cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Pölynimuri
Keskuspölynimuri
Keskuspölynimuri tarkoittaa rakennukseen kiinteästi sijoitettua laitetta, johon kuuluu varsinaisen imurilaitteen lisäksi kiinteästi asennettu runkoputkisto, jossa on useampia imupisteitä. Imupisteeseen kytketään imurointiletku varusteineen. Kytkentä käynnistää imurin tai se käynnistetään letkun kahvassa olevasta kytkimestä. Imuriosassa on säiliö, johon ilmavirrasta erotetaan roskat syklonin avulla. Hienojakoisin pöly puhalletaan rakennuksesta ulos poistoilman mukana. Keskuspölynimurin etuna tavalliseen imuriin verrattuna pidetään hiljaisempaa ääntä imurointipaikassa sekä hienojakoisimmankin pölyn saamista pois huoneilmasta.
Keskuspölynimuri rakentamisessa
Keskuspölynimurit ovat käytössä myös uudisrakentamisessa. Niinkutsutut rakennusimurit asennetaan usein rakennusprojektin ajaksi ja poistetaan projektin edettyä loppuvaiheeseen.
thumb|right|300px|Erityiskäyttöön suunniteltu sovellus: pölynimurina toimiva ranskalainen junanvaunu.
Valmistajia
Tunnettuja pölynimurimerkkejä ovat muun muassa AEG, Kärcher, Allaway, Bosch, Daewoo, Dyson, Electrolux (Volta), Hoover, LG, LUX, Miele, Nilfisk, Philips, Samsung ja Siemens.
EU:n tehorajoitukset
Euroopan unionissa on syyskuusta 2017 lähtien saanut myydä vain enintään 900 watin ottotehon imureita. Yli 1600 watin imurit kiellettiin jo syksyllä 2014.
Kunnossapito
Kodin pölynimurilla ei pitäisi ikinä imuroida hienojakoista pölyä, kuten rakennuspölyä tai tuhkaa, eikä mitään märkää, koska sellaiset rasittavat moottoria niin, että se voi hajota.
Mikrokuituiset suodattimet kannattaa vaihtaa säännöllisesti, esimerkiksi aina uuden pölypussin myötä. HEPA-suodatin on puolestaan paksu ja lamellipintainen, ja se on hyvä vaihtaa puolen vuoden välein.
Suuttimet kannattaa myös putsata. Pölypussiton imuri pitäisi tyhjentää ja puhdistaa jokaisen siivouksen jälkeen.
Täydellä pölypussilla ei kannata imuroida, koska pussin täyttyessä pölyä tulee huoneilmaan.
Raiku Kemppi
Raiku Kemppi (Harpf, o.s. Pennanen, 13. kesäkuuta 1928 Helsinki – 21. kesäkuuta 2013 Helsinki) oli suomalainen näyttelijä ja ohjaaja.
Raiku Kemppi näytteli Suomen Työväenteatterissa 1947–56 sekä dramatisoi ja ohjasi myöhemmin monia kuunnelmia Ylen Radioteatterille. Hän näytteli pieniä rooleja noin kymmenessä elokuvassa.
Daniel Paul Schreber
thumb|Daniel Paul Schreber. Daniel Paul Schreber (25. heinäkuuta 1842 Leipzig — 14. huhtikuuta 1911 Leipzig) oli saksalainen juristi ja kirjailija, ortopedi Moritz Schreberin poika. Hän toimi Dresdenin hovioikeuden presidenttinä.
Schreber sairasti paranoidista skitsofreniaa (tuonaikainen diagnoosi oli ”dementia paranoides”) ja kuvasi sairauttaan muistelmateoksessa Denkwürdigkeiten eines Nervenkranken (1903). Kirjasta on tullut psykiatrian klassikko, ja sitä ovat analysoineet muiden muassa Sigmund Freud, Jacques Lacan, Gilles Deleuze ja Félix Guattari (Anti-Oidipus), Alice Miller sekä Elias Canetti (Joukko ja valta). Alex Proyas käytti Schreberin hahmoa tieteiselokuvassa Dark City (näyttelijänä Kiefer Sutherland) vuonna 1998.
Jean Tinguely
Jean Tinguely (22. toukokuuta 1925 Fribourg – 30. elokuuta 1991 Bern ) oli sveitsiläinen kuvanveistäjä, joka teki abstrakteja dadaistis-surrealistisia koneveistoksia. Hän oli kineettisen taiteen huomattavimpia taiteilijoita.
Tinguelyn romuveistokset ovat usein liikkuvia. Hän teki aluksi rautalankakonstruktioita ja reliefejä metallin kappaleista, myöhemmin hän rakensi moottorilla toimivia robottimaisia teoksia. Hänen tuotannossaan on myös piirtäviä taidekoneita ja koneveistoksia, jotka tuhosivat itsensä.
Tinguely vietti nuoruutensa Baselissa ja opiskeli Baselin taideakatemiassa, mutta muutti Ranskaan. Hän kuului pariisilaiseen avantgardeen 1900-luvun puolivälissä, ja hän oli yksi uuden realismin manifestin allekirjoittajista vuonna 1960. Hänen parhaiten tunnettu teoksensa oli itsetuhoutuva veistos Homage to New York (1960), joka on osin hajonneena Modernin taiteen museossa New Yorkissa. Tinguely teki myös Noise-musiikkia.
Tinguely meni 1971 naimisiin Niki de Saint Phallen kanssa ja teki monia teoksia yhteistyössä hänen kanssaan.
Alan P. Peterson
Alan P. Peterson on yhdysvaltalainen lääkäri ja lintutieteilijä.
Peterson on lääketieteen tohtori, joka työskentelee patologina Walla Wallan yliopistossa Washingtonin osavaltiossa Yhdysvalloissa.
Peterson ylläpitää laajaa Sibleyn ja Monroen luokitteluun perustuvaa lintutieteellistä taksonomista hakemistoa internetissä (Zoological Nomenclature Resource). Hän toimii Integrated Taxonomic Information Systemin (ITIS) neuvonantajana.
Max Minghella
Max Giorgio Choa Minghella (s. 16. syyskuuta 1985 Hampstead, Lontoo) on englantilainen näyttelijä ja elokuvantekijä.
Minghella teki debyyttinsä elokuvassa Bee Season (2005). Myöhemmin on tähdittänyt elokuvia Art School Confidential (2006), The Social Network (2010), The Internship (2013) ja Spiral (2021). Hän näyttelee tällä hetkellä Nick Blaineä Hulu-sarjassa The Handmaid’s Tale – Orjattaresi (2017–).
Minghellan isä on jo edesmennyt Oscar-palkittu elokuvaohjaaja Anthony Minghella.
Dong
Dong tai Đồng voi tarkoittaa seuraavia:
Narynin alue
thumb|270px|Narynin kaupunki sijaitsee Narynjoen jokijaaksossa. Narynin alue  on hallinnollinen alue Kirgisian eteläosassa Keski-Aasiassa. Se rajoittuu pohjoisessa Tšyin alueeseen, koillisessa Yssyk-Kölin alueeseen, etelässä Kiinaan, lounaassa Ošin alueeseen ja lännessä Žalal-Abadin alueeseen.
Alueen väkiluvuksi arvioitiin 277 600 asukasta (2016). Paikallishallintoa varten alue jakautuu Narynin kaupunkiin (38 200 as., alueen ainoa kaupunki) ja viiteen piiriin.
Kaikista kaikkein
Tunnetuin kappale albumilta on ”Uneton yö”, josta tehtiin myös musiikkivideo. Video esitettiin ensimmäisen kerran Kummeli-ohjelmassa.
Data de Groove
Data de Groove on Falcon kuudes studioalbumi, joka julkaistiin 25. toukokuuta 1990.
Albumi nousi Itävallan virallisen albumilistan sijalle 12, ja pysyi listalla yhteensä viisi viikkoa.
