cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Klassinen liberalismi
Aatehistoriaa ja ajattelijoita
Huolimatta vapaamman markkinatalouden suunnattomista ihmiskunnalle suomistaan edistysaskelista, kuten omistuksen keskittyneisyyden ja köyhyyden vähenemisestä, kapitalismia on talousjärjestelmänä arvosteltu voimakkaasti. Ludwig von Misesin mukaan on erityisen tärkeää ymmärtää, miksi tietyt ihmiset kokevat kapitalismin niin vastenmielisenä järjestelmänä, sillä tästä tunteesta ei Misesin mukaan voida niinkään syyttää ihmismassoja eikä työntekijöitä, vaan saavutettuun etuasemaan tottuneita aristokraatteja, jolta liberalismin, markkinatalouden ja kapitalismin nousu riisti privilegiot ja valtion myöntämät monopoliasemat. Misesin mukaan yksi syy siihen miksi ihmiset eivät usko liberalismiin on se miten Karl Marx ja marxilaisuus yleistivät virheellisen käsityksen siitä että liberalistisille periaatteille rakentuva yhteiskunta johtaisi väistämättä ihmisten enemmistön köyhtymiseen ja epäinhimilliseen orjuuttamiseen. Sen sijaan Karl Marxin omien käsitysten mukaan sosialismi kommunismin esivaiheena on ainoa keino ratkaista kapitalismin ongelmat, ja Marx koki liberalismin yhteiskunnallisten ongelmien aiheuttajana ja yritti tarjota siihen ratkaisuja. Harisalo ja Miettinen (1997) toteavat kirjassaan, että yhä edelleen on olemassa ihmisiä, jotka uskovat vankasti siihen että liberalismi vapaine markkinoineen tekee väistämättä ihmisistä köyhiä, alistaa työntekijöitä ja sallii heikkojen luhistumisen. Ludwig von Misesin mukaan nämä harhaiset mielikuvat "kapitalismin kahlitsemattomuudesta" ja siitä seuraavasta oletetusta markkinatalouden "julmuudesta" edesauttavat valtion palkka- ja hintasääntelyä sekä muiden haitallisten interventioiden poliittisen hyväksynnän saavuttamista. Sosialismia yhteiskuntajärjestelmänä ja Karl Marxin filosofiaa kritisoivassa massiivisessa teoksessaan Mises pyrki osoittamaan miten sosialismi on sekä teoriassa että käytännössä kelvoton aatesuunta, jota on mahdotonta korjata "oikealla sosialismilla". Ludwig von Misesin mukaan kaikista tiedossa olevista talous- ja yhteiskuntajärjestelmistä kapitalismi on ainoa toimiva ja varteenotettava vaihtoehto, koska se hyväksyy yrittäjyyden, yksityisomistuksen ja vapaan hintajärjestelmän.
Liberalistisen viitekehyksen yleistyessä teollisen vallankumouksen aikoihin mahtisukujen kartanonomistajat ja monopoliyrittäjät syyttivätkin kapitalismia siitä, ettei se palvellut enää heidän saavutettuja etujaan, ja että uudet yrittäjät tarjosivat työntekijöille parempaa palkkaa minkä vuoksi heidän oli vaikea pitää työntekijöitä palveluksessaan avoimemmilla työmarkkinoilla. 1900-luvun ihmisten elintaso oli alhainen, olosuhteet ja johtaminen tehtaissa usein hirvittävää, asunnot surkeita ja kaupungit likaisia slummeja, mutta liberalismi eikä kapitalismin nousu itsessään aiheuttanut näitä olosuhteita. Nämä järkyttävät olosuhteet olivat jäänne esikapitalistisen aikakauden vanhentuneista käytännöistä, jotka olivat muovautuneet aikojen saatossa ennen markkinoita ja kapitalismin nousua. Liberalismi kerryttikin aatesuuntana poliittista kannatusta kehittymättömissä yhteiskunnissa juurtuen etenkin mielivaltaisesti hallittuihin, köyhiin ja kurjiin maihin. Liberalismin edistysaskeleet olivat vaiheittaisia: aliravitsemus ja nälänhätä väheni, lapsikuolleisuus laski, ihmisten lukutaito karttui, taikausko ja tietämättömyys väheni. Aineellinen edistys ja markkinatalouden kehitys läntisessä Euroopassa 1700-luvun lopulta 1800-luvun loppuun ei liberalistien mukaan selity englantilaisten tai amerikkalaisten luonteenpiirteillä tai erinomaisuudella, vaan ajan myötä hitaasti ja vaiheittain kumuloituneella liberalistisella viitekehyksellä. Vaikka liberalistinen viitekehys oli vielä tuohonkin aikaan verrattain kaukana liberaalien teoreettisista maksimeista ja muista yhteiskuntapoliittisista tavoitteista, niin aatesuunnalle tärkeintä ei ole täydellisyyteen yltäminen vaan liberalistisen viitekehyksen jatkuva tavoittelu ja vapauden periaatteiden puolustaminen hallituksen autoritäärisiä muutosvaatimuksia vastaan. Klassinen liberalismi ei vaatinut luopumista valtiosta, vaan ainoastaan muutosta siihen mitä tehtäviä sille kuuluu ja miten ihmiset käyttävät valtiovaltaa.
Liberalismin historiallinen kehitys jaetaan yleensä karkeasti ottaen kahteen leiriin: skottilaisen valistuksen piiriin ja mannermaiseen liberalismiin. Liberalismia on mahdotonta ymmärtää tuntematta sen kahta leiriä, jotka eroavat yhtäläisyyksien ohella merkittävästi toisistaan. Klassista liberalismia kutsutaan usein myös skottilaiseksi valistukseksi, sillä sen johtavat ajattelivat – David Hume, Adam Ferguson ja Adam Smith – työskentelivät Skotlannin yliopistoissa 1700-luvulla. Sen sijaan mannermaista liberalismia kutsutaan usein myös ranskalaiseksi valistukseksi, sillä sen henkiset juuret ovat Skotlannin sijaan läntisen Euroopan mantereella, ja koska huomattava osa tämän leirin ajattelijoista oli ranskalaisia: René Descartes, Jean-Jacques Rousseau, Voltaire, Turgot, Concordet ja Montesquieu.
