cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Hans Fritzsche
Myöhemmin Fritzsche toimi muiden muassa kosmetiikkayhtiön johtajana. 1950-luvun alussa hän toimi Naumannin piiri -nimisessä entisten kansallissosialistien ryhmässä, joka halusi muuttaa Vapaan demokraattisen puolueen FDP:n kansallissosialistiseksi ryhmäksi. Fritzsche menehtyi syöpään 1953.
PTEN
PTEN (, suom. fosfataasi- ja tensiinihomologi) on ihmisen geeni, joka kuuluu kasvunrajoitegeeneihin. Se sijaitsee kromosomissa 10q23.3. Geeniä vastaava PTEN-proteiinia on olemassa lähes kaikissa ihmiskehon kudoksissa. Geenin tuote toimii fosfataasientsyymeihin kuuluvana fosfodiesteraasina.
PTEN-geenin mutaatioita ja deleetioita on havaittu useissa syöpäkasvaimissa, esimerkiksi glioblastoomassa, eturauhassyövässä ja rintasyövässä. Geenin inaktivaatio johtaa lisääntyneeseen soluproliferaatioon ja vähentyneeseen solukuolemaan. Mutaatio PTEN-geenissä lisää alttiutta sairastua harvinaiseen Cowdenin oireyhtymään.
Imjärvi
Kylä mainitaan maakirjoissa ensimmäisen kerran vuonna 1543 nimellä Immijärfwi.
Imjärven kylä on tunnettu myös 7. tammikuuta 1970 sattuneesta Imjärven ufotapauksesta.
Aiheesta muualla
61.30056°N, 26.21611°W
Sarjis
Lehden piirtäjien ydinjoukon muodostivat Joonas-sarjakuvastaan tunnettu Veikko Savolainen sekä muista piirtäjistä Usko Laukkanen (nimimerkki Foi), Seppo Lindqvist, Veli-Pekka Alare, Hannu Kuukkanen (nimimerkki Valto), Tarmo Koivisto ja Kari Leppänen (nimimerkki Oskari). Myöhemmin tunnetuiksi tulleista suomalaisen sarjakuvan tekijöistä lehdessä esiintyivät lisäksi myös Ursula Niemistö, Hannu Mänttäri, Mauri Kunnas, Harri Vaalio (nimimerkki Wallu), Ilkka Heilä, Martti Sirola ja Jorma Pitkänen (nimimerkki Jope).
Edellämainittujen lisäksi seuraavien 28 sarjakuvantekijän töitä julkaistiin: Timo Aarniala, Kai Bergroth (KJB), Seppo Halinen, Pauli Heikkilä, Elisse Heinimaa, Jouko Innanen (Joke), Timo Kästämä, Timo Lemettinen, Jukka Linko, Kalevi Manninen, Timo Mikama, Eero Nykänen, Jyrki Nykänen, Harri Ojala, Pertti Palttala (Pera), Pasi Penkki, Kalervo Pulkkinen, Risto Pulkkinen (Ripa), Sakari Pulkkinen, Riku Päivärinta, Sameli Rantanen (Santtu), Ilkka Remes, Matti Remes, Olli Savolainen (Olli Snen), Tarmo Soukka (Tsou), Heikki Tiiainen (ht), Juha Tikkanen ja Kai Tuloisela.
Lehden ansiosta koko joukko ennestään tuntemattomia sarjakuvantekijöitä ja amatöörejä pääsi julkisuuteen. Monelle töiden julkaiseminen merkitsi kannustusta harrastuksen syventämiseen tai jopa sysäystä ammattiin.
Sarjakuvien julkaisemisen lisäksi lehdessä annettiin neuvoja hyvän sarjakuvan tekemiseen. Myöskin järjestettiin sarjakuvakilpailuja, joissa esimerkiksi sarjan juoni ja nimi oli annettu.
Lehdessä oli myös suomalaisen sarjakuvan historiaa tai esimerkiksi sarjakuvan sanomaa käsitteleviä artikkeleita. Kirjoittajina olivat muun muassa Osmo Jokinen, Heikki Kaukoranta ja Jukka Rislakki. Esimerkiksi sellaiset nimet kuin Kari Suomalainen, Erkki Tanttu (Rymy-Eetu), Asmo Alho ja Mika Waltari (Kieku ja Kaiku) ja Aarno Liuksiala (Pöllisen möhläyksiä) pääsivät esimerkkeinä esiin.
Ducati Streetfighter
thumb|250px|Ducati Streetfighter kuvattuna vuonna 2009.
Ducati Streetfighter on Ducatin esittelemä nakupyörä-tyylinen moottoripyörä. Streetfighter on superbike-luokan pyörä, josta on otettu katteet pois. Streetfighterissä on 1099-kuutioinen nelitahtinen V2 -moottori. Moottoria käytetään myös Ducati 1098 -sporttipyörässä.
Gaumii salaam
Gaumii salaam (ޤައުމީ ސަލާމް, "Kansallinen tervehdys") on Malediivien kansallislaulu. Laulun on sanoittanut Mohamed Jameel Didi vuonna 1948 ja sen on säveltänyt srilankalainen säveltäjä Pandit Wannakuwattawaduge Don Amaradeva 1972. Laulu on Malediivien kansallistunteen ja maan islamilaisen uskon ylpeä ilmaus ja samalla kunnianosoitus maan puolesta kaatuneille.
Vuoteen 1948 Malediivien kansallislauluna soitettiin Salaamathi-niminen sanaton fanfaari. Tuolloin päätettiin, että maalle on saatava uusi kansallislaulu, jossa on myös sanat. Sanat kirjoitti nuori runoilija Mohamed Jameel Didi, josta myöhemmin tuli maan Korkeimman oikeuden puheenjohtaja. Didi käytti esikuvanaan urdunkielistä ja vanhaa arabialaista runoutta. Didi päätti, että hänen isänmaallinen runonsa tulee laulaa vanhan skottilaisen kansansävelmän Auld Lang Syne sävelellä - hän oli kuullut setänsä kellon soittavan tätä sävelmää. Kun Ison-Britannian kuningatar Elisabeth II vieraili maassa vuonna 1972, ajatteli Malediivien hallitus skottisävelmän kuitenkin olevan sopimaton itsenäisen maan kansallislauluksi. Se pyysi kiireessä maestro P. w. Amaradevaa laatimaan maan kansallislauluun uuden sävelen. Samalla laulun sanoja muutettiin hieman, sillä poliittinen tilanne maassa oli muuttunut - entisestä sultanaatista oli tullut tasavalta 1968.
Juhani Tapaninen
Juhani Tapaninen on suomalainen muusikko ja fagottipedagogi.
Tapaninen aloitti Radion sinfoniaorkesterin fagotistina vuonna 1960. Hän toimi orkesterin varaäänenjohtajana vuosina 1967-1979, ja vuodesta 1979 alkaen fagottiryhmän äänenjohtajana. Hän jäi eläkkeelle vuonna 1995. Hän toimi myös Savonlinnan oopperajuhlaorkesterissa varaäänenjohtajana ja äänenjohtajana yli 30 vuoden ajan, juhlien perustamisesta aina vuoteen 1997 asti.
Tapaninen on syntynyt Oulussa ja aloittanut muusikonuransa Oulun varuskuntasoittokunnassa trumpetilla ja tuuballa. Fagotistinura alkoi ranskalaisella fagotilla Aarne Viljavan johdolla, mutta soittimeksi vaihtui varsin pian saksalainen fagotti ja opettajaksi Emanuel Elola. Juhani Tapaninen jatkoi opintoja Wienissä professori Karl Öhlbergerin johdolla. Hän jatkoi vierailujaan Öhlbergerin alaisuudessa aina aktiivityöuransa loppuun saakka.
