cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Mark Todd
Todd kasvattaa hevosia Uudessa-Seelannissa. Toddin kasvattamat täysiveriset hevoset ovat tuttu näky kilparadoilla, ja ne ovat menestyneet hyvin laukkakilpailuissa.
Todd meni naimisiin Carolyn Berryn kanssa vuonna 1986. Parilla on kaksi lasta.
Peruutuskamera
pienoiskuva|Peruutuskameran näkymä [[Lexus IS|Lexus IS 250:ssä.]] pienoiskuva|[[Volkswagen Golf VII|Volkswagen Golf VII:n peruutuskameran linssi on sijoitettu Volkswagen-logon alle. Se tulee esiin, kun peruutusvaihde kytketään päälle.|alt=]] Peruutuskamera on videokamera, joka on asennettu ajoneuvon peräosaan helpottamaan peruuttamista. Peruutuskameran näytöllä näkyy ajoneuvon takana oleva alue, johon kuljettajalla ei muutoin ole näköyhteyttä.
Peruutuskameroiden kuva eroaa muista kameroista sillä, että kuva on käännetty vaakatasossa, niin että näkymä on peilikuva. Tämä on tarpeen, koska kamera ja kuljettajan kasvot ovat vastakkaisiin suuntiin, ja ilman sitä kameran vasen olisi kuljettajan oikea ja päinvastoin.
Vuodesta 2018 lähtien peruutuskamera on pakollinen varuste kaikissa uusissa Yhdysvalloissa myytävissä henkilöautoissa.
Bam (provinssi)
Bam on yksi Burkina Fason provinsseista. Bam sijaitsee maan pohjoisosassa Centre-Nordin hallintoalueella. Sen pääkaupunki on Kongoussi (68 807 asukasta ). Vuoden 2006 väestönlaskennan mukaan provinssissa oli 277 092 asukasta.
Taigaleinikki
Taigaleinikki (Ranunculus monophyllus, syn. R. auricomus ssp. sibiricus) on pohjoisessa Euraasiassa tavattava leinikkilaji. Taigaleinikki on apomiktisesti lisääntyvä ryhmälaji, johon kuuluu useita niin sanottuja pikkulajeja. Perinteisesti taigaleinikki-ryhmä on käsitelty apomiktisten kevätleinikkien (R. auricomus) alalajina, mutta nykyään se käsitellään omana lajiryhmänään.
Ulkonäkö ja koko
thumb|vasen|180px|Taigaleinikki. Monivuotinen taigaleinikki kasvaa 7–35 cm korkeaksi. Varsia on 1–3, ja niiden tyvellä on suomumaisia ja pitkään säilyviä lavattomia lehtituppia. Aluslehtiä on tavallisesti 1–2 kappaletta. Ensimmäisten lehtien lehtilavat ovat muodoltaan munuaismaisia, myöhemmät ovat pöyreähköjä. Lehtilapa on 2–7 cm leveä, kalju, tavallisesti kolmihakoinen tai kolmijakoinen ja leveäliuskainen. Kärkiliuska on hieman kolmiliuskainen. Varsilehtien liuskat ovat 1,5–5 cm pitkiä, tasasoukkia tai suikeita, harvaan kapeahampaisia tai ehytlaitaisia. Kukat sijaitsevat yksittäin varren ja haarojen päissä. Kukkaperä on sileä, kukkapohjus 2–5 mm pitkä ja melko runsaskarvainen. Keltaisessa kukassa on kaksi kehäkiehkuraa. Sekä verhiö että teriö ovat viisilehtisiä, ja toisinaan osa terälehdistä on vaillinaisesti kehittyneitä. Terälehdet ovat 2–12 mm leveitä, ja niissä on mesikuoppa. Taigaleinikki kukkii Suomessa touko-kesäkuussa. Hedelmistössä on harva- tai tiheäkarvaisia pähkylöitä, joissa on 0,6–1,6 mm pitkä ota. Taigaleinikki on myrkyllinen kasvi.
Ulkoisesti taigaleinikki muistuttaa läheisesti suurempi- ja vankempikokoista kevätlehtoleinikkiä.
Taigaleinikki kuuluu apomiktisiin leinikkeihin, jotka pystyvät tuottamaan siemeniä ilman hedelmöitystä. Näin syntyvät apomiktiset pikkulajit ovat toisistaan hyvin vaikeasti erotettavissa. Skandinaviassa taigaleinikkien ryhmästä on kuvattu 8 pikkulajia, joista Suomessa tunnetaan 7. Yksi Skandinaviassa tavattavista pikkulajeista on löydetty Oulun Linnasaaresta 1800-luvun lopulla. A. J. Mela kuvasi lajin tieteelle uutena ja antoi sille nimen Ranunculus nothus.
Levinneisyys
Taigaleinikin levinneisyysalue on pohjoinen. Euroopassa sitä tavataan ainoastaan paikoitellen Keski- ja Pohjois-Norjassa ja -Ruotsissa, Pohjois-Suomessa, sekä Venäjän keski- ja pohjoisosissa. Aasian puolella levinneisyysalue ulottuu etelämmäksi ja kattaa koko Siperian aina Tyynellemerelle saakka. Suomessa taigaleinikki on harvinainen pohjoisen laji, jonka levinneisyysalue on hyvin hajanainen. Eteläisimmät esiintymät ovat Oulun korkeudelta, pohjoisimmat Enontekiön ja Inarin eteläosista.
Elinympäristö
Taigaleinikkiä esiintyy laidunniityillä, pihakedoilla, lehdoissa, lehtomaisilla paikoilla ja rehevissä korvissa.
Armeijaryhmä B (länsirintama)
Armeijaryhmä B oli Saksan vuoden 1940 länsirintaman taisteluihin osallistunut armeijaryhmä. Sen komentajana oli sotamarsalkka Fedor von Bock syyskuusta 1939 joulukuuhun 1941.
Armeijaryhmä muodostettiin 10. lokakuuta 1939 ja sen ensimmäiseksi tehtäväksi asetettiin Saksan rajan turvaaminen Emsjoelta armeijaryhmä C:n rajalle asti ja samalla valmistautua hyökkäykseen Alankomaihin ja Belgiaan. Erich von Mansteinin suunnitelman mukaan armeijaryhmä B:n tehtävä Ranskan valloituksessa oli vetää osa brittiläisistä ja ranskalaisista joukoista Belgian suuntaan ja siten viedä painetta pois armeijaryhmä A:n Ardenneille suuntautuneelta päähyökkäykseltä. Bockin komennossa oli 29 divisioonaa, joista kolme panssaroituja. Lisäksi armeijaryhmää tuki Luftwaffen toinen lennosto.
Elli Ylimaa
Elli Ylimaa oli Johan Gustaf Leinon (alk. Grönroos) ja Aksa Johanna Grönlundin seitsenlapsisen perheen toinen. Vuonna 1924 perheen sukunimi muutettiin Linnanheimoksi. Elli Ylimaan sisarista Ragnhild, Rakel ja Regina alkoivat myös näyttelijöiksi. Jälkimmäisestä tuli suomalaisen elokuva kulta-ajan valovoimaisimpia filmitähtiä. Isä vastusti ankarasti lastensa teatterihaaveita, mutta sisarensa Ragnhildin innoittamana myös Elli alkoi 1920-luvulla esiintyä harrastelijanäyttämöillä ja niitti mainetta varsinkin koomisissa rooleissa.
Elokuvaohjaajat Teuvo Tulio ja Valentin Vaala olivat Linnanheimon sisarusten hyviä tuttavia, jotka ottivat heidät mukaan omiin projekteihinsa. Kun Vaala alkoi työskennellä Suomi-Filmin ohjaajana 1935, Ylimaasta tuli yksi hänen luottonäyttelijöistään palvelijattarien, yläluokkaisten neitien tai tiukkapipoisten akkojen sivurooleissa. Niin ikään Tulio käytti Ylimaata usein omissa elokuvatuotannoissaan, niin ikään sivuosissa. Yleensä hänet nähtiin sisarensa Regina Linnanheimon esittämän päähahmon luottohenkilönä.
