cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Alabama
Talous
Vuonna 2013 osa­valtion neljä suurinta työllistäjää olivat Alabaman energia­yhtiö, Hunts­villen sairaala, kiinteistö­yhtiö Manske John ja Birming­hamin yli­opisto­sairaala. Kukin niistä tarjosi töitä noin viidelle­tuhannelle hengelle.
Liikenne
Alabamassa on kaikkiaan 25 lento­asemaa. Suurin niistä on Birming­hamin kansain­välinen lento­asema.
Alabamassa on kaikkiaan 19 satamaa, joista vilkkaimmat sijaitsevat Alice­villessä, Colombiassa ja Mobilessa.
Väestö
Vuonna 2010 Alabamassa asui, joista arviolta 22 prosenttia on maassa laittomasti. Suurin etninen ryhmä on valkoiset, joita on 68,5 prosenttia väestöstä. Suku­juurien kautta määritellen suurin ryhmä osa­valtiossa on afroamerikkalaiset, joita on 26 prosenttia. Amerikkalaisia oli 17 (heistä suurin osa on taustaltaan englantilaisia, mutta tunnistavat itsensä amerikkalaisiksi johtuen suku­puittensa pitkästä amerikkalaisesta perinteestä), englantilaisia 7,8, irlantilaisia 7,7, saksalaisia 5,7 sekä Ulsterin skotteja kaksi prosenttia. Arviolta 23 prosenttia Alabaman väestöstä on pää­osiltaan englantilaista. Myös taustaltaan Ulsterin skotteja on todellisuudessa enemmän kuin kaksi prosenttia. Alabama kuuluu niin sanottuun raamattu­vyöhykkeseen. Mobilessa asuu suuri määrä katolilaisia johtuen alueen ranskalaisesta ja espanjalaisesta kulttuuri­perinnöstä.
Vuonna 2010 Alabaman kolme suurinta uskonnollista yhteisöä olivat Eteläinen baptistikonventio, Yhdistynyt metodistikirkko ja katolinen kirkko. Mikäli tunnustus­kuntiin sitoutumattomat protestanttiset seura­kunnat olisivat yksi ryhmä olisivat ne kolmantena.
Suurimmat kaupungit asukaslukuineen vuonna 2017
pienois|pysty|vasen|Alabaman kartta pienois|[[Birmingham (Alabama)|Birmingham.]] pienois|[[Montgomery (Alabama)|Montgomery.]]
Kulttuuri
Alabama on kulttuurisesti Syvää Etelää. Alabamaa ovat tehneet tunnetuksi esimerkiksi Lynyrd Skynyrdin kappaleessa ”Sweet Home Alabama” sekä Reese Witherspoonin esittämässä saman­nimisessä elo­kuvassa.
Alabaman gospel­laulu on edelleen tärkeä osa musiikki­elämää. Kevyen musiikin varhaisia nimiä olivat Hank Williams ja W. C. Handy.
Alabaman tunnus­lintu on kultatikka, nimikko­kukka kamelia, puu pitkäneulasmänty ja hedelmä persikka.
Urheilu
pienois|Regions Field [[Birmingham (Alabama)|Birming­hamissa.]] Alabamassa ei ole yhtään joukkuetta ammattilais­urheilun korkeimmalla sarja­tasolla. Muutamia ammattilaisjoukkueita osa­valtiosta kuitenkin löytyy:
Filippiinien maantiede
pienoiskuva|Filippiinien kartta. Tämä artikkeli käsittelee Filippiinien maantiedettä. Filippiinit on saarivaltio, joka kuuluu Indonesian, Taiwanin, Japanin ja Intiaan kuuluvien Andamaanien kanssa Itä-Aasiaa reunustavaan saariketjuun. Filippiinien saaret jakautuvat neljään osaan, jotka ovat pääsaari Luzon lähisaarineen, Visayasaaret, Mindanao ja Sulusaaret sekä Palawan lähisaarineen. Palawanin saaren eteläkärki on lähellä Borneon saarta, jonka kautta Palawanilta oli miljoonia vuosia sitten maayhteys Manner-Aasiaan. Visayasaarten suurimpia saaria ovat Samar, Negros ja Panay. Filippiineihin kuuluu kaikkiaan 7 100 saarta, joista 860 on asutettuja.
Filippiinien alue kuuluu maankuoren murrosvyöhykkeeseen, minkä vuoksi siellä on silloin tällöin toimivia tulivuoria ja maanjäristykset alueella ovat melko yleisiä. Maanjäristykset aiheuttavat joskus tsunameja eli merenalaisia hyökyaaltoja. Monsuunituulet vaihtelevat vuodenajoittain, ja niiden mukana vaihtelee myös muu ilmasto ja sateisuus. Talvella ilman lämpötila laskee meren lämpötilaa nopeammin. Joulukuulta toukokuulle on kuivan monsuunin aika. Toukokuulta kesäkuulle sekä marraskuussa puhaltaa kostea lounaismonsuuni. Siihen liittyy trooppisia pyörremyrskyjä, joita Itä-Aasian alueella kutsutaan taifuuneiksi.
Sijainti
Filippiinit on 7 641 saaren saaristovaltio, joiden yhteenlaskettu pinta-ala on noin 300 000 km². Saaristoa rajoittaa idässä Filippiinienmeri, lounaassa Sulunmeri sekä lännessä ja pohjoisessa Etelä-Kiinan meri. Saaristo on 1 850 kilometriä pitkä, ja se jaetaan kolmeen ryhmään. Pohjoisessa on Luzonin saariryhmä, johon kuuluvat Luzon, Mindoro ja Palawan, ja sen eteläpuolella on Visayas, jonka keskeisimpiä saaria ovat Bohol, Cebu, Leyte, Masbate, Negros, Panay ja Samar. Eteläisimpään ryhmään kuuluvat Mindanao ja sen lähisaaret. Luzon ja Mindanao ovat suurimmat saaret, ja 11 suurinta saarta käsittää 94 prosenttia maan pinta-alasta.
Pinnanmuodot ja vesistöt
Suurin osa saaristosta on vuoristoista, ja rannikkotasanko on kapea. Vuoriketjut kulkevat pääsääntöisesti pohjois-eteläsuunnassa. Maan huomattavin vuoristo on Luzonin keskivuoristo, Cordillera Central. Pisin vuoriketju on puolestaan Luzonin Sierra Madre. Saaren keskitasanko ei puolestaan kohoa suurimmalta osaltaan yli 30 metriin. Filippiinien korkein vuori on puolestaan Mindanaon etelärannikolla sijaitseva Apovuori, joka on 2 954 metriä korkea. Suurimmalla osalla Visayasin saarista on pohjois-eteläsuuntainen keskusvuoristo. Negrosilla tulivuori Kanlaon on 2 465 metrin korkuinen.
Luzonin tärkeimmät joet ovat Cagayan, Agno Pampanga, Pasig ja Bicol. Cagayan virtaa läpi Luzonin pohjoisen tasangon, kun taas keskitasangolla virtaavat Agno ja Pampanga. Manilan läpi virtaava Pasig oli aikoinaan taloudellisesti tärkeä joki. Mindanaon merkittävimmät joet ovat koillisosan Agusan ja lounaisosan Rio Grande de Mindanao. Palawanin saarella Puerto Princesan kansallispuistossa on puolestaan ainutlaatuinen maanalainen jokiverkosto.
Filippiinien suurin järvi on Luzonilla sijaitseva Laguna de Bay, joka on 922 neliökilometrin laajuinen. Sen eteläpuolella suuressa kalderassa oleva Taaljärvi, jonka keskellä kohoaa Taalin huippu.
