumin sotilaallisen, poliittisen ja taloudellisen ylivallan vuoksi suhteellinen vakauden tila, eikä suurvaltojen välisiä sotia merkittävissä määrin esiintynyt. Siksi ennen 1800-luvun loppua ei myöskään juuri käyty suuria höyry- tai panssarilaivojen välisiä yhteenottoja.
Aikakauden keskeinen ongelma oli löytää ihanteellinen tasapaino raskaan aseistuksen ja raskaan panssaroinnin välillä. Lopulta pienempien ja ketterien mutta silti tulivoimaisten alusten etu suhteessa raskaasti panssaroituihin taistelulaivoihin tuli esiin erityisesti Japanin ja Venäjän välisessä Tsushiman meritaistelussa vuonna 1905, jossa japanilaislaivasto onnistui vain pieniä tappioita kärsien liki tuhoamaan raskaasti panssaroiduista aluksista koostuvan mutta kömpelömmän ja merikelpoisuudeltaan heikon venäläislaivaston.
Ensimmäinen maailmansota
pienoiskuva|Saksalainen kartta, johon on merkitty alue, jolla rajoittamatonta upotussotaa käytiin. Ensimmäiseen maailmansotaan mennessä moottorialuksiin ja raskaaseen laivatykistöön perustuva laivastotaktiikka oli muotoutunut tehokkaaksi ja saavuttanut vakiintuneen muodon. Suurvaltalaivastoissa suurimman huomion saivat raskaat taistelulaivat, joiden raskas ja pitkälle kantava laivatykistö oli tarkoitettu meritaistelujen pääaseeksi. Taistelulaivojen tykistöllä voitiin paitsi häiritä vihollisen toimintaa merellä, myös tukea maajoukkojen taistelua. Taistelulaivojen muodostamaan uhkaan pyrittiin vastaamaan pienemmillä ja ketterämmillä torpedoveneillä, joiden torpedot kykenivät tuhoamaan raskaastikin panssaroidun aluksen ja jotka ketteryytensä vuoksi eivät olleet yhtä alttiita raskaalle tykkitulelle kuin suuremmat alusluokat. Taistelulaivoja taas pyrittiin suojaamaan hävittäjillä, joiden taistelulaivoja kevyempi aseistus ja suurempi ketteryys oli suunniteltu torpedoveneen kaltaisten pienten kohteiden tuhoamiseen.
Vaikka laivasodankäynnin taktiikka oli paperilla muotoutunut jo varsin pitkälle, ei ensimmäisen maailmansodan aikana suurten laivastojen välisiä taisteluja juuri käyty. Huomattava poikkeus on vuonna 1916 käyty Skagerrakin taistelu, jossa Britannian laivasto kohtasi Saksan laivaston. Taistelu on ainoa ensimmäisen maailmansodan meritaisteluista, jossa taistelulaivaosastot ottivat yhteen. Taistelulla ei ole yksiselitteistä voittajaa, ja molemmat osapuolet kärsivät raskaita tappioita.
Ensimmäinen maailmansota on myös ensimmäinen sota, jossa sukellusveneitä käytettiin erityisen paljon. Sukellusveneet sopivat parhaiten aseistamattomien tai heikosti aseistettujen kohteiden tuhoamiseen. Saksan laivasto käyttikin niitä ensimmäisen maailmansodan aikana niin sanotussa Saksan rajoittamattomassa upotussodassa, jonka tavoitteena oli eristää Iso-Britannia kaikesta ulkomaankaupasta. Rajoittamaton upotussota aiheutti aikalaisissa tyrmistystä, koska se kohdistui myös aseistamattomiin ja sodan ulkopuolisina pidettyihin kauppalaivoihin. Kauppalaivoille ei myöskään tarjottu mahdollisuutta antautua, vaan ne upotettiin ilman ennakkovaroitusta.
Toinen maailmansota
Ensimmäisen ja toisen maailmansodan välisen ajanjakson keskeinen kehityskohde oli lentotukialus. Vaikka ensimmäinen varsinainen lentotukialus HMS Argus oli laskettu vesille jo ensimmäisen maailmansodan aikana, kesti toiseen maailmansotaan asti, että lentokoneet kehittyivät tulivoimaltaan riittäviksi ollakseen varteenotettava vaihtoehto taistelulaivoille.
pienoiskuva|[[Midwayn taistelu oli japanilaisen ja yhdysvaltalaisen lentotukialuslaivaston ratkaiseva yhteenotto, jossa Japani menetti kaikki lentotukialuksensa. Taistelun jälkeen aloite Tyynenmeren sodassa päätyi lopullisesti Yhdysvalloille.]] Toisen maailmansodan aikana ensimmäisestä maailmansodasta tuttua taistelulaivadoktriinia sovellettiin rinta rinnan jatkuvasti kehittyvän lentotukialusdoktriinin ja sukellusveneaselajin kanssa. Sodan alkupuolella Saksan sukellusvenelaivastot kykenivät merkittävissä määrin häiritsemään Ison-Britannian merikauppaa. Myös taistelulaivatykistö oli sodan alkupuolella Tyynenmeren sodassa ja esimerkiksi Guadalcanalin meritaisteluussa keskeinen. Toisen maailmansodan merkittävimmät laivasto-operaatiot (kuten hyökkäys Pearl Harboriin ja Midwayn taistelu) kuitenkin toteutettiin lentotukialusosastoilla tai niiden tukemina, ja sodan loppua kohden lentotukialusten ylivoima suhteessa jo vanhentuneeseen taistelulaivaan tuli ilmeiseksi.
Lentotukialukset tarvitsivat edelleen suojakseen runsaasti kevyempiä aluksia. Siksi esimerkiksi ilmatorjuntaan erikoistuneiden hävittäjä-alusten kehitys oli nopeaa. Toisaalta lentotukialussodankäynnissä tarkka tieto vastustajan liikkeistä ja hyökkäyksen kohteen sijainnista muuttui ratkaisevan tärkeäksi, jotta hyökkäyksen toteuttaminen oikeaan kohteeseen oikeaan aikaan ja ennen vihollisen vastatoimia oli ylipäänsä mahdollista. Näin ollen sotilastiedustelun merkitys merisodankäynnille muuttui aiempaakin keskeisemmäksi.
