cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
SBS Pori
Seuran naisten edustusjoukkue pelaa II-divisioonassa, jonka lisäksi seuralla on junioritoimintaa A- ja F-ikäluokissa.
Luettelo italodiskoartisteista
Lista italodiskoartisteista. Kunkin artistin kohdalla mainittu yksi tai muutamia heidän hittikappaleitaan sekä kansallisuus mikäli se on muu kuin italialainen.
What You Waiting For?
right|thumb|Stefani esittämässä "What You Waiting For?" -kappaletta kiertueella What You Waiting For? on kappale, jonka on kirjoittanut Gwen Stefanin lisäksi Linda Perry Stefanin ensimmäiselle sooloalbumille Love.Angel.Music.Baby. Kappale on julkaistu albumin ensimmäisenä singlenä vuoden 2004 loppupuolella. Kappale on saanut suurta suosiota kriitikoilta.
Laikkuköynnökset
Laikkuköynnökset (Actinidia) on laikkuköynnöskasvien (Actinidiaceae) heimoon kuuluva kasvisuku. Siihen kuuluu noin sata lajia, joista monia kasvatetaan yleisesti sekä ravinto- että koristekasveina.
What You Waiting For?
Musiikkivideo
Kappaleen musiikkivideon on ohjannut Francis Lawerence. Videolla Stefani on kuvattu etsimässä inspiraatiota kappaleiden sanoituksien kirjoittamiseen. Video alkaa pitkällä musiikittomalla kuvauksella jossa Stefani palaa Los Angelesista No Doubtin Rock Steady kiertueelta. Gwenin sooloprojekti ei ota edetäkseen. Osa videosta kuvaa, kuinka Gwen yrittää tuloksetta kirjoittaa musiikkia, kunnes japanilainenlelu juoksee pianon kannella aiheuttaen sen, että Gwenin kädessä oleva tikittävä kello putoaa maahan. Sen jälkeen hän joutuu erikoiseen fantasiamaailmaan, joka pohjautuu Liisa ihmemaassa -elokuvaan. Videon lopussa Gwen palaa takaisin äänitysstudioon.
Laikkuköynnökset
Kuvaus
Laikkuköynnökset ovat kesävihantia, yleensä kaksikotisia köynnöksiä tai rentoja pensaita. Erityisesti hedelmäntuotannossa suositaan yksikotisia yksilöitä, jolloin ei tarvitse istuttaa hedelmää tuottamattomia pölyttäjäkasveja. Laikkuköynnösten lehdet ovat versoissa kierteisesti. Lehden ruoti on pitkä ja lehtilapa ehyt, sulkasuoninen ja hammaslaitainen. Hedekasvien lehdissä on usein suuria punaisia ja valkoisia laikkuja, ja tämä ominaisuus on myös pohjana suvun suomenkieliselle nimelle. Emikasvien lehdet ovat sitä vastoin tavallisesti laikuttomia ja väriltään vihreitä.
What You Waiting For?
Listasijoitukset
{| width="0%"
Laikkuköynnökset
Kuvaus
Kukinto on lehtihankainen viuhko ja kukat ovat yleensä yksineuvoisia. Toisinaan tavataan myös kaksineuvoisia kukkia, mutta silloinkin ne ovat toiminnallisesti yleensä yksineuvoisia. Kukassa on terälehtiä viisi ja usein verholehtiä saman verran. Teriö on erilehtinen, säteittäinen, noin 2 cm leveä ja väriltään valkoinen tai punertava. Hedelmä on tyypiltään marja. Erityisesti kiiviköynnöksen hedelmää kutsutaan myös kiiviksi. Myös muiden lajien hedelmiä kutsutaan kiiveiksi, mutta niiden kaupallinen käyttö ei ole vielä kiiviköynnöksen hedelmän tasolla.
Käyttö
Hedelmäntuotannon kannalta merkittävin laji on kiiviköynnös (Actinidia deliciosa), jonka kaupallinen viljely alkoi Uudesta-Seelannissa 1900-luvun alkupuolella ja levisi sieltä vähitellen ympäri maapallon. Suomessa laikkuköynnöksiä viljellään sekä koriste- että hedelmäkasveina lähinnä kolmea lajia, jotka ovat osoittautuneet riittävän talvenkestäviksi maan eteläosassa. Yleisin näistä on kiinanlaikkuköynnös (Actinidia kolomikta), jota on istutettu paljon puutarhoihin sekä jonkin verran myös yleisiin puistoihin. Huomattavasti harvinaisempana kasvatetaan myös japaninlaikkuköynnöstä (Actinidia arguta) ja mantšurianlaikkuköynnöstä (Actinidia polygama). Näiden lajien viljely yleistynee lähitulevaisuudessa, kun saadaan talvenkestävämpää kantaa tarjolle.
Melodies of Love
Melodies of Love on Bobby Vintonin kahdeskymmenesneljäs studioalbumi ja ensimmäinen ABC Recordsin alaisuudessa julkaisema albumi vuodelta 1974.
Listat
Albumit - Billboard (North America)
Singlet - Billboard (North America)
Fataali familiaalinen insomnia
Fataali familiaalinen insomnia (FFI) eli suvuittainen kuolemaan johtava unettomuus on geenimutaation aiheuttama harvinainen, yleensä suvuttain esiintyvä aivosairaus, jossa potilaan unensaanti estyy. Nukahtamisen muuttuminen mahdottomaksi johtuu siitä, että talamukseen kerääntyvä mutatoitunut prioniproteiini, jota kutsutaan nimellä PrPSc, estää aivojen talamuksen ja pihtipoimun aivokuoren normaalia aineenvaihduntaa, mikä johtaa solukuolemiin. Talamus on normaalisti täynnä neuroneita, mutta sairaalla 90 % niistä on kadonnut, ja tilalla on vain reikäistä kudosta. Mutatoitunut proteiini tuhoaa vain talamuksen samaan tapaan kuin Creutzfeldt–Jakobin tauti tuhoaa koko aivokudoksen.
Sairaus kuvattiin vuonna 1986, ja se kuuluu prionitauteihin. Prionista tulee tappava, kun yksi ainoa geenipari kopioituu väärin kohdassa D178N. Tauti voidaan saada selville jo ennakkoon geenitestillä. Kuoleman aiheuttaa lopulta täydellisen unettomuuden aiheuttama uupumus.
Yleisyys
Sairaus periytyy vallitsevasti autosomin kautta. Mutatoitunut prioniproteiini on löydetty koko maailmasta vain 40 suvusta noin sadasta ihmisestä. Jos vain toisella vanhemmista on viallinen geeni, jälkeläisellä on 50 %:n mahdollisuus periä sairaus. Tautia on esiintynyt eräässä italialaisessa suvussa 1700-luvulta lähtien. Ensimmäinen raportoitu uhri oli sukuun kuulunut mies, joka kuoli Venetsiassa vuonna 1765.
Sporadinen fataali insomnia
Joillakin potilailla FFI-tautia vastaavan sairauden tiedetään puhjenneen sporadisesti eli ilman perinnöllistä geenimutaatiota. Kyseinen tila tunnetaan lyhenteestä "sFI" (sporadic Fatal Insomnia, sporadinen fataali insomnia). Näitä tapauksia tunnetaan kahdeksan maailmanlaajuisesti. Tutkituilla potilailla ei ollut mutaatiota PRNP-prioniproteiinin kohdassa D178N, mutta kaikki olivat homotsygoottisia sen suhteen, että kodonissa 129 oli metioniini.
Prioni
thumb|150px|Kromosomi 20 PRNP-geeni, joka ohjaa prioniproteiinin PrPC valmistusta, on paikallistettu kromosomi 20:n lyhyen (p) haaran kohtaan 13. Sekä FFI-potilailla ja niillä, joilla on Creutzfeldt–Jakobin tauti, on mutaatio geenin kodonissa 178: asparagiinihappo on vaihtunut asparagiiniksi. Jos samalla kodonissa 129 on metioniini-aminohappo, puhkeaa potilaalle FFI, mutta jos siinä on valiini-aminohappo, puhkeaa hänelle Creutzfeldt–Jacobin tauti.