Tulivuoret ja maanjäristykset
Filippiinit sijaitsee geologisesti Tyynenmeren tulirenkaassa, ja Filippiinit muodostaa oman mannerlaattansa Euraasian ja Tyynenmeren laattojen välissä. Filippiinien vulkanologian ja seismologian instituutti listaa maassa olevan 24 aktiivista tulivuorta. Maassa onkin tapahtunut monia merkittäviä purkauksia. Jo sammuneeksi luultu Pinatubo purkautui vuonna 1991 ja aiheutti yhden 1900-luvun suurimmista purkauksista. Filippiinien tulivuoret ovat monenmuotoisia aina lähes täydellisen kartiomaisesta Mayonista vanhempiin kuluneisiin vuoriin.
Ilmasto
Filippiinien eteläisillä saarilla vallitsee päiväntasaajan ilmasto, jossa sateita saadaan ympäri vuoden. Keski- ja pohjoisosissa on trooppinen ilmasto, johon liittyy yksi sadekausi vuodessa. Useimmissa osissa sataa eniten heinäkuusta lokakuuhun, jolloin Aasian monsuuni vaikuttaa Tyynenmeren ilmavirtauksiin. Elokuusta lokakuuhun esiintyy taifuuneiksi kutsuttuja trooppisia hirmumyrskyjä, jotka kehittyvät Etelä-Kiinan merellä.
Vaikka lämpötila on kohtuullisen tasainen ympäri Filippiinejä, sadannassa on selviä eroja. Etelä-Kiinan meren rannikko on selvästi jakautunut kuivaan kauteen ja sadekauteen. Pääsääntöisesti maan itäosissa kuivakausi on lyhempi kuin länsiosissa. Manilassa vuoden kuumimman kuukauden, huhtikuun, keskimääräinen ylin lämpötila on 33,5 astetta ja viileimmän eli tammikuun keskimääräinen alin 23,5 astetta. Elokuussa saadaan keskimäärin 486 mm sadetta, helmikuussa alle 10 mm.
Luonto
Filippiinien eläimistö ja kasvisto on hyvin monipuolista, ja Luzonin ja Mindanaon vuoristoisilla alueilla kasvaa sademetsää. Kasvikuntaan sisältyy 3 000 puulajia, 800 orkideaa ja 8 500 muuta putkilokasvilajia. Nisäkäslajeja on 230, joista kaksi kolmasosaa on kotoperäisiä. Sademetsissä elää myös filippiinienkotka ja noin 500 muuta lintulajia.
Filippiinien alueella sekä kasvi- että eläinlajeista monet ovat uhanalaisia, ja niiden suojelemiseksi on perustettu kansallispuistoja ja muita luonnonsuojelualueita. Kansallispuistoihin kuuluu muun muassa Puerto Princesan kansallispuisto, missä on karstimaata ja maanalainen joki.
Walt Bellamy
Walter Jones ”Walt” Bellamy (24. heinäkuuta 1939 New Bern, Pohjois-Carolina – 2. marraskuuta 2013 Atlanta, Georgia) oli yhdysvaltalainen koripalloilija ja olympiavoittaja. NBA:ssa Bellamy pelasi 14 kautta vuosina 1961–1974.
Sentterinä pelannut Bellamy pelasi Roomassa 1960 olympiakultaa voittaneessa Yhdysvaltain joukkueessa. Bellamyn varasi NBA:han vuoden 1961 varaustilaisuudessa ensimmäisellä vuorolla Chicago Packers, ja lisäksi hän pelasi viidessä muussa NBA-joukkueessa. Hän pelasi neljästi NBA:n tähdistöottelussa vuosina 1962–1965. Kaudella 1961–1962 Bellamy valittiin NBA:n vuoden tulokkaaksi. Basketball Hall of Fameen hänet nimettiin vuonna 1993.
Bellamy kuoli 74 vuoden ikäisenä 2. marraskuuta 2013.
Fiat Ritmo
Fiat Ritmo on Fiatin vuosina 1978–1988 valmistama alemman keskiluokan automalli, joka korvasi Fiat 128:n. Espanjalainen SEAT valmisti Ritmoa lisenssillä vuosina 1979–1982. Fiatin ja SEATin sopimuksen umpeuduttua SEAT muutti automallia tarvittavan verran, että se saattoi kutsua sitä omaksi mallikseen, ja näin syntyi SEAT Ronda. Isossa-Britanniassa, Yhdysvalloissa ja Kanadassa Ritmoa myytiin Fiat Strada -nimisenä. Mallin seuraajaksi tuli Fiat Tipo. vasen|pienoiskuva|Viisiovinen Fiat Ritmo. Bertonen suunnittelema Fiat Ritmo esiteltiin Torinon autonäyttelyssä 1978. Moottorit olivat aluksi 1,1- (60 hv), 1,3- (65 hv) ja 1,5-litraiset (75 hv). Suurimmassa oli viisivaihteinen manuaalivaihteisto vakiona, muissa nelivaihteinen. Lisäksi saatavana oli Volkswagenilta peräisin oleva kolmiportainen automaattivaihteisto. Vuonna 1979 moottorivalikoimaan tuli 1,0-litrainen moottori ja seuraavana vuonna 1,7-litrainen (55 hv) dieselmoottori. vasen|pienoiskuva|Fiat Ritmo 105TC vasen|pienoiskuva|Fiat Ritmo Abarth 125TC Vuonna 1981 esiteltiin uudistetut 1,3- (75 hv) ja 1,5-litraiset (85 hv) moottorit sekä urheilullinen 105TC, jossa oli 1,6-litrainen 105-hevosvoimainen moottori. Samana syksynä Frankfurtin autonäyttelyssä esiteltiin 2,0-litraisella (125 hv) moottorilla varustettu Abarth 125TC sekä avomallin prototyyppi. Avomallin tuotanto käynnistyi seuraavan vuoden alussa, mutta valmistusmäärät olivat vähäisiä. vasen|pienoiskuva|Facelift-mallin (1982) kolmiovinen hatchback. Vuonna 1982 keulalle tuli uusi Fiatin logo ja samalla ajovalojen määrä kasvoi neljään. Seuraavana vuonna Abarth 130TC korvasi 125TC:n. vasen|pienoiskuva|Fiat Ritmo Cabriolet Vuonna 1985 malliin tehtiin useita pieniä muutoksia, muun muassa ovenkahvat muuttuivat pyöreistä kulmikkaiksi. Dieselmoottorin iskutilavuus laski hieman, mutta teho nousi 60 hevosvoimaan. Uudessa Supercabrio-mallissa oli sama moottori kuin 105TC:ssä. Normaalin avomallin moottorina oli 1,3-litrainen (65 hv). vasen|pienoiskuva|Facelift-mallin (1985) viisiovinen hatchback. Seuraavana vuonna esiteltiin 1,9-litrainen (80 hv) turbodiesel, joka oli saatavana vain viisioviseen malliin. vasen|pienoiskuva|Fiat Ritmo Abarth 130TC
Lordi Forbes
Lordi Forbes (eng. Lord Forbes) on on skotlantilainen päärinarvo. pienoiskuva|254x254px|Lordi Forbesin vaakuna Lordin arvo annettiin joskus n. 1444-1445 Sir Alexander Forbesille, ritarille, joka oli tuolloin Forbesin lääninherrana ("feudal baron"). Vuonna 1445 hänen mainitaan lordi Forbesina ja viimeinen maininta hänestä lordina on 12. heinäkuuta 1447. Alexanderin jälkeläinen William, 12. lordi Forbes, toimi Aberdeenshiren ja Kincardineshiren lordiluutnanttina. James, 17. lordi Forbes, oli Britannian armeijan kenraali ja toimi Skotlannin parlamentin ylähuoneen jäsenenä vuosina 1806–1843. Jamesin poika Walter, 18. Lordi Forbes, taisteli Waterloon taistelussa vuonna 1815.
Vuonna 2017 arvonimi siirtyi nykyiselle 23. lordille Malcolm Forbesille, joka on myös Forbesin suvun päämies.
