cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Elanto
Sota-aika ja sen jälkeen
Henkilöstökulut kasvoivat ja pakottivat miettimään uusia toimintatapoja, kuten yhtenäismyymälöitä ja itsepalvelua, kuten ylioppilaiden suosima ruokala Kluuvikadun Elanto. Elannon ensimmäinen pikamyymälä avattiin vuonna 1951. Se edusti ajan tapojen muutoksia. Muita uutuuksia kuluttajille olivat muovikassit, maitotölkit ja viimeinen myyntipäivä leipätuotteille.
Elanto laajentaa toimenkuvaansa 1960-luvulla
Helsinki kasvoi edelleen voimakkaasti. Keskustassa korttelit alkoivat olla täynnä, ja yksittäisten liikerakennusten rakentaminen oli vähäistä. Painopiste siirtyi lähiöihin ja aluerakentamiseen. Parhaat kauppapaikat jaettiin neljän koplassa, johon kuuluivat Elanto, Helsingin Osuuskauppa, Kesko ja Tuko.
Kuluttajien tottumukset muuttuivat. Autojen käyttö oli lisääntynyt räjähdysmäisesti ja välimatkat menettäneet merkitystään. Ihmiset asioivat taajamissa, ja maaseutu autioitui. Pääkaupunkiseutu oli muuttovoittoaluetta, mutta perinteinen päivittäistavarakauppa ei kannattanut. Elanto myi vain omaa leipäänsä, vaikka kuluttajat kysyivät jo jotain muutakin.
Väinö Tanner vastusti Elannon lähtemistä anniskeluravintolabisnekseen, mutta joutui taipumaan hallintoneuvostouransa viimeisinä kuukausina. Anniskelu tuli pääkaupunkiin Loviisan kautta, kun sikäläinen osuusliike fuusioitui Elantoon. Pian myös Fennia ja Kappeli Helsingin keskustassa siirtyivät Elannolle.
Osuusliike muuttaa bisneslinjaustaan 1980-luvulla
Raskas teollisuus ja kannattamattomat Osuusliikkeet olivat ajaneet OTK:n kriisin partaalle. Pitkäaikaiset vastuunkantajat väistyvät, ja valta keskittyi uudelle pääjohtajalle, joka laittoi saman tien tuulemaan. Osuusliikkeiden ja niiden omistaman OTK:n fuusiosta muodostui 1983 E-osuuskunta Eka, josta muotoutui 1987 Osuuskunta Eka-yhtymä. Kuitenkin muista Osuusliikkeistä poiketen juuri Elanto ei lähtenyt tähän mukaan, ja näin yli 65 vuotta kestänyt side Elannon ja OTK:n välillä oli historiaa. Jo aiemmin samana vuonna KK:n nimi muutettiin muotoon Kulutusosuustoiminnan Keskusliitto jäseninään fuusion jälkeen siis vain Eka ja Elanto.
Elanto hankki runsaasti aivan uutta liiketoimintaa: Tasokaluste ja Koti-idea toivat valikoimaan huonekaluja, Koneveljet kodinkoneita ja Pizzeria Nr 1 pitsoja. Elanto toimi kuitenkin ilman selvää laajenemisen strategiaa ja alkoi menettää uskoa omaan perusosaamiseensa.
Elannon ja HOK:n sulautuminen oli lähellä
Elanto sai ensimmäistä kertaa kilpailijan entisestä keskusliikkeestään, kun Eka osti Valintatalo-ketjun. Elannon asemaa parantaakseen pääjohtaja Ylermi Runko viritti pariin otteeseen keskustelun Elannon ja Helsingin Osuuskaupan fuusiosta tai ainakin merkittävästä yhteistyöstä. Vuonna 1989 fuusio oli lähempänä kuin koskaan aiemmin. Runko otti yhteyttä Pentti Pasuriin ja HOK:n hallintoneuvoston avainhenkilöihin. HOK:n hallintoelimissä aatteet ja johtajakysymykset kuitenkin herättivät epäluuloa, joka aiheutti hankkeen kaatumisen.
E-liikkeen loppu
Vuonna 1992 Elanto ja Eka sekä SOK ja Suomen Osuuskauppojen Keskusliitto perustivat Co-op Suomen Kuluttajaosuustoiminnan Liiton (KOL), jolloin samassa yhteydessä Kulutusosuuskuntien Keskusliitto lopetti toimintansa ja E-liike siirtyi historiaan. KOL:n toiminta puolestaan päättyi ainakin tosiasiallisesti vuoden 2003 lopussa.
Lama riepottelee liike-elämää
1990-luvun lama Suomessa oli vakavin vuosikymmeniin. Työttömien määrä kohosi enimmillään lähes puoleen miljoonaan. Valtion ja kuntien verotulot romahtivat, ja sosiaaliturvan kulut kasvoivat.
Elanto aloitti uuden vuosikymmenen vauraana, mutta kannattamattomana ja yksin. Uusi pääjohtaja Jorma Seppänen yritti keksiä lääkkeitä lamaan. Liikkeitä ehostettiin, mutta myynti väheni. Jokainen kuluerä ja työvaihe joutui suurennuslasin alle.
Elannon tavoin myös Eka oli pahassa kriisissä. Jorma Seppänen sanoi irti Elannon ja Ekan säästökassatalletuksia ja eläkevakuutusvaroja koskeneet keskinäiset takuusopimukset. Elanto joutui maksamaan 135 miljoonan markan eläkevastuuvajauksen, mutta säästi myöhemmin lähes 300 miljoonaa, koska ei joutunut enää tilille Ekan tekemisistä.
Osuuskunta Eka-yhtymä ajautui yrityssaneeraukseen vuonna 1993. Elannon johto näki ilmassa vaaran merkit ja sai päärahoittajaltaan Kansallis-Osake-Pankilta lupauksen, että pankki vastaisi osuusliikkeen rahoituksesta myös siinä tapauksessa, että asiakasomistajat kävisivät levottomiksi ja säästökassatalletukset alkaisivat huveta.
Seppänen luopui fuusioaikeistaan ja samalla virastaan. Hän ilmoitti hallintoneuvoston puheenjohtajalle Erkki Tuomiojalle, että tämä voisi ryhtyä etsimään pääjohtajaksi uutta miestä. Pääjohtajaksi valittiin vähittäiskaupparyhmän johtaja Tauno Palmroos.
Elanto etsii aktiivisesti yhteistyökumppania
Elannon uusi pääjohtaja Tauno Palmroos tarttui toimeen. Hän kävi alustavia neuvotteluja fuusiosta tai muusta toimialajärjestelystä HOK:n varatoimitusjohtajan Esa Haapaniemen ja Ässä-Partners Oy:n toimitusjohtajan Arto Hiltusen kanssa.
Arpinaama Charley
right
Elanto
Elanto etsii aktiivisesti yhteistyökumppania
Toisaalla KOP ja Suomen Yhdyspankki fuusioituvat. Se oli Elannolle huono uutinen ja enteili ongelmia. Koko osuusliikettä kiinnostanut kysymys kuului: sitoiko KOP:n antama rahoituslupaus myös sen fuusiokumppania SYP:ia? Päätös oli pelätynlainen: rahaa luvattiin kaikkeen muuhun, mutta ei siihen mihin sitä kipeimmin tarvittiin eli korvaamaan mahdollista säästökassan tyhjenemistä.
Arpinaama Charley
Arpinaama Charley (1851 - 12. maaliskuuta 1896) oli modok-intiaanien päällikkö. Hän otti osaa Modok-sotaan 1872–1873 ja hänen oletetaan ampuneen sodan ensimmäisen laukauksen. Kapteeni Jackin teloituksen 1873 jälkeen hänestä tuli sotavangeiksi otettujen modocien johtaja. Hänet korvattiin kuitenkin jo vuoden jälkeen, sillä hän ei osannut puhua englantia.
