cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Cristóbal Colón (F105)
Valmistus
Alus tilattiin 20. toukokuuta 2005 Navantialta Ferrolista, missä köli laskettiin 29. kesäkuuta 2007. Alus laskettiin vesille 4. marraskuuta 2010 kumminaan kuningatar Margarita ja otettiin palvelukseen 23. lokakuuta 2012.
Palvelus
Alus lähti 9. helmikuuta 2013 Ferrolista Rotaan, minne se saapui 11. helmikuuta. Rotassa aloitettiin aluksen katselmointi, tarkastukset ja miehistön koulutus, mikä päättyi 15. helmikuuta. Sikorsky SH-3 laskeutui 14. helmikuuta aluksen lentokannelle ensimmäisen kerran.
Alus lähti 24. helmikuuta 2014 Ferrolista liittyäkseen Intian valtamerellä käynnissä olevaan Atalanta-operaatioon. Alus vapautti Djiboutissa sisaraluksensa Álvaro de Bazánin palaamaan kotimaahan. Aluksen ollessa edelleen Djiboutissa aluksen tykki laukesi 16. maaliskuuta, mutta kranaatit suuntautuivat merelle yli hotellin ja moskeijan. Alus suojasi 26.-27. kesäkuuta Välimerellä Yhdysvaltain laivaston USS Vella Gulfia samalla kuin aluksen tutkajärjestelmää säädettiin torjumaan ballistisiaohjuksia. Alus palasi 11. heinäkuuta kotisatamaansa.
Heinäkuun puolivälissä 2016 alus oli Norfolkissa Yhdysvalloissa, missä aluksen Aegis-järjestelmään perustuvan taistelunjohtojärjestelmän toiminta varmennettiin.
De Havilland D.H.106 Comet
pienoiskuva|Comet C. Mk2, vuonna 1957 Royal Air Forcen käyttöön ottama malli. De Havilland Comet oli ensimmäinen kaupallinen suihkumatkustajalentokone. Konetyyppi kärsi paineistuksen ja korkealla lentämisen aiheuttamasta rungon väsymisestä, mikä johti useisiin onnettomuuksiin. Tämän seurauksena konetyyppi vedettiin pois liikenteestä ja suunniteltiin uudelleen.
Comet 1 ja sen onnettomuudet
pienoiskuva|Comet 1 G-ALYP:n onnettomuuden jälkeen löydetyt osat harmaalla, väsymismurtuma kattoikkunassa nuolella Koneen suunnittelu aloitettiin vuonna 1946 ja sen pääsuunnittelija oli Ronald Bishop (1903–1989). Suihkumoottorit olivat tuolloin uusia ja niitä olivat varsinkin saksalaiset ehtineet jonkin verran käyttää toisessa maailmansodassa. Koneeseen sijoitettiin neljä de Havilland Ghost -suihkumoottoria siipien tyveen asennettuna, jolloin ilmanvastus oli pienempi siipien alle ripustettuihin verrattuna. Moottorien ollessa korkealla niihin ei maassa liikuttaessa osunut helposti roskia. Toisaalta sijoitus oli vaarallinen moottorien syttyessä palamaan. Koneen rakenteissa käytetty alumiiniseos oli uusi. Konetyypin matkalentonopeus oli kaksinkertainen tuon ajan potkurikoneisiin verrattuna. Lyhyt toimintamatka ei mahdollistanut suoraa Atlantin ylitystä, joten nopeusetua menetettiin välilaskussa. Matkustusmukavuus oli potkurikoneisiin verrattuna hyvä. Penkit oli sijoitettu väljästi ja paineistettu matkustamo oli hiljaisempi. Koneessa oli keittiö ja ruoka tarjoiltiin posliiniastioista.
Tarkoituksena oli saada kone kaupalliseen käyttöön vuonna 1952. D.H.106 Cometin ensilento lennettiin 27. heinäkuuta 1949. Comet 1:n liikennöinti alkoi 22. tammikuuta 1952. Ensimmäinen matkustajalento Lontoosta Johannesburgiin tapahtui 2. toukokuuta 1952. Edinburghin herttua Philip palasi Helsingin olympialaisista Comet 1 G-ALYS -koneella 4. elokuuta 1952.
Uudentyyppinen kone joutui useaan onnettomuuteen. Potkurikoneisiin tottuneet lentäjät tekivät virheitä ja huonolla säällä oli osuutensa. Kolmen selvittämättä jääneen onnettomuuden jälkeen konetyyppi asetettiin lentokieltoon tutkimusten ajaksi vuonna 1954. Näistä ensimmäinen oli 2. toukokuuta 1953, kun Comet G-ALYV putosi nopeasti lentoonlähdön jälkeen Kalkutassa ja kaksi seuraavaa olivat tammikuussa ja huhtikuussa 1954 G-ALYP ja G-ALYY Cometit putosivat ilman selvää syytä. Comet oli Englannissa merkittävä kansallinen symboli ja Winston Churchill päätti, että arvoituksen ratkaisemisessa ei säästellä rahaa eikä vaivaa. Syyksi paljastui metallin väsyminen, mikä aiheutui toistuvista paineistuksen muutoksista nousuissa ja laskuissa. Ohut metalli suurten ja nelikulmaisten ikkunoiden ympärillä alkoi halkeilla ja lopulta aiheutti räjähdysmäisen paineistuksen menetyksen ja rungon hajoamisen. Kaikki Cometit joko purettiin tai modifioitiin.
Comet 4
Comet 2 ja Comet 3 eivät päässeet tuotantoon asti. pienoiskuva|BEA Airtoursin Comet 4B vuonna 1970. Vuonna 1958 esiteltiin Comet 4, jossa oli huomattavia parannuksia alkuperäiseen Cometiin nähden. Siinä oli 5,64 metriä pidempi runko ja pyöreät ikkunat metallin väsymisen ehkäisemiseksi. Matkustajakapasiteetti oli melkein kaksinkertainen Comet 1:een verrattuna. Myös toimintamatka oli pitempi ja lentonopeus sekä enimmäislentoonlähtöpaino olivat suuremmat. Uusissa Rolls-Royce Avon -moottoreissa oli yli kaksinkertainen työntövoima aiempiin verrattuna. Comet 4:n ensilento oli 27. huhtikuuta 1958, liikennöinti aloitettiin samana vuonna. British Overseas Airways Corporationin (BOAC) Comet 4 ehti aloittaa ensimmäisenä säännölliset Atlantin ylityslennot Lontoosta New Yorkiin kolme viikkoa ennen Pan Amin Boeing 707:ää.
Comet 4:stä kehitettiin versio Comet 4B, jossa oli edelleen pidennetty runko ja lyhyemmät siivet. Malli oli tarkoitettu lyhyen matkan lennoille. Konetyyppi tuli liikenteeseen huhtikuussa 1960. Viimeinen versio Cometista oli Comet 4C, jossa oli pitempi toimintamatka ja suurempi kantavuus. Comet 4C:ssä oli Comet 4B:n runko ja Comet 4:n siivet. Comet 4C tuli liikenteeseen myös 1960. Comet 5:n oli tarkoitus kilpailla Douglas DC-8 ja Boeing 707:n kanssa, mutta sitä ei koskaan valmistettu.
Hawker Siddeley Nimrod on Comet 4:stä kehitetty meritiedustelukone, joka tuli sotilaskäyttöön 1967.
Yhteensä 76 Comet 4 -lentokonetta luovutettiin vuosina 1958–1964. Brittiläinen Dan-Air lensi konetyypilla matkustajalentoja vuoteen 1980 asti. Britannian hallituksen vuodesta 1963 omistama Comet 4C Canopus lensi vielä 1997.
