cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Melodifestivalen 2009
Osallistujat
Päivää ennen kuin SVT paljasti seuraavat kilpailijat, huhuttiin että Viron vuoden 2002 kilpailija Sahlene ja Norjan vuoden 2008 kilpailija kilpailisivat duetolla. Seuraavana päivänä kerrottiin neljä seuraavaa kilpailijaa, Susanne Alfvengren, the Thorleifs, Nina Söderquist ja Cookies 'n Beans.
Kilpailun kulku
Kilpailu alkoi neljällä semifinaalilla, joista jokaisessa kilpaili kahdeksan kappaletta. Äänestykset pidettiin kolmikierroksisina. Ensimmäisen kierroksen jälkeen kolme vähiten ääniä saanutta putosi, minkä jälkeen loppujen viiden kohdalla pidettiin toinen kierros. Kahdella ensimmäisellä kierroksella yhteensä vähiten ääniä saanut putosi, minkä jälkeen loput neljä jaettiin kahteen kaksintaistelupariin, joista kummastakin toinen jatkoi finaaliin ja toinen toiseen mahdollisuuteen.
1. semifinaali
Ensimmäinen semifinaali kilpailtiin 7. helmikuuta Scandinavium Göteborgissa.
2. semifinaali
Toinen semifinaali kilpailtiin 14. helmikuuta Skellefteå Kraft Arenalla Skellefteåssa.
3. semifinaali
Kolmas semifinaali kilpailtiin 21. helmikuuta Ejendals Arenalla Leksandissa.
4. semifinaali
Neljäs semifinaali kilpailtiin 28. helmikuuta Malmö Arenalla Malmössä.
Toinen mahdollisuus
Toinen mahdollisuus kilpailtiin 7. maaliskuuta Himmelstalundshallenissa Norrköpingissä. Toiseen mahdollisuuteen päässeet kahdeksan kappaletta jaettiin ensin neljään kappalepariin, joista puhelinäänestäjät äänestivät toisen jatkoon. Neljä jatkoon päässyttä kappaletta jaettiin kahteen pariin, joista kummastakin puhelinäänestäjät äänestivät toisen finaaliin.
Villi kortti
Ennen finaalia kansainvälinen raati valitsi finaalista karsiutuneista kappaleista yhden villillä kortilla finaaliin. Villin kortin sai kolmannessa semifinaalissa karsiutunut Sofian esittämä kappale Alla.
Finaali
Finaali kilpailtiin 14. maaliskuuta Globenilla Tukholmassa. Voittajan valitsivat yhdessä 11 ympäri Ruotsia kokoontunutta alueraatia, yksi kansainvälinen raati sekä puhelinäänestäjät. Kukin raati antoi mielestään seitsemälle parhaalla kappaleelle pisteitä kaavalla 1-2-4-6-8-10-12, ja puhelinäänetyksen kärkiseitsikko sai pisteitä kaavalla 12-24-48-72-96-120-144.
Fritz-kollin pornoretket
Fritz-kollin pornoretket (alkuperäiseltä nimeltä The Nine Lives of Fritz the Cat) on yhdysvaltalainen, animaattori Robert Taylorin vuonna 1974 ohjaama aikuisille suunnattu animaatioelokuva. Elokuva on jatko-osa vuonna 1972 ilmestyneelle, Ralph Bakshin ohjaamalle elokuvalle Fritz – kova kolli. Elokuva tehtiin vuoden 1974 Cannesin elokuvajuhlille. Elokuva oli samalla ensimmäinen animaatioelokuva, joka otti osaa tapahtumaan.
Elokuva perustuu Robert Crumbin luomaan sarjakuvahahmoon Fritz-kissaan.
Elokuva sai ensi-iltansa Yhdysvalloissa kesäkuussa 1974. Suomessa elokuva sai ensi-iltansa huhtikuussa 1975 elokuvateatteri Bio-Biossa. Suomen televisiossa elokuva on esitetty yhden kerran: 20. maaliskuuta 1993 Yle TV1:llä. Ohjelmatiedoissa elokuva oli nimellä Fritzin yhdeksän elämää.
Juoni
Eletään 1970-lukua. Fritz on naimisissa oleva, räväkkä, riemukas ja hyvin seksuaalinen kissa, joka asustaa vaimonsa ja poikansa kanssa. Hän elää sosiaaliavustuksella. Vaimon nalkuttaessa hänelle, hän uppoutuu omaan maailmaan ja fantasioi, millaista elämä olisi toisin.
thumb|left|225px|Fritz istuu siskonsa Sissyn kanssa sohvalla samalla polttaen kannabista. Ensimmäisessä fantasiatarinassa hän kävelee kadulla ja tapaa Puerto Ricosta kotoisin olevansa tuttavansa Juanin. Fritz pieraisee hänen edessään, josta Juan ei pidä. He keskustelevat Juanin siskosta. Keskustelu siirtyy Fritzin omaan siskoon, ja kohtaus siirtyy taloon, jossa Fritz istuu oman siskonsa kanssa sohvalla, samalla polttaen kannabista. Fritz työntää siskonsa suuhun kannabissavukkeen, minkä seurauksena hän alkaa nähdä hallusinaatioita. Samaan aikaan talon ulkopuolella kaksi varista suunnittelevat murtoa kotiin, mutta jäävät katsomaan, mitä Fritz ja siskonsa tekevät olohuoneessa. Kannabiksen vaikutuksen alaisina he alkavat harrastamaan seksiä. Jonkin ajan päästä isä saapuu, ja näkee tilanteen. Hän tappaa Fritzin ampumalla haulikolla. Murtoa suunnittelevat varikset päättävätkin jättää murron toiseen kertaan. Fritz palaa takaisin todellisuuteen, jossa hänen vaimonsa edelleen nalkuttaa.
thumb|left|225px|Adolf Hitler kertoo Fritzille haaveilevansa balettitanssijan urasta. Hän uppoutuu jälleen omaan maailmaan ja näkee toisessa fantasiatarinassa kadulla kodittoman alkoholistin, joka väittää olevansa jumala. Tarina siirtyy toisen maailmansodan aikaiseen Natsi-Saksaan. Fritz on harrastamassa seksiä komentavan upseerin vaimon ja tyttären kanssa. Komentavan upseerin saapuessa paikalle ase kädessä, hän pakenee ja päätyy yllättäen Adolf Hitlerin avustajaksi. Hitler tilittää Fritzille ongelmistaan ja kertoo muun muassa haaveilevansa balettitanssijan urasta. Tarinan lopussa Hitler kuolee jäätyään Yhdysvaltain armeijan panssarivaunun alle. Panssarivaunun kuljettaja ampuu Fritziä takapuoleen.
Seuraavassa tarinassa Fritz on myymässä käytettyä kondomia viinakauppiaalle. Viinakauppias yrittää saada selville, kenen kanssa Fritz on harrastanut seksiä käyttäessään kondomia. Fritz kertoo harrastaneensa seksiä viinakauppiaan vaimon kanssa, mistä viinakauppias raivostuu totaalisesti, uhaten tappaa Fritzin. Kadulla Fritz tapaa Lenny-nimisen porsaan, jolle hän kertoo ajastaan 1930-luvulla. Siitä seuraa montaasi, joka koostuu vanhoista filmipätkistä ja animaatiosta.
Seuraavassa tarinassa Fritz saapuu juutalaisen Morris-nimisen henkilön pitämään sotilastarvikekauppaan. Fritz yrittää myydä Morrisille WC-istuinta, jota tämä ei halua ottaa vastaan. Morris syö samalla suuren määrän suolakurkkuja, joka aiheuttaa hänelle ripulin. Morris leppyy ja ottaakin WC-istuimen vastaan ja samalla antaa Fritzille avaruuskypärän. Myöhemmin NASA palkkaa Fritzin avaruuslentäjäksi Marsiin. Odottaessa avaruussukkulan lähtemistä, Fritz päätyy harrastamaan seksiä tummaihoisen naistoimittajan kanssa. Sukkula pääsee matkaan, mutta räjähtää avaruudessa välittömästi.
