cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Libya
Vallankaappaus, uudet vaalit ja toinen sisällissota
Libya oli sekasortoisessa tilassa, järjestysvaltaa ei käytännössä ollut. Äärijärjestöt ja rikolliset käyttävät monin paikoin hyväksi keskusvallan luhistumista. Tämä mahdollisti pakolaisvirran Libyasta Eurooppaan. Toukokuussa 2014 kenraali Khalifa Haftar nousi useiden poliitikkojen tuella kapinaan islamistien hallitsemaa kansankongressia vastaan. Haftar kehotti kapinaan kansankongressia vastaan ja vaati parlamenttia luovuttamaan vallan väliaikaiselle hallinnolle, joka laatisi Libyalle uuden perustuslain. . Tästä alkoi Libyan toinen sisällissota. 25. kesäkuuta 2014 maassa järjestettiin uudet vaalit ja kansankongressi siirsi 4. elokuuta 2014 tehtävänsä näin valitulle parlamentille (Majlis al-Nuwaab, ”edustajainhuone”). Marraskuussa 2014 Tripolissa vielä toimiva Libyan korkein oikeus tuomitsi maan kansainvälisesti tunnustetun parlamentin perustuslain vastaiseksi. Tobrukissa paossa istuva parlamentti kieltäytyi hyväksymästä päätöstä, joka palauttaisi vallan islamistien hallitsemalle kansankongressille. Maaliskuussa 2015 parlamentti nimitti Haftarin maan asevoimien komentajaksi.
Sodassa olivat vastakkain Libyan hallitus, Yleinen kansankongressi sekä useita omia etujaan ajavia islamistijärjestöjä ja Gaddafin kannattajia. Qatar ja Sudan tukivat islamisteja ja Arabiemiraatit ja Egypti hallitusta. Isis-järjestö otti haltuunsa kaupunkeja Libyassa.
Elokuussa 2023 Tripolissa otti yhteen kaksi voimakasta sotilasjoukkoa, jotka tukevat Libyan YK:n tukemaa hallitusta. Lääkärien mukaan yhteenotoissa kuoli 55 henkilöä ja haavoittui 146. Puhjenneiden rajujen taisteluiden seurauksena kaupungin päälentokenttä oli suljettava. Väkivaltaisuudet loppuivat, kun toinen osapuoli vapautti komentajan, jonka pidättäminen oli käynnistänyt taistelut. Yhteenotto jätti monet ihmiset loukkuun koteihinsa, kun taisteluita käytiin useilla pääkaupungin alueilla.
Hallinto ja politiikka
Muammar Gaddafin johtaman Vallankumousneuvoston säätämä vuoden 1969 perustuslaki on kumottu. Siirtymäajan kansallinen neuvosto antoi vuonna 2011 väliaikaisen perustuslaillisen julistuksen, mutta varsinaisen perustuslain laadinta ei ole onnistunut.
Vuoden 2015 alussa maassa on kaksi itseään laillisina pitävää parlamenttia, vuonna 2012 vaaleilla valittu islamistien hallitsema Yleinen kansankongressi (GNC) Tripolissa ja vuoden 2014 vaaleilla valittu, kansainvälisesti tunnustettu Edustajainhuone, joka pitää valtaa lähellä Egyptin rajaa sijaitsevassa Tobrukissa.
Kansainvälisesti tunnustettu hallitus pitää hallussaan pieniä alueita Itä-Libyassa ja lähellä Bengasia. GNC pitää hallussaan pääkaupunki Tripolia ja sitä ympäröiviä alueita, mutta on menettänyt alueita eri islamistiryhmille. Pääministeri Abdullah al-Thinni on ollut virallisesti Libyan pääministeri maaliskuusta 2014 lähtien. Hallitus on kuitenkin joutunut siirtymään pois Tripolista Al-Baydan kaupunkiin, koska kapinalliset ovat ottaneet aluetta hallintaansa. Elokuussa 2015 al-Thinni uhkasi erota vaikean tilanteen vuoksi.
Hallinnollinen jako
thumb|Libyan kunnat numeroituina
Libyan hallinnollinen jako on muuttunut historian aikana paljon. Maa jaetaan nykyään 22 kuntaan (Sha'biyat; yksikkö – Sha'biyah).
Vapauksien kehitys
Freedom Housen vuoden 2022 määritelmän mukaan Libya ei ole vapaa maa. Libyassa ovat raivonneet sisäiset erimielisyydet ja ajoittain jatkuneet sisäiset konfliktit sen jälkeen, kun vuonna 2011 järjestetyssä kansannousussa syrjäytettiin pitkäaikainen diktaattori Mu'ammar al-Qaddafi. Kansainväliset pyrkimykset saada kilpailevat hallinnot yhteen yhtenäishallitukseksi onnistuivat vuoden 2021 alussa ja loivat hauraan rauhan. Kuitenkin aseiden ja autonomisten miliisien leviäminen, kukoistavat rikollisverkostot, alueellisten valtojen puuttuminen ja ääriryhmien läsnäolo ovat kaikki vaikuttaneet maan jatkuvaan fyysisen turvallisuuden puutteeseen. Yli vuosikymmenen kestänyt väkivalta on siirtänyt satoja tuhansia ihmisiä kotiseuduiltaan, ja ihmisoikeuksien olosuhteet ovat jatkuvasti heikentyneet.
Maantiede
thumb|Libyan kartta thumb|Libya satelliittikuvassa tammikuussa 2004.
Libya sijaitsee Afrikan pohjoisosassa Välimeren rannalla. Se on pinta-alaltaan 1 759 000 neliökilometriä ja kooltaan Afrikan neljänneksi suurin valtio sekä yli viisi kertaa Suomen kokoinen. Libyan rajanaapureita ovat idässä Egypti, kaakossa Sudan, etelässä Tšad ja Niger sekä lännessä Algeria ja Tunisia. Libyalla on lähes 1 800 kilometriä rantaviivaa Välimerelle.
Libyan maantieteen tärkeimmät piirteet ovat kapeat ja viljavat Välimeren rannikkokaistaleet sekä laaja Saharan autiomaa. Varsinaista vuoristoa ei ole, mutta maan eteläosassa sijaitseva Tibestin ylänkö kohoaa 2 200 metriin. Viljava rannikkokaistale on kapea, sen takana ylängöllä on laidunmaaksi soveltuvaa aroa joka etelää kohti mentäessä muuttuu vähitellen karuksi aavikoksi.
Libya jaetaan perinteisesti kolmeen alueeseen, jotka ovat Tripolitania maan luoteisosassa, Fezzan maan lounaisosassa ja Kyrenaika maan itäosassa. Kyrenaika on alueista suurin ja käsittää noin puolet maan pinta-alasta.
Suurimmat kaupungit ovat Tripoli (vuonna 2010 arviolta 1,025 milj. asukasta) ja Bengasi (arab. Benghazi, 630 000 asukasta). Misratah (260 000), Tobruk (133 000) ja Sabha (95 000) ovat jo selvästi pienempiä.
Luonto
thumb|left|Hiekkadyynejä Tadrart Acacusissa. Saharan aavikko peittää arviolta 95 % prosenttia maan pinta-alasta. Libyassa ei ole ollenkaan pysyviä jokia ja ainoastaan noin 1 % maasta on metsän peitossa.
