cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Urjala
Tapahtumia ja viittauksia
Urjalassa järjestetään joka kesä heinä-elokuun vaihteessa valtakunnallinen kirjallisuustapahtuma Pentinkulman päivät. Tapahtuma järjestettiin ensimmäisen kerran vuonna 1978. Päivät liittyvät Urjalasta kotoisin olleen kirjailija Väinö Linnan teosten henkiseen perintöön. Pentinkulma on Väinö Linnan romaanin Täällä Pohjantähden alla kuvitteellinen tapahtumapaikka, jossa on piirteitä Linnan urjalalaisesta kotikylästä Honkolasta ja sen keskuksena olleesta Honkolan kartanosta. Koskelan torppaan ja muihin Väinö Linnan reitin kohteisiin voi tutustua opastetuilla kierroksilla tai itsenäisesti kesäaikaan.
Urjalan asemalla toimivassa kulttuurikeskuksessa järjestetään kulttuuritapahtumia keväästä syksyyn työpajojen ja näyttelyiden merkeissä.
Kulttuuriympäristö
Urjalan suurin maatila on Furuhjelm-suvun omistama Honkolan kartano.
Ruokakulttuuri
Urjalan pitäjäruoiksi nimettiin 1980-luvulla tirripaisti ja klimppisoppa, jossa on lampaanlihaa ja paljon kasviksia.
Urheilu
Urjalassa toimii vuonna 1979 perustettu jääkiekkoseura Urjalan Sisukiekko (USiKi). USiKi:n juniorijoukkueet toimivat nimellä EPiK (Etelä-Pirkanmaan Kiekko), mutta kesällä 2013 juniorijoukkueet tulivat takaisin USiKi:n alaisuuteen ja EPiK:in toiminta loppui. Urjalassa on myös jalkapalloseura Urjalan PalloSeura (UrPS, perustettu 1964), joka pelaa Vitosessa, lohkossa 1. Kunnassa toimii myös vuonna 1909 perustettu yleisurheiluseura Urjalan Urheilijat (UrjU).
Tunnettuja urjalalaisia
Henkilöitä
Yhtyeitä
Paula Sihto
Paula Eeva Katariina Sihto (o.s. Leikkola, s. 25. toukokuuta 1961 Lapua) on Ilmajoelta kotoisin oleva suomalainen poliitikko ja aiempi Keskustan kansanedustaja. Ennen kansanedustajan uraansa Sihto toimi erikoissairaanhoitajana. Eduskuntaan Sihto valittiin eduskuntavaaleissa 2007 Vaasan vaalipiiristä Suomen Keskustan vaalilistalta 7 313 äänellä. Hän jäi valitsematta eduskuntaan vuoden 2011 vaaleissa. Hän oli ehdolla myös vuoden 2015 eduskuntavaaleissa, mutta 4 572 ääntä ei riittänyt valintaan.
Paula Sihto toimii myös Tehyn valtuuston puheenjohtajana.
Sara Lohiniva
Sara Annika Katariina Lohiniva (s. 1990 Rovaniemi) on suomalainen näyttelijä, joka on esiintynyt televisiosarjassa Salatut elämät. Sarjassa hänet nähtiin syksystä 2007 kevääseen 2010 Laura Kivirannan ja Kari Taalasmaan teini-ikäisen tyttären Oona Kivirannan roolissa. Lohiniva esiintyi samassa roolissa myös joulukuussa 2012 ensi-iltaan tulleessa Salattuihin elämiin perustuvassa elokuvassa Nightmare – painajainen merellä. Lohiniva on mukana myös vuonna 2014 kuvatussa jatko-osassa Nightmare 2 – Painajainen jatkuu.
Rebirth
Rebirth on yhdysvaltalaisen laulaja-näyttelijä Jennifer Lopezin neljäs studioalbumi. Se julkaistiin Euroopassa 21. maaliskuuta 2005. Sen ensimmäinen single oli "Get Right" ja toinen "Hold You Down".
Eric Fehr
Eric Fehr (s. 7. syyskuuta 1985 Winkler, Manitoba, Kanada) on kanadalainen jääkiekkoilija. Isokokoisen Fehrin vahvuuksiin kuuluu pelivaistot, maalintekotaidot, ruuhkatilanteisiin meneminen, kädet ja rannelaukaus. Hänen tulisi kuitenkin käyttää kokoaan enemmän hyväksi. Fehrin muihin heikkouksiin kuuluu luistelu. Hän ei ole murtautunut kiekolliseen rooliin NHL:ssä, johtuen osaksi loukkaantumisista Fehrin uralla. Hän laukoo oikealta.
Junioriura
200px|thumb|right|Fehr [[Washington Capitalsin paidassa marraskuussa 2008.]] Brandon Wheat Kings varasi Fehrin viidentenä pelaajana WHL:ään vuonna 2000. Hän pelasi kauden 2000–2001 vielä suurimmaksi osaksi MMHL-joukkue Pembina Valley Hawksissa ja sai kauden aikana tililleen neljä WHL-ottelua. Varsinainen tulokaskausi 2001–2002 toi Fehrille WHL:ssä 27 tehopistettä. Kaudella 2002–2003 hän oli 26 osumallaan Wheat Kingsin kolmanneksi paras maalintekijä. Fehr pelasi kauden aikana CHL Top Prospects Gamessa, mutta hänen odotettiin tulleen varatuksi vasta NHL:n varaustilaisuuden 2003 ensimmäisen varauspäivän myöhemmillä kierroksilla. Hänet varattiin lopulta monien yllätykseksi jo ensimmäisellä kierroksella 18. pelaajana Washington Capitalsiin.
Kaudella 2003–2004 Fehr oli tehoilla 50+34=84 Wheat Kingsin paras pistemies ja maalintekijä. Hän jakoi koko WHL:n maalipörssin toisen sijan Prince Albert Raidersin Seth Leonardin kanssa ja sijoittui pistepörssissä kahdeksanneksi. Viimeisellä juniorikaudellaan 2004–2005 Fehr voitti koko liigan piste- ja maalipörssin tehoilla 59+52=111. Hänet palkittiin pistepörssin voiton myötä Bobby Clarke Trophylla. Fehr palkittiin myös WHL:n arvokkaimpana pelaajana Four Broncos Trophylla, valittiin liigan itäisen konferenssin ensimmäiseen tähdistökentälliseen sekä CHL:n toiseen tähdistökentälliseen.
Ammattilaisura
Kaudeksi 2005–2006 Fehr siirtyi Washington Capitalsin organisaatioon. Hän pelasi kautensa kuitenkin suurimmaksi osaksi vielä sen farmijoukkue Hershey Bearsissa, AHL:ssä. Fehr oli tehoilla 25+28=53 joukkueen toiseksi paras maalintekijä ja kolmanneksi paras pistemies. NHL:n puolella hän pelasi kauden aikana 11 runkosarjaottelua jääden niissä ilman tehopisteitä. Myös kauden 2006–2007 Fehr pelasi suurimmaksi osaksi vielä farmissa, jossa hän teki 40 runkosarjaottelussa 41 tehopistettä. Fehr pelasi kauden aikana 14 NHL-ottelua tehopistein 2+1=3. Hänen NHL-uransa avausmaali syntyi 27. tammikuuta 2007 Carolina Hurricanesia vastaan.
Suurin osa Fehrin kaudesta 2007–2008 meni pilalle välilevypullistuman takia. Toivuttuaan siitä hänet nostettiin helmikuussa 2008 Capitalsin NHL-kokoonpanoon, jossa Fehr pelasi loppukauden tehden 23 runkosarjaottelussa tehot 1+5=6 ja viidessä playoff-ottelussa yhden maalin. Kausi 2008–2009 oli hänelle ensimmäinen kokonainen NHL:ssä ja se toi Fehrille 61 runkosarja- ja yhdeksässä playoff-ottelussa tehot 12+13=25. Toukokuussa 2009 hän teki vuoden mittaisen jatkosopimuksen Capitalsin kanssa. Kaudella 2009–2010 Fehr teki NHL:n yhden kauden piste-ennätyksensä tehoilla 21+18=39. Heinäkuussa 2010 hän teki kaksivuotisen ja 4,4 miljoonan dollarin arvoisen jatkosopimuksen Capitalsin kanssa.