Skottilainen valistus
On hyvä huomata, että historiallisesti tarkasteltuna liberalismin klassinen traditio on vanhempaa perua kuin itse liberalismin käsite. Alun perin liberalismi tarjosikin perustan arvioida valtion alati kasvavaa roolia yhteiskunnassa uudelleen. Sen mukaan valtiovallan mielivaltainen toiminta, privilegiot eli erityisoikeudet ja monopolit selittivät suuren osan yhteiskuntien taloudellisista, sosiaalisista, poliittisista ja moraalisista ongelmista. Klassisen liberalismin tunnetuin taloustieteilijä on ollut skottilainen moraalifilosofi Adam Smith (1723–1790), joka ajoi suurin piirtein laissez-faire -opin asiaa eli vähintä mahdollista hallituksen sekaantumista talouselämän toimintaan. Laissez faire -iskulauseella liberalistit tarkoittivat etenkin kiireellistä luopumista mielivaltaisesta hallituksen vallasta, eivätkä sitä että he vaatisivat ihmisille vapautta toimia yksinomaan oman mielensä mukaan täysin muista piittaamatta. Laissez faire -periaatteella skottilaisen valistushengen liberalistit tarkoittivat ainoastaan sitä, ettei valtio saanut puuttua mielivaltaisesti yksilöiden omaehtoisiin valintoihin markkinoilla. Adam Smith kehitti motivaatioteorian, joka pyrki sovittamaan inhimillisen omaneduntavoittelun sääntelemättömään yhteiskunnalliseen järjestyksen (pääasiassa teoksessa Moraalitunteiden teoria (1759)). Hänen kiistatta kuuluisin teoksensa Kansojen varallisuus (1776) pyrki selittämään, kuinka sääntelemättömät markkinat luonnollista kautta ohjaisivat itse itseään aggregoitujen yksilöllisten päätösten muodostaman ”näkymättömän käden” voimasta. Adam Smithille oman edun tavoittelu oli laaja käsite, joka kattoi sekä "alhaiset" että "ylevät" asiat. Alhaisina hän piti hedonismia, heikkojen alistamista, osattomien vähättelyä ja tavoitteiden tyydyttämistä seurauksista piittaamatta. Sen sijaan ylevää oman edun tavoittelua Smithin mukaan oli kunniantunto, pyyteetön auttaminen, rehellisyys ja sanansa pitäminen, huolenpito itsestä ja omaisista sekä yhteisten arvojen ja pelisääntöjen noudattaminen. On siis virheellistä ajatella Adam Smithin muotoilemaa oman edun tavoittelun käsitettä pelkästään negatiivisena asiana. Smith ei kuitenkaan ulottanut elinkeinovapautta osakeyhtiöihin, koska hänen näkemyksensä mukaan niiden johtajat käyttävät toisten ihmisten rahoja ja tekevät siksi sijoituksia kohteisiin, joita he pitävät liian riskialtteina oman rahan sijoittamiseen. Hänen mielestä valtion tulisi hoitaa kaikki ne tehtävät, jotka ovat yhteiskunnan kokonaisedun mukaisia, mutta yksityisille toimijoille kannattamattomia.
Klassisen liberalismin mukaan ihmisen järki ei yksinkertaisesti riitä ratkaisemaan sitä mihin suuntaan yhteiskunnan kehitystä olisi ohjattava, vaan järjen sijaan klassinen liberalismi luottaa asteittain kumuloituvaan työnjaon spontaaniin prosessiin ja hajautettuun vapaaseen markkinatalouteen, jossa taloudelliset toimijat tavoittelevat kaikki omaa etuaan, mutta hyödyttävät samalla myös muita kuitenkaan tähän tietoisesti pyrkimättä tai suunnittelematta. Klassiset liberalistit eivät usko valtiovallan voivan tarjota yksilöille ylhäältä annetun moraalin ja arvot, vaan ne ovat ihmisten henkilökohtaisten valintojen tahattomia tai ennakoimattomia seurauksia. Monet ihmisten hyvinvoinnin kannalta olennaiset instituutiot kuten raha, yksityisomaisuus, markkinat ja valtio ovat syntyneet ja kehittyneet täysin spontaanisti yksilöiden omaehtoisten valintojen kumuloituneena seurauksena, eikä niitä kannata klassisten liberalistien mukaan ohjata "ylhäältä käsin" kuten sosialistisessa suunnitelmataloudessa. Tämän vuoksi ihmiset eivät voi liberalistien mukaan nousta tietoineen ja taitoineen yhteiskunnallisen järjestyksen ulkopuolelle ja ryhtyä ohjailemaan rationaalisena voimana yhteiskunnan kehitystä oman mielensä mukaan "kokonaisuuden parhaaksi". Ne ihmiset jotka tätä yrittävät aiheuttavat väistämättä muille ihmisille ja koko yhteiskunnalle kokonaisuudessaan enemmän harmia kuin hyötyä. Klassinen liberalismi näkee, että ihmiset ovat tiedoiltaan rajallisia, taidoiltaan puutteellisia ja ominaisuuksiltaan vajavaisia. Siksi yksilön tulisi saada tehdä niitä asioita, jotka hän parhaiten osaa tai jota hän pitää itselleen ja lähipiirilleen tarpeellisina, eli noudattaa omaa etuaan. Itseriittoinen yksilö ei kuitenkaan ole klassisen liberalismin hyväksymä näkemys, eikä aatesuunta hyväksy muista piittaamatonta individualismia. Klassisen liberalismin mukaan taloudellinen toimija voi yksilöityä terveesti ainoastaan suhteessa toisiin ihmisiin. Markkinamekanismissa pärjätäkseen yksilöt eivät voi tavoitella omaa etuaan niin sanotusti "tyhjiössä", vaan suhteessa ympäröivään yhteiskuntaan ja sen muihin toimijoihin. Hajautettu vapaa markkinatalous voidaankin nähdä itse itseään korjaavana järjestelmänä, jossa yhteistyön, kilpailun ja vuorovaikutuksen seurauksena taloudelliset toimijat hyödyttävät yhteiskuntaa kokonaisuudessaan tavoittelemalla omaa etuaan. Kuten Ludwig von Mises on todennut, esikapitalistisella aikakaudella ei ollut markkinoita, vaan kaikki pitivät huolen ainoastaan itsestään ja lähiomaisistaan. Markkinat ovat yhteistyön ja vuorovaikutuksen muoto, joka olisi mahdoton, jos ihmiset yksilöityisivät ainoastaan itseensä ja käyttäytyisivät muista piittaamatta. Ihminen joka kasvattaa ruokaa sekä omaan että muiden käyttöön menestyy markkinoilla. Yksikään ihminen ei tule toimeen ilman toisten apua.
Skottilainen liberalismi (eli liberalismin alkuperäinen "klassinen" aatesuunta) vastustaa autokraattista absolutismia ja yhteiskunnallisen vallan keskittämistä, suhtautuen dogmaattisen kielteisesti valtiojohtoisuuteen. Varoittavana esimerkkinä skottilainen liberalismi pitää mielivaltaisia, helposti korruptoituvia ja opportunistisia valtiollisia johtajia ja hallituksia. Ludwig von Misesin mukaan kaikkien totalitaaristen ideologioiden taustalla on lähes poikkeuksetta sama väärä kuvitelma siitä, että vallankahvassa olevat johtajat olisivat "jumalallisia yli-ihmisiä" jotka suuressa viisaudessaan tietäisivät paremmin kuin muut miten yhteiskuntaa tulisi johtaa. Skottilaisen liberalismin mukaan kansalaiset voivat odottaa hallitukselta vain hyvin vähän, ja heidän tulisikin ensisijaisesti ponnistella markkinoilla hyvinvointiaan kasvattaakseen, eikä pyrkiä toteuttamaan tätä tavoitetta (hyvinvointia) ensisijaisesti poliittisen prosessin avulla.
Mannermainen liberalismi
Suomessa klassista liberalismia ovat edustaneet esimerkiksi Adam Smithiä edeltänyt Anders Chydenius sekä Peter Forsskål, kuka jäi tosin melko tuntemattomaksi varhaisen kuolemansa takia. Saksassa klassista liberalismia edustivat filosofi Immanuel Kant, Wilhelm von Humboldt ja runoilija Friedrich Shiller. Kant ymmärsi järjen rajallisuuden ja hän kannatti yksilönvapautta, vapaata markkinataloutta sekä muita klassisen liberalismin arvoja. Myös amerikkalaisilla ajattelijoilla on ollut vahvan liberaaleja ajatuksia. Yhdysvaltain presidenteistä sekä Thomas Jefferson (1743–1826) että James Madison (1751–1836) toteuttivat liberaalisen liikkeen ajatuksia käytännössä. He eivät ainoastaan pystyttäneet liberaalista kansanvaltaa, vaan myös edistivät liberaalisen aatteen vaikutusta Amerikan hallitusjärjestelmään voimistamalla checks and balances -järjestelmää (tarkistukset ja tasoitukset), osavaltioiden oikeuksia ja kaksikamarista kongressia. Liberaalisten ajatuksien leviämiseen Yhdysvaltain hallituksessa vaikutti merkittävästi teos The Federalist (1788), joka tunnetaan paremmin nimellä The Federalist Papers. Teoksen tekijöitä olivat Madison, Alexander Hamilton ja John Jay. Englantilaisen filosofin ja taloustieteilijän John Stuart Millin (1806–1873) esittämät ajatukset merkitsivät käännekohtaa liberalismin historiassa. Näkökulmasta riippuen häntä pidetään joko klassisen liberalismin viimeisenä edustajana tai sosiaaliliberalismin isänä. Hän vastusti kollektivistisia taipumuksia, ja antoi myös yksilön elämänlaadulle suuren arvon. Hän kannatti myös naisten äänioikeutta ja osuuskuntia.