Pekka Wallin
Wallin kirjoitti ylioppilaaksi Rauman lyseosta vuonna 1962. Hän valmistui Teknillisestä korkeakoulusta diplomi-insinööriksi 1968 ja Oulun yliopistosta tekniikan lisensiaatiksi 1971.
Elli Ylimaa
Ylimaan merkittävimpiin tulkintoihin lukeutuvat muun muassa Mantan osa Tulion elokuvassa Taistelu Heikkilän talosta (1936) ja johtajaopettajan rouva Kristiina Iippo Vaalan elokuvassa Varaventtiili (1942). Hän teki elokuvarooleja 1950-luvun lopulle asti.
Pekka Wallin
Hän toimi Oulun yliopistossa vuonna 1969 laboratorioinsinöörinä ja vuosina 1969-75 määräaikaisena professorina. Teknillisen korkeakoulun määräaikaisena apulaisprofessorina hän toimi vuosina 1974–78; sähkötekniikan professoriksi (mittaustekniikka) hänet nimitettiin vuonna 1978. Hän johti TKK:n Sähkö- ja tietoliikennetekniikan osastoa vuosina 1990–2007. Hän siirtyi eläkkeelle professorin virasta vuoden 2007 lopussa.
Elli Ylimaa
Elli Ylimaa oli vuodesta 1926 naimisissa toimistosihteeri Toivo Ylimaan kanssa. Heidän poikansa Veikko eli ”Ekku” esiintyi pikkuroolissa Taistelu Heikkilän talosta -elokuvassa. Ylimaa menehtyi 81-vuotiaana 1982.
Pekka Wallin
Wallinin tuotantoon kuuluu useita oppikirjoja mittaustekniikan alalta ja noin 100 tieteellistä julkaisua sähkötekniikan alalta. Hänen kirjoittamiinsa oppikirjoihin kuuluu esimerkiksi Otatiedon julkaisema teos Sähkömittaustekniikan perusteet (1991 ; 4. painos: 1997, 6. p. 2001 ). Hän harrastaa muun muassa tähtitiedettä.
Ruususiipitulkku
Ruususiipitulkku (Rhodopechys sanguineus) on paksunokkainen siemensyöjälintu.
Koko ja ulkonäkö
Linnun pituus on 15 cm, siipien kärkiväli 30–33,5 cm ja paino 30–50 g. Peipon kokoinen ruskean, valkoisen ja mustan kirjava pikkulintu, jonka siivillä, pyrstössä ja yläperässä vaaleanpunaista tai ruusunpunaista väriä. Nokka on paksu, vaaleanruskea. Sukupuolet ovat muuten samanvärisiä mutta koiras on juhlapuvussa kirkkaamman värinen. Nuoren linnun värit ovat himmeämmät. Äänet tuovat mieleen kangaskiurun äänen.
Esiintyminen
Alalaji sanguineus esiintyy paikkalintuna Turkissa, ja paikoin Lähi-idässä sekä niistä itään läntiseen Kiinaan. Marokon Atlasvuoristossa esiintyy alalaji aliena. Euroopan populaation koko on 600 000–1 800 000 yksilöä ja lajin kanta on elinvoimainen. Lajia ei ole tavattu Suomessa.
Elinympäristö
Pesimäaikana laji elää korkealla vuoristossa 1 700–3 300 metrin korkeudella, joskus alempana. Se viihtyy kasvittomilla jyrkillä rinteillä. Talveksi se laskeutuu alemmas.
Lisääntyminen
Pesä on maassa kivenkolossa, pensaan tyvellä, jyrkänteen hyllyllä tai ruohomättäässä. Munia on 4–5 ja muna painaa 3,1–3,5 g. Naaras hautoo 13–15 päivää. Naaras lämmittää pieniä poikasia, kunnes ne ovat noin 10 päivän ikäisiä. Molemmat puolisot ruokkivat ja hoitavat poikasia, jotka ovat lentokykyisiä noin 2-viikkoisina.
Ravinto
Ruohokasvien siemenet, lisääntymisaikana syö myös jonkin verran selkärangattomia.
Attila Repka
Attila Repka (s. 10. tammikuuta 1968 Miskolc) on unkarilainen kreikkalais-roomalaisen tyylin painija. Hän on olympiavoittaja, maailman- ja Euroopan-mestari. Hän edusti seuratasolla Diósgyőri Vasgyártak Testgyakorlók Köreä ja Diósgyöri BC:tä ja hänen valmentajanaan toimi Jozsef Gutman. Repka on ammatiltaan kalastaja ja pituudeltaan 171 cm. Hän kilpaili aikuisten arvokilpailuissa 68 kg:n painoluokassa.
Repka sai vuoden 1986 nuorten MM-kilpailujen 65 kg:n painoluokassa kultaa kreikkalais-roomalaisessa painissa ja pronssia vapaapainissa. Saman vuoden vapaapainin nuorten EM-kilpailuissa hän sijoittui 68-kiloisissa kolmanneksi.
Egil Johansen
Egil Johansen -nimisiä henkilöitä:
Intiaaniasiamies
Intiaaniasiamies (myös intiaaniagentti, engl. indian agent) oli Yhdysvaltain tai Kanadan hallituksen edustaja reservaatissa. Intiaaniasiamiehillä oli merkittävä asema Yhdysvaltojen ja Kanadan intiaaniasiainhallinnossa 1800-luvun loppupuolella ja vielä 1930-luvun alussa intiaaniasiamiehet hallitsivat reservaatteja lähes yksinoikeudella USA:ssa. Tilanne kuitenkin muuttui vuoden 1934 USA:ssa voimaan tulleen Indian Reorganization Actin myötä. Säädöksessä intiaaniasiamiesten valtaa kavennettiin ja reservaattia hallinnoiva neuvosto valittiin vaaleilla intiaanien joukosta. Asiamiesjärjestelmä poistui käytöstä lopullisesti 1960-luvulle tultaessa.
Patriootti (elokuva)
Patriootti (The Patriot) on yhdysvaltalainen vuonna 1998 ensi-iltansa saanut toimintaelokuva. Elokuvan ohjasi Dean Semler ja pääosassa esiintyy Steven Seagal. Elokuva perustuu löyhästi William C. Heinen vuoden 1974 kirjoittamaan romaaniin "The Last Canadien".
Juoni
Punaniska-armeijalla on tappava virus jolla he tartuttavat kokonaisen kaupungin. Kun hallitus ryhtyy joukkoineen pistämään alueen karanteeniin, päättävät punaniskat vallata kaupungin. He valtaavat kaupungin sekä nyt myös vasta-aineen virukseen. Ainoa ongelma on se, ettei antibiootti toimikaan. Kaupungissahan on yksi ihminen, tohtori Weasley McClaren tytär, joka on immuuni virukselle. Tässä vaiheessa varmaan kukaan ei arvaa, kenen verta pahikset haluavat kokeitaan varten. Tohtori McClaren joutuu suojelemaan tytärtään verisiltä kokeilta.
Akatsuki (1932)
Akatsuki oli Keisarillisen Japanin laivaston Akatsuki-luokan hävittäjä toisessa maailmansodassa.
Valmistus
Alus tilattiin Sasebon laivastoarsenaalilta. Sen köli laskettiin 17. helmikuuta 1930 ja alus laskettiin vesille 7. toukokuuta 1932. Alus valmistui saman vuoden lopulla 30. marraskuuta.
Palvelus
Alus muodosti Tyynenmeren sodan alkaessa sisaralustensa kanssa 6. hävittäjäviirikön. Alus osallistui viirikön mukana Malesiaan ja Alankomaiden Itä-Intiaan tehtyihin maihinnousuihin. Midwayn taistelun jälkeen se siirtyi Aleuteille, mistä alus palasi syyskuussa 1942. Se liitettiin viirikön mukana osaksi 4. hävittäjälaivuetta, jonka tehtävänä oli toimittaa täydennyksiä Guadalcanalille. Alus osallistui 13. marraskuuta 1942 Yhdysvaltain risteilijäosaston upottamiseen, jolloin se upotettiin.