Elanto
Elanto etsii aktiivisesti yhteistyökumppania
Tieto rahoituspäätöksistä tuli julki, ja säästökassan jäsenet ryntäsivät nostamaan talletuksiaan. Yhden aamupäivän aikana liikkeen kassasta lähti kymmeniä miljoonia markkoja, ja Elanto hakeutui yrityssaneeraukseen. Vastavalittu pääjohtaja sai jatkaa, koska velkojat eivät pitäneet häntä syyllisenä osuuskaupan ahdinkoon. Yrityssaneerausohjelma valmistui nopeasti aiemman säästöohjelman pohjalta. Palmroos onnistui vakuuttamaan velkojille, että kaikki saisivat omansa. Säästökassatallettajat saivat rahansa, kun valtio maksoi heidän saatavansa ja liittyi velkojien rintamaan.
Toisin kuin Ekan saneerauksessa vähän aiemmin, Elannon velkoja ei leikattu. Pelastajaksi tuli jälleen Tannerin perintö, vahva kiinteistömassa. Kivitaloja oli edelleen runsaasti, ja niiden arvo alkoi uudelleen kohota.
Lama oli syvä, mutta pohjakosketuksen jälkeen kannattavuus nousi varsin nopeasti plussalle, ensimmäisen kerran sitten 1980-luvun lopun hullujen vuosien. Yhteistyö Tradekan kanssa sujui operatiivisella tasolla mutkattomasti. Omistajapolitiikassa näkemykset sen sijaan erosivat: Tradeka halusi yhtiöittää kaiken liiketoiminnan, Elanto oli uskollinen osuustoimintataustaansa. Elannon ja Tradekan vähittäiskauppatoiminnot yhdistettiin yhteisiin ketjuihin (Siwa, Valintatalo ja Euromarket/Maxi). Elannon reviirinä oli pääkaupunkiseutu höystettynä Tuusulan Riihikalliolla, ja Tradekalla puolestaan koko muu Suomi.
HOK:ssa vaihtui toimitusjohtaja lyhyen ajan sisällä kahdesti. Pasurin ja Haapaniemen jälkeen vetovastuu siirtyi uudelle sukupolvelle, kun toimitusjohtajaksi valittiin Arto Hiltunen. HOK seurasi Elannon rimpuilua kuiville tietäen, että Elanto oli joutunut 1990-luvun alussa käymään kovaa koulua ja trimmaamaan koneensa tuloskuntoon. Kun Elannon saneerauksen pääarkkitehti Tauno Palmroos kuoli yllättäen, uudeksi pääjohtajaksi nousi rakennusliike Polarin Arto Ihto. Ihto oli yritysjohtajana strateginen visionääri ja yhteistyön rakentaja. Hänen päämääränsä kiteytyi yksinkertaiseksi: Elanto ei selviäisi yksin. Sen olisi saatava kumppani, joka valittaisiin liiketaloudellisin perustein.
Elanto ja HOK sulautuvat
Keväällä 2000 Elannon hallitus hahmotti tulevaisuuttaan velkasaneerauksen jälkeisessä ajassa. Vaihtoehtoja oli kolme: riskialtis yhteistyö alan ulkopuolelta tulevien pääomasijoittajien kanssa, yhteistyön syventäminen Osuuskunta Eka-yhtymästä Osuuskunta Tradeka-yhtymäksi muuttuneen konsernin kanssa tai kumppanuus HOK:n rinnalla. Kaikissa tapauksissa yhteistyön ehtona oli saneerauksesta irrottautuminen etuajassa. Sitä pidettiin täysin mahdollisena.
Ihto sai hallitukselta tunnusteluvaltuudet ja tapasi Arto Hiltusen. Ihto tarjosi yhteistyötä pääkaupunkiseudun päivittäistavarakaupassa ja sai vastaehdotuksen suorasta fuusiosta. Tapaamiset tihenivät, ja selvitykset käynnistyivät kummassakin osuusliikkeessä. Yhdistymisen edellytykset rajautuivat kolmeen: Kilpailuviraston kantaan, Elannon vapautumiseen yrityssaneerauksesta ja irrottautumiseen Tradeka-yhteistyöstä.
Ensimmäinen kohdista oli helpoin. Kilpailuvirasto ei nähnyt ennakkoarvioissaan yhdistymiselle esteitä. Myös saneerausohjelma eteni reippaasti etuajassa. Se oli ohi vuonna 2001. Kolmas ehto oli työläin täyttää. Tradekalla oli Elannon kanssa joukko sopimuksia, joita se ei halunnut purkaa. Parin vuoden neuvottelujen jälkeen päästiin sopuun irrottautumisen hinnasta: 46 Siwaa, yksi Valintatalo ja kaksi hotellia (Cumulus Seurahuone ja Cumulus Olympia) siirtyivät Tradekalle.
Vuoden 2003 lopussa Elanto lopetti toimintansa (samoin HOK) ja vuoden 2004 alussa aloitti Helsingin Osuuskauppa Elanto. Uudistuksen myötä kaikkiaan 42 Elannolle kuulunutta Valintataloa, Siwaa ja Maxia muuttuivat vuosien 2003-04 aikana S-ryhmän ketjujen myymälöiksi siten, että uusia Alepoita oli 29, jotka oli muutettu pienimmistä Valintataloista (19 kpl) ja Siwoista (10 kpl), ja S-marketeja 9, jotka oli muutettu suuremmista Valintataloista (5 kpl) ja Valintatalo Plus -myymälöistä (4 kpl). Maxi-marketeista kolme (Isossa Omenassa, Sellossa ja Kannelmäessä) muutettiin Prismoiksi ja yksi tavaratalomainen Maxi Hakaniemessä käyttötavaraosastoiltaan Sokos-tavarataloksi ja elintarvikeosastoltaan S-marketiksi. Uuden osuuskaupan toimipaikoista Elannon peruja olivat myös muun muassa ravintolat Highlight, Kappeli ja Zetor, OlutHuoneet (esim. William K), olutpubit Aapelin Baari, Käpygrilli, Martinralli, Pirjon Krouvi, Poseidon ja Tinatuoppi sekä Backas-puutarhakeskus. Elannon Hautauspalvelun nimeksi tuli HOK-Elannon Hautauspalvelu, Sateenkaari-kosmetiikkamyymälät korvattiin Emotion-ketjun myymälöillä ja Ramada Hotel Presidentti siirtyi Sokos Hotels -ketjuun.
Lettosiemenkotilo
Lettosiemenkotilo (Vertigo geyeri) on nilviäislaji, jota tavataan Länsi- ja Pohjois-Euroopassa. Suomessa se on rauhoitettu luonnonsuojeluasetuksella.
Koko ja ulkonäkö
Lettosiemenkotilo muistuttaa etenkin kalkkisiemenkotiloa (Vertigo genesii), josta se erotettiin omaksi lajikseen vasta 1966. Kotilo on muiden siemenkotiloiden tapaan pieni: 1,8–2,0 mm korkea ja 1,1 mm leveä. Kuori on hieman munanmuotoinen, kiiltävä, väriltään vaalean punaruskea, ja sen pinnassa on säännöllisesti heikkoja uurteita. Kierteet ovat pulleita, ja niitä on viisi. Kierteiden väliset saumat ovat syvät. Kuoren suuaukkoa ympäröivä huuli ei yleensä ole paksuuntunut, ja suuaukolla on neljä (joskus harvoin vähemmän) hammasmaista uloketta, jotka ovat muodoltaan tappimaiset, eikä niiden tyvellä ole paksunnosta. Kotilo näyttää tummalta, jos itse eläin on vielä sen sisällä.
Levinneisyys
Lettosiemenkotiloa tavataan Euroopassa Britteinsaarilta Venäjälle. Esiintymät keskittyvät kuitenkin vuoristoihin ja Fennoskandiaan. Suomessa laji on harvinainen. Sitä tavataan Ahvenanmaalla, Lounais-Suomessa, Hämeessä, Pohjois-Pohjanmaalla, Kainuussa ja Lapissa, mutta esiintymät sijoittuvat hyvin pirstoutuneesti sinne tänne ja niitä tunnetaan kaikkiaan vain toistakymmentä. Samaan tapaan pirstaleinen esiintymiskuva on myös Ruotsissa.
