cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Christoffer Schildt
Schildt aloitti toimittajanuransa vuonna 1932. Sota-aikana hän toimi radiosensorina sekä teki sotaselostuksia, ja vuosina 1941–1945 hän työskenteli Valtion tiedoituslaitoksen palveluksessa. Suurimman osan urastaan hän työskenteli Yleisradiossa, vuodesta 1957 ruotsinkielisen ohjelmayksikön johtajana. Hän jäi eläkkeelle vuonna 1980.
Ylioppilaaksi Schildt kirjoitti vuonna 1933 ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1943. Yleisradiouransa ohella hän vaikutti politiikassa, puolueenaan Ruotsalainen kansanpuolue. Hän toimi muun muassa puolueen nuorisojärjestön Svensk Ungdomin puheenjohtajana vuosina 1948–1953 ja Helsingin kaupunginvaltuuston jäsenenä vuosina 1948–1960. Hänen muihin luottamustehtäviinsä lukeutui Suomen ruotsinkielisen toimittajaliiton puheenjohtajuus 1959–1967.
Christoffer Schildt oli kirjailija Runar Schildtin poika.
New York Dolls (albumi)
New York Dolls on samannimisen yhdysvaltalaisen rockyhtyeen ensimmäinen studiolevy vuodelta 1973. Levyn on julkaissut alun perin PolyGram Records Inc. ja sen on tuottanut Todd Rundgren.
Albumi on omistettu Billy Dollille eli yhtyeen edesmenneelle rumpalille Billy Murcialle. Kyseessä on sama Billy Doll, jonka David Bowie mainitsee laulussaan "Time".
Levyn musiikillinen tyyli on aggressiivinen ja räväkkä. Esimerkiksi Stereo Review -lehti totesi New York Dollsin kitaroiden kuulostavan ruohonleikkureilta. Levyn myynti jäi vaatimattomaksi, mutta se sai hyvät arvostelut. Nykyisin sitä pidetään rock-klassikkona. Esimerkiksi Rolling Stone -popkulttuurilehti on listannut sen kaikkien aikojen 213. parhaaksi albumiksi.
New York Dollsiin 2000-luvulla liittynyt basisti Sami Yaffa kertoo Tie taipuu -omaelämäkertakirjassa, että albumin varsinaisen tuottamistyön teki äänittäjä Jack Douglas. Tuottajaksi merkitty Todd Rundgren oli Yaffan mukaan kyllästynyt nopeasti yhtyeen juhlimisen ja päihteidenkäytön katseluun.
Albumi valittiin vuonna 2005 hakuteokseen 1001 albumia jotka jokaisen on kuultava edes kerran eläessään.
Kappaleet
Kaikkien kappaleiden sovitukset ovat yhtyeen omaa käsialaa.
Muusikot
New York Dolls:
Lisäksi mukana ovat:
Vihiniemen kaivos
Vihiniemen rautakaivos toimi Perniössä vuosina 1690–1865. Kaivoksesta louhittiin rautamalmia toiminta-aikana yhteensä 25 269 tonnia ja malmin rautapitoisuus oli 30 %. Malmia käytettiin läheisellä Teijon ruukilla. Vihinimen rautaesiintymä löydettiin jo 1690-luvulla mutta laajamittainen kaivostoiminta alkoi vasta 1829.
Kaivoksesta on säilynyt neljä 10–15 metrin läpimittaista veden täyttämää kaivoskuilua joista kaksi on kivetty. Kaivosalueelta on löydetty ainakin kolmen rakennuksen perustukset, lisäksi alueella on kaivoksen sivukivestä rakennettuja terasseja ja pengerretty tie, kiviaitoja ja kivettyjä tasanteita.
Lähteet
60.17167°N, 23.27194°W
Catullus
pienoiskuva|200px|Nykyaikainen Catullusta esittävä patsas [[Sirmionessa, vuodelta 1935. ]] Gaius Valerius Catullus (n. 87/84 eaa., Verona – noin 54 eaa., Rooma) oli roomalainen runoilija. Catullus tunsi hyvin kreikkalaista kulttuuria. Catullus on ensimmäinen roomalainen, joka kirjoitti rakkauteen liittyvästä hellyydestä. Esikuvanaan hänellä on kreikkalainen Sapfo. Herjarunoissaan Catullus tuo esille groteskin erotiikan ja siinä tulee esille värikäs roomalainen seksielämä sekä siihen liittyvä sanasto.
Päivö Oksala on suomentanut Catulluksen säilyneet runot vuonna 1965 kokoelmana Laulujen kirja. Jukka Kemppisen suomennosvalikoima Kaikki runous ilmestyi 1990.
Elämä ja runot
pienoiskuva|200px|Carmina, 1554.
Catullus saapui Roomaan opiskelemaan 22-vuotiaana. Tavoitteena lienee ollut ura tasavaltaa palvelevana virkamiehenä. Catulluksen isä oli varakas, joten pojalla ei ollut taloudellisia huolia. Catullus luopui kunnianhimosta ja heittäytyi juhlimaan Rooman kevytmielisen ylhäisönuorison kanssa. Hän vastusti raskassoutuisena pitämäänsä vanhempaa roomalaista runoutta. Catullus ottaa esikuvakseen Sapfon keveän lemmenlyriikan ja nostaa naisen runoutensa pääaiheeksi.
Catulluksen elämä osui Rooman tasavallan lopun aikoihin, jota sävyttivät yhteiskunnalliset myllerrykset. Politiikassa väkivallan ja lahjonnan käyttö lisääntyi optimaattien ja populaarien kamppaillessa vallasta.
Tässä maailmassa liikkui myös nuori Catullus, ja sieltä hän ammensi myös aiheet runoteoksiinsa. Vallalla oli myös huoli perinteisistä roomalaisista hyveistä ja niiden säilymisestä, kuten kohtuullisuudesta, yksinkertaisesta työn ja velvollisuuksien täyttämästä elämästä ja säästäväisyydestä. Muuttumassa oli myös sukupuolimoraali, ja perinteinen kuva lapsilleen omistautuneesta, kangasta kutovasta ylhäisönaisesta oli väistymässä. Aikakauden hokema kuului, että "viattomuus on todiste rumuudesta."
.
Cicero piti Catulluksen runoja nuorisolle sopimattomina, mutta Catullus innoitti ainakin Ovidiusta, Horatiusta ja Vergiliusta. Catullus kirjoitti Rooman värikkäästä sosiaalisesta elämästä, suree kuollutta veljeään ja kertoo ystävistään (esimerkiksi runo XII). Homoseksuaalinen kulttuuri oli hänellä usein esillä, ja hän pilkkaa aikansa vallanpitäjiä, kuten Ciceroa. Myös yksinvallan tavoittelijat Pompeius ja Caesar saavat osansa. Jälkimmäisestä runoilija toteaa, että ei kärky tämän suosiota eikä myöskään halua tietää tästä mitään. Lisäksi hän pilkkaa aikansa nousukkaita.
Catullus kuoli noin 30-vuotiaana.
Teosten löytyminen
Vuonna 900 Veronan piispa Ratherius kertoo saarnoissaan lukeneensa ”epähurskaita kirjoituksia”. Kirjoitukset olivat uuden löydön, Catulluksen kirjoittamia runoja. Kirjoitukset painuivat uudelleen unholaan, mutta nousivat esiin jälleen 1200-luvun lopulla käsikirjoituksessa, jota kutsuttiin nimellä Codex Veronensis. Ensimmäiset humanistit tutkivat sitä innokkaasti, muiden mukana Petrarca. Kirjojen keräilijä Coluccio Salutati laaditutti siitä useita kopioita. Codex Veronensis on sittemmin kadonnut. Oxfordissa on tallella luultavasti suoraan Codex Veronensiksesta tehty kopio, ja sitä pidetään myös parhaana kopiona. Pariisissa on säilytetty vuodelta 1375 peräisin olevaa Codex Sarmagermanensista, ja Vatikaanissa on tallessa Codex Romanus. Ranskasta löytyy ainoastaan häälaulun sisältävä käsikirjoitus Codex Thuaneus, joka ainoana käsikirjoituksena tuntee säkeen 14. Painettuna Catulluksen runoja ilmestyi ensimmäistä kertaa Venetsiassa vuonna 1472.
