cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Pursilippu
Ulkoasu ja suunnittelijat
pienoiskuva|[[Nyländska Jaktklubben|Nyländska Jaktklubbenin vuosina 1861–1900 käyttämä lippu, joka oli ensimmäinen Suomeen vahvistettu pursilippu.]] Pursilipussa on sinisen ristin päällä on ohut valkoinen risti ja tangonpuoleisessa yläkulmassa veneily-yhdistyksen erikoismerkki. Valkoisen ristin leveys on viidesosa sinisen ristin leveydestä. Tämän lipun piirsivät vuonna 1920 tunnettu venesuunnittelija, NJK:n silloinen rahastonhoitaja Gunnar L. Stenbäck ja NJK:n paviljongin intendentti, taiteilija Karl Slotte.
Venäjän vallan aika
Ensimmäinen pursilippu tuli käyttöön pursiseura Nyländska Jaktklubbenin (NJK) seuralipun muodossa 1861 alkaen. Esikuvana oli Pietarin Keisarillisen pursiseuran samanlainen lippumalli. Lippu oli siniristilippu, viralliselta nimeltään Pyhän Yrjön lippu, varustettuna Uudenmaan läänin vaakunalla yläkulmassaan. Valkoiset laikat olivat samankokoisia, sininen tummempaa ja ristin leveys noin kolmasosa nykyisestä Suomen lipusta.
Vaikka NJK sai virallisen lipun ensimmäisenä, se on ikäjärjestyksessä vasta kolmas: porilainen Segelföreningen i Björneborg, BSF, perustettiin useita vuosia aiemmin eli 1856 ja turkulainen Airisto Segelsällskap i Åbo kaksi vuotta myöhemmin – kumpikin oli ehtinyt jättää anomuksensa omasta lipustaan ennen kuin NJK, mutta anomuksien käsittely kesti vuosia, koska kummallakaan seuralla ei, toisin kuin NJK:lla, ollut tukenaan keisarillisen perheen jäsentä.
Vuonna 1890 senaatti virallisti kyseisen pursiseurojen lippumallin varustettuna seuran kotiläänin tai -kaupungin vaakunalla, kun ruotsinkielinen Östra Nylands Segelförening oli aikonut ottaa seuralipukseen Ruotsin lipun. Vuonna 1913 alkoi käytäntö, jota sittemmin kutsuttiin epiteetillä "kansallisromanttinen epäheraldiikka". Läänin- ja kaupunginvaakunoita alettiin joko korvata omilla liikemerkkimäisillä kirjainlogoilla tai liittää vaakunaan kirjaintunnuksia. Tämä käytäntö loppui vasta uuden lippulain ja uusien heraldisten määräyksien astuttua voimaan vuonna 1983.
Pursilipulla on ollut Suomen itsenäistymisen alusta asti virallisen kansallislipun asema, sen edeltäjällä oli sortokausien aikana epävirallisen Suomen lipun asema. Venäläistämistoimien myötä lippua yritettiin muuttaa, liittämällä lipun tangonpuoleiseen yläkulmaan Venäjän pienoislippu ja erikoismerkki siirrettiin alakulmaan. Suomalaiset eivät käyttäneet tätä "orjalipuksi" tai "orjan merkiksi" kutsumaansa lippua muulloin kuin pakon edessä. Tilalle tehtiin lipun kokoinen, mutta alkuperäisen lipun näköinen viiri, niin sanottu "uhmaviiri", jota siihen aikaan pidettiin purjeveneen maston huipussa. Tällä tavoin pursilipusta tuli osa sortokausien passiivista vastarintaa.
Suomen itsenäistymisen aikakausi ja sen vaikutteet
thumb|[[Helmikuun vallankumous|Helmikuun vallankumouksen jälkeen vuonna 1917 käytöstä poistettu Meriseurojen keskusliiton Helsingin osasto GMS:n lippu]]Helmikuun vallankumouksen kaadettua entisen hallinnon Suomen Purjehtijaliitto poisti venäläistämistunnukset lipuista ja lakkautti Meriseurojen keskusliiton Helsingin osaston. Vallankumoukselliset venäläiset eivät vastustaneet tätä. Amiraali Maximoff vastasi "Herrat ovat vain hyviä", kun Purjehtijaliiton lähetystö kävi kysymässä muodollisesti lupaa tähän muutokseen. Kesän 1917 ajan vaakunoita nähtiin sekä lipun ala- että yläneljänneksessä. Vaakunat siirtyivät ylös sitä mukaa kuin ompelijat kerkisivät tehdä uusia lippuja.
Seuraavana kesänä erikoismerkit olivatkin lähes kaikki jo alkuperäisellä paikallaan ja näin jatkettiin pari vuotta.
Kun uudet virkaliput tulivat käyttöön vuonna 1920, myös pursilippu uusittiin nykyiselleen.
Vuonna 1925 pursilipun alun perin tummempi sininen muutettiin vastaamaan muiden Suomen lippujen sinistä. Uuden pursilipun myötä myös "uhmaviirit" poistettiin käytöstä. Niitä on säilynyt useita kappaleita vanhimpien kerhojen museoimina.
Ehdotus pursilipusta luopumiseksi
Kun Suomen lippua koskevaa lainsäädäntöä vuonna 1978 uudistettiin, muiden erikoislippujen lisäksi myös pursilippu aiottiin poistaa käytöstä "ajastaan jääneenä, tarpeettomana, elitistisenä ja epädemokraattisena".
Merenkulkulaitoksen ylijohtaja varatuomari Tauno Niklander käynnisti pursilipun pelastamiskampanjan. Kampanjan tuloksena pursilippu sai pitää virallisen kansallislipun asemansa. Kompromissina lippulain uudistajat olisivat halunneet muuntaa pursilipun järjestölipuksi, mutta lopulta eduskunta päätti, että pursilippu säilytti virallisen kansallislipun asemansa.
Lipun käyttöehtoja tiukennettiin huomattavasti. Käyttöoikeus oli anottava Merenkulkulaitokselta (nykyisin liikenteen turvallisuusvirastolta), anojan tulee olla rekisteröity yhdistys ja rekisteröintipäätöksen pitää olla hyväksytty. Siihen asti pursiliput olivat olleet Kauppa- ja teollisuusministeriön vastuulla.
Lippukomitea perustetaan
Merenkulkulaitoksen uudet käytännöt ja tiukentunut heraldinen tulkinta johtivat siihen, että noin vuonna 1913 alkanut "kansallisromanttisen epäheraldiikan" aikakausi eli tapa tehdä lippujen erikoismerkeistä kirjaintunnuksin varustettuja, murretuin värein toteutettuja liikemerkkimäisiä loppui ja alkoi uusi oikeaoppisen nykyheraldiikan aikakausi. Lähinnä tämä näkyy siinä, että värit ovat heraldisten ohjeiden mukaan viittä keskisävyistä pääväriä, väri ei saa olla värin eikä metalli metallin vieressä eikä kirjain- tai numerotunnuksia käytetä. Viimemainituista poikkeuksen muodostavat ne kirjain- ja numeromerkit, jotka voidaan kuvailla heraldisilla määreillä, esimerkiksi V-kirjain on yhtä kuin kaateinen polviorsi, T-kirjain lakiopaalu ja Y-kirjain haaruristi.