Harisalo ja Miettinen (1997) toteavatkin kirjassaan, että mannermainen liberalismi onnistui tekemään valtiosta, joka oli aiemmin orjuuttanut ja hallinnut kansalaisiaan mielivaltaisesti, hyväntekijän ja sai ihmiset vielä uskomaan tähän käsitykseen. Liberalismi ei kyennytkään vastustamaan 1800-luvun lopulla mannermaisen liberalismin, eikä varsinkaan uusien valtiojohtoisuutta korostavien kollektivisten ja sosialististen aatesuuntien houkutusta. Yksi äänekkäimmistä kollektivismin vastustajista on ollut Ludwig von Mises, jonka mukaan ihmisten keinotekoinen kategorisoiminen erilaisiin intressiryhmiin johtaa väistämättä näiden eri eturyhmien väliseen vastakkainasetteluun, mitä hyödyntävät omissa poliittisissa pyrkimyksissään sekä vasemmiston luokkasotaa (työväenluokka vastaan omistava luokka) lietsovan marxilaisen aatesuunnan opportunistiset johtajat, että oikealla olevat opportunistiset natsijohtajat. Mannermaista liberalismia tuskin voitaneen syyttää valtiojohtoisuuden ja kollektivismin tuhoisista vaikutuksista 1900-luvulla, (Lokakuun vallankumous Venäjällä 1917 sosialistisen bolševikkipuolueen toimesta ja Vladimir Leninin ja Josif Stalinin nousu valtaan, sekä Natsi-Saksassa 1930- ja 1940-luvuilla toimineen kansallissosialistinen työväenpuolueen ja Hitlerin nousu valtaan tuhoisin seurauksin), mutta se joutuu kuitenkin kantamaan osan siitä vastuusta että nämä aatesuunnat kasvoivat niinkin tuhoisiksi. Yhdysvaltalainen David Horowitz (1991) pohti kirjassaan mitä olisi mahtanut tapahtua jos klassinen liberalismi olisikin pystynyt vastustamaan kollektivististen ideoiden ja mannermaisen liberalismin voittokulkua 1900-luvun alun politiikassa, sekä etsi itsetutkiskelun avulla syitä siihen miksi hän päätti luopua sosialismista:"'Tässä vasemmiston todellinen minäkuva itsestään; pyhimysten armeija marssilla epäoikeudenmukaisuutta vastaan, vailla kykyä pahuuteen. Vasemmisto näkee vallankumouksen tulipatsaina, jotka valaisevat ihmiskunnan aavikoita, mutta eivät polta sivilisaatioita ohi kulkiessaan. Mieti nyt kuitenkin tätä: jollei kukaan olisi uskonut Marxin aatteeseen, bolsevikkivallankumousta ei olisi tapahtunut. Venäjä olisi siinä tapauksessa saattanut kehittyä moderniksi demokratiaksi ja teollisuusvaltioksi. Hitler ei olisi päässyt valtaan. Kylmää sotaa ei olisi koettu. On vaikea olla päätymättä johtopäätökseen, että enin osa 1900-luvun verenvuodatuksesta olisi ehkä jäänyt tapahtumatta.'""- David Horowitz 1991"
Koulukunnat
Klassinen liberalismi ei ole aatesuuntana yhtenäinen teoria, vaan usean eri koulukunnan pirstaloitunut teoriaperhe, jonka eri jäsenillä ei ole varsinaista yhteistä nimittäjää. Usein koulukuntien väliset erot ovat verrattain pieniä, ja sen jäsenet hyväksyvät tietyn liberalismin käsityksen kuten yrittäjyyden tai vapaan markkinatalouden, mutta he saattavat kuitenkin tulkita ja tutkia niitä erilaisin menetelmin ja lähestymistavoin. Eri koulukunnat saattavat myös painottaa eri asioita, tai suhtautua myönteisemmin tai kielteisemmin tiettyihin liberalismin ilmiöihin.
Klassinen koulukunta
Klassinen koulukunta edustaa alkuperäistä liberalismia, jonka merkittävimpiä ajattelijoita olivat: David Hume, Adam Ferguson, Adam Smith, David Ricardo, Thomas Malthus, Robert Torrens, Nassau Senior ja John McCulloch. Edellä mainitut ajattelijat loivat liberalismin klassiselle suuntaukselle teoriapohjan, jonka mukaan ajatella vapautta, oikeudenmukaisuutta ja markkinoita uudella tavalla. Klassisen koulukunnan ajattelijat katsoivat, että yhteiskunta, jossa yrittäjyys on vaivatonta, omistusoikeus on yksityistä, markkinat ovat mahdollisimman vapaat, eikä hintamekanismia manipuloida, hyödytti ihmisiä ja koko yhteiskuntaa kokonaisuudessaan. Puolestaan julkisen sektorin interventiot markkinoiden toimintaan nähtiin haitallisina. Klassiset ajattelijat karsastivat poliittista innostusta, ideologista kiihkoa sekä uskonnollista retoriikkaa. He eivät myöskään uskoneet käsitykseen, että yhteiskunnallisten ongelmien ratkaisu voitaisiin uskoa joillekin tarkkaan valituille henkilöille. Tämän koulukunnan mukaan ei ole olemassa sellaista hierarkiaa tai kollektiivia, joka olisi vapaa ihmisenä olemisen rajoitteista. Siksi yhteiskuntaa ja sen ongelmia tulisikin analysoida yksilön, eikä kollektiivin, näkökulmasta. Erityispiirteinä ovat muun muassa: spontaani prosessi ja kansalaisyhteiskunta.
Itävaltalainen koulukunta
Itävaltalaisen koulukunnan taloustieteilijät elvyttivät klassisen liberalismin teoreettisen perinnön, ja jalostivat sekä kehittivät monia sen ideoista (kuten rajahyöty) eteenpäin. Liberalismin itävaltalaisen koulukunnan merkittävimpiä edustajia olivat: Carl Menger, Friedrich von Wieser, Eugen von Böhm-Bawerk, Ludwig von Mises, Friedrich Haeyk ja Ludwig Lachmann. Itävaltalainen koulukunta on yksi sitkeimmistä valtiojohtoisuuden, kollektivismin ja sosialismin vastustajista, ja onkin kokenut uuden renessanssin 1980-luvulla Yhdysvalloissa, Euroopassa, Venäjällä ja muissa vanhoissa sosialistimaissa. Ominaisia piirteitä itävaltalaisen koulukunnan ajattelijoille ovat muun muassa: keskuspankkien interventioiden vastustaminen , metodologinen dualismi, apriorismi ja prakseologia , subjektivismi, metodologinen individualismi. Monet itävaltalaisen koulukunnan ajattelijoista vastustavat ja kritisoivat nykyistä valtavirran neoklassista taloustiedettä, keskusjohtoisesti suunniteltua vähimmäisvarantojärjestelmään perustuvaa rahoitusjärjestelmää, ja osa kannattaa kultakannan.