Vankisurmat
Vankisurmat – neuvostovankien laittomat ampumiset jatkosodassa on dosentti Antti Kujalan vuoden 2008 tietokirja, joka käsittelee suomalaisten sotilaiden ja siviilien neuvostoliittolaisia sotavankeja vastaan jatkosodan aikana tehtyjä henkirikoksia. Teos käsittelee noin 200:aa korkeimpaan oikeuteen saakka edennyttä jatkosodan aikaista henkirikosta. Kirjan mukaan jatkosodan aikana suomalaisten hallussa oli 67 000 neuvostovankia, joista kuoli arviolta noin 22 000. Heistä arviolta tuhat ammuttiin. Arkistoista jää epäselväksi kuinka moni ampumistapaus oli laillinen, esimerkiksi karkaamisyritysten yhteydessä suoritettu, ja kuinka moni rikostapaus.
Suomen Neuvostoliiton kanssa solmima Moskovan välirauhansopimus velvoitti Suomea tuomitsemaan sotarikoksiin syyllistyneet kansalaisensa. Teos ei käsittele näitä poliittisia oikeudenkäyntejä, vaan neuvostosotavankeihin kohdistuneita henkirikoksia. Neuvostoliitto salli näihin rikoksiin syyllistyneiden tuomitsemisen Suomen omissa siviili- ja sotilastuomioistuimissa ja Suomen lakien mukaan, mutta valvoi oikeudentutkintoja ja puuttui Liittoutuneiden valvontakomission kautta yksittäistapauksissa joihinkin oikeudenkäynteihin. Toisen maailmansodan voittaneet demokraattiset valtiot eivät tuominneet sotarikoksiin syyllistyneitä omia kansalaisiaan kuin ainoastaan poikkeustapauksissa, mutta Suomi joutui sodan häviäjänä järjestämään suuren määrän tutkimuksia ja oikeudenkäyntejä, sekä tekemään tuomioista selkoa Neuvostoliitolle.
Kujalan mukaan tästä huolimatta sotarikosoikeudenkäynneissä täyttyivät oikeusvaltion edellytykset, ja vaikka alemmat oikeusasteet saattoivat joskus tehdä virheitä, ainakin Korkeimmassa oikeudessa tuomiot olivat lakien mukaisia. Suomessa tuomittiin sotarikoksista eri oikeusasteissa yli 700 henkilöä, näistä 300 Korkeimmassa oikeudessa. Korkeimman oikeuden tuomioista 200 koski henkirikoksia.
Kirja syntyi osana Kansallisarkiston Suomi, sotavangit ja ihmisluovutukset 1939–55 -tutkimusprojektia, jonka perustamisesta valtioneuvosto päätti 2004.
Vastaanotto
Jari Hanski arvioi Kujalan teoksen Helsingin Sanomien kirja-arviossa jänteväksi ja kiinnostavaksi. Hanskin mukaan aihe on arka, mutta Kujala ei sorru paatoksellisuuteen eikä historioitsijalle sopimattomaan syyttelyyn. Tapahtumien kulku tuodaan esiin sellaisenaan asiakirjojen mukaisesti. Kirja sai myönteisen vastaanoton myös Kymen sanomissa.
Naryn
Naryn on Narynin alueen pääkaupunki Narynjoen varrella Kirgisian keskiosassa Keski-Aasiassa. Kirgisian tilastokeskus arvioi Narynin väkiluvuksi 38 800 ja koko alueen väkiluvuksi 281 000 ihmistä (kirjoilla olevat 1.1.2018).
Hr. Ms. Rotterdam (D818)
Hr. Ms. Rotterdam (runkonumero D818) oli Alankomaiden kuninkaallisen laivaston Friesland-luokan hävittäjä.
Valmistus
Alus tilattiin Rotterdamsche Droogdok Maatschappijlta Rotterdamista ja sen köli laskettiin 7. tammikuuta 1954. Alus laskettiin vesille 26. tammikuuta 1956 ja se valmistui 28. helmikuuta 1957.
Palvelus
Alus poistettiin palveluksesta ja se myytiin 1981 Perulle, joka liitti sen laivastoonsa nimellä BAP Diez Canzeco.
Formula 3 Britannian Grand Prix 2019
Formula 3 Britannian Grand Prix 2019 oli Formula 3 -kauden 2019 neljäs osakilpailu, joka ajettiin 13.–14. heinäkuuta Silverstonen moottoriradalla Englannissa Yhdistyneessä kuningaskunnassa.
Vesitorni
thumb|200 px|[[Roihuvuoren vesitorni| Roihuvuoren sienimallinen vesitorni on uusin Helsingin neljästä yhä alkuperäisessä käytössä olevasta vesitornista. Käyttöönotettu 1977.]]
Vesitorni on rakennus, jonka yläpäässä on vesisäiliö. Vesitornilla on kaksi pääkäyttötarkoitusta; varastoida vettä ja pitää yllä tasaista vedenpainetta vesijohtoverkostossa.
Vesitornin vesisäiliön tilavuus voi olla jopa yli 10 000 kuutiometriä, eli 10 000 000 litraa.
Pohjoismaissa vesitornit ovat yleensä suurempia kuin Keski-Euroopassa, mutta pohjoismaissa ne palvelevat suurempaa aluetta ja niitä on harvemmassa.
Vesitornien toiminta
thumb|left|250px|Havainnekuva vesitornin toiminnasta. 1. Pumppuasema joka pumppaa veden vesitorniin. 2. Vesitornin säiliö. 3. Käyttäjä joka on alempana kuin vesitornin veden pinta Vesitorni on usein rakennettu korkealle mäelle, jolloin itse tornin ei tarvitse olla niin korkea. Korkeutta tarvitaan ylläpitämään hydrostaattista painetta, joka saa veden virtaamaan putkissa maan vetovoiman vaikutuksesta. Koska vesi virtaa ylemmästä astiasta alempaan, vesitornin säiliön vedenpinnan täytyy olla korkeammalla kuin korkeimmalla olevan hanan ja itse asiassa vielä korkeammalla, koska hanasta täytyy saada vettä riittävällä paineella ulos. Vedenpaine jollain syvyydellä on suoraan verrannollinen vedenpinnan ja syvyyden väliseen korkeuseroon. Paine ei ole riippuvainen altaan muodosta. Kotiin tuleva vesijohto ja vesitornin säiliö ovat periaatteessa samaa allasta ja paine riippuu säiliön vedenpinnan ja vesijohdon korkeuserosta. Paine ei toisaalta saa olla liian suuri etteivät putkistot vaurioidu. Vaihtoehtoisesti vedenpainetta voidaan pitää yllä ilman vesitorneja pelkästään pumpuilla. Joissain korkeissa taloissa käyttövesi saatetaan pumpata ylös erillisillä paineenkorotuspumpuilla. Joissain pilvenpiirtäjissä on katolla omat vesisäiliöt.
Liian pienen paineen aiheuttamia ongelmia
Tarpeeksi suuri paine on tarpeen vesijohtoverkon toiminnan vuoksi. Liian matalalla paineella voi olla useita vaikutuksia:
Vesitornien uusiokäyttö
Vedenkulutus on laskenut 1980-luvulta alkaen vähemmän vettä käyttävien kodinkoneiden ja wc-pönttöjen kehityksen sekä kylpyammeiden vähenemisen takia. Tämän vuoksi useita vesitorneja on poistettu käytöstä. Osa torneista on purettu, mutta monelle on mietitty uusiokäyttöä. Monet poistetut tornit ovat olleet kaupunkikuvallisesti merkittäviä ja tämän takia rakennussuojeltuja. Helsingin Alppilan eli Linnanmäen suurempaan vesitorniin, joka on poistettu jo käytöstä, mutta suojeltu, on suunniteltu mm. hotellia ja konserttisalia.
Nilsiän vanha vesitorni on muutettu asuinkäyttöön.