Viimeisessä tarinassa Fritz löytää itsensä New Yorkin viemäreistä. Hän tapaa viemärissä intialaisen gurun ja homoseksuaalisen Luciferin.
Lopulta Fritzin herätessä vaimolla tulee mitta täyteen ja hän heittää Fritzin pois asunnosta. Lopussa Fritz huokaisee ja toteaa "Tämä on pahin elämäni, joka minulla koskaan ollut".
Vastaanotto
Elokuva sai ensiesityksen aikana huonon vastaanoton elokuvakriitikoilta. Muun muassa Rotten Tomatoes -sivustolla elokuva on saanut 43 %:n kannatuksen. Brittiläinen Times Out -elokuvalehti on arvostellut elokuvaa "valitettavan kömpelöksi".
Where Evil Dwells
Where Evil Dwells on suomalaisen speed metal -yhtye Rangerin esikoisalbumi. Se julkaistiin 13. maaliskuuta 2015 levymerkillä Spinefarm Records. Albumi nousi Suomen virallisen listan sijalle 13.
Albumilta julkaistiin single ”Storm of Power”, josta kuvattiin myös musiikkivideo.
Valgõjärv (Nohipalu)
pienoiskuva|Rantaheinikkoa vedenalaisilla terasseilla. Valgõjärv (myös Nohipalo Valgejärv, Nohipalu Valgejärv, Valgjärv) on Virossa Põlvamaalla Räpinan kunnan Nohipalon kylässä sijaitseva järvi.
Maantietoa
Järvi on 375 metriä pitkä, 250 metriä leveä, ja sen pinta-ala on 7,0 hehtaaria. Se sijaitsee tasaisella hiekkakankaalla painaumassa, jonka pohjoispuolella maasto kohoaa lähes 15 metriä ylemmäksi kuin järvi. Järvi on soikea ja sen rannat ovat hiekkapohjaisia. Veden alla järveä kiertää tasainen terassi, joka kasvaa vedenpinnaltaan vesiheinää. Järven syvyys on 12,5 metriä ja sen keskisyvyydeksi on saatu 6,2 metriä. Järvessä ei ole saaria ja se on autio. Nohipalosta tuleva tie ohittaa sen länsipuolelta. Tieltä poikkeaa pikkutie itään päin ja se viistää järveä sen pohjoispuolelta. Pohjoisrannassa sijaitsee myös uimaranta.
Historiaa
Järven pohjasta noin 0,6–0,7 metrin syvyydestä on löytynyt katajan kantoja, jotka on ajoitettu 3 500 vuotta vanhoiksi. Rantavedessä on useita eri korkeudella olevia vedenalaisia terasseja. Näiden tietojen valossa voidaan päätellä, että järven vedenpinta on vuosisatojen aikana ollut eri korkeuksilla.
Luontoarvoja ja luokittelu
Järvi on Vesipolitiikan puitedirektiivin (VPD) luokituksen (VRD 5) mukaan veden kovuuden osalta pehmeävetinen järvi, jonka vedenväri on vaalea. Järvi luokitellaan limnologisesti oligotrofiseksi järveksi, jolla tarkoitetaan ravinnetasoltaan karua järveä (, OL). Silloin järven vedessä on vähän ravinteita ja siksi vedessä elävien bakteerien ja levien yhteinen biomassa jää myös pieneksi. Koko ravintoketju, joka on riippuvainen järven perustuotannon tarjonnasta, kärsii ravinnon vähyydestä ja silloin hyönteisten ja kalojen sekä laji- että yksilömäärät jäävät vähäisiksi.
Hiekkarantaisen järven pohja sisältää sinistä savea, jonka päälle on kerrostunut vihertävänruskeaa mutaa. Mutakerros on paikoin kaksi metriä paksu. Vedenväri on keltainen, kellertävän vihreä ja joskus vihreä, mutta sen näkösyvyys on tavallisesti 5,0–6,2 metriä. Heinäkuussa 1975 mitattiin näkösyvyydeksi 8,5 metriä. Kirkkainta vesi on loka-marraskuussa, jolloin näkyy 8,3–9,0 metriä. Talvella jään alla on vain 3,3 metriä näkyvyyttä. Järvi on tuulelta suojassa ja kesäisin vesi lämpötilakerrostuu. Vuonna 1972 oli päällysveden ja alusveden lämpötilaero 16,3 astetta. Kesäisin on järven koko vesipatsaassa hyvä happipitoisuus. Järven vesikasvillisuus tutkittiin kesällä 1972 ja silloin löydettiin 13 vesikasvilajia. Sekä kasvi- että eläinplanktonia on vedessä vähän. Vaikeat elinolot suosivat harvinaisia planktonlajeja. Järven pohjassa elää järvisieni ja yleisin kalalaji on ahven, joskin haukeakin esiintyy.
Vesistösuhteita
Vaikka Valgõjärv on umpijärvi, kuuluu se Võhandu jõen valuma-alueeseen, jossa sen lasku-uoma Rebasmäe oja on Mädajõen sivuhaara. Rebasmäe oja alkaa 500 metriä etelään sijaitsevasta Mustjärvestä. Rebasmäe oja yhtyy 8 kilometrin päässä Mädajõgeen ja se vuorostaan yhtyy siitä 12 kilometrin päässä Võhandu jõgeen. Võhandu jõgi laskee Kuumajärveen, joka on Peipsijärven keskiosan nimi. Peipsijärven alue muodostaa Narvanjoen vesistöalueen keskiosan. Peipsijärven pohjoispäästä alkava laskujoki Narvanjoki jatkaa vesireittiä pohjoiseen päin ja laskee lopuksi Suomenlahteen.
Joli Garçon
Joli Garçon on saksalaisartisti Lolita Jolien kappale. Sen julkaisi Airplay Records artistin ensimmäisenä singlenä 20. heinäkuuta 2010. Kappaleen ovat sanoittaneet Danny Suko, Kent Base ja Shaun Bate. Se kertoo artistin halusta ja rakkaudesta poikaa kohtaan, joka ei tunnista tätä. Vaikka kappale on laulettu ranskan kielellä, artisti itse on saksalainen.
Kappalelista
CD Single
Topeliuksen koulu
Topeliuksen koulu oli turkulainen yläaste, joka toimi vuoteen 2020 asti. Tuolloin se lakkautettiin rakennuksen huonon sisäilman takia.
Rakennuksessa toimi vielä vuonna 2013 Juhana Herttuan lukio, joka tilanpuutteen vuoksi siirtyi Turun klassillisen lukion tiloihin.
Jussi Asu
Jussi Erkki Asu (s. 13. marraskuuta 1953) on suomalainen laulaja, säveltäjä ja sanoittaja, lehtikuvaaja ja toimittaja, jonka tunnettu kappale on ”Kirjeen sulle kirjootan”. Asulle myönnettiin mestarikansanlaulajan arvonimi Kaustisella 2017.
”Kirjeen sulle kirjootan” voitti ylivoimaisesti Ilmajoen Musiikkijuhlilla vuonna 1980 ensi kertaa järjestetyn Yle TV2 -kanavan laulelmakilpailun, jossa sen esitti kurikkalainen Eero Piirto.
Mustjärv (Orava)
Mustjärv on Virossa Võrumaalla Võrun kunnan Oravan kylässä sijaitseva järvi. Se on yksi Oravan kylässä sijaitsevasta kolmesta järvestä.