Forbesin lordit
Tämänhetkinen perillinen on nykyisen Lordi Forbesin poika, Geordie Malcolm Andrew Forbes (s. 2010).
Isoleusiini
thumb|3D-malli isoleusiinimolekyylistä Isoleusiini (C6H13NO2) on yksi elimistön proteiinisynteesissä käytettävistä 20 aminohaposta. Se on ravinnossa välttämätön aminohappo. Isoleusiini on leusiinin isomeerinen muoto. Sen isoelektrinen piste on 6,04.
Surkee
Surkee on Keski-Suomessa Jyväskylässä Humman kylän lähellä sijaitseva järvi.
Maantietoa
Järven pinta-ala on 67 hehtaaria, se on 1,3 kilometriä pitkä ja 1,0 kilometriä leveä. Järvellä on kartan mukaan 4 saarta. Sen rantaviivan pituus on 5,9 kilometriä.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Suur-Päijänteen alueen (14.2) Muuratjärven valuma-alueella (14.28), jonka Vuojoen valuma-alueeseen (14.283) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 135,7 metriä mpy.
Viive
Viive on alkujaan tekninen termi, joka tarkoittaa jonkin tiedon tai signaalin perilletulon viivästymistä. Sen merkitys on laajentunut tekniikan ulkopuolelle tarkoittamaan viivästymistä, taukoa tai hitautta, hidastelua. Esimerkiksi lause ”Asioiden hoitoon voi tulla viivettä” ilmaistaisiin sujuvammin: asioiden hoito voi viivästyä tai asioiden hoito voi venyä.
Tietoliikenteessä viive koostuu kahdesta komponentista.
Elektroniikassa viipeellä tarkoitetaan sähköisen signaalin siirtymisaikaa siirtolinjassa tai signaalin käsittelyaikaa signaalia käsittelevässä piirissä. Tällöin puhutaan ”lagaamisesta”.
Yllytysoikeudenkäynnit
Yllytysoikeudenkäynnit käynnistyivät Suomessa helmikuussa 1969, kun oikeustieteen ylioppilas Erik Schüller piti Vanhalla ylioppilastalolla puheen, jossa hän kehotti kaikkia tuon aikaisen vakaumuksentutkintalautakunnan hylkäämiä paikallaolijoita kieltäytymään aseista siviilipalvelukseen kelpaamisesta päättäneen lautakunnan päätöksestä huolimatta. Schüller kehotti paikalla olevia poliisin edustajia raportoimaan puheistaan esimiehilleen. Schüller haastettiin oikeuteen. Hänen tuekseen nousi liike, joka pyrki tekemään saman rikoksen kuin Schüller.
Partalansaari
Saarta ympäröivät suurimpina vesistöalueina itäpuolella Lepistönselkä, luoteispuolella Enonvesi ja lounaispuolella Haapaselkä. Saaren sisällä on yli 80 järveä ja lampea, joista suurimpia ovat Kulkemusjärvi ja Saajuu. Saaren tieyhteydet mantereelle kulkevat pohjoiseen Hakovirran yli kulkevan sillan kautta Sulkavan kunnan keskustaan ja etelään Kietävänsalmen poikki lossilla Viljakansaareen ja edelleen kantatielle 62 Puumalan kirkonkylän kaakkoispuolelle. Saaressa sijaitsevat Sulkavan puolella kaakossa Auvilan, pohjoisessa Kaartilankosken ja lännessä Karjulanmäen kylät. Puumalaan kuuluvat Keriniemen ja Kietävälän kylät. Vakituisia asukkaita on noin 400. Asukkaista 300 on sulkavalaisia ja loput puumalalaisia. Lisäksi saarella on paljon kesäasukkaita.
Yllytysoikeudenkäynnit
Yli sata ihmistä allekirjoitti Schüllerin oikeudenkäynnin alla adressin, jossa yllytettiin kieltäytymään aseista. Muun muassa Kaj Chydeniuksen, Jörn Donnerin, Paavo Lipposen, Ulf Sundqvistin, Ilkka Taipaleen ja Erkki Tuomiojan allekirjoittama paperi toimitettiin tiedotusvälineille ja suojelupoliisille. Kaikkiaan liki kaksituhatta henkilöä ilmoitti syyllistyneensä samaan rikokseen kuin Schüller, minkä vuoksi oikeusviranomaiset joutuivat vaikean pulman eteen. Pitkän epäröinnin jälkeen oikeuskansleri Jaakko Enäjärvi määräsi aloitettavaksi adressin allekirjoittajien kuulustelut.
Partalansaari
Saaren vanha nimi on Kulkemussalon saari, joka lyheni muotoon Kulkemussaari. Koska saarella on aina asunut paljon Partasia, muuttui nimi vielä kerran, jolloin Partaset saivat "oman" saaren.
Partalansaaresta on julkaistu vuonna 1999 kyläkirja Partalansaaren poluilla. Kirjan on kirjoittanut entinen partalansaarelainen Rauno Pelkonen.
Sulkavan Suursoutujen 60 kilometrin reitti kiertää Partalansaaren. Noin puolessa välissä matkaa sijaitsee Varvirannan majoitusalue, jossa retkisoutajat yöpyvät.
Yllytysoikeudenkäynnit
Selvittäessään kyseisen säännöksen taustaa apulaisprofessori Olavi Heinonen totesi, että se sisällytettiin rikoslakiin vuoden 1918 yhteiskunnallisesti epävakaissa oloissa ja Saksan esikuvan mukaisesti. Rangaistuksia kyseisestä rikoksesta oli kovennettu jatkosodan aikana vuonna 1943.
Aseistakieltäytymiseen yllyttämistä ei ollut lainkaan säädetty rangaistavaksi muiden Pohjoismaiden rikoslaeissa, ja Länsi-Saksan rikoslaista kyseinen kohta poistettiin liittoutuneiden määräyksestä vuonna 1946.
Schüller tuomittiin lopulta vuoden ja kahden kuukauden mittaiseen vankeusrangaistukseen puheestaan Vanhalla. Yllytysoikeudenkäynneissä tuomittiin useita rangaistuksia, jotka vaihtelivat lievistä sakkorangaistuksista yli vuoden pituisiin ehdollisiin vankeusrangaistuksiin. Syytettyjen avustajana toimi muun muassa oikeustieteen ylioppilas Matti Wuori.
Annetut tuomiot kumottiin osin ylemmissä oikeusasteissa vuoden 1970 aikana ja presidentti Kekkonen armahti loput yllyttäjät. Kekkonen oli puuttunut oikeusministeri Aarre Simoselle elokuussa 1969 lähettämässään myllykirjeessä yllytysoikeudenkäynteihin sanoen niiden muodostuneen tuomioiden suuren vaihtelevuuden vuoksi Suomen oikeuslaitokselle vahingolliseksi farssiksi. Asian saama julkisuus johti rikoslain muuttamiseen siten, että normaalirangaistukseksi julkisesta aseistakieltäytymiseen yllyttämisestä tuli sakko ja vain erittäin raskauttavissa tapauksissa enintään yhden vuoden vankeus. Sen sijaan siviilipalveluslakiin, jota syytetyt perimmillään kritisoivat, ei puututtu.
Julkinen sana kommentoi yllytysoikeudenkäyntejä vaihtelevasti. Näihin aikoihin muuttumisvaiheessa ollut Helsingin Sanomat pyrki raivaamaan itselleen tilaa eräänlaisena Dagens Nyheterin suomalaisena vastineena tavoitteenaan kertoa asioista, joista oli totuttu vaikenemaan. Lehti antoi runsaasti palstatilaa yllyttäjien perusteluille ja seurasi oikeudenkäyntejä kaikkein valppaimmin. Myös SKDL:n pää-äänenkannattaja Kansan Uutiset ja TPSL:n Päivän Sanomat suhtautuivat aseistakieltäytyjiin hyvin ymmärtävästi. Vasemmiston lehdistä Suomen Sosialidemokraatin asenne yllytysoikeudenkäynteihin oli edellisiä selvästi pidättyvämpi. Suurista lehdistä kielteisimmin yllytysoikeudenkäynteihin suhtautuivat Kokoomuksen lehdet Uusi Suomi ja Aamulehti. Myös Suomen Maaseudun Puolueen Suomen Uutiset hyökkäsi kiivaasti yllyttäjiä vastaan.