Chicagon koulukunta
Nimensä mukaisesti tämä liberalismin koulukunta sai alkunsa 1920-luvun tutkijoista, jotka opiskelivat ja tutkivat aikanaan Chicagon yliopistossa. Liberalismin Chicagon koulukunnan merkittävimpiä ajattelijoita olivat: Henry C. Simons, Frank Knight, George Stigler, Ronald Coase sekä tunnetuin ja myös kiistanalaisin Chicagon koulukunnan edustaja oli Milton Friedman, jonka teoria kilpaili poliittisten päättäjien suosiosta John Maynard Keynesin teorian kanssa. Erityisesti Milton Friedman on kamppaillut inflaatiota vastaan. Chicagon koulukunnan liberalistit ovat erityisesti keskittyneet tutkimaan julkisen vallan erilaisia rooleja ja niiden vaikutuksia yhteiskunnassa. He ovat empiirisillä analyyseillään osoittaneet, että julkisen vallan tulisi pitäytyä Adam Smithin ja muiden klassisen koulukunnan edustajien näkemyksissä siitä mitkä ovat valtion velvollisuuksia ja tehtäviä yhteiskunnassa.
Anarkokapitalistinen koulukunta
Anarkokapitalistit edustavat liberalismin koulukuntien kriittisintä ja vihamielisintä suhtautumista valtiovaltaan. Koulukunnan tunnetuimpia ajattelijoita ovat: Ayn Rand, David Friedman (Milton Friedmanin poika), ja Robert Nozick. Anarkokapitalistit pitävät valtiota pääsyynä yhteiskunnallisiin ongelmiin. Osa anarkokapitalisteista hyväksyy ainoastaan erittäin pelkistetyn yövartijavaltion, jonka ainoana tehtävänä on suojella yksilönvapautta eli fyysistä itsemääräämisoikeutta sekä yksityistä omistusoikeutta henki-, vapaudenriisto-, väkivalta- ja omaisuusrikoksilta ja muiden valtioiden hyökkäyksiltä. Yövartijavaltiossa on toteutettuna ainoastaan väkivaltakoneisto eli poliisi, oikeuslaitos, vankilat ja armeija. Muita sosiaalisia palveluja kuten opetus-, hoito- ja hoivapalveluja ei yövartijavaltiossa ole tarjolla. Osa anarkokapitalisteista haluaa päästä valtiovallasta kokonaan eroon, ja he ovat muun muassa kehittäneet teoriaa siitä kuinka ihmiset voisivat toteuttaa julkisina pitämänsä palvelut kuten maantiet ja rikollisuuden torjunnan ilman valtiota. Anarkokapitalistit ovat ymmärrettävästikin hyvin marginaalinen suuntaus klassisen liberalismin laajemmassa perinteessä sekä erittäin kiistanalainen ryhmä muidenkin koulukuntien sisällä.
Sopimusvapauden vähentämistoimet 1800-luvun lopulla
Klassisen liberalismin ansiosta monissa maissa vallitsi 1800-luvun lopulla melko laaja sopimusvapaus. Niin sanottu edistyksellinen liike (progressive movement) pyrki 1800-luvun lopulta alkaen monin tavoin kansalaisten, etenkin työntekijöiden ja kuluttajien, aseman vahvistamiseen. Liikkeen vaikutuksesta säädettiin muun muassa työsuojelu- ja vähimmäispalkkalakeja, ammattiliittoja ja työehtosopimuksia vahvistavia lakeja, kieltolakeja, elintarvike-, huume- ja lääkelakeja, rautateitä, vuokria ja kauppaa sääteleviä lakeja kuten kilpailulakeja. Liikkeen vaikutus näkyi myös Yhdysvalloissa kieltolain ja tuloveron säätäneinä uusina perustuslain lisäyksinä ja keskuspankin Federal Reserven perustamisena. Liikkeeseen kuului sosialisteja, konservatiiveja ja sosiaaliliberaaleja.
Liberalismi nykyään
Thomas Hill Green muotoili osittain Millin näkemysten pohjalta sosiaaliliberalismin, joka pyrkii yhdistämään klassisen liberalismin tavoitteisiin elämän laadun parantamisen julkisen vallan aktiivisin toimin, esimerkiksi veronmaksajien varoilla kustannetun sosiaaliturvan, peruskoulutuksen ja perusterveydenhuollon avulla. Reaktiona sosiaaliberalismin vasemmistolaisena pidettyä politiikkaa kohtaan syntyi klassisen liberalismin perinteitä jatkamaan myös libertarismi (joskus myös markkinaliberalismi), joka kannattaa negatiivista vapautta eli vapautta pakkovallasta. Libertaristi ei hyväksy negatiivisen vapauden loukkauksia positiivisen vapauden eli toimintamahdollisuuksien tarjoamisen varjolla. Libertarismi aatteena onkin muotoutunut nykyiseen muotoonsa vasta 1900-luvulla, ja klassisen liberalismin voi katsoa poliittisessa nelikentässä sijoittuvan "oikeammalla" olevan libertarismin ja "vasemmalla" olevan sosiaaliliberalismin välimaastoon.
Klassinen liberalismi ei kuitenkaan ollut täysin yhtenäinen perinne ja esimerkiksi Adam Smith mainitsi kartellien kyllä olevan ongelma, muttei kannattanut mitään juridisia toimenpiteitä niitä vastaan taistellakseen. Tämä johtunee siitä, että Smithillä oli vahva näkemys lainsäätäjistä nimenomaan kartelleja suosivina toimijoina. Kansojen varallisuus -kirjassaan Smith osoitti, että monopolien kirjo korottaa markkinahintaa ja että niiden olemassaolo on lainsäätäjien vastuulla: ”Tällaiset korotukset markkinahintaan voivat jatkua niin pitkään kuin vallanpitäjien säädökset ne mahdollistavat”. Itävaltalainen taloustieteilijä ja yksi merkittävimmistä klassisen liberalismin edustajista Friedrich Hayek kannatti kuitenkin jonkinlaista kilpailulainsäädäntöä.
Klassisen liberalismin saavutukset eivät kuitenkaan riittäneet takaamaan sen pysyvää suosiota 1800- ja 1900-luvun vaihteessa, vaan valtiojohtoisuuden erilaiset sosialistiset versiot aikanaan syrjäyttivät liberalismin. 1900-lukua onkin vaikea pitää "liberalistisena", sillä tälle aikakaudelle ovat olleet tunnusomaisia mielivaltaisesti johdetut valtiomahdit, valtion ja keskuspankkien interventiot, vallankumoukset sekä sodat. Erityisesti sosialismin voidaan katsoa hallinneen ihmisten ajattelua 1900-luvulla, sillä julkisen vallan koko kansantalouteen suhteutettuna on järjestelmällisesti kasvanut useimmissa länsimaissa.
