cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Arno Tuurna
Elämä
1953 Uudenmaan Kokoomuksen toiminnanjohtaja Eero Saurama houkutteli "vanhan polven luottomiehen" ja yhden puolueen kokeneimmista poliitikoista, Arno Tuurnan, puolueen puheenjohtajavaaleihin kolmanneksi ehdokkaaksi. Vastakkain olivat perinteisen Kokoomuksen 40-vuotias konservatiivi Junnila ja poliittisesti suhteellisen kokematon "nuori" 50-vuotias Jussi Saukkonen. 60-vuotiaan Tuurnan oli tarkoitus syödä ääniä pois Junnilan kannattajilta, mutta ilmeisesti Tuurna ei ollut tästä tietoinen ja hänelle oli luvattu jotakin. Lopulta Kansallisen Kokoomuksen puolueen puheenjohtajan vaaleissa Saukkonen sai 185 ääntä, Junnila 142 ääntä ja Tuurna 45 ääntä. Tästä huolimatta Tuurna oli yksi merkittävimpiä Kokoomuksen mielipidevaikuttajia 1950-luvulla. Kokoomuksessa Tuurnaa suunniteltiin myös presidenttiehdokkaaksi ja hän sijoittui puolueen teettämässä mielipidekyselyssä 1954 yhdeksänneksi. Vuosina 1950 ja 1956 Tuurna oli itse jälleen Kansallisen Kokoomuksen presidentinvalitsijamiehenä.
Sodan jälkeen Viipurin läänin vaalipiirien kadottua kartalta Tuurna oli valittu kansanedustajaksi vuosiksi 1945–1947 Kymen läänin läntisestä vaalipiiristä ja vuosiksi 1948–1950 Kymen läänin vaalipiiristä. Vuosiksi 1951–1953 Tuurna valittiin Uudenmaan läänin vaalipiiristä ja viimeiseksi kaudekseen vuosiksi 1954–1957 Hämeen läänin eteläisestä vaalipiiristä.
Vaikka vuoden 1958 jälkeen Tuurna ei enää toiminut kansanedustajana, jatkoi hän työtään aktiivisesti eri yhteiskunnan aloilla. Erityisen suuri vaikutus Tuurnalla oli Helsingin kaupungin sivistys- ja sosiaalitoimessa. Tuurna oli myös aktiivisesti mukana maakunnallisessa työssä, erityisesti alueen siirtokarjalaisten parissa. Esimerkiksi Tuurna toimi Uudenmaan karjalaisseurojen piirin puheenjohtajana. Lisäksi Tuurna oli taiteenharrastaja, teki kappaleisiin muun muassa sanoituksia ja kirjoitti runoja.
Arno Tuurna kuoli 81-vuotiaana 10. toukokuuta 1976 Helsingissä. Leski Sirkku Tuurna o.s. Hallenberg kuoli 93-vuotiaana 29. marraskuuta 1994 Helsingissä.
Teoksia
Nimellä Arno Thuneberg: Nimellä Aarno Tuurna:
James Mason
thumb|James Mason Brutuksen roolissa elokuvassa Julius Caesar ([[1953)]]
James Neville Mason (15. toukokuuta 1909 Huddersfield, Englanti – 27. heinäkuuta 1984 Lausanne, Sveitsi) oli englantilainen näyttelijä, joka loi mittavan uran niin brittiläisissä kuin yhdysvaltalaisissakin elokuvissa.
Ura
Mason aloitti näyttelemisen teatterin lavoilla Cambridgessä ja muutettuaan Lontooseen hän liittyi Old Vic -teatteriin. Hän siirtyi elokuviin 1930-luvun puolivälissä ja näytteli niissä aina kuolemaansa saakka – usein roistoja erilaisissa kauhu- ja jännityselokuvissa. Hänen tunnetuimpia elokuviaan ovat Kuningatar Elisabet (1937), Rommel, erämaan kettu (1951), Julius Caesar (1953), Tähti on syntynyt (1954), Sukelluslaivalla maailman ympäri (1954), Vaarallinen romanssi (1959), Matka maan keskipisteeseen (1959), Lolita (1962), Rooman valtakunnan tuho (1964), Taivas saa odottaa (1978), Brasilian pojat (1978), Veren perintö (1979) ja Agatha Christien kirjaan perustuva Hercule Poirot -filmatisointi Rikos auringon alla (1982). Hän oli urallaan kolmesti ehdolla Oscarin saajaksi, muttei saanut palkintoa kertaakaan. Hän sai kuitenkin Golden Globen roolistaan elokuvassa Tähti on syntynyt. Hän on saanut myös urastaan tähden Hollywood Walk of Famelle.
Yksityiselämä
Mason oli kahdesti naimisissa, ensin avioeroon päättyneessä liitossa Pamela Masonin kanssa vuodet 1941–1964 ja sitten vuodesta 1971 kuolemaansa asti Clarissa Kaye-Masonin kanssa. Pamela Masonin kanssa hänellä oli kaksi lasta. Mason kuoli sydänkohtaukseen 75-vuotiaana.
Välkekäärmeet
Välkekäärmeet (Xenopeltidae) on käärmeheimo. Taka-Intiasta Etelä-Kiinaan ulottuvalla alueella elävä välkekäärme (Xenopeltis unicolor) on heimonsa ainoa laji. Sen kallon luut liittyvät tiukasti toisiinsa. Välkekäärmeen vasen keuhko on oikeaa pienempi. Lantion tai takaraajojen luista ei ole jäljellä merkkiäkään. Ravinnokseen keskimäärin metrin pituinen välkekäärme käyttää liskoja, sammakoita ja muita käärmeitä. Pikkunisäkkäitä kookkaampia saaliseläimiä se ei pysty nielemään kallon joustamattomuuden vuoksi. Valon osuessa välkekäärmeen suomuihin ne irisoivat eri väreissä.
Kurzer 8 cm Granatwerfer 42
Kurzer 8 cm Granatwerfer 42 (tunnetaan myös lyhyemmällä nimellä Kz 8 cm GrW 42) oli Wehrmachtin käyttämä kevyt 81 mm kranaatinheitin toisessa maailmansodassa. Heitin oli käytännössä lyhyemmällä putkella varustettu kevennetty versio Wehrmachtin yleisimmästä kranaatinheittimestä 8 cm Granatwerfer 34:stä. Keveytensä ansiosta se sopi muun muassa laskuvarjojääkäreiden käyttöön. Se myös korvasi alitehoiseksi todetun 50 mm 5 cm Granatwerfer 36 -pienoisheittimen muiden joukkojen kalustossa. Kurzer 8 cm Granatwerfer 42 oli purettavissa kuljetusta varten kolmeen osaan (putki, vastin, tuki).
Pukinmäen kirjasto
Pukinmäen kirjasto on Helsingin Pukinmäen kaupunginosassa sijaitseva yleinen kirjasto. Se on yksi Helsingin kaupunginkirjaston toimipisteistä ja toimii osana pääkaupunkiseudun Helmet-kirjastoverkkoa. Pukinmäen kirjasto on perustettu vuonna 1956. Nykyisin kirjasto toimii vuonna 1985 valmistuneessa Pukinmäkitalossa, joka on vuonna 1985 valmistunut arkkitehti Kaarlo Leppäsen suunnittelema rakennus.
Shannon Rempel
Shannon Rempel (s. 26. marraskuuta 1984 Winnipeg) on kanadalainen pikaluistelija. Hän on joukkuetakaa-ajon maailmanmestari ja olympiamitalisti.
Rempel voitti junioreiden yleisluistelun maailmanmestaruuden vuonna 2003. Hän teki maaliskuussa 2003 nuorten 500 metrin maailmanennätyksen 38,53, joka kuitenkin rikottiin seuraavalla kaudella. Vuonna 2004 Rempel sai junioreiden MM-pronssia yleisluistelussa ja joukkuetakaa-ajossa. Maailmancupin osakilpailussa hän sijoittui ensimmäisen kerran kolmen parhaan joukkoon oltuaan joulukuussa 2004 toinen 1 000 metrillä Harbinissa, Kiinassa.