Vasta 1990-luvun alusta eli liittojen Lippukomitean perustamisesta lähtien saatiin ohjeet niin yksiselitteisiksi, että heraldiikan säännöistä pystyttiin pitämään kiinni. Vanhat epäheraldiset merkit jäivät kuitenkin käyttöön. Katsottiin, että jos joku oli aikoinaan saanut tällaisen tunnuksen hyväksytyksi, hän sai sen pitää, mutta uusia vastaavia ei enää hyväksyttäisi. Kysymys on siis historiallisista syistä sallituista erivapauksista. Tällaisen merkin omaavia seuroja kyllä suositeltiin uusimaan merkkinsä heraldisiksi, mutta merkin vaihtoi lopulta vain yksi eli helsinkiläinen Humallahden Venekerho.
Lippukomitean perustamisen jälkeen hyväksymättömällä merkillä varustetun lipun teettäminen ei ole ollut mahdollista, sillä lippujen valmistajat vaativat ennen ensitilausta nähdäkseen valvovan viranomaisen virallisen päätöksen erikoismerkin hyväksymisestä. Päätökseen sisältyvät kuvat erikoismerkistä ja lipusta sillä varustettuna ja päätöskirjelmän kaikkien sivujen on oltava sidottu yhteen alun perin Merenkulkulaitoksen, nykyisin liikenteen turvallisuusviraston, sinetillä kiinnitetyllä langalla.
Uuden pursilipun hakumenettely ja käyttöönotto
Pursilipun hyväksymismenettelyssä on nykyään seuraavat vaiheet. Suomen Purjehdus ja Veneily ry:n Lippukomitea vertaa hakemuksen merkkiä lippumerkkiarkistonsa muihin merkkeihin varmistaakseen, että se eroaa niistä selvästi ja tarkistaa myös merkin heraldisuuden yleensä yhteistyössä seuran kanssa sekä laatii merkille heraldisen selityksen, jollei sitä ole jo olemassa. Seuraavaksi merkki lähetetään Kansallisarkiston Heraldiselle lautakunnalle heraldisuuden lopulliseksi varmistamiseksi. Liikenteen turvallisuusvirasto tekee sitten päätöksensä molempien instanssien lausuntojen perusteella. Kun prosessi on valmis, Liikenteen turvallisuusvirasto laatii asiasta edellä mainitun lankasinetöidyn päätöksen joka lähetetään anojalle.
Tämä päätös on esitettävä aina ennen lippujen tilaamista lipun valmistajille. Koska valmistajia on rajallinen määrä, yleinen käytäntö on että ensitilauksen yhteydessä valmistaja ottaa päätöksestä kopion omiin arkistoihinsa. Pursilipun käyttöönotossa voi joko vain aloittaa käytön tai järjestää erityisen seremonian, joka voi vaihdella yksinkertaisesta lipunnostosta aina juhlalliseen naulaus- ja vihkimisseremoniaan. Lipun vihkimisestä on julkaistu monia ohjeita.
Lipun käyttö huviveneessä
Pursilippua saa käyttää vain rekisteröidyn veneily-yhdistyksen katsastetussa veneessä tiukoilla ehdoilla; omistajan jäsenyys ei ratkaise, vain se minkä yhdistyksen rekisteriin vene on merkitty. Lisäksi lippua saa käyttää veneessä vain silloin, kun mukana on veneen rekisteriin merkitty omistaja, tämän perheenjäsen tai toinen saman kerhon jäsen. Jos vene on lainattu kerhon ulkopuoliselle, seuralipun tilalle on vaihdettava tavallinen Suomen lippu.
Myös veneen koko ratkaisee: yleisenä sääntönä pidetään, että pursilippua käytetään vain katetuissa veneissä, avoveneissä ei perälippua yleensä käytetä vaan niille riittää viiri. Poikkeuksen muodostavat suuret monisoutuiset kirkko- ja valasveneet: niissä pursilippu tai Suomen lippu perälippuna on hyvinkin paikallaan.
Erikoisliput ja -viirit
thumb|Helsingin Moottorivenekerhon (HMVK) veneenomistajan viiri.
Kaikilla katsastustoimintaa harjoittavilla seuroilla on oma seuraviiri sekä ainakin nimellisesti pursilipusta mukailtu veneenomistajan viiri. Kaikki seurat eivät tosin ole hankkineet viimeksi mainittua, koska seuraviiri täyttää sen paikan riittävän hyvin.
Tämän viirin käyttöoikeus seuraa automaattisesti lipun käyttöoikeuden myöntämistä, kuten komentoviirien ja erikoisviirienkin. Veneenomistajan viirin hankinta on kunkin seuran päätettävissä; sen saattavat hankkia ne seurat, joiden jäsenien veneitä on katsastettu muiden seurojen rekistereihin. Tällöin veneenomistajan viiri antaa oikeuden käyttää myös tämän toisen seuran saaritukikohtia.
Hyvä esimerkki tällaisesta on Helsingin Navigaatioseura, jolla on oma pursilippu ja venerekisteri. Seuran jäseniä kuuluu myös muihin seuroihin, ja veneitä on tämän mukaisesti näiden lipun alla; HNS:n veneenomistajan viiri antaa oikeuden käyttää seuran tukikohtaa Kotiluotoa. thumb|Haukilahden Venekerhon kunniajäsenen viiri; erikoismerkki oikeaoppista nykyheraldiikkaa
Syksyllä 2011 veneenomistajan viirin merkitys korostui, koska uusi keskusliitto suositteli ohjekirjeessään 3/2011 käyttämään tätä viiriä entisen seuraviirin sijasta liittojen yhdistymisen siirtymäaikana.
Erikoisviirejä on vain kaksi: kilpailulautakunnan ja kunniajäsenen viirit. Kilpailulautakunnan viiri on pienoislippu, jossa on punainen alapaarre. Sillä liputetaan maissa kilpailujen aikana, yleensä vain paikassa, jossa kilpailulautakunta kokoontuu, vesillä viiri on kilpailujen tuomariveneissä. Kunniajäsenen viiri on samanlainen, mutta sinisellä alapaarteella. Molempia pidetään saalingissa.
Historialliset erivapaudet
Joillakin kauan kilpailuja järjestäneellä seuroilla, esimerkiksi Helsingin Työväen Pursiseuralla, on käytössä tankolipun kokoinen kilpailulautakunnan viiri, jolla liputetaan vain kilpailulautakunnan kokoontumispaikalla, tässä nimenomaisessa tapauksessa Pyysaaressa, itse kilpailun aikana. Kyseessä on historiallinen erivapaus, koska kerho on järjestänyt kilpailuja jo ennen Suomen itsenäistymistä; alareunan väriraidat olivat käytössä jo aiemmassa pursilippumallissa eli ns. Pyhän Yrjön lippuun pohjautuneessa. Lipun erikoismerkki on vuodelta 1913 ja eräs vanhimpia ns. kansallisromanttista epäheraldiikkaa edustavia.
Alun perin erikoislippujen koko ei poikennut muista, ja käytäntöä jatkui vuoteen 1980 eli uuden lippulain vahvistamiseen asti. Lippua saa tässä vanhassa mallissa käyttää niin kauan kuin se pysyy asianmukaisessa kunnossa; koska lippu on käytössä harvakseltaan, se korkeahkosta iästään huolimatta on pysynyt asianmukaisessa kunnossa.
Majaviirit
thumb|Vuosaaren Laivurit ry:n majaviiri. Sen erikoismerkki eli punainen astrolabi on oikeaoppista nykyheraldiikkaa
Ne seurat, joilla on oma kerhotalo, satama ja mahdollisesti vielä saaritukikohtia, ovat yleensä hankkineet isännänviiristä mukaillun majaviirin; siinä on tyveen sijoitetussa valkoisessa neliössä seuran erikoismerkki ja itse viirissä pursilipun raidat. Kuten isännänviiritkin, tämä viiri on malliltaan niin sanottu kieppuva viiri eli viirin tyvessä on poikkitanko jonka päistä lähtevät tankoon menevät kiinnitysnarut; kiinnityshela jolla viiri kytketään lipputangon vastaaviin heloihin on nyörin keskipisteessä.