Tapaninen opetti mm. Sibelius-akatemiassa, Helsingin konservatoriossa, Vantaan musiikkiopistossa ja useilla musiikkileireillä. Juhani Tapaninen on levyttänyt hänelle itselleen omistetun Kalevi Ahon Fagottikvinteton ja esittänyt teoksen muun muassa IDRS:n konferenssissa Edinburghissa 1980. Hän esiintyi IDRS:n konferenssissa myös vuonna 1984, jolloin hän soitti Paavo Heinisen teoksen Gymel opus 29 fagotille ja ääninauhalle. Hän on myös tehnyt konserttikiertueen Japanissa vuonna 1991. RSO:n levytysten lisäksi Tapaninen on soittanut fagottia esimerkiksi Wigwamin Being-albumilla, Marjatta Meritähden lastenlevyillä ja Topi Sorsakosken levytyksessä Hurmio-tangosta.
Taidehalli
thumb|Hampurin taidehalli, joka avattiin vuonna 1869. Taidehalli on kuvataiteen vaihtuvien näyttelyiden tai muiden näyttelyiden esittämiseen tarkoitettu näyttelytila tai rakennus. Taidehalli poikkeaa taidemuseosta siten, että tavallisesti sen tehtävänä ei ole taiteen tutkimustoiminta. Taidehalli joko ylläpitää tai ei ylläpidä taidekokoelmia. Taidehallit ovat tavallisesti myös näyttelytiloina suurempia kuin taidegalleriat ja niiden ensisijainen tehtävä on taiteen esittely. Tavallisesti taidehallin organisaation takana on taide- tai taiteilijayhdistys, kaupunki, yritys tai näiden yhteisosuus säätiössä.
Ensimmäiset taidehallit perustettiin Saksassa 1800-luvun alussa. Eräs kuuluisia saksalaisia taidehalleja on vuonna 1869 avattu Hampurin taidehalli, joka perustamisen takana oli vuonna 1817 perustettu Hampurin taideyhdistys. Ruotsissa taidehalleja on runsaasti. Liljevalchin taidehalli Tukholmassa otettiin käyttöön vuonna 1916 ja Malmön taidehalli on eräs suurimpia nykytaiten näyttelytiloja Euroopassa. Bonniersin taidehalli Tukholmassa perustettiin vuonna 2005.
Helsingin Taidehalli on toiminut vuodesta 1928 nykytaiteen merkittävänä näyttelypaikkana Etu-Töölössä. Myös Vaasassa, Seinäjoella ja Porvoossa on taidehalli.
Gennadi Barabtarlo
Gennadi Barabtarlo, myös Gennady tai Genny Barabtarlo (15. helmikuuta 1949 Moskova, Neuvostoliitto – 24. helmikuuta 2019 Columbia, Missouri, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen professori. Hän työskenteli Missourin yliopistossa. Barabtarlo perehtyi Vladimir Nabokovin tuotantoon ja oli kansainvälisesti arvostettu Nabokov-tutkija.
Barabtarlo suunnitteli alkujaan fyysikon uraa, mutta kiinnostui kirjallisuudesta ja aloitti opinnot Moskovan yliopistossa. Hän keskittyi Boris Pasternakiin. Hän muutti Neuvostoliitosta 1979 ja asettui perheineen Yhdysvaltoihin. Hän sai filosofian tohtorin arvon 1984 Illinoisin yliopistosta. Väitöskirjan aiheena oli Nabokovin Pnin.
Sorsasalo (Savonlinna)
Saarella on pysyvää maatalouspohjaista asutusta. Saarelta on myös kiinteä tieyhteys mannermaalle Pentinsalmen siltaa pitkin. Saarella on myös kaksi järveä.
HMS Dristigheten (1900)
HMS Dristigheten oli Ruotsin laivaston rannikkopanssarilaiva.
Valmistus
Kuninkaallinen määräys laivastoesikunnalle annettiin 10. lokakuuta 1896, minkä mukaan esikunnan tuli toimittaa 1. syyskuuta 1897 mennessä uuden Oden-luokan aluksen piirustukset hyväksyttäviksi. Esikunta valmisti piirustuksen uutta tyyppiä olevasta aluksesta ja piirustukset hyväksyttiin 5. marraskuuta. Aluksen hankintaan tarvittavista varoista käyty keskustelu aiheutti kiistelyä parlamentissa. Yhtenä mahdollisuutena esitettiin tullimaksuista saatujen säästöjen käyttämistä aluksen hankintaan. Tällöin eräs kansanedustaja muistutti vuoden 1888 sopimuksesta, jonka mukaan säästöt olisivat budjetin tasaamiseen eikä uus'hankintoihin.
Vuoden 1898 konservatiivihallitus esitti varojen saamista Luulajan ja Narvikin väliseen rautatiehen sekä uuden rannikkopanssarilaivan hankintaan, jolloin rautatie jätettiin budjetin ulkopuolelle aluksen hankinnan ollessa halvempi.
Valmistussopimus allekirjoitettiin syksyllä 1898 Lindholmens Mekaniska Verkstad, joka toimitti rungon ja osti koneiston Motalalta. Aluksen hankintahinnaksi asetettiin 1 910 000 ruotsin kruunua. köli laskettiin lokakuussa 1898. Alus laskettiin vesille 28. huhtikuuta 1900 ja otettiin palveluksen 5. syyskuuta 1901.
Palvelus
Alus muutettiin vesilentokoneidenemälaivaksi 1927, missä tehtävässä se palveli aina 13. kesäkuuta 1947 palveluksesta poistoonsa saakka. Alus jatkoi maalilaivana, kunnes se myytiin 1961 romutettavaksi Göteborgiin.
Haastattelu
thumb|Urheiluvalmentajaa haastatellaan. Haastattelu on ihmisen puhuttamista kysymyksiä esittämällä, varsinkin tarkoituksena saada häneltä joukkoviestimissä julkaistavaa tietoa tai lausunto, tai tutkimustarkoituksessa.
Haastattelututkimus
Haastattelu on laajalti käytetty menetelmä humanististen tieteiden ja yhteiskuntatieteiden tutkimusaineiston keräämisessä. Tutkimushaastatteluissa voidaan rakenteellisesti erottaa ainakin kaksi perustyyppiä: lomakehaastattelu eli ns. strukturoitu haastattelu ja teemahaastattelu. Lomakehaastattelussa haastattelija esittää haastateltavalle kysymyksiä valmiiksi luodusta (strukturoidusta) kysymysluettelosta; teemahaastattelu taas etenee vapaamuotoisemmin, haastattelijan määrittelemien aihepiirien eli teemojen pohjalta. Syvähaastattelussa korostuu haastattelijan ammattitaito, vuorovaikutusosaaminen ja aihepiirin tuntemus, koska haastattelun eteneminen määräytyy haastattelijan ja haastateltavan dialogissa ilman voimakkaasti ohjaavaa kaavaa.
Historiantutkimuksessa haastatteluilla voidaan kerätä katoavaa muistitietoa tallennettavaan muotoon (esimerkiksi äänitteeksi tai kirjalliseksi asiakirjaksi).
Työpaikkahaastattelu
Työpaikkahaastattelussa selvitetään työtä hakevan henkilön soveltuvuutta ja motivaatiota kyseiseen työtehtävään. Työpaikkahaastattelussa sekä työnantaja että työntekijä kertovat itsestään. Työnantaja kertoo yrityksestä ja työtehtävästä. Työnhakija kertoo omista valmiuksistaan, toiveistaan ja motivaatiostaan sekä tulevaisuudensuunnitelmistaan.
