cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Queens of the Stone Age
...Like Clockwork (2009−2017)
thumb|right|250px|Vasemmalta oikealle: Troy Van Leeuwen, Dean Fertita, Jon Theodore, ja Josh Homme esiintymässä [[Rock im Park-festivaalissa vuonna 2014.]] Elokuussa 2012 Queens of the Stone Age ilmoitti Facebook-sivuillaan levyttävänsä uutta albumia. Marraskuussa 2012 Homme ilmoitti, että Joey Castillo oli lähtenyt yhtyeestä ja häneen korvaajakseen tulisi Songs for the Deaf -albumilla rumpuja soittanut Dave Grohl. Levyllä tulisivat vierailemaan myös yhtyeen entinen basisti Nick Oliveri, yhtyeen entinen laulaja Mark Lanegan, Nine Inch Nailsin Trent Reznor, Scissor Sistersin Jake Shears sekä Brody Dalle ja Elton John.
Maaliskuussa 2013 yhtye ilmoitti, että uusi albumi ...Like Clockwork julkaistaisiin kesäkuussa 2013. Yhtyeen uusi rumpali Jon Theodore, joka soitti aiemmin Mars Voltassa, teki debyyttinsä yhtyeen rumpalina sen esittäessä uuden singlensä "My God Is the Sunin" maaliskuussa 2013 Lollapalooza Brasilissa.
Villains (2017–)
Yhtye julkaisi seitsemännen albuminsa Villains 25. elokuuta 2017.
Singlet
{{Palstat
Muut julkaisut
}}
Nykyiset
thumb|right|Josh Homme esiintymässä vuonna 2007.
Aalto (täsmennyssivu)
Aalto tarkoittaa seuraavia:
Kaupunkiviljely
thumb|Pienimuotoista kaupunkiviljelyä Veturiaukiolla Oulun Vanhatullin kaupunginosassa. Kaupunkiviljely tarkoittaa ruoan kasvattamista kaupungeissa. Sitä on mahdollista harjoittaa pihoilla, parvekkeilla, sisätiloissa ja katoilla. Kansalaistottelemattomuuden puolelle menevää osaa kaupunkiviljelyä kutsutaan sissiviljelyksi.
3166 Klondike
3166 Klondike on tähtitieteilijä Yrjö Väisälän vuonna 1940 löytämä asteroidi eli pikkuplaneetta. Löytö on tehty Turussa. Asteroidin nimi on kunnianosoitus Joutsenen veljeksille, jotka rikastuivat Klondiken kultaryntäyksessä ja tekivät sen jälkeen huomattavia lahjoituksia Turun yliopistolle.
Kaupunkiviljely
Myös siirtolapuutarhapalsta tai vuokrapalsta kuuluvat kaupunkiviljelyn piiriin.
3166 Klondike
Klondiken likimääräinen läpimitta on 11 kilometriä. Kohde sijaitsee Auringosta suunnilleen 2,24 kertaa niin kaukana kuin Maa, ja sen kierros Auringon ympäri kestää noin 3 vuotta ja 4 kuukautta.
Kaupunkiviljely
Kaupunkiviljely on viime aikoina saanut innoitusta mm. ilmastonmuutoksen torjunnasta, sillä se on ekologista, kun ruokaa ei tarvitse tuoda kaukaa. Kaupunkiviljelyä harjoittaa maailmanlaajuisesti noin 800 miljoonaa ihmistä. Kaupunkiviljelyn pidemmälle viety muoto on kaupunkimaatalous, johon liittyvät myös eläinten kasvatus ja metsätalous kaupunkiolosuhteissa.
Ympärivuotista kaupunkiviljelyä voi harjoittaa sisätiloissa. Sisätiloissa kasvatustekniikoina voidaan käyttää kasvihuoneissakin hyödynnettyä vesiviljelyä. Sisätiloissa tarvitaan myös kasvivalaisimia, kun satoa halutaan tuottaa ympärivuotisesti.
Bartosz Bosacki
Bartosz Bosacki (s. 20. joulukuuta 1975 Poznań) on puolalainen jalkapalloilija, jonka nykyinen seura on Lech Poznań. Pelipaikaltaan hän on puolustaja.
Puolan jalkapallomaajoukkueen valmentaja Paweł Janas valitsi Bosackin joukkueeseen Saksan MM-kisoihin 2006, kun FK Moskovassa pelannut Damian Gorawski estyi pelaamasta. Bosacki pelasi ensimmäisen maaottelunsa 10. heinäkuuta 2002 Färsaaria vastaan. Hän on pelannut 13 maaottelua, joissa on tehnyt kaksi maalia (tilanne 20. kesäkuuta 2006).
IrDA
IrDA on Infrared Data Associationin määrittelemä standardi langattomaan tiedonsiirtoon käyttäen infrapunasäteilyä. IrDA-standardin mukaisia liitäntöjä ja lisälaitteita käytetään erityisesti liikuteltavissa laitteissa kuten matkapuhelimissa, kannettavissa tietokoneissa, kameroissa, videokameroissa tai kämmentietokoneissa.
Yleisin IrDA:n käyttötarkoitus on kannettavan tietokoneen ja pöytäkoneen helppo yhdistäminen toisiinsa ilman johtoviidakkoa.
IrDA 1.0- ja 1.1-standardien mukaiset laitteet toimivat enintään yhden metrin etäisyydeltä. Siirtonopeus vaihtelee välillä 2 400 – 115 200 bit/s. IrDA 1.1 ja 1.2 tukevat myös suurempia nopeuksia: 0,576, 1,152 Mbit/s, ja nopeimmillaan jopa 4 Mbit/s (0,5 Mtavu/s). 2000-luvun alussa oli kehitteillä myös VFIR (Very Fast Infrared), joka mahdollisti 16 Mbit/s nopeuden.
Kaksi vanhaa tukkijätkää
Kaksi vanhaa tukkijätkää on Ossi Elstelän ohjaama vuonna 1954 valmistunut elokuva. Sen päärooleja näyttelevät Elstelä itse sekä Olavi Virta ja Anneli Sauli. Elokuvan nimi on peräisin Reino Helismaan sanoittamasta, Toivo Kärjen säveltämästä iskelmästä ”Kaksi vanhaa tukkijätkää”.
Juoni
Vuorineuvos Saarinen (Ossi Elstelä) on saanut lääkäriltä kehotuksen pitää liikarasituksen vuoksi puolen vuoden loman. Hän päättää lähteä nuoruutensa työmaisemiin Akkakoskelle, jossa oli aikoinaan tukkijätkänä. Saavuttuaan tukkikämpälle hän todellisen henkilöllisyytensä salaamiseksi esittäytyy Taneli Saareksi. Taneli saa ystävän Jaakko ”Moterni Jaska” Naskalista, joka haikailee vanhoja parempia aikoja ja auttaa Tanelia sopeutumaan savotalle. Vuorineuvoksen Liisa-tytär (Anneli Sauli) seuraa pian isänsä jäljessä savotalle ollessaan huolissaan isästään. Tanelin kiivaasta vastustuksesta huolimatta Liisan ja Savotan kympin Kari Hongan (Olavi Virta) välille syttyy romanssi.
Tuotanto
”Kari Hongan” rooliin oli alkujaan suunniteltu Tapio Rautavaaraa, mutta rooliin tuli kuitenkin Olavi Virta.
Vastaanotto
Aikalaisarvioijille elokuva oli myönteinen yllätys. Paula Talaskivi (Helsingin Sanomat) kirjoitti: ”Ossi Elstelä – – on havainnut eräitä 'uusia' piirteitä tarvittavan tukkilaisfilmeissäkin ja pystynyt niitä myös toteuttamaan”. Helismaan käsikirjoituksia on moitittu heppoisiksi, mutta tässä tapauksessa Leo Nordberg (Uusi Suomi) piti käsikirjoitusta Helismaan siihenastisen uran parhaimpana.