Tällaista viiriä pidetään yleensä kaikissa kerhon toimipisteissä eli satamassa ja mahdollisissa saaritukikohdissa purjehduskauden ajan.
Ari Lähteenmäki
Ari Lähteenmäki (s. 19. heinäkuuta 1961 Helsinki) on suomalainen entinen jääkiekkoilija, pelipaikaltaan hän oli hyökkääjä.
Ura
Hän edusti jääkiekkouransa HIFK:ta. Lähteenmäki laukoi liigakauden 1979–1980 ratkaisevassa kolmannessa finaalissa Ässiä vastaan voittomaalin Ilkka Sinisalon syötöstä.
Lähteenmäki pelasi nuorten jääkiekon MM-kisoissa vuosina 1980 ja 1981. Vuonna 1981 hänet valittiin turnauksen all stars -miehistöön, kun hän viidessä ottelussa teki 5 maalia ja antoi 4 maalisyöttöä. Lähteenmäki on New York Rangersin 8. kierroksen varaus vuodelta 1981.
Tapaus Lähteenmäki
Ari Lähteenmäki sai kaikkien aikojen ankarimman pelikiellon SM-liigan historiassa pahoinpideltyään Jokerien puolustaja Petri Lampisen liigaottelussa joulukuussa 1986. Pelikielto oli loppukauden mittainen ja käsitti 27 ottelua. Tuomion johdosta HIFK:n puheenjohtaja Frank Moberg erosi protestiksi SM-liigan luottamustehtävistään.
Neliliiton sota
Neliliiton sota käytiin vuosina 1718–1720 Iso-Britannian, Ranskan, Itävallan ja Hollannin muodostaman neliliiton eli kvadrupelallianssin ja Espanjan välillä. Espanja yritti palauttaa hallintaansa Espanjan perimyssodassa menetetyt alueet Italiassa, mutta vastaan noussut liittouma torjui yritykset.
Ari Lähteenmäki
Tapaus Lähteenmäki
Lampiselta murtui tilanteessa leukaluu ja tapaus vietiin myös oikeuteen, jossa Lähteenmäki tuomittiin 3 000 markan sakkoihin.
Neliliiton sota
Utrechtin rauhassa 1713 Espanja oli joutunut muun muassa luopumaan Napolin kuningaskunnasta, Sardiniasta ja Sisiliasta. Espanjan kuningas Filip V ryhtyi ministerinsä Giulio Alberonin yllyttämänä suunnittelemaan italialaisalueiden palauttamista ja espanjalaiset miehittivät Sardinian ja Sisilian vuonna 1718.
Ari Lähteenmäki
Uran jälkeen
Nykyään Lähteenmäki toimii yksityisyrittäjänä. Lähteenmäki on toiminut uransa jälkeen myös Kirkkonummen Salamoiden kakkosvalmentajana.
Neliliiton sota
Brittiläiset ja itävaltalaiset joukot löivät espanjalaiset Sisiliassa ja ranskalaiset marssivat Pohjois-Espanjaan. Haagin rauhassa 17. helmikuuta 1720 Espanja luopui aluevaatimuksista Italiassa ja Savoijin hallussa ollut Sisilia siirtyi Itävallalle, joka luovutti Savoijille Sardinian korvaukseksi.
Salustios Emesalainen
Salustios Emesalainen ( tai Saloustios, ; 400-luvun loppu) oli antiikin kreikkalainen kyyniseen koulukuntaan kuulunut filosofi. Hän oli kotoisin Syyrian Emesasta.
Salustioksen isä Basileides oli syyrialainen ja äiti Theoklea oli kotoisin Emesasta, jossa Salustios todennäköisesti syntyi ja jossa hän eli varhaisen elämänsä. Salustios opiskeli ensin lakia, sitten Emesassa retoriikkaa erään Eunoioksen oppilaana. Sittemmin hän hylkäsi nämä opinnot ja ryhtyi sofistiksi. Hän kiinnitti erityisesti huomiota attikalaisiin puhujiin ja opetteli kaikki Demostheneen puheet ulkoa. Omissa puheissaan hän jäljitteli näitä esikuvia.
Havaittuaan, etteivät Eunoioksen opit enää palvelleet häntä, Salustios matkusti Ateenaan ja edelleen Aleksandriaan Isidoros Aleksandrialaisen seurassa, ja näissä kaupungeissa hän opiskeli retoriikkaa. Hän tutustui myös filosofiaan. Opiskeltuaan jonkun aikaa uusplatonilaisten oppilaana hän liittyi kyynikoihin. Simplikios kertoo, että Salustios muun muassa laittoi punaisena hehkuvia hiiliä reisilleen ja katsoi, kuinka kauan kesti kipua.
Salustios hyökkäsi aikansa filosofeja vastaan voimakkaasti kaikella kaunopuheisuudellaan ja nokkeluudellaan ja pyrki tekemään nämä naurunalaisiksi. Hän katsoi filosofian olevan mahdotonta ja varoitti nuoria miehiä turvautumasta sen opettajiin. Salustios kinasi muun muassa uusplatonilaisen Prokloksen kanssa. Fotioksen mukaan Salustios teeskenteli ennustamista ja esitti näkevänsä henkilön silmistä, millaisen kuoleman tämä tulee kokemaan.
Salustioksen epäiltiin suhtautuvan jumaliin epäkunnioittavasti. Ainakin hän hyökkäsi voimakkaasti uusplatonilaisten teologisia ajatuksia kohtaan.
Bohinj-järvi
Bohinj-järvi on Slovenian suurin järvi. Se sijaitsee Bohinjin kunnassa, lähellä Triglavin kansallispuistoa. Järven korkeus merenpinnasta on noin 525 metriä. Järven vesi tunnetaan kristallinkirkkaudestaan. Järven vedet laskevat Tonavan sivujokeen Savaan sen latvahaarojen kautta.
Waldemar de Brito
thumb|right|Waldemar de Brito Waldemar de Brito (17. maaliskuuta 1913 São Paulo, Brasilia – 21. helmikuuta 1979 São Paulo, Brasilia) oli brasilialainen jalkapalloilija. Hän pelasi Brasilian jalkapallomaajoukkueessa 18 ottelua tehden niissä 18 maalia. Hän oli myös yksi pelaaja Vuoden 1934 MM-kisojen joukkueessa. Parhaiten hänet kuitenkin tunnetaan Pelén "löytäjänä" ja managerina. Hänen isoveljensä Petronilho de Brito pelasi myös Brasilian jalkapallomaajoukkueessa.
Elsa Morante
pienoiskuva|Elsa MoranteElsa Morante (18. elokuuta 1912 Rooma, Italia – 25. marraskuuta 1985 Rooma ) oli italialainen toimittaja ja kirjailija, jonka tunnetuin teos on La storia.
Voimahyökkääjä
Voimahyökkääjä on jääkiekkotermi, jolla kuvataan isoja ja voimakkaita hyökkääjiä, jotka pystyvät sekä pelaamaan kovaa että tekemään pisteitä. Voimahyökkääjille tyypillistä on, että heille kertyy paljon jäähyjä, mutta taitavimmat heistä pystyvät pelaaman myös huomattavasti puhtaammin.
Voimahyökkääjät tarvitsevat kokoa ja kovuutta, jotta he voivat taistella kiekosta kaukalon reunoilla. Heillä pitää kuitenkin myös olla tarpeeksi liikkuvuutta, taitoa sekä hyökkäyspelin vaistoja. Joskus voimahyökkääjien saattaa tarvita myös tapella. Boston Bruinsin managerin Harry Sindenin mukaan voimahyökkääjä tuli terminä ensimmäistä kertaa käyttöön Cam Neelyn pelityylin myötä. Termi on tullut jääkiekkoon koripallon kautta (koripallossa power forwardia kutsutaan suomeksi isoksi laitahyökkääjäksi).