Vaikutus nykyajan kulttuuriin
Catullus on innoittanut renessanssiajasta saakka kirjailijoita. Ranskassa häntä piti esikuvanaan muiden muassa François Rabelais ja Alfred de Musset. Englantilaisella kielialueella Catullus on vaikuttanut John Miltoniin, Jonathan Swiftiin, Alfred Tennysoniin ja lordi Byroniin. Vuonna 1948 ilmestyi Thornton Wilderin romaani The Ides of March, jossa seikkailevat Catullus, Cicero, Lesbia ja Caesar. Saksalaisessa kulttuuripiirissä Catullus on inspiroinut muiden muassa Friedrich Schilleriä ja Heinrich Heinea.
Musiikissa Catulluksen runouteen perustuu Monteverdin sävellys ”Lamento di Arianna”. Carl Orff on säveltänyt Catulluksen teosten pohjalta sävellykset ”Catulli carmina” vuonna 1931, ”Ludi scaenici Catulliani” vuonna 1943 ja vuonna 1951 häälaulujen pohjalta teoksen ”Trionfo di Afrodite”.
Bruno Loerzer
Bruno Loerzer (22. tammikuuta 1891 Berliini, Saksa – 22. elokuuta 1960 Hampuri, Länsi-Saksa) oli Saksan ilmavoimien kenraalieversti toisen maailmansodan aikana. Loerzer oli myös yksi johtavista ensimmäisen maailmansodan hävittäjä-ässistä 44 ilmavoitolla.
Ensimmäinen maailmansota
thumb|300px|Jagdgeschwader 26:n henkilöstöä: Bruno Loerzer keskellä, veljensä Fritz oikealla puolellaan. Loerzer värväytyi jalkaväkeen 1911. Hän siirtyi vastaperustettujen ilmailujoukkojen lentokoulutukseen kesällä 1914. Ensimmäisen maailmansodan alussa hän lensi tarkkailukonetta, jonka tarkkailijana toimi Hermann Göring. Kesäkuussa 1915 Loerzer siirtyi taistelulentokoulutukseen, josta hän pääsi kenttälentoyksikköön elokuussa. Hän haavoittui vaikeasti huhtikuussa 1916 ja vietti loppuvuoden sairaalassa. Tammikuussa 1917 hänet nimitettiin hävittäjälaivue 26:n komentajaksi. Siihen mennessä hän oli ansainnut kaksi pudotusta. Lokakuussa 1917 Loerzerin tilillä oli jo 20 voitettua ilmataistelua. Loerzerin alaisuudessa palveli hänen veljensä Fritz, joka saavutti sodan aikana 11 ilmavoittoa.
Loerzer palkittiin Pour le Meritellä helmikuussa 1918. Samassa yhteydessä hänet nimitettiin Jagdgeschwader 3:n komentajaksi. Lentoyksikkö teki tuhojaan BMW:n moottoreilla varustetuilla Fokker D.VII -koneillaan ja Loerzer saavutti viimeisen eli 44. ilmavoittonsa syyskuussa 1918. Hänet ylennettiin kapteeniksi hiukan ennen akselivaltojen antautumista marraskuussa 1918.
Sotien välinen aika
Sodan jälkeen Loerzer toimi kommunistien kapinoita tukahduttaneissa vapaajoukoissa (Freikorps). Hän lensi Baltian alueella tukien Eiserne Division-vapaajoukkoa. Hän erosi armeijasta maaliskuussa 1920 pysyen mukana siviili-ilmailussa.
Vuonna 1930 Loerzerista tuli Saksan lentokoneen omistajien liiton puheenjohtaja. Adolf Hitlerin ja kansallissosialistisen puolueen valtaantulon myötä vanha sotakaveri Göring nimitti Loerzerin tuli Saksan ilmailu-urheiluyhdistyksen puheenjohtajaksi ja natsi-Saksan ilmailu-urheilujohtajaksi.
Toinen maailmansota
Toisen maailmansodan alussa Loerzer komensi 2. lentodivisioonaa ja Puolan offensiivin jälkeen II lentoarmeijakuntaa, joka osallistui Ranskan valtaukseen alkukesällä 1940. Ranskassa käytettiin Loerzerin ja Heinz Guderianin yhdessä kehittämää maavoimia tukevaa pommitustaktiikkaa, jossa pienet osastot pommittivat vihollisen maajoukkoja jatkuvana tasaisena virtana, sen sijaan että suuri osasto olisi hyökännyt kerran tai kahdesti päivän aikana. Guderian ja Loerzer olivat kokeilleet taktiikkaa jo Mlawassa puolalaisia vastaan 3. syyskuuta 1939.
Loerzer johti II lentoarmeijakuntaa taistelussa Britanniasta 1940–1941. Yksikkö osallistui operaatio Barbarossaan itärintamalla 1941, kunnes se siirrettiin Välimerelle joulukuussa 1941. Helmikuussa 1943 Loerzer ylennettiin kenraalieverstiksi ja siirrettiin ilmailuministeriöön. Joulukuussa 1944 hänet siirrettiin Wehrmachtin komentajareserviin, eikä hän saanut enää uusia tehtäviä sodan aikana.
Italialainen keittiö
thumb|300px|Pizza on yksi tunnetuimmista italialaisista ruokalajeista. Kuvassa eteläitalialainen pizza. Italialainen keittiö perustuu yksinkertaiseen ja laadukkaista raaka-aineista tehtyyn kotiruokaan. Italialainen ruoka on perinteitä noudattavaa. Hyvällä ruoalla on italialaisille hyvin suuri merkitys, ja laadukasta ruokaa ja raaka-aineita onkin maassa helposti saatavilla.
Ominaispiirteet
Italialaisen keittiön kolme peruspilaria ovat alueellisuus, autenttisuus ja omavaraisuus. Pohjoisen ja etelän ruoat eroavat toisistaan huomattavasti, ja jokaisella kylällä ja perheellä on oma tapansa laittaa ruokaa. Monella italialaiskylällä on omat erikoisuutensa ja ruokasanastonsa, joita ei tunneta muualla. Monella tunnetulla italialaisella raaka-aineella onkin alkuperää kuvaava nimi, kuten Parman kinkku tai Gaetan oliivi. Erityisen tärkeitä italialaisille ovat raaka-aineet. Italian ruoka noudattaakin tiukasti sesonkeja: saatavilla on meneillään olevan vuodenajan sesonkituotteita, minkä seurauksena raaka-aineet ovat yleensä lähiruokaa ja laadukkaita. Italialaiseen omavaraisuuteen kuuluu muun muassa omista puutarhoista saatavien kasvisten runsas käyttö. Myös eläinten ruhoista hyödynnetään mahdollisimman suuri osa.
Alueelliset keittiöt
Pohjois- ja Etelä-Italian keittiöissä on paljon eroja. Pohjois-Italiassa käytetään paistamisessa lähinnä voita ja Etelä-Italiassa oliiviöljyä. Pohjoisessa syödään tuorepastaa, riisiä ja polentaa siinä kun etelässä suositaan kuivapastaa. Pohjoisen ruokia haudutetaan viinissä, etelän ruokia tomaatissa. Etelän ja pohjoisen ruokakulttuurit alkoivat lähentyä toisiaan 1900-luvun viimeisinä vuosikymmeninä.