Höyryveturien vesitornit
thumb|Jokioisten museorautatien varikkomestari hoitamassa LWR6 -veturin vedentäyttöä Minkiön aseman vesitornilla toukokuussa 2006 Höyryveturien aikakautena monilla rautateillä oli erillisiä vesitorneja vetureita varten. Suomessa niitä jäi jonkin verran jäljelle varsinaisen höyryveturikauden päätyttyä. Vesitornista vesi meni veturiin joko vesiviskurin kautta tai vesitornissa oli radan puoleisessa kyljessä erillinen laskuputki, jonka alle veturin vedentäyttöaukko voitiin ajaa. Vesitornista vesiviskur(e)ille menevä putki oli isokokoinen, jotta veden virtaus oli riittävän suuri nopeaan vesitykseen. Vesiviskurilla on voitu vesittää myös Dr12 dieselveturin höyrynlämmityksen vesisäiliö.
Suomalaiset rautateiden vesitornit olivat pääsääntöisesti tiilirakenteisia ja rautainen vesisäiliö oli erillisenä rakenteena tornin sisällä. Vesitornia on voitu lämmittää talvella. Vesitorni sijaitsi veturitallin yhteydessä tai se oli erillinen rakennus. Viimeisimmät vesitornit rakennettiin 50-luvulla mm. Riihimäelle ja Toijalaan. Vesitornit sijoitettiin rautateillä 30-50 km välein.
Yksi harvoista Suomessa aktiivikäytössä olevista höyryveturien vesitorneista sijaitsee Minkiön asemalla. Se valmistui rautatien satavuotisjuhlaan kesäksi 1998. Muut vesitornit eivät ole enää aktiivikäytössä. Yleisen rataverkon nostalgialiikenteen höyryveturit vesitetään tankkiautoilla tai paloletkulla vesijohtoverkosta.
Subhuman Empire
Subhuman Empire on yhdysvaltalaisen grindcore -yhtye Success Will Write Apocalypse Across the Skyn vuonna 2007 julkaistu EP-levy. Se on yhtyeen ensimmäinen julkaisu.
Hr. Ms. Amsterdam (D819)
Valmistus
Alus tilattiin Amsterdamin telakalta, missä köli laskettiin 26. maaliskuuta 1955. Se laskettiin vesille 25. elokuuta 1956 ja valmistui 10. huhtikuuta 1958.
Palvelus
Alus poistettiin palveluksesta ja myytiin 1980 Perulle, joka liitti sen laivastoonsa nimellä BAP Villar.
Mitchell Feigenbaum
Mitchell Jay Feigenbaum (19. joulukuuta 1944 – 30. kesäkuuta 2019 ) oli yhdysvaltalainen fyysikko, joka tunnettiin erityisesti hänen varhaisista kaaosteorian tutkimuksistaan, jotka johtivat Feigenbaumin vakioiden keksimiseen.
Elämäkerta ja työura
Feigenbaum syntyi New Yorkissa puolalais-ukrainalaisille vanhemmille, jotka olivat juutalaisia maahanmuuttajia. Hänen isänsä oli silloin New Yorkin satamalaitoksessa palveleva kemisti ja äitinsä kansakoulun opettaja. Hän kävi Samuel J. Tilden High Schoolin Brooklynissa ja jatkoi opintojaan City College of New Yorkissa. Vuonna 1964 hän aloitti sähköinsinöörin opinnot Massachusetts Institute of Technologyssa, mutta vaihtoi sitten opintoalan fysiikaksi. Hän väitteli vuonna 1970 alkeishiukkasfysiikassa Aaltoliikkeen dispersiosta professorin Francis E. Lowin ohjauksessa.
Eräissä matemaattisissa takaisinkytketyissä iteraatiojärjestelmissä ilmenee satunnaista käyttäytymistä, kun systeemin parametrin arvot valitaan tietyistä lukuväleistä. Ennen kaaoottiseen tilaan joutumistaan tapahtuu peräkkäisten tilankahdentumisten eli bifurkaatioiden sarja. Kun parametrin arvot suurenevat lähelle mainittua väliä, tapahtuu järjestelmissä bifurkaatio tietyillä parametrin arvoilla. Pienellä parametrin arvoilla iteraatiojärjestelmä saavuttaa yhden stationaarisen tilan, suuremmilla parametrin arvoilla jäjestelmä vakiintuu oskilloimaan kahden stationaarisen tilan välillä, suuremmilla parametrin arvoilla se oskilloi neljän stationaarisen arvon välillä, jne.
Vuonna 1975 Feigenbaum huomasi tietokoneen avustamilla laskelmilla, että parametrien arvot, joilla bifurkaatiot tapahtuvat, muodostavat geometrisen jonon. Jonon suhdeluku on kiinteä arvo noin 4,6692... Tälle havainnolle hän kirjoitti myös matemaattisen todistuksen ja esitti siinä, että sama suhdeluku toistuu, vaikka iteraation funktio vaihdettaisiinkin toiseen. Todistus esittää siten universaalin ilmiön matemaattisen mekanismin toiminnan, kun deterministinen systeemi muuttuu asteittain kaaokseksi.
Koska turbulenssien tutkimus oli monitieteellistä, myös Feigenbaumin havainnot olivat monitieteellisiä. Niitä ei haluttu julkaista fysiikan- tai matematiikan lehdistössä. Hän pääasiassa luennoi havainnoistaan ja sai siten havaintonsa tutkijoille yleiseen tietoisuuteen.
thumb|Mitchell Feigenbaum ja [[Joel Lebowitz vuonna 1998.]] Vuonna 1983 hän vastaanotti MacArthur Foundationin palkinnon ja vuonna 1986 Wolfin palkinnon pioneerityöstään demostroidessaan epälineaaristen systeemien universaaleja ominaisuuksia. Hän on Board of Scientific Governorsin jäsen Scripps Research Institutessa. Hän on Toyota-professori Rockefeller-yliopistossa.
Igor Vahros
Igor Vahros (vuoteen 1942 Vahromejev; 7. tammikuuta 1917 Pietari – 23. kesäkuuta 1996 Helsinki) oli kieli- ja kirjallisuustieteilijä. Hän oli Helsingin yliopistossa venäjän kielen ja kirjallisuuden professori 1967–1980. Hän oli tuolloin Suomen ainoa venäjän kielen ja kirjallisuuden professori ja toimi Urho Kekkosen epävirallisena tulkkina.
Venäjällä syntynyt Vahros muutti lapsena isänsä kanssa Suomeen. Hän suomensi talvisodan aikana sotasaalisasiakirjoja ja kuulusteli sotavankeja. Jatkosodan alettua Vahros sijoitettiin Päämajan liikkuvaan tiedustelukeskukseen Osasto Raskiin, jonka tehtävänä oli agenttitiedustelun järjestäminen. Vahros toimi kouluttajana Äänislinnan Tiedustelijainkoulussa. Hän opetti koulussa psykologiaa, piti maailmanpolitiikkaan liittyviä tilannekatsauksia, kirjoitti vakoojien käyttämät peitetarinat ja johti myös koulun orkesteria ja kuoroa. Kirjailija Mikko Porvali käytti teoksensa Salainen tiedustelija lähdemateriaalina Vahroksen sotavuosien päiväkirjoja ja rintamalta kotiin kirjoittamia kirjeitä.
Rauhan tultua Vahros oli YYA-valtuuskunnan sihteeri ja tulkki vuonna 1948.
Vahros oli yksi kansainvälisen Dostojevski-seuran perustajista ja seuran johtokunnan pitkäaikainen jäsen. Hän suomensi Aleksei Tolstoin romaanitrilogian Kärsimysten tie. Vahros palkittiin Puškin-mitalilla neuvostoliittolaisen kulttuurityön edistämisestä.
Vahrosin tytär Muusa Savijärvi (s. 1936) on Joensuun yliopiston venäjän kielen emeritaprofessori.