Comet 1:lle sattuneet onnettomuudet heikensivät Cometien mainetta. Lisäksi 1950-luvun lopussa reittiliikenteen aloittaneet suihkukoneet DC-8 ja Boeing 707 olivat matkustajakapasiteetiltaan huomattavasti suurempia. Tämän vuoksi Comet ei koskaan saavuttanut suurta suosiota, vain 15 lentoyhtiötä käytti konetta, eikä sitä jatkokehitetty, ja Comet 4 -koneet poistuivat liikenteestä suhteellisen nopeasti.
Teknisiä tietoja
Neljän henkilön ohjaamomiehistö (kapteeni, perämies, lentomekaanikko ja navigaattori/radisti).
Comet 1
pienoiskuva|De Havilland Comet 4B
Hedvig Gebhard
Hedvig Maria Gebhard (o.s. Silén; 14. joulukuuta 1867 Turku – 13. tammikuuta 1961 Helsinki) oli suomalainen kansanedustaja. Hän oli vuosina 1907–1909 Suomalaisen puolueen edustaja Hämeen läänin pohjoisesta vaalipiiristä ja vuosina 1919–1922 ja 1924–1929 kokoomuksen edustaja Uudenmaan läänin vaalipiiristä.
Gebhardin vanhemmat olivat kauppias August Oskar Silén ja Hedvig Josefina Palmberg. Hän oli vuodesta 1891 naimisissa Hannes Gebhardin kanssa. Maiju Gebhard oli heidän tyttärensä.
Hedvig Gebhard oli Helsingin kaupunginvaltuuston jäsen vuosina 1919–1921 ja 1923–1925. Vuonna 1937 hänelle myönnettiin talousneuvoksen arvonimi. Hän kuoli 93-vuotiaana Helsingissä.
Acer Aspire
Acer Aspire on taiwanilaisen Acer Incorporated-yhtiön kannettavien tietokoneiden ja pöytätietokoneiden mallisto.
Yhdistynyt Israelin kuningaskunta
pienoiskuva Yhdistynyt Israelin kuningaskunta viittaa Vanhassa testamentissa kuvattuun kuningas Daavidin ja Salomon valtakuntaan, jossa sitä kuvataan ensimmäiseksi vakiintuneeksi juutalaiseksi monarkiaksi Israelin maassa noin vuosina 1050–930 eaa. Nykytutkijat pitävät Yhdistynyttä kuningaskuntaa pikemminkin kirjallisena tuotoksena kuin historiallisena tosiasiana arkeologisten todisteiden puutteen vuoksi. Nykyaikainen näkemys on sen sijaan, että Israel ja Juuda kehittyivät erikseen ja niitä voitiin pitää vakiintuneina valtakuntina vasta 800-luvulla eKr.
Pigalle
thumb|220px|Folies Pigalle, Pariisi. Pigalle (Quartier Pigalle) on kaupunginosa Pariisissa, sen 18. ja 9. arrondissementissa. Se on kuuluisa kapakoistaan ja punaisten lyhtyjen alueistaan, joissa on runsaasti seksikauppoja ja ilotaloja. Kaupunginosassa on myös erotiikkamuseo sekä kuuluisa Moulin Rouge -kabaree.
Väinö Palojärvi
Väinö Henrik Palojärvi (vuoteen 1906 Hildén, käytti Saksassa peitenimeä Brandt; ) oli suomalainen jääkärikenraalimajuri. Palojärvi oli Saksassa ensimmäisen maailmansodan aikana sotilaskoulutuksen saanut jääkäri. Tulikasteensa hän sai Saksan itärintamalla Misse-joella. Myöhemmin hän osallistui Suomen sisällissotaan komppanianpäällikkönä. Talvisodan aikana Palojärvi palveli Suomen sotilasasiamiehenä Tukholmassa, josta hän palasi välirauhan aikana ja osallisti jatkosotaan palvellen muun muassa divisioonan komentajana. Väinö Palojärvi tunnettiin erinomaisena pianistina ja hän toimi aikanaan säestäjänä jääkäritoverinsa Heikki Nurmion sanoittaman Jääkärimarssin ensiesityksessä.
Pigalle
Kuvataiteilija Henri de Toulouse-Lautrecin studio sijaitsi Pigallessa. Myös Pablo Picasso ja Vincent van Gogh ovat asuneet alueella. Salvador Dalín töitä on nykyään nähtävillä Espace Dalí -museossa.
Suomalainen kuplettilaulaja Reino Helismaa teki Pigallea tunnetuksi suomalaisille vuonna 1961 julkaistussa laulussa ”Pigalle ja Montmartti”. Kappaleessa laulettiin myös runsaasti Montmartresta. Myös Kankkulan kaivolla -elokuvasta tutuksi tullut Tippavaaran isäntä lauloi Pigallesta kappaleessa ”Pigalle”.
Kaupunginosa on nimetty kuvanveistäjä Jean-Baptiste Pigallen mukaan.
Lähteet
48.88228°N, 2.33736°W
Väinö Palojärvi
Suomen sisällissota
Palojärvi astui Suomen armeijan palvelukseen yliluutnantiksi ylennettynä Saksassa 11. helmikuuta 1918 ja saapui Suomeen (Vaasaan) 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Hänet sijoitettiin Suomen valkoiseen armeijaan komppanianpäälliköksi 1. Jääkärirykmentin 2. jääkäripataljoonan 2. komppaniaan. Hän osallistui sisällissodan taisteluihin Vuohiniemessä, Kelhossa, Kämärässä ja Viipurissa.
Sisällissodan jälkeinen aika
Sisällissodan jälkeen Palojärvi toimi Päämajan sotavänrikkikoulun johtajana, josta hänet siirrettiin vielä vuoden 1918 aikana pataljoonan komentajaksi Suomen Valkoisen kaartin Lapuan pataljoonaan. Valkoisesta kaartista hänet siirrettiin vuonna 1919 Kadettikouluun, jossa hänet sijoitettiin kadettikomppanian päälliköksi. Seuraavaksi hänet siirrettiin 25. helmikuuta 1920 alkaen Pohjois-Savon rykmenttiin, jossa hänet sijoitettiin II pataljoonan komentajaksi. Pataljoonan komentajan tehtävien lisäksi hän hoiti muutaman kuukauden ajan 3. Divisioonan esikuntapäällikön tehtäviä.
Pohjois-Savon rykmentistä hänet komennettiin 13. syyskuuta 1922 alkaen Suojeluskuntain yliesikuntaan, joka määräsi hänet aluksi sotilastarkastajaksi ja 1. tammikuuta 1924 alkaen koulutusosaston päälliköksi. Suojeluskunnasta hänet siirrettiin 17. joulukuuta 1924 alkaen Tampereen rykmenttiin, jossa hänet sijoitettiin 3. pataljoonan komentajaksi. Tampereen rykmentistä Palojärvi siirrettiin 26. maaliskuuta 1925 alkaen 3. Divisioonan esikuntapäälliköksi. Seuraavaksi hänet siirrettiin uudelleen Suojeluskuntain yliesikuntaan 11. elokuuta 1925 alkaen ja sijoitettiin sotilaallisen jaoston päälliköksi. Hänet komennettiin 1. toukokuuta 1926 ja siirrettiin 13. heinäkuuta 1926 alkaen Puolustusministeriön sota-asiainosaston päälliköksi, josta hänet siirrettiin 26. elokuuta 1927 alkaen Suojeluskuntain yliesikunnan esikuntapäälliköksi. Suomen Valkoisen kaartin komentajaksi Palojärvi nimitettiin 1. heinäkuuta 1933, josta hän siirtyi Yleisesikunnan komento-osaston päälliköksi 23. elokuuta 1935 alkaen. Suomen sotilasasiamieheksi Tukholmaan hänet nimitettiin 13. elokuuta 1937 alkaen ja palveli vuoteen 1940 saakka.