Toisen maailmansodan jälkeen klassisen liberalismin perinnettä ovat pyrkineet elvyttämään itävaltalaisen koulukunnan taloustieteilijät, muun muassa Ludwig von Mises ja Friedrich von Hayek. Myös Milton Friedman lasketaan niihin, jotka ovat pyrkineet elvyttämään klassisen liberalismin perinnettä. Kriitikkojen mukaan uusliberalistit pyrkivät usein vetoamaan klassisen liberalismin periaatteisiin. Myös talouspolitiikassa samantyyppisiä periaatteita korostavat, amerikkalaiset uuskonservatiivit vetoavat usein klassisen liberalismin perinteeseen. Tämä muistuttaa Margaret Thatcherin ja Ronald Reaganin retoriikkaa, vaikka heidän oppinsa olivatkin aika kaukana liberalismin aatteista. Tieteessä ja politiikassa puhutaankin pääsääntöisesti liberalismista varoittavaan ja torjuvaan sävyyn käyttämällä marginalisoivia ilmaisuja: "uusliberalisti, uusoikeistolainen, markkinaradikaali". Nämä ulostulot edustavat usein saavutetun järjestyksen uhkaa ja pelkoa jo ratkaistujen ongelmien, kuten epätasa-arvon ja työttömyyden paluusta yhteiskuntaan. Klassinen liberalismi on aatteena 1700-luvulta lähtöisin oleva katkeamaton älyllinen kehitys, joka on Harisalon ja Miettisen mukaan etenkin viime vuosien (kirjoitettu 1990-luvulla) aikana herättänyt paljon mielenkiintoa hyvinvointivaltion kamppaillessa kasvavan huoltosuhteen ja talouslaskennan ongelman kanssa.
Souza
Souza tai de Souza on muun muassa seuraavien henkilöiden sukunimi:
Katso myös
Souza
Kärkölän tasoristeysturma
Kärkölän tasoristeysturma tapahtui 23. heinäkuuta 2001 Kärkölässä, kun henkilöpikajuna ja henkilöauto törmäsivät toisiinsa Jutilan ylikäytävän kohdalla Kärkölän Lappilan ja Hausjärven Oitin välillä Riihimäki–Lahti-radalla. Turmassa kuoli viisi ihmistä.
Onnettomuus
Onnettomuuden syyksi arvellaan väärinkäsitystä. Turmapaikan ohitti hetkeä ennen onnettomuutta kaksiraiteisella radalla Lahden suunnasta tullut lähes 700 metriä pitkä tavarajuna. Tavarajunan mentyä tasoristeyksen puomit jäivät alas, koska toisesta suunnasta oli tulossa toista raidetta pikajuna 130 kilometrin tuntivauhdilla. Onnettomuusauton kuljettaja ilmeisesti luuli, että turvalaitteisiin on tullut vika, ja lähti kiertämään puomeja. Kaikki autossa olleet viisi ihmistä, kolme miestä ja kaksi naista, kuolivat heti. Juna pysyi raiteilla, eikä kukaan sen matkustajista loukkaantunut. Onnettomuusauto raahautui junan edessä 300 metrin matkan ennen junan pysähtymistä. Pikajuna oli matkalla Helsingistä Iisalmeen. Onnettomuus sattui seitsemän jälkeen illalla Kärkölän Lappilan ja Hausjärven Oitin välillä. Törmäyshetkellä kaikki muutkin varoituslaitteet puomien lisäksi olivat toiminnassa eli kello hälytti ja valo näytti punaista. Turmassa menehtyneet naiset olivat syntyneet vuosina 1971 ja 1984 sekä miehet vuosina 1952, 1969 ja 1975. Tutkimuksissa on selvinnyt, että tavarajunan viimeisen vaunun ylitettyä tasoristeyksen pikajuna 79 saapui siihen 24 sekunnin kuluttua. Tavarajunan kulkunopeus oli ollut 60 ja pikajunan 129 kilometriä tunnissa. Kun tavarajuna oli ohittanut risteyksen, oli pikajuna jo turvalaitteiden hälytysosuudella, 870 metrin päässä risteyksestä. Puomi oli alhaalla ja ääni- ja valomerkit toiminnassa koko ajan kun tavarajuna ohitti risteystä ja kun pikajuna saapui hälytysosuudelle. Aurinko ei tapahtumahetkellä paistanut pikajunan tulosuunnasta, vaan autonkuljettajan edestä etuoikealta.
Onnettomuusauton kuljettaja ajoi ilman ajokorttia. Hän oli menettänyt ajokorttinsa ja ajo-oikeutensa maaliskuussa 2001 rattijuopumusepäilyn vuoksi. Hän oli turmahetkellä huumausaineiden vaikutuksen alainen. Oikeuslääketieteen laitoksen tutkimuksessa hänen verestään löytyi amfetamiinia.
Viisihenkinen seurue oli ollut vierailemassa Kärkölän Lappilassa ja lähtenyt runsas tunti ennen onnettomuutta käymään läheisessä Oitin kylässä. He olivat kotoisin Joensuusta, mutta onnettomuusauton kuljettaja asui onnettomuuden tapahtuessa Vantaalla. Poliisin antamien tietojen mukaan he olivat sukua toisilleen, mutta eivät sisaruksia eivätkä avioliitossa keskenään.
Onnettomuusautosta löydettiin varastettua omaisuutta, muun muassa matkapuhelin, koruja ja avaimia. Tavarat olivat peräisin kahdesta repusta, jotka vietiin onnettomuutta edeltävänä päivänä autosta Hausjärven Oitista. Julkisuudessa olleiden tietojen mukaan osalla onnettomuuden uhreista oli rikollinen tausta.
Badlands
Badlands tarkoittaa seuraavia:
Pitkäkangas
Pitkäkangas voi tarkoittaa seuraavia maantieteellisiä kohteita:
Gulliverin retket
thumb|240px|Richard Redgraven kuvitusta Gulliverin retkiin Gulliverin retket on Jonathan Swiftin kirjoittama, neljään osaan jaettu satiiri merimiehen haaksirikoista kummallisiin maihin. Benjamin Motte julkaisi Gulliverin retket kahdessa osassa vuonna 1726. Teoksen nimi oli englanniksi kokonaisuudessaan ''Travels into Several Remote Nations of the World, in Four Parts. By Lemuel Gulliver, First a Surgeon, and then a Captain of several Ships''. Vuonna 1735 irlantilainen George Faulkner julkaisi Gulliverin retket alkuperäisessä muodossaan ilman Motten tekemiä lisäyksiä.
Tunnetuimmat ovat kaksi ensimmäistä osaa, joista ensimmäisessä Gulliver joutuu kääpiöihmisten asuttamalle Lilliputin saarelle ja toisessa jättiläisten maahan. Synkimmässä neljännessä osassa Swiftin ihmisviha näkyy ihmisten kuvaamisena kuvottaviksi yahoo-olennoiksi. Etenkin ensimmäisistä osista tehtyjen lasten kuvakirjojen myötä Gulliverin retket mielletään usein lastensaduksi, mutta se on alun perin tarkoitettu satiiriksi hallitsijoista, politiikasta ja ihmisluonnosta.