Sodan loppua kohden selväksi tuli myös epäsymmetrisen sodankäynnin merkitys modernissa laivastotaistelussa. Japani oli vuoteen 1945 mennessä menettänyt jo lähes koko pintalaivastonsa. Myös Tyynenmeren sotanäyttämön ilmaherruus oli vahvasti Yhdysvaltojen käsissä, mikä esti esimerkiksi torpedopommittajien tehokkaan käytön lentotukialusryhmiä vastaan. Japanilaiset kuitenkin saavuttivat kohtalaista menestystä niin kutsuttujen Kamikaze-itsemurhalentäjien avulla. Kamikazelennossa raskaalla räjähdelastilla lastattu nopea hävittäjäkone törmäytettiin tarkoituksella vihollisalukseen. Nopeaa, pienikokoista ja omista tappioista piittaamatonta hävittäjäkonetta oli huomattavasti vaikeampi torjua tavanomaisen ilmatorjunnan keinoin kuin konventionaalista pommitustaktiikkaa noudattavaa raskaampaa konetta, kuten torpedopommittajaa. Kamikazelentäjät tuhosivatkin sodan loppuvuosina yli 400 alusta. Kamikazelentoja voidaan roolinsa ja käyttötapansa osalta pitää nykyisten meritorjuntaohjusten varhaisena edeltäjänä.
Lentotukialusten ohella kehittyi sukellusvenesodankäynti toisen maailmansodan aikana huomattavasti. Etenkin sodan alkupuolella sukellusveneet olivat käytännöllisesti katsoen lähinnä pinta-aluksia, jotka kykenivät piiloutumaan hetkeksi veden alle kohdatessaan itseään voimakkaamman vastustajan. Saksan edistynyt sukellusvenetaktiikka kuitenkin kykeni sodan alussa tekemään sukellusveneistä tehokkaan aseen Britanniaan suuntaavia kauppa-aluksia vastaan. Sukellusveneet toimivat yleensä hajallaan toisistaan, mutta havaittuaan haavoittuvaisen ja heikosti suojatun kauppasaattueen ne kutsuivat nopeasti lähialueen muut veneet avukseen tuhoamaan saattuetta ja pakenivat taas sukelluksiin, kun paikalle ilmaantui aseistettuja saattoaluksia. Tätä sukellusveneiden ryhmätoiminnan tapaa kutsuttiin myös "susilaumaksi". Sodan edetessä sukellusveneiden menestys heikkeni. Siihen vaikuttivat saksalaisten sukellusveneiden väliseen viestintään käytetyn Enigma-salakirjoittimen salauksen murtaminen sekä kaikuluotaintekniikan ja sukellusveneen torjuntaan käytettyjen aseiden ja taktiikoiden kehittyminen.
Kylmä sota ja nykyaika
pienoiskuva|[[Neuvostoliittolaiset Typhoon-luokan ydinsukellusveneet olivat keskeinen osa kylmän sodan kauhun tasapainoa.]]
Kylmän sodan vuosina 1945-1991 Yhdysvaltain asema maailman hallitsevana laivastomahtina vakiintui. Silloin ei tapahtunut suurvaltalaivastojen välisiä yhteenottoja. Laivastojen merkitys sotilaallisen voiman nopeassa kohdentamisessa eri maailmankolkkiin kuitenkin pysyi ennallaan. Koska suurvaltojen laivasto-osastojen ei tarvinnut useinkaan varautua yhteenottoon voimaltaan tasavertaisen vihollisosaston kanssa, alettiin kylmän sodan aikana laivasto-operaatioiden suorittamiseen käyttää laivastoa pienempiä task force nimellä tunnettuja ja yksittäisen tehtävän tarpeita varten koostettuja osastoja.
Kylmän sodan aikana sodankäynti muuttui aiempaa liikkuvammaksi ja usein epäsymmetrisemmäksi. Meriherruuden varmistaminen oli keskeisessä asemassa rannikkoalueella suoritettavissa sotilasoperaatioissa. Yhdysvaltalaisten mahdollisuus siirtää joukkoja vapaasti meriteitse ja tukea maaoperaatioita lentotukialuksista käsin mahdollistivat esimerkiksi vuosina 1950–1953 käydyssä Korean sodassa YK-joukkojen menestyksekkään vastahyökkäyksen, joka pysähtyi vasta Kiinan vapaaehtoisjoukkojen saavuttua tukemaan Pohjois-Koreaa.
Kylmän sodan ajan varsinaisista meritaisteluista vuonna 1982 käyty Iso-Britannian ja Argentiinan välinen Falklandin sota oli merkittävimpiä. Falklandin sota päättyi Ison Britannian voittoon ja Argentiinan sotilashallituksen kaatumiseen. Molemmat sodan osapuolet kuitenkin kohtasivat lukuisia ja osin odottamattomiakin vastoinkäymisiä, jotka myös antoivat runsaasti uutta kokemustietoa modernista merisodankäynnistä.
Falklandin sota osoitti esimerkiksi merimaaliohjusten merkityksen nykyaikaisessa laivastotaistelussa. Argentiinalaisjoukot onnistuivat vaurioittamaan tai tuhoamaan useita Britannian aluksia paitsi ilmahyökkäysten avulla, myös Exocet-merimaaliohjuksilla. Toisaalta mereltä-ilmaan-ilmatorjuntakyvyn merkitys tuli hyvin esiin brittilaivaston lopulta kyetessä torjumaan Argentiinan ilmahyökkäyksiä siinä määrin, että esimerkiksi maihinnousu Falklandinsaarille ja joukkojen tukeminen meritse onnistuivat.
Kylmän sodan aikana myös otettiin laajasti käyttöön sukellusveneestä laukaistavat ohjukset. Sukellusveneiden aseistaminen ydinohjuksilla oli keskeinen tapa luoda ja ylläpitää ydinpelotetta. Sukellusveneistä laukaistavien ohjusten tarkoitus on luoda ydinasevallalle kyky kostoiskuun, mikäli koko valtio ja sen maalta ja ilmasta laukaistavat ydinaseet tulisivat tuhotuksi yllättävässä ja täysimittaisessa ydiniskussa. Ydinaseita kantavien sukellusveneiden sijainnit ja niiden suojatoimet ovatkin valtioiden tarkimmin varjeltuja sotasalaisuuksia.