Haastattelu toimitustyössä
pienoiskuva|Journalisti [[David Frost haastattelee puolustusministeri Donald Rumsfeldiä.]] Haastattelu kuuluu journalistisen työskentelyn perusmenetelmiin. Haastattelua käytetään useilla tavoilla. Henkilöhaastattelu luo kuvaa haastatellun persoonasta. Asiahaastattelun aiheena on tietty aihe tai tilanne. Uutishaastattelussa tiedustellaan haastateltavalta uutisen aiheeseen liittyviä ajankohtaisia tai taustatietoja tai mielipiteitä. Ristiriitahaastattelu on tasapuolisuuteen pyrkivä asiahaastattelu, joka pyrkii valottamaan kiistanalaista aihetta useasta eri näkökulmasta. Kiertokysely, esimerkiksi ”katugallup” ohikulkijoita pysäytellen, on usein pikemminkin viihteellinen kuin kovin informatiivinen keino valottaa erilaisia käsityksiä aiheesta. Viihdehaastattelu pyrkii välittämään tunnelmia ja mielialoja ja pikemminkin viihdyttämään kuin informoimaan yleisöä. Taustahaastattelussa toimittaja hankkii tietoja jutun pohjaksi, mutta haastateltavan nimeä ja hänen repliikkejään ei välttämättä mainita jutun yhteydessä.
Balladiooppera
thumb|William Hogarthin maalaus Beggar's Operan 3. näytöksen toisesta kohtauksesta vuodelta 1728. Balladiooppera on 1700-luvun Isossa-Britanniassa parin vuosikymmenen ajan kukoistanut oopperan tyylilaji, jonka suosio alkoi vähetä vuosisadan puolivälin tienoilla. Se oli kansanoopperan muoto, jossa uudelleen sanoitetut kansanlaulut tai muut suosikkisävelmät ja osittain uudet sävelmät keskeyttivät puhutun dialogin.
Balladioopperoita kirjoittaneita näytelmäkirjailijoita olivat muun muassa John Gay, Colley Cibber ja Henry Fielding. Varhainen ja erittäin suosittu lajin edustaja oli The Beggar’s Opera (Kerjäläisooppera), jonka John Gayn librettoon sovitti ja osittain sävelsi Johann Christoph Pepusch. Sen kantaesitys tapahtui 1728. Toinen merkittävä balladiooppera oli Charles Coffeyn 1731 valmistunut teos The Devil to Pay ja sen 1743 kantaesitetty saksankielinen versio Der Teufel ist Los (Piru on irti). Se oli tärkeä esikuva saksalaisen laulunäytelmän synnyssä.
Chemins de fer du Jura
Chemins de fer du Jura (virallisesti Compagnie des chemins de fer du Jura (C.J.), lyhenne CJ) on sveitsiläinen liikenneyhtiö. Yhtiö toimii Luoteis-Sveitsissä, Juran, Neuchâtelin, ja Bernin kantonien alueella. Yhtiön kotipaikka on Tavannes. CJ harjoittaa rautatie-, linja-auto- ja tavaraliikennettä Juravuoristossa, La Chaux-de-Fonds’n–Tavannesin–Delémont’n–Porrentruyn alueella.
Smoke on the Water
Kappaleen sanoitus perustuu tositapahtumiin. Deep Purple saapui vuoden 1971 joulukuussa Montreux’ssa Sveitsissä The Rolling Stones -yhtyeen liikkuvassa levytysstudiossa pidettävään sessioon. Deep Purple saapui kaupunkiin illalla.
Chemins de fer du Jura
Historiaa
Chemins de fer du Jura aloitti toimintansa vuonna 1945 neljän rautatieyhtiön (CTN, RPB, RSC ja SC) yhdistyessä. CTN harjoitti junaliikennettä Tavannes – Tramelan – Le Noirmont -radalla. RPB:llä oli hallussaan Porrentruy–Bonfol-radan liikenne. Saignelégier–Glovelier-radalla oli RSG:n liikennettä. SC-yhtiön Saignelégier – La Chaux-de-Fonds -rata tuli fuusiossa CJ:n osaksi. Sittemmin CJ:hin on liitetty muun muassa saintimier'läinen Auto-Transports de l'Erguel -linja-autoyhtiö vuonna 2005.
Toiminta
CJ:n liikevaihto oli vuonna 2012 30 milj. CHF. Myyntituotot olivat noin 12 milj. CHF eli ne kattoivat noin 40 % kaikista kuluista. Rautatieliikenteen muuttuvat kulut olivat 13,4 milj. CHF. Rautatieverkon ylläpitoon kului 10,5 milj. CHF. Kannattavin liiketoiminta-alue oli meijeriautoliikenne. Henkilöstön määrä oli 151.
Smoke on the Water
Yhtyeen onneksi se oli jättänyt studion pystytyksen seuraavalle päivälle, sillä muuten kaikki äänityskalusto olisi tuhoutunut tulipalossa. Levy nauhoitettiin sittemmin Grand Hotellissa, kuten sanoituskin kertoo. Ilman kerrottuja tapahtumia ”Smoke on the Water” olisi jäänyt todennäköisesti syntymättä.
Chemins de fer du Jura
Toiminta
CJ:n junilla tehtiin vuonna 2012 1,4 miljoonaa matkaa ja henkilöliikenteen suorite oli 19 milj. henkilökilometriä. Ajetut reitit olivat vuoden 2012 aikana 1,0 milj. kilometriä. Linja-autoliikenteessä matkustajia oli 0,2 miljoonaa.
Smoke on the Water
Yhtyeen jäsenet eivät aluksi pitäneet kappaletta erityisen hyvänä, mutta se julkaistiin kuitenkin lopulta singlenä vuonna 1973. Kappale on myös julkaistu useilla Deep Purplen kokoelmilla ja kappaleesta on sittemmin muodostunut yksi merkittävimmistä rock-kappaleista. Se kuuluu usein aloittelevan kitaristin ensimmäisiin harjoituksiin.
Chemins de fer du Jura
Rataverkko
thumb|CJ:n junia Le Noirmont'n asemalla. CJ:n rataverkon pituus on 85 kilometriä. CJ:n rata liittyy teknisesti Transports régionaux neuchâtelois’n (TRN) rataverkkoon La Chaux-de-Fonds’ssa sekä SBB:n rataverkkoon Porrentruyssa. Vaihtoyhteys muiden rautatieyhtiöiden juniin on lisäksi La Chaux-de-Fonds’ssa, Tavannesissa ja Glovelierissä (SBB). Rataverkko on pääosin kapearaiteinen (1 000 mm) ja käyttöjännite on 1,5 kV tasavirtaa.
Smoke on the Water
Vuonna 2004 Rolling Stone -musiikkilehti sijoitti ”Smoke on the Waterin” The 500 Greatest Songs of All Time (”500 parasta kappaletta kautta aikojen”) listalla kappaleen sijalle 426.
Kyminlinna
thumb|Kyminlinnan pääportti linnoituksen lounaispuolella thumb|Osittain romahtanut tunneli Kyminlinnan lounaiskulmassa thumb|Koillisportti ja sen vartiorakennus Kyminlinna on Kotkassa Hovinsaaren pohjoisosassa Kyminlinnan kaupunginosassa sijaitseva linnoitus. Kyminlinna kuuluu osana venäläisten Kustaa III:n sodan jälkeen rakennuttamaan Kaakkois-Suomen linnoitusjärjestelmään. Linnoitus muodosti Ruotsinsalmen merilinnoituksen kanssa kaksoislinnoituksen ja sen pohjoisen osan, jonka tarkoituksena oli torjua hyökkäykset rannikkoa pitkin maitse Kuninkaantien suuntaisesti.
Kyminlinna on viisikulmainen ja halkaisijaltaan noin 800 metriä oleva kaponieerilinnoitus. Linnoituksen kokonaispinta-ala on noin 74 hehtaaria ja se käsittää suuren osan Kyminlinnan kaupunginosasta. Linnoitusta ympäröivät keskeneräiset vallihaudat, jotka toimivat osana linnoituksen kuivattamiseksi tarkoitettua ojaverkostoa. Tästä huolimatta linnoituksen sisällä on lampi. Kyminlinnan itäosien varustuksien halki kulkee vuonna 1890 valmistunut Kotkan rata ja 1900-luvun alussa rakennettu Kymintie. Valtatie 7 leikkaa linnoituksen eteläosien ulkovarustuksia. Alueella on 23 rakennusta, joista suurin osa on ollut Suomen puolustusvoimien poistumisen jälkeen tyhjillään.