Elina Jaakkola
Jaakkolan keskeisiin tutkimusaihepiireihin kuuluvat palveluliiketoiminta, arvonluonti, asiakaskokemus, asiakkaan ja toimijan sitoutuminen (engagement), palveluinnovaatiot ja B2B-markkinointi.
Professori Jaakkola kuuluu viitatuimpien tutkijoiden joukkoon tieteenalallaan. Marraskuussa 2021 hän nousi Clarivaten Highly Cited Researches -listalle taloustieteiden ja liiketoiminnan (Economics and Business) alalta. Hän oli yksi noin kahdestakymmenestä Suomessa työskentelevästä tutkijasta tällä maailman viitatuimpien tutkijoiden listalla. Listalle ylsi vuonna 2021 kaikkiaan noin 6 600 tutkijaa maailmasta.
Ivar Lassy
Ivar Fredrik Lassy (18. marraskuuta 1889 Baku – 4. kesäkuuta 1938 Drožino) oli suomalainen toimittaja, kääntäjä, antropologi ja orientalisti. Hän vaikutti 1920-luvun vaihteessa suomalaisessa työväenliikkeessä ja muutti hieman myöhemmin Neuvostoliittoon, jossa toimi muun muassa opettajana Moskovan yliopistossa. Lassy vangittiin Stalinin vainojen yhteydessä ja teloitettiin kesäkuussa 1938.
Lassy lähti vasemmistolaiseen työväenliikkeeseen vasta sisällissodan jälkeen, vaikka toimikin sodan aikana kansanvaltuuskunnan kielenkääntäjänä. Akateemisen taustansa johdosta Lassyyn suhtauduttiin työväenliikkeessä varauksellisesti ja sodan aikaisen toimintansa johdosta hän jäi myös syrjään akateemisista kuvioista. Vasemmistososialistina Lassy ei löytänyt ajatuksilleen sijaa sosialidemokraateissa ja myös kommunistien keskuudessa häntä pidettiin liian omintakeisena ajattelijana. Antropologisissa tutkimuksissaan Lassy tarkasteli aluksi Kaukaasian turkkilaisia kansoja ja myöhemmin muun muassa avioliiton ja seksuaalimoraalin historiaa.
Varhaiset vuodet
Ivar Lassy syntyi Bakussa, jossa hänen isänsä työskenteli Branobel-yhtiön öljylaivan kapteenina Kaspianmerellä. Kymmenvuotiaana Lassy lähetettiin kouluun Helsinkiin. Kirjoitettuaan ylioppilaaksi Svenska reallyceumista vuonna 1909 hän aloitti opinnot Helsingin yliopistossa. Lassy luki estetiikkaa, kirjallisuutta, filosofiaa sekä kansantaloustiedettä, johon liittyvän laudaturtutkielmansa hän teki Karl Marxin talousteorioista. Vuonna 1916 Lassy väitteli tohtoriksi Azerbaidžanin turkkilaisten kansanperinteestä. Väitöskirjan materiaali oli peräisin Lassyn vuosina 1913–1915 Kaukasiassa tekemistä kenttätutkimuksista. Vuotta myöhemmin hän julkaisi väitöskirjansa karvalakkiversion Persiska mysterier sekä matkakirjan, joka ilmestyi myös suomeksi nimellä Hunnun ja ristikon takana. Se oli ensimmäinen osa Lassyn suunnittelemasta Persiaa käsittelevästä sarjasta Solens och lejonets folk, joka ei kuitenkaan saanut jatkoa. Lassy osasi äidinkielensä ruotsin ja suomen ohella muun muassa ranskaa, saksaa, englantia, venäjää, persiaa ja arabiaa.
Politiikkaan
Lassy aktivoitui poliittisesti helmikuun vallankumouksen jälkeen edustaen aluksi näkemyksiltään liberalismia. Yrjö Hirnille vuonna 1920 vankilasta lähettämässään kirjeessä hän kertoo ottaneensa vaikutteita erityisesti Jean-Jacques Rousseaun ajattelusta. Lisäksi Lassy oli jo kouluvuosistaan lähtien omannut vasemmistosympatioita, mutta hänellä ei opiskeluaikoinaan ollut käytännön kosketusta sosialisteihin. Lassy kertoi ihailleensa erityisesti Väinö Tanneria. Toukokuussa 1917 Lassy valittiin vastaperustetun Kauniaisten ruotsalaisen työväenyhdistyksen puheenjohtajaksi. Kyseessä ei ollut poliittinen järjestö, vaan se keskittyi lyhyen toimintansa aikana lähinnä kansanvalistukseen. Lassy vastusti myös yhdistyksen piirissä syntynyttä ajatusta työväen järjestyskaartin muodostamisesta.
Saksalaismielisestä oikeistosta poiketen Lassy oli mukana ympärysvaltoja tukeneessa ryhmässä, johon hänen ohellaan kuuluivat professori Yrjö Hirn, arkeologi A. M. Tallgren ja tehtailija Ossian Donner. Kesällä 1917 se julkaisi Lassyn toimittamaa Ad Interim -lehteä, jossa ilmestyneessä artikkelissaan ”Den ideella grunden för Finlands självständighet” hän pohti Suomen itsenäisyyttä. Lassy piti asiaa tavoittelemisen arvoisena vain, jos se takaa yhtäläiset oikeudet kaikille kieli- ja kansanryhmille, parantaa tavallisten kansalaisten elintasoa sekä edesauttaa Suomen demokraattista kehitystä ja tekee maasta suurvalloista riippumattoman.
Suomen sisällissota
Suomen itsenäistyttyä Lassy pyrki Pietarissa toimineen ministerivaltiosihteeri Carl Enckellin avustajaksi, mutta tämä kieltäytyi tarjouksesta. Sisällissodan aikana Lassy otti yhteyttä kansanvaltuuskunnan ulkoasiainvaltuutettuna toimineeseen Yrjö Sirolaan, joka palkkasi hänet kielenkääntäjäksi. Lassy toimi myös Espoon punaisessa kunnallishallinnossa ja oli kunnallislautakunnan puheenjohtaja maaliskuun puolivälistä lähtien.
Helsingin taistelun jälkeen valkoiset vangitsivat Lassyn kotoaan Kauniaisista 14. huhtikuuta 1918. Antamassaan lausunnossa hän kertoi liittyneensä aluksi punaisiin vain uteliaisuudenhalusta nähdessään tapahtumat oivana tutkimuskohteena, mutta tempautuneensa pian mukaan vallankumoukseen ymmärrettyään työväenluokan vaatimukset. Lassy kertoi myös tavoitelleensa vaikutusvaltaa punaisten keskuudessa pystyäkseen hillitsemään väkivaltaisuuksia.
Kesäkuussa Lassy sai yhdeksän vuoden kuritushuonetuomion valtiopetoksesta, mutta valtiorikosylioikeuden alennettua rangaistuksen kahteen vuoteen hän pääsi ehdonalaiseen jo marraskuussa. Suomenlinnan vankileirillä Lassyn sellitovereina olivat Sulo Wuolijoki ja Taavi Tainio. Myöhemmin hän kertoi vankeusajan olleen ratkaisevaa aatteelliselle kehitykselleen ja luonnehti Wuolijokea oppi-isäkseen.
Sodan jälkeen
Vapauduttuaan Lassy liittyi sosiaalidemokraatteihin. Hän osallistui muun muassa sodan seurauksena kuolleiden punaisten tietoja sisältävän SDP:n terroritilaston kokoamiseen. Hella Wuolijoen avulla Lassy solmi kontakteja ulkomaisiin lehtimiehiin, joiden kautta hän yritti levittää maailmalle tietoa valkoisesta terrorista. Lassy suunnitteli myös paluuta tiedeyhteisöön, mutta joutui sodan aikaisen toimintansa vuoksi akateemisten piirien hyljeksimäksi menettäen muun muassa tarjolla olleen Åbo Akademin viran. Lassy jatkoi tutkimustyötään itsenäisesti, minkä ohella hän teki käännöstöitä sekä toimi ruotsalaisen Folkets Dagblad Politikenin ja useiden maakunnallisten työväenlehtien kirjeenvaihtajana.
