cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Video 2000
Video 2000 ja videokasettiformaattisota
Philips julkaisi ensimmäisen V2000-videonauhurin, VR2000:n vuonna 1979. V2000-nauhureita valmistivat Philipsin lisäksi Grundig ja Bang & Olufsen. Vuosi 1985 oli jo Video 2000:n lopun alkua: Philips alkoi tuolloin valmistaa kilpailevan formaatin mukaisia VHS-nauhureita V2000-nauhureiden ohella. Video 2000:sta tuli formaattisodan ensimmäinen häviäjä, kun V2000-nauhureiden valmistus loppui 1988. Betamax seurasi pian perässä, ja VHS:stä tuli kotivideomarkkinoiden de facto -standardi.
V2000:n epäonnistuminen saattoi johtua osittain sen myöhäisestä markkinoilletulosta. Markkinoilletuloa olivat hidastaneet DTF-järjestelmän kehitystyössä ilmenneet ongelmat. V2000:lla olikin teknisen etumatkansa ohella myös varsinkin markkinatilanteeseen liittyviä heikkouksia VHS:ään ja Betamaxiin verrattuna. Philipsin aiemman kasettiformaatin, VCR:n, heikko tahdistuvuus ehkä myös vaikutti asiaan vaikka kuva niissä olikin hyvä kunhan se vakavoitui.
Ruggero Leoncavallo
Ruggero (joskus Ruggiero) Leoncavallo (23. huhtikuuta 1857 Napoli – 9. elokuuta 1919 Montecatini Terme) oli italialainen säveltäjä, pianisti ja libretisti. Hän sävelsi pääasiassa veristisiä oopperoita. Leoncavallon esitetyin teos on ooppera Pajatso (1892). Se kestää noin tunnin ja esitetään usein kaksoisnäytäntönä Pietro Mascagnin säveltämän Cavalleria rusticanan kanssa.
Leoncavallon varhaistuotannossa oli vaikutteita Richard Wagnerin musiikista, mutta myöhemmin hän kiinnostui veristisestä tyylistä, joka hallitsi Italian musiikkimaailmaa 1800- ja 1900-lukujen vaihteessa.
Leoncavallo oli naimisissa Berthe Leoncavallon (1869–1926) kanssa.
Lapsuus ja nuoruus
Leoncavallo syntyi Napolissa 23. huhtikuuta 1857. Hänen isänsä oli rauhantuomari Vincenzo Leoncavallo ja äitinsä Virginia D'Aurio, tunnetun napolilaisen taidemaalarin tytär. Perhe muutteli paljon, ja he asuivat muun muassa Montalto Uffugossa, Calabriassa. Leoncavallo aloitti musiikin opiskelun itsenäisesti. Vuonna 1866 hän pääsi Napolin San Pietro a Majella -konservatorioon opiskelemaan pianonsoittoa ja sävellystä. Leoncavallolle opetti pianonsoittoa Beniamino Cesi ja sävellystä Lauro Rossi. Hän valmistui 16-vuotiaana, jonka jälkeen Leoncavallo päätti lähteä opiskelemaan kirjallisuutta Bolognan yliopistoon. Hän myös esiintyi ensimmäistä kertaa julkisesti pianistina 16-vuotiaana. Leoncavallo sävelsi opiskeluaikoinaan ensimmäisen oopperansa, Chattertonin, joka kuitenkin ensiesitettiin vasta vuonna 1896. Muihin opiskeluaikoina sävellettyihin teoksiin kuuluu muun muassa kantaatti, joka valmistui säveltäjän ollessa 16-vuotias. Leoncavallo piti erityisesti Richard Wagnerin musiikista, josta hän sai vaikutteita useisiin varhaisiin teoksiinsa. Leoncavallo oli kuullut Bolognassa Richard Wagnerin oopperan Tannhäuser, joka oli tehnyt häneen syvän vaikutuksen. Leoncavallo tutustui Wagneriin myös henkilökohtaisesti.
Uran alku
Opiskeltuaan Leoncavallo muutti Kairoon, Egyptiin, jossa hänen setänsä työskenteli. Egyptissä ollessaan Leoncavallo elätti itseään lähinnä soittamalla pianoa. Vuonna 1882 Kairossa puhkesi kapina, jonka vuoksi Leoncavallo päätti palata Eurooppaan. Hän oli kuitenkin lähes varaton ja joutui hankkimaan rahaa pitämällä pianokonsertin Kairossa. Leoncavallo siirtyi Ranskaan, jossa hän vietti kuusi seuraavaa vuotta. Ranskassa Leoncavallo kierteli kahviloissa ja ravintoloissa soittamassa pianoa ja laulamassa. Hän opetti myös joskus pianonsoittoa ja laulamista. Hän työskenteli aluksi Marseillessa, mutta siirtyi sittemmin Pariisiin. Leoncavallo myös sävelsi ja julkaisi säveltämiään pienimuotoisia lauluja. Ranskassa Leoncavallo tutustui baritoni Victor Maureliin, joka myöhemmin esitteli säveltäjän kustantaja Giulio Ricordille. Ranskassa oleskellessaan Leoncavallo sävelsi yhden varhaisimmista teoksistaan, sinfonisen runoelman La nuit de mai.
Torinhevonen
thumb|250px|Vanhan tyypin torinhevos[[ori Lennar 12 679 T]] Torinhevonen on virolainen puoliverirotu. Yleisimmät väri ovat rautias ja ruunikko, mutta myös esimerkiksi mustia ja kimoja esiintyy. Valkoiset merkit (sabinokirjavuus) ovat tavallisia. Torinhevoset ovat varmajalkaisia ratsuja, jotka sopivat hyvin myös ajoon.
Ruggero Leoncavallo
Uran alku
Leoncavallo palasi Italiaan pysyvästi vuonna 1888. Hän asettui Milanoon. Kustantaja Giulio Ricordi kiinnostui Leoncavallon musiikista ja pyysi tätä säveltämään valmiiksi oopperan I Medici. I Medicin oli alun perin tarkoitus olla osa italialaista renessanssia käsittelevää oopperatrilogiaa nimeltään Crepusculum. Leoncavallo oli saanut idean trilogiaansa Richard Wagnerin oopperatetralogiasta Nibelungin sormus. Trilogiasta kuitenkin valmistui lopulta ainoastaan yksi ooppera. Trilogian muiden oopperoiden nimiksi Leoncavallo oli suunnitellut Savonarolaa ja Cesare Borgiaa. Hän ei kuitenkaan säveltänyt niitä loppuun eikä julkaissut.
Torinhevonen
Historia ja kantakirja:
Ruggero Leoncavallo
Uran alku
Kun I Medicin libretto ja musiikki olivat valmiina vuonna 1888, Ricordi ei pitänyt lopputuloksesta. Sen vuoksi hän kieltäytyi kustantamasta Leoncavallon oopperaa. Pian Leoncavallo tutustui kuitenkin kustantaja Sonzognoon, jolle säveltäjä tarjosi oopperoitaan. Sonzogno kustansikin useita Leoncavallon tulevia oopperoita.
Torinhevonen
Vuonna 1856 aloitettiin Torin Siittolassa (Tori Hobusekasvandus) eestinhevosen pohjalta ratsu- ja työhevoseksi sopivan hevosen jalostus, minkä tuloksena syntyi torinhevonen. Tärkeimmäksi oriksi voi pitää norfolk-roadster-oria Hetman, jonka käyttö muutti rodun ulkonäöltään yhtenäisemmäksi, kestävämmäksi ja työominaisuuksiltaan paremmaksi. Torinhevosen kantakirja on perustettu 1921. 1930-luvulla otettiin käyttöön viisi postier-bretonioria (Loots, Uhke, Virk, Tugev, Sammur) tavoitteena muuttaa markkinavoimien vaatimuksesta hevoset massiivisemmiksi huonontamatta voimakkaita askellajeja sekä yhtenäistää ulkonäköä. Sukusiitoksen välttämiseksi päätettiin 1970-luvulla käyttää hallitusti vanhantyyppisiä hannoverinhevosia, jotka muistuttivat tyypiltään senaikaista torinhevosta.
