cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Mustamamba
Luonnolliset viholliset
Mustamamban merkittävin vihollinen luonnossa on mangusti. Mangustit ovat tunnettuja vastustuskyvystään käärmeiden myrkkyjä kohtaan. Hyvä immuunius on seurausta mutaatioista eläinten asetyylikoliinin nikotiinireseptoreissa; mutaatiot estävät käärmeen myrkyssä olevaa neurotoksiinia sitoutumasta reseptoreihin ja siten ehkäisevät myrkytystä. Myös tarhakäärmeisiin kuuluva Mehelya capensis saalistaa mustamambaa. Myrkytön laji on menestyksekäs muiden käärmeiden saalistaja ja on mangustin tavoin hyvin vastustuskykyinen.
Osuuskassa
Ensimmäiset osuuskassat
Vuonna 1912 osuuskassojen keskikoko oli 40–50 jäsentä. Lainaustoiminnan ohella varhaiset osuuskassat harjoittivat myös jäsentensä ammattitarvikkeiden yhteisostoja ja tuotteiden yhteismyyntiä. Vuonna 1920 suurimmissa osuuskassoissa oli jo lähes 300 jäsentä, kun pienimmissä osuuskassoissa jäätiin runsaaseen kymmeneen jäseneen.
Osuuskassojen kehitys
Osuuskassat perustettiin aluksi myöntämään luottoja. Vasta vuonna 1920 osuuskassat saivat oikeuden ottaa vastaan talletuksia muiltakin kuin jäseniltään. Tämä auttoi osuuskassoja laajentamaan toimintaansa. Kesti kuitenkin 1930-luvulle ennen kuin kaikki osuuskassat alkoivat ottaa talletuksia vastaan.
Karijoki
Maantiede
Karijoen naapurikunnat ovat Isojoki, Kauhajoki, Kristiinankaupunki ja Teuva.
Mustamamba
Mustamamban pureman hoito
Vaikka mustamamban myrkyn koostumus vaihteleekin käärmeen eri elinalueilla, SAIMR (South African Institute of Medical Research) tutkimuskeskuksen valmistama vastalääke tehoaa niihin kaikkiin. Mustamambat purevat ihmistä hyvin harvoin, mutta jos niin käy, se on hengenvaarallista. Nopea ensiapu on hyvin tärkeää ja uhri pitää kuljettaa sairaalaan. Pureman kohtaan pannaan kiristysside ja kuljetuksen aikana potilaalle on annettava tekohengitystä. Hyvän ensiavun ja sairaalan vastalääkehoidon saaneista uhreista 99 % paranee ilman mitään jälkisairauksia. Myrkytyksen oireet katoavat yleensä hyvin nopeasti potilaan saatua vastalääkettä.
Emil Lindh
Emil Lindh oli 50 vuoden ajan näyttelijänä Ruotsalaisessa teatterissa ja hän kuului aikoinaan kolmeen otteeseen myös teatterinjohtaja August Fredrik Arppen oopperaseurueeseen. Hänen tunnettuihin näytelmärooleihinsa kuuluivat muun muassa "Siltalan pehtoorin" kamreeri Svennberg, "Setä Bräsig", "Swedenhjelmien" Eriksson ja "Suuren maailmanteatterin" talonpoika. Lindh oli mukana Ruotsalaisen teatterin eläkekassan hallinnossa. Hän oli naimisissa näyttelijä Agnes Lindhin kanssa.
Karijoki
Maantiede
Asutus jakautuu kirkonkylään ja sen lähikyliin (Karijoen laakso) sekä Myrkyn kylään (Teuvanjoen laakso).
Luonto
Karijoella on kolme järveä: Kankalojärvi, Peurajärvi ja Pohjoisjärvi.
Natura-kohde Lapväärtinjokilaakso on osittain Karijoen alueella. Se on merkittävin lähes vapaana virtaava jokivesistö, joka laskee Selkämereen. Jokeen nousevat kutemaan meritaimen, harjus ja alajuoksulle myös vaellussiika.
Karijoen korkein kohta on 146 metriä korkea Iso-Kakkori.
Taajamat
Vuoden 2017 lopussa Karijoella oli 1 329 asukasta, joista 511 asui taajamassa, 808 haja-asutusalueilla ja 10:n asuinpaikat eivät olleet tiedossa. Karijoen taajama-aste on 38,7 %. Kunnassa on vain yksi taajama, Karijoen kirkonkylä.
Väestönkehitys
Seuraavassa kuvaajassa on esitetty kunnan väestönkehitys viiden vuoden välein vuodesta 1980 lähtien. Käytetty aluejako on 1.1.2017 tilanteen mukainen.
Uskonto
Vuoden 2018 aluejaon mukaan Karijoella on seuraavat Suomen evankelis-luterilaisen kirkon seurakunnat:
Suomen ortodoksisen kirkon seurakunnista Karijoen alueella toimii Vaasan ortodoksinen seurakunta.
Elinkeinorakenne
Toimivia maatiloja ja yrityksiä on molempia noin sata. 29,7 prosenttia Karijoen työvoimasta sai vuonna 2015 elantonsa maa-, metsä- ja kalataloudesta, mikä teki kunnasta Suomen viidenneksi alkutuotantovaltaisimman.
Vuonna 2016 eniten yhteisöveroa maksaneet yritykset olivat rakennustarvikkeita tuottava Timala, E-P:n Elementtirakenne ja liukuovia ja komeroita valmistava Mirror Line. Merkittäviä työnantajia kunnan lisäksi ovat Suupohjan Perunalaakso sekä Suupohjan teollisuusautomaatio.
Emil Lindh
Emil Lindh näytteli kahdeksassa elokuvassa vuosina 1923–1932.
Osuuskassa
Osuuskassojen kehitys
Osuuskassoja perustettiin vilkkaasti aina 1920-luvulle asti. Osuuskassoja oli enimmillään 1416; luku saavutettiin 1928 ja uudelleen 1930. Lukumääräisesti eniten kassoja oli Viipurin, Oulun ja Kuopion lääneissä. Suurimmillaan osuuskassatiheys oli 1930 Oulun läänissä, 1 osuuskassa 155 viljelmää kohti. Koko maan keskiarvo oli tuolloin 1 osuuskassa 200 viljelmää kohti.
Mustamamba
Muuta
Mustamambaa pidetään yhtenä Afrikan vaarallisimmista ja pelätyimmistä käärmeistä monien eri tekijöiden vuoksi. Käärmeen nopea reagointikyky, vikkelät liikkeet ja voimakas myrkky herättävät usein pelkoa sen elinalueiden lähettyvillä, ja muussa maailmassa myös populaarikulttuuri on vaikuttanut mielikuvaan eläimestä. Käärmeen hyökkäykset ihmisen kimppuun ovat kuitenkin harvinaisia, sillä laji karttelee ihmistä ja sitä esiintyy verrattain vähän tiheästi asutuilla alueilla.
Osuuskassa
Osuuskassojen kehitys
1920-luvun lopulta alkoi uusi kehityssuunta. Kassojen lukumäärä alkoi laskea. Pienet kassat yhdistyivät isommiksi ja osa lakkautettiin. Kun kyläkassat olivat aiemmin toimineet osuuskassan hoitajan kotona, nyt ne useammin hankkivat itselleen omat toimitilat. Pienet ja suuret osuuskassat alkoivat 1930-luvulla eriytyä toisistaan. 1960-luvulle tultaessa kaupunkien suurkassat olivat erottuneet muista entistä enemmän. Vuonna 1960 oli taseeltaan suurimmassa Turun Seudun Osuuskassassa 3100 jäsentä, kun taas pienimmässä kassassa, Oterman Osuuskassassa, jäseniä oli vain 57. Päivittäiseen aukioloon siirryttiin pääosin 1930–1940-luvuilla; 1950-luvulla se vakiintui lopullisesti pieniä kassoja myöten.