Nykyaikaan tultaessa merisodankäynnin luonne ei ole ratkaisevasti muuttunut kylmän sodan vuosista. Täsmäaseiden kehittyminen on tosin tehnyt niitä kantavista ja niiltä suojautumaan kykenevistä ohjusristeilijöistä ja -hävittäjistä aiempaakin tärkeämpiä merisodankäynnille. Koska täsmäaseet ja lentotukialusten tarjoama ilmasta-mereen-kyky mahdollistaa hyvin kauas kantavat iskut, on myös vihollisalusten mahdollisimman varhaisesta paikallistamisesta ja omien laivastojen sijainnin salaamisesta tullut jatkuvasti tärkeämpää. Tämä on johtanut aiempaa tarkempien ja voimakkaampien tutkien kehittämiseen ja toisaalta häiveteknologian laajempaan käyttöönottoon sotalaivoissa. Pienemmät valtiot taas nykyään luottavat meripuolustuksessaan kustannustehokkaisiin vihollisen laivastotoimintaa torjuviin aseisiin, kuten merimiinoihin ja maalta ja ohjusveneistä laukaistaviin meritorjuntaohjuksiin.
Huomionarvoinen esimerkki nykyaikaisesta epäsymmetrisestä merisodankäynnistä on Veähän hyökkäyssota Ukrainassa (2022–). Vaikka Venäjän laivasto on kalustoylivoimallaan kyennyt saavuttamaan Mustallamerellä ainakin osittaisen meriherruuden, on Ukraina kyennyt merkittävissä määrin myös haittaamaan Venäjän toimintaa ilmeisesti merimaaliohjusten ja merimiinoitteiden tehokkaan käytön avulla. Merkittävä Ukrainan saavuttama voitto on ohjusristeilijä Moskvan tuhoaminen todennäköisesti merimaalihojuksella.
Nykyaikaiset alusluokat
Nykyaikaisessa merisodassa lentokoneet ja merimaaliohjukset ovat vihollislaivojen tuhoamisessa tykistöä tehokkaampia. Ilmasodankäynnin merkityksen kasvaessa lentotukialukset mutta myös erilaiset ohjusalukset ja sukellusveneet ovat syrjäyttäneet perinteiset tykkejä käyttävät sota-alukset. Lentotukialus on lentokoneiden tukikohta sodan aikana. Tällainen on esimerkiksi Ison-Britannian HMS Queen Elisabeth Perinteisiä sota-alusten tyyppejä ovat taisteluristeilijä ja taistelulaiva. Taistelulaivasta on esimerkki toisen maailmansodan aikainen saksalainen Bismarck. Nykyään ohjusristeilijät ja ohjushävittäjät ovat pitkälti korvanneet nämä lentotukialuksen rinnalla raskaimpina pinta-aluksina.
Edellä on esitelty lähinnä suurvaltalaivastojen käyttämiä raskaimpia sota-alusluokkia. Pienemmillä mailla, jotka eivät kykene rakentamaan tai ylläpitämään raskasta avomerilaivastoa, ei kuitenkaan tyypillisesti ole käytössään hävittäjää raskaampia alusluokkia. Monen maan meripuolustus nojaa yksinomaan kevyimpiin alusluokkiin, kuten ohjusveneisiin, torpedoveneisiin, miinalaivoihin, korvetteihin ja fregatteihin.
Esimerkiksi Suomen merivoimat operoi lähinnä miinalaivoja ja ohjusveneitä. Miinoittajat mahdollistavat rannikkoalueiden tehokkaan sulkemisen vihollisosastoilta, ja ohjusveneet tarjoavat kustannustehokkaan ja saaristoympäristöön hyvin soveltuvan tavan torjua vihollisen pinta-aluksia. Nykyisiä aluksia ollaan korvaamassa Laivue 2020 -hankkeen myötä ajantasaisilla korveteiksi luokitelluilla aluksilla.
Jorma Manninen
Jorma Antero Manninen (s. 6. heinäkuuta 1942 Ristiina) on suomalainen urheiluvalmentaja. Hän on valmentanut muun muassa Harri Kirvesniemeä.
Manninen kilpaili nuoruudessaan pikajuoksussa ja jälleen myöhemmin veteraanisarjoissa. Hän on voittanut kahdesti 100 metrin maailmanmestaruuden 65-vuotiaiden sarjassa. Manninen juoksi vuonna 2007 silloisen 65-vuotiaiden maailmanennätyksen 12,50. Aiempi ennätys oli Paul Edensin 12,53. Ennätys rikottiin vuonna 2008.
Auli Markkula
Auli Nikodemus Markkula (28. elokuuta 1886 Mikkelin pitäjä – 1. lokakuuta 1950 Helsinki) oli suomalainen pankki- ja vakuutusjohtaja.
Markkulan vanhemmat olivat kappalainen Karl Gustaf Markkula ja Edith Sofia Gräsbeck. Hän pääsi ylioppilaaksi 1905 Helsingin normaalilyseosta ja suoritti Helsingin yliopistossa oikeustutkinnon 1911. Markkula sai varatuomarin arvon 1914.
Auli Markkula oli naimisissa vuodesta 1912 Dagmar Aagot Stenströmin kanssa.
Cinecolor
Cinecolor ja Super Cinecolor olivat eräitä varhaisia elokuvissa käytettyjä menetelmiä toistaa värit.
Cinecolor oli käytössä 1930-luvulla, ja se kilpaili lähinnä Technicolorin kanssa. Järjestelmän takana oli Cinecolor Corporation, joka perustettiin Multicolor Corporationin mentyä konkurssiin. Cinecolor perustuu myös teknisesti lähes täysin sitä edeltäneeseen Multicolor-järjestelmään, joka oli 1920-luvulla kaksikomponenttisten Technicolor-järjestelmien lisäksi ainoa menestyksekäs elokuvissa käytetty värijärjestelmä.