Talvi- ja jatkosota
Talvisodan sytyttyä Palojärvi jatkoi Suomen sotilasasiamiehenä Tukholmassa. Välirauhan aikana Palojärvi palasi Suomeen ja hänet sijoitettiin Puolustusvoimain Pääesikuntaan osastopäälliköksi. Palojärvi osallistui jatkosotaan aluksi Päämajan Komento-osaston päällikkönä, mutta siirrettiin Ryhmä J:n myöhemmin Divisioona J:n komentajaksi ja osallistui sotatoimiin komentajana Kiestingin suunnalla. Divisioonan komentajan tehtävistä hänet siirrettiin vuonna 1942 Päämajaan, jossa hänelle määrättiin erikoistehtäviä. Vuonna 1943 hän sai komennettavakseen 8. Divisioonan, jonka komentajana hän osallistui taisteluihin Syvärillä. Hänet siirrettiin vuonna 1944 Päämajaan, jossa hänet nimitettiin tarkastavaksi kenraaliksi ylipäällikön käyttöön ja oli tehtävässä sodan loppuun saakka.
Sodat koettelivat Palojärven perhettä. Hänen poikansa Henrik putosi koneineen Kauhavalla moottoririkon seurauksena ja hänen vaimonsa Greta, joka työskenteli Sotilaskotiliitossa pohjoisella rintamalla sai surmansa neuvostoliittolaisten partisaanien väijytyksessä Kuusamossa 4. heinäkuuta 1942.
Sotien jälkeinen aika
Sotien jälkeen Palojärvi määrättiin Puolustusvoimain Pääesikunnan huolto-osaston päälliköksi, jossa tehtävässä hän palveli vuoteen 1945 saakka, jonka jälkeen hänet nimitettiin Kymen Sotilasläänin komentajaksi. Valpo pidätti Palojärven vuonna 1945 asekätkentään liittyvien tapahtumien vuoksi. Palojärvi erosi vakinaisesta palveluksesta ja siirtyi Suomen Kulttuurirahaston palvelukseen. Kulttuurirahastolta Palojärvi siirtyi vuonna 1949 Henkivakuusyhtiö Suomen pääasiamieheksi ja Sotainvalidien Veljesliiton Pirkka-Hämeen Kannatusyhdistys ry:n asiamieheksi ja työskenteli niiden palveluksessa kuolemaansa saakka. Palojärvi haudattiin Helsingin Hietaniemen hautausmaalle.
Luottamustoimet
Palojärvi otti vuosina 1931 ja 1932 varajäsenenä osaa Korkeimassa oikeudessa sotilasasiain käsittelyihin. Hän toimi 1. Divisioonan kunniatuomioistuimen puheenjohtajana vuosina 1933–1935 ja Yleisesikunnan kunniatuomioistuimen puheenjohtaja vuosina 1936–1937. Lisäksi hän kuului useisiin puolustuslaitoksen komiteoihin. Hän toimi myös Suojeluskuntain kauppa oy:n, ase- ja konepaja oy:n sekä kustannus oy:n hallintoneuvoston jäsenenä ja Suomen Punaisen Ristin Uudenmaan läänin piirihallituksen puheenjohtajana vuosina 1951–1955 sekä Jääkäriliiton johtokunnan jäsenenä vuosina 1951–1955.
Natalija Vitrenko
pienoiskuva|200px|Natalija Vitrenko
Natalija Myh’ailivna Vitrenko (, s. 28. joulukuuta 1951 Kiova) on lakkautetun Ukrainan edistyksellisen sosialistisen puolueen (PSPU) johtaja ja entinen parlamentin jäsen.
Jyrkän enäläismielinen Vitrenko pakeni Moskovaan vuonna 2014, jolloin Venäjä hyökkäsi ensi kerran Ukrainaan aloittaen Donbasin sodan. Vitrenko vaati Moskovassa vuonna 2019 "puhdistamaan" ukrainalaiset ja ilmoitti vihaavansa Ukrainaa, jossa "natsismi on nostanut päätään ja Hitlerin kätyrit ovat toteuttamassa kostoaan".
Venäjän tehtyä suurhyökkäyksen Ukrainaan 24. helmikuuta 2022 syytti Vitrenko Yhdysvaltoja ja Iso-Britanniaa hyökkäyksestä sekä oikeutti hyökkäystä Heinäkuussa 2022 PSPU kiellettiin Ukrainassa kokonaan.
Vanhemmat
Vitrenkon isä oli Ukrainan radiotelegrafin eli uutistoimiston toimittaja Myh’ail Dubynsky, joka kuoli sodassa heikentyneen terveytensä seurauksiin 42-vuotiaana Vitrenkon ollessa kahden kuukauden ikäinen. Vitrenko oli perheen neljäs lapsi eikä isä ehtinyt nähdä tytärtään. Äiti Valentyna Matvjejevna Fedtšenko kasvatti lapset yksinhuoltajana. Äiti oli dosentti ja historian kandidaatti, joka opetti Kiovan lääketieteellisessä instituutissa. 1959 hän siirtyi Kostjantynivkaan Donin alueelle perustamaan Ukrainan etäopintojen polyteknisen instituutin yleisteknillistä tiedekuntaa. Vanhimmat lapset jäivät Kiovaan, mutta Vitrenko opiskeli Donetštšynassa ensimmäisestä seitsemänteen luokkaan. Vitrenkon äidillä oli luottamustehtävä Ukrainan kommunistisen puolueen poliittisen toimikunnan jäsenenä Kostjantynivkan kaupunginkomiteassa.
Nuoruus
Vitrenkon äiti jäi eläkkeelle 1965 palaten Kiovaan. Natalija päätti Kiovassa oppikoulun kymmenennen luokan 1969, ja pääsi Kiovan kansantalousinstituuttiin kirjanpidon tiedekuntaan. Korkeakoulussa hänestä tuli Leninin stipendiaatti, instituutin Komsomolin komitean jäsen sekä Kiovan neuvostoraionin piirivaltuutettu. Vuonna 1971 Vitrenko meni naimisiin ja vuotta myöhemmin syntyi tytär Olha. Myöhemmin Vitrenko sai kaksi lasta lisää, Jurin ja Marynan (s.1983). Marynasta tuli myöhemmin Ukrainan edistyksellisen sosialistisen puolueen jäsen.
Vitrenko päätti opinnot Kiovan kansantalousinstituutissa punaisella diplomilla ja sai jatko-opiskelijapaikan. Vuoden 1973 elokuusta marraskuuhun Vitrenko toimi Ukrainan tilastokeskuksen kuljetustilastojen osastolla vanhempana ekonomistina, minkä jälkeen hän jatkoi jatko-opintojaan Kiovan kansantalousinstituutissa. Vuonna 1974 hänestä tuli Neuvostoliiton kommunistisen puolueen jäsen. Tämän jälkeen Vitrenko teki tutkimusta tilastollisista menetelmistä tuotannon tehokkuuden tutkimiseksi myöhempää väitöskirjaansa varten.
Tieteenharjoitus
Vuonna 1977 Vitrenko valmistui kansantaloustieteen kandidaatiksi, minkä jälkeen hän työskenteli tutkijana tieteellisessä tutkimusinstituutissa. Vuonna 1979 Vitrenko palasi Kiovan kansantalousinstituuttiin dosentiksi ja sai väitöskirjansa valmiiksi vuonna 1989.
Talouden uudistamista erilaisissa taloudellisissa järjestelmissä käsittelevän väitöskirjantyönsä perusteella Vitrenko vakuuttui siitä, ettei kansainvälisen valuuttarahaston suosittelema keino talouden uudistamiseksi ollut oikea, vaan tulisi johtamaan poliittiseen taisteluun.
Poliittinen ura
Huhtikuussa 1991 Vitrenko esitelmöi Ukrainan tiedeakatemiassa aiheesta "Sosialistinen valinta ja yksityistäminen" osoittaen ylitsepääsemättömät yksityistämiseen liittyvät ongelmat. Yksityistämistä puolustivat Ukrainan kommunistisen puolueen keskuskomitean jäsenet Serhi Arkadijovytš Jeroh’in ja Ivan Fedorovytš Kuras. Toukokuussa 1991 Vitrenko osallistui yleisliittolaiseen tieteellis-käytännölliseen konferenssiin, joka käsitteli perestroikaa sekä kannatti Moskovan valtionyliopiston laitoksen johtajan, professori Boris Slavinin, kantaa sosialistisen idean suojelemista puoluenomenklatuuralta, joka naamioituu markkinatalouden kannattajaksi.
