cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Busan
Historia
Busan avattiin japanilaisille kauppiaille vuonna 1876 ja kansainväliselle kaupalle vuonna 1883. Kaupungin nykyaikainen satama rakennettiin Japanin miehitysajalla 1910-45. Busan yhdistettiin lauttaliikenteellä Shimonosekin kaupunkiin Japanissa ja rautateillä Kiinaan ja Venäjään. Korean itsenäistyessä vuonna 1945 kaupunkiin asettui suuri joukko pakolaisia, joiden toinen aalto saapui Korean sodansytyttyä vuonna 1950. Sodan aikana Busan toimi Korean tasavallan väliaikaisena pääkaupunkina. Busanista tuli Jikhalsi eli suoraan keskushallinnon alainen kaupunki vuonna 1963 ja metropolikaupunki vuonna 1995. 1950-luvulta 1980-luvulle yksi Etelä-Korean talouden ja demokraatisten uudistusten keskuksista. Aasian talouskriisi iski kaupunkiin 1990-luvulla, mutta sittemmin sen talous on elpynyt.
Liikenne
thumb|right|270px|Busanin sataman konttiterminaalia Busanin metron ensimmäinen osuus avattiin liikenteelle vuonna 1986. Kaupungista on myös lauttaliikennettä useisiin Japanin satamiin.
Busanin satama on rahtimäärältään Etelä-Korean suurin satama ja kuului vuonna 2011 maailman 15 suurimman rahtisataman joukkoon. Konttisatamana Busan oli tuolloin maailmanlistan 5. suurin satama. Sataman jakaa Yeongsaari, joka on yhteydessä mantereeseen nostosillalla. Sataman suurempaa itäosaa käytetään ulkomaankaupan tarpeisiin ja pienempää läntistä kalastukseen. Hieman länteen alkuperäisestä satamasta sijaitsee uusi konttisatama, jonka rakentaminen alkoi 1990-luvulla. Sen ensimmäisen osa avattiin vuonna 2006.
Talous
Busanin teollisuuden aloihin kuuluvat laivanrakennus-, auto-, elektroniikka-, teräs-, keraaminen, kemikaali- ja paperiteollisuus. Kaupungin teollisuuspuistoissa toimii useita korkean teknologian yrityksiä. Turismin merkitys on myös kasvanut. Kaupungin matkailukohteita ovat esimerkiksi Haeundaen rannan kuumat lähteet, sekä Songjeongin ja Kwangallin rannat kaupungin itäosassa.
Sisarkaupungit
Busanilla on lukuisia ystävyyskaupunkeja ympäri maailmaa:
Korian junaturma
Korian junaturma tapahtui Kouvolan ja Korian välisellä rataosuudella 16. maaliskuuta 1965 kun Helsinkiin matkalla ollut Dm4-kiitojuna vetäjänään moottorivaunu nro 1608 törmäsi Lahdesta päin tulossa olleeseen Dm7-paikallisjunaan. Onnettomuudessa kuoli 4 ja loukkaantui 39 henkilöä. Onnettomuuden syynä oli junanlähettäjän virheellinen toiminta. Pahoin keulastaan vaurioitunut lättähattu-junan vetovaunu nro 4169 hylättiin onnettomuuden johdosta.
Ronald George Wreyford Norrish
Ronald George Wreyford Norrish (9. marraskuuta 1897 Cambridge – 7. kesäkuuta 1978) oli brittiläinen kemisti. Hän sai Nobelin kemianpalkinnon vuonna 1967 nopeiden reaktioiden tutkimisesta. Norrish jakoi palkinnon yhdessä Manfred Eigenin ja George Porterin kanssa. Yksi hänen saavutuksistaan on Norrishin reaktion kehittäminen.
Lågberget
Lågberget on Skandeilla sijaitseva vuorenhuippu Tromssan lääniin kuuluvassa Omasvuonon kunnassa, Norjassa. Se sijaitsee Skibotndalenin eteläpuolella. Huipun korkeus merenpinnan tasosta on 1 248 metriä.
Dorothy Stratten
Dorothy Stratten (oik. Dorothy Ruth Hoogstraten, 28. helmikuuta 1960 Vancouver, Kanada – 14. elokuuta 1980 Los Angeles, Yhdysvallat) oli kanadalainen valokuvamalli ja näyttelijä.
Stratten syntyi Vancouverissa, Brittiläisessä Kolumbiassa. Hän oli Playboy-lehden Playmate of the Month elokuussa 1979 sekä vuoden 1980 Playmate of the Year. Stratten ehti esiintyä viidessä elokuvassa, joista yksi sai ensi-iltansa vasta hänen kuolemansa jälkeen.
Stratten meni kesäkuussa 1979 naimisiin Paul Sniderin kanssa. Stratten kuoli vain 20-vuotiaana, kun hänen aviomiehensä pahoinpiteli, raiskasi ja murhasi hänet ja sitten itsensä 14. elokuuta 1980. Tapauksesta julkaistiin vuonna 1983 elokuva Star 80. Myös Bryan Adamsin laulu ”The Best Was Yet to Come” kertoo Strattenin murhasta.
Madame Web
Madame Web on Marvel-kustantamon sarjakuvissa esiintyvä hahmo ja Hämähäkkimiehen seikkailujen sivuhahmo. Madame Web tuntee myös Tuonpuoleisen. Madame Webin loivat Denny O'Neil ja John Romita, Jr. Hahmon ensiesiintyminen tapahtui Amazing Spider-Man -lehden numerossa 210 (marraskuu 1980)
Voimat ja varusteet
Madame Web on mutantti ja tällä on lukuisia psyykkisiä voimia, kuten telepatia. Hän voi myös parantaa psyykkisesti sairaita ihmisiä ja liikkua paikasta toiseen astraalimuotonsa avulla. Viiden rituaalin tapahtumien jälkeen Madame Web on ollut kuolematon.
Madame Web muissa medioissa
thumb|left|Madame Web Hämähäkkimiehen animaatiosarjassa Madame Web esiintyi usein Hämähäkkimiehen animaatiosarjassa, jossa hänen osuutensa hoiti Stan Leen vaimo Joan Lee. Sarjassa Madamen tehtävä oli antaa Hämähäkkimiehelle vaikeaselkoisia, mutta lopulta tarpeellisia neuvoja.
Thomas Corwin
thumb|Thomas Corwin Thomas Corwin (29. heinäkuuta 1794 – 18. joulukuuta 1865) oli yhdysvaltalainen Whig- ja republikaanipuolueita edustanut poliitikko.
Corwin oli Ohion osavaltion edustajainhuoneen jäsen vuosina 1822–1823 ja 1829. Vuonna 1830 hänet valittiin Whig-puolueen edustajana Yhdysvaltain edustajainhuoneeseen, jossa hän istui 30. toukokuuta 1840 asti, jolloin hän asettui ehdokkaaksi Ohion kuvernööriksi, ja tuli myös valituksi. kaksi vuotta myöhemmin hän menetti paikan, kun entinen kuvernööri Wilson Shannon voitti hänet. Corwin toimi Ohion senaattorina 1845–1850.
Presidentti Millard Fillmore nimitti Corwinin valtiovarainministerikseen tämän senaattorikauden jälkeen 1850, ja hän toimi Fillmoren hallituksessa vuoteen 1853. Hän toimi republikaaniedustajana kongressissa vuosina 1859–1861 ja presidentti Abraham Lincolnin suurlähettiläänä Meksikossa 1861–1864.
Kaj Hedman
Kaj William Hedman (s. 9. heinäkuuta 1953 Kokkola) on suomenruotsalainen runoilija. Hänelle myönnettiin taiteilijaeläke vuonna 2018.
Trojan (Formula 1 -talli)
Schenken selvitti karsinnan kuudesti ja ajoi parhaimmillaan kilpailussa kymmenenneksi kahdesti.
