cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Peer Günt
Historia
Yhtye oli suosionsa huipulla 1980-luvun jälkimmäisellä puoliskolla, jolloin vuoden 1985 Peer Günt -esikoislevyä seuranneet kolme albumia vuoden 1986 Backseat, vuoden 1987 Good Girls Don't... ja vuoden 1988 Fire Wire myivät jokainen kultaa ja nousivat Suomen virallisen albumilistan ensimmäiselle sijalle. Menestyksen myötä kiinnostus Peer Güntiin heräsi myös ulkomailla; yhtye julkaisi levyjään Euroopassa ranskalaisen High Dragon Records -levymerkin alla ja keikkaili Suomen lisäksi muun muassa Isossa-Britanniassa, Neuvostoliitossa, Pohjois-Koreassa, Norjassa, Ruotsissa sekä Tanskassa, missä yhtye edusti Suomea vuoden 1987 Roskilden musiikkifestivaaleilla. Suurempaa menestystä ei ulkomailta kuitenkaan tullut ja suurin suosio alkoi hiljalleen hiipua myös Suomessa vuonna 1990 julkaistun viidennen levyn Don't Mess With The Countryboys julkaisun aikoihin, osaksi valloilla olleen konemusiikkitrendin vuoksi. Edellisiä albumeita vaisumman vastaanoton saaneen vuoden 1994 Smalltown Maniacs -levyn jälkeen Peer Günt tyytyi kiertämään vuosituhannen loppuun saakka aiempaa pienemmissä keikkapaikoissa ja huomattavasti epäsäännöllisemmin. Tämä johtui osittain myös rumpali Erkinharjun soittamisesta Leningrad Cowboys -yhtyeessä.
Peer Günt tuli aikanaan tunnetuksi myös kovasta keikkatahdistaan; yhtye soitti 1980-luvun huippuvuosinaan yli 150 keikkaa vuodessa. Vielä 1990-luvullakin Peer Günt teki jäsentensä muista hankkeista huolimatta parhaimmillaan 70 keikkaa vuodessa ja kaikista vaisuimmallakin vuosina 1998–2001 noin 20–30 keikkaa vuodessa. Syyskuusta 2001 eteenpäin yhtye oli vuoden tauolla, kunnes aktivoitui jälleen syksyllä 2002. Jäsenten muut hankkeet jäivät ja kaikki keskittyivät jälleen täysin Peer Güntiin. Yhtye esiintyikin ensimmäistä kertaa ulkomailla sitten 1980-luvun lopun, Sweden Rock -festivaaleilla kesällä 2003.
Vuonna 2005 yhtye teki 11 vuoden levytystauon jälkeen odotetun paluun albumilla No Piercing, No Tattoo. Saman vuoden kesällä Timo Nikki kuitenkin ilmoitti yhtyeen lopettavan toimintansa. Hajoamisen syyksi Nikki ilmoitti trion muiden jäsenten välinpitämättömyyden ennalta vuonna 2002 sovittujen, jatkamisen mahdollistaneiden sopimusten noudattamisessa, eli liiallisen alkoholin käytön lopettamisesta keikoilla ja kiertueella.
Vuonna 2006 Nikki toi Peer Güntin takaisin esiintymislavoille uusitulla kokoonpanolla, basistinaan Pete Pohjanniemi ja rumpalinaan Sauli ”Sakke” Koivula. Tällä kokoonpanolla yhtye on julkaissut kaksi studiolevyä; Guts and Glory vuonna 2007 ja Buck the Odds vuonna 2009 sekä konserttitaltioinnin Live Today, Gone Tomorrow vuonna 2011.
Syksyllä 2016 Peer Günt juhli 40-vuotista taivaltaan kattavalla klubikiertueella ympäri Suomen. Nykyään Peer Günt keikkailee kausiluontoisesti keskittyen enimmäkseen festivaalien ja isoimpien rock-klubien kiertämiseen.
Kokoonpanot
Alkuperäiseen, vuosina 1976–1977 esiintyneeseen kokoonpanoon kuuluivat kitaristi-laulaja Timo Nikki, basisti Vesa Suopanki sekä rumpali Pauli Johansson, joka on sittemmin tullut tunnetuksi Loose Prick -yhtyeen laulusolistina. Nikki on ainoa jäsen joka on ollut mukana yhtyeessä sen perustamisesta lähtien. Peer Güntin kokoonpanon muodostivat vuosina 1983–2005 Nikki, rumpali Teijo ”Twist Twist” Erkinharju sekä basisti Teijo ”Tsöötz” Kettula. Nykyinen, pitkäikäisin aktiivinen Peer Güntin kokoonpano Nikki-Pohjanniemi-Koivula on toiminut vuodesta 2006.
Entisistä jäsenistä tunnetuimpia ovat rumpali Erkinharju, joka on esiintynyt Peer Güntin ohella muun muassa Leningrad Cowboys- ja Los Bastardos Finlandeses-yhtyeiden riveissä, sekä kitaristi-laulaja Timo Kipahti, joka tunnetaan nykyisin taiteilijanimellä Toni Rossi. Kipahti soitti kitaraa yhtyeen kahdella ensimmäisellä omakustannesinglellä.
Yhtyeen nykykokoonpanon Pete Pohjanniemi ja Sakke Koivula soittivat yhdessä Kari Peitsamon kanssa kesästä 2016 toukokuuhun 2017 Shöcking Blü -yhtyeessä. Yhtyeen hajottua Peitsamo perusti yhdessä Peer Güntin entisten soittajien Tsöötz Kettulan ja Twist Twist Erkinharjun kanssa Devil’s Milk -yhtyeen. Kettula ja Erkinharju soittavat myös Dog Days Revolution -yhtyeessä.
Aikajana
Aikajanaan on listattu vain yhtyeen viralliset jäsenet, sessio- ja kiertuejäseniä ei ole merkitty.
U2 360° Tour
U2 360° Tour oli irlantilaisen rock-yhtye U2:n vuosina 2009–2011 järjestämä kiertue, joka seurasi yhtyeen vuoden 2009 studioalbumia No Line on the Horizon. Kiertueella U2 konsertoi stadioneilla Pohjois- ja Etelä-Amerikassa, Euroopassa, Australiassa, Uudessa-Seelannissa ja Afrikassa. Kiertue sai nimensä ympyränmuotoisesta lavarakennelmasta ja siitä, miten yleisö sijoittui konserttilavan ympärille. Kiertueen lavarakennelma The Claw oli 50 metriä korkea ja koostui äänentoistojärjestelmästä sekä laajenevasta lieriönmuotoisesta videonäytöstä, ja se on suurin koskaan rakennettu lavarakennelma.
Kyle MacLachlan
Kyle Merritt MacLachlan (os. McLachlan; s. 22. helmikuuta 1959 Yakima, Washington) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hänet tunnetaan parhaiten roolistaan FBI-agentti Dale Cooperina televisiosarjassa Twin Peaks (1990–1991; 2017) ja sen esiosaelokuvassa Twin Peaks – Tuli kulje kanssani (1992), sekä rooleistaan elokuvissa Dyyni (1984), Blue Velvet – ja sinisempi oli yö (1986), The Doors (1991), The Flintstones – Kiviset ja Soraset (1994), Showgirls (1995) ja Inside Out – mielen sopukoissa (2015).