Turonia-vaihe
Turonia-vaihe (engl. Turonian) oli myöhäisliitukauden se jakso, jolloin oli kaikkein lämpimintä. Kausi oli arviolta 93,5 ± 0,8 – 89,3 ± 1 miljoonaa vuotta sitten. Maa oli silloin "kuuman kasvihuoneen tilassa". Tulivuorenpurkaukset lisäsivät maan hiilidioksidimäärää rajusti ja lämmittivät Maan geologisesti katsoen lyhyeksi aikaa hyvin kuumaksi. Vaihe on saanut nimeensä Ranskan Tourainessa sijaitsevan Toursin kaupungin (lat. Turonia) mukaan.
Mantereiden sijainti
Mannerliikuntojen tutkimuksista ja muusta geologisesta ja peleontologisesta tutkimuksesta päätellen merenpinta oli korkealla. Etelä-Amerikka, Afrikka, Australia ja Etelämanner ovat kauden kartasta tunnistetavissa mutta eri paikoissa kuin nyt. Euroopan, Lähi-idän ja Etelä-Aasian kautta kulki Tethysmeri. Baltia, Suomi ja Skandinavia olivat kuivaa maata. Pohjois-Amerikan preerialla lainehti meri. Pohjois-Amerikka, Grönlanti ja Eurooppa olivat lähellä toisiaan. Itä-Aasia, Kiina ja Indonesia olivat yhtenäistä kuivaa maata. Keski- ja Etelä-Euroopassa oli kaarimaisia saariryhmiä. Mesoamerikka oli pelkkä saarikaari. Näin maapalloa pääsi kiertämään lämpimillä vesillä merivirta, joka lämmitti maapalloa. Etelä-Amerikka ja Australia olivat kiinni Etelämantereessa.
Elektrostal
Elektrostal (, vuoteen 1938 Zatišje, Зати́шье) on kaupunki Venäjällä Moskovan alueella 58 km itään Moskovasta. Vuonna 2010 Elektrostalin asukasluku oli 155 324.
Kaupunki syntyi 1916 perustetun tehtaan ympärille ja on edelleen metalli- ja raskaan teollisuuden keskus.
Velikije Luki
Velikije Luki on kaupunki ja kaupunkipiiri Pihkovan alueen eteläosassa Lovatin varrella Luoteis-Venäjällä. Sen asukusluku oli 98 778 (väestönlaskenta 2010).
Velikije Luki on liikennesolmu, joka sijaitsee tärkeiden rautateiden ja M9-valtatien (eurooppatie ) varrella. Siellä on myös pieni siiviililentoasema.
Kaupungissa on 1901 perustettu Velikije Lukin veturitehdas (VLVRZ).
Historia
thumb|left|300px|Družban lähiöalue Velikije Lukissa Kaupunki on mainittu kronikoissa jo 1166. Linnoituksen rakentamisen jälkeen 1211 siitä tuli tärkeä Pihkovan ja Novgorodin suoja. Moskovan ruhtinaskuntaan sen liitti Iivana Suuri 1478. 1800-luvun jälkipuoliskolla kaupungista tuli merkittävä rautatiepaikkakunta Moskovan ja Riian välisen rautatien ja kaupungin rautatieaseman valmistuessa.
Pelitalo
Pelitalo on videopelejä kehittävä tai julkaiseva, videopeliteollisuudessa toimiva yritys. Pelikoneita kehittävät ja valmistavat yritykset (esimerkiksi Sony) eivät ole pelitaloja, elleivät ne itse julkaise tai kehitä pelejä. Pelitalot voivat olla joko osia suuremmista emoyhtiöistä, jotka myös julkaisevat pelejä, tai ne voivat olla itsenäisiä ryhmiä, jotka käyttävät ulkopuolisia julkaisijoita. Osa pelitaloista levittää pelejään ilmaiseksi.
Peliala on nykyään suurta liiketoimintaa ja joistain pelitaloista on kasvanut suuria yrityksiä, joista yksi merkittävimmistä on Electronic Arts. Pelitalo on ostanut useita pienempiä pelialan yrityksiä ja on nyt yksi hallitsevista yrityksistä pelimaailmassa.
Joskus pelitalot erikoistuvat valmistamaan tietyntyyppisiä pelejä. Esimerkiksi Square Enix yhdistetään usein roolipeleihin ja Valve Corporation ensimmäisen persoonan ammuntapeleihin.
Jotkut pienemmät pelikehittäjät tekevät pelejä ilman julkaisijan rahallista tukea, tässä tapauksessa ne ovat niin sanottuja independent- tai indie-pelitaloja.
Pelitaloja
Pelitalot jaoteltu niiden kotipaikan mukaisesti:
Kyllön terveysasema
Kyllön terveysasema on Jyväskylän Kyllössä, Mäki-Matin kaupunginosassa toimiva Keski-Suomen hyvinvointialueen terveysasema.
Terveysaseman yhteydessä toimii terveyskeskussairaala, jossa on yhteensä viisi eri vuodeosastoa. Kiinteistön omistaa infrastuktuurisijoittaja Infranode, joka osti tereysaseman kiinteistön Jyväskylän kaupungilta vuonna 2022.
IBM SSEC
IBM Selective Sequence Electronic Calculator (SSEC) oli IBM:n suunnittelema sähkömekaaninen tietokone. Sen suunnittelu aloitettiin loppuvuodesta 1944, ja se oli toiminnassa tammikuusta 1948 vuoteen 1952. Se oli viimeinen suuri sähkömekaaninen tietokone, jonka pian syrjäyttivät täyselektroniset tietokoneet.
SSEC oli mahdollisesti ensimmäinen tietokone, joka kykeni tallennettujen käskyjen aritmeettiseen manipulaatioon (rajattu määritelmä tallennetun ohjelman tietokoneelle), mutta se toimi enemmän kiinteän ohjelman koneen tavoin. Ranskalainen historioitsija Georges Ifrah kutsuu SSEC:tä ensimmäiseksi "lähes-tietokoneeksi", mutta ei vielä täydeksi tietokoneeksi.
Historia
Toisen maailmansodan aikana IBM rahoitti ja rakensi Harvard Mark I:n (myös nimellä Automatic Sequence Controlled Calculator, ASCC) Howard H. Aikenille Harvardin yliopistossa. IBM rakensi SSEC:n tämän jälkeen jotta saisi enemmän näkyvyyttä.
Laituri (Georgia)
Laituri on kaupunkityyppinen taajama (daba) Georgian Gurian alueella Ozurgetin piirikunnassa. Se sijaitsee Tšolokhi- ja Natanebi-jokien varrella. Taajamasta on matkaa Ozurgetin kaupunkiin 14 kilometriä ja lähimmälle rautatieasemalle viisi kilometriä.
Ilmasto
80 metrin korkeudella merenpinnasta sijaitsevassa kaupungissa kesät ovat kostean subptrooppisen ilmaston seurauksena kuumia ja talvet leutoja. Ilman keskilämpötila on vuodessa 13,6 °C, tammikuussa 4,9 °C ja heinäkuussa 21,7 °C; kaikkien aikojen alin mitattu lämpötila –16 °C ja korkein 40 °C. Vuotuinen sadanta on 2330 mm.
Refaktorointi
Refaktorointi tarkoittaa prosessia, jossa tietokoneohjelman lähdekoodia muutetaan siten, että sen toiminnallisuus säilyy, mutta sen sisäinen rakenne muuttuu. Muutokset voivat koskea esimerkiksi luettavuutta tai ohjelmakomponenttien työnjaon selkeyttämistä. Uusia ominaisuuksia ei pyritä lisäämään tai ohjelmointivirheitä korjaamaan refaktoroinnin yhteydessä.