Kaudella 2010–2011 Fehr pelasi runkosarjassa vain 52 ottelua olkapäävammojen takia. Heinäkuussa 2011 hänet kaupattiin Winnipeg Jetsiin, josta Capitals sai vastineeksi vuoden 2012 neljännen kierroksen varausvuoron ja Danick Paquetten. Fehrin olkapäävaivat jatkuivat vielä kaudella 2011–2012, jolloin hän pelasi vain 35 runkosarjaottelua ja teki niissä vain kolme tehopistettä.
Lokakuussa 2012 Fehr teki vapaana agenttina vuoden mittaisen sopimuksen SM-liigajoukkue Hämeenlinnan Pallokerhon kanssa. Hänen sopimuksessaan on NHL-optio, vaikka Fehr ei vapaana agenttina ole joukkueelle varsinainen työsulkuvahvistus. HPK:ssa Fehr pelasi lopulta 21 ottelua ja teki niissä 25 pistettä. Työsulun loputtua Fehr palasi Pohjois-Amerikkaan, sillä Washington Capitals teki hänen kanssaan vuoden sopimuksen. Huhtikuussa 2013 Fehr teki kaksivuotisen jatkosopimuksen joukkueen kanssa.
Maajoukkueura
Fehr edusti Canada Westernin joukkuetta alle 17-vuotiaiden World Hockey Challengessa vuonna 2001. Hän putosi Kanadan alle 20-vuotiaiden MM-joukkueesta viimeisten joukossa sekä vuonna 2004 että vuonna 2005.
Heikki Lehtonen
Heikki Pellervo Lehtonen (14. tammikuuta 1909 Urjala – 25. lokakuuta 1977 Helsinki) oli suomalainen teollisuusjohtaja ja vuorineuvos (1959).
Lehtonen oli koulutukseltaan diplomi-insinööri. Hän oli Imatran Voiman (1948–1974), Kemijoki Oy:n (1954–1960) ja Oulujoki Oy:n (1968–1977) toimitusjohtaja.
Saladon taistelu
Saladon taistelu oli yhteenotto Reconquistan aikana 30. lokakuuta 1340 Kastilian kuningas Alfonso XI:n ja Portugalin kuningas Afonso IV:n johtamien kristittyjen, sekä marinidien Marokon sulttaani Abu al-Hasanin ja Granada sulttaani Yusuf I:n johtamien muslimien välillä lähellä nykyistä Tarifan kaupunkia Espanjan Andalusiassa. Salado oli Tarifan lähellä virrannut joki. Taistelu päättyi kristittyjen voittoon ja se päätti myös muslimien Afrikasta käsin Espanjaan tekemät suuremmat sotaretket.
Tausta
thumb|vasen|Kastilian kuningas [[Alfonso XI Teban taistelua vuonna 1330 esittävässä teoksessa.]] Ennen Saladon taistelua muslimeja vastaan Kastilian kuningas Alfonso XI oli joutunut vuosien ajan taistelemaan omia vasallejaan vastaan. Tuekseen hän tarvitsi Portugalin ja Aragonian kuningaskunnat, mutta vasta suuren muslimihyökkäyksen uhka sai Portugalin Afonso IV:n liittoutumaan Alfonso XI:n kanssa 1. heinäkuuta 1340. Marokkoa hallinneet marinidit olivat alkaneet suunnitella hyökkäystä 1330-luvun loppupuolella. Vuonna 1339 yksi sulttaani Abu al-Hasan Ali ibn Othmanin pojista nimeltä Abu Malik sai surmansa tämän johtaessa sotaretkiä Andalusiaan Gibraltarilta ja Algecirasilta käsin. Suurta hyökkäystä Andalusiaan oli suunniteltu jo aiemmin ja sulttaanin pojan kuolema toi mukaan myös kostonhalun.
Aikalaiskronikoitsijat kertovat 70 000:n ratsumiehen ja 400 000:n jalkaväen sotilaan alkaneen kokoontua Ceutaan hyökkäystä varten vuonna 1340. Muslimiarmeijan oikeampi koko lienee ollut noin 60 000 miestä. Muslimit alkoivat ylittää Gibraltarinsalmea heinäkuussa 1340 ja Abu al-Hasan itse rantautui Algecirasiin 4. elokuuta ja myöhemmin hänen joukkoihinsa liittyi Granadan sulttaani Yusuf I:n johtamat 7 000 ratsumiestä. Kristityt hallitsijat pystyivät kokoamaan muslimiarmeijaa vastaan noin 22 000 miestä. Paavi Benedictus XII oli julistanut Alfonson tueksi ristiretken, mutta tästä huolimatta ongelmana oli etenkin varojen vähäisyys ja Alfonso joutui esimerkiksi pantittamaan kuninkaalliset jalokivensä.
Taistelu
Muslimeja johtanut Abu al-Hasan veti piirittävät joukkonsa läheiselle kukkulalle. Yusufin granadalaiset muodostivat muslimien oikean siiven, Abu al-Hasanin poika Abu ’Umar johti vasenta siipeä ja Abu al-Hasan itse keskustaa. Portugalin kuningas Afonso komensi kristittyjen vasenta siipeä ja Kastilian Alfonso muita joukkoja. Vasemmalla siivellä oli portugalilaisten ritarien lisäksi noin 3 000 kastilialaista. Armeijat kohtasivat toisensa aamulla 30. lokakuuta molempien osapuolten suoritettua uskonnollisia menoja. Kristityt olivat tuoneet mukanaan Pyhän Ristin ja Abu al-Hasanilla sanottiin olleen mukanaan pala profeetta Muhammedin asua. Taistelun tarkaa tapahtumien kulkua ei tunneta. Kristittyjen oikea siipi ylitti Tarifan lähellä kulkeneen Saladojoen sillan, mutta muslimien onnistui ajamaan nämä takaisin. Kristittyjen suurempi osa hyökkäsi Abu ’Umarin johtamia joukkoja vastaan pakottaen nämä vetäytymään ylämäkeen kohti muslimiarmeijan leiriä. Jossain vaiheessa taistelua Tarifan varuskunta ja Alfonson aikaisemmin sen tueksi lähettämät vahvistukset eli yhteensä 6 000 miestä hyökkäsivät ulos kaupungista muslimien selustaan, mikä johti sekasortoon muslimien keskuudessa. Kristityt hyökkäsivät ryöstösaaliin toivossa joukoittain muslimien leiriin, jolloin Alfonso jäi hetkellisesti vain pienen joukon puolustamaksi. Abu al-Hasan huomasi tilanteen ja kokosi joukkonsa hyökkäykseen kuningasta vastaan. Tarifan varuskunta hyökkäsi kuitenkin hänen sivustaansa ja leiriä ryöstelleet kristityt hyökkäsivät nyt alamäkeen piirittäen Abu al-Hasanin joukon. Abu al-Hasan hylkäsi taistelukentän ja pakeni kristittyjen viedessä voiton taistelussa.
Seuraukset
thumb|Portugalin kuningas Alfonso IV:n rakennuttama Padrão do Salado. Kristityt jahtasivat muslimeja kahdeksan kilometrin verran surmaten näistä monet, vaikka tarkkoja tappioita ei tunnetakkaan. Muslimien leirin kukistuessa leirissä olleet naiset ja lapset tapettiin. Heidän mukanaan sai surmansa Abu al-Hasanin vaimo Fatima. Abu al-Hasanin oli onnistunut paeta ja Ceutaan palatessaan hän väitti ottaneensa voiton kristityistä. Myös Granadan hallitsija Yusufin oli onnistunut paeta tuhoa. Muslimien hallitsema Granada säilyi vielä 50 vuoden ajan, mutta muslimit eivät enää Saladon taistelun jälkeen järjestäneet suurta sotaretkeä Afrikasta käsin. Taloudellisista vaikeuksista kärsineen Alfonson tilannetta helpotti muslimeilta saatu suuri ryöstösaalis.