Maantietoa
Järvi on 800 metriä pitkä, 105 metriä leveä, ja sen pinta-ala on 5,5 hehtaaria. Järvi on yleensä edellä ilmoitettua vielä kapeampi. Sen syvyys on 9,2 metriä ja sen keskisyvyydeksi on saatu 3,3 metriä. Järvi sijaitsee mäntyvaltaisella metsäalueella Oravan kylän länsipuolella ja se on metsien ympäröimä. Rannoilla kiertää kapea ja hyllyvä suoreunus, joka jatkuu metsäisenä suoniittynä pitkälle laskuojan suuntaan. Järvi on autio eikä sinne tule tietä.
Luontoarvoja ja luokittelu
Järvi on Vesipolitiikan puitedirektiivin (VPD) luokituksen (VRD 4) mukaan veden kovuuden osalta pehmeävetinen järvi, jonka vedenväri on tumma. Järvi luokitellaan limnologisesti samanaikaisesti sekä pehmeävetiseksi että miksotrofiseksi järveksi (, PM). Silloin veden kalkkipitoisuus on pieni, mutta samalla sen ravinnepitoisuudet ja humuspitoisuudet ovat korkeat.
Järven soistuneet rannat kasvavat vedessä kelluvaa turvetta, jonka katkaisee paikoin näkyvät kalkkikivipaljastumat. Monilla rannoilla on vedealainen terassi, joka viittaisi järven vedenpinnan ollen aikaisemmin matalampi. Vedenväri on ruskea tai ruskehtavan punainen. Sen näkösyvyys on 0,5–0,9 metriä ja sekä talvisin että kesäisin sen vesi lämpötilakerrostuu. Talvella järven pinta jäätyy ja se kärsii happikadosta, mutta kesäisin vain alusveden happipitoisuus laskee. Järven vesikasvillisuus kartoitettiin kesällä 1954. Silloin löytyi 12 vesikasvilajia. Sekä kasvi- että eläinplanktonia esiintyi vähän. Järvessä elää mahdollisesti vain hauki, joka on tumman väristä ja pahan makuista. Eräät lähteet mainitsivat myös ruutanan, ahvenen ja särjen. Järven erikoinen ekosysteemi on Virossa ainutlaatuinen. Lisäksi se on kaunis järvi koivikkorantoineen ja kalkkikivirantoineen.
Johan Falk: Soluttautuja
Johan Falk: Soluttautuja on ruotsalainen jännityselokuva, joka on Johan Falk -elokuvasarjan 11. osa. Jakob Eklund näyttelee pääosaa Johan Falkia. Marraskuussa 2012 ilmestyneessä elokuvassa seurataan Ruotsin poliisin erikoisyksikössä työskentelevän Johan Falkin taistelua rikollisuutta vastaan.
Pursimiehen pilli
Pursimiehen pilli eli puosunpilli on metallinen pilli, jota käytetään merellä erityistarkoituksiin. Sitä kannetaan kaulaketjussa tai erityisessä kaulapunoksessa.
Morgamjärvi
Morgamjärvi, aiemmin myös Morkamojärvi on Lemmenjoen suvantojärvi Inarissa. Sen pinta-ala on 23,11 ha ja päävesistö Paatsjoki.
Vihdoin valmis
Vihdoin valmis on suomalaisen iskelmälaulaja Einin studioalbumi vuodelta 2020. Albumi on esittäjänsä neljästoista. Vihdoin valmis jatkaa Einin toista diskokautta, jonka aloitti Mä jään -albumi vuonna 2011. Vihdoin valmiin sävellyksistä kaikkiaan seitsemän julkaistiin digitaalisina suoratoistosingleinä vuosina 2017–2020.
Vihdoin valmis -albumia työstivät muun muassa Aki Tykki, Janne Rintala ja Petri Somer, joka sävelsi teokset "Yhteistä aikaa" ja "Bridget Jones". Mukana oli myös tuottaja NORATURI eli Ellinoora Tuuri.
Vihdoin valmis on julkaistu vain digitaalisena suoratoistona. Eini totesi albumistaan: "--- olen viimeiset kaksi vuotta opetellut uutta kevyempää laulutapaa ja se on hyvin kuultavissa tällä albumilla". Vihdoin valmiin lyriikat ilmentävät aikuisen, elämää nähneen naisen sielunelämää. "Sä ja mä" kertoo ilmeisen pitkään yhdessä eläneestä pariskunnasta, jolla on jälkikasvua. Laulun kertojaminä haikailee aikaa, jolloin pariskunta oli vasta tavannut - jolloin oli vain sinä ja minä.
Edwin Regan
Edwin Regan (s. 31. joulukuuta 1935 Port Talbot) on brittiläinen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi Cardiffin arkkihiippakuntaan 5. heinäkuuta 1959 ja nimitettiin Wrexhamin piispaksi 7. marraskuuta 1994. Reganin konsekroi 13. joulukuuta John Aloysius Ward, jota avustivat Daniel Joseph Mullins ja Vincent Gerard Nichols.
Mark Ferner
Ferner teki NHL-urallaan yhteensä 3 maalia, 10 syöttöpistettä ja 13 tehopistettä. Rangaistusminuutteja hän keräsi yhteensä 51. Ferner pelasi urallaan myös 486 AHL-ottelua ja teki niissä 226 tehopistettä.
Gacy (elokuva)
Gacy on vuonna 2003 valmistunut suoraan DVD-levitykseen tehty yhdysvaltalainen kauhuelokuva. Elokuva perustuu tositapahtumiin ja sen on ohjannut Clive Saunders ja käsikirjoittanut Saunders yhdessä David Birken kanssa.
Elokuvan päähenkilö on John Wayne Gacy-niminen yhdysvaltalainen sarjamurhaaja, jota näyttelee Mark Holton. John Wayne Gacy oli nuoria miehiä murhaava sarjamurhaaja, joka pukeutui välillä klovniksi.
Juoni
Elokuva kertoo John Wayne Gacysta (Mark Holton), joka vaikuttaa päällisin puolin mallikansalaiselta. Hän viihdyttää paikallisessa sairaalassa sairaita lapsia esiintymällä klovnina, ja on muutenkin ihan mukavanoloinen ihminen.
Elokuvassa paljastuu, että Gacyllä on salaisuus: hän houkuttelee nuoria miehiä taloonsa ja murhaa heidät sadomasokistisen kidutuksen jälkeen. Gacy hautasi ruumiit talonsa alle samalla kun asui siellä vaimonsa ja lastensa kanssa.
Saksan keisarikunnan liittoneuvosto
Liittoneuvostossa olivat edustettuina Saksan keisarikunnan 25 osavaltiota. Osavaltioiden edustajien määrä ja sen mukainen äänimäärä oli määrätty Saksan keisarikunnan perustuslaissa. Osavaltioiden edustajat äänestivät osavaltiohallitusten antamien määräysten mukaan, joten heillä oli siis imperatiivinen mandaatti. Puhetta liittoneuvostossa johti Saksan keisarikunnan valtakunnankansleri.
Liittoneuvosto oli ainakin periaatteessa Saksan keisarikunnan korkein lakiasäätävä elin. Kaikki Saksassa säädetyt lait vaativat liittoneuvoston hyväksynnän. Myös osa keisarin päätöksistä vaati liittoneuvoston hyväksynnän tullakseen voimaan; tällaisia olivat esimerkiksi liittopäivien hajottaminen ja sodanjulistukset muille valtioille. Liittopäivät voi myös päättää toimenpiteistä yksittäistä osavaltiota vastaan, mikäli sen toimet olivat ristiriidassa valtakunnan perustuslain kanssa. Liittopäivillä oli tämän lisäksi lukuisia hallinnollisia tehtäviä. Sen tehtäviin kuului myös osavaltioiden välisten riitaisuuksien sovitteleminen ja tiettyjen perustuslaillisten kiistojen ratkaiseminen.