Lassy ajautui nopeasti erilleen sekä SDP:n että maanalaisesti toimineen SKP:n linjoista. Kommunistien julistettua vaalilakon keväällä 1919 Lassy kehotti Suomen Sosialidemokraatissa vasemmistososialisteja osallistumaan vaaleihin, vaikka ulkoparlamentaariset keinotkin voivat myöhemmin tulla kyseeseen. Vallankumouspuheiden seurauksena myös sosialidemokraatit asettuivat Lassya vastaan. Maaliskuussa hän perusti vasemmistososialistien materiaalia välittäneen Työväenlehtien Uutistoimiston yhdessä ruotsalaisen toimittajan Ola Vinbergin kanssa ja oli myöhemmin kesällä mukana perustamassa Sosialistista Aikakauslehteä. Työväenlehtien Uutistoimiston myötä Lassy oli erikoisluvalla läsnä SDP:n eduskuntaryhmän kokouksissa. Hän saattoi tiedottaa myös luottamuksellisista asioista, minkä johdosta lupa pian peruttiin. Sen ohella Lassy kirjoitti muun muassa Tampereella ilmestyneeseen Kansan Sanaan nimimerkillä ”Sapiens”.
Lassysta tuli SDP:n opposition äänitorvi, koska muut olivat puheenjohtaja Tannerin pitkäaikaisia tuttavia. Lassyn puoluetta hajottava toiminta noteerattiin myös porvariston keskuudessa. Uuden Suomen pakinoitsija Timon eli J. W. Tuuran mukaan oli kaksi sosialidemokratiaa; tannerilais-ryömäläinen ja lassylais-sulovuolijokilainen.
Lassy hoiti myös Tukholmasta Pietariin ulottuuneen kommunistien salakuljetusreitin välietappia Helsingissä salanimellä ”Aku”. Tukikohtana toimi hänen Kauniaisissa sijainnut kotitalonsa. Muun muassa amerikkalainen kirjailija John Reed matkusti salaa Neuvosto-Venäjälle Lassyn avustuksella. Suomeen salakuljetettuja painotuotteita puolestaan levitettiin hänen uutistoimistonsa välityksellä. Heinäkuussa 1919 Lassy oli viikon pidätettynä, kun Etsivä keskuspoliisi epäili hänen toimittaneen ulkomaille tietoja Aunuksen retkikunnan epäonnistumisesta ja armeijan heikenneestä moraalista. Lassy päästettiin vapaaksi, kun Social-Demokratenin kirjeenvaihtaja Ola Vinberg otti vastuun tapauksesta.
Joulukuussa 1919 Lassy osallistui Helsingissä pidettyyn SDP:n puoluekokoukseen. Asialistalla oli Lassyn irtisanominen Sosialistisen Aikakauslehden päätoimittajan tehtävästä ja hänet haluttiin erottaa kommunistina jopa koko puolueesta. Lassy sai lopulta pitää asemansa, kun yhden henkilön erottamisen ei katsottu olevan riittävä toimenpide radikalismin kitkemiseksi. Puheenvuoroissaan Lassy syytti puoluetta porvarillisuudesta ja piti sen toimintaa antisosialistisena. Lisäksi hän hyökkäsi jyrkästi Tanneria vastaan, väittäen tällä olevan kytköksiä jääkäriliikkeeseen ja olleen myötämielinen suojeluskuntalaisille. Lassy ja Eino Pekkala puhuivat kokouksessa Kommunistiseen internationaaliin liittymisen puolesta, mutteivat saaneet näkemyksilleen vastakaikua. Lassy esiintyi kokouksessa niin äänekkäästi, että Suomen Sosialidemokraatin päätoimittaja Hannes Ryömä ryhtyi kutsumaan vasemmistososialismia ”lassylaisuudeksi”. Arvo ”Poika” Tuominen puolestaan kuvasi Lassyn esiintymistä yli-innokkaaksi ja luonnehti häntä äärimmäiseen jyrkkyyteen taipuvaiseksi sekä käytökseltään kulmikkaaksi. Tannerin mukaan Lassy oli henkilönä miellyttävä ja voitti helposti ihmisten tuottamuksen puolelleen. Toisaalta Tanner väitti, että Lassy oli politiikassa toimiessaan täysin moraaliton.
EK vangitsi Lassyn jälleen helmikuussa 1920. Syynä olivat vallankumoukselliset puheet ja kirjoitukset, joiden ohella häntä epäiltiin kytköksistä ulkomaisiin kommunisteihin. Elokuussa Lassy sai 1 vuoden 9 kuukauden kuritushuonetuomion valtiopetoksen valmistelusta. Perusteena käytettiin Helsingin työväentalolla pidettyä puhetta, jossa Lassy muun muassa arvosteli kovasanaisesti viranomaisten päätöstä lakkauttaa Savon Kansa sekä käsitteli myöhemmin perättömäksi osoittautunutta uutista Otto Wille Kuusisen murhasta. Hän suoritti tuomiotaan Tammisaaren pakkotyölaitoksessa, josta pahimpina kiihoittajina pidetyt Lassy, Emil Louhikko, Eino Pekkala, Sulo Wuolijoki ja Eero A. Wuori siirrettiin Turun lääninvankilaan syyskuussa 1921.
Neuvostoliitossa
Jälkimmäisen vankilatuomionsa aikana Lassy kääntyi kommunistiksi ja erosi SDP:stä. Vapauduttuaan kesäkuussa 1922 hän osallistui Pietarissa järjestettyyn SKP:n keskuskomitean kokoukseen, ja lähti mukaan puolueen peitejärjestön SSTP:n toimintaan. Lassy riitaantui kuitenkin nopeasti SKP:n johdon kanssa Sosialistisen Aikakauslehden linjasta. Lassy kirjoitti muun muassa Venäjällä tapaamiensa suomalaisten kommunistien rappeutuneisuudesta, jonka lisäksi ongelmia aiheuttivat hänen suomentamansa Aleksandra Kollontain esseet vapaasta rakkaudesta. Erimielisyydet katkaisivat myös suhteet SSTP:n johtoon, jonka jälkeen Lassy siirtyi salaa Neuvostoliittoon maaliskuussa 1923. Hän asettui Petroskoihin toimien Karjalan tasavallan kansanvalistusministerinä sekä puoluekoulun johtajana. Joidenkin tietojen mukaan Lassy toimi lyhyesti myös Kominternin informaatio- ja tilasto-osaston varapäällikkönä.
Vuonna 1928 Lassy muutti Moskovaan, jossa hän työskenteli aluksi Komiternin kustannusliikkeen kääntäjänä sekä Lännen vähemmistökansallisuuksien yliopiston skandinaavisen osaston päällikkönä. Vuosina 1932–1935 Lassy toimi Moskovan yliopiston itämaisten kielten lehtorina, jonka ohella hän teki tutkimustyötä Idän kansojen instituutissa. Vuonna 1936 Lassy siirtyi Ulkomaalaisten työläisten kustannusliikkeen metodiosaston päälliköksi. Eila Lahti-Argutinan mukaan Lassy toimi Moskovassa myös valtion sensuurilaitoksen Glavlitin ulkomaanosaston päällikkönä.
Lassyn näkemykset eivät usein miellyttäneet NKP:n johtoa. Vuonna 1931 hän sai moitteita Otto Wille Kuusisen toimittamassa teoksessa Suomen työväen vallankumous ilmestyneestä artikkelistaan, joka ei vastannut Josef Stalinin uusia tulkintoja vallankumoushistoriasta. Samana vuonna julkaistu Marxismin perusteet joutui myös arvostelujen kohteeksi ja myöhemmin Stalinin vainojen käynnistyttyä se tuomittiin vastavallankumoukselliseksi. Vuonna 1934 Lassy laati yhdessä Yrjö Sirolan kanssa esipuheen Petroskoissa julkaistuun Kalevalan satavuotisjuhlapainokseen. Yhtenä viimeisistä töistään hän käänsi ruotsiksi Alice Walleniuksen kanssa Stalinin kirjoittaman leninismin peruskysymyksiä käsitelleen teoksen. Lassy vangittiin helmikuussa 1938 syytettynä vakoilusta Suomen hyväksi. Kesäkuussa hänet tuomittiin kuolemaan artikla 58:n nojalla ja teloitettiin Butovon ampumaradalla. Lassyn maine palautettiin Stalinin kuoleman jälkeen vuonna 1959.