Ruggero Leoncavallo
Uran alku
Nuoruudessaan Leoncavallo asui ja kierteli pianistina myös Turkissa, Kreikassa, Saksassa, Belgiassa ja Alankomaissa.
Hyvät munkit volume 2
Hyvät munkit volume 2 on rap-artisti Super Jannen 21. joulukuuta 2011 julkaistu albumi. Sen julkaisi Super Since Birth -levy-yhtiö.
Torinhevonen
1990-luvun alussa torinhevoskanta romahti kolhoosien hajoamisen ja puutteellisen jalostuspolitiikan vuoksi. Samalla muuttui perimä – vanhemman perimän osuus kannassa väheni nopeiten ja risteyttäminen urheiluhevosten kanssa vei vanhantyyppisen osan sukupuuton partaalle jo niinkin pienessä rodussa. Esimerkiksi viisivuotiskaudella 1999-2003 syntyi yhteensä 517 torinhevoseksi rekisteröityä varsaa, joista 71 %:lla oli isänä urheiluhevonen (käytössä oli yhteensä 59 „urheiluhevosoria“, jotka edustivat 10 eri rotua). Vuonna 2003 oli torinhevosia ainoastaan 600 kappaletta. Seuraavassa sukupolvessa eli vuosina 2004-2008 syntyi yhteensä 585 torinhevoseksi rekisteröityä varsaa, joista vielä 44 %:lla oli isänä urheiluhevonen (käytössä yhteensä 40 „urheiluhevosoria“, jotka edustivat 7 eri rotua). Vuonna 2006 oli torinhevoskanta 1250 kpl, v. 2007 1097 kpl ja maaliskuussa 2009 1365 kpl. Vuonna 2008 kantakirja jaettiin kahteen osaan: TA (universaalisuunta) ja TB (ns. "urheilu-tori"). Koska myös TA-suunnalla on käytetty jalostuksessa paljon urheiluhevosrotuja, erotettiin kesäkuussa 2012 torinhevosen kantakirjassa omaksi jalostussuunnakseen vanha-torinhevonen (VT). Kantakirjanpitäjänä on TA- ja TB-jalostussuunnalla Eesti Hobusekasvatajate Selts ja VT-jalostussuunnalla Vana-Tori Hobuse Ühing.
Ruggero Leoncavallo
Pajatso
Ricordin torjuttua I Medicin Leoncavallo päätti jättää oopperatrilogian säveltämisen sikseen. Hän alkoi säveltää verististä oopperaansa Pajatso (I Pagliacci), jonka ansiosta hän nousi suureen suosioon. Pajatso on yhä yksi maailman tunnetuimmista oopperoista. Leoncavallo oli saanut idean Pajatsoon, kun hän oli nähnyt säveltäjä Pietro Mascagnin Cavalleria rusticanan ensiesityksen Roomassa vuonna 1890. Pajatson tyypillinen esitys kestää noin tunnin ja se esitetään usein yhdessä Cavalleria rusticanan kanssa. Oopperan kustansi Sonzogno. Teoksessa on prologi ja kaksi näytöstä. Ooppera valmistui viidessä kuukaudessa.
Pajatso sai ensiesityksensä Teatro dal Vermessä, Milanossa 21. toukokuuta 1892. Ensiesitystä johti kapellimestari Arturo Toscanini. Ensiesityksessä baritonin osan lauloi Leoncavallon ystävä Victor Maurel.
Torinhevonen
1. vanha-torinhevosen jalostussuunta VT (3-vuotiaana):
Ruggero Leoncavallo
Pajatso
Pajatsosta tehtiin vuonna 1907 ensimmäinen italialaisen oopperan nauhoitus. Leoncavallo itse johti esitystä.
Torinhevonen
- säkäkorkeus 158-173 cm (orit) ja 156-171 cm (tammat);
Ruggero Leoncavallo
I Medici
Pajatson saaman suosion ansiosta Leoncavallon aiemmin säveltämä ooppera I Medici päätettiin esittää. Se sai ensiesityksensä 10. marraskuuta 1893. Se ei kuitenkaan yltänyt Pajatson saamaan suosioon. I Medici ensiesitettiin Pajatson tavoin Teatro dal Vermessä. Koska I Medici ei saanut Leoncavallon toivomaa suosiota, hän päätti jättää suunnittelemansa oopperatrilogian kaksi viimeistä oopperaa säveltämättä. Teoksen kustansi Sonzogno, joka oli saanut siihen luvan Ricordilta.
Torinhevonen
- etusäären ympärysmitta 21,5-23,0 cm (orit) ja 20,5-23,0 cm (tammat)
Ruggero Leoncavallo
I Medici
Samoihin aikoihin, kun Leoncavallo oli säveltämässä I Mediciä, hän myös avusti Giacomo Puccinia oopperan Manon Lescaut säveltämisessä.
Torinhevonen
3. urheilutorinhevosen jalostussuunta TB (4-vuotiaana):
Ruggero Leoncavallo
Chatterton
I Medicin ensiesityksen jälkeen Leoncavallo teki uuden version aiemmin säveltämästään oopperasta Chatterton. Oopperan ensimmäinen versio oli valmistunut vuonna 1876, jolloin Leoncavallo oli Bolognan yliopistossa opiskelemassa kirjallisuutta. Chattertonin uudistettu versio sai ensiesityksensä Teatro Argentinassa, Roomassa 10. maaliskuuta 1896.
Torinhevonen
- säkäkorkeus 160-170 cm (orit) ja 157-174 cm (tammat);
Ruggero Leoncavallo
Chatterton
Ooppera kertoi 17-vuotiaana itsemurhan tehneen runoilija Thomas Chattertonin (1752–1770) elämästä. Ooppera oli alun perin neljässä näytöksessä, mutta uudistetussa versiossa oli vain kolme näytöstä. Kun ooppera esitettiin vuonna 1896, ranskalainen säveltäjä Jules Massenet kirjoitti Leoncavallolle onnitellakseen tätä. Marraskuussa 1908 Chattertonista nauhoitettiin aaria Tu solo a me rimani baritoni Titta Ruffon tulkitsemana.
Chattertonia esitetään nykyisin harvoin, mutta siitä on tehty joitakin levytyksiä.
La bohème
Leoncavallon seuraava ooppera oli vuonna 1897 valmistunut nelinäytöksinen La bohème. Se perustui Henri Murgerin kirjoittamaan näytelmään La vie de bohème. Oopperan ensiesitys oli Teatro La Fenicessä, Venetsiassa 6. toukokuuta 1897. Vain runsasta vuotta aiemmin oli saanut ensiesityksensä Giacomo Puccinin samanniminen ja samaan aiheeseen perustuva ooppera La bohème. Puccini oli aloittanut oopperan säveltämisen tietäen, että Leoncavallo oli jo säveltämässä oopperaa samasta aiheesta. Puccinin ooppera kuitenkin valmistui runsasta vuotta Leoncavallon teosta aiemmin. Leoncavallo teki myöhemmin La bohèmestaan uudistetun version, Mimì Pinsonin. Se ensiesitettiin Teatro Massimossa, Palermolla vuonna 1913. Leoncavallon La bohème jäi Puccinin La bohèmen varjoon eikä se kuulu oopperatalojen vakio-ohjelmistoon.
