cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Japanintulilisko
Lemmikkieläimenä
Japanintuliliskoja on myynnissä ajoittain suomalaisissakin eläinkaupoissa. Se on Cynops-suvun tuliliskoista harvinaisin laji, jota pidetään Suomessa terraariossa. Japanintuliliskolle soveltuu asumukseksi akvaterraario, eli terraario jossa on vettä ja maa-aluetta. Kahdelle yksilölle riittää100 litran terraario. Akvaarioon laitetaan noin 20-asteista vettä akvaario puolilleen täyteen. Japanintuliliskoille täytyy myös järjestää akvaarioon maa-alue, esimerkiksi korkkilautta, joka kelluu veden pinnalla. Altaassa tulisi olla mahdollisimman paljon erilaisia piilopaikkoja, kuten vesikasveja ja kantoja. Myös maa-alueella olisi hyvä olla salamantereille jonkinlaisia piilottelumahdollisuuksia. Japanintulilisko viihtyy mainiosti yksinään, eikä tarvitse välttämättä lajitovereita. Useampia tuliliskoja voi kuitenkin laittaa samaan altaaseen, eikä sukupuolilla ole väliä. Jokaisella tuliliskolla tulisi kuitenkin olla oma piilopaikka, eikä niitä saa olla liian montaa suhteessa akvaarion tilavuuteen. Japanintuliliskojen kanssa samaan altaaseen ei kuitenkaan missään nimessä kannata laittaa erilajisia tuliliskoja, kaloja tai muita sammakkoeläimiä. Suodatin helpottaa akvaarion puhtaanapitoa, mutta se ei ole pakollinen, sillä jotkut tuliliskot pelkäävät suodattimen aieuttamaa tärinää ja virtausta. Vettä täytyy vaihtaa sopivin välein, sillä tuliliskot ovat melko sotkuisia eläimiä. Tuliliskoille voi antaa ruoaksi vaikka pakastettuja verimatoja ja kesällä ulkoa voi hakea sopivan kokoisia hyönteisiä. Mitkään erityisen kovakuoriset tai pistävät hyönteiset eivät kuitenkaan sovellu tuliliskon ravinnoksi.
Vain kieli
Vai on Liberiassa ja Sierra Leonessa puhuttava mandelainen kieli. Se on läheistä sukua Sierra Leonessa puhutulle konon kielelle. Vaita kirjoitetaan vailaisella tavukirjoitusjärjestelmällä, joka kehitettiin 1830-luvulla.
Katharsis (Santa Cruzin albumi)
Katharsis on suomalaisen Santa Cruz -yhtyeen neljäs studioalbumi, joka julkaistiin M-Theory Audion kautta 18. lokakuuta 2019. Levyn on tuottanut Kane Churko.
Santa Cruzin pitkäaikainen kokoonpano hajosi maaliskuussa 2018 kesken Yhdysvaltojen-kiertueen, ja laulaja-kitaristi Archie Cruz jäi yhtyeen ainoaksi jäseneksi. Hän päätti jatkaa Santa Cruzin ainoana alkuperäisjäsenenä, ja aloitti uuden Katharsis-albumin äänitykset Las Vegasissa kanadalaisen tuottajan Kane Churkon kanssa. Archie Cruz lähti tietoisesti hakemaan levylle niin sanottua ”Amerikan soundia”. Hän totesi, että yhtyeen edelliset albumit olivat "enemmän esikuville kumartelua", kun taas Katharsis-albumilla kuuluu "oma ääni".
Katharsis nousi Suomen virallisen albumilistan sijalle 29. Levyltä julkaistiin neljä singleä, joista ”Tell Me Why” nousi yhtyeen ensimmäisenä kappaleena listoille Yhdysvalloissa. Albumi sai vaisun vastaanoton kriitikoilta, joiden mielestä Katharsis kuulosti ”surullisen geneeriseltä” verrattuna yhtyeen aiempaan materiaaliin.
Santa Cruzin uudesta kokoonpanosta tiedotettiin huhtikuussa 2019, jonka jälkeen yhtye kiersi Eurooppaa sekä Pohjois- ja Etelä-Amerikkaa. Syksyllä 2019 Santa Cruz aloitti Yhdysvaltojen-kiertueen Atreyun lämmittelijänä.
Tausta
Santa Cruz julkaisi edellisen studioalbuminsa Bad Blood Rising vuonna 2017. Maaliskuussa 2018 yhtye aloitti Yhdysvaltojen-kiertueen Fozzyn lämmittelijänä, mutta tiedotti peruvansa kaikki loput esiintymiset 18. maaliskuuta. Samalla kitaristi Joonas ”Johnny Cruz” Parkkonen, basisti Mitja ”Middy Cruz” Toivonen ja rumpali Tapani ”Tazzy Cruz” Fagerström tiedottivat omilla sosiaalisen medioiden tileillään eronneensa Santa Cruzista. Johnny Cruz kommentoi päätöstä sanoen: ”En voi enää olla mukana tilanteessa, jossa joudun jatkuvasti pelkäämään, tekeekö joku peruuttamatonta vahinkoa itselleen tai jollekin toiselle.” Laulaja-kitaristi Arttu ”Archie Cruz” Kuosmanen sen sijaan kertoi, että hänet oli potkittu ulos yhtyeen kiertuebussista ja ettei kiertueen peruminen ollut hänen päätöksensä. Huhtikuussa yhtye perui kaikki loppuvuoden esiintymiset. Archie Cruz myöhemmin kertoi yhtyeen hajoamisen olleen ”vuosien tulehtuneiden välien” lopputulos. Hän vertasi tilannetta ”painekattilaan, joka räjähti”.
Äänitys ja tuotanto
Archie Cruz vietti kesän 2018 demottaen uusia kappaleita. Lopulta hän ja Santa Cruzin manageri Jani Wilund ryhtyivät etsimään sopivaa tuottajaa yhtyeen seuraavalle levylle. He olivat yhteydessä muun muassa Metallican ja Mötley Crüen kanssa työskennelleen Bob Rockin kanssa, mutta lopulta tuottajaksi valikoitui kanadalainen Kane Churko, joka on aiemmin tuottanut muun muassa Papa Roachin ja Kobra and the Lotusin levyjä. Tämän jälkeen Archie Cruz suuntasi kolmeksi kuukaudeksi Las Vegasiin Churkon The Hideout -studiolle, missä he aloittivat uuden Santa Cruz -albumin äänityksen. Archie Cruz soitti kaikki levyllä kuultavat instrumentit itse, vaikka yhtyeeseen oli jo tässä vaiheessa kiinnitetty kitaristi Pav Cruz sekä rumpali Jordan Marshall. Archie Cruz perusteli päätöstään, todeten: ”En ollut saanut aikaisemmin toteuttaa itseäni luovasti ristiriitojen vuoksi ja meillä oli kontrolloiva tuottaja. Päätin, että nyt teen kaikki biisit itse ja soitan kaiken itse ja sen pohjalta lähdetään sitten jatkamaan.” Albumin äänitykset valmistuivat marraskuussa 2018. Kane Churko vastasi albumin tuotannosta, äänityksestä, miksauksesta ja masteroinnista.
Archie Cruz kuvaili Katharsista ”radioystävälliseksi moderniksi raskaaksi rockiksi”, jolle lähdettiin tietoisesti hakemaan ”Amerikan soundia”. Myös soitinten vireitä laskettiin. Archie Cruz totesi, että ”entiset albumit olivat enemmän esikuville kumartelua, tässä kuuluu nyt oma ääni”. Monet levyn kappaleista käsittelevät hänen tavoitteitaan jälleenrakentaa Santa Cruz, kun taas osa käsittelee ihmissuhteita. Levyn päätöskappale on cover-versio Cyndi Lauperin kappaleesta ”Time After Time”.
Levynkannet on suunnitellut Tim LeNoir.