Tunnettuja yllytysoikeudenkäynneissä syytettyjä olivat edellä mainittujen lisäksi kansanedustajat Tellervo M. Koivisto, Terho Pursiainen ja Kaisa Raatikainen, kirjailijat Daniel Katz, Markku Lahtela, Pekka Lounela, Marja-Leena Mikkola, Eila Pennanen, Aku-Kimmo Ripatti, Hannu Salama, Arvo Salo ja Elvi Sinervo, näyttelijät ja ohjaajat Kalle Holmberg, Kaisa Korhonen, Pekka Laiho, Vesa-Matti Loiri, Eero Melasniemi ja Elina Salo, toimittajat Päivi Istala, Jertta Roos, Hannu Taanila ja Juha Virkkunen, SAK:n puheenjohtaja Arvo Hautala sekä muusikot Henrik Otto Donner ja M. A. Numminen.
93 (luku)
93 (yhdeksänkymmentäkolme) on luonnollinen luku, jota edeltää luku 92 ja seuraa luku 94.
Uimahypyt kesäolympialaisissa 2004 – miesten 3 metrin ponnahduslaudan parihypyt
Miesten 3 metrin ponnahduslaudan parihypyt kilpailtiin Ateenan Olympic Aquatic Centressä 16. elokuuta 2004.
Kilpailussa hypättiin vain finaali, johon osallistui kahdeksan paria. Jokaisella hyppykierroksella saman joukkueen urheilijat esittivät samanaikaiset, vapaavalintaiset hypyt. Parin jäsenet saivat esittää myös eri hypyt, mutta ehtona oli, että niiden vaikeusasteen tuli olla sama.
Tulokset
Joukkueet hyppäsivät kukin viisi hyppyä.
Stora Enson Veitsiluodon tehtaat
Stora Enson Veitsiluodon tehtaat oli Kemissä sijaitseva maailman pohjoisin paperitehdas ja Euroopan neljänneksi suurin paperitehdasintegraatti. Tehtailla työskenteli Stora Enson ja kunnossapitoyhtiö Efora Oy:n (ent. Fortek Oy) palveluksessa yhteensä n. 1 000 henkilöä. Lisäksi tehdasalueella toimi useita ulkopuolisia yrityksiä, jotka työllistivät vakituisesti yli sata henkeä.
Tuotannon lopetus
Stora Enso ilmoitti huhtikuussa 2021 sulkevansa Veitsiluodon tehtaat heinä-syyskuun 2021 aikana. Tehdastoiminnan asteittaisen alasajon myötä paperituotanto päättyi lopullisesti 29. syyskuuta 2021. Päätöksen myötä 550 työntekijää menetti työnsä. Tuotannon osalta tehtaalle jäi sahatoimintaa, joka työllistää noin 50 ihmistä. Kokonaisuudessaan tehdasalueelle jäi noin 160 työpaikkaa sahan, palvelukeskuksen, voimalaitoksen ja vartioinnin osalta.
Historia
Veitsiluoto oli 1960-luvun loppupuoliskolla Euroopan suurin sanomalehtipaperin tuottaja. Muutos hienopaperiin ja aikakauslehtipaperiin tehtiin 1980-luvun taitteessa nykyisen sulfaattisellutehtaan valmistuttua 1977.
Veitsiluoto Oy oli Suomen valtion vuonna 1932 perustama metsäteollisuusyhtiö. Yhtiö perustettiin kahden Metsähallituksen eli valtion omistaman sahan perustalle. Sahat olivat 1922 perustettu Veitsiluodon saha Veitsiluodon saarella Kemin edustalla ja vuonna 1903 perustettu Kevätniemen saha Lieksassa. Veitsiluodossa yhtiöllä oli lisäksi vuonna 1930 käynnistynyt sellutehdas. Yhtiön pääkonttori sijaitsi Kemissä. Paperin valmistus Veitsiluodossa alkoi vuonna 1955 ja kymmenen vuotta myöhemmin saarella oli jo neljä paperikonetta. Viides kone lisättiin vuonna 1972.
Kemijärvi Oy:stä tuli 1960-luvulla osa Veitsiluoto Oy:tä. Kevätniemen sahan Veitsiluoto Oy myi Vapolle 1980-luvulla. Vuonna 1986 Veitsiluotoon fuusioitiin Oulu Oy, joka alkujaan oli Veitsiluoto Oy:n ja Kajaani Oy:n vuonna 1936 Ouluun rakentama sellutehdas. Veitsiluoto Oy:stä ja toisesta valtionyhtiöstä, Enso-Gutzeit Oy:stä, muodostettiin vuonna 1996 Enso Oy. Enso Oy fuusioitiin ruotsalaisen Stora-yhtymän kanssa nykyiseksi Stora Enso Oyj:ksi vuonna 1998.
Johto
Stora Enson Veitsiluodon tehtaita johti diplomi-insinööri Tero Siivola ja sahaa johtaa edelleen tehdaspäällikkö Mika Kuusela.
Tuotteet ja tuotanto
Tehtaan päätuotteet olivat päällystetty aikakauslehtipaperi ja C1S pakkauspaperi (PK5) sekä toimistopaperit (PK2 ja PK3). Veitsiluodon sellutehdas valmisti sellua hienopaperikoneiden käyttöön noin 400 000 tonnia vuodessa. Tehtaalla toimi myös hiomo, jonka valmistama hioke on aikakauslehtipapereissa sellun ohella käytettävä raaka-aine. Veitsiluodon sahan kapasiteetti on noin 200 000 kuutiometriä vuodessa kahdessa vuorossa.
Veitsiluodon neljän paperikoneen yhteenlaskettu kapasiteetti oli noin miljoona tonnia vuodessa. Veitsiluodon paperitehtaaseen kuului myös arkittamo, joka viidellä leikkurillaan (arkkileikkurit 3-7) oli kapasiteetiltaan Euroopan suurin A3- ja A4-arkkien valmistaja.
Tehtaan paperi- ja sellunkuivaus- / kartonkikoneet
Tehtaalla oli kolme paperikonetta. Kaikki paperikoneet oli suunniteltu alun perin valmistamaan sanomalehtipaperia. Koneiden yhteinen tuotantokyky oli 815 000 t/a (hienopaperi 555 000 t/a ja aikakauslehtipaperi 260 000 t/a). Veitsiluodon sellutehdas valmisti hienopaperikoneiden tarvitseman koivu- ja mäntysellun. Painopaperikoneiden havupuusellu tuotiin Stora Enso -konserniin kuuluvalta Oulun sellutehtaalta.
Höyryvoimalaitos
Tehtaalla oli höyryvoimalaitos, joka tuotti sellu- ja paperitehtaan tarvitseman lämpöenergian sekä osan sähköstä.
Tehdaspalokunta
Tehtaalla on oma tehdaspalokunta. Palokunnalla on ainakin seuraava kalusto:
Rautatie ja kalusto
Veitsiluoto Oy oli yksi Suomen harvoista kapearaiteista 900 mm:n raideleveyttä käyttäneistä teollisuusyhtiöistä.
Yhtiöllä oli sähköveturivetoinen teollisuusrata Kemin sahalla. Radalla oli yksi veturi, ASEA 152/1922, 0-4-0-sm. Sen erikoisuus oli kapearaideveturiin poikkeuksellisen korkea virroitin, koska ratajohdot oli korkeiden lautatapulien johdosta jouduttu sijoittamaan paljon normaalia ylemmäs.