U2 360° Tour
Kaikki kiertueen konserteista olivat loppuunmyytyjä. Moni konserteista myytiin loppuun vain minuuteissa lipunmyynnin alkamisen jälkeen. The Claw -rakennelman vaativan rakentamisen ja kuljettamisen vuoksi yhtyeellä oli kiertueen aikana käytössään kolme erillistä lavarakennelmaa. Konserttien 360-asteinen tuotanto kasvatti monien stadioneiden yleisökapasiteettia jopa 25 prosentilla, minkä johdosta U2 teki yleisöennätyksiä yli 60 konsertissaan. U2 360° Tourin show käsitti monia eri teemoja: eräs näistä oli ulkoavaruus, sillä The Claw muistutti ulkoisesti avaruusalusta. Konserteissa esitettiinkin muun muassa videoviestejä Kansainväliseltä avaruusasemalta. Konserttien yhteiskuntapoliittisia puolia edustivat muun muassa Desmond Tutun ja Aung San Suu Kyin videoviestit. Myös yhtyeen settilista vaihteli: vuoden 2010 konserteissa esitettiin julkaisemattomia kappaleita, ja vuonna 2011 yhtye soitti enemmän 1990-luvun kappaleitaan juhlistaakseen 20 vuotta täyttänyttä albumiaan Achtung Baby.
Kyle MacLachlan
Hän on myös näytellyt lukuisissa televisiosarjoissa, kuten Sinkkuelämää (2000–2002), Täydelliset naiset (2006–2012), Ensisilmäyksellä (2010–2014), Portlandia (2011–2018) ja S.H.I.E.L.D. Agentit (2014–2015).
U2 360° Tour
Kiertue käynnistyi 30. kesäkuuta 2009 Barcelonasta, Espanjasta ja päättyi 30. heinäkuuta 2011 Monctoniin, Kanadaan. Yhtye taltioi vuoden 2009 lokakuussa konserttinsa Kalifornian Pasadenassa Rose Bowl -stadionilla konserttivideoksi U2 360° at the Rose Bowl. Konsertti esitettiin myös suoratoistona YouTube-sivustolla. U2 360° Tour keräsi positiivisia arvioita niin yhtyeen faneilta kuin kriitikoiltakin, ja se oli päättyessään rikkonut lukuisia ennätyksiä. U2 360° Tour on muun muassa kaikkien aikojen tuottoisin konserttikiertue yli 736 miljoonan dollarin lipputuloillaan, sekä kaikkien aikojen eniten yleisöä kerännyt (yli 7,2 miljoonaa myytyä lippua) konserttikiertue.
Kyle MacLachlan
Roolistaan Twin Peaksissä MacLachlan palkittiin parhaan draamasarjan miespääosan Golden Globella vuonna 1991. Samasta roolista hän on saanut myös kaksi Emmy-ehdokkuutta sekä parhaan minisarjan tai televisioelokuvan miespääosan Golden Globe -ehdokkuuden vuonna 2017.
U2 360° Tour
Helsingin 2010 konsertti
thumb|210px|U2 esiintymässä Helsingin olympiastadionilla elokuussa 2010. The Claw -lavarakennelma (korkeus 51 m) ja stadionintorni (72 m). Helsingin olympiastadionin konsertit 20. ja 21. elokuuta 2010 valtasivat ennätyksellisen suuret konserttiyleisöt. Helsingin konsertti on vuonna 2009 alkaneen kiertueen 36. kaupunki. Kahtena konserttipäivänä arvioitiin osallistuvan yhteensä yli 104 000 kuulijaa. Innokkaimmat fanit olivat jonottaneet konserttiin pääsyä jo keskiviikosta 18. elokuuta lähtien. Edellisen kerran U2 esiintyi Suomessa vuonna 1997. U2:n kaksi Helsingin-konserttia olivat kiinnostaneet ihmisiä eri puolilla Eurooppaa. Esimerkiksi lauantaille myytiin pelkästään Baltian maihin 4 000 lippua. Paikalle saapuivat myös Viron presidentti Toomas Hendrik Ilves ja pääministeri Andrus Ansip.
Kyle MacLachlan
Uran alku ja 1980-luku
MacLachlan valmistui synnyinkaupungissaan Yakimassa sijaitsevasta Eisenhower High Schoolista vuonna 1977, minkä jälkeen hän opiskeli näyttelemistä Washingtonin yliopistossa Seattlessa. Hän suoritti Bachelor of Fine Arts -tutkinnon vuonna 1982.
MacLachlan teki elokuvadebyyttinsä David Lynchin eeppisessä tieteiselokuvassa Dyyni (1984), jossa hän esitti elokuvan päähahmoa, Paul Atreidesia. Elokuva oli taloudellinen floppi ja se sai huonon vastaanoton kriitikoilta. MacLachlan ja Lynch jatkoivat yhteistyötä elokuvassa Blue Velvet – ja sinisempi oli yö (1986), jota MacLachlan tähditti yhdessä Isabella Rossellinin, Dennis Hopperin ja Laura Dernin kanssa. Blue Velvet sai huomattavasti paremman vastaanoton kriitikoilta. Vuonna 1987 MacLachlan tähditti scifi-toimintaelokuvaa Pahan naamio.
1990-luku
pienois|pysty|Kyle MacLachlan Emmy-palkintogaalassa 1991. 1990-luvun alussa MacLachlan esitti FBI-agentti Dale Cooperia Lynchin ja Mark Frostin televisiosarjassa Twin Peaks (1990–1991) sekä sen esiosaelokuvassa Twin Peaks – Tuli kulje kanssani (1992). Rooli toi MacLachlanille Golden Globen parhaasta miespääosasta draamasarjassa sekä kaksi Emmy-ehdokkuutta.
Vuonna 1991 MacLachlan esitti muusikko Ray Manzarekia Oliver Stonen elokuvassa The Doors, joka kertoo samannimisestä yhtyeestä. Stone tarjosi MacLachlanille myös pääroolia sotaelokuvasta Platoon – nuoret sotilaat (1986), mutta hän kieltäytyi. Rooli meni lopulta Charlie Sheenille. Vuonna 1993 MacLachlan esitti pääroolia Franz Kafkan Oikeusjutun samannimisessä filmatisoinnissa.
2000-luku
2000-luvun alussa MacLachlan teki paluun televisiosarjojen pariin. Hän esiintyi muun muassa romanttisessa draamakomediasarjassa Sinkkuelämää (2000–2002), jossa hän esitti Trey MacDougalia, Charlotte Yorkin aviomiestä, sekä saippuaoopperassa Täydelliset naiset (2006–2012), jossa hän esitti Orson Hodgea, Bree Van de Kampin aviomiestä. Hän myös esiintyi rikosdraamasarja Kova laki: Erikoisyksikön yhdessä jaksossa vuonna 2004. Vuonna 2006 hän esitti pääroolia lyhytikäisessä televisiosarjassa In Justice. 2000-luvulla MacLachlan on tehnyt myös muutamia äänirooleja animaatioihin ja videopeleihin, joihin lukeutuvat Grand Theft Auto III, Free Jimmy ja Justice League: The New Frontier, jossa hän ääninäytteli Teräsmiestä.
Elokuvien ja television lisäksi MacLachlan on esiintynyt myös teatterissa. Hän teki ensiesiintymisensä Broadwayllä vuonna 2003 Harold Pinterin kirjoittamassa näytelmässä The Caretaker, jossa hän esiintyi yhdessä Patrick Stewartin ja Aidan Gillenin kanssa. Vuonna 2002 hän esiintyi yhdessä Woody Harrelsonin kanssa John Kolvenbachin kirjoittamassa näytelmässä On Average Day Lontoon West Endillä.
2010-luku
pienois|pysty|Kyle MacLachlan [[Cannesin elokuvajuhlat|Cannesin elokuvajuhlilla 2017.]] Vuosina 2010–2014 MacLachlan esiintyi tilannekomediasarjassa Ensisilmäyksellä, jossa hän esitti George Van Smootia. Myöhemmin vuonna 2022 hän uusi roolinsa spinoff-sarja How I Met Your Fatherin ensimmäisellä tuotantokaudella.