Julkaisu
Albumin ensimmäinen single ”Changing of Seasons” julkaistiin 8. huhtikuuta 2019. Kappale erosi vahvasti yhtyeen aiemmasta tuotannosta ja sitä verrattiin metalcoreen. Toinen single ”Tell Me Why” julkaistiin 21. toukokuuta 2019, ja sitä pidettiin musiikillisesti lähempänä yhtyeen aiempaa tuotantoa. Single nousi yhtyeen ensimmäisenä kappaleen listoille Yhdysvalloissa sen saavutettua sija 37 Billboardin Mainstream Rock Indicator -listalla. Kappale joutui myös plagiointisyytösten kohteeksi, kun yhdysvaltalainen Eric Jayk väitti Santa Cruzin kopioineen hänen Wildstreet-yhtyeensä kappaletta ”Easy Does It”. Levyn kolmas single ”Into the War” julkaistiin 21. elokuuta. Neljäs single ”Testify” julkaistiin 25. syyskuuta. Sille kuvattiin myös Ville Juurikkalan ohjaama musiikkivideo.
Katharsis julkaistiin M-Theory Audion kautta 18. lokakuuta 2019. Levy nousi viikoksi Suomen virallisen albumilistan sijalle 29.
Kiertue
Levyn ensimmäisen singlen julkaisun yhteydessä tiedotettiin myös Santa Cruzin uudesta kokoonpanosta, johon kuuluisi jatkossa Archie Cruzin lisäksi kitaristi Pavel ”Pav Cruz” Popov, basisti Eemi ”Ero Cruz” Lamberg sekä rumpali Tuomas ”Toxy Cruz” Lehtonen. Yhtyeeseen aiemmin kiinnitetty rumpali Jordan Marshall erotettiin, koska hän ei oppinut yhtyeen uusia kappaleita. Santa Cruzin uusi kokoonpano esiintyi ensimmäistä kertaa yhdessä Bon Jovin lämmittelijänä Tallinnan laululavalla 2. kesäkuuta 2019. Kesän aikana yhtye esiintyi useilla suomalaisilla festivaaleilla sekä Whitesnaken ja Steel Pantherin lämmittelijänä Saksassa. Elokuussa Santa Cruz esiintyi ensimmäistä kertaa Meksikossa ja Brasiliassa.
Santa Cruz tiedotti 12. syyskuuta 2019, ettei kitaristi Pav Cruzia tultaisi näkemään yhtyeen tulevalla Yhdysvaltojen-kiertueella "henkilökohtaisista" ja "maahantulo" syistä. Pav Cruz sen sijaan tiedotti eronneensa yhtyeestä pelkästään henkilökohtaisista syistä. Hänen korvaajakseen ilmoitettiin kitaristi Joe Perez. Syys-lokakuussa Santa Cruz esiintyi Yhdysvalloissa Louder Than Life- ja Aftershock-festivaaleilla sekä Los Angelesin The Viper Room -klubilla. Tämän jälkeen yhtye aloitti Yhdysvaltojen-kiertueen Atreyun lämmittelijänä. Archie Cruz ilmoitti helmikuussa 2020 päättäneensä yhteistyön yhtyeen pitkäaikaisen managerin Jani Wilundin kanssa. Päätöksen taustalla oli Archie Cruzin muutto Yhdysvaltoihin. Toukokuussa Ero Cruz ilmoitti jättäneensä yhtyeen.
The Grey Album
The Grey Album on vuonna 2004 julkaistu Danger Mouse -taiteilijanimellä musiikkia tekevän Brian Joseph Burtonin albumi, jossa yhdistellään luvattomasti räppäri Jay-Z:n a cappella -muodossa olleen The Black Albumin sanoituksia The White Album nimellä tunnetunThe Beatles –albumin taustoihin. Suuren yleisön tietoisuuteen The Grey Album pääsi EMIn yritettyä estää albumin levityksen.
Historia
Danger Mouse julkaisi The Grey Albumista pienen erän ja oli aikeissa tehdä rajoitetun 3000 kappaleen painoksen, kun The Beatles -albumin tekijänoikeudet omistanut EMI hermostui ja vaati Danger Mousea sekä jälleenmyyjiä keskeyttämään albumin levityksen. Syy EMI:n voimalliseen lähtöön albumin perään oli heidän oikeuksiensa rikkomisen lisäksi myös albumin saama suosio.
Rajallisesta saatavuudesta huolimatta albumi tuli hyvin suosituksi ja levisi laajasti internetissä. Tätä kautta se sai huomiota myös kriitikoilta ja perinteisestä mediasta; 9. helmikuuta 2004 The New Yorker kirjoitti albumista hyvin positiivisen jutun, Entertainment Weekly nimesi sen Best of 2004 -musiikkikategoriassaan sekä The Village Voicen vuosittainen Pazz and Jop -kriitikkoäänestys listasi albumin sijalle 10 vuoden paras albumi -listallaan.
Toisaalla vastalauseena EMI:n toiminnalle pidettiin myös elektroninen kansalaistottelemattomuustapahtuma, The Grey Tuesday, jossa vapaaehtoiset tarjosivat omilla internetsivuillaan 24 tunnin ajan The Grey Albumia ladattavaksi. Tapahtuman järjestäjien näkemyksen mukaan sämpläyksen pitäisi sisältyä Yhdysvaltojen Fair Use -käytäntöön, ja lisäksi jokaisella pitäisi olla mahdollisuus hankkia oikeudet kappaleiden käyttöön.
The Grey Tuesday –tapahtumaan osallistui satoja sivustoja, joista noin 170 tarjosi albumia ladattavaksi. Tuona päivänä ladattiin yhteensä n. 100 000 kopiota albumista ja EMI lähetti tapahtumaan osallistuneille tahoille Cease and desist – kirjeitä, mutta pidättäytyi oikeustoimista.
The Grey Video
Ramon & Pedro ohjasi The Grey Albumin Encore-singlelle musiikkivideon. Video on kokonaisuudessaan mustavalkoinen ja siihen on yhdistetty pätkiä The Beatles -elokuva A Hard Day’s Night'sta, Jay-Z:n live-esiintymisestä sekä tietokoneella luotuja osia, joissa Ringo Starr skrätsää ja John Lennon breikkaa. Video ei ole saatavilla kaupallisesti, mutta se on laajalti levinnyt internetissä. Videon mahdollisten tekijänoikeusongelmien takia sen alussa on ilmoitus musiikkivideon olevan tarkoitettu ainoastaan epäkaupalliseen ja kokeelliseen käyttöön.
Dr13
Dr13 (ennen 1.1.1976 Hr13) on Valtionrautateiden (sittemmin VR Osakeyhtiön) käytössä ollut raskas dieselveturi. Dr13:n suunnittelija oli ranskalaisyhtiö Alsthom. Spesifikaationa oli akselipainoltaan raskaampaa kevyempi eli väliraskas dieselsähkökoneistolla varustettu veturi, joka soveltuisi sekä tavara- että henkilöjunaliikenteeseen. Sarjaan kuului 54 veturia, joista kaksi ensimmäistä valmistettiin Alsthomin tehtailla Ranskan Belfortissa ja laivattiin Suomeen 1962; loput valmistettiin Tampereella Lokomon (parittomat numerot) ja Valmetin (parilliset numerot) tehtailla. Ensimmäinen Dr13-sarjan veturi tuli Suomeen 24. lokakuuta 1962. Dr13-sarja tuli ensimmäisen kerran käyttöön vuosina 1962–1963, ja se poistui kaupallisesta liikenteestä lopullisesti kesäkuussa 2000.