Tilastot ja saavutukset F1-sarjassa
(avain)
Merikasarmi
Merikasarmi (alkujaan Katajanokan kasarmi) on Helsingin Katajanokalla sijaitseva alun perin venäläisen sotaväen käyttöön 1816–1820 rakennettu kasarmialue, joka on nykyään Suomen ulkoministeriön toimitiloina. Kasarmirakennukset on suunnitellut arkkitehti Carl Ludvig Engel. Ennen 1980-luvun lopussa tapahtunutta ulkoministeriön muuttoa alueelle rakennukset kunnostettiin ja osittain uudisrakennettiin arkkitehtiprofessori Erik Kråkströmin suunnitelman mukaan.
Merikasarmin pohjoispuolella Katajanokan laiturissa ovat Suomen valtion jäänmurtajat.
Venäjän keisarikunnan hanke
Merikasarmi sijaitsee Katajanokan pohjoisrannalla lähellä niemen kärkeä. Katajanokalla nykyisen Katajanokan Kasinon alueelle oli jo Uudenkaupungin rauhan aikoihin 1721 sijoitettu tykkipatteri. Tykistöä Helsingissä oli myöhemmin erityisesti Viaporissa. Vuonna 1812 tykistöpihaa päätettiin käyttää kasarmialueen pohjana. Helsingin kaupungin pääkaupunkiasemakaavan piirtäjänä toimi Johan Albrecht Ehrenström.
Rahoitus rakennuksiin tuli Venäjän keisarikunnasta Aleksanteri I:n käskykirjeellä 1816. Carl Ludvig Engel saapui maaliskuussa 1816 suunnittelemaan rakennusta ja kolmen kuukauden jälkeen se oli valmis Nikolai I:lle esiteltäväksi. 1826 määrättiin kahden siipilisärakennuksen rakentamisesta: keittiösiiven ja upseereiden majoitussiiven. Nämä lisärakennukset valmistuivat pääosiltaan 1838 mennessä. Kasarmin länsipäähän valmistui siipiosa 1825, mutta Engelin suunnittelema itäsiipi jäi tässä vaiheessa rakentamatta. Katajanokan kasarmilla myös pidettiin alkuvuosina ortodoksisia jumalanpalveluksia. Kasarmin ensimmäiset sotilaat edustivat Venäjän keisarikunnan armeijan maavoimia.
Katajanokan kasarmista merikasarmiksi
Vuonna 1832 kasarmi siirtyi kaksi vuotta aikaisemmin perustetun Suomen meriekipaasin käyttöön. Tämän vuoksi alun perin Katajanokan kasarmiksi kutsuttua aluetta ryhdyttiin kutsumaan merikasarmiksi. Suomen meriekipaasi, laivaton laivaston yksikkö, kuitenkin lakkautettiin 1880, kun Suomen suuriruhtinaskunnan armeija siirtyi ammattiarmeijasta asevelvollisuusarmeijaan. Tämän jälkeen kasarmi siirtyi jälleen venäläisen sotaväen käyttöön, ja alueesta tuli Venäjän Itämeren laivaston vahva tukikohta. Suomen suuriruhtinaskunnan kenraalikuvernöörit Helsingissä pitivät Katajanokan kasarmia ilmastoltaan epäterveellisenä venäläisille sotilaille.
Suomen itsenäistymisen jälkeen
pienoiskuva|Merikasarmin pääjulkisivu remontin aikana kesäkuussa 2019 Suomen itsenäistyttyä Merikasarmi siirtyi Suomen laivaston käyttöön. Suomen merivoimien esikunta oli alueella vuoteen 1958 saakka. Kaartin pataljoonan käytössä Merikasarmi oli vuoteen 1968 saakka, jolloin se siirtyi Santahaminaan ja Taivallahteen.
Vuonna 1972 Suomen valtioneuvosto päätti ottaa rakennuksen Suomen ulkoasiainministeriön haltuun, mikä kuitenkin toteutui vasta 1980-luvun lopulla. Viimeisenä sotilaallisena laitoksena siellä toimivat vielä vuosina 1980–1985 Pää­esi­kunnan sähkö­tekninen osasto ja viesti­osasto. Toisen maailmansodan jälkeen perustettu Valmet piti telakkaansa alueella ja poistui Merikasarmilta Vuosaareen 1975.
Ulkoministeriö muutti Merikasarmiin 22 eri toimipaikasta eri puolilta Helsinkiä tammikuun 1986 ja syyskuun 1989 välisenä aikana.
Merikasarmin C- ja G-rakennusten välinen piha eli sisäpiha nimettiin vuonna 2009 Martti Ahtisaaren aukioksi presidentti Martti Ahtisaaren mukaan. Aukion alkuperäinen tarkoitus oli toimia varuskunnan harjoituskenttänä ja seremoniapihana.
Marraskuussa 2018 Merikasarmissa alkoi rakennuksen historian mittavin remontti. Remontin tavoitteena on muuttaa tiloja moderneimmiksi ja toimistokäyttöön sopivammiksi, ja samalla muun muassa kaikki rakennuksen talotekniikka rakennetaan uudelleen. Remontin jälkeen rakennuksessa on tilaa yli 800 työntekijälle aiemman noin 400 sijasta. Remonttia hallinnoi Senaatti-kiinteistöt ja sen urakoitsijana toimii NCC. Remontin kustannusarvio on noin 88 miljoonaa euroa.
Rakennukset
Merikasarmi on arkkitehtonisesti merkittävä usean rakennuksen kokonaisuus, joka koostuu A-, B-, C-, D-, E-, F-, G- ja H-rakennuksista. Osa rakennuksista on alkuperäisiä 1800-luvulta, osa on rakennettu myöhemmin aikaisemmin rakennettujen rakennusten ulkonäköön sopiviksi.
A-rakennus (Päärakennus, Matruusirakennus)
thumb|275px|[[Engelin sali A-rakennuksessa Merikasarmin katutasossa suurine lasisine ulko-ovineen. Läntiset kurtiinihuoneet käsittävässä H-rakennuksessa on Suomen ulkoasiainministeriön Eurooppa-osasto.]]
Merikasarmin päärakennus, A-rakennus, on aikaisemmalta nimeltään Matruusirakennus. Se valmistui 1820.
A-rakennus sijaitsee Katajanokan laiturin suuntaisesti sijaitsevalla Laivastokadulla. Ulkoasiainministeriön kaikkien rakennusten postiosoite on Laivastokatu 22.
Ritarikatusali
Ritarikatusali on Merikasarmin auditorio, jossa pidetään pitkähköjä tiedotustilaisuuksia. Ritarikatusalin eteistilassa on Suomen ulkoasiainministeriön aikaisempaa toimipaikkaa, Valtioneuvoston linnan itäisintä, Ritari­kadun varrella sijaitsevaa siipeä kuvaamaan otettu Ritarikatu-kyltti.
Engelin sali
Engelin sali on kellarisali, jonka sisäpuolella näkyy punaisia tiiliä kellariravintolan tapaan. Sinne on helppo tulla jäänmurtajien puolelta, Katajanokan pohjoispuolelta merenpuoleisen katusason suurista lasiovista. Tilassa pidetään erilaisia laajahkoja tiedotustilaisuuksia.
Toinen kerros
Toisessa kerroksessa sijaitsevat ulkoasiainministerin toimisto, valtiosihteerin toimisto sekä poliittisen osaston johto.
Kolmas kerros
Kolmannessa kerroksessa sijaitsee Eurooppa- ja ulkomaankauppaministerin toimisto sekä osa taloudellisten ulkosuhteiden osastoa.
Pääkäytävä
Ulkoasiainministeriön pääkäytävällä on ulkoasiainministeriön johtoa. Kapeaa käytävää valaisevat funktionalistiset valaisimet.
Käytävän länsipäässä on Suomen ulkoasiainministereiden valokuvat ja lintuaiheinen veistos.
