cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Amerigo Vespucci
Elämäkerta
Medicit työllistivät Vespuccia yli 20 vuoden ajan. Vuonna 1492 hänet lähetettiin Sevillaan Espanjaan johtamaan Medicien kauppapankki- ja varustamotoimintaa. Vespucci varusti Kristoffer Kolumbuksen toista ja kolmatta retkikuntaa vuosina 1493 ja 1498. Omien väitteidensä mukaan Vespucci oli myös mukana Kolumbuksen toisella matkalla tarkkailijana ja teki vuonna 1497 oman tutkimusmatkansa Cádizista Etelä-Meksikoon, Floridaan ja Pohjois-Carolinaan. Vuonna 1499 hän purjehti Brasilian rannikolle Cape São Roqueen hiukan päiväntasaajan eteläpuolelle ja tutki Etelä-Amerikan pohjoisrannikkoa ja Amazonin suuta.
Vuonna 1501 Vespucci johti Portugalin kuningas Emanuel I:n valtuuttamana retkikuntaa Itä-Brasiliaan. Cape São Roquesta Vespucci jatkoi rannikkoa pitkin etelään ja saapui vuoden 1502 ensimmäisenä päivänä Rio de Janeiroksi nimemäänsä luonnonsatamaan. Hän kertoi myös löytäneensä Río de la Plata -joen suun ja purjehtineensa Patagonian rannikkoa etelään aina 50. leveysasteelle saakka. Hän saattoi jopa nähdä Etelä-Georgian saaren eteläisen napapiirin tuntumassa.
Palattuaan Eurooppaan syyskuussa 1502 Vespucci muutti Espanjaan ja sai maan kansalaisuuden. Vuonna 1508 Espanjan kuningas Ferdinand II nimitti hänet johtavaksi piloto mayoriksi. Vespucci kuoli malariaan vuonna 1512.
Vespucci on jäänyt historiaan lähinnä siksi, että hän käytti Amerikasta ensimmäisenä nimitystä ”Uusi maailma” ja arveli uusien maiden muodostavan oman mantereensa. Saksalainen kartografi Martin Waldseemüller käytti Vespuccin matkakuvauksia teoksessaan Cosmographia Introductio (1507) ja nimesi uuden mantereen Vespuccin etunimen latinankielisen muodon mukaan Amerikaksi (America).
Resident Evil
Resident Evil voi tarkoittaa:
FS Arromanches
FS Arromanches oli Britannian kuninkaalliselle laivastolle toisen maailmansodan aikana valmistettu Colossus-luokan lentotukialus HMS Colossus, joka aluksi lainattiin vuonna 1946 ja myöhemmin ostettiin Ranskan laivastolle.
Valmistus
Alus tilattiin Vickers Armstrongilta Wallsend-on-Tynestä, missä köli laskettiin 1. kesäkuuta 1942 eli kolme päivää ennen Tyynenmeren sodan käännekohtana pidettyä Midwayn taistelua. Alus laskettiin vesille 30. syyskuuta 1943 ja otettiin palvelukseen 1946.
Palvelus
Alukselle siirrettiin Ranskan laivaston merimiehiä, jotka olivat 2. elokuuta saapuneet Portsmouthiin taistelulaiva Richelieulla. Kuninkaallisen laivaston miehet poistuivat alukselta 5. elokuuta maissa oleviin varuskuntiin, ja alus poistettiin kuninkaallisen laivaston palveluksesta.
Seuraavana päivänä pääministeri Clement Attlee, ensimmäinen merilordi amiraali Sir John Cunningham, Portsmouthin tukikohdan komentaja amiraali Sir Geoffrey Layton, Ranskan puolustusministeri André Maroselli ja Ranskan laivaston esikuntapäällikkö vara-amiraali André Lemonnier suorittivat aluksen virallisen siirron Ranskan laivastolle sen kannella.
pienoiskuva|Kahdeksan Curtiss SB2C-5 Helldiver -[[syöksypommittajaa (Escadrille 3F) ja kuusi Grumman F6F-5 Hellcat -hävittäjää Arromanchesin lentokannella Tonkininlahdella noin vuonna 1951.]] Kuningas Yrjö VI hyväksyi helmikuussa 1947 Ranskan esityksen aluksen nimen muuttamisesta FS Arromanchesiksi. Aluksella oli merkittävä osuus 1940-luvun lopulla ja 1950-luvun alussa Ranskan siirtomaasodissa Indokiinassa (Vietnam, Kambodža ja Laos). Alus ostettiin elokuussa 1952 Ranskan valtiolle, ja se poistui Toulonista kolmannen kerran neljän vuoden aikana sallistuakseen sotatoimiin Việt Minhin joukkoja vastaan.
Aluksen lento-osasto koostui vuonna 1953 24 yhdysvaltalaisesta F6F- ja SB2C-koneesta. Clement Attleen kymmenen vuotta aiemmin lausuma ennustus kävi toteen marraskuussa 1956, kun Arromanches liittyi lippulaivana kuninkaallisen laivaston HMS Oceanin ja HMS Theseuksen seuraan huonosti suunnitellussa ja toteutetussa Suezin kriisissä. Alukselle asennettiin vuonna 1957 viistolaskeutumisalue, mutta jo vuoden kuluttua alus muutettiin sukellusvenetorjuntatehtäviin.
Arromanches poistettiin palveluksesta vuonna 1973 ja sijoitettiin Touloniin reserviin. Alus romutettiin vuonna 1978 Toulonissa.
Iso-Koura
Iso-Koura on Satakunnan Karvian ja Pirkanmaan Parkanon välisellä rajalla sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistössä Ikaalisten reitin valuma-alueen Kuivasjärven valuma-alueeseen. Iso-Koura on osa Vatajanjoen valuma-aluetta.
Maantietoa
Järven pituus on 1,0 kilometriä, leveys 500 metriä ja sen pinta-ala on 17 hehtaaria. Se sijaitsee laajan suoalueen, joka muodostuu Lylynevasta, Pohjoisnevasta ja Huhdannevasta, keskellä sijaitsevalla harjujakolla. Järvi on pitkä ja kapea ja sen itärannat rajautuvat Kouranharjuun lukuun ottamatta keskikohdan lahtea, joka työntyy itään ja jossa sijaitsee järven luusua. Eteläosassa sijaitsee 60 metriä pitkä kallioinen saari ja keskiosassa on pieni luoto. Järveen laskee seitsemän suo-ojaa, jotka saavat vetensä pienialaisilta soilta. Sen laskuoja lähtee itäpäässä sijaitsevasta lahdesta ja luontaisesti luikerteleva oja laskee puolenkilometrin päässä olevaan Alkkianlampeen. Alkkianlammen vedet päätyvät Kärppäluoman kautta Vatajanjokeen. Rantaviivan pituus on 3,1 kilometriä. Rannat ovat pääosin suota, mutta itärannat ovat harjun reunaa. Kouranharjulla kulkee tie järven rantaan, missä sijaitsee järven ainoa vapaa-ajan asunto. Tie haarautuu yhdystieltä 13311, joka risteää valtatietä 3 Kuivasjärven kylässä. Järven eteläpää kalliosaaresta etelään sijaitsee Parkanon puolella.
Järven itäpuolella sijaitsevat pienet lammet Keski-Koura ja Pikku-Koura. Niillä ei ole laskuojaa. Iso-Kouran eteläpuolella sijaitsee nimetön pitkänmuotoinen lampi.
Historiaa
Karttojen paikannimissä on ollut vaihtelevuutta. Pikku-Kouraa kutsuttiin vuoden 1959 kartassa nimellä "Kouranlampi" ja vuoden 1984 kartassa "Pikku-Koura". Keski-Kouraa kutsuttiin vuoden 1959 kartassa "Pikkukouraksi" ja vuoden 1984 kartassa "Keski-Kouraksi".