Kyminlinna kuuluu Museoviraston luokittelemiin valtakunnallisesti merkittäviin rakennettuihin kulttuuriympäristöihin. Alueen omistaa nykyisin Senaatti-kiinteistöt.
Historia
Ensimmäinen Kyminlinnan paikalle rakennettu linnoitus oli vuosina 1791–1795 rakennettu muutamia satoja metrejä halkaisijaltaan oleva bastionilinnoitus. Linnoituksen rakennustöiden valvojana toimi aluksi venäläinen marsalkka Aleksandr Suvorov. Suvorovin jälkeen töitä johti hollantilaissyntyinen kenraali Jan Peter van Suchtelen. Tämä niin sanottu Suvorovin linnoitus purettiin uuden, kuusi kertaa suuremman Kyminlinnan tieltä, joka rakennettiin vuosina 1803–1808. Suchtelen toimi myös uuden linnoituksen rakennustöiden valvojana ja suunnittelijana. Linnoitus ei ollut täysin valmistunut Suomen sotaan mennessä ja menetti sen jälkeen sotilaallisen merkityksensä Venäjän ja Ruotsin rajan siirryttyä Kymijoelta Tornionjokeen. Kyminlinna ei joutunut sotatoimien kohteeksi Krimin sodan aikana, jolloin Ruotsinsalmen merilinnoitukset tuhottiin.
1920–1930-luvuilla Kyminlinna toimi inkeriläisten pakolaisten leirinä. Linnoitus on toiminut myös sotavankien kokoomaleirinä, kulkutautisairaalan keuhkotautiosastona ja suojeluskuntien ampumaratana. Kyminlinna oli Suomen puolustusvoimien käytössä vuosina 1939–2005. Muun muassa Merivoimien Keskusvarikko 2 toimi Kyminlinnassa.
Aamulla 2. heinäkuuta 1978 vartiossa ollut varusmies sytytti tuleen varuskunnassa olleen ammusvaraston, joka räjähti. Tapaus ei aiheuttanut henkilövahinkoja.
Aiheesta muualla
60.50494°N, 26.88581°W
Hiili Hiilesmaa
Kai Hiili Markus Hiilesmaa (s. joulukuu 1966 Helsinki) on suomalainen muusikko, tuottaja, miksaaja ja äänittäjä. Hän on tuottanut useiden kansainvälisesti menestyneiden yhtyeiden kuten The 69 Eyesin, Apocalyptican, HIMin, Lordin, Moonspellin, Negativen, Ensiferumin ja Sentencedin julkaisuja.
Tuottamisen ohella Hiilesmaa on soittanut rumpuja Road Crew’ssä sekä Kypck:ssä ja koskettimia Itä-Saksassa. Nykyään hän toimii The Skreppersin laulajana.
Nunarput utoqqarsuanngoravit
Nunarput utoqqarsuanngoravit (”Meidän muinainen maamme”) on Tanskaan kuuluvan autonomisen Grönlannin kansallislaulu. Laulun on sanoittanut Henrik Lund ja säveltänyt Jonathan Petersen. Se on ollut käytössä vuodesta 1916. Vuodesta 1979 laulun asema on ollut virallinen.
Liuksialan kartano
thumb|250px|right|Liuksialan kartano vuonna 1910. Liuksialan kartano on Kangasalla sijaitseva kartano.
Liuksialasta, joka oli Kangasalan vanha kirkonkylä, muodostettiin vuonna 1566 kuninkaankartano. Ruotsin entinen kuningatar Kaarina Maununtytär asui kartanossa miehensä Ruotsin kuninkaan Eerik XIV:n kuoltua vuodesta 1577 lähtien. Hänen jälkeensä sen omistivat muun muassa hänen tyttärensä Sigrid Vaasa sekä tämän jälkeläiset Åke Tott ja Klaus Tott. Sitten Liuksialan kartano siirtyi Creutzeille. Vuodesta 1821 se on ollut Meurman-suvun omistuksessa. Kartanon osti tuolloin tykistökapteeni Karl Otto Meurman, tunnetun suomalaisuusmies Agathon Meurmanin isä. Osa suvusta suomensi nimensäkin Liuksialaksi. Kartano siirtyi aikanaan Agathon Meurmanin nuorimmalle pojalle, kunnallisneuvos Jalmari Meurmanille.
Kartanon päärakennuksen runko on vuodelta 1804 ja Berndt Blomin suunnittelema nykyinen ulkoasu vuodelta 1902. Kivikellarin arvellaan kuitenkin olevan jo 1500-luvulta. Kartanoon johtaa yli kilometrin pituinen koivukuja.
Kartanon alueella on ollut mahdollisesti 1300-luvulla rakennettu Kangasalan ensimmäinen kirkkorakennus, joka on kuitenkin tuhoutunut. Sen paikalla on Josef Stenbäckin suunnittelema kappeli, jonka Jalmari Meurman rakennutti vuosina 1917–1932.
Suomen vastarintaliike
Järjestö oli ideologialtaan avoimen rasistinen, homofobinen, ulkomaalaisvastainen ja antisemiittinen. Järjestö hyväksyi väkivallan käytön, ja monia sen jäseniä oli tuomittu vakavista väkivallanteoista. Mediassa näkyväksi teoksi nousi muun muassa Helsingin Asema-aukion pahoinpitely. Suojelupoliisin mukaan järjestössä oli vuonna 2017 jäseniä jopa 80, mutta alle sata.
Suomen vastarintaliike toimi yhteistyössä Ruotsin, Tanskan ja Norjan vastaavien järjestöjen kanssa, joista koostuu edelleen toiminnassa oleva Pohjoismainen vastarintaliike (PVL). Pohjoismaista vastarintaliikettä on ehdotettu lisättäväksi Yhdysvaltain kansainväliselle terroristijärjestöjen listalle. On arveltu, että Suomen vastarintaliikettä johdettiin Ruotsista. Pohjoinen perinne ry oli Pohjoismaisen vastarintaliikkeen epäitsenäinen alayhdistys. Se julkaisi Magneettimedia-lehteä, piti verkkokauppaa ja keräsi varoja PVL:lle.
Suomen vastarintaliike määrättiin toimintakieltoon vuonna 2018, mutta poliisin esitutkinnan mukaan yhdeksän järjestön jäsentä on jatkanut sen toimintaa uudella Kohti vapautta! -nimellä.
Liikkeen ideologia
Suomen vastarintaliike kannatti valkoista ylivaltaa, kansallissosialismia ja pohjoismaisen valtion perustamista. Perustettavan valtion hallintomuoto olisi tasavalta. Järjestön mukaan tulevan valtion on toimittava sopusoinnussa luonnon kanssa, ja järjestö julkaisikin usein luontoa ja luonnonmukaisesti tuotettua ravintoa käsitteleviä artikkeleita.
Liikkeen mukaan lakia pitää noudattaa, mutta lopulta kuitenkin tarvitaan aseellista väkivaltaa. SVL ei omien sanojensakaan mukaan uskonut aseettomaan vastarintaan. Liikkeen mukaan: "Vastarintaliike ei ole pasifistinen. Olemme tietoisia siitä, että voimme voittaa vain fyysisen taistelun kautta."
Liike järjesti säännöllisesti liikunta- ja ulkoilutoimintaa, muun muassa vaellusretkiä. Liikkeen ohjeistuksen mukaan jäsenten tuli käyttäytyä tilaisuuksiensa aikana kohteliaasti muita ihmisiä kohtaan. Liike kuitenkin suhtautui toisin esimerkiksi antifasisteja kohtaan.