Kolmannessa kerroksessa on sijainnut komppaniasali, jossa on voitu pitää sulkeisjärjestysharjoituksia sisällä käännettävien vuoteiden vuoksi. Ajatuksena oli säästää sotilaita raa’alta meri-ilmalta sulkeisharjoittelun vuoksi. Sotilaiden terveyden vuoksi olivat kenraalikuvernöörit Fabian Steinheil ja Arseni Zakrevski huolissaan. Carl Ludvig Engel suunnitteli rakennusteknisesti tehokkaan lämmityksen, sellaisen, että hänen itsensäkin mukaan kolmenkymmenen pakkasasteen ulkolämpötilassa oli sisällä niin valtavan kuuma, että luulin kuolevani.
B-rakennus (itäiset kurtiinihuoneet)
Matruusirakennuksen itäpuolella sijaitsee itäisten kurtiinihuoneiden rakennus, jossa on Suomen ulkoasiainministeriön oikeudellinen osasto ja kirjasto. B-rakennus sisältyi jo Engelin alkuperäiseen suunnitelmaan, mutta jäi tuotlloin toteuttamatta. Kun alue 1980-luvulla muutettiin nykyiseen muotoonsa ,eli ulkoasiainministeriön käyttöön, B-rakennus kuitenkin rakennettiin julkisivultaan Engelin suunnitelman mukaiseksi, H-rakennuksen kaltaiseksi, jolloin se täydentää A- ja B- rakennusten muodostaman alueen pohjoisjulkisivun symmetriseksi.
Ulkoasiainministeriön kirjasto sijaitsee pohjoispuolisten rakennusten itäpuolella niin kuin oikeudellinen osastokin. Kirjastossa on 30 000 nidettä ja kirjastossa on aineistoa 1918 alkaen noin kaksitoista hyllykilometriä. Asiakirjojen pääasiallinen salassapitoaika on 25 vuotta. Kirjasto on avoinna myös yleisölle virka-aikana ja kirjoja voidaan lainata henkilöllisyys todistamalla ja yhteystiedot jättämällä.
C-rakennus
C-rakennus on Merikasarmin itäpuolella oleva pohjois-eteläsuuntainen rakennus, jonka tuntee siitä, että sen katolla on kaksi suurta jagiantennia, joilla voidaan vastaanottaa ulkomailta lähetettyjä radioviestejä. C-rakennuksen yhdistää entiseen sairaalarakennukseen, nykyiseen E-rakennukseen, Merikasarmikadun suuntainen D-rakennus.
D-rakennus
D-rakennus yhdistää C-rakennuksen E-rakennukseen. Se sijaitsee Merikasarminkadun puolella.
E-rakennus (sairaalarakennus)
Merikasarmin sairaalarakennus valmistui 1838. Se sijaitsee Merikasarminkadun puolella.
E-rakennuksen yhdistää G-rakennukseen länsipuolella F-rakennus ja itäpuolella C-rakennukseen D-rakennus.
F-rakennus
F-rakennus yhdistää sairaalarakennuksen G-rakennukseen. F-, E- ja D-rakennukset sijaitsevat toisiinsa kiinni rakennettuina rivissä Merikasarminkadun puolella.
G-rakennus
G-rakennuksessa sijaitsee Eurooppa-osaston EU:n laajentumisen ja Länsi-Balkanin yksikkö, Itäosasto, sekä osa taloudellisten ulkosuhteiden osastoa. Rakennus on yhdistetty F-rakennuksella sairaala-, eli E-rakennukseen. G-rakennuksessa sijaitsee Ehrensvärd-tila, jossa Suomessa käyvät suurlähettiläät pitävät yhteisen istunnon ennen asemamaihinsa palaamistaan.
H-rakennus (läntiset kurtiinihuoneet, upseerirakennus)
Läntisessä kurtiinihuoneiden rakennuksessa on ulkoasiainministeriön Eurooppa-osasto. Rakennus valmistui 1825 upseerien käyttöön. Rakennuksessa toimi Suomen merivoimien esikunta vuoteen 1958 saakka.
H-rakennus on Laivastokujan ja Laivastokadun kulmassa.
Liikenneyhteydet
Merikasarmi on tavoitettavissa raitiovaunulinja 4:llä Helsingin keskustasta.
Robert Scott (soutaja)
Robert Geoffrey Scott (s. 5. elokuuta 1969 Perth, Australia) on australialainen soutaja ja olympiamitalisti.
Scott saavutti David Weightmanin parina olympiahopeaa perämiehettömässä kaksikossa Atlantassa 1996. Neljä vuotta aiemmin Barcelonan olympialaisissa Scott sijoittui kahdeksikossa viidenneksi. Maailmanmestaruuskilpailuissa hän sijoittui kahdeksikossa kahdeksanneksi Tasmaniassa 1990, neljänneksi Račicessa 1993 ja 11:nneksi Tampereella 1995.
Scottin puoliso on vesipallon olympiavoittaja Liz Weekes.
Klas Pontus Arnoldson
thumb|upright|Klas Pontus Arnoldson Klas Pontus Arnoldson (27. lokakuuta 1844 – 20. helmikuuta 1916) oli ruotsalainen kirjailija, journalisti ja poliitikko. Hän oli kansanedustaja vuosina 1882–1887. Hän oli aatteiltaan pasifisti ja sai Nobelin rauhanpalkinnon 1908 yhdessä tanskalaisen Fredrik Bajerin kanssa.
Alahuone
Alahuone voi tarkoittaa:
Klas Pontus Arnoldson
Arnoldson palveli aluksi rautatievirkamiehenä. Hän toimitti vapaa-aatteisia julkaisuja uskonnollisista ja muista kysymyksistä. Vuosina 1883–1885 hän johti Tukholmassa vapaamielistä sanomalehteä Tiden, joka ensi sijassa ajoi rauhanasiaa. Valtiopäivien toisen kamarin jäsenenä 1882–1887 hän herätti kysymyksen Skandinavian valtioiden pysyvästä puolueettomuudesta. Hän perusti 1883 Ruotsiin rauhan- ja sovinto-oikeusyhdistyksen Svenska freds- och skiljedomsföreningen. Hän toimi luennoitsijana ja kirjailijana rauhan asian hyväksi Arnoldsonin julkaisuja ovat muun muassa rauhan asiaa koskeva julkaisu Är världsfred möjlig?(1890) ja laaja teos ''Seklernas hopp. En bok om världsfreden'' (1900), jotka molemmat on käännetty useille kielille.
Kustavi Kaila
Kaila kuului Johansson-Kailan sukuun. Hänen isänsä oli arkkipiispa Gustaf Johansson ja äitinsä Sofia Emilia Björkman. Kaila valmistui ensin filosofian kandidaatiksi ja auskultoi opettajaksi 1906, mutta jatkoi opintojaan ja tuli 1910 molempien oikeuksien kandidaatiksi. Heinolan tuomiokunnassa työskenneltyään hän sai varatuomarin arvon 1913 ja samana vuonna hänestä tuli senaatin oikeusosaston kopisti. Korkeimman oikeuden notaariksi hänet nimitettiin 1918 ja nuoremmaksi oikeussihteeriksi seuraavana vuonna. Hän toimi myös valtiopäivillä työväenasiain- ja perustuslakivaliokunnan sihteerinä. Jo aiemmin 1917 hänestä oli tullut lainvalmisteluvaliokunnan jäsen. Hän osallistui keskeisesti Filip Grönvallin kanssa uuden avioliittolain valmisteluun, jonka mukaan puolisot olivat oikeudellisesti tasavertaisia, samoin kuin muidenkin lakien valmisteluun erityisesti avioliitto- ja lapsioikeuden alalta.