16. kesäkuuta 1991 Ukrainan pravda julkaisi Vitrenkon ensimmäisen artikkelin. Artikkelista seurasi kutsu osallistua Ukrainan kommunistisen puolueen ohjelman taloudellisen osan uudelleenkirjoitustöihin. Vitrenko ei ollut yhtä mieltä työtä johtaneiden tohtoreiden Anatoli Haltšynsky n ja Borys Kvasnjukin kanssa siitä, että kommunistisen puolueen ohjelmaa pyrittäisiin muokkaamaan sellaiseksi, että se johtaisi markkinatalouteen - toisin sanoen kapitalismiin. Vitrenkon mukaan silloinen Ukrainan kommunistisen puolueen keskuskomitean ensimmäinen sihteeri Stanislav Hurenko ei voinut olla muistamatta sitä, että heinäkuussa 1991 tuntematon nuori nainen pyysi puheenvuoron korkean tason neuvottelussa ja esitti kritiikkiä, mikä turmeli monen läsnä olleen mielialan.
Toukokuussa 1992 ryhmä tutkijoita laati Vitrenkon johdolla kriisiohjelman. 1993 Vitrenko julkaisi kirjoituksen "Ukrainan sosiaalinen rakenne: arvio tasosta ja kehitysnäkymistä". Kesällä 1993 Vitrenko julkaisi ensisijaisista toimista ohjelman, joka oli osoitettu presidentille, pääministerille ja korkeimman radan puhemiehelle. Ohjelma oli kansainvälisen valuuttarahaston suositusten vastainen eikä sitä otettu huomioon.
15. kesäkuuta 1994 Vitrenkoa avustavien tutkijoiden ja Ukrainan sosialistisen puolueen kansanedustajien avulla laadittu uusi kriisiohjelma hyväksyttiin Ukrainan korkeimmassa radassa, jonka toimeenpanosta uudelleen valittu presidentti Leonid Kutšma kieltäytyi puolueen johdon tukiessa.
Kansanedustaja
Vitrenkosta tuli kansanedustaja vuonna 1994. Ukrainan sosialistisen puolueen ja Ukrainan kommunistisen puolueen erimielisyydet kärjistyivät ja Vitrenko oli mukana perustamassa Ukrainan edistyksellistä sosialistista puoluetta. Vitrenko oli työstämässä 13 lakia ja 37 asetusta. Vitrenkon kirjoituksia julkaistiin ulkomailla Lyndon LaRouchen Executive Intelligence Reviewssä.
Vuoden 2006 vaalit
Ukrainan parlamenttivaaleissa 2006 Natalija Vitrenkon vaaliryhmittymä sai Ukrainan keskusvaalilautakunnan ilmoituksen mukaan 2,93 %:ia äänistä, mikä ei kolmen prosentin vaalikynnyksen vuoksi oikeuttanut yhteenkään kansanedustajan paikkaan Ukrainan korkeimmassa radassa.
15. huhtikuuta 2006 mennessä, mikä oli viimeinen ajankohta valittaa vaaleista Ukrainan korkeimpaan hallinto-oikeuteen, jätti Vitrenkon ryhmittymä valituksen ääntenlaskennasta vaatien osittaista uudelleen laskemista. Uutispalvelu ForUA:n mukaan Vitrenko olisi haastattelussa maininnut, että Julija Tymošenko on Ukrainan päävaara. Haastattelun mukaan Ukrainan parlamenttivaalien tulos väärennettiin Julija Tymošenkon vaaliryhmittymän hyväksi vaalilaskennassa. Hänen mukaansa Tymošenkon lakimiehet esiintyvät oikeusjutussa vastaavan Ukrainan keskusvaalilautakunnan puolesta auttaen sitä väistämään vastuuta vaalien väärentämisestä. Lisäksi Vitrenkon mukaan Tymošenko kontrolloi keskusvaalilautakuntaa ja suurta osaa aluevaalilautakunnista sekä käytännössä kaikkia oikeusistuimia. Hän kuitenkin uskoi, ettei korkein hallinto-oikeus (Высший административный суд) ollut vielä Tymošenkon koron alla ja että tuomareilla riittäisi kansalaisrohkeutta päättää Tymošenkoa vastaan. Päätöksellä äänten uudelleen laskennasta ratkaistaisiin myös suuri kysymys Ukrainan suunnasta.
Jussi Jylänki
Johannes (Jussi) Aleksanteri Jylänki (11. marraskuuta 1893 Oulu – 20. toukokuuta 1958 Helsinki) oli suomalainen Marraskuun ryhmään kuulunut taidemaalari.
Jylänki kävi Taideteollista keskuskoulua 1911–1912 ja Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulua 1912–1914. Hän osallistui Suomen Taiteilijain näyttelyihin vuosina 1914–1918, 1920, 1925, 1931, 1933, 1935, 1938, 1942, 1943, 1945 ja 1952. Jylänki osallistui myös Suomen Taideakatemian 3-vuotisnäyttelyyn 1950. Hänen töitään oli näytteillä ulkomailla Amsterdamissa ja Antwerpenissä 1931, Moskovassa 1934, Riiassa 1935 ja Roomassa 1955.
Vivian Maier
thumb|Vivian Maierin omakuva. Vivian Dorothy Maier (1. helmikuuta 1926 New York – 21. huhtikuuta 2009 Highland Park, Illinois) oli yhdysvaltalainen valokuvaaja, jonka tuhannet taitavat ja persoonalliset valokuvat 1950–1970-luvuilta löydettiin vasta hänen kuolemansa jälkeen. Ammatikseen hän toimi lastenhoitajana ja kotiapulaisena monissa perheissä Chicagon seudulla. Valtaosan hänen yli 150 000 mustavalkonegatiivin sekä kehittämättömien filmirullien, tuhansien valokuvavedosten, diapositiivien ja kaitafilmien kokoelmastaan sekä muusta irtaimistostaan on hankkinut omistukseensa chicagolainen historioitsija ja keräilijä John Maloof, jolle Maierin tuotannon tunnetuksi tekemisestä on tullut elämäntehtävä. Sittemmin Maierin tuotantoa on ollut esillä näyttelyissä ympäri maailmaa.
Nuoruus ja perhe
Vivian Maier syntyi vuonna 1926 New Yorkissa ranskalaisen Maria Jaussaud’n ja itävaltalaisen Charles Maierin tyttärenä. Charles Maier jätti perheensä, kun Vivian oli noin neljävuotias. Vivian eli äitinsä kanssa sekä Yhdysvalloissa että ranskalaisessa Saint-Bonnet-en-Champsaurin alppikylässä. Tuntemattomista syistä Maria Maier ilmoitti valheellisesti vuoden 1940 väestönlaskentaan Charlesin asuvan jälleen perheensä luona.
Yhdysvaltain vuoden 1930 väestönlaskentatietojen perusteella Vivian asui äitinsä ja ranskalaisen valokuvaajan Jeanne Bertrandin kanssa. Vivian Maier sai todennäköisesti ensimmäisen innostuksensa valokuvaamiseen juuri Bertrandilta, mutta tästä ei ole kuitenkaan kirjallisia todisteita.
Maier muutti vuoteen 1943 mennessä pois kotoa ja asui Jackson Heightsissa Queensissa John ja Berthe Lindenbergerin kanssa. Maier palasi 1940-luvun aikana kuitenkin takaisin Ranskaan. Siellä hän alkoi myös kokeilla ensimmäisen kerran valokuvaamista. Hän käytti harrastelijoille tarkoitettua Kodak Brownieta, jossa ei pystynyt säätämään valotusaikaa, tarkennusta eikä aukkoa.