Zazà
Vuonna 1900 Leoncavallo sävelsi nelinäytöksisen oopperan Zazà. Sen ensiesitys oli 10. marraskuuta 1900 Teatro Liricossa, Milanossa. Ensiesitystä johti Arturo Toscanini. Laulajina siinä esiintyivät pääosissa Rosina Storchio, Edoardo Garbin, Mario Sammarco ja Clorinda Pini Corsi. Ooppera esitetään nykyään harvoin kokonaisuudessaan, mutta siihen sisältyy suosittu baritoniaaria "Zazà, piccola Zingara". Zazà perustui ranskalaisten Pierre Bertonin ja Charles Simonin kirjoittamaan Zaza-nimiseen näytelmään.
Vuosien 1900 ja 1920 välillä Zazàsta tehtiin yli viisikymmentä uutta produktiota. Geraldine Farrar esitti Zazàn naispääosan Metropolitan-oopperassa jäähyväiskonsertissaan 22. huhtikuuta 1922.
Zazàn kanssa samaan aikaan Leoncavallo oli säveltämässä sinfonista runoelmaansa Serafitaa sekä balettia La vita d'una marionetta. Serafita perustui Honoré de Balzacin kirjoittamaan samannimiseen romaaniin. Teoksen alkuperäinen nimi oli Séraphitus Séraphita, mutta siitä käytetään usein nimeä Serafita. Se jäi Leoncavallon ainoaksi sinfoniseksi runoelmaksi vuosina 1886–1887 Pariisissa sävelletyn La nuit de main lisäksi.
Miska Alanko
Elämä ja ura
Erinomaisena yksi vastaan yksi -pelaajana tunnettu Alanko nousi jo B-juniori-ikäisenä Pussihukkien I-divisioonassa pelanneeseen edustusjoukkueeseen. Hänet valittiin vuonna 1997 vuoden I-divisioonapelaajaksi. Pussihukat nousi kaudeksi 1997–1998 miesten pääsarjaan, jossa Alanko ehti pelata kaksi ottelua: 11. lokakuuta 1997 Helsingin NMKY:tä vastaan hän teki 16 pistettä ja seuraavana päivänä Kouvoja vastaan 13 pistettä sekä otti kuusi levypalloa.
Suomen maajoukkueessa Alanko pelasi kaksi maaottelua Ruotsia vastaan tehden jälkimmäisessä ottelussa yhden kahden pisteen korin. Alle 22-vuotiaiden maajoukkueessa Alanko pelasi 14 ottelua 14,2 pisteen keskiarvolla ollen Hanno Möttölän kanssa joukkueen tärkeimpiä pelaajia.
Ruggero Leoncavallo
Der Roland von Berlin
Leoncavallon oopperat olivat saaneet suosiota Saksassa, jonka ansiosta Saksan Vilhelm II tilasi Leoncavallolta aiheeltaan saksalaisen oopperan. Sen nimeksi tuli Der Roland von Berlin (Il Rolando di Berlino). Teoksen ensiesitys oli Deutsche Operissa, Berliinissä 13. joulukuuta 1904. Oopperan libretto perustuu Willibald Alexiksen teokseen. Der Roland von Berlinistä käytetään joskus myös lyhyempää nimeä "Der Roland". Oopperassa on neljä näytöstä. Der Roland von Berlinin suosio ei kestänyt kauan eikä se kuulu oopperatalojen vakio-ohjelmistoon.
Miska Alanko
Elämä ja ura
Alangon oli tarkoitus siirtyä yhden SM-sarjakauden jälkeen Yhdysvaltoihin yliopistokentille ja sen jälkeen Eurooppaan ammattilaiseksi. Hän kuoli autokolarissa 14. lokakuuta 1997 vain 20 vuoden iässä. Kolari tapahtui Mäntsälässä Alangon oltua matkalla Urheilukoulusta Pussihukkien harjoituksiin. Samassa autossa mukana olleet koripalloilijat Mikko Ulander ja Lassi Utrio loukkaantuivat onnettomuudessa.
2000-luvun ensimmäisellä vuosikymmenellä toimi Alangon mukaan nimetty stipendirahasto, joka rahoitti lähes 20 nuoren suomalaiskoripalloilijan yliopisto-opintoja Yhdysvalloissa.
Ruggero Leoncavallo
Viimeiset oopperat ja operetit
Leoncavallolta valmistuivat vielä oopperat Maia (1910), Gli Zingari (1912) ja Mimì Pinson (1913). Kaikki neljä valmistuivat Leoncavallon asuessa Brissagossa, Sveitsissä. Maia ensiesitettiin Teatro Costanzissa, Roomassa 15. tammikuuta 1910 ja Gli Zingari Lontoossa 16. syyskuuta 1912. Leoncavallo teki Maian yhteistyössä locarnolaisen runoilija Angelo Nessin kanssa. Maia jäi yhdeksi Leoncavallon harvoista oopperoista, jonka librettoa hän ei ollut itse kirjoittanut. Nessi teki Leoncavallon kanssa yhteistyötä myös useissa muissa teoksissa, kuten kolminäytöksisessä operetissa Malbruk, joka sai ensiesityksensä Teatro nazionalessa, Roomassa 19. tammikuuta 1910.
Kun Leoncavallo kuoli, häneltä jäi kesken myös ooppera Prometeo. Sitä ei ole vieläkään julkaistu eikä esitetty.
Koska Leoncavallon myöhempien oopperoiden menestykset jäivät lyhytaikaisiksi, hän päätti kokeilla taitojaan operetissa. Hän sävelsi kolmentoista viimeisen elinvuotensa aikana (1906–1919) yhteensä kymmenen operettia. Niistä ensimmäinen, Le jeunesse de Figaro sai ensiesityksensä Yhdysvalloissa vuonna 1906. Leoncavallo sävelsi seuraavaa operettiaan, Malbrouckia (Malbrukia) suunnilleen samanaikaisesti ooppera Maian kanssa. Malbrouck oli yhteistyö runoilija Angelo Nessin kanssa. Nessin sanoittama operetti sai ensiesityksensä Teatro Nazionalessa, Roomassa 19. tammikuuta 1910. Malbrouckia seurasi 24. kesäkuuta 1912 La reginetta delle rosen ensiesitys Teatro Costanzissa, Roomassa. Leoncavallon seuraava operetti, Are You There?, esitettiin ensimmäistä kertaa Lontoossa 1. marraskuuta 1913. Tämän jälkeen vielä kolme operettia ehdittiin ensiesittää säveltäjän elinaikana:
Näistä Prestami tua moglie sai ensiesityksensä Casino delle Termessä, Montecatinissa, samassa kaupungissa, jossa Leoncavallon huvila sijaitsi. Hieman Leoncavallon kuoleman jälkeen, 16. lokakuuta 1919 esitettiin A chi la giarrettiera?. Myös operetit Il primo bacio ja La maschera nuda ensiesitettiin vasta postuumisti säveltäjän kuoleman jälkeen vuosina 1923 ja 1925.
Viimeiset vuodet ja kuolema
Vuosina 1902–1914 Leoncavallo asui Brissagossa, Sveitsissä, jossa sijaitsee nykyään hänelle omistettu Museo Ruggero Leoncavallo. Säveltäjä asettui vanhemmalla iällään Montecatini Termeen, jossa hänellä oli huvila. Hän oli saanut ostettua huvilan Pajatson ansiosta ansaitsemillaan rahoilla. Säveltäjän viimeisinä vuosina häntä katkeroitti se, että hänen ainoaksi pysyvästi suosituksi teoksekseen oli jäänyt vuonna 1892 ensiesitetty Pajatso.
Leoncavallo kuoli munuaissairauteen hänen huvilallaan Montecatini Termessä 9. elokuuta 1919. Hänet haudattiin Cimitero delle Terre Santen hautausmaalle, Firenzeen. Leoncavallo oli eläessään toivonut tulevansa haudatuksi Brissagoon. Sen vuoksi hänen maalliset jäännöksensä siirrettiin sinne vuonna 1989.