Laituri (Georgia)
Etymologia
Kaupungin nimen alkuperästä on kaksi versiota. Legendan mukaan nimi olisi annettu Venäjän hallitsijan luona vierailleiden, Laitin alueella asuneiden dukoborien mukaan. Professori Juri Sikharulidzen teorian mukaan taas nimi liittyisi seudulla maata omistaneeseen Aznauri Laitadze -nimiseen henkilöön.
Luettelo Oulun Kärppien palkituista pelaajista
Luetteloon Oulun Kärppien palkituista pelaajista on koottu kaikki palkinnot, jotka Oulun Kärppien pelaajat ovat voittaneet jääkiekon SM-liigassa. Vanhin palkinto, jota vieläkin jaetaan on Raimo Kilpiö -palkinto, joka annettiin ensimmäisen kerran kaudella 1953–1954.
Refaktorointi
Tyypillisiä refaktorointeja
Yleisimmät refaktoroinnin menetelmät ovat rename ja extract method, joista rename tarkoittaa muuttujan, metodin tai luokan uudelleennimeämistä paremmin merkitystään kuvaavaksi, kun taas extract methodissa pitkä metodi pilkotaan pienempiin osiin.
Laituri (Georgia)
Historia
Kun ensimmäiset asukkaat muuttivat nykyisen Laiturin alueelle vuonna 1911, seutu oli kulkukelvotonta umpimetsää. Alueelle muuttaneet sadat dukoborit, jotka olivat saaneet lainaa maata ja taloja varten, perustivat kaksi yhteisöä: Uspenskojen ja Voznesenskojen. He ryhtyivät viljelemään maissia, riisiä, perunaa ja muita kasveja. Ensimmäisen maailmansodan puhjettua vuonna 1914 Venäjän hallitus päätti evakuoida kylät ja siirtää niiden asukkaat Krimille. Dukoborit lähtivät Potin satamasta kohti Krimiä, mutta jo Novorossiskissa vihollinen upotti heitä kuljettaneen aluksen. Alue oli ottomaanivaltakunnan miehittämänä huhtikuusta kesäkuuhun 1918. 1940-luvulla alueen väkiluku ylitti 1000 henkilön rajan. Vuonna 1953 Laiturille myönnettiin kaupunkimaisen taajaman oikeudet. Vuonna 1997 Laiturin huomattavan suuri valtiollinen teeviljelmä myytiin yksityiseen omistukseen. Vuonna 2007 alettiin paikkakunnalle rakentaa vankilaa, mutta hanke on varojen puutteessa yhä kesken. Vuodesta 2012 on alueella viljelty laajamittaisesti mustikoita; puolukkaa tuotetaan ulkomaankauppaan.
Luettelo Oulun Kärppien palkituista pelaajista
Ensimmäisinä Kärppien pelaajina SM-liigassa palkittiin kaudella pistepörssin voittanut Henry Saleva ja Markku Kiimalainen, joka voitti SM-liigan maalipörssin ja oli SM-liigan paras tulokas.
Refaktorointi
Perustelut
Refaktoroinnin hyödyllisyyttä perustellaan sen koodin laatua parantavalla vaikutuksella. Koodista tulee myös luettavampaa, ja sitä kautta helpommin ylläpidettävää. Kustannussäästöt tulevat siis sitä kautta.
Laituri (Georgia)
Laiturin kirkko
Laiturin kirkko on paikallisen kulttuuriperinnön monumentti. Se on arkkitehtuuriltaan myöhäiskeskiaikaiseksi poikkeuksellinen. Samantyyppistä rakennetta ei muualla Georgiassa esiinny kuin myöhäiseltä pakanuuden ajalta ja varhaiskristillisyyden ajalta peräisin olevissa temppeleissä. Halkaisijaltaan viisimetrinen kirkko on muodoltaan pyöreä; sisäänkäynti on lännestä. Idän puolella on kolme kaarevaa peiliä, pohjoisessa ja etelässä yksi kummassakin. Ovet ja ikkunat on koristettu basalttikivellä. Peruna myöhäiskeskiajalta kirkossa on säilynyt maalaus, jonka ympärille on kirjoitettu otteita Apostolien tekojen kirjasta.
Refaktorointi
Perustelut
Refaktorointia tarvitaan, kun ohjelmaa pitää laajentaa sellaisiin tapauksiin, joita ei ole huomioitu alkuperäisessä suunnittelussa. Joissakin ohjelmistotuotantomenetelmissä (esimerkiksi Extreme Programming) refaktorointi on oleellisessa osassa kokonaisprosessia.
IBM Selectric
pienoiskuva|IBM Selectric pienoiskuva|Kirjoituselementti IBM Selectric oli erittäin suosittu sähkömekaaninen kirjoituskone, jonka IBM esitteli 31. heinäkuuta 1961. Erillisten kirjasinvarsien sijaan se perustuu suunnilleen golfpallon kokoiseen teräspalloon, jonka pinnasta kirjainmerkkien muodot ulkonevat. Kirjaimen näppäilyn jälkeen sähkömekaaninen koneisto kääntää pallon nopeasti oikeaan asentoon, minkä jälkeen pallo lyö kirjaimen värinauhan läpi paperille. Selectricin tela ja sen ympärille kierretty paperiarkki eivät liiku sivusuunnassa kuten perinteisessä kirjoituskoneessa, vaan kirjainpallo liikkuu vasemmalta oikealle tekstin edetessä. Tela liikkuu vain rivinvaihtonäppäintä painettaessa pyöräyttämällä paperiarkkia hieman ylöspäin samaan aikaan, kun kirjainpallo siirtyy oikeasta laidasta vasempaan aloittaakseen uuden tekstirivin.
Vittorio De Seta
Vittorio De Seta (15. lokakuuta 1923 – 28. marraskuuta 2011) oli italialainen elokuvaohjaaja, käsikirjoittaja, kuvaaja ja tuottaja. Hän kuului 1960-luvun italialaisen elokuvan merkittäviin realisteihin.
IBM Selectric
Selectric-pallokone sisälsi 2 800 osaa, ja sen kehittelyyn meni IBM:ltä seitsemän vuotta. Se mullisti kirjoituskonemarkkinat nopeutensa ja käyttömukavuutensa ansiosta. Siitä tuli myös heti suuri myyntimenestys, joka ylitti kuudelle kuukaudelle asetetut myyntitavoitteet jo ensimmäisen kuukauden aikana.
IBM Selectric tarjosi nopeuden ja tasaisen lyöntivoiman lisäksi mahdollisuuden valita eri kirjaintyyppejä vaihtamalla kirjainpallo muutamassa sekunnissa toiseen. Siitä ilmeisesti tuli nimi Selectric, yhdistelmä sanoista select ja electric, suom. ”valitse” ja ”sähköinen”. Vuonna 1964 koneeseen liitettiin magneettinauhaa käyttänyt muisti, ja siitä tuli automaattisen tekstinkäsittelyn edelläkävijä, joskin vielä analoginen. Vuonna 1971 esitelty, entistä kulmikkaammaksi muotoiltu Selectric II toi muun muassa mahdollisuuden vaihtaa kirjaintiheyttä 10 ja 12 merkin välillä tuumaa kohti, ja vuonna 1973 IBM Selectric varustettiin lyöntivirheiden korjausmekanismilla, jossa korjausnauha korvasi korjauslakan tai pyyhekumin käytön. Korjausnauhoja oli valittavana kahdenlaisia: valkoista pigmenttiä väärän kirjaimen päälle lyövä sekä toinen, jossa tarramainen liimapinta irrottaa paperista väärin näppäillyn merkin. Jälkimmäisen korjausnauhatyypin käyttö edellytti siihen sopivaa värinauhaa, jonka muste oli kehitetty korjausnauhan avulla helposti irtoavaksi.