Dr13 on ollut tehokkain ja nopein koskaan VR:llä käytössä ollut dieselveturi. Se hankittiin täydentämään Dr12-kalustoa: Dr12 oli akselipainoltaan raskaampi ja teho-painosuhteeltaan Dr13:a heikompi, ja sillä voitiin ajaa linjaliikenteessä vain radoilla, jotka on kiskotettu raskaammille akselipainoille. Dr13:ssa on sama moottori kuin Dv12:ssa, Tampellan valmistama MGO V16 BSHR/BHSR, mutta niitä on Dr13:ssa kaksi kappaletta. Ranskassa valmistettujen vetureiden alkuperäiset moottorit olivat SACM:n valmistamia.
Dr13 on ollut pisimpään Suomessa linjaliikennettä palvellut dieselveturityyppi. Tyypillä oli aluksi paljon lastentauteja muun muassa käynnistysakkujen, jäähdyttimien ja voimansiirron kanssa. Ranskassa suunniteltu veturi ei sietänyt Suomen ilmastoa. Veturin paino on paljon sovittua korkeampi ja kulkuominaisuuksiltaan huono veturi hyppyytti huonokuntoisilla rataosuuksilla (tästä lempinimi Hyppy-Heikki). Kaikkia ongelmia ei onnistuttu ratkaisemaan, mutta se ei vähentänyt veturisarjan käyttökelpoisuutta junissa, joissa tarvittiin paljon tehoa ja vetovoimaa.
Viimeisiä aikojaan sarjan veturit vetivät junia Tampereen ja Turun välillä. Rantaradalta Dr13-sarja poistui rataosuuden sähköistyksen myötä vuonna 1994. Kun viimeiset Dr13:t poistettiin linjaliikenteestä 2000, kalustolla oli ajettu lähes 40 vuoden ajan yhtäjaksoisesti, ja nuorimmatkin veturit olivat päässeet 35 vuoden ikään. Veturisarjasta on museoitu kaksi yksilöä: saneerattu 2349 Suomen Rautatiemuseossa ja saneeraamaton 2343 Haapamäellä.
Veturin lempiniminä tunnettiin veturin ranskalaisen valmistajan Alsthomin (nykyään Alstom) mukaan Alstikka, Alsti, Alstommi, Alspommi ja Ranskatar. Myös lempinimet Hyppy-Heikki, Kymen Huru, Ranskanseisoja, Marinella, Myymäläauto ja Nakkiputka tunnetaan. Tasavallan presidentin puoliso Sylvi Kekkonen kastoi Belfortissa veturin nro 2302 rikkomalla samppanjapullon veturin keulaan, joka sai nimekseen Wäinämöinen.
Kolarin–Äkäsjoen alue
Toisen jakovaiheen alueita ovat seuraavat kahdeksan aluetta tai valuma-aluetta :
Rääsinä
Rääsinä on kylä Leningradin alueen Hatsinan piirin Possatan kunnassa Venäjällä. Se sijaitsee Ortesjoen rannalla 29 kilometriä Hatsinasta etelään ja kaksi kilometriä Possatasta luoteeseen. Kylän ohi kulkee Pietarin ja Pihkovan välinen M20-valtatie. Asukkaita on 71 henkeä (vuonna 2010).
Itsenäinen evankelis-luterilainen kirkko
Itsenäinen evankelis-luterilainen kirkko (saksaksi: Selbständige Evangelisch-Lutherische Kirche on tunnustuksellinen luterilainen kirkkokunta Saksassa. Kirkon keskus on Hannoverissa. Se syntyi vuonna 1972 useiden tunnustuksellisten saksalaisten luterilaisten kirkkojen yhdistyessä. Se on Kansainvälisen luterilaisen neuvoston jäsen. Kirkon jäsenmäärä oli 33 474 vuoden 2016 lopussa.
Rääsinä
Kylä mainitaan ensimmäisen kerran Novgorodin Vatjan viidenneksen verokirjassa vuonna 1499/1500. 1700-luvun alussa se kuului Pietari I:n pojan Aleksei Petrovitšin omistamaan Kurovitsan kartanoon. Vuosisadan lopussa Paavali I lahjoitti sen everstiluutnantti Pjotr Maljutinille. Kylän asukkaat olivat venäläisiä.
Itsenäinen evankelis-luterilainen kirkko
Kirkon juuret ovat 1800-luvun alussa syntyneissä itsenäisissä tunnustuksellisissa luterilaisissa kirkoissa, joita syntyi erityisesti Preussissa, Saksissa, Hannoverissa ja Hessenissä. Pääsyy niitten syntymiselle oli valtiovallan toimesta tehty luterilaisten ja reformoitujen kirkkojen yhdistäminen "evankeliseksi" kirkoksi. Tämä oli alkuna prosessille, joka johti myöhemmin Saksan evankelisen kirkon (EKD) syntymiseen. Monet luterilaiset vastustivat yhdistymistä voimakkaasti, sillä he katsoivat sen vaarantavan koko luterilaisuuden olemassaolon Saksassa. Heidän mielestään samassa kirkossa ei ollut mahdollista olla kahta eri oppia. Erityisesti ehtoollisopin katsottiin eroavan selkeästi toisistaan näillä kirkoilla. Näitä tunnustuksellisina luterilaisina itseään pitäviä vainottiin valtion taholta eikä heidän sallittu viettää jumalanpalvelusta tai kastaa lapsiaan luterilaisten menojen mukaan. Joillain alueilla Saksassa kesti kymmeniä vuosia ennen kuin nämä ryhmät saivat uskonnonvapauden.
Rääsinä
Nykyään Rääsinä koostuu etupäässä omakotitaloista. Kylässä on kauppa. Lähistöllä sijaitsee pieni puutarhapalsta-alue.
Itsenäinen evankelis-luterilainen kirkko
Historia
Preussin hallitsija oli vuonna 1613 kääntynyt reformoiduksi huolimatta siitä, että hänen valtakuntansa oli luterilainen. Tämä ei kuitenkaan saanut alamaisiaan vaihtamaan tunnustustaan. Ajan kuluessa syntyi ajatus yhtenäistää kansa uskonnollisesti siten, että reformoidut ja luterilaiset muodostaisivat yhteisen kirkon. Vuonna 1817, uskonpuhdistuksen muistovuotena, päätti silloinen Preussin kuningas Fredrik Vilhelm III juhlistaa sitä julistamalla tällaisen yhdistyneen eli unioidun kirkon toivottavaksi asiaksi. Näin alkoivat toimet tämän uudistuksen toteuttamiseksi ja vuonna 1831 yhdistyminen toteutui virallisesti.
Rääsinä
Lähteet
59.33472°N, 29.92639°W
Itsenäinen evankelis-luterilainen kirkko
Historia
Tuolloin monet vakaumukseltaan voimakkaan luterilaiset Preussin alamaiset kieltäytyivät osallistumaan mielestään sekaoppisen unioidun maakirkon toimintaan. Niinpä heitä alkoi eri paikkakunnilla erota siitä ja muodostaa omia luterilaisia seurakuntiaan. Tämä johti valtion taholta erinäisiin painostustoimenpiteisiin. Pappeja erotettiin viroistaan ja heitä vangittiin, minkä lisäksi joidenkin luterilaisten perheitten osaksi tulivat sotilaiden pakkomajoitukset, niin että jopa 20 sotilasta saattoi olla yhden perheen majoitettavana. Tämä majoitusvelvoite jatkui siihen asti, että perhe suostui osallistumaan unioidun kirkon jumalanpalvelukseen. Suurin osa lopulta suostui, mutta myös taipumattomia oli runsaasti. Osa näistä lähti painostuksen vuoksi pois maasta, ja näitten siirtolaisten peruja ovat esimerkiksi Australian Australian luterilainen kirkko sekä Yhdysvaltain Missouri-synodi. Monet vainotuista kuitenkin myös jäivät paikalleen ja perusti omia seurakuntia ja oman kirkkokunnan. Valtio kutsui näitä nimellä "Evankelisesta maakirkosta erillään olevia seurakuntia". Lopulta vuonna 1845 Preussin hallitsija Fredrik Vilhelm IV antoi näille seurakunnille virallisen luvan toimia, jolloin ne järjestäytyivät nimellä "Vanhan Preussin Ev.Lut. Kirkko", muuttaen nimensä myöhemmin muotoon "Evankelinen-vanhaluterilainen kirkko", sittemmin "Ev.Lut. (vanhaluterilainen) kirkko".