Taudin vaiheet
Parantumattomana FFI johtaa aina kuolemaan. Se puhkeaa 30–60 vuoden iässä keskimääräisen sairastumisiän ollessa 50 vuotta. Sairaudella on neljä vaihetta, jotka yhteensä kestävät 7–36 kuukautta ennen kuolemaa. Taudin kulku voi vaihdella huomattavastikin potilaiden kesken, jopa saman perheen sisällä.
Muita oireita ovat ylenpalttinen hikoileminen, pienet mustuaiset, naisilla vaihdevuosien äkillinen alkaminen ja miehillä impotenssi, niskan jäykistyminen, korkea verenpaine ja nopea syke. Ummetus on yleinen vaiva sairastuneilla. Sairauden edetessä potilas joutuu yhä syvemmälle unenkaltaiseen limboon. On myös yleistä, että potilaat liikuttelevat raajojaan ikään kuin he uneksisivat.
thumb|Egyptiläissyntyisen miehen sairauden aikajana Hollannissa ilmeni uusi tapaus 2010-luvun lopulla, jossa egyptiläissyntyisellä miehellä todettiin tauti. Mies alkoi nähdä kahtena ja kärsi muistiongelmista. Perhe huomasi hänen olevan ikään kuin kadoksissa, vainoharhainen ja sekaisin. Yrittäessään nukkua päivisin hän kärsi voimakkaista uninäyistä ja satunnaisista pakkoliikkeistä unen aikana. Neljän kuukauden kuluttua hän alkoi saada kouristuksia hereillä ollessaan. Potilas kuoli 7 kuukautta oireiden alkamisesta 58-vuotiaana. Ruumiinavaus paljasti mietoa atrofiaa otsalohkossa ja merkittävää atrofiaa talamuksessa. Jälkimmäinen on selvin merkki FFI:sta.
Hoito
Sairauteen ei tunneta mitään hoitokeinoa. Vaikka taudin etenemistä ei voida estää, joillain hoidoilla voidaan parantaa potilaiden oireita.
On todistettu, että unilääkkeet ja barbituraatit eivät auta, vaan päinvastoin 74 %:ssa tapauksista ne pahentavat potilaan tilaa ja nopeuttavat taudin etenemistä.
Yksi potilas pystyi pidentämään elämäänsä erilaisilla hoidoilla, joihin kuului vitamiiniterapiaa ja meditaatiota sekä erilaisten stimulanttien ja unilääkkeiden käyttöä, jopa sensorista deprivaatiota unitilan aikaansaamiseksi yöllä ja viriketilan ylläpitämiseksi päivällä. Kaikesta huolimatta potilas taantui taudin klassiseen neljään vaiheeseen.
Normaali uni ja FFI
thumb|260px|Normaali unirytmi. FFI-taudissa potilaat eivät pääse 1. vaihetta (NREM 1) pitemmälle. thumb|FFI-unikokeen tulokset, terveen unikäyrä ja viisi sairastunutta. W: hereillä, R: REM, N1-3: NREM unitilat. Normaali uni jaetaan viiteen eri vaiheeseen, jotka kestävät yhteensä 90–100 minuuttia: Nukkumaanmentäessä käydään läpi unien vaiheet 1, 2, 3, 4 ja palataan takaisin vaiheeseen 2 monta kertaa unen aikana. Unen 4. vaihe on syvimmän unen vaihe ja tärkeä terveyden edellytys. Suurimman osan elimistön elvyttävistä ja korvaavista prosesseista uskotaan tapahtuvan juuri unen 4. vaiheessa. Terveenä pysymiseen tarvitaan ennen kaikkea sekä NREM-hidasaaltounta että REM-unta. Luonnollisin ja voimia antavin univaihe on REM-uni.
FFI-taudissa potilaat eivät pääse 1. vaihetta pitemmälle, eivätkä aivot saa tarvitsemaansa lepoa, jossa ne pääsisivät korjaamaan itseään.
Futsalin maailmanmestaruuskilpailut 2000
pienoiskuva|Maailmanmestaruuspokaali Vuoden 2000 futsalin maailmanmestaruuskilpailut olivat neljännet FIFA:n järjestämät futsalin maailmanmestaruuskilpailut. Turnaus pelattiin Guatemalassa 18. marraskuuta - 3. joulukuuta 2000. Kisakaupunkina toimi Guatemala City.
Maailmanmestaruuden voitti Espanja, joka kukisti finaalissa kaikki aiemmat maailmanmestaruudet voittaneen Brasilian 4-3.
MTV Komedia
MTV Komedia (aiemmin MTV3 Komedia) oli maksullinen MTV3 Kanavapakettiin ja myöhemmin MTV Total -kanavapakettiin kuulunut televisiokanava, jonka ohjelmisto koostui komediasarjoista, komediaelokuvista ja stand-upista.
Futsalin maailmanmestaruuskilpailut 2000
Karsinnat
Maailmanmestaruuskilpailujen karsintaan osallistui 63 joukkuetta. Lisäksi kisoihin pääsi ilman karsintaa isäntämaa Guatemala. Kisoihin päässeet joukkueet olivat:
MTV Komedia
MTV Komedian, MTV Sarjan ja MTV Fakta XL:n lähetykset lopetettiin 31. maaliskuuta 2014 vähäisten katsojalukujen vuoksi.
Messier 92
Messier 92 (M92, NGC 6341) on Herkuleen tähdistössä sijaitseva pallomainen tähtijoukko, jonka saksalainen tähtitieteilijä Johann Elert Bode löysi vuonna 1777. Charles Messier löysi sen itsenäisesti ja lisäsi luetteloonsa vuonna 1781. Se sijaitsee 27 000 valovuoden päässä Maasta. Joukon iäksi on arvioitu 11-13 miljardia vuotta.
Lauri Lajunen
Lauri Heikki Juhani Lajunen (s. 2. maaliskuuta 1950 Kajaani) on epäorgaanisen kemian professori, joka oli Oulun yliopiston rehtori 1993–2014.
Ammatillinen ja muu toiminta
Helsingin yliopistossa Lauri Lajunen toimi tutkimusapulaisena vuonna 1974, assistenttina 1974–1976 ja analyyttisen kemian dosenttina vuodesta 1977 alkaen. Hän on toiminut Oulun yliopiston kemian apulaisprofessorina 1976–1979 ja epäorgaanisen kemian professorina vuodesta 1979 alkaen. Kemian laitoksen esimies hän oli 1982–1993, luonnontieteellisen tiedekunnan varadekaani 1985–1987 ja dekaani 1987–1993. Oulun yliopiston rehtorina hän toimi vuosina 1993–2014.
Lauri Lajunen on tehnyt useita opintomatkoja Eurooppaan ja Yhdysvaltoihin, hän oli muun muassa Floridan valtionyliopiston vieraileva professori vuonna 1985. Hän on hoitanut monia eri luottamustehtäviä, kuten kotimaisten ja kansainvälisten kemistien seurojen hallitusten jäsenyydet, korkeakouluneuvoston ja Suomen korkeakoulujen rehtoreiden neuvoston jäsenyys, Oulun yliopistoseuran johtokunnan jäsenyys, Tauno Tönningin Säätiön hallituksen jäsenyys sekä Biocenter Oulun neuvottelukunnan puheenjohtajuus. Lajunen toimi lisäksi pitkään Technopolis Oyj:n hallituksessa ja sai yhteiskuntavastuupartnerina tunnustuspalkinnon Technopoliksen 25-vuotisjuhlassa 2007.