Elokuvavuosi 1957
Tässä artikkelissa käsitellään vuoden 1957 aikana julkaistuja elokuvia ja elokuvamaailman merkittäviä tapahtumia.
Númenor
pienoiskuva|Númenorin kartta
Númenor eli Númenórë on J. R. R. Tolkienin fantasiakirjoissa esiintyvä saari. Siitä kerrotaan erityisesti romaanin Silmarillion osassa Akallabêth. Saaren vaiheiden esikuvana on kertomus Atlantiksesta.
Númenor sijaitsi Kuolemattomien Maiden ja Keski-Maan välisen valtameren keskellä. Edainiin kuuluneet ihmiset saivat saaren palkkioksi avustaan valarille taistelussa Melkoria vastaan. Valar ja maiar nostivat saaren meren syvyyksistä ja tekivät sen viljavaksi ja hedelmälliseksi. Valar kutsuivat sitä Andoriksi eli Lahjamaaksi. Saari ei kuulunut Keski-Maahan eikä Valinoriin, vaan se sijaitsi valtamerellä niiden välissä, mutta oli kuitenkin lähempänä Valinoria. Kun saari oli valmis, Earendilin tähti johdatti edainin laivat meren yli ja saaren luo. Ihmiset kutsuivat sitä nimellä Elenna, Tie tähteen, mutta myös nimellä Westernesse eli Lännen maa, suurahaltiakielellä Númenórë.
Edain perustivat saarelle kuningaskunnan, ja heitä kutsuttiin siitä lähtien nimillä nimillä dúnedain tai númenorilaiset. Kiitokseksi avustaan sodassa Melkoria vastaan he saivat myös muita ihmisiä pidemmän eliniän. Númenorista kehittyi vähitellen mahtava valtakunta, joka myöhemmin turmeltui Sauronin vaikutuksesta. Númenorilaiset lähtivät sotaretkelle Valinoriin, jolloin valar pyysivät Ilúvataria apuun. Ilúvatar muutti maailman muodon, ja mereen aukesi suuri kuilu, johon Númenor vajosi.
Númenorin perustaminen
pienoiskuva|vasen|Taiteilijan näkemys Nisimaldarista, Númenorin saaren alueesta. Eärendilin pojat, puolhaltiat Elros ja Elrond, saivat valita, kumpaan sukukuntaan he halusivat kuulua. Elrond liittyi haltioihin, mutta Elros oli mieltynyt ihmisten sukuun ja ilmoitti haluavansa kuulua siihen. Hyvitykseksi valinnastaan Elrosista ja hänen jälkeläisistään tuli pitkäikäisiä. Elrosille ja muille valaria auttaneille ihmisille pystytettiin Kuolemattomien Maiden ja Keski-Maan välille oma saari, joka ei ollut Melkorin osittain turmeleman Keski-Maan vaikutuspiirissä. Elrosista tuli tämän saaren, Númenorin, ensimmäinen kuningas.
Valar kielsivät númenorilaisia purjehtimasta länteen Kuolemattomille maille, koska he tiesivät, että ihmiset asuessaan Kuolemattomilla mailla vain vanhenisivat nopeammin. Elrosin jälkeläiset muistivat kuitenkin, että heidän esi-isänsä oli ollut puoliksi haltia, ja olisi voinut valita kuolemattomuuden. He alkoivat haaveilla valarin kiellon rikkomisesta, sillä uskoivat saavuttavansa Kuolemattomilla Mailla kuolemattomuuden.
Númenorin rappio ja tuho
Númenorilaiset purjehtivat Keski-Maahan ja valloittivat sieltä alueita. He ottivat Sauronin vangikseen, mutta Sauron onnistui luikertelemaan kuningas Ar-Pharazônin neuvonantajaksi. Hän uskotteli númenorilaisille, että he saavuttaisivat kuolemattomuuden palvomalla Melkoria. Saarelle pystytettiinkin Melkorin temppeli, jossa uhrattiin ihmisiä. Sauron yllytti númenorilaiset sotaan valaria vastaan. Aluksi Ar-Pharazôn ei uskaltanut suoraan uhmata valarin pannaa, mutta tuntiessaan elinpäiviensä lähestyvän loppuaan hän kallisti korvansa Sauronin puheille ja aloitti sotavarustelun hyökätäkseen Valinoriin ja valloittaakseen kuolemattomat maat. Näin hän toivoi saavuttavansa kuolemattomuuden, joka hänelle mielestään kuului ihmisten kuninkaista mahtavimpana.
Númenorilaiset rakensivat sotalaivaston, jonka veroista ei maailmassa ollut nähty, ja purjehtivat kohti Valinoria. Laivaston saavuttua perille Ar-Pharazôn laski miehistöineen maihin ja julisti autiolta vaikuttavan maan omakseen, elleivät valar tulisi piiloistaan sitä omakseen vaatimaan. Tällöin Valar kutsuivat avukseen Erua, joka erotti Kuolemattomat Maat Keski-Maasta, ja Arda väännettiin pallon muotoiseksi, jolloin yksikään ihminen ei voinut enää purjehtia Kuolemattomille Maille. Ne saattoivat saavuttaa vain haltioiden laivat. Tapahtumaa kutsutaan Maailman muuttumiseksi. Samalla Númenor upposi meren syvyyksiin ja saarella olevat ihmiset hukkuivat. Vain Meneltarma-vuoren huippu, jossa sijaitsi Erulle omistettu temppeli, jäi pinnalle. Kuolemattomia maita ympäröivät Pelóri-vuoret romahtivat Ar-Pharazônin ja hänen armeijansa päälle ja Sauron itse hukkui Númenorin mukana. Hänen henkensä kuitenkin pakeni takaisin Mordoriin.
Kaikki númenorilaiset eivät kuitenkaan tuhoutuneet Maailman muuttumisessa. Valarille uskollinen Elendil, hänen poikansa Isildur ja Anárion sekä heidän kannattajansa pakenivat Keski-Maahan ja perustivat sinne Gondorin ja Arnorin valtakunnat. Sauronia kannattavia númenorilaisia säilyi Keski-Maassa eteläisessä Umbarin kaupungissa. Heitä kutsuttiin mustiksi númenorilaisiksi ja heidät tunnettiin merirosvoina.
Lähteet
Tolkien, J.R.R.: Silmarillion. WSOY 1980. ISBN 951-0-09103-0
Viitteet
Regionen und Orte in Tolkiens Welt
Arkeologinen kulttuuri
Arkeologinen kulttuuri on arkeologisen aineiston tyyppien avulla määriteltävä esihistoriallisen ajan kansa.
Kulttuurin käsitteelle on antropologisessa ja arkeologisessa kirjallisuudessa annettu lukemattomia erilaisia määritelmiä. Asiaa on mutkistanut se, että termillä kulttuuri viitataan yleiskielessä henkiseen toimintaan ja sen tuotteisiin. Tämä yleinen merkitys on eri kuin arkeologiassa, mutta samalla se kuitenkin sisältyy arkeologian kulttuurikäsitteeseen.