Yksityiselämä
Ivar Lassyn vanhemmat olivat Suursaarella syntynyt höyrylaivakapteeni Esaias Bertilsson Lassi (s. 1851) ja Evelina Fredrika Kleman. Ivar oli vanhin parsikunnan seitsemästä lapsesta, joista kolme kuoli jo nuorena. Hänen veljensä oli jääkäri Gunnar Esaias Lassy (1895–1922), joka asusteli sisällissodan aikana Ivarin luona Kauniaisissa. Gunnar Lassy osallistui myöhemmin heimosotiin ja kaatui Kiimasjärven retkeen liittyneessä taistelussa.
Lassyn ensimmäinen puoliso oli liikemies Karl Södermanin tytär Ellen Alfhild Söderman, jonka kanssa hän avioitui syyskuussa 1916. Pariskunta muutti Kauniaisten huvilayhdyskuntaan Smedsbyhyn, mutta erosi jo keväällä 1917. Heidän poikansa Karl Erik syntyi elokuussa 1917. Lassyn toinen puoliso oli SDP:n eduskuntaryhmän puhtaaksikirjoittaja Toini Johansson, joka muutti hänen mukanaan Petroskoihin. Raskaana ollut Johansson palasi pian Suomeen, jossa tytär Toini Eeva syntyi maaliskuussa 1924. EK:n tietojen mukaan Lassy solmi syksyllä 1924 avioliiton opettaja Zinaida Feodorovitšin kanssa ja heille syntyi seuraavana vuonna tytär Nelly.
Muuta
Ivar Lassyn elämänvaiheet ovat pohjana kirjailija Thomas Wulffin romaanitrilogialle En hjälte för vår tid (2006), Med bästa vilja i världen (2012) ja Otack är världens lön (2017). Niiden päähenkilönä on fiktiivinen Ivarlassy-niminen hahmo.
Sandokai
Sandokai ry on budolajien harrastajien seura, joka perustettiin vuonna 1979 Keravalla. Seura keskittyi aluksi aikidoon, judoon ja karateen eli kolmeen budolajiin. Tämän vuoksi seura sai nimekseen Sandokai - "san" merkitsee japaniksi kolmea. Nykyään Sandokaissa harrastetaan aikidoa, jujutsua, taidoa ja taijiquania. Seuralla on harjoituksia sekä Keravalla että Järvenpäässä.
Aikidotoiminta Sandokaissa
Sandokain Aikidojaoksen pääopettajana toimii Kari Tamminen. Tammisen johdolla Sandokai on harjoittanut yhteistoimintaa Endo-shihanin kanssa vuodesta 1987.
Sandokai ry:n Aikidoharjoitukset pidetään Keravalla sijaitsevalla harjoitussalilla eli dojolla osoitteessa Eerontie 1. Harjoituksia on joka ilta ja lisäksi useana aamuna viikossa. Myös junioreille löytyy omat harjoitusaikansa.
Sandokain aikidojaos on saanut Suomessa ensimmäisenä aikidotoiminnasta Sinetin. Sinetti on Nuori Suomi -järjestön myöntämä laatutae laadukkaasta lasten ja nuorten parissa tehdystä työstä heidän liikuntaharrastuksensa hyväksi. Sandokai on järjestänyt jo usean vuoden ajan Keravan perinteisen kesäleirin, joka pidetään heinäkuun alussa.
Tietojen palautus
Tietojen palautuksella tarkoitetaan toimenpidettä, jossa kiintolevyltä, muistikortilta, nauhalta, levykkeeltä tai muulta vastaavalta tallennusmedialta palautetaan teknisesti tiedostoja tai tietoa.
Kiintolevyn tietojen palautus tapahtuu puhdastilassa, joissa erilaiset luokitukset määräävät tilan puhtauden. Kiintolevyn tietojen palautukseen soveltuvat puhdastilat ovat vähintään puhdastilaluokkaa Class M 3.5, jolloin kuutiojalassa ilmaa on maksimissaan 100 partikkelia (koko >0,5µm). Puhdastila on ylipaineistettu ympäristöönsä nähden. Ilmastoinnin ja suodattimien avulla pyritään ylipaineistamaan tila mahdollisimman laminaarisesti. Normaalisti tietojen palautus tehdään korjaamalla kiintolevyn piirilevy, moottori tai lukupää.
Kalla (laiva)
undefinedKalla oli vuonna 1963 Rauma-Repola Oy:n Loviisan telakalla rakennettu merenmittaajien tukialus, joka korvasi vanhan Klas Hornin. Alus oli uppoamaltaan yli kaksinkertainen eli 920 tonnia verrattuna edeltäjäänsä (425 tonnia). Se varustettiin nykyajan mukavuuksilla ja huomattavasti tilavammilla asuintiloilla kuin edeltäjänsä; aluksessa oli tilat yli 50 miehelle.
Mad Max
Mad Max on vuonna 1979 ensi-iltansa saanut George Millerin ohjaama australialainen toimintaelokuva. Elokuvan pääosassa esiintyy Mel Gibson. Mad Maxia on luonnehdittu eräänlaiseksi nykyaikaan sijoittuvaksi westerniksi. Elokuva ei sijoitu ydinsodan jälkeiseen post-apokalyptiseen aikaan, toisin kuin jatko-osat Mad Max 2 – asfalttisoturi, Mad Max – ukkosmyrsky ja Mad Max: Fury Road.
Kalla (laiva)
Kalla rakennettiin ilman omaa kuljetuskoneistoa. Aluksessa oli alun perin vain sähkögeneraattorit. Alus hinattiin paikasta toiseen mittausveneillä.
Mad Max
Juoni
Elokuva kertoo Max Rockatanskysta, kovaotteista poliisista, jonka erikoisalaa ovat takaa-ajot ja jolta kukaan ei pääse karkuun. Elokuvan tapahtumat käynnistyvät takaa-ajosta, jossa moottoripyöräjengin jäsen menettää henkensä. Jengi alkaa vandalisoida kylää, jonka asemalle kuolleen jäsenen arkku (sangen pieni) jätetään junan mukana. Jengi hyökkää kylästä pakenevan pariskunnan auton kimppuun, tuhoaa heidän autonsa ja raiskaa naisen. Yksi jengin jäsenistä, Johnny Boy jää paikalle, ja Max pidättää hänet kumppaninsa kanssa. Jengiläinen kuitenkin vapautetaan todisteiden puutteessa, ja hän kostaa Maxin työtoverille Jim Gooselle sytyttämällä hänen autonsa tuleen. Tämän seurauksena Goose kuolee, mikä koskettaa Maxia syvästi. Hän ilmoittaa esimiehelleen Fifi Macaffeelle (näyttelijä Roger Ward), että hän haluaa erota. Fifi ehdottaa että Max harkitsisi asiaa vielä kaksi viikkoa ja pitäisi lomaa.
Kalla (laiva)
Aluksen yhteydessä toimii pääsääntöisesti kahdeksan kymmenmetristä, 105 hevosvoiman dieselillä varustettua mittausvenettä sekä neljä hiukan pienempää apu- ja yhteysvenettä.