Kuten eräs varhaisistä Technicolor-järjestelmistä, Cinecolor oli subtraktiivinen kahden värikomponentin järjestelmä, joka tallensi komponentit kahdelle eri filmille, joista toinen tallensi punaiset ja toinen vihreät sävyt. Cinecolorille ominaista oli kuitenkin esityskopioiden valmistus: jälkituotannossa käytettiin kaksipuolista filmiä, jonka molemmille puolille valotettiin toinen värikomponenteista. Kun tämä filmi kehitettiin, komponentit näkyivät mustavalkoisina. Kemikaaleilla punaisen komponentin kuvat värjättiin sinivihreäksi, ja vihreän komponentin punaoranssiksi. Optinen ääniraita tulostettiin sinivihreän komponentin puolelle.
Kaksi värikomponenttia ei tosin ollut tarpeeksi kattamaan koko spektriä: esimerkiksi kirkas vihreä ja violetti toistuivat väärin. Ongelmana oli myös esityskopiofilmien kaksipuolisuus: filmin paksuuden takia projektori pystyi tarkentamaan vain toiseen värikomponenttiin, joten toinen näkyi aina hieman pehmeänä. Myös värillinen optinen ääniraita toistui mustavalkoista huonommin (tätä esiintyi esimerkiksi Technicolor-kopioissa). Cinecolor oli silti suosittu varsinkin sinä aikana, jolloin Walt Disneyllä oli yksinoikeus kolmekomponenttiseen Technicolor-järjestelmään, erityisesti muiden, kun Disneyn animaatioissa käytettiin Cinecoloria. Muuten sitä käytettiin lähinnä lyhytelokuvissa.
Cinecolor Corporation kehitti Super Cinecolor -järjestelmän vuonna 1948. Super Cinecolorissa kuvaus suoritetaan Kodakin komposiittivärifilmille, mutta jälkituotannossa leikattu elokuva siirretään kolmelle mustavalkofilmille, joista jokainen sisältää yhden värikomponentin. Näillä filmeillä tuotettiin esityskopiot värjäysmenetelmällä, jolla kopioitiin kaksi värikomponenttia filmin toiselle puolelle, ja kolmas toiselle. Tällä menetelmällä saatiin rikkaat värit, jotka eivät haalistuneet ajan mittaan, mutta esityskopiot olivat rakeisempia kuin Technicolorin. Filmin kaksipuolisuuden ja värillisen optisen ääniraidan takia Super Cinecolor -esityskopiot kärsivät kuitenkin samoista ongelmista kuin edeltäjänsä. Super Cinecolorin kysyntä pieneni nopeasti olemattomiin, kun Kodak julkisti 1950-luvun alussa menetelmän tehdä komposiittivärikopioita Eastman-negatiivifilmistä.
Cinecolor Corporation meni konkurssiin vuonna 1954.
Shoah
Shoah on ranskalaisen Claude Lanzmannin lähes kymmentuntinen holokaustia käsittelevä dokumenttielokuva vuodelta 1985.
Lanzmann kuvasi Shoahin materiaalin vuosina 1976–1981 matkoillaan Puolaan ja muihin Euroopan maihin, valmisteltuaan elokuvaa ja tutkittuaan holokaustia sitä ennen kolmisen vuotta. Noin yhdeksän ja puoli tuntia kestävässä elokuvassa holokausti esitetään ilman arkistomateriaalia ja musiikkia. Siinä on vain puolalaisia maisemia sekä juutalaisten, saksalaisten ja puolalaisten haastatteluja editoituna noin 250 tunnin raakamateriaalista. Siitä huolimatta Shoahia pidetään elokuvahistorian tärkeimpänä juutalaisten tuhoa käsittelevänä dokumenttina, monikerroksisena ja vähitellen tehojaan kasvattavana. Toisaalta monet pitävät sitä myös piinaavan hitaana, pelkistä puhuvista päistä koostuvana tallenteena.
Suomessa Shoah on esitetty ainakin elokuva-arkiston elokuvateatteri Orionissa lauantaina ja sunnuntaina marraskuussa 1987 sekä Yle TV2 -kanavalla neljässä osassa elokuussa 1994.
Claude Lanzmann sai elokuvasta vuonna 1986 kunnia-Césarin. Elokuva palkittiin myös Bafta-palkintogaalassa ja Berliinin elokuvajuhlilla, joissa se sai Caligari- ja Fipresci-palkinnon. Elokuvafestivaaleilla eri puolilla maailmaa se keräsi kymmenkunta muutakin palkintoa. The New York Timesin kriitikot valitsivat elokuvan vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta maailmassa.
Oliver Kiljunen
Oliver Kiljunen (s. 9. helmikuuta 1998 Tuusula) on suomalainen jääkiekkoilija, joka pelaa SM-liigajoukkue Pelicansissa. Hän on pelipaikaltaan keskushyökkääjä, mutta Kiljunen osaa pelata myös laidassa.
Ura
Kiljunen on KJT:n kasvatti. Hän siirtyi juniorina sittemmin Jokereihin. Kiljunen oli kaudella 2013–2014 C-nuorten SM-karsinnoissa 11 syöttöpisteellään joukkueen paras syöttäjä Sami Moilasen kanssa. Kaudeksi 2014–2015 hän siirtyi KJT-Haukkojen B-nuorten Mestisjoukkueeseen, josta Kiljunen palasi kaudeksi 2015–2016 Jokereihin pelaamaan B-nuorten SM-sarjaa. Kaudeksi 2016–2017 hän palasi taas KJT-Haukkoihin pelaamaan A-nuorten Mestistä. Kiljunen voitti joukkueen sisäisen piste-, maali- ja syöttöpörssin tehoilla 17+28=45. Kiljunen debytoi samalla kaudella myös Järvenpään Haukkojen miesten II-divisioonajoukkueessa, jossa hän pelasi yhden ottelun tehden yhden syöttöpisteen.