Ulrich Grauert
Ulrich Grauert (6. maaliskuuta 1889 Berliini, Saksa – 15. toukokuuta 1941 Saint-Omer, Ranska) oli natsi-Saksan ilmavoimien Luftwaffen kenraalieversti toisen maailmansodan aikana.
Italialainen keittiö
Alueelliset keittiöt
thumb|350px|Italian alueet. Sisilian yksinkertaisessa keittiössä on vaikutteita Ranskasta, Afrikasta, Kreikasta ja arabimaista, mikä näkyy esimerkiksi ruokalajien hapanimelistä mauista ja kuivattujen hedelmien käytöstä. Sitrushedelmät ja kala ovat suosittuja. Antipastoja sen sijaan ei paljon käytetä. Sisiliassa on myös rikas viinikulttuuri. Sardinian perinteiseen talonpoikaiskeittiöön kuuluvat etenkin lammasruoat, grillattu porsas, tuliset makkarat, vahvat juustot ja persoonalliset leivät. Meren antimet eivät ole kovinkaan merkittävässä asemassa.
Ulrich Grauert
Kadettikoulua käynyt Grauert liittyi vänrikiksi Saksan keisarilliseen armeijan tykistöön vuonna 1909. Ensimmäisen maailmansodan alun hän palveli tykistössä, kunnes siirtyi ilmavoimiin maaliskuussa 1915. Hän lensi aluksi tarkkailijana, kunnes siirtyi taistelulentäjäksi joulukuussa 1915. Hän yleni kapteeniksi 1917 ja ehti toimia sodan viimeisenä vuonna myös tykistönupseerina.
Italialainen keittiö
Alueelliset keittiöt
Calabria on Italian vihannesaitta. Siellä käytetään paljon chiliä, ja keskeiset raaka-aineet ovat tonnikala, miekkakala, lammas ja porsas. Calabrian viineistä 90 % on punaisia. Vuoristoinen Basilicata tunnetaan etenkin chilin ja porsaan suosimisesta. Campanian ruokakulttuuri on yksi Italian tunnetuimmista, ja sieltä ovat kotoisin muun muassa pizza, spagetti, tomaattikastike ja mozzarella. Apuliassa rakastetaan etenkin tomaattia ja kalaa, ja siellä tuotetaan runsaasti viiniä ja oliiviöljyä. Abruzzossa ja Molisessa yhdistyy merellinen ja vuoristoinen keittiö, tuore kala sekä raskaat padat ja makkarat. Alueen chilit ja sahramit ovat kuuluisia.
Latium on paljolti yhtä kuin Rooma, ja sen keittiö tunnetaan erityisesti sisäelinresepteistään, artisokasta, bruschettasta ja porchettasta. Umbria on Keski- ja Etelä-Italian ainoa sisämaamaakunta, "Italian vihreä sydän". Siellä suositaan porsasta, riistaa ja sieniä, sekä makkaroita ja salamia.
Ulrich Grauert
Saksan ilmavoimat lakkautettiin itsenäisenä haarana Versailles’n rauhansopimuksen nojalla 1920. Weimarin tasavallan aikana Grauert siirtyi jälleen tykistöön toimien muun muassa komentajana eri yksiköissä sekä esikuntaupseerina.
Italialainen keittiö
Alueelliset keittiöt
Toscanan "köyhän keittiöksi" (cucina povera) kutsuttu ruokaperinne on tukevaa, yksinkertaista ja italialaisittain rajallisesta ruoka-ainevalikoimasta koostuvaa. Esimerkiksi pappa al pomodoro -niminen leipä-tomaattipata kostuu alle kymmenestä raaka-aineesta. Monissa muissakin ruokalajeissa käytetään kuivamaan päässeitä leiväntähteitä. Esimerkiksi kylmänä tarjottavassa panzanella-muhennoksessa on vanhaa leipää, kypsentämättömiä tomaatteja, punasipulia, kurkkua ja basilikaa. Leivän ohella käytetään runsaasti palkokasveja, kaalia ja tomaattia. Naudanlihaa ei käytetä, koska toscanalaisilla oli aiemmin tyypillisesti vain yksi sika, joka teurastettiin kerran vuodessa ja hyödynnettiin sisäelimiä myöten. Eniten syötiin haudutettua kanaa ja helposti pyydettävää riistaa kuten kaneja, jäniksiä ja fasaaneja. Toscanan viinit ovat maailmankuuluja, kuten punainen chianti ja jälkiruokaviini vin santo. Marchen monipuolinen keittiö on sekoitus pohjoista ja etelää.
Ulrich Grauert
Adolf Hitlerin johtaman kansallissosialistisen puolueen noustessa valtaan vuonna 1933 everstiluutnantin arvoinen Grauert työskenteli sotaministeriössä ilmapuolustustehtävissä. Hänet siirrettiin pian uuteen ilmailuministeriöön osastopäälliköksi.
Italialainen keittiö
Alueelliset keittiöt
Liguria tunnetaan erityisesti kasvisruoista ja yrteistä kuten basilikasta. Piemontea pidetään usein Italian kulinarismin keskuksena, ja sen ruokakulttuurissa on paljon vaikutteita Ranskasta. Maakunnan punaviinit barolo ja barbaresco ovat Italian parhaita. Aostanlaakson alppikeittiöön kuuluvat padat, fondue ja polenta. Lombardia on Italian suurin riisintuottaja, ja sen risotto ja polenta ovat kuuluisia. Sieltä ovat myös kotoisin kuuluisat juustot gorgonzola ja taleggio. Maakunnan Franciacortan alueen kuohuviinit ovat Italian laadukkaimpia. Varakkaana alueena Lombardia on myös Italian ruokatrendien edelläkävijä. Lombardiassa on syöty lisäkkeenä perinteisesti polentaa eli maissipyöryköitä tai -puuroa.
Ulrich Grauert
Toisen maailmansodan syttyessä Grauert johti 1. ilmadivisioonan Puolan offensiivin kääntyessä nopeasti voittoisaksi Grauert ylennettiin kenraaliksi (General der Flieger) lokakuussa 1939. Hän osallistui Ranskan taisteluun ja sitä seuranneeseen taisteluun Britanniasta I lentoarmeijakunnan komentajana. Ranskan antauduttua heinäkuussa 1940 hyvin ammattitaitoinen Grauert palkittiin kenraalieverstin arvolla ja rautaristin ritariristillä.
Italialainen keittiö
Tyypillisiä italialaisia ruokia
Pizza ja pastaruoat ovat italialaisen keittiön tunnetuimmat edustajat. Pizza ja tomaatin käyttö saivat alkunsa Napolissa. Etelä-Italian keittiön antimet, kuten kuivapasta, tomaattikastike, mozzarella ja pizza tunnetaan ulkomailla parhaiten, koska 1900-luvun taitteessa Italiasta lähteneet siirtolaiset tulivat lähinnä Etelä-Italiasta.
Tyypillisiä italialaisia arkiruokia ovat pastaruokien lisäksi vitello tonnato eli vasikanlihaa tonnikalakastikkeessa, risotto ja munakoisovuoka. Arkiaterialla ruokajuomana tarjotaan viiniä ja vettä. Kuuluisia italialaisia jälkiruokia ovat tiramisu, panna cotta ja jäätelö, jota syödään paljon eteläosissa.
Pizza
Aito italialainen pizza vaihtelee alueen mukaan: esimerkiksi roomalainen pizzapohja on ohut ja rapea, napolilainen taas pehmeä. Pizza Napoletana on saanut EU:n tuotesuojan. Aito napolilainen pizza kuuluu paistaa noin 1-2 minuutin ajan lähes 500-asteisessa kiviuunissa. Italialaisissa pizzoissa juustona käytetään lähes aina mozzarellaa. Pizza bianca ei sisällä tomaattia, vaan esimerkiksi perunaa, sipulia tai pelkkää mozzarellaa. Pizza marinara ei sen sijaan sisällä lainkaan juustoa, vaan pelkkää tomaattia, valkosipulia, yrttejä ja oliiviöljyä.