Vittorio De Seta
De Seta syntyi Palermossa 1923. Hän muutti Roomaan, missä opiskeli elokuvataidetta. Hän teki ensimmäiset elokuvansa 1950-luvulla, kun hän kuvasi lyhyitä dokumentteja Sisiliasta, Sardiniasta ja Calabriasta. Hän ohjasi ne vuosina 1954–1959, ja niiden kohteena olivat alueen köyhimmät ihmiset. De Setan kymmenen lyhytdokumentin ominaispiirteisiin kuuluivat selostustekstin puuttuminen, rauhallinen tunnelma ja taidokas värienkäyttö. Liparisaarista tehty Isole di fuoco palkittiin 1955 parhaan lyhytdokumentin palkinnolla Cannesin elokuvajuhlilla.
IBM Selectric
Selectric-sarjan muotoilusta vastasi arkkitehti ja teollinen muotoilija Eliot Noyes, jonka palveluksia IBM käytti 21 vuotta.
Selectric-sarjan valmistus lopetettiin 1986, jolloin kirjainkiekkoa käyttävät kirjoituskoneet ja erilaiset tietokonepohjaiset tekstinkäsittelyjärjestelmät tulostimineen olivat ajaneet ohi Selectricin kalliista mekaanisista ratkaisuista. Selectric-koneita ehdittiin valmistaa yli 13 miljoonaa kappaletta.
Vittorio De Seta
De Seta ohjasi Ranskassa 1969 elokuvan L’invitata. Sen jälkeen hän palasi Italiaan ja ohjasi RAI:lle neliosaisen minisarjan Opettajan päiväkirja, joka perustui Albino Bernardinin omaelämäkertaan. De Seta teki lopulta 1980-luvulla RAI:lle useita televisiodokumentteja. Hän palasi vielä näytelmäelokuvien pariin 2000-luvulla, kun vuonna 2006 valmistui Lettere dal Sahara.
De Seta kuoli Sellia Marinassa marraskuussa 2011.
Atelier Torbjörn Tillander
Atelier Torbjörn Tillander on suomalainen korunvalmistusyritys ja koruliike. Se sijaitsee Helsingissä Kluuvikadulla.
Yrityksen perustajan Torbjörn Tillanderin isoisän isä Aleksander E. Tillander perusti kultasepänliikkeen Pietariin 1860. Menestyvä yritys toimitti esineitä mm. Nikolai II:n perheelle. Kun Venäjän vallankumous alkoi, siirtyi Tillanderin liiketoiminta suvun kotimaahan Suomeen. Sukupolvenvaihdosten myötä Torbjörnistä tuli yrityksen kultasepänverstaan johtaja. Torbjörn lähti lopulta perheyrityksestä ja perusti oman liikkeen Helsinkiin vuonna 1956. Tuo yritys, Oy Tillander Ab, toimii nykyään Turussa.
Torbjörnin tytär Tina Tillander on opiskellut gemmologiksi Saksassa ja helmien asiantuntijaksi Japanissa. Suomessa hän on saanut kultasepän koulutuksen isänsä opissa. Tinan tytär Jenny Tillander on myös mukana yrityksen toiminnassa.
Yrityksen korut valmistetaan käsityönä yrityksen omassa verstaassa Helsingin keskustassa. Yrityksen kultaseppä Rauno Tynkkynen on valittu vuonna 2008 Vuoden Kultasepäksi. Hän toimii myös kouluttajana Lahden käsi- ja taideteollisuusoppilaitoksessa.
Yrityksen mainossarja valittiin vuonna 2008 toiseksi Vuoden aikakauslehtimainokseksi.
Will Barnet
Will Barnet (25. toukokuuta 1911 – 13. marraskuuta 2012 ) oli yhdysvaltalainen taidemaalari. Hän syntyi Beverlyssä Massachusettsissa ja oli vuodesta 1982 Yhdysvaltain taide- ja kirjallisuusakatemian jäsen. Hän opiskeli Bostonissa ja vuodesta 1930 Art Students League of New Yorkissa.
Barnetin kuvataiteen tyyli vaihteli suuresti hänen uransa aikana. Varhaiset ekspressionistiset työt jäivät 1950- ja 1960-lukujen kuluessa abstraktimman tuotannon varjoon, ja tuoreemmat työt ovat figuratiivisempia ja realistisia. Teoksissa on usein keskeisessä osassa ihmishahmo.
Barnet myös opetti maansa johtavissa taidekouluissa. Hänen töitään on ollut kokoelmissa Pohjois-Amerikan tunnetuimmissa taidegallerioissa, kuten Metropolitan Museum of Artissa, Solomon R. Guggenheim -museossa ja Boston Museum of Fine Artsissa.
Barnabaan evankeliumi
Barnabaan evankeliumi on keskiaikainen islamilainen kirjoitus, joka esittää olevansa islaminuskoisen Jeesuksen opetuslapsen Barnabaan kirjoittama evankeliumi. Kirjoituksen kaksi varhaisinta versiota on ajoitettu 1500-luvulle. Ne on kirjoitettu alun perin italiaksi ja espanjaksi. Espanjankielinen versio on säilynyt ainoastaan 1700-luvulta peräisin olevana versiona.
Kirjoitus on suunnilleen yhtä pitkä kuin kaikki kanoniset evankeliumit yhteensä. Siihen kuuluu 222 lukua. Se kuvaa Jeesuksen elämän islamilaisesta näkökulmasta yhteensopivana Koraanin Jeesus-näkemyksen kanssa. Jotkut muslimit väittävät, että kirjoitus on ainoa Jeesuksen opetuslapselta ensimmäiseltä vuosisadalta peräisin oleva evankeliumi, ja että se olisi ollut hyväksyttynä kanonisten evankeliumien joukkoon vuoteen 325. Lähes kaikki kriittiset tutkijat, mukana myös muslimeita, ovat sitä mieltä, että kyseessä on keskiaikainen väärennös.
Raamatussa Barnabas oli apostoli Paavalin työtoveri, mutta häntä ei mainita Jeesuksen opetuslasten joukossa.
Analyysi
Barnabaan evankeliumi on kirjoitettu selkeästi islamia puoltavasta näkökulmasta. Se ei ainoastaan mainitse Muhammadia nimeltä, vaan sisältää luvussa 39 jopa "islamin uskontunnustuksen" (šahada). Kirjoitus on vahvasti Paavalin ja kolminaisuusopin vastainen.
Kirjoitus kuvaa Jeesuksen profeetaksi, ei Jumalan pojaksi. Paavalia se kutsuu "petetyksi". Se selittää yksityiskohtaisesti, että Jeesusta ei ristiinnaulittu, vaan että tämä nousi taivaaseen elävänä. Kyseessä on doketistinen teema, joka voidaan löytää Pietarin evankeliumista ja joka otettiin myös Koraaniin. Juudas Iskariot olisi ristiinnaulittu Jeesuksen sijasta. Nämä näkemykset — erityisesti se, että Jeesus oli Jumalan profeetta, joka nousi taivaaseen ilman ristiinnaulitsemista — ovat yhdenmukaisia islamin uskon näkemysten kanssa. Jotkut osiot ovat kuitenkin ristiriidassa Koraanin kanssa. Yksi ristiriitaisuus on kertomuksessa Jeesuksen synnystä, jossa Marian kerrotaan synnyttäneen Jeesuksen ilman kipua. Toinen on Jeesuksen opetuksissa, kun hän sallii viinin juonnin ja määrää yksiavioisuuden.
Kirjoitus jakaa huomattavia teemoja ja fraseologiaa Danten Jumalaisen näytelmän kanssa. Jos evankeliumi nähdään, kuten useimmat tutkijat katsovat, yrityksenä muodostaa synteesi kristinuskon ja islamin välille, siinä voidaan nähdä yhtäläisyyksiä 1500- ja 1600-luvun Morisco-kristillisyyden ja antitrinitaaristen kristiuskon suuntausten kirjoitusten kanssa. Tekstillä ei kuitenkaan tunnetta varhaisempia edeltäjiä.
