cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
HMS Engadine
HMS Engadine oli Britannian kuninkaallisen laivaston vuosina 1914-1919 palveluksessaollut vesilentokoneiden emälaiva, joka palveli ensimmäisessä maailmansodassa.
Pakko-otto ja muutostyöt
Muutostöissä aluksesta poistettiin takakannen rakenteet, jotka korvattiin lentokonesuojalla, työpajalla sekä kahdella nosturilla. Aluksen lentokoneiksi oli suunniteltu Shorts 184 -vesilentokoneita, mutta aluksi sille oli sijoitettuna kolme Short Folders -konetta (numerot 120, 121, 122). Koneet laskettiin nosturilla veteen nousua varten ja nosturilla takaisin alukseen laskun jälkeen.
Palvelus
Muutostöiden valmistuttua Chathamin telakalla 13. elokuuta Engadine siirrettiin Harwichiin, jonne oli jo sijoitettu vesilentokoneiden emälaivat HMS Empress ja HMS Riviera. Kaikki Harwichiin sijoitetut vesilentokoneiden emälaivat osallistuivat 25. joulukuuta 1914 hyökkäykseen zeppeliinitukikohta Cuxhaveniin.
Vihurirokko
Ehkäisy ja hoito
Yleensä oireita hoidetaan parasetamolilla, kunnes tauti paranee itsestään. Vihurirokko-oireyhtymään ei kuitenkaan tunneta hoitoa.
HMS Engadine
Palvelus
Engadine muutettiin vuonna 1915 Cunardin telakalla toimimaan neljän koneen emälaivana. Samalla aluksen aseistusta lisättiin kahdella 3 naulan ja yhdellä 2 naulan ilmatorjuntatykillä.
Vihurirokko
Ehkäisy ja hoito
Vihurirokko on käynyt harvinaisemmaksi sen jälkeen, kun sitä vastaan annettava rokote tuli markkinoille vuonna 1969. Suomessa rokotukset aloitettiin osalle naisista vuonna 1975 ja koko väestölle 1982 osana MPR-rokotetta. Useimmissa länsimaissa valtaosa väestöstä on saanut rokotuksen 12–15 kuukauden ikäisenä ja tämän jälkeen tehosteannoksen ennen 12. ikävuottaan. Rokote antaa elinikäisen suojan, mutta saattaa aiheuttaa sivuvaikutuksenaan ohimenevän niveltulehduksen.
HMS Engadine
Palvelus
Luutnantti Frederick S. Rutlandin ja G. S. Trewinin miehittämä Short-vesilentokone teki vuonna 1916 ensimmäisen havainnon Saksan Avomerilaivastosta Skagerrakin taistelussa. Tämä oli ensimmäinen kerta, kun ilmaa raskaampi lentävä esine oli tiedustelutehtävissä meritaistelun aikana. Koneen miehistö ei kuitenkaan kyennyt ilmoittamaan Suurelle laivastolle havainnoistaan. Taistelun loputtua Engadine pelasti vaurioituneen panssariristeilijä HMS Warriorin miehistöä ja otti sitten alukseen hinaukseen. Warriorin upotessa Engadine pelasti uppoavasta aluksesta 600 miestä. Aluksen lentokoneina olivat Skagerrakin taistelun aikana Shorts 184 -koneet 8050, 8065, 9073, N2822, N2944, N9000 ja 8359.
Vihurirokko
Ehkäisy ja hoito
Vihurirokon vastainen rokotusohjelma on osoittautunut menestyksekkääksi Kuubassa, joka ilmoitti 1990-luvulla saaneensa taudin hävitetyksi alueeltaan, ja Yhdysvalloissa, joka antoi vastaavan ilmoituksen vuonna 2004. Tauti pyrittiin saamaan hävitetyksi kaikista Amerikan maista vuoteen 2010 mennessä, missä onnistuttiin; WHO:n mukaan luonnollisesti levinnyttä vihurirokkoa ei ole havaittu mantereella vuoden 2009 jälkeen.
HMS Engadine
Palvelus
Engadine teki 4. toukokuuta 1916 hyökkäyksen Tondernin zeppeliinitukikohtaa vastaan. Tondernin hyökkäyksen aikoihin aluksen koneina olivat Short 827, Short 830, Sopwith Schneider ja Sopwith Baby.
Vuonna 1918 Engadine siirrettiin Välimerelle.
Alus palautettiin omistajilleen joulukuussa 1919. Se oli vuonna 1941 nimetty uudelleen SS Corregidoriksi sen palvellessa Filippiineillä. Alus osui miinaan 17. joulukuuta 1941 ollessaan matkalla Manilaan. Aluksella olleista noin 1 200 matkustajasta amerikkalaiset PT-veneet PT-32, PT-34 ja PT-35 pelastivat 282 matkustajaa, joista seitsemän kuoli sairaalassa vammoihinsa. Miina oli todennäköisesti japanilaisen sukellusveneen I-124 asentama.
Alpine (automerkki)
Alpine (myös Alpine-Renault tai Renault Alpine) on ranskalainen urheilu- ja kilpa-automerkki jonka Renault omistaa. Jean Rédélé perusti valmistajayhtiön Société des Automobiles Alpine vuonna 1955 Dieppessä. Yhtiö siirtyi Renaultin omistukseen vuonna 1973.
Alpinen tuotanto lakkautettiin alun perin 1995. Renault herätti merkin uudelleen henkiin 2017.
pienoiskuva|Alpine Alpenglow esitteillä Pariisissa vuonna 2022. Lokakuussa 2022 yhtiö esitteli Alpine Alpenglow vetyauton. Auto on yksipaikkainen konseptiauto, jonka inspiraation sanotaan olevan peräisin Formula 1- ja FIA World Endurance Championship -sarjoista. Auto on suunnattu ratakäyttöön. Yritys ei ole kertonut yksityiskohtia sen moottorista, mutta yritys viittaa hybridijärjestelmään ja vetyä käyttävään polttomoottoriin.
Moottoriurheilussa
Yrityksen Alpine A110 menestyi rallissa 1970-luvulla ja Alpine voitti valmistajien mestaruuden rallin maailmanmestaruussarjassa vuonna 1973.
Merkki esiintyy Formula 1 -sarjassa nimellä Alpine F1 Team.
Vuonna 2013 merkki osallistui European Le Mans Series (ELMS) -sarjaan nimellä Signatech Alpine. Seuraavana vuonna merkki osallistui FIA WEC -sarjaan ja Le Mansin 24 tunnin ajoon LMP2-luokassa.
Malleja
pienoiskuva|Renault Alpine A110
pienoiskuva|Renault Alpine A443 kilpa-auton prototyyppi esittelyssä [[Donington Parkissa syyskuussa 2007.]]
Historia
pienoiskuva|Alpine A310 V6.
Sauropus androgynus
Sauropus androgynus, tunnetaan myös muun muassa nimellä katuk, englanniksi sweet leaf on pensas, joka kasvaa trooppisilla alueilla, muun muassa Kaakkois-Aasiassa, erityisesti Malesiassa ja Borneolla, sekä Australiassa ja jonkin verran viljeltynä myös Pohjois-Amerikassa. Kiinassa se tunnetaan nimellä mani cai (马尼菜), Malaijiksi se on cekur manis tai sayur manis sekä Vietnamiksi rau ngót.
Katukin monihaaraiset pystysuorat varret voivat kasvaa parin metrin korkuisiksi. Sen soikeat, tummanvihreät lehdet ovat noin 5–6 cm:n mittaiset. Se on eteläisessä Aasiassa hyvin suosittu lehtivihannes siksi, että se on erittäin satoisa, ravinteikas sekä maukas nautittuna. Katukista käytetään ravinnoksi nuoria versoja, mutta myös vanhempia lehtiä voi syödä jopa sellaisenaan salaateissa. Yleensä niitä kuitenkin käytetään joko keitoissa tai paistettuna tai vokattuna muiden vihannesten seassa. Maultaan katukin on sanottu muistuttavan tuoretta makeaa hernettä.