Rata liikennöi sähkövoimaisena vuosina 1922–1953. Tämäkään veturi ei kelvannut sotakorvauksena.
Radalla oli myöhemmin liikenteessä yksi Move1-dieselveturi 1970-luvulle saakka. Tarkemmat tiedot puuttuvat.
Viimeinen tehdasalueella liikennöinyt Stora Enson oma veturi oli leveäraiteinen Lokomon C600.
Harmaapäätikka
Harmaapäätikka (Picus canus), jota aiemmin kutsuttiin harmaatikaksi, on Euraasiassa laajalla alueella esiintyvä harmaapäinen tikkalaji.
Koko ja ulkonäkö
Harmaapäätikan selkäpuoli on harmahtavanvihreä, vatsapuoli vaaleanharmaa ja niska keltainen. Pää on harmaa, ja sen sivuilla sijaitsevat mustat ”viikset”. Koiraan otsa on punainen. Harmaapäätikan pituus on täysikasvuisena noin 27–32 cm ja paino 130–180 grammaa. Sen ääni on pehmeä ”kjyk”. Laulu on tyypillinen, loppua kohden laskeva vihellyssarja, jota on helppo matkia viheltämällä. Soidinaikaan harmaapäätikka onkin helppo houkutella näkösälle matkimalla. Laji rummuttaa puuta kuten muutkin tikat. Omalaatuinen rääkynä muistuttaa hieman käpytikan vastaavaa ääntä.
Harmaapäätikka lentää tikkamaisesti syvään aaltoillen, ja siivistä voi kuulua kumiseva ääni. Se tarkkailee ihmistä puun rungon takaa, jolloin usein vain sen toinen silmä näkyy.
Vanhin suomalainen rengastettu harmaapäätikka on ollut viisi vuotta, kahdeksan kuukautta ja kuusi päivää vanha. Euroopan vanhin on ollut unkarilainen seitsemän vuoden ja kahdeksan kuukauden ikäinen yksilö.
Samannäköisiä lajeja
Harmaapäätikan höyhenpeite muistuttaa suuresti vihertikkaa. Harmaapäätikka on vihertikkaa hieman pienempi, ja sillä on punaista vain koiraan otsassa, kun taas vihertikan koko päälaki on punainen. Vihertikalla on silmän ympärillä enemmän mustaa, ja koiraan viiksijuovan keskusta on punainen. Vihertikkaan verrattuna harmaapäätikan kaula on lyhyempi, nokka ohuempi ja pää hiukan pyöreämpi. Suomessa harmaapäätikkaa kutsutaan usein vihertikaksi, joka on kuitenkin täällä erittäin harvinainen satunnaisvieras.
Levinneisyys
Harmaapäätikka on levinnyt laajalle Euraasiassa: sen levinneisyysalue ulottuu Ranskasta Japaniin. Suomi on sen levinneisyysalueen pohjoisreunalla. Se on maassa harvalukuinen, etenkin etelän lehtometsien ja suuria haapoja kasvavien metsien laji, mutta pesimähavaintoja on Pohjois-Suomea myöten. Suomen parimäärä on noin 3 000–4 000. Harmaapäätikka on vähentynyt suuressa osassa Eurooppaa. Euroopan populaation kooksi arvioidaan 360 000–640 000 yksilöä.
Harmaapäätikka on pääasiassa paikkalintu. Nuoret linnut voivat vaellella syksyisin joitakin kymmeniä, joskus satoja kilometrejä.
1193 Africa
1193 Africa on Marsin ja Jupiterin väliseen pääasteroidivyöhykkeeseen kuuluva pikkuplaneetta eli päävyöhykkeen asteroidi. Sen löysi C. Jackson vuonna 1931. Pikkuplaneetta sai nimensä Afrikan mantereen mukaan, sillä tämän asteroidin löytöpaikka oli Johannesburgissa. Ennen nimeämistään Africa tunnettiin väliaikaisella tunnuksella 1931 HB.Koska African absoluuttinen magnitudi (H) on 12,2, sen läpimitta on todennäköisesti välillä 11–24 kilometriä.
M4 Sherman
thumb|280px|M4 Sherman -vaunuja thumb|280px|Sherman DD (Duplex Drive) amfibiovaunu vuodelta 1944 thumb|280px|Sherman Firefly thumb|280px|M4A3E8 (Easy Eight) Koreassa vuonna 1951 thumb|280px|M4A4 Shermanin halkileikkauspiirros. thumb|280px|M4 Sherman [[Normandian maihinnousu|Normandiassa vuonna 1944.]] Medium Tank M4 oli Yhdysvaltain armeijan pääasiallinen keskiraskas panssarivaunu toisessa maailmansodassa. Isossa-Britanniassa M4 sai lempinimen M4 General Sherman Yhdysvaltain sisällissodan kenraalin William Tecumseh Shermanin mukaan. Nimi lyheni M4 Shermaniksi ja yleistyi myös yhdysvaltalaisjoukkojen keskuudessa.
Luettelo portugalin kielen murteista
Tämä on luettelo portugalin kielen murteista.
Harmaapäätikka
Elinympäristö
Harmaapäätikka elää pääasiassa lehti- ja sekametsissä, etenkin jalopuupuistikoissa ja haavikoissa. Se voi kuitenkin pesiä myös vanhoissa kalliomänniköissä. Saaristossa lajia tavataan usein vanhoissa laidunmetsissä, joissa on runsaasti huonokuntoisia lehtipuita. Talvisin se käy lintulaudoilla syömässä rasvaa. Syysvaelluksella harmaapäätikkoja voidaan tavata myös kaupungeissa.
M4 Sherman
Sherman on Tiger I:n ja T-34:n ohella eräs toisen maailmansodan tunnetuimmista panssarivaunuista. Sherman ei ollut käyttöön tullessaan tulivoimaltaan tai panssaroinniltaan mitenkään erikoinen panssarivaunu, vaan sen etuna oli tekninen luotettavuus ja etenkin helppo huolto, mikä mahdollisti laajamittaisen käytön. Vaunussa oli myös erinomainen optiikka ja tähtäimet, vaikka sen korkea profiili teki siitä helpon kohteen. Shermania valmistettiin valtavasti ja se palveli kaikilla sotanäyttämöillä. Yli 49 000 Shermania valmistettiin sodan aikana, ja ne palvelivat Yhdysvaltain ja Britannian armeijan lisäksi Ranskan ja Puolan armeijassa sekä puna-armeijassa.
Harmaapäätikka
Lisääntyminen
pienoiskuva|Harmaapäätikan munia. pienoiskuva|Harmaapäätikkanaaras|alt= Harmaapäätikka hakkaa kolon lahoon lehtipuuhun, noin viiden metrin korkeuteen. Laji voi pesiä vanhassakin kolossa. Se munii toukokuun alussa viidestä kymmeneen munaa ja molemmat vanhemmat hautovat yhteensä 15–17 päivää. Poikaset ovat lentokypsiä neliviikkoisina.
Ravinto
Harmaapäätikan pääasiallista ravintoa ovat muurahaiset. Kesällä laji syö myös muita hyönteisiä ja niiden toukkia. Syksyllä harmaapäätikka syö myös pihlajanmarjoja, talvella lisäksi siemeniä. Se voi käydä ruokintapaikalla, varsinkin jos talia on tarjolla.
M4 Sherman
Moottorit
Yhdysvalloissa panssarivaunumoottorien kehitys oli laiminlyöty, joten vaunut jouduttiin varustamaan sinänsä laadukkailla, mutta lähinnä siviilimarkkinoilta peräisin olevilla ja osittain varsin erikoisilla voimanlähteillä. Shermanissa käytettiin viittä erilaista moottori- ja voimansiirtoratkaisua ja joidenkin vaunujen runkoa oli jossain tapauksissa jatkettava. Lisäksi pääasialliset viisi tuotantomallia eroavat rungon valmistustavaltaan. Lisäksi vaunua kehitettiin sen eliniän kuluessa mm. uudella aseistuksella, tornilla ja ripustuksella.