Elinympäristö ja elintavat
Nimensä mukaisesti lettosiemenkotilon ominta elinympäristöä ovat lettosuot. Sitä voidaan tavata kuitenkin myös rantaniityillä, lähteiköissä ja Etelä-Suomessa jopa rehevissä lehtometsissä. Ruotsin ja Norjan tunturialueilla laji elää myös puurajan yläpuolella. Se ei siedä vedenpinnan korkeuden vaihtelua tai elinpaikan ajoittaistakaan kuivumista ja suosii kalkkipitoista elinympäristöä. Karpaateilta tiedetään yksilömäärien kasvavan veden pH:n kasvaessa, mutta Ruotsissa sitä on tavattu soilta, joiden pH on vain 5,75–7,5. Lajilla ei ole selkeää elinkiertoa, vaan nuoruusvaiheen yksilöitä tavataan ympäri vuoden. Kukin yksilö tuottanee elämänsä aikana korkeintaan 10 munaa. Kotilon ravintoa ovat luultavasti mikroskooppiset levät, mutta muuten sen elintapoja ei juuri tunneta.
Lettosiemenkotilo kuuluu Euroopan unionin luontodirektiivin II liitteen lajeihin, eli sen suojelemiseksi tulee perustaa Natura 2000 -alueita. Suomessa laji on rauhoitettu ja luokiteltu vuoden 2010 uhanalaisarvioinnissa silmälläpidettäväksi (NT). Sama luokitus sillä on myös Ruotsissa. Etenkin lettosoiden kuivatus uhkaa lajin säilymistä.
Käyttöpäällikkö
Käyttöpäällikkö johtaa teollisuuslaitoksessa valmistusta, voimalaitoksessa käyttöpäällikkö vastaa sen toiminnasta. Käyttöpäälliköillä on yleensä AMK-koulutus, ja he ovat insinöörejä. Käyttöpäällikön vastuulla voi olla koko tuotantolaitoksen toiminta. Esimerkiksi kaukolämmön käyttöpäällikkö huolehtii kaukolämpöverkoston ja siihen liitettyjen lämpökeskusten ja pumppaamoiden käytöstä ja kunnossapidosta. Lisäksi työ sisältää raportointia, ja siihen kuuluvat myös osaston ympäristöasiat, kuten ympäristöluvat ja päästökauppa.
Kukuruza
Kukuruza on venäläinen country-, bluegrass- ja rockyhtye.
Kukuruza perustettiin 1970-luvun loppupuolella Ornament-nimisenä. Yhtyeen jäseniä yhdisti kiinnostus yhdysvaltalaista kansanmusiikkia kohtaan. Bluegrassiin yhtye sai ensimmäisen kosketuksensa Nitty Gritty Dirt Bandin kiertäessä 1980-luvun alkupuolella Neuvostoliitossa. Kukuruza-nimi otettiin käyttöön 1980-luvun puolessavälissä. Vuonna 1989 yhtyeen alkuperäisen laulusolisti Larisa Grigorijevan korvasi Irina Surina. Vuonna 2000 Surina lähti yhtyeestä, ja hänen seuraajakseen tuli Svetlana Šebeko.
Kukuruza on kiertänyt useita kertoja Yhdysvalloissa ja esiintynyt Nashvillen Grand Ole Opry -tapahtumassa. Yhtye on tehnyt esiintymisiä myös muun muassa Montreux Jazz Festivalilla, Bulgariassa, Puolassa, Virossa, Latviassa ja Liettuassa. Kukuruzan julkaisemiin levytyksiin lukeutuvat Kukuruza (1992), Crossing the Borders (1993) ja Endless Story (1998).
Joukkoirtisanoutuminen
Joukkoirtisanoutuminen on työtaistelukeino, jossa iso osa työntekijöistä irtisanoutuu työstään. Joukkoirtisanoutumista pidetään marginaalisena keinona, sillä se sopii ainoastaan työvoimapulasta kärsiville aloille, joilla on muutoinkin hyvät mahdollisuudet neuvotella. Työnantajallahan on oikeus palkata irtisanoutuneiden tilalle uusia henkilöitä.
Joukkoirtisanoutuminen on Suomessa työtaistelukeinona erittäin harvinainen. Sairaanhoitajaliitto järjesti joukkoirtisanoutumisen vuonna 1955 valtion sairaaloissa, minkä ansiosta he saivat lyhyemmän työviikon ja lupauksen palkankorotuksesta. Paikalliset joukkoirtisanoutumiset ovat olleet yleisempiä. Niitä ovat käyttäneet esimerkiksi lääkärit Turussa vuonna 2000 työn paljouden vuoksi ja Tampereella 2001 huonon työilmapiirin vuoksi. Joukkoirtisanoutumisia eivät ole kuitenkaan käyttäneet vain pelkkä hoitohenkilökunta: Tampereella erosi kesällä 2006 bussinkuljettajia työaikojen muutoksen vuoksi ja 1962 Helsingin palomiehet erosivat saadakseen palkankorotuksen. Tehyn työtaistelussa syksyllä 2007 Terveys- ja sosiaalialan ammattijärjestö Tehy ilmoitti tavoittelevansa jäsenilleen 24 prosentin palkankorotuksia ja käyttävänsä painostuskeinona joukkoirtisanoutumisia. Sopimus syntyi kuitenkin ennen kuin irtisanoutumiset toteutuivat.
Ruotsissa 1990-luvun lopulla Vårdförbundet järjesti sairaanhoitajien joukkoirtisanoutumisen ja he saivat palkankorotuksen, Färsaarilla se on ollut vain painostuskeinona.
Saramo
Vuonna 2020 uutisoitiin päätöksestä pyrkiä kunnostamaan Saramojoki seuraavien vuosien aikana virtaavan veden kaloille, kuten Vuoksen vesistöalueen erittäin uhanalaiselle järvitaimenelle sekä harjukselle sopivaksi. Esimerkiksi Louhikosken voimalaitos puretaan, ja kaloille luodaan lisääntymiskarikoita. Saramojoella on myös melontareitti (I–III kategorian osuuksia, lisäksi ohitettava Louhikoski (IV–V). Nelisen kilometriä Saramon kyläkeskuksesta jokivartta ylöspäin sijaitsee Leipikosken laavu.  Lisäksi luontokohteisiin kuuluu Suojärven lintujärvi lintutorneineen ja laavuineen.   Pohjois-Karjalan moottorikelkkareitteihin kuuluu Saramolta Kuhmoon johtava reitti. Saramon seudulla on ollut 60 kilometriä pitkä, Mujejärven ja Peurajärven retkeilykalastusalueen kautta kulkenut Saramon jotos -retkeilyreitti. Reittiä ei kuitenkaan enää ylläpidetä, joten sen kunto on heikentynyt.
Kylällä toimii Saramon kylätoimikunta. Kylällä on rakennettu esimerkiksi kota kylätoiminnan käyttöön.
Tunnettuihin saramolaisiin ovat kuuluneet talonpoika ja keksijä Petter Viiliäinen (1767–1834), maaherra ja moninkertainen ministeri Esa Timonen (1925–2015) ja kirjailija Matti Pulkkinen (1944–2011).
Muhojärvi
Muhojärvi tai myös Muhujärvi on Pirkanmaalla Orivedellä Siitaman kylässä sijaitseva järvi.