Rempel kuului Kanadan joukkueeseen, joka sai hopeaa Torinon olympialaisten 2006 joukkuetakaa-ajossa. Seuraavana vuonna hän oli voittamassa joukkuetakaa-ajon maailmanmestaruutta Salt Lake Cityssä. Maailmancupin kokonaiskilpailussa hän sijoittui 1 000 metrillä toiseksi kaudella 2006–2007 ja kolmanneksi seuraavalla kaudella. Vuonna 2008 Rempel saavutti toistaiseksi parhaat aikuisten sarjan henkilökohtaiset arvokisasijoituksensa oltuaan seitsemäs sekä sprinttereiden MM-kilpailuissa että matkakohtaisten MM-kilpailujen 1 000 metrillä.
Naisten holhousjärjestelmä
Naisten holhousjärjestelmä on perinteinen menettely, jossa miespuoliset henkilöt holhoavat naista. Holhousjärjestelmässä naisen täytyy hyväksyttää päätökset miespuolisella sukulaisella, eikä nainen voi solmia sopimuksia ilman miespuolisen sukulaisen suostumusta. Naisten holhousjärjestelmä on osa länsimaisen kulttuurin pohjaa, sillä se on ollut käytössä Antiikin Kreikassa ja Antiikin Roomassa. Nykyisin naisten holhousjärjestelmä yhdistetään islaminuskoon, erityisesti šaria-lain tiukkoihin tulkintoihin.
Historiankirjoitus tuntee Antiikin Kreikan naisten holhousjärjestelmän, jossa se yhdistyi ajatukseen perheestä, kotitaloudesta sekä kotitalouden isännästä, joka vastasi myös kotitalouden hyödyntämistä orjista. Tätä kokonaisuutta kutsuttiin nimellä oikos (οἶκος). Antiikin Roomassa naisten holhousjärjestelmä oli lainsäädäntöön kirjattu tutela mulierum, jossa isän valtaa kutsuttiin patria potestas ja aviomiehen valtaa manus; naisen holhoojaa kutsuttiin tutor mulieris ja hänen antamaansa valtuutusta auctoritas. Antiikin Roomassa naisten holhousjärjestelmä oli käytössä naisen suojelemiseksi. Sitä perusteltiin naissukupuolen heikkoudella, kevytmielisyydellä ja taloudelliseen toimintaan ja oikeusistuimiin liittyvien asioiden huomiotta jättämisellä.
Holhottava nainen voi olla vielä naimaton täysi-ikäinen tytär, vaimo tai leski. Holhousjärjestelmässä naisen holhous siirtyy naisen isältä aviomiehelle avioliitossa. Holhooja voi myös olla vielä naimattoman nuoren naisen veli. Kun naisen aviomies kuolee, lesken (eli suvun isoäidin) holhoaminen lankeaa hänen pojalleen. Tähän vaikuttaa naisten tavanomaisesti miehiä pidempi elinikä sekä naisen ja miehen ikäero naimisiin mennessä. Nykyään naisten holhousjärjestelmä on täydessä muodossaan käytössä Saudi-Arabiassa. Turkin ja Egyptin sekä itäisen Välimeren alueilla naisten holhousjärjestelmällä on pitkät perinteet, kun tapa on levinnyt sinne Antiikin Kreikasta.
Xirovoúni
Xirovoúni tai Xerovoúni (Ξεροβούνι) voi viitata seuraaviin kohteisiin Kreikassa:
Heikki Mäki-Kulmala
Heikki Mäki-Kulmala (11. elokuuta 1951 Seinäjoki – 17. helmikuuta 2014 Tampere) oli suomalainen filosofi ja aikalaiskriitikko.
Mäki-Kulmala pääsi ylioppilaaksi 1970 Seinäjoen lyseosta. Hän opiskeli Tampereen yliopistossa filosofiaa, sosiologiaa, tilastotiedettä, informaatiotutkimusta ja kasvatustieteitä ja väitteli filosofian tohtoriksi vuonna 2003 filosofian alalta tutkimuksellaan Vastakohdat vai kaksoset : tutkimus neuvostomarxismin suhteesta moderniin länsimaiseen rationaalisuuteen. Mäki-Kulmala toimi kasvatus- ja yhteiskuntatieteellisten aineiden sekä filosofian opettajankoulutuksen lehtorina Tampereen yliopistossa.
Mäki-Kulmalan puoliso oli Teija Waaramaa-Mäki-Kulmala. Heikki Mäki-Kulmala menehtyi sairauskohtaukseen kotonaan Tampereen Pispalanharjulla helmikuussa 2014.
Moriya Jutanugarn
thumb|right|240px|Jutanugarn vuonna 2017 Moriya Jutanugarn (, s. 27. heinäkuuta 1994 Bangkok) on thaimaalainen golfammattilainen. Huhtikuuhun 2019 mennessä Jutanugarn oli voittanut yhden LPGA-tourin kilpailun, mikä tapahtui huhtikuussa 2018. Moriyan sisko Ariya on myös golfammattilainen.
Filippiinien presidentti
Filippiinien presidentti on Filippiinien valtionpäämies ja hallituksen johtaja. Presidentti valitaan suoralla kansanvaalilla kuusivuotiselle toimikaudelle, sama henkilö ei voi toimia presidenttinä enempää kuin yhden kauden. Presidenttiä ja varapresidenttiä äänestetään erikseen. Ellei kukaan ehdokkaista saa ehdotonta enemmistöä järjestetään toinen kierros.
Vérmio
Vérmio, antiikin Bermion/Bermios , on vuori ja vuorijono Makedoniassa Pohjois-Kreikassa. Sen korkeus on metriä (toisen lähteen mukaan  metriä).
pienoiskuva|vasen|pysty|Sélin hiihtokeskus Vérmio-vuorella. Vérmio sijaitsee Keski-Makedoniaan kuuluvan Imathían alueyksikön ja Länsi-Makedoniaan kuuluvan Kozánin alueyksikön rajalla, linnuntietä noin 25 kilometriä luoteeseen Véroiasta. Vuoren korkeimman huipun nimi on Chamítis (Χαμίτης). Eräs toinen huippu on Xirovoúni (Ξηροβούνι, ). Vérmio-vuorella sijaitsevat Pigádian, Sélin ja Chrysó Eláfin hiihtokeskukset.
Eordaían kunnan osa Vérmion kunnallisyksikkö, entinen itsenäinen kunta, on saanut nimensä vuoresta.
Kuusijärvi (Vantaa)
Kuusijärvi on pieni järvi Vantaan itäosassa Kuninkaanmäen ja Päiväkummun välissä. Järvi on arvokas virkistysaluekohde, koska se sijaitsee lähellä asutuskeskuksia ja suuria teitä, ja koska Vantaalla ei juuri ole muita järviä. Kesäisin järven uimaranta on suosittu, ja talvisin Kuusijärvellä on harrastetaan avantouintia. Järvellä toimii Vantaan kaupungin ulkoilukeskus Kuusijärvi.
Kuusijärvi on 440 metriä pitkä ja 240 metriä leveä. Siitä työntyy pieni lahti kaakkoon. Järven pinta-ala on 7,22 hehtaaria ja rantaviivaa on 1,33 kilometriä. Ympäristössä kulkee ulkoilureittejä, ja rannat ovat metsäisiä. Kuusijärvi laskee koilliskulmastaan Krapuojaan, joka laskee mereen Kapellvikenissä, Helsingin Östersundomissa.
Kuusijärveltä on matkaa Sipoonkorven kansallispuistoon vain noin 800 metriä. Kaksi metsäaluetta yhdistää toisiinsa 120 metriä pitkä Sudentassu-silta. Järvialuetta on kutsuttu ”portiksi Sipoonkorpeen”.