Lajusella on noin 300 tieteellistä kemian alan julkaisua ja lisäksi noin 200 kokoomajulkaisua ja yleistajuista artikkelia. Hän on reservin majuri ja saanut muun muassa sotilasansiomitalin, Reserviupseeriliiton kultaisen ansiomerkin sekä ilmatorjunnan ansioristin siivitetyn ammuksen kera.
Berndt Lagerstam
Berndt Erik Lagerstam  oli suomalainen taidemaalari ja piirustuksenopettaja.
Lagerstam valmistui arkkitehdiksi 1895. Hän opiskeli Pariisissa, Kööpenhaminassa ja Italiassa ja toimi piirustuksenopettajana Helsingissä, muun muassa Suomen taideyhdistyksen piirustuskoulussa 1904–1914 ja Teknillisessä korkeakoulussa 1903–1930. Lägerstam maalasi muotokuvia sekä maisemia, erityisesti Helsingin satamista.
Lagerstamin puoliso oli Hilda Augusta Ulrika Ahnger, heidän pojastaan Berndt Erik Johannes Lagerstamista (s. 1919) tuli keuhkosairauksiin erikoistunut lääkäri.
Yoshirō Mori
Yoshirō Mori (, 14. heinäkuuta 1937) toimi Japanin pääministerinä 5. huhtikuuta 2000 – 4. heinäkuuta 2000 sekä 4. heinäkuuta 2000 – 26. huhtikuuta 2001. Mori opiskeli Wasedan yliopistossa, josta valmistuttuaan hän työskenteli jonkin aikaa toimittajana. Mori äänestettiin vuonna 1969 Japanin parlamenttiin. left|thumb|Yoshirō Mori 2001. Mori oli Japaniin suunniteltujen vuoden 2021 olympiakisojen järjestelykomitean puheenjohtaja. Hän vähätteli kisaorganisaation johdossa toimivia naisia ja sanoi, ettei järjestelykomitean toiminta ole heidän vuokseen tehokasta, mikä herätti huomiota ja paheksuntaa. Asahi Shimbun mukaan hän sanoi:
Tapauksen jälkeen Mori erosi tehtävästä, ja hänen tilalleen kaavailtiin 84-vuotiasta olympiakylän pormestaria Saburo Kawabuchia, joka ei kuitenkaan saanut kannatusta. Tehtävään valittiin 56-vuotias, pikaluistelussa olympiamitalin saavuttanut Seiko Hashimoto.
Jaakko Loukko
Jaakko Loukko oli suomalainen poliitikko.
Jean Terrasson
Jean Terrasson (1670 Lyon - 15 syyskuuta 1750 Pariisi) oli filosofian ja latinan professori Collège royalissa. Hänet tunnettiin myös arvonimillä Abbeé Terrasson ja L'abbeé Terrasson. Terrasson oli Ranskan akatemian jäsen vuodesta 1732.
Jaakko Loukko
Vaasan läänin pohjoista vaalipiiriä edustanut Loukko toimi kansanedustajana kuuden vuoden ajan, toukokuusta 1918 huhtikuuhun 1924. Hän nousi eduskuntaan varaedustajan paikalta, kun Ernst Saari kuoli kesken vaalikauden, ja hänet valittiin jatkamaan kansanedustajana kaksissa vaaleissa, 1919 ja 1922. Hänen puolueensa oli aluksi Suomalainen puolue, mutta marraskuussa 1918 hän siirtyi Maalaisliittoon. Eduskunnan valiokunnista Loukko vaikutti elintarveasiainvaliokunnassa, laki- ja talousvaliokunnassa, suuressa valiokunnassa ja lakivaliokunnassa.
Loukon vanhemmat olivat maanviljelijä Simon Loukko ja Greta Tuisku. Hän oli itsekin varsinaiselta ammatiltaan maanviljelijä, jona hän työskenteli synnyinkunnassaan Ylistarossa vuodesta 1895. Hän toimi myös kauppa- ja perukirjojen laatijana ja maallikkotuomarina, lautamiehenä. Koulutustaustana hänellä oli kansakoulu. Kansanedustajuuden lisäksi Loukko vaikutti poliittisella urallaan Ylistaron kunnallispolitiikassa, kunnan kunnanvaltuuston jäsenenä, ja oli kahdesti presidentin valitsijamiehenä, vaaleissa 1925 ja 1931.
Loukko oli kahdesti naimisissa. Hänen ensimmäinen puolisonsa oli Liisa Kiikka, jonka kanssa hän oli aviossa vuosina 1888–1931. Vuonna 1932 hän avioitui Maria Sofia Hakalan kanssa. Jaakko Loukko kuoli syyskuussa 1946, 76-vuotiaana.
Vasta-aine
thumb|Kaavakuva. Yllä: antigeenejä. Alla: yksinkertaisten vasta-aineiden perusrakenne. Kuten kuvassa, vain tietyt antigeenit pystyvät sitoutumaan jompaankumpaan vasta-aineen identtisistä antigeeniä sitovista alueista. Vasta-aine eli immunoglobuliini (lyhenne Ig) tai antibodi on nimi joukolle immuunijärjestelmän plasmasoluissa, B-soluissa ja muisti-B-soluissa olevia vesiliukoisia proteiineja. Plasmasolut erittävät vasta-aineita muun muassa vereen, imunesteeseen, sylkeen, kyynelnesteeseen ja maitoon. Vain leualliset selkärankaiset tuottavat vasta-aineita. Ihmisillä ja useimmilla muilla selkärankaisilla vasta-aineiden päätyyppejä eli isotyyppejä on 5. Nämä ovat IgA, IgD, IgE, IgG ja IgM. Ihmisillä IgG:t jakautuvat alatyyppeihin IgG1, IgG2, IgG3 ja IgG4. IgA:t jakautuvat alatyyppeihin IgA1 ja IgA2. Ihmisillä IgG1:t ovat immuunipuolustuksen kannalta keskeisimpiä ja yleisimpiä veren vasta-aineista.
Vasta-aineita käytetään monien sairauksien niin sanottuna biologisena hoitona.
Kunkin vasta-aineen toiminto on sitoutua vain tietynlaiseen virukseen, bakteeriin tai johonkin muuhun vasta-aineita tuottaneelle eliölle tuntemattomaan taudinaiheuttajaan, myrkkyyn tai muuhun haittatekijään. Sitoutuminen ei ole kovalenttista. Sitoutuminen voi estää haittatekijän toiminnan. Sitoutuminen voi tämän sijaan tai lisäksi myös merkitä haittatekijän tuhottavaksi. Esimerkiksi makrofagit tunnistavat tiettyjä vasta-aineita ja tuhoavat niiden sitomia haittatekijöitä ottamalla niitä sisäänsä. Koska vasta-aineita on kehon nesteissä, niiden sanotaan olevan osa humoraalista immuunijärjestelmää (neste on latinaksi humor).
Vasta-aineiden sitoutuminen voi myös olla haitallista. Ne voivat sitoutua vaarattomiin kehonulkoisiin aineisiin aiheuttaen allergioita tai vasta-aineita tuottaneen eliön omiin rakenneosiin aiheuttaen autoimmuunisairauksia. Vasta-aineet aiheuttavat myös hyljintäreaktioita elinsiirroissa ja keskenään epäsopivien verenluovuttajien välillä. Vasta-aineita käytetään myös lääketieteellisissä testeissä ja hoidoissa yleensä monoklonaalisten vasta-aineiden muodossa.
Yksinkertaisimpien vasta-aineiden Y-kirjaimen muotoisen rakenteen kärjissä on kaksi identtistä aluetta, jotka sitoutuvat taudinaiheuttajaan tai johonkin muuhun aineeseen. Monimutkaisemmissa vasta-aineissa alueita tosin on enemmän. Näitä sitoutuvia alueita kutsutaan nimellä paratooppi. Paratoopin sitomaa ainetta, kuten taudinaiheuttajaa, sanotaan kokonaisuudessaan nimellä antigeeni. Yksittäistä antigeenin kohtaa, johon paratooppi sitoutuu, kutsutaan nimellä epitooppi tai antigeeninen determinantti.