Ravintoarvo
Katukin lehdet sisältävät jopa 49 % proteiineja. Kuitua niissa on 14–19 %. Niissä on myös A- B- ja C-vitamiineja sekä K-vitamiinia, jota on vain harvoissa kasvikunnan tuotteissa. Katuk sisältää kalsiumia 2,8 %, lisäksi kaliumia, fosforia, magnesiumia ja rautaa. Lehdet ovat tummanvihreitä eli ne sisältävät runsaasti lehtivihreää.
Katuk sisältää papaveriinia, alkaloidia, jota esiintyy myös oopiumunikossa. Tämän vuoksi suurien määrien käyttö voi aiheuttaa sivuvaikutuksia, muun muassa sileiden lihasten lamautumista, joka näkyy erityisesti hengitysvaikeuksina. Katukia on myös käytetty kansanlääkinnässä muun muassa vatsavaivojen, kuorsauksen, yöllisen hampaiden narskutuksen ja erektiohäiriöiden hoidossa. Siitä tehtyä uutetta on myös kokeiltu laihdutusvalmisteena muun muassa Taiwanissa, mutta sen käytöstä luovuttiin, koska korkean papaveriinipitoisuuden havaittiin aiheuttavan vakavia keuhkovaurioita.
Portugalilainen avaus
Portugalilainen avaus on avaus, joka alkaa siirroilla
Avaus on harvinainen, mutta muuntuu usein espanjalaiseksi peliksi, kun musta pelaa 2...Rc6. Erona espanjalaiseen peliin valkea säilyttää mahdollisuuden f-sotilaan kaksoisaskeleeseen ja e-sotilaan suojelemiseen siirrolla d3. Mustan suosituimmat vastaukset ovat lähetin häätäminen siirrolla 2...a6 tai c6 sekä kehityssiirrot 2...Rc6 ja Rf6.
Avaus sijoittuu ECO-koodistolla koodille C20.
Esikaupunkipiiri (Vladikavkaz)
Esikaupunkipiiri on kunnallinen itsehallintoalue Pohjois-Ossetia-Alanian tasavallan itäosassa Venäjällä Kaukasiassa. Esikaupunkipiiri on maaseutualuetta, joka ympäröi tasavallan pääkaupungin Vladikavkazin ja sen lähiympäristön käsittävää Vladikavkazin kaupunkipiiriä, paitsi kaupunkipiirin etelä- ja kaakkoisrajoilla, jotka rajoittuvat naapuritasavaltoihin.
Itäosa piiristä kuului vuoteen 1944 Tšetšeenien ja inguušien autonominen sosialistinen neuvostotasavaltaan. Stalinin karkottaessa inguušit 1944 alue liitettiin Pohjois-Ossetiaan. Inguušien palatessa alueella asui muita, mikä on johtanut näihin päiviin asti kestäneeseen konfliktiin. Konflikti kärjistyi 1989 ja kesti vuoteen 1992 jolloin syys-lokakuussa osseettijoukot ajoivat 40 000–60 000 inguušia alueelta. Suurin osa pakeni Ingušiaan. Moskova painosti Pohjois-Ossetian viranomaisia sallimaan pakolaisten paluun viiteen kylään, mutta suurempi pakolaisten paluu on estetty. Sittemmin tyhjäksi jääneelle alueelle on muuttanut osseetteja Etelä-Ossetiasta sotaa ja Georgian vainoja.
Kigeli V Ndahindurwa
pienoiskuva|Kigeli V Ndahindurwa vuonna 2016. Kigeli V Ndahindurwa  (29. kesäkuuta 1936 Kamembe, Ruanda-Urundi – 16. lokakuuta 2016 Washington D.C., Yhdysvallat ) oli Ruandan viimeinen kuningas vuosina 1959–1961. Alkuperäiseltä nimeltään kuningas oli Jean-Baptiste. Hän kävi koulunsa Ruandassa ja Kongon demokraattisessa tasavallassa.
Kun kuningas Mutara Rudahigwasta tuli Ruandan kuningas vuonna 1931, hän aloitti maareformin tutsien ja hutujen välillä. Kuningas kuoli salaperäisesti Bujumburassa Burundissa vuonna 1959. Hänen veljestään Jean-Baptiste Ndahindurwasta tuli uusi kuningas. Hutut aloittivat helmikuussa 1959 kapinan, jota todellisuudessa rahoitti ja tuki Belgian armeija. Vuonna 1961 Kigeli V oli Kinshasassa, missä hän tapasi YK:n pääsihteerin Dag Hammarskjöldin. Samaan aikaan Belgian hallitus pakotti Kigelin maanpakoon. Kigeli asui maanpaossa Dar-es-Salaamissa Tansaniassa 1961–1962, mutta muutti Nairobiin Keniaan, missä hän asui 1963–1971. Vuonna 1972 hän muutti Kampalaan Ugandaan ja asui siellä vuoteen 1978 asti. Hän muutti takaisin Nairobiin, missä hän asui 1979–1992. Washingtoniin Yhdysvaltoihin hän muutti vuonna 1992. Kigeli asui myös Oaktonissa, Virginiassa.
Maanpaossa Kigeli puhui ja kirjoitti aktiivisesti Ruandan demokraattisesta tilanteesta. Ruandan kansanmurhan uhreja hän muisti pystyttämällä muistomerkkejä. Hän luennoi Ruandan kulttuurista ja poliittisesta tilanteesta yliopistoissa ympäri maailmaa. Etelä-Afrikan entinen presidentti Nelson Mandela kuului kuninkaan ystäviin.
Vuonna 2007 kuningas ilmoitti, että hän voisi palata Ruandaan, mutta vain jos saa asemansa takaisin.
Kigeli kuoli sydän- ja verisuonitautiin aamulla sairaalassa Washington, D.C.:ssä 16. lokakuuta 2016. Kigeli ei koskaan avioitunut, joka kuuluu ehtona siihen että hän ei saisi oikeutta hallita kuninkaana silloin kun on ollut avioliitossa ulkomailla.
Vaikka Kigeli ei koskaan avioitunut. 9. tammikuuta 2017 kuninkaallinen hovi kuitenkin ilmoitti, että hänen veljenpoikansa, prinssi Emmanuel Bushayija (hallitsija nimellä Juhi VI) seuraa häntä kuninkaana Ruandan valtaistuimelle. Emmanuel Bushayija on Kigelin velipuolen prinssi William Bushayijan poika. Emmanuel on Britannian kansalainen ja asuu nykyään Suur-Manchesterin alueella, Britanniassa ja on aiemmin työskennellyt PepsiColle Ugandassa.
Kigelin kuoleman jälkeen paljastui, että hänellä oli ainakin yksi tytär, Jacqueline Rwivanga, joka oli avioliitossa Andrew Rugasin kanssa vuosina 1998–2015 ja on viiden lapsen äiti.
Kesäkaverit
Kesäkaverit on vuonna 2014 ensi-iltansa saanut Inari Niemen ohjaama suomalainen draamakomedia. Sen on käsikirjoittanut Niemen sisar Juuli Niemi. Elokuvan pääosissa ovat Anna Paavilainen, Iina Kuustonen, Minka Kuustonen ja Pihla Viitala. Elokuvan tunnusmusiikkina kuullaan PMMP:n kappale Kesäkaverit.
Elokuvan ensi-ilta oli 1. elokuuta 2014.
Juoni
Iiris on ollut pitkään töissä pitkin Eurooppaa. Kun hän palaa Suomeen, hänen paras ystävänsä Karoliina on saanut tytöille töitä Hangosta. He lähtevät kohti Hankoa, kohti parasta kesää. Perillä he menevät töihin hankolaiseen kesäkahvilaan ja tapaavat siellä hassun ja vähän yksinkertaisen Eevan, jonka luokse tytöt lyöttäytyvät asumaan. Kesään sisältyy paljon alkoholia, miesseikkailuita ja sisarusten välisiä erimielisyyksiä.