Antti Toiviainen
Antti Tapani Toiviainen (2. marraskuuta 1947 Porvoo – 28. syyskuuta 2014 Porvoo ) oli suomalainen journalisti ja päätoimittaja.
Antti Toiviainen syntyi maanviljelijä Yrjö Toiviaisen ja emäntä Kirsti Parkkalin perheeseen. Hänen puolisonsa vuodesta 1972 oli Meri Kristiina Holm. Toiviainen tuli ylioppilaaksi 1967 ja opiskeli Tampereen yliopistossa. Hän työskenteli Uudenmaan Sanomien toimittajana 1968 ja 1972 ja Uusimaa-lehdessä toimittajana 1971–1972, toimitussihteerinä 1973–1980, uutispäällikkönä 1980–1986, toimituspäällikkönä 1986–1993 ja päätoimittajana vuodesta 1993. Toiviaisella oli myös useita alansa luottamustehtäviä. Päätoimittajan tehtävästä Toiviainen siirtyi takaisin Uusimaa-lehden toimittajaksi 1996, mutta joutui hoitamaan päätoimittajan tehtäviä useaan otteeseen väliaikaisesti myöhemmin ja vielä ollessaan jo osa-aikaeläkkeellä.
Petropavlovsk-Kamtšatski
Petropavlovsk-Kamtšatski on noin 180 000 asukkaan kaupunki Kamtšatkan niemimaalla Venäjän kaukoidässä. Se on Kamtšatkan aluepiirin hallinnollinen keskus. Kaupunki sijaitsee korkeiden vuorten ja tulivuorten keskellä, idästä niemimaahan työntyvän Avatšanlahden pohjoisrannalla. Kaupungin perusti löytöretkeilijä Vitus Bering, joka löysi Avatšanlahden vuonna 1740.
Kaupungin ilmasto on hieman leudompi kuin Siperiassa, mutta kuitenkin talvisin varsin kylmä. Tammikuun keskilämpötila on noin –8 °C, elokuun runsaat + 12 °C. Seutu on erittäin maanjäristysherkkää. thumb|left|250px|Näkymä satamaan [[Avatšanlahti|Avatšanlahdelta, taustalla Korjakski-tulivuori.]] Petropavlovsk-Kamtšatskiin ei ole tie- tai rautatieyhteyttä Kamtšatkan niemimaan ulkopuolelta. Noin 30 km kaupungin ulkopuolella Jelizovossa on kansainvälinen lentokenttä, josta lennetään muun muassa Vladivostokiin, Habarovskiin ja Moskovaan. Matkustajalaivaliikenne on kuihtunut.
Kaupungin naapurissa lahden toisella puolella Viljutšinskissä on Venäjän Tyynenmerenlaivaston ydinsukellusvenetukikohta.
Sopulinsara
pienoiskuva|oikea|250px|Sopulinsaran kukintoja
Sopulinsara (Carex macloviana) on sarakasvien (Cyperaceae) heimoon kuuluva kasvilaji. Sopulinsara on tunnistettavissa tiiviin pyramidimaisen kukintotähkistönsä sekä pullakoidensa kalvolaitaisten suuotien perusteella. Muista saralajeista sopulinsara muistuttaa eniten jänönsaraa (Carex leporina), mutta lajit ovat kuitenkin erotettavissa toisistaan kukintona olevan tähkistön sekä tähkäsuomujen ulkonäön perusteella.
Sopulinsara kasvaa tavallisesti kalkkipitoisilla niityillä, mutta kaiken kaikkiaan sitä tavataan monilla erilaisilla ihmisvaikutteisilla paikoilla. Suomessa sopulinsaraa tavataan enimmäkseen Länsi-Lapissa, Enontekiöllä, Kittilässä, Kolarissa, Muoniossa ja Pellossa.
Sopulinsaran tieteellisen nimen lajinimi macloviana viittaa Falklandinsaariin, mistä lajin on kuvannut ranskalainen Jules Dumont d’Urville.
Funai
Funai Electric Co., Ltd. ( 船井電機株式会社 Funai Denki Kabushiki Kaisha) on japanilainen kulutuselektroniikkaa valmistava pörssiyhtiö, jonka pääkonttori sijaitsee Osakan prefektuurin Daitōssa. Funai myy tuotteita myös omalla brändillään, mutta on erikoistunut OEM-alihankintaan eli tekemään tuotteita muiden yhtiöiden tuotemerkillä ja niiden vaatimusten mukaan lisenssi- ja muunlaisin sopimuksin. Philipsin luovuttua kulutuselektroniikastaan ja Panasonicin ostettua Sanyon näiden yritysten tavaramerkit (Philips, Magnavox ja Sanyo) päätyivät vähintäänkin määräajaksi Funain käytettäviksi.
Yrityksen perusti Tetsuro Funai vuonna 1951 alun perin ompelukoneiden tukkuliikkeeksi. 1960-luvun taitteessa yritys alkoi valmistaa transistoriradioita.
Friedrich Ludwig zu Hohenlohe-Ingelfingen
Friedrich Ludwigin isä oli sotamarsalkka ja kreivi Heinrich August von Hohenlohe-Ingelfingen, joka sai vuonna 1764 ruhtinaan arvon. Hänen veljensä Friedrich Karl ja Georg olivat myös kenraaleja. Hohenlohe-Ingelfingen osallistui seitsenvuotiseen sotaan keisarillisen armeijan joukoissa. Hän palveli Preussin armeijassa vuodesta 1768 ja kunnostautui Baijerin perimyssodassa. Hän sai 1786 kenraalimajurin arvon ja 1791 nimityksen Breslaun kuvernööriksi. Hän toimi ensimmäisessä vallankumoussodassa divisioonan ja armeijakunnan komentajana ja löi ranskalaiset Kaiserslauternin luona vuonna 1794. Baselin rauhan jälkeen Hohenlohe-Ingelfingen oli puolueettoman vyöhykkeen komentajana Emsissä. Vuonna 1796 hänestä tuli isänsä kuoltua Hohenlohe-Ingelfingenin ruhtinaskunnan hallitsija. Hän sai 1796 kenraaliluutnantin ja 1798 jalkaväenkenraalin arvon. Hänet nimitettiin vuonna 1804 Preusille kuuluneiden Ansbachin ja Bayreuthin ruhtinaskuntien yhteiseksi käskynhaltijaksi.
Neljännen liittokunnan sodan puhjettua vuonna 1806 Hohenlohe-Ingelfingen sai komentoonsa toisen Preussin kahdesta armeijasta, joiden tuli pysäyttää Napoleonin hyökkäys. Hänellä oli kuitenkin yhteistyövaikeuksia Preussin ylipäällikön, Braunschweigin herttua Kaarle Vilhelm Ferdinandin kanssa. Hänen päämajoitusmestarinsa Christian von Massenbach suunnitteli operaatioita, jotka olivat ristiriidassa ylipäällikön strategian kanssa. Tämän seurauksena Hohenlohe-Ingelfingen kärsi murskatappion 14. lokakuuta 1806 Jenan taistelussa, jossa Napoleon käytännössä tuhosi hänen armeijansa. Kaarle Vilhelm Ferdinand haavoittui kuolettavasti samanaikaisesti lähellä käydyssä Auerstädtin taistelussa, joten Hohenlohe-Ingelfingen joutui ottamaan ylipäällikkyyden. Hän perääntyi pääarmeijan rippeiden kanssa itään kohti Oderia, mutta luultuaan virheellisesti joutuneensa saarroksiin hän antautui 28. lokakuuta Prenzlaussa. Useat muut komentajat antautuivat seuraavina päivinä hänen esimerkkiään seuraten.