Vuosina 2011–2018 hän esitti Portlandin pormestaria komediasarjassa Portlandia. Vuonna 2012 hän esitti yhtä pääroolia lyhytikäisessä draamasarjassa Made in Jersey, jonka jälkeen vuosina 2013–2014 hän esiintyi draamasarja Good Wifen neljässä jaksossa. Vuosina 2014–2015 hän esiintyi Marvel Cinematic Universen televisiosarjassa S.H.I.E.L.D. Agentit, jossa hän esitti supervihollinen Calvin Zaboa. Vuonna 2015 hän ääninäytteli Pixarin animaatioelokuvassa Inside Out – mielen sopukoissa.
Vuonna 2017 MacLachlan uusi Dale Cooperin roolin Twin Peaksin kolmannella tuotantokaudella. MacLachlan sai roolista parhaan minisarjan tai televisioelokuvan miespääosan Golden Globe -ehdokkuuden. MacLachlan on kertonut haastattelussa, että hän ei itsekään ymmärrä kaikkea Twin Peaksissä, ja että sarjan fanit ymmärtävät sitä paremmin kuin hän.
2020-luku
2020-luvulla MacLachlan on esiintynyt muun muassa elokuvissa Tesla (2020) ja Capone (2020) sekä televisiosarjoissa Atlantic Crossing (2020) ja Joe vs. Carole (2022).
Yksityiselämä
Vuonna 1999 MacLachlan tapasi nykyisen vaimonsa, Desiree Gruberin. He menivät naimisiin 20. huhtikuuta 2002. Heidän poikansa syntyi vuonna 2008.
Nauran ja rakastan
Nauran ja rakastan  on Arja Korisevan 13. albumi, joka julkaistiin 2003. Albumin on julkaissut CD-levynä Magnum Music. Albumin kappaleesta Tää tunne meille jää tehtiin musiikkivideo, joka esitettiin Levyraati -ohjelmassa.
Kesällä 2003 levyltä irrotettu tangosinkku, Voitko vain unohtaa, myi kultaa, eli yli 5000 kappaletta, Seinäjoen Tangomarkkinoilla. Lisäksi levy palkittiin elokuussa 2003 paikallisradioitten toimittajien "kuukauden levy" -kunniakirjalla.
Veikko Palotie
Palotie valmistui oikeustieteen kandidaatiksi Helsingin yliopistosta 1943 ja sai varatuomarin arvon 1946. Pääkonsulin arvonimen hän sai 1975.
Sotapalveluksesta palattuaan Palotie oli aluksi Asianajotoimisto Rainer Wuorion palveluksessa kunnes hän perusti vuonna 1951 oman asianajotoimiston joka erikoistui yritysjuridiikkaan sekä perintö-, testamentti- ja säätiökysymyksiin. Asianajotoimisto Veikko Palotie & Co Oy toimii nykyisin nimellä Merilampi Oy. Palotie oli hallituksen jäsenenä useissa yrityksissä ja toimi lainopillisena asiantuntijana niissä.
Vuodesta 1982 alkaen Palotie keskittyi Paulon Säätiön hoitamiseen ja toiminnan kehittämiseen. Säätiön olivat perustaneet helsinkiläisen ravintola Bellevuen omistanut ravintoloitsija Reko Paulo (ent. Grigori Pawlow, 1891–1957) ja hänen vaimonsa Hulda Helén (1884–1963). Palotie toimi vuonna 1966 toimintansa aloittaneen säätiön hallituksen puheenjohtajana. Paulon Säätiö jakaa apurahoja lääketieteellisen tutkimustyön, liikesivistyksellisen tutkimus- ja koulutustyön sekä kuvataiteen ja säveltaiteen edistämiseen. Säätiön yhteyteen perustettiin vuonna 1977 Veikko Palotien rahasto joka jakaa apurahoja liikesivistystä edistäviin tarkoituksiin ja liike-elämän juridiikan tutkimiseen.
Markku Rönkkö
thumb|Markku Rönkkö heinäkuussa 2012. Markku Rönkkö (s. 7. kesäkuuta 1958 Sonkajärvi) on suomalainen kirjailija, joka on julkaissut romaaneja, novelleja ja esseitä ja kirjoittanut näytelmiä, tv-dokumentteja ja -viihdettä. Hän on opiskellut sosiologiaa, sosiaalipsykologiaa, sosiaaliantropologiaa ja viestintää Helsingin yliopiston Valtiotieteellisessä tiedekunnassa, mutta opinnot keskeytyivät, kun hän aloitti mainostoimistossa.
Rönkön työpaikkoja ovat olleet MK-mainos, Unileverin omistama Lintas, SEK, Erma & Horelli ja Paltemaa Huttunen Santala Oy. Copywriterina ja luovana johtajana Rönkkö on palkittu tärkeimmissä alan kilpailuissa mukaan lukien Cannes, Clio, One Show, New York, London, Epica ja Eurobest. Vuonna 1996 hänet palkittiin mainonnan ja graafisen suunnittelun ammattilaisten Vuoden Huiput -kilpailussa Platinahuipulla, jonka lisäksi hän on saanut muun muassa 18 Kultahuippua, 13 Kultajyvää sekä Matti Viherjuuri -palkinnon. Vuonna 2005 hän sai Amnesty Internationalille tekemästään työstä Cannesin Leijonan. Kansallisia ja kansainvälisiä huomionosoituksia on pitkälti yli 400. Rönkön tunnetuimpia kampanjoita ovat Valio Maidon Teemu Selänne, Pohjolan Easy Living, Olvin Ajattele positiivisesti sekä DNA:n Elämä on, jonka slogan tuli osaksi suomalaista arkikieltä.
Sylvi Visapää
Sylvi Ragna Margaretha Visapää, vuoteen 1938 Backberg (29. kesäkuuta 1902 Rauma – 21. syyskuuta 1995 Helsinki ) oli opetusneuvos, joka teki elämäntyönsä partio- ja kristillisten järjestöjen parissa.
Sylvi Visapään vanhemmat olivat rautatieinsinööri Adolf Backberg ja Alina Ingeborg Malmström. Visapää tuli ylioppilaaksi 1920 ja valmistui ekonomiksi 1922. Hän oli Suomen kristillisten ylioppilaiden liiton sihteeri 1938–1943, Naisten työvalmiusliiton toiminnanjohtaja 1943, Suomen NNKY:n pääsihteeri 1946–1970, Suomen partiotyttöjärjestön ylijohtaja 1943–1951, Partiotyttöjen Maailmanliiton korkeimman johtoelimen maailmankomitean jäsen 1946–1952 ja puheenjohtaja 1950–1952, ensimmäisenä suomalaisena,  sekä NNKY:n maailmanjärjestön varapuheenjohtaja 1951–1963. Suomen Lähetysseuran palveluksessa Kiinassa Visapää oli 1931–1932. Opetusneuvoksen arvonimen hän sai 1970.
Ben 10: Secret of the Omnitrix
Ben 10: Secret of the Omnitrix on vuonna 2007 ensi-iltansa saanut, Ben 10 -televisiosarjaan liittyvä animaatioelokuva. Se esitettiin suoraan televisiossa Yhdysvalloissa. Elokuvan ovat ohjanneet Sebastian Montes ja Scooter Tidwell, sen käsikirjoituksen tekivät Greg Klein ja Thomas Pugsley. Elokuvan pääosissa ääninäyttelivät Tara Strong, Meagan Smith ja Dave Fennoy.
Juoni
Viimeisin taistelu tohtori Animoa vastaan on saanut Omnitrixin itsetuholaskentaan. Benin täytyy matkustaa läpi galaksien yhdessä Tetraxin kanssa löytääkseen Omnitrixin luojan Azmuthin, sillä hän on ainoa, joka kykenee korjaamaan ongelman. Vilgax seuraa kuitenkin heitä koko matkan ajan yrittäen samalla kaapata Omnitrixin itselleen. Matkan edetessä Ben tapaa Azmuthin assistentin Myaxxin, joka on Vilgaxin näköinen ja kertoo, että luojan voi löytää Xenon-planeetalta. Siellä he joutuvat Floraunojen (Wildvinejen) kohteeksi ja ne vievät Gwenin mukanaan. Kun he pääsevät luojan luo, Azmuth ei suostu auttamaan. Ben on raivoissaan, hän menetti serkkunsa ja nyt Omnitrix tuhoaisi koko universumin! Ben ei sulata sitä, joten hän käy toimeen. Kun Vilgax hyökkää SixSixin kanssa Xenonille, Azmuthin on pakko auttaa. Azmuth deaktivoi ja korjaa Omnitrixin, ja tällä kertaa siinä on Jättimäinen yllätys...