Valokuvaajana ja lastenhoitajana
Maier palasi vuonna 1951 Euroopasta Amerikkaan. Hän työskenteli jonkin aikaa Manhattanilla tekstiilitehtaassa ja sitten lastenhoitajana Southamptonissa. Maier pystyi vuonna 1952 ostamaan Rolleiflex-kameran, millä ottaa laadukkaampia kuvia. Hän muutti 1956 New Yorkista Chicagon North Shoreen ja sai paikan Gensburgin perheen lastenhoitajana. Perheessä oli kolme lasta. Maier pystyi käyttämään Gensburgeilla omaa kylphyuonettansa pimiönä. Sekä vapaa-aikanaan että viedessään lapsia retkille ympäri kaupunkia Maier kuljetti aina mukanaan rullafilmikameraansa, otti vähän väliä kuvia kadulla kohtaamistaan ihmisistä ja näkymistä ja katosi joskus lapsilta hetkeksi käydessään kuvaamassa jotakin kulman takana.
Valokuvauksen ja kaitafilmauksen lisäksi Maier usein jututti kuvaamiaan ihmisiä ja nauhoitti keskusteluja ääninauhurilla. Maloofin haastattelemat Maierin entiset hoidokit kertovat tämän käyttäytyneen ihmisten kanssa usein monilla eri tavoilla, puhuneen erilaisilla korostuksilla ja käyttäneen eri nimiä, tuskin koskaan oikeaa nimeään. Joskus hän kuvasi ihmisiä salaa, joskus jututti ja ohjasi heitä oikeanlaiseen poseeraukseen. Myös lasten kanssa hän oli useimmiten lempeä ja myönteinen, mutta aika ajoin myös julma ja pelottava.
Maier 1950-luvun lopulla merkittävän perinnön Ranskasta, missä hänen isoisoisänsä Germain Haussaud oli omistanut maatilan. Maier teki perintövarojensa turvin useita matkoja. Vuonna 1957 hän vieraili Etelä-Afrikassa, ja vuosina 1959–1960 hän teki maailmanympärysmatkan ja otti sen aikana kuvia muun maussa Filippiineiltä, Thaimaasta, Kiinasta, Intiasta, Syyriasta, Egyptistä ja Italiasta.
Gensburgien perheen pojat kasvoivat aikuiseiksi, ja 1970-luvun alussa Maierin palveluja ei siksi enää tarvittu. Tämän jälkeen Maier joutui työskentelemään useissa perheissä eikä pystynyt enää kehittämään kuviansa. Hänelle alkoikin kertyä valtavasti kehittymättömiä otoksia. Maier vaihtoi myös värivalokuvaukseen ja kuvasi Leica IIIc -kameralla sekä saksalaisilla yksisilmäisillä peiliheijastuskameroillaan.
Maier työskenteli 1970-luvulla jonkun aikaa talk show -isäntä Phil Donahuen kodinhoitajana. Donahue oli vuonna 1974 muuttanut Chicagoon, ja Maier oli hänen luonansa alle vuoden. Maierille oli kerääntynyt jo huomattavia määriä materiaalia, ja matematiikan professori Zalman, jonka luona Maier työskenteli 1980-luvun lopulla, on kertonut, että Maier muutti asuntoon noin 200 laatikon kanssa. Maier hoiti vuosina 1989–1993 Federico Bayleanderin vammaista tytärtä.
Maierin henkilökohtainen elämäntilanne alkoi 1900-luvun lopulla ja 2000-luvun alussa heikentyä, ja hän joutui jättämään kameransa varastoon. Hän oli aikoja jopa kodittomana. Hänet uhattiin vuonna 2007 häätää halvasta kodistansa Cicerosta Chicagon esikaupunkialueelta, kun Gensburgin veljekset, jotka olivat pitäneet Maieriin yhteyttä, auttoivat häntä saamaan hieman parempikuntoisen asunnon Rogers Parkista. Maier ei kuitenkaan pystynyt maksamaan varastotilojensa vuokraa, joten varastoja vuokrannut yritys huutokauppasi neljä tonnia Maierin negatiiveja, tulosteita ja äänitteitä.
Marraskuussa 2008 Vivian Maier löi päänsä pahasti kaatuessaan liukkaalla jäällä, mistä hän ei enää kunnolla toipunut vaan kuoli hoitokodissa huhtikuussa 2009.
Valokuvakokoelman löytyminen
Valokuvauksen lisäksi Maier tunnettiin työnantajaperheissä toivottomana tavaran hamstraajana, jonka irtaimistoon kuului kymmeniä varastolaatikoita. Kaksi vuotta ennen kuolemaansa Maier oli jättänyt maksamatta vuokravaraston erääntyneet laskut, ja varaston omistaja laittoi Maierin valokuva- ja kaitafilmilaatikoita myyntiin huutokauppaan. Suurimman erän osti nuori kiinteistönvälittäjä ja harrastelijahistorioitsija John Maloof, joka tarvitsi vanhoja valokuvia tekeillä olleeseen historiikkiinsa Chicagon Portage Parkista. Maloof innostui kuvista tavattomasti ja alkoi hankkia itselleen muitakin Maierin varastokopista myytyjä valokuvaeriä. Hän löysi verkosta Chicago Tribunessa julkaistun Vivian Maierin kuolinuutisen vain kolmen päivän takaa ja alkoi saada vähä vähältä selville tämän taustaa. Lokakuussa 2009 Maloof julkaisi joitakin Maierin kuvia Flickr-kuvapalvelussa ja sai tuhansia ihastuneita kommentteja. Se johti artikkeleihin ja haastatteluihin kymmenissä medioissa ympäri maailmaa, useisiin näyttelyihin ja valokuvakirjoihin sekä pariinkin televisiodokumenttiin.
Herman Julius Roos
Herman Julius Roos (1. maaliskuuta 1725 Ruotsi – 5. lokakuuta 1786 Rosenborgin kartano, Vermlanti) oli ruotsalainen sotilas ja Pohjanmaan talousdeputaation puheenjohtaja 1760-luvun alkupuolella.
Vivian Maier
Valokuvakokoelman löytyminen
Maloofin toiminta on saanut aikaan myös lakikiistan, jossa asianajaja ja entinen valokuvaaja David C. Deal asettaa kyseenalaiseksi Maloofin oikeuden hyödyntää Maierin jäämistöä, joka hänestä kuuluisi Yhdysvaltojen lain mukaan hänen Ranskasta löytämälleen Maierin serkun lapselle. Kesällä 2014 alkaneen oikeusjutun odotetaan kestävän vuosia.
Syrjäänvetäytyvä Maier ei koskaan puhunut yksityiselämästään edes työnantajille, joiden luona asui. Monet yksityiskohdat on John Maloof selvittänyt Maierin jäämistöä ja viranomaisten arkistoja tutkimalla, mutta moni seikka on yhä tuntematon.
Valokuvien vastaanotto
Valokuvakriitikko Allan Sekulan mukaan Vivian Maierin terävä katse amerikkalaiseen arkipäivään on tämän Ranskassa viettämien lapsuus- ja nuoruusvuosien ansiota. Hän vertaa Maieria sveitsiläiseen Robert Frankiin, joka myös erikoistui Yhdysvaltojen kaupunkinäkymien valokuvaamiseen, mutta pitää Maierin ansioita naisten ja lasten arjen kuvaamisessa ainutlaatuisina. Valokuvaaja Mary Ellen Mark on rinnastanut Maierin tuotantoa Frankin lisäksi naisvalokuvaajien kuten Helen Levittin, Lisette Modelin ja Diane Arbusin tyyliin. Maierin kuvissa esiintyy kaikenlaisia ihmisiä: vauraan keskiluokan edustajia ostoksineen, köyhiä laitapuolen kulkijoita, miehiä, naisia ja lapsia. The Wall Street Journalin William Meyersille Vivian Maierin valokuvat rinnastuvat Harry Callahaniin, Garry Winograndiin ja Weegeehen.