Myös muualla syntyi vastaavaa liikehdintää, osin siksi, että unioituja kirkkoja alettiin muodostaa myös muualle. Kuitenkin erinäiset syyt vaikuttivat siihen, etteivät nämä uudet hankkeet välttämättä yhdistyneet jo muodostuneeseen Vanhan Preussin Ev.Lut. kirkkoon. Esimerkiksi pastori Friedrich Brunn Nassausta muodosti vuonna 1846 yhdessä 26 perheen kanssa seurakunnan, joka yhdessä joidenkin muiden kanssa liittyi vuonna 1852 Preussin kirkkoon. Hän kuitenkin pettyi sen mielestään heikkoon opilliseen tuntemukseen ja laitosmaiseen hallintoon, ja erosi siitä seurakuntineen vuonna 1864, toimien erillisinä siihen asti, että liittyivät vuonna 1876 vuonna 1871 syntyneeseen "Saksin ym. Valtioiden Vapaaseen Ev.-Lut. Kirkkoon". Tämän alku oli ollut luterilaisissa yhdistyksissä, jotka olivat pitäneet yhteyttä Missouri-synodiin.
Myös useita muita luterilaisia vapaakirkkoja syntyi. Vuonna 1947 näistä neljä, jotka toimivat esimerkiksi Hannoverissa, Hessenissä ja Badenissa muodostivat yhdessä Itsenäisen Ev.-Lut. Kirkon. Vuonna 1948 Saksin ja Preussin itsenäiset kirkot olivat myös löytäneet opillisen yhteisymmärryksen, johon yhteyteen liittyi vuonna 1949 myös juuri muodostunut Itsenäinen Ev.-Lut. Kirkko. Ensin nämä kirkot toimivat rinnakkain siten, että niiden johtohahmot muodostivat yhdessä keskinäisen neuvotteluelimen (Arbeitsgemeinschaft) Vuonna 1972 ne sulautuivat yhteen nimellä Itsenäinen evankelis-luterilainen kirkko (SELK). Vuonna 1991 myös Itä-Saksan vanhaluterilainen kirkko liittyi SELKiin, mitä se ei ollut aiemmin voinut tehdä valtiorajan vuoksi.
pienoiskuva|SELKin Kolminaisuudenkirkko [[Berliinin Steglitzissä on tullut tunnetuksi mittavasta maahanmuuttajatyöstään.]]
SELKin jäsenmäärä on ollut kasvussa viime vuosina. Esimerkiksi vuoden 2016 lopussa sillä oli 33 474 jäsentä, missä oli kasvua edellisvuoteen 283 henkeä eli 0,850 %. Merkittävä asiaa selittävä tekijä on kirkon aktiivinen maahanmuuttajatyö, jonka myötä esimerkiksi Berliinin Steglitzin kaupunginosassa toimiva Pyhän kolminaisuuden seurakunta kasvoi 477 hengellä vuoden 2016 aikana. Ilmiö on herättänyt myös kansainvälistä huomiota.
Oppi
SELK ilmoittaa olevansa tunnustuksellinen luterilainen kirkko. Sen mukaan sekä Vanhan testamentin että Uuden testamentin kirjoitukset ovat ilmoitettua ja inspiroitua Jumalan sanaa. Kirkon mukaan vuonna 1580 yhteen kootut luterilaiset Tunnustuskirjat ovat tuon Raamatussa ilmoitetun sanan oikea selitys. Nuo kirjat ovat kolme ekumeenista uskontunnustusta (apostolinen uskontunnustus, Nikaian-Konstantinopolin uskontunnustus ja Athanasioksen uskontunnustus), muuttamaton Augsburgin tunnustus sekä Augsburgin tunnustuksen puolustus, Schmalkaldenin opinkohdat, Martti Lutherin Vähä katekismus ja Iso katekismus sekä Yksimielisyyden ohje.
Jäsenmäärä
pienoiskuva|Kirkon nykyinen piispa [[Hans-Jörg Voigt.]] SELKillä on 174 seurakuntaa, joihin kuului 31. joulukuuta 2016 yhteensä 33 474 jäsentä. Näistä konfirmoituja oli 29 279 ja konfirmoimattomia 4 195. Yksi pappi saattaa huolehtia useammasta seurakunnasta, sillä pappeja on vähemmän kuin seurakuntia. Suurin osa jäsenistöstä elää Berliinissä, Nordrhein-Westfalenissa, Ala-Saksissa ja Hessenissä..
Kirkolliset yhteydet
SELK on Kansainvälisen luterilaisen neuvoston (ILC) jäsen. Vuonna 2019 SELK teki päätöksen solmia kirkollinen yhteys Suomen evankelisluterilaisen lähetyshiippakunnan kanssa. Suomen evankelis-luterilaisen kirkon lähetysjärjestö Suomen luterilainen evankeliumiyhdistys on tehnyt vuodesta 2017 alkaen lähetystyötä Saksassa yhteistyössä SELKin kanssa.
Pikakirjoitus
thumb|350px|Esimerkki sanojen muodostamisesta suomenkielisellä Neovius-Nevanlinnan järjestelmällä. thumb|Pikakirjoittaja Saksan parlamentissa Pikakirjoitus eli stenografia on puhutun kielen reaaliaikaiseen tallentamiseen tarkoitettu kirjoitusjärjestelmä, jonka harjaantunut käyttäjä kykenee kirjoittamaan puhetta muistiin jopa puhetta nopeammassa tahdissa. Nopeus perustuu yksinkertaistettuihin kirjainmerkkeihin ja lyhenteiden käyttämiseen. Eri kielille käytetään tavallisesti eri järjestelmiä, joissa kunkin kielen ominaispiirteet on otettu huomioon. Joillekin kielille on kehitetty myös pikakirjoituskoneita, joilla pystytään kirjoittamaan puhenopeudella.
Pikakirjoitusta on käytetty muun muassa saarnojen, puheiden tai sanelun ylöskirjoittamiseen, eri maiden parlamenttien ja oikeusistuinten kokousten pöytäkirjojen tekemiseen sekä muistiinpanojen kirjoittamiseen.
Määritelmä ja nimitykset
Suomalaisessa pikakirjoituskirjallisuudessa ei ole esitetty täsmällistä määritelmää pikakirjoitukselle. Ulkomaisessa kirjallisuudessa määritelmät ovat keskenään varsin erilaisia. Pikakirjoitushistorioitsija Christian Johnen esitti, että pikakirjoitus on tavallisen kirjoituksen rinnalle luotu keinotekoinen kirjoitus, jossa on erityiset merkit ja säännöt huomattavan kirjoituslyhyyden saavuttamiseksi. Kirjoitusjärjestelmien tutkijan Peter T. Danielsin mukaan pikakirjoitusta voidaan luonnehtia kirjoitusjärjestelmäksi, jolla sanat voidaan kirjoittaa puhenopeudella.
Pikakirjoitus-sanan rinnalla käytetään vierasperäistä nimitystä stenografia. Se on johdettu kreikan kielen sanoista stenos (στενός), kapea, ja graphein (γράφειν), kirjoittaa. Sana on peräisin englantilaiselta John Willisiltä, joka käytti sitä (muodossa stenographie) 1600-luvun alussa.
Myös takygrafia tarkoittaa pikakirjoitusta. Sanaa käytetään kuitenkin tavallisesti vain antiikin ja keskiajan pikakirjoituksesta.