Espanjankieliseen evankeliumin versioon sisältyy selonteko evankeliumin löytymisestä paavi Sixtus V:n (paavina 1585–1590) yksityisistä tutkimuksista. Useimpien tutkijoiden mielestä se ei sovi yhteen historiallisten tosiasioiden kanssa. Italiankielisessä versiossa on puolestaan paleografisia ristiriitaisuuksia. Nämä seikat ovat saaneet jotkut tutkijat päättelemään, että kaksi tunnettua käsikirjoitusta olisi valmistettu tukemaan jotain oikeusjuttua, jonka tarkoituksena oli saattaa joku paavin kuurian jäsen häpeään tai osasyylliseksi johonkin rikokseen 1590-luvulla (David Sox: The Gospel of Barnabas 1984). Vastaava on tapaus, jossa joukko kirjeitä väärennettiin, jotta Skotlannin Maria Stuart saatiin osasyylliseksi erääseen rikokseen. Jotkut näkemykseen yhtyvät tutkijat katsovat, että evankeliumi on täydellinen huijaus. Osa tutkijoista katsoo, että väärentäjät hyödynsivät jotain olemassa olevaa heterodoksista tekstiä.
Suurin osa tutkijoista, kuten kristityt ja eräät islamilaiset tutkijat, katsoo, että kirjoitus on melko myöhäinen, pseudoepigrafinen ja mahdollisesti "hurskas valhe" ajatuksella "tarkoitus pyhittää keinot". Jotkut tutkijat katsovat kuitenkin, että se saattaa sisältää joitakin jäännöksiä varhaisemmasta apokryfisestä tekstistä, jota olisi muokattu sopimaan islamin opetuksiin. Teksti olisi saattanut olla alun perin gnostilainen (Cirillo, Ragg), ebioniittinen (Pines) tai Diatessaronin kaltainen evankeliumiharmonia (Joosten). Jotkut muslimitutkijat pitävät kirjoitusta aitona, ja jotkin islamilaiset tahot siteeraavat sitä islamin Jeesus-näkemyksen tueksi.
Raideleveys
pienoiskuva|Raideleveys pienoiskuva|Raideleveydet maailmassa
Raideleveys on rautatien kiskojen sisäreunojen välinen etäisyys. Käsitettä raideleveys ei pidä sekoittaa käsitteeseen raideväli, joka tarkoittaa rautatien kahden rinnakkaisen raiteen keskilinjojen välistä etäisyyttä.
Yleisesti ottaen leveäraiteinen juna on vakaampi, sallii suurempia nopeuksia ja pystyy kantamaan enemmän kuormaa, kun taas kapearaiteinen rata on halvempi ja nopeampi rakentaa ja vie vähemmän tilaa. Kapearaiteisia ratkaisuja suositaankin edelleen muun muassa kaupungeissa kulkevissa raitiovaunuissa ja vaikeassa maastossa (esimerkiksi vuoristossa) kulkevilla radoilla.
Suomessa yleisin raideleveys on 1 524 mm. Euroopassa käytetään yleensä 1 435 mm leveyttä. Venäjällä ja muissa entisen Neuvostoliiton maissa kiskojen väli on 1 520 mm.
Raideleveyksien historiaa
Yhdysvalloissa noudatettiin alun perin brittiläistä standardiraideleveyttä pääasiassa pohjoisvaltioissa, jonne ensimmäiset veturit oli ostettu Britanniasta. Etelävaltioissa sen sijaan viiden jalan eli 1 524 millimetrin raideleveys oli tyypillinen. Amerikkalaisia raideleveyksiä alettiin vähitellen muuttaa standardin mukaisiksi, kun ymmärrettiin sen taloudellinen ja käytännöllinen hyöty. Sisällissodan päätyttyä vuonna 1865 koettiin pohjoisen ja etelän erilaiset raideleveydet taloudelliseksi ongelmaksi uudessa yhtenäisessä valtiossa. Etelän rautateiden raideleveydet muutettiin Pennsylvania Railroad -yhtiön neljän jalan ja yhdeksän tuuman raideleveydeksi kahdessa päivässä, 31. toukokuuta ja 1. kesäkuuta 1886.
Venäjällä rautateillä arveltiin olevan sotilaallista merkitystä, minkä vuoksi ei haluttu käyttää kansainväliseksi muodostuvaa brittiläistä standardiraideleveyttä. Yhdysvaltalainen sotilasinsinööri George Washington Whistler (1800 – 1849) palkattiin rakennuttamaan Moskovan ja Pietarin välistä rautatietä, jonka leveydeksi tuli Yhdysvaltain etelävaltiolaiset viisi jalkaa. Näin tämä ”venäläisenä raideleveytenä” pidetty leveys tuli voimaan koko rataverkolla koskien myös Viroa, Liettuaa, Latviaa, Suomea, Ukrainaa, Valko-Venäjää ja Mongoliaa.
Neuvostoliiton aikana Venäjän raideleveys muutettiin 1 524 mm:stä 1 520 mm:iin, kun sinne haluttiin loogisempi SI-järjestelmän mukainen millimetrien tasakymmeniin osuva raideleveys. 1950-luvulla tehty muutos toteutettiin kallistamalla kiskoja sisäänpäin aiempaa enemmän, millä saavutettiin vaadittu raideleveyden neljän millimetrin kaventuminen.
Kapearaiteiset radat (alle 1 435 mm)
Suomessa on ollut 1800-luvun lopusta alkaen käytössä yhteensä arviolta 350–400 kapearaiteista rataa. Niistä ainoastaan 13 oli yleiselle liikenteelle avattuja ratoja, mutta suurin osa oli kuitenkin yksityisessä käytössä olevia teollisuus- tai metsäratoja.
Osa radoista oli kevyistä 7–10 kg/m kiskoista rakennettuja rilliratoja, joita käytettiin painavien kuormien siirtelyyn sahoilla ja muilla pienehköillä teollisuuslaitoksilla. Suurin osa rilliratojen vaunuista oli käsin työnnettäviä kaksiakselisia avovaunuja, joissa ei ollut jarruja eikä kytkinlaitteita.
Suurin osa Suomen kapearaiteisista radoista ja rautateistä on jo purettu, eikä monesta ole säilynyt edes tietoja jälkipolville. Joitain ratoja ja jonkin verran kalustoa ovat kuitenkin eri tahot säilyttäneet ja osittain kunnostaneet museo- ja harrastekäyttöön. Hyvänä esimerkkinä on Jokioisten Museorautatie, joka liikennöi Jokioisten ja Humppilan välillä museoliikenteessä entisellä Jokioisten rautatien 750 mm:n levyisellä kapearaiteisella radalla.
Suomessa yleisimmin käytetyt kapearaideleveydet olivat 600, 750 ja 1 000 mm, mutta ratoja rakennettiin myös 488, 500, 575, 785, 900, sekä 1 067 mm leveyksille.
Helsingin nykyisen raitiovaunuliikenteen raideleveys on 1 000 mm eli tasan yksi metri. Sekä Turun että Viipurin entiset raitiotiet käyttivät samaa raideleveyttä. Helsingin raitioliikenteen laajentamisen yhteydessä vuosina 1908–1909 harkittiin hevosvetoisten raitiovaunujen aikaisen 1 000 mm raideleveyden kasvattamista, mutta se jätettiin kustannussyistä toteuttamatta.
Normaaliraiteiset radat (1 435 mm)
pienoiskuva|Normaali- ja leveäraiteista 1 435 / 1 524 mm:n nelikiskorataa Tornionjoen ylittävällä rautatiesillalla Haaparannan ja Tornion välillä.
Suomessa normaaliraiteista eli 1 435 mm:n raideleveyden rataa on käytössä Turun satamassa SeaRailin junalautoille tarkoitetulla ratapihan osalla, Ovakon alueella DB Schenkerin logistiikkakeskuksessa, Tornio–Haaparanta-radalla ja tavararatapihalla Torniossa sekä Tampereen raitiotiellä.