Kulttuurikäsitettä käytti arkeologissa yhteyksissä ehkä ensimmäisenä Olof Rygh vuonna 1866. Hän totesi, että Pohjois-Norjan kivilajiesineet olivat erilaisia kuin muun Skandinavian. Hän katsoi pohjoisten esineiden siten olevan eri kulttuurin ja kansan, lappalaisten, tuottamaa. Vielä 1910-luvulle asti samaa tarkoittavasta käsitteestä käytettiin kirjallisuudessa myös nimitystä "ryhmä". Vuonna 1911 saksalainen Gustav Kossinna aloitti kulttuuri-termin systemaattisen käytön. Hän jakoi Keski-Euroopan arkeologiset jäännökset kulttuurien tai kulttuuriryhmien mosaiikiksi. Kulttuurialueet hän rinnasti etnisiin ryhmiin ja kansoihin, ja kulttuurit heimoihin.
Britanniassa toiminut Vere Gordon Childe määritteli arkeologisen kulttuurin vuonna 1929 tavalla, joka on yhä käytössä. Hänen empiristisen määritelmänsä mukaan kulttuuriksi tai kulttuuriryhmäksi kutsutaan monimutkaista kokonaisuutta säännönmukaisesti yhdessä esiintyviä piirteitä kuten saviastioita, työvälineitä, koristeita, hautausriittejä ja talon muotoja. Nämä piirteet esiintyvät yhdessä, koska ne ovat yhden kansan luomuksia ja sen kollektiivisen kokemuksen avulla sopeutuneet ympäristöönsä.
Uuden arkeologian edustaja David L. Clarke esitti vuonna 1976 määritelmän, jonka mukaan kulttuuri on polyteettinen joukko tiettyjä ja monipuolisia artefaktityyppikategorioita, jotka johdonmukaisesti esiintyvät yhdessä rajoitetulla maantieteellisellä alueella. "Polyteettisella" hän tarkoitti sitä, että kaikkien olemassa olleiden tyyppien ei tarvitse esiintyä jokaisessa kokoelmassa.
Pelkkiin havaittaviin esineisiin keskittyviä kulttuurin määritelmiä on kritisoitu siitä, että ne unohtavat ihmiset esineiden tekijöinä. Esimerkiksi W. W. Taylorin (1948) mukaan kulttuuri ei ole havaittava, vaan mentaalinen ilmiö, joka koostuu mielen sisällöistä. Tällöin artefaktit eivät ole kulttuuripiirteitä, vaan kulttuuripiirteiden ilmentymiä.
Ekhiabhi Okodugha
Ekhiabhi Sunday Okodugha (s. 10. joulukuuta 1988 Lagos, Nigeria ) on nigerialainen jalkapalloilija, joka edustaa Kakkosessa pelaavaa Pallo-Iiroja. Hän on pelipaikaltaan oikea laitahyökkääjä tai laitapuolustaja.
Okodugha aloitti jalkapallon kotikaupunkinsa Pepsi Football Academyssä. Vuonna 2005 hän harjoitteli englantilaisen Bolton Wanderersin kanssa.
Keväällä 2007 Okodugha teki kaksivuotisen sopimuksen KuPSin kanssa. Hän avasi maalitilinsä KuPS:n kolmannessa Ykkösen ottelussa, vieraissa 13. toukokuuta 2007 Klubi 04:ää vastaan. Kaudella 2007 Okodugha pelasi Ykkösessä yhteensä 23 ottelussa, viimeistellen kaksi maalia.
Kaudeksi 2008 KuPS nousi Veikkausliigaan. Debyyttikaudellaan Veikkausliigassa Okodugha pelasi 19 ottelua. Hänet otettiin vaihtoon kesken pelin niissä 12 kertaa. Ensimmäisellä Veikkausliigakaudellaan Okodugha teki kaksi maalia ja antoi kaksi maalisyöttöä. Kauden 2008 jälkeen hän neuvotteli KuPSin kanssa uudesta pelaajasopimuksesta, mutta pelaaja ja KuPS eivät päässeet ehdoista yhteisymmärrykseen. KuPS tarjosi Okodughalle kahden vuoden jatkosopimusta, mutta hän olisi ollut valmis tekemään vain vuoden mittaisen jatkosopimuksen. Okodugha ehti edustaa KuPS:aa sarjaotteluissa 42 kertaa, tehden neljä maalia.
Okodugha solmi sopimuksen Rovaniemen Palloseuran edustusjoukkueen kanssa helmikuussa 2009. Hän teki debyyttinsä edustusjoukkueessa 21. helmikuuta 2009 Liigacupin pelissä Jyväskylän Jalkapalloklubia vastaan. Heinäkuussa 2009 Okodugha teki pääsarjauransa ensimmäisen hattutempun FF Jaroa vastaan.
Tiiskeri (majakkasaari)
Tiiskeri on majakkasaari Loviisan kunnassa Loviisan edustalla itäisellä Suomenlahdella.
Se sijaitsee aivan Suomen sisäisen aluevesirajan vieressä noin 19 km:n päässä mantereelta.
Tiiskerin ensimmäinen vuonna 1933 rakennettu majakka tuhoutui talvisodassa. Nykyisen majakan perusta rakennettiin vuonna 1940 ja itse majakka huoltotiloineen myöhemmin.
Koko ajan miehittämättömänä toimineessa majakassa on valon lisäksi nykyaikainen tutkamajakka.
Ulvila
Ulvila on Satakunnan maakunnassa sijaitseva kaupunki. Ulvila sijaitsee Kokemäenjoen varrella, Porin naapurissa. Sen naapurikuntia ovat Porin lisäksi Harjavalta, Kokemäki, Nakkila ja Sastamala. Ulvilaan liitetyn Kullaan lisäksi entisiä naapurikuntia ovat Poriin liitetyt Porin maalaiskunta, Noormarkku ja Lavia sekä Sastamalaan liitetty Kiikoinen. Kaupungin keskusta koostuu kahdesta eri puolilla Kokemäenjokea sijaitsevasta taajamasta, Friitalasta ja Vanhastakylästä. Ulvilassa asuu 0 ihmistä, ja sen pinta-ala on 0 km², josta 0 km² on vesistöjä. Väestötiheys on 0 asukasta/km².
Ulvilan kaupungin historia on pitkä: se perustettiin vuonna 1365, joten se on yksi Suomen kuudesta keskiaikaisesta kaupungista ja Suomen kolmantena perustettu kaupunki Turun ja Porvoon jälkeen. Ulvila menetti kaupunkioikeutensa Porille vuonna 1558, kun Ulvilan silloinen satama oli maankohoamisen vuoksi muuttunut laivoille kulkukelvottomaksi. 442 vuotta myöhemmin, vuodesta 2000 lähtien Ulvilan kunta on taas käyttänyt itsestään nimitystä kaupunki. Nykyisen muotonsa Ulvilan kaupunki sai, kun Kullaan kunta liitettiin siihen vuonna 2005. Ulvilan kaupunginvaltuusto päätti 15. ja 29. joulukuuta 2008 kuntaliitoksesta Nakkilan, Harjavallan ja Kokemäen kanssa. Liitoksen (hankenimeltään Nauhakaupunki) piti tulla voimaan vuoden 2011 alussa. Vuoden 2009 alusta aloittanut uusi valtuusto päätti kuitenkin 2. maaliskuuta 2009 purkaa liitossopimuksen.
Ulvilassa ilmestyy paikallislehti Ulvilan Seutu, jonka levikki on 3 243.
Maantiede
Kullaan kuntaliitoksen myötä Ulvilan alue laajeni huomattavasti sisämaahan päin. Muusta Ulvilasta poiketen suurin osa Kullaan alueesta on metsien peitossa, ja vallitsevana maalajina on moreeni. Kullaalla sijaitsevat myös Ulvilan ainoat järvet, joista suurin on Joutsijärvi. Pääosa Kullaan alueesta kuuluu Harjunpäänjoen valuma-alueeseen, mutta itäisimmän osan pikkujärvet ja lammet laskevat Rukajokea myöten Kokemäen Sääksjärveen. Pääosa viljellystä alueesta sijoittuu Kokemäen puolelta tulevaa harjujaksoa seuraten Levanpellosta Koskin kautta Palusjärvelle kulkevalle kapeahkolle kaistaleelle. Kullaan sijainnista vedenjakaja-alueella, maaperän heikosta vedenläpäisykyvystä ja maaston vähäisistä korkeuseroista johtuu, että suuri osa metsämaista on soistuneita.