Kreikan pikakirjoitus
Vuonna 1883 Kreikasta löydettiin 300-luvulta eaa. peräisin oleva marmorikivi (niin sanottu Akropolis-kivi), johon hakatussa tekstissä kuvataan eräänlaista pikakirjoitusjärjestelmää. Kivi on kuitenkin melko pahasti vaurioitunut ja teksti vaillinainen, eikä kyseisestä järjestelmästä tai sen mahdollisesta käytöstä ole tarkkaa tietoa.
Vuodelta 155 on peräisin Keski-Egyptissä tehty asiakirja, jossa sovitaan, kuinka Panechotes antaa orjansa Chairammonin Apolloniokselle kahdeksi vuodeksi pikakirjoituksen opiskelua varten. 200-luvulta lähtien on peräisin enemmänkin papyruskääröjä ja vahatauluja, joissa on käytetty pikakirjoitusmerkkejä.
Noin 1100-luvulla kreikkalainen pikakirjoitus näyttää kuitenkin unohtuneen.
Latinan pikakirjoitus
200px|thumb|[[Psalmi 68 Tiron merkeillä kirjoitettuna]] Varhaisimmat tiedot latinankielisen pikakirjoituksen käytöstä Rooman valtakunnassa ovat ensimmäiseltä vuosisadalta ennen ajanlaskun alkua. Vuonna 63 eaa. kirjoitettiin niin sanotuilla Tiron merkeillä muistiin Cato nuoremman pitämä puhe senaatissa. Järjestelmä on saanut nimensä Marcus Tullius Tiron mukaan. Tämä oli Ciceron vapautettu orja ja toimi hänen sihteerinään. Ei tiedetä kuitenkaan varmasti, oliko järjestelmä Tiron itse kehittämä vai oliko hän vain opetellut sen.
Järjestelmästä tuli hyvin suosittu, ja muun muassa keisarit Augustus ja Titus osasivat pikakirjoituksen. 300-luvun lopulta lähtien myös kirkon piirissä alettiin käyttää pikakirjoittajia, kun kirkolliskokousten väittelyt haluttiin saada talteen.
700-luvun lopulla Kaarle Suuri määräsi, että papeille ja munkeille oli järjestettävä pikakirjoituksen opetusta. Tältä ajalta on peräisin noin 13 000 Tiron merkkiä sisältävä luettelo, joka on tärkein lähde järjestelmän tuntemisen kannalta.
Latinan pikakirjoituksen käyttö näyttää kuitenkin loppuneen 1070-luvun paikkeilla.
Nykyhistoria
Pikakirjoitusjärjestelmien kehittäminen käynnistyi uudestaan Englannissa 1500-luvun lopussa, ja 1800-luvun alusta lähtien pikakirjoitus alkoi levitä laajemmin muuallekin. Uusia järjestelmiä kehitettiin erityisesti Englannissa, Ranskassa ja Saksassa. Muualla käytettiin varsinkin aluksi näiden kolmen maan järjestelmien muunnoksia, mutta myöhemmin myös itsenäisempiä järjestelmiä.
Englanninkieliset maat
150px|right|thumb|Timothe Brightin pikakirjoitusjärjestelmän merkkejä Uuden ajan ensimmäisen pikakirjoitusjärjestelmän julkaisi englantilainen Timothe Bright vuonna 1588. Järjestelmä sisälsi noin 500 merkkiä yksittäisille sanoille. Se oli kuitenkin hankalasti opittavissa, koska merkit oli opeteltava ulkoa kukin erikseen. Mikäli tietylle sanalle ei ole omaa merkkiä, se piti kirjoittaa sanan synonyymin ja alkukirjaimen avulla. Samoihin aikoihin englantilainen Peter Bales kehitti oman järjestelmänsä. Ei tiedetä varmasti, kumpaa alettiin kehittää tai käyttää aikaisemmin, mutta Bales julkisti omansa kaksi vuotta Brightin jälkeen.
John Willisin vuonna 1602 julkaisema järjestelmä oli edeltäjiään selvästi helpommin opittavissa. Se sisälsi aakkoston, jonka avulla sanoja voitiin kirjoittaa, eikä näin tarvinnut opetella tuhansia erillisiä merkkejä. Seuraavaksi järjestelmiä julkaisivat muun muassa Edmond Willis 1618, Thomas Shelton 1626 ja Theophilus Metcalfe 1633. Samuel Pepys kirjoitti Sheltonin järjestelmällä kuuluisat päiväkirjansa. Sheltonin järjestelmä levisi myös Ruotsiin, kun Johan Swan oli sovittanut sen ruotsin kielelle 1660-luvulla ja käytti sitä työskennellessään Ruotsin valtaneuvostossa. Swan ei kuitenkaan levittänyt pikakirjoitustaitoa, ja järjestelmä unohtui hänen jälkeensä.
thumb|450px|Byromin järjestelmän konsonanttimerkit John Byrom kehitti 1720-luvulla järjestelmän, joka loi pohjan nykyaikaisten geometristen järjestelmien kehittämiselle.
Useimmat 1600- ja 1700-luvun järjestelmät olivat lyhytikäisiä, mutta Samuel Taylorin vuonna 1786 julkaisema järjestelmä säilyi käytössä noin sata vuotta. Siitä tehtiin myös muunnoksia useille muille kielille, muun muassa espanjalle, portugalille, italialle ja ruotsille.
Englanninkielisistä järjestelmistä merkittävimmiksi tulivat Isaac Pitmanin (1837) sekä John Robert Greggin (1888) järjestelmät. Greggin järjestelmästä tuli suosittu erityisesti Yhdysvalloissa. James Hillin vuonna 1966 julkistama Teeline-järjestelmä on suosittu Britanniassa.
Ranska
Jacques Cossard julkaisi ensimmäisen ranskalaisen pikakirjoitusjärjestelmän vuonna 1651. Kyseessä oli itsenäinen geometrinen järjestelmä, joka ei perustunut aikaisempiin englantilaisiin järjestelmiin. Oppikirjan painosmäärät olivat kuitenkin pieniä, eikä järjestelmän käyttämisestä ole säilynyt tietoa. Charles Alois Ramsay julkaisi käännöksen englantilaisesta Sheltonin järjestelmästä vuonna 1681. Jean Coulon de Thévenot julkaisi vuonna 1788 järjestelmän, jossa konsonanttien ja vokaalien merkit liittyivät sulavasti yhteen, mutta useampitavuisissa sanoissa kukin tavu kirjoitettiin erikseen, ja kynä piti niiden välillä nostaa paperista, mikä hidasti kirjoittamista.
Théodore Pierre Bertinin järjestelmä vuodelta 1792 pohjautui englantilaiseen Taylorin järjestelmään. Bertinin järjestelmällä pystyttiin kirjoittamaan puhenopeudella, minkä ansiosta se voitti suosiossa Coulonin järjestelmän.
Ranskassa pikakirjoituksen tarve kasvoi suuren vallankumouksen jälkeen, kun parlamentaarinen elämä virisi. Järjestelmiä julkaisivat muun muassa Louis Félix Conen de Prépéan, Aimé Paris, Louis Prosper Guénin, Hippolyte Prévost, Albert Delaunay ja Émile Duployé. 1900-luvulla suosituimmiksi jäivät Prévost-Delaunay ja Duployé.
Saksankieliset maat
thumb|300px|Saksalaisella Gabelsbergerin järjestelmällä kirjoitettua tekstiä. Ensimmäisen saksankielisen pikakirjoituksen oppikirjan laati Carl Aloys Ramsay vuonna 1678. Järjestelmä oli lähes suora kopio englantilaisesta Sheltonin järjestelmästä. Oppikirjasta julkaistiin useita painoksia, mutta ei ole tiedossa, missä määrin järjestelmää käytettiin. .