Osuuskassojen jäsenmäärä oli alkuvuosikymmeninä suurin piirtein sama kuin kassojen asiakkaiden määrä. Kassojen lukumäärän kasvusta huolimatta jäsenten määrä pysyi 1920-luvun alkuvuosiin asti suhteellisen pienenä. Vuonna 1920 osuuskassojen jäsenmäärä oli alle 6 % maaseudun ruokakuntien määrästä. Kassojen markkinaosuus oli noin prosentti. 1920-luvulla jäsenten määrä kääntyi nopeaan kasvuun. 1930-luvun lama katkaisi kasvun hetkeksi. Vuonna 1938 jäseniä oli jo 30 % suhteessa maaseudun ruokakuntien määrään. Osuuskassojen markkinaosuus oli tuolloin 10 %. Tässä vaiheessa osuuskassoilla alkoi olla todellista merkitystä maatalouden luottolaitoksena. Osuuskassat nousivatkin 1930-luvulla maatalouden ja maaseudun merkittävimmäksi luottolaitokseksi. Itsenäisyyden alun asutusreformeilla (torpparilaki, asutuslait) oli suuri merkitys osuuskassojen kannalta, sillä itsenäistyneillä pienviljelijöillä oli suuri tarve lainata rahaa maatalouden parannustöihin. Melkein ainoana lainaajana olivat osuuskassat.
Museosilta
Museosilta on silta, joka on suojeltu esimerkiksi Suomessa rakennussuojelulain perusteella. Tieosuudet voivat olla edelleen käytössä tai jääneet pois käytöstä.
Osuuskassa
Osuuskassojen kehitys
Sotien jälkeen 1940-luvun lopussa muodostui jälleenrakennus- ja asutustoiminnan lainoitus merkittäväksi osuuskassojen kannalta. Asutuslainoja myönnettiin muutamassa vuodessa enemmän kuin kassoilla ennen sotaa oli ollut jäseniä. Taloudellisesti lainat eivät olleet tuottoisia, mutta osuuskassojen markkinaosuus nousi niiden kautta äkkijyrkästi 10 prosentista 25 prosenttiin vuosina 1944–1949. Se on Suomen pankkihistorian rajuin markkinaosuuden muutos. Osuuskassojen markkinaosuus vakiintui 1960-luvulla 20 prosenttin tienoille. Osuuskassat olivat nousseet tasaveroiseen asemaan muiden pankkiryhmien kanssa.
Myös kassojen jäsenmäärä kasvoi sotien jälkeen. Tässä vaiheessa kaikki asiakkaat eivät enää liittyneet jäseniksi, joten asiakasmäärä kasvoi vielä jäsenmäärääkin nopeammin. Jäsenkunta heijasti toiminnan ankkuroitumista maaseudulle, missä jäseninä oli maataloudenharjoittajia ja maaseudun työväestöä. Poikkeuksen maaseutupainotukseen muodosti 1947 aloittanut Suur-Helsingin Osuuskassa, joka perustettiin helpottamaan asuntorahoitusta Helsingin ympäristössä.
Museosilta
Tiehallinnon ja sen edeltäjän Tie- ja vesirakennuslaitoksen valintaperusteina on ollut sillan valtakunnallinen historiallinen ja kulttuurihistoriallinen merkitys, silta- ja tietekninen merkitys, tie- ja liikennehistoriallinen merkitys, paikallinen erikoismerkitys, ennallaan säilyttämisen edellytykset sekä alkuperäisyys. Valtaosa museosilloista on otettu luetteloon 1980-luvun alkupuolella.
Osuuskassa
Osuuskassojen kehitys
Osuuskassoja ei aina haluttu tunnustaa "täysivaltaisiksi" rahalaitoksiksi. Mm. osuuskassasiirto jäi vielä 1950-luvun lopulla vain osuuskassojen sisäiseksi tilisiirtomuodoksi. Vielä 1960-luvun alussa osuuskassat itsekin pyrkivät korostamaan luonnettaan maanviljelijäväestön rahalaitoksina.
Museosilta
Nykyään vastuu tienpidon perinneasioista kuuluu Pirkanmaan elinkeino-, liikenne- ja ympäristökeskukselle.
Suomen tieliikenteen museosillat
Suomessa oli Elinkeino-, liikenne- ja ympäristökeskuksen luettelon mukaan vuoden 2012 syyskuussa seuraavat 33 tieliikenteen käytössä olevaa tai ollutta museosiltaa, joista vanhin on vuodelta 1777 ja uusin vuodelta 1959:
Taistelu Aunuksesta
Taistelu Aunuksesta on Martti Haavion ja Olavi Paavolaisen jatkosodan aikana toimittama kirja, joka joutui julkaisukieltoon. Aineiston on uudelleen koonnut Helena Pilke ja teoksen julkaisi Suomalaisen Kirjallisuuden Seura vuonna 2011.
Karijoki
Julkiset palvelut
Karijoen kirjasto toimii koulun yhteydessä. Sillä on yhteistyösopimus naapurikuntien kanssa. Vapaaehtoiset pyörittävät kyläkirjastoa Myrkyn kylässä.
Kulttuuri
Karijoen länsiraja on samalla kieliraja. Suurin osa karijokisista puhuu omin vivahduksin eteläpohjalaismurretta.
Urheilu
Karijoen Tappara on kunnassa toimiva urheiluseura.
Ruoka
Karijoen pitäjäruoaksi nimettiin 1980-luvulla klimppisoppa.
Hallinto
Karijoen kunnanjohtaja vuodesta 2017 on Marko Keski-Sikkilä. Kunnanvaltuustossa on 15 paikkaa, joista kahdeksan on keskustan hallussa kaudella 2021–2025.
Politiikka
Annetut äänet viimeisimmissä kunnallisvaaleissa. (lähde: YLE, Vaalitulospalvelu)
Osuuskassa
Osuuskassojen kehitys
Osa osuuskassoista jäi pysyvästi pieniksi "tupakassoiksi". Vielä 1960-luvun alussa pienimmissä osuuskassoissa oli vain 50–100 jäsentä ja laina-asiakasta. Osa pikkukassoista oli auki vain satunnaisesti, eikä monilla edelleenkään ollut erillistä toimistoa tai kassanhoitajaa. Pikkukassojen etu oli olemattomat kulut, sillä palkka- tai kiinteistökulut olivat pienet niin kauan kuin toimittiin kirjanpitäjän kamarissa manuaalisen pankkitekniikan varassa. Ajan kuluessa pikkukassojen toimintaedellytykset vaikeutuivat. Pienet kassat eivät kyenneet murtamaan pienuuden noidankehää ja nousemaan tasolle, jossa olisi voitu siirtyä palkatun täyspäiväisen kassanhoitajan aikakauteen. Pikkukassat fuusioituivat lähiseutujen suurempiin osuuskassoihin lopulta vasta ehkä sitten, kun vanha hallituksen puheenjohtaja tai kirjanpitäjä luopui tehtävästään.
Osuuskassoista osuuspankeiksi
Osuuskassoista oli vajaassa 70 vuodessa kasvanut merkittävä ryhmä. Vuoden 1969 päättyessä osuuskassojen osuus maan talletuskannasta oli 19,6 %. Talletuksilla mitaten suurimmat osuuskassat olivat tuolloin Turun Seudun Osuuskassa, Suur-Helsingin Osuuskassa ja Porin Seudun Osuuskassa. Myös pieniä kyläkassoja toimi edelleen, vaikkakin vähemmän kuin aiemmin. Yhteensä osuuskassoja oli jäljellä 464.
Vuonna 1970 voimaan astuneen pankkilainsäädännön mukaisesti osuuskassat muuttuivat osuuspankeiksi. Poikkeuksena tästä olivat osuuskauppojen yhteydessä toimineet kassat.