Musiikki
Leoncavallo tunnetaan ensisijaisesti oopperoiden säveltäjänä. Niiden lisäksi hän sävelsi muun muassa operetteja ja lauluja. Leoncavallo kirjoitti itse libretot useimpiin oopperoihinsa ja operetteihinsa. Muun muassa Maiaan libreton kirjoitti kuitenkin Leoncavallon ystävä Angelo Nessi.
Leoncavallo omien sanojensa mukaan sai inspiraation sävellyksiinsä nopeasti. Hän mietti jotkut sävellyksensä mielessään valmiiksi ennen kuin hän kirjoitti ne ylös.
Leoncavallolla oli oopperoidensa ohessa useita pienempiä projekteja. Hän sävelsi kymmenen operettia, pientä, kevyttä oopperaa. Niistä yhtä, kolminäytöksistä Malbrouckia pidetään laajuutensa vuoksi joskus oopperana.
Trailanga Swami
Trailanga Swami (tunnettu myös nimillä Tailang Swami ja Telang Swami) (k. 1887) oli hindu joogi, joka eli Intian Varanasissa. Swamin opetuksista kerrotaan hänen opetuslapsensa Umacharan Mukhopadhyaynin kirjoittamassa elämäkerrassa. Hänen seuraajansa ovat kunnioittaneet häntä Shivan inkarnaationa.
Tarinoiden mukaan Swami eli yli 300-vuotiaaksi. Hänen väitettiin levitoineen veden päällä, juoneen myrkkyä vahingoittumatta sekä kadonneen lukitusta sellistä. Samaten hän ei kerrotusti syönyt juuri lainkaan, vaikka painoi 140 kiloa. Kuoltuaan Swami laskettiin Gangesiin.
thumb|Trailanga Swami
Najaf (maakunta)
Maakunnan väkiluku oli vuoden 1997 väestönlaskennassa 775 042. Vuonna 2013 asukkaita arvioitiin olevan 1,22 miljoonaa. Väestöstä noin 71,1 prosenttia asui kaupungeissa ja 28,9 prosenttia maaseudulla.
Kuvernoraatti jakautuu kolmeen piirikuntaan: Al-Manatheran piirikuntaan (19 % väestöstä), Najafin piirikuntaan (56 %) ja Kufan piirikuntaan (25 %). Nafid on kuvernoraatin pääkaupunki, jota sekä šiia- että sunnimuslimit arvostavat pyhänä paikkakuntana. Uskonnollinen ja muu turismi muodostaa 30 prosenttia maakunnan bruttokansantuotteesta. Merkittäviä elinkeinoja ovat myös maatalous (vehnän, riisin, taatelin ja vihannesten viljelyä), mineraalien kaivaminen, maaperän hiilivetyjen pumppaus, sementti- ja lasiteollisuus, kauppa ja koulutus.
Armenian vallankumouksellinen liitto
Historia
Puolue on perustettu vuonna 1890 silloisessa Tiflisissä. Se yhdisti armenialaisten sosialistiset, nationalistiset ja vallankumoukselliset poliittiset ryhmät. Puolueen perustajäseniä olivat Stepan Zorian, Simon Zavarian ja Kristapor Mikaelian. Puolueohjelmaan sisältyi laaja kirjo poliittisia ja yhteiskunnallisia uudistuksia.
Vuoden 1908 vallankumous Osmanien valtakunnassa oli käännekohta puolueen historiassa. Se pystyi muuttuneessa tilanteessa laajentamaan toimintaansa eri puolille valtakuntaa, ja useita puolueen edustajia valittiin parlamenttiin.
Ensimmäisen maailmansodan aikana puolue organisoi neljä vapaaehtoisten armenialaisten pataljoonaa Venäjän armeijaan taistelemaan osmaneita vastaan. Vuoden 1915 huhtikuussa puolueen jäseniä ja kannattajia vangittiin Istanbulissa osana laajaa armenialaisen älymystön vastaista operaatiota. Armenian vallankumouksellinen liitto oli armenialaisten johtava puolue Transkaukasian federaatiossa sekä johti ensimmäisen Armenian tasavallan perustamista 1918 ja oli vallassa sen olemassaolon ajan. Vuonna 1920 bolševikkien valloitettua Armenian sen johto pakeni ulkomaille. Maapaossa puolueen toiminta keskittyi maan itsenäisyyden ajamiseen ja armenialaisen kulttuurin suojeluun.
Puolue järjestettiin uudelleen Armeniassa 1990. Joulukuussa 1994 sen toiminta kiellettiin "väliaikaisesti". Oikeusministeriö salli sen uudelleen 9. helmikuuta 1998, alle viikko presidentti Levon Ter-Petrosjanin eron jälkeen.
Toiminta
Puolue ajaa historiallisen Armenian jälleenyhdistämistä Sèvresin sopimuksen mukaisissa rajoissa. Näistä alueista merkittävä osa kuuluu nykyiseen Turkkiin. Toinen puolueen huolenaihe on historiallisesti Armeniaan kuulunut Javakhk, osa Samtskhe-Džavakhetia nykyisessä Georgiassa.
Puolueella on merkittävä vaikutusvalta kansainvälisesti ulkoarmenialaisten keskuudessa, joita asuu mm. Yhdysvalloissa, Ranskassa ja Libanonissa. Puolue on ajanut voimakkaasti armenialaisten kansanmurhan kansainvälistä tunnustamista.
Le Calvaire
Le Calvaire (Golgata) on ranskalaisen kirjailijan Octave Mirbeaun kirjoittama osittain omaelämäkerrallinen romaani, joka ilmestyi marraskuussa 1886. thumb|left|upright=0.8|Georges Jeanniot, Le Calvaire, 1902
Romaani kuvaa antisankari Jean Mintién kärsimyksiä ja tuhoisaksi osoittautuvaa intohimoa kevytkenkäiseen naiseen Juliette Roux’hun.
Dyyni (kirjasarja)
Dyyni on Frank Herbertin kirjoittama tieteisromaanien sarja. Sen ensimmäinen osa Dyyni (Dune) ilmestyi 1965 ja Herbert itse kirjoitti sille viisi jatko-osaa. Hänen kuolemansa jälkeen hänen poikansa Brian Herbert on jatkanut sarjaa yhdessä Kevin J. Andersonin kanssa.
Ensimmäisen romaanin tapahtumat sijoittuvat galaktiseen imperiumiin noin 23 000 vuoden päähän, ja koko romaanisarjan tapahtumat kattavat kaiken kaikkiaan noin 30 000 vuotta (noin 15 000 vuotta ennen Dyynin tapahtumia ja saman verran sen jälkeen). Galaktinen imperiumi käsittää koko tunnetun maailmankaikkeuden.
Kirjasarja on saanut nimensä aavikkoplaneetta Arrakisilta, jota kutsutaan myös Dyyniksi. Arrakis on useimpien Dyyni-romaanien keskeinen tapahtumapaikka.
Yhteiskunta
Dyynin yhteiskunta on feodalistinen. Sen huipulla on keisari, jonka vasalleina yksittäiset aatelissuvut (”huoneet”) hallitsevat osia valtakunnasta. Poliittista ja taloudellista valtaa käyttää myös Maaneuvosto, joka koostuu tärkeimpien sukujen edustajista. Muita merkittäviä vaikuttajia ovat monopoliasemassa olevat CHOAM (tähtienvälinen kaupankäynti) ja Avaruuskilta (avaruusmatkailu). Merkittävä vallankäyttäjä on myös Bene Gesserit -sisarkunta, joka tavallisesti toimii kulissien takana ja yrittää manipuloida tapahtumia omien tarkoitusperiensä mukaisesti. Feodaalinen yhteiskuntarakenne on ollut käytössä koko Corrinojen hallituskauden ajan (noin 10 000 vuotta), eivätkä sen periaatteet muutu, kun Atreidesit nousevat hallitsijoiksi. Suurin ero on, että Atreidesit ovat sanan täydessä merkityksessä absoluuttisia itsevaltiaita, koska he säätelevät rohdon jakamista.