Viinit
Italian viinit ovat maailman tunnetuimpia ja maa on yksi maailman suurimmista viinintuottajista. Italian viinintuotantoon kuuluu paikallisuus, ja suurinta osaa maan viineistä ei tunneta oman tuotantoalueensa ulkopuolella. Italian tunnetuimpia viinejä ovat punaviinit barolo, barbaresco ja chianti, kuohuviini prosecco sekä Martini-vermutti.
Väkevät alkoholijuomat
Italiassa väkeviä alkoholijuomia juodaan etenkin digestiiveinä jälkiruuan yhteydessä. Tunnettuja juomia ovat ainakin viinin puristusjäämistä tislattu grappa, Amaretto-mantelilikööri, Limoncello-sitruunalikööri ja Galliano-yrttilikööri. Aperitiiveista tunnetuimpia ovat Campari sekä hieman miedompi Aperol.
Juustot
Italiassa juustoja syödään etenkin alkuruokana, mutta harvoin heti aterian jälkeen tai leivän päällä. Tunnetuimpia juustoja ovat muun muassa caciocavallo, fontina, gorgonzola, Grana Padano, mascarpone, mozzarella, parmesaani, pecorino, ricotta ja taleggio.
Ruokailurytmi
Italialainen ruokailurytmi poikkeaa pohjoiseurooppalaisesta ruokailurytmistä. Aamupalan äärellä ei vietetä pitkää tovia, vaan italialaiset juovat aamukahvinsa nopeasti usein kahvilassa matkalla töihin. Kahvin – espresson tai cappuccinon – seurana on joko keksejä tai yleensä makea voisarvi (cornetto), joita saa erilaisilla täytteillä. Cappuccinoa italialaisilla on tapana nauttia vain aamuisin, keski- ja iltapäivällä nautitaan lähinnä espressoa.
Lounas syödään aikaisintaan kello 13, usein myöhemmin. Illallinen nautitaan sananmukaisesti vasta illalla: ruokailua ei yleensä aloiteta ennen kello 19.30. On tavallista, että illallista ryhdytään tarjoilemaan lähempänä iltayhdeksää. Illallinen on tärkeä yhteenkokoontumishetki, johon kuuluu olennaisena osana seurustelu perheen tai ystävien kanssa. Pohjois-Italiassa syödään yleensä selvästi aikaisemmin kuin etelässä. Etelä-Italiassa on usein vielä tapana syödä lounasta kotona perheen kanssa myös kesken työpäivän.
Italialainen ateria
thumb|Antipasti, italialaisia alkupaloja Italialainen menu koostuu perinteisesti viidestä osasta: alkupalasta, väliruoasta, pääruoasta, lisukkeista ja jälkiruoasta.
Ateriaa edeltää usein aperitiivijuoma, joka voi olla esimerkiksi lasillinen kuohuviiniä tai camparia. Aperitiivin kanssa nautitaan usein pieni makupala, jonka nimi vaihtelee maakunnittain. Ravintola-aterian aluksi tilataan vettä, joka voi olla hiilihapollista tai hiilihapotonta.
Alkupalat eli antipasti nautitaan aluksi tarjoiltavan leivän ja varsinaisen ruoan välissä. Antipastoihin voi kuulua muun muassa marinoituja kasviksia, leikkeleitä, munakasta, juustoa tai salaattia. Salaatin kanssa nautitaan usein oliiviöljyä, etikkaa, suolaa ja pippuria.
Väliruoan eli primon tarkoitus on viedä pahin nälkä ennen pääruoan tarjoilua. Primo koostuu pienestä annoksesta pastaa, risottoa, keittoa, gnocchiksi kutsuttuja taikinamykyjä tai polentaa. Pääruoka eli secondi on yleensä lihaa tai kalaa, joka tarjoilaan leivän tai lisukkeen kanssa, joka voi olla esimerkiksi kypsennettyjä vihanneksia tai salaattia.
Aterian päätteeksi nautitaan kuorittuja hedelmiä ja viikonloppuisin makeampia jälkiruokia, kuten tiramisua tai pannacottaa. Jälkiruoan jälkeen nautitaan usein kahvi, yleensä espresso. Yleinen on myös digestiivi (digestivo), ruoansulatusta helpottamaan tarkoitettu alkoholijuoma.
Guinea-Bissaun lippu
thumb|250px|right|Guinea-Bissaun lippu, suhteina 1:2 Guinea-Bissaun lippu on Guinea-Bissaun tasavallan virallinen lippu. Se otettiin käyttöön 24. syyskuuta 1973, jolloin maa julistautui Portugalista itsenäiseksi.
Kuvaus
Lipun pohjana on maan valtapuolueen PAIGC:n (Partido Africano para a Independencia da Guine e Cabo Verde) puoluelippu, josta puolueen nimilyhenne on poistettu. Tämä puolue oli valtion alkuvaiheessa ainoa sallittu puolue. Nyttemmin Guinea-Bissaussa on monipuoluejärjestelmä. PAIGC:n lippu puolestaan pohjautui Ghanan lippuun, jossa ensimmäisenä vuonna 1957 käytettiin panafrikkalaisena tunnettua väriyhdistelmää punainen, keltainen, vihreä ja musta. Ghanalaisen tulkinnan mukaan musta tähti kuvaa Afrikan yhtenäisyyttä, ja punainen edustaa itsenäisyystaistelua ja siinä vuodatettua verta. Keltainen symboloi kultaa ja mineraalirikkausia ja vihreä sademetsiä ja luontoa.
Kehitelmänä edellisestä Guinea-Bissaun lipun punaisen katsotaan edustavan kansan uurastusta ja kärsimystä siirtomaakaudella ja uhrausta vapaustaistelussa. Musta tähti symboloi Afrikkaa ja sen mustia ihmisiä, sekä Afrikan kansojen ihmisarvoa, vapautta ja rauhaa. Keltainen Auringon ja elämän energian väri kuvastaa virallisen tulkinnan mukaan työn hedelmiä ja hyvinvointia tuovaa satoa. Vihreä edustaa (maan eteläosien) trooppista luontoa ja on toivon väri.
Liège–Bastogne–Liège 2009
Liège–Bastogne–Liège 2009 oli järjestyksessään 95. maantiepyöräilyn Liège–Bastogne–Liège-kilpailu. Se käytiin 261 kilometrin reitillä Liègestä Bastognen kautta Ansiin 26. huhtikuuta 2009.
Cyril Gautier lähti irtiottoon runsaan 60 kilometrin ajon jälkeen. Hän sai myöhemmin seurakseen Marcel Wyssin, Nico Sijmensin ja Hubert Dupontin. He kasvattivat eron pääjoukkoon parhaimmillaan lähes 12 minuuttiin. Irtiotossa pysyi pisimpään Gautier, joka tavoitettiin noin 34 kilometrin päässä maalista.
Tämän jälkeen kärjessä ajoi kuusikko Aleksandr Kolobnev, Karsten Kroon, José Serpa, Roman Kreuziger, Egoi Martinez ja alkuperäiseen karkulaisryhmään kuulunut Dupont. Philippe Gilbert lähti irtiottoon pääjoukosta 30 kilometriä ennen maalia. Hän tavoitti pian kärkiryhmän ja jätti sen saman tien. 24 kilometriä ennen maalia häntä lähti takaa-ajamaan Leonardo Duque. 20 kilometriä ennen maalia Andy Schleck hyökkäsi pääjoukosta. Hän ohitti nopeasti sekä Kolobnevin ryhmän että Duquen ja tavoitti Gilbertin 18 kilometriä ennen maalia. Gilbert putosi Schleckin kyydistä seuraavan kilometrin aikana.