Jäsenten vastuu
Osuuskassojen alkuvuosikymmeninä toiminta perustui jäsenten eli asiakkaiden henkilökohtaiseen vastuuseen kassan sitoumuksista. Osuustoiminnallinen yhtiömuoto oli syntynyt siksi, että omien pääomien määrä voitiin minimoida ja vapautua riippuvuudesta ulkopuolisista pääoman toimittajista. Pääomien vähäisyyttä kompensoitiin jäsenten henkilökohtaisella sitoutumisella. Pelkästään henkilökohtaisen vastuun varassa ei kuitenkaan toimittu, vaan OKO avusti vaikeuksiin joutuneita kassoja. Osuuspankit ymmärsivät, että koko järjestön maine saattaisi tahriintua, jos yksittäiset kassat joutuisivat vararikkoon. Myöhemmin, vuonna 1932 perustettiin Osuuskassojen Vakuusrahasto tukemaan talousongelmiin joutuneita osuuskassoja.
Kun osuuskassat muuttuivat osuuspankeiksi 1970, riskinkannon periaate muuttui. Jäsenten lisämaksuvelvollisuuden sijaan tulivat oma pääoma ja osuuspankkien keskinäinen vastuu.
Maanviljelijöiden osuuskassat ja muut osuuskassat
Osuuskassoilla tarkoitetaan toisinaan vain OKO:sta luottoa nauttineita tai Osuuskassojen Keskusliittoon kuuluneita "maanviljelijöiden osuuskassoja". Ne olivatkin tavallisimpia. Niiden lisäksi Suomessa on toiminut muitakin osuuskassoja. Sellaisia ovat olleet käsityöläisten ja virkamiesten osuuskassat sekä huolto-osuuskassat. Jo osuuskassojen ensimmäisenä vuonna 1903 perustettiin kaksi käsityöläisten osuuskassaa. Ylioppilaiden Raittiusyhdistyksen Osuuslainarahasto r.l. ja Rautatieläisten Osuuskassa perustettiin 1910-luvun taitteessa. Vuonna 1935 perustettiin Ammatinharjoittajain Osuuskassa. "Muita osuuskassoja" oli enemmänkin.
Ongelmatapauksia
Keikyän Osuuskassan hallintoneuvoston puheenjohtaja ja toimitusjohtaja ottivat 1950-luvulla vastaan pimeitä talletuksia kassan nimissä. Talletuksia ei viety lainkaan kassan kirjanpitoon. Talletusvaroja puolestaan lainattiin edelleen puheenjohtajalle ja hänen lähipiirilleen, vaikka jo aiemmin samalta henkilöltä oli peruutettu shekkiluotto-oikeus. Väärinkäytökset johtivat 200 miljoonan markan tappioihin, jotka vastasivat kassan taseen kokoa. Kassan johtaja päätti itse päivänsä.
Museosilta
Suomen rautateiden museosillat
Tieliikenteen siltojen luettelossa on lisäksi nimellä Korian silta vuonna 1870 rakennettu Riihimäki–Pietari-radan rautatiesilta, joka Korian ratasillan valmistuttua palveli tieliikenteen siltana vuosina 1924–1985 ja sen jälkeen kevyen liikenteen siltana uuden Korian maantiesillan valmistuttua.
Museosiltaluettelosta poistetut tieliikenteen sillat
Museovirasto esitti vuonna 2011, että Alvettulan silta suojeltaisiin rakennusperintölain nojalla. Suojelupäätös on vahvistettu ympäristöministeriössä 2014. Nurmijärven Myllysillan katsottiin olevan rakentamisajalleen epätyypillinen, eikä sen säilyttämistä museosiltaluettelossa pidetty perusteltuna.
Georgi Petkov
Georgi Petkov (, s. 14. huhtikuuta 1976 Pazardžik) on bulgarialainen jalkapallomaalivahti.
Peliuransa Petkov aloitti vuonna 1994 kotikaupunkinsa joukkueessa Hebăr Pazardžikissa, josta hän siirtyi ensin Slavija Sofiaan ja vuonna 2002 Levski Sofiaan. Aluksi hän oli vaihtopenkillä Dimităr Ivankovin ollessa joukkueen maalivahtina, mutta Ivankovin lähdettyä joukkueesta Petkov toimi joukkueensa ykkösmaalivahtina. Hänen joukkueensa pääsi ensimmäisenä bulgarialaisjoukkueena Mestarien liigan lohkovaiheeseen.
Epte
Epte on Ranskassa virtaava 113 kilometriä pitkä joki, joka alkaa Serqueux'sta Seine-Maritimen departementista ja laskee Seineen lähellä Givernyä Euren departementissa.
Taide
Claude Monet asui yli 40 vuotta Givernyssä Epten lähellä. Epten joki esiintyy monessa Monet’n maalauksista, tunnetuin on Peupliers au bord de l'Epte.
Historia
thumb|right|260px|Gisorsin linnoitus. Vuonna 911 Saint-Clair-sur-Eptessa Kaarle Yksinkertainen, Frankkien päällikkö, ja Rollo, viikinkien päällikkö, solmivat sopimuksen. Sen jälkeen Epte oli Normandian ja Ranskan rajalla, ja Epten laaksoon rakennettiin monta sotilaallista suojarakennusta. Normandian puolella niistä tärkeimpiin kuului Gisorsin linnoitus.
Wardair Canada
Wardair Canada oli kanadalainen lentoyhtiö. Sen perusti Max Ward vuonna 1952, tuolloin nimellä Wardair. Nimi vaihtui Wardair Canadaksi vuonna 1961. Yhtiö lopetti toimintansa 31. maaliskuuta 1989 Canadian Airlinesin ostettua sen.
Historia
Yhtiö vuokrasi ensimmäisen ison lentokoneensa, Douglas DC-6:n, keväällä 1962 Canadian Pacific Airlinesilta ja alkoi tarjota tilauslentoja. Ensimmäinen oli meno-paluulento Calgarystä Ottawaan 10. toukokuuta 1962. Wardair laajensi pian toimintaansa myös ulkomaan lentoihin. 22. kesäkuuta se aloitti kansainvälisen toimintansa kuljettamalla 88 sotamorsianta Eurooppaan sukulaisiaan tapaamaan. Menestyksekkään alun jälkeen yhtiö jatkoi kesäkaudella tilauslentoja Eurooppaan, kun taas talvella se kuljetti turisteja etelän lämpöön Meksikoon ja Kaliforniaan. Samalla se jatkoi lentoja myös Kanadassa, jossa se lensi muiden muassa Bristol Freightereillä, DHC-2 Beavereillä ja DHC-3 Ottereilla Yellowknifesta.
Wardair Canada siirtyi suihkukoneaikakauteen huhtikuussa 1966, kun se sai ensimmäisen Boeing 727 -koneensa, joka oli samalla ensimmäinen Kanadaan toimitettu Boeingin valmistama lentokone. Koneeseen asennettiin ylimääräiset polttoainetankit, jotta sillä voitiin lentää yli Atlantin. Seuraava vuosi oli Wardairille virstanpylväs, sillä se siirtyi yksityisomistuksesta osakeyhtiöksi. Vuonna 1968 saapuneet kaksi Boeing 707:ää tehostivat yhtiön Euroopan liikennettä, sillä ne kykenivät välilaskuttomiin lentoihin. Yhtiön valmiutta kaukolentoihin paransi entisestään viisi vuotta myöhemmin toimitettu Boeing 747. Kaukolentojen lähtökaupunki oli aluksi Edmonton, mutta myöhemmin lennot siirtyivät suurempiin väestökeskittymiin Vancouveriin ja Torontoon. Talven reittiverkostoon lisättiin Havaiji, kun taas kesäisin alettiin lentää Lontooseen.
Vuonna 1976 yhtiössä tehtiin uudelleenjärjestely, jossa Wardair Canada siirtyi Wardair International -holdingyhtiön omistukseen. Yhtiö oli pienehkö, mutta kasvoi vakaasti. Se tunnettiin hyvästä palvelusta keskivertoa alemmalla hinnalla sekä laadukkaista aterioistaan ja ystävällisestä henkilökunnastaan. Sen koneissa oli runsaasti jalkatilaa, ja se muistetaankin yhtenä sen ajan ylellisimmistä kanadalaisista lentoyhtiöistä.