Libyassa viljellään sinimailasta rehuksi ja vehnää ihmisravinnoksi. Monien muidenkin vihannesten ja hedelmien kasvatus onnistuu keinokastelun avulla. Kuivilla seuduilla pärjäävät ainoastaan oliivi ja taatelipalmu. Aavikolla kasvaa palmuja siellä missä pohjavesi ei ole liian syvällä, ja lisäksi akaasioita ajoittain kuivuvissa joenuomissa eli wadeissa. Vain harvat villieläimet selviävät aavikolla. Näihin kuuluvat aavikkokettu, sakaali ja eräät jyrsijät.
Libyassa elää ainoastaan harvoja nisäkäslajeja, joita ovat esimerkiksi gaselli, harjalammas ja aavikkokettu. Suurin Saharan alueella elävä jyrsijä on gundi. Liskoja käärmeitä ja skorpioneja esiintyy myös paljon. Libya sijaitsee useiden lintulajien muuttoreitin varrella. Näitä ovat esimerkiksi keltapäähaukka, aavikkovarpunen, pikkukorppikotka, lepinkäiset, kiurut, turturikyyhky ja bulbulit. Erityisesti lännenkaulustrappi on metsästäjien suosiossa ja tämän vuoksi uhanalainen.
Ilmasto
Korkein mitattu lämpötila on mitattu al-Azizyan kunnassa. Aiemmin ennätykseksi mainittu Afrikan ja koko maailman korkein mitattu lämpötila varjossa +57,8 astetta celsiusta vuodelta 1922 on todettu virheelliseksi tiedoksi.
Talous
Libya on Afrikan vauraimpia valtioita. Maalla ei ole velkaa ja sen talouskasvu on viime vuosina pysytellyt 5–8 % välillä. Asuminen on tuettua ja koulutus ja terveydenhuolto ilmaista. Libya on arabi­valtioksi sikäli epä­tyypillinen, että siellä myös naiset ovat hyvin koulutettuja.
Libyan talous perustuu pitkälti öljyyn, joka tuo yli 90 % vientituloista ja 75 % hallituksen tuloista. Vain prosentti maasta on viljelykelpoista, joten maatalous työllistää vain 17 % työvoimasta ja 75 % ruuasta on tuotava. Vesi on myös suuri ongelma.
Koulutus on Libyassa puutteellista; esimerkiksi korkeakouluissa annetaan opetusta vain muutamia kuukausia vuodessa. Puutteellinen koulutus vähäisten investointien ohella on jättänyt Libyan oman teollisuustuotannon varsin alhaiseksi.
Työttömyys on Libyassa suuri ongelma. Tarkkoja lukuja on vaikea saada, mutta työttömyys on tiettävästi noin 30 %. Alityöllistettyjen määrä on suuri. Libyalaisten vähäisen koulutuksen vuoksi Libya joutuu hankkimaan koulutettua työvoimaa ulkomailta, ja Libyassa arvioidaan olevan noin kaksi miljoonaa siirtotyöläistä.
Libyassa on ollut ulkomaalaisia vierastyöläisiä arviolta noin 100 000 Egyptistä ja jopa 100 000 kaakkoisaasialaista, kuten 26 000 filippiiniläistä, 25 000 thaimaalaista, 50 000 bangladeshilaista, 18 000 intialaista ja tuhansia kiinalaisia, nepalilaisia ja vietnamilaisia.
Merkittävimmät luonnonvarat ovat öljy, maakaasu ja kipsi. Merkittävimmät vientituotteet ovat öljy ja maakaasu sekä kemikaalit.
Liikenne
Libyassa on 137 lentokenttää, joista 24:llä on yli kolme kilometriä pitkä kiitotie. Maantietä on yli 100 000 kilometriä, josta lähes 60 % on päällystetty. Satamakaupunkeja ovat Az Zawiyah, Marsa al Burayqah (Marsa el Brega), Ra's Lanuf ja Tripoli.
Väestö
CIA:n vuoden 2022 arvion mukaan Libyan väkiluku oli 7,1 miljoonaa ja väestönkasvu 1,65 prosenttia. YK:n mukaan Libyan väkiluku oli 6,4 miljoonaa vuonna 2017. Tällöin asukkaista 28 prosenttia oli alle 15-vuotiaita, 17 prosenttia 15–24-vuotiaita, 48 prosenttia 25–59-vuotiaita ja 7 prosenttia 60 vuotta täyttäneitä.
Libyan väestöstä 90 % asuu alueella, joka vastaa vain 10 prosenttia maan pinta-alasta. Suurin osa väestöstä on keskittynyt rannikkoalueille. Libya on laajoista aavikoistaan ja suhteellisen pienestä väestöstään johtuen harvaan asuttua aluetta; väestötiheys on noin 4 henkilöä/km². Väestöstä 82 % asuu kaupungeissa.
Danil Lysenko
Danil Lysenko (s. 19. toukokuuta 1997 Birsk, Venäjä) on venäläinen korkeushypyn MM-mitalisti.
Libya
Väestö
YK:n arvion mukaan 12 % asukkaista on siirtolaisia. Libya ei ole enää kovin houkutteleva maahanmuuton kohde, mutta lukuisat itä- ja länsiafrikkalaiset yrittävät kulkea sen kautta Eurooppaan.
Danil Lysenko
Lysenko voitti kultaa Euroopan nuorten olympiafestivaaleilla 2013 tuloksella 208. Seuraavana vuonna hän sijoittui kuudenneksi Eugenen alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa ja voitti kultaa nuorten olympialaisissa Nanjingissa tuloksella 220. Eskilstunan alle 20-vuotiaiden EM-kilpailuissa 2015 hän oli viides.
Libya
Väestö
Väestöstä etnisesti arabeja ja berbereitä on yhteensä 97 %. Loput 3 % koostuvat kreikkalaisista, maltalaisista, italialaisista, egyptiläisistä, pakistanilaisista, turkkilaisista, intialaisista ja tunisialaisista. Väestöstä noin 91 % on lukutaitoisia.
Danil Lysenko
Lontoon MM-kilpailuissa 2017 Lysenko voitti hopeaa tuloksella 232. Hän voitti sisäratojen maailmanmestaruuden Birminghamissa 2018 tuloksella 236.
Libya
Uskonto
Libyalaisista 97 % on sunnimuslimeja. Open Doors -järjestön World Watch -listauksen mukaan kristityt kokevat Libyassa äärimmäistä vainoa. Libyassa ei ole sanan- tai uskonnonvapautta ja julkinen kirkkoelämä on rajoitettua. Kristinuskon levittäminen julkisesti on Libyassa laitonta. Muslimitaustaiset kristityt kohtaavat järjestön mukaan perheensä ja yhteisönsä väkivaltaista painostusta kristinuskosta luopumiseen. Kristityt ovat Libyassa alttiina islamilaisten militanttien ja rikollisryhmien sieppauksille tai murhille.
Kulttuuri
Libyan kansa on etnisesti ja kielellisesti melko yhtenäinen. Maassa on ollut myös merkittäviä vähemmistöjä: italialaisia ja juutalaisia eli omissa yhteisöissään 1900-luvun puoliväliin asti. Libyan juutalaiset ovat siirtyneet paljolti Israeliin varsinkin maiden välisten suhteiden huononnuttua. Vuonna 1973 Gaddafi ”rohkaisi” 45 000 italialaista lähtemään maasta ja takavarikoi heidän omaisuutensa valtiolle. Mustat libyalaiset ovat enimmäkseen orjien jälkeläisiä, jotka on aikoinaan tuotu keitaille maataloustyöhön tai beduiiniperheisiin kotipalvelijoiksi. Berberit ovat suuri, mutta ei niin selvästi erottuva vähemmistö.