Schleck kasvatti tasaisesti eroa takaa-ajajiin. Kymmenen kilometriä ennen maalia ero oli jo minuutti ja kolme kilometriä myöhemmin yli puolitoista minuuttia. Maalissa hän oli minuutin ja 17 sekuntia ennen Joaquim Rodríguezia, joka karkasi pääjoukosta viimeisen kilometrin alkaessa. Davide Rebellin sijoittui kolmanneksi.
Mynnilänalanen
Mynnilänalanen on Päijät-Hämeessä Sysmässä Mynnilän kylän lähellä sijaitseva järvi.
Maantietoa
Järven pinta-ala on 89 hehtaaria, se on 2,4 kilometriä pitkä ja 1,4 kilometriä leveä. Järvellä on kartan mukaan kolme saarta. Sen rantaviivan pituus on 10,3 kilometriä.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Suur-Päijänteen alueen (14.2) Päijänteen alueella (14.22), jonka Pianakkaojan valuma-alueeseen (14.228) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 85,5 metriä mpy.
Kuppikakku
pienoiskuva|Vadelma-suklaakuppikakku Kuppikakku eli vuokaleivos on pieni ja makea leivonnainen, jossa on yleensä kuorrutus. Kuppikakkuja on syöty Yhdysvalloissa jo 1800-luvun alusta alkaen.
Kuppikakun valmistuksessa rasva ja sokeri vatkataan ensin vaahdoksi kuivakakkutaikinoiden tapaan, ja muut ainesosat lisätään sitten vaahdon joukkoon. Kuppikakkuun voi käyttää esimerkiksi pähkinöitä, suklaata, marjoja tai hedelmiä. Kuppikakut paistetaan uunissa pienissä vuoissa ja koristellaan ennen tarjoilua esimerkiksi tuorejuustosta, voista ja tomusokerista tehdyllä kuorrutteella.
Kuppikakku eroaa muffinista valmistustavaltaan ja makeudeltaan sekä siinä, että kuppikakkuun kuuluu kuorrutus.
Ravintolavaunu
thumb|250px|Kanadalaisen [[VIA Rail junayhtiön ravintolavaunu.]] Ravintolavaunu on junaan liitetty ravintola- ja kahvilapalveluja matkustajille tarjoava vaunu. Lyhyempien matkojen kaukojunissa ravintolavaunun sijasta junassa voi olla kärrymyyntiä tai kahvilavaunu, jonka tuotevalikoima yleensä on ravintolavaunua suppeampi.
Neuvostoliitossa ja nykyäänkin Venäjän rautateillä ravintolavaunussa voidaan tarjota täydellinen ateriakokonaisuus alkupaloista keittoon, pääruokaan ja jälkiruokaan väkevinkin alkoholijuomin. Se muistuttaa pistäytymispaikan sijaan täyden ravintolaillan viettämistä. Neuvostoliiton rautateillä matkustajajunanvaunut ja ravintolavaunut oli valmistettu Saksan demokraattisessa tasavallassa.
Ravintolavaunut Suomessa
thumb|250px|VR:n kaksikerroksinen vaunu, jossa ravintola on alakerrassa. Yläkerrassa on lisämaksullisia matkustajapaikkoja.
Historia
Ravintolavaunua ehdotettiin Suomessa ensimmäisen kerran vuonna 1909, kun junien kulun nopeutuessa aika ei enää riittänyt väliasemilla aterioimiseen. Toiminta alkoi vuonna 1912. Omia ravintolavaunuja Valtionrautatiet hankki vuonna 1936.
1900-luvun alussa ravintolavaunut olivat ”luksusravintoloita”, joihin kansalaisilla ei useinkaan ollut varaa. Suomen ensimmäisenä ravintolavaunuyrittäjänä oli belgialainen Compagnie Internationale des Wagons-Lits. Sen rinnalla ryhtyi junatarjoilua harjoittamaan Matkaravinto Oy vuonna 1938. Wagons-Lits vetäytyi Suomesta vuonna 1959, ja samana vuonna sen tilalle tuli kilpailijaksi kotimainen ravintoloitsija Suomen Ravintolavaunu Oy. Sekä Matkaravinnon että Suomen Ravintolavaunun toiminta jatkui 1970-luvun lopulle, jolloin näiden tilalle VR ja Yhtyneet Ravintolat Oy perustivat yhteisyrityksen Liikenneravintolat Oy, nykyisen Avecran.
Avecra Oy on VR-yhtymän kokonaan omistama tytäryhtiö, jonka ala on ravintolaliiketoiminta junissa ja asemilla. Avecralla vastaa päivittäin yli 160 kaukojunan ravintolapalveluista.
VR:llä on ollut kalustossaan useita erityyppisiä, kahvila- ja ravintolapalveluita tarjoavia vaunuja, joista osa on reittiliikenteessä ja osa vain tilauskäytössä (esimerkiksi klubi- ja diskovaunut). Jokaisessa junatyypissä on hieman erilainen tuotevalikoima ja konsepti, Pendolinoissa ravintolan nimi on Prego ja junan alkuperämaan mukaan italialaistyylinen sisustus sekä myynnissä esimerkiksi italialaista olutta.
Nykyään
VR on päättänyt 2010-luvun lopussa remontoida ravintolavaunut yhtenäisen konseptin alle, jolloin erityyppisistä ja -nimisistä vaunuista luovutaan. Uusien kaksikerrosvaunujen valmistumisen myötä Intercity-junissa käytetään lähinnä niitä yksikerroksisten vaunujen käytön vähentyessä.
Lyhyempien matkojen kaukojunissa, esimerkiksi Helsinki–Turku-välillä, ravintolavaunun sijasta junassa voi olla myyntikärry, jonka tuotevalikoima on ravintolavaunua suppeampi.
Ravintolavaunut Ruotsissa
pienoiskuva|Bistro-osasto ruotsalaisessa X2000-junassa Ensimmäiset ravintolavaunut otettiin käyttöön Uppsalan ja Gävlen välillä vuonna 1894, ja ne oli tarkoitettu lähinnä ensimmäisen luokan matkustajille.
Perinteisiä ravintolavaunuja oli pidempien yhteyksien Intercity-junissa 1990-luvulle asti, ja niiden valikoimiin kuului lähinnä kotiruokaa. SJ lakkautti suurimman osan ravintolavaunuista 1990-luvulla, ja osaan matkustajavaunuista rakennettiin pieni kahvio. Samalla valikoima supistui voileipiin ja muuhun kylmätarjoiluun. Käyttöönotetuissa X2000-suurnopeusjunissa oli aluksi paikalle tarjoiltu lämmin ateria ensimmäisessä luokassa, muille matkustajille oli tarjolla kylmää syötävää bistrossa. 2000-luvulla bistro-osastojen valikoimiin on otettu myös lämmitettäviä valmisruokia ja pikaruokaa, jonka asiakas lämmittää itse.
Ravintolaosastoja on Tukholmasta lähtevissä Intercity-junissa ja lisäksi kaikissa X2000- ja SJ3000-junissa on bistro-osasto. Lisäksi monissa alueellisissa junissa, kuten Öresundstågissa ja Norrtågissa on ravintolapalveluja. Ruotsalaisista junista vain Snälltågetissa on perinteinen ravintolavaunu.
Sebastian Shaw
Sebastian Lewis Shaw (29. toukokuuta 1905 Holt, Norfolk – 23. joulukuuta 1994 Brighton) oli englantilainen näyttelijä, runoilija ja kirjailija. 65 vuotta kestäneen uransa aikana hän esiintyi kymmenissä näyttämöesityksissä ja yli 40 elokuva- ja televisiotuotannossa.