1980-luvun puolivälissä Wardair Canada lensi kotimaan lentoja Quebecin, Manitoban, Ontarion, Brittiläisen Kolumbian ja ALbertan alueella, ja ulkomaan lentoja Yhdysvaltoihin, Karibialle, Etelä-Amerikkaan ja Eurooppaan. Se kuljetti keskimäärin 1,25 miljoonaa matkustajaa vuosittain. Samaan aikaan se kohtasi kuitenkin myös haasteita. Se oli siirtynyt tilauslennoista reittilentoihin, mutta ongelmat yhtiön tietokonepohjaisen varausjärjestelmän kanssa haittasivat myyntiä. Tämän lisäksi se ei onnistunut kanta-asiakasohjelmallaan houkuttelemaan riittävästi liikematkustajia kilpailijoiltaan. Nämä tekijät uhkasivat viedä sen talousvaikeuksiin, eikä suunniteltu laivaston ja reittiverkoston suuri laajennus helpottanut tilannetta. Yhtiöllä oli tuolloin vain seitsemän lentokonetta, mutta se tilasi 38 uutta (14 Airbus A310, 12 McDonnell Douglas MD-80, 12 Fokker 100).
Nopea laajentuminen osoittautui lopulta kannattamattomaksi ja Wardair Canada joutui vakaviin talousvaikeuksiin. Lopulta Kanadan liikenneviranomaiset hyväksyivät yhtiön myynnin Canadian Airlinesille 31. maaliskuuta 1989. Tilatuista koneista oli siihen mennessä ehditty toimittaa vain 12 Airbus A310:ä, muut tilaukset peruttiin.
Kohteet (1989)
Vuonna 1989 Wardair Canada lensi reittilentoja 15 kohteeseen sekä tilauslentoja 18 kohteeseen, joista 12 eri kohteita kuin reittilennoilla.
Laivastohistoria
Toimintansa aikana Wardair Canada käytti ainakin seuraavia konetyyppejä:
Dmitri Sakunenko
Dmitri Nikolajevitš Sakunenko (, 7. tammikuuta 1930 Ust-Talmenka, Venäjän SFNT – 13. syyskuuta 2014 Vladimir) oli Neuvostoliittoa vuosina 1952–1960 edustanut pikaluistelija.
Vaikka Dmitri Sakunenko valittiin vuonna 1952 Neuvostoliiton pikaluistelumaajoukkueeseen, hän ei Moskovan urheilujohdon painostuksesta huolimatta halunnut muuttaa synnyinseudultaan Vladmirista Moskovaan. Hän siis asui maajoukkue-urheilijana edelleen Vladimirissa, mikä siihen aikaan oli poikkeuksellista. Huippu-urheilijat kerättiin eri puolilta Neuvostoliittoa suuriin kaupunkeihin, erityisesti Moskovaan, tehokkaan valmennuksen vuoksi. Sakunenko osallistui Sapporon MM-kisoihin 1954 ja sijoittui viidenneksi. Sakunenko luisteli 10. tammikuuta 1955 Alma-Atan Medeolla yhteispisteiden maailmanennätyksen ja ensimmäisenä ihmisenä maailmassa 5 000 metriä alle kahdeksan minuutin. Yhteispiste-ennätys säilyi ME:nä kahdeksan vuotta aina vuoteen 1963. Samana vuonna hän kilpaili EM-kisoissa Falunissa, missä hän sijoittui pronssille. Saman vuoden MM-kisoissa Moskovassa hän sijoittui neljänneksi Ruotsin Sigge Ericssonin voittaessa maailmanmestaruuden hieman yllättäen venäläiskolmikon Oleg Gontšarenko-Boris Šilkov-Dmitri Sakunenko sijoittuessa seuraaviksi.
Olympiatalvena 1956 Sakunenko ei kilpaillut EM- tai MM-kisoissa. Hän kilpaili kuitenkin Cortina d’Ampezzon talviolympialaisissa 1956 sijoittuen 5 000 metrillä 16:nneksi, jota saattoi pitää aiemman menestyksen perusteella pettymyksenä. Seuraavana vuonna eli 1957 Sakunenko sijoittui EM-kisoissa yhdeksänneksi ja vuonna 1958 ei enää mahtunut 16 parhaan joukkoon.
Dmitri Sakunenkon kilpailu-ura kesti aina vuoteen 1963. Kaikkiaan hän edusti kilpailu-urallaan kolmissa EM-kisoissa, kaksissa MM-kisoissa ja kerran olympialaisissa. Sakunenko eli Vladimirin alueella arvostettuna urheilun mestarina ja alueen kunniakansalaisena.
Uransa jälkeen Sakunenko opiskeli Smolenskin Pedagogisessa Instituutissa eli nykyisessä Smolenskin yliopistossa ja valmistui 1965 liikunnanopettajaksi. Tämän jälkeen hänellä oli useita tehtäviä urheiluvalmennuksessa ja liikunnan hallinnollisissa tehtävissä. Sakunenko kuoli 84-vuotiaana 13. syyskuuta 2014.
Kirjallisuusvuosi 1840
Kirjallisuusvuosi 1840 käsittelee vuoden 1840 tärkeitä kirjallisuuden tapahtumia, uutisia ja julkistuksia.
Process
Process on brittiläisen rhythm and blues -laulaja Samphan ensimmäinen studioalbumi, joka julkaistiin 3. helmikuuta 2017 levymerkillä Young Turks. Albumi voitti vuonna 2017 Mercury Prize -palkinnon. Kappaleille "Blood On Me" ja "(No One Knows Me) Like The Piano" on julkaistu musiikkivideot.
Arvostelut
Albumi sai myönteistä palautetta seuraavilla sivustoilla:
Condor
thumb|Condorin eri aikakausien asuihin pukeutuneita työntekijöitä yhtiön Frankfurtissa sijaitsevan pääkonttorin edessä. Condor Flugdienst GmbH on saksalainen lomalentoyhtiö. Vuonna 1955 perustetun yhtiön tärkein solmukohta on Frankfurtin lentoasema, jolta se lentää Välimeren alueelle sekä Pohjois- ja Etelä-Amerikkaan, Afrikkaan ja Aasiaan. Toinen, pienempi solmukohta on Münchenin lentoasema, jolta Condor lentää myös joitakin kaukolentoja.
Condor on Saksan suurin lomalentoyhtiö. 60-vuotisen historiansa aikana se on kuljettanut 214 miljoonaa matkustajaa. Se lentää vuosittain noin 32 000 lentoa kuljettaen yli seitsemän miljoonaa matkustajaa. Vuonna 2015 Condorin liikevaihto oli 1,257 miljardia puntaa, ja se teki 56 miljoonan punnan liikevoiton.
Perustaminen ja alkuvuodet
thumb|[[Lufthansa Cargon väreissä oleva, Condorin operoima Vickers Viking 1B -rahtikone vuonna 1964.]] thumb|Boeing 747-200 vuonna 1976. Yhtiö perustettiin 21. joulukuuta 1955 nimellä Deutsche Flugdienst. Sen omistivat laivayhtiöt Norddeutscher Lloyd (27,75 %) ja Hamburg America (27,75 %), Lufthansa (26 %) ja rautatieyhtiö Deutsche Bundesbahn. Yhtiön ensimmäinen toimeksianto tuli maaliskuussa 1956, kun se lennätti sata Geisler Tours -matkayhtiön asiakasta Jerusalemiin ja Egyptiin kolmella Vickers Vikingillä. Vuoden loppuun mennessä Deutsche Flugdienst lensi jo reittilentoja Mallorcalle ja Teneriffalle.
Condor kasvoi 1960-luvun alusta lähtien nopeasti, ja laivasto kasvoi sen mukaisesti. Deutsche Flugdienstin ajoilta peräisin olleiden Vickers Vikingien rinnalle hankittiin aluksi Convair CV-240 -koneita. Emoyhtiö Lufthansalta saadut Convair CV-440 -koneet kuitenkin korvasivat pian molemmat konetyypit. Condorin ensimmäiset potkuriturbiinikoneet olivat vuonna 1964 käyttöön otettu Vickers Viscount ja vuotta myöhemmin seurannut Fokker F.27 Friendship. Vuonna 1965 laivastoon liittyivät myös ensimmäiset suihkukoneet, Boeing 727:t, joita Condor hankki lopulta kymmenen.
