cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Sauvon kirkko
Sauvon kirkko (ruots. Sagu kyrka) on keskiaikainen harmaakivikirkko Sauvossa Varsinais-Suomen maakunnassa. Kirkko on rakennettu nykyiseen asuunsa pääosin vuosina 1460–1472. Keskiaikainen katolinen seurakunta omisti kirkon Pyhälle Klemensille. Sauvon kunnassa sijaitseva toinen kirkko on Karunan kirkko. Sauvon ja Karunan kirkot ovat Paimion seurakunnan kirkkoja. Sauvo-Karunan seurakunta liitettiin Paimion seurakuntaan 1.1.2019.
Rakentaminen
Ensimmäinen kirjallinen maininta Sauvon kirkosta on Turun tuomiokirkon rekistereissä vuodelta 1346. Sauvossa on kuitenkin ollut kirkko jo kauan ennen sitä. Nykyisen kivikirkon paikalla on sijainnut puukirkkoja, joista ensimmäinen on rakennettu ehkä 1200-luvun alussa.
Pribilofsaaret
Pribilofsaaret tai Pribylovinsaaret (, joskus myös Fur Seal Islands) on Yhdysvalloille kuuluva vulkaaninen saariryhmä Beringinmeressä. Alaskan osavaltioon kuuluva 200 km² kokoinen saariryhmä sijaitsee noin 450 km Alaskan mantereesta. Saarilla asuu noin 700 ihmistä, jotka ovat keskittyneet St. Paulin ja St. Georgen kaupunkeihin, jotka sijaitsevat samannimisillä saarilla.
Lievestuoreenjärvi
Järven eteläpäässä on Lievestuoreen kylä, joka tunnetaan erityisesti 1920–1980-luvuilla toimineesta Lievestuoreen sellutehtaasta ja laulusta "Lievestuoreen Liisa". Tehtaan jätevesiä johdettiin Lievestuoreenjärveen aluksi suoraan, sittemmin puhdistamon ja Laajalahdesta padotun laskeutusaltaan kautta. Tehtaan sulkemisen jälkeen on laskeutusallasta ja Laajalahtea kunnostettu muun muassa ruoppaamalla. Lievestuoreenjärven ekologinen tila on parantunut niin paljon, että se on vuonna 2013 luokiteltu hyväksi.
Pribilofsaaret
Saaret löydettiin vuonna 1767, ja vuonna 1788 niillä vieraili venäläinen merenkulkija Gavriil Pribylov, jonka mukaan saariryhmä on saanut nimensä. Pribylov huomasi saarelle kiima-aikaan kerääntyvät turkishylkeet (pohjanmerikarhu, Callorhincus ursinus), joiden ansiosta saarista tuli myöhemmin kuuluisia.
Lievestuoreenjärvi
Järven länsirannalla on Hyyppäänvuori, joka on maisemallisesti erittäin merkittäväksi luokiteltu noin 30 hehtaarin kokoinen, kallioluontotyyppiä edustava Natura 2000 -kohde. Luonnonarvojensa lisäksi Hyyppäänvuori on luonnonmaisema-alueena tunnettu matkailukohde.
Pribilofsaaret
Vuonna 1867 saariryhmä siirtyi Alaskan mukana Venäjältä Yhdysvalloille. Vuosina 1870−1890 Yhdysvaltain hallitus vuokrasi saaria Alaska Commercial Company -yhtiölle. Vuodet 1890−1910 North American Commercial Company -yhtiöllä oli monopoli saarien turkispyyntiin. Tämä aiheutti alueen hyljekannan huomattavan supistumisen.
Sauvon kirkko
Rakentaminen
Kivikirkon suunnittelu ja varainkeruu alkoi 1460-luvulla. Ensimmäisenä vaiheena rakennettiin sakaristo, joka on nykyisen kirkon vanhin osa. Luultavasti kirkon rakentamisen huipennuksesta on merkkinä kuori-ikkunan ympärillä oleva kalkkimaalausteksti vuodelta 1472. Kirkko on kolmilaivainen hallikirkko, jonka laivoja eli pitkittäisiä osia erottavat tiiliset pilarit. Kirkko on säilynyt todella hyvin keskiaikaisessa asussaan, sillä uudempia lisäosia ovat vain kaakkois- ja koilliskulmien kontreforit eli tukipilarit 1690-luvulta.
Pribilofsaaret
Vuoden 1966 Fur Seal Act (”turkishyljelaki”) kielsi turkishylkeiden pyynnin Pribilofsaarilla muilta kuin alkuperäiskansoilta.
Saaret tunnetaan nykyisin lintubongareiden paratiisina. Niillä elää noin 240 lajia, joista monia ei tavata muualla Pohjois-Amerikassa.
Sauvon kirkko
Sisustus
pienoiskuva|Sauvon kirkon sisätila pienoiskuva|Sauvon kirkon alttari pienoiskuva|Sauvon kirkko, sankarihaudat  1939–1944 Isänmaan puolesta Tiiliholvien kalkkimaalaukset ovat peräisin 1470-luvulta. Maalaukset koostuvat kasviornamenteista sekä apostolien ja profeettojen henkilökuvista. Myös 1500-luvun alussa Turun pormestarina toiminut aatelinen Lars Skalm, joka oli lahjoittanut rahaa kirkon rakentamista varten, sai itseään esittävän kalkkimaalauksen. Puhdasoppisella ja askeettisella 1600-luvulla kuvien katsottiin viittaavan paavilliseen pyhimyskulttiin, ja ne peitettiin kalkilla vuoden 1650 tienoilla. Maalaukset paljastettiin uudelleen 1900-luvun alussa.
Kellotapulin puuosat rakennettiin 1760-luvun lopulla. Nykyiset urut ovat vuodelta 1896. Alkuperäiset urut kuuluivat Varsinais-Suomen vanhimpiin, ne hankittiin aatelisten lahjoittamin varoin vuonna 1671. Urut siirrettiin 1890-luvulla Turun linnan museoon, jossa ne tuhoutuivat linnan palossa 1941.
Kirkossa on säilynyt harvinaisen paljon 1600-luvun hautausvaakunoita. Tuohon aikaan, jolloin aatelissääty muutenkin korosti asemaansa erilaisin tunnuksin, yleistyi hautausvaakunoiden käyttö hautajaisten yhteydessä. Vaakunaa kannettiin hautajaiskulkueessa, ja se pystytettiin kirkkoon hautamuistomerkiksi.
Korjaukset
Kirkkoa jouduttiin korjaamaan 1400-luvun lopulta lähtien. Kirkon tileissä on vuodesta 1630 lähtien lukuisia merkintöjä korjaus- ja parannustöistä. Koko kuori uusittiin 1640-luvulla. Seuraavan vuosikymmenen aikana lattia rakennettiin uudelleen tiilestä. Urkuparvi rakennettiin 1660-luvulla. 1690-luvulla suoritettiin laajoja korjaus- ja maalaustöitä, mm. itäpäädyn perustusta tuettiin. Koko kattorakennelma uusittiin 1720- ja 1730-luvuilla. Samalla kattoon lisättiin räystäät, mikä muutti kirkon ulkomuotoa merkittävästi.
Remontoimista kertyi siinä määrin, että sauvolaiset palkkasivat päätoimisen kirkkopuusepän 1730-luvulla. Kellotapuli rakennettiin uudestaan Anders Wahlbergin johdolla 1770-luvulla.
Sauvon kirkossa valmistui laaja konservointityö 1970-luvun alussa. Tuolloin muun muassa kalkkimaalaukset entistettiin konservaattori Veikko Kiljusen johdolla.