Maantietoa
Järven pinta-ala on 2,9 hehtaaria ja se on 400 metriä pitkä ja 100 metriä leveä. Se sijaitsee Salosen kalliovuoren lounaispuolella vuoren juurella. Rinteen alla rantaa seuraten kulkee Naappilaan johtava yhdystie 14207 ja järven luoteispuolella tiestä haarautuu Ruokoseen vievä tie, jolla on sama tienumero. Sen rantaviivan pituus on 900 metriä ja sen rannat ovat metsämaata. Pohjoisrannalle on rakennettu neljä taloutta ja kuusi vapaa-ajan asuntoa. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Längelmäveden ja Hauhon reittien valuma-alueen (35.7) Vesijärven valuma-alueella (35.73), jonka Vesijärven lähialueeseen se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 109,9 metriä mpy. Siihen on johdettu kaksi metsäojaa ja sen laskuoja lähtee järven kaakkoispäästä. Se laskee puolen kilometrin päässä Vesijärven Siitamalahteen.
Historiaa
Vuoden 1855−1856 Kalmbergin kartastossa järven karttanimi oli ”Mahojärvi”. Se oli autio metsäjärvi, mutta sen ohi kulki metsäpolku Härkijärvelle.
Vuoden 1956 peruskartassa oli järven ympärillä vielä peltomaata sekä asutusta, jota saatiin lisää vuoden 1986 karttaan. Myöhemmin on pellot metsitetty.
Vagina dentata
Vagina dentata viittaa myytteihin vaarallisista vaginoista. Vagina dentata ilmenee myyttien teemana, joiden yhteinen tekijä on käsitys, jonka mukaan jotkut naiset voivat vaginallaan vangita miehen peniksen, tai jopa kastroimaan ja tappamaan eri keinoin, kuten taikoja, myrkkyjä, teriä tai kehossaan olevia petoja käyttäen. Tällaisia naisia saattoivat myyteissä olla tavalliset ihmiset, kuin myös eri hirviömäiset olennot. Myytti esiintyi esimerkiksi uskonnollisissa ja lääketieteellisissä teksteissä, sekä kansantarinoissa.
1200- ja 1300-lukujen vaihteessa kirjoitettu De secretis mulierum kertoo prostituoitujen ja pelokkaiden naisien asettavan sisäänsä teräviä raudanpaloja, joiden tarkoitus oli vahingoittaa miestä yhdynnässä. Malleus maleficarum vuodelta 1487 kertoo puolestaan noitien varastavan peniksiä. Sen sijaan teos mainitsee että näyt, joiden mukaan noidat keräävät peniksiä linnunpesiin tai ruokkivat niitä, perustuvat paholaisen aiheuttamiin illuusioihin. Mandevillen matkat kertoo kaukaisen saaren kansasta, jonka naiset olivat hengenvaarallisia miehille. Neitsyiden kehossa oli käärmeitä, jotka purressaan saattoivat tappaa miehen. Niinpä aviomiehet palkkasivat hääyönään uskaliaan vapaaehtoisen ja vasta neitsyyden viemisen jälkeen aviomiehen oli turvallista yhtyä vaimoonsa. Teema esiintyy myös Skyllan mytologiassa. Skylla on peräisin antiikin tarinoista ja keskiajalla Skylla kuvattiin usein seireenin kaltaisena naisena Italian ja Sisilian vesillä. Skyllalla oli naisen ylävartalo, delfiinin pyrstö, sekä pedonhampainen kita tai suden kohtu.
Vagina dentatan kautta naisten seksuaalisuus esitettiin uhkana, jota viisaiden miesten olisi syytä välttää. Turvallisia vaihtoehtoja olivat sen sijaan selibaatti tai avioliitto. Teema esiintyy myös uskonnollisessa symboliikassa esimerkiksi kuolemansynteihin, helvettiin ja Antikristukseen liittyen. Kuolemansynneistä teemaan liitettiin erityisesti hehkuma (luxuria) ja ahmattius (gula). Naishahmon suden kita eli sukuelin symboloi ahmattiuden alalajeja häpeämättömyys (impudentie), julkeus (immodestia), hillittömyys (lascivia) ja saastaisuus (immundicia). 1100-luvulla eläneen saksalaisen mystikko Hildegard von Bingenin ylös kirjatuissa näyissä esiintyy puolestaan Äiti kirkko naishahmona, jonka haaravälissä on Antikristuksen pää ja sillä "kamalat, raudanväriset hampaat". Tämän Hildegard tulkitsi tarkoittvan Antikristuksen syntymää kirkon sisällä haureuden ja kyltymättömyyden vallitessa.
Kuohattijärvi
Kuohattijärvi on Nurmeksen itäosassa sijaitseva kahdeksan kilometrin pituinen ja kahden kilometrin levyinen järvi. Se kuuluu Saramojoen vesistöalueeseen, sen Kuohatinjoen reittiin, jonka latvajärvi se on. Järvi laskee Miihkelinjokea ja Kuohattijokea pitkin Saramojokeen.
Kuohattijärvi on melko kirkasvetinen ja karuhko, keskikokoinen järvi. Kuohattijärven pinta-ala on 10,8 km², tilavuus 0,06 km³, suurin syvyys 18 metriä ja keskisyvyys 5,6 metriä. Valuma-alueen pinta-ala on 54,5 km². Kuohattijärven veden keskimääräinen viipymä on neljä vuotta.
Kalasto
Kuohattijärvestä on ennen saatu merkittävästi muikkua, mutta 1960-luvun jälkeen sen kanta on taantunut ja nuottakalastus tyrehtynyt. Järveen on istutettu siikaa. Muita merkittäviä saaliskaloja ovat ahven, särki, kiiski ja kuha.
Kuohattijärven veden tila
Kuohattijärven veden laatu luokitellaan hyväksi. Sen vesi on melko humuspitoista ja lievästi hapanta. Järvi on rehevöitynyt suo- ja metsäojitusten seurauksena, kun eloperäistä ainesta on kertynyt järven pohjalle. Metsätalous on Kuohattijärven merkittävin fosforikuormittaja. Luonnontilainen Kuohattijärvi on ollut alun perin hyvin karu järviekosysteemi.
Järven tutkimus
Järveä on tutkittu monissa tutkimuksissa ja sitä tutki Ympäristökeskus eräänä Vuoksen vesistön kohdejärvistä v. 2001-2004. Järvi kuuluu Eurowaternet-seurantaverkkoon kuormitettuna järvenä. Järven tutkimus on selvittänyt merkittävästi metsätalouden vaikutuksia vesiluontoon, koska järven rannoilla ei ole erityisemmin asutusta ja maatalouskuormitusta.
Järven valuma-alueen kunnostus
Kuohattijärvi-hanke toteutettiin Pohjois-Karjalan ympäristökeskuksen vetämänä vuosina 1996–1997. Hankkeen keskeiset tavoitteet olivat metsätalouden hajakuormituksen pienentäminen sekä kalataloudelliset kunnostustyöt. Hajakuormituksen vähentämiseksi metsäojitusalueiden laskuojiin rakennettiin lähes 100 pintavalutuskenttää ja ojakatkosta. Tehtyjen tutkimusten mukaan menetelmillä pystytään pidättämään ainevirtaamista lähes kolmannes. Kuohattijärveen laskevia puroja kunnostettiin vuonna 1997 ja eräitä purokunnostuskohteita täydennettiin syksyllä 1998. Kunnostusmenetelminä oli purouomien täyttö sekä veden johtaminen alkuperäiseen uomaan. Kunnostettuja purokohteita oli 30 ja niiden kokonaispituus oli 3 000 m.
Kaarina
pienoiskuva|Ilmakuva Kaarinan keskustasta, toukokuu 2011 Kaarina on Suomen kaupunki. Kaupungissa asuu 0 ihmistä ja sen pinta-ala on 0 km², josta 0 km² on vesistöjä. Väestötiheys on 0 asukasta/km².
Kaarinan rajanaapurit ovat Lieto, Parainen, Paimio, Sauvo ja Turku.