Perusrakenne
thumb|IgA-, IgE- ja IgG-vasta-aineiden perusyksikköjen eli monomeerien rakenne. 1. Fab-alueet 2. Fc-alue 3. raskasketju (siniset, vaaleasävyisimmät ovat vaihtelevia domeeneita) 4. kevytketju (vihreät, vaaleasävyisimmät ovat vaihtelevia domeeneita) 5. paratooppi eli antigeenin epitoopin sitova alue 6. sarana-alueet -S-S-: disulfisidoksia. NH2: [[N-terminaali. COOH: C-terminaali.]] Ihmisillä ja useilla muilla selkärankaisilla vasta-aineiden päätyyppejä on 5: IgA, IgD, IgE, IgG ja IgM. Osa näistä on jaettavissa vielä useaan alatyyppiin. Näistä IgD, IgE ja IgG koostuvat neljästä proteiinista: kahdesta yleensä identtisestä kevyt- eli L-ketjusta (eng. light) ja kahdesta yleensä identtisestä raskas- eli H-ketjusta (eng. heavy). Ketjut eivät ole täysin identtisiä eri vasta-ainetyyppien välillä. Raskasketjuissa on ne kahtia jakava taipunut "sarana-alue" (kuva, numero 6). Kevyt- ja raskasketjut ovat kiinni toisissaan disulfidisidoksin Y-kirjaimen muotoisena rakenteena. thumb|Tyypillisen vasta-aineen kolmiulotteinen rakenne. [[PDB: 1IGT. Sininen ja keltainen: kevytketjuja. Punainen ja sininen: raskasketjuja.]] IgA ja IgM ovat samantapaisia kuin edellä kuvatut vasta-aineet, mutta IgA:t esiintyvät joko yksittäisinä Y:n muotoisina proteiineina (monomeereinä), kahden Y:n pareina (dimeereinä), kolmen Y:n rakenteina (trimeereinä) tai neljän Y:n rakenteina (tetrameereinä). IgM:t ovat kiinni solukalvoissa yksittäisinä monomereinä, solujen erittäminä viiden Y:n rakenteina (pentameereinä) tai harvoin kuuden Y:n rakenteina (heksameereinä).
Vasta-aineet ovat glykoproteiineja. Ne siis sisältävät erilaisia hiilihydraatteja, joiden sijainti vasta-aineen rakenteessa riippuu vasta-ainetyypistä. Vasta-ainetyypistä riippuen hiilihydraatit voivat estää vasta-aineiden hajoamista vakauttamalla niiden rakennetta tai olla välttämättömiä sille, että Fc-reseptorit sitoutuvat vasta-aineiden Fc-alueeseen.
Kevyt- ja raskasketjut
Vasta-aineiden luokittelu päätyyppeihin perustuu vain niiden raskasketjuihin. Ihmisten vasta-aineissa kevytketjut ovat joko κ- tai λ-ketjuja. κ-ketjut ovat ihmisveren kaikista vasta-aineissa noin 1.5–2-kertaa yleisempiä kuin λ-ketjut, mutta suhdeluku vaihtele vasta-aineesta riippuen. IgA:issa esimerkiksi pääosa on λ-ketjuja.
Ihmisillä raskasketjutyyppejä on 5 ja vasta-aineen
Fab- ja Fc-alue
Kunkin vasta-aineen Y:n muotoisessa rakenteessa on kaksi Fab-aluetta ja yksi Fc-alue. Raskasketjujen sarana-alue erottaa alueet nimellisesti. Muun muassa IgG:ssä alueet voidaan varsinaisesti irrottaa toisistaan käsiteltäessä IgG esimerkiksi papaiinientsyymillä.
Fab tulee englanninkielen sanoista fragment-antigen-binding, "osa-antigeeni-sitova", sillä nämä osat sisältävät antigeeniä sitovat alueet. Fab-alueet sisältävät antigeeniä sitovat alueet ja ne koostuvat osin kevyt- ja raskasketjuista. Fc tulee sanoista fragment-crystallize, "osa-kiteytyä", sillä tämä osa kiteytyy helposti muiden Fc-alueiden kanssa, jos Fc-alueet on irrotettu Fab-alueista. Fc-alueet koostuvat pelkästään raskasketjuista. Fc-alueet sitoutuvat erilaisiin Fc-reseptoreihin, joita on muun muassa tiettyjen immuunijärjestelmän solujen, kuten makrofagien, pinnoilla.
Ihmisten vasta-aineet
Ihmisten vasta-aineiden päätyypit ovat IgA, IgD, IgE, IgG ja IgM. IgA:t jaetaan kahteen alatyyppiin, jotka ovat IgA1 ja IgA2. Veressä IgA:ista yli 90 % on IgA1:iä loppujen ollessa IgA2:ia. IgA2:t taas ovat yleisempiä limakalvojen eritteissä. IgA1:ssä raskasketjun sarana-alue on pidempi ja siksi tietyt bakteerien proteaasit pystyvät katkaisemaan sen helpommin kuin IgA2:ssa. IgG:t taas jaetaan neljään alatyyppiin, jotka ovat IgG1, IgG2, IgG3 ja IgG4. Veressä yleisin on IgG1. Pienten rakenne-erojen takia nämä alatyypit sitoutuvat parhaiten eri antigeeneihin.
IgG2 ja IgG4 ovat jaettavissa sarana-alueensa disulfidisidosten puolesta edelleen eri alatyyppeihin. IgG2:n alatyyppejä on 3: IgG2-A/A, IgG2-B/B ja IgG2-A/B. IgG2-A/A:ssa sarana-alueella raskasketjujen välillä disulfidisidoksia on 4, IgG2-B/B:ssä niitä on 2 ja IgG2-A/B:ssä niitä on 3.
IgG4:stä on 2 alatyyppiä, joista ensimmäinen on sitoo yhdenlaisia epitooppeja. Se on siis "monospesifinen", kuten vasta-aineet yleensä. Toinen tyyppi taas sitoo poikkeuksellisesti kahdenlaisia epitooppeja, eli se on "bispesifinen". Kuten muutkin ihmisten vasta-aineet, IgGA:t koostuvat kahdesta puolikkaasta. Puolikkaista kummassakin on yksi raskas- ja yksi kevytketju. Puolikkaat ovat kiinni sarana-alueelta kahdella disulfidisidoksella, mutta sidokset voivat välillä katketa ja muodostua uudelleen eräänlaisessa kehossa vallitsevassa tasapainoreaktiossa. Sidosten katketessa puolikkaat voivat irrota toisistaan täysin ja vaihtua toisen puolikkailtaan irtonaisen IgG4:n kanssa. Tällöin muodostuu bispesifinen IgG4.
Muiden eliöiden vasta-aineet
Myös kevytketjut vaihtelevat. Nisäkkäillä ja matelijoilla kevytketjuja on yleensä 2: κ- ja λ-ketjut. Luukaloilla ja sammakkoeläimillä kevytketjuja on 3: κ-, λ- ja σ-ketjut. Linnuilla on vain κ-kevytketjuja. Kamelieläimillä on vasta-aineita, joissa ei ole lainkaan kevytketjuja.