Kehityssuunnitelmat
pienoiskuva|250px|vasen|Kuusijärven savusaunoja. Alueelle kaavaillaan muun muassa kokonaista saunakylää majoitustiloineen. Kuusijärven pysäköintialuetta laajennetaan vuosina 2021–2023. Nykyiselle alueelle mahtuu 240 autoa, mutta suosituimpina päivinä parkkipaikka ruuhkautuu, sillä pysäköintialuetta käyttävät myös kansallispuiston vierailijat. Syksyyn 2023 mennessä kapasiteetti yltää 390 autopaikkaan. Autoliikenteelle rakennetaan Lahdentien varteen uusi liittymä, ja uudistuksen aikana alueen nimi muuttuu Kuusijärven ulkoilupuistoksi.
Parkkialueen laajennuksen on todettu mahdollistavan laajemmat kehityssuunnitelmat. Kuusijärvellä on tarkoitus jatkaa ranta-alueen palveluiden lisäämistä ja rakennusten uusimista, ja alueelle kaavaillaan muun muassa ravintoloita ja kiipeilypuistoja, välinevuokrausta, näköalatornia, majoitustiloja, saunakylää, luontomatkailuyritysten tiloja sekä uusia latuja ja reittejä. pienoiskuva|Kuusijärvi Vantaa Triathlonin aikaan. Järven vedenlaatu on kärsinyt sekä fosfori- ja typpipitoisuudet kasvaneet etenkin kesäkuukausien suurien kävijämäärien myötä, eikä järvi kestä enempää uimareita. Siksi kaupunki pyrkii ohjaamaan toimintaa pois vedestä järjestämällä alueella muuta ohjelmaa ja tekemällä Sipoonkorpea houkuttelevaksi.
Syksyllä 2021 Kuusijärvellä oli käynnissä useita rakennusprojekteja. Järven pohjoispuolelle rakennettiin valaistu pulkkamäki, jonka pituus on noin 70 metriä ja leveys 35 metriä. Sen yhteyteen tuli lumetusjärjestelmä, jolla on tarkoitus pitää pulkkamäen lisäksi yllä hiihtolatuja. Vanha pulkkamäki järven itäpäässä metsitetään. Uusi 700 metriä pitkä valaistu latuosuus rakennettiin pulkkamäen pohjoispuolelle. Kesällä kevyeen kuntoiluun soveltuva latulenkki on kuntoratakäytössä. Lokakuussa 2021 Kuusijärven itäpuoleisen rannan luo alettiin rakentaa sekä katettua että kahta kattamatonta tulentekopaikkaa, penkkejä ja pöytiä valaistuksineen. Lisäksi rannoille tulee laitureita järvimaisemien katselua varten. Järven pohjoispuolella oleva reitti uimarannalta tulentekopaikalle muuttuu esteettömäksi. Reittien esteettömyyteen on satsattu myös laiturien ja tulentekopaikkojen osalta.
Joukkoliikenneyhteydet
Pysäkiltä Kuusijärvi
Pysäkiltä Päiväkummuntie
Pysäkiltä Lähdemäentie
Kuolansuomalaiset
Kuolansuomalaiset eli muurmanninsuomalaiset ovat Kuolan niemimaalla eläneitä suomalaisia. Suomalaiset uudisasukkaat saapuivat Jäämeren rannalle 1860-luvulla nälkävuosien aikaan. Aikalaisasiakirjoissa Venäjän puoleiselle Jäämeren rannalle muuttaneiden suomalaisten mainitaan, erotuksena Norjan puoleiselle Ruijanrannalle menneistä, muuttaneen Kuolaan, Venäjän Lappiin, Ryssänrannalle, Venäläiselle Jäämerelle tai Muurmannin rannalle. Lisää suomalaisia tuli 1900-luvun puolella, kun Muurmannin radan rakentaminen antoi työtä. Suurin osa sai elantonsa kalastuksesta. Myös Murmanskin edeltäjän Romanov-na-Murmanin perustaminen vuonna 1916 houkutteli asukkaita. Kuolansuomalaiset ovat osa venäjänsuomalaisia, sillä eri puolella maata asuu monia suomalaisten keskittymiä.
Osa kuolansuomalaisista muutti Petsamoon, kun alue liitettiin Suomeen Tarton rauhassa vuonna 1920.
Muurmannin rannikon suomalaisasutus
Muurmannin rannikolla Kuolanvuonon länsipuolella asui Muotka-, Saita-, Uura- eli Orja-, ja Kuolanvuonon varsilla yli 4 000 henkeä käsittävä kuolansuomalainen kalastajaväestö. He muodostivat lähes neljänneksen koko Kuolan niemimaan väestöstä 1914 ennen Muurmannin radan rakennustöiden alkua. Venäläisen tilaston mukaan suomalaisia oli vuoden 1897 väestönlaskennan perusteella 1 276 henkeä, mutta tuon ajan venäläisen käytännön mukaan kaikki jotka puhuivat venäjää laskettiin venäläisiksi. Samoin toinen venäläinen tilasto antaa kuolansuomalaisten lukumääräksi 2 793 henkeä, 19 prosenttia seudun kokonaisväestöstä vuonna 1915, mutta tässä on noudatettu samaa käytäntöä kuin vuoden 1897 väestönlaskennassa eli venäjää puhuvat on laskettu venäläisiksi.
Tuulomajoen ja Turjan suomalaisasutus
Näiden lisäksi kuolansuomalaisia asui Tuulomajokivarren suomalaiskylissä sekä yhdessä karjalaisten ja venäläisten pomorien kanssa sekaisin Terin rannan kalastajakylissä Kuolan niemimaan etelärannalla Kantalahden itäpuolella. Näitä Terin eli Turjan rannan (Kannanlahden rannan) suomalais-karjalaisia kyliä olivat Kolvitsa, Porjalahti, Umpi (Umba), Metsäkylä (Lesnoi), Petrajoki (Olenitsa), Suolajoki (Salnitsa), Kaskiranta (Kaskaranta) ja Varsuga (Varsukka). Viimeksi mainitussa asui myös pomoreita.
Kun mukaan lasketaan Petsamon alueen suomalaisväestö, yli 1 400 henkeä, asui Kuolan niemimaalla Arkangelin kuvernementissa miltei 6 500 kuolansuomalaista. Näiden lisäksi pitää lukuun laskea lisää miltei 1 000 Norjan puolelta 1860-luvulla muuttanutta suomalaiset sukujuuret omaavaa kveeniä, jotka asettuivat Muurmannin länsipuolelle Vaitolahteen ja Tsipnavolakiin eli Sabbenjargaan (Tsipniemeen) Kalastajasaarennolla.
Kuolansuomalaisuus nykyään
Eräiden arvioiden mukaan kaikista eniten Stalinin vainoissa kärsivät kuolansuomalaiset.
Stalinin vainoissa 1930-luvulla sadat kuolansuomalaiset kuolivat vajaan vuosikymmenen aikana teloituspaikoilla, vankiloissa ja leireillä. Loput 4 334 henkeä pakkosiirrettiin vuonna 1940 Karjalan autonomiseen neuvostotasavaltaan, talvisodan aikaan Suomelta vallatulle Karjalankannakselle, jonne tarvittiin väestöä. Jatkosodan aikana Neuvostoliitto "evakuoi" väestön sisemmälle Venäjälle, josta myöhemmin osa on palannut Karjalan tasavaltaan. Nykyisin Kuolan niemimaan suomalaisia on kielitaitoisina jäljellä vain parikymmentä, lähes kaikki iäkkäitä vanhuksia. Jokseenkin kaikki nuorempien sukupolvien edustajat Kuolassa ovat venäläistyneet ja suuri osa heistä asuu Murmanskissa.