Suomen vastarintaliikkeen entisen johtajan Esa Henrik Holapan mukaan järjestö oli aloitteellinen 612-marssin järjestämisessä. Liike järjesti vuoden 2017 itsenäisyyspäivänä Helsingissä Kohti vapautta -kulkueen, johon osallistui poliisin arvion mukaan 450 henkeä. Poliisi otti kiinni kaksi kulkuetta häiriköinyttä henkilöä.
Yhdistystoiminta
Suomen vastarintaliike oli tarkka kopio Ruotsin vastarintaliikkeestä, ja Suomen Kuvalehti arvioi, että sitä myös johdettiin Ruotsista käsin. Vastarintaliike toimi Suomessa muun muassa Tampereella, Helsingissä, Turussa, Lahdessa, Oulussa, Porissa, Jyväskylässä ja Lappeenrannassa.
Organisaatio
Suomen vastarintaliike toimi ennen toimintakieltoon asettamistaan aatteellisen yhdistyksen tavoin, mutta se ei ollut rekisteröitynyt yhdistysrekisteriin. Poliisihallitus katsoi kuitenkin liikettä vastaan nostamassaan kanteessa, että yhdistyslaki koskee Suomen vastarintaliikettäkin.
Käräjäoikeuden päätöksen mukaan Pohjoinen perinne ry on Pohjoismaisen vastarintaliikkeen epäitsenäinen alayhdistys. Se on julkaissut Magneettimedia-lehteä, pitänyt verkkokauppaa ja kerännyt varoja Pohjoismaiselle vastarintaliikkeelle.
Liikkeen johtaminen
Järjestön perustaja ja ensimmäinen johtaja oli Esa Henrik Holappa, joka luovutti johtajuuden Juuso Tahvanaiselle vuonna 2012 ja irtaantui järjestöstä kokonaan vuonna 2014. Vuodesta 2015 lähtien järjestöä johti useasta henkilöstä koostuva valtuusto. Ratkaisuun lienee päädytty siitä syystä, että väkivaltaan useasti syyllistynyt järjestö haluaa välttää tilannetta, jossa yksittäistä johtohahmoa voidaan pitää vastuullisena väkivallantekoihin tai rikoksiin.
Jäsenyys
Suojelupoliisi arvioi vuoden 2017 lopussa, että liikkeessä oli Suomessa noin 80–85 jäsentä. Vuoden 2016 lopussa liikkeellä arvioitiin olevan lisäksi pari sataa niin sanottua tukijäsentä. Liikkeen jäsenet saivat koulutuksen taistelulajeihin ja toimintaan kaduilla. Liike kannusti jäseniä kantamaan aseita mukanaan julkisilla paikoilla.
Järjestön verkkosivuston tietomurron seurauksena lokakuussa 2011 vuoti julkisuuteen joukko sen jäsenhakemuksia. Joukossa oli perussuomalaisten kansanedustaja Juho Eerolan avustajan Ulla Pyysalon hakemus.
Järjestö palkitsi vuosittain yhden jäsenensä Vuoden aktivistina. Vuoden 2017 aktivistina palkittiin Ruotsissa vuonna 2006 tehtyyn vammaisen miehen kidutusmurhaan syyllistynyt Rami Joukanen.
Ashley Scott
Ashley McCall Scott (s. 13. heinäkuuta 1977 Metairie, Louisiana) on yhdysvaltalainen näyttelijä ja entinen malli.
Suomen vastarintaliike
PR- ja julkisuustoiminta
Vuodesta 2008 lähtien toiminnassa oli SVL:n Kansallinen Vastarinta -verkkosivusto, ja vuodesta 2011 alkaen ilmestyi samanniminen paperilehti. Suomen vastarintaliikkeellä oli Riimuradio-niminen nettiradio, joka tuotti ohjelmaa säännöllisesti. Yleisradio arvioi vastarintaliikkeen nettivideoita teknisesti laadukkaiksi.
Ashley Scott
Ura
Ennen näyttelijänuraansa Scott loi uran mallina. Hän esiintyi aktiivisesti vaatekuvastoissa ja kiersi muotinäytöksissä muun muassa Miamissa, Pariisissa ja Lontoossa. Hänen kuviaan julkaistiin muun muassa lehtien Women's Wear Daily, Us Weekly ja Cosmogirl sivuilla.
Suomen vastarintaliike
PR- ja julkisuustoiminta
Järjestö aloitti heti perustamisensa jälkeen tarrakampanjan useissa kaupungeissa. Karjalaisen vuonna 2010 julkaiseman uutisen mukaan järjestön aktivistit liimailivat esimerkiksi teksteillä ”Monikulttuurisuus on haitallista lapsillesi ja lastenlapsillesi” varustettuja tarroja, jotka muistuttivat savukerasioiden terveysvaroituksia ja julisteita myymälöiden ja rappukäytävien seiniin sekä muuntamokaappeihin ja valotolppiin lähinnä Oulun, Helsingin ja Turun seudulla.
Ashley Scott
Näyttelijänä
2000-luvun alussa Scott siirtyi näyttelemiseen. Ensimmäinen täyspitkä elokuva, josta hän sai osan, oli Steven Spielbergin ohjaama A.I. – Tekoäly, joka sai ensi-iltansa vuonna 2001. Hän esitti elokuvassa pientä roolia, hahmoa nimeltä Gigolo Jane. Samana vuonna hän teki ensimmäisen isomman roolinsa televisiosarjassa Dark Angel, jossa hän näytteli sarjan toisen kauden ensimmäisestä jaksosta alkaen. Scott esitti sarjassa Asha Barlow'n roolia yhteensä kymmenessä jaksossa. Vuonna 2002 hän sai pääroolin sarjasta Batmanin tytär (Birds of Prey), joka perustui löyhästi DC Comicsin sarjakuvaan Birds of Prey. Scott esitti sarjassa Batmanin ja Kissanaisen tytärtä Helena Kylea, supersankaria nimeltä Metsästäjätär. The WB -kanava lopetti sarjan tuotannon kolmentoista jakson jälkeen.
Suomen vastarintaliike
PR- ja julkisuustoiminta
Järjestö muun muassa jakoi köyhille suomalaisille lapsiperheille ruokaa ja vaatteita oman Suomalaisapu-toimintansa kautta. Yhdistys lisäksi siivosi Mannerheimin patsaan ympäristöä Tampereen Leinolassa.
Ashley Scott
Näyttelijänä
Batmanin tyttären jälkeen Scott on esiintynyt monissa elokuvissa, joista tunnetuimpia ovat S.W.A.T. (perustuu 1970-luvun televisiosarjaan), Walking Tall (perustuu vuonna 1973 ilmestyneeseen elokuvaan Lahjomaton sheriffi, alkuperäiseltä nimeltään Walking Tall) ja Pinnan alla. Vuodesta 2006 hän esitti Emily Sullivanin roolia CBS-kanavan draamasarjassa Jericho, joka lopetettiin vuonna 2008, kahden tuotantokauden jälkeen.
Suomen vastarintaliike
Historia
Counter Extremism Projectin mukaan liikkeen tekemät hyökkäykset kuvastivat systemaattista sitoutumista ekstremismiin ja väkivaltaiseen ideologiaan. Liike teki useita väkivaltaisia iskuja ja terroritekoja sekä Suomessa että muissa pohjoismaissa.
Ashley Scott
Yksityiselämä
Scott oli vuodesta 2004 vuoteen 2008 naimisissa tuottaja Anthony Rhulenin kanssa.
Suomen vastarintaliike
2010
Suomen vastarintaliikkeeseen kytköksissä olleet henkilöt tekivät heinäkuussa 2010 kaasuhyökkäyksen Helsingin Pride-kulkueeseen. Iskun tekijät sumuttivat marssijoiden päälle pippuri- ja kyynelkaasua, jota levisi myös kulkuetta seuranneiden ihmisten päälle. Nuorin kaasusumutuksen kohde oli vasta vuoden ikäinen vauva, ja yhteensä kaasuille altistuneita oli noin 30. Osallisiksi epäiltiin kahdeksaa henkilöä, mutta poliisi pystyi pidättämään vain kolme. Syyttäjä puolestaan katsoi myöhemmin iskun vaarantaneen yhteensä 88 ihmisen terveyden.