Esi- ja varhaishistoria
Kaarinan Ravattulassa Muikunvuorella on esihistoriallinen kivi- ja rautakautinen asuinpaikka, jossa on polttokenttäkalmisto, kaksi uhrikiveä sekä rautakautinen röykkiöhauta. Keetterinmäellä on kaksi pronssikautista hautaröykkiötä, josta toisesta on löydetty kolmen vainajan poltetut luut. Kaarinasta tunnetaan kaksi muinaislinnaa, Huttalan linnavuori sekä Pussilan linnavuori. Huttalan linnavuori on ollut käytössä mahdollisesti jo pronssikaudella.
pienoiskuva|vasen|pysty|Kaarinan vaakuna vuoden 2008 loppuun Kaarina-niminen alue Turun vieressä mainitaan ensimmäistä kertaa vuonna 1309. Tuolloin Kaarina oli vielä pitäjä. Sen nimi johtuu pitäjän entisellä alueella sijaitsevasta Pyhän Katariinan kirkosta. Kirkko kuuluu nykyisin Turkuun, mutta Kaarinan vanha vaakuna esitti edelleen Pyhää Katariina Aleksandrialaista ja teilipyörää (eli katariinanpyörää).
Pitäjää kutsuttiin aluksi myös Nummeksi sen silloisen keskuskylän mukaisesti. Vaikka kirkon nimeen perustuva Kaarina vakiintui pitäjän nimeksi, Nummi säilyi vielä pitkään sen rinnalla. Vielä vuodelta 1916 on tieto, jonka mukaan kunnan kansanomainen nimi olisi Nummi.
Keskiaikainen kirkko
Kaarinan Ravattulasta on löydetty noin 1100-luvulta peräisin olevan keskiaikaisen kirkon jäännökset. Löytö julkistettiin syyskuussa 2013. Ravattulan kirkko oli kapeakuorinen rakennus, jonka pituus oli noin kymmenen ja leveys kuusi metriä. Se sijaitsee aiemmin löydetyn laajan hautausmaan keskellä. Osa hautausmaasta on lähes tuhat vuotta vanha. Kyseessä on vanhin Suomesta löytynyt kirkko.
Kuusiston linna ja kartano
Kuusiston saarella sijaitsee 1300-luvulta peräisin olevan piispanlinnan rauniot, joista on vielä mahdollista tunnistaa, minkälaisessa linnoituksessa Suomen katolisen kirkon piispat olivat turvassa uskonpuhdistukseen asti. Linna purettiin Kustaa Vaasan käskystä vuonna 1528.
Kuusiston linnanraunioiden lähistöllä sijaitsee vuonna 1738 rakennettu Kuusiston kartano, joka toimi Turun jalkaväkirykmentin everstin virkatalona. Ennen kartanoa keskiajalla siinä oli Kuusiston latokartano, joka huolehti piispanlinnan maanviljelystä ja karjanhoidosta. Kartanossa on kesästä 2013 lähtien toiminut sydänkesäisin Taidekartanon nimellä esiintyvä taiteen moniaistillinen näyttelypaikka, kahvila ja taiteilijaresidenssi.
Historiallisia tapahtumia
Suomen sota alkoi 21. helmikuuta 1808, kun Venäjä ylitti Suomen rajan saadakseen Ruotsin liittymään kauppasaartoon Britanniaa vastaan Ranskan aseman vahvistamiseksi. Ruotsalaisjoukot nousivat maihin 19. kesäkuuta Kaarinan Lemunniemessä, venäläisten selustaan. 200 vuotta sitten käydyn Lemun taistelun kunniaksi julkistettiin kesäkuussa 2008 taiteilija Heidi Limnellin tekemä muistomerkki.
Kaarina julistettiin 6. helmikuuta 1869 itsenäiseksi kunnaksi. Tätä vuotta pidetään Kaarinan virallisena perustamisvuotena. Alkujaan Kaarina käsitti nykyisten alueidensa lisäksi pääosan nykyisin Turkuun kuuluvista, kantakaupungin ulkopuolisista Aurajoen etelä- tai itäpuolisista alueista.
Kaarinan puolella Littoisten kylässä sijaitsevan vanhan rautatieasemarakennuksen seinässä on pitkään pidetty muistolaattaa sen kunniaksi, että V. I. Lenin pakeni Venäjältä ja jäi junasta pois Littoisissa vuonna 1907. Nykyisin muistolaatta on kiinnitetty suureen muistokiveen asemarakennuksen viereen.
Nyky-Kaarina
pienoiskuva|[[Pyhän Katariinan kirkko (Turku)|Pyhän Katariinan kirkko sijaitsee nykyään Turussa.]] Vuonna 1939 Pyhän Katariinan kirkkoa ympäröinyt Nummi liitettiin Turkuun. Tämä tapahtui Kaarinan omasta aloitteesta, koska Turun rajalla sijainneen työläiskaupunginosan ylläpito tuli kunnalle kalliiksi. Kaarina sai kuitenkin tälle käytännössä hyvitystä, kun Kaarinaan liitettiin vuonna 1946 Kuusiston kunta.
Littoinen oli vielä vuoden 1960 tienoilla Kaarinan suurin taajama, mutta sijaintinsa vuoksi se ei soveltunut uudeksi keskustaajamaksi. Niinpä Ylikylään rakennettiin kaupunkimainen keskusta. Tämän myötä kunnan painopiste siirtyi enemmän Paraisille vievän tien risteyksen seudulle.
Kaarinan kunnan asuntotuotannon, liike-elämän ja ammattikoulutuksen kehitykseen vaikutti merkittävästi teollisuusneuvos Toivo Arisuo, jonka perustama Arisuo Oy oli 1960–1970-luvuilla Kaarinan tärkein teollisuuden työnantaja.
Vuonna 1993 Kaarina katsoi täyttävänsä kaupungilta vaadittavat edellytykset ja julisti itsensä kaupungiksi.
Kaarinan ja Piikkiön kunnanvaltuustot pääsivät 17. joulukuuta 2007 sopimukseen, jonka mukaan Piikkiö liitetään Kaarinaan. Liitos astui voimaan 1. tammikuuta 2009. Laajenevan kaupungin nimi pysyi Kaarinana, mutta vaakunaksi otettiin Piikkiön vaakuna.
Kaupunginosat
Kaarina on jaettu 14 kaupunginosaan :
Nämä kaupunginosat kattavat koko Kaarinan. Kaupunginosat 21–27 sijaitsevat entisen Piikkiön kunnan alueella ja Kuusiston kaupunginosa vastaa entistä Kuusiston kuntaa.
Väestö
pienoiskuva|vasen|Kerrostaloja Kaarinan keskustasta
Vuonna 2021 Kaarinan kotimainen ja ulkomainen nettomuutto oli 660 henkeä, mikä oli Varsinais-Suomen toiseksi suurin luku.
Piikkiön kunta yhdistyi 1. tammikuuta 2009 Kaarinaan kasvattaen asukkaiden määrän noin 22 000:sta 30 000:een asukkaaseen.
Taajamat
Vuoden 2017 lopussa Kaarinassa oli 33 099 asukasta, joista 31 193 asui taajamissa, 1 514 haja-asutusalueilla ja 392:n asuinpaikat eivät olleet tiedossa. Kaarinan taajama-aste on 95,4 %. Kaarinan taajamaväestö jakautuu kahden eri taajaman kesken :
Kaupungin keskustaajama on lihavoitu. Asteriskilla (*) merkityt taajamat kuuluvat tähän kaupunkiin vain osittain. Kaarinan keskusta, Littoinen, Piispanristi ja Piikkiön kirkonkylä eivät muodosta omia taajamiaan, vaan ne ovat osa Turun keskustaajamaa, joka ulottuu Kaarinan lisäksi usean Turun lähikunnan alueelle. Yhteensä Turun keskustaajamassa on 272 230 asukasta ja sen pinta-ala on 280,82 neliökilometriä. Tammisillan taajama ulottuu puoliksi Kaarinan ja puoliksi Paimion kaupungin alueelle.