Vuoden 1979 väestönlaskennan perusteella Muurmannin alueelle oli palannut ja asettunut 710 suomalaista. Murmanskissa on toiminut 1990-luvun alusta asti suomalaisten evankelis-luterilainen seurakunta, jonka jäsenistö on osin muurmanninsuomalaisten, osin inkeriläisten jälkeläisiä.
Tunnetuimpia kuolansuomalaisia ovat kirjailija ja taidemaalari Sven Lokka Ylä-Tuulomasta ja arkkitehti Hugo Hulkko Jyrkkinästä.Uurassa syntynyt, Suomeen ainoana perheensä jäsenenä Stalinin vainoista selvinnyt opettaja Elina Luukkainen (o.s. Takkinen), on kertonut elämänsä vaiheista teoksessaan Jäämeren myrskylintu (2014).
Agnessa Haikara ja Tuntematon pohjoinen historia -teos
Helmikuussa 2021 Suomessa julkisuutta herätti tapaus, jossa juristina toimiva kuolansuomalainen Agnessa Haikara julkaisi sukunsa kohtaloa Stalinin vainossa käsittelevän kirjan Tuntematon pohjoinen historia. Hän sai kirjaa varten pienen apurahan Murmanskin kuvernöörinvirastolta. Teoksessa Haikara kuvaa, kuinka hänen sukunsa joutui Stalinin vainoina tunnetun terrorin kohteeksi Neuvostoliiton synkimpinä aikoina 1930-luvulta lähtien. Haikari kirjoitti kirjaa kolme vuotta Suomessa. Teos kertoo 210 ihmisen tarinan, joista osa on Haikaran lähisukulaisia. Vainoja toteutti käytännössä yksi Venäjän turvallisuuspalvelu FSB:n edeltäjistä eli Neuvostoliiton turvallisuuspoliisi NKVD. Neuvostoliitto alkoi Haikaran mukaan 1930-luvulla nähdä raja-alueen rannikkoasutuksen epätoivottavana, ja maan turvallisuuspoliisin NKVD:n päätöksellä heistä tuli kansanvihollisia. Heitä syytettiin yhteyksistä Neuvostoliittoon vihamielisesti suhtautuviin Norjaan ja Suomeen. Osa alueen ihmisistä teloitettiin ja osa tuomittiin vankiloihin, työleireille tai pakkosiirrettiin muualle vuosina 1930–1945. Aikojen päästä tapahtuneet rehabilitoinnit eli syyttömästi tuomittujen arvon palauttamiset eivät uhrien jälkeläisiä paljon lohduttaneet.
Silminnäkijöiden mukaan Venäjän turvallisuuspalvelu FSB takavarikoi hänen kirjansa vuoden 2020 lopussa. Kirjapainon johtaja oli hyvin yllättynyt FSB:n toiminnasta, kun aikaisin aamulla painon ovelle tuli kolme henkilöä, jotka kertoivat olevansa FSB:n alueellisesta toimistosta. He halusivat nähdä kaiken painotalossa ja kertoivat etsivänsä nimenomaan kuvernöörinviraston palkitsemaa Agnessa Haikaran kirjaa. FSB takavarikoi 25 kirjaa Haikaran sadan kappaleen painoksen tilauksesta. Ne oli määrä toimittaa Venäjän tiedeyliopistoihin. Kuvernöörinviraston kanssa tehdyn apurahaa koskevan sopimuksen vuoksi Agnessa Haikaran oli toimitettava 25 kappaletta teostaan Murmanskin tiedekirjastoon. Juuri nämä kirjat FSB kuitenkin vei.
Haikara otti yhteyttä takavarikoinnin johdosta myös Murmanskin syyttäjänvirastoon, mutta ei saanut vastausta yhteenkään kysymykseensä. Myöhemmin FSB kiisti takavarikon venäläismediassa. Takavarikkoa perusteltiin Haikaran mukaan keksityillä taloudellisilla väärinkäytöksillä samoin kuin Aleksei Navalnyin tapauksessa. Koska FSB ei ole antanut takavarikosta hänelle minkäänlaista dokumenttia, Haikara ei pysty virallisesti todistamaan takavarikkoa tehdyksi tai edes kirjoja painetun. Siksi Murmanskin alueen kulttuuriministeriö katsoo Haikaran syyllistyneen sopimusrikkomukseen ja lähettää hänelle kirjeitä, joissa uhataan avustussumman takaisin perinnällä, sakoilla ja muilla sopimuksessa määritellyillä seuraamuksilla. Haikaran mukaan FSB:n toimintaa säätelevää lakia ei noudatettu, eikä poliisilla ollut hänen mukaansa tuomioistuimelta saatua etsintälupaa eikä lupaa takavarikkoon.
Haikara itse ei saanut minkäänlaista tietoa siitä, miten hänen kirjansa uhkaa valtiota. Tapauksen jälkeen hän ei myöskään tiennyt, missä hänen kirjansa ovat ja mitä niille tapahtuu. Hän ei myöskään tiennyt, onko hän epäiltynä jostakin tai syytetäänkö häntä jostakin. Haikara on epäillyt olevansa etnisen vainon kohteena, koska on suomalainen.
Asiantuntijat ovat katsoneet, että turvallisuuspalveluiden kannalta kyse on siitä, miten Stalinin vainoista julkaiseviin suhtaudutaan. Lisäksi on arvioitu, että turvallisuuspalvelut haluavat kieltään aiheesta keskustelun kokonaan. Kyse voi olla myös Venäjän presidentin Vladimir Putinin valtaannousun myötä alkaneesta yrityksestä luoda turvallisuuspalveluihin liittyvää kulttia, jossa yritetään luoda kuvaa, että turvallisuuspalvelut ovat koko ajan yrittäneet suojella ja pitää pystyssä Venäjää.
Asiantuntija-arvioiden mukaan on arkipäiväistä, että FSB toimii vihamielisesti kansalaisyhteiskuntaa vastaan. Toisinajattelijoiden lisäksi kohteena ovat olleet myös ihmiset, jotka ovat yrittäneet säilyttää Venäjän historiallista muistia ja ennen kaikkea ihmiset, jotka ovat tutkineet Stalinin aikaisia vainovuosia. Erityisesti on painostettu aiemmin Venäjän valtion itsekin tukemaa Memorial-kansalaisjärjestöä, joka on saanut ulkomaisen agentin statuksen ja jota on mustamaalattu Venäjän valtion hallitsemassa mediassa. Memorial on keskittynyt juuri vainovuosiin liittyvään uhrien etsintään ja julkaisutoimintaan. Stalinin vainojen joukkohautoja tutkinut ja pitkän vankilatuomion saanut Juri Dmitrijev on Memorialin jäsen. Monet pitävät hänen pedofiliasta saamaansa 13 vuoden vankeustuomiota keksityin perustein tapahtuvana poliittisena vainona.
Yleisradion Moskovan kirjeenvaihtajan Erkka Mikkosen mukaan Venäjän hallinto on yrittänyt tiukasti ohjata Neuvostoliiton historian tulkintaa. Esimerkiksi tammikuussa 2021 presidentti Putin antoi duumalle valmisteltavaksi lain, jolla kielletään Neuvostoliiton toimien vertaaminen natsi-Saksan toimintaan. Yleisradion ulkomaantoimituksen toimittaja Heikki Heiskasen mukaan FSB:n kokee tavallaan jatkavansa sekä tsaarien Venäjän että Neuvostoliiton turvallisuuspalvelujen kunniakasta perinnettä eikä perinteen pimeä puoli sovi kiiltokuvaan valtion pyyteettömistä puolustajista. Heiskanen on arvioinut, että nykyisessä turvallisuuspalvelussa saattaa hyvin olla NKVD:n palveluksessa olleiden ihmisten sukulaisia, niiden, jotka toteuttivat vainot, hoitivat tutkinnat ja ampumiset sekä vankileirille kuljetukset.