Biologinen toiminta
Vasta-aineet sitoutuvat niitä tuottaneelle eliölle haitallisiin tekijöihin ei-kovalenttisesti. Sidos on silti usein hyvin vahva ja sen dissosiaatiovakio on kertaluokkaa 1·10–8–1·10–12. Haittatekijät voivat olla esimerkiksi virusten tartuttamia soluja, viruksia, bakteereita, myrkyllisiä proteiineja (esimerkiksi bakteerien tuottamia) tai alkueläimiä. Vasta-aineiden sitomien aineiden massa ei yleensä ole alle 5 000 g/mol, mutta pienetkin molekyylit voivat aiheuttaa vasta-ainevälitteisen immuunireaktion sitoutumalla isompiin aineisiin hapteeneina, jolloin ison aineen rakenne muuttuu siten että siihen muodostuu jokin antigeeninen alue eli epitooppi ja jokin vasta-aine voi sitoutua siihen. thumb|430px|Vasta-aineiden vaikutukset. A: opsonisaatio. B: agglutinaatio/aggregaatio. C: neutralisointi. D: MAC:n ja komplementtijärjestelmän aktivaatio. Vasta-aine voi sitoutumalla haittatekijään neutraloida sen, jolloin tekijä ei saa aikaan haitallisia vaikutuksiaan. Esimerkiksi viruksessa vasta-aine voi sitoutua johonkin sen tartunnan kannalta välttämättömistä pintaproteiineista, jolloin virus ei pysty tartuttamaan soluja.
Vasta-aine voi neutralisoinnin lisäksi tai sen sijaan sitoutumisellaan merkitä haittatekijän makrofagien tuhottavaksi. Koko tapahtumaa sanotaan opsonisaatioksi. Vasta-aine voi liittyä esimerkiksi bakteeriin. Makrofagi tunnistaa sitoutuneen vasta-aineen ja tuhoaa bakteerin nielemällä sen. Tapahtuu siis fagosytoosi. Tunnistus tapahtuu makrofagin pinnassa olevien Fc-reseptorien avulla, jotka sitoutuvat vasta-aineen Fc-alueeseen (katso kohta Fab- ja Fc-alue). Muun muassa ihmisillä Fc-reseptoreita on useita erilaisia, joista kukin sitoutuu vain tietyntyyppisiin vasta-aineisiin. Fc-reseptoreita on muissakin soluissa. Koska kussakin vasta-aineessa on vähintään kaksi antigeeniä sitovaa kohtaa, ne voivat liittää useita haittatekijöitä yhteen estäen niiden leviämistä. Tätä sanotaan aggregaatioksi tai agglutinaatioksi. Makrofagit voivat tuhota kertymän.
Vasta-aineen sitoutuminen haittatekijään voi myös aktivoida komplementtijärjestelmän. Tämä saa aikaan kalvotuhokompleksin (eng. membrane attack complex, MAC) muodostumisen haittatekijän solukalvoon. Yleensä tekijä on bakteeri. MAC muodostaa reiän kalvoon, jolloin ioneita ja vettä virtaa hallitsemattomasti bakteerin sisään, bakteeri turpoaa ja lopulta halkeaa. Komplementtijärjestelmän aktivaatio myös lisää paikallisesti tulehdusta ja fagosytoosia, jotka edistävät haittatekijöiden tuhoamista.
Geenit
Ihmisillä vasta-aineiden raskasketjuja koodaa geeni IGH. Se on kromosomissa 14 kohdassa 14q32.33. Sen pituus on yleensä noin 1 250 kiloemäsparia (kb). κ-kevytketjua koodaa geeni IGK. Se on kromosomissa 2 kohdassa 2p11.2. Sen pituus on yleensä noin 1 820 kb. γ-kevytketjua koodaa geeni IGL. Se on kromosomissa 22 kohdassa 22q11.2. Sen pituus on yleensä noin 1 050 kb. Edeltävissä geeneissä on eri alueita, joita ovat
Nämä geenien alueet koodaavat samannimisiä proteiinidomeeneita vasta-aineproteiineissa. D-alueita on vain raskasketjujen IGH-geenissä. Tässä geenissä D-, J- ja C-alueita on vastaavasti 23, 6 ja 9. IGK-geenissä J- ja C-alueita on vastaavasti 5 ja 1. IGL-geenissä J- ja C-alueita on vastaavasti 4–5 ja 4–5. V-alueiden määrä IGH-, IGK- ja IGL-geeneissä vaihtelee riippuen ihmisestä. Kussakin geenissä on noin 30–50 V-aluetta.
Muodostuminen
Sitten vasta-aineista tehdään itsetolerantteja: tässä vaiheessa B-soluista karsitaan pois ne, jotka tuottavat kehon omiin osiin sitoutuvia ja siksi haitallisia vasta-aineita. Karsinta tapahtuu ensin luuytimessä, josta solut sitten vapautuvat. Loppukarsinta tapahtuu pääosin imusuonistossa.
Kohdatessaan antigeenin, B-solut läpikäyvät luokanvaihdon, jossa aiemmin vain IgD- ja IgM-vasta-aineita tuottava solu erikoistuu tuottamaan vain IgA-, IgE- tai IgG-vasta-aineita. Luokanvaihdossa karsitaan vasta-ainegeenien C-alueita. Ihmisillä pieni määrä poikkeuksellisia B-soluja voi tosin erikoistua tuottamaan vain IgD:itä.
Antigeenin kohtaamisen seurauksena B-solu myös jakautuu useasti imusuoniston itukeskuksissa. Kussakin jakautumisessa tapahtuu tarkoituksenmukaisia mutaatioita vasta-aineiden geeneissä, jotka lisäävät vasta-ainekirjoa V(D)J-rekombinaation tapaan. Näitä mutaatioita kutsutaan nimellä somaattinen hypermutaatio.
V(D)J-rekombinaatio
thumb|400px|V(D)J-rekombinaatio. Ylin vaihe on ensimmäinen ja alin viimeinen. 1. muuntumaton raskasketjun geeni 2. osa D- ja J-alueista poistuu satunnaisesti RAG1-2:n avulla 3. DJ-alue muodostuu 4. osa V- ja J-alueista poistuu satunnaisesti RAG1-2:n avulla 5. VDJ-alue muodostuu Muun muassa ihmisillä vastamuodostuneen B-solun kehittyessä luuytimessä, RAG1-2-entsyymi katkaisee satunnaisesti kaksi kohtaa solun raskasketjua koodaavan DNA:n D- ja J-alueiden vierestä. Katkaistujen kohtien välinen alue DNA:sta leikkautuu pois ja muut entsyymit liittävät D- ja J-alueet yhteen DJ-alueeksi eli eheäksi DNA-ketjuksi. D- ja J-alueita on monia, joten ne voivat tuottaa useita eri DJ-yhdistelmiä. Sitten DJ-alue liittyy samalla tavoin RAG1-2-välitteisesti ja satunnaisesti johonkin kymmenistä V-alueista. Muodostuu VDJ-alue, joka on lopullinen osa B-solun DNA:ta. Koko tapahtumaa sanotaan V(D)J-rekombinaatioksi. Sama ylimääräistä DNA:ta karsiva ja sitä satunnaisesti eri tavoin yhdistelevä rekombinaatio tapahtuu myös kevytkejuille, mutta niissä ei ole D-alueita, jota nimen "V(D)J" sulut merkitsevät. Rekombinaation jälkeen B-solut voivat tuottaa silmukoitumisen kautta IgD- ja IgM-vasta-aineita.
V-, D- ja J-alueita on kutakin useampi kuin yksi, joten osittain niiden mahdollisten yhdistelmien takia ihmiset voivat suuren määrän eri vasta-aineita. Esimerkiksi ihmisten raskasketjun geenissä D-, J- ja V-alueita on vastaavasti 23, 6 ja noin 40 (katso kohta geenit). Näiden yhdistelmiä on 23×6×40 = 5 520. κ- ja λ-kevytketjun geeneissä J- ja V-alueita on kummassakin vastaavasti 5 ja noin 40, joten yhdistelmiä on 200. Ihmisillä V(D)J-rekombinaatio tuottaa siten 5 520×200×200 ≈ 220 miljoonaa erilaista vasta-ainetta. Luokanvaihto ja somaattiset hypermutaatiot lisäävät määrää entisestään.