Vastatakseen kaukomatkojen kasvaneeseen kysyntään Condor hankki Boeing 707 -koneita, joiden saavuttua vuonna 1966 yhtiö aloitti lennot muun muassa Thaimaahan, Dominikaaniseen tasavaltaan, Sri Lankaan ja Keniaan. Nopean kasvun ja menestyksen huippu koettiin, kun Condor sai vuonna 1971 ensimmäisenä lomalentoyhtiönä käyttöönsä Boeing 747 -koneita. 494-paikkaiset jumbojetit lensivät sekä lyhyitä reittejä Espanjaan että pitkiä lentoja esimerkiksi Bangkokiin. Ne siivittivät yhtiön taloudellisiin huipputuloksiin. Vuonna 1973 sen liikevaihto ylitti 291 miljoonaa Saksan markkaa (90 miljoonaa dollaria), enemmän kuin millään muulla lomalentoyhtiöllä koko maailmassa. Condorin laivasto koostui pelkästään Boeingin lentokoneista. Sen käytössä oli kymmenen 727:n lisäksi kaksi 707- ja kaksi 747-konetta.
Muutosten aika
thumb|Douglas DC-10-30 1980-luvun alkupuolella. Vaikka Condor aloitti 1970-luvun nopealla kasvulla, maailman tapahtumat alkoivat vaikuttaa myös sen toimintaan. Vuoden 1973 öljykriisiä seurannut polttoaineen hinnan nousu pakotti Condorin luopumaan nelimoottorisista Boeing 747 -koneistaan ja hankkimaan tilalle polttoainetehokkuudeltaan parempia, kolmimoottorisia Douglas DC-10 -koneita. Lisäksi se vuokrasi lyhyiksi ajoiksi käyttöönsä Airbus A300- ja A310-koneita. Matkustajamäärien lisäämiseksi yhtiö loi ”Condor Individuell” -ohjelman, jossa se siirtyi paikkojen myymisestä matkatoimistoille kohti lippujen myyntiä suoraan asiakkaille. Vuonna 1981 se sai käyttöönsä uusia Boeing 737-200Adv -koneita.
Lisätäkseen liikennettä Saksan ja Turkin välillä Condor perusti yhdessä Turkish Airlinesin kanssa SunExpress-yhtiön vuonna 1989. 1990-luku alkoi laivastouudistuksella, jonka aikana Condor poisti käytöstä vanhenevat Boeing 727:t ja 737-200:t. Tilalle toimitettiin uusia Boeing 757-200 -koneita vuodesta 1990 alkaen ja Boeing 767-300ER -koneita vuodesta 1991 eteenpäin. Uusia koneita operoi aluksi Condorin tytäryhtiö Südflug. Lufthansa oli ostanut sen vuonna 1968 ja sulauttanut Condoriin seuraavana vuonna, mutta se herätettiin uudelleen henkiin osana kululeikkauksia. Uudet koneet olivat Condorin väreissä, mutta miehistön työnantaja oli Südflug. Näin henkilöstökulut saatiin pidettyä alhaisina. Järjestely oli voimassa vuoteen 1992, jolloin Südflug liitettiin jälleen Condoriin. Perinteisistä lomalentoyhtiöistä poiketen Condor otti käyttöön uuden matkustusluokan, Condor Comfort Classin, joka oli tavallisen business-luokan kaltainen. Se hankki omistusosuuksia monista matkanjärjestäjistä, niiden joukossa Kreutzer Touristik, Fischer Reisen ja Öger Tours, ja otti myös hallintaansa Lufthansalle kuuluneen 40 prosentin osuuden SunExpressistä.
Omistajanvaihdos
thumb|Airbus A320-200 Thomas Cook -väreissä Vuonna 1997 toteutuneessa kaupassa Condorin hankki Lufthansan ja vähittäiskauppayhtiö KarstadtQuellen perustama C&N Touristic -holdingyhtiö. 1990-luvun viimeisinä vuosina Condor perusti Condor Berlin -tytäryhtiön, jonka kotikenttä oli Schönefeldin lentoasema, ja sai laivastoonsa kaksi uutta konetyyppiä, Airbus A320-200:n ja Boeing 757-300:n.
C&N Touristic hankki vuonna 2002 brittiläisen Thomas Cook -matkatoimiston ja päätti integroida omistamansa matkayhtiöt Thomas Cook -brändin alle. Niinpä myös Condorin nimeksi tuli Thomas Cook powered by Condor, ja kaikki sen koneet maalattiin Thomas Cookin väreihin. Thomas Cookin alaisuudessa Condor alkoi tarjota lennoillaan premium economy -luokkaa ja perusti koneidensa huollosta vastaavan Condor Technik -tytäryhtiön. Condor siirtyi Lufthansan tytäryhtiöstä Thomas Cook Groupin jäseneksi lopullisesti vuonna 2009, jolloin Lufthansa luopui 24,9 prosentin omistusosuudestaan yhtiössä. Thomas Cook Group valitsi vuonna 2011 lentoyhtiöidensä laivastojen pohjaksi kaksi konetyyppiä, Airbus A320:n ja Boeing 767:n. Niinpä myös Condor alkoi korvata Boeing 757 -koneitaan uusilla A320- ja 767-koneilla.
Syyskuun 30. päivä vuonna 2012 päättyneen kalenterivuoden aikana Thomas Cook Group teki 485,3 miljoonan punnan tappion. Tilanteen korjatakseen se aloitti toimintansa uudelleenorganisoinnin. Helmikuussa 2013 se imoitti yhdistävänsä omistamansa neljä lentoyhtiötä – Condorin, Thomas Cook Airlinesin, Thomas Cook Airlines Belgiumin ja Thomas Cook Airlines Scandinavian – Thomas Cook Airlines Groupiksi. Condor ja sen sisaryhtiöt yhdistettiin uuden logon, ”Aurinkosydämen”, alle, ja niiden koneet maalattiin uusiin keltaharmaisiin väreihin. Yhdistämisen myötä myös yhtiöiden koneiden matkustamot uudistettiin ja yhdenmukaistettiin, ja niiden aikatauluja säädettiin vaihtoyhteyksien parantamiseksi. Thomas Cook Groupin talousongelmista huolimatta Condor on tehnyt sen omistuksessa jatkuvasti voittoa. Kalenterivuonna 2014 sen liikevaihto oli noin 1,3 mijardia puntaa, ja se teki 50 miljoonan punnan liikevoiton. Liikevaihto kasvoi edellisestä vuodesta 13 miljoonaa ja liikevoitto kaksi miljoonaa puntaa. Vuonna 2015, jolloin Thomas Cook Group teki ensimmäistä kertaa viiteen vuoteen voittoa, Condorin liikevaihto laski 1,257 miljardiin, mutta liikevoitto nousi 56 miljoonaan puntaan.
Laivasto
thumb|Condorin Airbus A320-200 [[Hampurin lentoasema|Hampurin lentoasemalla.]] thumb|Condorin Airbus A321-200 uudessa "Sunshine"- värityksessä. thumb|Condorin Airbus A330-200 [[Frankfurt am Mainin lentoasema|Frankfurt am Mainin lentoasemalla.]] thumb|Condorin Boeing 757-300 laskeutumassa [[Manchesterin lentoasema|Manchesterin lentoasemalle.]] thumb|Condorin Boeing 767-300ER. Laivaston keski-ikä tammikuussa 2023 on 18,6 vuotta.
Laivastohistoria
Condor on 60-vuotisen historiansa aikana käyttänyt ainakin seuraavia konetyyppejä:
Talvikausi 2016–2017
thumb|400px|Condorin kohteet talvikaudella 2016–2017. Talvella 2016–2017 Condor lentää seuraaviin kohteisiin:
Yhteistyökumppanit
Yhteistyökumppaneidensa kautta Condor tarjoaa lentoja yli 160 kohteeseen. Thomas Cook Airlines Groupiin kuuluvien sisaryhtiöidensä lisäksi Condorilla on yhteistyösopimus seuraavien lentoyhtiöiden kanssa:
Lufthansan kanssa tehdyn yhteistyön lisäksi Condor käyttää sen Miles & More -kanta-asiakasohjelmaa.