Mannerjää vetäytyy
Mannerjää vetäytyi Ulvilan alueelta noin 7600–7500 eaa. Asumiskelpoinen ei Ulvila vielä ollut, sillä alueen peitti noin 200 metriä syvä meri. Ulvilan ylävimmät reunaosat alkoivat kohota meren pinnan yläpuolelle noin 2000 eaa.
Kivikausi
Ulvilan asutut osat ovat enimmäkseen melko matalaa, tasaista Kokemäenjokilaaksoa, joten maankohoaminen on vaikuttanut alueeseen voimakkaasti. Kivikaudelta on merkkejä Kiukaisten kulttuuriin kuuluneesta metsästäjä- ja hylkeenpyytäjäasutuksesta. Maanviljely alueella alkoi pronssikaudella, jolloin viljavat tasangot otettiin viljelyskäyttöön. Jälkeensä nämä asukkaat jättivät röykkiöhautoja. Asutus oli tähän aikaan ilmeisesti kiinteää, koostuen yksittäistaloista.
Rautakausi ja autioituminen
Rautakauden alku toi mahdollisesti mukanaan väestön taantumisen. Ajanlaskumme ensimmäisten vuosisatojen jälkeen Ulvilan ja Nakkilan alueelta ei enää tunneta kalmistolöytöjä, joten on mahdollista, että väestö hävisi ja alue muuttui erämaaksi noin vuosituhannen ajaksi.
Samaan aikaan Ulvilan alueella ollut merenlahti jatkoi maatumistaan ja Kokemäenjoki toi nykyisten Friitalan ja Vanhankylän alueille savimaata, joka oli ilmeisesti liian sitkasta muokattavaksi aikakauden tekniikalla. Lähin tunnettu asutus sijaitsi Kokemäellä ylempänä Kokemäkijokilaaksossa.
Keskiaika
pienoiskuva|250px|[[Ulvilan kirkko|Ulvilan keskiaikainen kirkko.]]
Rautakauden vaihtuessa historialliseksi ajaksi maanviljelytaidot kehittyivät ja asutus levisi Kokemäen suunnasta Ulvilan suuntaan. Ensimmäisenä syntyi Haistilan kylä noin 1200-luvulla. Haistila-niminen kylä on myös Kokemäellä, joten väki saattoi olla kotoisin sieltä. Vaikka uudisasutus sitkeämmille saviseuduille tuli rauta-auran myötä mahdolliseksi, oli Kokemäenjoen suiston asutus osin vierasperäistä. Visbyn ja muiden kaupunkien hansakauppiaat tarvitsivat sataman ja tukikohdan, jollaisen harvaan asuttu Ulvilan seutu tarjosi.
Suistossa ei 1100-luvulla luultavasti ollut maataloja, mutta 1200-luvulla tilanne saattoi jo muuttua. Asiakirjoja 1200-luvulta ei ole jäljellä, mutta jo 1300-luvun dokumentit kertovat vilkkaasta toimeliaisuudesta. Uudet asukkaat ja kokemäkiset ratkoivat lukuisia kiistojaan käräjillä, kun nautintaoikeuksista, kalastamojen hallinnasta ja kylien rajoista käytiin uusjakoa. Myös Ruotsin kuningas otti kantaa kiistoihin ja päätti uusista käytänteistä kokemäkeläisten tappioksi. Hiljalleen kokemäkeläisten vaikutusvalta ja hallinta suiston ja sen yläpuolisilla alueilla siirtyi uudisasukkaille näiden elämisen edellytyksiä vahvistamaan.
Ulvila nimettiin kauppalaksi mahdollisesti 1330-luvulla. Kaupunki pormestareineen se ei vielä ollut, sillä Ulvila oli vielä voudin alaisuudessa. Varsinaiset kaupunkioikeudet Ulvilalle myönsi Ruotsin kuningas Albrekt Mecklenburgilainen vasta 7. helmikuuta 1365. Vuonna 1347 Ulvila sai lisäksi oikeuden käydä kauppaa Kokemäen markkinoilla. Kaupungilla ei kuitenkaan ollut tapulioikeuksia eikä se siksi päässyt kehittymään. Kaupunkilaiset saivat käydä kauppaa vain Tukholman ja Turun kanssa eivätkä sisämaan talonpojat ja metsästäjät asioineet yksinomaan Ulvilan porvareiden kanssa.
Kaukaisimpia kyliä lukuun ottamatta useimmissa Ulvilan kylissä asuttiin 1400-luvulle mennessä. Kauempana olevat kylät oli perustettu viimeistään 1500-luvulle tultaessa.
Ulvilan kirkon eli Pyhän Olavin kirkon rakentamisen alkuvaiheita ei tiedetä kovin tarkasti. Nykyään kirkko on Ulvilan ainoa säilynyt keskiaikainen rakennus, mutta on epäselvää, rakennettiinko nykyinen kirkko jo 1300-luvulla. Dendrokronologinen tutkimus ajoittaa nykyisen kirkon 1480-luvulle. Toisaalta kirkon perustusten vierestä löydettiin vuonna 2005 rahakätkö, jonka kolikot ovat 1360–1380-luvuilta.
Uusi aika koittaa
Unionisodat olivat rasittaneet ulvilalaisia raskaasti. Kuningas Kustaa Vaasa määräsi vuonna 1550 ulvilalaiset porvarit muuttamaan perustamaansa Helsingin kaupunkiin. Vaikka porvarit saivat muutaman vuoden jälkeen luvan palata, Suomen herttua määräsi vuonna 1558 uuden Porin kaupungin perustettavaksi seitsemän kilometriä lähemmäksi rannikkoa Kokemäenjoen silloiseen suuhun.
Ulvila edusti 1500- ja 1600-luvuilla Suomen maaseutua ja sitä leimasi kartanolaitos. Sodat, nälänhädät ja väenotot autioittivat taloja, mutta tästä huolimatta väestö kasvoi vuoden 1535 noin 350 hengestä 1600-luvun lopun 600 henkeen. Isonvihan jälkeen kasvu nopeutui. Maksamattomien verojen vuoksi kruunulle joutuneita tiloja ostettiin perinnöksi ja kartanot kehittivät maataloutta. Samalla ne ja isot talonpoikaistalot alkoivat perustaa takamailleen torppia, joiden asukkaat raivasivat suuren osan nykyisestä peltoalasta. Myös Lattomeren suoniitty kuivattiin pelloksi, mikä lisäsi peltoalaa sadoilla hehtaareilla. Väestö kasvoi vuoden 1750 seitsemästä ja puolesta sadasta asukkaasta vuoden 1855 3 800 asukkaaseen.
1700-luvulla perustettiin Leineperin ruukki. Siellä jalostettiin suomalmista takorautaa ja se tuotti myös muurauslaastin ainesosaksi tarvittua kalkkia. Ruukin ympärille syntyi omaleimainen yhdyskunta.
Moderniin yhteiskuntaan siirtyminen paransi hiljalleen kansan elinoloja. Vuoroviljelyä alettiin harrastaa järjestelmällisesti 1880-luvulla ja myös osuusmyllyjä ja -meijereitä perustettiin. Vuonna 1892 Arthur Hellman perusti Friitalan nahkatehtaan, joka muutti Friitalan kylän teollisuusyhdyskunnaksi. Vuonna 1895 valmistui Tampereen–Porin rautatie, jonka seisakkeiksi muodostuivat Friitala ja Haistila. Ajan kuljetusmetodeista kertoo se, että alkuvaiheessa Haistila toimi tavaraliikenteen pääteasemana, jossa satamaan matkalla olleet tavarat lastattiin ruuhiin jokikuljetusta varten. Jokea käytettiin myös puutavaran uittoon 1800-luvun loppupuolelta 1960-luvulle saakka.