Huhtikuussa 2019 Kiljunen teki Kiekko-Vantaan Mestis-joukkueen kanssa tryout-sopimuksen. Elokuussa hän sai joukkueeseen 1+1-vuotisen sopimuksen. Kiljunen pelasi siellä varsinaisella tulokaskaudellaan 2019–2020 42 runkosarjaottelua tehopistein 8+13=21 ja hän keräsi teholukeman +16, mikä oli Kiekko-Vantaan toiseksi paras Harri Kainulaisen jälkeen. Huhtikuussa 2020 seura käytti Kiljusen sopimuksessa olleen option ja teki vuoden mittaisen jatkosopimuksen hänen kanssaan. Kaudella 2020–2021 Kiljunen oli tehoilla 16+12=28 Kiekko-Vantaan paras maalintekijä ja kolmanneksi paras pistemies. Hän jakoi koko Mestiksen maalipörssin kolmannen sijan KeuPa HT:n Matias Varttisen ja Hokin Samu Pyykkösen kanssa sekä pistepörssin 11. sijan SaPKoa ja IPK:ta edustaneen Matias Lainion sekä KeuPa HT:n Oula Kuuren kanssa.
Toukokuussa 2021 Kiljunen teki vuoden mittaisen ja syyskuun loppun asti kestävän tryoutin sisältävän sopimuksen SM-liigajoukkue Hämeenlinnan Pallokerhon kanssa. Hän teki liigadebyyttinsä kauden 2021–2022 avauskierroksella 10. syyskuuta 2021 Tapparaa vastaan. Kiljunen merkittiin HPK:n 13. hyökkääjäksi. Hän sai ottelussa jääaikaa 2.26 minuuttia. Koejaksonsa päätteeksi Kiljunen sai HPK:n loppukauden kattavan sopimuksen. Hän teki liigauransa avausmaalin 19. tammikuuta 2022 vieraissa JYPiä vastaan. Vesa Ponto valitsi Kiljusen ottelun Alumnien tähtien kolmostähdeksi. Hän pelasi tulokaskautensa aikana kaikkiaan 40 runkosarjaottelua tehopistein 4+7=11 ja kaksi playoff-ottelua ilman tehopisteitä. Kiljunen pelasi kauden aikana myös viisi ottelua lainalla Mestis-joukkue Forssan Palloseurassa. Tammikuussa 2022 hän teki HPK:n kanssa vuoden mittaisen jatkosopimuksen. Kaudella 2022–2023, marraskuussa 2022 Kiljunen joutui yli kahdeksi kuukaudeksi sivuun loukkaantumisen vuoksi. Hän palasi kaukaloihin tammikuussa 2023.
Kaudeksi 2023–2024 Kiljunen siirtyi 1+1-vuotisella sopimuksella Pelicansiin.
Pelityyli
Kiljusta on luonnehdittu pelityyliltään voimahyökkääjäksi. HPK:n entisen urheilutoimenjohtaja Mika Toivolan mukaan Kiljunen tuo alaketjuihin tietynlaista rosoisuutta ja kamppailuvoimaa. Toivolan mukaan sen lisäksi, että hänellä on voimaa kamppailla kulmissa, Kiljunen on osoittanut, että hän tekee tarvittaessa myös pisteitä.
Muuta
Kiljunen valmistui ylioppilaaksi Tuusulan lukiosta keväällä 2018.
Airbus A310
Airbus A310 on laajarunkoinen, kaksimoottorinen, keskipitkän kantaman suihkukone, jonka on valmistanut Airbus. A310 on A300:sta kehitetty, rungoltaan hieman lyhyempi konetyyppi.
Raoul Hyman
pienoiskuva|Raoul Hyman kauden [[Euroopan Formula 3 -kausi 2015|2015 Euroopan Formula 3:n osakilpailussa Spassa.]] Raoul Hyman (s. 12. toukokuuta 1996 Durban, Etelä-Afrikka) on eteläafrikkalainen autourheilija. Vuosina 2015–2016 Hyman ajoi Euroopan Formula 3-sarjassa, jossa keräsi muutamia pisteitä. Kaudella 2017 hän kilpaili GP3-sarjassa Campos Racing -tallissa ja voitti kauden aikana yhden osakilpailun.
Léon Kalenga Badikebele
Léon Kalenga Badikebele (17. heinäkuuta 1956 Kamina – 12. kesäkuuta 2019) oli kinshasankongolainen roomalaiskatolinen arkkipiispa. Hänet vihki papiksi Luebon hiippakuntaan François Kabangu wa Mutela 5. syyskuuta 1982. Hän sai 1. maaliskuuta 2008 nimityksen apostoliseksi nuntiukseksi Ghanaan ja Magnetumin titulaariarkkipiispaksi. Piispaksi vihkiminen seurasi 1. toukokuuta. Pääkonsekraattorina toimi Tarcisio Bertone, jota avustivat Agostino Vallini ja Francesco Coccopalmerio.
Alfred Agyenta
Alfred Agyenta (s. 20. tammikuuta 1959 Wiaga, Upper East Ghana, Ghana) on ghanalainen roomalaiskatolinen piispa. Hän on toiminut Navrongo-Bolgatangan hiippakunnan piispana vuodesta 2011.
Elämä
Agyenta syntyi Wiagassa, Ghanan Upper East Ghanan alueella. Hänen vanhempansa olivat Sylvester ja Diana Agyenta. Hänen isänsä toimi pitkään puuseppänä ja kokkina Wiagassa oleville lähetystyöntekijöille, kun taas hänen äitinsä oli omistautunut palvelemaan perhettään kotiäitinä. Agyenta kävi ensin koulua Wiagassa vuodet 1964-1974. Toisen asteen opintoja hän kävi vuodet 1974-1979 Navrongossa. Vuonna 1981 hän aloitti opinnot St. Victor’s Major Seminaryssä Tamalessa suorittaakseen pappeuteen tarvittavat opinnot.
Hänet vihittiin papiksi elokuussa 1988. Hän toimi aluksi apulaispappina Navrongon katedraalissa vuodet 1988-1991. Tämän jälkeen hän jatkoi opintojaan Roomassa piispa Rudolph A. Akanlun lähettämänä. Menestyttyään hyvin opinnoissaan hän palasi Ghanaan ja tuli opettajaksi Victor's Major Seminaryyn Tamalessa vuosiksi 1995-2000. Hän lähti jatkamaan opintojaan Belgian Leuvenissa ja saavutti tohtorin arvon vuonna 2006, jonka jälkeen hän toimi opettajana kahdessa seminaarissa Tamalessa, St. Victor's Major Seminaryssä ja St. Augustine Millennium Seminaryssä.