Kuolansuomalaisia kyliä ennen 1930-lukua
Petsamo, Muotka, Pummanki, Kervana, Vaitolahti, Sebuska, Tsipnavolak, Valaslahti, Läätsi, virallisesti Litsa, Kakkari, Kassivuono, Aaravuono (Areskuba), Vitsama, Vievka, Uura (Urakuba), Saanivuono, Kiltinä (Keldin), Saitavuono, Torossaari, Lapinmukka (Filmansky), Stolbova, Valkeakivi (Bieloi), Launa, Rosta, Likalahti, Грязная губа, Tyyvä, Uoljoki (Zarubiha), Päiväjärvi (Tuuloma), Jyrkkinä, Vosmus, Ristikenttä, Hulkko, Lutto, Nivankylä.
Alppisauva
thumb|390px|Alppisauvat Alppisauva on Euroopan vuoristoseuduilla yleisesti käytetty apuväline vaikeassa maastossa liikkumiseen. Sauvaa käytetään antamaan lisävoimaa nousuissa, tukena jyrkissä laskuissa ja tasapainon lisääjänä esimerkiksi vedessä kahlattaessa tai kivikossa. Se voi toimia myös teltan salkona. Levätessä sauvaan voi nojata. Sauvaa pidetään kiinni varresta, ei päästä.
Sauva on noin 1,8 metriä pitkä ja tehty vahvasta ja sitkeästä puulajista; alppikuusi on erittäin tavallinen. Sauvassa on yleensä rautakärki ja joskus myös pituusmittayksiköt.
Robert M. Pirsig esittää teoksessa Zen ja moottoripyörän kunnossapito seuraavan kuvauksen omatekoisen, haapapuisen vaellussauvan käytöstä: ''Nyt haapasauvoille on käyttöä ja Chris alkaa kiinnostua omastaan. Rinkan vuoksi painopiste on yläruumiissa, ja keppi on hyvä tuki kaatumista vastaan. Ensin lasketaan jalka tukevasti maahan, sitten painetaan maahan keppi, sitten heilahdetaan kepin varassa ylös ja vedetään henkeä kolme kertaa, sitten otetaan seuraava askel, painetaan keppi tukevasti maahan ja heilahdetaan ylös...''
Claas Relotius
pienoiskuva|Claas Relotius vuonna 2018. Claas Relotius (s. 1985 Hampuri) on saksalainen palkittu toimittaja, jonka Der Spiegel -aikakauslehteen vuosien ajan kirjoittamat monet reportaasit osoittautuivat enemmän tai vähemmän tekaistuiksi. Lehti erotti 33-vuotiaan toimittajan joulukuussa 2018. Relotius myönsi vääristelleensä juttujaan ja puolusteli menettelyään epäonnistumisen pelolla. Tunnustuksensa myötä Relotiukselta on otettu pois muun muassa vuonna 2014 voitettu CNN-uutiskanavan journalistipalkinto, ja hän on ilmoittanut itse palauttavansa saamansa saksalaiset journalistipalkinnot.
Der Spiegel epäilee Relotiusta myös syyrialaisten orpolasten avustamiseen tarkoitettujen keräysvarojen kavaltamisesta. Relotius palkittiin vuonna 2017 European Press Prize -palkinnolla jutustaan, joka kertoi turkkilaiskaupungin kaduilla asuvista Syyrian sisällissotaa paenneista lapsista. Sekin juttu osoittautui pääosin tekaistuksi; jopa tarinan toinen päähenkilö oli keksitty. Jutun pohjalta Relotius aloitti lasten auttamiseksi varojenkeruun omalle tililleen.
Jo van Ammers-Küller
pienoiskuva|Jo van Ammers-Küller vuonna 1937. Jo van Ammers-Küller (13. elokuuta 1884 Noordeloos, Alankomaat – 23. tammikuuta 1966 Bakel, Alankomaat ) oli alankomaalainen kirjailija. Hän kirjoitti lähinnä historiallisia romaaneja.
Van Ammers-Küller kirjoitti uransa alussa näytelmiä. Ensimmäiset menestyneet romaanit, Het huis der vreugden (1922) ja Jenny Huysten (1923), kertovat elämästä teatterissa ja sen ympärillä. Hän asui Lontoossa dramaturgina vuosina 1912–1921, ja ne perustuvat hänen omiin vaiheisiinsa.
Varsinainen menestysromaani oli 1925 ilmestynyt De opstandigen, joka on Coornveltin perheen kolmen naissukupolven kamppailua yhteiskunnallisen tasa-arvon saavuttamiseksi sekä ankaraa kalvinistista ympäristöä vastaan. De opstandigenin ilmestyttyä van Ammers-Küllerin maine kasvoi. Hän luennoi Englannissa ja Saksassa. Sukutarinan muotoon puettu kertomus tuntui soveltuvan hyvin van Ammers-Küllerin kertojanlaadulle, niinpä hän jatkoi lajin kirjoittamista. Seurasi lisää historiallisia romaaneja, trilogia Heren, knechten, en vrouwen (1934–1938, myöhemmin otsikoitu uudestaan De Tavelincks), joka on amsterdamilaisen aatelisperheen kuvaus vuosilta 1778–1815, ja Elzelina (1940), joka kertoo hollantilaisnaisesta vuosina 1776–1845, sekä Ma (1943), perhekronikka vuosilta 1871–1901.
Van Ammers-Küllerin suosio hiipui toisen maailmansodan jälkeen, sillä hän oli ollut sodan aikana saksalaismyönteinen.
Useita van Ammers-Küllerin teoksia on suomennettu 1930-luvulla. Arvostelevassa kirjaluettelossa teoksia luokitellaan sanoin ”kevyt ajanvietekirja” ja ”Taidetuotteena kirja ei ole erityisen merkillinen”.
Syd Mead
pienoiskuva|Syd Mead Sydney Jay Mead (18. heinäkuuta 1933 – 30. joulukuuta 2019) oli yhdysvaltalainen teollinen muotoilija ja konseptitaiteilija, joka tunnettiin parhaiten elokuviin Blade Runner, Aliens ja Tron tekemistään futuristisista visuaalisista suunnitelmista.
Vuonna 1970 Mead perusti Detroitissa Syd Mead Inc -yrityksen voidakseen vastata paremmin saamiinsa suuren mittaluokan tilauksiin. Yksi tärkeimmistä asiakkaista oli Philips Electronics, ja Mead käyttikin suuren osan ajastaan laatimalla suunnitelmia ja kuvituksia Philipsin Hollannin pääkonttorille. Lisäksi hänen yrityksensä laati rakennusten arkkitehtuurin visualisointeja mm. Intercontinental Hotels -yhtiölle ja arkkitehti- ja suunnittelutoimistoille. Syd Mead Inc sai 1980-luvulta lähtien asiakkaikseen myös lukuisia japanilaisyrityksiä kuten Sonyn, Minoltan ja Hondan.
Vuodesta 1979 Meadin yritys alkoi työskennellä elokuvateollisuuden kanssa. Yhtiö on tehnyt suunnittelutöitä muun muassa elokuviin Star Trek: Avaruusmatka, Blade Runner, Tron, Aliens, Johnny Mnemonic, Vaarallinen tehtävä III ja Elysium.
Fat acceptance
thumb|Susie Orbachin kirjaa Fat is a Feminist Issue (1978) pidetään laajalti ensimmäisenä feministisenä läskin analyysina. Fat acceptance on Yhdysvalloissa 1960-luvulla syntynyt liike, jonka tavoitteena on muuttaa lihavuuteen liittyvä negatiivisia asenteita.
Argumentteja
Aktivistien mukaan huomion kiinnittäminen ylipainoon voi olla sen taustalla oleva syy. Syrjinnän tuntemukset voivat saada ylipainoisen syömään lisää lohdutukseksi. Lihavia on pidetty laiskoina ja tyhminä ja syyllistetty eri asioista, kuten ilmastonmuutoksesta tai terveydenhuoltojärjestelmän ylikuormittamisesta. Argumenttien mukaan oman kehonsa hyväksyminen voisi johtaa positiivisiin vaikutuksiin terveyden kannalta.