Suurin osa Yhdysvaltain käyttämistä Shermaneista oli varustettu lentobensiinillä käyvillä, Continental Motorsin lisenssillä valmistamilla Wright R-975 Whirlwind -tähtimoottoreilla, josta oli lähtöisin vaunun korkea profiili. Voima välitettiin takana olevasta moottorista vaunun eteen vetäviin telapyöriin. Tähtimoottorin akseli lähti moottorin keskeltä ja kulki vinosti alas eteenpäin. Jotta akseli mahtuisi vaunun lattian alle, piti siitä tehdä suhteellisen korkea. Bensiinimoottoria on pidetty myös syynä Shermanin maineeseen syttyä helposti tuleen. Tutkimusten mukaan pääasiallinen vaunun tuleen syttyminen johtui kuitenkin osumasta ammusvarastoon, eikä Sherman tässä suhteessa juurikaan eronnut muista panssarivaunuista.
Yksi erikoisimmista moottoriratkaisuista on Chrysler A57 Multibank, joka oli valmistettu yhdistämällä viisi Chryslerin kuusisylinteristä 250 kuutiotuuman moottoria yhden akselin ympärille planeettavaihteella. Tuloksena oli 21-litrainen 470 hv moottori, joka oli melko pienikokoinen, mutta painoi yli 2,3 tonnia. Syynä erikoiseen ratkaisuun oli olemassa olevien tuotantolinjojen hyödyntäminen. Moottoria käytettiin 109 M3A4 ja 7500 M4A4-vaunussa, jotka toimitettiin lähinnä brittien käyttöön.
Laadukkaimpana M4:n moottoriratkaisuista Yhdysvaltain armeija piti nestejäähdytteistä V-8 Ford GAA -moottoria, ja sitä käyttänyt alatyyppi M4A3 oli laajimman jatkokehityksen kohteena. Ford ja Continental-moottoreissa ei ollut äänenvaimentimia, joten vihollisen tiedustelijoiden oli helppo havaita vaunujen liike. Äänen naamiointiin käytettiin säännöllisesti lentokoneiden ylilentoa tai tykistön ampumia keskityksiä. Äänenvaimentimet tulivat tuotantoon huhtikuussa 1945, jolloin sota Euroopassa oli käytännössä ohi.
Indian Institute of Space Science and Technology
Sen taustana on Intian vuosia jatkunut pula tämän alan osaajista tilanteessa, jossa kokeneet rakenne- ja elektroniikkasuunnittelijat siirtyvät aloille, joilla palkat ovat suuremmat kuin suppealla avaruusteollisuussektorilla.
M4 Sherman
Aseistus ja panssarointi
Perusmallin M4 Shermanissa oli 75 mm:n kenttätykki M3, joka perustui ranskalaiseen mallin 1897 kenttätykkiin. Se oli erinomainen ase jalkaväkeä vastaan ja myös tehokas useimpia Saksan käyttämiä panssarivaunuja vastaan, mutta myöhemmät saksalaiset panssarivaunut aiheuttivat ongelmia. Lisäksi ongelmana oli heikkolaatuinen panssariammus M72, joka menetti etäisyyden kasvaessa nopeasti läpäisykykyään ilmanvastuksen vuoksi. Se korvattiin APCBC-HE-T (Armor Piercing, Capped, Ballistic Cap-High Explosive-Tracer) -tyyppisellä panssariammuksella M61, joka sisälsi pehmeähkön kärjen, jonka piti estää kranaattia hajoamasta kohteeseen osuessaan. Ammuksen tylpän kärjen vuoksi sen ilmanvastus oli suuri ja se menetti nopeasti läpäisykykyään etäisyyden kasvaessa. Tämä yhdistettynä matalaan lähtönopeuteen johti hyvin laakeaan lentorataan mikä vaikeutti osumista pitkälle matkalle. M61:sta kehitettiin edelleen M61A1-panssarikranaatti, jossa oli parannettu sytytin ja räjähdelataus, jonka oli tarkoitus räjähtää panssarinläpäisyn jälkeen.
Indian Institute of Space Science and Technology
Oppilaitoksen vihki käyttöön tohtori G. Madhavan Nair, joka on Intian avaruusjärjestön ISROn hallituksen puheenjohtaja. Instituutin ensimmäinen johtaja on tohtori B. N. Suresh. thumb|[[Observatorio IIST:n kampuksella vuonna 2012.]] Se kouluttaa alan kandidaatteja ja maistereita.
M4 Sherman
Aseistus ja panssarointi
75 mm M3 tykin M61-panssariammuksen panssarinläpäisy oli 500 metrin päästä 95 mm FHA-panssariterästä ja 1000 metrin päästä 86 mm. RHA-panssariterästä taas M61 ammus läpäisi 81 mm 500 metrin päästä ja 1000 metrin päästä 77 mm.
Käytetyin ammus oli kuitenkin sirpalekranaatti M48, jota käytettiin jalkaväkeä ja panssarintorjuntatykkejä vastaan. Tukevia japanilaisten bunkkereita vastaan 75 mm tykin sirpalekranaatti oli jo tehoton, ellei se sattunut osumaan tähystysaukkoihin. 75 mm tykille oli myös kartessiammus (Cannister round), joka toimi ison haulikon tavoin ja jota käytettiin vain Tyynellämerellä.
Tykin lukko avautui automaattisesti kun tykki laukaistiin ja poisti ammutun hylsyn. Lataajan tarvitsi vain työntää uusi kranaatti paikalleen niin pitkälle kuin se menee ja lukko sulkeutui automaattisesti, jolloin lataajan piti vetää kätensä pois välistä ja potkaista ampujaa vasempaan sääreen lataamisen merkiksi. Turvallisuussyistä ainoastaan kolonnan ensimmäinen vaunu ajoi tykki ladattuna. Kuitenkin lukko viritettiin auki-asentoon jo liikkelle lähtiessä mahdollisimman nopean latauksen varmistamiseksi.
Armeijan ohjekirjat listaavat tykin viralliseksi, suurimmaksi tulinopeudeksi 20 laukausta minuutissa, taistelussa suurimmaksi tulinopeudeksi jäi ehkä 15–20 laukausta minuutissa, eli tykin saattoi ladata 3–4 sekunnissa.
Pekka Vilmi
Vilmin vanhemmat olivat maanviljelijä Iisakki Robert Vilmi ja Hilja Henriika Haapaniemi. Käytyään kansakoulun hän työskenteli maa- ja metsätaloustöissä sekä viljeli omaa maatilaansa Simossa. Vilmi toimi Maaseudun nuorten liiton Peräpohjolan piirin järjestöneuvojana 1945–1950 ja Maalaisliiton Peräpohjolan piirin toiminnanjohtajana 1945–1963. Hän sai kunnallisneuvoksen arvon 1980.
Rick Barry
Richard Francis Dennis Barry lll (s. 28. maaliskuuta 1944, Elizabeth, New Jersey, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen entinen koripalloilija. Rick Barry voitti yhden mestaruuden urallaan ja hän oli kahdeksankertainen All-Star. Barryn mestaruuskaudella vuonna 1975, hänet valittiin myös finaalien arvokkaimmaksi pelaajaksi. Barry valittiin liigaan Floridan yliopistosta vuonna 1965. Barry oli pelipaikaltaan pieni laitahyökkääjä.