Henri Giffard
pienoiskuva|Henri Giffard Henri Giffard (1825–1882) oli ranskalainen insinööri, joka lensi ensimmäisenä konevoimalla kulkevalla ohjattavalla ilmapallolla.
Ensimmäinen lento tehtiin 24. syyskuuta 1852. Matka alkoi Pariisista, ja suuntautui 27 kilometrin päässä olevaan Élancourtin kylään. Ilmapallo oli ilmalaivan muotoinen, se oli täytetty vedyllä, ja kulki höyrykoneen voimalla. Pallo ei päässyt palaamaan Pariisiin, sillä koneen voima oli niin vähäinen, että heikko vastatuuli esti matkanteon.
Giffard jatkoi suunnittelua, ja hän keksi injektorin veden syöttämiseksi höyrykonekattilaan. Tämän keksinnön varoilla hän kehitti uuden ilmalaivan. Se oli kuitenkin epävakaa, ja se törmäsi maahan ensimmäisellä lennollaan vuonna 1855.
Robin Hoodin seikkailut
Robin Hoodin seikkailut (The Adventures of Robin Hood) on Michael Curtizin ja William Keighleyn ohjaama yhdysvaltalainen seikkailuelokuvan klassikko vuodelta 1938. Sen pääosissa ovat Errol Flynn Robin Hoodina ja Olivia de Havilland Marian-neitona.
Se on puhdasotsaisen seikkailuelokuvan klassikko, joka kertoo tarinansa ilman psykologisointia. Se kuvattiin Technicolorin 3-komponettijärjestelmällä, jonka rikkaat värit tulevat oikeuksiinsa tässä elokuvassa. Elokuvaa pidetään myös yhtenä Hollywoodin studiojärjestelmän helmenä, jossa liukuhihantuotannossa kaikki palaset osuivat täydellisesti yhteen.
Bolivia kesäolympialaisissa 1936
Bolivia osallistui ensimmäistä kertaa olympiakisoihin Berliinin kesäolympialaisissa 1936. Maa lähetti kisoihin yhden urheilijan: Alberto Conrad karsiutui miesten 100 metrin vapaauinnin ensimmäisellä kierroksella. Ainoana urheilijana Conrad myös luonnollisesti kantoi Bolivian lippua olympialaisten avajaisissa.
Robin Hoodin seikkailut
Tuotanto
William Keighley oli alkuperäinen ohjaaja, mutta kuvausaikataulu oli tiukka ja hän työskenteli liian hitaasti. Hänet korvattiin Michael Curtizilla, mutta kummankin nimi on elokuvan alkuteksteissä. Toisen tarinan mukaan Keighley korvattiin sairastumisen takia.
Palkinnot
Voitetut Oscar-palkinnot:
Oscar-ehdokkuudet:
Myöhemmät tunnustukset
The New York Timesin kriitikot valitsivat Robin Hoodin seikkailut vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta elokuvasta.
Leyla Zana
Leyla Zana (syntynyt 3. toukokuuta 1961 Diyarbakır, Turkki) on turkkilainen kurdipoliitikko ja ihmisoikeusaktivisti.
Etniseltä taustaltaan Leyla Zana on kurdi. Hänet valittiin ensimmäisenä kurdinaisena Turkin parlamenttiin vuonna 1991. Zana on ollut toistuvasti vangittuna kurdien oikeuksia puolustavien mielipiteittensä vuoksi. Hän on naimisissa poliitikko ja aktivisti Mehdi Zanan kanssa ja heillä on kaksi lasta, poika Ronay (s. 1976) ja tytär Ruken.
Zanalle myönnettiin vuoden 1994 vangitsemisen jälkeen useita sananvapauspalkintoja ja hän on ollut ehdolla Nobelin rauhanpalkinnon saajaksi vuosina 1995 ja 1998.
Elämä
Vuonna 1975, Leylan ollessa 14-vuotias, hänet naitettiin 35-vuotiaalle serkulleen Mehdille. Mehdi Zana oli paikallinen nouseva kurdipoliitikko jonka Leyla oli nähnyt vain hänen kampanjoidessaan Turkin työväenpuolueen nimissä heidänkin alueellaan. Ennen Leylan ja Mehdin avioliittoa Mehdi ja muut puolueen johtohahmot oli tuomittu 15 vuodeksi vankeuteen, mutta heidät armahdettiin 1974 ja he perustivat puolueen uudestaan. Mehdin vapautuessa hänen äitinsä oli pyytänyt Leylan kättä tämän isältä. Aviopari muutti Diyarbakiriin ja 1977 Mehdi äänestettiin kaupungin pormestariksi. Turkin hallinto ei hyväksynyt kurdien valitsemaa pormestaria ja Diyarbakir piiritettiin ja sen varat jäädytettiin. Pormestari pyysi apua eurooppalaisilta kolleegoiltaan mutta ranskalaisten avustuslähetyksiä ei päästetty perille. Näiden vuosien aikana Leyla Zana sai ensikosketuksensa politiikkaan. Vuoden 1980 vallankaappauksen yhteydessä Mehdi pidätettiin ilman syytteitä ja tuomittiin vankilaan 35 vuodeksi. Leylalla ja Mehdillä oli tässä vaiheessa yksi lapsi ja Leyla odotti seuraavaa.
Leyla Zana sanoo että miehensä vangittuna ollessa hän alkoi kiinnostua politiikasta ja omasta taustastaan. Siihen asti hän oli elänyt aina jonkun toisen päätösten mukaan mutta miehensä ollessa vangittuna hän joutui itse tekemään päätöksiä. Hän kertoo ettei hänen annettu yhdessä vaiheessa nähdä miestään puoleen vuoteen ja samoihin aikoihin hän alkoi lukea puutteellisella lukutaidollaan poliittista kirjallisuutta. Hän opiskeli itsenäisesti turkkia ja hankki lukiotodistuksen. Lisäksi Zana toimi puhenaisena muidenkin vankien omaisten puolesta.
Vuoteen 1984 mennessä hän oli alkanut ottaa osaa aktiiviseen poliittiseen toimintaan ja tämä hiersi pariskunnan välejä sillä Mehdi olisi halunnut Leylan tekevän asioita vain hänen puolestaan eikä itsenäisesti. Hiljalleen edennyt muutos sai käänteensä 1988 kun Leyla Zana pidätettiin ensimmäisen kerran. Leyla oli ollut helteisenä heinäkuun päivänä monien muiden vankien omaisten kanssa odottamassa vankilan edessä päästäkseen näkemään miehensä. Vierailijat vietiin puutarhaan jossa heille kerrottiin etteivät he tänään pääsisi näkemään vankeja. Samanaikaisesti muurin takaa kuului kuinka vankilassa hakattiin miehiä joita he olivat tulleet katsomaan. Väkijoukko nousi kapinaan ja alkoi huutaa ja heitellä kiviä. Leyla pidätettiin 83 muun kanssa, virallisesti pidätyksen syyksi mainittiin kapinaan yllyttäminen. Leylaa pidettiin ensin viikko tutkintavankeudessa ja sen jälkeen vangittiin 50 päiväksi. Vankilassa Leyla tutustui erilaisista taustoista tuleviin naisiin samassa tilanteessa ja naisten ihmisoikeudet rupesivat kiinnostamaan häntä. Hänen varhaisessa elämässään naiset olivat olleet suunnilleen kotieläimen asemassa, tieto aseistetuista kurdinaisista taiselemassa sai hänet muuttamaan suhtautmista itseensä ja naisiin muutenkin. Vankilassa ollessaan hän omien sanojensa mukaan rupesi poliittiseksi aktivistiksi.