Mad Max
Juoni
Järkyttyneenä toverinsa kohtalosta Max lähtee lomalle vaimonsa Jessien (näyttelijä Joanne Samuel) ja lapsensa Sprogin (näyttelijä Brendan Heath) kanssa. Hänen vaimosa kuitenkin törmää samaan jengiin ja paetessaan paikalta autolla erään jengiläisen käsi repeytyy ranteesta irti. Jengi etsii Maxin perheen käsiinsä, kun he ovat korjaamassa autoaan farmilla. Maxin vaimo lähtee heidän lapsensa kanssa jälleen pakoon autolla, jota Max oli korjaamassa ja jossa ei ollut vesipumpun hihnaa. Auton moottori ylikuumenee ja vaimo pakenee juosten heidän lapsensa kanssa. Jengi tappaa Maxin lapsen ja haavoittaa hänen vaimoaan erittäin vakavasti ajamalla näiden yli moottoripyörillä.
Kalla (laiva)
Vuonna 1985 aluksen perää jatkettiin ja siihen asennettiin koneisto. Uuteen peräosaan tuli dieselsähköinen konehuone ja aivan perään ulokkeet joiden väliin asennettiin 360 astetta kääntyvä ns. kansiperämoottori. Keskilaivaan asennettiin rungon läpi kulkeva Aquamaster -ruoripotkuri. Näiden avulla alus pystyi liikkumaan kevyellä tuulella itsenäisesti, kovalla tuulella mittausveneet edelleen hinasivat sitä. Koneisto oli noin kolmasosalla pienennetty versio uudemman ja suuremman mittaustukialus Prisman koneistosta, dieselsähköinen ja teholtaan 420 hv.
Alus poistettiin merenmittauskäytöstä vuonna 2002. Tämän jälkeen alus siirtyi Rehab Group Oy:n omistukseen, ja oli joulukuusta 2003 lähtien Matilda-nimisenä Turun Aurajoessa. Yhtiön tarkoituksena oli tehdä aluksesta Bed & Breakfast-tyyppistä majoitusta tarjoava majoitusalus. Hanke ei kuitenkaan koskaan toteutunut ja Matilda myytiin kesällä 2005 ulkomaille.
Mad Max
Juoni
Max kostaa surmaamalla kaikki jengiläiset. Koston aikana Max haavoittuu polveen ja käteen, ja hän joutuu tekemään polvituen. Viimeisenä kuolevat Maxin tarinan alussa pidättämä jengiläinen sekä jengin johtaja, joka törmää täydessä vauhdissa vastaantulevaan rekkaan. Tätä ennen Max on löytänyt tarinan alussa pidätetyn jengiläisen ryöväämästä ulosajon uhria. Max kahlitsee jengiläisen nilkastaan autoon ja rakentaa sytyttimestä ja vuotavasta bensiinistä aikapommin. Max antaa jengiläiselle rautasahan ja toteaa, että käsirautojen sahaaminen kestää kymmenen minuuttia, kun taas nilkan sahaaminen vain viisi minuuttia. Max poistuu paikalta, ja pian auto, johon hän kahlitsi jengiläisen, räjähtää.
Tuotanto
Mad Max on elokuvien The Blair Witch Project (1999) ja Paranormal Activity (2009) ohella maailman taloudellisesti menestyneimpiä indie-elokuvia. Elokuvan budjetti oli vain 400 000 dollaria ja tuotto oli maailmanlaajuisesti noin 100 miljoonaa dollaria.
Elokuva on Mel Gibsonin toinen elokuva. Gibson meni kuvauksiin ystävänsä seuraksi, mutta koska hän oli edellisenä iltana ollut baaritappelussa, hänen naamansa oli mustelmilla ja nenä oli murtunut. Tuottajat ihastuivat Gibsoniin ja käskivät tämän tulla kahden viikon päästä uudelleen. Kahden viikon päästä Gibson sai pääroolin Mad Maxista.
Elokuva oli kokonaan kielletty Uudessa-Seelannissa ja Ruotsissa. Ruotsin kielto purettiin vuonna 2005, minkä jälkeen se on esitetty televisiossa. Uuden-Seelannin kielto johtui kohtauksesta, jossa Goose poltetaan autoon, koska samankaltaista tapahtui juuri ennen elokuvan julkistamista. Mad Max 2 – asfalttisoturi -elokuvan menestyksen takia elokuva sai K-18-esitysluvan vuonna 1983.
Elokuva sai ensi-iltansa Suomen televisiossa Yle Teema -kanavalla 14. maaliskuuta 2015.
Elokuva julkaistiin 5. lokakuuta 2010 blu-ray+DVD-pakettina.
Yhdysvalloissa elokuva dubbattiin amerikanenglanniksi.
Sergei Rjabtsev
thumb|Sergei Rjabtsev [[Madridssa vuonna 2012.]] Sergei Rjabtsev (, s. 11. syyskuuta 1958 Gorki (nykyinen Nižni Novgorod), Venäjä) on Gogol Bordello nimisen yhtyeen viulisti ja taustalaulaja. Vuonna 1994 hän muutti New Yorkiin ja liittyi Gogol Bordelloon vuonna 2000.
Rautavaara (täsmennyssivu)
Rautavaara tarkoittaa seuraavaa:
Robert Rannikko
Robert Rannikko, ent. Lukander (1850 Räisälä – 1926) oli suomalainen maanviljelijä, kaupunginvouti ja valtiopäivämies.
Robert Rannikko omisti maatilan Uukuniemellä, jossa hän osallistui myös kunnalliselämään. Rannikko muutti Turkuun 1880 kaupunginvoudiksi ja harjoitti siellä myös liiketoimintaa. Vuonna 1902 hän hankki Perniöstä kartanon, siirtyi sitten maanviljelijäksi Rautalammille ja edelleen 1910-luvun puolivälissä Hankasalmelle. Hän oli talonpoikaissäädyssä Sortavalan tuomiokunnan edustaja valtiopäivillä 1877–1878. Valtiopäivillä hän oli yhdistetyn valtiovarain- ja talousvaliokunnan jäsen.
1. Etelä-Pohjanmaan reservipataljoona
1. Etelä-Pohjanmaan reservipataljoona oli länsiarmeijan Bergströmin ryhmän N:o 5 Etelä-Pohjanmaan rykmenttiin kuuluva joukko-osasto. Pataljoona koottiin Vaasan piirin miehistä ja se järjestettiin Vilppulaan 19. maaliskuuta 1918 ja siirrettiin rintamalle 31. maaliskuuta 1918. Komppania käsitti 500-600 miestä. Komentaja: everstiluutnantti A. Renvald, v.t. päällikkö luutnantti Hultkrantz. Pataljoonasta muodostettiin sodan jälkeen Kuopion jalkaväkirykmentti N:o 4.
Joukko-osastot
Päällikkö: jääkärivänrikki Viktor (Väinö) Granlund. Päällikkö: vääpeli E. Torkko, vääpeli Esa Sippola. Päällikkö: vääpeli T. H. Palomäki
Jimmy Barnatán
Jaime ”Jimmy” Barnatán Pereda (s. 2. heinäkuuta 1981 Madrid, Espanja) on espanjalainen näyttelijä.
Barnatán esiintyi 11-vuotiaana Los miserables -musikaalissa Madridin Nuevo Apolo -teatterissa. Ensiesiintymisensä televisiossa hän teki sketsiohjelmassa El peor programa de la semana (1994) ja valkokankaalla Álex de la Iglesian elokuvassa El día de la bestia (1995). Sittemmin hän on esiintynyt useissa espanjalaiselokuvissa, kuten Santiago Seguran Goya-palkitussa elokuvassa Torrente – lain tyhmä käsi (1998). Suurempi rooli hänellä on ollut elokuvissa El robo más grande jamás contado (2002), Pobre joventud (2006), No digas nada (2007) ja Eskalofrío (2008).
Televisio- ja elokuvatyönsä lisäksi Barnatán on kirjoittanut romaanin Atlas (2006) ja artikkeleja muun muassa Letra Internacional -lehteen. Hän kirjoittaa myös kolumneja El Mundon verkkosivustolle.
Vapaa-ajallaan Barnatán laulaa omassa blues-yhtyeessään. Hänen vanhempansa Marcos Ricardo Barnatán ja Rosa Pereda ovat kirjailijoita.