Kaila oli kiinnostunut myös rikosoikeudesta ja toimi sen tutkijana Helsingin yliopistossa 1920–1927. Hän oli mukana rikoslain uudistukseen tähdänneessä työssä 1926, joka ei kuitenkaan johtanut lain muutoksiin. Kaila julkaisi artikkeleita Lakimies -lehdessä, jonka toimitussihteerinä ja vuodesta 1936 myös päätoimittajana hän toimi. 1930 hänet nimitettiin Korkeimman oikeuden jäseneksi. Oiikeusneuvoksena hän puuttui myös lakikielen kehittämiseen, esimerkiksi 1943 hän julkaisi Lakimiehessä huomiota herättäneen artikkelin Virkakielen rikkaruohoja. Hän työskenteli Lakikielen sanakirjan tarkastustoimikunnassa ja valvoi Matthias Caloniuksen teoksen Praelections in iuris-prudentiam civilem -teoksen suomentamista. Hän myös suomensi itse useita teoksia saksasta ja ruotsista.
Vapaa-ajallaan Kaila oli innokas kasvitieteen harrastaja ja kasvien keräilijä. Hänen puolisonsa vuodesta 1909 oli opettaja Ida Marja Makkonen (s. 1884). Shakkimestari, toimittaja Osmo Kaila (1916–1991) ja maanviljelyskemian ja -fysiikan professori Armi Kaila (1920–2003) olivat heidän lapsiaan.
Marc Burns
Marc Burns (s. 7. tammikuuta 1983) on trinidadtobagolainen pikajuoksija.
Ylähuone
Ylähuone voi tarkoittaa:
Marc Burns
Burns voitti 2000 yleisurheilun nuorten MM-kisoissa Santiago de Chilessä 100 metrillä pronssia. Edmontonin MM-kilpailuissa 2001 hän juoksi maansa pikaviestijoukkueessa kolmanneksi. Myöhemmin mitali kirkastui hopeaksi, kun Yhdysvaltain joukkue hylättiin. Vuonna 2002 nuorten MM-kilpailuissa Kingstonissa hän saavutti hopeaa ajalla 10,18. Pariisin MM-kisoissa 2003 hän karsiutui alkuerissä. Ateenan olympialaisissa 2004 hänet hylättiin alkuerissä. Burns alitti ensimmäisen kerran 10 sekunnin rajan 25. kesäkuuta 2005, kun hän juoksi Port of Spainissa 9,96. Samana vuonna hän sijoittui Helsingin MM-kisoissa seitsemänneksi ajalla 10,14. 4 x 100 metrin viestijuoksussa hän oli mukana Trinidad ja Tobagon MM-hopeaa voittaneessa joukkueessa. Kauden lopussa hän voitti IAAF:n yleisurheilufinaalin juostuaan 10,00. Vuonna 2006 Burns juoksi kolmanneksi Kansainyhteisön kisoissa ja kahdeksanneksi IAAF:n yleisurheilufinaalissa. Yleisurheilun maailmancupissa hän oli kolmas. Osakan MM-kisoissa 2007 hän sijoittui 100 metrillä kahdeksanneksi ja Pekingin olympialaisissa 2008 seitsemänneksi. Pekingissä hän oli mukana Trinidad ja Tobagon joukkueessa 4×100 metrin viestijuoksussa. Joukkue sijoittui alun perin toiseksi, mutta nousi jälkikäteen olympiavoittajaksi kun Jamaikan joukkue hylättiin Nesta Carterin dopingkäryn takia. IAAF:n yleisurheilufinaalissa hän oli viides.
Ferdinand Buisson
pienoiskuva|Ferdinand Buisson. Ferdinand Buisson (20. joulukuuta 1841 Pariisi – 16. helmikuuta 1932 Thieuloy-Saint-Antoine) oli ranskalainen kansanedustaja ja Nobelin rauhanpalkinnon saanut pasifisti. Hän suoritti filosofian loppututkinnon ja toimi opettajana ja poliitikkona sekä ranskalaisen julkisen opetuksen ylitarkastajana.
Ferdinand Buisson oli Ranskan vapaa-ajattelijoiden yhdistyksen pitkäaikainen puheenjohtaja. Hän tuli tunnetuksi taistelustaan ilmaisen ja maallisen opetuksen puolesta Ranskan opettajien yhteenliittymässä. Hän oli merkittävä valtion virkamies, Jules Ferryn läheinen työtoveri, ja hänen kehittämänään pidetään substantiivia laïcité eli ”maallikkous”.
Hän kehitti yleisen perusopetuksen, joka avasi ovet suurelle ryhmälle lapsia ja kansalaisia, jotka olivat olleet opetuksen ulkopuolella, eli vammaisille ja kehitysvammaisille.
Elämäkerta
Buison kävi koulunsa pariisilaisessa lycée Condorcet’ssa mutta lähti nuorena opettajana vuonna 1866 maanpakoon Sveitsiin, koska ei halunnut vannoa uskollisuudenvalaa toiselle keisarikunnalle ja Napoleon III:lle. Hän palasi takaisin Ranskaan vuonna 1870 toisen keisarikunnan kaaduttua.
Kansanedustajana toimiessaan hän ajoi voimakkaasti ilmaisen peruskoulutuksen toteuttamista ja naisten äänioikeuden myöntämistä. Vuonna 1890 Buisson nimitettiin Sorbonnen yliopiston pedagogiikan professoriksi. Hän osallistui Ranskan ihmisoikeuksien ryhmän perustamiseen, joka toimi voimallisesti kapteeni Dreyfusin syyttömyyden puolesta.
Buisson toimi Kansainliiton puolestapuhujana järjestön alkutaipaleella ja omistautui erityisesti Ranskan ja Saksan suhteiden parantamiselle, etenkin sen jälkeen kun Ranska miehitti Ruhrin alueen vuonna 1923. Hän kutsui saksalaisia pasifisteja vierailemaan Pariisiin ja matkusti itsekin Berliiniin. Hän jakoi vuonna 1927 saamansa palkinnon saksalaisen professorin Ludwig Quidden kanssa. Hän on ollut iäkkäin Nobelin rauhanpalkinnon saajista eli 86-vuotias. Saamansa palkintosumman hän halusi jakaa ”adoptiolapsilleen”, Ranskan opettajille, jotta he voisivat työskennellä lasten kanssa päämääränään kansakuntien lähentäminen toisiinsa.
Hänen kirjallisen tuotantonsa merkkipaalu on Dictionnaire de pédagogie et d’instruction primaire, jonka ensyklopedistisesta toimittamisesta hän vastasi yhdessä 350 muun kirjoittajan kanssa. Hän kirjoitti itse osan teoksen artikkeleista.
Anja Päivärinta
Anja Lilian Päivärinta (o.s. Westin, s. 27. tammikuuta 1933 Turku) on suomalainen näyttelijä. Hän on näytellyt muun muassa elokuvassa Vaarallista vapautta sekä esittänyt Visa Mäkisen ohjaamista Pekka Puupää -elokuvien ja -televisiosarjan Vienoa.
Anja Päivärinnan isä oli piirtäjä Carl Ajax Westin ja äiti Sylvia Adele Westin (o.s. Päivärinta). Anja Päivärinnan puoliso oli kapteeni Börje Sjögren (1955–1966) ja näyttelijä Kalevi Honkanen (1968–1971), jonka kanssa hänellä on poika näyttelijä Mika Honkanen.
Bamse
Bamse eli Maailman vahvin Nalle on ruotsalaisen Rune Andréassonin vuonna 1961 luoma sarjakuvahahmo ja sarjakuvalehti. Sarjakuva alkoi ilmestyä Allers-lehdessä vuonna 1966 ja sai oman sarjakuvalehtensä vuonna 1973. Lehti ilmestyy Suomessa 17 kertaa vuodessa nykyisin nimellä Bamse. Bamsesta on tehty myös piirroselokuvasarja, joka ilmestyi 1966. Sarjakuvaa julkaisee Egmont.
Joka lehdessä on sarjakuvien lisäksi palkintotehtäviä ja usein myös Nallen koulu, jossa kerrotaan jostakin sarjakuvassa esiintyneestä historiallisesta tapahtumasta tai henkilöstä.
Sarjakuvan maailma
Sarjakuvan päähahmo on Nalle (ruots. Bamse), maailman vahvin ja kiltein nalle. Nalle joutuu ystävineen usein seikkailuihin. Luonteeltaan hän on hyväntahtoinen, ja hän puolustaa sorrettuja.