Poliittinen toiminta
Leyla Zanan poliittinen aktiivisuus alkoi hänen toimistaan Mehdi Zanan ollessa vangittuna. Hän alkoi puolustaa ensin vankilassa olevan miehensä oikeuksia, opiskeli turkkia ja hankki sekä peruskoulu että lukiotodistuksen kolmessa vuodessa. Leylasta tuli vankien omaisten puhenainen ja hän aloitti työskentelyn vastaperustetussa ihmisoikeusyhdistyksessä Diyarbakirissa. Pian hän alkoi kirjoittaa Yeni Ülke lehteen ja hänestä tuli kansallisesti tunnettu hahmo.
Lehti joutui viranomaisten hampaisiin ja lopetettiin, mutta Leyla oli ehtinyt nousta suosituksi hahmoksi turkin kurdien keskuudessa. 20. lokakuuta 1991 hän voitti alueensa vaalit ylivoimaisesti 84% äänienemmistöllä ja tuli ensimmäisenä kurdinaisena valituksi turkin parlamenttiin. Leyla aloitti uransa parlamentissa skandaalilla, turkiksi lausutun virkavalansa loppuun hän lisäsi kurdiksi ”Taistelevansa jotta kurdit ja turkkilaiset voisivat elää yhdessä demokraattisessa puitteissa”. Kurdin käyttäminen julkisissa yhteyksissä oli rikollista ja vain poliitikoille myönnetty juridinen koskemattomuus esti hallintoa pidättämästä häntä heti.
Vankilassa 1994-2004 ja kansainvälinen huomio
Leyla jatkoi kurdien oikeuksien puolustamista, vieraili ulkomailla ja piti kurdien väreissä olevaa päähuivia. Ankaran turvallisuustuomioistuimen yleinen syyttäjä haki toistuvasti (27.11.1991, 16.12.1992, 25.5.1993 ja 2.7.1993) Leylan ja muiden DEP:n edustajien syytesuojan poistamista vedoten Turkin rikosoikeuden artiklaan 125. 2. maaliskuuta 1994 kansalliskokous poisti Leylan ja hänen puoluetovereidensa Hatip Diclen, Orhan Doganin ja Selim Sadakin juridisen koskemattomuuden ja heidät pidätettiin. Leylaa ja hänen puoluetovereitaan pidettiin vangittuina ilman syytettä kunnes 16. kesäkuuta 1994 heitä syytettiin artiklan 125 mukaisesti maan yhtenäisyyden vaarantamisesta, mutta 8. joulukuuta 1994 Ankaran turvallisuustuomioistuimessa pidetyssä oikeuskäsittelyssä artiklan 125 mukaiset syytteet kumottii ja heitä syytettiin artiklan 168 mukaisesta aseellisen ryhmän tuksemisesta ja tuomittiin 15 vuodeksi vankeuteen. Oikeus katsoi syytettyjen osallistuneen separatistiseen toimintaan Kurdistanin työväenpuolueen (PKK) ohjeistamina. Syytettyjen katsottiin piilotelleen militantteja, painostaneen paikallisia johtajia vakiinnutamaan PKK:n asemaa heidän alueillaan. Lisäksi syytettyjen pitämien puheiden ja heidän kirjoituksiensa joissa he puolustivat kurdien oikeuksia katsottiin tukevan PKK:n toimintaa.
Leyla kumppaneineen valitti Euroopan ihmisoikeustuomioistuimeen, vedoten artikloihin 6 ja 10, etteivät he olleet saaneet oikeudenmukaista oikeudenkäyntiä puolueettomassa tuomioistuimessa ja heidän ilmaisunvapauttaan oli loukattu.
Varsin pian vangitsemisen jälkeen Amnesty International tunnusti Leylan poliittiseksi vangiksi ja hänelle myönnettiin Thorolf Rafton muistopalkinto. Vangitsemista seuraavana vuonna hänelle myönnettiin Saharov-palkinto, Aachenin rauhanpalkinto , Bruno Kreisky -palkinto ja hänet nimettiin Nobelin rauhanpalkinto ehdokkaaksi.
Leyla Zanan tapaus sai palkintojen myötä runsaasti huomiota maailmalla ja 27. marraskuuta 1997 Euroopan ihmisoikeustuomioistuimessa päätettiin yksimielisesti että Leylan ja hänen puoluetovereidensa tapauksessa oli rikottu monia heidän oikeuksistaan. Vuonna 1998 Leyla kirjoitti artikkelin kurdilaisesta uudesta vuodesta ja sen seurauksena hänen vankeuttaan pidennettiin kahdella vuodella. Samana vuonna Leyla oli uudelleen ehdokkaana Nobelin rauhanpalkinnon saajaksi.
Kansainvälisen yhteisön painostus Leyla Zanan vapauttamiseksi jatkui ja 17. heinäkuuta 2001 Euroopan ihmisoikeustuomioistuin totesi että Leyla puoluetovereineen ei ollut saanut oikeudenmukaista oikeudenkäyntiä ja ettei heille ollut annettu riittävästi aikaa valmistautua uusiin syytteisiin ennen oikeudenkäyntiä. Seuraavana kesänä 16. kesäkuuta 2004 Euroopan ihmisoikeustuomioistuin katsoit turkin rikkoneen vapaiden vaalien periaatteita ja määräsi valtion maksamaan yhteensä lähes 700 000 euroa korvauksia Leyla Zanalle ja muille vuoden 1994 puolueen kieltämisessä paikkansa menettäneille edustajille.
Korkein oikeus mitätöi Ankaran turvallisuustuomioistuimessa pidetyn uusintakäsittelyn 14. heinäkuuta 2004. Se oli ensimmäisten kuulemisten yhteydessä vapauttanut Leyla Zanan ja kolme tämän kollegaa 9. kesäkuuta 2004. Korkein oikeus katsoi, että alempi oikeusaste ei ollut pitänyt oikeudenmukaista käsittelyä ja että se oli jättänyt huomiotta, että perusoikeuksia ja -vapauksien osalta kansainvälisten sopimusten ja maan lakien ollessa ristiriidassa kansainvälisen sopimuksen kanta on ratkaiseva. Korkein oikeus myös viittasi Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen kuudenteen artiklaan joka säätelee oikeudenmukaista oikeudenkäyntiä. Vapautumisensa jälkeen Leyla Zana vieraili Euroopan parlamentissa kiittämässä vuonna 1995 annetusta Saharov-palkinnosta ja Euroopan parlamentin solidaarisuudesta. Puheessaan hän vetosi rauhan puolesta moniin eri tahoihin.
Vapautumisen jälkeen
Vapauttamisensa jälkeen Leyla Zana on ollut syytettynä useasti ja hänet tuomittiin Diyarbakırin oikeudessa uudestaan kymmeneksi vuodeksi vankeuteen 4. joulukuuta 2008. Tällä kertaa häntä syytettiin terroristijärjestöön kuulumisesta. Perusteluina oikeus esitti Zanan 18. heinäkuuta 2007 ja 21. maaliskuuta 2008 pitämiä puheita. Leyla Zana valitti tuomiosta. Diyarbakırin syyttäjä vaati Leylan tuomion pidentämistä vedoten puheisiin joissa hän oli puhunut vangitusta PKK johtajasta Abdullah Öcalanista kurdien johtajana ja viitannut PKK:n toimiin vapaustaisteluna. Ranskassa aloitettiin kampanja Leylan tukemikseksi 10. helmikuuta ja maaliskuussa 2009 monet paikalliset ihmisoikeusaktivisti aloittivat kampanjan Leylan vapauttamiseksi. 28. heinäkuuta Leyla tuomittiin vuodeksi ja kolmeksi kuukaudeksi vankeuteen PKK:n propagandan levittämisestä. Leylaa vastaan oli odottamassa yli kymmenen syytettä. Syyskuun kahdeksantea Leylaa syytettiin uudestaan laittoman propagandan levittämisestä, perusteena hänen kurdilaisen uudenvuoden juhlissa 2007 pitämänsä puhe jossa hän oli nimennyt Öcalanin yhdeksi kolmesta kurdien johtajista. 12. joulukuuta 2009 Leyla Zana ja 34 muuta DTP:n jäsentä menettivät viideksi vuodeksi oikeutensa äänestää ja osallistua vaaleihin.