Nykyajan jääkiekon parhaimpia voimahyökkääjiä ovat muun muassa Leon Draisaitl, Mikko Rantanen, Blake Wheeler ja Mark Stone.
Jeletski
Jeletski on kaupunkimainen taajama Komin tasavallan Vorkutan kaupunkipiirikunnassa Venäjällä. Se sijaitsee Usan sivujoen Jeletsin rannalla 100 kilometriä Vorkutasta kaakkoon. Taajaman kautta kulkee Kotlasin ja Vorkutan väliseltä rautatieltä Labytnangiin haarautuva sivurata. Asukkaita on 516 henkeä (vuonna 2019).
Paikkakunta on syntynyt 1940-luvulla Jeletskajan rautatieaseman yhteyteen. Vuonna 1949 se sai kaupunkimaisen taajaman statuksen. Aikoinaan siellä toimi rautatievarikko, kalkkitehdas ja kuonaelementtitehdas.
HMS Spiteful (1899)
HMS Spiteful oli Britannian kuninkaallisen laivaston Spiteful-luokan torpedovenehävittäjä.
Valmistus
Köli laskettiin 12. tammikuuta 1898 Palmers Shipbuilding and Iron Companyn telakalla Jarrowissa telakkanumerolla 734. Alus laskettiin vesille 11. tammikuuta 1899 ja valmistui helmikuussa 1900.
Palvelus
Spiteful palveli koko uransa Britteinsaarilla. Alus myytiin 14. syyskuuta 1920 romutettavaksi Hayesille Portlandiin.
Cassandra (nimi)
Cassandra on alkujaan muinaiskreikkalainen naisen etunimi. Nimi on todennäköisesti muodostettu kreikan kielen loistavaa tarkoittavasta sanasta kekasmai (κεκασμαι) ja miestä tarkoittavasta sanasta aner (ανηρ). Nimi on tullut tunnetuksi Troijan sodan tarustosta, jossa Kassandra oli Troijan kuningas Priamoksen tytär, jolla oli profetoimisen lahja mutta jonka ennustuksiin kukaan ei uskonut. Nimi oli Englannissa yleisessä käytössä jo keskiajalla, mutta harvinaistui välillä, kunnes se 1900-luvulla jälleen yleistyi.
Antonio Camilo González
pienoiskuva|Antonio Camilo González Antonio Camilo González (s. 7. helmikuuta 1938) on dominikaanilainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi La Vegan hiippakuntaan 1. heinäkuuta 1962 ja nimitettiin sen johtoon 10. lokakuuta 1992. Piispaksi konsekroinnin suoritti 8. joulukuuta Nicolás de Jesús López Rodríguez, jota avustivat Hugo Eduardo Polanco Brito ja Juan Antonio Flores Santana.
Cassandra (nimi)
Suomessa nimi Cassandra on tullut käyttöön vasta 1900-luvun loppupuolella. Vuoden 1960 alusta vuoden 2019 loppuun mennessä se annettiin Suomessa 508 henkilölle muodossa Cassandra sekä lisäksi 39 henkilölle muodossa Kassandra. Vuonna 2015 nimi otettiin mukaan suomenruotsalaiseen kalenteriin, jonka mukaan Cassandran nimipäivä on nykyään 4. marraskuuta.
Suunnistuksen maailmanmestaruuskilpailut 1978
Suunnistuksen maailmanmestaruuskilpailut 1978 pidettiin 15.–17. syyskuuta 1978 Norjan Kongsbergissä. Kyseessä olivat lajin seitsemännet maailmanmestaruuskilpailut. Sekä miehet että naiset kilpailivat yhdellä henkilökohtaisella matkalla ja viestissä.
Miesten henkilökohtainen kilpailu
Matkan pituus 15,7 km.
Naisten henkilökohtainen kilpailu
Matkan pituus 8,6 km.
Tulosyksikköorganisaatio
Tulosyksikköorganisaatio on organisaatiorakenne, jossa iso organisaatio jaetaan useisiin varsin itsenäisiin, usein tavoite- eli tulosjohtamista soveltaviin tulosyksiköihin esimerkiksi tuotteen, tuoteryhmän, palvelukokonaisuuden tai markkinointialueen mukaisesti.
Tulosyksikköorganisaatio antaa kullekin yksikölle mahdollisuuden keskittyä oman erikoistumisalueensa kehittämiseen, mutta samalla kokonaisuuden huomioiminen saattaa hämärtyä. Esimerkiksi Suomen kunnissa, joissa tulosyksikköorganisaatiota ja yksiköiden tulosjohtamista on sovellettu on törmätty osaoptimointitilanteisiin, joissa toisen yksikön säästö on voinut koitua toisen yksikön kasvaneiksi menoiksi ja kokonaisoptimointi on jäänyt saavuttamatta.
Tulosyksikköorganisaatio muistuttaa toimintokohtaista organisaatiota, mutta siinä korostetaan enemmän toiminnan tuloksia kuin toimintaan tarvittavia panoksia.
Tulosyksikköorganisaation etuina pidetään muun muassa tehtävien delegointia alaisille, jolloin säästetään ylimmän johdon voimavaroja ja luodaan kasvualustaa johtajuuden kehittymiselle myös organisaation alemmilla tasoilla. Mallia käytettäessä myös toiminnan ja tuloksen arviointi on helpompaa, kun keskeisinä arviointikriteereinä ovat konkreettiset luvut.
HMS Peterel (1899)
HMS Peterel oli Britannian kuninkaallisen laivaston Spiteful-luokan torpedovenehävittäjä.
Valmistus
Köli laskettiin 29. heinäkuuta 1898 Palmers Shipbuilding and Iron Companyn telakalla Jarrowissa telakkanumerolla 745. Alus laskettiin vesille 30. maaliskuuta 1899 ja valmistui heinäkuussa 1900.
Palvelus
Peterel palveli koko uransa Britteinsaarilla. Alus myytiin 30. elokuuta 1919 romutettavaksi T. R. Salesille.
Suhoi Su-57
thumb|Suhoi T-50 (PAK FA) thumb|T-50 lentonäytöksessä 2011
Suhoi Su-57 on Venäjän ilmavoimien viidennen sukupolven häiveominaisuuksilla varustettu taistelukone. Kone on kehitetty Venäjän ilmavoimille PAK FA -ohjelmassa. Suhoi-suunnittelutoimisto voitti tarjouskilpailun kehitystyöstä huhtikuussa 2002. Ensimmäinen prototyyppi Suhoi T-50 lensi ensilentonsa Kaukoidässä 29. tammikuuta 2010. Kone sai nimen Su-57 elokuussa 2017.
Koneen viidennen sukupolven ominaisuuksiksi on sanottu häiveominaisuudet, AESA-tutkaominaisuudet ja kyky lentää yliäänisesti ilman jälkipolttoa.
Suhoi aloitti koneen kehityksen voitettuaan tarjouskilpailun huhtikuussa 2002. Koneen ulkoasu esiteltiin joulukuussa 2004. Kesällä 2009 suunnitelmat toimitettiin KnAAPO:n tehtaalle Komsomolsk-na-Amureen, jossa rakennettiin kolme prototyyppiä. Koneen arvioitiin olevan Su-27:n mittoja vastaava raskashävittäjä, lentoonlähtömassaltaan noin 30 tonnia.