Vall de Boí
pienoiskuva|Sant Climent de Taüll, Vall de Boí
Vall de Boí on kapea jyrkkäseinäinen laakso ja samanniminen kunta Pyreneiden kupeessa Espanjan Kataloniassa. Laakso tunnetaan parhaiten yhdeksästä kirkosta, jotka edustavat varhaisromaanista arkkitehtuuria. Siellä on myös laskettelukeskus.
Maurit eivät vallanneet ylhäällä Pyreneillä piileksiviä laaksoja hallitessaan muuta Espanjaa. Ensimmäiset kristityt yhteisöt rakennettiin alueelle 800-luvulla, ja paikalliset aateliset maksoivat läänityksistään frankeille. Väestö oli etnisesti lähinnä baskeja.
Vaikka alue oli keskiajalla harvaan asuttua, sen hopeavarat tekivät ylimystöstä rikkaita, ja osa tuloista käytettiin upeiden kirkkojen rakennuttamiseen. Kirkoille on tyypillistä kaunis kiven käsittely ja elegantit kellotornit. Laakso kirkkoineen on liitetty Unescon maailmanperintöluetteloon.
Aamu mäntymetsässä
Aamu mäntymetsässä ( tai synonyymi Утро в сосновом бору, Utro v sosnovom boru, tunnettu myös nimellä ”Kolme karhua” (ru: ”Три медведя”, Tri medvedja) ja myös "Karhuperhe metsässä" (”Медвежье семейство в лесу”, Medvežje semeistvo v lesu) on venäläisten taidemaalarien Ivan Šiškinin ja Konstantin Savitskin yhteistyössä v. 1885–1889 aikoihin valmistunut maisema- ja eläinmaalaus.
Kuvaus
”Aamu mäntymetsässä” on Venäjän maisemataiteen mestareiden tunnetuimpiin lukeutuva teos ja avainluomus, jossa ihaillaan erämaan luontoa ja sen eläinmaailmaa. Maalaus on tasapainoinen yhdistelmä suunnattomasta metsämaisemasta sarastavan aamuauringon valossa ja emonsa valvonnassa kaatuneilla hongilla kiipeilevistä karhunpennuista. Kuvassa kaikki näyttää hyvin harmoniselta. Hallitsevia ja samalla kömpelöiltä näyttäviä metsän asukkaita ympäröivät vihreät, siniset ja aurinkoisen keltaiset värit ikuistaessa vaikutuksen luonnon unestaan heräämistunnelmista. Aamu ei ole alkanut metsäaukealla, vaan luonto on pusikkopitoista syvää saloa, jossa on sumua vuosisatoja vanhojen männyn runkojen ja -haarojen välissä ja sammaltuneita lohkareita. Maalaus paljastaa monin tavoin nykyajan digitaalitekniikkaa edeltävää todentuntuista kuvaustaitoa ja sen laatua, jolloin jokainen korsi, joka auringonsäde, männynneulanen ja kaatuneen männyn juuri on vaatinut taiteilijan täsmällistä kädenjälkeä. Taiteilija antaa kankaanreunalla leikata puiden latvoja. Taustalla metsän yläpuolella kirkkaan välähdyksen kultaiset säteet ovat kuin vihje vähän nousseesta auringosta, joka hädin tuskin valaisee maan, ja jonka tietään tekevä valo on jo päässyt puun latvakruunuihin, heittäessä niihin kullanroiskeita, ja samalla yhä piiloutunut pensaikkoon. Kuvan värien yhteisvaikutus on ikään kuin aamukoiton huokosten kynnykseltä, jolloin ilmassa tuttu vaaleansininen on saanut sinivihreää, hieman sameaa ja sumuista sävyä. Auringonvalo tuo kuvaan riemukkaan tunnelman, vaikka maa on vielä peittyneenä usvan pyörteisiin, kuvattuihin niin realistisesti, että voi tuntea kahden kaatuneen männyn välisen, kesän keskipäivän lämmöltä piilon tarjoavan yönviileyden.
”Aamu mäntymetsässä” antaa mahdollisuuden nauttia kauniista ja rauhallisesta metsämaisemasta, ihailla erämaan luonnon rauhallisuutta ja viehättävyyttä kuvan etualalla leikkievien karhunpoikasten saattelemana. Märkä ja sumuinen aamu näyttää herättäneen metsän muinaiset asukkaat, jotka elvyttävät kuvan koostumusta. Kuvan neljästä päähenkilöstä kaksi on kiipeämässä kaatuneella männyllä ja kolmas mietteliäänä katsomassa sumun peitossa metsätiheikköön. Vaarattomilta näyttäville pennuille uusi päivä tuntuu merkitsevän todellista ilonpitoa ja heidän lähempi tutustuminen ympäröivään maailmaan on alkanut kaatuneista männyistä, joille parastaikaa kiiveillään leikkisästi. Vieressä pentujaan vahtiva karhuemo yrittää saada kiinni pienintäkään ääntä, joka saattaisi häiritä heidän idylliä. Poikkeuksellisessa taiteilijayhteistyössä maalatut eläimet kapuamassa kuin veistoksina luoduilla, tantereessa makaavilla männyillä kesken omia kiireisiä ja tärkeitä tehtäviään elvyttävät luontevasti kuvaa. Etualalla karhuperhe ja taaempana vanha suojaisa salo uuden aamun aurinkoisina hetkinä herättävät rauhoittavaa positiivista tunnetta ja uskoa, että niitä eläimiä saalistajien julmuus ei tavoita.
Joidenkin lähteiden mukaan venäläinen keräilijä Pavel Mihailovitš Tretjakov oli kirjoittanut: "En tarvitse mitään rikasta luontoa enkä sen upea koostumusta, enkä näyttävää valaistusta tai ihmeitä, anna minulle likainen lätäkkö, mutta siinä pitää olla totuutta, runoutta ..." Tämän kaipaamansa totuuden P. Tretjakov oli löytänyt "Aamu mäntymetsässä" maalauksessa vuonna 1889, jolloin hän osti sen seuraava kiertonäyttelyänsä varten.
Taustaa ja keskeisiä tekijöitä
Tähän maalaukseen ja sen tekijöihin liittyy monta tarinaa tai myyttiä. Niistä yhden mukaan Šiškin oli aloittanut varsinaisen työnsä maalauksen parissa vuonna 1885. Näyttääkseen kuvassa Venäjän mäntymetsän suunnatonta syvyyttä, taiteilija oli mennyt kolmeksi kuukaudeksi asumaan majaan keskellä Brjanskin metsiä ja hakenut realistista yhtenäisyyttä luontoon. Tuloksena oli maisemamaalaus ”Mäntymetsä. Aamu” (ru:”Сосновый бор. Утро”). Joidenkin mielestä Ivan Ivanovitšin kankaalla puuttui dynamiikka, ja maisemaa päätettiin täydentää jollakin elävällä. Alun perin aikomuksena oli "laittaa kankaalle" jäniksiä, mutta niiden pienen koon nähtiin epäonnistuvan välittämään metsän luonnollista mahtavuutta. Valinta kohdistettiin kolmeen kookkaampaan faunan edustajaan, karhuun, villisikaan ja hirveen, joista karkeiden poistojen jälkeen jäljelle jäi karhu. Sen jälkeen taiteilija oli lähtenyt takaisin metsille jäljittelemään luonnossa olevaa kilpailun voittajaa siinä kuitenkaan onnistumatta. Brjanskin karhukanta oli tuntunut taidemaalarille vähemmän lutuselta ja riutuneelta, jolloin hän päätti jatkaa etsintöjään muissa maakunnissa. Näin taiteilija oli vaeltanut neljäkin vuotta Orlovia ympäröivissä, samoin Rjazanin ja Pihkovan alueen metsissä kuitenkaan löytämättä malliksi sopivaa eläintä. Siinä kun taidemaalarin valinta oli lopuksi alkanut kallistua karjuun, uuden suunnan Vjatkan kuvernementin metsiin oli hänelle antanut Alfred Edmund Brehm, jonka maailmakuulun ”Eläinten elämä” nimisen teoksen mukaan ulkonäöltään parhaimmat karhut asuvat juuri niillä seuduilla.