Jomsviikingit
Jomsviikingit olivat Jomsborgissa asuneita viikinkejä, jotka muodostivat itsenäisen palkkasotilasveljeskunnan 900-luvun lopulta 1000-luvun alkuun. Heihin viitataan useissa saagoissa erityisesti Jómin viikinkien saagassa (Jómsvíkinga saga), joka kertoo Jomsborgin perustamisesta ja jomsviikinkien vaiheista. Ei ole varmaa, ovatko saagojen jomsviikingit todella olleet olemassa. Jomsborgin olemassaolosta tai sijainnista ei ole myöskään varmaa tietoa, mutta sen sijainniksi on usein esitetty Wolinin saarta.
Veljeskunnan perustamisesta on ristiriitaisia tietoja. Myöhempien tanskalaisten kirjoitusten mukaan jomsviikinkien veljeskunnan ja Jomsborgin linnoituksen perusti Tanskan kuningas Harald Sinihammas 980-luvulla tultuaan poikansa Sven Haaraparran käskystä karkotetuksi. Jomsviikinkien saagassa kerrotaan Svenin kasvatti-isän Palnatoken perustaneen Jomsborgin. Tiedot Jomsborgin suuruudesta vaihtelevat, satamaan on sanottu mahtuneen 30-300 laivaa. Useimmat saagat ovat yhtä mieltä siitä, että jomsviikinkien päällikkönä oli myöhemmin jaarli Sigvald, Skånen kuninkaan Strut-Haraldin poika.
Norjan kuningas Maunu Hyvä tuhosi Jomsborgin 1043. Jomsviikinkien ydin kuitenkin tuhoutui jo aikaisemmin, kun jaarli Sigvald kuoli ennen vuotta 1010. Sigvaldin veljet, Heming ja Thorkel, veivät tuolloin loput jomsviikingeistä Englantiin, jossa heistä tuli osa Knuut Suuren henkivartiostoa.
Vaikka jomsviikinkejä pidettiin taitavina palkkasotilaina, heidän palkkaajiensa merkittävimmät sotaretket päättyivät häviöön. Syynä tähän saattoi olla jaarli Sigvaldin taipumus paeta, kun taistelun lopputulos näytti epävarmalta.
Jomsviikinkien saagan mukaan veljeskunnan säännöt olivat tiukat. Jomsviikinkeihin voitiin hyväksyä voimansa osoittaneet 18–50-vuotiaat miehet, jotka vannotettiin elämään rauhallisesti toisiaan kohtaan. Jokaisen jomsviikingin tuli kostaa toverinsa kuolema, mutta verikostoista päättivät päälliköt. Taistelussa he eivät saaneet näyttää pelkoa. Jomsviikinkien ei myöskään sallittu poistua Jomsborgista yli kolmeksi päivää ilman lupaa tai tuoda naisia linnoitukseen. Sääntöjä rikkoneet erotettiin välittömästi.
Pitkien puukkojen yö
Pitkien puukkojen yö (, Röhm-Putsch tai Nacht der langen Messer) oli Adolf Hitlerin kesällä 1934 toimeenpanema poliittinen puhdistus, jonka yhteydessä surmattiin hänen tunnettuja vastustajiaan. Pitkien puukkojen yöksi sanotaan 30. kesäkuuta ja 1. heinäkuuta 1934 välistä yötä. Hitler itse ilmoitti 13. heinäkuuta valtiopäivillä, että kuolleita olisi ollut 77, mutta uhrien todellisen määrän epäillään nousseen yli tuhannen. Puhdistuksen kohteiksi joutuivat johtavat strasserismin kannattajat natsipuolueessa, useat Hitleriä vastustaneet konservatiiviset poliitikot sekä erityisesti Sturmabteilungin eli SA:n johto.
Tausta
Sturmabteilung oli kesällä 1933 saavuttanut natsipuolueen sisällä merkittävän aseman. Siinä oli 2,5 miljoonaa miestä. Monet SA:n jäsenet ottivat vakavasti puolueen nimeen sisältyvät sanat sosialismi ja kansallissosialismi ja paheksuivat Adolf Hitleriä ja muita puolueen johtohahmoja näiden toisenlaisista ajatuksista. Tuloksena oli, että SA alkoi erkaantua puoluejohdosta. Se halusi muutoksia puolueeseen tavoitteenaan merkittävät sosiaaliset ja taloudelliset muutokset. Tavoitteena oli myös Reichswehrin ja SA:n sulauttaminen siten, että SA:n johtaja Ernst Röhmistä tulisi sotaministeri.
Vuonna 1934 Hitlerillä oli jo Saksassa kaikki valta käsissään, mutta hän pelkäsi vallankaappausta ja asemansa menettämistä. Salaliittoja koskevat huhut lisäsivät jännitteitä tilanteessa, jossa Hermann Göring, Joseph Goebbels, Heinrich Himmler ja Reinhard Heydrich muodostivat toisen puolen ja Ernst Röhm toisen. SA oli siten Hitlerin vallalle ainoa jäljellä ollut uhka.
Uhka ei ollut aiheeton. Röhm oli kutsunut Hitleriä "petturiksi", joka pitäisi lähettää ”pitkälle lomalle”. Röhm oli ollut tyytymätön Hitlerin politiikkaan, joka ei ollut hänelle ja muille SA:n johtajille tarpeeksi lojaalia kansallisosialistisille ihanteille. Hitler oli joutunut käytännön syistä tekemään myönnytyksiä konservatiiveille saadakseen teollisuuspomojen ja armeijan kenraaleiden tuen. Lisäksi Röhm aiheutti Hitlerille ongelmia sen vuoksi, että teollisuusjohtajat eivät suostuisi yhteistyöhön Hitlerin hallituksen kanssa niin kauan kuin Röhm puhui vallankumouksesta ja SA-joukot aiheuttaisivat levottomuuksia kaduilla.
Röhmin ja hänen väkivaltaisen järjestönsä voima pelotti muita. Göring ja Himmler pyysivät Heydrichia väärentämään todisteet, joiden mukaan Röhm olisi saanut Ranskasta 12 miljoonaa D-markkaa Hitlerin syrjäyttämiseksi. Himmler esitti ”todisteet” Hitlerille ja lisäsi oman epäilynsä, että Röhmillä olisi aikomus käyttää SA:ta apunaan Hitlerin syrjäyttämisessä.
Hitler oli aina pitänyt Röhmistä, olihan tämä ensimmäisiä natsipuolueen jäseniä ja osallistunut Hitlerin kanssa muun muassa vuonna 1923 oluttupavallankaappaukseen. Mutta Hitler oli kasvavan paineen alla, ja siksi SA:n valtaa oli vähennettävä. Saksalaiset sotilasjohtajat eivät pitäneet Röhmin ehdotuksista, joiden mukaan armeija pitäisi sulauttaa suurempaan SA:han, ja Hitleriä kannattaneet teollisuusjohtajat olivat huolissaan SA:n sosialistisista ajatuksista. Armeija oli myös huolissaan SA:n koosta: alkuvuodesta 1934 sen jäsenmäärä oli 2,5 miljoonaa, kun taas armeijan koko oli rajoitettu Versailles’n rauhansopimuksessa 100 000 mieheen. Kansallissosialistisen puolueen jäsenet eivät myöskään pitäneet Röhmistä ja muutamasta muusta SA:n johtajasta näistä esitettyjen homoseksuaalisuusväitteiden vuoksi.