Vastaanotto
Elokuva oli ehdolla neljässä Jussi-palkintokategoriassa: paras elokuva, paras naispääosa (Anna Paavilainen), paras naissivuosa (Minka Kuustonen) ja paras käsikirjoitus (Juuli Niemi).
Niemenrannan koulu
Niemenrannan koulu sijaitsee Oulun kaupungissa, entisessä Oulunsalon kunnassa, Niemenrannan asuinalueella sijaitseva peruskoulu. Se valmistui vuonna 2012. Koulussa annetaan opetusta luokille 1–6 sekä esiopetusta. Niemenrannan koulussa on noin 350 oppilasta. Niemenrannan koulu on osa Niemenrantataloa, jossa toimii samassa yhteydessä myös päiväkoti. Alueelle ollaan myös suunnittelemassa uutta yläastetta, jonka toteutumisaikaa ei ole kuitenkaan vielä päätetty. Niemenrannan koulua laajennettiin ja laajennus valmistui syksyllä 2021.
Koulun rehtorina toimii Elisa Perämäki.
Metal for Muthas
Metal For Muthas on vuonna 1980 julkaistu kokoelmalevy, jolla esiintyy eri artisteja. Albumista julkaistiin myöhemmin samantapainen levy Metal for Muthas Volume II. Levyt julkaisi Sanctuary Records.
Amin, mielipuoli diktaattori
Amin, mielipuoli diktaattori, myös nimellä Mielipuoli diktaattori (Rise and Fall of Idi Amin) on vuonna 1981 tehty brittiläis-kenialainen eksploitaatioelokuva Ugandan diktaattorin, Idi Aminin valtakaudesta. Se on luonteeltaan brutaali, verinen ja sisältää runsaasti väkivaltaa, jolla myös mässäillään pahemman kerran. Aminia elokuvassa esittää Joseph Olita, joka myös palasi rooliin elokuvassa Mississippi Masala.
Amin esitetään elokuvassa mielipuolena, perverssinä ja sisimpiään myöten pahana hirmuhallitsijana, joka tappaa ihmisiä mielellään mitä hulluimmista syistä. Hänet esitetään myös kannibaalina, mikä perustuu pitkälti Aminista liikkeelle lähteneisiin legendoihin.
Elokuvaa on moitittu siitä, ettei se pysty luomaan millään lailla uskottavaa kuvaa Aminista - mihin tuskin on edes pyritty.
Lazarus
pienoiskuva|Kuvakaappaus Lazaruksen 0.9.7 [[Windows XP versiosta (versio 0.9.8 ilmestyi heinäkuussa 2005), kun valittuna on englanninkielinen käyttöliittymä.]]
Lazarus on avoimen lähdekoodin graafinen ohjelmointiympäristö ja käyttöliittymäkirjasto FreePascalille.
Lazaruksessa on monialustainen käyttöliittymäkirjasto Lazarus Component Library (LCL).
Lazaruksen käyttöliittymän kielen voi vaihtaa. Valittavana on myös suomennettu käyttöliittymä.
Lazarus tukee monia tietokantoja, kuten Firebird, InterBase, MySQL ja SQLite.
Tuettuna on myös PostScript-tiedostomuoto.
Grafiikassa tuettuna on mm. seuraavat kuvatiedostomuodot: *.png, *.xpm, *.ppm, *.pgm *.bmp ja .ico sekä lisäkirjastoilla lisää (kuten DXF ja SVG). Monipuolisten kaavioiden eli diagrammien tekoon on vakiona mukana TAChart-komponentit.
Salaus- ja tiivistealgoritmit voidaan hoitaa DCPcrypt-komponentilla.
Pelien tekoon tarjolla on mm nxPascal ja Castle Game Engine pelimoottorit.
Käyttöjärjestelmät
Lazarus toimii mm. seuraavissa käyttöjärjestelmissä:
HMS Pluto (J446)
Valmistus
Alus tilattiin Kanadasta Port Arthur Shipbuilding Companyltä, missä köli laskettiin 18. tammikuuta 1944. Se laskettiin vesille 21. lokakuuta ja valmistui 21. lokakuuta 1945.
Palvelus
Alus romutettiin 1972 Dalmuirissa.
Mongolilaiset kielet
Mongolilaiset kielet on kolmentoista pääasiassa Keski-Aasiassa puhuttavan kielen muodostama kielikunta. Jotkut tutkijat ovat yhdistäneet mongolilaiset kielet turkkilaisten kielten ja tunguusikielten kanssa altailaiseksi kielikunnaksi, mutta nykyään kielikuntien välillä ei yleensä katsota olevan geneettistä yhteyttä, vaikka eri kielikuntien kielet typologisesti muistuttavatkin toisiaan.
Kielten historia
Mongolilaiskielten kehityksessä erotetaan kolme jaksoa:
I. Muinaismongolin kausi päättyi n. v. 1200. Tältä kaudelta ei ole kirjallisia muistomerkkejä, mutta on päätelty, että oli kaksi päämurretta, joista toisesta tuli kirjamongolin perusta.
II. Keskimongolin kaudelta (1200–1500) on paljon kielimuistomerkkejä. Tšingis-kaanin ja hänen jälkeisenä aikana mongoli oli jopa maailmankielen asemassa. Itämurteella kirjoitettuja dokumentteja on verraten paljon, ja länsimurteella on säilynyt arabialais- ja persialais-mongolilaisia sanastoja, joita muslimioppineet laativat 1200- ja 1300-luvulla. Etelämurteesta ei ole säilynyt kirjallisia jälkiä.
III. Nykymongolin kausi alkoi buddhalaisen renessanssin ja sen mukanaan tuoman runsaan kirjallisuuden myötä. Mongolit kääntyivät buddhalaisiksi n. v. 1575, minkä jälkeen ruvettiin kääntämään teoksia sanskritista, kiinasta ja tiibetistä. Nykykielet jakaantuvat itä- ja länsiryhmään.
Kirjamongoli oli itämongolien kirjakieli. Sitä käytettiin vain kirjoittamiseen, ja ero puhekieleen oli valtava jo sen alkukaudella, 1200-luvulla. 1900-luvun alussa kirjakieli oli edelleen sama kuin 1500- ja 1600-luvulla vakiintunut klassinen muoto; sanasto oli tosin olojen muuttuessa tietysti uudistunut. Tätä uiguurilais-mongolilaisella aakkostolla kirjoitettavaa kielimuotoa käyttävät yhä Kiinan puolen mongolit. Mongolian puolella alettiin käyttää vuoden 1950 jälkeen kyrillistä kirjaimistoa. Burjaatin ja kalmukin kieltä on kirjoitettu 1930-luvulta alkaen kyrillisin kirjaimin.
Kielten luokittelu
Mongolilaisten kielten luokittelusta ei ole päästy yhteisymmärrykseen. Tässä on kolme erilaista, osin ristiriitaista, luokittelua eri lähteistä:
Joskus myös khitanin kielen lasketaan kuuluvan mongolialaisiin kieliin.
(A)
Itäinen ryhmä Läntinen ryhmä Muut
(B)
Itäinen ryhmä Läntinen ryhmä
(C)
Itämongolilainen haara Länsimongolilainen haara
Tutkimus
Mongolikielten tutkimuksen eräs edelläkävijä oli suomalainen Gustaf Ramstedt. Mongolikielten ohella hän tutki myös korean ja japanin kieliä ja toimi muun muassa Suomen suurlähettiläänä Japanissa.