Prenzlaun antautumisen jälkeen Hohenlohe-Ingelfingen vetäytyi palveluksesta, mutta joutui pian kaksi vuotta kestäneeseen sotavankeuteen Ranskaan. Vapauduttuaan vuonna 1808 hän asui loppuikänsä Slawentzitzin linnassa Sleesiassa. Hänen ruhtinaskuntansa alistettiin Württembergin kuningaskunnalle vuonna 1806, jolloin hän luovutti ruhtinaan aseman pojalleen. Hänen nuorempi poikansa Adolf zu Hohenlohe-Ingelfingen kohosi aikanaan Preussin pääministeriksi.
Agonisti
pienoiskuva|330px|Reseptorivaste (%) aineen [[Logaritminen asteikko|logaritmisen pitoisuuden funktiona. Käyrät kuvaavat (ylhäältä alas lueteltuna) täys- ja osittaisagonistin, neutraalin antagonistin ja käänteisagonistin vaikutusta reseptorivasteeseen suhteessa vasteen perustasoon (0 %).]] Farmakologiassa agonistit ovat aineryhmä, joista kukin sitoutuu tiettyihin reseptoreihin aktivoivasti tai inaktivoivasti, jos ne ovat käänteisagonisteja. Kyllin monen tietyntyyppisen reseptorin aktivointi johtaa eliössä lopulta reseptorien aktivaatiolle ominaisiin vaikutuksiin, kuten vaikkapa sydämen syketiheyden kasvuun.
Antagonistit taas ovat aineita, jotka estävät agonistien aktivoivaa tai inaktivoivaa vaikutusta. Agonisteja ja antagonisteja sanotaan usein ligandeiksi. Kummatkin voivat olla sisäsyntyisiä tai eliön ulkopuolelta tulleita. Ne voivat muun muassa olla hormoneita, lääkkeitä tai välittäjäaineita.
Luokittelu
Aineen sitoutumisherkkyyttä reseptoriin kuvaa affiniteetti. Pelkkä sitoutuminen ei riitä reseptorivasteen aikaansaantiin. Sitoutuneen aineen vasteen aiheuttamiskykyä kuvaa teho. Jos teho on nolla, aine ei ole agonisti vaan antagonisti. Jos aine lisää reseptorivastetta tai tuottaa päinvastaisen vasteen, aine on agonisti.
Agonistien tehoa kuvaavat eri käsitteet:
pienoiskuva|420px|Tehoasteikko käänteisagonisteista (vas.) superagonisteihin (oik.). Agonismiin liittyy muitakin käsitteitä:
Teho
Agonistin aikaansaama maksimivaste eli Emax-arvo on kuvaajasta luettuna taso, jonka jälkeen agonistin teho ei kasva. Arvoa, joka on tästä puolet, kutsutaan EC50-arvoksi konsentraatioita käytettäessä ja ED50-arvoksi koe-eläimille tai -henkilöille annettuja annoksia käytettäessä. Edeltäviä arvoja käytetään farmakologiassa usein verrattaessa samavaikutteisten lääkkeiden tehoja toisiinsa.
Darierin tauti
thumb|220px|Darierin tauti thumb|220px|Darierin tautigeenin periytyminen Darierin tauti (dyskeratosis follicularis) on synnynnäinen, autosomin kautta vallitsevasti periytyvä ihotauti, joka on erittäin harvinainen, Suomessa arviolta vain muutamilla kymmenillä ihmisillä. Luonteeltaan se on ihon sarveistumishäiriö. Sairaus on saanut nimensä ranskalaiselta Ferdinand-Jean Darierilta, joka kuvaili taudin 1889.
Oireet
Darierin taudin tärkeimmän oireen muodostavat kasvoihin, sääriin ja kehon taitekohtiin kehittyvät punaruskeat näppylät. Näppylät rikkoutuvat ja tulehtuvat helposti. Hikoilu pahentaa ihottumaa, johon ei ole olemassa tehokasta lääkitystä. Epilepsiaa voi esiintyä tavanomaista useammin. Sairaus puhkeaa tavallisesti nuoruudessa tai nuorella aikuisiällä. Darrierin taudin ja neuropsykiatristen häiriöiden yhteydestä on raportoitu vuodesta 1996 lähtien. Myös kehitysvammaisuudesta, skitsofreniasta, mielialasairauksista ja itsemurhista on kerrottu.
Robert Baden-Powell
thumb|right|Robert Baden-Powell Robert Stephenson Smyth Baden-Powell, 1. paroni Baden-Powell, joka tunnetaan myös nimillä BP tai B-P (22. helmikuuta 1857 Lontoo, Englanti – 8. tammikuuta 1941 Kenian siirtomaa ja protektoraatti) oli brittiläinen sotilas, partioliikkeen perustaja ja tyttöjen partiotoiminnan perustajan Agnes Baden-Powellin vanhempi veli.
Elämäkerta
Baden-Powell syntyi Lontoossa kuusilapsiseen perheeseen. Hänen isänsä, Oxfordin yliopiston geometrian professori, kuoli Baden-Powellin ollessa kolmivuotias ja perhe joutui taloudelliseen ahdinkoon. Baden-Powell opiskeli aluksi kotona, mutta pääsi sitten sisäoppilaitokseen. Hän oli innokas ja aktiivinen oppilas, mutta hänen arvosanansa eivät olleet hyviä. Hän harrasti myös pianon- ja viulunsoittoa sekä näyttelemistä.
Baden-Powell oli kiinnostunut erilaisten retkien tekemisestä ja hän seikkailikin nuoruudessaan paljon luonnossa sekä yksin että veljiensä kanssa. Koulun jälkeen hän pyrki armeijaan, jossa hänet komennettiin 13. husaarirykmenttiin Intiaan 1876. Siellä hän erikoistui tiedustelutoimintaan ja pääsi pian kouluttamaan muita.
Hänestä tuli juhlittu kansallissankari sen jälkeen, kun hän oli johtanut eteläisessä Afrikassa käydyssä buurisodassa 1899–1902 Mafekingin kaupungin puolustusta kahdeksan kuukauden ajan. Monien aikalaistensa tavoin hän oli huolissaan uuden sukupolven kyvystä hallita brittiläistä imperiumia. Brittiarmeijan buurisodan alussa kokemat nöyryytykset pantiin kehnon miesaineksen syyksi.
Baden-Powellin metodit olivat uraauurtavia, ja hän kirjoitti ennen sotaa pienen oppaan sotilastiedustelusta, Aids to scouting. Mafekingissa tiedustelijapoikien urheus teki häneen pysyvän vaikutuksen. Palattuaan kotiin 1903 Baden-Powell sai kuulla kirjaansa, joka oli alun perin kirjoitettu sotilaille, käytettävän yleisesti nuorisotyössä. Häntä pyydettiin kehittämään kasvatusjärjestelmä pojille.
Baden-Powell alkoi muotoilla kirjaansa uudelleen nuorille sopivammaksi sekä tutustui vuosisadan vaihteen uusiin kasvatusvirtauksiin sekä poikatyötä tekeviin järjestöihin ja yhdisteli saamiaan vaikutteita tiedusteluoppaansa ohjeisiin. Niiden summana syntyi poikien kasvatusjärjestelmä, jonka toimivuutta hän testasi ensimmäisen kerran Brownsean saarella vuonna 1907. Tämä historiallinen leiri kokosi yhteen 22 poikaa eri yhteiskuntaluokista.
Seuraavana vuonna ilmestyi Aids to scoutingin uusittu versio Scouting for boys (Partiopojan kirja), josta tuli myyntimenestys joka käännettiin nopeasti monille kielille. Helsinkiläisen voimistelunopettajan Kaarlo Soinion suomentama ”Partiopojat” ilmestyi kirjakauppoihin jo loppukesästä 1911.