Danil Lysenko
Lysenkon ennätys ulkoradoilla on Eberstadtissa elokuussa 2017 hypätty 238 ja sisäradoilla Hustopecessä tammikuussa 2018 hypätty 237. Hän hyppäsi 20. heinäkuuta 2018 Monacossa 240 cm, mutta tämä tulos hylättiin myöhemmin dopingtuomion takia.
Libya
Kulttuuri
Moderni libyalainen rakennuskulttuuri heijastelee öljyn mukanaan tuomaa vaurautta. Vanhojen kaupunkien keskustoissa on edelleen linnoitettu vanhakaupunki muistona heimopäällikköjen vallasta ja sotaisammista ajoista. Myös keitaiden asutuskeskukset ovat vanhastaan muurien suojaamia.
Rakennuskulttuurissa näkyy rajanveto julkisen ja yksityisen välillä. Kahvilat ja kadut ovat vilkasta miesten maailmaa. Koti on suojattua naisten maailmaa: alakerrassa ei yleensä ole ikkunoita, ja puutarhat ovat muurien takana suojassa katseilta. Kotiin on vain yksi sisäänkäynti, yleensä vahva puinen ovi.
Danil Lysenko
Kansainvälinen yleisurheiluliitto epäsi Lysenkon osallistumisen vuoden 2018 EM-kisoihin Berliinissä kun hän ei ollut toimittanut olinpaikkatietojaan ja tämän vuoksi häntä ei ollut kolmeen kertaan vuoden aikana tavoitettu dopingtestiin. Lopulta Lysenko sai vuonna 2021 kuuden vuoden kilpailukiellon alkaen 3.8.2018. Kaksi vuotta tuli testien väliin jättämisestä ja neljä vuotta dopingtutkinnan häiritsemisestä. Kilpailukieltoa kuitenkin lyhennettiin kahdella vuodella Lysenkon avustaessa dopingviranomaisia Venäjän yleisurheiluliittoon liittyvässä dopingtutkinnassa.
Libya
Kulttuuri
Libyalainen ruoka on samanlaista kaupungeissa ja maaseudulla, viljelijöiden ja paimentolaisten keskuudessa. Pääruoka on melkein aina yhdessä astiassa tehty ruokalaji. Kansallisruoka kuskus maustetaan paprikalla, tomaateilla, kikherneillä ja kauden vihanneksilla.
Valtio valvoo viestimiä tarkasti. Vuonna 2007 myös muut kuin valtionomisteiset mediat sallittiin, mutta vuonna 2009 nämä uudet televisiokanavat ja sanomalehdet kansallistettiin.
Maailmanperintökohteet
Libyassa on viisi Unescon Maailmanperintöluetteloon valittua historiallista paikkaa, Ghadamés, Kyrene, Leptis Magna, Sabratha ja Tadrart Acacus. Unesco on ollut huolissaan Libyan vuoden 2011 vallankumouksen aikana historiallisten paikkojen säilymisestä. Niiden vaarana on toisaalta taistelut ja pommitukset, toisaalta ryöstely. Suurimmassa vaarassa on rauniokaupunki Leptis Magna, joka sijaitsee vain sadan kilometrin päässä Tripolista.
Foinikialaiset perustivat maan rannikolle kaupunkeja kolmetuhatta vuotta sitten, ja Rooman ja Kreikan valta-aikoina seudut olivat vilkasta kauppapaikkaa. Unescon mukaan Libyalla on ihmiskunnalle valtavan suuri kulttuurihistoriallinen merkitys.
Urheilu
Libya osallistui olympialaisiin vuosina 1968, 1980 ja sitten säännöllisesti vuodesta 1988. Sen joukkueessa on yleensä ollut alle 10 urheilijaa, eikä mitaleita ole tullut.
Jalkapallo on Libyan suosituin sekä ainoa merkittävä urheilulaji. Libyan jalkapallohistorian kohokohta oli vuonna 1982 kun se isännöi Jalkapallon Afrikan-mestaruuskilpailuja ja sai hopeaa. Se on osallistunut turnaukseen myös 2006 ja 2012. Marraskuussa 2017 Libyan jalkapallomaajoukkue oli FIFA-rankingissa sijalla 87.
Ratsastuskilpailut kameleilla ja hevosilla ovat olleet perinteisiä kilpaurheilulajeja. Rannikko houkuttelee ihmisiä vesiurheilulajeihin.
Suomalaiset Libyassa
1960- ja 1970-luvulla Libyassa rakennettiin suomalaisin voimin, ja maa oli Neuvostoliiton jälkeen toiseksi suurin rakennusviennin kohde. Sinne rakennettiin teitä, siltoja, vesijohtoja, satamia, kouluja, toimistotaloja ja kongressikeskus. Myös arkkitehtikoulutusta aloitettiin. Suomalaisten rakentama asetehdas ja armeijan koulutuskeskus oli virallisesti ompelukonetehdas, mutta sen tuotteilla aseistettiin terroristeja.
Professori Pentti Murolen silloinen yritys Devecon suunnitteli merenrantaan öljyteollisuuden työntekijöille Ras Lanuf -nimisen kaupungin, joka on valmistunut puoliksi. Toimisto teki laajoja suunnittelutöitä myös sisämaahan Jufraan, jonne Gaddafi aikoi siirtää pääkaupungin, jotta ministerit saataisiin pois Tripolin huonojen vaikutusten piiristä.
Rakentaminen päättyi kansainväliseen kauppasaartoon.
Silovikit
pienoiskuva|Venäjän presidentti Vladimir Putin tapaa ulkoministerin Sergei Lavrovin, ulkomaantiedustelun johtajan Sergei Naryškinin ja liittovaltion poliisin johtajan Aleksandr Bortnikovin joulukuussa 2016.
Venäjän valtion turvallisuusorganisaatioita sanotaan "voimaministeriöiksi". Venäjän kielen sana siloviki (, yksikössä силови́к, silovik) tarkoittaakin juuri voimamiehiä. Termi tulee venäjän kielen sanoista silovye struktury (voimarakenteet, voimajärjestelmät).
Varsinaisina silovikkeina pidetään sitä Kremlin ryhmittymää, jota aikoinaan Igor Setšin johti ja FSB tuki. Vuosien saatossa keskeisten toimijoiden tehtävät ovat jonkin verran vaihtuneet. Silovikkeja ovat myös mm. Nikolai Patrušev,, Sergei Ivanov, Viktor Ivanov, Boris Gryzlov ja Sergei Naryškin. Setšinin tyylin konservatiivisemmat silovikit vastustavat Venäjän taloudellista lähestymistä kohti länttä ja suosivat mieluummin Kiinaa. Länsityylistä demokratiaa vastustavat silovikitkin kannattavat valvottua taloudellista liberalismia voittojen takaamiseksi. Putin on taustaltaan silovikki, mutta ottaa neuvoja talousasioissa sivilikeiltä.