Jumalanpalvelukset
Sauvon kirkon katolisen ajan jumalanpalveluksista ei ole säilynyt tietoa, merkintöjä kirkonmenoista on runsaammin vasta 1600-luvulta. Tuolloin jumalanpalvelus alkoi kesällä aamukahdeksalta, muulloin yhdeksältä, ja kesti puoliin päiviin. Kirkollisina juhlapäivinä oli kaksi jumalanpalvelusta, suomeksi ja ruotsiksi. Jo 1600-luvun alkupuolella jumalanpalveluksia järjestettiin kahdessa kirkossa, puu- ja kivikirkossa, toisessa suomeksi, toisessa ruotsiksi.
Istumajärjestyksestä jumalanpalveluksissa käytiin tiukkoja kiistoja sen jälkeen kun kirkkoon oli yksityisin varoin hankittu penkkejä 1500-luvulla. Vuonna 1642 laadittiin virallinen istumajärjestys, jonka mukaan aatelisille varattiin viisi ensimmäistä penkkiriviä. Niiden jälkeiset rivit jaettiin tarkasti eri talollisten kesken. Myös tästä järjestyksestä riideltiin usein, jopa tapeltiin, kirkonmäellä.
Ensimmäinen tunnettu Sauvon kirkkoherra oli Ascerus, joka mainitaan vuodelta 1335 olevassa asiakirjassa. Kirkkoherra Jöns Pettersson, joka hoiti tehtävää 1380-luvulla, tunnettiin laajalti. Hän oli varakas mies, kuten papit tuohon aikaan usein olivat, ja omisti maatiloja ainakin Kemiössä, Tenholassa, Piikkiössä ja Rymättylässä.
Ensimmäinen nimeltä tunnettu lukkari oli Lars Märtensson, josta on merkintä 1640-luvulta. Hän toimi myös unilukkarina eli jumalanpalveluksen aikana nukahtaneiden seurakuntalaisten herättäjänä. Myöhemmin palkattiin unilukkari erikseen, ensimmäinen nimeltä mainittu herättäjä oli Jussi 1670-luvulta. Ensimmäiset kirkkoväärtit eli seurakunnan omaisuuden hoitajat mainitaan jo 1412: Matts Holvastsson ja Jeppe Mattsson.
Hautausmaa
Kirkon sankaripatsas on kuvanveistäjä Aarre Aaltosen työ vuodelta 1946.
Brooke Nevin
pienoiskuva|Brooke Nevin vuonna 2006. Brooke Candice Nevin (s. 22. joulukuuta 1982) on kanadalainen näyttelijä. Hänen tunnetuimmat roolihahmonsa ovat Rachel Berenson scifi-sarjassa Animorphs (1998–1999) ja Julianne ”Jules” Simms tv-sarjassa Breakout Kings (2011–2012). Hän oli pääosassa Tiedän mitä teit viime kesänä -trilogian suoraan videolle julkaistussa kolmannessa elokuvassa Tiedän mitä teit viime kesänä 3.
Kap Verde kesäolympialaisissa 2000
Kap Verde osallistui Sydneyn kesäolympialaisiin vuonna 2000 kahden urheilijan joukkueella. Maan molemmat urheilijat osallistuivat yleisurheiluun. Maan lipunkantajana avajaisissa toimi juoksija Isménia do Fredorico.
Shumagininsaaret
Shumagininsaaret on 20 saaren muodostama ryhmä Alaskan mantereen eteläpuolella. Suurimmat saaret ovat Unga Island, Popof Island ja Nagai Island. Alueella asuu muun muassa aleutteja. Suurimmassa kaupungissa Sand Pointissa on vajaa 900 asukasta. Saaret on nimetty Vitus Beringin vuoden 1741 retkikunnan mukana olleen ja sillä keripukkiin kuolleen merimiehen Nikita Šumaginin mukaan.
Revenge Tour
Revenge Tour oli yhdysvaltalaisen Kiss-yhtyeen konserttikiertue. Se oli rumpali Eric Singerin ensimmäinen kiertue Kiss-rumpalina. Singer korvasi rumpalina Eric Carrin, joka menehtyi syöpään 24. marraskuuta 1991. Konsertit Detroitissa, Indianapolisissa ja Clevelandissa äänitettiin Alive III -albumille.
Ristiretkivaltio
Ristiretkivaltiot olivat valtioita, joita eurooppalaiset perustivat ristiretkien aikana muslimien ja ortodoksien alueille. Ensimmäiset valtiot perustettiin jo vuonna 1098, ja viimeinen niistä tuhoutui vasta vuonna 1522.
Ensimmäisen ristiretken yhteydessä perustetut valtiot:
Kolmannen ristiretken yhteydessä perustettiin Kyproksen kuningaskunta kun Englannin Rikhard I valtasi saaren.
Neljännen ristiretken yhteydessä perustetut valtiot:
Norja lasten Eurovision laulukilpailussa
thumb|Norjan edustaja Malin esittämässä kappalettaan vuoden 2005 kilpailussa. Norja on osallistunut Lasten Eurovision laulukilpailuun kolme kertaa, ensimmäisen kerran vuonna 2003. Norjan paras sijoitus on vuodelta 2005, jolloin se sijoittui kolmanneksi Malinin esittämällä kappaleella "Sommer og Skolefri".
Norja järjesti vuoden 2004 kilpailun.
Morrie Schwartz
Morrie Schwartz (20. joulukuuta 1916 – 4. marraskuuta 1995) oli yhdysvaltalainen sosiologi.
Schwartzin isä oli kotoisin Venäjältä. Schwartz kasvoi New Yorkissa juutalaisalueilla ja sai 8-vuotiaana kuulla äitinsä, paikallisen karkkikaupan pitäjän, kuolleen. Pian tämän jälkeen hänen veljensä sairastui polioon. Schwartz valmistui New Yorkin City Collegesta 1946 ja Chicagon yliopistosta 1951.
Morrie Schwartz julkaisi 1950–1960-lukujen aikana kolme sosiologiaa käsittelevää kirjaa. Hän opetti alaa Brandeisin yliopistossa vanhuusvuosiinsa saakka. Lopulta hänellä kuitenkin todettiin ALS-tauti, joka esti häntä jatkamasta. Schwartz, jolla ALS-tauti oli puhjennut poikkeuksellisen korkealla iällä, kuoli sairauteensa 78-vuotiaana. Hän oli ollut parin päivän ajan koomassa.
Yksi Schwartzin entisistä opiskelijoista, Mitch Albom näki, kun hänen vanha opettajansa kertoi sairaudestaan Nightlinessa. Albom päätti lähteä tapaamaan Schwartzia ja keskusteli tämän kanssa joka tiistai Schwartzin loppuelämän ajan. Albom julkaisi keskustelujen pohjalta Schwartzin jo kuoltua menestyskirjan Tiistaisin Morrien luona (Tuesdays with Morrie, 1997).
Valkea Mustajärvi
Maantietoa
Järven pinta-ala on 13,1 hehtaaria ja se on 550 metriä pitkä ja 500 metriä leveä. Järvellä on kartan mukaan kolme saarta. Sen rantaviivan pituus on 2,0 kilometriä.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Längelmäveden ja Hauhon reittien valuma-alueen (35.7) Kukkian reitin valuma-alueella (35.78), jonka Ekojärven valuma-alueeseen (35.787) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 135,9 metriä mpy.
Intiaanihusky
Intiaanihusky (Indian Husky) on yhdysvaltalainen koirarotu.