Siperiankärhö
Siperiankärhö (Clematis sibirica) on kärhöihin kuuluva köynnöslaji, joka on luokiteltu myös alppikärhön alalajiksi (C. alpina subsp. sibirica). Lajia tavataan luonnonvaraisena Euraasian havu- ja lehtimetsävyöhykkeellä pääasiassa Tyyneltämereltä Venäjän länsiosiin. Suomessa siperiankärhöä tavataan luonnonvaraisena vain muutamalta kasvupaikalta ja se on rauhoitettu luonnonsuojeluasetuksella.
Ulkonäkö ja koko
Siperiankärhö on puuvartinen köynnös, joka kasvaa tavallisesti 0,3–4 metriä pitkäksi, joskus jopa kahdeksaan metriin saakka. Kasvi suikertelee pitkän monivuotisen vartensa avulla maata pitkin tai kiipeää kärhilehtiensä avulla puiden, lähinnä kuusten, oksistoissa. Sen lehdet ovat vastakkain. Lehden lapa on kaksi kertaa kolmilehdykkäinen; lehdykät ovat 3–7 cm pitkiä, puikeita ja sahalaitaisia. Kellanvalkoiset, ulkopinnaltaan kiiltävän myötäkarvaiset, nuokkuvat kukat ovat yksittäin lehtihangoissa. Joskus harvoin kukat voivat olla myös violetinsinisiä. Kukan perä on 8–15 cm pitkä. Kukan kehä on teriömäinen ja se koostuu neljästä 2,5–4 cm pitkästä kehälehdestä. Siperiankärhö kukkii Suomessa kesä-heinäkuussa. Kasvin siemenet kypsyvät pienissä mutta pitkäotaisissa ja huomiota herättävän höyhenmäisesti karvaisissa pähkylöissä, jotka leviävät helposti tuulten mukana. Siperiankärhö on myrkyllinen kasvi.
Siperiankärhö on punakoison (Solanum dulcamara) lisäksi ainoa Suomen alkuperäislajistoon kuuluva puuvartinen köynnös eli liaani.
Levinneisyys
Siperiankärhön yhtenäinen levinneisyysalue ulottuu Euraasian havu- ja lehtimetsävyöhykkeellä Tyynenmeren rannikolta Siperian läpi länteen aina Äänisjärven lähistölle. Lännempänä sitä tavataan vain muutamin paikoin Suomesta sekä Etelä-Norjasta Gudbrandsdalenin alueelta. Suomesta siperiankärhö tunnetaan vain muutamasta hyvin erillisestä paikasta. Kristiinankaupungin Lapväärtistä esiintymä löydettiin vuonna 1947, 30 vuotta myöhemmin 1977 laji löytyi Tervolasta. Nurmeksen esiintymä tuli viralliseen tietoon 1981, mutta maanomistajat tietävät lajin kasvaneen samalla paikalla niin kauan kuin muistavat. Laji on myöhemmin löydetty myös pohjoiselta Uudeltamaalta 2000-luvulla.
Elinympäristö
Siperiankärhö suosii mannermaista ilmastoa. Laji vaatii ravinteisen ja mieluiten kalkkipitoisen maaperän. Suomessa se kasvaa rehevissä, tuoreissa kangasmetsissä ja lehdoissa. Kasvupaikat ovat usein kuusivaltaisia sekametsiä. Siperiankärhö rauhoitettiin Suomessa vuonna 1952. Kaikki vanhat esiintymät ovat nykyisin suojelualueiden sisällä.
Käyttö
Siperiankärhöä viljellään toisinaan myös koristekasvina, mutta yleisemmin Suomessa viljellään lajin toista alalajia, alppikärhöä (Clematis alpina ssp. alpina). Se kukkii edellisen vuoden versoin, joten sitä ei leikata syksyllä tai keväällä.
Kimmo Behm
Kimmo Behm (s. 1953 Kerimäki) on Nurmijärven entinen kunnanjohtaja. Hän toimi tehtävässä vuodesta 1999 aina vuoteen 2018. Hänet valittiin vuonna 1999 kunnanjohtajaksi seitsenvuotiskaudeksi, vuonna 2006 toiseksi seitsenvuotiskaudeksi ja vuonna 2013 viisivuotiskaudeksi. Behmin seuraajaksi valittiin Outi Mäkelä.
Karinainen
Karinainen yhdistyi vuoden 2005 alussa Pöytyän kunnan kanssa. Uuden kunnan nimeksi tuli Pöytyä. Vuoden 2009 alusta Pöytyään liittyi myös Yläne.
Karinaisten Kyrön kylässä sijaitsee Auranmaan Viikkolehden toimitus.
Maantiede
Karinainen sijaitsee maisemallisesti Loimaan seudun lakeuksien reunalla. Maaston tasaisuus näkyy selvimmin koillisosan suo- ja peltoalueilla sekä etelä- ja lounaisosan peltoalueilla. Yksittäiset kalliokohoumat yltävät harvoin yli kymmentä metriä ympäristöään korkeammalle. Korkeimmat mäkien huiput sijaitsevat vyöhykkeellä, joka ulottuu noin kolme kilometriä leveänä entisen kunnan kaakkoiskulmasta kirkonkylän kautta Kyrön tienoille.
Karinaisten alueella ei ole ainuttakaan järveä. Ainoa vesistö on entisen kunnan halki virtaava Tarvasjoki, joka alkaa Rahkion tienoilta ja laskee 5–15 metriä syvässä uomassa etelään entisen Tarvasjoen kunnan puolelle Liedossa.
Historiaa
Karinaisten alueelta on löydetty kaksi arviolta 4 000–4 500 vuotta vanhaa kourutalttaa, jotka on talletettu Kansallismuseon kokoelmiin. Karinaisten emäpitäjä Marttila mainittiin asiakirjoissa vuonna 1409, ja siihen kuului keskiajalta lähtien muun muassa Kyrön yökunta. Hallinnollisissa asioissa oli tapana puhua Marttilan pitäjän Alastaron kolmanneksesta, johon kuuluivat Karinaisten lisäksi myöhemmän Tarvasjoen alue. Karinaisten nimi esiintyi ensimmäisen kerran vuonna 1513. Vuoden 1540 maakirjassa luetelluissa seitsemässä kylässä oli yhteensä 29 taloa.
Paikkakunnan vanhimpaan keskukseen, Kyrön kylään rakennettiin 1620-luvulla saarnahuone, mutta jo vuonna 1657 sellainen tehtiin myös Karinaisiin. Jälkimmäisestä tuli pysyvä seurakunnan keskuspaikka, sillä Karinaisten saarnahuone purettiin vuonna 1764 ja sen tilalle rakennettiin nykyistä kirkkoa edeltänyt kappeli. Tästä on muistona vuonna 1768 rakennettu kellotapuli. Marttilan saarnahuonekuntana ollut Karinainen sai kappelin oikeudet vuonna 1901, ja vuonna 1908 siitä tuli itsenäinen seurakunta.
Uusi kunnallishallinto järjestettiin vuonna 1869 yhteiseksi Marttilan ja Karinaisten pitäjille, mutta jo kolme vuotta myöhemmin Karinainen erosi omaksi kunnakseen. Karinaisten ensimmäinen kansakoulu valmistui vuonna 1882.
Jatkosodan jälkeen Karinaisiin asutettiin siirtoväkeä Simpeleen kunnan Neuvostoliitolle jääneeltä alueelta.
Kylät ja kulmakunnat
thumb|222x222px|Karinaisten kylät vuonna 1927: 1-Tilkanen, 2-Mäenpää, 3-Närppi, 4-Suutarla, 5-Karinainen, 6-Kiukainen, 7-Kyrö, 8-Rahkion jakokunta. Vaaleankeltaiset kunnan ulkopuolisten kylien alueita.