Silovikit koostuvat lähinnä turvallisuuspalvelujen, sisäministeriön ja puolustusministeriöiden entisistä ja nykyisistä virkailijoista. Silovikit ovat ryhmittymänä melko hajanainen. Entinen KGB:n everstiluutnantti, Venäjän presidentti, Vladimir Putin on silovikkien ehdoton johtaja. Tästä syystä silovikkeja kutsutaan joskus myös "putinisteiksi" ja heidän ajamaa politiikkaa "putinismiksi". Vahvasti isänmaalliset silovikit olivat keskeisessä roolissa Venäjää presidenttinä toimineen sivilikki Medvedevin kaudellakin. Johtavien silovikien sisärengas on pieni ja koostuu presidentin lisäksi mm. FSB:n ja presidentinhallinnon johtajista sekä puolustusministeristä ja muutamasta muusta valtion virkamiehestä.
Korkeimmassa asemassa olevilla silovikeilla on suuria omaisuuksia. Valta Venäjällä on erilaisilla tiedusteluviranomaisilla ja sisäisen järjestyksen valvojilla. FSB, Venäjän liittovaltion suojapalvelu FSO ja syyttäjävirasto johtavat silovikkeja, joihin kuuluvat myös hierarkiassa alempiarvoiset sotilastiedustelu GRU, sisäministeriö ja puolustusministeriö. Silovikkien harjoittama politiikka selittyy pitkälle heidän halullaan valvoa Venäjän taloutta ja kukistaa heidän valtaansa uhkaavat viholliset joita ovat kilpailevat puolueet, Venäjän omaisuutta lännelle myyvät liikemiehet, separatistiset terroristit ja poliittiset ääriainekset. Silovikit vastustavat Jeltsinin ajan tyyppistä demokratiaa, mutteivät tue myöskään niin keskitettyä hallintomallia kuin mitä Neuvostoliitossa oli. Silovikit haluavat kehittää Venäjän taloutta eteenpäin valtiojohtoisten reformien kautta ja nykyaikaistaa maata ottamalla ympäristö huomioon.
Monet silovikit ovat joko kotoisin Leningradista eli nykyisestä Pietarista, tai ovat muuten opiskelleet, asuneet tai työskennelleet siellä. Venäjän hallintoon kuului Putinin presidenttikaudella muitakin kuin silovikkeja. Näistä tärkeimmät ovat entinen Venäjän presidentti Dmitri Medvedev, joka on kuitenkin opiskellut Leningradissa, ja apulaiskansliapäällikkö Vladislav Surkov. Surkov on todellinen poikkeus, koska hän ei ole edes koskaan asunut Pietarissa, vaan hän on puoliksi tšetšeeni. Vuonna 2006 yli kymmenen Venäjän hallinnon toimistoa oli silovikkien ohjauksessa ja seitsemän muuta osittaisessa valvonnassa. Silovikkien kanssa kilpailevan Venäjän johdossa sivilikki Medvedevin tyyppiset teknokraatit ja liberaalit liikemiehet.
Historia
Silovikkien tausta on Neuvostoliiton hajonneessa turvapalvelussa KGB:ssä. KGB hajotettiin vuonna 1992. Silovikit alkoivat nousta valtaan jo Venäjän ensimmäisen presidentin Boris Jeltsinin valtakaudella, jolloin he toimivat muun muassa presidentin avustajina. KGB:n seuraajajärjestön profiili oli alussa matala, mutta vahvistui vuonna 1995, jolloin FSB perustettiin. Jevgeni Sevastjanov ja Sergei Stepashin olivat onnistuneet pelastamaan KGB:n. Vuonna 1995 taas riippumattoman turvapalvelun kasvava merkitys alkoi näkyä virkanimityksissä.
Heidän nousunsa voimistui vuoden 1996 presidentinvaalien jälkeen. Yksi esiin nousseista silovikeista oli juuri Vladimir Putin. Silovikit miehittivät Venäjän valtion johtopaikat vuonna 1999 Vladimir Putinin noustua Jeltsinin seuraajaksi. Nykyisin silovikit kontrolloivat myös taloutta valtaamiensa suuryritysten johtopaikkojen kautta. Putin on varmistanut oman asemansa ja Venäjän uuden hallinnollisen mallin nimittämällä hänelle uskollisia silovikkeja kaikkiin tärkeimpiin virkoihin politiikassa ja taloudessa.
Silovikit nousivat nopeasti ohi Venäjän aiemman hallitsevan poliittisen luokan, oligarkkien. Nopeasti silovikeista tuli uusia oligarkkeja. Tosin sillä erotuksella, että silovikit kontrolloivat taloutta suurten korporaatioiden kautta, kun taas Jeltsinin ajan oligarkit olivat yksittäisiä liikemiehiä.
Venäjällä silovikien yhteydessä käytetään myös käsitteitä tšekisti ja tšekistien ajattelutapa. Käsite pohjautuu nimeen Tšeka, joka oli Neuvosto-Venäjän ensimmäinen salainen poliisi, ja jonka seuraajia NKVD, KGB ja FSB ovat. Tšekisteillä tarkoitetaan turvallisuuspalvelussa palvelleita henkilöitä, jotka ovat omaksuneet turvallisuuspalvelun ajattelutavan salajuonista, urkinnasta ja raa'asta voimankäytöstä. Yleensä silovikit ovat monesti samalla myös tšekistejä, kuten itse Vladimir Putin.
Silovikien hallinto
Venäjän tiedeakatemian tutkijan Olga Krištanovskajan mukaan kolme neljäsosaa Venäjän tärkeimmistä johtajista on silovikeja eli työskennelleet jossain elämänsä ja uran vaiheessa turvallisuuspalveluiden KGB:n ja FSB:n tehtävissä. Vastaava luku oli tutkimuksen mukaan syksyllä 2003 yli 58 prosenttia. Mihail Gorbatšovin aikana luku oli vain alle 5 prosenttia. Vuonna 2004 laskettiin Putinin palkanneet 6 000 entistä turvallisuuspalvelun upseeria eli silovikia valtion korkeisiin virkoihin. Lisäksi monet näistä ovat Pietarista, koska alun perin pietarilainen Vladimir Putin on halunnut nimittää tärkeisiin tehtäviin oman kotipaikkansa miehiä, jotka hän tuntee hyvin.
Illarionovin mielestä silovikkien hallintotapa on mafiamainen eli pohjautuu pelkoon ja väkivaltaan. Silovikkiklaanin sisällä on suuri yhteenkuuluvuus, halu vaieta muille klaanin asioista ja vahva me-henki. Silovikilta vaaditaan uskollisuutta ja tottelevaisuutta. Petoksesta tulee kova rangaistus. "Konttoriin" kuuluvalla ei ole lomia eikä siitä pääse eroon kuin kuolemalla. Silovikit pitävät itseään muusta väestöstä eroavana ryhmänä. Tähän ryhmään kuuluva ei aina noudata Illarionovin mukaan lakia.
Keskeinen järjestelmän ydin on presidentinhallinto, jonka kautta silovikit Putinin johdolla valvovat parlamenttia, televisiota sekä kaasun- ja öljyntuotantoa. Tärkeimmät päätökset Venäjällä tekevät johtavista silovikeista koostuva sisäpiiri, johon kuuluvat asevoimista vastaava varapääministeri Sergei Ivanov, FSB:n johtaja Nikolai Patrušev, presidentinhallinnon varajohtaja Igor Setšin ja Putinin neuvonantaja Viktor Ivanov. Venäläisen Kommersant Vlast viikkolehden mukaan Viktor Ivanov ja Igor Setšin ovat vaikutusvaltaisimmat Putinin avustajat.