Yö
Koska nämä kaikki ryhmät olivat Röhmiä vastaan, Hitler päätti toimia. Hän määräsi kaikki SA:n johtajat osallistumaan Bad Wiesseessä Münchenin ulkopuolella olevassa Hanselbauer-nimisessä täysihoitolassa järjestettävään kokoukseen. Hitler määräsi 30. kesäkuuta henkilökohtaisesti Röhmin pidätyksestä, minkä Alfred Rosenbergin päiväkirjat todistavat. Hitler itse osallistui Bad Wiesseen operaatioon.
Seuraavien tuntien aikana myös muut SA:n johtajat pidätettiin, ja monet heistä ammuttiin heti. Todennäköisesti Hitlerin alkuperäinen tarkoitus oli tuomita Röhm oikeudessa, mutta hän päätti kuitenkin, että Röhmin on kuoltava. Hitler käski, että Röhmille on tarjottava mahdollisuutta itsemurhaan, mutta loppujen lopuksi hänet ammuttiin. Hitler selvitti puhdistuksella välinsä moneen vanhaan vastustajaansa, joista Gregor Strasser, Gustav Ritter von Kahr, kenraali Kurt von Schleicher ja Edgar Julius Jung murhattiin, Franz von Papen määrättiin kotiarestiin.
Jälkimainingit
3. heinäkuuta annettiin lakiesitys Gesetz über Maßnahmen zur Staatsnotwehr, joka oikeutti tehdyt toimet jälkikäteen ”laillisen valtion itsepuolustuksen” nimissä.
Hitler ilmoitti puhdistuksesta 13. heinäkuuta väittäen, että 61 oli teloitettu, 13 ammuttu heidän vastustaessaan pidätystä ja kolme oli tehnyt itsemurhan. Ilmoituksessa hän sanoi: ”Jos joku moittii minua ja kysyy, miksi en vienyt asiaa normaaliin tuomioistuimeen, en voi sanoa muuta kuin, että sillä hetkellä olin vastuussa Saksan kansan kohtalosta ja siksi minusta tuli Saksan kansan korkein tuomiovallan haltija .”
Puhdistuksen seurauksena Hitler vahvisti kannatuksensa Reichswehrissa. SS-joukot irrotettiin SA:sta 26. heinäkuuta, ja Reichsführer-SS Himmleristä tuli Saksan poliisin ylin johtaja (Chef der Deutschen Polizei), joka oli vastuussa ainoastaan Hitlerille. Viktor Lutzesta tuli SA:n uusi johtaja, ja SA menetti pian merkityksensä natsien hallintokoneistossa. SA:lta vaadittiin nyt täydellistä lojaaliutta hierarkian ylimmästä miehestä viimeiseen mieheen.
Puhdistus sinetöikin Hitlerin vallan. Hänen vihollisensa oli eliminoitu. Kukaan ei enää uskaltanut vastustaa Hitleriä nousemasta armeijan ylipäälliköksi, kun presidentti Paul von Hindenburg kuoli kuukautta myöhemmin. Lippuvalaa myös muutettiin siten, että nyt jokainen sotilas ja virkamies vannoivat lojaaliutta myös Hitlerille henkilökohtaisesti. Monet upseerit suhtautuivatkin valaansa niin vakavasti, että välttivät Hitlerin arvostelemista 2. maailmansodan häviön edessäkin.
Pielaveden ortodoksinen seurakunta
Pielaveden ortodoksinen seurakunta oli Pielavedellä, Maaningalla ja Keiteleellä toiminut ortodoksinen seurakunta, joka yhdistettiin Kuopion ortodoksiseen seurakuntaan vuoden 2005 alusta.
Pielaveden ortodoksinen kirkko on pyhitetty apostoleille Pietari ja Paavali ja sen suunnitteli rakennusmestari W. Korhonen Laatokan Valamon luostarin Johannes Kastajan skiitan piirustusten mukaan. Kirkko vihittiin käyttöönsä 6. heinäkuuta 1958.
Suomen ortodoksisen kirkon seurakuntajako on vuodelta 1950, ja Pielaveden seurakunnan yhdistäminen sen omasta aloitteesta Kuopion seurakuntaan oli ensimmäinen vuoden 1950 jakoon tehty muutos. Seurakuntien yhdistämisen syynä oli Pielaveden seurakunnan jäsenmäärän jatkuva pieneneminen ja taloudellisten toimintaedellytysten heikkeneminen. Seurakunnan tulos oli vuosina 1998—2002 ollut keskimäärin 8000 euroa alijäämäinen huolimatta keskusrahaston merkittävästä tuesta. Lakkauttamishetkellä seurakunnassa oli noin 600 jäsentä.
Tarpianjoki
Tarpianjoki, joskus myös Viialanjoki, on Kokemäenjoen vesistöön kuuluva joki Pirkanmaalla ja Kanta-Hämeessä Suomessa.
Tarpianjoen pääuoma alkaa Tammelan ylängön luoteisosan valuma-alueelta Hämeenlinnasta, josta se laskee Akaan Kylmäkosken kautta Urjalan alueelle. Sieltä se edelleen jatkaa matkaansa Akaan Kylmäkoskelle Jalantijärveen, jonka kautta laskee Vanajaveteen Akaan Viialassa.
Pääuomaan laskee Lumijoki Kylmäkoskella ja Honkolanjoki Urjalassa.
Tarpianjoki kulkee Kallin,- Lintumaan,- Jalantijärven ja useiden kuivattujen järvien halki.
Se kulkee myös suurimman osan matkaansa peltoaukeiden halki ja on niiltä osin ruopattu.
Valuma-alue
Tarpianjoen valuma-alue (35.28) jakautuu yhdeksään osavaluma-alueseen, joiden yhteispinta-ala on 773,92 km² :
Pääuoma
Pääuoman varrella sijaitsevia Tarpianjoen valuma-alueen osa-alueita ovat Tarpianjoen alaosan alue (35.281), Tarpiajoen keskiosan alue (35.282), Jokikulman alue (35.283), Tampinkosken alue (35.284) ja ylimpänä Tarpianjoen yläosan valuma-alue (35.285).
Tarpianjoen alaosan alueen (35.281) suurin järvi on Jalanti Kylmäkoskella.
Tarpiajoen keskiosan alue (35.282) Kylmäkosken ja Urjalan välillä on lähes järvetön. Sen alueella on vain yksi lampi.
Jokikulman alue (35.283) Urjalassa on samoin lähes järvetön. Sen alueella on vain kaksi lampea.
Tampinkosken alueella (35.284) osittain Urjalassa ja osittain Kalvolassa Hämeenlinnassa Tammelan ylängön luoteisreunalla on useita melko isoja järviä. Näistä suurimpia ovat Lintumaanjärvi Kalvolassa Hämeenlinnassa, Kallijärvi ja Kokkijärvi Kalvolassa Hämeenlinnassa osaksi Urjalan puolella sekä Tyvijärvi, Ahlajärvi ja Iso-Salanti Kalvolassa Hämeenlinnassa.
Tarpianjoen yläosan valuma-alueella (35.285) pääosin Kalvolassa Hämeenlinnassa ja pienemmälltä osin Urjalassa ja Tammelassa on pari melko isoa ja yksi keskikokoinen järvi sekä joukko pienempiä järviä ja lampia. Suurimpia järviä valuma-alueella ovat Kotkajärvi Kalvolassa Hämeenlinnassa, Uurtaanjärvi Hämeenlinnan ja Urjalan rajalla ja Hietajärvi Tammelassa lähellä Hämeenlinnan rajaa.