Arvioijien mukaan Maierin käyttämä kuiluetsimellä varustettu Rolleiflex-kamera tuo matalan kuvakulmansa ansiosta henkilökuviin ylevyyttä ja 6 × 6 cm negatiivikokonsa ansiosta tarkkoja yksityiskohtia. Maier vaihtoi Rolleiflexin ja mustavalkofilmin 1970-luvun lopulla kinofilmikameraan ja väridiojen kuvaamiseen Kodakin Ektachrome-filmille.
Urmas Rooba
Urmas Rooba (s. 8. heinäkuuta 1978) on virolainen 179 senttimetriä pitkä jalkapalloilija, joka urallaan edusti useita seuroja Virossa, Tanskassa ja Suomessa.
Rooba on edustanut uransa aikana FC Lelleä, Lelle SK:tä, JK Tervis Pärnua, FC Floraa ja Paide Linnameeskondia kotimaassaan, FC Midtjyllandia, FC Kööpenhaminaa ja Vejle Boldklubia Tanskassa sekä Turun Palloseuraa ja Pietarsaaren Jaroa Suomessa.
Viron maajoukkueessa Rooba pelasi 70 ottelua ja teki niissä yhden maalin. Maajoukkuedebyyttinsä hän teki vuonna 1996.
Luettelo Alankomaiden kaupungeista
305px|thumb|[[Rotterdam.]] 305px|thumb|[[Amsterdam.]] 305px|thumb|[[Eindhoven.]] 305px|thumb|[[Nijmegen.]] 305px|thumb|[[Utrecht.]] 305px|thumb|[[Enschede.]] 305px|thumb|[[Maastricht.]] 305px|thumb|[[Leeuwarden.]] 305px|thumb|[[Groningen.]] 305px|thumb|[[Assen.]]
Tämä artikkeli on luettelo Alankomaiden kaupungeista eli niistä Alankomaissa sijaitsevista paikkakunnista, joille on joskus myönnetty kaupunkioikeudet. Kaupungit on esitetty luettelossa aakkosjärjestyksessä, ja kaupungin nimen jälkeen on mainittu vuosi, jolloin kaupunkioikeudet on annettu. Aakkosellisessa luettelossa on 192 paikkakuntaa. Kyseisen luettelon jälkeen on vielä mainittu kadonneet kaupungit sekä kaupungit, joka ovat menettäneet kaupunkioikeutensa.
Vuonna 1848 tehdystä perustuslain uudistuksesta lähtien kaupunkioikeuksilla ei ole enää ollut merkitystä.
Niilo Rikula
thumb|250px|Niilo Rikula, Gunnar Bärlund, 1991. Niilo Rikula (s. 1959 Vaala) on suomalainen kuvanveistäjä. Hän on opiskellut Taideteollisessa korkeakoulussa ja Taideakatemiassa. Rikulan veistosten tyyli edustaa realismia.
John M. Pattison
thumb|John M. Pattison John M. Pattison (13. kesäkuuta 1847 – 18. kesäkuuta 1906) oli yhdysvaltalainen demokraattipoliitikko.
Pattison syntyi lähellä Owensvilleä Ohiossa. Hän liittyi Unionin armeijaan Yhdysvaltain sisällissodan aikana 1864. Pattison valmistui Ohio Wesleyan Universitystä vuonna 1869 ja Cincinnati Law Schoolista vuonna 1872. Hän istui lyhyen aikaa Ohion osavaltion edustajainhuoneessa vuonna 1873 ja Yhdysvaltain edustajainhuoneessa vuosina 1891–1893. Hänet valittiin Ohion kuvernööriksi vuonna 1905.
Kuubankarjakoira
Kuubankarjakoira on todennäköisesti sukupuuttoon kuollut kuubalainen koirarotu.
Ulkonäkö
Kuubankarjakoiran runko muistutti tanskandoggia. Korvat olivat pienet ja riippuvat. Häntä oli pitkä ja typistettiin. Karvapeite oli rosoinen. Väritys oli sudenvärinen, jossa oli mustat laikut silmien yllä sekä mustat korvat.
Alkuperä
Rodun uskotaan syntyneen espanjalaisten karjakoirien ja kuubandoggin välisistä risteytyksistä. Sitä käytettiin maahantuodun karjan paimennukseen laivoilta rannalle. Se otti karjan korvista kiinni ja pakotti sen uimaan haluttuun suuntaan, päästäen irti heti rantaan saapumisen jälkeen.
Jukolan Juusto
Jukolan Juusto on Joutsan Leivonmäellä sijaitseva juustola. Jukolan Juusto valmistaa cheddar-juustoa oman tilan maidosta perinteisellä cheddarin valmistustavalla tuotenimellä Aito Cheddar. Juustolan yhteydessä toimii myös juustomyymälä ja kahvio. Jukolan Juusto on Suomen suurin perinteisen cheddarin valmistaja.
Historia ja toiminta
Juustomestari Markku Liias sai inspiraation juustolan perustamiseen Kanadasta, jossa innostui cheddar-juustoista. Markun veli Pertti Liias omisti maitotilan Leivonmäellä, ja veljekset päättivät vuonna 2013 hyödyntää tilan maitoa ja perustaa cheddar-juustojen valmistukseen keskittyneen juustolan.
Cheddar-juuston valmistuksessa maito laitetaan juustokattilaan, jossa maito saostuu ja se leikataan rakeistoksi. Tämä rakeisto lasketaan altaaseen, jossa tapahtuu isoin työvaihe, jota kutsutaan cheddaroinniksi. Cheddaroinnissa juustomassaa käännellään ja leikataan käsin, jotta saadaan hera irtoamaan. Juustomassa leikataan pieniksi navuiksi, jotka asetellaan juustomuotteihin. Juustomuotit asetataan yöksi puristumaan ja aamulla ne pakataan kypsymään.
Jukolan Juuston Aito Cheddar valittiin 2016 Suomen parhaaksi cheddariksi. Vuonna 2020 juustola voitti Kultainen Juustohöylä -palkinnon.
Aito Cheddar -tuotteet
Jukolan Juuston tuotteen nimi on Aito Cheddar. Juustoja valmistetaan eri kypsytysajoilla ja mauilla chilistä ja mustapippurista kotimaisiin makuihin kuten kuusenkerkkään ja ruisviskiin. Cheddarit kypsyvät tuotteesta riippuen kolmesta kuukaudesta yli vuoteen.
Veikko Niemi-Aro
Veikko Johannes Niemi-Aro (23. syyskuuta 1913 Kauhajoki – 23. heinäkuuta 1998 Oulu) oli suomalainen sahateollisuuden yritysjohtaja, joka sai teollisuusneuvoksen arvonimen.
Niemi-Aron vanhemmat olivat maanviljelijä Juho Jaakko Niemi-Aro, aiemmin Kasari-Aro, ja Aino Sesilia Filppula. Hänen puolisonsa olivat 1947–1970 Sinikka Marttila ja vuodesta 1975 Eira Hasanen. Niemi-Aro kävi kansakoulun ja itseopiskeluna kirjallisen konttoriopiston kurssin, samoin kuin kirjanpitokursseja. Hän toimi vuodesta 1935 sahateollisuudessa ja aloitti 1939 sahateollisuuskoulun Viipurissa, valmistuen sahateknikoksi 1941 Kotkassa. Niemi-Aro toimi työnjohtajana useilla sahoilla. Vuonna 1938 hän tuli Kauhajoen Saha -yhtiön palvelukseen, osallistuen kuitenkin sekä talvisotaan että jatkosotaan ja yleten suoraan ylikersantista vänrikiksi käymättä Reserviupseerikoulua. Sotilasarvotaan Niemi-Aro oli reservin kapteeni. Oltuaan ensin Kauhajoen Sahan saha- ja metsäpäällikkö Niemi-Aro tuli yhtiön toimitusjohtajaksi 1958. Hän kehitti yrityksestä monipuolisen puunjalostuslaitoksen, jossa oli puutalotehdas, liimapalkkien valmistamo, höyläämö ja kyllästämö. Yritys oli aikanaan Suomen suurimpia talotehtaita. Vuonna 1976, kun Niemi-Aro jäi eläkkeelle, sen palveluksessa oli 450 henkilöä. Niemi-Aro myös edisti laajasti sahateollisuuden yhteistyötä ja hänellä oli useita alansa ja muita luottamustoimia. Hänet tunnettiin urheilun ystävänä ja etenkin Kauhajoen Karhun tukijana. Teollisuusneuvoksen arvonimen Niemi-Aro sai vuonna 1967.