Ravintola Os
Ravintola Os oli kuopiolainen pieni ranskalais-pohjoismaista ruokaa tarjoava ruokaravintola. Nimi Os juontaa juurensa ranskan kielen luuta tarkoittavaan sanaan. Kauppalehti Optio valitsi Ravintola Osin Suomen kuudenneksi parhaaksi ravintolaksi marraskuussa 2008, parhaana pääkaupunkiseudun ulkopuolella. Ravintola sijaitsi Kuopion keskustassa, aluksi Ajurinkadulla ja myöhemmin kauppakeskus IsoCeessä.
Ravintolan perustivat syyskuussa 2005 kokki Mikko Rosendahl ja hänen yrittäjäkumppaninsa ja puolisonsa, kylmäkkö Pauliina Rosendahl. Mikko Rosendahl on aiemmin toiminut Helsingissä kokkina muun muassa Ravintola Kuussa, Careliassa, Palacessa ja Ravintola Lehtovaarassa.
2. marraskuuta 2010 Mikko Rosendahl aloitti MTV3:n Huomenta Suomen Makuja-osion tv-kokkina. Hänet nähtiin ruudussa 1–2 kertaa viikossa.
Ravintola Os lopetti toimintansa ja hakeutui konkurssiin syksyllä 2015. Ravintolan vaikeuksien taustalla kerrottiin olevan liiketilan ongelmat. Rosendahlit perustivat kaupunkiin 2010-luvun vaihteessa myös pihviravintola Hiilen ja italialaisen Guston, jotka olivat lyhytaikaisempia ja ne myytiin.
Gustav Hägglund
Johan Edvin Birger Gustav Hägglund (s. 6. syyskuuta 1938 Viipuri ) on eläkkeellä oleva suomenruotsalainen kenraali (evp). Hän toimi puolustusvoimain komentajana 1. marraskuuta 1994 – 3. kesäkuuta 2001. Sen jälkeen hänet valittiin Euroopan unionin sotilaskomitean ensimmäiseksi puheenjohtajaksi. Tässä EU:n korkeimmassa sotilastehtävässä hän rakensi yhteisön kriisinhallintakykyä kolmivuotiskauden vuoden 2004 huhtikuuhun asti. Sittemmin hän on ollut yhteiskunnallisesti kantaa ottava ja aktiivinen eläkeläinen.
Hägglundin komentajakaudella aloitettiin Suomen ja Naton välinen rauhankumppanuusohjelma. Suomi ilmoitti varaavansa niin sanotun Nato-option ja osallistui Nato-johtoisiin rauhanturvaoperaatioihin Bosniassa. Naiset saivat mahdollisuuden vapaaehtoisen varusmiespalveluksen suorittamiseen.
2000-luvulla Hägglund on korostanut Euroopan unionin oman puolustuksen kehittämisen tärkeyttä ja arvioinut Yhdysvaltain kansainvälisen huomion suuntautuvan maanosan ulkopuolelle ja Naton merkityksen tätä myötä muuttuvan.
Komentajakausi
Kenraali Hägglund toimi seitsemän vuotta Suomen puolustusvoimain komentajana. Hänen kaudellaan keskeisintä oli puolustusvoimien länsimaistaminen puolustusvalmiudesta ja -kyvystä tinkimättä. Maavoimiin luotiin kolme valmiusyhtymää. Merivoimat ja rannikkotykistö yhdistettiin ja puolustushaaraan liitettiin rannikkojoukot. Ilmavoimissa siirryttiin yhteen hävittäjätyyppiin, Hornetiin. Lisäksi sotilaallisen tiedustelun ja johtamisjärjestelmien toimivuutta parannettiin.
Hägglundin komentajakaudella otettiin ylimpänä suunnittelu- ja päätöksentekoelimenä käyttöön valtioneuvoston turvallisuus- ja puolustuspoliittiset selonteot.
Hägglundin voimakkaasti ajama uudistus oli Maanpuolustuskorkeakoulun perustaminen ja siellä annettavan opetuksen kehittäminen. Yliopistotasoiseksi noussut koulutuskokonaisuus vastaa kaikesta puolustusvoimien henkilökunnan sotilaallisesta ja upseerin ammattiin liittyvästä opetuksesta.
Aikaisempi ura ja opiskelut ulkomailla
Gustav Hägglund on poikkeuksellisen kansainvälisesti suuntautunut suomalaisupseeri. Hän on opiskellut kahteen otteeseen Yhdysvalloissa, US Army Command and General Staff Collegessa Fort Leavenworthissa ja Harvardin yliopistossa. Hän on palvellut suomalaisen rauhanturvajoukon komentajana UNEF II:ssa Siinailla 1978–1979 ja sitten YK:n rauhanturvaoperaatio UNDOF:in komentajana Golanilla 1985–1986 ja viimeksi UNIFIL:in komentajana Libanonissa 1986–1988. Saamiensa kokemusten valossa hän kannattaa kaikkien ylimpiin tehtäviin nimitettävien suomalaisupseerien palvelemista kansainvälisissä tehtävissä. Hän on myös ottanut myönteisen kannan Suomen yhteistyön lisäämisestä Yhdysvaltain kanssa liittymättä kuitenkaan Natoon.
Ylennykset
Kotimaassa Hägglund on palvellut muun muassa seuraavissa tehtävissä:
Hänet ylennettiin täyskenraaliksi puolustusvoimien komentajuuden myötä.
Hägglund on käynyt Kadettikoulun jalkaväkilinjan vuosina 1958–1960 ja Sotakorkeakoulun yleisesikuntaupseerikurssin 1969–1971. Hägglund on myös suorittanut valtiotieteen kandidaatin tutkinnon 1969.
Muuta
Julkista keskustelua herätti se, että vuonna 2008 Hägglund sijoitti yli 16 000 euroa WinCapita-pyramidihuijaukseen.
Karjalan Liiton kesäjuhlilla vuonna 2012 pitämässä juhlapuheessaan Hägglund sanoi toisessa maailmansodassa miehitetyksi tulleita valtioita sotilaalliseksi rupusakiksi, joihin suomalaisten ei ole syytä samaistua. Lausunto nousi julkisuuteen ja muun muassa Aluepalautus ry piti sitä loukkauksena Viroa kohtaan.
Yksityiselämä
Hägglund on naimisissa ja hänen puolisonsa on Ritva Hägglund, o.s. Ekström. Heidän poikansa everstiluutnantti Johan Samuel "Sami" Hägglund palveli mm. Maanpuolustuskorkeakoulussa ja Maavoimien esikunnassa Mikkelissä ja tytär sotilaslakimies Christel Hägglund työskentelee Pääesikunnassa. Sami Hägglund kuoli syyskuussa 2010 49-vuotiaana sairastettuaan pitkään syöpää. Gustav Hägglundin isä oli jääkärikenraaliluutnantti Woldemar Hägglund ja äiti Anna-Lisa Hägglund (o.s. Alléen).
Pyhän Mikaelin kirkko (Paimio)
Pyhän Mikaelin kirkko on Paimion seurakunnan kirkko Paimiossa Varsinais-Suomessa. Se on torniton, yksilaivainen harmaakivestä tehty pitkäkirkko, joka rakennettiin Vistan kylään 1681-1689. Kirkko on toinen kahdesta Paimion alueella olevasta kirkosta. Toinen on Pyhän Jaakobin kirkko Paimion Hevonpäässä.
Kirkkorakennus, rakentaminen ja korjaukset
Kirkon runkohuoneen pitkiltä sivuilta ulkonee pohjoispäädyssä sakasti, eteläpäädyssä on asehuone. Rakennuksen ulkokatot ovat korkeita aumakattoja, sisällä on taitekatot. Ikkunat ja osa ovista on suippokaarisia. Alkujaan leveä kirkkosali lienee suunniteltu kolmilaivaiseksi. Kirkkoa on korjattu 1750, 1863 ja 1904 ja 1974, se entisöitiin 1952. Kirkon pinta-ala on 886 neliötä ja istumapaikkoja siellä on 800 hengelle.