Silovikkien aatteet
Eräänlainen silovikkien ideologi oli 2000-luvun alkupuolella apulaiskansliapäällikkö Vladislav Surkov. Hän on kehitellyt Venäjän uuden valtiollisen opin, jonka mukaan Venäjällä vallitsee "ohjattu" ja "suvereeni" demokratia, jota on kutsuttu myös "venäläiseksi demokratiaksi". "Ohjatulla" silovikit tarkoittavat autoritaarista hallintoa ja "suvereenilla" sitä, etteivät muut valtiot saa puuttua mitenkään Venäjän sisäisiin asioihin.
Erään näkemyksen mukaan silovikkien tehtävä on pelastaa Venäjä turvaamalla maan kansalliset edut ja modernisoida maata noudattaen voimakkaan neuvostojohtaja Juri Andropovin perinteitä. Gorbatshovin ja Jeltsinin uudistukset tuhosivat silovikkien mielestä maan ajamalla sen kaaokseen demokratian nimellä kulkien.
Taloudessa silovikit ovat omaksuneet entisen Neuvostoliiton valtiokeskeisen talousopin. Kaikki strategiset tuotantoalat on saatava valtion omistukseen, ja jos ei omistukseen, niin valtion vähintäänkin kontrolloimaksi asettamalla yrityksen johtopaikoille silovikkeja. Silovikit suosivat myös omiaan, joten esimerkiksi Gazprom-pankin varapääjohtaja on 25-vuotias Sergei Ivanovin poika. FSB:n pääjohtajan Nikolai Patruševin toinen poika toimii Igor Setšinin neuvonantajana öljy-yhtiö Rosneftissä ja toinen valtiojohtoisessa VTB-pankissa.
Silovikit ovat viime aikoina keskittyneet erityisesti kaasu- ja öljyntuotannon ja pankkien haltuunottoon. Venäjän valtio-omisteisen öljyntuotannon osuus on noussut neljässä vuodessa 15 prosentista lähes 40 prosenttiin. Esimerkiksi lokakuussa 2007 öljynkuljetuksista vastaavan Transneft johtajaksi nimitettiin Putinin kanssa Itä-Saksassa työskennellyt kenraali Nikolai Tokarev. Silovikit ovat keskittäneet öljyntuotannon valtioenemmistöiseen Rosneftiin, jota johtaa Igor Setšin. Rosneft on ohittanut yksityisen Lukoilin suurimpana öljyntuottajana, koska Mihail Hodorkovskin Jukosin parhaat palat liitettiin siihen. Itse Jukosin pilkkominen ja Hodorkovskin lähettäminen työleirille Siperiaan on silovikien viimeisin suurin voimannäyttö Venäjän talouspolitiikassa. Viime aikoina silovikit ovat yrittäneet ottaa haltuunsa Volgan alueellisen öljy-yhtiön Bašneftin ja öljy-yhtiö Russneftin, jonka pääjohtaja Mihail Guitserijev joutui lähtemään maanpakoon elokuun lopulla 2007. Silovikkien vahvin linnake Venäjän öljy- ja kaasumarkkinoilla on maan suurin yritys Gazprom, jonka hallituksen puheenjohtajana toimii Dmitri Medvedev.
Osa silovikeista haluaa länsiyritysten sijoittavan Venäjälle, mutta ei sellaisille alueille, jotka katsotaan olevan strategisia. Toiset taas jättäisivät mieluusti ulkomaiset sijoitukset Venäjälle täysin nollaan. Esimerkiksi telakoita ja satamia on otettu väkipakolla takaisin venäläisomistukseen, vaikka aluksi ulkomaalaisia houkuteltiin osallistumaan näille aloille. On arveltu, että seuraavaksi silovikit aikovat valtiollistaa elintarviketuotannon, koska elintarvikkeet ja maataloustuotteet ovat keskeinen tuontitavara Venäjälle. Silovikkien talousajattelutapa muodostuu neuvostoaikojen, korporativismin, protektionismin ja markkinatalouden talousopeista.
Sisä- ja ulkopolitiikassa silovikit noudattavat oppia, jonka mukaan länsimaat eivät saa puuttua mitenkään Venäjän politiikkaan. Silovikkien Venäjän valtiorakenteen ja suuruuden ihanne perustuu Neuvostoliiton ja myös tsaristisen Venäjän aikoihin. Konservatiivisten silovikkien unelmana on Suur-Venäjä ja heidän tyyppinen autokratiaa kannattava slavofiilinen perinne alkoi viimeistään tsaari Aleksanteri III:sta. Silovikit, Putin etunenässä, on pitänyt Neuvostoliiton hajoamista suurimpana onnettomuutena. Silovikit ovat käyttäneet hyväksi kansallismielisyyttä pönkittääkseen valtion yhtenäisyyttä ja vahvuutta sekä oikeuttaakseen Venäjän uuden hallintomallin. Kansallismielisyyttä kanavoidaan Putinin, silovikkien ja Yhtenäisen Venäjän tukemiseksi. Silovikit suhtautuvatkin kielteisesti kaikkiin radikaalinationalistisiin puolueisiin ja liikkeisiin, kuten Vladimir Žirinovskin liberaalidemokraattiseen puolueeseen ja Pamjatiin. Silovikit pyrkivät myös kukistamaan Venäjän uutta hallintomallia vastustavat liikkeet, kansalaisjärjestöt, puolueet, tutkijat, sanomalehdet ja toimittajat, koska suhtautuivat täysin kriittisesti kaikkea länsimaista ja liberaalilta vaikuttavaa kohtaan. Tästä syystä taas läntisissä liberaalidemokratioissa silovikkien katsotaan romuttavan Venäjän demokratiaa.
Jon Demartin
Jon Demartin (s.1955) on yhdysvaltalainen taidemaalari. Hän on yksi Grand Central Academy of Artin ja Pensylvanialaisen Studio Incamminatin ohjaajista. Hän piirtää ja maalaa aina elävästä mallista ja tyypillisiä hänen aiheitaan ovat, asetelmat, maisemat, muotokuvat ja muut figuratiiviset aiheet.
Silovikit
Silovikkien sisäinen valtakamppailu
Vaikka Putinin johtama Kreml vaikuttaa yhtenäiseltä, käydään silovikkien keskuudessa sisäistä valtataistelua. Venäjän poliittinen eliitti on kerännyt Putinin aikana huomattavia omaisuuksia ja etuuksia, joita se ei halunnut menettää Putinin presidenttikauden päättyessä maaliskuussa 2008. Tästä syystä valtataistelu kiihtyi juuri ennen maaliskuun 2008 presidentinvaaleja.
Erityisesti FSB:n ja huumekauppaa vastaa taistelevan viraston FSKN:n välit ovat huonot. Lokakuussa 2007 FSB:n agentit pidättivät huumeviraston kakkosmiehen Aleksandr Bulbovin näyttävässä operaatiossa Moskovan lentokentällä. Bulbovia syytettiin laittomasta salakuuntelusta ja virka-aseman väärinkäytöstä. Pidätys oli todennäköisesti kosto siitä, että huumepoliisilla oli keskeinen rooli moskovalaisen huonekaluliikkeeseen Tri Kitaan kohdistuvissa korruptiotutkimuksissa, jotka johtivat lopulta keväällä 2007 useiden FSB-upseereiden pidättämiseen. FSKN on selvitellyt myös FSB:n osuutta Kiinan ja Venäjän välisessä salakuljetuksessa. Lisäksi marraskuussa Pietarista löytyi kuolleena kaksi huumeviraston tutkijaa, jotka oli ilmeisesti myrkytetty.