Ulkonäkö
Rodulla sanotaan olevan kaksi karvamuunnosta (lyhyt ja pitkä) sekä kolme kokomuunnosta. Väritys on erittäin vaihteleva. Säkäkorkeus vaihtelee 53-66 cm ja paino 18-41 kg välillä.
Alkuperä
1970-luvulla Becky Galliher Etelä-Carolinan Tayloristä risteytti keskenään siperianhuskyn, kanadaneskimokoiran ja alaskanhuskyn, minkä tuloksena syntyi intiaanihusky. Rotu on rekisteröity georgialaiseen järjestöön nimeltä Northern Country Kennels and Breeders Association.
Terveys
Intiaanihuskyä pidetään terveenä rotuna.
Majajärvi (Hämeenlinna)
Majajärvi on Kanta-Hämeessä Hämeenlinnassa sijaitseva järvi. Järvi kuuluu Evon retkeilyalueen opetusmetsäalueeseen.
Maantietoa
Järven pinta-ala on 3,4 hehtaaria ja se on 450 metriä pitkä ja 150 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 1,1 kilometriä.
Clemens von Galen
thumb|Clemens von Galen pienoiskuva
Majajärvi (Hämeenlinna)
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Längelmäveden ja Hauhon reittien valuma-alueen (35.7) Kukkian reitin valuma-alueella (35.78), jonka Ekojärven valuma-alueeseen (35.787) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 133,3 metriä mpy. Sillä saattaa olla laskuoja viereiseen Majajokeen, joka on padottu.
Clemens von Galen
Clemens August Graf von Galen (16. maaliskuuta 1878 Dinklage, Oldenburgin Münsterinmaa – 22. maaliskuuta 1946 Münster, Westfalen) oli toisen maailmansodan aikana Münsterin katolinen piispa Saksassa. Hän vastusti pelkäämättä sekä natsi-Saksan että liittoutuneiden miehitysjoukkojen mielivaltaisuuksia. Hänen urheat puheensa toivat hänelle lempinimen Der Löwe von Münster, ”Münsterin leijona”. 9. lokakuuta 2005 paavi Benedictus XVI julisti hänet autuaaksi, mikä on katolisessa kirkossa pyhimykseksi julistamisen esiaste.
Raivaaja
Raivaaja voi viitata seuraaviin:
Clemens von Galen
Perhetausta ja opinnot
Clemens von Galen syntyi 16. maaliskuuta 1878 valtiopäiväedustaja (katolinen Zentrum) Ferdinand Heribert Graf von Galenin ja hänen vaimonsa Elisabethin (synt. von Spree) perheeseen. Hän oli yhdestoista perheen kolmestatoista lapsesta. Kreivi von Galenin suku oli ikiaikaista westfalenilaista aatelissukua, jonka jäsenistä jo aiemmin oli tullut katolisia piispoja. Hän sai kotonaan ankaran kotikasvatuksen, jonka perusperiaatteita olivat katolinen uskonnollisuus, ahkeruus, täsmällisyys ja rehellisyys. Von Galenin koulutuksesta vastasi ensin kotiopettaja, vuonna 1890 hän aloitti opinnot jesuiittojen johtamassa Stella Matutinan sisäoppilaitoksessa Feldkirchissä, Itävallassa. Koska protestanttinen Preussi ei tunnustanut katolisessa Itävallassa suoritettua ylioppilastutkintoa, von Galen siirtyi vuonna 1894 Gymnasium Antonianumiin Vechtassa, Ala-Saksissa. Siellä hän suoritti ylioppilastutkinnon 1896.
Toukokuussa 1897 von Galen aloitti filosofian, historian ja kirjallisuuden opinnot Fribourgin yliopistossa Sveitsissä. Vuonna 1898 hän teki kolme kuukautta kestäneen matkan Italiaan, muiden muassa Roomaan. Matkan aikana hän tapasi myös paavi Leo XIII:n, joka myönsi hänelle henkilökohtaisen audienssin. Matkan aikana kypsyi von Galenin päätös ryhtyä katoliseksi papiksi. Matkan jälkeen hän siirtyi asumaan jesuiittojen ylläpitämään pappiskokelaiden asuntolaan Canisianumiin Innsbruckissa ja aloitti teologian ja filosofian opinnot paikallisessa yliopistossa. Vuonna 1903 hän siirtyi pappisseminaariin Münsteriin, Westfaleniin ja jatkoi opintojaan münsteriläisessä Westfälische Wilhelms-Universitätissa. 18. toukokuuta 1904 Münsterin piispa Hermann Jakob Dingelstad vihki von Galenin papiksi Münsterin tuomiokirkossa.
Pappisura
Pappisvihkimyksensä jälkeen Clemens von Galen toimi lyhyen aikaa setänsä Maximilian Gereon Graf von Galenia, joka toimi Münsterissä vihkipiispana, avustavana kappalaisena ja tuomiokapitulipappina. Vuonna 1906 hän siirtyi papiksi Berliiniin, St. Matthiaksen seurakuntaan Winterfeldplatzille. Vuonna 1911 hänestä tuli vastaperustetun Sankt Clemens Maria Hofbauerin kirkkoherra Anhaltin rautatieaseman lähellä. Ensimmäisen maailmansodan sytyttyä von Galen asettui tukemaan isänmaansa sotaponnistuksia ja kehotti seurakuntalaisiaan ilmoittautumaan vapaaehtoiseksi rintamalle. Hänen oma anomuksensa päästä sotilaspapiksi hylättiin. Sodan päätyttyä Saksan antautumiseen 1918 von Galen väitti kotirintaman pettäneen armeijan, joka oli kentällä lyömätön (n.k. tikarinpistoteoria). Tärkeä kotirintaman moraalia heikentänyt tekijä oli hänen mielestään maallistuminen ja ennen kaikkea Preussissa vallinnut protestanttisuus. Se teki kristinuskosta virallisen valtiouskonnon, jolla ei ollut henkilökohtaista merkitystä ihmisten elämässä ja joka ei ohjannut ihmistä henkilökohtaiseen jumalasuhteeseen. 1919 hänestä tuli St. Matthiaksen seurakunnan kirkkoherra. Valtakunnanpresidentin vaaleissa 1925 von Galen tuki kansallisen oikeiston protestanttista ehdokasta marsalkka Paul von Hindenburgia eikä suinkaan katolisen Zentrumin ehdokasta Wilhelm Marxia. Vuonna 1929 Clemens von Galen, jota oli pidetty erinomaisena suurkaupungin pappina, palasi yllättäen kotiinsa Westfaleniin. Hänestä tuli Münsterin keskustassa sijaitsevan perinteikkään St. Lambertin kaupunkiseurakunnan kirkkoherra.