Esineistö ja tekstiilit
Kirkkoon tuotiin sen valmistuttua hylätystä Räpälän kirkosta kalkkikivinen kasteallas ja alttarikaappi. Puinen triumfikrusifiksi lienee sen sijaan hankittu vasta 1700-luvun puolivälissä. Peräti viisi metriä korkea kirkon kaappikello on 1750-luvulta. Osa pronssisista kattokruunuista ja kynttilälampeteista on 1700-luvulta, mutta kolme kattokruunua ostettiin Turun tuomiokirkosta 1863 yhteensä 94 ruplan hintaan. Lukkarintuolin reunaan kiinnitetty virsinumerotaulu on Aarre Aaltosen 1944 valmistama, toisen numerotaulu saarnatuolin puolella on valmistanut lasimestarioltermanni F. I. Foeder 1802. Marttaliitto lahjoitti kirkkoon Juhlahetki -nimisen Irmeli Grönlundin suunnitteleman ja Lempi Kivisen kutoman vihkiryijyn 1960. Elli Korppi-Tommola entisöi kirkon liturgisia vaatteita ja valmisti uudet liturgiset tekstiilisarjat alttarille 1974-1978, samoin kuin kasukat. Vanhat kasukat vuosilta 1940, 1862 ja 1840 korjattiin käyttökuntoon. Vihreän alttarivaatteen suunnitteli 1999 Hannele Uotila ja kutoi Tuija Muntola. Kirkon vuodelta 1815 olevaa restauroitua kalkkiliinaa säilytetään Turun tuomiokirkon yhteydessä olevassa museossa.
Urut
Kirkon ensimmäiset urut rakensi 1878 Jens Zachariassen. 13-äänikertaiset urut luovutettiin Tuupovaaran kirkkoon 1952. Uudet 32-äänikertaiset urut kirkkoon rakensi 1951 Kangasalan urkutehdas. Niiden julkisivun muodostavat koristeellisesti ryhmitetyt pillit.
Terminal 2
Terminal 2 on Scandinavian Music Groupin 31. tammikuuta 2014 julkaistu, järjestyksessään seitsemäs, studioalbumi. Albumi julkaistiin CD:nä, digitaalisesti sekä vinyylinä. Albumi nousi Suomen virallisen listan sijalle 1.
Kolmella edellisellä albumillaan folkahtavaa pop-rockia tehnyt yhtye vaihtoi albumilla tyyliään enemmän elektroniseen suuntaan. Aiemmissa sanoituksissaan laulaja–sanoittaja Terhi Kokkonen käytti paljon viittauksia luontoon ja eläimiin, kun puolestaan Terminal 2 -albumilla teemoina ovat kaupunkielämä, laskuhumala, lopullisuus ja luopumislohtu.
Vastaanotto
Albumi sai positiivisen vastaanoton kriitikoilta. Desibeli.netin Heikki Väliniemen mukaan albumi "sisältää riittävästi musiikillista vaihtelua kadottamatta hienoa tunnelmaansa". Helsingin Sanomien Oskari Onninen sanoi sen olevan yhtyeen paras albumi sitten vuonna 2007 julkaistun Missä olet Laila? -albumin. Soundin Pertti Ojala huomioi yhtyeen musiikin koneistumisen ja sähköistymisen, mutta hänen mukaansa huolella kirjoitetut sävellykset ja tekstit olivat yhä kappaleiden ytimenä. Rumban Anton Vanha-Majamaa yllättyi albumista positiivisesti ja kuvaili sitä kohtalokkaaksi.
Kappaleet
Kaikki kappaleet on sanoittanut Terhi Kokkonen ja säveltänyt Joel Melasniemi, paitsi kappaleen "Balladi 1" C-osan on säveltänyt Kyösti Salokorpi.
Singlet
Albumin ensimmäinen single, "Balladi 1" julkaistiin 14. kesäkuuta 2013. Kappale nousi yhdeksi viikoksi Latauslistalle, 28. sijalle (25/2013). Kappaleesta on julkaistu musiikkivideo, jonka on ohjannut, käsikirjoittanut, kuvannut ja leikannut Terhi Kokkonen ja Joel Melasniemi.
Toinen single, "Ei paniikkia" julkaistiin 29. marraskuuta 2013. Melasniemen ja Kokkosen ohjaama musiikkivideo julkaistiin ennakkoon päivää ennen singlen virallista julkaisupäivää, 28. marraskuuta.
By the Blessing of Satan
By the Blessing of Satan on suomalaisen black metal -yhtyeen Behexenin toinen studioalbumi. Se julkaistiin vuonna 2004 levymerkillä Woodcut Records.
Kappaleet
Kaikki kappaleet sanoittanut Torog.
Kushal Das
Kushal Das (s. 1959 Kalkutta) on intialainen sitaristi, surbaharisti ja musiikkipedagogi. Hänen soittotyylinsä pohjautuu Nikhil Banerjeen edustaman Maihar-koulukunnan (gharana) ohjelmistoon.
Das syntyi musikaaliseen sukuun ja sai varhaisen opetuksensa isältään Sailen Dasilta (Lakshman Bhattacharyan ja Ravi Shankarin oppilas) sekä sedältään Santanu Dasilta (Ali Akbar Khanin oppilas). Hän täydensi opintojaan Sanjoy Bandopadhyayn ja Ajoy Sinha Royn johdolla. Lauluopetusta hän sai lisäksi Manas Chakrabortylta ja Ramkrishna Basulta.
Das on osallistunut useimpiin Intian suuriin musiikkikonferensseihin ja esiintynyt monissa Euroopan maissa. Sitaristi Kalyanjit Das on hänen poikansa.
Charlie Dominici
Charlie Dominici (s. 16. kesäkuuta 1951 Brooklyn, New York) on yhdysvaltalainen laulaja. Hänet tunnetaan parhaiten Dream Theaterin entisenä laulajana.
Charlie aloitti muusikon uransa yhtyeessä nimeltä Franke and the Knockouts, jossa hän soitti kitaraa ja lauloi taustalaulajana. Hän liittyi Dream Theateriin marraskuussa 1987. Charlie oli mukana yhtyeen esikoisalbumilla, vuonna 1989 julkaistulla When Dream and Day Unite:lla, mutta hänet erotettiin yhtyeestä pian sen julkaisun jälkeen. Dominici oli huomattavasti vanhempi kuin muut yhtyeen jäsenet. Lisäksi heillä oli henkilökohtaisia ja musiikillisia erimielisyyksiä. Hänet korvasi James LaBrie.
Charlien laulutyyli on samantyyppinen kuin Rushin Geddy Leellä: korkea, lämmin ja nasaali. Tämä oli myös osasyy hänen erottamiseensa. Muut yhtyeen jäsenet olivat sitä mieltä, että Charlien ääni ei sovi Dream Theaterin heavy metal -tyylisiin kappaleisiin.
American III: Solitary Man
American III: Solitary Man on Johnny Cashin studioalbumi ja American-albumisarjan kolmas osa, joka julkaistiin 17. lokakuuta 2000. Se debytoi Yhdysvalloissa Billboard 200 -listan sijalla 88.
Muusikot
+
Veikko-Mooses Rinne
Veikko-Mooses Rinne (4. syyskuuta 1906 Asikkala – 21. joulukuuta 1986 Helsinki) oli suomalainen voimistelunopettaja ja urheiluvalmentaja.
Hän syntyi kuopukseksi Johan Oskar Gröndahlin ja hänen vaimonsa Maria Sofian (o.s. Karlsson) perheeseen. Vanhemmilla oli pienehkö maatila Kalkkisten kylässä. Sukunimi muuttui myöhemmin Rinteeksi. Isä oli toiminut kauppiaana eri puolilla Päijät-Hämettä. Hän oli myös innokas harrastelijanäyttelijä paikallisessa raittiusseurassa. Perheeseen oli syntynyt 14 lasta, mutta usea heistä oli kuollut jo pienenä. Perheen pojat ryhtyivät myös näyttelijöiksi, heistä tunnetuimpia olivat Jalmari, Joel ja Einar Rinne. Teatteri houkutti myös Veikko-Moosesta, mutta hän valitsi urheilun ja liikunnan. Hän näytteli Ylioppilasteatterissa, ja teatteri pysyi hänen läheisenä harrastuksenaan koko elämän ajan.