Kanelialkoholi
Kanelialkoholi (C9H10O) on tyydyttymättömiin ja aromaattisiin alkoholeihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää hajusteissa ja muiden yhdisteiden valmistamisessa. Kanelialkoholia esiintyy useissa kasveissa, kukkien tuoksuissa ja semiokemikaalina eliöiden viestinnässä.
Ominaisuudet
Huoneenlämpötilassa kanelialkoholi on väritöntä kiteistä ainetta, jolla on kukkaismainen tuoksu. Vähäistenkin epäpuhtauksien vuoksi yhdiste kuitenkin esiintyy usein kellertävänä nesteenä. Kanelialkoholi liukenee veteen vain niukasti ja paremmin moniin orgaanisiin liuottimiin, esimerkiksi etanoliin ja dietyylieetteriin. Aine voi hapettua kanelialdehydiksi ja kanelihapoksi. Muutkin reaktiot ovat alkoholeille, alkeeneille tai aromaattisille yhdisteille tyypillisiä, esimerkiksi esteröitymis-, additio- tai substituutioreaktioita.
Kanelialkoholia esiintyy useissa kasveissa esimerkiksi kanelipuissa, hyasintissa ja rohtobalsamissa. Sitä esiintyy niin vapaana kuin estereinään.
Valmistus ja käyttö
Kanelialkoholia saadaan hydrolysoimalla kasvihartseja ja eteerisiä öljyjä, mutta useimmiten sitä valmistetaan synteettisesti. Tärkein tapa on kanelialdehydin pelkistys Meerwein–Ponndorf–Verley-menetelmällä. Myös kanelialdehydin vedyttämistä voidaan käyttää, mutta sivutuotteena muodostuu 3-fenyylipropanolia.
Kanelialkoholia käytetään hajusteisiin tuomaan hyasintin tuoksua. Monia kanelialkoholista saatavia estereitäkin käytetään hajusteissa. Yhdisteestä valmistetaan lääkeaineita ja maatalouskemikaaleja.
Matkaselän rautatieasema
Matkaselän rautatieasema (lyh. Mat, ratakm 528+085 ja 529+564) on rautatieliikennepaikka Karjalan tasavallassa Viipuri–Värtsilä-rataosalla noin 30 kilometriä Sortavalasta pohjoiseen. Matkaselkä on risteysasema, jossa Viipurin–Värtsilän radasta erkanee rata Suojärvelle.
Liikennepaikka perustettiin alun perin Ruskealan ja Kiteen pitäjien rajalle, ja se avattiin liikenteelle 1. marraskuuta 1894. Asemarakennus oli rakennettu Oulun radan tyyppipiirustusten mukaan, ja sitä laajennettiin muutaman vuoden jälkeen. Suojärven radan valmistuttua liikennepaikkaa siirrettiin kaksi kilometriä etelämmäs, jotta saataisiin tilaa suuremmalle ratapihalle. Uudelle asemalle rakennettiin Gunnar Aspelinin ja Jarl Ungernin suunnittelema asemarakennus vuonna 1921. Vuonna 1938 Matkaselkään siirrettiin asemaravintolaksi Naantalin rautatieaseman alkuperäinen asemarakennus, jonka oli suunnitellut Thure Hellström.
Jatkosodan hyökkäysvaiheen aikana Matkaselällä taisteltiin heinäkuulta elokuulle.
Hullu juttu
Hullu juttu on vuodesta 2007 esitetty suomalainen asiaohjelma. Ohjelma on Tarinatalon tuottama ja Yle TV2 -kanavan esittämä. Sarjassa käsitellään viikoittain vaihtelevia ajankohtaisia aiheita, usein tutkivan journalismin keinoin. Ohjelmaa juontaa ja tuottaa Esko Naskali sekä toimittaa Marjut Tervola ja Ina Mikkola.
Syksyllä 2013 ohjelma uudistui siten, että sen keskiössä on viikoittain "Hullun jutun matsi", kahden eri näkökulman tarkastelu erilaisissa nuorten aikuisten elämän valintatilanteissa.
Kotiryssä
Kotiryssä oli suomalaisten poliitikkojen ja yhteiskunnallisten vaikuttajien neuvostoliittolainen yksityinen yhteyshenkilö.
Yleistä
Yleensä kotiryssät olivat Neuvostoliiton suurlähetystön diplomaatteja. Arvokkaina yhteyshenkilöinä pidettiin erityisesti niin sanotun ”puoluelinjan” edustajia. Nämä diplomaattiasemassa toimivat KGB:n upseerit tarjosivat suoran yhteyden Neuvostoliiton kommunistiseen puolueeseen ja sen keskuskomiteaan. Suomen presidenteistä Urho Kekkonen ja Mauno Koivisto hoitivat yhteytensä Moskovaan suoraan KGB:n kulloisenkin Helsingin-päällikön eli residentin kautta.
Arvo Makkonen
Arvo Johannes Makkonen (15. lokakuuta 1894 Helsinki – 26. heinäkuuta 1956 Helsinki) oli suomalainen Marraskuun ryhmään kuulunut taidemaalari.
Kotiryssä
Nimityksen historia
”Kotiryssä”-nimityksen alkuperää tai keksijää ei tiedetä. Joskus Paasikivi-seuran toiminnan alkuvuosina lainsäädäntöneuvos Lars Dufholmin kerrotaan kysyneen Jan-Magnus Janssonilta ”Har du någon hemryss?” (Onko sinulla kotiryssää?). Toimittaja Erkki Raatikaisen on myös väitetty olleen ensimmäisiä sanaa käyttäneitä.
Arvo Makkonen
Makkonen kävi Taideteollisen keskuskoulun iltakursseja 1910–1911 ja Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulua 1911–1913. Hän osallistui Suomen Taiteilijain näyttelyihin useaan otteeseen vuosien 1912 ja 1943 välillä. Hänen töitään oli näytteillä ulkomailla Kööpenhaminassa 1919, Tukholmassa ja Oslossa 1929, Tallinnassa 1930, Tartossa 1931, Amsterdamissa ja Antwerpenissä 1931, Saksassa 1935, Oslossa 1936, Milanossa ja Roomassa 1937 sekä Oslossa, Göteborgissa ja Tukholmassa 1940.
Kotiryssä
Nimityksen historia
Suuren yleisön tietoon sana ”kotiryssä” tuli luultavasti ensi kerran vuonna 1981 salanimellä Lauantaiseura julkaistussa kirjassa Tamminiemen pesänjakajat. Kirja paljasti suurelle yleisölle kotiryssäinstituution laajuuden ja järjestelmällisyyden. Kirjan mukaan kotiryssäjärjestelmän synnyn taustalla oli suomalaisten poliitikkojen huono omatunto Neuvostoliiton suurlähetystön lähetystösihteerin Boris Jartsevin ennen talvisotaa vuosina 1938–1939 osakseen saamasta kohtelusta.