Džava
Džava tai Dzau  on kaupunkityyppinen taajama (daba) Georgiasta irtautuneessa Etelä-Ossetiassa. Georgian aluejaon mukaan se kuuluu Šida Kartlin alueen Džavan piirikuntaan, Etelä-Ossetian aluejaon mukaan se on taas vastaavan Dzaun piirin keskuspaikkakunta. Džava sijaitsee Suuren Kaukasuksen etelärinteillä, Etelä-Ossetian pääkaupungin Tskhinvalin pohjoispuolella Didi Liakhvi-joen varrella.
Etelä-Ossetian väestötiedot ovat politisoituneita ja niitä on vaikea varmistaa, mutta riippumattoman venäläisen tutkijan mukaan taajamassa lienee noin muutama tuhat asukasta. Venäjän armeijalla on Venäjän–Georgian sodan jäljiltä taajamassa tukikohta. Etelä-Ossetian konflikti ja Ratšan maanjäristys 1991 aiheuttivat alueella tuhoja.
Bamse
Sarjakuvan maailma
Nalle saa valtavan suuret jymyvoimat isoäitinsä Augusta Beatan (Agusta Beata) valmistamasta jymyhunajasta. Voimillaan Nalle pystyy muun muassa heittämään lentokoneen ilmaan ja pysäyttämään liikkuvan junan sekä taltuttamaan vihollisiaan ja vaarallisia villieläimiä. Vaarat Nalle selvittääkin usein nyrkein tai muutoin jymyvoimiensa avulla, vaikka Nalle toisaalta ristiriitaisesti väittääkin, ettei hän tappele. Muut eivät saa jymyhunajasta voimaa, vaan kolmen päivän vatsavaivat. Poikkeuksellisesti voimaa jymyhunajasta saavat kuitenkin myös Nallen tytär Nalle-Maija, joka tosin saa myös vatsavaivoja, Nallen lemmikkimehiläinen Surre sekä yksi Nallen vihollisista, Murri-Murri (Gluff-Gluff).
Sarjakuvan hahmot asuvat maaseudulla Kumpulassa, kaupungin vieressä. Monen hahmon talo sijaitsee korkean vuoren huipulla.
Nalle meni naimisiin Leenan (Brummelisa) kanssa 1981 ja sai perheen vuonna 1982. Perheeseen syntyi lukijaäänestyksen perusteella kaksi poikaa Lennu (Brum) ja Teddy (Teddy) sekä yksi tyttö Nalle-Maija (Nalle-Maja). Myöhemmin vuonna 1986 syntyi vielä tyttö Pampula (Brumma).
Nallella on paljon ystäviä ja vihollisia. Parhaimmat ystävät ovat viisas kilpikonna Kilpinen (Skalman), jolla on kilven alla lähes mitä vain, ja Pomppi (Lille Skutt), joka on naimisissa Niina Kaniinin kanssa. Pompilla ja Niina Kaniinilla on vilkas lapsi nimeltä Minihyppy (Mini-Hopp). Kilpisellä ei ole perhettä.
Brutus
Brutus voi viitata useisiin ihmisiin antiikin Roomassa:
Luettelo olympiakisojen taidekilpailujen mitalisteista
Tämä on luettelo taideolympialaisten mitalisteista.
Bamse
Sarjakuvan maailma
Kilpisen ja Pompin kanssa Nalle seikkailee monissa seikkailuissa. Kilpinen on erittäin etevä keksijä. Sankarit seikkailevat hänen keksintöjensä turvin monessa tarinassa. Kilpinen on myös keksinyt itselleen ruoka- ja unikellon, joka ilmoittaa hänelle ruokailujen ja unen ajat. Kun kello soi, ei juuri mikään saa Kilpistä heräämään tai lopettamaan syömistään. Eräässä sarjakuvassa Nallen ystävät kokeilivat herättää häntä kovalla melulla, mutta Kilpinen heräsi vasta, kun Teddy huusi apua, koska oli putoamaisillaan jyrkänteeltä alas.
Lukuisat viholliset aiheuttavat Nallelle ja hänen ystävilleen hankaluuksia numerosta toiseen. Sarjan alkuperäinen konna on ”ilkeyden maailmanmestariksi” nimetty Susi (Vargen), josta myöhemmin 1970-luvulla tuli kiltti. Eräs pitkäaikaisimmista vihollisista on Kroisos Myyrä (Krösus Sork). Kroisos, joka alun perin tunnettiin suomeksi nimellä Johtaja myyrä, on rikas, ahne ja ilkeä pankkiiri ja liikemies. Kroisos Myyrän apureina toimivat metkumyyrät (aikaisemmin nimellä myyräntyöläiset), jotka toimittavat konnantöitä johtajansa käskystä. Muita roistoja ovat muun muassa Suden serkukset, Konna ja Koukku (Knocke och Smocke), merirosvot kapteeni Kenkku, Ketale, Kepuli ja Tunari sekä ilkeä Kasimir Kettu (Reinard Räv). Konnia ottaa kiinni poliisipäällikkö Pontus Koppalakki alias Pontus Paukku (Pontus Kask). Hyvin usein Nalle pyytää poliisipäällikköä, ettei konnia suljeta vankilaan vaan annetaan heille jokin työrangaistus.
Sarjakuvan moraalista
Lehdessä esiintyvä Nallen koulu opettaa eläimistä, muista kulttuureista, maailmasta ja monista muista aiheista. Joskus aiheina ovat uskomukset ja Kilpisen näkemystä (”En usko mitään mitä en tiedä”) pidetään yleensä parempana kuin hänen naiivimpien ystäviensä.
Nalle ja hänen ystävänsä ovat vahvasti kiusaamista, rasismia ja väkivaltaa vastaan. Nalle ei ole vain maailman vahvin vaan myös kiltein ja toistaa usein ”kukaan ei tule paremmaksi lyömällä”. Sarja on tältä osin ristiriitainen. Toisinaan Nalle lyö vihollisiaan tai käyttää heitä kohtaan muuta väkivaltaa, esimerkiksi ripustaa norsun kärsästään roikkumaan. Usein jo pelkkä väkivallan uhka riittää pelastamaan sankarit. Puheen tasolla Nalle vastustaa väkivaltaa, mutta toisaalta se on kuitenkin tarpeen ”hyvän” puolustamiseksi.
Sarjan alkuperäinen päävihollinen Susi ystävystyy lopulta Nallen kanssa, koska häntä kohdeltiin hyvin. Toisinaan Susi kuitenkin ajautuu rikoksiin eikä Pomppi aina luota häneen. Eräissä sarjoissa muutkin yksittäiset viholliset ovat lopulta kääntyneet kilteiksi, kun heihin on suhtauduttu ystävällisesti. Nallen pahimmaksi viholliseksi on jäänyt Kroisos Myyrä, rikas kapitalisti. Kroisos tekisi mitä vain saadakseen lisää rahaa; hän on pettänyt muun muassa veljeään ja enoaan rahan vuoksi. Kroisos Myyrää ei Nallen kiltteys ole onnistunut muuttamaan.
Jhumpa Lahiri
Nilanjana Sudeshna ”Jhumpa” Lahiri (s. 11. heinäkuuta 1967 Lontoo) on yhdysvaltalainen kirjailija.
Bamse
Sarjakuvan moraalista
Sarjakuvissa on usein nähty hyvänä omansa jakaminen toisten kanssa. Sen sijaan liike-elämä käyttää sarjassa toisinaan arveluttavia menetelmiä, joita vastaan sankarit taistelevat. Kun vielä 1970-luvulla julkaistiin joitakin koulusivuja, joissa oltiin Kiinan ja Vietnamin puolella, jotkut päättelivät, että sarjakuva suhtautuu myönteisesti kommunismiin. Riidan huippukohta saavutettiin, kun Ruotsin entinen pääministeri Carl Bildt antoi valtiovierailullaan Bill Clintonille Bamse-kravatin. Kun Nallelle syntyi lapsia, sarjakuvan huomio siirtyi paljolti perhe-elämän kuvaamiseen ja vasemmistosyytökset vähenivät.