Hän valmistui voimistelunopettajaksi 1932 ja työskenteli Vierumäen urheiluopistossa, Teknillisessä korkeakoulussa, Helsingin yliopiston voimistelulaitoksella ja useissa oppikouluissa, joista pisimpään lehtorina Töölön yhteislyseossa 1953–1969.
Hän oli ensimmäisiä ulkomailla ansioituneita suomalaisia urheiluvalmentajia: Latviassa 1935–1938, jolloin hän valmensi sikäläisiä urheilijoita Berliinin olympiakisoissa 1936, ja Tanskassa 1951–1952, jolloin valmennettavat osallistuivat Helsingin olympialaisiin 1952. Lisäksi hän valmensi Ranskassa, Ruotsissa ja Belgiassa. Hänen kaukaisin valmennuspestinsä oli Pakistanissa 1950–1951.
Hän julkaisi 1938 latviankielisen valmennusoppaan ja 1954 kirjan Voimistellen urheilukuntoon. Hän kirjoitti myös sanomalehtiin matkakuvauksia ulkomaanmatkoiltaan.
Nuoruudessaan hän oli myös kilpaurheilija, lajeina kolmiloikka ja korkeushyppy.
Cilice
thumb|Metallinen cilice. Cilice eli piikkivyö eli katumusnauha on vuosisatoja vanha itsekidutusväline, jota käytetään uskonnollisissa katumusharjoituksissa. Cilicellä voidaan tarkoittaa sekä katumusnauhaa että samantapaista jouhipaitaa. Ciliceä on käytetty varsinkin erilaisten uskonnollisten ryhmien parissa. Esimerkiksi katolisen kirkon piirissä muun muassa Franciscus Assisilainen, Ignatius Loyola ja Äiti Teresa ovat käyttäneet katumusnauhaa. Myös paavi Paavali VI:n tiedetään käyttäneen jouhipaitaa.
Veikko-Mooses Rinne
Suomen Kulttuurirahastossa on Veikko-Mooses Rinteen rahasto, joka jakaa apurahoja liikuntatieteen, urheiluvalmennuksen ja teatteriliikunnan edistämiseen
Cilice
Nykyisistä uskonnollisista yhteisöistä etenkin osan Opus Dein jäsenistä tiedetään käyttävän katumusnauhaa muiden ruumiillisten katumustekojen lisäksi. Katumusnauhaa käyttävät etenkin nuoret numeraarijäsenet ja papit, kaksi tuntia muutamana päivänä viikossa paitsi ei sunnuntaisin eikä kirkollisina juhlapäivinä. Iäkkäät ja sairaat jäsenet eivät harjoita ruumiillisia katumustekoja. Opus Dein ohjeiden mukaan katumusnauhan kuuluu tuntua epämukavalta mutta se ei saa aiheuttaa verenvuotoa, eikä jättää ihoon pysyviä merkkejä. Tarkoituksena on pientä epämukavuutta tuntemalla jollain tapaa samaistua Kristuksen kärsimykseen ristillä. Kritiikkiin sen käytöstä on vastattu esimerkiksi vertaamalla katumusnauhan käyttöä "nykyaikaisiin kehonrääkkäysmuotoihin" – esimerkiksi lävistyksiin, plastiikkakirurgiaan ja aerobiciin. Lisäksi väitteitä cilicen aiheuttamasta kivusta on pidetty liioiteltuina. On myös kiistetty, että cilicen käyttö vuodattaisi verta.
Live!! +one
'''Live!! +one''' on Iron Maidenin Japanissa julkaisema live-EP vuodelta 1980. Kreikassa albumi julkaistiin vuonna 1984 erilaisella kappalesisällöllä.
Blood on the Dance Floor: HIStory in the Mix
Blood on the Dance Floor: HIStory in the Mix (usein lyhennettynä Blood on the Dance Floor) on yhdysvaltalaisen laulajan Michael Jacksonin kolmas remix-albumi. Se julkaistiin vuonna 1997. Albumia on myyty maailmanlaajuisesti yli kuusi miljoonaa kappaletta, mikä tekee siitä maailman myydyimmän remix-albumin. Albumi sisältää kahdeksan remix-versiota Jacksonin vuoden 1995 studioalbumin HIStory: Past, Present and Future, Book I kappaleista sekä viisi kokonaan uutta kappaletta. Jackson omisti albumin Elton Johnille, joka auttoi häntä pääsemään pois lääkeriippuvuudesta 1990-luvun alkupuolella.
Antônio Eliseu Zuqueto
Antônio Eliseu Zuqueto (29. huhtikuuta 1928 Resplendor – 23. elokuuta 2016) oli brasilialainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin kapusiinien papiksi 19. maaliskuuta 1955 ja nimitettiin Teófilo Otonin hiippakunnan vihkipiispaksi sekä Telan titulaaripiispaksi 14. maaliskuuta 1980. Piispaksi vihkiminen seurasi 8. kesäkuuta. Pääkonsekraattorina toimi Carmine Rocco, jota avustivat Quirino Adolfo Schmitz ja José Gonçalves Heleno.
Zuqueto sai 18. huhtikuuta 1983 nimityksen Teixeira de Freitas-Caravelasin piispaksi, jona hän toimi, kunnes jäi eläkkeelle 15. kesäkuuta 2005.
Luettelo Kongon demokraattisen tasavallan kaupungeista
Tämä on luettelo Kongon demokraattisessa tasavallassa sijaitsevista kaupungeista, joilla on hallinnollisesti kaupungin nimike. Kongon tasavallan tilastollisen vuosikirjan 2015 mukaan maassa oli tuolloin yhteensä 32 maakunnan alaista kaupunkia ja yksi piirin alainen kaupunki. Lisäksi oli pääkaupunki Kinshasa, jolla on maakunnan asema. Useimmissa maan 26 maakunnasta sijaitsi vuonna 2015 vain yksi kaupunki, kuudessa maakunnassa oli kaksi kaupunkia ja yhdessä kolme. Kaupungit jakautuivat yhteensä 137 hallinnolliseen kaupunginosaan.
Haunted (Six Feet Underin albumi)
Haunted on Six Feet Underin ensimmäinen albumi vuodelta 1995.
Jukka Parkkinen
Jukka Sakari Parkkinen (s. 29. maaliskuuta 1948 Kuopio) on suomalainen kirjailija, joka aloitti uransa opiskelujensa ohessa (1969–1972) kesätoimittajana Savo-lehdessä. Kouluaikanaan hän toimitti kaikentyyppisiä lehtiä sekä teki pieniä kirjoituksia sanomalehdille. Hän on filosofian maisteri. Hän on ollut vapaa kirjailija vuodesta 1987.
Parkkinen on kirjoittanut kaikkea aina asiaproosasta runoihin, kuvakirjoihin, romaaneihin ja kolumneihin. Myös Jukka Parkkisen tytär Leena Parkkinen on kirjailija.
Parkkinen on saanut useita kirjallisuuspalkintoja. Vuonna 1980 hän sai valtion kirjallisuuspalkinnon, 1987 Topelius-palkinnon, 1989 Savonia-palkinnon ja vuonna 2000 Anni Swan -mitalin. Vuonna 2007 Parkkinen sai ensimmäistä kertaa myönnetyn Anni Polva -palkinnon teoksestaan Karhukirjeitä kaamoksesta (2006). Vuonna 2008 hän sai lastenkirjallisuuden Kirjapöllö-palkinnon teoksestaan Korppi ja kumppanit (1978). Kaksi Parkkisen teosta on ollut myös Finlandia Junior -palkintoehdokkaana: Onnenpoika ja pelienkeli (2000) ja Sananjalkoja metsäpolulla (2004).