Paasikiven–Kekkosentie
pienoiskuva|Paasikiven–Kekkosentietä Tampereen keskustassa vuonna 2002. Kuvassa näkyvä tieosuus on 2010-luvulla siirretty kulkemaan Rantatunnelin kautta. Paasikiven–Kekkosentie eli Rantaväylä on Tampereella sijaitseva vilkas autoliikenteen väylä, joka toimii seudullisena läpikulkutienä sekä merkittävänä sisäänajoreittinä kaupungin keskustaan. Se on Suomen valtion omistama nelikaistainen maantie ja osa valtatietä 12. Paasikiven–Kekkosentie sijoittuu Nokian moottoritien ja Teiskontien liittymän väliin.
Tien historia
pienoiskuva|Rantatunnelin suuaukko Kekkosentien puolella. Alkuperäinen Paasikiven–Kekkosentie oli seitsemän kilometriä pitkä, ja se rakennettiin useassa vaiheessa. Ensimmäinen osa valmistui Näsijärven etelärannalle ja Tampereen ydinkeskustan pohjoispuolelle 1970-luvun puolivälissä. Viimeinen osa Petsamon kohdalla avattiin liikenteelle vuonna 1989. Suunnitteluvaiheessa väylästä käytettiin nimeä Kehätie, mutta myöhemmin läntinen osa sai kaupungin asemakaavassa nimen Paasikiventie ja itäinen osa nimen Kekkosentie. Paasikiventie vaihtui Kekkosentieksi Tammerkosken rannassa Näsinsillan itäpäässä.
Paasikiventie ja Kekkosentie olivat alun perin kaupungin hallinnoimia ja hoitamia katuja, mutta 1990-luvun puolivälissä ne muutettiin valtion ylläpitämiksi yleisiksi teiksi. Mustanlahden ja Naistenlahden välistä tieosuutta levennettiin vuonna 1997.
Vuonna 2016 valmistunut pari kilometriä pitkä Rantatunneli muutti väylän linjausta niin, että Paasikiventie sijaitsee nykyään tunnelin länsipuolella (Santalahdesta länteen) ja Kekkosentie tunnelin itäpuolella (Naistenlahdesta itään). Tunneliosuus ei ole Paasikiven- eikä Kekkosentietä, vaan maanalaisen tien nimi on Rantatunneli. Tunnelin myötä Santalahden ja Naistenlahden välinen maanpäällinen tieosuus jäi pois valtatie 12:n käytöstä, ja se sai tässä yhteydessä uudet nimet Paasikivenkatu ja Kekkosenkatu sekä niiden välissä Tampellassa kulkevalla osuudella Ranta-Tampellan katu. Katu-pääte kertoo siitä, että tien hoitovastuu kuuluu Tampereen kaupungille.
pienoiskuva|Käytöstä poistetut ajoradat nykyisellä Paasikivenkadulla marraskuussa 2016. Vasemmalla [[Näsinpuisto.]]
Nimen tausta
Paasikiventien nimi viittaa presidentti Juho Kusti Paasikiveen, joka asui varhaislapsuudessaan Tampereella. Kun kadunnimi 1970-luvun alussa merkittiin asemakaavaan, Paasikiven syntymästä oli tullut kuluneeksi sata vuotta. Vuonna 1977 asemakaavaan otetulla nimellä Kekkosentie on puolestaan haluttu kunnioittaa presidentti Urho Kekkosta, jolla oli Tampere-yhteyksiä liikemies Kalle Kaiharin kautta.
Paasikiven–Kekkosentien valmistumisaikaan Suomen ulkopolitiikassa vallitsi niin sanottu Paasikiven–Kekkosen linja.
Anton Karsten
Anton Amandus Karsten (26. heinäkuuta 1862 Siipyy – 13. kesäkuuta 1915 Turku ) oli suomalainen historian ja ruotsin kielen opettaja, rehtori ja journalisti.
Anton Karsten kasvoi Ahvenanmaan saaristossa, jossa hänen isänsä oli Föglön kirkkoherrana. Hän valmistui ylioppilaaksi Turun ruotsalaisesta klassisesta lyseosta vuonna 1882, suoritti kandidaatintutkinnon Helsingin yliopistossa vuonna 1886 ja työskenteli ruotsin kielen opettajana Oulun suomalaisessa lyseossa vuodesta 1888. Karsten suoritti lisensiaatintutkinnon ja puolusti väitöskirjaansa Kökarsmålet, ljud- och formlära vuonna 1891. Vuonna 1897 hän siirtyi ruotsin opettajaksi Turun suomalaiseen klassiseen lyseoon ja vuonna 1904 hänestä tuli Turun ruotsalaisen reaalilyseon historian ja ruotsin lehtori. Vuodesta 1912 lähtien Karsten toimi myös koulun rehtorina.
Karsten osallistui innolla yhteiskunnallisiin rientoihin ja oli kiinnostunut varsinkin työväenkysymyksestä ja sosialismista. Hän toimitti Uleåborgsbladetia vuosina 1891–1897, kuului Åbo Underrättelserin toimitukseen vuosina 1898–1906 ja perusti vuonna 1907 lyhytikäiseksi jääneen Politiken-lehden. Karstenin yhteiskunnallinen radikalismi ei saanut laajempaa kannatusta ja myöhemmin hän keskittyi kouluasioihin.
Sara Thunebro
Sara Thunebro (s. 26. huhtikuuta 1979 Strängnäs) on ruotsalainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan puolustaja. Hän on kesäkuun 2015 loppuun mennessä pelannut Ruotsin naisten maajoukkueessa 133 maaottelua ja tehnyt niissä viisi maalia.
Thunebro esiintyi ensimmäisen kerran Ruotsin naisten maajoukkueessa tammikuussa 2004. Hän saavutti MM-pronssia 2011 ja pelasi myös vuosien 2007 ja 2015 MM-kisoissa, vuosien 2008 ja 2012 olympialaisissa sekä vuosien 2009 ja 2013 EM-kisoissa.
Thunebro edustaa kotimaassaan Eskilstuna Unitedia. Hänen kasvattajaseuransa on IK Viljan, ja hän on pelannut myös Gideonsbergs IF:ssä 1997–1999, Djurgårdenissa, Älvsjö AIK:ssa ja Djurgården/Älvsjössä 2000–2009, Tyresö FF:ssä 2013 sekä Saksassa 1. FFC Frankfurtissa 2009–2012.
Pentti Alonen
Pentti Johannes Alonen (15. syyskuuta 1925 Janakkala – 28. marraskuuta 2017 Hämeenlinna) oli suomalainen alppihiihtäjä.
15-vuotiaana alppihiihdon aloittanut Alonen oli lajin suomalaistähti 1940- ja 1950-luvuilla ja samalla alppihiihdon pioneereja Suomessa. Hän edusti Suomea kolmissa talviolympialaisissa ja kaksissa MM-kilpailuissa. Alonen oli Suomen ensimmäinen alppihiihdon olympiaedustaja yhdessä Aimo Vartiaisen kanssa.
Olympiatasolla ”Pena” Alonen sijoittui Sankt Moritzissa 1948 syöksylaskussa 39:nneksi, pujottelussa 32:nneksi ja alppiyhdistetyssä 28:nneksi, joka oli hänen uransa paras sijoitus olympiakisoissa. Oslossa 1952 Alonen oli syöksylaskussa 44:s, suurpujottelussa 31:nen, ja pujottelussa hän oli ensimmäisellä kierroksella 51:nen karsiutuen toiselta kierrokselta. Cortina d’Ampezzossa 1956 hänet hylättiin syöksylaskussa ja pujottelussa, ja suurpujottelussa hän oli 42:nen.