Jon Demartin
Demartin aloitti suorittamalla filmin teossa taiteiden maisterin tutkinnon 1978. Tämän jälkeen hän opiskeli Gustan Rehbergerin ohjauksessa Art Students League of New Yorkissa 1980-1983, ja 1983-1987 Michael Aviano Atelierissa myös New Yorkissa. 1987 New York academy of Artissa Millet Andrejevicin ja Ted Schmidtin johdolla. Ja lopulta vielä 1989 Art Student Leagueen Nelson Shanksin ohjaukseen.
Silovikit
Silovikkien sisäinen valtakamppailu
Vastakkain olivat siis kaksi vahvaa silovikkia, FSKN:n pääjohtaja Viktor Tšerkesov ja FSB:n päällikkö Nikolai Patrušev. Tšerkesov on julkisesti Kommersant-lehdessä ilmaissut huolensa kiihtyvästä turvallisuuspalveluiden välisestä sodasta. Eräiden huhujen mukaan silovikit ovat jakautuneet kahtia Tšerkesovin liittouduttua presidentin turvallisuuspalvelun johtajan Viktor Zolotovin kanssa Patrusev ja Igor Setšinin johtamaa klikkiä vastaan. Myös KGB:n entinen johtaja Vladimir Krjutškov on varoittanut syntyvän "pahoja vaikeuksia", jos riidat kärjistyvät entisestään. Krjutškov kehotti kaikkia osapuolia pysymään uskollisena Putinille.
Sotilastiedustelu GRU ja FSB kamppailivat 2010-luvun puolivälissä vallasta. GRU oli voimistunut. Monia GRU:n upseereja kuoli "sydänkohtauksiin". Myös vastapuolen kannattajista tehtiin paljastuksia, ”kompromat”.
Trandolapriili
Trandolapriili (C24H34N2O5) on peptidomimeetti eli peptidien vaikutuksia matkiva orgaaninen yhdiste. Yhdiste kuuluu niin kutsuttuihin ACE-estäjiin ja sitä käytetään lääkkeenä korkean verenpaineen ja sydämen vajaatoiminnan hoidossa.
Vaikutusmekanismi ja käyttökohteet
Trandolapriili on aihiolääke, joka metaboloituu maksassa aktiiviseksi dikarboksyylihapoksi trandolaprilaatiksi. Trandolaprilaatti sitoutuu angiotensiinikonvertaasiin ja on sen inhibiittori. Verenpainetta laskeva vaikutus perustuu siihen, että inhibitoitunut entsyymi ei hydrolysoi angiotensiinia pienimmiksi verisuonia supistaviksi ja siten verenpainetta kohottaviksi peptideiksi. Entsyymin toiminnan estyessä myös verenpainetta verisuonia laajentamalla laentavan bradykiniinin pilkkoutuminen pienemiksi tehottomiksi peptideiksi vähenee.
Trandolapriilia käytetään tyypillisimmin lievästi koholla olevan verenpaineenhoitoon muun muassa diabetestä ja sydämen vajaatoimintaa sairastavilla potilailla. Lääkeaineen on todettu vähentävän aikuistyypin diabetekseen usein liittyvää mikroalbuminuriaa. Trandolapriilia voidaan käyttää yhdistelmälääkkeenä verapamiilin kanssa.
Haittavaikutukset
Trandolapriilin haittavaikutukset ovat ACE-estäjille tyypillisiä. Näitä ovat esimerkiksi kuiva yskä, vatsakivut, huonovointisuus, huimaus ja lievä ihon kutina tai ihottuma.
Mangualde
Mangualde on kunta Viseun piirissä, Portugalissa. Sen pinta-ala on 219,3 km² ja väkiluku noin 19 900.
Mangualden nykyinen pormestari on João Azevedo. Kunnan juhlapäivä on 8. syyskuuta.
Mangualdessa sijaitsee ranskalaisen autonvalmistaja PSA Peugeot Citroënin autotehdas, joka valmistaa Citroën Berlingo- ja Peugeot Partner -automalleja.
Mazarine Pingeot
Mazarine Marie Mitterrand Pingeot (s. 10. joulukuuta 1974 Avignon, Ranska) on ranskalainen kirjailija, filosofian tohtori ja hän opettaa Pariisin-VIII yliopistossa Saint-Denisissä.
Useiden teosten kirjoittajana Mazarine Mitterrand Pingeot käsittelee teoksissaan perheeseen, äitiyteen ja lapsuuteen liittyviä teemoja.
Hän on Ranskan tasavallan presidentti 1981–1995 toimineen François Mitterrandin ja taidehistorioitsija Anne Pingeotin tytär. Vuonna 1994 suuren yleisön tietoon tuli presidentin toinen perhe ja samalla myös Mazarinen olemassaolo, joka oli salattu ja mutta eräänlainen julkinen tietoisuus kuitenkin asiasta oli olemassa.
Hän toimii myös kronikoitsijana lehdistössä ja on hallituksen jäsenenä François Mitterrand Instituutissa.
Nuoruus ja opinnot
Mazarine suoritti koulunsa Pariisissa ja ylioppilaaksi hän pääsi kaupungin tunnetuimasta koulusta Henri IV -lukiosta. Tämän jälkeen, syyskuussa 1994 hän aloitti opintonsa École normale supérieure de Fontenay-Saint-Coudess ja valmistui virkatutkinnon suorittaneeksi opettajaksi vuonna 1997. Ensin hän aloitti opettajana Provencen yliopistossa, joka sijaitsee Aix-en-Provencessa. Sieltä hän palasi opettamaan pariisilaisessa Colbert-lukiossa ennen kuin ryhtyi Pariisin VIII yliopiston  opettajaksi.
Ranskan tasavallan presidentin virassa oleva François Mitterrand suoritti merkittävän teon, joka koski Mazarine Pingeota, eli hän tunnusti isyytensä julkisen notaarin läsnäollessa 25. tammikuuta 1984. Mazarinen äiti on Anne Pingeot, jonka kanssa Mitterrand vietti kaksoielämää noin 30 vuoden ajan.
Presidentti Mitterrandin toisen perheen ilmitulo oli monimutkainen tapahtuma. Toimittaja Jean-Edem Hallier oli yrittänyt vuodesta 1982 lähtien yrittänyt tuoda eille Mazarinen koko sukutaustan Sitten hän vuonna 1984 halusi julkaista kirjan L’Honneur perdu de François Mitterrand. Teos oli todellinen räjähdyspaukku ja sen nimikin olisi aluksi Mitterrand ja Mazarine, mutta presidentti pystyi määräämään teoksen hävitettäväksi ennen sen julkaisua. Vasta marraskuussa 1994 Paris Match julkaisi valokuvan, jonka olivat ottaneet paparazzit Pierre Suu ja Sébastien Valiela, kuvassa oli Mazarine ja hänen isänsä poistumassa ravintola Le Divellec.
Ura kirjoittajana
Vuonna 2003 hän aloittaa kirjallisena kommentaattorina Michel Fieldin tv-ohjelmassa Field dans ta chambre, ja vuodesta 2004 lähtien saman vetäjän ohjelmassa Ça balance à Paris, joka myös lähetetään kanavalla Paris Première.