Pekka Vilmi
Vilmi oli kansanedustajana 1963–1979 edustaen Lapin läänin vaalipiiriä. Hän tuli eduskuntaan huhtikuussa 1963 kuolleen Markus Niskalan tilalle. Vilmi oli presidentin valitsijamiehenä vuoden 1968 ja 1978 presidentinvaaleissa. Hän toimi Simon kunnanvaltuuston puheenjohtajana ja kuului Simon kunnallislautakuntaan ja kunnanhallitukseen. Vilmi kuului myös Maalaisliiton ja Keskustapuolueen puoluevaltuuskuntiin ja oli Maalaisliiton ja Keskustapuolueen Peräpohjolan piirin puheenjohtajana.
Pekka Vilmi oli naimisissa vuodesta 1942 Olga Emilia Martimon kanssa.
M4 Sherman
Aseistus ja panssarointi
Valurunkoisissa malleissa Shermanin etupanssarin vahvuus oli 51 mm ja kaltevuuskulma 55°. Siten panssarin efektiivinen paksuus oli 88,92 mm. Valurunkoiset mallit erottaa helposti niiden pyöreäkulmaisesta rungosta. Myöhemmissä malleissa, joissa runko oli hitsattu, etupanssarin vahvuus on 51 mm ja kaltevuuskulma 56°; tällöin efektiivinen paksuus oli 91,2. Viimeisimmissä malleissa, joissa oli käytössä niin kutsutut märät ammusvarastot, oli 64 mm:n vahvuinen etupanssari ja 47°:n kaltevuuskulma. Siten panssarin efektiivinen paksuus oli 93,84 mm eli suurin piirtein sama kuin T-34:n etupanssarilla, joka oli mallista riippumatta 45 mm 60 asteen kulmassa ja jonka efektiivinen paksuus oli 94 mm. Saksan ensisijaisen vaunun Panzer IV:n aikalaismalleissa oli 50 mm etupanssari ja myöhemmissä malleissa 80 mm etupanssari.
Shermanin pääaseistus riitti Pohjois-Afrikassa Panzer III ja Panzer IV -vaunujen tuhoamiseen, mutta Tigeriä tai Normandian maihinnousun jälkeen kohdattua Pantheria vastaan se oli lähes hyödytön.
Vaikka Shermanniin kehitettiinkin myöhemmin panssarinläpäisyominaisuuksiltaan tehokkaampia tykkejä,vain osa panssareista voitiin varustaa tehokkaammalla tykillä, joten perustankkien oli opittava pärjäämään vanhemmilla tykeillä. Tigereita tai Panthereita vastaan kenraali Patton neuvoi käyttämään taktiikkaa, jolla ammutaan ensin tavallinen panssarintorjunta-ammus, jonka jälkeen ammutaan nopeasti valkofosforiammus joka paitsi sokaisee vihollisvaunun, saattaa sytyttää vaunun ulkopuolelta tuleen. Tämä mahdollistaa paremmin lähestymisen ja kiertämisen Pantherin tai Tigerin heikommin panssaroituun sivustaan. Tiger, jonka valmistui rintamalle elokuussa 1944, oli kuitenkin melko harvinainen länsirintamalla ja historioitsija Steven Zalogan tekemän tutkimuksen mukaan yhdysvaltalaisjoukot kohtasivat Länsi-Euroopassa Tigereita varmistetusti vain kolme kertaa, vaikka vaunuja oli Normandiassa brittien sektorilla. Yhdysvaltalaiset luulivat kuitenkin nähneensä Tigereitä, oli vastassa sitten Panzer IV, StuG tai Panther ja Panzer IV onkin profiililtaan hyvin samankaltainen kuin Tiger. Suurimmat uhat Shermanneille olivat kuitenkin panssarintorjuntatykit ja jalkaväen käyttämät panssarinyrkit joita vastaan 75 mm tykki M3 toimi tehokkaasti.
Jatkokehitys
Sherman uudistustyö oli alkanut jo heinäkuussa 1943, jolloin tehtiin suunnitelmat 76 mm tykin, saman tykin, joka oli panssarintorjuntavaunu M18 pääase, asentamisesta M4, M4A1 ja M4A2, M4A3 -malleihin, ja 105 mm haupitsin asentamisesta M4 ja M4A3-malleihin. 75 mm tykillä valmistettiin enää vain M4A3-mallia ja M4A4 ja M4A6:n valmistus lopetettiin. Prototyypit valmistuivat vasta helmikuussa 1944.
Uutta tykkiä varten suunniteltiin myös uusi, paremmin tasapainotettu torni. 76 mm:n panssarikanuuna helpotti heikon tulivoiman ongelmaa ainakin keskiraskaita vaunuja vastaan. 76 mm tykki oli myös gyroskooppivakautettu, mikä teki siitä yhden aikansa tarkimmista panssaritykeistä. Ainoa merkittävä ongelma 76 mm tykillä oli se että se oli alun perin suunniteltu panssarintorjuntavaunuja varten, minkä vuoksi sen sirpalekranaatti ei ollut yhtä tehokas kuin 75 mm tykissä.
Vaikka teoriassa 76 mm tykin APCBC-ammuksen pitäisikin läpäistä Tiger I:n 100 mm etupanssari 1125 metrin päähän, kävikin taistelukuvausten mukaan niin, että läpäisy onnistui vain alle 50 jaardin päästä. Tätä pitemmiltä matkoilta tietyllä nopeusalueella (shatter gap) ammukset hajosivat sirpaleiksi panssariin osuessaan.
Amerikkalaiset kuitenkin tiesivät että Pantherin saattoi tuhota, jos osui asekilpeen alaosaan siten, että ammus kimposi siitä rungon päällyslevyihin, jolloin se saattoi tappaa ajajan tai sytyttää ammukset. Vastauksena tähän oli pikaisesti kehitetty uudenlainen kiinteällä ohjausosalla varustettu alikaliiperiammus (APCR) tyypiltään M93 HVAP (High Velocity Armor Piercing). Se koostui alumiinisesta rungosta ja volframikarbidisesta tunkeutujasta. Ammuksen nopeus tykin suulla oli 3400 ft/sec, verrattuna M62 ammuksen 2600 ft/sec. Vaikka kevyen ammuksen nopeus aleni nopeammin kuin normaalilla panssarikranaatilla, sen panssarinläpäisy oli parempi 2000 jaardiin asti. HVAP-ammusta käytettiin sodan muutaman viimeisen kuukauden aikana. Elokuussa 1944 muutamia ammuksia toimitettiin Ranskaan ja niitä testattiin lähellä Isignyä kuutta saaliksi saatua Pantheria vastaan. Uusi ammus oli erityisen tarkka ja merkittävä parannus vanhoihin verrattuna. Pantherin etupanssaria sekään ei kyennyt läpäisemään yli 300 jaardin matkalta. Uusien ammusten tuotanto oli rajattu aluksi 10 000 kappaleeseen kuukaudessa. Vaunujen miehistöille annettiin vain muutama HVAP-ammus niitä tilanteita varten kun niitä tarvitaan.
76 mm M1A1 -tykin normaalin M62-APC-panssariammuksen panssarinläpäisy oli 500 jaardin päästä 93 mm RHA-panssariterästä 30° iskukulmalla ja 1000 jaardin päästä 88 mm. M93-HVAP-ammus kykeni vastaavasti 157 mm ja 135 mm läpäisyyn.
76 mm tykillä varustetut vaunut alkoivat saapua rintamakäyttöön heinäkuussa 1944, ja osa 75 mm:n tykillä varustetuista vaunuista konvertoitiin myöhemmin huoltokeskuksissa isompitykkisiksi vaihtamalla vaunun torniksi uudenmallinen T23-torni. Shermanin tuleensyttymisherkkyys ratkaistiin siirtämällä kranaatit tornista vaunun lattialla oleviin säilöihin ja ympäröimällä ammusvarasto vesi-glyserolivaipalla (”wet stowage”).