Shaw syntyi ja kasvoi Norfolkissa ja teki teatteridebyyttinsä kahdeksanvuotiaana Lontoossa. Hän opiskeli näyttelemistä Gresham’s Schoolissa ja Royal Academy of Dramatic Artissa. Vaikka hän työskenteli pääasiassa Lontoossa, hän teki Broadway-debyyttinsä vuonna 1929 Patrick Hamiltonin näytelmässä Rope.
Shaw tunnetaan myös hänen lyhyestä roolistaan Jedin paluussa, alkuperäisen Tähtien sota -trilogian viimeisestä osassa, missä hän esitti kypärätöntä Anakin Skywalkeria ja tämän henkeä aivan elokuvan lopussa.
Shaw kuoli vuonna 1994 luonnollisista syistä.
Otto Dessloch
Otto Dessloch (kirjoitetaan myös Deßloch, 11. kesäkuuta 1889 Bamberg, Saksa – 13. toukokuuta 1977 München, Saksa) oli natsi-Saksan ilmavoimien Luftwaffen kenraalieversti toisen maailmansodan aikana.
Dessloch liittyi upseerioppilaaksi Baijerin kuninkaallisten maavoimien rakuunayksikköön 5. baijerilaiseen Chevaulegers-rykmenttiin heinäkuussa 1910. Hänestä tuli joukkueenjohtaja seuraavan vuoden maaliskuussa ja vuonna 1912 hänet ylennettiin luutnantiksi.
Ensimmäinen maailmansota
Dessloch haavoittui länsirintamalla heti suursodan alussa ja toivuttuaan vuoden 1914 lopulla hän pääsi lentokoulutukseen vastaperustettuihin ilmailujoukkoihin. Lokakuun 1916 lopulla hän joutui pakkolaskeutumaan neutraaliin Sveitsiin, jossa hänet internoitiin. Dessloch päästettiin palaamaan Saksaan tammikuussa 1917 ja hänet siirrettiin lentäjäksi 16. ilmataistelulaivueeseen (Jasta 16). Myöhemmin huhtikuussa hänet siirrettiin 35. ilmataistelulaivueeseen (Jasta 35), jonka komentajaksi hänet pian nimitettiin. Joulukuussa Dessloch määrättiin kouluttajaksi ilmailujoukkojen lentäjäkouluun. Kahta päivää ennen sodan loppumista 11. marraskuuta 1918 hän sai siirron Sonthofenin lentotukikohdan komendantiksi. Hänet palkittiin sodan aikana useilla mitaleilla, kuten muun muassa 1. ja 2. luokan rautaristeillä.
Sotien välinen aika
Dessloch pysyi tehtävässä huhtikuuhun 1919 asti, jolloin hän liittyi Franz Ritter von Eppin vapaajoukkoyksikköön sen vapaaehtoisen lentoyksikön komentajaksi.
Versailles’n rauhansopimus rajoitti Weimarin tasavallan armeijaa Reichswehriä. Sen koko pienennettiin 100 000 mieheen ja sillä ei saanut olla itsenäisiä ilmavoimia. Tällöin osa sodan aikaisten ilmavoimien henkilöstöstä siirtyi maavoimien pieniin lentotiedusteluosastoihin ja loput niistä, jotka saivat jäädä armeijaan siirtyivät sen muihin haaroihin. Dessloch siirtyi aluksi viestiupseeriksi jalkaväkeen, kunnes pääsi takaisin rakuunoihin vuonna 1921.
Ilmavoimia kuitenkin kehitettiin, vaikka niitä ei saanut olla olemassa. 1920-luvulla Dessloch oli mukana salaisessa Saksan ja Neuvostoliiton sotilasyhteistyöprojektissa, jossa koulutettiin saksalaisia lentäjiä Neuvostoliiton alueella rauhansopimuksen noudattamista valvovien liittoutuneiden tietämättä. Hän jatkoi salaista tehtäväänsä ”erikoistehtävissä” 7. jalkaväkidivisioonan esikunnan alaisena. Lentäjiä koulutettiin siviili-ilmailukerhoissa ja Erhard Milchin johtaman lentoyhtiö Lufthansan alaisuudessa.
Kansallissosialistinen puolue nousi valtaan Saksassa tammikuussa 1933. Luftwaffen kehittäminen alkoi välittömästi maavoimien alaisuudessa. Dessloch siirtyi maavoimien Luftwaffeen joulukuussa 1933, jolloin hänestä tuli Cottbusin lentäjäkoulun johtaja ja ilmatukikohdan komentaja. Luftwaffe perustettiin uudelleen itsenäisiksi ilmavoimiksi vasta vuonna 1935. Tällöin everstiluutnantin arvoinen Dessloch jatkoi ilmavoimien koulutuslaitosten johtajana, kunnes lokakuussa sai siirron komentajaksi lentoryhmä 155:een, joka nimettiin pommikoneryhmäksi marraskuussa 1936.
Toinen maailmansota
Toisen maailmansodan alkaessa Dessloch komensi 6. lentodivisioonaa, kunnes hänet siirrettiin II ilmatorjunta-armeijakunnan komentajaksi lokakuussa 1939. Tammikuussa 1942 hänet ylennettiin ilmatorjuntatykistön kenraaliksi. I ilmatorjunta-armeijakuntaa hän komensi huhtikuusta 1942 syyskuuhun 1943. Vuosina 1942–1943 hän toimi alkuun Luftwaffen Kaukasuksen ja myöhemmin Kubanin aluekomentajana itärintamalla.
Huhtikuussa 1945 natsi-Saksan viimeisten taistelujen aikana 4. ilma-armeija hajotettiin ja siirrettiin osaksi 6. ilma-armeijaa. Dessloch siirrettiin Luftwaffen 4. komentoryhmän johtoon. Kuun lopulla hänet siirrettiin jo lähes kokonaan tuhotun 6. ilma-armeijan komentajaksi. Dessloch jäi liittoutuneiden sotavangiksi Saksan antautumisen jälkeen 8. toukokuuta 1945. Hänet vapautettiin internointileiriltä vuonna 1948. Elämänsä loppuajan Dessloch omisti ratsastusurheilulle. Hän kuoli Münchenissä vuonna 1977.
Iman
thumb|Iman (2009) Iman Abdulmajid eli Iman (s. 25. heinäkuuta 1955 Mogadishu) on somalialais-yhdysvaltalainen malli ja näyttelijä.
Iman opiskeli Egyptissä ja myöhemmin Nairobin yliopistossa Keniassa ja hän puhuu sujuvasti viittä eri kieltä: somaliaa, arabiaa, italiaa, ranskaa ja englantia.
The Sentinel – salaliitto
The Sentinel – salaliitto on Clark Johnsonin ohjaama trilleri vuodelta 2006. Elokuvan pääosissa ovat Kiefer Sutherland, Michael Douglas, Kim Basinger ja Eva Longoria. Elokuvan budjetti oli 60 miljoonaa dollaria, ja se tuotti 78 miljoonaa.
Iman
Iman on Yhdysvaltain ja Somalian kansalainen. Ensimmäisen kerran Iman meni naimisiin Somaliassa 18-vuotiaana, mutta liitto päättyi eroon noin vuotta myöhemmin. Yhdysvaltoihin asetuttuaan hän meni naimisiin koripalloilija Spencer Haywoodin kanssa vuonna 1977. Tytär Zulekha Haywood syntyi vuonna 1978, mutta pari otti avioeron 1987. Vuodesta 1992 lähtien hän oli naimisissa David Bowien kanssa, jonka kanssa hänellä on vuonna 2000 syntynyt tytär Alexandria Zahra Jones. Iman ja hänen perheensä asuvat Manhattanilla sekä Lontoossa.
Iman on Iman Cosmeticsin toimitusjohtaja. Hän on näyttelijänurallaan esittänyt muun muassa Martia-nimistä muodonmuuttajaa vuoden 1991 elokuvassa Star Trek VI – Tuntematon maa. Iman on myös esittänyt Michael Jacksonin musiikkivideolla "Remember the Time" Egyptin kuningatar Nefertitiä.