Itsetoleranssi
V(D)J-rekombinaatiossa sattuu virheitä eli mutaatioita. Siksi siinä muodostuu jonkin verran B-soluja, jotka eivät pysty tuottamaan vasta-aineita. V(D)J-rekombinaatio on myös satunnaista, jonka takia ihmisillä jopa 50–80 % siinä tuotetuista vasta-aineista sitoutuu kehon omiin aineisiin. Nämä voisivat aiheuttaa immuunijärjestelmän hyökkäyksen eliötä itseään vastaan. Tällaisia vasta-aineita tuottavat B-solut kuitenkin karsitaan pääosin pois luuytimessä ja pienempi osa karsitaan myöhemmin imusuonistossa monimutkaisin mekanismein. Tällöin vasta-aineet kehittyvät sietämään eliötä itseään, eli vasta-aineet ovat itsetolerantteja. Mekanismit voivat tosin poikkeustiloissa toimia virheellisesti. Tämä voi johtaa erilaisiin autoimmuunisairauksiin, joissa vasta-aineet hyökkäävät eliötä itseään vastaan, tai perinnöllisiin immuunikatosairauksiin, joissa toimivia vasta-aineita ei muodostu tarpeeksi.
Luuytimessä tapahtuvia itsetoleranssia kehittävien suojamekanismien kokonaisuutta sanotaan englanniksi nimellä central tolerance eli keskustoleranssi. Mekanismi on epätäydellinen ja ihmisillä tämän käsittelyn jälkeen noin 10 % luuytimestä vapautuneista B-soluista ei ole tuottamiltaan vasta-aineiltaan itsetolerantteja. Muualla kuin luuytimessä tapahtuvat mekanismit poistavat pääosan lopuista ei-itsetoleranteista vasta-aineista. Näitä myöhempiä mekanismeja sanotaan nimellä peripheral tolerance eli ääreistoleranssi.
Ihmisillä V(D)J-rekombinaation läpikäyneet, mutta vielä epäkypsät ja luuytimessä olevat B-solut tuottavat pinnoilleen IgM:iä ja IgD:itä. Nämä muodostavat B-solun pinnalla olevien CD79A-CD79B- eli Igα-Igβ-proteiiniparien kanssa B-solureseptoriksi (BCR) kutsutun kokonaisuuden. Reseptorin osana oleva vasta-aine voi sitoa antigeenin, jotka ovat yleensä tässä vaiheessa kehon omia luuytimessä olevia aineita. BCR:n kautta välittyy vahva vaste jos vasta-aine sitoutuu johonkin kehon omaan aineeseen. Solun tuottamat vasta-aineet ovat tällöin todennäköisesti haitallisua ihmiselle eli ei-itsetolerantteja. Keskivahva vaste ilmenee, jos BCR ei sitoudu mihinkään antigeeniin. Vastetta ei ole, jos B-solun vasta-ainegeenit ovat virheellisen V(D)J-rekombinaation seurauksena toimimattomat.
Epäkypsiä B-soluja siis testataan ennen kuin ne kypsyvät osaksi immuunijärjestelmää. Solu aistiin BCR:n vasteen. Vasteen aiheuttamattomat eli vasta-aineiltaan toimimattomat B-solut ja liian vahvan vasteen aiheuttavat haitalliset B-solut kuolevat apoptoosin kautta tai sitten ne läpikäyvät reseptorimuokkauksen (eng. receptor editing). Reseptorimuokkaus on näiden ongelmien pääasiallinen käsittelytapa. Siinä B-solu läpikäy V(D)J-rekombinaation uudelleen ja viallinen/haitallinen solu yritetään korjata tuhoamisen sijaan.
Keskustoleranssijärjestelmän käsittelyn B-solut poistuvat luuytimestä. Kaikkia kehon mahdollisina antigeeneinä toimivia aineita ei ole luuytimessä ja osin tästä syystä B-solut läpikäyvät ääreistoleranssin käsittelyn. Tämä käsittely tapahtuu lähinnä haimassa ja imusuonistossa. Käsittelyssä on paljon palautuvia mekanismeja. Se on siten mukautuvampi kuin keskustoleranssin käsittely. Ääreistoleranssin tulee sallia sellaisten vasta-aineiden tuotto, jotka saattavat sitoutua paratoopeistaan jossain määrin myös kehon omiin osiin. Taudinaiheuttajissa voi nimittäin olla epitooppisia rakenteita, jotka ovat samankaltaisia kuin jotkin ihmiskehon aineissa.
Luokanvaihto
thumb|400px|Luokanvaihto. Mustat vinoneliöt: S-alueita. Muut värilliset kuin purppura VDJ: C-alueita. 1. V(D)J-rekombinaation läpikäynyt raskasketjun geeni. 2. C-alueet leikkautuvat pois S-alueiden kohdalta. 3. Jäljelle jäävän geenin ja pois leikkautuneen alueen S-alueet liittyvät yhteen. Normaalisti luokanvaihto eli isotyypin vaihto tapahtuu B-solun pinnan IgM:n tai IgD:n sitoessa keholle vieras antigeeni. Luokanvaihdossa V(D)J-rekombinaation läpikäyneistä B-soluista kukin erikoistuu tuottamaan joko IgA-, IgE tai IgG-vasta-aineita. Ennen luokanvaihtoa nämä B-solut voivat tuottaa vain IgD- ja IgM-vasta-aineita. Ihmisillä on tosin pieni määrä poikkeuksellisia soluja nielun imukudoksessa (muun muassa nielurisoissa), jotka erikoistuvat tuottamaan vain IgD:itä. Luokanvaihto on myös rekombinaatioreaktio ja se tapahtuu luuytimessä. Toisin kuin V(D)J-rekombinaatio, luokanvaihto ei ole satunnainen tapahtuma vaan säädelty.
Luokanvaihdossa B-solun DNA:sta poistetaan ylimääräiset C-alueet katkaisemalla DNA kahdesta kohtaa C-alueita sisältävältä alueelta. Katkeamiskohtien väliin jäävä alue poistuu ja liittyy päistään itsensä sulkevaksi silmukaksi. Katkeaminen tapahtuu S-alueiden kohdalta. S-kirjain tulee englanninkielen sanasta switch. S-alueet ovat C-alueiden vieressä DNA:n 5'-pään puolella. Aktivaation indusoima sytidiinideaminaasi -entsyymi aloittaa luokanvaihdon deaminoimalla S-alueiden sytosiineja urasiileiksi. Katkeaminen tapahtuu näiden urasiilien kohdalta DNA:n korjausmekanismin emäksen korjausentsyymien avulla. Katkenneet päät liitetään taas yhtäjaksoiseksi DNA:ksi perimän korjausmekanismein, jolloin luokanvaihto on valmis.
Somaattinen hypermutaatio
Ihmisillä ja muilla eliöillä V(D)J-rekombinaation, luokanvaihdon ja itsetoleranssitestit läpikäyneen B-solun altistuessa imusuonistossa sen vasta-aineisiin sitoutuvalle antigeenille, solu alkaa jakautua nopeasti jossakin imusuoniston itukeskuksessa. Jakautumisessa B-solun DNA:ssa tapahtuu tarkoituksenmukaisesti tietynlaisia satunnaisia mutaatioita, jotka muuntavat kunkin jakautuneen solun vasta-aineiden sitoutumisherkkyyttä eri vasta-aineille. Tapahtumaa sanotaan somaattiseksi hypermutaatioksi ja se lisää vasta-ainekirjoa entisestään. Ihmisillä tapahtuman mutaatiotaajuus on suunnilleen 1 mutaatio per 1 000 DNA:n emästä per solujakautuminen.
Lääkekäyttö
Vasta-aineita käytetään lääkkeinä moniin sairauksiin. Joitakin esimerkkejä ovat syövät, geneettiset sairaudet ja autoimmuunisairaudet, kuten nivelreuma, psoriasis, colitis ulcerosa ja punahukka. Markkinoilla on suuri määrä vasta-ainelääkkeitä, joista muutamia esimerkkejä ovat adalimumabi, bevasitsumabi, Infliksimabi ja rituksimabi sekä MS-tauti.