Vuonna 1932 von Galen julkaisi teoksen ”Pest des Laizismus” und ihre Erscheinungsformen – Erwägungen und Besorgnisse eines Seelsorgers über die religiös-sittliche Lage der deutschen Katholiken (”Maallistumisen rutto ja sen ilmenemismuodot – erään sielunhoitajan mielipiteitä ja huolenaiheita Saksan katolilaisten tilasta”). Otsikon käsite ”maallistumisen rutto” on peräisin paavi Pius XI:n ensyklikasta Quas primas. Von Galenin kritisoi kirjassaan ennen kaikkea käsitystä, jonka mukaan elämä tulisi muodostaa vain tämän ajan käsitysten perusteella, ottamatta huomioon Jumalaa ja hänen tahtoaan. Samoin hän kritisoi sitä, että maailman pahuus ja ongelman nähdään vain epätäydellisyydestä ja vääristä valinnoista johtuviksi, kun niiden oikea alkuperä on klassisen kristinopin mielestä perisynti. Täten myös ihminen katsotaan pohjimmiltaan hyväksi, mikä von Galenin mielestä oli kauhistuttava harhaoppi. Se kielsi sekä synnin todellisuuden että Jumalan armon ja Kristuksen lunastustyön. Von Galen kääntyi voimakkain sanakääntein sellaisia katolisia henkilöitä ja instituutioita vastaan, jotka syyttivät katolista kirkkoa vanhakantaisuudesta ja ymmärtämättömyydestä oikeaa ja väärää koskevissa opetuksissa sekä vaativat kirkon sopeutumista nykyajan käsityksiin. Hänen mielestään tällaisten ajatusten esittäjät, paitsi kielsivät kirkollisen opetusviran aseman ja olivat siten harhaoppisia, myös edistivät yhteiskunnassa ilmennyttä ateismin ja uuspakanuuden henkeä. Muita maalistumisen hengen ilmentymiä olivat von Galenin mielestä liberaali talouskäsitys ja sosialismi. Liberaali talouskäsitys esitti talouden kehittyvän parhaiten, mikäli sen annetaan kehittyä täysin vapaasti, sosialismi taas näki yksityisomaisuuden kaiken pahan alkuna. Von Galen totesi edellisen näkemyksen uhraavan yksittäiset ihmiset talousjärjestelmälle, sosialismi taas romutti Jumalan antaman oikeuden yksityisomaisuuteen. Kolmas maallistumisen ilmenemismuoto on hänen mielestään poliittisten puolueiden vallanhalu, joka saattaa ne jopa maanpetturuuden tielle. Tässä yhteydessä hän kritisoi myös demokratian käsitystä siitä, että kaikki hallitusvalta on peräisin kansalta. Hänen mielestään kansan mielipide ei saa olla ehdoton asioiden ratkaisija, vaan sen yläpuolella on Jumalan luomistahto. ”Maallistumisen rutto” herätti liberaaleissa piireissä suuttumusta, sen kirjoittajaa syytettiin konservatiiviksi ja demokratian vastustajaksi. Lisäksi hänen tyyliään pidettiin ylimielisenä ja koulumestarimaisen moittivana.
Piispanvaali
Vuonna 1933 Clemens Graf von Galen valittiin Münsterin piispaksi – virka, jota hän hoiti kuolemaansa asti. Kun Vatikaanivaltio vuonna 2003 avasi vuotta 1939 edeltävät arkistonsa, saatiin lisävaloa myös vuoden 1933 piispanvaaliin. Asiakirjojen mukaan von Galenin nimi oli esiintynyt siinä ehdokaslistassa, jonka Münsterin hiippakunnan tuomiokapituli oli lähettänyt Vatikaaniin. Saksalaisen käytännön mukaan – joka juuri oli vahvistettu Saksan ja Vatikaanin solmimassa valtakunnankonkordaatissa – paavi valitsee tuomiokapitulin ehdokkaista ne kolme, joiden välillä tuomiokapituli suorittaa lopullisen valinnan (paavi voi toki lisätä joukkoon omiakin ehdokkaitaan). Von Galenin nimi ei ollut niiden kolmen ehdokkaan joukossa, jotka Vatikaani ensin esitti Münsterin tuomiokapitulille. Asiaan lienee vaikuttanut ennen kaikka paavillisen lähettilään eli nuntiuksen Cesare Orsenigon kardinaalivaltiosihteeri Eugenio Pacellille (myöhempi paavi Pius XII) lähettämänä hyvin negatiivinen arvostelu von Galenista. Hän syytti von Galenia ylimielisestä ja röyhkeästä esiintymisestä, itsepäisyydestä ja – viitaten teokseen ”Maallistumisen rutto” – tavalliselle papille sopimattomasta opettajamaisesta käytöksestä. Ensimmäisessä piispanvaalissa Münsterin tuomiokapituli valitsi piispaksi Berliinissä asuneen, mutta Münsteristä kotoisin olleen tuomiokapitulaari Wilhelm Heinrich Heuferin, joka kuitenkin kieltäytyi ottamasta virkaa vastaan heikkoon terveyteensä vedoten. Jäljelle jääneistä kahdesta ehdokkaasta toinen, paderbornilainen professori ja tuomiorovasti Adolf Donders pyysi, ettei häntä valittaisi, joten ainoaksi ehdokkaaksi jäi Trierin vihkipiispa Antonius Mönch. Jotta tuomiokapitulilla ylipäänsä olisi valinnanvaraa, paavi suostui lisäämään von Galenin ehdokaslistaan. Münsterin tuomiokapituli valitsi hänet yksimielisesti piispanvirkaan 18. kesäkuuta 1933. Paavi vahvisti vaalin muodollisesti 5. syyskuuta 1933. 28. lokakuuta 1933 hänet vihittiin juhlallisesti piispaksi Münsterin tuomiokirkossa. Tunnuslauseekseen tuore piispa valitsi lauseen piispanvihkimysliturgiasta ”Nec laudibus, nec timore” – ”ei kiitos eikä pelko (saa vaikuttaa meihin)”.
Von Galen oli ensimmäinen saksalainen piispa, joka ennen virkaanasettamistaan joutui vannomaan uskollisuudenvalan valtakuntansa hallitukselle - juuri voimaan astunut valtakunnankonkordaatti määräsi niin. Ennen vihkimystä von Galen vannoi siis tuomiokapitulissa uskollisuutta Saksan valtiolle ja sen valtakunnankansleri Adolf Hitlerille seuraavin sanoin:
”''Vor Gott und auf die heiligen Evangelien schwöre und verspreche ich, so wie es einem Bischof geziemt, dem Deutschen Reich und dem Lande Preußen Treue. Ich schwöre und verspreche, die verfassungsmäßig gebildete Regierung zu achten und von meinem Klerus achten zu lassen.''”
(”Jumalan edessä ja pyhiä evankeliumeita koskettaen lupaan ja vannon, kuten piispalle kuuluu, uskollisuutta Saksan valtakunnalle ja Preussin maalle. Lupaan ja vannon kunnioittavani perustuslaillisesti valittua hallitusta sekä vaativani samaa kunnioitusta myös hiippakuntani papeilta.”)
Tämän valan muoto on pienin muutoksin (kuten Saksan liittotasavalta Saksan valtakunnan ja esimerkiksi Nordrhein-Westfalen Preussin sijasta) voimassa vielä nytkin. Nykyisetkin saksalaiset piispat vannovat ennen virkaansa astumista maalleen uskollisuutta tällä valalla.
Piispa kansallissosialismin kaudella
Piispa von Galenin Saksan suhtautuminen kansallissosialistisiin vallanpitäjiin muodostui alusta alkaen jännitteiseksi. Kansalliskonservatiivina tunnettu von Galen tervehti iloisesti sitä uuden kansallistunteen nousua, joka johti kansallissosialistien valtaannousuun, sitä paitsi hänen mielestään Hitlerin hallitus pystyi suojaamaan Saksaa kommunistien uhkaavalta valtaannousulta. Piispa tuki myös julkisesti Hitlerin pyrkimyksiä Versailles’n rauhansopimuksen mitätöimiseksi. Vuonna 1936 von Galen tuki avoimesti Reininmaan remilitarisointia ja onnitteli julkisesti operaatiota johtanutta Werner von Fritschiä, samoin hän asettui tukemaan asevelvollisuuden käyttöönottoa. Samoin hän tuki Saarlandin liittämistä Saksan osaksi.