Pojat perustivat itse partioryhmiä kokeillakseen kirjan ohjeita. Partioliike oli syntynyt. Se levisi nopeasti ympäri Brittiläistä Kansainyhteisöä ja lopulta ympäri maailmaa. Tyttöjen partiotoiminta käynnistyi pian poikien jälkeen, vuonna 1910 Agnes Baden-Powellin, Baden-Powellin siskon perustamana. Ensimmäiset tyttöjen partioryhmät olivat kuitenkin ilmestyneet jo vuonna 1909. Tytöt olivat ensi kertaa osallistuneet partiotapaamiseen Crystal Palacessa Lontoossa vuonna 1909. Tytöt kysyivät tuolloin neuvoa Baden-Powellilta, kuinka pääsisivät mukaan partioliikkeeseen.
Baden-Powellilla ei ollut alkuperäisenä tarkoituksenaan perustaa uutta poikajärjestöä, vaan hän halusi tarjota Isossa-Britanniassa jo toimiville järjestöille poikiin vetoavan ohjelman. Tästä huolimatta partioinnostus riistäytyi käsistä. Vuoden 1909 lopulla Isossa-Britanniassa arvioitiin olevan jo 100 000 partiopoikaa. Partioliike levisi hämmästyttävällä vauhdilla Isosta-Britanniasta ulkomaille, Yhdysvallat sekä Chile käynnistivät partiotoimintansa vuonna 1909, Aasian ensimmäinen oli Japani vuonna 1911 ja lähes jokaisessa eurooppalaisessa maassa oli partiolaisia ennen ensimmäistä maailmansotaa. Baden-Powell jäi armeijasta eläkkeelle vuonna 1910 ja ohjasi voimavaransa partiojärjestön kehittämiseen. Hän matkusti ympäri maailmaa rohkaisemassa ja avustamassa liikkeen leviämistä. Lokakuussa 1912 hän meni naimisiin apulaisensa, Olave Soamesin, kanssa kymmenen kuukautta ensitapaamisensa jälkeen. Olave oli miestään kolmekymmentäkaksi vuotta nuorempi. He saivat myöhemmin kolme lasta, Peterin, Bettyn ja Heatherin.
1920 järjestettiin Lontoossa ensimmäinen jamboree, jossa Baden-Powell julistettiin partioliikkeen johtajaksi. Kolmannella jamboreella Walesin prinssi kertoi kuninkaan aikovan aateloida Baden-Powellin. Uutinen otettiin liikkeessä iloiten vastaan ja Baden-Powell valitsi nimekseen Lord Baden-Powell of Gilwell.
Avioitumisen jälkeen Baden-Powellin terveydentila alkoi heiketä. Vuonna 1934 hänen eturauhasensa poistettiin. Vuonna 1938 Baden-Powell muutti Keniaan Nyeriin, jossa hän kuoli 8. tammikuuta 1941 83-vuotiaana.
Dedicated to Chaos
Dedicated to Chaos on yhdysvaltalaisen Queensrÿche-yhtyeen albumi, joka ilmestyi 28. kesäkuuta 2011.
Matto
thumb|Räsymatto.
Matto on lattialle levitettävä sisustus- ja käyttötekstiili, joka valmistetaan kutomalla tai solmimalla. Mattojen materiaali vaihtelee käyttötarkoituksen mukaan.
Mattoja käytetään lattian peittämisen ohella myös esimerkiksi kengänpohjien puhdistamiseen (kynnysmatto).
Kokolattiamatto on koko huoneen lattia-alan peittävä kiinteästi asennettu matto, joka on perinteisen maton ja lattianpäällysteen välimuoto.
Suomessa on kudottu perinteisesti räsymattoja. Materiaalina käytetään esimerkiksi vanhoja käyttötekstiilejä tai tekstiiliteollisuuden ylijäämämateriaalista leikattua trikoo- tai kangaskudetta.
Käsin solmitut itämaiset matot ovat hyvin arvokkaita, ja niiden hinta riippuu yleensä solmujen tiheydestä, valmistustekniikasta ja materiaaleista. Kuviollisia mattoja voidaan valmistaa myös erilaisilla pujottelutekniikoilla, kuten kelim-matot.
Arvostettu on myös kidderminstermatto, joka tavallaan muistuttaa itämaisia mattoja, mutta sillä on erityinen kudontatapa ilman loimia.
Brooks Koepka
Brooks Koepka (s. 3. toukokuuta 1990 West Palm Beach, Florida) on yhdysvaltalainen golfinpelaaja. Hän on pelannut PGA-kiertueella vuodesta 2012 ja voittanut seitsemän turnausta. Hän on voittanut Major-turnauksen neljä kertaa: Yhdysvaltain avoimet vuosina 2017 ja 2018 sekä PGA-mestaruusturnauksen vuosina 2018 ja 2019. Hän nousi maailmanlistan ykköseksi ensimmäisen kerran 21. lokakuuta 2018. Hän oli kaikkiaan yhdeksän viikkoa ykkösenä vuonna 2018. Hän palasi listan kärkeen 19. toukokuuta 2019 ja säilytti paikkansa koko loppuvuoden.
Koepka kuului Yhdysvaltain Ryder Cup -joukkueeseen vuosina 2016 ja 2018.
Stanislav Rostotski
upright|pienoiskuva|Stanislav Rostotski Stanislav Rostotski (21. huhtikuuta 1922 Rybinsk – 10. elokuuta 2001 Viipuri) oli venäläinen elokuvaohjaaja ja -käsikirjoittaja, joka teki monia suosittuja elokuvia Neuvostoliitossa etenkin 1960- ja 1970-luvulla. Hänen kansainvälisesti tunnetuimat ohjauksensa ovat isäntäänsä etsivästä koirasta kertova traaginen perhe-elokuva Bim mustakorva (1977) ja naisista kertova sotaelokuva Ja ilta oli rauhaisa (1972), jotka molemmat saivat parhaan vieraskielisen elokuvan Oscar-ehdokkuuden.
Rostotski oli toisen maailmansodan veteraani ja sai ohjatakseen useita sotaelokuvia. Hän opiskeli valtion elokuvainsitituutissa, työskenteli välillä Mosfilmissa nelisen vuotta kunnes palasi viimeistelemään tutkintonsa vuosina 1950–1952, opettajanaan muun muassa Grigori Kozintsev.
Rostotski sai uransa aikana muun muassa kaksi Neuvostoliiton valtionpalkintoa, kansantaiteilijan arvonimen sekä Leninin palkinnon.
Tatu Kolehmainen
Taavetti Heikki ”Tatu” Kolehmainen (21. huhtikuuta 1885 Kuopio – 15. kesäkuuta 1967 Helsinki) oli suomalainen kestävyysjuoksija. Hän edusti uransa aikana Kuopion Reipasta, Kuopion Rientoa, Helsingin Kisa-Veikkoja, Viipurin Reipasta ja Helsingin Jyryä.
Kolehmainen juoksi 20 000 metrin maailmanennätyksen 1.07.40,2 Helsingissä 1913. 25 000 metrin juoksussa hän juoksi kahdesti epävirallisen maailmanennätyksen. Suomen ennätystä hän paransi uransa aikana lisäksi ainakin 5 000 metrillä, tunninjuoksussa, 25 000 metrillä ja maratonilla. 10 000 metrin ennätyksensä 32.47,8 hän juoksi Tukholmassa 1912 ja parhaan maratonaikansa 2.41.48,0 Lontoossa 1913.
Kolehmainen saavutti SM-kilpailuissa 5 000 metrillä hopeaa 1911, 1913, 1914 ja 1915 sekä pronssia 1910. 10 000 metrillä hän sai kultaa 1914, hopeaa 1908, 1910, 1911, 1913 ja 1915 sekä pronssia 1916 ja 1920. Tunninjuoksussa hän jakoi Suomen-mestaruuden Hannes-veljensä kanssa 1910 17 944 metrillä ja voitti mestaruuden myös 1912, jolloin voittomatka oli 17 954 metriä. 25 000 metrin Suomen-mestaruuden hän voitti 1919. Maratonilla hän sai kultaa 1909.