8. huhtikuuta 2010 Leyla Zana tuomittiin poissaolevana kolmeksi vuodeksi vankeuteen. Hänen edustajansa totesi että he luonnollisesti valittavat päätöksestä.
Turkin vaalilautakunta kielsi ensin Leyla Zanaa ja muutamaa muuta kurdivaikuttajaa osallistumasta vuoden 2011 vaaleihin mutta se johti laajoihin protesteihin kurdialueilla ja lautakunta joutui taipumaan.
Leyla ja 35 muuta BDP (Baris ve Demokrasi Partisi, Rauhan ja Kehityksen Puolue) ehdokasta valittiin turkin parlamenttiin 12. kesäkuuta 2011 pidetyissä vaaleissa.
24. toukokuuta 2012 Leyla Zana tuomittiin vankilaan kymmeneksi vuodeksi. Häntä syytettiin propagandasta laittoman organisaation puolesta sekä rikoksesta laittoman organisaation puolesta kuulumatta siihen. Syytteet perustuivat yhdeksään eri puheeseen jotka Zana oli pitänyt vuosina 2007-2008.
Stille-kytkentä
thumb|350px|Yleinen esimerkki Stille-kytkennästä Stille-kytkentä tai Migita-Kosugi-Stille-kytkentä on palladiumin katalysoima kytkentäreaktio, jossa aryyli- tai alkenyylitinayhdiste reagoi aromaattisen tai vinyylisen halogenidin tai triflaatin kanssa muodostaen kytkeytyneen tuotteen. Stille-kytkentä on hyvin tehokas ja usein käytetty menetelmä hiilten välisten sidosten muodostamiseen orgaanisissa synteeseissä. Reaktio on nimetty löytäjänsä John Stillen mukaan ja Stille raportoi reaktion ensimmäisen kerran vuonna 1978.
Egyptin vallankaappaus 2013
Egyptin vallankaappaus 2013 oli Egyptin armeijan järjestämä vallankaappaus, joka johti maata johtaneen presidentti Muhammad Mursin eroamiseen 3. heinäkuuta 2013. Mursi kuoli vankeudessa 17. kesäkuuta 2019.
Stille-kytkentä
Reaktion historiaa ja mekanismi
Ensimmäiset orgaanisten tinayhdisteiden ja aromaattisten elektrofiilien väliset palladiumkompleksien katalysoimat reaktiot raportoi Colin Eaborn ryhmineen vuonna 1976. Vuonna 1977 japanilaiset Toshihiko Migita, Masanori Kosugi ja Yutaka Shimizu raportoivat aromaattisen halidin ja allyylistannaanin palladiumkatalysoidun kytkentäreaktion. Jälleen vuotta myöhemmin Stille julkaisi reaktionsa, jossa aromaattinen triflaatti reagoi aryyli- tai alkenyylistannaanin kanssa muodostaen kytkentätuotteen.
Egyptin vallankaappaus 2013
Muslimiveljeskunnan jäsen Mursi oli pyrkinyt lyhyen presidenttikautensa ajan johtaa maata islamistisempaan suuntaan, mikä olisi ollut eduksi köyhemmälle kansalle. Maallinen oppositio ei pitänyt tästä ja syytti Mursia maan huonosta taloudesta. Oppositio sai kerättyä lopulta yli 22 miljoonaa nimeä taakseen. Kesä-heinäkuun vaihteessa miljoonat marssivat kaduilla joko Mursia vastaan tai puolesta. Ennen kaappausta ja kaappauksen aikana Mursin kannattajat ja vastustajat ottivat moneen otteeseen yhteen väkivaltaisesti. Satoja ihmisiä kuoli armeijan, poliisin ja yleisen kahakoinnin takia. Armeija tuki maallista oppositiota, koska uskoi sen takaavan armeijan vahvemman aseman ja paremman talouden. Se pyrki myös tukahduttamaan poliittisen väkivallan. Kun armeija oli voimaa käyttäen sulkenut islamisteilta pääsyn valtaan demokratian avulla, pelättiin väkivaltaisten islamistien alkavan toimia Egyptissä. Egyptin armeijan toiminta erosi perinteisistä sotilaskaappauksista siinä, että monet egyptiläiset tukivat sitä. Armeija myös lupasi uudet parlamenttivaalit vuoden 2014 alkuun mennessä ja paluun siviilivaltaan.
Stille-kytkentä
Reaktion historiaa ja mekanismi
Stille-kytkentä sietää hyvin erilaisia funktionaalisia ryhmiä molekyyleissä niiden reagoimatta reaktio-olosuhteissa. Elektrofiilinä käytetään tyypillisesti aromaattisia tai vinyylisiä elektrofiilejä erityisesti aryylihalideja tai -triflaatteja. Organoreagenssina on tyypillisimmin yhdiste, jossa tina on sitoutunut sp2-hybridisoituneeseen hiiliatomiin, esimerkiksi aryyli- tai allyylistannaanit, mutta myös bentsyyli- ja vinyylistannaanit voivat reagoida Stille-kytkennällä. Katalyyttinä käytetään usein tetrakis(trifenyylifosfiini)palladium(0):a. Reaktion katalyyttisen syklin ensimmäinen vaihe on hapettava additio, jossa palladiumkatalyytti muodostaa organopalladiumkompleksin aromaattisen tai vinyylisen halogenidin tai triflaatin kanssa. Seuraavassa vaiheessa tapahtuu transmetallaatio, jossa palladium vaihtaa triflaatti- tai halogenidiryhmän stannaanin aryyli- tai alkenyyliryhmään. Tämä on reaktion mekanismin hitain vaihe eli niin kutsuttu reaktionopeutta rajoittava vaihe. Viimeisessä vaiheessa tapahtuu pelkistävä eliminaatio, jolloin kytkentätuote irtoaa palladiumista ja katalyytti regeneroituu.
Egyptin vallankaappaus 2013
Tästä huolimatta maailmalta ja Egyptistä kuului huolestuneita kommentteja aiheesta Egypti ja demokratia. Islamilaiset kutsuivat kannattajiaan protesteihin. Islamistien ja maallisten tahojen osin väkivaltainen valtakamppailu jatkui. Tuontiviljasta riippuvaisessa Egyptissä jatkuivat vaikeat talousongelmat, mikä enteili levottomuuksia tulevaisuudessakin. Armeija hajotti Muslimiveljeskunnan protestileirit väkivalloin 14. elokuuta, mikä laukaisi maassa uuden väkivaltakierteen.
Stille-kytkentä
Reaktion historiaa ja mekanismi
Stille-kytkennöissä käytetään organotinareagensseja, joiden hyvänä puolena on niiden stabiilius ilmaa ja kosteutta vastaan. Reaktio voidaan suorittaa jopa vesiliuoksessa. Huonona puolena on kuitenkin organotinayhdisteiden myrkyllisyys ja reaktiossa sivutuotteina muodostuvien tinahalogenidijohdannaisten myrkyllisyys, minkä vuoksi reaktion käyttö suuressa mittakaavassa on suhteellisen vähäistä. Reaktiota on kuitenkin käytetty useiden rakenteeltaan monimutkaisten luonnonaineiden laboratoriomittakaavan synteeseissä hyvillä saannoilla.