2011
Kolme järjestöön kuuluvaa miestä oli huhtikuussa 2011 jakamassa lentolehtisiä Oulun Rotuaarilla, kun he hyökkäsivät Kokoomuksen järjestösihteerin kimppuun. Poliisi joutui käyttämään pippurisumutinta ja etälamautinta luotiliiveillä varustautuneiden miesten taltuttamiseksi. Järjestön johtaja Juuso Tahvanainen tuomittiin kokoomusaktiivin pahoinpitelystä Oulussa huhtikuussa 2011.
2012
Heinäkuussa 2012 SVL-aktiivi sumutti pippurikaasulla vasemmistopoliitikko Dan Koivulaaksoa.
Syyskuussa Hartolan markkinoilla SVL:n kojun luona pahoinpideltiin mies. Hän kertoi toisen myyjistä käyneen kimppuunsa takaapäin ja pahoinpitelyyn liittyi vielä kourallinen muita pöydän pitoon osallistuneita. Hyökkäyksen kohde sanoi, että ei ehtinyt painaa hyökkääjän kasvoja muistiin. Uhri sanoi Voima-lehdessä paikalla käyneen poliisin todenneen, että mitään lainvastaista ei ollut tapahtunut. Myöhemmin poliisi totesi pahoinpitelyn tapahtuneen, mutta poliisin mukaan tekijä oli joku sivullinen eikä uusnatsi. Myöhemmin myös uhri totesi, että kyseessä oli joku liikkeen ulkopuolinen tekijä.
Lokakuussa 2012 SVL ja antifasistit ottivat väkivaltaisesti yhteen Tampereella.
Jyväskylän kirjastopuukotus 2013
Järjestön jäseniä pyrki tammikuussa 2013 Jyväskylässä järjestettyyn Äärioikeisto Suomessa -kirjan esittelytilaisuuteen. Tilaisuuden järjestäjät estivät henkilöiden pääsyn, jolloin syntyi yhteenotto. Yhtä tapahtuman järjestäjää viillettiin teräaseella, ja hyökkääjiä lyötiin teleskooppipatukalla. Sisään pyrkineet miehet olivat Suomen vastarintaliikkeen aktiiveja. Teoksen kirjoittajista paikalla olivat Li Andersson ja toimittaja Mikael Brunila. Tapauksen johdosta pidätettiin helmikuussa 2013 järjestön aktiivi epäiltynä osallisuudesta törkeään pahoinpitelyyn ja poliittisten toimintavapauksien loukkaamisen yritykseen. Kirjastopuukotukseen syyllistynyt mies tuomittiin tammikuussa 2015 Keski-Suomen käräjäoikeudessa puolentoista vuoden ehdolliseen vankeusrangaistukseen. Myöhemmin maaliskuussa hän sai Pirkanmaan käräjäoikeudessa kolmen kuukauden ehdollisen rangaistuksen marraskuussa 2012 Tampereella tehdystä pahoinpitelystä. Tuomittu oli yhdessä kahden muun miehen kanssa lyönyt ja potkinut maahan kaatunutta uhria.
2014
Suomen Vastarintaliikkeen jäsenet pahoinpitelivät tammikuussa 2014 Vantaalla heidän jakamiaan lentolehtisiä arvostelleen mieshenkilön.
Järjestön jäsenet häiritsivät vappuna 2014 Porissa Vasemmistoliiton vappujuhlaa sytyttämällä savuheitteitä läheiseltä katolta, jolloin yksi putosi tai heitettiin yleisön joukkoon. SVL:n jäsenet häiritsivät myös juhlapuhetta huudattamalla sireeniä ja huutelemalla megafoniin.
2015
SVL:n aktivistit tunkeutuivat toukokuussa 2015 Kirkkopäiville jakamaan Magneettimedia-lehteä ja kahakoivat järjestysmiesten kanssa.
Helsingin Asema-aukion pahoinpitely 2016
SVL:n mielenilmauksen yhteydessä syyskuussa 2016 SVL:n jäsen Jesse Torniainen potkaisi paikalle pysähtynyttä mielenosoitusta arvostellutta miestä hyppypotkulla rintaan. Uhri kuoli viikko tapahtuman jälkeen sairaalassa. Puolitoista päivää aiemmin hänet oli omasta vaatimuksestaan kotiutettu sairaalasta. Käräjäoikeus tuomitsi tekijälle kahden vuoden ehdottoman vankeustuomion törkeästä pahoinpitelystä. Hovioikeus korotti tekijän vankeusaikaa kolmella kuukaudella yhteensä kahteen vuoteen kolmeen kuukauteen. Perusteluna oli ”rasistinen motiivi”, koska uhri oli ilmaissut vastustavansa rasistisen järjestön edustamia arvoja. Syyte törkeästä kuolemantuottamuksesta hylättiin. Tekijä haki valituslupaa korkeimmalta oikeudelta, mutta sitä ei myönnetty, joten hovioikeuden tuomio jäi pysyväksi.
Yhdistyksen lakkauttaminen
Yhdistys oli saanut käytännössä toimia vapaasti, ja kynnystä sen toiminnan lakkauttamiselle pidettiin korkeana. Julkisuudessa keskusteltiin yhdistyksen laillisuudesta sen jäsenten tekemien väkivallantekojen takia. Lain mukaan yhdistyksen toiminnan voi lakkauttaa jatkuvan lain ja hyvien tapojen vastaisuuksien takia. Helsingin Asema-aukion välikohtaus nosti julkisen mediakohun ja poliittisen keskustelun. Suojelupoliisi totesi vuoden 2016 lopussa, että PVL:n jäsenten väkivaltaa esiintyy pääosin julkisten tapahtumien yhteydessä, ja se on luonteeltaan spontaania ja reaktiivista. Liike ei uhkaa kansallista turvallisuutta, mutta sen harjoittama katuväkivalta on turvallisuusuhka erityisesti vähemmistöjä ja poliittisia vastustajia kohtaan.
Kanne ja oikeudenkäynti liikkeen kieltämiseksi
Poliisihallitus ilmoitti syyskuussa 2016 harkitsevansa kanteen nostamista Suomen vastarintaliikkeen toiminnan lakkauttamiseksi. Poliisin mukaan SVL:n vallankumouksellinen, väkivaltainen ja avoimen rasistinen toiminta on olennaisesti lakien ja hyvien tapojen vastaista. Joulukuun 2016 lopussa uutisoitiin, että poliisihallitus nostaa kanteen liikkeen lakkauttamiseksi. Kanne jätettiin Pirkanmaan käräjäoikeudelle maaliskuussa 2017. Suomessa on edellisen kerran kielletty yhdistyksiä 1970-luvulla vuonna 1990 rauenneen Pariisin rauhansopimuksen nojalla.
Lokakuussa 2017 käydyssä oikeudenkäynnissä järjestön edustajat ihmettelivät, kuka määrittelee ne hyvät tavat, joiden pohjalta yhdistys voitaisiin lakkauttaa. Samoin järjestö esitteli useita Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen ratkaisuja, joissa järjestöjen lakkauttamiset on katsottu aiheettomiksi. Lisäksi PVL:n edustajan mukaan joidenkin moottoripyöräjengien tapaiset yhdistykset saavat toimia vapaasti, mutta PVL ei ole syyllistynyt kiihottamiseen kansanryhmiä vastaan. Torniaisen mukaan hänen tekemänsä väkivallanteot ovat hänen yksityisiä hölmöilyjään.