Piispana
Navrongo-Bolgatangan piispa Lucas Abadamloora kuoli 23. joulukuuta 2009. Paavi Benedictus XVI nimitti Agyentan tämän seuraajaksi 5. huhtikuuta 2011. Piispaksi Agyenta vihittiin 29. kesäkuuta 2011. Pääkonsekraattorina toimi Léon Kalenga Badikebele, jota avustivat Philip Naameh ja Joseph Osei-Bonsu. Agyenta piti ensimmäisen piispallisen kiitosjumalanpalveluksensa Bolgatangassa 2. heinäkuuta 2011. Hän saarnasi tuolloin Kaanan häistä keskittyen kertomuksen yhteen lauseeseen: "Heillä ei ole viiniä", jonka Maria sanoi Jeesukselle viinin loputtua häistä. Agyentan mukaan tämä kuvasti sitä, kuinka ilo on hävinnyt eikä ole enää syytä juhlaan ja kuinka elämästä on tullut pimeää ja merkityksetöntä. Agyentan mukaan myös Navrongo-Bolgatangan hiippakunta on ilman viiniä, sillä kaikkialla missä hiippakunta mainitaan on puhe hiippakunnan jakautuneisuudesta ja polarisaatiosta, konfliktista ja sodasta sekä ihmisistä tappelemassa keskenään. Osan kuulijakunnasta itkiessä piispa oli kovalla surumielisellä äänellä vedonnut kaikkia antamaan rauhalle mahdollisuuden, sillä hiippakunta ei voisi jatkaa nykyisellä tavalla.
Joulukuussa 2017 Agyenta ilmaisi huolensa Ghanan pohjoisosissa vallitsevista päälliköiden välisistä ristiriidoista. Hänen mukaansa nämä kiistat aiheuttivat pelkoa ja turvattomuuden tunnetta ihmisten keskuudessa, mikä saattaa heikentää alueen sosiaalista ja taloudellista kehitystä. Hän sanoi, ettei voi olla varma onko perinteinen päällikköjärjestelmä, jonka pitäisi olla hyvä asia, muuttunut kiroukseksi. Päälliköillä oli hänen mukaansa suuri merkitys alueidensa kehitykselle, joten kun heidän vallankäytössään on ongelmia heijastuu se koko yhteisön kehitykseen. Hän haastoi kaikkia perinteisiä johtajia ja heidän ryhmittymiään etsimään kompromissia ja anteeksiantoa lopettaakseen pitkään jatkuneet ristiriidat. Hänen mukaansa jumalanpelon puute on keskeinen syy sekä päällikköjen ristiriitoihin että yleiseen turvattomuuteen Ghanan pohjoisosissa, erityisesti Upper East Ghanassa.
Pierre Charles L’Enfant
thumb|Pierre Charles L’Enfant Pierre Charles L’Enfant (2. elokuuta 1754 Pariisi, Ranska – 14. kesäkuuta 1825 Prince Georgen piirikunta, Maryland, Yhdysvallat) oli ranskalaissyntyinen arkkitehti ja kaupunkisuunnittelija, joka laati Yhdysvaltain pääkaupungin Washingtonin asemakaavan vuonna 1791.
Varhaisempi ura
L’Enfant opiskeli vuodesta 1771 taiteilijaisänsä johdolla Académie royale de peinture et de sculpture -taideakatemiassa Pariisissa. Hän hankki myös insinöörin ja sotilaan koulutuksen. Vuonna 1777 hän matkusti Amerikkaan ja värväytyi vapaaehtoisena siirtokuntien armeijaan, jonka riveissä hän osallistui Yhdysvaltain vapaussotaan. Hän tapasi sodan aikana ylipäällikkö George Washingtonin ja sai sodan päättyessä vuonna 1783 pioneerijoukkojen majurin arvon. L’Enfant suunnitteli vapaussodan veteraanien perustaman Society of the Cincinnati -seuran tunnusmitalin. Käväistyään Ranskassa hän asettui vuonna 1784 New Yorkiin, jossa hän työskenteli arkkitehtina. L’Enfant suunnitteli vuosina 1788–1789 toteutetut New Yorkin vanhan kaupungintalon muutostyöt uudeksi Yhdysvaltain kongressin parlamenttitaloksi, Federal Halliksi. Hän käytti rakennuksessa symbolisia ornamentteja, kuten tähtikoristeita julkisivupylväiden kapiteeleissa. Päätykolmioon veistettiin kolmeatoista nuolta pitelevä kotka ja sen alapuoliseen friisiin kolmetoista tähdin koristeltua metooppia edustamaan kolmeatoista siirtokuntaa.
Washingtonin kaupunkisuunnittelijana
thumb|L’Enfantin laatima Washingtonin asemakaava vuodelta 1791. Kongressin päätettyä perustaa nuorelle valtiolle kokonaan uuden pääkaupungin Potomac-joen rannalle presidentti Washington palkkasi vuonna 1791 L’Enfantin laatimaan sille asemakaavan. L’Enfantin suunnitelma perustui ruutukaavaan, mutta nelikulmaisten kortteleiden koko ja muoto vaihtelivat ja katuruudukkoa leikkasivat vinottaiset pääkadut, avenuet. Niiden leikkauskohdissa oli aukioita, joihin voisi sijoittaa muistomerkkejä ja suihkulähteitä. Kaupungin kahtena napana toimivat kongressin rakennus Capitol ja presidentin virka-asunto Valkoinen talo. Lisäksi keskusakselina toimi pitkä suorakulmainen National Mall -puisto. L’Enfantin suunnitelma perustui kunnianhimoiseen oletukseen, että Washingtonista kasvaisi Euroopan pääkaupunkien veroinen metropoli. Asemakaavan todennäköisiä innoittajia olivat André Le Nôtren suunnittelema Versailles’n palatsin puisto Ranskassa, Christopher Wrenin ja John Evelynin jälleenrakennussuunnitelmat suuren palon jälkeisessä Lontoossa sekä Rooman vuoden 1585 uudisrakentamissuunnitelma.