Corrinojen aikana sotilaallista mahtia edustivat keisarin komentamat sardaukar-joukot, jotka olivat pelättyjä koko imperiumissa. Atreidesien tultua valtaan sardaukarit lopetettiin, mutta Atreideseilla oli käytössään yhtä tehokkaita sotilaita: ensin Arrakisin fremenit ja myöhemmin ”kalapuhujat”.
Dyynin yhteiskunnan teknologia on alhaisella tasolla, sillä Butlerin jihadin seurauksena kaikki ”ajattelevat koneet” (=tietokoneet) on kielletty. Koneet ovat sallittuja, kunhan ne vain eivät jäljittele ihmismieltä. Tämä tilanne säilyy koko romaanisarjan ajan lukuun ottamatta Legends of Dune -trilogiaa, jossa kerrotaan, miten tämä kielto ylipäätään syntyi.
Dyynin koko maailma perustuu melanssi-rohtoon, joka on tunnetun maailmankaikkeuden arvokkain aine. Se pidentää elinikää, parantaa sairauksia ja joillain myös laajentaa henkisiä kykyjä. Ilman rohtoa nopea tähtienvälinen matkailu ei ylipäätään olisi edes mahdollista tai matkat planeettojen välillä kestäisivät kuukausia – tosiasiallisesti koko imperiumi romahtaisi, koska yhteyksiä ei voitaisi ylläpitää. Rohtoa löytyy vain Arrakis-planeetalta. Dyynissä Paul Atreides sanookin, että se joka hallitsee rohtoa, hallitsee koko maailmankaikkeutta. Kun Paul on ottanut haltuunsa Arrakisin, hän myös hallitsee koko maailmankaikkeutta.
Arrakis
Koko Arrakis-planeettaa (Dyyni) peittää aavikko. Hiekkaerämaan syvyyksissä elävät valtavat hiekkamadot synnyttävät kallisarvoista rohtoa, jota kaikki tavoittelevat. Rohto on addiktoiva, mutta euforisen olon tuottava hallusinogeeni, joka myös jatkuvasti nautittuna pidentää ikää sekä antaa käyttäjälle kykyjä nähdä tulevaisuuteen. Rohdon avulla Killan navigaattorit osaavat ohjata avaruusaluksia mielensä avulla vaarallisten alueiden läpi. Rohto kontrolloi Keisarikuntaa. Joka kontrolloi Dyyniä, kontrolloi rohtoa.
Alkuperäisen sarjan romaanit
Frank Herbert ehti kirjoittaa kuusi romaania Dyynistä:
Brian Herbert ja Kevin J. Anderson jatkoivat Herbertin aloittamaa tarinaa romaaneilla
Ne perustuvat Frank Herbertin suunnittelemaan 7. osan muistiinpanoihin, jotka löytyivät 11 vuotta Herbertin kuoleman jälkeen. Herbertin ja Andersonin mukaan Sandworms of Dune olisi ajallisesti viimeinen Dyyni-romaani.
Täydentävät romaanit
Brian Herbert ja Kevin J. Anderson ovat lisäksi kirjoittaneet romaaneja, jotka täydentävät alkuperäisen sarjan tapahtumia tai käsitteitä.
Heidän ensimmäinen trilogiansa oli Prelude to Dune (”Dyynin alkusoitto”), joka käsitteli tapahtumia juuri ennen Frank Herbertin Dyyniä:
Kolmas romaanikokonaisuus on nimeltään Heroes of Dune (”Dyynin sankarit”) ja se käsittelee Herbertin alkuperäisten romaanien väliin jääviä ajanjaksoja. Vuoteen 2009 mennessä näistä on ilmestynyt kaksi osaa: Suunnitteilla on vielä kaksi osaa The Throne of Dune ja Leto of Dune.<ref name=dunenovels>Novels – Official Site
Neljännessä romaanitrilogiassa Great Schools of Dune kerrotaan suurten koulujen muodostamisesta: Bene Gesserit, Mentaatit, Suk-lääkärit, Avaruuskilta ja Killan navigaattoreiden koulut.
Dyyni
Ensimmäisen kirjan alussa Caladanissa asuva Atreidesin suku on juuri saanut hallintaansa Arrakis-planeetan rohtovaroineen, joita muut aatelishuoneet haluaisivat myös kontrolloida. Aavikkoisen Arrakis-planeetan hallitsijaksi määrätty Atreidesin herttua Leto Atreides sekä hänen poikansa Paul joutuvat Harkonnenien vallankaappausyrityksen kohteeksi. Yksin kukaan suvuista ei kuitenkaan kykene toteuttamaan vallankaappausaietta, joten Harkonnenit liittoutuvat imperiumia hallitsevan Corrinon huoneen kanssa, jotka Harkonnenit kuitenkin pettävät myöhemmin. Hallitsija Leto joutuu salamurhajuonen uhriksi ja tekee itsemurhan puremalla rikki kavaltajansa, suvun lääkärin Yuehin asentaman syanidihampaan. Hänen poikansa Paul sekä tämän äiti, Leton jalkavaimo Jessica pakenevat erämaahan, jossa heidän uskotaan kuolleen. Harkonnenien huone palaa valtaan Arrakiksella.
Paul sekä Jessica Atreides selviytyvät erämaassa planeetan alkuperäiskansan, salaperäisten fremenien avulla, joilla on jatkuvasta rohdon nauttimisesta siniset silmänvalkuaiset. Fremenit ovat uskonnollisia ja odottavat ennustetun messiaan tulemista, josta on tuleva heidän hallitsijansa, joka vapauttaa heidät vuosituhansien riistosta. Uutta messiasta kutsutaan nimellä Muad’Dib. Legendat messiaasta ovat itse asiassa Bene Gesserit -sisaruskunnan viljelemää propagandaa. Järjestön kouluttama Jessica pystyy käyttämään koulutuksensa pohjalta taruja hyväkseen voittaakseen fremenien luottamuksen ja pelastaakseen itsensä sekä poikansa.
Epäluuloinen alkuperäisasukas haastaa Paulin kaksintaisteluun. Taisteluparinsa surmattuaan Paul saa fremenien perinteiden mukaan huolehdittavakseen miehen vaimon, Harahin, ja lapset. Äiti ja poika onnistuvat vakuuttamaan fremenien johtajan Stilgarin. Paul alkaa nauttia rohtoa, jolla on hyvin kauaskantoiset seuraukset Paulille. Rohdon nauttimisen myötä Paul muuttuu, ja hänestä tulee fremenien tarinoiden messias Muad’Dib. Hän tapaa fremeninaisen Chanin, johon rakastuu. He saavat pojan.
Dyynin Messias
Viimein Paul Muad’Dib, fremenien messias, kokoaa sotajoukkonsa johtaen heidät hyökkäykseen Harkonnenien vallassa olevaa palatsia vastaan. Paul Muab’Dib voittaa taistelun ja syöksee Harkonnien vallasta. Hän avioituu poliittisista syistä keisarillisen prinsessan, Irulanin, kanssa. Chani jää Paulin rakastamaksi jalkavaimoksi – samoin kuin Paulin äiti Jessica oli pojan isän Leton jalkavaimo.
Kirjan lopussa Paul menee yksin erämaahan kuolemaan huomattuaan, ettei Muad’Dib johtaisikaan uskollisia fremeneita vapauteen. Hän tuntee pettäneensä alkuperäiskansan ja ansainneensa kuoleman.