Jhumpa Lahiri
Lahiri syntyi Intiasta muuttaneille vanhemmille Lontoossa. Hänen isänsä oli kirjastonhoitaja ja äiti opettaja. Perhe muutti Yhdysvaltoihin ja asettui Rhode Islandiin Lahirin ollessa nuori. Hän suoritti kandidaatin tutkinnon englanninkielisestä kirjallisuudesta Barnard Collegessa 1989 ja maisterin tutkinnon Bostonin yliopistossa englannista, luovasta kirjoittamisesta ja vertailevasta kirjallisuustieteestä 1990-luvulla. Lisäksi hän on väitellyt tohtoriksi (PhD) renessanssin kulttuurihistoriasta (Renaissance Studies).
Bamse
Sarjakuvan moraalista
Ruotsissa rauhanpuolustajat protestoivat 2000-luvun alussa Boforsin RBS 23 BAMSE -ohjusjärjestelmälle annettua nimeä, koska heidän mukaansa väkivallattomuutta edustavan sarjakuvahahmon nimeä ei pidä yhdistää aseisiin.
Jhumpa Lahiri
Vuonna 1999 ilmestyi Lahirin esikoisteos, novellikokoelma Interpreter of Maladies (suom. Tämä siunattu koti, 2001). Teos sai Pulitzerin kaunokirjallisuuspalkinnon ja PEN/Hemingway Awardin vuonna 2000. Lahirin esikoisromaani The Namesake (suom. Kaima, 2005) ilmestyi vuonna 2003. Sen pohjalta tehty Mira Nairin ohjaama samanniminen elokuva sai ensi-iltansa vuonna 2006. Lahirin toinen novellikokoelma Unaccustomed Earth (suom. Tuore maa, 2008) ilmestyi vuonna 2008 ja toinen romaani The Lowlands (suom. Tulvaniitty, 2014) vuonna 2013.
Bamse
Alkuperä
Don Marksteinin mukaan Nalle on kopioitu Anselmi Pandasta (Andy Panda), joka on samantapainen, isokorvainen nallehahmo, jonka ystäväpiiriin kuului samoin kilpikonna nimeltä Winchester.
Jhumpa Lahiri
Kirjoissaan Lahiri kuvaa intialaissiirtolaisten elämää Yhdysvalloissa ja vaikeuksia, joita uuteen kulttuuriin sopeutuminen aiheuttaa.
Lahiri asuu Roomassa.
Crackers
Crackers on Sladen ns. "joulualbumi" vuodelta 1985. Se sisältää joulu- ja juhla-aiheisia kappaleita sekä Sladen vanhoja hittejä uudelleen soitettuna. Albumi on julkaistu vuosien aikana uudelleen eri nimikkeillä joulumarkkinoille, viimeksi vuonna 2006 (kts. alempi kuva).
Tetritsqaron piirikunta
Tetritsqaron piirikunta on piirikunta Kvemo Kartlin hallintoalueella Georgian eteläosassa. Piirikunnassa on noin 26 200 asukasta (2007) ja sen pinta-ala on 1 174 neliökilometriä. Piirikunta rajautuu lännessä Tsalkan ja Dmanisin, etelässä Bolnisin ja Marneulin, idässä Gardabanin ja pohjoisessa Mtskhetan ja Kaspin piirikuntiin. Sen keskus on Tetritsqaron (Tetri Tsqaron) kaupunki, jonka lisäksi siellä on Manglisin kaupunkityyppinen taajama ja 78 kylää.
Alueella on useita historiallisia kohteita, kuten Samšvilden linnoitus ensimmäiseltä vuosituhannelta eaa.–1700-luvulta, Gudarekhin luostari 1200-luvulta ja Pitaretin luostari 1200-luvulta.
Miika Partala
Miika Jorma Partala on sanoittaja, säveltäjä, kitaristi, laulaja. Partala on tullut tunnetuksi yhtyeissä Deuteronomium, No Man's Band, Stoner Kings, Icon Clan, Matkamiehet, Megiddon ja Feiled.
Hän toiminut myös Metallimessun solistina muutamia kertoja.
James Moroka
Tohtori James Sebe Moroka (16. maaliskuuta 1891 Thaba-Ncho, Oranjen vapaavaltio – 10. lokakuuta 1985) oli eteläafrikkalainen lääkäri ja poliitikko. Hän oli yksi ensimmäisistä mustista eteläafrikkalaisista, joka valmistui lääkäriksi. Moroka opiskeli lääketiedettä Edinburghin yliopistossa.
Moroka valittiin Afrikan kansalliskongressin puheenjohtajaksi CYL:n tuella joulukuussa 1948 ja hänen puheenjohtajakaudellaan ANC:n vastarinta apartheidia vastaan alkoi radikalisoitua. James Moroka erotettiin ANC:stä vuonna 1952 hänen myönnettyä kommunismin hävittämislain nojalla häntä vastaan nostetut syytteet, vetosi lieventäviin asianhaaroihin ja julkisesti sanoutui irti ANC:n periaatteista. ANC:n puheenjohtajaksi nousi päällikkö Albert Luthuli.
Kivijärvi (Viena)
Kivijärvi on Vienan entinen kylä, joka sijaitsi Latvajärvestä peninkulman päässä. Kivijärvi sijaitsi hyvin lähellä Suomen ja Venäjän rajaa. Kylässä oli ennen 1930-luvun puoliväliä 46 taloa.
John Abercromby
thumb|John Abercromby John Abercromby (15. tammikuuta 1841 – 7. lokakuuta 1924) oli skotlantilainen kivääriprikaatin luutnantti ja Edinburghin yliopiston oikeustieteen kunniatohtori. Hän sai lordin arvonimen 1917, ja hänestä tuli vanhemman veljensä jälkeen viides paroni Abercromby.
Hänen pääteoksensa The Pre- and Protohistoric Finns (2 nidettä 1898) käsittelee suomalaisia loitsurunoja. Hänen ansiostaan pelastui täydelliseltä unohdukselta 1500-luvun Kuolan saamen kielen sanaluettelo, joka on sittemmin julkaistu Suomalais-Ugrilaisen seuran aikakauskirjassa. Abercromby teki seuralle myös huomattavia taloudellisia lahjoituksia.
Elämä
Abercromby syntyi Tullibody Housessa George Abercrombyn, kolmannen paronin Abercrombyn ja Louisa Penuel Forbesin poikana, ja hänellä oli kaksi veljeä ja sisko. Hän sai koulutuksen Harrow koulussa ja valmistui Lontoossa ylioppilaaksi. Noin 1860 hän sai toimeksiannon Kivääriprikaatissa, mutta erosi vuonna 1870 noustuaan luutnantiksi. Tänä aikana hän ei osallistunut konflikteihin, mutta oli lähetetty Kanadaan vuodeksi. Poistuttuaan armeijasta vuonna 1870 hän omistautui kielille, matkailulle ja kansanperinteelle. Vuonna 1904 hän otti arkeologiseen sanakirjaan termin dekantterilasin kuvaamaan kuparikauden juoma-astioita, joita löytyy kaikkialta Länsi-Euroopasta. Hän muutti Edinburghiin vuonna 1895 asuen osoitteessa 62 Palmerston Place. Vuonna 1898 hänet valittiin Edinburghin kuninkaallisen seuran jäseneksi. Hänen ehdotuksensa olivat everstiluutnantti Frederick Bailey, Alexander Buchan, John McLaren, Lord McLaren ja Peter Guthrie Tait. Vuonna 1911 hän asui edelleen osoitteessa 62 Palmerston Place Edinburghin muodikkaassa West Endissä. Hän sai kunniatohtorin arvon Edinburghin yliopistosta ja oikeustieteen kunniatohtorin (LLD) myöhemmin elämässä. 3. lokakuuta 1917, vanhemman veljensä Georgen kuoleman jälkeen, hän onnistui viidentenä lordi Abercrombyna. Tätä ennen hänet nimitettiin Hon. John Abercromby. Hän tuki Skotlannin antikvariaattiyhdistystä ja toimi sen puheenjohtajana vuosina 1913–1918. Hänen testamenttinsa määräsi Edinburghin yliopiston Abercrombyn arkeologian katedraalin perustamisen, Vere Gordon Childen ja Stuart Piggottin viran. Hän kuoli 7. lokakuuta 1924 ja on haudattu Deanin hautausmaalle Edinburghissa sen itäpuolelle, lähellä pääsisäänkäyntiä. Tullibody House purettiin tulipalon jälkeen vuonna 1961.