Juoni
Kirjan ensimmäinen osa, jonka satiiri on kohdistettu whig-puoluetta kohtaan, alkaa kirjan päähenkilön ja kertojan Lemuel Gulliverin taustoittamisella ja luonnehdinnalla. Hän on nimensä veroisesti hyväntahtoinen ja rehellinen laivalääkäri. Eräällä matkalla laiva joutuu kovaan myrskyyn ja haaksirikkoutuu. Koko miehistö kuolee, Gulliveria lukuun ottamatta, joka pääsee maihin Lilliputin saarelle. Herättyään haaksirikon jälkeen Gulliver havahtuu siihen, että pituudeltaan vajaa kuusituumaiset lilliputit, jotka ovat whig-poliitikkojen ilmentäjiä, ovat sitoneet hänet. Lilliputit suhtautuvat ”jättiläiseen” aluksi epäluuloisesti ja alkavat ihmetellä, mitä hänen kanssa tulisi tehdä – hän syö enemmän ruokaa kuin lilliputit pystyvät hänelle tarjoamaan, mutta nälkäkuoleman jälkeen hänen ruhostaan tulisi haiseva terveysriski. Gulliver onnistuu saamaan lilliputtien keisarin luottamuksen puolelleen, ja vastapalveluksena hän lupaa auttaa lilliputteja maan ongelmissa. Keisari käskee Gulliveria tuhoamaan naapurimaa Blefuscun laivaston, koska blesfusculaiset uhittelevat lilliputtien maan miehittämisellä. Lilliputtien ja blefusculaisten välinen erimielisyys juontaa juurensa kysymykseen, kummasta päästä kananmuna pitäisi rikkoa. Gulliver tekee työtä käskettyä, mutta keisari nälkä kasvaa syödessä; keisari haluaakin pian orjuuttaa koko Blefuscun Gulliverin avulla, mutta tähän Gulliver ei suostu. Hieman aiemmin Gulliver oli tukahduttanut keisarin palatsia uhanneen tulipalon virtsaamalla palatsin päälle, mutta nyt Gulliverin yhteistyöhaluttomuudesta suuttunut keisari tulkitsee Gulliverin "veden heittämisen" sääntörikkomukseksi. Niinpä lilliputit alkavat suunnitella Gulliverin salamurhaa. Gulliver saa kuulla salamurhajuonesta, ja hän matkaa Blefuscuun, jonne hän oli aiemmin saanut kutsun lilliputtien rauhan solmineelta blefusculaiselta lähetystöltä. Blefusculaiset toivottavat Gulliverin tervetulleeksi ja antavat hänelle suuren laivan, jolla hän voi lähteä takaisin kotiin. Jonkin aikaa purjehdittuaan Gulliver törmää merimiehiin, jotka vievät hänet takaisin kotiin.
Toisessa osassa Gulliver lähtee laivalta pienen joukon kanssa tutkimaan erään saaren vesivarantoja. Gulliver jää muista jälkeen, kun hänen toverinsa pakenevat äkkiä paikalta jättiläismäisen ihmishahmon ilmestyttyä paikalle. Tällä kertaa Gulliver onkin joutunut jättiläisten maahan, jossa hän itse näyttää pieneltä lilliputilta. Siirtämällä kertomuksensa täysin päinvastaiseen maailmaan Swift haluaa kuvata, kuinka erilaisia ihmiset ovat moraalitajunsa puolesta. Gulliver kohtaa jättiläismaanviljelijän, joka vie hänet kotiinsa koko perheen ihmeteltäväksi. Gulliver ystävystyy perheen tyttären Glumdalclitchin kanssa, kunnes maanviljelijä vie hänet tutustumaan muualle maahan. Samalla maanviljelijä esittelee Gulliveria maanmiehilleen maksua vastaan. Lopulta maanviljelijä myy esiintymisestä uupuneen Gulliverin kuningattarelle, joka tutustuttaa Gulliverin kuninkaaseen. Kuningas ja Gulliver keskustelevat pitkiä aikoja Gulliverin maan tavoista. Kuningas ihmettelee sitä itsekkyyttä ja kapeakatseisuutta, joka englantilaisia vaivaa. Siinä missä lilliputit ovat riidanhakuisia ja moraalittomiakin olentoja, on jättiläisten moraali puolestaan erittäin korkealla, mutteivät hekään sentään täydellisiä ole. Eräänä päivänä Gulliver istuskelee rannalla pienessä kantokopassaan, kun kotka nappaa hänen kantokoppansa nokkaansa ja pudottaa sen vahingossa mereen. Myöhemmin paikalle sattumalta tulleet merimiehet noukkivat Gulliverin ylös. thumb|Gulliver havaitsee Laputan leijuvan saaren ensimmäistä kertaa. Kolmannessa osassa Gulliverin matka suuntautuu Levantiin, jossa kapteeni käskee häntä lähteä tutkimaan mahdollisuuksia perustaa kauppayhteys eräälle saarelle. Merirosvot pääsevät yllättämään Gulliverin ja ottavat tämän laivan haltuun. Gulliverin he laittavat ajalehtimaan avomerelle pienessä paatissa, joka vie hänet sattumalta eräälle leijuvalle saarelle, nimeltään Laputa. Tutustuttuaan saaren ihmisiin ja kuninkaaseen Gulliver panee merkille, että koko elämä saarella keskittyy taiteiden ja tieteen ympärille. Saarelaiset eivät kuitenkaan sovella tiedettä helpottaakseen ihmisen arkielämää, vaan he tutkivat sen sijaan täysin turhanpäiväisiä asioita. Eräässä Englannin Royal Societyyn viittaavassa akatemiassa esimerkiksi tutkitaan, kuinka muuttaa uloste takaisin ruoaksi. Tähtitieteilijät ovat taas valjastaneet magnetismin koko Laputan saaren liikutteluun mielenmukaisesti kaikissa kolmessa ulottuvuudessa. Gulliver käväisee vielä Balnibarbissa, Glubbdubdribin saarella ja Luggnaggissa, josta hän päätyy Japaniin ja sitä kautta Englantiin.
Neljännessä osassa Gulliver on nyt itse Barbadokselle suuntansa ottaneen laivan kapteeni. Matkalla muutamat miehistön jäsenet tulevat sairaiksi, ja Gulliver joutuu ottamaan korvaavia miehiä, jotka osoittautuvatkin merirosvoiksi. Merirosvot ottavat laivan haltuunsa ja jättävät Gulliverin yksin eräälle rannalle, jossa hän näkee kuvottavia ihmisenkaltaisia olentoja. Nämä yahooiksi kutsutut olennot hyökkäävät Gulliverin kimppuun, mutta paikalle saapunut älykäs houyhnhnm-nimiseen kansaan kuuluva yksilö eli hevonen pelastaa hänet ja vie kotiinsa. Gulliver keskustelee hevosten kanssa siitä, kuinka nämä ovat kehittyneet niin älykkäiksi, kun taas näiden orjuuttamat yahoot ovat jääneet kehityksestä jälkeen. Oleskeltuaan saarella monta vuotta Gulliver joutuu hyvästelemään hevoset ja rakentamaan kanootin, jolla hän selvittää tiensä läheiselle saarelle. Siellä hän tapaa portugalilaislaivan miehistön, jotka lupaavat viedä hänet Portugaliin. Portugalista Gulliver pääsee lähtemään kotiin Englantiin, jossa hän eristäytyy muista ihmisistä pitäessään näitä samanlaisia sivistymättöminä olentoina kuin houyhnhnmien saarella asuvat yahootkin. Ikävöidessään takaisin houyhnhnmien saarelle Gulliver ostaa kaksi hevosta, pitää niistä erittäin hyvää huolta ja juttelee niille useita tunteja päivittäin.
Isma'il I
Isma'il I (s. 17. heinäkuuta 1487 – k. 24. toukokuuta 1524) oli safavidien dynastian perustaja ja Persian šaahi vuodesta 1501 vuoteen 1524. Isma'il teki šiialaisuudesta valloittamiensa alueiden virallisen uskonnon.
Elämäkerta
pienoiskuva|vasen|Isma'il ja [[uzbekit|uzbekkipäällikkö Muhammad Šaibani taistelussa maalauksessa vuoden 1688 paikkeilta.]] Isma'il syntyi 17. heinäkuuta 1487 Ardabilissa. Safavidit olivat Ardabilissa vaikuttanut turkkilaisista ratsumiehistä koostunut militantti veljeskunta, jollaisia oli alueella tuolloin useita. Turkkilaiset soturit tunnettiin puolestaan yhteisnimellä qizilbaš heidän käyttämiensä punaisten hattujen mukaan. Safavidien varhainen historia on epselvää. He olivat liittoutuneet valkolammasturkkilaisten eli Ak Kojunlun kanssa ja jossain vaiheessa he kääntyivät šiialaisiksi. Isma'ilin isoisä Uzun Hasan oli ak-kojunlupäällikkö, joka tunnettiin Isma'ilin sittemmin jäljittelemästä karismaattisesta ja messiaanisesta johtamistyylistään. Hänen isänsä oli qizilbašien päällikkö ja kuoli taistelussa sunnalaisia vastaan Isma'ilin ollessa vasta yksivuotias.