Tatu Kolehmainen oli Suomen Radioamatööriliiton kunniajäsen. Jäämaan palkinnon, joka myönnetään liiton toimintaa ansiokkaasti edistäneelle, hän sai vuonna 1935. Hänen kutsumerkkinsä olivat OH2NAI, OH2OI ja OH2NT. Tatu Kolehmainen osallistui amatööriradioasemallaan 1939 valtakunnalliseen apuverkkoon seitsemännen piirin (Kuopion läänin) radioasemana.
Adolf zu Hohenlohe-Ingelfingen
Hohenlohe-Ingelfingenin isä oli kenraali ja ruhtinas Friedrich Ludwig zu Hohenlohe-Ingelfingen. Adolf zu Hohenlohe-Ingelfingen oli maanomistaja Sleesiassa ja toimi paikallisten maapäivien maamarsalkkana. Hän oli edustajana vuoden 1847 Preussin maapäivillä, vuoden 1850 Erfurtin parlamentissa ja sittemmin Preussin herrainhuoneessa, jonka puhemiehenä hän oli vuosina 1856–1862. Konservatiivinen Hohenlohe-Ingelfingen toimi Preussin pääministerinä 18. maaliskuuta – 23. syyskuuta 1862. Erottuaan terveyssyistä hän vetäytyi politiikasta. Hänen seuraajakseen tuli Otto von Bismarck.
Hohenlohe-Ingelfingenin poika oli tykistökenraali Kraft zu Hohenlohe-Ingelfingen.
Mary Astor
Mary Astor, oik. Lucile Vasconcellos Langhanke (3. toukokuuta 1906 Quincy, Illinois – 25. syyskuuta 1987 Los Angeles, Kalifornia) oli Oscar-palkittu yhdysvaltalainen näyttelijä ja bestseller-kirjailija. Hänet tunnetaan luultavasti parhaiten Brigid O’Shaunessyn roolista elokuvasta Maltan haukka (1941), mutta parhaan naissivuosan Oscar-palkinnon hän sai samana vuonna tehdystä elokuvasta Suuri valhe.
Astor aloitti uransa jo teini-ikäisenä Hollywoodin mykkäelokuvissa. Vaikka hän onnistui myös aikanaan siirtymään äänielokuviin, tuhosi 1930-luvun perheskandaali hänen muuten lupaavaa uraansa. Kesti aikansa ennen kuin Astor onnistui tekemään paluun. Tämä tapahtui suurelta osin elokuvien Maltan haukka ja Suuri valhe ansiosta. Astor loi menestyksellistä uraa myös television ja teatterin puolella. Hän kirjoitti myös muutaman romaanin. Vuonna 1964 Astor päätti yli neljäkymmentä vuotta kestäneen uransa ja vetäytyi viihdealalta.
Nuoruus
Mary Astor oli alkuperäiseltä nimeltään Lucile Vasconcellos Langhanke. Hän syntyi 3. toukokuuta 1906 Quincyssä Illinoisissa Otto Ludwig Langhanken (1871–1943) ja Helen Marie de Vasconcellosin (1881–1947) perheeseen ja oli heidän ainoa lapsensa. Hänen isänsä Otto oli alun perin kotoisin Berliinistä, mutta hän oli muuttanut Yhdysvaltoihin vuonna 1891 ja saanut Yhdysvaltojen kansalaisuuden. Astorin äiti oli syntyperäinen yhdysvaltalainen ja kotoisin Illinoisin Jacksonvillesta, joskin hänessä oli sekä portugalilaista että irlantilaista verta. Isä toimi ammatikseen saksan kielen opettajana ja äiti puolestaan opetti näyttelemistä, joten oli luonnollista, että nuorta Marya opetettiin kotona.
Perheen muutettua Chicagoon Mary alkoi opiskella näyttelemistä ja oli mukana monessa harrastajateatteriryhmässä. Hän myös osallistui erään lehden järjestämään kauneuskilpailuun ja sijoittui toiseksi. Perhe muutti sitten New Yorkiin, jotta Marylla olisi paremmat mahdollisuudet ryhtyä näyttelemään ammatikseen. Astor saikin pian puolivuotisen sopimuksen elokuvayhtiö Paramountille. Hänen nimensä myös vaihdettiin vanhasta Lucile Vasconcellos Langhankesta Mary Astoriksi.
Uran alku
Samana vuonna John Barrymore näki Astorin kuvan lehdessä ja pyysi, että tämä näyttelisi hänen kanssaan hänen seuraavassa elokuvassaan. Näin tapahtuikin, kun Astor palkattiin mukaan elokuvaan Beau Brummel (1924). Pari myös kihlautui, mutta suhde päättyi nopeasti Barrymoren kiinnostuttua toisesta naisesta. Tällä välin Astorin vanhemmat nauttivat tyttärensä omaisuudesta ja ostivat luksuskartanon. He kuluttivat surutta Astorin rahoja palvelijoihin, autoihin ja huonekaluihin, ja Astor alkoi saada vanhemmistaan tarpeekseen.
Astorin sopimuksen Paramountin kanssa rauettua hän allekirjoitti uuden sopimuksen Warner Bros. -yhtiön kanssa. Hän teki myös toisen elokuvan entisen kihlattunsa John Barrymoren kanssa. Häntä myös lainattiin useaan otteeseen 20th Century Foxille, ja sinne hänet myös palkattiin Warner-sopimuksen päätyttyä vuonna 1928. Kahdeksan kuukautta myöhemmin päättyi sopimus Foxin kanssa, sillä yhtiö oli siirtymässä yhä enemmän tekemään äänielokuvia, ja Astorin ääntä pidettiin liian matalana.
Seuraavat kuukaudet Astor kävi laulu- ja äänenmuodostustunneilla. Elokuvista ei rooleja tullut, mutta hän pääsi ystävättärensä kautta teatteriin näytelmään Among the Married, josta tuli menestys. Yksityiselämässä Astoria sen sijaan kohtasi tragedia, kun hänen ensimmäinen aviomiehensä ohjaaja Kenneth Hawks kuoli lento-onnettomuudessa vuonna 1930. Samaan aikaan Astorin ura kuitenkin jatkui menestyksekkäänä valkokankaalla ja hänen ensimmäinen äänielokuvansa Koston yö tuli vuonna 1930 ensi-iltaan. Astor näytteli useassa muussa elokuvassa, mutta hän sai hermoromahduksen ja joutui lääkärin hoidettavaksi. Myöhemmin hän meni lääkärinsä Franklyn Thorpen kanssa naimisiin.
Skandaalien aika
pienoiskuva|Mary Astor elokuvan [[Tyttö ja kosija (1944) trailerissa.]] Astor palasi töihin vuonna 1932. Myöhemmin samana vuonna hän jälleen kerran solmi sopimuksen WB:n kanssa. Hän maksoi edelleen vanhempiensa laskut ja joutui jopa lainaamaan rahaa saadakseen suuret laskut hoidettua. Vuonna 1933 hän jälleen piti taukoa elokuvatyöstä, ja hän matkusti New Yorkiin. Siellä hän aloitti suhteen näytelmäkirjailija George Kaufmanin kanssa. Seuraavana vuonna hänen vanhempansa haastoivat tyttärensä oikeuteen ja vaativat Astorilta enemmän rahaa kulujensa kattamiseen. Oikeus päätti, että Astorin oli maksettava vastedes vanhemmilleen sata dollaria kuukaudessa. Toinen skandaali kohtasi Astoria, kun hänen lääkärimiehensä Franklyn Thorpe ilmoitti hakevansa eroa ja kaiken lisäksi kertoi tuovansa julkisuuteen vaimonsa suhteen Kaufmaniin. He erosivat huhtikuussa 1935, ja Thorpe sai heidän vuonna 1932 syntyneen tyttärensä yksinhuoltajuuden.