Kuitenkin vuonna 2018 julkaistun brittiläisen tutkimuksen mukaan terveellistä lihavuutta ei ole, vaan lihavuus vaikuttaa aina heikentävästi terveyteen. Lihavuustutkija Aila Rissasen mukaan ison suomalaisaineiston uusi analysointi on tuottanut saman tuloksen. Lihavalla tarkoitettiin tässäkin painoindeksiä yli 30.
Pienikin painonpudotus tuottaa huomattavia terveyshyötyjä monien sairauksien suhteen. Tavoitteen ei välttämättä tarvitse olla normaalipaino.
Ylipainosta puhuminen ja kehopositiivisuus
Lääkäri Pippa Laukan mukaan kehopositiivisuusaatteessa on paljon hyvää, mutta ylipaino pitää silti voida ottaa puheeksi selkeästi, ainakin terveydenhuollossa. Olennaista on, että puhumisen syynä ei ole ulkonäkö vaan terveysseikat, hyvinvointi. Ylipainosta puhuminen tulee tehdä oikein muttei myöskään hyssytellen, ja ennen ongelmien ilmaantumista.
Historia
Mahdollisesti ensimmäinen tempaus tapahtui 1967, kun newyorkilainen WBAI-radioaseman juontaja Steve Post järjesti Fat-In-kokoontumisen Central Parkissa kesäkuussa 1967. Mielenosoittajat kantoivat kylttejä, joissa luki mm. "Fat Power" ja "Buddha Was Fat". He polttivat laihdutusoppaita ja Twiggyn kuvan ja tarjoilivat tilaisuutta varten hankittuja ruokia.
Ylipainoisuus oli jo tuolloin suhteellisen yleistä Yhdysvalloissa; 1960-luvun alussa 45 % amerikkalaisista oli ylipainoisia (2005 68 %) ja liikalihavia (obesity) 13 % (35 % vuonna 2005).
Vuonna 1967 Lew Louderback kirjoitti Saturday Evening Postiin artikkelin "More People Should be FAT". Sen seurauksena William "Bill" Fabrey perusti 1969 järjestön National Association to Aid Fat Americans, joka nykyisin nimeltään National Association to Advance Fat Acceptance (NAAFA). NAAFA oli Fat Pride -liikkeen peruskivi. Louderback kirjoitti kirjan Fat Power (Hawthorne Books, 1970), joka kuvasi lihavien syrjintää ja laihdutusteollisuuden nousua.
Vuonna 1972 perustettiin NAAFA:n sisällä feministinen ryhmä The Fat Underground. Ryhmän mukaan Yhdysvaltain kulttuuri pelkää lihavuutta, koska se pelkää voimakkaita naisia ja vaati muutosta yhteiskunnan arvoihin. The Fat Underground käytti radikaalia retoriikkaa kuten "lääkärit ovat vihollisia" ja "painonpudotus on kansanmurha". Ryhmän mainstream-tukijat yliopistoissa ja muualla kehottivat sitä maltillistamaan retoriikkaansa, mutta omaksuivat sen logiikan. NAAFA ei hyväksynyt ryhmän radikalismia ja se erosi ja muutti nimekseen The Women's Center.
Brittiläinen Susie Orbach julkaisi 1978 kirjan Fat is a Feminist Issue, josta tuli nopeasti bestseller. Kirjassa Orbach popularisoi ideat, joiden mukaan laihdutus ja tyytymättömyys kehoon ovat sortoa ja ruumiinkuvan häiriöt ja syömishäiriöt johtuvat misogyniasta. Orbachin kirjaa markkinoitiin alun perin laihdutusoppaana, mutta myöhemmissä painoksissa sille on lisätty alaotsikko "anti-diet guide".
Vuonna 1979 Carole Shaw perusti Big Beautiful Woman -muoti- ja lifestyle-lehden. Lehti myytiin myöhemmin LFP-julkaisijalle, mutta paperiversion julkaisu päättyi 1990-luvun lopulla.
Fat acceptance levisi ensimmäisen kerran ulkomaille kun Lontoossa perustettiin 1980-luvun puolivälissä The London Fat Women's Group.
Pulh ja Brownwell julkaisivat 2001 ensimmäisen tutkimuksen ylipainoisia ja lihavia vastaan kohdistuvista asenteista. Ennakkoasenteiden on tutkimuksissa todettu lisääntyneen tutkimuksen jälkeisen vuosikymmenen aikana, mutta myös tietoisuuden lihaviin kohdistuvasta syrjinnästä.
Vuonna 2012 alkoi ilmestyä Taylor & Francis -tiedekustantamon julkaisema lehti Fat Studies.  Lehti on ensimmäinen alan akateeminen tiedelehti, joka julkaisee alkuperäisartikkeleita ja katsauksia lihavuudesta ottaen huomioon intersektiot sukupuoleen, rotuun/etnisyyteen, seksuaalisuuteen, ikään, vammaisuuteen ja sosioekonomiseen tasoon. Lehti puolustaa kaikkien yhdenvertaisuutta ruumiinpainoon katsomatta. Se tutkii tapoja, joilla lihavia sorretaan, selvittää ketkä siitä hyötyvät ja tutkii, miten lihavat ihmiset voidaan vapauttaa sorrosta.
Suomessa
Feministi Saara Särmä on kertonut oppineensa hyväksymään itsensä vasta, kun löysi läskiaktivismin ja netin läski-blogosfäärin. Särmä on sanonut läskiaktivismin saapuneen Suomeen vasta 2016. Särmä erottaa kehopositiivisuuden varsinaisesta läskiaktivismista siten että jälkimmäisen tavoitteena on muuttaa yhteiskuntaa, eikä vain saada hyväksyntää.
Läskiaktivismin argumentteja on esitellyt myös Yleisradion Vaakakapina ja sen juontaja Jenny Lehtinen.
Kritiikki
Helen Pluckrose ja James Lindsay ovat kuvanneet "Fat Studies" -liikkeen kehitystä osana postmodernia oikeudenmukaisuusliikettä ja esittävät sitä koskevaa kritiikkiä teoksessaan Cynical theories (2020). Kirjoittajien mukaan liike on avoimesti tiedevastainen ja kieltää lääketieteellisen tiedon ylipainoisuuden haitoista. Sellaisena se on kannattajilleen vahingollinen ja mainostaa vääriä asenteita terveyttä kohtaan.
Manuel
Manuel on miehen etunimi, nimien Immanuel ja Emanuel lyhentynyt muoto. Manuel esiintyy joissakin maissa myös sukunimenä.
Suomessa nimi Manuel on Digi- ja väestötietoviraston tietojen mukaan annettu vuoden 2019 loppuun mennessä noin 2163 henkilölle.
Nimeä Manuel ei tässä muodossa ole suomen- eikä ruotsin­kielisessä kalenterissa, mutta Immanuelin nimipäivä on 26. maaliskuuta. Orto­doksisessa kalenterissa Manuel sen sijaan on kesäkuun 17. päivällä tämän nimisen persialaisen marttyyrin muistoksi. Manuel, Sabel ja Ismael olivat legendan mukaan Persian kuninkaan lähettiläitä, jotka vuonna 361 saapuivat Khalkedoniin neuvottelemaan Rooman valta­kunnan kanssa rauhasta, mutta kun keisari Julianus Apostata totesi heidän olevan kristittyjä, hän mestautti heidät.