Children of Dune
Paul Atreidesin kaksi lasta Leto ja Ghamina ovat saaneet Paulilta perinnökseen voimia, jotka myllertävät valtaapitävän Atreidesin huonetta. Ghamina on fremeniäitinsä, Paulin vaimon Chanin, kaltainen ulkoisesti kuin sisäisestikin. Leto on taas Paulin kaltainen, tuntien että hänen elämällään on jokin merkittävä tarkoitus.
Prinsessa Alia Atreides on Paulin nuorempi sisko, joka janoaa valtaa Atreidesin huoneessa. Alialla ei ole samantasoisia henkisiä voimia kuin Letolla tai Ghaminalla ja on syystä katkera. Alia tuntee muuttuvansa enemmän äitinsä Jessican kaltaiseksi noidaksi kuin ihmiseksi. Hän tuntee kahden voiman taistelevan hänessä, eikä pelkää pahemman voimista olevan saamassa hänestä yliotetta. Juuri tämä voima haluaisi tappaa Leton siskon Ghaminan.
Bene Gesseritin sukua kutsutaan noidiksi. Fremenit kutsuvat lady Jessicaa CoanTeeniksi: ”The female death spirit that walks without feet” (naispuolinen kuoleman henki, joka kulkee kävelemättä).
Leto tekee päätöksen ja pakenee erämaahan, jossa rohdon myötä hän saa lisää yliluonnollisia voimia. Samalla hänen ihonsa alkaa muuttua, kun pikkuluojiksi kutsutut isojen hiekkamatojen toukat peittävät hänen ihonsa. Leto muistaa jostain kuulemansa sanat: ”Ihoni ei ole minun ihoni”. Leto ja pikkuluojat alkavat elää symbioosissa.
Kaduilla liikkuvan verhoutuneen henkilön arvellaan olevan kuollut Muad'Dib Paul Atreides. Viimein katkera Paul kohtaa poikansa, juuri sellaisen sankarin, jollaiseksi hänen itsensä piti tulla, kaikkien näiden vaiheiden jälkeen.
God-Emperor of Dune
Leto, josta on kasvanut jättiläismäinen jo tuhansia vuosia elänyt Jumala-Keisari, asuu Arrakis-planeetalla. Hänelle tuodaan Duncan Idaho -ghola (eli klooni), koska Leto on tuhonnut (ties kuinkamonennen) aikaisemman kloonin.
Populaarikulttuuri
Yhtye Iron Maiden on myös tehnyt kappaleen ”To Tame A Land”, joka perustuu Dyyni-romaaneihin.
Romaanien suomennokset
Romaanisarjasta on suomennettu vain kaksi ensimmäistä osaa.
Ebba Grön
Ebba Grön oli ruotsalainen vuonna 1977 perustettu punk-yhtye. Se oli kotoisin Rågsvedistä Tukholman esikaupungista.
Suomessa Hilse-lehti haastatteli yhtyettä vuonna 1979. Yhtye esiintyi Suomessa Saapasjalkarock-festivaaleilla Pihtiputaalla vuonna 1982. Lavalle yhtyeen kanssa nousi M. A. Numminen, jota yhtyeen jäsenet kertoivat ihailevansa.
Ebba Grön lopetti toimintansa vuonna 1983. Thåström ja Ljungstedt jatkoivat Rymdimperiet-kokoonpanossa, josta kehittyi sittemmin eräs Ruotsin suosituimmista yhtyeistä, Imperiet.
Õismäe
Õismäe on asuinalue Haaberstin kaupunginosassa Tallinnassa. Sen pinta-ala on 178 hehtaaria ja väkiluku 1 263 henkeä (1.1.2018). Vuoden 2014 alussa asuinalueen väestöstä 70 prosenttia oli virolaisia.
Kesäteatteri
thumb|280px|Sotilasfarssi Rykmentin murheenkryyni Jyväskylän Ainolassa 1983. thumb|280px|Juuan [[Vuokko (kylä)|Vuokonjärven kesäteatterin kesän 2007 näytelmänä Lottopotti]] thumb|280px|Raision kesäteatteri Krookilan kotiseutumuseon alueella. Kesäteatteri on kesäisin toimiva ulkoilmateatteri. Kesäteatterit aloittavat toimintansa pääasiallisesti toukokuussa ilmojen lämmettyä ja lopettavat yleensä elokuun loppupuolella koulujen alkamisen jälkeen. Kesäteatterin näyttämö ja katsomo voivat olla sateen varalta katettuja, mutta teatteri saattaa toimia myös taivasalla.
Historiaa
Ulkoilmaesitykset ovat teatterin alkuperäinen muoto, joka lienee kehittynyt leirinuotioiden ympärillä kerrotuista tarinoista. Antiikin Kreikan amfiteatterista kehittyi muun muassa italialainen Commedia dell’arte -katuteatteri. Antiikin ihanteet nousivat uudelleen esiin 1900-luvun vaihteen saksalaisessa ulkoilmateatteriliikkeessä, joka halusi uudistaa ja pelkistää teatteri-ilmaisua palaamalla sen alkujuurille.
Tunnettuja kesä- eli ulkoilmateattereita Euroopassa ovat Lontoon Regent's Parkin Open Air Theatre, joka aloitti vuonna 1932, sekä Pohjois-Saksan Bad Segebergissä entiseen kalkkikivilouhokseen rakennettu Freilichtbühne Kalkbergstadion, joka esittää joka kesä Karl Mayn romaanien pohjalta tehtyjä näytelmiä.
Kesäteatteri Suomessa
Suomeen kesäteatteri tuli 1910-luvun alussa Ruotsista, saksalaisen ulkoilmateatteriliikkeen alkuun sysäämänä. Tiettävästi Suomen ensimmäiset kesäteatteriesitykset toteutti Suomen Kansallisteatterin näyttelijäkunnan edustajat Hämeenlinnassa kesällä 1911. Yksi varhaisimmista oli myös 1920-luvulla Turun edustan Ruissalon saareen rakennettu näyttämö, joka perustettiin työllistämään Turun Työväenteatterin näyttelijöitä myös kesäisin.
Kesäteatteritoiminta sai pontta talvi- ja jatkosodan jälkeen ja suosituimmillaan se oli 1950-luvulla, jolloin kesäisestä vapaa-ajankäytöstä eivät vielä kilpailleet muun muassa kesämökkielämä tai television katselu.
Suosituinta kesäteatteriaikaa on heinäkuun alkupuoli, jolloin myös suuri osa teatteriesityksistä saa ensi-iltansa. MTV3:n keräämien tietojen mukana vuonna 2005 Suomessa toimi 300 kesäteatteria, jotka esittivät yhteensä 240 eri näytelmää.
Kesäteatterit pyritään sijoittamaan puistoihin, ulkomuseoalueille tai muihin luonnonkauniisiin paikkoihin, jotka ovat kuitenkin melko helposti yleisön saavutettavissa. 1900-luvun lopulla isojen kaupunkien teatterit alkoivat tehdä kesäteatterituotantoja läheisissä saarissa, kuten Helsingissä Suomenlinnassa (Ryhmäteatteri ja Q-Teatteri), Mustikkamaalla (Ylioppilasteatteri), Rajasaaressa (Teatteri Sirius) ja Vasikkasaaressa (Teatteri Viirus). Turkulainen Linnateatteri aloitti 2005 kesäteatteritoiminnan Naantalin Kailon saaressa Muumimaailman kyljessä sijaitsevassa Emma Teatterissa.
Kesäteatterien ulkoiset puitteet ulottuvat Suomessa taivasalle sijoitetuista puupenkkien rivistöistä Pyynikin ja Samppalinnan pyöriviin katsomoihin. Yhä yleisemmin kesäteatterin katsomo, usein myös näyttämö, katetaan antamaan esitykselle sateensuojaa. Toisaalta luonnonvoimien uhmaaminen on osa kesäteatterin dramaattisesta annista, mutta toisaalta arvaamattomat sääolot vaikuttavat helposti liikaa kesän teatteriesityksen yleisömääriin ja kannattavuuteen.