Lumijoen valuma-alue
Lumijoen valuma-alueella (35.289) Jalantijärven yläpuolella entisen Kylmäkosken kunnan alueella Tarpianjokeen laskevat Lumijokea pitkin Lumijärvi ja Laadunjärvi Akaasta, Soilujärvi Akaan ja Vesilahden rajalta, Kikurinjärvi Urjalasta ja Ameenjärvi ja Pynnänjärvi Vesilahden ja Urjalan rajalta.lähellä Hämeenlinnan rajaa.
Ruta- Korte- ja Nuutajärven muodostama valuma-alue
Tähän valuma-alueeseen kuuluvat Tarpianjoen valuma-alueen osa-alueista Kortejärven-Rutajärven alue (35.286), Nuutajoen valuma-alue (35.287) ja Kolkanjoen-Kokonjoen valua-alue (35.288). Tämän Valuma-alueen ja vesireitin keskusjärviä ovat Kortejärvi, Rutajärvi ja Nuutajärvi Urjalassa.
Pääosin Urjalassa ja pieneltä osin Forssassa sijaitsevan, Urjalan Rutajärveen etelästä laskevan Nuutajoen valuma-alueen (35.287) suurin järvi on Nuutajärvi Urjalassa. Reitin latvajärviä ovat Nuutajärveen etelästä laskevat Särkijärvi ja Matkunjärvi Urjalan ja Forssan rajalla ja Kivijärvi Urjalassa. Lännestä Nuutajärveen laskevista järvistä suurimmat ovat Valajärvi sekä Iso ja Vähä Mustajärvi Urjalassa.
Kolkanjoen-Kokonjoen valuma-alueelta (35.288) Rutajärveen laskee idästä Urjalan ja Forssan rajalta Kokonjärvi, johon laskevat edelleen Lahmajärvi Urjalasta ja Hirsjärvi Urjalan ja Tammelan rajalta. Lisäksi on samalla suunnalla muutamia pienempiä lampia ja järviä.
Muuta
Joen pääuoman ylittää kymmenen maantiesiltaa, joiden lisäksi on useita yksityisiä siltoja.
Jens Boden
Jens Boden (s. 29. elokuuta 1978 Dresden) on saksalainen pikaluistelija ja olympiamitalisti. Hänen nykyinen seuransa on EV Dresden. Boden voitti 5000 metrin matkalla olympiapronssia vuonna 2002, joka oli hyvin suuri yllätys, hän oli myös ensimmäinen saksalainen miesluistelija olympiamitaleilla 10 vuoteen.
Heinäkuun vallankumous
thumb|[[Eugène Delacroix'n Vapaus johtaa kansaa]] Heinäkuun vallankumous eli Ranskan vuoden 1830 vallankumous oli heinäkuun 27. ja 29. päivän välillä vuonna 1830 Pariisissa tapahtunut kansannousu, joka johti kuningas Kaarle X:n vallastaluopumiseen ja Ludvig Filipin valtaannousuun. Kansannousu oli viime kädessä reaktio konservatiivisen Kaarle X:n julkaisemiin taantumuksellisiin heinäkuun ordonansseihin, joiden katsottiin kumoavan vuoden 1814 perustuslain periaatteet. Väkijoukko valloitti Tuileries’n, Louvren, arkkipiispan palatsin ja muita tärkeitä rakennuksia. Kaarle X luopui vallasta 2. elokuuta ja hänen tilalleen uudeksi kuninkaaksi nimettiin 9. elokuuta Ludvig Filip, jonka hallituskautta 1830–1848 kutsuttiin heinäkuun monarkiaksi.
Vallankumouksen tausta
Ranskassa oli alkanut teollistuminen 1800-luvun alussa. Tehtaita rakennettiin ja suurliikemiehet tekivät suuria voittoja ja rikkauksia. Kaupungeissa eli työväenluokka, joka kamppaili vaikeissa olosuhteissa jokapäiväisestä toimeentulostaan. Heidän keskuudessaan eli muisto vuoden 1789 vallankumouksesta ja jakobiineista, jotka tasasivat rikkaiden ja köyhien erot.
Napoleonin sotien jälkeen hallitsijaksi oli noussut kuningas Ludvig XVIII, joka oli antanut Ranskalle perustuslain. Aateli ja hengellinen sääty ei voinut tätä hyväksyä, mutta porvaristo kannatti sitä ja toivoi hallituksen myös noudattavan sitä. Taitava pääministeri, Joseph de Villèle, sai tasapainopolitiikallaan yhteiskuntarauhan säilymään. Asiat muuttuivat, kun kuninkaaksi tuli vuonna 1824 Kaarle X.
Uuden kuninkaan aikana konservatiivien vaikutusvalta kasvoi ja he saivat vuonna 1829 pääministeriksi oman miehensä, ruhtinas Jules de Polignacin. Hän oli aikoinaan vastustanut vallankumousta ja Napoleonia ja ollut vakaumuksensa takia kymmenen vuotta vankilassa. Hän uskoi, että kuninkaat saavat valtansa suoraan Jumalaita. Häntä ei oltu yhdistetty mihinkään skandaaliin ja häntä pidettiin siveellisesti esikuvallisena ja moitteettomana. Arvostelijat moittivat häntä itsepäisyydestä, arvostelukyvyn puutteesta ja heikosta älystä. Ruhtinas Charles Maurice de Talleyrand sanoi hänen vievän Ranskan kuilun partaalle. Opposition äänenä esiintyi Talleyrandin tukema Adolphe Thiers, jonka julkaisema uusi sanomalehti, Le National ruoski armottomasti pääministeriä ja kuningasta. Mukana hallituksen vastaisissa juonitteluissa oli myös tuleva kuningas, Orleansin herttua, Ludvig Filip, jonka kotipalatsin salonkeihin oppositiomiehet kokoontuivat.
Lähtölaukaus
Pääministeri de Polignac riitautui nopeasti edustajakamarin kanssa. Pääministeriään tukeakseen kuningas Kaarle X hajotti edustajakamarin ja määräsi uudet vaalit. Vaalituloksena oli opposition vahvistuminen edustajakamarissa. Nyt kuningas antoi julistuksen joka lakkautti painovapauden, vaalilakia muutettiin niin, että äänioikeutettujen määrä pieneni ja uusi edustajakamari hajotettiin. Kuningas kaappasi julistuksella itselleen laittomasti lisää valtaa. Tämä tapahtui 26. heinäkuuta 1830.
thumb|Kuningas [[Kaarle X (Ranska)|Kaarle X, jonka heinäkuun julistukset olivat kipinä vallankumoukselle.]]
Seuraava päivä
Säädökset tehtiin julki kansalle ja aluksi Pariisissa vallitsi 27. heinäkuuta hiljaisuus. Kansaa alkoi kerääntyä hiljalleen kaduille ja Le Nationalin toimituksen eteen kerääntyneet näkivät poliisien menevän toimitukseen tehtävänään estää lehden ilmestymisen. Poliisin mukaan Le Nationalin toimittajat olivat rikkoneet uutta lakia julkaisemalla sanomalehteä ilman ennakkosensuuria ja sen koko painos sekä painokoneet piti takavarikoida. Thiers julisti, että hallinto on nyt menettänyt laillisuutensa ja ihmisten on käytävä vastarintaan. Sanat levisivät nopeasti julkisuuteen. Niitä levitettiin ympäri Pariisia julisteina. Ihmisiä alkoi kerääntyä pääministerin kodin edustalle huutaen iskulausetta Eläköön perustuslaki !
left|thumb|Pariisin kaupungintalon valtaus, Jean Victor Schnetzin maalaus
31. heinäkuuta
Kun Pariisi oli vallankumouksellisten hallussa, Ludvig Filip noudatti kutsua ja saapui Pariisiin. Lafaytte ja Ludvig Filip näyttäytyivät kansalle kaupungintalon parvekkeella ja trikolorin hulmutessa syleilivät toisiaan.
thumb|left|Orléansin herttua [[Ludvig Filip saapuu Pariisiin, Jean-Baptiste Carbilletin maalaus]]
Loppunäytös
Kaarle X ymmärsi nyt, että hänen valtakautensa oli loppunut. Elokuun toisena päivänä hän luopui kruunusta pojanpoikansa hyväksi. Kuninkaanlinnan pihalla laskettiin kuninkaallinen lippu ja kuningas tarkasti viimeisen kerran kaartin. Viikkoa myöhemmin hän purjehti Englantiin. 9. elokuuta Ludvig Filip otti vastaan hänelle tarjotun kuninkaan kruunun. Osoituksensa vapaamielisyydestään hän otti itselleen hallitsijanimen Ludvig Filip, ranskalaisten kuningas.