Werner Oesch
Elämä
Werner Oeschin vanhemmat olivat Sveitsistä Suomeen muuttanut juustomestari Christian Oesch ja Anna Stegmann. Hän kävi koulua Viipurissa ja Joensuussa suorittaen 8 luokkaa oppikoulua. Oeschin isä Christian Oesch harjoitti juustonvalmistusta ja hänen hoitamansa Tohmajärven voi- ja juustomeijerin yhteydessä toimi myös meijerikoulu, jota Christian Oesch johti. Werner Oesch toimi 1907–1908 säästöpankin kamreerina Tohmajärvellä ja alkoi laajentaa isänsä meijeriliikkeen toimintaa Hämeen, Satakunnan ja Varsinais-Suomen alueelle. Werner Oesch aloitti juuston valmistuksen 1908 Iittalan meijerissä ja sen jälkeen Vuojoen kartanon meijerissä Eurajoella sekä Perniön meijerissä. Oesch edusti 1912–1913 suomalaisia juustonvalmistajia Moskovassa. Suomeen palattuaan hän jatkoi meijereiden johtajana Suomen Juustonviejien yhdistyksen asiamiehenä. Hän omisti myös Eerolan ja Jaakkolan tilat Kalvolassa.
Suomen sisällissodan aikana Werner Oesch jäi punaisten vangiksi mutta pääsi pakenemaan Ahvenanmaan kautta Ruotsiin. Hän palasi Tornion kautta Suomeen ja liittyi Karjalan rintamalla toimineisiin valkoisten joukkoihin haavoittuen Raudun taisteluissa. Sodan jälkeen Oesch hankki Kangasalta Palon ja Liskon tilat ja harjoitti maanviljelyn ohella juustonvalmistusta. Hän oli Suomen juustonvalmistajayhdistyksen johtokunnan jäsen ja arvostelulautakunnan puheenjohtaja. Oesch toimi myös useiden meijereiden teknillisenä että kaupallisena johtajana ja harjoitti juustonvientiä ulkomaille. Vuonna 1926 Oesch hankki vielä Kalvolasta Kutisten kartanon. Hän harjoitti tiloillaan karjanjalostusta jolla pyrittiin lisäämään maidon tuotantoa ja nostamaan maidon rasvaprosenttia voin- ja juustonvalmistusta varten.
Oeschista tuli 1920-luvun alussa vuonna 1897 perustetun Hämeen Maanviljelijäin Kauppa Oy:n osakas ja vuonna 1925 hänet valittiin yhtiön toimitusjohtajaksi. Yhtiön pääkonttori ja päämyymälä sijaitsivat Tampereella ja sillä oli sivuliikkeet Hämeenlinnassa ja Vammalassa sekä oma maatalouskoneiden korjauspaja päämyymälän yhteydessä. Yhtiön nimeksi muutettiin 1925 Suomen Maanviljelijäin Kauppa Oy (SMK) ja se alkoi laajentaa toimintaansa koko Suomen alueelle. Suomen Maanviljelijäin Kauppa oli tällöin Suomen johtava maatalouskonekaupan yritys ja sen hankki omistukseensa useita muita alan yrityksiä. Vuonna 1928 yritykseen liitettiin helsinkiläinen toiminimi P. Sidorow, Suomalainen Kalustokauppa Oy ja porilainen Ryhäsen koneliike, vuonna 1929 mikkeliläinen konekauppias Himasen liike ja vuonna 1932 Suomen vanhin maatalouskoneliike, turkulainen Ab Victor Forselius. Jälkimmäisestä muodostettiin SMK:n kokonaan omistama Kauppa Oy Victor Forselius, joka toimi itsenäisenä yrityksenä vuoteen 1941 saakka.
1930-luvulla SMK laajensi toimintaansa myllyteollisuuteen ja aloitti 1933 vehnämyllyn rakentamisen Hämeenlinnaan. Vuonna 1938 perustettiin viljamylly Poriin sekä 1939 Mikkeliin sekä Kuopioon. SMK:lla oli myös leipätehdas Kuopiossa, perunajauhotehdas Kyminlinnassa sekä maatalouskoneiden ja traktoreiden korjauspajat Tampereella, Kuopiossa sekä Helsingin maalaiskunnan Malmilla. SMK aloitti 1938 kuorma-autojen myynnin ja käynnisti maatalouskoneiden valmistusta yhdessä kotimaisten maatalouskonetehtaiden kanssa. Vuosina 1940–1941 SMK hankki ja toimitti Suomen armeijalle yli sata autoa ja 330 traktoria motorisoitua tykistöä varten. Vuonna 1943 SMK:lle valmistui Tampereelle uusi toimitalo, jonka oli suunnitellut arkkitehti Jaakko Tähtinen.
Werner Oesch sai kauppaneuvoksen arvon 1942. Hän oli Suomen Maanviljelijäin Kauppa Oy:n toimitusjohtajana vuoteen 1953 saakka, jolloin hänen seuraajakseen tuli Ilmari Säntti. Oesch toimi vuoteen 1950 saakka maanviljelijänä Kangasalla ja osallistui Kangasalan kunnalliselämään.
Perhe
Werner Oesch oli naimisissa 1909–1945 Anna Kristina Telénin (1885–1945) kanssa ja vuodesta 1961 Eeva Koskivirran kanssa. Werner Oeschin veljiä olivat kenraaliluutnantti Karl Lennart Oesch (1892–1978), Ruhan kartanon Orimattilassa omistanut Uno Oesch (1890–1961) ja Suomen sisällissodassa Raudun taistelussa kaatunut metsänhoitaja Arthur Oesch (1888–1918). Hänen nuorin poikansa Klaus kaatui Ihantalassa kesäkuussa 1944.
Philippe Bugalski
Philippe Bugalski (12. kesäkuuta 1963 Cusseton – 10. elokuuta 2012 Vichy ) oli ranskalainen rallikuljettaja. Hän voitti vuonna 1999 sensaatiomaisesti Korsikan ja Katalonian rallin kaksivetoisella Citroenilla vaikka kisassa oli WRC-autoja. Bugalski ajoi myös kilpaa Citroën Xsara WRC:llä ja toimi tallin testikuskina. Viimeisen WRC-kisansa hän ajoi vuonna 2003 Kataloniassa, mutta testasi tallille myös tämän jälkeen, ajaen mm. Citroën C4 WRC:tä. Aktiiviuransa jälkeen Bugalski osallistui historic-ralleihin ja toimi myös belgialaisen Thierry Neuvillen tukijana. Hän osti vuonna 2009 Automeca-nimisen rallipajan, jonka suojissa Neuville aloitteli uraansa.
Bugalski menehtyi kotonaan tapaturmaisessa putoamisonnettomuudessa vuonna 2012.
Rahkola (Äyräpää)
Rahkola oli aikoinaan erotettu Kaukilan kylästä omaksi kyläkseen ja nimensä kylä oli saanut sen ensimmäisistä asukkaista, Rahkosista. Rahkolan ja Kaukilan kylien välinen toiminta oli tiivistä muun muassa yhdistystoiminnassa. Kylät kuuluivat samaan koulupiiriin, jonka koulu oli Kaukilassa. Rahkolassa oli noin 20 taloa. Talvisodan alussa vuonna 1939 kylän asukkaat, 84 henkeä, lähtivät evakkotielle läntisempään Suomeen. Moskovan rauhassa Rahkola luovutettiin Neuvostoliitolle, mutta Suomi valloitti sen takaisin jatkosodan alussa 1941. Väestö pääsi tämän jälkeen palaamaan koteihinsa, mutta vuonna 1944 alue evakuoitiin uudelleen ja luovutettiin Neuvostoliitolle.
Granatwerfer 42
Granatwerfer 42 (tunnetaan myös lyhyemmällä nimellä 12cm GrW 42) oli Wehrmachtin käyttämä raskas kranaatinheitin toisessa maailmansodassa.
Granatwerfer 42 oli 120 millimetrin kranaatinheitin, joka kehitettiin vuonna 1941. Heittimen oli tarkoitus tarjota saksalaisille jalkaväenjoukoille tulivoimaisemman vaihtoehdon silloin yleisesti käytössä olleelle 81,4 millin kaliiperiselle 8 cm Granatwerfer 34 -kranaatinheittimelle. Käytännössä heitin oli kopio neuvostoliittolaisesta 120 millimetrin raskaasta kranaatinheittimestä PM 38:sta, joita saksalaiset olivat saaneet sotasaaliiksi ja ottaneet käyttöön itärintamalla.