Enskeri
Enskeri tarkoittaa seuraavia asioita:
Ulvila
Kunnalliselämä ja sisällissota
Vuoden 1865 kunnallishallintouudistuksessa seurakunnan ja kunnan hallinto erotettiin toisistaan. Ensimmäinen kuntakokous pidettiin vuonna 1868. Työväestö ja torpparit eivät saaneet kuntakokouksessa ääntään kuuluville, sillä äänioikeus perustui veronmaksuun ja maanomaisuuteen. Ulvila olikin Suomen teollistuneinta aluetta: lähes 30 % väestöstä työskenteli teollisuudessa. Työväenliike saikin heti synnyttyään vahvan aseman Ulvilassa.
Ensimmäinen kiertokoulu perustettiin Ulvilaan vuonna 1855, mutta kansakoulua – Vanhakylän koulua – saatiin odottaa vuoteen 1880, jolloin se empimisen jälkeen perustettiin. Lainakirjaston oli perustanut rovasti Stenbäck jo vuonna 1865. Myös muut tavanomaiset uudistukset saapuivat Ulvilaan: Kaasmarkkuun perustettiin vapaaehtoinen palokunta vuonna 1898 ja Ulvilaan nuorisoseura 1906, joiden toiminta jatkuu edelleen.
Suomen sisällissotaan enemmistö ulvilalaisista osallistui punaisten puolella. Valkoisessa armeijassa taisteli noin 40 ja punaisella puolella 1 500–2 000 miestä. Vuoden 1916 vaaleissa sosiaalidemokraattinen puolue oli saanut ennätysmäisen 77 % kannatuksen. Suomen sotasurmat -projektin tietojen perusteella ulvilalaisia kuoli väkivaltaisesti sisällissodan yhteydessä 312 ja kullaalaisia 99. Näistä valtaosa oli punaisia ja heitä kuoli myös vankileireillä.
Sisällissodan jälkeen torpparit vapautettiin, jolloin syntyi noin 160 uutta tilaa. Elinkeinorakenteen muutos jatkui teollistumisen edetessä. Toisen maailmansodan aikana Toejoen, Koiviston, Ruosniemen ja Kartanon kylät luovutettiin Porin kaupungille, mikä vähensi ulvilalaisten teollisuustyöläisten määrää, mutta toi nämä taajaväkiset yhdyskunnat kaupungin kunnallistekniikan piiriin. Vasemmisto pysyi kuitenkin voimakkaana. Sosiaalidemokraatit ja kommunistien peitejärjestöt menestyivät kunnallisvaaleissa hyvin ja porvarillisella puolella maltilliset voimat saivat suurimman kannatuksen IKL:n jäädessä vähäiseksi tekijäksi. Ulvila on pysynyt vasemmistoenemmistöisenä kuntana nykypäiviin asti.
Nykyaikaan
Toisen maailmansodan jälkeen Ulvilaan asutettiin noin 1 000 evakkoa pääasiassa Hiitolan pitäjästä. Karjalaiset kulttuurivaikutteet toivat Ulvilaan mm. virpomisperinteen ja karjalanpiirakat. Ulvilan väkiluku jatkoi nousuaan suurten ikäluokkien myötä ja 1960-luvulla kunta alkoi kunnanjohtaja Teuvo Aallon johdolla harrastaa aktiivista maapolitiikkaa. Keskimäärin kunta on myynyt viitisenkymmentä omakotitonttia vuodessa, mikä on synnyttänyt Krapiston, Mynsterin, Rantalan, Suurpään, Nummelan, Loukkuran, Nahkurin ja Mukulamäen pientaloalueet. Kerrostaloja on rakennettu Vanhaankylään ja Friitalaan.
Ulvilan yhteiskuntarakenne on muuttunut palveluvaltaiseksi. Friitalan nahkatehtaan toiminta on jo loppunut. Sitä ovat korvanneet huipputekniikkayritykset Cimcorp Oy, Neorem Magnets sekä aivan Porin ja Ulvilan rajalla, tosin Porin puolella sijaitsevat Luvata Pori Oy:n ja Cupori Oy:n (aikoinaan Outokumpu Oy:n) kuparinjalostustehtaat.
Kuntarakenteen muutos on vaikuttanut myös Ulvilaan. Aiemmin Ulvilasta eronnut Kullaa on palannut emopitäjänsä yhteyteen vuonna 2005. Samalla Kullaan seurakunnasta tuli jälleen Ulvilan kappeliseurakunta. Kaupungin nimen Ulvila otti itselleen jälleen vuoden 2000 alusta. Viime vuosina Ulvilan väestö on ollut lievässä laskussa.
Yritykset ja elinkeinot
Tunnettuja ulvilalaisia yrityksiä ovat muun muassa automaatioalan Cimcorp, sähköteknisiä tuotteita valmistava Urho Tuominen Oy tytäryhtiöineen, Neorem Magnets, virolaiseen Harju Elekter -konserniin kuuluva Satmatic, Ulvilan Konepaja ja maidonjalostusyritys Satamaito. Friitalan nahkatehdas oli tunnettu nahanjalostusyritys.
Tuotantosektoreittain Ulvilassa on työpaikkoja seuraavasti:
Koulutus
Kaupungin asukkaat muodostavat tilastollisesti seuraavat ryhmät:
Kulttuuri
Ulvilan pitäjäruoiksi nimettiin 1980-luvulla silakkamollot eli silakkaperunat ja kirnupiimä, fläskisoosi ja perunavoi sekä korput ja paakkelssit.
Liikenne
Ulvilan kautta kulkevat Tampere–Pori-rata, Porin ja Helsingin välinen valtatie 2 sekä Porin ja Tampereen välinen valtatie 11. Ulvilan (Friitalan) rautatieasema (alkujaan laituri) ja Haistilan pysäkki kuuluivat Porin radan alkuperäisiin liikennepaikkoihin. Haistilassa oli radan toiminnan alkuvuosina vilkas lastaussatama, josta junilla sisämaasta tuotu puutavara lastattiin proomuihin kuljetettavaksi edelleen Mäntyluodon satamaan. Maantieliikenteen syrjäytettyä raideliikenteen molemmat liikennepaikat lakkautettiin: Haistilan seisake vuonna 1974, Friitalan asema kymmenen vuotta myöhemmin.
Väestönkehitys
Seuraavassa kuvaajassa on esitetty kunnan väestönkehitys viiden vuoden välein vuodesta 1915 vuoteen 1950.
Seuraavassa kuvaajassa on esitetty kaupungin väestönkehitys viiden vuoden välein vuodesta 1980 lähtien. Käytetty aluejako on 1.1.2017 tilanteen mukainen eli luvuissa ovat kaikkina vuosina mukana sekä Ulvilan että siihen liitetyn Kullaan asukkaat.
Taajamat
Vuoden 2017 lopussa Ulvilassa oli 13 237 asukasta, joista 11 140 asui taajamissa, 1 937 haja-asutusalueilla ja 160:n asuinpaikat eivät olleet tiedossa. Ulvilan taajama-aste on 85,2 %. Ulvilan taajamaväestö jakautuu kolmen eri taajaman kesken:
Ikärakenne
2015
2019
Seurakunnat
Vuoden 2018 aluejaon mukaan Ulvilassa on seuraavat Suomen evankelis-luterilaisen kirkon seurakunnat:
Suomen ortodoksisen kirkon seurakunnista Ulvilan alueella toimii Tampereen ortodoksinen seurakunta.
Entiset seurakunnat
Seuraavassa luettelossa on mainittu historiallisella ajalla lakkautetut seurakunnat Ulvilan kaupungin nykyisellä alueella.