Eduardo Iturralde González
Eduardo Iturralde González (s. 20. helmikuuta 1967 Arrankudiaga, Biskaja, Espanja) on espanjalainen entinen jalkapalloerotuomari.
Iturralde Gonzálezista tuli vuonna 1998 kansainvälinen erotuomari. Ensimmäisen ottelunsa Espanjan Primera Divisiónissa hän tuomitsi 3. syyskuuta 1995. Myöhemmin urallaan hän tuominnut muun muassa Real Madridin ja Barcelonan välisiä kohtaamisia sekä Espanjan cupin loppuottelun.
Kauden 2001–2002 päätteeksi urheilulehti Marca valitsi hänet Primera Divisiónin parhaaksi erotuomariksi (Guruceta).
Kristin Mürer Stemland
Stemland hiihti ensimmäisen kilpailunsa maailmancupissa 8. maaliskuuta 2000 sijoittuen 55. sijalle Oslossa perinteisen hiihtotavan sprintissä. Seuraavat maailmancup-kilpailunsa hän hiihti marraskuussa 2003, josta lähtien kiersi maailmancupia joulukuuhun 2008 asti. Vielä tämän jälkeenkin Stemland hiihti neljä maailmancup-kilpailua Norjassa, viimeisen näistä 19. helmikuuta 2011 Drammenissa. Henkilökohtaisissa maailmancupin osakilpailuissa hän hiihti kymmenen kertaa kymmenen parhaan joukkoon parhaan sijoituksen ollessa viides yhdistelmäkilpailussa Vernonissa 10. joulukuuta 2005.
MM-kilpailuissa Stemland oli mukana Oberstdorfissa 2005 ja Sapporossa 2007. Oberstdorfissa hän oli 10 kilometrin vapaan hiihtotavan kilpailussa 22:s ja 30 kilometrin perinteisen hiihtotavan kilpailussa 26:s. Sapporossa Stemland hiihti 10 kilometrin vapaan hiihtotavan kilpailussa 19. sijalle. Stemland oli lisäksi mukana Torinon olympialaisissa 2006 ollen yhdistelmäkilpailussa 19:s, 10 kilometrin perinteisen hiihtotavan kilpailussa 12:s ja 30 kilometrin vapaan hiihtotavan kilpailussa 24:s. Hän hiihti olympialaisissa myös viidenneksi sijoittuneessa viestijoukkueessa.
Palatino (kirjaintyyppi)
thumb|Palatino Palatino on Hermann Zapfin suunnittelema kirjaintyyppi. Se on saanut nimensä 1500-luvulla eläneeltä kalligrafi Giambattista Palatinolta. kirjaintyypin ensimmäinen versio, perinteitä henkivä renessanssiantiikva, julkaistiin vuonna 1948.
Palatinosta tuli hyvin suosittu, ja Monotype julkaisi siitä oman versionsa nimeltään Book Antiqua. Bitstream teki Zapfin kanssa Palatinosta toisen version nimeltään Zapf Calligraphic.
Palatino
Alpo Mattila
Alpo Mattila (17. marraskuuta 1884 Asikkala – 7. tammikuuta 1940 Parikkala ) oli suomalainen toimittaja.
Mattila syntyi lampuodin perheeseen. Hän kävi kansakoulun ja opiskeli Lahden yhteiskoulussa. Mattila työskenteli Työmies-lehden oikolukijana ja avustajana vuosina 1907–1908, Raivaajan toimitussihteerinä ja päätoimittajana vuosina 1908–1912 ja Kansan Työn toimituksessa vuosina 1919–1939. Hän oli Kansan Työn vastaava toimittaja vuosina 1922–1923 ja 1930–1938. Mattilan pakinoitsijanimimerkkejä lehdessä olivat Topias ja Kallenpoika. Mattila sai valtion sanomalehtimieseläkkeen vuonna 1939.
Sosiaalidemokraatteihin kuulunut Mattila oli Viipurin kaupunginvaltuuston ja useiden kunnallislautakuntien jäsen. Hän toimi Työväen Musiikkiliiton piirijärjestön sihteerinä ja julkaisi raittiusaiheisia kirjasia.
Mattilan puoliso oli kansakoulunopettaja Aino Salmi (1879–1957). Hänen kaksoissisarensa oli kansanedustaja Hulda Salmi.
Talal ibn Abd-al-Aziz
Talal bin Abdulaziz Al Saud (15. elokuuta 1931 – 22. joulukuuta 2018 ) oli saudiarabialainen kuninkaallinen, Saudi-Arabian kuningaskunnan perustajan Ibn Saudin yksi monista lapsista ja nykyisen kuninkaan Salman bin Abdul-Aziz Al Saudin veli. Hän on pitkään puhunut yhteiskunnallisen reformin puolesta, ja 1960-luvun alussa hän joutui tämän uudistusmielisyytensä johdosta maanpakoon Egyptiin. Hän kuitenkin palasi pian takaisin Saudi-Arabiaan. 2000-luvulla hän on ilmoittanut kannattavansa muun muassa laajempia naisten oikeuksia, lehdistön vapautta ja askeleiden ottoa demokratiaa kohti. Talal ibn Abd-al-Azizin uudistusmielisistä kannanotoista hän sai lisänimen Punainen prinssi.
Talal ibn Abd-al-Aziz on esittänyt henkilökohtaisen toivomuksen puolueen perustamisesta. Tällä hetkellä se ei ole Saudi-Arabiassa mahdollista. Prinssi oli myös tunnettu hyväntekeväisyyden harrastaja. Talal ibn Abd-al-Aziz oli saudiarabialaisen miljardöörin Al Waleed bin Talalin isä.
Sotaveromerkki
thumb|150px|[[Maltalainen päällepainama sotaveromerkki vuodelta 1918.]] thumb|150px|Kanadalainen sotaveromerkki vuodelta 1915. Sotaveromerkki on postimerkkilaji, joka kiinnitetään postilähetykseen tavallisen postimerkin lisäksi. Se on samankaltainen kuin postiveromerkki, mutta siitä saatavat tulot käytetään sotakulujen maksamiseen. Kuten muidenkin postiverojen maksaminen sotaveromerkkien käyttäminen on ollut pakollista tiettyinä aikoina.
Ensi kerran sotaveromerkit otettiin käyttöön Espanjassa 1874 kolmannen karlistisodan aikana. Useita muitakin merkkejä julkaistiin vuonna 1879. Ne olivat peruspainatukseltaan samanlaisia kuin sinä vuonna julkaistut tavalliset postimerkit, mutta niissä oli lisäteksti Impuesto de Guerra tai Impto de Guerra. Ensimmäisen maailmansodan aikana brittiläiset territoriot tuottivat sotaveromerkkejä päällepainamalla tavallisiin postimerkkeihin sanat WAR (sota) tai WAR TAX (sotavero).
Kanada meni askeleen pidemmälle ja alkoi 1915 muunnella amiraaleja esittävän postimerkkisarjansa painolevyjä. Aluksi merkkeihin lisättiin teksti WAR TAX ja vuonna 1916 teksti 1 T C, joka tarkoitti että merkistä kannettiin siihen merkityn postimaksun lisäksi yhden sentin suuruinen vero. Tällaisten merkkien käyttö postilähetyksissä oli välttämätöntä, eikä suinkaan vapaaehtoista.
Juvan Šestalov
Juvan (Ivan) Nikolajevitš Šestalov (, 22. kesäkuuta 1937 Hanti-Mansian Berjozovon piirin Kamratkan kylä, Venäjä – 5. marraskuuta 2011 ) oli mansilainen kirjailija.