Seurakunnat
pienoiskuva|[[Kaarinan kirkko|Kaarinan kirkon torni]] Vuoden 2018 aluejaon mukaan Kaarinassa on seuraavat Suomen evankelis-luterilaisen kirkon seurakunnat : Nämä seurakunnat kuuluvat Turun ja Kaarinan seurakuntayhtymään. Åbo svenska församling toimii myös Turun kaupungin alueella. Kirkon sisäisistä herätysliikkeistä paikkakunnalla toimii evankelisuus.
Muita kirkkokuntia edustavat Suomen Adventtikirkon Piikkiön adventtiseurakunta ja Toivonlinnan adventtiseurakunta sekä helluntaiherätykseen kuuluva Kaarinan Kotikirkko. Suomen ortodoksisen kirkon seurakunnista Kaarinan alueella toimii Turun ortodoksinen seurakunta.
Urheilu
pienoiskuva|[[Hovirinta, Kaarinan uimahalli]]
Kaarinassa on monia urheiluseuroja, muun muassa Kaarinan Pojat (KaaPo), Kaarinan Palloseura (KaaPS), Piikkiön Palloseura (PiPS), Kaarinan Nappulat (KaaNa), Kaarinan Ura, Piikkiön Karhu ja Piikkiön Kehitys.
Palloilulajit
Kaarinassa on kaksi vuonna 1958 perustettua jalkapalloseuraa, Kaarinan keskustasta lähtöisin oleva Kaarinan Pojat ja kauselalainen Kaarinan Reipas. Kaarinan Pojat on pelannut pitkään jalkapallon toisessa divisioonassa. Seuran naisten edustusjoukkue pelaa ykkösdivisioonassa. Lisäksi Kaarinassa toimii vuonna 1976 perustettu juniorijalkapalloseura Kaarinan Nappulat.
Kaarinan Palloseura on perustettu vuonna 2007. Seuran miesten edustusjoukkue pelaa jalkapalloa vitosessa ja futsalia kolmosessa. Naisten joukkue KaaPS Ladies pelaa harrastesarjassa. Lisäksi seuralla on nuorista miehistä koostuva junioriakatemia. Seuran mottoina ovat ”Taistelee!” sekä ”To the top!”. Seuran lempinimi jäsenten ja kannattajien keskuudessa on Fasaanit.
Yleisseura Kaarinan URAssa (perustettiin 1932) pelattiin koripalloa vuodesta 1957 asti. Seuran koripallon edustusjoukkue yhdistyi Turun NMKY:n kanssa vuonna 2004 muodostaen nyttemmin toimintansa jo lopettaneen Aura Basketin.
Vuonna 2005 Kaarinan Uran koripallojaosto erosi omaksi erikoisseurakseen Ura Basket ry:ksi. Ura Basket ry on koripalloilun erikoisseura ja sen miesten edustusjoukkue pelaa pääsarjatasolla Korisliigassa. Ura Basket on suurin kaarinalaisista urheiluseuroista, harrastajamäärän ollessa yli 800 henkilöä.
Kaarinan salibandyseurana toimii West Coast Sheriffs, jolla on pelaajia aina ala-asteikäisistä naisten salibandyliigassa pelaavaan joukkueeseen asti. Miehet pelaavat II-divisioonassa.
Littoisissa, Kaarinan ja Liedon kuntien rajalla toimii puolestaan jo vuonna 1932 perustettu Littoisten Työväen Urheilijat. Vahvan jalkapallotoiminnan lisäksi seuralla on lentopallojoukkue ja hiihtojaosto.
Jääkiekkoa Kaarinassa pelaa KaKiPo eli Kaarinan Kiekko-Pojat, jonka edustusjoukkue HCIK (HC Indians Kaarina) pelaa miesten Suomi-sarjassa.
Yleisurheilu
Kaarinan Urheilijoissa harrastetaan ammuntaa, hiihtoa, erilaisia itämaisia taistelulajeja, kuntoilua, lentopalloa, salibandyä sekä soutamista.
Oma nimikkokasvi ja -eläin
pienoiskuva|Kaarinan nimikkokasvi keltavuokko pienoiskuva|Kaarinan nimikkoeläin tikli Kaarinan kaupunginvaltuusto nimesi 26. toukokuuta 1997 Kaarina-seuran esityksestä nimikkokasviksi Kuusiston kartanon pihalla ja Kappelinmäen rinteessä esiintyvän keltavuokon (Anemone ranunculoides) ja nimikkoeläimeksi Kuusiston linnanraunioilla viihtyvän tiklin (Carduelis carduelis).
Kaarinan laulu
Urho Sipponen on säveltänyt ja Emil Vihanto sanoittanut oman laulun Kaarinan kunnalle, jonka Turun Kaupunginorkesteri ja Varsinais-Suomen musiikkioppilaitoksen nuorisokuoro ovat molemmat erikseen äänittäneet vuonna 1980.
Valtakunnallinen Runo-Kaarina -kilpailu
Vuodesta 1994 on Kaarinassa järjestetty vuosittain valtakunnallinen Runo-Kaarina runokilpailu, joka on avoin kaikille esikoisrunoilijoille. Voittaja julkistetaan Turun Kansainvälisillä Kirjamessuilla ja Kaarinan kaupunki palkitsee voittajan kustantamalla hänen teoksensa ja suorittaa siitä tekijälle normaalin tekijänpalkkion.
Nähtävyydet
pienoiskuva|Kaarinan [[Kuusistonlahti on merkittävä lintujen pesimäalue ja Natura 2000 -kohde.]] Kaarinan kaupungin nähtävyyksiin kuuluvat Kuusiston kirkko, kartanomuseo ja Kuusiston linnan rauniot, Pukkilan kartanomuseo sekä Tuorlan planetaario. Lisäksi Kaarinan alueelta löytyy monta majoitus- ja ravitsemuspalveluita tarjoavaa kartano- tai maaseutumatkailukohdetta. Historiallisista teistä Kaarinan kautta kulkevat sekä Uudellemaalle Suomenlahden rannikon läheisyydessä johtava Kuninkaantie että Aurajokea alkuosaltaan seuraileva, Hämeeseen vievä Hämeen Härkätie.
Kaarinan historiallisista kohteista Museoviraston määrittelemiä valtakunnallisesti merkittäviä rakennettuja kulttuuriympäristöjä ovat varsinaisen Kaarinan alueella Suuri rantatie, Littoisten verkatehdas ja Kotimäen asuinalue ; Kuusistossa Bryggmanin huvilat , Kuusiston kirkkomaisema , Kuusiston piispanlinnan rauniot ja Kuusiston kartano ; sekä Piikkiössä Piikkiön kirkko ja pappila , Tuorlan maatalousoppilaitos ja Pukkilan kartano.
Ruokakulttuuri
Kaarinan pitäjäruoiksi äänestettiin 1980-luvulla perunasoseesta ja ohrajauhosta keitetty pastanttipuuro sekä kirnupiimä.
Elokuvakulttuuri
Kaarinan Piispanristillä sijaitsee Varsinais-Suomen suurin itsenäinen elokuvateatteari, 286-paikkainen Kino Piispanristi.
Ystävyyskunnat
Kaarinan ystävyyskuntia ovat : Suhteet Sovetskin kanssa on jäädytetty Venäjän hyökättyä Ukrainaan.
Glenda Jackson
Glenda May Jackson (9. toukokuuta 1936 Birkenhead, Cheshire – 15. kesäkuuta 2023 Lontoo) oli englantilainen näyttelijä ja poliitikko. Hän teki noin 50 vuotta kestäneen uran teatterissa, televisiossa ja elokuvissa ja voitti kaksi Oscaria, kaksi Primetime Emmyä, kaksi Baftan palkintoa ja Tonyn. Jackson edusti 1992–2015 Työväenpuoluetta Britannian parlamentin alahuoneessa ja toimi kahden vuoden ajan apulaisliikenneministerinä.