Vanhakylä
Vanhakylä eli Vanha-Ulvila on maaseutumainen taajama Ulvilassa. Se sijaitsee Kokemäenjoen itärannalla, ja se muodostaa Ulvilan keskustaajaman itäisen osan.
Friitala
Friitala on osa Ulvilan kaupungin vajaan 6 000 asukkaan keskustaajamaa. Kokemäenjoen eteläpuolella sijaitsevasta Friitalasta on matkaa Porin keskustaan noin seitsemän kilometriä ja se on myös osa Porin keskustaajamaa.
Haistila
Haistila on kylä Ulvilan kaupungissa Valtatie 2:n tuntumassa noin kaksi kilometriä kaupungin keskustaajamasta Friitalasta Helsinkiin päin. Pientaloista koostuva asutus on levinnyt lähinnä nauhamaisesti parin kilometrin matkalle Ulvilasta Nakkilaan johtavan maantien varrelle. Haistila on yksi Ulvilan vanhimmista kylistä, sen asutus lienee syntynyt jo 1200-luvulla. Myös Kokemäellä on Haistila-niminen kylä, joten on mahdollista, että Ulvilan Haistilan alkuperäinen asutus on peräisin sieltä.
Harjunpää
Harjunpää on 1 500 asukkaan kylä Ulvilassa Porin kaupungin kyljessä. Kylän asutus on pääosin kallioiden päällä ja kupeessa. Harjunpään kylän kallioilta näkyy Harjunpäänjoen ja Kokemäenjoen rantapelloille.
Kaasmarkku
Kaasmarkku on maaseutukylä ja 607 asukkaan taajama Ulvilan itäosassa. Kaasmarkun merkittävimpiä rakennuksia ovat koulu, VPK:n talo ja rukoushuone. Kaasmarkku sijaitsee lähellä Valtatie 11:tä, joka kulkee Porista Tampereelle. Vuonna 2005 Kaasmarkku valittiin Satakunnan vuoden kyläksi.
Ravani
Ravani on kylä Ulvilan kaupungissa Kokemäenjoen pohjoispuolella Yhdystien 2440 varrella. Ulvilan keskustaajamaan kuuluvaan Vanhakylään on matkaa runsas kilometri.
Sunniemi
Sunniemi on Ulvilan kylä, joka sijaitsee pohjoisempana olevan Harjunpään ja etelämpänä olevan Suosmeren välissä. Maaseudulla sijaitsevan kylän läpi virtaa Harjunpäänjoki. Kylän asutus, noin 90 kotitaloutta, koostuu pääasiassa vanhoista Sunniemen kartanon torpista sekä 1950-luvun maanhankintatiloista, jotka lohkaistiin sodan jälkeen siirtoväelle kartanon maista.
Suosmeri
Suosmeri on Ulvilan kylä, joka sijaitsee Ulvilasta Tampereelle johtavan valtatien 11 pohjoispuolella, Ulvilan ja Porin palveluiden läheisyydessä. Kylän laidalla virtaavat Kokemäenjoki ja Saarenluotoa kiertävä Pikkujoki.
Koski
Koski on kylä Ulvilassa entisen Kullaan kunnan alueella. Koskin koulussa on noin 80 oppilasta ja luokat esikoulusta kuudenteen sekä iltapäiväkerho.
Kangas
Kangas on Ulvilaan liitetyn entisen Kullaan kunnan kylä.
Leineperi
Leineperi on 261 asukkaan maaseutukylä Kullaalla Ulvilassa. Leineperi tunnetaan yhtenä Suomen parhaiten säilyneenä kulttuurihistoriallisena ruukkikylänä, ja kylässä vierailee vuosittain useita kymmeniä tuhansia vierailijoita. Kylän merkittävin nähtävyys on vuonna 1771 perustettu Leineperin ruukki.
Levanpelto
Levanpelto on kylä Kullaalla Ulvilassa ja myös entisen Kullaan kunnan aiempi nimi. 1.1.2005 alkaen, Ulvilan kaupungin ja Kullaan kunnan kuntaliitoksen jälkeen se on ollut osa Ulvilaa.
Ahmaus
Ahmaus on Ulvilan kylä entisen Kullaan kunnan alueella. Ahmaus on laaja, noin 20 kotia käsittävä kyläalue itäisimmässä Ulvilassa, Valtatien 11 varrella.
Palus
Palus on kylä Ulvilassa entisen Kullaan kunnan alueella, Palusjärven rannalla. Asukkaita kylässä on noin 230. Palus valittiin Satakunnan vuoden kyläksi vuonna 2000.
Elokuvavuosi 1956
Tässä artikkelissa käsitellään vuoden 1956 aikana julkaistuja elokuvia ja elokuvamaailman merkittäviä tapahtumia.
Suomen vilkkain ensi-iltavuosi
Vuonna 1956 tehtiin Suomessa ennätys ensi-iltaan tulleiden elokuvien määrässä: elokuvateattereihin tuotiin 416 elokuvaa. Elokuvateattereiden määrä kasvoi vielä vuosina 1957 ja 1958, mutta sitten television tulo alkoi vähentää sekä ensi-iltojen että teattereiden määrää.
Hermia Yrityskehitys
Hermia Yrityskehitys Oy on Tampereella tiedepuisto Hermiassa toimiva yritys, joka pyrkii avustamaan kasvuhakuisia teknologiayrityksiä ja yrittäjiksi aikovia etenkin liiketoimintaosaamisen parantamisessa ja ns. siemenrahoituksen hankkimisessa.
Hermia Yrityskehityksen tunnetuimpia rahoituskohteita on muun muassa FogScreen.
Cavallasca
Cavallasca oli kunta eli comune Italiassa Comon maakunnassa Lombardiassa Sveitsin rajalla noin 40 kilometriä Milanosta pohjoiseen ja noin neljä kilometriä Comosta länteen. Se on ollut vuodesta 2017 San Fermo della Battaglian frazione. Sen väkiluku oli 2 816, ja pinta-ala oli 2,7 km² 31. joulukuuta 2004.
Säätyvaltiopäivien valiokuntalaitos
Säätyvaltiopäivien valiokuntalaitos on Ruotsissa ja Suomessa, sekä Suomen Suurruhtinaskunnassa 1809 jälkeen toiminut säätyjen neljästä kamarista koostunut parlamentin alainen toimielin, joka käsittelee erityisalueeseensa kuuluvia lakiesityksiä. Parlamentin valiokunnat käsittelivät lähinnä valtiopäivämiesten omien lääninsä toiveita esittelemällä niistä selontekoja.
Valikuntalaitokset toimi hyvin pitkälti Ruotsin vallan aikaisten säännösten mukaisesti. Jo vuoden 1723 valtiopäiväjärjestyksessä säädettiin, että säätyjen tuli valtiopäiväasioiden sujuvan valmistelun vuoksi perustaa sopiva määrä ”lähetyskuntia”, joita sittemmin alettiin kutsua valiokunniksi.
Näiden säännösten kuitenkin huomattiin nopeasti olevan vanhentuneita. Valtiopäivätyöskentelyn käytännöt ja periaatteet olivat 54 vuoden tauon aikana unohtuneet ja tästä syystä työskentely kävi hitaasti. Säädyt tekivät vuoden 1863 valtiopäivien aikana kaksi kertaa keisarille anomuksen valtiopäivien jatkamisesta, koska asioita ei pystytty käsittelemään riittävän nopeasti. Tottumattomuuden ja päätöksenteon monimutkaisuuden tähden puhemiesneuvosto saattoi käsitellä asiaa kaksi kuukautta ennen kuin pystyi tekemään päätöksen, mihin valiokuntaan tietty esitys lähetettiin käsiteltäväksi.