Juvan Šestalov syntyi perinteistä elämää viettäneeseen mansiperheeseen. Hän opiskeli Leningradin pedagogisen instituutin pohjoisten kansojen tiedekunnassa ja valmistui vuonna 1965 Tjumenin pedagogisesta instituutista. Šestalov työskenteli Hanti-Mansian kansanperinnekeskuksessa, lehtien toimituksissa, radiossa ja televisiossa sekä kansallisten kulttuurien keskuksen johtajana. Hän liittyi 1967 NKP:n jäseneksi.
Šestalov kirjoitti runoja, kertomuksia, romaaneja ja kuvauksia mansin ja venäjän kielillä. Hänen tuotantonsa keskeinen aihe on kotiseutu, perinteinen kulttuuri ja mansien elämäntavassa tapahtuneet muutokset. Kirjailijan teoksia on käännetty useille vieraille kielille ja eräät niistä ovat ilmestyneet jopa miljoonan kappaleen painoksina.
Šestalov sai Venäjän SFNT:n valtionpalkinnon vuonna 1981 teoksesta Jazytšeskaja poema (”Pakanallinen runoelma”, 1978). Hänet palkittiin Kansojen ystävyyden (1984) ja Työn punaisen lipun (1987) kunniamerkeillä. Kirjailija oli myös Hanti-Mansian ansioitunut kulttuurityöntekijä ja kunniakansalainen.
Mateusz Przybylko
Mateusz Przybylko (s. 9. maaliskuuta 1992 Bielefeld) on saksalainen korkeushyppääjä. 195 senttimetriä pitkä Przybylko edustaa TSV Bayer 04 Leverkusenia. Hänen valmentajanaan toimii Hans-Jörg Thomaskamp.
Przybylko oli mukana kaksissa nuorten sarjojen maailman- ja Euroopan-mestaruuskilpailuissa. Parhaimmillaan hän sijoittui viidenneksi alle 23-vuotiaiden EM-kilpailuissa 2013. Sisäratojen EM-kilpailuissa 2015 hän karsiutui loppukilpailusta. Kesäkuussa 2015 Przybylko sijoittui kolmanneksi Euroopan joukkuemestaruuskilpailuiden Superliigassa Tšeboksaryssa tuloksella 225. Hän karsiutui loppukilpailusta Pekingin MM-kilpailuissa 2015 ja Rio de Janeiron olympialaisissa 2016.
Przybylkon pikkuveli Kacper Przybyłko on Puolaa junioritasolla edustanut ammattilaisjalkapalloilija. Przybylkon vanhemmat ovat molemmat puolalaisia.
Ennätykset
Ulkoradoilla
Sisäradoilla
Jevhen Vynohradov
Jevhen Valerijovytš Vynohradov (, s. 30. huhtikuuta 1984 Vasylkiv, Ukrainan SNT) on ukrainalainen moukarinheittäjä. 194 senttimetriä pitkä ja 94 kilogrammaa painava Vynohradov edustaa ZS Kyivska Oblastia.
Vynohradovin ennätys on vuonna 2008 Kiovassa heitetty 80,58. Samana vuonna hän osallistui Pekingin kesäolympialaisiin jääden niissä alkukarsintaan. Rio de Janeiron olympialaisissa 2016 hän oli yhdestoista. MM-kilpailuihin Vynohradov on osallistunut kolmesti, vuosina 2007, 2013, 2017 jääden joka kerta karsintaan. 2014 EM-kilpailuissa hän jäi karsinnassa ilman tulosta. Kesäkuussa 2015 Vynohradov oli kolmas Euroopan joukkuemestaruuskilpailuiden Superliigassa tuloksella 75,91.
Vynohradov oli kilpailukiellossa 8.9.2009–7.9.2011 jäätyään kiinni nandrolonin käytöstä.
Aarre Koivisto
thumb|Aarre Koivisto Aarre Antero Koivisto (8. kesäkuuta 1920 Punkalaidun – 31. joulukuuta 2004 Helsinki) oli suomalainen lavastaja. Hän teki pitkän uran elokuvalavastajana alkaen vuoden 1947 elokuvasta Särkelä itte aina 1980-luvun lopulle. Uransa varrella hän lavasti muun muassa elokuvan Tuntematon sotilas sekä elokuvasarjat Komisario Palmu ja Pekka ja Pätkä.
Elokuvien lisäksi Koivisto toimi teatterilavastajana Svenska teaternissa vuosina 1961–1966. Samaten hän toimi MTV3:n lavastajana televisionäytelmissä, -sarjoissa ja -elokuvissa vuosina 1966–1985. Koivisto jäi eläkkeelle 1985.
Koivisto sai parhaan lavastuksen Jussin vuonna 1955 elokuvista Isän vanha ja uusi ja Hilmanpäivät.
Poikamies-pappa
Poikamies-pappa (myös: Poikamiespappa) on Orvo Saarikivien ohjaama mustavalkoinen elokuva vuodelta 1941. Elokuva perustuu ulkomaiseen aiheeseen, jonka pohjalta Nisse Hirn teki käsikirjoituksen.
Vauhdikkaassa romanttisessa komediassa köyhä taidemaalari Lasse Kimalainen (Leo Lähteenmäki) on saamassa miljoonaperinnön Australiassa kuolleelta sukulaistädiltä. Ehtona on vain että hänen on hankittava heti itselleen virka, vaimo ja lapsi. Tavoitteena elokuvassa on amerikkalainen hullutteluhuumori, mutta pyrkimys ei sen paremmin aikalais- kuin myöhempienkään kriitikkojen mukaan täysin onnistu.
Elokuva oli ensimmäinen jatkosodan sytyttyä ensi-iltaan päässyt kotimainen elokuva. Se on myös ensimmäinen elokuva, johon Toivo Kärki sävelsi musiikin; aiemmin hän oli sovittanut yhden elokuvan musiikin.
Maikkulan kartano
pienoiskuva|Kartanon päärakennus keväällä 2008 Maikkulan kartano on kartano Oulujoen etelärannalla Maikkulan kaupunginosassa Oulussa. Vuosina 1999–2002 tehtyjen kunnostustöiden jälkeen se on toiminut ravintola- ja kokoustilana.
Tilalla on ollut asutusta jo 1600-luvun lopulla. Nykyisistä rakennuksista vanhimmat on rakennettu 1700-luvulla tilaa vuosina 1741–1752 asuttaneen Johan Maikkulan (Maicula) mahdollisesti rakennuttamana. Tuolta ajalta peräisin ovat aitta, talli ja väentupa. Nykyisen muotonsa kartanoalue sai 1800-luvulla. Päärakennuksen rakennutti kruununvouti Johan Gustaf Liljeqvist ja se valmistui 1831. Liljeqvistin kuoltua hänen leskensä Fredrika (o.s. Callmeijer) myi tilan, mutta pidätti oikeuden asua tilalla. Uusi omistaja nimismies Nordberg rakennutti Fredrikalle pienen talon jokitörmälle vuonna 1860. Talo tunnetaan nykyään Frederikan talona.
Kartanolla on aikojen kuluessa ollut lukuisia omistajia. 1900-luvun alkupuolella se oli Maikkulan höyryviinapolttimon (Maikkulan Bränvinstillverkning AB) omistuksessa. Kartanon ravintolatoiminta alkoi kesällä 1959 ja loppui vappuna 1980. Vuosituhannen vaihteen kunnostustöiden jälkeen tilausravintolatoiminta alkoi uudelleen.
Aiheesta muualla
64.98278°N, 25.59778°W
Vilho Kolho
Vilho Kolho (5. helmikuuta 1891 Keuruu – 13. syyskuuta 1988 Tampere) oli suomalainen arkkitehti. Hän suunnitteli Tampereelle useita rakennuksia, joista tunnetuimpia ovat Pyynikin näkötorni ja Kaupin vanha vesitorni.
Auhjärvi
Auhjärvi on Päijät-Hämeessä Sysmässä Nikkaroisen kylän lähellä sijaitseva järvi.