Jukka Parkkinen työskentelee yhä kirjailijana ja kirjoittamisen opettajana Turun yilopistossa.
Armand Bénédic
Armand Isaac-Bénédic (26. elokuuta 1875 Pariisi, Ranska – 26. lokakuuta 1962 Pariisi, Ranska) oli ranskalainen curlingpelaaja ja olympiamitalisti. Hän osallistui 48-vuotiaana Chamonix’n olympialaisiin 1924, joissa Ranska sai pronssia.
Torikatu (Joensuu)
330px|thumb|Carelicum Joensuun torilta päin eli Koskikadun puolelta talvipäivänä kuvattuna. 330px|pienoiskuva|Wanhan Jokelan rakennus maaliskuussa 2016. thumb|330px|right|Ortodoksinen seminaari ja Johannes Teologin kirkko. Torikatu on Joensuun keskustan katu. Nimensä mukaisesti sen varrella on Joensuun tori. Kadun varrella on puistoja, asuinkerrostaloja, hotelleja, kauppakeskuksia ja muita liiketaloja ja virastotaloja.
Torikadun varrella on etelästä alkaen, Vapaudenpuiston puolella (parilliset numerot):
torin puolella (parittomat numerot):
Torikadun päässä on hautausmaa.
Torikatu alkaa Papinkadulta, mutta moottoriajoneuvoyhteys Papinkadulle katkaistiin 2002. Poikkikatuja ovat Kalastajankatu, Malmikatu, Suvantokatu, Koskikatu, Siltakatu, Niskakatu, Yläsatamakatu, Sairaalakatu ja Pohjoiskatu. Katu päättyy Rauhankatuun.
Liikennevalot
Torikadun liikennevalot ovat Suvantokadun ja Yläsatamakadun (2014) risteyksissä.
Ernst Haas
Ernst Haas (2. maaliskuuta 1921 Wien, Itävalta – 12. syyskuuta 1986 New York, Yhdysvallat) oli itävaltalaissyntyinen lehtivalokuvaaja ja värivalokuvauksen uranuurtaja, joka asui vuodesta 1950 alkaen New Yorkissa. 40-vuotisella urallaan Haas kuroi umpeen kuvajournalismin ja luovan valokuvauksen välistä kuilua taiteellisilla värikuvillaan, joita julkaisivat johtavat kuvalehdet kuten Life ja Vogue. Vuonna 1962 Ernst Haasista tuli ensimmäinen värivalokuvaaja, joka sai yksityisnäyttelyn New Yorkin Modernin taiteen museoon. Hän toimi Magnum Photos -kuvatoimiston johdossa, ja hänen kuvateoksensa The Creation (1971) on yli 350 000 kappaleen myynnillään yksi kaikkien aikojen suosituimmista valokuvakirjoista.
Nuoruus ja opinnot
Vuosina 1935–1938 Haas opiskeli yksityisessä LEH Grinzing -taidekoulussa, kunnes sota keskeytti opinnot ja natsimiehittäjät sulkivat koulun. Juutalaissukuinen Haas joutui saksalaisarmeijan työleirille, mutta vapautui sieltä 1940. Hän palasi Wieniin ja ryhtyi opiskelemaan lääketiedettä, mutta uusi juutalaisia koskeva laki keskeytti opinnot ensimmäisen vuoden jälkeen.
Into valokuvaukseen herää
Ernst Haas ei nuorena ollut kiinnostunut valokuvauksesta,<span class="mw-ref" id="cxcite_ref-FOOTNOTECampbell1981135_3-0" rel="dc:references" contenteditable="false" data-sourceid="cite_ref-FOOTNOTECampbell1981135_3-0"> [3]  <span class="mw-ref" id="cxcite_ref-FOOTNOTECampbell1981135_3-0" rel="dc:references" contenteditable="false" data-sourceid="cite_ref-FOOTNOTECampbell1981135_3-0">  toisin kuin isänsä. Kun isä kuoli 1940, Haas otti kuitenkin haltuunsa isältä jääneen pimiön ja alkoi harjoitella vedostusta perhekuvien negatiivien avulla. Myös kuvaaminen alkoi pian kiinnostaa.
Sotaa edeltäneitä taideopintojaan lukuun ottamatta Haas oli valokuvaajana paljolti itseoppinut. Vuonna 1941, toimiessaan Max Reinhardtin elokuvakoulun valokuvaajana hän kuitenkin osallistui joihinkin filmitekniikkaa käsitteleviin kursseihin.<span class="mw-ref" id="cxcite_ref-FOOTNOTEHughes199211_4-0" rel="dc:references" contenteditable="false" data-sourceid="cite_ref-FOOTNOTEHughes199211_4-0"> [4]  <span class="mw-ref" id="cxcite_ref-FOOTNOTEHughes199211_4-0" rel="dc:references" contenteditable="false" data-sourceid="cite_ref-FOOTNOTEHughes199211_4-0">  Hän opiskeli lisää myös filosofiaa ja runoutta kehittääkseen näkemystään valokuvauksesta. Bryan Holmen ja Thomas Formanin vuonna 1949 julkaistu, runoutta ja valokuvausta yhdistävä teos Poet’s Camera oli yksi Haasin inspiraation lähteitä.<span class="mw-ref" id="cxcite_ref-FOOTNOTEHughes199212_6-0" rel="dc:references" contenteditable="false" data-sourceid="cite_ref-FOOTNOTEHughes199212_6-0"> [6]  <span class="mw-ref" id="cxcite_ref-FOOTNOTEHughes199212_6-0" rel="dc:references" contenteditable="false" data-sourceid="cite_ref-FOOTNOTEHughes199212_6-0">
Miettiessään uravaihtoehtojaan Haas lopulta oivalsi, että valokuvauksesta hän voisi saada sekä elantonsa että taiteellisen ilmaisuvälineensä. Ensimmäisen kameransa hän hankki Wienin mustasta pörssistä vuonna 1946 vaihtamalla 10 kilogrammaa margariinia Rolleiflex-kameraan.<span class="mw-ref" id="cxcite_ref-FOOTNOTEHughes199212_6-1" rel="dc:references" contenteditable="false" data-sourceid="cite_ref-FOOTNOTEHughes199212_6-1"> [6]  <span class="mw-ref" id="cxcite_ref-FOOTNOTEHughes199212_6-1" rel="dc:references" contenteditable="false" data-sourceid="cite_ref-FOOTNOTEHughes199212_6-1">
Vuonna 1947 Haas piti ensimmäisen valokuvanäyttelynsä Yhdysvaltojen Punaisen Ristin toimistossa, jossa hänellä oli osapäivätoimi valokuvauksen opettajana amerikkalaissotilaille. Pian Haas uskaltautui esittelemään töitään zürichiläisen du-taidelehden Arnold Küblerille, joka puolestaan näytti Haasille sveitsiläisen Werner Bischofin valokuvia sodan runtelemasta Berliinistä. Bischofin kuvilla oli Haasiin erittäin suuri vaikutus.<span class="mw-ref" id="cxcite_ref-FOOTNOTEHughes1992_8-0" rel="dc:references" contenteditable="false" data-sourceid="cite_ref-FOOTNOTEHughes1992_8-0"> [8]  <span class="mw-ref" id="cxcite_ref-FOOTNOTEHughes1992_8-0" rel="dc:references" contenteditable="false" data-sourceid="cite_ref-FOOTNOTEHughes1992_8-0">   Haas palasi Wieniin ja ryhtyi dokumentoimaan sodan jälkiä kotikaupungissaan tarkkaavaisena mutta myötätuntoisena havainnoijana.