Pélla
Péllan kaupunki ja kunta ovat ottaneet nimensä nykyisen kaupungin paikalla sijainneelta antiikin aikaiselta Pellan kaupungilta, joka oli Makedonian valtakunnan pääkaupunki.
Antiikki
Antiikin ajan Pella sijaitsi nykyisen kaupungin paikalla, ja sitä on kaivettu esiin erityisesti nykyisen kaupungin länsi- ja lounaispuolella. Pella toimi Makedonian valtakunnan pääkaupunkina noin vuodesta 400 eaa., jolloin kuningas Arkhelaos siirsi hallinnon Aigaista Pellaan. Pella oli myös muun muassa Filippos II:n pääkaupunki, ja Aleksanteri Suuri syntyi siellä. Politiikan ja taiteen suhteen Pellan kulta-aikaa oli Antigonos Gonataksen hallituskausi (274–239 eaa.). Kaupunki menetti asemansa roomalaisten voitettua Makedonian Pydnan taistelussa vuonna 168 eaa. Vanha kaupunki myös tuhoutui maanjäristyksessä ensimmäisellä vuosisadalla eaa.
pienoiskuva|vasen|180px|Péllan kunnantalo [[Giannitsássa.]] Roomalaiset perustivat vanhan Pellan lähelle uuden roomalaisen kolonian, Uuden Pellan. Se sijaitsi nykyisen Néa Péllan kylän paikalla, ja tällaisena Pella oli ilmeisesti olemassa vielä 500-luvulla jaa.
Nykyinen kaupunki ja kunta
Nykyinen asutus on syntynyt paikalle myöhemmin. Se tunnettiin osmanivallan aikana nimellä Ágioi Apóstoloi (Άγιοι Απόστολοι). Kylä otti antiikin aikaisen kaupungin mukaan nimen Pélla (myös Paliá Pélla, Παλιά Πέλλα, ”Vanha Pélla”) vuonna 1926. Asukasluku kasvoi, kun alueelle muutti paljon evakkoja Kreikan sotien seurauksena. Sittemmin kylä on kasvanut pieneksi kaupungiksi.
Péllan nähtävyyksiin kuuluvat antiikin Pellan arkeologinen alue, jonka pääalue sijaitsee kaupungin lounaispuolella, sekä sen löytöjä esittelevä Péllan arkeologinen museo kaupungin länsilaidalla. Kaupungissa on myös antiikin aikaan palautuva lähdekaivo (Kríni tis Péllas) sekä Aleksanteri Suurta esittävä patsas. Kaupungin kirkko on Pyhien Apostolien (Ágioi Apóstoloi) kirkko eli Pyhien Pietarin ja Paavalin kirkko.
Nykyinen Péllan kunta muodostui, kun Pélla, Giannitsá, Krýa Vrýsi, Kýrros ja Mégas Aléxandros yhdistyivät vuoden 2011 alussa Kallikrates-suunnitelman mukaisesti.
Kunnan osat
Vuoden 2011 kuntauudistuksesta lähtien Péllan kunta muodostuu viidestä kunnallisyksiköstä, jotka vastaavat uudistusta edeltäneitä kuntia. Kunnallisyksiköt sekä niihin kuuluvat kylä- ja kaupunkiyhdyskunnat ja asutukset ovat:
Maantiejuoksu
Maantiejuoksu eli katujuoksu on juoksulaji, jossa kilpaillaan tyypillisesti 5 km, 10 km, puolimaratonin ja maratonin (42,195 km) mittaisilla matkoilla. Kansainvälisen yleisurheiluliiton sääntöjen mukaan muita maantiejuoksun vakiomatkoja ovat 15 km, 20 km, 25 km, 30 km, 100 km sekä maantieviesti. Maantiejuoksut tulee suorittaa kestopäällysteisillä teillä eikä reitti saa kulkea pehmeällä alustalla kuten ruohikolla.
Maantiejuoksuissa pidetään kirjaa ennätyksistä, vaikka reitit poikkeavat aina toisistaan. Ennätyskelpoisen reitin täytyy olla virallisen reitinmittaajan mittaama. Kilpailun lähdön ja maalin välinen etäisyys linnuntietä mitattuna ei saa olla yli 50 % kilpailtavan matkan etäisyydestä. Reitin keskimääräinen kaltevuus alaspäin ei saa olla enempää kuin 0,1 % eli esimerkiksi 10 kilometrin reitillä maali saa sijaita korkeintaan 10 metriä alempana kuin lähtö.
Maantiejuoksut arvokisoissa
Maraton kuuluu olympialaisten, yleisurheilun maailmanmestaruuskilpailujen ja yleisurheilun EM-kilpailujen ohjelmaan. Vuodesta 2016 alkaen EM-kilpailuissa tosin kilpaillaan maratonin sijaan puolimaratonilla, mikäli samana vuonna järjestetään kesäolympialaiset. Joka toinen vuosi järjestettävät EM-kilpailut osuvat siis joka toinen kerta samalle vuodelle neljän vuoden välein järjestettävien kesäolympialaisten kanssa. Puolimaratonilla järjestetään omat maailmanmestaruuskilpailut joka toinen vuosi.
Maantiejuoksun kansalliset mestaruuskisat Suomessa
Maantiejuoksun SM-kilpailut juostaan vuosittain keväisin ja niissä kilpaillaan puolimaratonin matkalla aikuisten sarjoissa. Kisoissa kilpaillaan myös 17- ja 19-vuotiaiden junioreiden sarjoissa 10 km matkalla. Maratonin SM-kilpailut kilpaillaan erikseen yleensä syksyllä vuosittain.
Ahmad Baba
thumb|upright|Sivu Ahmad Baban orjuutta koskevasta lausunnosta. Ahmad Baba eli Abu al-Abbas Ahmad ibn Ahmad al-Takruri al-Massufi (26. lokakuuta 1556 Timbuktu – 22. huhtikuuta 1627 Timbuktu) oli länsisudanilainen lainoppinut ja elämäkerturi.
Ahmad Baba kuului Akitin berberisukuun, jonka jäsenet olivat toimineet Timbuktussa muslimipappeina ja tuomareina. Kun Marokon sulttaani Ahmad al-Mansur valloitti songhaivaltakunnan, Ahmad Baba ja joukko hänen virkaveljiään kieltäytyi tunnustamasta sulttaanin hallitusvaltaa. Heidät vangittiin vuonna 1594 ja vietiin kahlittuina Marokkoon. Ahmad Baba vapautettiin vuonna 1596, mutta hän joutui jäämään Marrakechiin, jossa hänestä tuli kuuluisa lainoppinut. Ahmad al-Mansurin kuoltua vuonna 1607 hänen seuraajansa Mawlay Zaydan salli Ahmad Baban ja muiden karkotettujen palata Timbuktuun. Ennen kuolemaansa Ahmad teki pyhiinvaellusmatkan Mekkaan.