Karinaisten vanhoja kyliä ovat Karinainen, Kiukainen, Kyrö, Mäenpää, Närppi, Suutarla ja Tilkanen. Rahkio muodostettiin kyläksi useiden kylien yhteisniitystä 1830-luvulla. Muihin kulmakuntiin kuuluu muiden muassa Heikinsuo.
Suurin kyläkeskus on varsinkin teollisuustyöpaikkoja tarjoava Kyrön taajama, jonka rautatieasemalla myös matkustajajunat pysähtyivät vuosina 1876–1990. Siellä toimii osana Pöytyän kunnan koululaitosta Elisenvaaran yhtenäiskoulu, joka on Kurkijoella Laatokan Karjalassa toimineen Elisenvaaran yhteiskoulun toiminnan jatkaja.
Liikenne
Karinaisten halki kulkee vuonna 1876 käyttöön otettu Toijala–Turku-rata, jolla sijainnut Kyrön rautatieasema lakkautettiin vuonna 1990. Entisen kunnan luoteisrajaa sivuaa valtatie 9, ja muutaman kilometrin päässä kaakkoisrajalta kulkee valtatie 10. Lähin kaupallisen liikenteen lentoasema on Turussa.
Kulttuuriympäristö
Museoviraston vuonna 2009 määrittelemiä valtakunnallisesti merkittäviä rakennettuja kulttuuriympäristöjä Karinaisissa ovat Kyrön rautatieasema ja Mäenpään kylä.
Ruokakulttuuri
Karinaisten pitäjäruoaksi valittiin 1980-luvulla perunasoseesta ja ohrajauhosta keitetty pastanttipuuro.
Jonathan Banks
Jonathan Ray Banks (s. 31. tammikuuta 1947 Washington D.C.) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hänet tunnetaan parhaiten rooleistaan elokuvissa Hei, me lennetään! (1980), 48 tuntia (1982) ja Beverly Hills kyttä (1984) sekä roolistaan Mike Ehrmantrautina televisiosarjassa Breaking Bad ja sen spin-offissa Better Call Saul. Lisäksi Banks tunnetaan televisiosarjasta Wiseguy, jossa hän näytteli vuosina 1987–1990. Hän on esiintynyt myös lukuisissa muissa televisiosarjoissa sekä elokuvissa myös 2010-luvulla.
Muita tunnettuja elokuvia, joissa Banks on näytellyt, ovat muun muassa Riiviöt (1984), Kaappaus raiteilla (1995), Crocodile Dundee Los Angelesissa (2001), Dark Blue (2002) ja Väärät paperit (2013).
Kari Kärkkäinen
Kari Juhani Kärkkäinen (s. 29. tammikuuta 1970 Varkaus) on suomalainen poliitikko. Hän toimi kristillisdemokraattien kansanedustajana vuosina 1999–2011. Syyskuussa 2012 Kärkkäinen siirtyi keskustaan.
Kärkkäinen oli Varkauden kaupunginvaltuutettu vuosina 1993–2012. Kaupunginhallituksen jäsen hän oli vuosina 1997–1998. Vuoden 2012 kuntavaaleissa hänet valittiin keskustan listalta 277 äänellä Parkanon kaupunginvaluustoon.
Sotilasarvoltaan Kärkkäinen on jääkäri (1991).
Kirjallisuusvuosi 1844
Kirjallisuusvuosi 1844 käsittelee vuoden 1844 tärkeitä kirjallisuuden tapahtumia, uutisia ja julkistuksia.
Tarmo Aarnio
Tarmo Aarnio on syntynyt Hankasalmella ja valmistunut valtiontieteen maisteriksi vuonna 1992. Aarnio hänet valittiin Parkanoon hallin­to­joh­ta­jaksi vuonna 1996 ja vuotta myöhemmin vt. kaupun­gin­joh­ta­jaksi. Vuonna 1998 hänet valittiin Parkanon kaupun­gin­joh­ta­jaksi. Aarnio on ollut Kirkkonummen kunnanjohtaja vuodesta 2000 vuoteen 2023 saakka.
Su Tseng-chang
Su Tseng-chang (, s. 28. heinäkuuta 1947) on taiwanilainen asianajaja ja poliitikko, joka on toiminut maansa pääministerinä tammikuusta 2019 alkaen. Hän edustaa demokraattista edistyspuoluetta (DPP), jota hän oli mukana perustamassa vuonna 1986.
Su kuuluu yhdessä Annette Lun, Frank Hsieh’n ja Yu Shyi-kunin kanssa niin sanottuun puolueensa raskaaseen sarjaan ja on yksi Taiwanin merkittävimmistä poliitikoista. Su on saanut lempinimen "hehkulappu", joka on peräisin osittain Sun vaalikampanjasta, jossa hän sanoi tuovansa valoa pimeyteen toisaalta Sun vetäytyneestä hiusrajasta.
Tausta ja yksityiselämä
Su syntyi vuonna 1947 Pingtungin kaupungissa. Hänen isänsä oli virkamies ja äiti luokanopettaja. Hän valmistui oikeustieteiden kandidaatiksi vuonna 1969 Taiwanin kansallisesta yliopistosta. Vuosina 1971–1981 Su toimi asianajajana. . Vuonna 1979 Su toimi taiwanilaisten ihmisoikeusaktivistien puolustustiimissä, kun näitä asetettiin syytteeseen ns. Kaohsiung tapauksessa, jossa demokratiaa vaatineet ihmisoikeusaktivistit ottivat yhteen poliisin kanssa. .
Su on naimisissa Chan Hsiu-lingin kanssa. Parilla on kolme tytärtä. Tyttäristä Su Chiao-hui on myös mukana valtakunnan politiikassa.
Poliittinen ura
Toiminta ihmisoikeusaktivistien asianajajana Taiwanin demokratisoitumisen yhteydessä herätti Sun kiinnostuksen politiikkaan ja hän päätti asettua ehdolle Taiwanin nykyistä parlamenttia edeltäneen Taiwanin provinssivaltuuston vaaleissa ja tuli valituksi vuonna 1981. Hän uusi paikkansa vuoden 1985 vaaleissa. .
Su on yksi DPP:n perustajajäsenistä ja toiminut sen puheenjohtaja kahdesti: ensimmäisen kerran vuonna 2005 ja uudestaan vuosina 2012–2014.
Vuonna 1989 Su valittiin Pingtungin piirikunnan raatimieheksi. Neljä vuotta kestäneen virkakautensa aikana hän onnistui vierailemaan joka ikisessä piirikunnan kylässä ja edisti oppimateriaalin julkaisua paikallisten äidinkielellä. Saavutuksistaan huolimatta hän ei onnistunut uusimaan paikkaansa. Tämän jälkeen hän pyrki Taipein piirikunnan raatimieheksi ja tuli valituksi vuonna 1997. Sun kokemus Pingtungin piirikunnasta avittivat häntä Taipeissa ja vuoden 2001 vaaleissa hänet valittiin uudelleen raatimieheksi. Tuolloin hän oli ainoa DPP:tä edustanut raatimies. .
Ensimmäinen pääministerikausi ja presidentinvaalikampanja
Presidentti Chen Shui-bian nimitti Sun kansliapäällikökseen vuonna 2004. Vuonna 2005 Su valittiin DDP:n puheenjohtajaksi saatuaan 99,71 % äänistä. Tämän jälkeen hän johti puolueensa vaalivoittoon vuoden 2005 parlamenttivaaleissa. Paikallisvaaleissa puolue ei sen sijaan menestynyt, minkä johdosta Su jätti paikkansa puolueen puheenjohtajana. .
Bougainvillen edustajainhuone
Bougainvillen edustajainhuone on Bougainvillen autonomisen alueen paikallisparlamentti. Bougainvillen perustuslain mukaan edustajainhuoneessa on 28–38 edustajaa.