Eri komponentteja ovat kehittäneet Tihomirovin instrumenttisuunnitteluinstituutti, joka kehittää tutkaa ja tulenjohtojärjestelmää Su-35BM:n vastaavien pohjalta. Koneen moottoreina oli aluksi AL-31:sta edelleen kehitetyt Saturn 117S:t, mutta lopulliseen versioon asennettiin uudet tehokkaammat tyyppimerkinnältään Saturn-Lyulka AL-41F1 moottorit.
Aseistuksena voi olla kahdeksan R-77-ilmataisteluohjusta, kaksi pitkän matkan (400 km) ilmataisteluohjusta tai kaksi 1500 kg meritorjuntaohjusta.
Jotkin läntiset asiantuntijat ovat arvioineet, että konetyyppi ei olisi laajemmassa palveluskäytössä ennen vuotta 2027, jolloin uudet moottorit ovat valmiit. Vuosien 2018–2027 hankintaohjelman mukaan Venäjä jatkaa Su-35S Flanker-E ja Su-34 -koneiden tuotantoa.
Vuonna 2018 Business Insider väitti, että projekti on keskeytetty ja hävittäjä ei etene sarjatuotantoon. Häiveteknologian toimintakyvyn, moottoriongelmien ja Intian vetäytymisen hankkeesta arvioidaan olevan syynä päätökselle. Samassa lehdessä on aiemminkin arvosteltu projektia. Erään lehden toimittajan haastatteleman nimettömän asiantuntijan mukaan koneessa on merkittäviä ongelmia häiveominaisuuksissa ja se edustaa viidettä sukupolvea vain nimellisesti.
Toukokuussa 2019 presidentti Putin ilmoitti, että koneita hankitaan 76 vuoteen 2028 mennessä. Puolustusministeri Šoigun mukaan koneen valmistuskustannukset olivat laskeneet viidenneksellä. Toimitussopimus allekirjoitettiin kesäkuussa 2019 Armija-2019 messuilla. Suhoi aloitti koneen sarjavalmistuksen heinäkuussa 2019. Su-57 päästää epätavallista, hyvin korkeaa ääntä lähestyessään.
Elokuussa 2022 venäläisiä sotilaslentokoneita valmistavan UAC-konsernin toimitusjohtaja esitti arvion arvio, että Venäjä saattaisi kehittää Suhoi Su-57:stä lentotukialuskäyttöön sopivan version. Tämä palvelisi yhdessä miehittämättömien taktisten lentolaitteiden kanssa lentotukialusten tulevana lentokalustona. Venäjän pyrkimyksenä on saada 22 uutta Su-57-hävittäjää palvelukseen vuonna 2024, ja nostaa koneiden yhteismäärä 76:een vuoden 2026 aikana.
Onnettomuuksia
Satakunnan Kansa uutisoi joulukuun 24.päivänä 2019 yhden Su-57 pudonneen testilennon aikana Venäjän Kaukoidässä Habarovskin alueella.
Valmistusmäärät
Vuoden 2021 lopulla Venäjän media uutisoi kahden yksilön toimittamisesta Venäjän ilmavoimille. Tämän perusteella Venäjän ilmavoimilla olisi kolme kappaletta tyypin lentokonetta kun mukaan ei lasketa prototyyppejä.
Somewhere (elokuva)
Somewhere on Sofia Coppolan ohjaama ja käsikirjoittama yhdysvaltalainen draamaelokuva vuodelta 2010. Sen pääosissa ovat Stephen Dorff ja Elle Fanning. Elokuva palkittiin Kultaisella leijonalla Venetsian elokuvajuhlilla 2010.
Elokuva kertoo näyttelijästä (Dorff), joka elää ylenpalttista mutta hapuilevaa elämää Chateau Marmont -hotellissa. Kun hänen 11-vuotias tyttärensä (Fanning) saapuu yllättäen vierailulle, hän joutuu arvioimaan elämäänsä uudelleen. Coppolan Lost in Translation -elokuvan sanotaan saaneen innoituksensa kokemuksista avioliitosta Spike Jonzen kanssa. Somewheressa puolestaan sanotaan olevan viitteitä Sofia Coppolan suhteesta elokuvaohjaajaisäänsä Francis Ford Coppolaan.
Coppola sai elokuvaansa varten luvan kuvata losangelesilaisessa Chateau Marmontissa, joka on tullut tunnetuksi tabloidilehdistössä julkkisten suosimana paikkana. Elokuvaa kuvattiin Los Angelesin lisäksi Italiassa. Somewheren soundtrackin teki ranskalaisyhtye Phoenix, joka on vastannut myös Coppolan Lost in Translationin ja Marie Antoinetten musiikeista. Phoenixin keulakuva Thomas Mars on Coppolan puoliso.
Somewhere sai ensi-iltansa Venetsian elokuvajuhlilla syyskuussa 2010. Elokuva sai Venetsiassa ristiriitaisen vastaanoton, mutta voitti silti elokuvajuhlien arvokkaimman palkinnon, Kultaisen leijonan. Tuomariston puheenjohtajan Quentin Tarantinon mukaan päätös oli yksimielinen.
Nelson-luokka (linjalaiva)
Nelson-luokka oli Britannian kuninkaallisen laivaston kolmen 120-tykkisen ensimmäisen luokan linjalaivan muodostama alusluokka.
Alukset
Aluksen suunnittelivat pääsuunnittelijat yhdessä. Luokka oli kolmikantinen vastine 74-tykkisille Armada-luokan aluksille. Suunnitelma hyväksyttiin 1. lokakuuta 1806 ja sitä muutettiin edelleen vastaamaan Caledonia-luokan aluksia. Luokan aluksista ainoastaan HMS Nelson valmistui ennen Napoleonin sotien päättymistä (ilman meripalvelusta) kahden muun siirtyessä suoraan reserviin toukokuussa 1814.
Juan Antonio Flores Santana
Juan Antonio Flores Santana (3. heinäkuuta 1927 Bocas de Licey, Tamboril – 9. marraskuuta 2014 Santiago de los Caballeros ) oli dominikaanilainen roomalaiskatolinen arkkipiispa. Hänet vihittiin papiksi 12. heinäkuuta 1953 ja nimitettiin La Vegan piispaksi 24. huhtikuuta 1966. Piispaksi vihkiminen seurasi 12. kesäkuuta; pääkonsekraattorina toimi Hugo Eduardo Polanco Brito, jota avustivat Tomás Francisco Reilly ja Juan Félix Pepén y Soliman.
Flores Santana sai 13. heinäkuuta 1992 nimityksen Santiago de los Caballerosin piispaksi ja sitten 14. helmikuuta 1994 arkkipiispaksi. Hän jäi eläkkeelle 16. heinäkuuta 2003.
Mariela Castro
pienoiskuva|Mariela Castro vuonna 2016. Mariela Castro Espín (s. 27. heinäkuuta 1962 Havanna, Kuuba) on kuubalainen seksologi, maan CENESEX-keskuksen johtaja ja Sexología y Sociedad -lehden päätoimittaja. Hänen vanhempansa ovat Kuuban entinen presidentti Raúl Castro Ruz ja Vilma Espín Guillois. Mariela tunnetaan homoseksuaalien oikeuksien puolestapuhujana ja AIDS-valistuskampanjan johtajuudesta. Hän on julkaissut 13 kirjaa.
Marielan mukaan Kuubassa ei ole mielipidevankeja, toisin kuin esimerkiksi roomalaiskatolinen kirkko ja Kuuban toisinajattelijat sanovat. Hänen mukaansa he ovat ulkomailta rahoitettuja palkattuja agentteja.