Alonen voitti pujottelun Suomen-mestaruuden vuosina 1947–1950, 1952–1955 ja 1958.
Alosen veli Pekka Alonen oli myös alppihiihtäjä, joka sijoittui Oslon talviolympialaisissa 1952 pujottelussa 14:nneksi. Tulos pysyi suomalaisten alppihiihtäjien parhaana olympiasijoituksena yli neljän vuosikymmenen ajan.
Kosola (artisti)
Kosola (oikealta nimeltään Esa Rahijärvi, s. 10. joulukuuta 1986 Tuusula) on järvenpääläinen rap-artisti ja beatboxaaja. Kosola on osallistunut Rapin SM-kisoihin viisi kertaa. Vuonna 2005 hän hävisi ensimmäisessä battlessa 8-tahdille ja vuonna 2006 hän ei päässyt karsinnoista eteenpäin. Vuonna 2007 hän sijoittui kolmanneksi ja vuosina 2008 ja 2009 toiseksi. Kosola juontaa YleX kanavalla Solosen ja Xmiehen kanssa Lyömättömät-nimistä radio-ohjelmaa.
John A. Lejeune
John Archer Lejeune (10. tammikuuta 1867 – 20. marraskuuta 1942) oli yhdysvaltalainen sotilas. Hän palveli Espanjan–Yhdysvaltain sodassa ja ensimmäisessä maailmansodassa ja osallistui Veracruzin ja Nicaraguan miehityksiin. Hän toimi vuodet 1920–1929 Yhdysvaltain merijalkaväen komentajana, minkä jälkeen hänestä tuli Virginia Military Institute -kadettikoulun rehtori. Hän pysyi koulun rehtorina vuoteen 1937 asti. Hieman ennen Lejeunen kuolemaa vuonna 1942 hänet ylennettiin kenraaliluutnantiksi.
Perhe
Ovide Lejeunen vaimo Laura Turpin Lejeune oli kotoisin Jeffersonin piirikunnasta Mississippistä. Hänen vanhempansa olivat J. A. ja Laura S. Turpin. Hänen nuorempi veljensä White kuoli vuonna 1865 Nashvillen taistelussa saamiinsa vammoihin.
Lapsuus ja nuoruus
Lejeune syntyi vanhempiensa tilalla 10. tammikuuta 1867. Hän sai yhdessä yhdessä sisarensa kanssa ensimmäiset opintonsa äitinsä alaisuudessa kotona seitsemännestä ikävuodestaan alkaen, mutta maatilan töiden aiheuttamat häiriöt ja keskeytykset johtivat siihen, että hänet lähetettiin Oakwood-nimiseen sisäoppilaitokseen Natcheziin, jota johti hänen isosetänsä James Archer (1811–1898).
Ovide Lejeune joutui myymään Yhdysvaltain sisällissotaa seuranneena aikana maatilansa konkurssin takia, tosin hän sai ostetuksi sen asuinrakennuksen takaisin. Muistelmissaan John A. Lejeune kertoo, että ajasta ennen vuotta 1877 hänen mieleensä jäi erityisesti sen synkkyys: pohjoisvaltioista tulevat carpetbagger-siirtolaiset ja orjuudesta vapautuneet mustat täyttivät työpaikat, eikä hallinto toiminut osavaltiollisella eikä paikallisella tasolla. Joukko mustia yritti myös murhata James Archerin ja polttaa Old Hickoryn tilan, mutta näiden juoni paljastui. Näillä tekijöillä oli roolinsa Lejeunen hyväksynnälle niin sanotulle Lost Cause -ajattelulle erityisesti hänen sotilasuraansa seuranneessa elämässä.
Natchezissa Lejeune kohtasi ensimmäisen kerran merijalkaväen sotilaan, kun Yhdysvaltain laivaston alus USS Alliance pysähtyi Mississippillä purjehtiessaan siellä vuonna 1880. Alliancen merijalkaväen osaston päällikkö George F. Elliott kiinnitti Lejeunen huomion hänen vieraillessaan aluksella.
Kun Lejeune vieraili vanhempiensa luona kesällä 1881, hän esitti toiveen, että voisi päästä älyllisesti haastavampaan ja vähemmän eristyneeseen opiskelupaikkaan. James Archerin kanssa käytyjen neuvottelujen jälkeen Ovide Lejeune vei syksyllä 1881 poikansa Louisianan osavaltionyliopiston kampukselle, missä tämä aloitti opintonsa saman vuoden syksyllä pääaineenaan klassiset taiteet. Tuohon aikaan kyseinen oppilaitos oli akateemisesti heikkotasoinen vain miehille tarkoitettu sotilaskoulu. Sen sotilaallisuus ja liikuntakoulutuksen taso kuitenkin vaikuttivat Lejeuneen syvästi. Hän alkoi opiskellessaan myös ihailla sisällissodan sotilasjohtajia, kuten William Tecumseh Shermania, Robert E. Leetä ja Stonewall Jacksonia, ja hän päätti, että ryhtyisi sotilasuralle. Kolme vuotta Louisianan osavaltionyliopistossa opiskeltuaan hän ryhtyi asian suhteen toimiin, mitä hänen isänsä tuki.
Sotilasuran alku
Lejeune olisi halunnut päästä opiskelemaan Yhdysvaltain armeijan upseerikouluun West Pointin sotilasakatemiaan, mutta sinne ei ollut saatavilla paikkoja. Yhdysvaltain laivastoakatemiaan sen sijaan oli saatavilla opiskelupaikka, ja edustajainhuoneen jäsen Edward T. Lewis valitsi siihen Lejeunen. Lejeune aloitti opintonsa laivastoakatemiassa toukokuussa 1884.
Koulutus laivastoakatemiassa oli Lejeunen siellä opiskellessa ankaraa ja vaativaa. Siihen sisältyi muun muassa höyrykäyttöisten syöksyveneiden ohjailua Chesapeakenlahdella, alusten aseistuksen purkamista osiin ja kasaamista uudelleen, sulkeisharjoituksia maissa, käsi- ja lähitaisteluaseiden käyttöä sekä navigointia. Yhdysvaltain laivasto ei ollut vielä täysin luopunut purjelaivoista, ja kadeteille opetettiin myös purjeiden tekoa, siinä missä monimutkaisemman insinööritaidon opetus jäi puutteelliseksi. Osan ensimmäisestä lukuvuodestaan kadetit viettivät vanhan purjealuksen USS Santeen mukana Yhdysvaltain itärannikolla purjehtien. 95 Lejeunen kanssa samaan aikaan opintonsa aloittaneesta kadetista vain 35 valmistui.
Lejeune valmistui laivastoakatemiasta vuoden 1888 vuosikurssin mukana. Samaan aikaan valmistuneiden joukossa olivat muun muassa tuleva laivastoministeri Curtis D. Wilbur, amiraali Charles F. Hughes ja merijalkaväen kenraalimajuri Eli K. Cole. Valmistuneiden uralla seuraava vaihe oli kahden vuoden harjoittelujakso merillä laivaston palveluksessa, ja Lejeunen palveluspaikaksi määräytyi USS Vandalia. Maaliskuussa 1889 Vandalia oli ankkuroituna Samoalla, kun saarelle iski taifuuni, joka surmasi yli 40 aluksen miehistön jäsentä.