Haasin tyyli alkoi kehittyä nopeasti. Hän alkoi tehdä juttuja muun muassa Heute-aikakauslehteen, usein yhdessä kirjeenvaihtaja Inge Morathin kanssa. Vuonna 1947, etsiessään kuvauspaikkaa eräälle muotijutulle, Haas ja Morath näkivät vapautuneita sotavankeja kuljettavan junan saapuvan Wieniin ja päättivät tehdä aiheesta aikakauslehtijutun. Tuloksena oli kuvaessee ' Homecoming , joka julkaistiin Heuten lisäksi myös yhdysvaltalaisessa Life-kuvalehdessä.
Shūkan Shōnen Sunday
Shūkan Shōnen Sunday on japanissa vuodesta 1959 asti julkaistu nuorten poikien sarjakuvalehti. Lehdessä julkaistaan useita Shōnen-sarjakuvasarjoja. Lehti ilmestyy nimestään huolimatta joka viikon keskiviikkona. Sitä julkaisee Shōgakugan. Lehden levikki on 393 417 (2015). Lehdessä julkaistuihin sarjoihin kuuluvat muun muassa Salapoliisi Conan, Inuyasha ja Ranma 1/2.
Ernst Haas
Magnum Photos
Maineikas sotakuvaaja Robert Capa näki Haasin sotavankikuvat jo ennen kuin ne julkaistiin ja kutsui tämän kaksi vuotta aiemmin Pariisiin perustetun Magnum Photos -kuvatoimiston jäseneksi. Magnumin muita jäseniä olivat tuolloin Henri Cartier-Bresson, George Rodger, David “Chim” Seymour, Werner Bischof, ja William Vandivert.<span class="mw-ref" id="cxcite_ref-FOOTNOTEHughes199214_9-0" rel="dc:references" contenteditable="false" data-sourceid="cite_ref-FOOTNOTEHughes199214_9-0"> [9]  <span class="mw-ref" id="cxcite_ref-FOOTNOTEHughes199214_9-0" rel="dc:references" contenteditable="false" data-sourceid="cite_ref-FOOTNOTEHughes199214_9-0"> Pian myös Life-lehti tarjosi Haasille työpaikkaa, mutta Haas valitsi suurempia vapauksia antavan Magnumin. <span class="mw-ref" id="cxcite_ref-FOOTNOTEHughes199215_10-0" rel="dc:references" contenteditable="false" data-sourceid="cite_ref-FOOTNOTEHughes199215_10-0"> [10]  <span class="mw-ref" id="cxcite_ref-FOOTNOTEHughes199215_10-0" rel="dc:references" contenteditable="false" data-sourceid="cite_ref-FOOTNOTEHughes199215_10-0">
Siirtolaiseksi Yhdysvaltoihin
Haasin näkökulma New Yorkiin oli kriitikko A. D. Colemanin mukaan sivullisempi, runollisempi ja vähemmän tunkeileva kuin kaupungista kertovilla kuvareportaaseillaan tunnetuksi tulleiden Lisette Modelin tai William Kleinin. Haas käytti tyylikeinoinaan muun muassa epätarkkuutta, ylivalotusta ja pientä syväterävyysaluetta.
Kuvia Life-lehdelle
Haas jäi loppuelämäkseen asumaan New Yorkiin ja alkoi sieltä käsin kiertää Yhdysvaltoja ja maailmaa. Vuonna 1952 Haas matkusti peukalokyydillä läpi Amerikan mantereen New Mexicoon kuvaamaan alkuperäisasukkaita. Tuloksena oli kuusisivuinen Life-lehden artikkeli ”Land of Enchantment”, jonka mustavalkoiset kuvat vakiinnuttivat Haasin asemaa ja toivat uusia toimeksiantoja lehdeltä.
New Mexicon hehkuvat värit olivat saaneet Haasin kaipaamaan värin antamia mahdollisuuksia. Palattuaan New Yorkiin Haas osti värifilmiä, joka tuolloin oli vielä harvinaista ja kallista. Hän oli kokeillut sitä jo 1949, <span class="mw-ref" id="cxcite_ref-FOOTNOTECampbell1981135_3-1" rel="dc:references" contenteditable="false" data-sourceid="cite_ref-FOOTNOTECampbell1981135_3-1"> [3]  <span class="mw-ref" id="cxcite_ref-FOOTNOTECampbell1981135_3-1" rel="dc:references" contenteditable="false" data-sourceid="cite_ref-FOOTNOTECampbell1981135_3-1">  mutta nyt hän vietti kaksi kuukautta kuvaten kotikaupunkiaan väreissä. Vuonna 1953 Life julkaisi kuvia yhteensä 24-sivuisessa jutussa nimeltä ”Images of a Magic City”, joka jaettiin kahteen peräkkäiseen lehden numeroon. Kriitikko Andy Grundbergin mukaan Haasin värikuvat toivat valokuvauksen lähelle kuvataiteen abstaktia ekspressionismia.
Värivalokuvauksen aika
Ernst Haas alkoi tästä pitäen kuvata yhä enemmän värifilmille, joista hänen suosikikseen nousi Kodachrome-diafilmi. Jo 1940-luvun lopulla Haas oli siirtynyt ison negatiivikoon Rolleiflexistä 35 millimetrin kinofilmiä käyttävään Leicaan. Hänen tunnistettaviksi tyylikeinoikseen muodostuivat pieni syväterävyysalue ja kohteen liikkeen aiheuttama harkittu epäterävyys.
Haas rahoitti omaehtoista valokuvatuotantoaan mainostoimistojen toimeksiannoilla ja toimimalla Hollywoodin elokuvatuotantojen stillkuvaajana. Kun aikakauslehtien kuten Lifen neliväripainatus kehittyi, Haas alkoi kiertää maailmaa kuvaten näyttävästi julkaistuja värikuvareportaasejaan. Taidegalleriat suhtautuivat kuitenkin pitkään nihkeästi räikeänä pidettyyn värivalokuvaukseen taidemuotona, koska värin käyttö oli saanut alkunsa mainosalan tarpeista.<span class="mw-ref" id="cxcite_ref-FOOTNOTEEwing2011_12-0" rel="dc:references" contenteditable="false" data-sourceid="cite_ref-FOOTNOTEEwing2011_12-0"> [12]  <span class="mw-ref" id="cxcite_ref-FOOTNOTEEwing2011_12-0" rel="dc:references" contenteditable="false" data-sourceid="cite_ref-FOOTNOTEEwing2011_12-0">
Magnumin johtoon
Vuonna 1954 Robert Capa sai surmansa ollessaan kuvaamassa Kaakkois-Aasian sota-alueella. Samana vuonna myös Werner Bischof kuoli auto-onnettomuudessa Andien vuoristossa. Haas nimitettiin heidän tilalleen Magnum Photos -toimiston johtajistoon, ja kun myös David Seymour sai surmansa Suezin kriisialueella 1959, Haasista tuli Magnumin ylin johtaja.
Yksityiselämä
Vuonna 1951 Haas avioitui unkarilaisen kreivittären Antoinette Wenckheimin kanssa. Heidän erottuaan Haas meni naimisiin yhdysvaltalaisen toimittaja Cynthia Buehr Senequen kanssa, ja he saivat kaksi lasta. Myöhemmin Haasin elämänkumppaneita olivat saksalaissyntyinen Gisela Minke ja japanilainen Takiko Kawai.
Palkintoja ja tunnustuksia
Vuonna 1958 amerikkalainen Popular Photography -lehti listasi Ernst Haasin maailman kymmenen suurimman valokuvaajan joukkoon. Muut yhdeksän olivat Ansel Adams, Richard Avedon, Henri Cartier-Bresson, Alfred Eisenstadt, Philippe Halsman, Yousuf Karsh, Gjon Mili, Irving Penn ja W. Eugene Smith. Vuonna 1986 Haas sai Hasselblad-säätiön elämäntyöpalkinnon, vain vuotta ennen kuolemaansa.