Castro vieraili Suomessa toukokuussa 2010 Maailma kylässä -festivaalilla ja Suomi-Kuuba-seuran vieraana.
Mika Lönnström
Mika Lönnström (s. 24. toukokuuta 1974 Porvoo) on suomalainen jalkapallovalmentaja ja vuodesta 2018 lähtien HIFK:n urheilutoimenjohtaja.
Suomi
Lönnström aloitti valmentamisen jo 16-vuotiaana pelaamisen ohella. Uransa alkuvaiheessa hän toimi muun muassa Riihimäen Palloseuran ja Hyvinkään Palloseuran juniorivalmennuksessa. Kauden 2003 lopussa Lönnström valmensi kasvattajaseuraansa FC Futuraa kahdessa viimeisessä sarjaottelussa. Kaudella 2004 hän vastasi Malmin Palloseuran naisten edustusjoukkueen valmennuksesta.
Vuodet 2005–2011 Lönnström työskenteli Veikkausliiga-seura Myllykosken Pallolle ja toimi muun muassa seuran teknisenä johtajana ja akatemiavalmentajana. Lokakuusta 2011 toukokuuhun 2012 hän työskenteli IF Gnistanin toiminnanjohtajana ennen siirtymistään thaimaalaisen Roi Et Unitedin valmennustiimiin.
USA
Työskennellessään suomessa MyPa:ssa, Lönnströmin otti koulutustauon työskennelläkseen junioripelaajille tarkoitetussa Elite Football -leireillä kesä- ja heinäkuussa 2007. Hän oli osa valmennusryhmää Kentuckyn yliopiston jalkapallo ohjelmassa. Vuonna 2008 Lönnström työskenteli valmennustehtävissä US Soccer ODP (Olympic Development Program) -leireillä ja University of Minnesotan Gopher Soccer -leireillä. Lönnström myös tutustui MLS seuroihin ja niiden sisäisiin toimintatapoihin, kuten Columbus Crew ja Chicago Fire.
Thaimaa
Toukokuussa 2012 hänet nimitettiin thaimaalaisen 2. divisioona seuran, Roi Et Unitedin akatemian johtajaksi ja edustusjoukkueen apuvalmentajaksi. Ensimmäisen vuoden jälkeen Lönnströmille avautui paikka edustusjoukkueen päävalmentajana.
Lönnströmin ensimmäinen kausi päävalmentajana päättyi nousuun thaimaan ykkösliigaan joulukuussa 2013. Huhtikuussa 2014 Lönnströmille tarjottin paikkaa Thaimaan pääsarjasta uuteen omistukseen päätyneestä Police Unitedista ja hän päätti vaihtaa maisemaa Koillis-thaimaalaisesta seurasta pääkaupunki Bangkokiin. Lönnströmistä tuli samalla ensimmäinen suomalainen jalkapallovalmentaja Kaakkois-Aasian pääsarjoissa.
Kesäkuun lopussa Lönnström valmennustiimeineen oli pakotettu siirtymään sivuun joukkueen vetovastuusta seuran sisäisten epäselvyyksien johdosta, siitäkin huolimatta että Lönnström oli vastikään nimetty paikallisen urheilumedian puolesta kuukauden valmentajaksi sekä tuloksellisesti oli onnistunut seuran asettamissa tavoitteissa.
Lönnström myös nimitettiin Thaimaan U16 maajoukkueen apuvalmentajaksi työskennellessään Roi Et Unitedissa vuonna 2013.
Malediivit
Elokuussa 2014 Lönnström siirtyi Malediivien pääsarjaan, maan historian menestyksekkäimmän jalkapalloseuran, New Radiant SC:n päävalmentajaksi. Lönnström luotsasi joukkueen loppukauden voittoputken myötä liiga- sekä cup-mestaruuksiin.
Tuplamestaruuden voittanut Lönnström palkittiin Malediivien Vuoden valmentaja -palkinnolla helmikuussa 2015.
Seura aloitti uuden kauden AFC Cup:in ottelulla Indonesialaista Persib Bandungia vastaan Bandungin täydellä stadionilla 30 000 erittäin intohimoisen paikallisen katsojan edessä. Indonesialainen kotijoukkue oli ennakoidusti laadukkaampi joukkue ja voitti ottelun, muutama päivä ottelun jälkeen, ensimmäisen ja ainoan tappion myötä, Lönnström ja seura päättivät irtisanoa päävalmentajan sopimuksen.
Malediiveilta Lönnström palasi Thaimaahan jossa hänelle tarjoutui heti työskennellä pääsarjajoukkueessa. Lönnström lupautui auttamaan sarjan hännillä olevaa nousijajoukkue, Saraburi FC:tä, kohentamaan sen pelillistä tasoa, tosin vain viiden sarjaottelun ajaksi.
Tansania
Heinäkuussa 2015 Lönnström tarttui uuteen haasteeseen Tansanian pääsarjaan nousseen Majimaji FC:n päävalmentajana. Lönnström erosi tehtävästään joulukuussa 2015 vedoten seuran ongelmiin joukkueen ulkopuolisten asioiden hoitamisessa.
Pyykkärit
Pyykkärit on taiteilija Tyko Sallisen (1879–1955) vuonna 1911 maalaama suomalaisen modernismin avainteos (öljytyö kankaalle), 154 × 136 cm. Maalaus ostettiin Ateneumin taidemuseon kokoelmiin vuonna 1916.
Pyykkärien ihmiskuva herätti huomiota heti sen ilmestyessä, vuonna 1912. Teos herätti sekä hilpeyttä että suuttumusta. Värikkään kokonaisuuden malleja pidettiin liian karikatyyrimäisina ja alkukantaisina, mitä ajatusta saattoi osittain korostaa tieto, että vasemmanpuoleinen malli on Sallisen vaimo Helmi, eli "Mirri". Toisaalta Sallinen ei muissakaan töissään hienostele eikä estetisoi. Tehoa hän lisäsi tauluunsa Pariisissa 1909 omaksumallaan tekniikalla, jonka tuloksena paksu kipsipitoinen pohjustus kuultaa himmeän väripinnan raoista.
Sallisen naiskuva on kiinnostanut myös nykykatsojia. Vaimoaan Sallinen kuvasi muissa tauluissaan vuoroin aistillisena, vuoroin vaistonvaraisena biologisena olentona, jonka tehtävänä oli vain jälkeläisten tuottaminen. Nämä työt ovat herättäneet ajatuksen, että heidän suhteensa oli viha-rakkaus-suhde. Toisaalta Pyykkärit-työssä on keskiössä hyväntuulisten rupattelevien pyykkäreiden vahva yhteisyys suomalaisessa suvessa.
Us
Us tarkoittaa seuraavia:
Brazil – tämän hetken tuolla puolen
Brazil – tämän hetken tuolla puolen on Terry Gilliamin ohjaama dystooppinen mustan komedian tieteiselokuva vuodelta 1985. Elokuvan tärkeimmissä rooleissa ovat Jonathan Pryce, Katherine Helmond, Robert De Niro ja Michael Palin. Brazil ei valmistuttuaan tyydyttänyt tuottajiaan, joten se uhattiin jättää julkaisematta. Ohjaaja Terry Gilliamin aktiivisen toiminnan ansiosta elokuva kuitenkin päätyi lopulta levitykseen. Siitä oli olemassa kaksi eri versiota, yksi Yhdysvaltojen ja toinen Euroopan markkinoille. Yhdysvaltoja varten elokuvasta leikattiin versio, jonka loppu on ”onnellisempi”.
Elokuva oli Oscar-ehdokkaana parhaan lavastuksen ja parhaan alkuperäisen käsikirjoituksen kategorioissa, mutta ei voittanut kumpaakaan. Elokuva sai kuitenkin kaksi BAFTA-palkintoa.