1. toukokuuta 1890 Lejeune nimitettiin laivastoakatemiassa merijalkaväen vänrikiksi – häntä oltiin ensin sijoittamassa pioneeriksi, mutta hän onnistui vetoamaan ylempiinsä päätöksen kumotakseen. Hän oli valinnut merijalkaväen laivaston sijasta paitsi Samoalla kokemansa, mutta myös sen takia, että uskoi perinteisen merimiehen ammatin olevan katoamassa mekaniikan ja koneiden tieltä. Hän katsoi oman vahvuutensa olevan ihmisten käskyttämisessä koneiden käsittelemisen sijasta. Merijalkaväen upseerina hänen ensimmäinen määränpäänsä oli Brooklynissä New Yorkissa sijaitseva laivastoasema, missä merijalkaväen upseerit saivat alkeellista koulutusta tehtäväänsä.
1890-luvun aikana Lejeune palveli useilla laivaston aluksilla niiden merijalkaväen osastojen mukana. Hän toimi myös Norfolkin laivastoaseman merijalkaväen parakkien päällikkönä kahteen otteeseen.
Espanjan–Yhdysvaltain sota
Espanjan–Yhdysvaltain sodan alkaessa Lejeune toimi panssarikansiristeilijä USS Cincinnatin merijalkaväkiosaston komentajana. Hän osallistui Cincinnatilta käsin 25. kesäkuuta 1898 operaatioon, jossa 40 merijalkaväen sotilasta nouti Puerto Ricolla sijaitsevan Fajardon kaupungin läheltä hylätystä majakasta ryhmän paikallisia myötämielisiä aktivisteja ja saatti nämä laivaan turvaan. Tämän jälkeen Lejeune ja merijalkaväen sotilaat ottivat osaa maihinnousuun Arroyossa. Lejeunen mukaan joukot saatiin Arroyossa maihin ennätysajassa.
Kunnianosoitukset
Lejeunea esittävä patsas paljastettiin Camp Lejeunen kasarmialueella Pohjois-Carolinassa vuonna 2000.
Jarkko Väänänen
Jarkko Väänänen (s. 30. heinäkuuta 1977 Vantaa) on suomalainen uransa lopettanut jääkiekkohyökkääjä. Hän päätti uransa kauden 2004–2005 jälkeen.
Väänäsen pikkuveli Ossi on myös jääkiekkoilija.
Alp Grüm
400px | thumb| Alp Grümin aseman kivirakenteinen wc (edessä) ja asemarakennus (takana)
Alp Grüm on rautatieasema Graubündenin kantonissa, itäisessä Sveitsissä Berninasolan eteläpuolella, 2 091 metrin korkeudessa. Asema sijaitsee Poschiavon kunnassa, Rhätische Bahnin rataverkossa, Berninan rautatien varrella, Ospizio Berninan ja Poschiavon asemien välillä. Asemarakennuksessa on odotushuone, ravintola ja hotelli. Asemalle ei ole tieyhteyttä.
Ford Mustang (1964)
Ensimmäisen sukupolven Mustang on amerikkalaisen Fordin maaliskuusta 1964 vuoteen 1973 valmistama malli. Mustangin esittely loi Yhdysvaltain henkilöautomarkkinoille täysin uuden poniauto-luokan. Auton ominaispiirteisiin kuuluivat pitkä keula ja lyhyt perä, ja tämä design sai pian seuraajia muiden valmistajien malleista.
Mustang tuli markkinoille hardtop- ja convertible-versioina, fastback tuli myyntiin elokuussa 1965. Koska alkuperäinen Mustang perustui alustaltaan Ford Falcon -mallin tekniikkaan, se luokiteltiin aluksi kompaktiluokan autoksi.
Jokaisen uudistuksensa yhteydessä Mustang kasvatti sekä kokoaan että tehoaan. Mallivuodelle 1971 auton ulkoasu muuttui edeltäjiinsä verrattuna täysin uudenlaiseksi. Mustangin alkuvuosien huiman kysynnän tasaantuessa, ja hevosvoimasodan mentyä ohitse jopa hieman laskiessa, Fordilla oli oltu jo hyvissä ajoin liikkeellä uuden mallin suunnittelun suhteen. Uusi pienempi, ja lähempänä mallin alkuperäistä ideaa ollut toinen sukupolvi tuotiin markkinoille mallivuodelle 1974. Tämä oli Fordille lievää parempi onnenpotku, sillä loppuvuodesta 1973 alkanut öljykriisi romahdutti vähääkään muskeliautoa muistuttaneiden autojen markkinat lopullisesti.
Historia
Mustangin historia alkoi jo vuonna 1962, kun Fordin varapääjohtaja, markkinoinnista vastaava Lee Iacocca päätti että Ford tarvitsee uuden, edullisen urheiluautomallin. 1950-luvun puolivälissä lanseerattu Ford Thunderbird oli kasvanut kaksipaikkaisesta alustaan seuraavalla vuosikymmenellä suureksi nelipaikkaiseksi loistoautoksi, ja ainoa yhdysvaltalainen urheiluauto, Chevrolet Corvette oli yli 4 000 dollarin hinnaltaan useimpien autonostajien ulottumattomissa, ja kysyntään vastasivat edulliset englantilaiset urheiluautomallit. Fordilla siis nähtiin olevan markkinarako, kun sodan jälkeiset suuret ikäluokat ostaisivat ensimmäisen autonsa. Fordin muotoiluosaston johtaja Gene Bordinant luonnosteli uuden mallin suuntaviivat ja muotoilijat John Najjar ja Jim Sipple aloittivat alustavan suunnittelun kaksipaikkaiseksi urheiluautoksi suunnittelija Roy Lunnin johdolla, muotoilija Phil Clarkin mallipiirrosten pohjalta; auton mallinimeksi harkittiin muun muassa Cheetahia, Pumaa, Thunderbird II:ta, Cougaria, Coltia, Special Falconia, Torinoa ja Mustangia, mutta tiettävästi ilmailua harrastava John Najjar sai auton nimetyksi toisen maailmansodan kuuluisan hävittäjän mukaan Mustangiksi.
Mustang I (1962)
Alustavien suunnitelmien pohjalta rakennettiin nopeasti, 22 viikossa, Trautman-Barnesin erikoisautojen rakennuspajalla Los Angelesissa putkirunkoinen alumiinilevykorinen, keskimoottorinen, kaksipaikkainen urheiluauto, joka teki ensiesiintymisensä Yhdysvaltojen Grand Prix -ajoissa Watkins Glenissä, New Yorkissa lokakuussa 1962. Autossa oli Cardinal-konseptiautoa varten alun perin kehitetty, epätavallinen 90-hevosvoimainen tehoinen 91-kuutiotuumainen V4-moottori, jossa oli yksikurkkuinen Solex-kaasutin. Myöhemmin tämä V4-moottori oli pienin muutoksin käytössä Fordin eurooppalaisissa malleissa ja Saabin 95/96-malleissa. Mustang I painoi vain noin 600 kiloa ja saavutti 120 mailin (193 km/h) huippunopeuden.
Mustang II (1963)
Ykkösmallin näin jäätyä pelkäksi uuden mallinimen lanseeraajaksi, muotoiluosasto tuotti vuoden 1962 kesän ja syksyn aikana useita täysikokoisia savimalleja kiilamaista I-mallia selvästi perinteisemmästä etumoottorisesta pikkucoupésta.
Mallit, joissa näkyi selviä piirteitä muun muassa Thunderbirdistä, eivät kuitenkaan tyydyttäneet Iacoccaa, ja hän julisti yhtiön sisäisen suunnittelukilpailun, jonka voittivat Fordin Lincoln-Mercury-divisioonan suunnittelijat David Ash ja Joseph Oros. Auton suunnittelu jatkui 1963 Ford Falconin alustalle, ja tuotantomalli alkoi hiljalleen muotoutua, nokan muodon ollessa pisimpään hakusessa; Mustang II:n ajokelpoista prototyyppiä myös esiteltiin automessuilla ja U.S. Grand Prix -ajoissa Watkins Glenissä, New Yorkissa, lokakuussa 1963.