Nuoruus ja opiskelu
Glenda Jakcson syntyi Birkenheadissä 1936. Hänen vanhempansa olivat muurarina työskennellyt Micky Jackson ja siivooja Joan Pearce. Perhe muutti Birkenheadista Hoylaken rannikkokylään, missä Glenda kävi myös peruskoulunsa. Hän lopetti paikallisen oppikoulun 16-vuotiaana ja pääsi töihin brittiläisen apteekkiketjuun Bootsiin.
Jackson liittyi NMKY:n näytelmäryhmään. Hän muisteli myöhemmin, ettei hänellä ollut tuolloin vielä todellista kiinnostusta näyttelijänuraan, mutta halusi jotain muuta tekemistä Bootsin sijaan.
Jackson haki 1954 Royal Academy of Dramatic Art -kouluun, ja hän aloitti opintonsa tammikuussa 1955. Hän pystyi opiskelemaan Cheshiren koulutuskomitean stipendin turvin. Jackson sai huomiota jo opintojensa aikana Terence Rattiganin näytelmässä Separate Tables.
Alku ja läpimurto
Jackson valmistui RADAsta 1956 ja näytteli seuraavat vuodet monien muiden vastavalmistuneiden näyttelijöiden tavoin repertuaariteattereissa. Teatteriohjaaja Peter Brook löysi Jacksonin, joka palkattiin 1964 Royal Shakespeare Companyyn (RSC). Seurue kävi tuolloin julmuuden teatteri -kokeiluja, jotka perustuivat Antonin Artaud’n teorioihin.
Jacksonin läpimurto tuli 1965, kun hän esitti näytelmässä Marat/Sade mielisairaalan potilasta, joka näytteli Jean-Paul Marat’n murhaajaa Charlotte Cordaytä. Jackson toisti roolinsa myös Broadwayllä 1966 ja vuoden 1967 elokuvaversiossa Jean-Paul Marat’n vaino ja murha.
1970-luvun alun kulta-aika
Jackson voitti parhaan naispääosan Oscarin elokuvasta Women in love – rakastavaisia (1969). D. H. Lawrencen romaaniin perustuvassa teoksessa Jackson näytteli taiteilija Gudrun Brangwenia. 1970-luvun alku oli Jacksonin uran kulta-aikaa. Hän näytteli 1971 BBC:n minisarjassa Elizabeth R kuningatar Elisabet I:stä ja sai roolityöstään kaksi Emmy-palkintoa. Hän näytteli vuonna 1971 myös elokuvassa Saakelin sunnuntai, joka oli yksi varhaisia biseksuaalisuutta vakavasti käsitteleitä elokuvia. Siitä Jackson voitti Baftan.
Jackson alkoi arvostaa elokuvaohjaaja Ken Russellia heidän ensimmäisen yhteisen tuotannon eli Women in love aikana. Russell halusi hänet mukaan myös Pjotr Tšaikovski -elämäkertaansa Musiikin rakastajia (1971). Jackson palasi Elisabetiksi elokuvassa Maria, skottien kuningatar (1971). Hänen seuraavia elokuviansa olivat sotadraama The Triple Echo (1972) ja Lordi Nelson ja Emma Hamilton (1973), jossa hän oli toinen päähahmoista Lady Hamilton. Romanttisesta elokuvasta Samppanjaa ja syrjähyppyjä (1973) Jackson voitti toisen Oscarinsa.
Päijännetunneli
thumb|300px|Päijännetunnelin kartta. 1) Asikkalanselkä 2)  Kalliomäen jakelupumppaamo sekä voimalaitos 3)  Korpimäen pumppausasema 4)  Silvolan tekojärvi
Glenda Jackson
1970-luvun alun kulta-aika
Jackson jatkoi uraansa myös teatterissa, ja esimerkiksi hänen näytelmistään The Maids (1974) ja Hedda Gabler (1975) tehtiin myös elokuvaversiot. Henrik Ibsenin Hebba Gablerin näyttämölle toteutti Jacksonin vanha seurue Royal Shakespeare Company. Elokuvasta Hedda Jackson sai Oscar-ehdokkuuden.
Päijännetunneli
Päijännetunneli on Päijänteestä Helsingin seudulle johtava raakavesitunneli, joka tuo vettä noin miljoonan asukkaan ja teollisuuden käyttöön. 120 kilometriä pitkänä se on maailman toiseksi pisin tunneli heti New York Cityyn vettä kuljettavan 137 kilometrin pituisen Delawaren vesitunnelin jälkeen. Yli miljoona suomalaista saa käyttövetensä Päijännetunnelin vedestä pääkaupunkiseudulla.
Glenda Jackson
Teatteria ja elokuvauran hiipuminen
West Endillä Jackson esiintyi kahdessa hieman hillitymmässä roolissa. Hän näytteli runoilija Stevie Smithiä näytelmässä Stevie (1977) ja tylsässä avioliitossa jumissa ollutta opettajaa näytelmässä Rose (1980). Siinä välissä Jackson oli Kleopatra Peter Brookin epäonnistuneessa näytelmässä. Marcus Antoniuksen roolissa piti alkujaan olla Stacy Keach, mutta tämä jouduttiin viime hetkellä vaihtamaan Alan Howardiin, eikä Jacksonin ja Howardin kemia toiminut.
Jackson näytteli 1982 Hitlerin rakastajatarta Eva Braunia Robert David MacDonaldin näytelmässä Summit Conference. Jackson oli 1980-luvulla myös monessa kunnianhimoisessa tuotannossa, kuten Botho Straussin näytelmässä Great and Small (1983), Eugene O’Neillin viisituntisessa Strange Interludessa (1984) ja Old Vic -teatterissa Philip Prowsen ohjaamana Faidrana. Phedra oli myrskyisä suoritus Jacksonilta. Federico García Lorcan Bernarda Alban talossa (1986) hän puolestaan esitti autoritaarista andalusialaista leskeä.
Päijännetunneli
Tekniikka
Päijännetunneli kulkee 30–100 metrin syvyydellä maan pinnasta ja sen poikkipinta-ala on 16 neliömetriä. Päijännetunnelista vetensä ottavat Helsinki, Vantaa, Espoo, Kauniainen, Hyvinkää, Järvenpää, Kerava, Kirkkonummi, Sipoo ja Tuusula. Ajoittain myös Porvoo käyttää sen vettä. Yhteensä yli miljoona ihmistä käyttää Päijännetunnelin vettä, mutta myös alueen teollisuuslaitokset käyttävät samaa vettä. Tunneli voi toimia vesijohdon ohella myös vesivarastona esimerkiksi sodan ja muun kriisin aikana. Tunnelin tilavuus on noin kaksi miljoonaa kuutiometriä. Vesi virtaa Päijännetunnelin läpi noin yhdeksässä päivässä.
Tunneli alkaa Asikkalanselältä Päijänteen eteläpäästä. Vedenottamo ottaa vettä Päijänteestä noin 26 metrin syvyydestä 360 metrin päästä rannasta, jotta vesi olisi mahdollisimman tasalämpöistä läpi vuoden. Tämä helpottaa vedenpuhdistusta pääkaupunkiseudun vedenpuhdistuslaitoksissa. Päijännetunneli päättyy Helsingin ja Vantaan rajalla sijaitsevan Silvolan tekojärven luo, jonka eteläpuolella sijaitsee Pitkäkosken vedenpuhdistamo. Vesi johdetaan Helsingin vedenpuhdistuslaitoksille joko suoraan tunnelista tai tekoaltaan kautta. Päijännetunneli siis kuljettaa raakavettä, joka puhdistetaan vasta lähellä käyttökohdetta eli tunnelissa ei kulje puhdistettua vettä. Päijännetunnelin kautta otetaan vettä noin kolme kuutiometriä sekunnissa. Lupaehtojen mukaan vettä voidaan ottaa jopa 13 kuutiometriä sekunnissa. Tunnelin kautta ohjataan puhdistettavaksi vuosittain noin 100 miljoonaa kuutiometriä vettä, mikä on järven luontaisesta virtaamasta vain noin sadasosan verran. Osuus on niin pieni, ettei sen ottamisella ole vaikutuksia Päijänteen tai Kymijoen luonnonolosuhteisiin.