Egyptin vallankaappaus 2013
Mursi presidentiksi
Arabikevääseen liittynyt Egyptin vallankumous sai Egyptiä pitkäaikaisesti johtaneen presidentti Hosni Mubarakin eroamaan vuoden 2011 alussa. Monet Mubarakia kaatamassa olleet mielenosoittajat palasivat osoittamaan mieltä nyt sotilasneuvostoa vastaan. Mutta sotilasneuvosto lupauksensa mukaisesti siirsi maata vaaleihin. Islamistien Muhammad Mursi valittiin kesällä 2012 Egyptin presidentiksi. Islamistit voittivat myös vuoden 2012 parlamentinvaalit, koska sekulaari oppositio oli hajanainen.
Kiista islamisaatiosta
Muslimiveljeskunnan asiaa ajava Mursi keskitti käytännössä vallan itselleen ja Muslimiveljeskunnalle. Mursi pyrki luomaan islamilaisen valtion itsevaltaisin ottein. Vaikka Mursi oli valittu demokraattisilla vaaleilla, demokratia-oppositio kääntyi häntä vastaan
Maallistuneet tahot alkoivat pelätä valtion islamisaatiota. Valtio ja uskonto haluttiin pitää erillään. Mursia vastustava oppositio syytti hänen ja muslimien tavoittelevan pelkästään omaa etuaan. Armeija liittyi vastustavaan liikkeeseen kun Mursin pelättiin vähentävän sen rahallista tukea. Mursin kannattajat nostivat oikeusjuttuja kolmen suuren opositiopuolueen johtajia vastaan.
Mursia syytettiin itsevaltaisista pyrkimyksestä maan islamisaatioon. Häntä syytettiin häntä myös maan talousongelmien jatkumisesta. Mursin hallitessa maan laaja työttömyys paheni ennestään, koska talouskasvu oli odotettua hitaampaa. Tavalliset egyptiläiset olivat tyytymättömiä sähkön ja bensiinin saantiongelmien seurauksiin. Ristiriidat hallituksen ja opposition välillä jäivät selvittämättä.
Kriisiin
Mursin vastustajat aloittivat mielenosoitukset, ja keräsivät yli 22 miljoonaa nimeä Mursia vastaan, mikä oli enemmän kuin Mursia äänestäneiden määrä. Mursia vastustavat protestit muuttuivat väkivaltaisiksi, kun levisi tieto, jonka mukaan turvallisuusjoukot olivat tappaneet mielenosoittajia. Puhkesi yhteenottoja Mursin vastustajien ja kannattajien välille ja Aleksandriassa Mursin vastustajat hyökkäsivät Muslimiveljeskunnan tiloihin. 26. kesäkuuta Mursi sanoikin erehtyneensä monissa asioissa, kaaoksen uhkaavan ja maan demokratian olevan vaarassa. Sunnuntaina 30. kesäkuuta 2011 jopa 14 miljoonaa marssi kaduilla Mursia vastaan, mutta samaan aikaan Mursia lienee tukenut muutama tuhat. 1. heinäkuuta 2013 oli suuri mielenosoitus Mursia vastaan. Aamulla Kairossa Mursia vastustavat hyökkäsivät muslimiveljeskunnan tiloihin ryöstelemään, hajottamaan ja polttamaan. Oppositioliike Tamarod antoi Mursille seuraavan päivän iltaan aikaa lähteä kansan vastarintakampanjan uhalla.
Uhkavaatimus
Rauhoittaakseen maata arabikevään alettua, Egyptin armeija puuttui tapahtumiin uudelleen. He antoivat 1. heinäkuuta 2013 uhkavaatimuksen, jossa Mursin vaadittiin neuvottelemaan opposition kanssa ratkaisun kiistaan. Armeija antoi 48 tuntia aikaa ratkaisulle, jonka jälkeen he puuttuisivat tapahtumiin. Mursi ei suostunut ja vaati armeijaa perumaan uhkavaatimuksen.
Mursi kertoi puolustavansa virkaansa kuolemaansa asti. Hän syytti Mubarakin tukijoita mielenosoitusten hyödyntämisestä. Armeijan 48 tunnin aikarajan lähestyessä Mursin kannattajien ja vastustajien välinen väkivalta jatkui, eritoten Kairossa ja Nasrin kaupungissa.
Vain muutamaa minuuttia ennen kaappausta Mursi ilmoitti, että suostuu muodostamaan yhteishallituksen opposition edustajien kanssa, muttei suostuisi eroamaan virastaan.
Mursi pois vallasta
Armeija miehitti olennaisia kohteita Kairossa, muun muassa tv-keskuksen. 3. heinäkuuta 2013 Egyptin armeijan komentaja ja puolustusministeri kenraali Abdel Fattah al-Sisi julisti Mursin syrjäytetyksi. Kun Tahririn aukion mielenosoittajat kuulivat tästä, he alkoivat juhlia tapahtumaa huutaen mm "Armeija ja kansa - yhdessä!" ja ampuen ilotulitteita. Armeija pidätti Mursin. Armeija perusteli toimiaan sillä, että Mursi oli menettänyt kansan tuen. Armeija myös hajotti parlamentin ja mitätöi perustuslain. Armeija ilmoitti pidättävänsä Muslimiveljeskunnan jäseniä.
Suomen maanpuolustuskorkeakoulun everstiluutnantti Jari Mäkelä kertoi presidentin syrjäyttämisen olleen jopa hieman yllättävä teko, mutta uskoi armeijan asettuneen mielenosoittajien puolelle, koska Egyptiä oltiin viemässä väärään suuntaan. Hän lisäsi kuitenkin, että armeijan toimiin vaikutti huoli maan taloudesta, jolloin armeija ajaa myös omaa etuaan. Egyptin vuoden 1952 vallankaappauksen jälkeen ainoan poikkeuksen sotilasvaltaan teki Muhammad Mursi.
Vallankaappausta tukeneet tahot järjestivät Egyptin hallintoa uudelleen erottamalla, ja nimittämällä uusia ministereitä ja muita valtion virkamiehiä. Väliakaiseksi presidentiksi tuli maan perustuslakituomioistuimen johtaja Adli Mansur. Mansur ilmoitti tekevänsä yhteistyötä myös muslimiveljeskunnan kanssa. Mansuria kuvattiin puolueettomaksi ja värittömäksi henkilöksi, joka oli sopiva kuohuvan Egyptin johtoon kriisin keskellä.
Armeija tiedotti, ettei se puuttuisi tuleviin mielenosoituksiin summittaisesti, vaan että kaikki saavat osoittaa mieltään.
Presidentti Mansur lupasi uudet parlamenttivaalit vuoden 2013 loppuun mennessä, minkä jälkeen järjestettäisiin uudet presidentinvaalit.
Ulkomaiden suhtautuminen
Vaikka länsimaita huoletti epädemokraattinen vallankaappaus, sen vastustus lännessä oli silti melko laimeaa. Monet Persianlahden arabimaat kannattivat avoimesti vallankappausta. Venäjän presidentti Putin pelkäsi kaappauksen vievän Egyptiä kohti sisällissotaa. Egyptin kriisi nosti öljyn hintoja maailmanlaajuisesti.
Islamilaisten reaktiot
Muslimiveljeskunta tuomitsi vallankaappauksen jyrkästi demokratian vastaisena ja laittomana. Mursin kannattajat pyrkivät vallankaappauksen jälkeen mielenosoituksin palauttamaan Mursin takaisin presidentiksi.
Muslimiveljeskunta vastusti virallisesti väkivaltaa mielenosoituksissa ja sanoi kannattajilleen, ettei armeijaa pidä uhmata. Mutta yleisesti pelättiin väkivaltaisten islamistiryhmien nousua, kun islamilaisen valtion perustaminen oli epäonnistunut demokratiassa.
Uusi islamilaisryhmä Ansar al-Shariah ilmoitti tarvittaessa puolustavansa islamia vaikka asein. Muslimiveljeskunta vastusti uusia vaaleja ja suunniteltua perustuslain muuttamista.