Opel Movano
Opel Movano on Opelin vuodesta 1997 lähtien valmistama suurikokoinen pakettiautomalli. Isossa-Britanniassa sitä myydään Vauxhall-merkkisenä.
Ford Mustang (1964)
Mustang II (1963)
Mustangin tuotantomallin pitämiseksi mahdollisimman edullisena, sen tuli mahdollisimman pitkälle perustua johonkin jo tuotannossa olevaan malliin, joksi valittiin Fordin pienin silloinen automalli Falcon – ensimmäiset Mustangit valmistettiinkin Michiganin Dearbornissa sijainneessa Falcon-tehtaassa.
1964–1966
Tuotantoon tullut Mustang oli saatavana kaksiovisena, nelipaikkaisena, itsekantavakorisena hardtop-coupéna ja convertible-avomallina. Auton akseliväli oli 275 senttimetriä ja kokonaispituus 461 senttimetriä. Sen etu- ja taka-akselisto oli suoraan peräisin Falconista ja joitain pisteosia oli Falconin lisäksi Ford Fairlanesta.
Turkki kesäolympialaisissa 1936
Turkki osallistui Berliinin kesäolympialaisiin 1936 49 urheilijan voimin. Maa saavutti näissä olympialaisissa kaksi mitalia, molemmat painista: Yaşar Erkan voitti kultaa kreikkalais-roomalaisen painin 61 kilon sarjassa ja Ahmet Kireççi pronssia vapaapainin 79-kiloisten sarjasta. Kisojen mitalitilastossa Turkki sijoittui 19. sijalle.
Opel Movano
Opel Movano A (1997–2010)
Opel Movano esiteltiin sisarmalliksi samaan aikaan markkinoille tulleelle toisen sukupolven Renault Masterille. Toinen sisarmalli on vuonna 2002 esitelty Nissan Interstar. Movanoa valmistettiin Renault’n tehtaalla Ranskan Batillyssa. Pakettiauton lisäksi se oli saatavana myös pikkubussiversio Tourina ja lava-autona. Saatavilla oli kaksi eri akseliväliä ja korikorkeutta. Pikkubussia valmistettiin vain pidemmällä akselivälillä.
Skull Splitting Metal!
Skull Splitting Metal! on suomalaisen speed metal -yhtye Rangerin kokoelma-albumi. Se koostuu yhtyeen kolmen varhaisen demon sekä kahden EP-levyn kappaleista. Kappale ”Touch of Death” on ennenjulkaisematon kappale.
Opel Movano
Opel Movano A (1997–2010)
Moottorivaihtoehtoina olivat 2,2-, 2,5- ja 2,8-litraiset dieselmoottorit. Saatavana oli viisi- ja kuusivaihteisten manuaalivaihteistojen lisäksi myös kuusiportainen Easytronic-robottivaihteisto. vasen|pienoiskuva|Facelift-mallin Opel Movano A. Vuonna 2003 Movano koki sisarmalliensa tapaan perusteellisen kasvojenkohotuksen, jossa sen ulkonäköä muutettiin enemmän pienempää Opel Vivaroa muistuttavaksi. Auto sai täysin uudet puskurit, ajovalot ja etusäleikön. Sisällä ohjauspyörä ja kojelauta vaihdettiin uusiin.
Ford Mustang (1964)
1964–1966
Korimuotoilu oli kuitenkin täysin omansa; ohjaamo oli työnnetty tavallista taemmaksi, minkä ansiosta autossa oli pitkä nokka ja lyhyt perä, ja kori oli normaalia perheautoa matalampi. Korin kyljissä oli takalokasuojiin päättyvät valeilmanotto-syvennykset muistuttamassa ykkösmallista, jäähdyttimen säleikkö oli koristeltu suurella laukkaavaa hevosta kuvaavalla merkillä ja takavalot oli jaettu kolmeen pystyosaan.
Sharjahin kansainvälinen lentoasema
thumb|Lentoaseman sisätiloja thumb|Lentoaseman sisätiloja Sharjahin kansainvälinen lentoasema  on lentoasema Arabiemiirikunnissa, 13 kilometrin päässä Sharjan kaupungin keskustasta. Sharjaan perustettiin maan ensimmäinen lentokenttä vuonna 1932, ja nykyinen lentoasema avattiin vuonna 1977. Vuonna 2019 lentoaseman kautta kulki 13 615 053 matkustajaa. Se on Air Arabian kotikenttä.
Lentoyhtiöt ja kohteet
Kesäkaudella 2021:
Ford Mustang (1964)
1964–1966
Vaihteistona oli kaikissa malleissa vakiona kolmivaihteinen manuaalivaihteisto, optiona nelivaihteinen manuaalivaihteisto (ainoa vaihtoehto K-codessa) sekä kaksivaihteinen Cruise-O-Matic-automaattivaihteisto.
Jarruiksi voi valita tehostamattomien sijaan tehostetut rumpujarrut; kummankin vaihtoehdon jarrutusteho tosin häipyi muutaman täysjarrutuksen jälkeen. Sen sijaan Mustangin nelimäntäisillä satuloilla varustetut levyjarrut olivat tehokkaat. Sähköä autoon toimitti vanhanaikainen tasavirtalaturi, joka vaihtui jo syksyllä vaihtovirtalaturiksi.
Turvavarusteeksi oli mahdollista tilata etuistuimille lantioturvavyöt. Ohjauspyörä oli ”urheilullisesti” alumiinikeskiöinen, mutta aikansa tapaan ohut- ja suurikehäinen. Alkuajan vaakasuora mittaristo taas ei poikennut mitenkään tavanomaisen perheauton mittaristosta. Vaihteenvalitsin sijaitsi lattialla. Auton pituus/leveys/korkeus oli 461 × 173 × 130 senttimetriä ja se painoi mallista riippuen 1 170–1 360 kiloa.
Markkinointi
Suomalaisittain mielenkiintoista on, että Ford Mustang esiteltiin yleisölle Suomessa Jyväskylässä Are Oy:n autonäyttelyssä 12. huhtikuuta 1964. Tämä oli siis ennen kuin Yhdysvalloissa, jossa se esiteltiin 13. huhtikuuta alkaneessa New Yorkin autonäyttelyssä.
Samaan aikaan kun lopullista tuotantomallia hiottiin valmistuskuntoon, Fordin markkinointiosasto suunnitteli uutuuden myyntikampanjaa. Vuosittaiseksi myyntitavoitteeksi oli otettu varovainen 100 000 kappaletta ja lähtömyyntihinta oli 2 320,96 dollaria eli noin puolet Chevrolet Corvetten hinnasta.
Vaikka uutuuden mallinimi olikin peräisin lentokoneelta, mainonnassa sille haluttiin aivan muu assosiaatio. 1960-luku oli muun ohessa television kulta-aikaa ja aikansa suosituin tv-ohjelmatyyppi oli lännensarjat (Bonanza, Wagontrain, Rawhide, The Virginian jne.). Ei siis ihme että autokin haluttiin yhdistää villin lännen avoimiin preerioihin ja tehdä siitä vapauden symboli.
Mustangin pitämiseksi otsikoissa markkinointiosasto suunnitteli useita pr-temppuja, esimerkiksi Henry Ford II:n veljenpoika ajoi lounaalle Detroitin keskustaan mustalla esituotanto-Mustangilla ja Newsweek uutisoi tapauksen.
Huhtikuun 16. päivä sanomalehdissä julkaistiin ilmoitus, jonka mukaan ”illan jännittävin tv-ohjelma tulee olemaan mainos kello 21.00” ja illalla 29 miljoonaa katsojaa näki uuden automallin yhtaikaisen paljastuksen ABC-, NBC-, ja CBS-kanavilla.