Samassa yhteydessä liikkeen johtohahmoihin kuulunut Antti Niemi arvioi, että liike halutaan lakkauttaa poliittisen painostuksen vuoksi, koska pääministeri Juha Sipiläkin on sanonut, että liike pitää lakkauttaa. Oikeudessa Niemi totesi suhteestaan kansallissosialismiin: ”Se ei ole muita rotuja tai kansoja vastaan, vaan oman kansan puolesta.” Liikkeen toinen jäsen kertoi, että: "Kansallissosialismi [– –] tarkoittaa järkkymätöntä rakkautta omaa kansaa kohtaan. Se ei ole vihan ideologiaa, vaan se on rakkautta omia kohtaan. Liike vastustaa massiivista maahanmuuttoa, joka johtaa lopulta valkoisten kansanmurhaan". Kaksi muuta jäsentä totesi, että he eivät ole jämähtäneet Kolmannen valtakunnan aikoihin vaan tuoneet aatetta nykyaikaan. Asianajaja Tommi Koivistoinen huomautti: "Rotusyrjinnästä PVL kertoo, ettei se koskaan luokittele rotuja paremmuus- tai arvojärjestykseen."
Mielenosoitus kieltoa vastaan
Vastarintaliike järjesti 21. lokakuuta 2017 Tampereella mielenosoituksen, jossa muun muassa vastustettiin järjestön kieltämistä. Paikalla oli arviolta 200–300 mielenosoittajaa, joista osa oli ulkomailta. Ilmaus keräsi myös antifasistisia vastamielenosoittajia, joista osa toimi iskulauseen "Koko Tampere vihaa natseja" alla. He olivat mainostaneet vastamielenosoitustaan etukäteen muun muassa iskulauseilla "Tuhotkaa fasistit!". Poliisi otti vastamielenosoituksesta kiinni neljä ihmistä ja tutkii heidän toimiaan väkivaltaisena mellakkana. He käyttäytyivät uhkaavasti, heittelivät naamioituneina paukkupommeja ja soihtuja poliiseja ja Vastarintaliikettä kohti sekä solvasivat heitä. Vastamielenosoittajat pyrkivät käymään Vastarintaliikkeen jäsenten kimppuun, mutta poliisi esti tämän. Lisäksi vastamielenosoittajat vahingoittivat mielenosoitukseen osallistuneiden ruotsalaisten autoa hyppäämällä sen konepellille. Autolla liikkeellä olleet juoksivat ilkivallantekijän perään ja tekivät Koskipuistossa natsitervehdyksiä. Vastamielenosoittajat tukkivat Tampereen raideliikenteen ja katuja. Uusnatsien mielenosoitukseen osallistuneet käyttivät väkivaltaa vastamielenosoittajia kohtaan.
Vastarintaliikkeen mielenosoitukseen osallistui muun muassa Helsingin Asema-aukion pahoinpitelystä vankeuteen tuomittu Jesse Torniainen. Soldiers of Odin -järjestön jäsenten lisäksi siihen osallistui myös Suomi Ensin -liikkeen aktiiveja, kansalaisaktivisti ja kaupunginvaltuutettu Junes Lokka, perussuomalaisten kaupunginvaltuutettu Terhi Kiemunki ja kansalaisaktivisti Seppo Lehto. Kansan Uutisten mukaan poliisi ei puuttunut Vastarintaliikkeen kannattajien tekemiin vastamielenosoittajien pahoinpitelyihin, joita näkyy myös videotallenteilla. Internetissä julkaistuille videoilla pahoinpitelijät huusivat iskulauseita ruotsiksi.
Oikeuden päätös lakkauttamisesta
Pirkanmaan käräjäoikeus päätti 30. marraskuuta 2017 antamallaan tuomiolla lakkauttaa Vastarintaliikkeen, koska sen toiminta on ollut laitonta ja räikeästi hyvän tavan vastaista. Oikeus katsoi, että Suomen vastarintaliikkeen tavoitteet ovat demokratian vastaisia. Myös Vastarintaliikkeeseen kuuluva Pohjoinen perinne -yhdistys lakkautetaan. Yhdistys ei saa jatkaa elinkeinotoimintaa eli Magneettimedia-lehden julkaisemista ja verkkokauppaa. Kieltämisen jälkeen järjestön ruotsalaisen haaran jäsenet eivät saa toimia Suomessa.
Kieltämisen vaikutukset poliisin toimintaan eivät olleet heti selvillä oikeuden päätöksen jälkeen. Antti Niemi totesi oikeuden päätöksen jälkeen, että Vastarintaliikkeen jäsenet aikovat jatkaa aatteen mukaista toimintaa. Esimerkiksi mielenosoituksia ei ole hänen mukaansa tähänkään asti järjestetty yhdistyksen nimissä, vaan yhteyshenkilönä poliisille on toiminut yksittäinen henkilö. Näin ollen mielenosoitustoiminta aiottiin jatkaa, esimerkiksi itsenäisyyspäivänä. Vastarintaliike valitti päätöksestä hovioikeuteen. Järjestöä ei asetettu väliaikaiseen toimintakieltoon, eli se sai jatkaa toimintaansa, kunnes tuomio on lainvoimainen. Poliisihallitus vaati väliaikaista toimintakieltoa, jos lakkautuspäätöksestä valitetaan.
Toiminnan jatkuminen toimintakiellon jälkeen
Yhdistys on jatkanut toimintaansa lakkauttamisen jälkeen uudella Kohti vapautta! -nimellä. Yhdistyksen internetsivut ovat olleet toiminnassa ja lisäksi sen edustajia on esiintynyt useissa tilaisuuksissa lakkauttamisen jälkeen. Toimintakiellossa oleva yhdistys on myös laittomasti tehnyt jäsenhankintaa. Syksyllä 2020 poliisi epäili yhdeksää liikkeen jäsentä laittomasta yhdistystoiminnasta.
Käräjäoikeuden päätöksen mukaan Pohjoinen perinne ry on Pohjoismaisen vastarintaliikkeen epäitsenäinen alayhdistys. Se on julkaissut Magneettimedia-lehteä, pitänyt verkkokauppaa ja kerännyt varoja Pohjoismaiselle vastarintaliikkeelle. Huhtikuussa 2018 Turun hovioikeus päätti, että Pirkanmaan käräjäoikeus oli toimivaltainen lakkauttamaan Pohjoismaiseen vastarintaliikkeeseen linkittyvän yhdistyksen.
Suomen vastarintaliikkeen uskotaan jatkavan yhä toimintaansa myös Suomalaisapu-järjestön kautta.
SCSI
SCSI eli Small Computer System Interface on standardi tiedon välittämiseksi tietokoneen ja oheislaitteiden välillä.
Historia
Laitteistojen ja ohjelmistojen standardit kiintolevyjen ja muiden komponenttien liittämiseksi juontavat Control Data Corporationin (CDC) Storage Module Drive (SMD) liityntään, jonka kehityksen CDC aloitti vuonna 1972.
Shugart Technology (Alan Shugartin Shugart Associates:ilta lähdön jälkeen perustama yritys) esitteli yksinkertaisemman väylän nimeltä SASI vuonna 1979. Samaan aikaan NCR Corporation:in oheislaiteosasto kehitti hienostuneemman tuotteen nimeltä BYSE ja kehitti sille ASIC-toteutusta. Vuoden 1981 loppupuolella NCR ja Shugart sopivat yhdistää näiden kahden ratkaisun parhaat puolet ja yhdessä ajaa sitä ANSI-standardiksi. Useiden komiteaistuntojen ja useiden yhtiöiden tuen jälkeen väylä sai nimen "SCSI". Vuonna 1986, jolloin SCSI oli jo laajalti käytössä, ANSI hyväksyi SCSI:n standardiksi X3.131-1986. Sen jälkeen SCSI on muodostunut laajaksi teollisuusstandardiksi. Toteutuksia on miltei kaikille tietokonejärjestelmille (on olemassa SCSI-toteutus jopa Commodore 64 -kotitietokoneelle). NCR lahjoitti ensimmäisen toimivan SCSI ASIC:in Smithsonian museolle.