L’Enfant riitautui pian Washingtonin päättäjien kanssa. Pahaa verta herätti varsinkin hänen määräyksensä purkaa tunnetun poliitikon Daniel Carrollin talo erään avenuen tieltä. Maakeinottelijoita pelännyt L’Enfant oli myös haluton julkistamaan kaupungin tonttikarttaa, joten tonttien myymisen aloittamiseksi se jouduttiin lopulta tilaamaan maanmittari Andrew Ellicottilta, jonka laatima kaava perustui L’Enfantin suunnitelmaan vähäisin muutoksin. Presidentti Washington erotti hankalaksi käyneen L’Enfantin jo vuonna 1792. L’Enfant vaati tekemästään työstä korvauksena 95 500 dollaria, mutta kongressi päätti maksaa hänelle vain 3 800 dollaria. L’Enfantin kaupunkisuunnitelmaa toteutettiin 1800-luvulla Washingtonissa vaihtelevasti, mutta vuonna 1901 asetettu kaupunkisuunnittelukomissio palautti sen uudelleen suunnittelun lähtökohdaksi ja se saatiin pääosin toteutettua.
Myöhemmät vaiheet
L’Enfantin myöhempi ura oli täynnä hänen oman käytöksensä aiheuttamia vastoinkäymisiä. Washingtonin jälkeen hän sai 1792 suunniteltavakseen Patersonin teollisuuskaupungin, mutta sai pian potkut ylitettyään käytössä olleen budjetin. Hän suunnitteli pankkiiri Robert Morrisille suuren kaupunkitalon Philadelphiaan (Morris House). Sitä alettiin rakentaa 1794, mutta Morrisin ajauduttua taloudellisiin vaikeuksiin hanke ei koskaan valmistunut. L’Enfant pyydettiin vuonna 1794 suunnittelemaan Fort Mifflinin linnaketta ja vielä vuonna 1812 Fort Washingtonia, mutta hän joutui kummallakin kerralla pian erotetuksi. Hän eli myöhemmät vuotensa köyhyydessä ja asui vuodesta 1815 Marylandissa ystävänsä omistamalla Green Hill -nimisellä tilalla lähellä Bladensburgia. Kuoltuaan hänet haudattiin sinne. Vuonna 1909 hauta siirrettiin Arlingtonin hautausmaalle Washingtoniin ja kongressi pystytti hänelle hautamuistomerkin.
From Enslavement to Obliteration
From Enslavement to Obliteration on grindcore-yhtye Napalm Deathin vuonna 1988 julkaistu toinen albumi.
Richie Guerin
Richard "Richie" Guerin (s. 29. toukokuuta 1932 New York, New York) on yhdysvaltalainen koripalloilija ja koripallovalmentaja. Hän pelasi heittävänä takamiehenä NBA:ssa kausina 1956–1967 ja 1968–1970. Hänet nimettiin Naismith Memorial Basketball Hall of Fameen vuonna 2013.
Guerin edusti yliopistosarjoissa Iona Collegen Gaels-joukkuetta. New York Knicks varasi hänet NBA:han 17. varausvuorolla vuoden 1954 varaustilaisuudessa. Hän edusti Knicksiä kaudesta 1956–1957 alkaen lokakuuhun 1963 saakka. Tuolloin hän siirtyi St. Louis Hawksiin, jossa hän pelasi vuoteen 1967 saakka. Seattle SuperSonics varasi Guerinin vuoden 1967 laajennusvaraustilaisuudessa mutta hän keskittyi vuodeksi valmennustehtäviin ja palasi kausiksi 1968–1970 kentälle Atlantaan muuttaneeseen Hawksin joukkueeseen.
Guerin pelasi NBA-urallaan 848 runkosarjaottelua, joissa hän teki keskimäärin 17,3 pistettä, otti 5,0 levypalloa ja antoi 5,0 koriin johtanutta syöttöä. Pudotuspelejä hänelle kertyi 42, ja niissä hän teki keskimäärin 15,6 pistettä, otti 3,5 levypalloa ja antoi 5,1 koriin johtanutta syöttöä. Hän pelasi NBA:n tähdistöottelussa vuosina 1958–1963. Hänet valittiin NBA:n kakkostähdistökentälliseen vuosina 1959, 1960 ja 1962.
Guerin oli NBA:ssa St. Louis Hawksin ja myöhemmin Atlanta Hawksin päävalmentaja kausina 1964–1972 eli aloitti jo pelaajavuosinaan. Kaudella 1967–1968 hänet valittiin NBA:n vuoden valmentajaksi.
F1 2019
F1 2019 on Codemastersin kehittämä ajopeli, joka perustuu Formula 1 -kauteen 2019. Peli julkaistiin PlayStation 4-, Xbox One- ja Microsoft Windows -alustoille 28. kesäkuuta 2019. Peli sisältää kaikki kauden 2019 tallit, kuljettajat ja radat. Peli sisältää myös F2-luokan autot ensimmäistä kertaa, sekä erikoisversion F1 2019 Legends editionin, jossa ovat Ayrton Senna ja Alain Prost sekä heidän ajokkinsa.
HD 98618
HD 98618 on 126 valovuoden päässä oleva, hyvin paljon Aurinkoa muistuttava tähti eli niin sanottu Auringon kaksonen. Sitä on tutkinut vuonna 2006 australialainen Jorge Melendez tutkimusryhmineen.
Aurinkobaletti
Aurinkobaletin perustajiin kuulunut koreografi ja balettipedagogi Raija Lehmussaari toimi Aurinkobaletin taiteellisena johtajana vuoteen 2004 asti, jolloin hän jäi tehtävästä eläkkeelle. Lehmussaaren jälkeen taiteellisena johtajana toimii tanssija-koreografi Urmas Poolamets.