Turun satama
SeaRail oli Turun ja Tukholman välillä operoiva junalauttayhtiö, jolla oli Turun satamassa käytössään muutaman sadan metrin mittainen kaksileveyksinen raiteisto. Tällä joskus nimellä ”Little Sweden” (suom. ”Pikku Ruotsi”) kutsutulla ratapihan osalla voitiin vaunujen raideleveyttä muuttaa normaalin 1 435 mm:n ja Suomen 1 524 mm:n välillä vaihtamalla vaunujen telit. Kiskot poistettiin vuonna 2018 liikenteen loputtua muutama vuosi aiemmin.
Tornio–Haaparanta-rata
Tornion ja Haaparannan rautatieasemat yhdistävä neljän kilometrin pituinen rata mahdollistaa sekä leveäraiteista että normaaliraiteista rataa kulkevan kaluston liikenteen asemien välillä. Kahden eri raideleveyden pienen 89 mm:n eron vuoksi rata on jouduttu toteuttamaan nelikiskoisena.
Rata ylittää valtakunnan rajan Tornionjoen rautatiesillalla.
Tornion ratapihalla on lisäksi raideleveyden vaihtolaite, jolla voidaan muuttaa erikoispyöräkerroin varustettujen vaunujen raideleveyttä. Nämä vaunut voivat liikennöidä sekä leveäraiteisellä että normaaliraiteisella radalla, eikä tavaroiden siirtokuormausta tarvita.
Leveäraiteiset radat (yli 1 435 mm)
pienoiskuva|Leveäraiteista 1 524 millimetrin raideleveyksistä rataa [[Orimattilan Pennalassa.]]
Suomessa yleisin raideleveys on 1 524 mm, joka on käytössä lähes koko Suomen rataverkolla muutamaa lyhyttä normaaliraiteista osuutta sekä Helsingin metroa lukuun ottamatta, jossa raideleveys on 1 522 mm. Metron ja valtion rataverkon raideleveyden ero on käytännössä olematon, minkä vuoksi oli pystytty järjestämään raideyhteys valtion rataverkkoon entistä Herttoniemen satamarataa pitkin (nykyisin Vuosaaren satamaan).
Suomen leveäraiteinen raideleveys on lähes sama kuin Venäjällä nykyisin käytössä oleva 1 520 mm. Tämä 4 mm:n leveysero johtuu Neuvostoliitossa 1950-luvulla tehdystä SI-järjestelmän mukaisesta standardoimisesta millimetrien tasakymmeniin, kun taas Suomen raideleveys on alkuperäinen keisarillisella Venäjällä käyttöönotettu viisi jalkaa, joka taas on peräisin Yhdysvaltain etelävaltioiden sen aikaisesta standardista.
Mikko Alameren vuonna 1979 julkaiseman teoksen mukaan rautatiehallitus määritteli vuonna 1959 uudeksi kiskotuksen nimellisraideleveydeksi 1 520 mm aikaisemman 1 524 mm:n asemesta, mutta tätä ei toteutettu.
Epästandardin raideleveyden vaikutukset
Suomen logistisen sijainnin vuoksi yksi maan tärkeistä kauppakumppaneista on Venäjä, ja itään päin jatkuvaa maayhteyttä on hyödynnetty myös rautatieliikenteessä. Venäjän raideleveyttä hyvin lähellä olevan raideleveyden käyttäminen helpottaa raaka-aine- ja tavarakuljetuksia maiden välillä, koska 4 mm:n leveysero ei estä rautatiekaluston käyttöä molemmilla raideleveyksillä.
Standardista poikkeavan raideleveyden vuoksi junayhteyttä länteen on vaikea saada merkittävässä määrin toimimaan, ja vaunujen kuljettaminen junalautoilla ei samasta syystä ole laajassa mitassa kannattavaa. Poikkeava raideleveys vaikeuttaa myös rautatietoiminnan kilpailuttamista ja nostaa hankinta- ja ylläpitokustannuksia.
Raideleveyksiä
pienoiskuva|Junanvaunun telien vaihto [[Mongolian 1 520 mm:n ja Kiinan 1 435 mm:n raideleveyden vuoksi.]]
Keskustan terveysasema (Jyväskylä)
Keskustan terveysasema oli Jyväskylän Harjun kaupunginosassa toimiva kaupungin terveysasema. Terveyskeskusrakennus valmistui vuonna 1984.
Keskustan terveysaseman palvelut siirtyivät 10. helmikuuta 2021 Keski-Suomen Sairaala Nova an. Keskustan terveysasema on purettu ja tontille on tarkoitus rakentaa kerrostaloja.
Syväkangas
Syväkangas on Kemin kaupunginosa. Syväkangas on Kemin itäisen osan palveluiden keskuspaikka. Alue on omakotitalovaltaista asuinaluetta, mutta alueella on myös jonkin verran kerrostaloja.
Syväkankaalla sijaitsee runsaan viidensadan oppilaan 1.–9. luokkien yhtenäiskoulu. Koulussa toimivat esiopetus, alakoulu, yläkoulu, maahanmuuttajien valmistava opetus yläkoulussa sekä yläkoulun pienryhmä.
Veden viemää
Veden viemää (alkuperäinen nimi Fallvatten) on ruotsalaisen kirjailijan Mikael Niemen seitsemäs kirja, joka julkaistiin Ruotsissa vuonna 2012, Suomessa vuonna 2013. Kirjan suomennoksen on kustantanut Like, ja kirjan on suomentanut Jaana Nikula.
Tarinat kuvaavat muun muassa helikopterilentäjän perhettä, voimalaitostyöntekijöitä, taiteilijoita joen varrella ja kahvilantyöntekijää.
Takajärvi (Kemi)
Takajärvi on Kemin kaupunginosa. Kaupunginosa on omakotivaltaista asuinaluetta, mutta alueella on myös jonkin verran rivi- ja kerrostaloja mm. Oklaholmankadulla. Takajärven kaupunginosassa asuu 1550 asukasta (31.12.2020 tilanne).
Kemin kaupunki aloitti järjestelmällisen oman vuokra-asuntotuotannon 1960-luvun lopulla juuri Takajärven kaupunginosassa. Siikakankaan, Oklaholman ja Takajärven pienalueille valmistui vuosina 1967–1974 kuusi kaupungin vuokrakerrostaloa ja neljä rivitaloa.
Lee Bontecou
Bontecou oli 1960-luvun alkupuolella maineensa huipulla. Hän vietti vuosikymmeniä hiljaiseloa Orbisoniassa, Pennsylvaniassa, mutta nousi jälleen julkisuuteen vuonna 2004.
Bontecou on ollut vuodesta 2004 American Academy of Arts and Lettersin jäsenenä. Ugo Mulasin hänestä ottamaa valokuvaa vuonna 1963, jossa hän työskentelee käytettiin Spoon-yhtyeen vuonna 2007 ilmestyneen Ga Ga Ga Ga Ga -albumin kannessa.
Suomessa Lee Bontecou osallistui Ars 69-näyttelyyn. Bontecoun teoksia on Museum of Modern Artin ja National Gallery of Artin (Washington DC) kokoelmissa.
Hans Kundt
pienoiskuva|Hans Kundt Hans Kundt (28. helmikuuta 1869 Neu Strelitz, Mecklenburg – 30. elokuuta 1939 Lugano, Sveitsi ) oli saksalainen upseeri, joka komensi Bolivian asevoimia Chacon sodan alkuvaiheessa.