Immunoglobuliini G:tä (IVIG) käytetään esimeriksi dermatomyosiittiin, Guillain–Barre oireyhtymään, krooniseen tulehdukselliseen myeliiniä tuhoavaan polyneuropatiaan, multifokaaliseen mogtoriseen neuropatiaan ja myasthenia gravikseen sekä eräisiin ihosairauksiin.
Vasta-aineita käytetään myös kohdentamaan niihin liitettyjä aineita tiettyihin kudoksiin. Vasta-aineisiin voi esimerkiksi olla liitettynä radioaktiivisia isotooppeja, jotka vasta-aine kohdentaa syöpäkasvaimeen osana syöpähoitoa: tätä sanotaan radioimmunoterapiaksi.
Lääkinnälliset vasta-aineet ovat usein kimeerisiä tai humanisoituja monoklonaalisia vasta-aineita, jotka on tuotettu muissa eläimissä kuin ihmisissä. Kimeerisissä vasta-ainelääkkeissä niiden nimen pääte on usein "-ksimabi" ja niissä jopa 65 % eläimen vasta-aineen rakenteesta on tehty geenimuuntelun avulla samanlaisiksi kuin ihmisillä. Humanisoiduissa vasta-ainelääkkeissä nimen pääte on usein "-tsumabi" ja niiden rakenteesta noin 95 % on tehty samanlaisiksi kuin ihmisillä. Muuntelun takia ihmiskehon immuunijärjestelmä ei tunnista näitä vasta-ainelääkkeitä yhtä herkästi vieraiksi aineiksi, kuin ilman muuntelua, ja ala hylkimään lääkkeitä, jolloin voisi ilmetä haittavaikutuksia.
Aineiden havaitseminen
Vasta-aineita käytetään tieteellisessä tutkimuksessa erilaisten aineiden mittauksessa. Lääketieteessä niitä käytetään esimerkiksi joidenkin sairauksien, myrkytysten tai päihteiden käytön havaitsemiseen. Vasta-aineet voivat sitoutua vaikkapa verinäytteestä, virtsasta tai syljestä löytyviin hormoneihin (esimerkiksi raskaudesta kertova istukkahormoni), bakteereihin (esimerkiksi streptokokit, klamydia ja Helicobacter pylori), viruksiin (esimerkiksi B- ja C-hepatiitti), loisiin (esimerkiksi malaria), päihteisiin tai sairauksista kieliviin biomarkkereihin, kuten sydänlihasvauriossa ilmenevään troponiiniin tai eturauhassyövässä muodostuvaan prostataspesifiseen antigeeniin. Näiden aineiden havaitseminen tai viitearvoista poikkeava määrä voi auttaa lääketieteellisen diagnoosin tekemisessä.
Vasta-aineita käyttävissä tutkimusmenetelmissä havaitseminen perustuu usein jonkin aineen väriin, fluoresenssiin tai luminesenssiin. Aine voi olla vasta-aine itse, joka sitoutumisellaan leimaa jonkin tietyn aineen, jolloin vasta-aineen sitova aine on havaittavissa eri menetelmin. Leima-aineina saatetaan harvoin käyttää myös radioaktiivisia isotooppeja (katso isotooppileimaus).
Vasta-aineita käyttäviä tutkimusmenetelmiä on monia. Esimerkkejä ovat ELISA, Western blot, yksinkertaiset testitikut (esimerkiksi raskaustestit) ja fluoresenssipolarisaatioimmunomääritys (FPIA). Kudostutkimuksessa voidaan käyttää fluoresoivia aineita sisältäviä vasta-aineita, jotka kohdentuvat tiettyihin soluihin tai kohtiin kudoksissa. Nämä fluoresoivat aineet voidaan havaita valomikroskoopilla, fluorometrillä tai virtaussytometrillä.
Friiti Ojala
Antti Fritiof ”Friiti” Ojala (2. marraskuuta 1892 Ullava – 3. joulukuuta 1951 Kaustinen) oli suomalainen viulupelimanni.
Hän oppi viulunsoiton kansansoittajille tyypilliseen tapaan kuuntelemalla vanhempien pelimannien soittoa ja soittamalla heidän kanssaan. Oppi-isänä hänellä oli Konsta Jylhän isä Viljami Jylhä (1873–1913), ”Marjaanan Villeksi” kutsuttu. Häntä oli pidetty oman aikansa parhaana viulupelimannina, ja hänen kuoltuaan Ojala peri hänen asemansa Keski-Pohjanmaan käytetyimpänä hääsoittajana.
Hääsoitoissa oli tavallisesti kaksi viulunsoittajaa ja yksi niin sanottu tämmääjä, harmoninsoittaja. Soittajakokoonpanot vaihtelivat tilanteen mukaan. Vuoden 1946 aikoihin aloitti toimintansa Kaustisen Purppuripelimannit-yhtye, jossa Ojala soitti sen alkuvuosina. Soittokumppaneina hänellä oli muun muassa Konsta Jylhä.
Pelimanneilla oli myös varsinainen ammatti, josta he saivat toimeentulonsa. Ojala työskenteli muun muassa kievarin hevosmiehenä, renkinä ja työmiehenä sahalla. Myöhemmin hän opiskeli sähköasentajaksi, mistä tuli hänen pääammattinsa 1920-luvun alkupuolella. Sähkömiehelle riittikin töitä, koska sähkö levisi maaseudulle ja taloihin tarvittiin asentaja vetämään johdot ja tekemään kytkennät. Siinä sivussa hän soitti viulua, jollainen oli lähes jokaisessa Kaustisen talossa.
Ojala oli myös kansanmusiikin säveltäjä. Tunnettua kaustislaista ”Häävalssia” pidettiin kauan kansansävelmänä. Vuonna 1965 Tuula Valkama kirjoitti siihen sanat, ja Tapio Rautavaara levytti sen. Tässä yhteydessä oli selvitettävä tekijänoikeudellisia kysymyksiä, jolloin Kaustisen vanhat pelimannit tulivat pitkään pohdittuaan siihen tulokseen, että Ojala on säveltänyt kappaleen vuoden 1921 tienoilla. Toisen tiedon mukaan hän oppi sen köyhäjokiselta Liisa Juhanintytär Fornabbalta ja sovitti nykyiseen muotoonsa.
Ojalan yhteydessä muistetaan aina mainita, että hän oli tarkka viulun virittämisessä. Se kesti kauan eikä hän suostunut soittamaan, jos viulu oli vähänkin epävireessä. Hänellä oli myös tapana soittaa silmät kiinni, koska hänen mielestään monet tanssijat eivät pysyneet rytmissä ja heitä katsellessaan soittajankin rytmi meni sekaisin.
Friiti Ojala oli yksi niistä, jotka mainitaan Kaustisen kaikkien aikojen parhaana pelimannina. Musikaalisuus periytyi myös hänen lapsiinsa, joista mainittakoon trumpettitaiteilija Lauri Ojala ja mestaripelimanni, kanteletaiteilija Aila Rauhala.
Naruto: Konoha Senki
pt:Naruto: Konoha Senki
Hodgkinin tauti
Hodgkinin tauti tai yleisemmin Hodgkinin lymfooma on imusolmukkeiden syöpätauti, joka on peräisin itukeskusten B-lymfosyyteistä. Thomas Hodgkin kuvasi kasvaintaudin vuoden 1832 asiakirjassaan.