Britit ratkaisivat heikon tulivoiman ongelman siten että he asensivat osaan omista Shermaneistaan 75 mm:n tykin tilalle brittivalmisteisen 76,2 mm O.Q.F 17-pdr -panssarintorjuntakanuunan, joka onnistui kääntämällä tykki 90 astetta vasemmalle. Näin syntynyttä muunnelmaa kutsuttiin nimellä Firefly johtuen hyvin kirkkaasta välähdyksestä asetta laukaistessa. Uusien Firefly'ien tykki pystyi läpäisemään pelätyn Tigerinkin 100 mm paksun etupanssarin ainakin 1 000 metrin päästä. Vuonna 1944 käyttöön tulleella, irtoavilla ohjausosilla varustetulla alikaliiperiammuksella Fireflyn 17-naulainen kykeni läpäisemään Tigerin tai Pantherin etupanssarin yli 1 000 m:n päästä – sikäli kuin kyseistä ammustyyppiä sattui olemaan käsillä, koska se uutena aseena oli äärimmäisen harvinainen ja myös todella epätarkka. Brittien Firefly osoittautui hyvin onnistuneeksi konversioksi, ja Fireflyt tuhosivat muun muassa Michael Wittmannin Tigerin Normandiassa 1944.
Shermanien riittämätöntä panssarointia paranneltiin erilaisilla kenttäasennuksilla, esimerkiksi hitsaamalla rungon kylkiin lisäteräslevyjä tai jopa tekemällä koko kyljen mittaisia hiekkasäkkitelineitä, tai kiinnittämällä varsinkin etupanssariin telaketjun pätkiä. Amerikkalaiset valmistivat kesällä 1944 myös pienen 254 vaunun erän M4A3-alatyypin Shermaneja lisäpanssaroinnein, jolloin syntyi muunnelma M4A3E2 eli Jumbo. Vaunun keulapanssariin lisättiin 102 mm:n panssarilevy, jolloin se kesti jopa Tigerin kranaatin yli 100 m:n etäisyyksiltä. Kylkipanssarien paksuutta kasvatettiin 75 millimetriin. Tämä panssari teki Sherman Jumbosta sodan parhaiten panssaroidun keskiraskaan panssarivaunun. Jumbo käytti 75 mm tykkiä, jota suosittiin kaikissa jalkaväen tukeen tarkoitetuissa vaunuissa. Myös vaiheiston välityksiä alennettiin, jolloin huippunopeudeksi tuli 22 mailia tunnissa. Vaunut saapuivat Eurooppaan syksyllä 1944 ja niitä pidettiin erityisen onnistuneena muunnoksena.
Heikko suorituskyky mutaisissa ja liejuisissa olosuhteissa tiedostettiin nopeasti. Uudistettua alustaa, HVSS-jousituksella (Horizontal volute spring suspension) varustettua telapyörästöä ja leveämpiä telaketjuja testattiin M4A3E8-mallissa, joka sai lempinimen Easy Eight. Tätä mallinimeä ja nimeä käytetään yleisesti kaikista HVSS-jousituksella varustetuista malleista, vaikka E-kirjain viittaa vain prototyyppiin (Experimental). Uusi jousitus ja 76 mm:n panssarikanuuna tulivat vakiovarusteeksi loppuvuodesta 1944.
Muut käyttäjät
Vapaan Ranskan joukot saivat vuoden 1945 alkuun mennessä 382 M4A2-vaunua ja 274 M4A2-vaunua 75 mm tykillä ja Brasilia sai 53 vaunua.
Myös Saksa käytti kaapattuja Shermanneja niin kutsuttuina Beutepanzereina. Tässä käytössä vaunun nimenä toimi Panzerkampfwagen M4-748 (a).
Shermanista valmistettiin lukuisia erikoismalleja, kuten miinanraivausvaunu Sherman Crab, amfibiovaunu Duplex Drive, liekinheitinvaunu Zippo ja raketinheitinvaunu T34 Calliope, ”höyryurut”. Normandian maihinnousussa useat Shermanit varustettiin kellukkeilla, joiden turvin ne ajettiin veteen suhteellisen kaukana rannasta. Suuri osa vaunuista kuitenkin upposi merenkäynnissä ja saksalaisten tykistötulessa. Eräät Shermanit varustettiin miinanraivauskalustolla (Sherman Crab), ja joidenkin keulaan kiinnitettiin Normandian pensasaitojen repimiseen tarkoitetut aurankärjet. Lukuisilla eri malleillaan Sherman lieneekin sodan monipuolisin panssarivaunu ja tämän vuoksi Shermannia on vaikea yleistää vain yhdeksi vaunuksi.
Jos Euroopan rintamilla Shermanissa olikin puutteita, niin Kaakkois-Aasia oli Shermanien valtakuntaa. Kaikkiin japanilaisiin panssareihin verrattuna Sherman oli täysin ylivoimainen. Usein vaunut eivät edes tarvinneet panssariammuksia vaan japanilaisia jouduttiin ampumaan sirpalekranaateilla – joilla normaalisti tuhottiin jalkaväkeä ja muita panssaroimattomia tai kevyesti panssaroituja maaleja – koska panssariammukset yleensä läpäisivät kevyesti panssaroidut japanilaisvaunut räjähtämättä mennen vain kevyesti panssaroidun japanilaisvaunun läpi ja tullen toiselta puolen ulos. Yhdysvaltain armeijan joukot Tyynellämerellä toisessa maailmansodassa tai merijalkaväki eivät käyttäneet lainkaan 76 mm tykeillä varustettuja vaunuja, joille ei ollut tarvetta japanilaisten huonojen panssarien vuoksi. Ainoa etu japanilaisilla vaunuilla oli että niiden pienen koon ansioista niitä kyettiin käyttämään ympäristöissä, kuten viidakoissa, joissa suurempien Shermannien käyttö oli mahdotonta.
Jälkiarviot Shermanista
Sherman-vaunua ympäröi useita myyttejä ja nämä myytit ovat antaneet vaunulle negatiivisen maineen. Monet näistä myyteistä eivät kuitenkaan pidä paikkaansa.
Yksi yleisimmistä myyteistä on vaunun tulenherkkyys ja tästä johtuneet lempinimet Tommy Cooker ja Ronson. Britit antoivat vaunulle ironisen lempinimen "Ronson" suositun tupakansytytinmerkin mukaan. Toinen lempinimi "Tommy Cooker" viittasi ensimmäisen maailmansodan aikaiseen kenttäkeittimeen. Shermannin tuleensyttymisherkkyydestä on syytetty bensiinimoottoria, mutta sekä britit että saksalaiset käyttivät myös vaunuissaan ensisijaisesti bensiinimoottoreita. Tutkimusten mukaan osumat ammusvarastoon olivat yleisin syy tuleensyttymiselle ja Shermannin todennäköisyys syttyä tuleen ei ollut juurikaan suurempi kuin muiden aikansa vaunujen. Myöhemmissä Sherman-malleissa otettiin käyttöön niin kutsutut märät ammusvarastot, jotka vähensivät vaaraan ammusvaraston syttymiselle. Tärkein syy oli kuitenkin brittien tapa pakata vaunut täyteen ylimääräistä polttoainetta ja ammuksia toimintasäteen ja suorituskyvyn kasvattamiseksi. Tämä räikeä turvallisuusmääräyksien rikkominen kuitenkin kostautui sitten vaunun saadessa osuman.
Yhdysvaltain 3. panssaridivisioonan huoltojoukkojen upseerina toimineen Belton Y. Cooperin kirjoittama muistelmakirja Death Traps on myös vastuussa suuresta osasta Shermanin huonoa mainetta, sillä kirjaa käytetään usein lähteenä ja muun muassa History Channel on tehnyt näin, osana ohjelmasarjaa Engineering Disasters. Sekä amatööri- että ammattilaishistorioitsijat ovat kuitenkin kutsuneet kirjaa epäluotettavaksi tiedonlähteeksi.