Franz Xaver Gabelsberger kehitti 1800-luvun alussa järjestelmän, josta tuli erittäin suosittu ja joka sovitettiin myös useille muille eurooppalaisille kielille. Useimmista aikaisemmista järjestelmistä poiketen kyseessä oli niin sanottu kursiivinen järjestelmä: sen merkit koostuivat tavallisen kaunokirjoituksen kirjainten muodoista, ja ne liitetään sulavasti toisiinsa yhtenäisellä viivalla.
Saksassa kehitettiin muitakin järjestelmiä, mm. Stolze, Stolze–Schrey ja Arends, ja käytössä oli useita näistä rinnakkain. 1900-luvun alussa haluttiin päästä yhtenäiseen järjestelmään, mutta eri koulukuntien oli vaikea päästä yhteisymmärrykseen, kunnes vuonna 1924 saatiin sovituksi Saksan yhtenäisjärjestelmä, joka oli Gabelsbergerin ja Stolze–Schreyn välimuoto.
Pikakirjoitus Suomessa
Suomessa alettiin käyttää pikakirjoitusta 1860-luvulla, tosin aluksi vain ruotsin kielellä. Suomen senaatti lähetti vuonna 1861 kolme miestä Saksaan oppimaan pikakirjoitusta, jotta Suomenkin valtiopäivillä saataisiin puheet kirjoitettua pikakirjoituksella muistiin. Miehet perehtyivät saksalaiseen Gabelsbergerin järjestelmään, ja Suomeen palattuaan J. E. Svan alkoi kouluttaa lisää pikakirjoittajia.
Suomen kielelle kehitettiin 1870-luvulla kaksi järjestelmää: Neovius-Nevanlinnan ja Wilhelm Fabritiuksen järjestelmät. Fabritiuksen järjestelmän käyttö oli vähäistä, ja Neovius-Nevanlinnan järjestelmä jäi pian ainoana käyttöön. Sitä on käytetty erityisesti valtiopäivillä istuntojen puheenvuorojen kirjaamiseen.
Pikakirjoituksen käyttö
Pikakirjoitusta on käytetty jo varhain julkisten puheiden ja saarnojen muistiin merkitsemiseen, ja parlamenttien ja oikeusistuinten istuntoja on tallennettu pikakirjoituksella. Myös liike-elämä on ollut merkittävä pikakirjoittajien työllistäjä, mutta sanelukoneiden, tietokoneiden ja tekstinkäsittelyohjelmien yleistymisen myötä pikakirjoituksen käyttö on vähentynyt.
Pikakirjoitusnopeudet
Kirjoitusnopeuksia mitataan nykyisin yleensä tavuina minuutissa. Ainakin Isossa-Britanniassa ja Yhdysvalloissa käytetään kuitenkin mittayksikkönä sanoja minuutissa, kuten Suomessakin aikaisemmin.
Kun Suomessa opetettiin pikakirjoitusta valinnaisena aineena oppikouluissa, hyvänä saavutuksena pidettiin sitä, että oppilas pystyi ensimmäisen vuoden jälkeen kirjoittamaan melko virheettömästi 50 tavun minuuttinopeudella. Toisen opetusvuoden jälkeen noin kolmannes oppilaista kykeni kirjoittamaan 100 tavun minuuttinopeudella, parhaat jopa 150 tavun nopeudella.
Ruotsalainen pikakirjoittaja ja kielitieteilijä Hans Karlgren arvioi, että kotitarpeikseen pikakirjoitusta käyttävä saavuttaa jonkin ajan kuluessa nopeuden 125–175 tavua minuutissa. Kokouspikakirjoittaja voi selviytyä tehtävästään 250 tavulla minuutissa, mutta tarvitsee luotettavaan suoritukseen kyetäkseen taidon kirjoittaa noin 300 tavua minuutissa. Suomessa valtiopäiväpikakirjoittajien pätevyysvaatimuksena oli alun perin 100 sanaa (noin 250 tavua) minuutissa, mutta myöhemmin vaatimuksia on nostettu asteittain, ja päädytty 325 tavuun minuutissa.
Kansainvälisen pikakirjoitusjärjestön Interstenon kilpailuissa nopeimmat kirjoittajat ovat 2000-luvulla kirjoittaneet noin 350–500 tavua minuutissa. Paras suomalaistulos kautta aikojen on Veikko Sorsalla, joka vuonna 1969 kirjoitti 525 tavua minuutissa eli noin 3,5 sanaa sekunnissa. Normaali puhenopeus on noin 200–300 tavua minuutissa.
Pikakirjoitusjärjestelmien luokittelu
Pikakirjoitusjärjestelmät voidaan jakaa geometrisiin ja kursiivisiin järjestelmiin. Geometrisissa järjestelmissä merkkeinä on suoria viivoja, ympyränkaaria ja pisteitä. Merkit ovat mahdollisimman lyhyitä ja saman sanan sisältämät peräkkäiset merkit yhdistetään toisiinsa ilman sideviivoja. Tällöin merkkien välille voi kuitenkin tulla kulmia, jotka hankaloittavat kirjoittamista. Muun muassa englantilainen Pitmanin ja ranskalainen Duployén järjestelmä ovat geometrisia.
Kursiivisissa järjestelmissä merkkien kirjoittaminen ja niiden liittäminen toisiinsa on pyritty saamaan mahdollisimman sulavaksi ja nopeaksi. Suurin osa merkeistä on samansuuntaisia, ja ne yhdistetään tavallisesti ilman teräviä kulmia. Kursiivisia järjestelmiä ovat muun muassa Saksan yhtenäisjärjestelmä, suomalainen Neovius-Nevanlinnan järjestelmä ja ruotsalainen Melinin järjestelmä. Yhdysvalloissa suosittua Greggin järjestelmää pidetään geometristen ja kursiivisten järjestelmien välimuotona.
Kursiiviset järjestelmät eroavat toisistaan muun muassa vokaalien merkitsemisen osalta, ja niitä luokitellaan vokaalin kirjoittaviin ja vokaalin osoittaviin. Esimerkiksi Melinin järjestelmä on vokaalin kirjoittava. Siinä vokaalit kirjoitetaan aina kukin omalla merkillään. Saksalaisista järjestelmistä merkittävimmät ovat pääosin vokaalin osoittavia samoin kuin Neovius-Nevanlinnan järjestelmä. Niissä konsonanttien merkkejä vahventamalla tai niiden välistä etäisyyttä tai pystysuuntaista sijaintia vaihtelemalla voidaan ilmaista väliin tuleva vokaali.
Kirjoitusjärjestelmien tutkija Peter T. Daniels jakoi kirjassa The World’s Writing Systems pikakirjoitusjärjestelmien luokittelun kolmeen ryhmään: sanakirjoitukset (logographic), sanojen kirjoitusasuun perustuvat (alphabetic) ja sanojen äänneasuun perustuvat (phonotypic). Sanakirjoituksia ovat muun muassa Tiron merkit ja Timothe Brightin järjestelmä. Vanhoista englantilaisista järjestelmistä esimerkiksi Willisin ja Sheltonin järjestelmät perustuivat sanojen kirjoitusasuun, samoin uudemmista esimerkiksi Notescript-järjestelmä. Pitmanin ja Greggin järjestelmät puolestaan perustuvat sanojen äänneasuun.
Konepikakirjoitus
thumb|Yhdysvaltalainen Stenograph-pikakirjoituskone 1900-luvun puolivälin paikkeilta.
Riobamba
thumb|230px|Riobamban katedraali Riobamba on Chimborazon provinssin pääkaupunki Ecuadorissa. Vuoden 2010 väestönlaskennassa sen asukasluku oli noin 146 000. Kaupunki sijaitsee 200 kilometriä Quitosta etelään. Riobamban historia juontaa juurensa vuoteen 1797.
Pikakirjoitus
Konepikakirjoitus
Konepikakirjoitus on mahdollistanut puheiden tosiaikaisen tulkkaamisen, jota käytetään muun muassa television tekstityksissä kuulovammaisille.