Kundt saapui Boliviaan vuonna 1911 majurin arvoisena saksalaisen sotilasneuvonantajalähetystön päällikkönä. Ensimmäisessä maailmansodassa Kundt palveli Saksan itärintamalla yleten kenraalimajuriksi. Sodan jälkeen hän palasi Boliviaan palvellen vuosina 1921–1926 asevoimien yleisesikuntapäällikkönä. Vuonna 1927 hän oli Bolivian puolustusministeri. Sekaantuminen poliittisiin vehkeilyihin johti siihen, että Kundt karkotettiin Boliviasta vuonna 1930. Tämän jälkeen Kundt palveli Chilen armeijassa kouluttajana ja suunnittelijana, kunnes hänet vuonna 1932 kutsuttiin takaisin Boliviaan hieman ennen sodan puhkeamista. Sodan alussa hän komensi Bolivian asevoimia. Kundtin sodanjohdossa oli puutteita, ja häntä pidettiin syyllisenä Bolivian armeijan joulukuussa 1933 kärsimiin raskaisiin takaiskuihin. Hänet erotettiin armeijasta, ja hän palasi Saksaan 1934.
Lentopallo kesäolympialaisissa 2020 – miesten turnaus
Miesten lentopalloturnaus Tokion olympialaisissa 2020 käydään Ariake Arenalla, Tokiossa. Alkulohko-ottelut pelataan 24. heinäkuuta – 1. elokuuta. Pudotuspelit alkavat 3. elokuuta ja päättyvät loppuotteluun 7. elokuuta. Turnaukseen osallistuu 12 joukkuetta. Hallitsevana mestarina turnaukseen lähtee Brasilia.
Karsinnat
Olympiaturnaukseen pääsee 12 maata. Isäntämaa Japani pääsee turnaukseen ilman karsintoja. Kuusi maata valitaan kuuden erillisen kansainvälisen karsintaturnauksen kautta. Nämä pelataan 9. – 11. elokuuta 2019. Jokaiseen turnaukseen osallistuu neljä maata. Kansainvälisiin karsintaturnauksiin valitaan 24 FIVB:n rankingin parasta maata, jotka eivät ole jo saaneet paikkaa olympiaturnauksessa. Viisi viimeistä paikkaa jaetaan viidessä alueellisessa karsintaturnauksessa. Alueet ovat Aasia, Afrikka, Eurooppa, Etelä-Amerikka ja Pohjois- ja Keski-Amerikka. Alueelliset turnaukset pidetään 6. – 12. tammikuuta 2020.
Tahvo Soranen
Tahvo Soranen (Barney Rubble) on kuvitteellinen hahmo piirrossarjassa Kiviset ja Soraset. Hän on Retu Kivisen paras ystävä. Tahvon loivat sarjan kehittäjät William Hanna ja Joseph Barbera. Hahmo teki ensiesiintymisensä sarjan alkaessa vuonna 1960 ja on sen jälkeen esiintynyt televisiosarjoissa, elokuvissa ja mainoksissa aina nykypäivään asti.
Tahvo on Betty Sorasen aviomies ja heillä on yksi lapsi Bamm-Bamm. Sorasten naapurissa asuvat Retu ja Vilma Kivinen. Tahvo asuu samassa paikassa Retun kanssa kuvitteellisessa esihistoriallisessa kaupungissa nimeltä Kivikylä, jossa ihmiset elävät modernia paljasjalkaista luolamieselämää. Tahvo Sorasen ääninäyttelijöinä ovat toimineet muun muassa Mel Blanc, Daws Butler, Frank Welker ja muun muassa Jeff Bergman.
Rönnskärin majakka
Rönnskärin majakka on Rönnskärissä Kirkkonummella, Porkkalanniemen eteläpuolella sijaitseva majakka, joka on valmistunut vuonna 1800. Se on Suomen toiseksi vanhin. Rönnskärin majakkasaarella asui enimmillään parikymmentä asukasta ympäri vuoden. Majakka jäi pois käytöstä Porkkalan majakan valmistuttua Kallbådan luodolle ulommas merelle 1928. Huipulla sijainneen lyhtykojun paikalle tehtiin vuonna 1928 nykyinen huone pienine ikkunoineen. Majakan huipulla on myös puolustusvoimien merivalvontatutkan antenni, merivartijoiden ja VTS- keskuksen käytössä oleva kääntyvä kamera, sekä VTS-järjestelmän tutka-antenni.
Majakassa kuvattiin vuonna 1927 Erkki Karun ohjaama mykkäelokuva Nuori luotsi, jonka pääosassa näytteli Joel Rinne. Majakka oli vielä silloin alkuperäisessä asussaan.
Rönsskärilä on osallistuttu kansainväliseen majakka- ja majakkalaivaviikonloppuun 2004 puolustusvoimien Viestikoulun OI3W -amatööriradioasemalla ja osallistutaan 19. elokuuta 2017 merivoimien Upinniemen sotilasradioamatöörit OI2HJ-amatööriradiosemalla.
The Rolling Stones Rock and Roll Circus
The Rolling Stones Rock and Roll Circus on The Rolling Stonesin konserttielokuva vuodelta 1968. Konsertista julkaistiin CD ja video vuonna 1996 ja DVD vuonna 2004.
Sluysin meritaistelu
Sluysin meritaistelu käytiin 24. kesäkuuta 1340. Englannin kuningas Edvard III, joka tavoitteli Ranskan kruunua, tuhosi kilpailijansa Filip VI:n laivaston Zwinin lahdelmassa, joka aikoinaan johti laivat Bruggen kaupunkiin, mutta on nykyisin täyttynyt hiekalla.
The Rolling Stones Rock and Roll Circus
The Rolling Stonesin etsiessä uutta tapaa mainostaa vasta ilmestynyttä albumiaan Beggars Banquet Mick Jagger keksi idean sirkusteeman ympärille rakentuvasta konsertista, joka esitettäisiin televisiossa. He kutsuivat esiintymään myös vierailevia muusikoita, joihin kuuluivat John Lennon (Yoko Onon kanssa), The Who, Eric Clapton (vasta hajonneesta Creamista), Taj Mahal, Jethro Tull ja Marianne Faithfull (Jaggerin silloinen tyttöystävä). Pelkästään tätä tilaisuutta varten Lennon, Clapton, Keith Richards ja Mitch Mitchell (The Jimi Hendrix Experiencestä) muodostivat kokoonpanon The Dirty Mac.
Sluysin meritaistelu
Tämä meritaistelu oli ensimmäinen Satavuotisen sodan pitkässä taistelujen historiassa.
Filip VI:n laivasto
Laivasto muodostui noin neljästäkymmenestä Välimerelle tarkoitetusta kaleerista, jotka olivat ärhäköitä ja helposti ohjailtavia. Niissä oli kokenut genovalainen miehistö, jota komensi palkkasoturina Egidio Bocanegra eli Barbavera. Ranskalaisilla oli käytössään parikymmentä suurta alusta, johon mahtui kuhinkin noin 200 sotilasta. Tämän lisäksi käytössä oli noin 130 kauppa- ja kalastusalusta, joista jokainen otti noin viitisenkymmentä sotilasta. Kaikkiaan joukkojen koko oli noin 20 000 miestä.
The Rolling Stones Rock and Roll Circus
Konsertti oli ensimmäinen suurempi Jethro Tullille ja ainoa Tony Iommin kanssa (tosin ainoastaan Ian Anderson äänitettiin livenä). The Who esitti konsertissa ensimmäisiä kertoja rock-oopperan livenä. Lennon esiintyi ensimmäistä kertaa ilman The Beatlesia ja ensimmäistä kertaa livenä sitten vuoden 1966 Candlestick Parkin konsertin San Franciscossa. Konsertti oli myös viimeinen Brian Jonesin virallinen esiintyminen ja siten myös viimeinen, missä The Rolling Stones esiintyi alkuperäisessä kokoonpanossaan.
Sluysin meritaistelu
Filip VI:n laivasto
Mutta joukkojen kaksi komentajaa, kuninkaallisen amiraali Hugues Quléret ja Nicolos Béhuchet, joka oli yksi kuninkaan varainhoitajista, eivät suinkaan olleet merisodankävijöitä, vaan hallintomiehiä, jotka olivat erikoistuneet joukkojen merikuljetuksiin.