Lehmussaaren ja Poolametsin koreografioiden lisäksi Aurinkobaletissa on nähty säännöllisesti vierailevien koreografien teoksista. Ryhmässä ovat vierailleet lukuisat keskeiset suomalaisnimet, mm. Marjo Kuusela, Tommi Kitti, Kirsi Monni, Sanna Kekäläinen, Tuomo Railo, Ari Numminen, Virpi Pahkinen, Liisa Priha, Arja Raatikainen, Sami Saikkonen, Elsa Sylvestersson, Arja Tiili, Jorma Uotinen, Juha Vanhakartano ja Jyrki Karttunen. Ryhmälle on tehnyt teoksia myös joukko merkittäviä ulkomaalaisia koreografeja, mm. Carolyn Carlson, Kilina Crémona, Boris Eifman ja Andrew de Groat. Aurinkobaletin vakituisena koreografivieraana on vuodesta 2001 lähtien ollut Venäjän nykytanssin huippunimi Sasha (Alexander) Pepeljajev.
Aurinkobaletin kotinäyttämö sijaitsee 1860-luvulta peräisin olevassa Manillan tehdaskiinteistössä Aurajoen itärannalla Turussa. Ryhmä esiintyy myös kiertävänä teatterina sekä kotimaassa että ulkomailla.
Gundam Evolve
Gundam Evolve on etupäässä vuosina 2001–2003 valmistettu, Gundam-sarjaa käsittelevien japanilaisten lyhyt-OVA-animaatioiden sarja. Sarja voidaan jakaa kahteen osaan, alusta alkaen sellaisenaan myyntiin tarkoitettuihin, aiempiin Gundam Evolve - ja myöhempiin, erityisesti Gundam-pienoismallien markkinointitarkoituksiin valmistettuihin Gundam Evolve../ -animaatioihin.
Yleistä
Gundam Evolve -animaatioissa on yleensä kuvattu yleensä periteisesti animoitujen eri Gundam-sarjojen yksittäisiä kohtauksia uudelleen tekoaikaan uusinta tietokoneanimaatioteknologiaa hyödyntäen. Useimmissa Gundam Evolve -animaatioissa on käytetty 3D-tietokonegrafiikkaa, muttei kuitenkaan kaikissa.
Gundam Evolve -animaatiot ovat valmistumisensa jälkeen puolestaan vaikuttaneet myöhempiin Gundam-tuotteisiin ja muihin Sunrisen teoksiin. Näistä voidaan mainita saman studion SD Gundam Force, Takashi Imanishin ohjaama Kidō senshi Gundam: MS Igloo ja Yoshiyuki Tominon Rean no tsubasa. Lisäksi Kidō senshi Z Gundam -elokuvien avaruussiirtokuntien ja -alusten 3D-mallien tekijöihin kuului Gundam Evolven työryhmässä kokemusta keränneitä henkilöitä.
Viisi ensimmäistä osaa ja myöhemmät osat perustuvat kaikki samalle konseptille (Gundam-kohtausten uudelleenkuvaus uudempaa animaatioteknologiaa hyödyntäen), mutta niiden voidaan katsoa olevan myös kaksi erillistä kokonaisuutta. Myöhempiin animaatioihin liittyy myös suhteellisen nimekkäitä tekijöitä.
Gundam Evolve../
Myöhemmistä Gundam Evolve -animaatioista näytettiin pätkiä Bandai Hobby jigyōbun mainostarkoituksissa televisiossa, ja animaatioiden koko versioita näytettiin pieoismallikaupoissa asiakkaita houkuttelemassa. Osat ../9 ja 15 julkaistiin ensimmäisinä DVD:llä eikä kaupoissa näytettävänä videona.
Gundam Evolve../15 – RX-78 / MAN-03 Braw-Bro
Perustuu Kidō senshi Gundamin jaksoon 39, ”Newtype, Charia Bull”. Gundamista lähtien OVAssa esiintyvien sotakoneiden ulkoasua on muokattu radikaalisti.
Pseudonyymi
Pseudonyymi (kreikkaa, ψευδώνυμος ’väärä nimi’) tai alias on nimi, jonka henkilö tai ryhmä omaksuu tiettyä käyttöä varten, joka eroaa näiden todellisesta nimestä (ortonyymi). Termiä ei käytetä, kun uusi nimi korvaa täysin alkuperäisen nimen.
Tarkoitus
Pseudonyymejä ovat muun muassa kirjailijanimi, taiteilijanimi, käyttäjätunnus, nimimerkki, lempinimi, supersankarin nimi, peitenimi ja hallitsijanimi. Historiallisesti ne ovat voineet muodostua esimerkiksi anagrammeina sekä kreikan tai latinankielisistä nimimuodoista.
Pseudonyymejä ei tule sekoittaa uuteen nimeen, joka korvaa aikaisemman ja josta tulee henkilön pysyvä nimi. Pseudonyymit ovat väliaikaisia nimiä, joita käytetään vain tietyissä yhteyksissä, mikä auttaa erottamaan henkilön yksityisen ja julkisen roolin, tai nostamaan esille tai vahvistamaan tiettyä identiteettiä tai piilottamaan henkilön todellisen identiteetin. Tällaisia ovat graffititaiteilijoiden tagit, vastarintataistelijoiden tai terroristien sotanimet (nom de guerre) ja hakkereiden handlet. Näyttelijöiden, muusikoiden ja muiden esiintyjien käyttämät taiteilijanimet voivat paremmin kanavoida energiaa, tuottaa turvallisuuden tai yksityisyyden tunnetta hankalien fanien ja stalkkereiden välttämiseksi tai piilottaa esiintyjän etninen tausta. Kirjailijat ja pakinoitsijat käyttävät salanimiä ja nimimerkkejä. Oikeusviranomaiset ovat harkinneet salanimiä todistajille, joita on uhkailtu. Erityisesti sotilaallisessa käytössä puhutaan salanimen sijaan peitenimestä.
Joissakin tilanteissa käytetään pseudonyymiä, kun se on osa kulttuurista tai organisaation traditiota, esimerkiksi hengelliset nimet, joita käytetään uskonnollisessa tarkoituksessa esimerkiksi luostareissa tai kaaderinimet, joita käyttivät kommunistijohtajat, kuten Trotski ja Lenin.
Pseudonyymiä voidaan käyttää myös henkilökohtaisista syistä, kun henkilö haluaa tulla kutsutuksi muulla kuin ristimänimellä eikä halua vaihtaa virallista nimeään.