Vallankumouksen jälkeen
Vallankumous synnytti uuden perustuslaillisen monarkian, jota kutsuttiin heinäkuun monarkiaksi. Sitä vastustavia konservatiivisia Bourbon-suvun kannattajia ryhdyttiin kutsumaan legitimisteiksi.
Ranskassa työläiset ja ylioppilaat pettyivät nopeasti vallankumouksen lopputulokseen. Äänioikeutettujen määrää oli uudessa perustuslaissa lisätty, mutta heidän määränsä oli kuitenkin vain 200 000 Ranskan 30 miljoonasta asukkaasta. Suurella osalla kansaa ei ollut mitään mahdollisuutta esittää mielipidettään maan politiikasta ja valtaa käyttivät lähinnä suurporvarit, yhteiskuntaluokka, johon myös kuningas Ludvig Filip samaistui. Lisäksi vuonna 1832 julkaistiin joukko säädöksiä, joilla uudelleen rajoitettiin painovapautta ja yhdistymisvapautta.
Opposition ajatusmaailma tulee jälkipolville hyvin esille pilapiirtäjä Honoré Daumierin piirroksissa. Radikaali La Caricature -lehti julkaisi vuosina 1831–1835 sarjan armottomia pilapiirroksia, joissa Daumier syytti hallitsijaa halpamaisuudesta, omahyväisyydestä ja armottomasta kovuudesta köyhää kansaa kohtaan. Osansa saivat myös virkamiehet, ministerit ja suurliikemiehet. Daumier joutui piirrostensa takia vankilaan ja lehti lakkautettiin.
Epäoikeudenmukainen vallanjako ja heikko taloustilanne johtivat maassa kesäkuun kapinaan vuonna 1832. Hallitus murskasi sen parissa päivässä. Tyytymättömyys jäi kuitenkin kytemään ja se kasvoi kasvamistaan johtaen vuoden 1848 helmikuun vallankumoukseen.
Italian taide
Italian taide on käynyt historiansa aikana läpi useita vaiheita.
Antiikki
Rooman valtakunta ulottui loistonsa päivinä Atlantilta pitkälle Aasiaan ja Skotlannista Afrikkaan. Niinpä sen kulttuuri poimi vaikutteita laajalta alueelta. Roomalainen taide oli suurelta osaltaan kreikkalaisen jatkoa. Omintakeisen italialaisen taiteen alkeita voidaan huomata etruskilaisessa taiteessa, mutta varsinaisen pohjan laskee sille vasta varhaiskristitty taide. Jo ensimmäisillä kristityillä vuosisadoilla syntyy antiikkiseen taiteeseen pohjautuva katakombien seinämaalaus; kuvanveistoa edustavat lähinnä sarkofagien korkokuvat ja norsunluuveistokset.
300-luvulta, jolloin kristinusko tuli valtionuskonnoksi, kirkkojen rakennuttaminen työllisti arkkitehteja. Kirkkojen päämuodot olivat basilika ja keskuskirkko. Tässä varhaiskristillisessä taiteessa roomalaisiin perinteisiin yhdistyi Bysantin vaikutusta varsinkin Ravennassa sekä vielä 900-luvulla esimerkiksi Venetsiassa (Pyhän Markuksen kirkko).
Keskiaika ja renessanssi
thumb|[[Leonardo da Vincin Nainen ja kärppä, vuosilta 1483-1490.]]
Romaaninen tyyli esiintyy 1000-luvulla, mutta on erilainen eri osissa niemimaata. Sen kuuluisimmat esimerkit ovat Pisassa (tuomiokirkko ja kello- eli ns. vino torni, kastekirkko ja Campo Santo eli hautausmaa). Kirkot on holvattu ja rakennettu tiilestä (esimerkiksi San Ambrogio Milanossa, Parman kastekirkko). Gotiikka ei tullut koskaan suosituksi Italiassa eikä Milanon tuomiokirkkoa lukuun ottamatta päässyt ratkaisevasti vaikuttamaan sen rakennustaiteeseen.
thumb|left|230px|[[Giovanni Bellinin San Giobben alttaritaulu, noin 1485, Galleria dell'Accademia, Venetsia.]]
Luonteenomaisia 1200–1300-luvun italialaisille kirkoille ovat kupoli ja erillään olevat kellotornit eli kampaniilit kuten Firenzen ja Sienan tuomiokirkoissa. Elpyvä kaupunkielämä aiheuttaa huomattavien maallisten rakennusten rakentamisen, esimerkiksi Palazzo Vecchio Firenzessä ja Doge-palatsi Venetsiassa. Samoihin aikoihin esiintyy useita huomattavia kuvanveistäjiä kuten Pisanot. Maalaustaide vapautuu bysanttilaisesta vaikutuksesta; suuri uudistaja on Giotto. Pehmeämpää käsittelytapaa edustavat Duccio ja Simone Martini. Koko 1300-luvun (trecento) huomattavin taideteos on Pisan Campo Santon freskomaalaus "Kuoleman voittokulku".
Maailmanhistoriallisen merkityksen Italian taide saa renessanssin aikana. Renessanssi on maailmanhistorian ensimmäinen itsensä tiedostava aikakausi. Antiikin hengen läpitunkema taide herää 1400-luvun (quattrocento) alussa, Toscana ja Firenze keskipisteinään. Läheinen yhteys antiikin kanssa toteutuu parhaiten rakennustaiteessa. Johtavat arkkitehdit ovat Brunelleschi, Alberti, Majano, Michelozzi, Rossettino ja Venetsiassa Lombardi. Palatseille oli tunnusomaista rustiikkafasadi, jossa vaakasuora viiva hallitsee; rakennukset ovat linnamaisia. Kirkkorakennuksissa koristelu on runsas; huippuunsa se on kehittynyt Pavian Certosa-luostarin kirkon etufasadissa. Kuvanveistoa edustavat maineikkaasti muun muassa Ghiberti, Donatello, L. della Robbia ja Verrocchio, maalaustaidetta Keski-Italiassa muun muassa Fra Angelico, Masolino, Masaccio, Fra Filippo Lippi, Botticelli, Filippino Lippi, Ghirlandaio, Piero della Francesca, Melozzo da Forli, Luca Signorelli, Perugino, Pinturicchio, Pohjois-Italiassa Mantegna ja Bellinit.
Vuosisatain vaihteessa varhaisrenessanssi kehittyy täysrenessanssiksi. 1500-luvun (cinquecento) taiteelle on ominaista teknisten vaikeuksien voittaminen ja itsetietoinen liittyminen antiikkiin. Taiteen polttopiste siirtyy Roomaan, jonne paavit kutsuvat eteviä taiteilijoita. Johtava arkkitehti on Bramante, suurin rakennuskohde Pietarinkirkko. Muita arkkitehteja: Sangallo, Peruzzi, Giulio Romano, Veronassa San Micheli, Venetsiassa Sansovino. Suurimmat maalarit ovat Michelangelo, samalla suurin kuvanveistäjä, Rafael ja Leonardo da Vinci, muita Firenzessä Fra Bartolommeo ja Andrea del Sarto, Sienassa Sodoma, Venetsiassa Giorgione, Tizian ja Palma Vecchio, Parmassa Correggio.