Tammikuussa 2005 Mazarine Pingeot julkaisi neljännen kirjansa Bouche cousue Julliard-kustantamossa. Tämä omaelämäkerrallisena ja intiiminä päiväkirjana julkaistua nidetta myytiin yli 200 000 kappaletta.
Yksityiselämä
Mazarine Pingeot eli avoliitossa juontaja Ali Baddoun kansa vuosina 1992-1998.
Vuonna 2001 hän tapaa Mohammed Ulan-Mohandin Villa Médicissä Roomassa, jossa sijaitsee Ranskan tiedekeskus. Mohammed oli tiedekeskuksen asukkaana, kun he tutustuivat. Heillä on kolme lasta: Astor (2295), Tara (2007) ja Marie (2009).
Elokuussa 2014 Mazarin ja Didie Le Bret ”virallistivat” suhteensa esiintymällä julkisesti yhdessä Chanceaux-et.Loiren kirjamessuilla. He solmivat avioliiton 1. heinäkuuta 2017 ja läsnä olivat entinen tasavallan presidentti François Holland ja tämän nykyinen avopuoliso Julie Gayet.
Asetuksella 8. marraskuuta 2016 Mazarine sai oikeuden käyttää sukunimeä Mitterrand Pingeo, mutta hän jatkaa entinen nimensä käyttöä kirjallisissa tuotoksissan.
Valeri Pronkin
Valeri Pronkin (s. 15. kesäkuuta 1994 Nižni Novgorod, Venäjä) on venäläinen moukarinheittäjä. Lontoon MM-kilpailuissa 2017 hän voitti hopeaa tuloksella 78,16. Vuonna 2021 järjestetyissä Tokion olympialaisissa hän sijoittui kahdeksanneksi.
Nuorten sarjoissa Pronkin voitti Euroopan-mestaruuden alle 20-vuotiaiden EM-kilpailuissa 2013 ja saavutti hopeaa alle 23-vuotiaiden EM-kilpailuissa 2015.
Pronkin heitti ennätyksensä 79,32 Žukovskissa 29. heinäkuuta 2017.
Majd Eddin Ghazal
Majd Eddin Ghazal (s. 21. huhtikuuta 1987 Damaskos) on syyrialainen korkeushyppääjä.
Lontoon MM-kilpailuissa 2017 Ghazal voitti pronssia tuloksella 229. Rio de Janeiron olympialaisissa 2016 hän sijoittui seitsemänneksi. Hän karsiutui loppukilpailusta olympialaisissa 2008, 2012 ja 2020, MM-kilpailuissa 2009, 2011, 2013, 2015 ja 2019 sekä sisäratojen MM-kilpailuissa 2012.
Ghazal saavutti Aasian-mestaruuskilpailuissa kultaa Dohassa 2019 tuloksella 231, hopeaa Kobessa 2011 ja pronssia Bhubaneswarissa 2017. Lisäksi hän on ollut viides 2013 sekä kahdeksas 2009 ja 2015. Aasian kisoissa hän saavutti pronssia 2018 ja sijoittui kuudenneksi 2014. Sisäratojen Aasian-mestaruuskilpailuissa hän saavutti hopeaa 2008, 2014 ja 2016 sekä pronssia 2012, sisäratojen Aasian kisoissa kultaa 2009 ja 2017. Välimeren kilpailuissa hän sai kultaa 2018 ja hopeaa 2022.
Ghazal hyppäsi ennätyksensä 236 cm Pekingissä 18. toukokuuta 2016. Hallissa hän on hypännyt parhaimmillaan 228 Dohassa 19. helmikuuta 2016. Molemmat tulokset ovat Syyrian ennätyksiä.
Perunpingviini
Perunpingviini (Spheniscus humboldti) on juovapingviinilaji, jota tavataan Etelä-Amerikassa Perun ja Chilen rannikoilla.
Elizabeth Crone
Elizabeth Ellen Crone (s. 1969) on yhdysvaltalainen kasvitieteilijä ja biologian tohtori (Ph.D.), joka työskentelee Tuftsin yliopiston populaatioekologian ja -dynamiikan professorina.
Perunpingviini
Perunpingviinit ovat mustavalkoisia ja kasvavat 65–70 cm:n korkuisiksi. Niiden pää on musta lukuun ottamatta valkoista juovaa, joka lähtee silmäkulmasta ja jatkuu kurkkuun saakka.
Elizabeth Crone
Crone opiskeli Virginian Williamsburgissa sijaitsevassa College of William & Maryssa biologian alemman korkeakoulututkinnon (B.Sc., 1991), ja jatkoi opintojaan Duken yliopistossa. Hän valmistui sieltä filosofian tohtoriksi kasvitieteestä vuonna 1995. Postdoc-tutkijana Crone oli Washingtonin yliopistossa (1996–1997). Suomalaisen Tiedeakatemian jäsen Crone on ollut vuodesta 2017.
Perunpingviini
Lajin tieteellinen nimi samoin kuin sen nimi monessa kielessä viittaa tutkija Alexander von Humboldtiin.
Kesällä 2002 perunpingviinejä löydettiin yllättäen Alaskasta. Niiden arveltiin kulkeutuneen kaukaisilta pesimäalueiltaan sinne vieraslajiksi todennäköisesti kalastajien laivan kyydissä. Kalastajien oletetaan ottaneen pingviinit kyytiinsä Etelä-Amerikan rannikolta ja pitäneen niitä laivassa lemmikkeinä, ja päästäneen ne lopulta vapauteen pohjoisessa.
Kap Verde
Kap Verden tasavalta eli Kap Verde (, ’vihreä niemi’) on Afrikan saarivaltio. Se sijaitsee Atlantin valtamerellä, noin 450 kilometrin päässä Länsi-Afrikan rannikolta. Se on Makaronesiaan kuuluva tasavalta.
Alun perin nimi Kap Verde tarkoitti Afrikan mantereen läntisintä niemeä, joka sijaitsee nykyisessä Senegalissa lähellä Dakaria. Niemen edustalla sijaitsevalle saariryhmälle annettiin sen mukaan myöhemmin nimi Kap Verden saaret, maan itsenäistymisen jälkeen vuonna 1975 lyhyesti Kap Verde.
Kap Verde oli asumaton portugalilaisten saapuessa sinne 1400-luvulla. Saaret asutettiin ja niistä tehtiin osa portugalilaista imperiumia, jolloin saarista tuli Portugalin siirtomaa. Kap Verdestä tuli pian orjakaupan keskus, ja pääosa nykyisistä asukkaista onkin afrikkalaisten orjien ja portugalilaisten siirtolaisten jälkeläisiä.
Kap Verde tunnustettiin itsenäiseksi valtioksi 5. heinäkuuta 1975. Se kuuluu Portugalinkielisten maiden yhteisöön.
Maantiede
pienoiskuva|vasen|Kap Verden kartta. Kuvan alalaidan neljä suurta saarta muodostavat eteläisemmän [[Sotaventon saariryhmän, ja loput pohjoisemmassa Barlaventon.]] Kap Verde sijaitsee 480 kilometriä länteen Dakarista, Senegalista. Se koostuu kymmenestä suuresta ja viidestä selvästi pienemmästä saaresta, jotka ovat vulkaanista alkuperää. Ne sijaitsevat trooppisen sadevyöhykkeen reunamilla, missä sateet ovat vähäisiä ja epäsäännöllisiä.