Piispa (sarjakuvahahmo)
Piispa on Marvel Comicsin Ryhmä-X -sarjakuvissa esiintyvä fiktiivinen hahmo.
Historia
Piispana tunnettu mutantti syntyi vaihtoehtoisella 2080-luvulla, jolloin mutantteja metsästävät robotit Vahdit olivat ottaneet vallan Pohjois-Amerikassa. Tällä aikalinjalla professori Charles Xavier ja suuri osa hänen perustamansa Ryhmä-X:n jäsenistä olivat kuolleet Vahtien käsissä. Muutkin mutantit joko tapettiin tai vangittiin "mutanttien keskitysleireille".
Piispa ja hänen sisarensa Shard syntyivät kumpikin eräällä "keskitysleirillä". Kuten muillekin mutanteille, heidän oikean silmänsä päälle poltettiin kirjain "M" tunnistuksen selvittämiseksi.
Mutantti nimeltä Hecat'e, yksi Summers-kapinan veteraaneista, esitti, että oli epähyväksyttävää antaa ihmisten jahdata rikollismutantteja. Hänen mielestään mutanttien tuli vangita omansa. Näin ollen Hecat'e ja muut Summers-kapinan mutanttiveteraanit perustivat XKL:n. XKL nimettiin Charles Xavierin mukaan, jonka unelmana oli ollut mutanttien ja ihmisten rauhanomainen yhteiselo. Hecat'esta tuli XKL:n komentava upseeri.
Piispa ja Shard elivät vanhempiensa kuoltua mutantti-isoäitinsä luona kunnes hän kuoli. Isoäiti kertoi heille tarinoita Ryhmä-X:n sankaruudesta ja neuvoi heitä seuraamaan Xavierin unelmaa ihmisten ja mutanttien rauhasta.
Eräänä päivänä, Piispan ja Shardin ollessa vielä lapsia, kaksi XKL:n jäsentä jahtasi Haudanryöstäjien jäsentä Viragoa. Kun Virago otti Shardin panttivangiksi, Piispa loikkasi Viragon selkään vapauttaen sisarensa. Raivoissaan Virago aikoi murhata Piispan kun Sureshot ampui hänet kuoliaaksi. Siihen asti Piispa oli luullut Haudanryöstäjiä sankareiksi ja XKL:ää roistoiksi, mutta halusi siitä lähtien liittyä XKL:än.
Myöhemmin Piispa, Shard ja heidän isoäitinsä ystävä Hancock joutuivat rikollismutanttien Billboyn ja Puolitien hyökkäyksen kohteeksi. Rikolliset tappoivat Hancockin ja aikoivat murhata Shardin. Piispa yritti pelastaa sisarensa, mutta XKL:n jäsenet Amatsoni ja Rekyyli pysäyttivät Billboyn ja Puolitien ennen sitä.
Myöhemmin Piispasta ja Shardista tuli XKL:n upseereja. Shardista tuli kuitenkin Piispan esimies. Piispa pystyi alempana arvoasteikolla voidakseen partioida kaduilla ystäviensä Malcolmin ja Randallin kanssa.
Myöhemmin Fitzroysta tuli rikollinen ja hänet vangittiin. Hän pakeni vankilasta ja karkasi muiden mutanttirikollisten kanssa aikaportaalista Ryhmä-X:n aikaan. Piispa, Malcolm ja Randall seurasivat, vaikka tiesivät, etteivät pystyisi palaamaan omaan aikaansa. Paenneet lainsuojattomat tappoivat Malcolmin ja Randallin. Seuranneessa taistelussa Piispa voitti Fitzroyn vain hiukan ennen kuin tämä pääsi päämääräänsä. Voiton hinta oli kuitenkin suuri: Piispan sisar Shard uhrasi elämänsä suuremman hyvän vuoksi. Hetkeä sodan loppumisen jälkeen aikaenergian täyttämä Piispa revittiin halki aikojen.
Kieppuen ajan halki Piispa saapui nykyaikaan syvälle avaruuteen. Niin kutsuttu "viimeinen X-mies" syöksyi shi'arien avaruusasemalle, jossa professori Charles Xavier ja hänen skrullimutanttioppilaansa etsivät Kuolemanlintua - shi'ar-rikollista, joka tuntuu olevan Piispan ankkuri ajassa. Pangalaktinen komitea oli muuttanut Maan vankilaplaneetaksi ja Kuolemanlinnulla oli avain, joka avaa planeetan huipputurvallisen energiamuurin. Piispa miltei tappoi terroristin ennen kuin hän avasi ilmalukon ja imeytyi avaruuteen. Hän jäi vangiksi vapaaehtoisesti ja hänet lähetettiin Maahan suorittamaan tehtävää, jolloin hän tapasi jälleen Ryhmä-X:n.
Nick Cousins
Nick Cousins (s. 20. heinäkuuta 1993 Belleville, Ontario, Kanada) on kanadalainen jääkiekkoilija, joka edustaa NHL-seura Florida Panthersia. Hän on Philadelphia Flyersin kolmannen kierroksen varaus vuodelta 2011. Cousins on laukoo vasemmalta puolelta ja on pelipaikaltaan keskushyökkääjä.
Ura
Sault Ste. Marie Greyhounds varasi Cousinsin vuoden 2009 CHL:n varaustilaisuudessa 21. pelaajana. Debyyttikaudellaan, 2009–2010 Cousins pelasi Greyhoundsissa 67 ottelua, joissa teki tehot 11+21=32. Viidessä pudotuspeliottelussa hän sai yhden syöttöpisteen. Toisella kaudellaan Cousins oli joukkueen sisäisen pistepörssin toinen Daniel Catenaccin jälkeen tehtyään 68 runkosarjaottelussa tehot 29+39=68. Kauden päätteeksi hänet valittiin edustamaan Kanadan maajoukkuetta alle 18-vuotiaiden maailmanmestaruuskilpailuissa. Hän teki turnauksen seitsemässä ottelussa neljä maalia sekä neljä syöttöpistettä ja kärsi kymmenen rangaistusminuuttia.
Kesän NHL:n varaustilaisuudessa Philadelphia Flyers varasi Cousinsin kolmannella kierroksella 68. pelaajana. Kaudella 2011–2012 Cousins teki 65 ottelussa 35+53=88 tehopistettä ja oli koko liigan pistepörssin viides. Maaliskuussa 2012 Cousins solmi Flyersin kanssa kolmivuotisen tulokassopimuksen. Kauden lopussa Cousins teki vielä ammattilaisdebyyttinsä Flyersin AHL-farmiseura Adirondack Phantomsin paidassa.
Kaudeksi 2012–2013 Cousins palasi Greyhoundsiin, jossa hän pelasi 64 ottelua tehden 27 maalia sekä 76 syöttöpistettä eli yhteensä 103 tehopistettä. Tällä hän sijoittui pistepörssissä kolmanneksi. Pudotuspelien kuudessa ottelussa hän teki kuusi pistettä. OHL-kauden päätyttyä Cousins siirtyi vielä Phantomsiin, jossa ehti pelata seitsemän runkosarjaottelua. Kausi 2013–2014 oli Cousinsin ensimmäinen kokonainen ammattilaistasolla. Hän pelasi Phantomsissa 74 ottelua ja teki niissä 29 tehopistettä.
Heinäkuussa 2016 Cousins ja Flyers solmivat kauden 2016–2017 kattavan sopimuksen. Cousins pelasi koko kauden NHL:n puolella, jossa hän teki 60 pelissä kuusi maalia sekä kymmenen syöttöpistettä.
Kauden päätyttyä, kesäkuussa 2017 Flyers kauppasi Cousinsin pelaajaoikeudet Arizona Coyotesille. Coyotes teki Cousinsin kanssa kahden vuoden mittaisen sopimuksen.