Isma'ilista tuli isänsä seuraaja qizilbašien johtajana 14-vuotiaana. Vuonna 1501 hän valtasi seuraajineen seldžukkien vanhan pääkaupungin Tabrizin, jossa hän julistautui šaahiksi. Näihin aikoihin hän myös julisiti 12-šiialaisuuden alueidensa uskonnoksi. Sunnimuslimeja loukaten hän vaati uskovia kiroamaan kolmen Alia edeltäneen kalifin muisto, jotka sunnalaiset käsittivät rašiduneina eli oikeamielisinä kalifeina. Julistuksellaan Isma'il pyrki takaamaan šiialaisten qizilbašien uskollisuuden. Tabrizin valtauksen jälkeen Isma'il levitti edelleen valtaansa Ak Kojunlun vielä jäljellä olleille alueille ja koko entisen sasanidivaltakunnan alueelle valloitaen myös abbasidien vanhan pääkaupungin Bagdadin. Kukistaessaan erään kapinan hän vangitsi kaksi kapinan johtajista vuonna 1504 ja paistatti nämä kebabeina Isfahanissa vaatien kumppaniensa syömään nämä uskollisuudenosoituksena. Vuonna 1510 hän voitti omia joukkojaan suuremman uzbekkiarmeijan lähellä Mervin kaupunkia. Uzbekkien surmatun päällikön pääkallosta Isma'il teetätti juomakupin.
Valtakaudellaan Isma'il pyrki juurruttamaan šiialaisuuden valtaamilleen alueilleen ja tukahduttmaan paikalliset suufilaiset veljeskunnat. Perinteisen näkemyksen mukaan nykyinen Iran šiialaistui hänen kaudellaan nopeasti etenkin ulkomailta tuotujen oppineiden avulla, mutta näkemys on sittemmin kyseenalaistettu. Iranin alueella oli ollut šiialaisia elementtejä jo ennen Isma'ilin valtakautta. Esimerkiksi Qom ja Mašhad olivat tärkeitä šiialaisten pyhiä paikkoja, mutta Iran oli ollut kuitenkin siihen asti pääasiassa sunnalainen ja šiialaisuuden keskus oli Etelä-Irakin kaupungeissa. Isma'il pyrki hyötymään turkkilaisheimojen šiialaisista suuntauksista etenemällä länteen, mutta vuonna 1514 hän kärsi tappion sunnalaisille osmaneille Čalderanin taistelussa Tabrizin luoteispuolella. Sodat osmaneja vastaan jatkuivat sittemmin vuosisatoja ja ne syvensivät šiialaisten ja sunnalaisten eripuraa. Chaldiranin taistelun jälkeen Isma'il alkoi surra ja juoda, jolloin hän alkoi myös menttää qizilbašien uskollisuuden. Isma'il kuoli Ardabilissa 24. toukokuuta 1524.
Kuoleman jälkeen
Isma'ilin seuraaja Tahmasp I oli alaikäinen ja heikko hallitsija, jonka kaudella Persia menetti alueita osmaneille lännessä ja uzbekeille idässä. Hänen kuolemaansa seurasi sisällissota ja valtakunna yhdisti uudestaan vasta Abbas I. Valtakuntaa heikensi qizilbašien militanttius, sekä jako suufilaismielisiin ja šiialaiseen ulamaan. Isma'ilin perustama safavidien dynastia kesti kuitenkin lopulta kaksi vuosisataa ja se hallitsi Persiaa aina vuoteen 1722 saakka.
Karin Dor
thumb|upright|Karin Dor Karin Dor, oikea nimi  Kätherose Derr (22. helmikuuta 1938 Wiesbaden, Saksa – 6. marraskuuta 2017 München, Saksa) oli saksalaissyntyinen näyttelijä. Hän oli Bond-tyttö elokuvassa Elät vain kahdesti. Toinen tunnettu elokuva, jossa hän näytteli, oli Topaz vuonna 1969.
Hr. Ms. Zeeland (1897)
'''Hr.Ms. Zeeland''' oli Alankomaiden kuninkaallisen laivaston Holland-luokan panssarikansiristeilijä.
Valmistus
Alus tilattiin Koninklijke Maatschappij de Scheldeltä Vlissingenistä ja sen köli laskettiin vuonna 1895. Alus laskettiin vesille 20. maaliskuuta 1897 ja se otettiin palvelukseen 1. kesäkuuta 1898.
Trent Lott
thumb|right|Trent Lott Chester Trent Lott, Sr. (s. 9. lokakuuta 1941) on yhdysvaltalainen republikaanisen puolueen poliitikko. Hän edusti Mississippiä Yhdysvaltain edustajainhuoneessa 1973–1989 ja toimi Yhdysvaltain senaatissa 3. tammikuuta 1989 – 18. joulukuuta 2007. Lott oli Yhdysvaltain senaatin enemmistöjohtaja 1996–2001.
Hr. Ms. Zeeland (1897)
Palvelus
Alus lähti Flushingista 18. kesäkuuta 1898 koeajoihin Pohjanmerelle. Koeajojen aikana se vieraili Portsmouthissa. Alus oli kahdeksantoista aluksen muodostaman osaston lippulaivana 15. syyskuuta Hollands Diepissä järjestetyssä laivastokatselmuksessa, joka pidettiin kuningatar Wilhelminan kruunajaisten yhteydessä.
Hr. Ms. Hertog Hendrik ajoi 24. kesäkuuta 1905 koralliriutalle lähellä Matjidosteenia ollessaan matkalla Boninlahdelle. Zeeland teki joitakin yrityksiä riuttaan kiinni jääneen aluksen irrottamiseksi, mutta ilman tulosta. Yrityksistä luovuttiin Zeelandin pollarin irrottua. Alus saatiin irrotettua Hr. Ms. De Ruyterin ja Hr. Ms. Japaran avustamana, kun aluksen varastot oli tyhjennetty. Myöhemmin samana vuonna Zeeland osallistui matkaan Etelä-Celebesiin, joka kohdistui Bonin herttuaa vastaan. Hertog Hendrik, Zeeland ja Hr. Ms. Assahan suojasivat 20. heinäkuuta 1905 alankomaalaisten maihinnousua lähellä Patiroa.
Vuonna 1906 alus yhdessä Hr. Ms. Koningin Regentesin ja Hr. Ms. De Ryuterin kanssa avustivat retkikuntaa Balille, kun Alankomaat pyrki liittämään eteläiset Tabanan, Badungin ja Klungkungin kuningaskunnat Alankomaiden Itä-Intiaan. Alukset tulittivat tykein 16.-17. syyskuuta Denpasaria, minkä jälkeen joukot nousivat maihin tuhoten lopun vastarinnan.
Alus lähti 2. heinäkuuta 1914 IJmuidenista Pohjan- ja Itämerelle koulutuspurjehdukselle. Mukana matkalla oli Alankomaiden prinssi Henrik. Matkalla alus vieraili Kööpenhaminassa, Pietarissa, Tukholmassa ja Kristianiassa. Se palasi Den Helderiin 29. heinäkuuta.