Kasvua etenkin harrastajatuotannoissa
Kesällä 1981 Suomessa toimi noin 50 kesäteatteria, joista 15 oli ammattiteatteriksi laskettavia, loput harrastajatuotantoja. Sen jälkeen harrastajateatteritoiminta on vilkastunut niin, että kesällä 2014 Suomessa tuotiin näyttämölle noin 300 kesäteatteriesitystä, joista ammattilaisten osuus oli parikymmentä.
Ohjelmisto monipuolistunut ja erikoistunut
Suomalainen kesäteatteri tunnettiin varsinkin 1900-luvun lopulla ”puskateatteriksikin” kutsutuista kepeistä komedioista ja farsseista. 1970- ja 1980-luvun suosittuja kesäteatterikappaleita olivat muun muassa Neuvostoliittoon suuntautunutta halpamatkailua irvaillut Votkaturistit ja sotilasfarssi Miesten koulu, jotka molemmat ovat Aimo Vuorisen kirjoittamia.
2000-luvulla kesäteatterien ohjelmisto on monipuolistunut, ja jotkin suurimpien kaupunkien kesäteatterit ovat erikoistuneet tiettyihin kohderyhmiin. Esimerkiksi Turun Vartiovuorella toimiva Turun Kesäteatteri panostaa lastennäytelmiin, Samppalinnan kesäteatteri taas aikuisyleisön musikaaleihin. Tampereen Pyynikin kesäteatteri on esittänyt paljon Väinö Linnan tekstejä, alkaen läpi 1960-luvun esitetystä Edvin Laineen ohjaamasta Tuntemattomasta sotilaasta. Kesäteattereiden musiikkipitoinen ohjelmisto ulottuu kansainvälisisistä musikaaliklassikoista suomalaisiin aiheisiin, kuten tietyn säveltäjän tai artistin ympärille rakennettuihin tarinoihin.
Maaseututeattereissa suosittuja ovat laulunäytelmien lisäksi paikalliset aiheet ja niiden juurevat henkilöhahmot. Kesän 2014 esitetyin kesäteatterikappale oli Aapelin Siunattu hulluus, ja muita kansansuosikkeja olivat Maiju Lassilan Liika viisas, Arto Paasilinnan Ulvova mylläri, Sirkku Peltolan Suomen hevonen ja Tuomas Kyrön Mielensäpahoittaja.
Lapsiperheille suunnattujen kesäteatteriesitysten suosikkeja ovat olleet muun muassa lastenkirjadramatisoinnit kuten Risto Räppääjä -tarinat, Timo Parvelan Ella-tarinat sekä Astrid Lindgrenin Ronja Ryövärintytär ja Peppi Pitkätossu.
Peijakas
Peijakas (myös peijakka) on lievä kirosana.
Giovanni de Riu
Giovanni de Riu (10. maaliskuuta 1925 Macomer – 11. joulukuuta 2008) oli italialainen F1-kuljettaja. Hän osallistui yhteen F1-osakilpailuun kaudella 1954, Italian GP:hen, mutta karsiutui eikä päässyt starttaamaan kilpailuun. Hän ajoi yksityisellä Maseratilla.
Peijakas
"Peijakas on johdettu sanasta peijas, joka tarkoittaa alun perin vainajaa tai vainajan henkeä. Hänen muistokseen ja kunniakseen on sitten juhlittu peijaisia tai peijahaisia eli syöty muistoateria. Kyseessä ovat siis hautajaispidot.
Peikkokin on peijaan ja peijakkaan sukulainen. Meille sana peikko tuo mieleen pitkähäntäisen, takkutukkaisen ja isokorvaisen Rölli-hahmon. Kansankielessä peikko on kuitenkin ollut uskomuksellinen paha henki, peto tai epäluotettava ja halveksittava ihminen. Itse perkelettäkin on peikoksi kutsuttu esimerkiksi vanhassa virsikirjassa, jossa katuva pyytää Jumalaa pelastamaan hänet ”peikold rumald”."
Dzjanis Paljakou
thumb|250px|Dzjanis Paljakou Dzjanis Aljaksandravitš Paljakou (, ; s. 17. huhtikuuta 1991 Minsk, Valko-Venäjän SNT, Neuvostoliitto, nykyinen Valko-Venäjä) on valkovenäläinen jalkapalloilija. Hän edustaa Valko-Venäjän jalkapalloliigassa pelaavaa BATE Borisov ja on pelipaikaltaan puolustaja.
Raoul Palmgren
Raoul Oskar Gånge-Rolf Armin Palmgren (12. tammikuuta 1912 Karjaa – 10. maaliskuuta 1995 Tampere) oli suomalainen tietokirjailija, toimittaja, kirjallisuudentutkija ja professori.
Nuoruus ja sotavuodet
Vuonna 1926 Palmgrenin vanhemmat muuttivat Orivedelle, ja Raoul lähti koulutielle Tampereelle. Hän kirjoitti ylioppilaaksi Tampereen klassillisesta lyseosta. Palmgren opiskeli historiaa, estetiikkaa ja sosiologiaa Helsingin yliopistossa. Vuonna 1940, juuri valmistuneena filosofian kandidaattina, hänet valittiin Tampereen kaupunginkirjaston johtajaksi.
Palmgren kuului Katri Valan ihailijoihin. Tietämättä Valan 1930 solmimasta avioliitosta Armas Heikelin kanssa hän lähetti Valalle kosimakirjeen, ja nolo tapaus vaikutti myöhemminkin heidän väleihinsä. Palmgren oli sittemmin kolmesti avioliitossa. Ensimmäinen puoliso oli toimittaja Irja Laurikainen 1936–1953, toinen teatteriohjaaja Ilmi Parkkari 1953–1979 ja viimeinen Marja-Leena Palmgren (o.s. Vainionpää). Palmgrenilla on neljä lasta: Marius (s. 1941), Oliver (s. 1945), Nina (s. 1957) ja Laura (s. 1959). Yksi hänen lapsenlapsistaan on näyttelijä-kirjailija Reidar Palmgren.
Kirjallinen toiminta
Palmgrenista kehittyi 1930-luvun mittaan aikansa johtava kirjallisuuskriitikko, jota luettiin arvostaen ja arvostellen sekä vasemmistossa että oikeistossa. Sosiologi Risto Alapuro luonnehti Palmgrenin kirjallista toimintaa kollegansa Perry Andersonin teoriaan viitaten seuraavasti: "”Häneen sopii ehkä parhaiten Andersonin ajatus, että olennaista oli marxilaisen teorian ja porvarillisen teorian, ei marxilaisen teorian ja proletaarisen käytännön välinen suhde. Hänen tutkimukselliset kirjoituksensa olivat keskustelua porvarillisten tulkintojen kanssa esimerkiksi Kalevalasta ja kansallisesta noususta.”"
Palmgren toimi aktiivisessa yhteydessä kulttuuriyhdistys Kiilaan ja johti 1930-luvulla Akateemista Sosialistiseuraa (ASS). Hänen puheenjohtajakaudellaan ASS alkoi suomentaa marxilaista kirjallisuutta, muun muassa Karl Marxin ja Friedrich Engelsin Kommunistisen puolueen manifestin vuonna 1935 ja seuraavana vuonna Marxin teokset Gothan ohjelman arvostelua ja Palkkatyö ja pääoma. Pari vuotta myöhemmin Palmgren toimitti ASS:n opintokerhoalustusten pohjalta oppikirjan Marxilaisuus: Dialektisen materialismin sovellutuskokeita. Palmgrenin lisäksi kirjaan kirjoittivat Helmer Adler, Olavi Selin, Jarno Pennanen, Mauri Ryömä, Reino Oittinen, Maija Savutie ja Cay Sundström freudilaisuudesta, luonnontieteistä ja työväenliikkeen taktiikasta sekä marxilaisesta valtio- ja historiankäsityksestä, sosiologiasta, talousopista ja estetiikasta. Kirja myytiin muutamassa kuukaudessa loppuun, eikä siitä otettu uusia painoksia.