Ruusukäyrä
thumb|200px|right|7-terälehtinen ruusu (k = 7) thumb|200px|right|8-terälehtinen ruusu (k=4). thumb|200px|right|Yhtälön määrittämiä ruusukäyriä vakion k=n/d eri arvoilla
Italian taide
Keskiaika ja renessanssi
Myöhäisrenessanssin, 1500-luvun loppupuoliskon, rakennustaiteelle on tunnusomaista sääntöjen ja esteettisten lakien tarkasta seuraamisesta johtuva kuivakiskoisuus. Johtavat arkkitehdit ovat Vignola, Palladio ja Vasari, taidemaalaajat Tintoretto ja Paolo Veronese, kuvanveistäjistä huomattavin Giovanni da Bologna.
Ruusukäyrä
Ruusukäyrä eli Grandin ruusu ( tai Rhodonea) on matematiikassa käyrä, jota voidaan pitää sinifunktion kuvaajana napakoordinaatistossa.
Italian taide
Uusi aika
1600-luvun taide, barokki, tavoitteli mahtipontista suuruutta ja koristeellisuutta; se rakasti voimakasta liikettä ja kierrettyjä muotoja ja kuvasi mielellään pateettista uskonnollisuutta. Johtava taiteilija sekä arkkitehtuurin että kuvanveiston alalla on Bernini, huomattavimmat maalarit Caravaggio, Ribera, Salvator Rosa, Carracci't, Guido Reni, Domenichino, Carlo Dolci sekä barokin päättäjä 1700-luvulla elänyt Tiepolo, johon Italian taiteen kukoistus päättyy. Muita 1700-luvun maalareita olivat Canaletto ja Guardi.
Ruusukäyrä
Yleiskuvaus
Jokainen ruusukäyrä on yhdenmuotoinen sellaisen käyrän kanssa, jonka yhtälö napakoordinaateissa on muotoa
tai vaihtoehtoisesti
Karteesisessa koordinaatistossa käyrä voidaan edellisessä tapauksessa esittää yhtälöparilla :
Nimi ruusukäyrä johtuu siitä, että käyrä tyypillisesti muistuttaa muodoltaan ruusun teriötä. Jos k on kokonaisluku, tällä käyrän kuvaamalla ruusulla on Vakio a osoittaa terälehtien pituuden.
Kun k on parillinen, koko käyrä tulee piirretyksi tasan kerran, kun kulma θ kasvaa 0:sta 2π:hin. Kun k on pariton, tämä tapahtuu jo välillä 0:sta π:hin. Yleisemmin sama tapahtuu millä tahansa välillä, jonka pituus on 2π, kun k on parillinen, tai π, jos k on pariton.
Jos k on puoliluku (esimerkiksi 1/2, 3/2 tai 5/2), käyrä muistuttaa ruusua, jolla on 4k terälehteä. Esimerkiksi: n=7, d=2, k= n/d =3,5, kun θ kasvaa 0:sta 4π:hin.
Jos k voidaan esittää muodossa n±1/6, missä n on nollasta poikkeava kokonaisluku, käyrä muistuttaa ruusua, jolla on 12k terälehteä.
Jos k voidaan esittää muodossa n/3, missä n on kokonaisluku, joka ei ole jaollinen kolmella, käyrä muistuttaa muodoltaan ruusua, jolla on n terälehteä, jos n on pariton, ja 2n terälehteä, jos n on parillinen.
Jos k on rationaaliluku, käyrä on suljettu, ja sillä on äärellinen pituus. Ellei k ole kokonaisluku, terälehdet saattavat olla osittain päällekkäin. Jos k on irrationaaliluku, käyrä ei ole suljettu, ja sen pituus on ääretön. Tässä tapauksessa käyrä on lisäksi tiheä, toisin sanoen se sivuuttaa yksikkökiekon jokaisen pisteen mielivaltaisen läheltä.
Koska kaikilla \theta, käyrät, joiden yhtälöt napakoordinaateissa ovat ovat yhtenevät ja voidaan kuvata toisilleen π/2k radiaanin rotaatiolla.
Ruusukäyrille antoi nimen italialainen matemaatikko Guido Grandi vuosien 1723 ja 1728 välillä.
Eräs ruusukäyrän erikoistapaus on neliapilan muotoinen käyrä, jolla k = 2. Sillä on karteesisissa koordinaateissa myös yhtälö
Pinta-ala
Ruusukäyrän sisään jäävän alueen eli terälehtien yhteenlaskettu pinta-ala on jos k on parillinen, ja jos k on pariton positiivinen kokonaisluku.
Muodon riippuvuus parametrista k
Ruusukäyrän napakoordinaateissa esitetyssä yhtälössä esiintyy vakiotekijä k. Kun k on kokonaisluku, käyrä muodostaa muodoltaan kukkaa. Sillä on k terälehteä, jos k on pariton, ja 2k terälehteä, jos k on parillinen. Sen sijaan millään vakion k arvolla ei saada aikaan sellaista kukkaa, jossa terälehtien lukumäärä on parillinen mutta ei neljällä jaollinen (esimerkiksi 2, 6, 10 tai 14).
Kun d on alkuluku, on n/d supistumaton murtoluku. Kun ruusukäyrän yhtälössä oleva k on tällainen murtoluku, käyrän terälehden ovat osittain päällekkäin. Niiden terälehtien lukumäärä, joiden kanssa kukin niistä on osittain päällekkäin, on yhtä suuri kuin järjestysluku, joka ilmoittaa, kuinka mones alkuluku d on alkulukujen jonossa, kun luku 1 lasketaan mukaan (esimerkiksi kun d on 2, tämä luku on 2, ja vastaavasti alkulukuja 3, 5 ja 7 vastaavat lukumäärät 3, 4 ja 5).
Kun k on muotoa k = 1/d, missä d on parillinen, käyrä muodostaa sarjan sisäkkäisiä silmukoita, ja keskellä on kaksi pienintä silmukkaa, jotka sivuavat toisiaa origossa. Käyrä on symmetrinen x-akselin suhteen. Jos taas d on pariton, käyrä muodostaa d div 2 sisäkkäistä silmukkaa, joista pienin sivuaa origoa joko vasemmalla (kun d on muotoa d = 4n − 1) tai oikealla ((kun d on muotoa d = 4n + 1).0
Jos k on irrationaaliluku, ruusukäyrällä on äärettömän monta terälehteä, ja se on tiheä yksikkökiekossa.
Karşıyaka Basket
Karşıyaka Basket on turkkilainen koripalloseura İzmirin kaupungista.
Seura voitti Turkin mestaruuden vuosina 1987 ja 2015 sekä Turkin cup-mestaruuden vuonna 2014. Se on osallistunut useasti eurooppalaisiin seurakilpailuihin ja sijoittui EuroChallengessa kaudella 2012–2013 hopealle. Seura on tunnettu myös sponsorinimellä Pınar Karşıyaka.
Pielaveden ortodoksinen kirkko
Pielaveden ortodoksinen kirkko, eli Apostolien Pietarin ja Paavalin kirkko tai Apostolien Pietarin ja Paavalin sekä pappismarttyyri Blasioksen kirkko on Pielaveden kunnassa sijaitseva ortodoksinen kirkko.
Se on rakennettu rakennusmestari W. Korhosen Laatokan Valamon luostarin Pyhän Johanneksen skiittaa varten laatimien piirustusten pohjalta. Apulaispiispa Paavalin johdolla rakennus vihittiin käyttöön helmikuussa 1958. Kirkko on peruskorjattu kesällä 2008.
Kirkkon on sijoitettu Ägläjärven kirkosta (Ägläjärven Apostolien Pietarin ja Paavalin kirkko) jatkosodan lopulla 1944 evakuoitu kynttiläkruunu. Ikonostaasin kehikko on Mikkelin entisestä varuskuntakirkosta.