Alus lähti 7. kesäkuuta 1917 Den Helderistä maailmanympärysmatkalle Surabajaan. Matkalla se vieraili Torshavnissa, New Yorkissa, Curacaossa, Colonissa, Panamassa, San Franciscossa, Honolulussa, Jokohamassa ja Nagasakissa. Matkalla alus kulki Panaman kanavan läpi, jolloin siitä tuli ensimmäinen kanavan läpi kulkenut ulkomainen sotalaiva. Alus saapui Surabajaan 4. marraskuuta. Matkalla 53 miehistönjäsentä karkasi Yhdysvaltoihin. Näistä pääosa 45 New Yorkissa ja loput kahdeksan San Franciscossa. Alus lähti paluumatkalle Alankomaihin 3. joulukuuta matkaten samaa reittiä.
Alus poistettiin palveluksesta vuonna 1924.
Thad Cochran
thumb|right|Thad Cochran William Thad Cochran (7. joulukuuta 1937 Pontotoc, Mississippi – 30. toukokuuta 2019 Oxford, Mississippi) oli yhdysvaltalainen republikaanipoliitikko. Hän edusti Mississippiä Yhdysvaltain senaatissa 27. joulukuuta 1978 alkaen. Cochran valmistui Mississippin yliopistosta ja oli ammatiltaan lakimies. Hän istui vuodesta 1973 Yhdysvaltain edustajainhuoneessa.
Cochran erosi senaatista terveydellisistä syistä huhtikuussa 2018. Hän kuoli 81-vuotiaana munuaisten vajaatoimintaan 30. toukokuuta 2019.
Yleisluistelun Pohjoismaiden-mestaruuskilpailut 1920
Yleisluistelun Pohjoismaiden-mestaruuskilpailut järjestettiin toisen kerran Suomen Helsingissä 29. helmikuuta-1. maaliskuuta 1920.
Miesten yleismestaruus
<br style="clear:both;"/>
1 vain kaikki matkat luistelleet huomioitu.
Ocean City (New Jersey)
Ocean City on kaupunki Yhdysvaltojen New Jerseyn osavaltiossa Cape Mayn piirikunnassa. Kaupunki on saarella Atlantin valtameren rannikolla ja se tunnetaan matkailukohteena. Kaupungin asukasluku oli vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan 11 701.
Maantiede
thumb|vasen|Rantatie. Ocean City sijaitsee New Jerseyn osavaltion kaakkoisosassa Cape Mayn piirikunnassa saarella Great Egg Harbor-lahden ja Atlantin valtameren välissä. Great Egg Harborin ylittävät sillat yhdistävät Ocean Cityn Somers Pointin ja Longportin kaupunkeihin. Atlantic City sijaitsee Ocean Citystä noin 19 kilometriä koilliseen.
Historia
thumb|vasen|Kaupungintalo. Nykyisen Ocean Cityn alue tunnettiin alkujaan nimellä Peck’s Beach. Nykyinen kaupunki sai alkunsa vuonna 1879, kun metodistipapit Ezra B. Lake, James B. Lake, S. Wesley Lake ja William H. Burrell perustivat paikalle uskonnollisen yhteisön, jonka uusien jäsenien tuli hyväksyä uskonnolliset säännöt. Alkuperäisten sääntöjen vaikutusta on esimerkiksi se, että Ocean Cityssä ei saa edelleenkään myydä alkoholijuomia. Ocean Cityä alettiin kehittää kristillisenä matkailukohteena. Sen iskulause "America’s Greatest Family Resort" eli vapaasti kääntäen Amerikan paras perhelomakohde otettiin käyttöön jonkin aikaa kaupungin perustamisen jälkeen.
1900-luvun alkussa monet rikkaat philadelphialaiset rakennuttivat kaupunkiinhulppeita viktoriaanisia taloja. Vuonna 1901 kaupungin rannalla tapahtui tunnetuksi tullut merionnettomuus nelimastoisen parkin Sindian purjehdittua karille. Laivan hylky on edelleen kaupungin edustalla ja osa laivasta oli merenpinnan yläpuolella aina 1980-luvulle saakka. Vuonna 1912 Ocean Citystä lähti puolestaan Yhdysvaltojen ensimmäinen lentopostikuorma. Postin vei kaksitasoinen lentokone Ocean Citystä Stone Harboriin. 4 kilometriä pitkä rantatie valmistui vuonna 1928. Ocean Cityn tunnettuja asukkaita olivat esimerkiksi Preston Foster, Grace Kelly ja Gay Talese. Evankelista Billy Graham teki radio-ohjelmaansa Ocean Citystä 1950-luvulla.
Hurrikaani Sandy aiheutti huomattavia vahinkoja Ocean Cityssä vuonna 2012.
Talous
thumb|Ocean Cityn rantaa. Ocean Cityn talouden kulmakiven muodostaa matkailu. Kaupungissa rakennetaan myös veneitä.
Kotitalouksien keskimääräiset vuosittaiset ansiot Ocean Cityssä aikavälillä 2014–2018 olivat 70 871 USD ja henkilöä kohden 48 933 USD. 8 % väestöstä eli köyhyysrajan alapuolella.
Väestö
Kaupungin asukasluku oli vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan 11 701 ja vuoden 2019 arvion mukaan 10 971. Kaupungin asukkaista 90,6 % oli taustaltaan valkoisia (latinot pois lukien 85,4 %), 3,2 % afroamerikkalaisia, 7,3 % latinoja mistä tahansa rodusta ja 1,8 % aasialaisia. 8,6 % kaupungin asukkaista puhui kotonaan jotakin muuta kieltä, kuin englantia ja 6,4 % kaupungin asukkaista oli syntynyt ulkomailla.
Pál Bakó
Pál Bakó (s. 8. kesäkuuta 1946 Budapest) on unkarilainen entinen nykyaikainen viisiottelija. Hän kilpaili vuoden 1972 kesäolympialaisissa Münchenissä, jossa hän kuului lajissa hopeaa saaneeseen joukkueeseen. Hän osallistui samoissa kisoissa myös yksilökilpailuun, mutta jäi siinä 15. sijalle.
James Lind
thumb|Sir George Chalmersin maalaama James Lindin muotokuva 1700-luvulta. James Lind (4. lokakuuta 1716 Edinburgh, Skotlanti – 13. heinäkuuta 1794 Gosport, Hampshire, Englanti) oli brittiläinen lääkäri ja tiedemies, joka kehitti historian ensimmäisen kliinisen tutkimuksen avulla teorian, jonka mukaan sitrushedelmät parantavat keripukin. Lind ei ollut ensimmäinen, joka oli löytänyt yhteydet ruokavalion ja keripukin välillä, mutta hän todisti sen ensimmäisenä järjestelmällisen tutkimuksen avulla. Hänen tutkimuksensa jäi alkuun vähälle huomiolle, mutta siihen tutustuneen kapteeni James Cookin maailmanympäripurjehdusten ansiosta C-vitamiinipitoinen ruokavalio otettiin laajemmin käyttöön laivastossa, vaikka vitamiinien olemassaoloa ei vielä tunnettu.
Catilina
Catilina syntyi köyhään aatelissukuun. Hänen kerrotaan olleen kauhea kasvoiltaan. Hän oli mukana liittolaissodassa Pompeiuksen ja Ciceron kanssa. Hän tuki Sullaa 80-luvulla eaa. käydyssä sisällissodassa. Catilina oli vuonna 68 eaa. preetori Africassa. Tämän jälkeen häntä syytettiin vallan väärinkäytöstä, mutta hänet vapautettiin syytteistä.
Cicero voitti hänet konsulinvaalissa 63 eaa. Catilina alkoi järjestellä salaliittoa. Cicero sai tämän selville ja julkisti asian senaatissa. Catilina pakeni Etruriaan. Seuraavana vuonna armeija sai hänet kiinni ja hän kuoli seuranneessa taistelussa.