Su Tseng-chang
Taipein pormestariehdokas
Vuonna 2010 Su lähti mukaan Uuden-Taipein pormestarivaaleihin ja ilmoitti, että mikäli tulee valituksi, hän istuu virassa koko nelivuotiskauden. Tämän katsottiin tarkoittavan sitä, että Su ei lähtisi mukaan vuoden 2012 presidentinvaaleihin. . Hän hävisi Kuomintangin ehdokkaalle. Vuonna 2011 Su pyrki puolueensa presidentinvaaliehdokkaaksi, mutta ei saanut tarpeeksi ääniä.
Vuoden 2018 paikallisvaaleissa Su oli jälleen DPP:n pormestariehdokkaana Uudessa-Taipeissa. Hän hävisi jälleen KMT:n vastaehdokkaalle.
Bougainvillen edustajainhuone
Papua-Uuden-Guinean parlamentin neljä bougainvillelaista edustajaa saavat osallistua väittelyihin, mutta eivät äänestää.
Anatoli Berezovoi
thumb|250px|Anatoli Berezovoi (vas.) Anatoli Nikolajevitš Berezovoi (11. huhtikuuta 1942 Enem, Krasnodarin aluepiiri, Venäjän SNT – 20. syyskuuta 2014 ) oli neuvostoliittolainen kosmonautti.
Su Tseng-chang
Toinen pääministerikausi
Vuonna 2019 Tsai Ing-wen nimesi Sun pääministeriksi, kun William Lain hallitus erosi. Sun hallitus puolestaan erosi tammikuussa 2020, mikä on lain asettama edellytys tuolloin järjestettyjen presidentinvaalien yhteydessä. Tsai kuitenkin valittiin uudelle kaudelle ja pyysi Suta jatkamaan pääministerinä. .
Kun Taiwan alkoi jakaa AstraZenecan rokotteita koronavirusta vastaan maalikuussa 2021 Su, ja maan terveysministeri Chen Shih-chung, kävivät julkisesti ottamassa rokotteen rohkaistaakseen taiwanilaisia rokottautumaan.
Kunnianosoitukset
Su nimitettiin eteläkorealaisen Kyungnam-yliopiston kunniatohtoriksi vuonna 2004.
Mp
Mp tarkoittaa seuraavia:
Francesco Salviati
Francesco Salviati, alun perin Francesco de’ Rossi, tunnettu myös nimellä Cecchino (1510 Firenze – 11. marraskuuta 1563 Rooma) oli italialainen taidemaalari ja yksi tunnetuimmista manieristisista firenzeläis-roomalaisen koulukunnan freskomaalareista.
Salviati opiskeli ja työskenteli Andrea del Sarton kanssa, ja noin vuonna 1531 kardinaali Giovanni Salviati – jolta hän omaksui sukunimensä – kutsui hänet työskentelemään Roomaan. Francesco Salviati työskenteli myöhemmin useille kirkollisille sekä aateliin kuuluneille tilaajille Firenzessä, Venetsiassa, Bolognassa ja Roomassa. Hänen tunnetuimpiin töihinsä lukeutuvat Firenzen Palazzo Vecchion Sala dell’ Udienzaan vuosina 1544–1548 maalatut freskot sekä Rooman Farnesen palatsiin vuonna 1555 maalatut freskot. Salviatin maalausten massiivisten ja lihaksikkaiden hahmojen esikuvina olivat Michelangelon teokset. Salviatin freskojen historialliset ja allegoriset kohtaukset ovat täynnä koristeellisia laskoksia ja manierisimille tyypillisiä liioitellun keinotekoisia asentoja.
Sabinen piirikunta (Louisiana)
Sabinen piirikunta on Yhdysvaltojen Louisianan osavaltiossa sijaitseva piirikunta. Sen väkiluku oli 24 032 vuonna 2018. Piirikunnan hallintokeskus on Manyn kunta. Piirikunta on perustettu 27. maaliskuuta 1843.
Ian Rilen
Ian Rilen (12. elokuuta 1947 Bendigo, Victoria – 30. lokakuuta 2006) oli australialainen muusikko, joka tuli tunnetuksi työstään bassokitaristina yhtyeessä Rose Tattoo. Hän oli myös lauluntekijä. Hän kuului Rose Tattoon alkuperäisjäseniin 1970-luvulla ja toimi lisäksi muun muassa Band of Lightissa. Hän kuoli virtsarakon syöpään samana vuonna kuin Rose Tattoo sai paikan ARIA Hall of Famessa.
Etelä-Aasian maanjäristys 2005
250px|thumb|Järistyksen [[episentrumi]]
Etelä-Aasian maanjäristys 2005 oli pohjoisessa Pakistanissa 8. lokakuuta 2005 kello 8.50 paikallista aikaa (03:50:38 UTC) iskenyt, voimakkuudeltaan noin 7,6 momenttimagnitudin suuruinen maanjäristys. Järistyksen keskus oli Muzaffarabadin kaupungin lähellä kiistellyn Kashmirin alueen länsiosissa. Eniten järistys aiheutti tuhoa Azad Kashmirin alueella, missä monet talot romahtivat. Järistyksessä kuoli yli 74 000 ihmistä ja vammautui yli 10 000.
Järistyksen sijainti
thumb|250px|Puolan armeijan pioneerit raivaavat maanjäristyksen aiheuttamia tuhoja.
United States Geological Survey (USGS) mittasi järistyksen voimakkuudeksi Mw 7,6. Järistyskeskus sijaitsi vuoristossa 19 kilometriä Azad Kashmirin pääkaupungista Muzaffarabadista luoteeseen sekä noin 95 kilometriä Islamabadista pohjois-koilliseen ja noin 10 kilometrin syvyydessä. Keskuksen sijainti oli koordinaatteina 34° 25′ 55″ N, 73° 32′ 13″ E. Pääjäristystä seurasi useita jälkijäristyksiä, joista voimakkain oli magnitudiltaan 6,2. Seuraavien 18 tunnin aikana tuli noin 20 kohtalaisen voimakasta jälkijäristystä. Yhteensä jälkijäristyksiä laskettiin 157, ja ne jatkuivat heiketen päivien ajan. Azad Kashmir sijaitsee Intian ja Pakistanin mannerlaattojen rajalla. Intian laatta puskee siellä kiinni Euraasian laattaan, mikä aiheuttaa siellä melko usein voimakkaita maanjäristyksiä.
Henkilövahingot
thumb|250px|Maanjäristyksen aiheuttamia tuhoja [[Muzaffarabadin kaupungissa.]]
Pakistanin pääministerin Shaukat Azizin 1. marraskuuta antaman lausunnon mukaan järistyksessä kuoli noin 57 000 ihmistä ja loukkaantui noin 78 000. Heti seuraavana päivänä kenraalimajuri Faruk Ahmed Khan kertoi kuolleiden määrän olevan peräti 73 276 ja loukkaantuneita olevan yli 69 000. Uhriluvun arvioitiin tuolloin vielä kohoavan. Intian hallinnoimalla alueella kuoli 1 360 ihmistä ja 6 622 loukkaantui. Järistyksessä kuoli myös neljä ihmistä Afganistanissa. Lokakuussa 2006 arvioitiin että Pakistanissa ja Intiassa kuoli yhteensä 74 000 ihmistä ja 3,5 miljoonaa jäi kodittomaksi.
Joustavuus
Joustavuus on yrityksen ominaisuus, joka kertoo siitä, miten yritys pystyy sopeutumaan kysynnässä tapahtuviin määrällisiin ja laadullisiin muutoksiin siten, että yritys ei muutosten myötä joutuisi kilpailijoitaan epäedullisempaan asemaan.
Etelä-Aasian maanjäristys 2005
Jälleenrakennuksen ja asuttamisen hitaus
Lokakuussa 2006 kymmenet tuhannet pakistanilaiset asuivat yhä teltoissa. YK:n arvion mukaan telttaleireissä eli n. 33 000 ihmistä. Arveltiin myös, että lukumäärä saattaisi lähes kaksinkertaistua vuoriston asukkaiden laskeutuessa talveksi kaupunkeihin.