Lokakuussa 1934 von Galen jakoi hiippakunnassaan kirjoitusta ''Studien zum Mythus des 20. Jahrhunderts'' (”Tutkielmia 20. vuosisadan myytistä”). Siinä katolinen teologi, jonka nimeä ei mainittu, käsitteli kriittiseen sävyyn kansallissosialistisen liikkeen pääideologin Alfred Rosenbergin teosta ”20. vuosisadan myytti”, ennen kaikkea teoksen sisältämiä rotu- ja kulttuuriteorioita. Von Galen kirjoitti itse esipuheen kirjoitukseen. Näin tapahtui sen jälkeen, kun Kölnin arkkipiispa, kardinaali Karl Joseph Schulte oli vetänyt tukensa kirjasen julkaisemiselta, vain kaksi päivää ennen painotöiden alkamista. Näin tehdessään hän asettui itse vaaraan, ja tiedetään, että hän vuodesta 1935 puhui itse toistuvasti mahdollisuudesta, että hänet pidätetään. Von Galen myös protestoi voimakkaasti Rosenbergin 6. kesäkuuta 1935 Münsterissä järjestämää puhetilaisuutta vastaan.
9. helmikuuta 1936 von Galen piti huomiota herättäneen saarnan Xantenissa. Siinä hän puhui marttyyriuden merkityksestä ja sanoi suoraan, että kansallissosialististen vallanpitäjien surmauttamat katoliset hallituksen vastustajat olivat nykyajan marttyyreitä. Samalla he olivat von Galenin mielestä myös uskollisia isänmaan ystäviä. Saman vuoden kesäkuun 9. päivänä von Galen julkaisi paimenkirjeen, jossa hän kritisoi hyvin suorasanaisesti katolisia pappeja ja munkkeja vastaan järjestettyjä näytösluontoisia n.k. siveellisyysoikeudenkäyntejä, joissa heitä syytettiin heppoisin perustein siveellisyysrikoksista.
Toisen maailmansodan sytyttyä syyskuussa 1939 piispa von Galen asettui avoimesti Saksan sotaponnistusten tueksi. Hänen mielestään vastuun sodasta kantoivat länsivallat, jotka vuonna 1919 olivat pakottaneet Saksan nöyryyttävään Versailles’n rauhansopimukseen. Von Galen korosti, että saksalaiset sotivat sekä ensimmäisessä että toisessa maailmansodassa varhurskaan ja oikean asian puolesta. Hän toivoi, että saksalaiset sotilaat palaisivat sodasta voitokkaina. Tässä kohden von Galen puhui selvästi kansallismielisemmin kuin useimmat muut saksalaiset piispat.
Von Galen kehotti saksalaisia sotilaita taisteluun isänmaansa puolesta, mutta lisäsi, että tämä ei tarkoita taistelua ”niiden ihmisten puolesta, jotka julmalla taistelullaan meidän sääntökuntalaisiamme sekä meidän sisariamme ja veljiämme vastaan haavoittavat meidän sydäntämme ja häpäisevät Saksan nimen Jumalan ihmisten edessä.” Saksan asevoimien sodan alussa saavuttamia voittoja von Galen kutsui ”loistaviksi”.
Isänmaanrakkaus ei estänyt von Galenia jatkamasta kritiikkiään kansallissosialistisia vallanpitäjiä kohtaan. 9. kesäkuuta 1939 hän kirjoitti Hitlerille kirjeen, jossa hän valitti tämän käyttävän vuonna 1933 säädettyä n.k. valtiopäivätalonpalo-asetusta (joka rajoitti kansalaisvapauksia helmikuussa 1933 tapahtuneen valtiopäivätalon tuhopolton jälkeen) väärin Saksan katolilaisten vainoamiseksi. Heinäkuussa 1943 hän valitti itäeurooppalaisten sotavankien huonoa kohtelua ja ennen kaikkea sitä, että naispuolisia pakkotyöläisiä oli pakotettu tekemään raskaudenkeskeytys. Lisäksi hän yritti saada Saksan valtakunnanhallitusta kumoamaan kiellon, jonka mukaan puolalaisilla pakkotyöläisillä ei ollut oikeutta saada sielunhoitoa omalla äidinkielellään.
Saksan kirkollisasianministeri Hanns Kerrl oli vuonna 1941 jo niin suivaantunut piispa von Galenin vastarinnasta, että hän ehdotti valtion tälle maksaman palkan peruuttamista. Piispa von Galen itse laski koko ajan sen varaan, että hänet voidaan pidättää milloin vain. Hän viittasi tähän saarnoissaan ja antoi määräyksiä mahdollisen pidätyksensä varalta.
26. kesäkuuta 1941 von Galen julkaisi yhdessä muiden saksalaisten katolisten piispojen kanssa paimenkirjeen, jossa he kritisoivat valtakunnanhallituksen kristinuskon vastaisia toimenpiteitä. Piispojen mielestä oli käsittämätöntä, että kristinuskon vastainen kampanja jatkui sodan aikanakin, jolloin kansallinen yhtenäisyys juuri olisi ollut tärkeää. Heidän mielestään koko kristinuskon tulevaisuus Saksassa oli uhattuna. Kirje luettiin ääneen kaikissa Saksan kirkoissa 6. heinäkuuta 1941. Propagandaministeri Joseph Goebbelsin mielestä kyse oli joukosta järjettömiä syytöksiä ja häpeämättömiä vaatimuksia. Hänen mielestään paimenkirje oli myös ”Saksan katolisten pappien tikarinisku taistelevan armeijan selkään”.
Kuuluisaksi piispa von Galenin tekivät ennen kaikkea hänen heinä- ja elokuussa 1941 pitämänsä kolme saarnaa. Niissä hän tuomitsi virallisesti kansallissosialistien n.k. T4- eli eutanasiaohjelman. Kansallissosialistinen hallinto oli alkuvuodesta 1940 alkaen surmannut vaikeasti kehitysvammaisia, parantumattomasti mielisairaita, epileptikkoja ja muita ”tuottamattomia kansantovereita”, joiden elämä ei virallisen eufemistisen ilmaisun mukaan ollut elämisen arvoista. Von Galen lähti perinteisestä kristillisestä käsityksestä, jonka mukaan jokaisen ihmisen elämä on sinällään arvokas, koska jokainen ihminen on Jumalan luoma ja Kristuksen lunastama. Täten ihmisen arvo ei riipu siitä, paljonko hän tuottaa muiden hyväksi. Vatikaani on jo 2. joulukuuta 1940 julkaisemassaan dekreetissä tuominnut kansallissosialistien eutanasiaohjelman ja sanonut, ettei sillä ollut mitään oikeutusta. Ennen von Galenia Berliinin katolinen piispa von Preysing oli tuominnut eutanasiaohjelman, tosin huomattavan varovaisin sanakääntein.