Protestien ja katuväkivallan jatkuminen
Muslimiveljeskunnan kannattajien ja sen vastustajien välillä oli jälleen rajua väkivaltaa Kairossa 4. - 5. heinäkuuta. 6. heinäkuuta väkivalta oli vaatinut ainakin kymmenen ihmishenkeä. Tilanteen rauhoittamiseksi armeija ilmoitti, että presidentin- ja parlamentinvaalit järjestetään mahdollisimman pian. Ilmoitus ei kuitenkaan saanut kummankaan osapuolen protesteja loppumaan, eikä niiden päättyminen vaikuttanut todennäköiseltä. Protestien aikaan Egyptiin tapahtumista oli haastavaa saada tietoja.
Kairon ampumavälikohtaus
Tilanne kärjistyi 8. heinäkuuta 2013, kun oletettavasti siviilipukuiset miehet ampuivat kuoliaaksi ainakin 51 rauhallista Muslimiveljeskunnan istumamielenosoittajaa sen kasarmin edustalla, jossa Mursia pidettiin vankina. Ainakin 435 haavoittui, monet vakavasti. Armeija ampui vain kyynelkaasua ja vastaavaa. Ainakin yksi armeijan upseeri kuoli ja 40 loukkaantui. Armeija kutsui tunkeutumista yrittäneitä terroristeiksi. Presidentti Mansur ilmoitti, että tapaus tutkitaan, pahoitteli tapahtunutta, ja kehotti mielsnoittajia pysmään poissa armeijan laitosten läheltä.
Muslimiveljeskunta kehotti egyptiläisiä kansannousuun vastauksena vallankaappaukseen ja siihen, että tuntemattomat pyssymiehet ampuivat 8. heinäkuuta 2013 ainakin 16 mielenosoittajaa. Myös salafistien puolue al-Nour kieltäytyi neuvottelemasta hallituksen kanssa siviileihin kohdistuvan teurastuksen vuoksi.
Levottomuudet jatkuvat
Mursin kannattajien ja vastustajien väliset väkivaltaiset yhteenotot jatkuivat kaappauksen jälkeen kesällä 2013 noin puolitoista kuukautta. Muslimiveljeskunnalla oli Kairossa kaksi suurta protestileiriä, joissa vaadittiin Mursin vapauttamista ja palauttamista presidentiksi. Euroopan yhteisöt ja Yhdysvallat koettivat osaltaan sovitella hallituksen ja Muslimiveljeskunnan kiistaa, jossa molemmat osapuolet jatkoivat toistensa syyttelyä. Hallitus alkoi yhä useammin uhkailla leirien hajottamisella.
Poliisin hyökkäys leireihin
Poliisin turvallisuusjoukot valtasivat Muslimiveljeskunnan leirit Kairossa väkivalloin 14. elokuuta 2013. Yli 150 mielenosoittajaa kuoli yksinomaan Kairossa. Aluksi turvallisuusjoukot suihkuttivat kyynelkaasua, sitten tulivat puskutraktorit. Lopulta leireissä taisteltiin, liekehti ja kuoli ihmisiä. Hallituksen joukot ampuivat monesti kovilla mielenosoittajia tarkoituksella kuoliaiksi. Yhteenottoja oli muissakin kaupungeissa kuin Kairossa. Samoihin aikoihin Muslimiveljeskunnan kannattajat hyökkäilivät myös kristittyjen kimppuun, koska koptikristittyjen paavi tuki julkisesti Mursin kaataneita mielenosoituksia.
Hallitus ilmoitti seuraavina päivinä hyökkäyksessä kuolleen 638, joista 43 oli poliiseja. Hieman yli 200 lienee kuollut Kairon protestileireissä. Haavoittuneita oli 3000. Muslimiveljeskunta arvioiden mukaan kuolleita oli enemmän, ainakin 2000.
Poikkeustila
Presidentti Mansour julisti maan kuukauden kestävään poikkeustilaan, jonka aikana armeijalla oli valtuudet tukahduttaa kapinointi. Armeijan ohjailema väliaikaishallitus perusteli toimiaan sillä, ettei itseään kunnioittava valtio sallisi syntynyttä tilannetta, jossa mielenosoittajat riehuvat vapaasti kaduilla. Hallinnon mielestä ei ollut muuta keinoa kuin voimatoimet lopettaa mielenosoitukset joihin liittyi väkivaltaa. Hallitus lupasi mahdollisimman lyhyen poikkeustilan ja nopean paluun demokratiaan. Vaikka hallitus onnistuikin voimatoimin hajottamaan Muslimiveljeskunnan leirit, järjestön uskottiin hautovan kostoa. Varapresidentti el-Baradei erosi hallituksen turvajoukkojen käyttämän väkivallan takia. Samoin jyrkän islamilainen al-Nour-puolue tuomitsi hallinnon käyttämän väkivallan. Myös ulkomailla reagoitiin tähän. Esimerkiksi Yhdysvallat, Yhdistyneet kansakunnat ja Turkki tuomitsivat Egyptin hallituksen toimintaa julkisesti.
Vihan päivä ja moskeijan piiritys
Yksittäisiä levottomuuksia oli torstainakin, mm protestoijat hyökkäsivät ja polttivat hallintorakennuksen Gizassa. Perjantaina oli määrä pitää Muslimiveljeskunnan ja Tamarod-liikkeen suurmielenosoitukset. Poliisilla oli lupa ampua kovilla, koska oli poikkeustila, jos protestoijat hyökkäsivät hallintorakennuksia vastaan tai muuten ovat kyllin uhkaavia. Muslimiveljeskunnan kannattajat jatkoivat väkivaltaisia sabotaasihyökkäyksiään kristittyjä vastaan tuhoten näiden kirkkoja, yrityksiä ja koteja. Noin 170 kuoli muslimiveljeskunnan aloittamissa 16. elokuuta 2013 pidetyissä perjantairukouksen jälkeisissä "Vihan marsseissa", kun molemmat osapuolet käyttivät tuliaseita.
Poliisin pidätti suuren joukon mielenosoittajia. Hallituksen joukot piirittivät Muslimiveljeskunnan tukikohdakseen ottaman moskeijan, tunkeutuivat sisälle ja neuvottelivat sisällä olijoiden kanssa, ennen kuin tyhjensivät moskeijan. Väliaikainen pääministeri Hazem el-Beblawi ehdotti 17. elokuuta Muslimiveljeskunnan kieltämistä ja hajottamista. Tiedotustilaisuudessa hallituksen tiedottaja kehotti Muslimiveljeskuntaa tulemaan järkiinsä ja sanoi Egyptin olevan kohtaamassa terrorisminvastaisen sodan. Pidätysten heikentämä muslimiveljeskunta perui osan mielenosoituksistaan sunnuntaina 18. elokuuta 2013 turvallisuussyistä.
Hallitus päättää tukahduttaa Muslimiveljeskunnan
Egypti päätti hajottaa Muslimiveljeskunnan jo syyskuussa 2013. Tämän jälkeen hallitus pidätti monia veljeskunnan johtavia jäseniä. Ääri-islamilaiset terroristit räjäyttivät 24. joulukuuta 2013 pommin yhdellä Mansuran kaupungin poliisiasemista tappaen ainakin 15. Hallitus syytti iskusta veljeskuntaa, vaikka Muslimiveljeskunta tuomitsi julkisesti iskun. Veljeskunnan raivostuneet vastustajat hyökkäsivät kostoksi islamistien kauppoihin, ryöstäen niitä ja sytyttäen rakennuksia palamaan Mansurassa.