Palmgrenin vaikutuksesta kirjailijajärjestö Tulenkantajat ja sosiaalidemokraattisena järjestönä aloittanut Akateeminen Sosialistiseura suuntautuivat jyrkästi vasemmalle. Eräät Palmgrenin Soihtu-lehdessä vuonna 1937 julkaisemat lokakuun 1917 vallankumousta ylistäneet kirjoitukset johtivat siihen, että yleinen syyttäjä nosti häntä vastaan syytteen ”laillisen yhteiskuntajärjestelmämme halventamisesta”, mutta oikeus vapautti Palmgrenin. Sodan jälkeen Palmgren toimi Kansankulttuuri Oy:n kirjallisena johtajana ja vuosina 1945–1952 Vapaa Sana -lehden kulttuuritoimittajana ja päätoimittajana sekä vuodesta 1957 ensin Kemin ja sitten Vaasan kirjastojen kirjastonjohtajana. Kolme vuotta väitöskirjansa valmistumisen jälkeen, vuonna 1968, hänet valittiin Oulun yliopiston kirjallisuustieteen professoriksi.
Vuonna 1972 Palmgrenille myönnettiin arvokkaasta julkaisutoiminnasta Eino Leinon palkinto, jota jakaa Eino Leinon Seura vuosittain kotimaisen kirjallisuuden tai sen tutkimuksen alalta.
Poliittinen toiminta
Palmgren liittyi Suomen Kommunistiseen Puolueeseen loppusyksyllä 1944 heti vapauduttuaan vankeudesta. Hän alkoi työskennellä lehtimiehenä. Hän ei kuitenkaan täysin hyväksynyt puolueen eikä Neuvostoliiton politiikkaa. Hän protestoi sitä, että puolueen “venäläisillä” eli Neuvostoliiton puoluekoulun käyneillä oli ylivalta. Palmgren oli kuitenkin kylmän sodan asetelmassa voimakkaasti Neuvostoliiton puolella: Neuvostoliiton aseet puolustivat rauhaa, kun taas Yhdysvallat valmisteli sotaa. Marsalkka Mannerheimin kuolema vuonna 1951 nosti esille Palmgrenissa vihamielisyyttä, vaikka se kansan valtaosassa herätti kunnioitusta ja arvostusta marsalkkaa kohtaan. Lopulta vuonna 1952 Palmgren erosi SKP:stä, jolloin hänet erotettiin Vapaan Sanan päätoimittajan tehtävästä. Eroa edelsi titolaisuuden tuomitsemisesta syntynyt konflikti SKP:n johdon kanssa.
PSI
PSI, psi tai psii voivat tarkoittaa ainakin seuraavia asioita:
Matti Elovaara
Matti Juhani Elovaara (s. 30. joulukuuta 1939 Paimio) on suomalainen liike-elämän vaikuttaja ja kauppaneuvos. Elovaara toimi Oy Tamro Ab:n toimitusjohtajana vuosina 1985–1999.
Eläkkeelle jäätyään Elovaara muutti Portugalin Algarveen. Nollaverotuksen hän kertoi yhdeksi muuttoon vaikuttaneeksi tekijäksi (HS 18.10.2015).
HMS Bridgewater (L01)
HMS Bridgewater (viirinumerot L01 ja U01) oli Britannian kuninkaallisen laivaston Bridgewater-luokan sluuppi toisessa maailmansodassa.
Valmistus
Alus tilattiin 19. syyskuuta 1927 vuoden 1927 laivasto-ohjelmassa Newcastle-upon-Tynestä Hawthorn Leslie and Companyltä, missä köli laskettiin 6. helmikuuta 1928. Alus laskettiin vesille 14. syyskuuta ilman virallisia seremonioita ja valmistui 14. maaliskuuta 1929.
Palvelus
Alus sijoitettiin sisaraluksensa HMS Sandwichin kanssa Kiinan asemalle, jossa ne korvasivat HMS Bluebellin ja HMS Foxgloven. Kiinaan matkalla olleet ja sieltä saapuvat kohtasivat toisensa Adenissa vaihtaen miehistöjä.
Alus viipyi Kiinan asemalla, kunnes se siirrettiin tammikuussa 1935 telakalle Etelä-Afrikkaan ennen siirtoa Afrikan asemalle (myöhemmin Etelä-Atlantin asema). Alus viipyi uudessa sijoituspaikassaan, kunnes se palasi 1. syyskuuta 1936 Devonportiin. Aluksen kolmas palvelusjakso päättyi samalla.
Telakalla vietetyn jakson jälkeen alus palautettiin palvelukseen Simonstowniin, missä huollettaessa aluksen takakannen tykki korvattiin ilmatorjuntakykyisellä. Huolto kuitenkin keskeytettiin Münchenin kriisin vuoksi, kun alus siirrettiin Freetowniin. Alus palasi telakalle, mistä vapauduttuaan se jatkoi palvelustaan asemalla. Huollon yhteydessä myös kunnialaukaustykit korvattiin nelipiippuisilla .50" ilmatorjuntakonekivääreillä . Alus saapui 13. huhtikuuta 1939 Devonportiin huollettavaksi, minkä jälkeen se palautettiin palvelukseen.
Puuttuvat telakointimahdollisuudet pakotti siirtämään kesäkuussa aluksen Kapkaupunkiin telakalle, missä se kävi myös helmikuussa 1941 ja tammikuussa 1942. Alus osallistui operaatio Menacen Dakarin taisteluun, mistä vapauduttuaan se jatkoi saattuepalvelusta Freetownissa. Alus suojasi muun muassa maaliskuussa 1942 saattuetta WS16 Freetownista Kapkaupunkiin. Heinäkuussa alus suojasi saattueen Sl 114 Britteinsaarille, kun se siirrettiin telakalle Tyneen modernisoitavaksi. Telakalla aluksen ilmatorjuntakonekiväärit vaihdettiin kahteen Oerlikonin 20 millimetrin ilmatorjuntatykkiin. Lisäksi alukselle asennettiin tyypin 271 tutka.
Telakalta vapauduttuaan alus palasi saattueen OS42 mukana Freetowniin, jonne se saapui 9. lokakuuta. Alus oli Freetownissa, kunnes se vuoden 1943 lopulla suojasi Yhdysvaltoihin telakalle matkaavan vaurioituneen risteilijä HMS Phoeben Trindidadiin. Alus palasi saattueen TF1 mukana Freetowniin.
Alus suojasi Freetownin ja Gibraltarin väliä matkanneita RS/SR sekä paikallisia saattueita, kunnes se palasi Britteinsaarille saattueessa SL136. Alus saapui 25. syyskuuta 1943 Liverpooliin, mistä se siirrettiin huollettavaksi Southamptoniin. Telakalta vapauduttuaan alus liitettiin 40. saattajaryhmään. Aluksen heikko runko ei kuitenkaan mahdollistanut palvelusta Pohjois-Atlantilla, joten se siirrettiin Holy Lochiin 3. sukellusvenelaivueeseen saattamaan merelle lähteviä ja sieltä palaavia sukellusveneitä sekä toimimaan harjoituksissa maalialuksena. Euroopan sotatoimien päätyttyä alus poistettiin palveluksesta heinäkuussa 1945 ja siirrettiin Ardrossanissa reserviin.
Alusta käytettiin räjähdekokeissa, joiden päätyttyä hylky siirrettiin 22. helmikuuta 1947 BISCOlle. Alus allokoitiin Howellsille ja romutettiin Gelleswick Bayssä.