Elokuvan nimi viittaa Ary Barroson sambakappaleeseen "Aquarela do Brasil" eli ”Brazil”, joka toistuu elokuvan musiikin pääteemana.
Juoni
Brazil muistuttaa jonkin verran George Orwellin kirjoittamaa romaania Vuonna 1984. Päähenkilö Sam Lowry (Jonathan Pryce) elää maailmassa, jossa kaikki ovat tiukan kontrollin alaisina. Sam on pikkuvirkamies, joka keskellä kaupungin ja työn ankeaa harmautta haaveilee unelmiensa naisesta (Kim Greist). Kun hän viimein kohtaa tämän, todellisuuden monimutkaisuus sotkee Samin unelmat. Hänen kauan etsimänsä nainen saattaakin olla terroristi, useiden tahojen vainoaman huipputerroristi Harry Tuttlen (Robert De Niro) kätyri. Yhteiskunnassa, jossa kaikki ovat koko ajan tarkan valvonnan alaisina, Samin on vaikea pitää rakkaastaan kiinni.
Vastaanotto ja jälkimaine
Chicago Sun-Timesin kriitikko Roger Ebert sanoi elokuvan olevan ”vaikeasti seurattava” ja antoi kaksi tähteä neljästä. Los Angeles Timesin kriitikko puolestaan kehui elokuvan olevan ”tehokkain satiirinen poliittinen elokuva sitten Tohtori Outolemmen”.
British Film Instituten valitsemat asiantuntijat äänestivät Brazilin vuonna 1999 mukaan kaikkien aikojen sadan parhaan brittielokuvan listalle. Vuonna 2005 Empire listasi elokuvan sijalle 83 listallaan ”500 kaikkien aikojen parasta elokuvaa”. The New York Timesin kriitikot valitsivat sen vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta elokuvasta maailmassa.
Zapoljarnyi (Vorkuta)
Zapoljarnyi on kaupunkimainen taajama Komin tasavallan Vorkutan kaupunkipiirikunnassa Venäjällä. Se sijaitsee 23 kilometriä Vorkutasta länteen. Asukkaita on 4 000 henkeä (vuonna 2009).
Paikkakunta on syntynyt 1940–1950-lukujen vaihteessa hiilikaivoksen yhteyteen. Vuonna 1956 se sai kaupunkimaisen taajaman aseman. Vuonna 1970 Zapoljarnyin väkiluku oli 9 700 henkeä.
Nykyään Zapoljarnyin kaivoksen omistaa Severstalin tytäryhtiö Vorkutaugol. Kaivos on yksi yhtiön tuottavimmista. Sen kivihiilivarojen on arveltu riittävän vähintään 40 vuoden ajan.
Alppihiihdon maailmanmestaruuskilpailut 1991
31. alppihiihdon maailmanmestaruuskilpailut järjestettiin Itävallan Saalbach-Hinterglemmissä 22. tammikuuta – 3. helmikuuta 1991.
Syöksylasku
<br style="clear:both" />
Suurpujottelu
<br style="clear:both" />
Alppiyhdistetty
<br style="clear:both" />
Supersuurpujottelu
<br style="clear:both" />
Hajógyárisaari
Hajógyárisaari eli Óbudansaari on Tonavan saari, joka sijaitsee Óbudassa, Budapestin III osa-alueella. Saari on noin kilometrin levyinen ja viisi kilometriä pitkä, ja sen pinta-ala on 108 hehtaaria. Se oli alun perin tulville altis ranta-alue, joka erotettiin kanavalla mantereesta ja jota vahvistettiin läjittämällä kanavan kaivuumaat tulvien torjumiseksi. Saarella on säilynyt mosaiikkeja ja muita jäänteitä palatsista ajalta, jolloin saaren lähellä oli roomalainen Aquincum, Ala-Pannonian pääkaupunki.
Saarella järjestetään joka kesä Sziget -niminen rock-festivaali. Vuonna 2008 festivaalissa oli yli 300 000 kävijää.
Saarelle on suunniteltu myös suurta viihdekeskusta, johon tulisi hotelli, kasino, urheiluhalli ja konferenssikeskus.
Alppihiihdon maailmanmestaruuskilpailut 1991
Mitalitaulukko
Isäntämaa
Michel Louis Coloni
Michel Louis Coloni (25. elokuuta 1927 Pariisi – 6. heinäkuuta 2016 Tivernon ) oli ranskalainen roomalaiskatolinen arkkipiispa. Hänet vihki papiksi Pariisin arkkihiippakuntaan Emile-Arsène Blanchet 17. huhtikuuta 1954. Hänet nimitettiin Pariisin vihkipiispaksi ja Oëan titulaaripiispaksi 11. toukokuuta 1982, ja piispaksi vihkiminen seurasi 8. lokakuuta. Pääkonsekraattorina toimi Jean-Marie Lustiger, jota avustivat Louis-Paul-Armand Simonneaux ja Daniel-Joseph-Louis-Marie Pézeril.
Reginald De Koven
pienoiskuva|Reginald De Koven vuonna 1904. Henry Louis Reginald De Koven (3. huhtikuuta 1859 Middletown – 16. tammikuuta 1920 Chicago) oli yhdysvaltalainen oopperasäveltäjä, kapellimestari ja musiikkikriitikko. Hän matkusti 1870-luvulla Eurooppaan ja opiskeli musiikkia Stuttgartissa, Firenzessä, Wienissä ja Pariisissa. Hän valmistui Oxfordin yliopistosta vuonna 1879. Hän ja librettisti Harry B. Smith kirjoittivat lukuisia operetteja, joista menestyneimmäksi muodostui vuoden 1890 Robin Hood. Vuonna 1902 De Koven perusti Washingtonin sinfoniaorkesterin. New Yorkissa hän toimi musiikkikriitikkona muun muassa Harper’s Weeklylle, New York Worldille ja The New York Heraldille. Hän sävelsi Percy MacKayen librettoihin kaksi laajamittaista oopperaa, The Canterbury Pilgrims (1917) ja Rip Van Winkle (1920) sekä teki noin 400 laulua, joista tunnetuimpiin kuuluvat ”Oh, Promise Me” ja ”A Recessional”.
Kun maailma ei riitä
Kun maailma ei riitä on vuonna 1999 ensi-iltansa saanut 19. James Bond -elokuva. Elokuvan on ohjannut Michael Apted, ja James Bondia näyttelee Pierce Brosnan.
Elokuvan tunnussävelmän ”The World Is Not Enough” ovat säveltäneet David Arnold ja Don Black, ja sen esittää Garbage. Elokuvan nimi pohjautuu elokuvassa Hänen majesteettinsa salaisessa palveluksessa olevaan Bondin sukupuuhun, jonka vaakunassa oleva latinankielinen teksti Orbis non sufficit on englanniksi ”World is not enough”. Se on James Bondin suvun motto. Ian Flemingin mukaan James Bondin esi-isä on sir Thomas Bond (1658–1685), jonka vaakuna ja suvun motto esitetään elokuvassa. Bond juo elokuvassa suomalaista Finlandia-vodkaa.
Juoni
thumb|right|Elokuvassa käytettävä vene. Bilbaossa MI6-agentti James Bond tapaa sveitsiläisen pankkiirin nimeltä Lachaise hakeakseen rahaa Sir Robert Kingille, brittiläiselle öljypohatalle ja M. Bondin ystävälle. Bond kuulustelee pankkiiria MI6-agentin salamurhaajan tunnistamiseksi, mutta Lachaise tapetaan ennen kuin tämä paljastaa murhaajan. Bond joutuu pakenemaan rahojen kanssa. MI6:n päämajassa Lontoossa rahojen sekaan asennettu räjähde tappaa Kingin. Bond jahtaa salamurhaajaa veneellä Thamesilla Millennium Domeen, josta murhaaja yrittää paeta kuumailmapallolla. Bond tarjoaa hänelle suojelua; hän kieltäytyy ja räjäyttää ilmapallon henkensä kustannuksella.