25. joulukuuta 2013 hallitus julisti Muslimiveljeskunnan olevan terroristijärjestö. Samalla hallitus kielsi veljeskunnan kaiken toiminnan, mukaanlukien mielenosoitukset. Samana päivänä Siinain niemimaalla toimiva egyptiläinen islamistiryhmä julistautui iskun tekijäksi. 27. joulukuuta järjestetyssä mielenosoituksessa hallitus pidätti 265 veljeskunnan kannattajaa tai jäsentä. Mielenosoituksessa kuoli 3 ihmistä. Levottomuudet veljeskunnan kannattajien ja vastustajien välillä jatkuivat tästä huolimatta.
Eko Yuli Irawan
Eko Yuli Irawan (s. 24. heinäkuuta 1989 Metro, Lampung ) on indonesialainen painonnoston maailmanmestari ja nelinkertainen olympiamitalisti.
Irawan saavutti Pekingin olympialaisissa 2008 pronssia 56 kg:n sarjassa yhteistuloksella 288 kg. Tempauksessa hän nosti 130 kg ja työnnössä 158 kg. Hän sai samassa painoluokassa pronssia myös Lontoon olympialaisissa 2012. Hän tempasi 145 kg ja työnsi 172 kg, joten yhteistulokseksi muodostui 317 kg. Hän saavutti 62-kiloisissa olympiahopeaa Rio de Janeirossa 2016 yhteistuloksella 312 kg, joka muodostui 142 kg:n tempauksesta ja 170 kg:n työnnöstä. Vuoden 2021 Tokion olympialaisissa Irawan saavutti hopeaa 61-kiloisten sarjassa yhteistuloksella 302 kg, joka muodostui 137 kg:n tempauksesta ja 165 kg:n työnnöstä.
Irawan voitti yhteistuloksen maailmanmestaruuden 62 kg:n sarjassa 2018 tuloksella 317 kg. Hän on saavuttanut MM-kilpailujen yhteistuloskilpailussa hopeaa 62 kg:n painoluokassa 2009, 2014 ja 2019 sekä pronssia 56-kiloisissa 2007 ja 62-kiloisissa 2011. Lisäksi hän on sijoittunut 56 kg:n sarjassa kahdeksanneksi 2006 sekä 62-kiloisissa neljänneksi 2010 ja kuudenneksi 2015. Työnnössä hän on voittanut maailmanmestaruuden 2009 ja 2018, saanut hopeaa 2011 ja 2014 sekä pronssia 2007 ja 2010. Tempauksessa hän voitti maailmanmestaruuden 2018 sekä sai MM-hopeaa 2019 ja MM-pronssia 2009.
Irawan saavutti Aasian kisoissa 62 kg:n sarjassa kultaa Jakartassa 2018 tuloksella 311 kg sekä pronssia Kantonissa 2010 yhteistuloksella 311 kg ja Incheonissa 2014 tuloksella 308 kg. Aasian-mestaruuskilpailuissa hän oli toinen 62 kg:n painoluokassa 2008. Hän voitti 62-kiloisissa kultaa Kaakkois-Aasian kisoissa 2009 ja 2011 sekä universiadeissa 2011.
Tuulenkalat
Tuulenkalat (Ammodytidae) on ahvenkalojen heimo, johon kuuluvia lajeja esiintyy maapallon kaikissa valtamerissä: Atlantissa, Tyynessämeressä, Intian valtameressä sekä Arktisella alueella. Suomen merialueilla elää kaksi lajia, pikkutuulenkala (Ammodytes tobianus) ja isotuulenkala (Hyperoplus lanceolatus). Tuulenkalojen tieteellinen nimi on johdettu kreikankielen sanoista ammos eli ’hiekka’ ja dytes eli ’kaivava’. Suomenkielinen nimi tulee ilmeisesti siitä, että tuulenkaloja on tarttunut kalastajien nuottaan erityisen paljon kovan tuulen aikaan.
Tuulenkalat ovat merikaloja, joilla on pitkänomainen, soukka ruumis ja 52–78 selkänikamaa; pisimmät heimoon kuuluvista lajeista ovat noin 30 cm. Tuulenkalojen suomut ovat hyvin pienet ja pyöreät, ja kylkiviiva sijaitsee ylhäällä selässä. Kiduslehdet ovat erilliset ja kiinni seitsemässä kiduskaaressa. Tuulenkaloilla on pitkä selkäevä, jossa on 40–69 pehmeää ruotoa mutta ei yhtään piikkiä. Lyhyemmässä peräevässä ruotoja on 14–36, ja vatsaevät puuttuvat yleensä kokonaan. Tuulenkaloilla ei ole myöskään hampaita tai uimarakkoa.
Suvut
Tuulenkalat jakautuvat seuraaviin seitsemään sukuun, joihin kuuluu yhteensä 23 lajia:
Kontsiantilooppi
Kontsiantilooppi eli lichtensteininlehmäantilooppi (Alcelaphus lichtensteinii ) on Afrikassa elävä lehmäantilooppeihin kuuluva onttosarvinen sorkkaeläin. Se luetaan joskus punalehmäantiloopin (Alcelaphus buselaphus) alalajiksi ja toisinaan omaan Sigmoceros-sukuunsa. Laji on nimetty saksalaisen eläintieteilijä Martin Lichtensteinin mukaan. Nisäkäsnimistötoimikunnan ehdotus lajin uudeksi suomenkieliseksi nimeksi on ”kontsi”.
Koko ja ulkonäkö
Kontsiantiloopin ruumiinpituus on 1,6–2,0 metriä, säkäkorkeus 1,2–1,35 metriä ja paino 125–200 kiloa. Hännän pituus on 40–50 senttiä. Kontsiantilooppi muistuttaa kaama-antilooppia, mutta sen kokonaisväritys on kellertävämpi, eikä sillä ole usein kaama-antiloopille tyypillistä mustaa läiskää naamassa. Sen väritys on kuitenkin tavallista lehmäantilooppia kirjavampi. Raajan alaosat ovat tummat ja takapuolessa on keltainen läiskä. Kontsin kokonaisväritys on hiekankellertävä, eikä vatsapuoli ole tätä paljoa vaaleampi. Selässä kulkee epäselvä punertava satulamainen kuvio, joka erottuu kunnolla vain valkean takamuksen kohdalla. Hännässä on musta harjamainen tupsu. Hartioiden kohdalla on kyttyrä, josta se viettää voimakkaasti peräpäätä kohti. Pää on muiden sukunsa lajien tavoin pitkä ja kapea. Kuononpää on tummanruskea tai musta. Otsa on leveämpi kuin lehmäantiloopilla ja sen sarvet kaartuvat taaemmas ja alemmaksi. Sarvien tyvialusta on hyvin lyhyt ja leveä. Sarvet on molemmilla sukupuolilla. Ne kasvavat 40–60 sentin mittaisiksi ja ovat hieman harjanteiset. Ne muodostavat edestä katsottuna O:n muotoisen kuvion.
Levinneisyys ja elinympäristö
Kontsiantilooppia tavataan eteläisessä ja keskisessä Afrikassa. Sen levinneisyys kattaa Tansanian länsi- ja eteläosat, Kongon demokraattisen tasavallan kaakkoisosat, Sambian, Malawin, Mosambikin, Angolan, Itä-Zimbabwen ja Etelä-Afrikan koillisosat. Kontsin ja lehmäantiloopin levinneisyydet kohtaavat Tansaniassa, mutta lajit eivät risteydy keskenään. Burundista laji on hävinnyt. Vuonna 1999 tehdyn arvion mukaan lajin kanta käsittää noin 82 000 yksilöä. Salametsästyksestä huolimatta kontsien määrä on pysynyt vakaana. Laji on pitkällä tähtäimellä kuitenkin riippuvainen Tansaniassa ja Sambiassa sijaitsevista avainalueista, joissa kannat ovat kuitenkin pysyneet pääosin vakaina. Suurimmat kannat elävät Selousin riistansuojelualueella Tansaniassa, sekä Kafuen kansallispuistossa ja Luangwan laaksossa Sambiassa.