Standardit
SCSI on kehittynyt vuosien aikana. Ennen kehityksen yhteenvetoa on hyvä tehdä ero varsinaisten SCSI-standardien, joita INCITS:n T10 komitea julkaisee, ja yleiskäyttöiset termit, joita SCSI Trade Association (SCSITA) määrittelee.
Vuodesta 2003 lähtien ei ole ollut kuin kolme SCSI standardia: SCSI-1, SCSI-2 ja SCSI-3. Kaikki SCSI -standardit ovat olleet modulaarisia, määritellen useita ominaisuuksia joita valmistajat voivat toteuttaa halutessaan. Yksittäiset valmistajat ja SCSITA ovat antaneet nimiä eri ominaisuuksien tietyille yhdistelmille. Esimerkiksi termiä "Ultra SCSI" ei määritellä missään standardissa, mutta sitä käytetään SCSI toteutuksista joiden väylänopeus on kaksinkertainen verrattuna "Fast SCSI":iin. Tällainen signalointi ei ole yhteensopiva SCSI-2:n kanssa, mutta on yksi SCSI-3:n sallimista vaihtoehdoista. Myöskään matalajännitedifferentiaalisignalointia (LVD) ei määritellä missään standardissa, mutta "Ultra-2 SCSI" tuotteet sisältävät tämän ominaisuuden. Tämä helpottaa asiakkaiden tuotteen valintaa, koska "Ultra-2 SCSI" laitteessa on tietty toiminnallisuus toisin kuin jos sitä kutsuttaisiin "SCSI-3" laitteeksi.
Yleisimmät SCSI-toteutukset (aikajärjestyksessä) käyttäen yleiskäyttöisiä termejä:
SCSI-1
Alkuperäinen standardi, joka kehitettiin SASI:sta ja jonka ANSI virallisesti tunnusti vuonna 1986. SCSI-1:ssä on 8-bittinen väylä (pariteetti mukaan lukien), jonka asynkroninen nopeus on 3,5 MB/s tai synkronisessa tilassa 5 MB/s. Väylän suurin sallittu kaapelin pituus on 6 metriä toisin kuin ATA-väylässä jonka enimmäispituus on vain 45 cm. Alkuperäisen standardin muunnelma sisälsi korkeajännitedifferentiaali (HVD) -signaloinnin, jonka suurin kaapelipituus oli moninkertainen verrattuna yleisempään yksipäiseen eli balansoimattomaan versioon (SE).
SCSI-2
Tämä standardi julkaistiin vuonna 1989. Siitä syntyivät muunnelmat Fast SCSI ja Wide SCSI. Fast SCSI kaksinkertaisti enimmäisnopeuden 10:een MB/s. Wide SCSI levensi vielä väylän 16-bittiseksi nostaen enimmäisnopeuden 20:een MB/s. Nämä muutokset kuitenkin rajoittivat kaapelin enimmäispituuden kolmeen metriin. SCSI-2 määritteli Wide SCSI:sta myös 32-bittisen version, joka käytti kahta 16-bittistä kaapelia per väylä. Laitevalmistajat eivät kuitenkaan toteuttaneet tätä vaihtoehtoa laajalti. Niinpä se poistettiin SCSI-3 -standardista.
SCSI-3
Ennen kuin Adaptec ja myöhemmin SCSITA määrittelivät terminologian, ensimmäisiä SCSI-2:n mahdollisuudet ylittäviä laitteita kutsuttiin yksinkertaisesti nimellä SCSI-3. Nämä laitteet, jotka tunnetaan myös nimellä Ultra SCSI ja fast-20 SCSI esiteltiin vuonna 1992. Väylänopeus kaksinkertaistui jälleen 20:een MB/s kapeille (narrow) 8-bittisille ja 40:een MB/s leveille (wide) 16-bittisille järjestelmille. Suurin sallittu kaapelin pituus säilyi kolmessa metrissä. Ultra SCSI:lle muodostui osittain aiheeton maine herkkyydestä kaapelin pituudelle ja kunnolle. Vialliset kaapelit, liittimet ja terminaattorit olivat usein syyllisiä epävakausongelmiin.
Ultra-2
Tämä standardi julkaistiin noin 1997 ja esitteli matalajännite differentiaali (LVD) signaloinnin. Tästä syystä Ultra-2:sta joskus käytetään nimeä LVD SCSI. LVD:tä käyttäen kaapelin enimmäispituus voitiin nostaa 12 metriin suuremman häiriöiden sietokyvyn takia. Samalla siirtonopeus nostettiin 80:een MB/s. Ultra-2 SCSI:llä oli suhteelliset lyhyt elinkaari ja sen korvasi suhteellisen nopeasti Ultra-3 (Ultra-160) SCSI.
Ultra-3
SCSI Parallel Interface-3 (SPI-3), tunnetaan myös nimellä Ultra-160 julkaistiin vuoden 1999 loppupuolella. Tämä versio on periaatteessa parannus suhteessa Ultra-2 standardiin; siirtonopeus kaksinkertaistettiin jälleen 160:een MB/s tuplasiirtymä kellotuksella. Lisäksi standardiin lisättiin valinnaisina myös syklinen redundanssitarkistus (CRC), virheenkorjausprosessi ja nopeuden valinta kättelyvaiheessa siirtotien laadun perusteella (domain validation). Standardista poistettiin HVD-signalointi, 32-bittinen siirtotie ja SCAM-toiminto.
Ultra-160/m
Ultra-3 -standardin määrittelemistä valinnaisesti toteutettavista ominaisuuksista johtuen laitevalmistajat keksivät termin Ultra-160/m. Tällä tarkoitettiin Ultra-3 -laitteita jotka toteuttavat Ultra-3:n tuomista uusista ominaisuuksista ainakin 160 MB/s siirtonopeuden, CRC-virheentarkistuksen ja siirtotien laadun tarkistuksen.
Ultra-320
Käytännössä sama kuin Ultra-160 mutta vain siirtonopeus on jälleen kaksinkertaistettu 320:een MB/s.
Ultra-640
Ultra-640 (tunnetaan myös nimellä Fast-320) on julkaistu standardina INCITS 367-2003 or SPI-5 vuoden 2003 alkupuolella. Tällä kertaa siirtonopeus nostettiin 640:een MB/s.
iSCSI
iSCSI säilyttää SCSI paradigman, erityisesti komentosetin lähes muuttumattomana. iSCSI standardissa SCSI-3:n komentosettiä käytetään TCP/IP protokollan päällä. iSCSI on edullisempi vaihtoehto Fibre Channellille siirtotienä, koska Ethernetin laitetekniikka ja suuret valmistussarjat ovat tehneet tarvittavat laitteet edullisiksi hankkia. iSCSI voisi siten toimia sekä suurissa että pienissä ympäristöissä. Ethernetin tekniikka on lisäksi laajan käytön vuoksi hyvin osattua.
Serial Attached SCSI (SAS)
Serial Attached SCSI luopuu SCSI standardien perinteisestä rinnakkaisesta datansiirrosta ja käyttää sarjamuotoista siirtotietä.
Yhteensopivuus
SCSI-laitteet ovat pääasiassa taaksepäin yhteensopivia. Eli on mahdollista kytkeä SCSI-3 kiintolevy SCSI-2 ohjaimeen ja käyttää sitä (tosin hitaammalla nopeudella ja pienemmällä komentosetillä).
Kullakin SCSI-laitteella (mukaan lukien ohjainkortti) tulee olla oma SCSI ID liikennöidäkseen väylällä. SCSI-väylä pitää myös terminoida terminaattorilla. Sekä aktiivisia että passiivisia terminaattoreita on käytössä. Tosin aktiiviset ovat paljon suositumpia (erityisesti LVD-väylillä). Viallinen tai puuttuva terminointi on yleinen ongelma SCSI-asennuksissa.