Tarinat myös kertovat, että Ivan Šiškinilla oli ensimmäinen luonnos taulusta valmistunut 1880-luvulla tai että karhut olivat jo suunniteltuina paperille lyijykynäluonnoksessa vuonna 1886 ja öljyväreillä kankaalle vuonna 1889. tai että maalauksensa luonnokset I. Šiškin oli luonut Seligerin järven Gorodomlya saarella. Toisaalta väitetään tutkijoiden sanovan, että Vjatkan metsät ovat luonteeltaan hyvin erilaisia kuin tämä ”šiškinilainen” fantastinen metsämaisema. Mahdollisesti ehkä niissä esiintyy karhuja, joista tämä yli vuosisadan ikäinen taulu aivan kuin pyytää huolehtimaan. Näin ollen joidenkin lähteiden mukaan ei ole suljettu poiskaan mahdollisuus, että maisema maalattiin taiteilijan tekemän matkan yhteydessä Vologdan metsään vuonna 1888, jolloin hän loi sekä “Sumu mäntymetsässä” että ”Tuulenkaatamat puut”. Tai että taulu on maalattu Eestin metsissä, jotka olivat Šiškinia puoleensa vetäneet erityisesti kesäisin. Taidemaalari oli mäntynsä maalannut Narva-Jõesuun nimisen kylpyläkaupungin tuntumassa kasvaneen monihaaraisen ja ikivanhan hongan innoittamana. Öljymaalauksen väitetään valmistuneensa Eestin kansan venäläistämiskauden aikaan torjumaan lisääntynyttä taistelua kansallisen autonomian puolesta. Šiškinia näytti ennen kaikkea lumoavan Suomenlahden rannikon koskematon kauneus lähellä Narvaa, koska Venäläisen taiteen museon kokoelmaan kuuluu hänen luomia tauluja Udrian jyrkästä kalliopenkerestä, kapeasta hiekkarantakaistaleesta ja siitä alkavasta meren avaruudesta vuosilta 1888 ja 1889. Kulttuuriperintönä teos on ollut aiheena eestiläisen elokuvaohjaajan ja animaattorin Riho Undin koko perheen lyhytelokuvassa ”Vennad Karusüdamed” (”Veljekset Karhunsydämet”).
Savitskin käsialaa ja Tretjakovin tärpättiä
Suurin osa tarinoista kertoo Ivan Šiškinin maalanneen metsämaiseman ilman karhuja. Erään version mukaan Šiškinin ystävä ja taiteilija Konstantin Savitski oli sanonut hänelle, että tällainen hieno maisema olisi sopiva kullekin pennuille, joten antoi ajatuksen, mikä lopulta toteutui. Leikkivät karhut oli maalannutkin kankaalle K. Savitski, joten kuvalla "Aamu mäntymetsässä" on kaksi tekijää. Aluksi K. Savitski oli luonut kaksi kampurakämmentä, mutta myöhemmin nosti eläinten määrän neljään. Sitä oletettiin, että Šiškin huolimatta varsin merkittävästä menestyksestään eläinmaalarina, ei ollut kykenevä piirtämään karhuja. Syntyi myytti, että epäpätevän Šiškinin oli pakko pyytää tuttavaa taiteilijaa piirtämään karhuja, koska hän itse ei osannut. Joten hän käytti Savitskia hyväksi antamatta lupaa kirjoittaa nimikirjoitusta kuvaan. Ja että Konstantin Savitski, saatuaan tietää, että kuvasta poistettiin hänen nimensä, riitaantui eikä enää koskaan kommunikoinut Šiškinin kanssa.
Nykyisin maalausta pidetään Ivan Šiškinin tunnetuimpiin, kuuluisampiin ja parhaimpiin kuuluvana. Metsämaisema on epäilemättä luotu Šiškinin tyyliin, jolloin sumuinen metsä, taivasta kohti kohoavat männyt, vaaleanpunaiseen sameuteen verhoava auringonnousu ja tunne ympäröivästä hiljaisuudesta on maalattu hänen yksityiskohtaisella menetelmällä. Joissakin lähteissä kuitenkin pidetään kiistattomana, että Savitskin hellyttävännäköiset karhupennut ovat lisänneet kuvaan erityistä lumoa ja kyseessä on kahden taiteilijan yhteistyön erinomainen tulos. Siinä myös mainitaan neuvostovuosina maalauksen kantavan lisäksi humoristista vaihtoehtoista otsikkoa ”Karhujen puunkorjuuta”.
Aiheena makeisten paperikääreissä
”Aamu mäntymetsässä” sai laajemman suosion Venäjän asukkaiden keskuudessa kiitoksia kondiittorille Theodor Ferdinand von Einemille, joka yhdessä kumppaninsa, rahoittajan Julius Geisin (de: Julius Heussin) kanssa oli Moskovassa vuonna 1867 Sofiskaja rantabulevardille perustanut makeisia ja teekeksejä tuottavan höyrytehtaan. Sen tuotanto oli kehittynyt nopeaa vauhtia ja tuotteita palkittiin näyttelyissä. Tuohon aikaan sangen epätavallisella tavalla yritteliäät saksalaiset eivät panostaneet yksistään tuotteiden laatuun, vaan myös keksivät uusia tapoja mainontaan houkutellakseen ostajien huomiota. Kampanjan raameissa yhtiö loi muun muassa eri makeissarjoja kuten "Meren ja Maan aarteita", "Maailman eri kansoja", "Ajoneuvot" ja "Venäjän taiteilijoita ja heidän maalauksia." Paperikääreen toisella puolella ostaja näki kuvan, toisella puolella saattoi lukea lyhyen ensyklopediamaisen artikkelin. Legendan mukaan karkki sai ensi alkuun nimensä "Miška Kosolapyi" ("Miška Karhukämmen") Geisin toimiston seinällä olleen jäljitelmän mukaan ja myöhemmin suunniteltiin itse uusi herkku. Historia on hiljaa siitä, kuinka T. von Einemin eläkkeelle jäädessä ja kuoleman jälkeen vuonna 1876, Geisilla onnistui saada Tretjakovin veljesten, P. Tretjakovin tai Moskovan kaupungin lupa kokoelmaan kuuluvan teoksen jäljitelmän käyttöönottoon karkkikääreissä, mutta yksi varhaisin niistä Šiškinin kiipeilevine karhuineen kantaa merkintää vuodelta 1896. Resepti on nykyisin yli sataa vuotta vanha. Makeinen sisälsi kaksi suklaalla kuorrutettua vohvelilevyä, joiden välissä oli paksua manteli-, kaakao- ja sokeritäyttömassaa. Joidenkin lähteiden mukaan N.A. Nekrasovin nimeä kantavassa kirjastossa löytyvän ”suklaataiteilijan” Manuil Andrejevin albumissa on tarkka ajankohta, että "Miška Karhukämmenen" paperikääre ilmestyi v. 1913.
Tuon todella suositun karkin tuotantoa jatkettiin lokakuun vallankumouksen jälkeen Neuvostoliiton proletariaattiselle järjestelmälle kuuluneella tehtaalla Krasnyi Oktjabr ("Punainen Lokakuu"), joka oli kansallistettu maailmankuulu höyrytehdas "Einem". Vielä 1917 jälkeen säilyivät tuote-etikettien suunnittelu ja fontit ja pakkauksiin lainattiin vanhoja, "ennen vallankumousaikaisia" merkintöjä. Ennallaan pysyivät monien tavaroiden nimet. Koska sosialistisen vallankumouksen tuoma tekijänoikeudettomuus toi mm. mukanaan suklaareseptien julkisuuden, alkoi 1920-luvun lopulla ilmestyä reseptikokoelmia ja jokainen Neuvostoliiton tehdas saattoi valmistaa toisintoja mestariteoksesta. Karkista tuli yksi Neuvostoliiton herkullisin ja kallein merkki- ja vientituote, jolla hintaa oli 4 ruplaa kilo. Tuonaikainen propagandan nero ja runoilija Vladimir Vladimirovitš Majakovski keksikin makeiselle raikuvan iskulauseen, joka välittömästi painettiin sen paperikääreeseen: ”Jos haluat "Miškan" maistaa, pitää tarpeeksi säästää” (tai ”Jos haluat "Miškan" syödä, pitää säästötili luoda”, (ru:«Если хочешь кушать «Мишку», заведи себе сберкнижку»). Tästä sai alkunsa kansallisen "Kolmen karhun" suklaan tuotanto eikä tällöin kukaan hämmästynyt, että eläimiä kuvassa oli neljä. Herkkua oltiin kansan keskuudessa kutsuttu myös nimellä ”Kolme karhunpoikaa”. "Miškan" nykyisin enemmän tunnettu turkoosivärinen paperikääre ilmestyi vuonna 1925.