Kotiryssäorganisaation luonne ja toiminta
Suojelupoliisin 1970-luvulla tekemän arvion mukaan virkamiehen oli ”Suomen allergisessa ilmastossa” usein ylivoimaisen vaikea torjua kohteliaasti painostavan keskustelukumppanin ehdotuksia toimia Neuvostoliittoa myötäilevällä tavalla. Toisaalta KGB:n kanssa asioineet suomalaiset saattoivat helposti kuvitella voivansa vastavuoroisesti vaikuttaa Moskovan päätöksiin. Tamminiemen pesänjakajat -kirjan mukaan 1980-luvun alussa suomalaisen poliittisen johtokerroksen tiedotushalukkuus oli ”niin vuolasta, että Suojelupoliisin päällikön Seppo Tiitisen täytyi pitää nuhteleva puhuttelu Supossa vierailleelle eduskunnan ulkoasiainvaliokunnalle kotiryssäjärjestelmän ja hölöttämisen vaaroista”.
Ulkoministeriön alivaltiosihteerinä toimineen Keijo Korhosen luonnehdinnan mukaan Helsingissä toimineet KGB:n edustajat olivat käyneet Moskovassa läpi erittäin tiukan karsinnan ja huolellisen koulutuksen. Heidän oli tinkimättä noudatettava Neuvostoliiton hallituksen virallista linjaa, ja itsenäiseen ajatteluun taipuvat lienee Korhosen arvion mukaan karsittu pois jo varhaisessa vaiheessa. Korhosen mukaan keskusteltaessa näiden kanssa kansainvälisestä politiikasta suomalaisesta osapuolesta tuntui kuin olisi lukenut Pravdaa tai itäsaksalaista Neues Deutschlandia. Kotiryssien ja heidän suomalaisten yhteyshenkilöidensä kanssakäyminen jäi diplomaattiselle tasolle, henkilökohtainen ystävyys ei Korhosen mukaan tullut kysymykseenkään.
Tohtori Jukka Tarkan mukaan taitavasti hoidetuista kotiryssäkeskusteluista oli parhaimmillaan hyötyä myös Suomelle. Korkean tason KGB-miehet välittivät suomalaisille keskustelukumppaneilleen ensi käden tietoa neuvosto-osapuolen ajattelutavasta ja suunnitelmista. Tällaista poliittista ennakointimahdollisuuksia parantavaa näkemystä tuottivat esimerkiksi Suomen Työnantajain Keskusliiton puheenjohtajan Päiviö Hetemäen keskustelut Suomen läntisistä integraatioratkaisuista ja puolueettomuuspolitiikasta Albert Akulovin ja Mihail Kotovin kanssa sekä Elinkeinoelämän valtuuskunnan toimitusjohtajan Max Jakobsonin yhteydenpito Viktor Vladimiroviin 1980-luvun alun presidenttipelin aikana.
Kotiryssäinstituution hiipuminen
Vuonna 2015 Helsingin Sanomissa kerrottiin, että kotiryssäinstituutio on suuressa määrin lakannut olemasta. Venäjän suurlähetystön väki ei enää pidä yhteyttä sen paremmin suomalaisiin poliitikkoihin kuin toimittajiinkaan. Max Jakobsonin mukaan muutos alkoi vuoden 1984 lopulla, kun näkyvästi julkisuudessa ollut Viktor Vladimirov kutsuttiin takaisin Moskovaan ja hänen tilalleen nimitettiin näkymätön Feliks Karasev.
Veli Malin
Veli ”Jappe” Malin (s. 5. heinäkuuta 1959) on suomalainen moottoriurheilija.
Veli Malin on saavuttanut useita mitaleita kiihdytysmoottoripyöräilyn katu- ja pro stock- luokissa SM-, PM- ja EM-tasolla.
Veli Malin ajoi suurimman osan urastaan Kawasaki-merkkisillä moottoripyörillä.
Aino (suihkukaivo)
Aino on Emil Wikströmin pronssiveistoksinen suihkukaivo vuodelta 1912. Se sijaitsee Fellmanin kartanon itäpuolella Lahdessa. Alun perin suihkukaivo on sijainnut Helsingissä, josta se on siirretty nykyiselle paikalleen 1949. Wikström sai vuonna 1908 liikemies Uno Staudingerilta tilauksen Aino-suihkukaivosta, joka pystytettiin Laivurinkadun varressa sijainneeseen Staudingerin Villa Johannan pieneen puutarhaan.
pienoiskuva|100px|center|Ahtolan mies työntämässä takaa
Jakan
Jakan on Filippiineillä Basilanin provinssissa puhuttu malaijilais-polynesialainen kieli. Sen läheisiä sukukieliä ovat sama ja inabaknon. Vuoden 1990 väestönlaskennassa jakania puhui äidinkielenään 106 000 ihmistä.
David Lowell Rich
David Lowell Rich (31. elokuuta 1923 – 21. lokakuuta 2001) oli yhdysvaltalainen elokuvaohjaaja, jonka töiden joukossa on katastrofikuvaus Airport '80 - Concorde (1979). Hän syntyi New Yorkissa ja oli tuotteliaana 1950-luvulta 1980-luvulle.
Rich ohjasi myös televisiossa, mistä hyvästä hänelle myönnettiin vuonna 1978 Emmy-palkinto.
Marek Lemsalu
Seurajoukkueuransa aikana Lemsalu edusti FC Levadia Tallinnan lisäksi JK Viljandi Tulevikia ja FC Floraa kotimaassaan, Mainzia Saksassa ja Strømsgodsetia sekä Bryneä Norjassa.
Maajoukkueurallaan Lemsalu pelasi 86 ottelua Viron maajoukkueessa ja teki kolme maalia. Maajoukkueuraa kesti vuodesta 1991 vuoteen 2007 asti.
Kaskela (Vantaa)
Kaskela on Vantaalla Hakunilan kaupunginosan läntisessä osassa sijaitseva asuinalue. Se rajautuu lännessä Lahdenväylään, etelässä Kehä III:een ja pohjoisessa Itä-Hakkilaan. Aluetta halkoo leveyssuunnassa Kyytitie, ja alueen itäreunassa kulkee Lahdentie. Vain vähän matkan päässä Itä-Hakkilan puolella on Vantaan vankila. Toukokuussa 2021 Kaskelassa asui 1 200 ihmistä.
Kaskela oli pitkään tunnettu pientaloalueena, jonka halkoo keskeltä Kyytitie, ja jonka keskellä sijaitsi suuri linja-autovarikko. Alueen pohjois- ja eteläosat säilyvät pientaloalueina, mutta keskiosaan Kyytitien molemmin puolin on kaavoitettu kerrostalokortteleita. Ensimmäiset kerrostalot Kyytitien pohjoispuolelle valmistuivat vuonna 2018.
Kehittämissuunnitelma
pienoiskuva|[[Vantaan pikaraitiotie on linjattu Kyytitielle.]] Kaskelan on tarkoitus yhdistyä selkeämmin Hakunilaan, ja ”Hakunilan keskustan laajennus 2” -kaavamuutoksen mukaisesti alueelle rakentuu paljon taloja ja palveluita. Puretun bussivarikon tilalle on suunniteltu paljon asuntoja, liiketoimintatiloja, päiväkoteja ja puistoalueita. Asuntoja rakennetaan myös Lahdentien toiselle puolelle Laukkarinteen ja Liinakkokujan alueille.
Kaavamuutos tiivistää kaupunkirakennetta suunnitellun Vantaan pikaraitiotien ympäristössä. Raitiotien reitti kulkee Kaskelan läpi Kyytitietä pitkin. Itä-Vantaan aluearkkitehdin mukaan Kaskelan laajentamisen entisen bussivarikon tontille on sanottu riippuvan raitiotien rakentamispäätöksestä. Rakentamispäätös tehtiin lopulta vuonna 2023.
Nykyisellään Kyytitie ylittää Lahdentie-seututien sillalla, mutta Kaskelan laajennussuunnitelmaan kuuluu Lahdentien muuttaminen kaduksi ja linjaaminen uudelleen Kyytitien tasoon.
FS Forbin (D620)
Forbin on Ranskan laivaston 2008 palvelukseen otettu Horizon-luokan fregatti.