Skandaalit jättivät jälkensä myös Astorin uraan. Kaiken lisäksi Thorpe oli vuotanut lehdistölle Astorin päiväkirjan, jossa tämä kertoi suhteestaan Kaufmanin kanssa. Vaikka päiväkirja ei sisältänyt muuta kuin Astorin romanttisia mietteitä, huhut alkoivat kiertää. Kirjan väitettiin sisältävän paljon yksityiskohtia Kaufmanin ja Astorin seksielämästä, mikä järkytti suurta yleisöä. Tuomarin määräyksestä päiväkirja määrättiin varastoitavaksi pankkilokeroon, jossa se oli aina vuoteen 1952 asti, jolloin se tuhottiin. Astor sai tyttärensä yhteishuoltajuuden.
Loppuvuodet
Kielteisestä julkisuudesta huolimatta Astorin onnistui jatkaa uraansa. Vuonna 1937 hän suuntasi jälleen teatteriin, mutta teki myös useita elokuvia. Vuonna 1941 hän esiintyi ehkä kaikkein kuuluisimmassa roolissaan Brigid O’Shaunessyna film noir -elokuvassa Maltan haukka. Hänen vastanäyttelijänään oli vielä silloin melko tuntematon Humphrey Bogart, jonka läpimurtona elokuvaa pidetään. Samana vuonna hän näytteli vielä elokuvassa Suuri valhe, josta hän sai ainoan Oscar-palkintonsa. Oscar-palkinnon jälkeen Astorin ala alkoi hiipua. Hän allekirjoitti seitsemän vuoden sopimuksen Metro-Goldwyn-Mayerin kanssa mutta sai esitettäväkseen vain huonoja elokuvarooleja. Hän oli alkoholisoitunut, ja vuonna 1951 hän liittyi AA-kerhoon.
Yksityiselämä
Astor oli naimisissa neljä kertaa. Kenneth Hawksin kanssa hän meni naimisiin vuonna 1928. Liitto kesti aina miehen kuolemaan asti vuoteen 1930. Seuraava aviomies oli Franklyn Thorpe. He menivät naimisiin vuonna 1931 ja erosivat 1935. Heillä oli 1932 syntynyt tytär Marylyn. Manuel del Campon kanssa Astor meni naimisiin vuonna 1937 ja erosi tästä 1942. Thomas Gordon Wheelock jäi Astorin viimeiseksi aviomieheksi. Liitto kesti vuodet 1945–1955.
Mary Astor kuoli 81-vuotiaana sydäninfarktiin 25. syyskuuta vuonna 1987 Woodland Hillsin kaupunginosassa Los Angelesissa Kaliforniassa. Hänet on haudattu Culver Cityyn Kaliforniaan. Astor saanut elokuvaurastaan tähden Hollywood Walk of Famelle Hollywoodiin osoitteeseen 6701 Hollywood Boulevard.
Saber Tiger
Saber Tiger oli X Japanista tunnetun Hideto "hide" Matsumoton esikoisbändi. Yhtye ei koskaan noussut kovin tunnetuksi ja sitä rassasi jatkuvat henkilövaihdokset, eikä siitä ole tiettävästi kuin muutama säilynyt hyvälaatuinen live-taltiointi, näitä ovat ainakin Origin of hide-sarjaan kuuluva vuoden 1986 joulukuun livetaltiointi, sekä yhtyeen entisen jäsenen Masayuki "Nick" Kanekon Internetiin julkaisema Break Out The Rock 1984 VHS DVD-muunnoksena. Yhtye julkaisi uransa aikana yhden LP-levyn. Yhtyeen musiikkia voi kuulla myös vanhoilla japanilaisten bändien kokoelma-albumeilla, sekä jo mainitun Origin of Hide -sarjan kahdella CD:llä, jotka sisältävät äänimuodossa yhtyeen livenauhoitteita.
Eräinen muiden ajan japanilaisyhtyeiden tapaan myös Saber Tigerissä oli pieniä natsielementtejä, esimerkiksi joissakin konserteissa hidellä oli natsiviiri. Yhtye joutui vaihtamaan nimensä vuonna 1986, koska Sapporossa olikin toinen samanniminen bändi. Tämän vaihdoksen myötä bändistä tuli Saver Tiger, mutta yhtye vaihtoi nimeään vielä kerran hiden kuoleman jälkeen kun vuonna 1999 osa entisistä jäsenistä herätti yhtyeen eloon nimellä yokosuka Saver Tiger. Tämä uudelleenperustaminen jäi aika lyhyeksi, ja jo 2001 se päätyi tauolle, eikä tiettävästi palaamisen merkkejä ole.
Jäsenet (laulu, kitara, kitara, basso, rummut)
XX.7.1982 asti Michael, hide, Nick, Tetsu, Ken XX.8.1982-1983 Takk, hide, Nick, Tetsu, Ken 1984 Rolly, hide, Nick, JAM, Ken 1985-1986 Rolly, hide, REM, JAM, Ken 1986 KYO, hide, REM, TOKI, KILL with Power 1986-1987 KYO, hide, REM, TOKI, TETSU!
1999 Rolly, REM, JAM, KILL with Power 1999-2001 Hideyuki, REM, JAM, KILL with Power
Bockenem
Bockenem on noin 10 000 asukkaan kaupunki Keski-Saksassa, Ala-Saksin osavaltiossa.
Raymond Cruz
Raymond Cruz (s. 9. heinäkuuta 1961 Los Angeles, Kalifornia) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hänet tunnetaan parhaiten Julio Sanchezin roolista televisiosarjassa Ratkaisija ja sen spin-offissa Rikoksista pahin, sekä huumeparoni Tuco Salamancan roolista televisiosarjassa Breaking Bad ja sen spin-offissa Better Call Saul.
Cruz on myös näytellyt muun muassa elokuvissa Gremlins 2 – uusi pesue (1990), Kaappaus merellä (1992), Isku Kolumbiaan (1994), The Rock – paluu helvettiin (1996), Alien – ylösnousemus (1997), Hämärästä aamunkoittoon 2: Texas Blood Money (1999), Training Day (2001) ja Itkevän naisen kirous (2019).
Drapetomania
pienoiskuva|Samuel A. CartwrightDrapetomania oli psykiatrinen termi, jolla tarkoitettiin mustaihoisten orjien taipumusta karata omistajiltaan. Termin keksi louisianalainen lääkäri Samuel A. Cartwright vuonna 1851. Drapetomania on tärkeä historiallinen esimerkki tieteellisestä rasismista.
Monet orjanomistajat uskoivat parantavansa orjien elämää, eivätkä siten käsittäneet, miksi jotkut orjat halusivat karata. Cartwright uskoi, että drapetomania oli hoidettavissa oleva sairaus. Tehokkaiksi parannuskeinoksi hän ehdotti ruoskimista. Cartwright keksi myös termin Dysaethesia Aethiopica kuvaamaan orjien motivaation puutetta, johon hänen mukaansa ruoskiminen myös kävi lääkkeeksi.
Musiikkiterapia
Suomessa musiikkiterapian laajempi käyttö alkoi 1960-luvun alkupuolella ensin kokeiluina Nikkilän, Hesperian ja Lapinlahden psykiatrisissa sairaaloissa. Ensimmäinen musiikkiterapiakoulutus käynnistyi Sibelius-Akatemiassa 1972 (alan koulutusta annettiin jo 1960-luvulla Jyväskylän yliopistossa), ja Suomen musiikkiterapiayhdistys perustettiin 1973. Ennen vuotta 1994 alkaneen musiikkiterapeutin koulutuksen suorittaneille TEO myös myönsi aikoinaan oikeuden käyttää psykoterapeutin ammattinimikettä. Sen jälkeen Valvira (aiempi TEO) totesi vasta Oulun yliopiston järjestämän VET (vaativan erityistason) musiikkiterapiakoulutuksen vuosina 2007-2011 johtavan psykoterapeutin ammattiin ja ammattinimikkeeseen (psykodynaaminen yksilöpsykoterapia). Useilla musiikkiterapeuteilla on Valvira-pätevyys myös muun terveydenhuollon ammatin kautta.