Korkeasta hinnastaan huolimatta herkuilla oli kysyntää. Ehkä siksi taidemaalari ja -graafikko Aleksandr Rodtšenko ikuisti sen Moskovan ensimmäisen pilvenpiirtäjän, avantgardistisen ja konstruktivistisen arkkitehtuurin yhtenä monumenttina tunnetun Mosselpromin Malyi Kislovskin pereulokin puolella olevalle seinälle vierekkäin muiden karkkien, tupakka-, maito- ja mm. ”Vatsan ystävän” –nimisen olutposterin kanssa. Rakennus rakennettiin vuonna 1925 Kalashnyi Pereulokille ja siellä toimi konserni, jonka alaisuuteen yhdistyivät kaikki kaupungin makeis-, elintarvikkeiden, alkoholi- ja tupakkatehtaat. Vuonna 1950 "Miška Karhukämmen" meni Brysseliin: tehdas «Punainen lokakuu» osallistui maailmannäyttelyyn ja sai korkeimman palkinnon. 1990-luvun alussa "Miška Karhukämmen" karkkia valmistettiin jopa Yhdysvalloissa. Öljymaalauksen jäljennöksiä sai nyt halvalla ja myytiin jokaisessa kirjakaupassa. ”Aamu mäntymetsässä” ja Ivan Šiškinin toinen suosittu, vuonna 1878 valmistunut ”Ruispelto” koristivat seiniä monessa Neuvostoliiton asunnossa ja huvilassa. «Karhut» olivat sekä taidetta tapeteilla että neuvostomiesten suosimia yksityiskohtia sisustuksessa.
Demi Moore
Demi Gene Guynes (s. 11. marraskuuta 1962 Roswell, New Mexico, Yhdysvallat ) on yhdysvaltalainen näyttelijä, joka tunnetaan taiteilijanimellä Demi Moore.
Varhainen elämä
Demi Gene Guynes syntyi ja varttui New Mexicon Roswellissa. Hänen biologinen isänsä Charles Harmon, Sr. jätti äidin, Virginia Kingin, ennen tyttären syntymää. Demin ollessa kolmekuinen hänen äitinsä avioitui uudelleen sanomalehtimies Dan Guynesin kanssa. Guynes vaihtoi työtä usein, mistä johtuen perhe myös muutti useasti. Moore kertoi myöhemmin isäpuolensa kasvattaneen hänet ja pitävänsä tätä oikeana isänään, ja ettei hänellä ole kunnollista suhdetta biologiseen isäänsä. Moore sai tietää totuuden biologisesta isästään vasta 13-vuotiaana, löydettyään äitinsä ja isäpuolensa vihkitodistuksen.
Flood
Flood on Bullfrog Productionsin kehittämä ja Electronic Artsin julkaisema tasohyppelypeli. Peli on julkaistu vuonna Amigalle ja Atari ST:lle.
Demi Moore
Varhainen elämä
Guynes teki itsemurhan vuonna 1980, erottuaan Mooren äidistä kaksi vuotta aiemmin. Virginia Guynesilla taas oli pitkä rikoshistoria, johon kuului rattijuopumuksia ja tuhopolttoja. Moore lopulta katkaisi välit äitiinsä vuonna 1990, ja tämä kuoli syöpään 1998.
Flood
Pelaaminen
Lajityypiltään peli on omintakeinen tasohyppely, jossa tavoitteena on kerätä roskat joka kentästä ja mennä sen jälkeen ulospääsyyn. Erikoisuutena vihreää omituista otusta muistuttanut pelihahmo pystyi kiipeämään seinillä ja katossa. Aikarajana pelissä oli pelihahmon tädin haamu, joka kopioi pelihahmon liikkeet ja seuraa tätä kaventuvalla viiveellä. Ruudulla kävelevät viholliset vievät myös pelihahmolta energiaa, ja osa vihollisista vie kaikki energiat yhdellä kosketuksella. Viholliset ovat eläinmaisia, mutta mielikuvituksellisia olentoja, esimerkkinä teddy karhut, joilla on raateluhampaat vatsassa. Monissa jaksoissa on teleportteja, joista pääsee jakson eri kohtiin.
Demi Moore
Varhainen elämä
Moore oli lapsena kierosilmäinen, mikä kuitenkin korjattiin kahdella leikkauksella. Hän kärsi myös munuaisten vajaatoiminnasta.
Flood
Pelaaminen
Alussa pelihahmolla ei ole aseita, vaan hän joutuu väistämään viholliset hyppimällä tai kiipeämällä. Jaksoista voi löytää kuitenkin aseita, kuten kranaatteja, aikapommeja ja liekinheittimen.
Demi Moore
Ura
Moore muutti 15-vuotiaana Los Angelesiin, jossa hän kävi Fairfax High Schoolia. Hän kuitenkin keskeytti opintonsa ja teki sopimuksen Elite Modeling Agency-mallitoimiston kanssa. Seuraavat pari vuotta Moore teki töitä mallina sekä pin-up-tyttönä Euroopassa. Hän otti myös näytelmätunteja. Vuosiksi 1981–1983 hän sai kiinnityksen saippuasarjaan General Hospital, mistä alkoi poikia elokuvarooleja, aluksi kuitenkin vähäpätöisiä sivuosia. Hänen ensimmäinen pääroolinsa oli vuoden 1984 elokuvassa Kohtalokas kuva, jossa hän esitti aloittelevaa laulajaa vastanäyttelijänään Jon Cryer. Hänen läpimurtoroolinsa oli vuoden 1985 Treffit Elmossa. Vuosikymmenen lopulla Moore näytteli menestyksellisesti myös teattereissa ja sai 1987 Theater World -palkinnon roolistaan off-Broadway-näytelmässä The Early Girl. 1990-luvun alkupuolella hän kypsyi elokuvanäyttelijänä ja teki merkittäviä ja seksikkäitä rooleja muun muassa elokuvissa Ghost – näkymätön rakkaus, Kunnian miehiä ja Verkossa. Hänen tunnettuuttaan lisäsi esiintyminen Vanity Fair -lehden kannessa alastomana ja viimeisillään raskaana vuonna 1991. Kuva herätti aikanaan paljon keskustelua.
Flood
Pelaaminen
Vesiraja nousee useissa jaksoissa. Vedessä voi uida, mutta happea riittää vain rajatun ajan, jonka jälkeen vedessä oleva pelihahmo alkaa menettämään energiaansa. Vesi on pelissä mallinnettu realistisesti siinä suhteessa, että vettä valuu hanoista maatapitkin, ja sitä alkaa kerääntyä aina koloihin. Pienemmät kolot täyttyvät suhteessa nopeammin kuin isot kolot tai laajemmat alueet.
Demi Moore
Ura
Mooresta ilmestyi elämäkertakirja Inside Out syksyllä 2019. Hän kertoo siinä muun muassa alkoholin ja lääkkeiden väärinkäyttöongelmistaan sekä keskenmenostaan Kutcherin kanssa.
Flood
Pelaaminen
Pelin kenttiin on neljän sanan pituiset salasanat, joita voi yrittää arvata. Salasanoja voi myös löytää pelialueelta.