Hodgkinin lymfoomaan sairastuu Suomessa noin 130 henkilöä vuosittain. Kasvain koostuu pienestä osuudesta pahanlaatuisia ns. RS-soluja ja suuresta osuudesta reaktiivista tulehdussolukkoa. Suurin osa kasvaimista on klassista sidekudoskyhmyistä kudostyyppiä. Hodgkinin lymfooman syyt ovat suhteellisen tuntemattomat. Tautia ilmenee eniten 15-34-vuotiaana ja yli 60-vuotiaana. Ensioireena havaitaan usein kivuttomia, suuria (yli 2 cm) imusolmukkeita, massaa tai turvotusta kaulalla tai muulla pinnallisella imusolmukealueella. Eloonjäämisosuus on keskimäärin noin 75 % viiden vuoden aikana diagnoosista. Hodgkinin lymfooman diagnoosin vahvistaminen perustuu ennen kaikkea kuvantamiseen, koepalan ottoon ja patologisiin tutkimuksiin. Hodgkinin lymfooman hoito on pääasiassa onkologinen ja siihen kuuluvat monisolunsalpaajat ABVD (doksorubisiini, bleomysiini, vinblastiini, dakarbatsiini) ja BEACOPP (bleomysiini, etoposidi, doksorubisiini, syklofosfamidi, vinkristiini, prokarbatsiini, prednisoloni) sekä sädehoito.
Rakenne
Hodgkinin lymfooman kasvaimet koostuvat pahanlaatuisista ns. RS-soluista (Reed-Sternberg), hyvänlaatuisista tulehdussoluista, kuten pienistä lymfosyyteistä, epiteloidisista histiosyyteistä, granulosyyteistä kuten eosinofiileistä, plasmasoluista ja follikulaarisista dendriittisoluista, sekä sidekudoksesta. Solujen jakautuminen on yleensä diffuusia eli tasaista, joskus kuitenkin nodulaarista eli solmukemaista tai keräsmäistä. Suurin osa kasvaimesta koostuu hyvänlaatuisista lymfosyyteistä ja vain muutama prosentti on syöpäsoluja. Nodulaariset runsaslymfosyyttiset kasvaimet ovat usein jopa muutaman sentin kokoisia.
RS-solujen rakenne, kuten niiden koko, lohkotumaisuus, tumajyvästen koko ja sijainti, kromatiinin värjäytyvyys, tumakalvon rakenne, sytoplasman määrä ja värjäytyvyys sekä solukalvon pintaproteiinit vaihtelevat.
Näiden ominaisuuksien suhteen kasvaimia on havaittu viittä erilaista päätyyppiä (Taulukko 1).
Sijainti
Nodulaarinen runsaslymfosyyttinen Hodgkinin lymfooma ilmaantuu yleisimmin kainalon imusolmukkeissa ja sidekudoskyhmyinen mediastinumissa (kateenkorvassa tai imusolmukkeissa). Sekasoluiset ja vähälymfosyyttiset muodot ovat havaittaessa useammin jo levinneet laajalle, kun taas runsaslymfosyyttinen sijaitsee yleensä paikallisesti ääreisimusolmukkeissa.
Nodulaariset runsaslymfosyyttiset kasvaimet jakautuvat ja liikkuvat muita muotoja hitaammin. Kasvain voi näin uusiutua 10-20 vuodenkin kuluttua. Hodgkinin lymfoomien leviämistie kulkee imuteitä pitkin pernan ja lopulta veritien kautta luuytimeen, maksaan ja muihin lymfaattisen järjestelmän ulkoisiin elimiin.
Oireet
Monet Hodgkinin lymfoomaan sairastuneista ovat pitkään oireettomia. Ensioireena havaitaan usein suuria (yli 2 cm) imusolmukkeita, massaa tai turvotusta kaulalla tai muulla pinnallisella imusolmukealueella. Kasvaimet ovat tunnusteltaessakin kivuttomia.
Kasvainten painevaikutus ympäröiviin rakenteisiin voi aiheuttaa ainakin välikarsinassa eli mediastinumissa rintalastan takaista paineentunnetta, kuivaa yskää ja hengenahdistusta. Alkoholi voi lisätä kipua kasvaimen alueella. Yleisoireena esiintyy ihon kutinaa, epäselvää kuumetta (yli 38 astetta), selittämätöntä painonlaskua (yli 10 % 6 kuukauden aikana) ja yöhikoilua.
Kuolleisuus
Monisolunsalpaajahoidoilla (ks. Hoito) kuolleisuus on keskimäärin noin 25 % viiden vuoden aikana diagnoosista, mutta ennuste vaihtelee huomattavasti potilaan, taudin ja toimenpiteiden mukaan. Esimerkiksi paikallista tautia sairastavilla, erityisesti hoitoja paremmin kestävillä nuorilla, saman aikavälin kuolleisuus on alle 10 %. Jos kudostyyppi on sidekudoskyhmyinen, 10-vuoden kuolleisuus on keskimäärin noin 20 %. Klassisen vähälymfosyyttisen (eli syöpäsoluvaltaisen) Hodgkinin lymfooman elinajan ennuste on muita kudostyyppejä heikompi. Primaaritaudin 10-vuoden uusiutumisriski on noin 10-40 % luokkaa ja uusiutuneen Hodgkinin lymfooman 5-vuoden kuolleisuus on keskimäärin noin 50 %.
Strategia
Lymfoomaepäily herää usein perusterveydenhuollossa, josta potilas lähetetään epäilyttävien kaulanalueen kyhmyjen jatkotutkimuksiin korva-, nenä- ja kurkkutautien erikoislääkärille. Syöpäepäilyt lapsilla lähetetään päivystyksellisesti lastentautien poliklinikalle. Diagnoosin varmistuttua potilas ohjataan onkologian tai lastenonkologian erikoisalalle hoitojen käynnistämistä varten.
Erityisesti lapsilla epäily herää, kun imusolmukealueen kyhmy on suuri (yli 2 cm), soliskuopassa tai muussa epätavallisessa paikassa, on toispuolinen, kivuton, ilmaantunut vähitellen tai kestänyt yli kuukauden. Yli 40-vuotiailla kaikkia kaulan kyhmyjä epäillään ensin pahanlaatuiseksi.
Hodgkinin lymfooma voi muistuttaa hyvänlaatuisia imusolmukesuurentumia ja kystia, infektioita, muita lymfoomia ja muita syöpätauteja, joten erotusdiagnostiikassa tarvitaan myös näiden tilojen tuntemista, pois sulkemista tai vahvistamista. Hodgkinin lymfooman diagnoosin vahvistaminen perustuu ennen kaikkea kuvantamiseen, koepalan ottoon ja patologisiin tutkimuksiin.
Taudin levinneisyys kuvataan tiiviisti ns. Ann Arbor -luokituksella (Taulukko 2; vrt. TNM- ja stage-luokat). Tämän jälkeen lasketaan, onko rajoittuneella taudilla riskitekijöitä ja millainen ennuste edenneellä taudilla on (IPS-luokka).
Asteita I-II kutsutaan rajoittuneeksi ja asteita III-IV edenneeksi taudiksi. Rajoittuneen taudin riskitekijöihin kuuluvat vähälymfosyyttinen kudostyyppi, B-oireet, yli kaksi imusolmukealuetta, bulk-tuumori, suurentunut perna ja hypersedimentaatio. Edenneen taudin IPS-luokka taas saadaan laskemalla, kuinka moni seuraavista ehdoista täyttyy: Ann Arbor -aste IV, sukupuoli mies, ikä yli 45 vuotta, leukosyytit yli 15 E9/l, lymfosyytit alle 0.6E9/l tai alle 8 %, albumiini alle 40 g/l ja hemoglobiini alle 105 g/l.
Esimerkiksi Ann Arbor III3B Bulky-tyyppinen IPS 2-luokan tauti tarkoittaa, että lymfoomaa on eri puolilla palleaa kolmella imusolmukealueella, potilaalla on yleisoireita, suuri tuumorimassa ja kaksi seitsemästä IPS-ennustetekijästä.
Laboratoriotutkimukset
Lymfooman levinneisyydestä kertovat jonkin verran verenkuva, lasko, ALAT, AFOS ja albumiini. Edenneen taudin ennusteesta kertovat myös lymfosyytit ja albumiini (IPS-luokitus). Muutoin kemiallisen laboratoriodiagnostiikan rooli on Hodgkinin lymfoomassa pieni.