Mustangia rekisteröitiin kalenterivuonna 1965 kaikkiaan 518 252 kappaletta. Seuraavan vuoden malleissa oli muun muassa uusi krominen jäähdytinseleikkö, joka korvasi aiemman kennomaisen säleikön, ja kojetaulu uusittiin. Vuosi 1966 oli kaikkien aikojen menestyksekkäin Mustangille, sillä sen tuotantolinjoilta valmistui vuoden aikana 607 568 autoa. Seuraavana vuonna kilpailu poniauto-luokassa kiristyi, sillä Plymouth Barracudan ja Dodge Chargerin myötä Mustang sai uusia vakavasti otettavia kilpailijoita. Mercury vastasi haasteeseen tuomalla markkinoille Cougar-mallinsa. Pontiac esitteli Firebirdinsä, ja Chevrolet lisäsi mallistoonsa urheilullisen Corvair Monza Spyderin. Vuoden 1967 Mustangin tuotanto putosi jonkin verran ja linjalta valmistui 472 121 autoa.
1965 Mustang AWD -prototyyppi
Vuonna 1965 Ferguson Research Ltd. osti kolme porrasperä-Mustangia ja muutti ne nelivetoisiksi. Projektin tarkoituksena oli edistää Ferguson Formula 4WD -järjestelmän tunnettuuta ja myyntiä. Vastaavaa järjestelmää oli käytetty F1-luokan Ferguson P99 -kilpa-autossa ja se tulisi käyttöön Jensen FF:ssä, jota pidetään yleisesti ensimmäisenä sarjavalmisteisena nelivetoisena henkilöautona. Kuten Jensen FF:ssä, myös AWD-Mustangissa järjestelmän ominaisuuksiin kuului lukkiutumaton jarrujärjestelmä, kauan ennen kuin siitä tuli autoilun arkipäivää.
1967–1968
Mustang sai ensimmäisen kasvojenkohotuksensa mallivuodelle 1967. Mallin saaman hyvän vastaanoton siivittämänä Fordin designerit olivat piitäneet uudistuvasta mallista hieman aiempaa suurempikokoisen. Vaikka Lee Iacocca myöhemmin arvosteli Mustangin paisuttamista, muutokset tehtiin hänen hyväksyminään. Kasvaneen pituuden, leveyden ja korkeuden myötä myös auton matkustamo ja tavaratila olivat aiempaa suuremmat. Ulkopuolen visuaalisiin muutoksiin kuuluivat koverat takavalot, kyljen valeilmanottoaukkojen uudet muodot, kromiset kylkikoristeet (1968), kulmikas taustapeili sekä vuosittaiset koristekapselien ja tankin korkin ulkonäkömuutokset. Teknisellä puolella suurin uudistus oli isolohkoisten V8-moottorien lisääminen valikoimaan. 289 high-performance -optiomoottorin yläpuolelle oli tuotu uudempi, Ford Thunderbird -mallistosta peräisin ollut, nelikurkkuisella kaasuttimella varustettu, 335-hevosvoimainen, 390-kuutiotuumainen FE-perheen moottori. Car and Driver kellotti vuoden 1968 390 GT -mallille 14,8 sekunnin varttimailiajan ja 94,6 mailin (152,24 km/h) loppunopeuden. Joulukuussa 1967 Ford polkaisi käyntiin Cobra Jet -ohjelmansa, valmistamalla Super Stock -drag-racing-luokkaan 50 Wimbledon White -valkoista fastback-Mustangia. Huhtikuun 1. päivänä vuonna 1968 335-hevosvoimainen 428 Cobra Jet tuli tehdasoptioksi Mustang GT coupé-, fastback- ja convertible-malleihin. Tällä optiolla varustetut autot olivat helposti tunnistettavissa konepeiton mustasta raidoituksesta ja toimivasta skuupista, joka ohjasi ajoviiman ilmansuodattimelle alipainetoimisen läppäventtiilin kautta.
Mallivuodelle 1967 Mustangin sisutus muuttui täydellisesti. Vakiovarustus tarjosi seitsemän täysvinyyliverhousta. Lisäksi autoon oli valittavissa Interior Decor Option -paketti, johon kuului seitsemän yleillistä täysvinyyliverhoilua, kattokonsoli jossa karttavalot (hardtop ja fastback), ovivalot, kojelaudan paneli harjattua alumiinia sekä sähkökello. V8-moottorien kanssa mittaristoon sai optiona kierroslukumittarin. Vuoden 1967 uutuuksiin kuului muun muassa Tilt-Away-ohjauspyörä, joka kääntyi sivuun kun auton ovi avattiin. Ohjauspyörän kallistus oli säädettävissä yhdeksään eri asentoon. Valinnaisen SelectAire-ilmastointilaitteen suuttimet oli integroitu kojetaulun muotoihin. Valinnaisen keskikonsolin pystyi varustamaan uudella Stereo-Sonic-kasettisoitin/AM-radiolla. Keskikonsolissa olivat myös Convenience Control Panel -option merkkivalot, jotka muistuttivat kytkemään turvavyön, vapauttamaan seisontajarrun sekä varoittivat polttoaineen loppumisesta ja avoimesta ovesta. Mikäli autoon ei valittu keskikonsolia, tämän option valot sijaitsivat mittaristossa. Fastback-malliin oli mahdollista valita Sport Deck -optio, joka tarjosi alas taittuvan takaistuimen selkänojan. Convertibleen oli valittavissa lasinen, alastaittuva takaikkuna.
Vuodelle 1968 umpimallien etuistuimen reunapaikkojen vakiovarusteeksi tuli kolmipisteturvavyö, vuonna 1967 olkavyö oli vielä valinnaisvaruste. Muita vuoden 1968 uusia turvallisuusvarusteita olivat energiaa absorboivat ohjauspyörä ja rattiakseli sekä äärivalot ja sivuheijastimet edessä ja takana. Sisätaustapeili oli nyt liimattu tuulilasiin. Ulkoisesti näkyvin muutos oli ”FORD”-kirjaimien poistuminen keulapelliltä, kylkiin sai valinnaisena näyttävän C-raidoituksen. Teknisenä uutuutena vuonna 1968 oli nelikurkkuisella kaasuttimella vaustetun, 302-kuutiotuumaisen (4,9 l) V8-moottorin lisääminen valikoimaan.
Visuaalisesti Shelby-malleihin perustuva California Special Mustang, tai GT/CS-erikoismalli oli myynnissä ainoastaan Yhdysvaltain läntisissä osavaltioissa. Sen sisarmalli High Country Special oli myynnissä Coloradon Denverissä. Kun GT/CS oli saatavana ainoastaan coupé-korisena, High Country Special oli tarjolla fastback- ja convertible-muodossa mallivuosina 1966 ja 1967 ja coupéna 1968.
Vuoden 1968 Ford Mustang GT Fastback nousi ikoniksi sen jälkeen, kun se oli esiintynyt Steve McQueenin tähdittämässä elokuvassa Bullitt.
1969–1970
Mallivuoden 1969 kasvojenkohotus antoi Mustangille lisää kokoa. Akseliväli pysyi edelleen alkuperäisessä 108 tuumassa, mutta edeltäjäänsä verrattuna auto sai pituutta liki neljä- ja leveyttä puoli tuumaa. Myös auton paino nousi merkittävästi Vuoden 1969 malli on helposti tunnistettavissa maskiaukon molemmin puolin sijoitetuista tuplavaloista. Maskin keskellä aitauksessa laukkaava poni oli vaihtunut maskin kuljettajan puoleiselle sivulle sijoitettuun "pony and tribar" -logoon. Uusi kupera kylkipellitys lisäsi entisestään aiempaa matalamman korin pullistelevaa imagoa. Fastback-koriversio sai uuden nimen Sportsroof.