Von Galenin käyttämiä muotoiluja ei taas parhaalla tahdollakaan voinut kutsua varovaisiksi. Hän paljasti tarkkoja tietoja ohjelman uhrien määrästä ja kutsui eutanasiaa suoraan murhaksi ja rikokseksi ihmisyyttä vastaan. Saarnoissaan hän varoitti, että jokaisen saksalaisen henki oli vaarassa, mikäli hän loukkaantuisi vakavasti tai olisi jonain päivänä niin vanha ja sairas, ettei enää pystyisi tuottavaan työhön. Erityistä huomiota herätti se, että von Galen arveli myös vaikeasti haavoittuneiden rintamasotilaiden joutuvan eutanasian uhriksi, mikäli ohjelman sallittaisiin jatkua. Kuuluisissa saarnoissaan von Galen tuomitsi myös Gestapon laittomat toimenpiteet katolisia luostareita ja laitoksia vastaan sekä sääntökuntalaisten ja pappien pidätykset. Von Galenin pelottoman suorasukaisten saarnojen jälkeen häntä alettiin kutsua ”Münsterin leijonaksi”. Hänen pitämänsä saarnat levisivät väestön keskuuteen laittomina lehdyköinä ja liittoutuneiden Saksaan pudottamina lentolehtisinä.
Muutama päivä saarnojensa jälkeen piispa von Galen teki eutanasiaohjelmasta paikalliselle poliisiviranomaiselle rikosilmoituksen ”murhasta”. Jonkin ajan kuluttua ohjelma ”keskeytettiin toistaiseksi”, ei vähiten piispan von Galenin puheiden seurauksena.
Hitlerin sihteeri ja puoluekanslian johtaja Martin Bormann ehdotti von Galenin saarnojen jälkeen, että tämä hirtettäisiin. Paikallinen Gestapo, vaikkakin oli sitä mieltä, että von Galenin toiminta oli maanpetoksellista, kuitenkin varoitti, että suositun piispan murhaaminen aiheuttaisi Westfalenissa laajamittaisia levottuuksia ja jopa avoimen kapinan. Propagandaministeri Goebbels ehdotti siksi, että Münsterin piispan henki säästettäisiin toistaiseksi ja että hänen kanssaan tehtäisiin tilit selviksi vasta ”lopullisen voiton” jälkeen. Goebbels sai tahtonsa läpi, vaikkakin Münsterin hiippakunnan papeista 37 vangittiin varoitusmielessä. Valtakunnan kirkollisasian ministeriö suositteli, että von Galen suljettaisiin keskitysleiriin.
Vaikka von Galenin suhde kansallsissosialistisiin vallanpitäjiin muuttui ajan myötä aina vain huonommaksi, hän asettui kuitenkin tukemaan Saksan sotaponnistuksia sen hyökäyttyä Neuvostoliittoon kesällä 1941. Syyskuun 14. päivänä 1941 päivätyssä paimenkirjeessään von Galen kutsuu hyökkäystä Neuvostoliittoon ”taisteluksi bolševismin ruttoa vastaan”. Autuaaksijulistamisprosessin yhteydessä julki tulleet asiakirjat osoittavat, että piispa von Galenilla oli yhteyksiä Carl Friedrich Goerdelerin ympärille syntyneeseen kansallismieliseen vastarintaliikkeeseen ja että hän tapasi Goerdelerin Münsterissä marraskuussa 1943. Von Galen ei kuitenkaan ollut aktiivinen vastarintaliikkeessä.
Kansallissosialistisen valtakauden loppuaikoina piispa von Galen piti edelleen saarnoja, joissa hän tuomitsi kansallissosialistien kristinuskolle vihamielisen politiikan ja kirkon oikeuksien loukkaamisen. Hän tuomitsi rikokset siveellisyyttä ja ihmisarvoa vastaan, liioitellut vangitsemiset, väkivallan sääntökuntalaisia vastaan, Gestapon mielivaltaisen toiminnan, oikeuskäsitteen vääristymisen sekä oikeudettomuudet ja nuorison turmelemisen. Piispan saarnat olivat tunnettuja kautta Saksan ja ne innostivat esimerkiksi Schollin sisarusten ympärille syntynyttä katolista vastarintaliikettä Valkoista ruusua. Toisaalta piispa von Galen ei kertaakaan tuominnut juutalaisten kuljetuksia keskitysleireille eikä muitakaan juutalaisiin kohdistuneita sortotoimenpiteitä.
Sodan jälkeinen aika
Länsiliittoutuneiden vallattua Münsterin maaliskuussa 1945 piispa von Galen selitti ensimmäisessä haastattelussaan yhdysvaltalaisille ja brittiläisille lehdille, että vaikka hän ja monet muutkin sivistyneet saksalaiset olivat kansallissosialismin vastustajia, he olivat kuitenkin myös uskollisia isänmaanystäviä, jotka pitivät liittoutuneita vihollisina. Jo tutuksi tulleella pelottomuudellaan von Galen kritisoi seuraavina kuukausina liittoutuneiden toimintaa miehitetyssä Saksassa. Ennen kaikkea hän vastusti saksalaisen väestön joukkokarkotuksia Oder–Neisse-linjan itäpuolisilta, Saksan Puolalle menettämiltä alueita sekä Tšekkoslovakian sudeettialueilta. Hän vastusti myös saksalaisten virkamiesten ja kansallissosialistisen puolueen rivijäsenten pidätyksiä ja sulkemista leireihin. Kun länsiliittoutuneet eivät kesäkuussa 1945 sallineet levottumuuksien pelossa katolisille tärkeän Kristuksen ruumiin ja veren juhlaan kuuluvan sakramenttikulkueen järjestämistä Münsterissä, von Galen valitti heidän suhtautuvan kristinuskoon yhtä kielteisesti kuin kansallissosialistienkin. Ajatuksen, jonka mukaan Saksan kansa olisi kollektiivisesti syypää Kolmannen valtakunnan rikoksiin, von Galen torjui selkein sanoin 1. heinäkuuta 1945 Münsterin lähellä Telgtessä pitämässään saarnassa.
18. päivänä helmikuuta 1946 paavi Pius XII nimitti piispa von Galenin yhdessä kahden muun saksalaisen piispan kanssa yllättäen kardinaaleiksi. Kardinaali von Galenista tuli San Bernardo alle Termen titulaarikirkon kardinaalipappi. Nimityksellään paavi lienee halunnut osoittaa solidaarisuuttaan Saksan kansaa kohtaan ja samalla tuoda julki, ettei Saksan kansa ole kokonaisuudessaan vastuussa Kolmannen valtakunnan rikoksista.
Kardinaali von Galen palasi Roomasta takaisin kotiinsa Münsteriin 68. syntymäpäivänään, 16. maaliskuuta 1946. Hänen kunniakseen järjestettiin tuomiokirkontorilla suuri kansalaisjuhla. Sen yhteydessä Münsterin kaupunki luovutti hänelle kunniakaupunkilaisen arvon. Pitämässään kiitospuheessa kardinaali Galen toi julki, että uskovien tuki ja heidän esirukouksensa olivat mahdollistaneet hänen vastarintataistelunsa. Samalla ne olivat säästäneet hänet marttyyrikuolemalta, kuten kardinaali von Galen selvästi liikutetulla äänellä totesi.
Autuaaksijulistaminen
Kardinaali von Galenin autuaaksijulistamisprosessi aloitettiin vuonna 1956, se päättyi positiiviseen lopputulokseen marraskuussa 2004. 9. lokakuuta 2005 paavi Benedictus XVI julisti kardinaali Clemens August Graf von Galenin virallisesti autuaaksi. Portugalilainen kardinaali José Saraiva Martins, autuaaksi- ja pyhäksijulistamisen kongragaation johtaja, vietti autuaaksijulistamismessua Pietarinkirkon aukiolla Roomassa. Tämä oli samalla eräs viimeisimmistä autuaaksijulistamisista, jota vietettiin Pietarinkirkossa koko kirkon juhlana. Normaalin katolisen käytännön mukaan autuaaksijulistus edeltää pyhäksi julistamista.