Bond jäljittää talteen saadut rahat Renardiin, terroristiksi muuttuneeseen KGB-agenttiin. MI6:n aiemmasta yrityksestä tappaa hänet Renardin aivoihin jäi luoti, joka tekee hänestä immuunin kivulle, mutta tulee lopulta tappamaan hänet. M määrää Bondin suojelemaan Kingin tytärtä Elektraa, jonka Renard oli aiemmin siepannut ja pidättänyt lunnaita varten. Bond lentää Azerbaidžaniin, missä Elektra valvoo öljyputken rakentamista. Putkilinjan suunnitellun reitin vuoristokierroksella Bondin ja Elektran kimppuun hyökkäävät aseistetut varjoliitimin sekä moottorikelkoin varustautuneet iskuryhmät.
Bond vierailee Valentin Zukovskyn luona kasinolla hankkimassa tietoa Elektran hyökkääjistä. Siellä Bondista tulee epäluulo, kun Elektra menettää heti miljoona dollaria korkean kortin arvonnassa ja huomaa, että Elektran turvallisuuspäällikkö Sasha Davidov on salaa liittoa Renardin kanssa. Bond tappaa Davidovin ja astuu lentokoneeseen, joka on matkalla Venäjän ICBM:n tukikohtaan Kazakstanissa. Venäläisenä ydintutkijana esiintyvä Bond tapaa amerikkalaisen ydinfyysikon tohtori Christmas Jonesin. Renard poistaa GPS-paikannuskortin ja aselaatuisen plutoniumin ydinpommista. Ennen kuin Bond voi tappaa hänet, Jones puhaltaa hänen suojansa. Renard varastaa pommin ja pakenee, jolloin kaikki kuolevat. Bond ja Jones pakenevat räjähtävästä siilosta paikannuskortin avulla.
Bond seuraa Zukovskia hänen kaviaaritehtaallaan Kaspianmerellä, ja Elektran helikopterit hyökkäävät heidän kimppuunsa. Zukovsky paljastaa, että hänen järjestelynsä Elektran kanssa oli hyväksyä voitto vedonlyönnillä hänen kasinossaan vastineeksi Zukovskin veljenpojan Nikolain kapteenina olevan sukellusveneen käytöstä. Ryhmä lähtee Istanbuliin, jossa Jones tajuaa, että jos Renard laittaisi varastetun plutoniumin sukellusveneen ydinreaktoriin, seurauksena oleva ydinsulku tuhoaisi Istanbulin ja sabotoisi venäläisten öljyputken Bosporinsalmella. Istanbulin ympäri suunnitellun Elektran putken arvo nousi dramaattisesti. Bond saa signaalin Neitsyttornin paikannuskortista ennen kuin Zukovskin kätyri Bull räjäyttää komentokeskuksen. Zukovsky kaadetaan tajuttomaksi, ja Elektran kätyrit vangitsevat Bondin ja Jonesin. Jones viedään sukellusveneeseen, jonka Renardin miehet takavarikoivat. Bond viedään torniin, jossa Elektra kiduttaa häntä garroteella ja paljastaa, että hän leikkasi osan hänen korvastaan ​​saadakseen kidnappauksensa näyttämään uskottavammalta. Zukovsky miehineen valloittaa tornin, mutta Elektra ampuu Zukovskin. Ennen kuolemaansa Zukovsky käyttää kepiaseensa vapauttaakseen Bondin, joka vapauttaa M:n ja tappaa Elektran.
Bond sukeltaa sukellusveneen perään, astuu siihen ja vapauttaa Jonesin. Sukellusveneen runko repeytyy, kun se uppoaa Bosporinsalmeen. Bond taistelee Renardia vastaan ​​ja iskee hänet ampumalla plutonium-sauvan hänen vatsaansa. Bond ja Jones pakenevat sukellusveneestä jättäen tulvineen reaktorin räjähtämään veden alla. Myöhemmin he viettävät romanttisen illan Istanbulissa ja päätyvät sänkyyn yhdessä MI6-satelliittien tarkkailun aikana.
Arviot
Tuomas Riskala (Iltalehti) arvioi elokuvan Bond-elokuvista huonoimmaksi.
Muuta
Elokuvan pohjalta julkaistiin samanniminen videopeli PlayStationille, Nintendo 64:lle ja Game Boy Colorille vuosina 2000 ja 2001. Pelit ovat keskenään täysin erilaisia. PlayStation -version kehitti Black Ops Entertainment, Nintendo 64 -version Eurocom ja Game Boy Color -version 2n Productions. Kaikki pelit julkaisi Electronic Arts.
Julius Ferdinand Lundahl
Julius Ferdinand Lundahl (24. heinäkuuta 1818 Tampere – 15. tammikuuta 1854 Pietari) oli suomalainen virkamies, kielenkääntäjä ja runoilija joka käytti nimimerkkiä L tai L-.
Lundahlin vanhemmat olivat tamperelainen kauppias Joel Lundahl ja Fredrika Charlotta Fahlstedt. Hän kävi Hämeenlinnan triviaalikoulua ja pääsi ylioppilaaksi 1836. Lundahl toimi Suomen kenraalikuvernöörin kansliassa ylimääräisenä kopistina 1836–1841 ja kanslistina 1841–1844. Hän oli senaatin prokuraattorintoimituskunnan venäjän kielen kääntäjänä 1844–1848 ja senaatin 1. kielenkääntäjänä 1848–1853. Vuodesta 1853 hän toimi ministerivaltiosihteerinviraston 1. toimitussihteerinä Pietarissa.
Lundahl oli naimisissa vuodesta 1845 Constantia Oktavia Augusta Gripenbergin kanssa.
Kukka-Maaria Rajalin
Kukka-Maaria Rajalin (o.s. Ahonen)  (s. 1976) on suomalainen laulaja.
Hän on valmistunut laulaja-laulupedagogiksi vuonna 2005 Helsingin Ammattikorkeakoulusta. Hänellä on myös musiikkipedagogin Ylempi AMK-tutkinto Helsingin Ammattikorkeakoulu Metropoliasta. Rajalin on ollut solistina eri orkestereissa. Mistura Fina (1994–1998), Grupo Café (solisti 1998–) Las Chicas del Tango 2000-, Lohjan kaupunginorkesteri, Niinisalon varuskuntasoittokunta, Espoo Big Band, Martti Metsäkedon orkesteri, Seinäjoen kaupunginorkesteri, Einö Grön & Heimo Mäntysen Orkesteri jne.
Hänen erityinen mielenkiinnon kohteensa on eteläamerikkalainen musiikki. Rajalin onkin asustellut Brasiliassa ja opiskellut siellä maan kulttuuria, sambatanssia ja brasilialaisen samban rytmiikkaa useiden vuosien ajan. Näitä oppeja hän on jakanut suomalaiseen laulun- ja tanssin sambamusiikin kulttuuriin merkittävällä tavalla laajalla rintamalla. Hän on toiminut Helsingin Sambakoulu Imperio Do Papagaion jäsenenä vuodesta 1993.
Vuonna 2002 Rajalin osallistui Seinäjoen Tangomarkkinoille ja hänet kruunattiin tangoprinsessaksi. Vuonna 2003 Kukka-Maaria kruunattiin Helsingin karnevaalikuningattareksi.