Ahmad Baba on kirjoittanut noin viisikymmentä teosta, jotka käsittelevät islamilaista lakia, kielioppia ja muita aiheita. Hänen pääteoksensa on Ibn Farhunin laatiman lainoppineiden elämäkerraston täydennysosa, joka valmistui Marrakechissa vuonna 1596. Myöhemmin hän laati siitä lyhennetyn version, jonka nimenä on Kifayat al-muhtadj li-marifat ma laysa fil-dibadj. Ahmad Baban teos on tärkeä Maghrebin alueen henkilöbibliografinen lähde, ja hänen osittain säilyneestä kirjastostaan on julkaistu Espanjaa koskevaa lähdeaineistoa.
Oppineen mukaan on nimetty vuonna 1973 avattu Ahmed Baban instituutti, jonka tehtävänä on Afrikan historiaa koskevien kirjallisten lähteiden kerääminen, konservointi ja tutkimus.
María Zambrano
María Zambrano Alarcón (22. huhtikuuta 1904 Vélez-Málaga, Espanja – 6. helmikuuta 1991 Madrid, Espanja) oli espanjalainen esseisti ja filosofi.
Toisinajattelijana Zambrano vastusti Espanjan sisällissotaa kenraali Francon aikana ja vietti siitä syystä suuren osan elämästään maanpaossa ulkomailla: Ranskassa, Kuubassa, Meksikossa, Puerto Ricossa, Sveitsissä ja Italiassa. Hän palasi Espanjaan 1984 ja kuoli Madridissa 1991.
Maanpakolaisuudesta tuli väistämätön osa Zambranon ajattelua. Maanpaossa eläminen antoi näkökulman, jossa henkilökohtainen yhdistyi poliittiseen ja siten yksityinen sosiaalis-poliittiseen. Zambranon feministiset kirjoitukset filosofiasta, politiikasta ja kollektiivista tarjoavat syviä oivalluksia poliittisen kuohunnan merkittävästä aikakaudesta. Zambrano oli aikakautensa huomattavimpia ajattelijoita.
María Zambrano opiskeli vuosina 1924–1927 filosofiaa Madridissa Jose Ortega y Gassetin, Xavier Zubirin, Manuel García Morenten ja Julián Besteiron oppilaana. Hän osallistui opiskelijaliikkeeseen ja teki yhteistyötä sanomalehtien kanssa. Vuodesta 1931 alkaen hän oli metafysiikan apulaisprofessori Universidad Central de Madridissa. Hän tutustui muun muassa Emilio Pradosiin, Jorge Guilléniin, Luis Gernudaan ja Miguel Hernándeziin, jotka olivat Ryhmä 27:ssä. Kun sisällissota syttyi, hän muutti Valenciaan ja Barcelonaan. Vuonna 1939 hän joutui lähtemään maanpakoon. Hän asui Pariisissa, New Yorkissa, Havannassa ja Meksikossa, jossa hän alkoi opettaa filosofiaa yliopistossa (Universidad de San Nicolás de Hidalgo) Moreliassa. Hän tapasi Octavio Pazin ja Léon Felipen ja julkaisi teokset Pensamiento y poesía en la vida española ja Filosofía y poesía. Hän vietti ajanjakson Puerto Ricossa, josta hän matkusti Pariisiin vuonna 1946. Pariisissa hän tapasi Albert Camus'n ja René Charin. Vuosina 1948–1953 hän asui Havannassa ja sitten Roomassa, jossa hän kirjoitti teokset El hombre y lo divino, Los sueños y el tiempo ja Persona y democracia. Italiassa hän solmi ystävyyssuhteet Elena Crocen ja Victoria Guerrinin kanssa sekä maanpaossa asuvien espanjalaisten Ramón Gayan, Rafael Albertin ja Jorge Guillénin kanssa. Vuonna 1964 hän muutti Ranskaan.
Myöhäisvuosien teokset Claros del bosque (1977) ja De la Aurora (1986) ovat mystiikan sävyttämät.
Zambranolle myönnettiin Asturian ruhtinattaren palkinto vuonna 1981 ja ensimmäisenä naisena Miguel de Cervantes -palkinto vuonna 1988. Hän oli Málagan yliopiston kunniatohtori.
Erich Priebke
pienoiskuva|Erich Priebke Erich Priebke (29. heinäkuuta 1913 Hennigsdorf, Brandenburg, Saksan keisarikunta – 11. lokakuuta 2013 Rooma, Italia ) oli saksalainen Gestapon kapteeni (Hauptsturmführer), joka tuomittiin Italiassa vuonna 1944 tapahtuneista sotarikoksista. Priebke otti osaa Ardeatinen luolien massamurhaan Rooman lähistöllä 24. maaliskuuta 1944. 335 italialaista siviiliä surmattiin siellä kostoksi partisaaniryhmän surmattua 33 saksalaissotilasta Roomassa. Teloitusta johtivat saksalaisupseerit Herbert Kappler, Priebke sekä Karl Hass, listan tapettavista oli laatinut italialainen poliisipäällikkö Pietro Caruso.
Tapahtumista julkaistiin kirja Kuolema Roomassa vuonna 1967 ja George P. Cosmatoksen ohjaama elokuva Suuri joukkoteurastus vuonna 1973.
Natsien tappion jälkeen Priebke pakeni Argentiinaan, jossa hän piilotteli yli 50 vuotta. Vuonna 1994 Priebke antoi Argentiinassa haastattelun ABC-Newsin toimittajalle, jonka jälkeen hänet vangittiin ja lennätettiin Italiaan. Hänet tuomittiin elinkautiseen vankeuteen, mutta häntä ei lähetetty vankilaan korkean iän takia vaan oli kotiarestissa.
Kohut
Vuonna 2007 ilmeni, että joku oli teettänyt Suomen postin omakuvapostimerkkipalvelulla postimerkkejä Priebken kuvalla ja lähettänyt niitä Priebken pojallekin. Asiasta nousi kohu Argentiinassa.
Kesäkuussa 2007 Erich Priebkelle myönnettiin italialaisen maistraatin työlupa toimia konttorityöntekijänä ja kieltenkääntäjänä paikallisessa lakimiestoimistossa. Vastalauseiden jälkeen lupa peruttiin.
Marcus Junius Brutus
Taustaa
Brutus oli Marcus Junius Brutus vanhemman, verrattain merkityksettömän poliitikon, poika. Hänen äitinsä oli Servilia Caepionis, joka oli Cato nuoremman sisarpuoli sekä Julius Caesarin rakastajatar. Jotkin lähteet mainitsevat Brutuksen olleen Caesarin poika, mutta väitteet tuskin pitävät paikkaansa, koska Caesar oli Brutuksen syntyessä vasta 15 vuoden ikäinen, ja suhde Brutuksen äitiin syttyi vasta muutamia vuosia Brutuksen syntymän jälkeen. Brutuksen eno Quintus Servilius Caepio adoptoi Brutuksen nuorena miehenä, ja Brutus lisäsi enonsa cognomenin omaan nimeensä.
Brutuksen poliittinen ura alkoi kun hänestä tuli enopuolensa Cato nuoremman avustaja tämän Kyproksen maaherrakauden aikana. Senaatissa Brutus liittoutui optimaattien (konservatiivinen ryhmittymä) kanssa ensimmäistä triumviraattia vastaan. Triumviraattiin kuuluivat Marcus Licinius Crassus, Pompeius ja Caesar. Brutuksella olikin syytä vihata Pompeiusta, joka oli murhannut hänen isänsä 77 eaa. Sullan proskriptioiden aikana.
Kun kansalaissota puhkesi Caesarin ja Pompeiuksen välillä 49 eaa., Brutus seurasi entistä vihollistaan ja sen hetkistä optimaattien johtajaa Pompeiusta. Katastrofaalisen Farsaloksen taistelun jälkeen Brutus kirjoitti Caesarille anteeksipyyntökirjeen, ja Caesar antoi hänelle välittömästi anteeksi. Caesar hyväksyi hänet sisäpiiriinsä ja teki hänestä Gallian kuvernöörin. Seuraavana vuonna (45 eaa.) Caesar teki Brutuksesta preettorin.