Autuaan Clemens August Graf Kardinal von Galenin muistopäivä on hänen kuolinpäivänsä, 22. maaliskuuta.
Autuaaksi julistamisen ensimmäisenä vuosipäivänä 2006 asetettiin Telgten pyhiinvaelluskappelin Neitsyen kuvan edustalle tyylitellyn käden muotoinen pyhäinjäännösarkku, jossa säilytetään autuaan von Galenin sormiluuta. Pyhäinjäännösarkun on suunnitellut ahlenilainen kultaseppämestari Werner Fischer entworfenes ja sen on valmistanut hänen poikansa kultaseppämestari Raphael Fischer. Telgten pyhiinvaelluskappeli on erittäin suosittu pyhiinvaelluskohde Münsterinmaalla. Clemens August Graf von Galen vaelsi sinne usein piispana ollessaan ja rukoili sen (kansanuskon mukaan ihmeitä tekevän) Neitsyen kuvan edessä.
Historiallinen arviointi
Kardinaali von Galenin persoonaa ja merkitystä arvioidaan eri tavalla. Hänet tunnustetaan yleisesti kansallissosialistisen hallinnon vastustajaksi, mutta mielipiteet eroavat pohdittaessa vastustamisen alkusyytä ja vastarinnan laajuutta ja merkitystä. On esitetty ennen kaikkea kolme erilaista teoriaa:
Yksittäisiksi ovat jääneet mielipiteet, joiden mukaan von Galen kantaa yhdessä katolisen kirkon muiden viranhaltijoiden kanssa vastuun Hitlerin valtaannoususta ja Kolmannen valtakunnan kauheuksista. Tosiasiat puhuvat aivan liian selkeästi näin negatiivista näkemystä vastaan.
Basset
Basset voi tarkoittaa ainakin seuraavia asioita:
Klas Lestander
Lestander oli vuoteen 2006 saakka ainoa ruotsalainen ampumahiihdon olympiavoittaja; Torinossa 2006 Anna Carin Olofsson voitti yhteislähtökilpailussa kultaa. Miesten ampumahiihdossa Ruotsi sai Lestanderin jälkeen olympiakultaa vuonna 2010, kun Björn Ferry voitti takaa-ajokilpailun.
Elämän ongelma
Elämän ongelma: Filosofian eettinen ydin on Sami Pihlströmin vuonna 2010 Niin & näin -kirjojen julkaisema filosofinen artikkelikokoelma.
Frank Frankson
Frank Frankson (oikealta nimeltään Gregory Abbey, s. 15. joulukuuta 1962 Roxbury, Massachusetts) on yhdysvaltalainen ääninäyttelijä, jonka rooleja on Raphaelina animaatiosarjassa Teini-ikäiset mutanttininjakilpikonnat.
Ura
Abbey opiskeli näyttelemistä Rutgers Conservatory -yliopistossa vuosina 1989–1993 Valmistumisensa jälkeen hän on esiintynyt teatterissa ja mainoksissa vuodesta 1993 lähtien.
Vuonna 1996 Abbey esiintyi ESPN-kanavan Sportsfigures-ohjelman juontajana aina vuoteen 2006 asti.
Ääninäyttelijänä
Heinäkuussa 1993 Abbey ryhtyi työskentelemään myös mainosten parissa enimmäkseen mainosäänenä. Kaksi vuotta myöhemmin hän kokeili ääninäyttelemistä animaatiossa Ren ja Stimpy, jonka jälkeen Abbey teki seuraavan ääniroolinsa vuonna 1998 dubattuaan pienen roolin japanilaisessa animessa Wrath of the Ninja. Varsinaisesti hän päätyi ääninäyttelemisen pariin animaatioissa ystävänsä kehotuksesta, joka ehdotti Abbeylle koe-esiintymistä 4Kidsille, jotka etsivät ääniä dubbaamaansa Yu-Gi-Oh! -animeen. Se oli samalla hänen ensimmäinen merkittävä äänirooli ääninäytellessään Tristan Tayloria. Abbey käytti Yu-Gi-Oh:sta lähtien salanimiä animaatioissa, kuten Frank Frankson ja John Campbell. Sarjan aikana Abbey dubbasi useimmiten animesarjoja, kuten Hoshi no Kirby, Sonic X ja Shaman King joita 4Kids muun muassa esitti omalla kanavallaan 4Kids TV:llä. Vuonna 2003 hän tuli erityisesti tunnetuksi uuden Turtles-animaatiosarjan myötä, jossa Abbey ääninäytteli Raphaelia. Sarjan alussa hän käytti nimeä Frank Frankson ja 3. tuotantokaudesta lähtien nimeä John Campbell. Yu-Gi-Oh!:n päätyttyä vuonna 2006 Abbey jatkoi dubbausten parissa Turtlesin ja mainosjuotojen ohella. Hänellä oli pieniä rooleja muun muassa Yu-Gi-Oh! GX:ssä, Samurai Deeper Kyossa ja Eläköön Pinatassa. Abbey oli myös pääosassa G.I. Joe: Sigma 6:ssa Duken ääniroolissa sarjan 9 jaksosta lähtien. Ennen häntä roolissa toimi David Wills.
Vuodesta 2008 lähtien hän on ääninäytellyt Yu-Gi-Oh! 5D's -animen päähenkilöä Yusei Fudo.
Al Pease
Victor ”Al” Pease (15. lokakuuta 1921 Darlington, Englanti – 4. toukokuuta 2014 Tennessee, Yhdysvallat ) oli kanadalainen Formula 1 -kuljettaja. Pease osallistui kolmeen Formula 1 -kilpailuun, joista ensimmäisen hän ajoi 27. elokuuta 1967. Hän on ainoa kilpailija, joka on saanut mustan lipun ajettuaan liian hitaasti. Tämä tapahtui vuoden 1969 Kanadan GP:ssä. Pease oli tästä huolimatta menestyksekäs kotimaansa autourheilukilpailuissa, ja hänet valittiin maansa autourheilun Hall of Fameen vuonna 1998.
Pyörrekivi
Pyörrekivi eli jauhinkivi on kivi, joka voimakkaan virtauksen vaikutuksesta jauhaa kallioon pyöreän kuopan eli hiidenkirnun. Pyörrekiviä on nimitetty myös jauhinkiviksi. Useat pyörrekivet ovat jauhamisen seurauksena pyöristyneet huomattavasti.
Nightwishin diskografia
Tämä on luettelo Nightwishin diskografiasta.
Tripolin kreivikunta
Tripolin kreivikunta oli ristiretkivaltio, joka perustettiin ensimmäisen ristiretken jälkeen vuonna 1103. Kreivikunta oli Jerusalemin kuningaskunnan vasalli.
Kreivikunnan historia alkoi vuonna 1102, kun Toulousen kreivi Raymond IV, yksi ensimmäisen ristiretken keulahahmoista, alkoi sotia Tripolia hallinneita Damaskoksen kalifeja ja sen valtaväestöä alaviitteja vastaan. Lopulta Raymond piiritti muslimijoukot Tripolin kaupunkiin. Sen valtaaminen oli ristiretkeläisille tärkeä tavoite, koska se yhdistäisi eteläpuolellaan olevan ranskalaisten ja pohjoispuolella olevan normannien valtauksen. Se oli myös hedelmällinen ja runsasväestöinen alue. Tripolin valtaus onnistuikin vuonna 1103.