Glenda Jackson
Teatteria ja elokuvauran hiipuminen
Jacksonin elokuvaura hiipui 1980-luvulla, mutta hän teki kuitenkin joitakin elokuvia. Robert Altmanin ohjaama Terapian tarpeessa ilmestyi 1986 ja Ken Russellin The Rainbow 1989.
Päijännetunneli
Tekniikka
Päijännetunneliin kuuluvat Asikkalanselän vedenottamo, Huljalan varavedenottamo, Kalliomäen voimala, Ridasjärven pumppaamo, Korpimäen pumppaamo, Rusutjärven pumppaamo ja Ylästön sulkukeskus. Päijännetunnelin puolivälissä sijaitsee Kalliomäen voimalaitos, jonka teho on 830 kW ja vuosituotanto noin 7 GWh. Päijänteen veden pinnan korkeudesta johtuen vesi kulkee tunnelissa omalla paineellaan. Kalliomäen voimalaitoksessa virtauksesta otetaan ylimääräinen veden virtauksen sisältämä energia talteen ja muutetaan sähköksi. Silvolan altaan lisäksi vettä on johdettu Keravanjokeen ja Tuusulan Rusutjärveen parantamaan niiden vedenlaatua.
Päijännetunnelin eteläosa peruskorjattiin vuonna 2008 huhti-joulukuussa, jolloin pääkaupunkiseudun vesi otettiin Vantaanjoesta. Korjaustöihin osallistui 130 henkilöä, ja työt maksoivat 18 miljoonaa euroa. Edellisen kerran tunneli oli suljettu pohjoisosan peruskorjauksen vuoksi vuonna 2001.
Glenda Jackson
Poliitikkona
Jackson jätti 1992 uransa näyttelijänä keskittyäkseen polittiikkaan, ja hänet valittiin heti samana vuonna Työväenpuolueen listoilta Britannian parlamentin alahuoneeseen. Vaikka vuoden 1992 vaalit olivat Työväenpuolueelle pettymys, Jackson pystyi saamaan paikan vaalipiiristä, joka oli ollut Konservatiivipuolueen hallussa kaksi vuosikymmentä.
Jackson uusi paikkansa vuosien 2001, 2005 ja 2010 vaaleissa, mutta hän ei enää ollut ehdolla vuoden 2015 vaaleissa. Vuoden 2010 vaaleissa hänen 42 äänen voittomarginaalinsa oli eräs vaalien tiukimmista. Jackson sai viimeisenä kautenansa aikaan kohun muutama päivä Margaret Thatcherin kuoleman jälkeen, kun parlamentti oli kutsuttu koolle kunnioittamaan Thatcherin muistoa. Jackson sanoi puheessa uskovansa, että Thatcher ”aiheutti hirvittäviä sosiaalisia, taloudellisia ja hengellisiä tuhoja” Britannialle. Konservatiiviedustajat olivat raivoissaan, kun parlamentin puhemies ei suostunut estämään Jacksonin puhetta, ja syyttivät Työväenpuolueen edustajia muun muassa ”pikkumaisiksi” ja ”lapsellisiksi”.
Paluu näyttelijäksi
thumb|vasen|upright|Glenda Jackson vuonna 2022 Jacksonin palasi yllättäen näyttelijäksi ja esiintyi BBC Radio 4:n radiotuotannossa, joka perustui Émile Zolan romaaneihin. Hän näytteli 2016 Old Vicissä pääroolin Kuningas Learina. Jackson pelkäsi itse, ettei hänen fyysinen tai äänellinen voimansa riittäisi Shakespearen voimakkaisimpiin kohtaukseiin, mutta esimerkiksi The Daily Telegraphin arvostelija kutsui Jacksonin suoritusta sellaiseksi, josta tullaan puhumaan vielä vuosien päästä.
Jackson näytteli viimeisinä vuosinaan myös elokuvissa. Televisioelokuvasta Elizabeth Is Missing (2019) hänet palkittiin Baftan televisiopalkinnolla. Sitten hän teki romanttisen draaman Mothering Sunday (2021), ja juuri ennen kuolemaansa hän sai valmiiksi elokuvan The Great Escaper.
Yksityiselämä
Glenda Jackson oli 1958–1976 naimisissa Roy Hodgesin kanssa, mutta avioliitto päättyi eroon. Liitosta syntyi yksi lapsi Dan, joka tunnetaan poliittisena kommentaattorina. Jacksonin ja Hodgesin liitto päättyi, kun Hodges oli vaatinut eroa uskottomuuden perusteella.
Jackson ajautui 1975 kuusi ja puoli vuotta kestäneeseen myrskyisään suhteeseen Andy Phillipsin kanssa, joka oli ollut Hedda Gabler -näytelmän valaisussuunnittelija. Jacksonin ja Phillipsin suhde oli ollut myös Jacksonin ja Hodgesin avioeron taustalla.
Jackson kuoli kesäkuussa 2023 lyhyen sairauden jälkeen kotonaan Lontoon Blackheathissä.
Armenian lippu
pienoiskuva|Armenian lippu mittasuhteet: 1:2 Värien symbolit: kuvaa auringon energiaa ja itsenäisyystaistelussa vuodatettua verta on taivaan ja kirkkaan taivaan väri kuvaa sadon siunauksellisuutta elonkorjuussa
Armenian lippu (arm. Հայաստանի դրոշը, Hayastani drošë) on Armenian tunnus vaakunan ja hymnin ohella. Se koostuu kolmesta samanlevyisestä vaakaraidasta väreiltään ylhäältä alas punainen-sininen-oranssi. Armenian korkein neuvosto otti lipun käyttöön 24. elokuuta 1990 ja 15. kesäkuuta 2006 Armenian parlamentti hyväksyi lain Armenian kansallislipusta.
Historiansa aikana Armenialla on ollut käytössään useita erilaisia lippuja. Antiikin aikana armenialaiset dynastiat käyttivät lipuissaan erilaisia niitä edustavia symbolisia eläimiä. 1900-luvulla Armeniaa edustivat useat eri neuvostotyyliset liput.
Värit
Koska Armenian laki ei määrittele lipussa käytettyjen punaisen, sinisen ja oranssin sävyjä, lipusta on yleisessä käytössä kaksi eri versiota. Näistä yleisemmässä värit ovat kirkkaat, harvinaisemmassa taas haalistuneemmat. Seuraavassa taulukossa on suurpiirteiset RGB-arvot kahdessa eri versiossa käytetyille väreille:
Noumena
Noumena on vuonna 1998 perustettu suomalainen melodista death metallia soittava yhtye Ähtäristä. Noumenan musiikki on tullut tutuksi muun muassa Subtv:llä pyörineestä ohjelmasta Äijät. Noumenan Anatomy of Life levyllä on jo lieviä doom metallin elementtejä. Noumena julkaisi neljännen studioalbuminsa keväällä 2013.
Diskografia
EP:t
Johannes Geis
Johannes Geis (s. 17. elokuuta 1993 Schweinfurt) on saksalainen jalkapalloilija, joka edustaa vuodesta 2017 alkaen Sevilla FC:tä. Oikeajalkainen Geis on pelipaikaltaan puolustava keskikenttäpelaaja.
Seurajoukkueura
Geis on Greuther Fürthin kasvatti. Hän edusti seuran edustusjoukkuetta ja sen kakkosjoukkuetta vuosina 2010–2013. Vuonna 2013 Geis siirtyi Bundesliigassa pelaavan Mainzin riveihin. Hän teki debyyttinsä Bundesliigassa elokuussa 2013. Geis pelasi hienon kauden ja jalkapallolehti GOAL valitsi hänet kauden päätyttyä Bundesliigan tähtikenttään. Kaudella 2014–2015 Geis pelasi jokaisessa 34 ottelussa tehden niissä neljä maalia.