Valiokuntien määrä lisääntyi 1863 valtiopäivillä
Lähde
Jotta työskentelyä olisi voitu tehostaa, myös valiokuntalaitosta muutettiin kesken valtiopäivien. Porvoon valtiopäivillä oli kokoontunut kaksi valiokuntaa: talous- ja valtiovarainvaliokunta. Vuoden 1863 valtiopäivillä kokoontui aluksi seitsemän eri valiokuntaa: laki-, talous-, valtiovarain-, suostunta-, pankki-, valitus- ja toimitusvaliokunta. Valtiopäivien aikana perustettiin myös säätytalovaliokunta ja yhdistetty laki- ja talousvaliokunta. Alun perin lakivaliokuntaan kuului 30 jäsentä, valtiopäivien edetessä puolet heistä kuitenkin siirrettiin yhdistettyyn laki- ja talousvaliokuntaan.
Vuoden 1863 valtiopäivien aikana lakivaliokunnan työmäärä oli ylivoimaisesti suurin. Lakivaliokunta käsitteli kahtakymmentäkahta asiaa, esimerkiksi kirkko-, meri- ja rikoslain uudistuksia, painovapausasetusta ja osakeyhtiö- ja kommandiittiyhtiölakia. Huomattava aika valiokunnan työstä kului edustajien jättämien anomusehdotusten käsittelyyn, joissa hallitukselta – senaatilta – pyydettiin aloitteita eri asioiden korjaamisesta.
Säätyvaltiopäivien aikana oli tyypillistä, että suurimpien lainsäädäntökokonaisuuksien valmistelu siirrettiin varta vasten perustetuille erityisvaliokunnille, kuten esimerkiksi asevelvollisuusvaliokunnalla v. 1877 ja rikoslakivaliokunnalla v. 1888. Näin pystyttiin helpottamaan lakivaliokunnan työtaakkaa.
Aateli johti puhetta
Lähde
Valiokunnan puheenjohtajan paikka kuului perinteisen tavan mukaan suvultaan vanhimmalle aatelissäädyn jäsenelle. Vuoden 1869 valtiopäiväjärjestys muutti tämän käytännön, mutta vielä 1870–luvun valtiopäivillä valiokuntien puheenjohtajina toimivat lähes yksinomaan aatelissäädyn edustajat. Valiokunnan sihteereinä toimivat sen ajan huomattavimmat tiedemiehet. Lakivaliokunnan sihteerinä vuoden 1863 valtiopäivillä oli kauppaoikeuden professori A.W. Liljenstrand.
Valiokuntien jäsenten valinnan suorittivat säädyn omat valitsijamiehet. Aatelissäädyllä oli valiokunnissa kaksinkertainen määrä edustajia muihin säätyihin verrattuna. Tästä huolimatta aatelissääty ei pystynyt sanelemaan päätöksiä. Valiokunnissa nimittäin äänestettiin säädyittäin eikä edustajien lukumäärän perusteella. Talonpoikais-säädyn osalta tämä esimerkiksi tarkoitti sitä, että valiokuntaan kuuluneiden säädyn edustajien enemmistön kannan katsottiin edustavan talonpoikien kantaa. Joskus säädyn kanta saatettiin ratkaista myös sisäisissä äänestyksissä.
Säätyjen enemmistö päätti
Lähde
Lola Krusius-Ahrenbergin mukaan säätyjen edustajat olivat usein hyvin erimielisiä valiokuntatyössään. Ainoastaan käsiteltäessä taloudellisia etuja edustajat pyrkivät toimimaan yhtenäisesti. Vuoden 1869 valtiopäivä-järjestyksen 1. pykälässä todettiin, että valtiopäivät edustivat kansaa eivätkä erillisiä säätyjä. Säätyvaltiopäivien edustajat kokivatkin tavallisesti olevansa vastuussa kansalle eivätkä omalle säädylleen.
Valiokunnassa tarvittiin vähintään kolmen säädyn hyväksyntä päätöksen tekemiseksi. Jos kaksi säätyä asettui vastustamaan kahta muuta säätyä, asia ei edennyt päätöksentekoon vaan se tavallisesti palautettiin uutta valmistelua ja lisäneuvotteluita varten. Jos neuvottelut eivät tuottaneet tulosta, jouduttiin turvautumaan arpaan.
Valiokuntien tuli mietinnöissään esittää vaihtoehtoisia ehdotuksia, jos kaksi säätyä oli asettunut kahta muuta vastaan. Asioiden käsittely edellytti jatkuvia neuvotteluita niin säädyn sisällä kuin myös säätyjen välillä. Arvontaa yritettiin loppuun asti välttää, koska sen tulos oli aina epävarma. Tästä huolimatta esimerkiksi viinan kotitarvike-polttoa säätelevä laki ratkaistiin arvalla, koska yhteistä näkemystä ei neuvotteluista huolimatta löydetty.
Valiokuntatyö edellytti säätyjen yhteistyötä
Lähde
Valiokunnat olivat säätyjen ainoa yhteinen työelin lukuun ottamatta puhemiesneuvostoa. Ne sitoivat neljä eri säätyä yhteen toimivaksi elimeksi. Valiokuntien työssä oli kolme vaihetta. Ensimmäinen ja tärkein vaihe oli valtiopäiväasioiden pakollinen valmistelu. Valiokuntien laatimat mietinnöt olivat yleensä pitkiä ja perusteellisia: ne loivat yhteisen aikataulun ja suunnan säädyissä tapahtuvalla käsittelylle. Toinen vaihe oli kompromissien aikaansaaminen eli ns. yhteensovitusmenettely, johon ryhdyttiin, kun säätyjen vastaukset tiettyyn kysymykseen erosivat eikä enemmistöä ollut saavutettavissa. Jos tässä epäonnistuttiin, se merkitsi yleensä asian raukeamista. Vuoden 1872 valtiopäivistä lähtien tällainen tilanne oli tietyissä tapauksissa mahdollista ratkaista siten, että asiasta äänestettiin. Asiaa valmistellutta yleistä valiokuntaa vahvistettiin säätyjen valitsemilla lisäjäsenillä 60 henkeä käsittäviksi, joten siinä oli 15 jäsentä kustakin säädystä. Tämä ”vahvistettu valiokunta” teki tarvittaessa päätöksiä määräraha- ja suostunta-asioista 2/3 enemmistöllä, jos näissä asioissa tarvittavaa neljän säädyn hyväksyntää ei muuten saavutettu.
Säätyvaltiopäivien valiokunnat pyrkivät tekemään kannanotoissaan kompromisseja ja sovintoesityksiä, mutta välillä tietyt poliittiset jännitteet tulivat avoimiksi ja kärjistyivät riidoiksi. Maaseudun kehittämistä koskevissa asioissa aatelisto ja talonpojat usein joutuivat ristiriitaan porvariston kanssa. Ehkä tärkein ristiriita koski kuitenkin
kielikysymystä. Vuonna 1885 lakivaliokunnan suomenkieliset jäsenet väittivät, että prokuraattorin – ylimmän syyttäjän – kertomuksesta oli jätetty pois suomen kielen oikeuksiin kohdistuneet loukkaukset. Asiasta syntyi pitkään jatkunut kiivas kielipoliittinen keskustelu, joka lopulta johti siihen, että eduskuntauudistuksen yhteydessä lakivaliokunta velvoitettiin antamaan lausunto prokuraattorin kertomuksesta, jotta säädyt voisivat sen perusteella tehdä asiantilan vaatimat esitykset keisarille.
Vuoden 1869 valtiopäiväjärjestyksessä säädettiin, että jokaisilla varsinaisilla valtiopäivillä on asetettava viisi valiokuntaa kahdeksan päivän kuluessa: laki-, talous-, valtiovarain-, suostunta- ja pankkivaliokunta. Erillistä perustuslakivaliokuntaa ei ollut vuoden 1863 valtiopäivillä, mutta vuoden 1867 valtiopäivillä sellainen perustettiin valtiopäiväjärjestyksen uudistamista varten. Sen jälkeen perustuslakivaliokunta toimi vasta viimeisillä säätyvaltio-päivillä vuosina 1904–1906.