Lajin elinympäristöä ovat avoimet, lähellä vettä sijaitsevat metsäsavannit ja tulvatasangot. Se karttaa runsaskasvuisia tiheikköjä.
Elintavat
Kontsiantiloopit ruokailevat pääosin varhaisaamulla ja myöhäisillalla. Päiväksi ne hakeutuvat suojaan kuumuutta. Ne elävät pieninä laumoina joihin kuuluu 3–15 naarasta ja niiden vasoja. Naaraiden laumaa johtaa tavallisesti yksi aikuinen uros. Muut urokset elävät yksikseen tai poikamiesryhmissä. Hallitseva uros tarkkailee ympäristöään usein termiittikeolta tai muulta ympäristöä korkeammalta kummulta. Se puolustaa noin 2,5 neliökilometrin laajuista reviiriään ympäri vuoden. Reviirin rajat se merkitsee hankaamalla sarvillaan maata. Kontsiuros laskeutuu polvilleen ja kaivaa sarvillaan maa-ainesta hieroen samalla naamarauhasiaan maahan. Mahdollisesti se käyttää myös lantakasoja reviirin merkitsemisessä. Tämän jälkeen se hankaa usein sarviaan sivuille, jonka vuoksi hartioiden taakse jää tummia likalaikkuja. Tätä käyttäytymismallia esiintyy myös naarailla. Vaaran uhatessa johtajauros ei pakene suoraan vaan pysähtyy aina välillä katsomaan vaaran perään, mikä maksaa usein eläimen hengen. Kontsiantiloopin tärkeimmät luonnolliset viholliset ovat leijona, täplähyeena, leopardi ja gepardi.
Kontsiantiloopin näkö on hyvä, mikä on tärkein puolustuskeino avoimessa ympäristössä. Hajuaisti ei sen sijaan ole erityisen tarkka. Ääntely koostuu pääasiassa ammumisesta ja erikoisista aivastusta muistuttavista tuhahduksista. Lajin pääravintoa ovat heinät, mutta ne syövät joskus myös lehtiä. Ravintokohteet vaihtelevat kuitenkin vuodenaikojen mukaan. Kontsiantilooppi suosii maastopalojen kärventämiä alueita, eikä käytä käytä vain uusia palon jälkeen nousseita heiniä, vaan syö myös niiden palaneita osia.
Lisääntyminen
Kontsiantilooppien kiima-aika ajoittuu tavallisesti joulu-helmikuuhun. Tähän aikaan koiraat yrittävät hankkia haaremiinsa niin monta naarasta kuin pystyvät, riippumatta siitä ovatko ne peräisin sen omasta laumasta vai eivät. Urosten väliset äänekkäät taistelut ovat tavallisia ja voivat olla pitkäkestoisia. Naaraan kantoaika kestää 240 päivää, jonka jälkeen se synnyttää yhden vasan. Useimmat naaraat synnyttävät heinä-syyskuussa, jolloin on kuiva kausi. Vasa kykenee seuraamaan emoaan jo pian syntymän jälkeen, mutta yleensä emo jättää sen maahan makaamaan sillä välin kun se käy itse laiduntamassa ja juomassa. Se ei kuitenkaan kätke poikasta millään tavoin. Emo imettää vasaa noin 12 kuukautta. Vasa saavuttaa sukukypsyyden luultavasti noin kahden vuoden ikäisenä ja voi elää jopa 20 vuotta.
Huppu
thumb|250px|Sadetakki, jossa on kiinteä huppu Huppu on päällysvaatteeseen kiinteästi ommeltu tai siihen tarvittaessa kiinnitettävä vaatekappale, joka tyypillisesti peittää pään ja niskan, ulottuen toisinaan myös kasvojen päälle. Huppua voidaan käyttää esimerkiksi suojaamaan säältä, muodin sekä perinteen vuoksi, tai vaikeuttamaan käyttäjänsä tunnistamista.
Historia
Vain harvoja keskiaikaisia (erityisesti miesten käyttämiä) hattuja tai huppuja on säilynyt nykypäiviin. Nämä ovat pääasiassa löydetty Islannista, Skandinaviasta ja Englannista. Keskiajalla lyhyeen viittaan yhdistetty huppu chaperon oli suosittu vaate Euroopassa. Usein huppu oli irtonainen, pään ja hartiat peittävä päähine tai hupullinen hartiaviitta ( suom. luhka / lukka / luukko ), jossa oli kasvojen kohdalla aukko. Hupputyyliset päähineet olivat suosituin päähinetyyppi aina 1400-luvun puoliväliin saakka.
Rakenne
Nykyisin huput ovat tavallisesti valmistettu pehmeästä kankaasta ja ne muodostavat osan muuta vaatetta, kuten päällystakkia, anorakkia tai paitaa. Huppu voi olla kiinteä tai irrotettava. Huppu on kiinnitetty (tai jatkuu saumattomasti) vaatteen selkäosan yläreunasta ja ulottuu tavallisesti pään yli otsan reunalle. Puseroa, johon huppu on kiinnitetty pysyvästi, kutsutaan huppariksi.
Käyttötarkoituksia
Kylmyyttä vastaan suojaavassa hupussa voi olla karvareunus, joka vähentää ilman liikettä kasvojen alueella. Akateemisissa tilaisuuksissa käytettävissä viitoissa voi olla huppu perinteen ja esimerkiksi näyttävyyden vuoksi. Sukelluspuvussa voi olla tiiviisti päätä myötäilevä huppu suojaamassa sukeltajaa kylmyydeltä. Makuupusseissa on usein huppuosa suojaamassa päätä kylmältä tai hyönteisiltä.
Jussi Vatanen (näyttelijä)
Jussi Vatanen (s. 30. tammikuuta 1978 Sonkajärvi ) on palkittu suomalainen näyttelijä. Hänet tunnetaan muun muassa päärooleistaan Napapiirin sankarit -elokuvassa ja Kimmo-televisiosarjassa sekä vänrikki Koskelan roolista vuoden 2017 Tuntematon sotilas -elokuvassa. Vuosina 2011–2014 hän näytteli Putous-viihdeohjelmassa, jonka sketsihahmokilpailun hän voitti kahdesti.
Ura
Sonkajärven Sukevalta kotoisin oleva Vatanen opiskeli näyttelemistä Teatterikorkeakoulussa. Hän valmistui teatteritaiteen maisteriksi keväällä 2005. Teatteriurallaan hän on esiintynyt muun muassa Komediateatteri Arenassa, Ryhmäteatterissa ja Uudessa Iloisessa Teatterissa.
Vatanen on näytellyt myös elokuvissa ja televisio-ohjelmissa. Hän on muun muassa esittänyt kansliapäällikkö Eero Kiiskistä poliittisessa satiirissa Tasavallan presidentti (2007) ja 2. adjutantti Jari Muurista saman lajityypin ja osin samojen tekijöiden Presidentin kansliassa (2008–2011) sekä päähenkilö Fabian Djupsjön poikaa Juhaa minisarjassa Kymenlaakson laulu (2008). Vuonna 2010 sai ensi-iltansa Dome Karukosken ohjaama komediaelokuva Napapiirin sankarit, jossa Vatanen esittää päähenkilöä, pitkäaikaistyötöntä Jannea. Hän oli roolista ehdolla Jussi-palkinnon saajaksi kategoriassa paras miespääosa. Hän näytteli pääosaa myös elokuvan jatko-osissa Napapiirin sankarit 2 (2015) ja Napapiirin sankarit 3 (2017). Ensimmäisestä jatko-osasta hän sai toisen Jussi-ehdokkuutensa.