Rakenteeltaan Granatwerfer 42 koostui pohjalevystä, putkesta ja putkea tukevasta kolmijalasta. Ase painoi noin 280 kiloa ja painosta johtuen siinä oli kahdella pyörällä varustettu akseli, jonka varassa ase saatettiin hinata taistelupaikalle. Ennen heittimen käyttöä akseli irrotettiin.
Luettelo Israelin kuningaskunnan kuninkaista
Tämä on luetteloa Israelin kuningaskunnan kuninkaista. Historioitsijat noudattavat valtakausien kronologian ilmoittamisessa William F. Albrightin, Edwin R. Thielen tai uudempaa Gershon Galilin kronologioita. Alla on esitetty kaikki kolme kronologiaa. Kaikki vuodet ovat ennen ajanlaskun alkua.
{| class="wikitable" width="99%" style="text-align:center;" !style="background:#778899;" width=13%|Albrightin vuodet !style="background:#778899;" width=13%|Thielen vuodet !style="background:#778899;" width=13%|Galilin vuodet !style="background:#778899;" width=20%|Raamatun mukainen/tavallinen nimi !style="background:#778899;" width=20%|Hallitsijanimi !style="background:#778899;" width=30%|Huomautukset
Conny Karlsson
Conny Karlsson (s. 30. joulukuuta 1975 Dragsfjärd) on suomalainen kuulantyöntäjä. Hän edusti huippuvuosinaan Pargas IF:tä ja nykyisin IF Raseborgia. Hänen valmentajanaan ovat toimineet Tage Karlsson ja Robert Malmberg.
Karlssonin henkilökohtainen ennätys on 20,78, jonka hän työnsi MM-kisoissa 4. elokuuta 2001 Edmontonissa. Hän oli kilpailussa seitsemäs, mikä on myös hänen paras saavutuksensa MM-tasolla. Alle 23-vuotiaiden EM-kilpailuissa Karlsson voitti kultaa vuonna 1997.
Ura
Karlsson joutui keskeyttämään uransa keväällä 2007. Hän on jo pitkään sairastanut haavaista paksusuolen tulehdusta, johon liittyy kohonnut syöpäriski. Tutkimuksissa maaliskuussa 2007 Karlssonilta löydettiin paksusuolen syövän esiaste. Häneltä jouduttiin tämän takia poistamaan koko paksusuoli. Karlsson ilmoitti 20. huhtikuuta 2007, ettei aio jatkaa enää kilpauraansa. Hän teki paluun 7. heinäkuuta 2009 ja työnsi Karjaalla tuloksen 17,32 m, joka oli sillä hetkellä vuoden seitsemänneksi paras suomalaistulos. Kauden 2011 päätteeksi Karlsson rikkoi vielä 18 metrin rajan Sastamalassa. Tulos 18,14 oli kauden neljänneksi paras tulos Suomessa.
Syksyllä 2009 Karlsson nimettiin Suomen Urheiluliiton kuulantyönnön osapäiväiseksi lajivalmentajaksi. Lokakuussa 2012 kuulantyönnön lajivalmentajaksi Karlssonin tilalle tuli Janne Alin. . Karlsson toimii muun muassa Tomas Söderlundin henkilökohtaisena valmentajana.
Saavutukset
Karlssonilla on seitsemän ulkoratojen SM-mitalia, joista kolme on kultaista. Vuonna 2006 hän sijoittui toiseksi, mutta sai jälkikäteen kultamitalin, kun Ville Tiisanoja kärysi dopingaineiden käytöstä. Vuonna 1996 hän sijoittui alun perin neljänneksi mutta Markus Koistisen käryn jälkeen nousi pronssille.
Siviilielämä
Conny Karlsson asuu Tammisaaressa puolisonsa ja lastensa kanssa. Urheilu-uransa jälkeen hän on työskennellyt webkehittäjänä.
Experimenter
Experimenter on Michael Almereydan käsikirjoittama ja ohjaama elämäkerrallinen draamaelokuva sosiaalipsykologi Stanley Milgramista ja hänen kuuluisan tottelevaisuuskokeensa aiheuttamasta kohusta vuonna 1961 ja pitkään sen jälkeenkin. Milgramia esittää Peter Sarsgaard ja hänen vaimoaan Winona Ryder.
Elokuva sai ensi-iltansa Sundancen elokuvajuhlilla tammikuussa 2015.
Elokuvan kertojana toimii Sarsgaardin näyttelemä Milgram, joka esiintyy useassa kohdin myös kuvassa kameraan katsoen. Tarina seuraa tiedemiehen elämää tämän kuolemaan 1984 asti, ja kertoja-Milgram kommentoi myös kuolemaansa ja sen jälkeisiä tapahtumia.
Ashley Greene
Ashley Michele Greene (s. 21. helmikuuta 1987 Jacksonville, Florida) on yhdysvaltalainen näyttelijä ja malli. Hänet tunnetaan parhaiten roolistaan Alice Cullenina Twilight-elokuvasarjassa.
Greene voittanut roolistaan Twilightissa yhteensä neljä Teen Choice -palkintoa: yhden ”Uudet naiskasvot” -palkinnon sekä kolme ”Show'n varastavan elokuvanäyttelijättären” palkintoa.
Nuoruus
Greene syntyi Jacksonvillessä, Floridassa. Hänen vanhempansa ovat Michele (o.s. Tatum) ja Joe Greene. Greene kasvoi Middleburgissa ja Jacksonvillessa, ja kävi University Christian School -koulua ennen kuin siirtyi opiskelemaan Samuel W. Wolfson High Schooliin kymmenennellä luokallaan. Valmistuttuaan Greene muutti Jacksonvillesta Los Angelesiin. Hänellä on vanhempi veli nimeltä Joe.
Ura
Alun perin Greene suunnitteli mallin uraa, mutta sai kuulla ettei 165-senttisenä ollut tarpeeksi pitkä menestyäkseen. Käydessään näytelmäkurssia Greene ihastui näyttelemiseen ja päätti keskittyä mallinuran sijaan siihen. Hän muutti 17-vuotiaana Los Angelesiin luomaan uraa näyttelijänä. Hän teki elokuvadebyyttinsä elokuvassa Home of the Brave. Hän vieraili myös esimerkiksi televisiosarjassa Yli synkän virran ja telenovelassa Pöytä kolmelle vuonna 2006. Vuonna 2007 hän oli avustajana elokuvassa King of California.
Läpimurtonsa Greene teki vuonna 2008 Stephenie Meyerin suositun fantasiakirjasarja Houkutuksen samannimiseen ensimmäiseen osaan perustuvassa elokuvassa Twilight – Houkutus, jossa hän esitti Alice Cullen -nimistä vampyyriä. Greene nähdään myös elokuvan jatko-osissa Twilight – Uusikuu ja Twilight – Epäilys. Vuonna 2009 hän näytteli elokuvassa A Warrior's Heart yhdessä hyvän ystävänsä Kellan Lutzin kanssa. Greene näytteli myös pääosaa trillerielokuvassa Summer's Moon, joka julkaistiin suoraan DVD:lle 10. marraskuuta 2009.
Vuonna 2010 Greene mainosti uutta SoBe -juomaa Sports Illustrated -lehden Swimsuit Editionissa, yllään ihomaalibikinit. Vuonna 2012 hänellä oli sivurooli ranskalaiseen teinikomediaan perustuvassa elokuvassa LOL. Greene oli myös pääosassa samana vuonna julkaistussa kauhuelokuvassa The Apparition.
Greene palkittiin vuonna 2010 Young Hollywood Awardsin tyyli-ikonipalkinnolla. Lisäksi hän sai PETA-järjestöltä palkinnon mainostettuaan Avonin eläinkokeettomia tuotteita.