Raymond kuoli vuonna 1105 ja jätti valtauksensa nuorelle pojalleen Alfonsolle. Poika oli kuitenkin niin nuori että Raymondin serkku Cerdagnen kreivi Vilhelm-Jordan valittiin sijaishallitsijaksi. Toulousen hallitsijana toiminut Bertrand nousi kuitenkin jakamaan valtaa vuonna 1109 hyvän sotamenestyksensä ansiosta. Bertrand sai pian hallita yksin, sillä Vilhelm-Jordan kuoli pari kuukautta tämän jälkeen.
Vaikka kreivikunnan alue oli vain kapea rannikkokaistale Tripolin ympärillä, sen luonnollisena puolustuslinjana oli vuorijono, joka erotti sen mantereesta. Vuorien välisiin soliin rakennettiin useita puolustuslinnakkeita. Tripolissa tapahtui maanjäristys kesäkuussa 1170 ja useat linnakkeet kuten Krak des Chevaliers, Chastel Blanc ja al-'Ariymah vaurioituivat. Tripolin katedraali tuhoutui. Maanjäristyksestä seurasi myös lyhyt tauko taisteluun, jota Aleppon seldžukkihallitsija Nur al-Din tuolloin kävi kreivikuntaa vastaan.
Tripolin kreivi Raymond III toimi kahteen otteeseen Jerusalemin kuningaskunnan hallitsijana. Ensiksi nuoren Balduin IV:n holhoojana 1174–1177 ja myöhemmin Balduin V:n 1185–1186. Vaikka kreivikunta säästyi Saladinin valloituksilta Raymond III kuoli pian Hattinin taistelun jälkeen. Hänen seuraajakseen tuli Antiokian ruhtinaan Bohemund III:n poika Bohemund IV. Bohemund III:n kuoleman jälkeen Antiokialla ja Tripolilla oli sama hallitsija vuoteen 1268 asti (paitsi lyhyen ajan vuosina 1216–1219). Mamelukit valtasivat Antiokian vuonna 1268, mutta Tripoli kukistui viimeisenä ristiretkivaltiona vasta vuonna 1289.
Jääkiekon 1. divisioonan maailmanmestaruuskilpailut 2007
A-lohko
Ranska nousi A-sarjaan, Kiina putosi II-divisioonaan
KDM Odin (1872)
KDM Odin oli Tanskan laivaston vuonna 1872 vesillelaskettu ironclad.
Valmistus
Alus tilattiin Kööpenhaminen laivastontelakalta, missä köli laskettiin 13. huhtikuuta 1871. Se laskettiin vesille 12. joulukuuta 1872 ja valmistui 7. syyskuuta 1874.
Palvelus
Alus poistettiin palveluksesta 12. kesäkuuta 1912 ja romutettiin vielä samana vuonna Alankomaissa.
Yleisurheilun Euroopan-mestaruuskilpailut 1950
Vuoden 1950 yleisurheilun EM-kisat pidettiin Brysselissä, Belgiassa 23.–27. elokuuta. Kisoihin osallistui 24 maata ja 454 urheilijaa. Kisat avasi Belgian kruununprinssi Baudouin.
100 m
<br style="clear:left" />
200 m
<br style="clear:left" />
400 m
<br style="clear:left" />
800 m
<br style="clear:left" />
1 500 m
<br style="clear:both" />
5 000 m
<br style="clear:both" />
10 000 m
<br style="clear:both" />
Maraton
<br style="clear:both" />
10 km kävely
<br style="clear:both" />
50 km kävely
<br style="clear:both" />
110 m aidat
<br style="clear:both" />
400 m aidat
<br style="clear:both" />
4 x 100 m viesti
<br style="clear:both" />
4 x 400 m viesti
<br style="clear:both" />
Korkeushyppy
<br style="clear:both" />
Seiväshyppy
<br style="clear:both" />
Pituushyppy
<br style="clear:both" />
Kolmiloikka
<br style="clear:both" />
Kuulantyöntö
<br style="clear:both" />
Kiekonheitto
<br style="clear:both" />
Moukarinheitto
<br style="clear:both" />
Kymmenottelu
<br style="clear:both" />
100 m
<br style="clear:both" />
200 m
<br style="clear:both" />
80 m aidat
<br style="clear:both" />
Keihäänheitto
<br style="clear:both" />
Lyhenteet
<br style="clear:both" />
April, and a Flower
April, and a Flower (Hangul: 사월, 그리고 꽃; RR: sawol, geuligo kkoch, suom. huhtikuu, ja kukka) on eteläkorealaisen laulajan Chenin debyytti EP-levy. SM Entertainment julkaisi sen 1. huhtikuuta 2019 ja sitä jakeli Dreamus. EP:llä on kuusi kappaletta, mukaan lukien pääkappale "Beautiful Goodbye".
Tausta ja julkaisu
8. maaliskuuta ilmoitettiin, että Chen tulisi julkaisemaan ensimmäisen soololevynsä huhtikuussa 19. maaliskuuta EP:n nimi April, and a Flower, julkaisupäivä ja kansikuva paljastettiin. EP:n kolmen version ennakkotilaus avattiin samana päivänä. 21. maaliskuuta EP:n aikataulusta julkaistiin teaser-kuva. Kappaleluettelo ja albumin tiedot julkaistiin 22. maaliskuuta.
25. maaliskuuta laulajasta julkaistiin kolme teaser-kuvaa. Maaliskuun 26. päivänä julkaistiin toiset kolme teaser-kuvaa. Maaliskuun 27. päivänä julkaistiin EP:n highlight medley. 29. maaliskuuta julkaistiin kolme kuvaa laulajasta. Samana päivänä julkaistiin "Beautiful Goodbye" -musiikkivideon ensimmäinen teaseri. Maaliskuun 30. päivänä julkaistiin kaksi ylimääräistä teaser-kuvaa.
Huhtikuun 1. päivänä julkaistiin kappaleen "Beautiful Goodbye" virallinen musiikkivideo ja EP-levy. 5. huhtikuuta julkaistiin vertikaalinen video "Beautiful Goodbye":sta. Huhtikuun 8. päivänä julkaistiin visuaalinen video "Flower". 19. huhtikuuta julkaistiin "Beautiful Goodbye" -käsikirjoitettu video, jossa Chenin fanit osallistuivat kirjoittamalla sanoituksia paperille ja niistä tehtiin video.
Mainonta
pienoiskuva|300x300px| Chen tapahtumassa 1. huhtikuuta 2019.
Huhtikuun 1. päivänä Chen piti tapahtuman, jossa hän puhui EP:n valmistusprosessista. Laulaja esitti myös pääkappaleen "Beautiful Goodbye" ensimmäistä kertaa. Samana päivänä hän järjesti "Chen's April Busking" -tapahtuman Coex Artium Mallissa, jossa hän keskusteli fanien kanssa EP:n kustakin kappaleesta ja esitti kappaleet "Sorry Not Sorry" ja "Beautiful Goodbye". Chen aloitti mainostamisen korealaisissa musiikkiohjelmissa viikon ajan 5. huhtikuuta 2019 alkaen. Huhtikuun 6. päivänä laulaja piti fanitapahtuman Sinchonissä. Huhtikuun 20. päivänä Chen järjesti fanitapahtuman Busanissa ja Daeguissa.
Jere Juutilainen
Jere (Jeremias) Juutilainen (26. kesäkuuta 1889 Suonenjoki – 7. marraskuuta 1949 Lappeenranta) oli suomalainen maalarimestari ja SDP:n kansanedustaja. Valtiopäivillä hän oli vuoden 1936 vaaleista kuolemaansa saakka.