Venus (mytologia)
thumb|200px|Arlesin Venus. Rooman keisariajan marmoripatsas 1. vuosisadalta jaa. Saattaa olla [[Praksiteles|Praksiteleen Thespian Afroditen kopio. Löydettiin 1651 Arlesista, Ranskasta, antiikin teatterista. Omena ja peili lisättiin 1600-luvulla. Korkeus 1,94 m.]] Venus oli tärkeä roomalainen jumalatar, joka yhdistettiin rakkauteen ja kauneuteen. Alun perin Venus oli kuitenkin kasvillisuuden jumalatar sekä viinitarhojen ja puutarhojen suojelija. Myöhemmin hänestä tuli kreikkalaisen kulttuurin vaikutuksesta roomalainen vastine Afroditelle, ja Venukseen liitettiin Afroditen piirteitä. Venus myös esitettiin kuvataiteissa samoin kuin Afrodite.
Nick Cousins
Ura
Lokakuussa 2020 Cousins teki vapaana agenttina Nashville Predatorsin kanssa kaksivuotisen ja yhteensä kolmen miljoonan dollarin arvoisen sopimuksen.
Venus (mytologia)
Venusta pidettiin Rooman legendaarisen perustajan Aeneasin kautta roomalaisten esiäitinä ja hän oli merkittävässä roolissa monissa Rooman uskonnollisissa juhlissa ja myyteissä. Julius Caesar piti Venusta sukunsa kantaäitinä, Venus Genetrix, ja rakennutti jumalattarelle temppelin forumilleen. Venuksen mukaan on nimetty planeetta Venus.
Venuksen palvonnan mahtava temppeli sijaitsi 50 e.Kr. Sisiliassa San Giuliano -vuorella. Nyt samassa paikassa säilytetään Bella de ' sette veli (seitsenhuntuinen kaunotar) -nimistä madonnankuvaa, jolle vietetään juhlaa 15. päivä elokuuta. Juhlan aikana hunnut riisutaan ja madonnankuva eli Neitsyt Marian kuva nostetaan nähtäväksi yleisölle. pienoiskuva|300px|vasen|[[Sandro Botticellin maalaus Venuksen syntymä (1485)]] pienoiskuva|vasen|200px|[[Lucas Cranachin Venus-maalaus (1529)]]
Yli-Kurkikoski
Yli-Kurkikoski on koski Iijoessa Pudasjärvellä Pohjois-Pohjanmaalla. Sen putouskorkeus on 8,3 metriä.
Lentopallo kesäolympialaisissa 2020
Lentopallossa kilpailtiin Tokion 2020 kesäolympialaisissa 15:tta kertaa. Lentopallossa kilpailtiin sisällä pelattavassa lentopallossa ja rantalentopallossa. Olympialaisissa oli omat turnaukset naisille ja miehille. Sisälentopalloturnauksiin osallistui 12 joukkuetta ja rantalentopalloon 24 joukkuetta. Ariake Arenalla pelattii sisälentopallo-ottelut ja rantalentopallo-ottelut pelatiin Shiokaze Parkilla.
Kangosjärven–Muonion alue
Kangosjärven–Muonion alue (vesistöaluetunnus 67.4) on Tornionjoen vesistössä sijaitseva ensimmäisen jakovaiheen alue, jonka pinta-ala on 3 839,82 neliökilometriä, ja josta 1 853,22 neliökilometriä kuuluu Suomen puolelle ja 1 986,6 neliökilometriä kuuluu Ruotsin puolelle. Alueen järvisyys on 4,15 %. Vesistön alueen alarajana on Pakajoki, jonka yläpuolisen valuma-alueen pinta-ala on 11 664,31 neliökilometriä ja sen järvisyys on 3,58 %.
Lentopallo kesäolympialaisissa 2020
Menestyinen maa oli Yhdysvallat, jonka urheilijat voittivat naisten kummatkin turnaukset. Ranska voitti miesten sisälentopallon ja norjalaispari miesten rantalentopallon.
Kangosjärven–Muonion alue
Toisen jakovaiheen alueita ovat seuraavat yhdeksän aluetta tai valuma-aluetta :
Lentopallo kesäolympialaisissa 2020
Aikataulu
Lähde:
Joustopiikkiäes
thumb|right|300px|Joustopiikkiäes takaa Joustopiikkiäes eli S-piikkiäes on traktorivetoinen maanmuokkauskone, jota käytetään maataloudessa maan äestykseen. Se on tarkoitettu pellon pintakerroksen tasaamiseen ja kuohkeuttamiseen. Sen tarkoitus on luoda hyvät edellytyksen kylvösiemenen itämiselle. Muokkaussyvyys on useimmiten säädettävissä ja tavoitteena on muokata maata kylvösyvyyteen asti. Äkeet vaativat traktorilta paljon tehoa, noin 15-20 hevosvoimaa työleveyden metriä kohden. Tämäntyyppisiä äkeitä on ollut kaupan jo viitisenkymmentä vuotta.
Rakenne
Nykyiset joustopiikkiäkeet ovat yleensä 5-10 metriä leveitä ja hinattavia. Aiemmin pienemmät äkeet olivat myös nostolaitekiinnitteisiä, jolloin ei tarvittu erillisiä pyöriä. Nykyiset suuret äkeet on kuitenkin painonsa takia pakko tehdä hinattaviksi. Äkeissä on yleensä kolme osaa; keskilohko ja kaksi sivulohkoa keskilohkon kummallakin puolella. Keskilohko on kiinnitetty traktoriin ja sivulohkot on saranoitu siihen kiinni. Kuljetuksen ajaksi sivulohkot on mahdollista nostaa ylös, jolloin äes on riittävän kapea maantiekuljetukseen.
Äkeen piikit on kiinnitetty lohkoihin. Yleensä äes on normaalin käytön aikana pyöriensä kannatuksella, ja pyörien korkeutta säätämällä voidaan säätää muokkaussyvyyttä. Äkeessä on yleensä piikkien lisäksi myös muita osia, kuten varpajyrät, etulata tai jälkihara.
Ariel Dorfman
pienoiskuva|Dorfman vuonna 2009 Ariel Dorfman (s. 6. toukokuuta 1942 Buenos Aires, Argentiina) on chileläinen kirjailija.
Roman Polański on ohjannut hänen tunnetuimmasta näytelmästään La muerte y la doncellasta elokuvan Yö ei tunne armoa (1994).
Dorfman syntyi juutalaiseen perheeseen, joka muutti ensin Yhdysvaltoihin ja vuonna 1954 Chileen. Hän opiskeli Chilen yliopistossa, jonka professoriksi itse myöhemmin nousi. Hän sai Chilen kansalaisuuden 1967.
Dorfmaninkin tukema Salvador Allenden hallitus Chilessä kaadettiin vuonna 1973. Augusto Pinochetin noustua valtaan Dorfman joutui maanpakoon. Hän on opettanut vuodesta 1985 Duken yliopistossa Yhdysvalloissa ja asuu nykyisin sekä Yhdysvalloissa että Chilessä.
Dorfman on kirjoittanut runsaasti myös muuta kuin näytelmiä. Teoksista tunnetuimpiin kuuluu poleeminen Kuinka Aku Ankkaa luetaan: imperialistinen ideologia Disneyn sarjakuvissa (alkuteos Para leer al pato Donald, 1971).
Dorfman on naimisissa kroatialaisen Angelica Malinarichin kanssa, ja hänellä on pojat Joaquin ja Rodrigo.
Li He
pienoiskuvaLi He (kohteliaisuusnimi: Ch’ang-chi/Changji, Kauan kestävä onni, 791–816) oli kiinalainen runoilija. Li syntyi Chenyüanin seitsemäntenä vuonna (791) Honanissa, Chun-k’un kaupungissa. Hänen kootut runonsa sisältävät vain noin 240 runoa. Li Hon kokoelma edustaa Tang-kautta.