Ilmasto
pienoiskuva|vasen|Saint Vicenten saari Saarten ilmasto on kuuma, vähäsateinen, mutta silti joskus epämiellyttävän kostea. Tukaluutta lievittää usein vilvoittava merituuli. Kap Verden pohjoisosassa Sal-nimisen saaren sääasemalla mitattu kuukauden keskilämpötila on 21–27 celsiusastetta, lämpimin kuukausi on syyskuu. Tammi- ja helmikuussa saarilla kärsitään usein Saharasta lähtöisin olevista hiekkamyrskyistä.
Saaret
Kap Verden saaret jaetaan kahteen erilliseen saariryhmään, joista pohjoisempi Barlaventosaarten ryhmä käsittää kuusi suurta pääsaarta ja eteläisempi Sotaventon ryhmä neljä. Saariryhmän korkein kohta on tulivuori Pico de Fogon huippu Fogo-saarella, joka on merenpinnan tasoa ylempänä.
Barlaventosaariin kuuluvat Boa Vista, Sal, Santa Luzia, Santo Antão, São Nicolau ja São Vicente sekä kaksi pienempää luotoa, Raso ja Branco. Saarten maasto on pääsääntöisesti karua ja ilmasto kuumaa, ja ne kärsivät jatkuvasti kuivuudesta alhaisen sademäärän takia.
Eteläisemmän, Sotaventon saariryhmän pääsaaret ovat Brava, Fogo, Maio ja Santiago. Saariryhmään kuuluu myös kolme luotoa, Grande, Luís Carneiro ja Cima, jotka yhdessä tunnetaan nimellä Rombos. Saaret ovat vulkaanista alkuperää, ja niillä vallitsee trooppinen ilmasto. Sademäärä on niukka, ja kuivuus aiheuttaa näilläkin saarilla ongelmia.
Saaret eroavat toisistaan maastoltaan. Sal, Boavista, Maio ja São Vicente ovat matalia autiomaasaaria, joilla on hiekkadyynejä. Santiago, Santo Antão, Fogo ja São Nicolau ovat vuoristoisempia ja hedelmällisempiä, vaikka kuivuus haittaa maanviljelyä. Ainoastaan yksi tulivuori, Fogo on aktiivinen. Pääkaupunki Praia sijaitsee Santiagon saarella, joka on suurin ja pisimpään asuttu saari.
Luonto
Kasvillisuus levittäytyi tuliperäisille saarille hitaasti. Siemeniä tuli merivirtojen ja lintujen mukana sekä Afrikasta, Latinalaisesta Amerikasta että muilta saarilta kuten Azoreilta, Madeiralta ja Kanariansaarilta. On arvioitu, että kun saaret asutettiin, niillä eli 250 kasvilajia. Kasveja on lisätty järjestelmällisesti eroosion hillitsemiseksi, ja nykyisin lajeja on noin 850.
Historia
Portugalilaiset löysivät asumattomat Kap Verden saaret vuonna 1460 ja alkoivat asuttaa niitä kaksi vuotta myöhemmin. He perustivat Ribeira Granden kaupungin, joka oli ensimmäinen eurooppalaisten pysyvä asutus tropiikissa (nykyisin nimeltään Cidade Velha). He toivat maahan afrikkalaisia orjia istuttamaan puuvillaa, hedelmäpuita ja sokeriruokoa. Saarelle muutti myös yrittäjiä ja uskonnollisten vainojen ajamia pakolaisia Euroopasta. Hyvän sijaintinsa vuoksi Afrikan rannikolla Kap Verdestä tuli tärkeä keskus Portugalin orjakaupalle. Merirosvot hyökkäisivät saarelle ajoittain, Sir Francis Drake ryösteli siellä vuonna 1585. Ranskalaisten hyökättyä Ribeira Grandeen vuonna 1712 se menetti merkitystään ja pääkaupunki siirrettiin Praiaan vuonna 1770.
Orjakaupan hiipuessa Kap Verden merkitys väheni, mutta sen sijainti Atlantin poikki kulkevien laivareittien varrella ja Mindalon erinomainen satama São Vicenten saarella tekivät siitä kauppalaivojen pysähdyspaikan. Suezin kanavan avaaminen vuonna 1869 vähensi suuresti sataman merkitystä.
pienoiskuva|vasen|Vanha postikortti Sao Vicentestä Portugali muutti Kap Verden statusta siirtomaasta merentakaiseksi provinssiksi vuonna 1956 hillitäkseen kasvavaa nationalismia. Silti samana vuonna perustettiin Guinean ja Kap Verden afrikkalainen itsenäisyyspuolue (PAIGC), joka vaati parannuksia poliittiseen ja taloudelliseen tilanteeseen. Vuonna 1975 Kap Verde itsenäistyi. Koska sama puolue johti molempia maita itsenäistymisen jälkeen, Guinea-Bissau ja Kap Verde oli tarkoitus yhdistää yhdeksi valtioksi. Hanke kuitenkin päättyi vallankaappaukseen Guinea-Bissaussa vuonna 1980. Kap Verdellä puolue muutti nimensä Kap Verden afrikkalaiseksi itsenäisyyspuolueeksi (PAICV). Puolue johti Kap Verdeä itsenäistymisestä vuoteen 1990. Ensimmäiset monipuoluevaalit pidettiin tammikuussa 1991. Oppositioryhmien yhteenliittymä MPD voitti enemmistön parlamentissa, ja sen presidenttiehdokas António Mascarenhas Monteiro sai 73,5 prosenttia äänistä. MPD:n enemmistö parlamentissa vahvistui vuonna 1995, ja vuonna 1996 Monteiro valittiin toiselle kaudelle. Vuonna 2001 valta palasi PAICV:lle, ja presidentiksi nousi Pedro Pires. Vuonna 2011 PAICV voitti taas parlamentin enemmistön. Presidentinvaalissa voiton vei MPD:n Jorge Carlos Fonseca toisella kierroksella. Vuonna 2016 MPD voitti ensin maan parlamenttivaalit ja lokakuussa 2016 presidentinvaaleissa puoluetta edustanut istuva presidentti Jorge Carlos Fonseca valittiin uudelleen. Pääministeriksi tuli Praian pormestari, MPD:n Ulisses Correia e Silva puolueen saatua huhtikuun 2016 vaaleissa ensimmäisen kerran 15 vuoteen enemmän parlamenttipaikkoja kuin PAICV.
Vuonna 2013 maa päätti, ettei se enää halua nimeään käännettävän. Maahan tulisi viitata jatkossa sen portugalinkielisellä nimellä Cabo Verde kielestä riippumatta. .
Politiikka
Sekä presidentti että pääministeri valitaan vaalein viiden vuoden välein. Vuoden 2020 vaalit voitti PAICV-puolueen puheenjohtaja Jose Maria Neves. 72-jäseninen parlamentti valitaan myös viiden vuoden välein. Vuonna 2021 valitussa parlamentissa maata pitkään hallinneella puolueella Kap Verden afrikkalainen itsenäisyyspuolue (PAICV) on 30 paikkaa, Demokratialiikkeellä (MpD) 38 paikkaa.
Vapauksien kehitys
Freedom Housen vuoden 2022 raportin mukaan Kap Verde on vakaa demokratia, jossa järjestetään kilpailevia vaaleja ja säännöllisiä vallansiirtoja kilpailevien puolueiden välillä. Kansalaisvapauksia suojellaan yleensä, mutta oikeussuojan saatavuutta heikentää ylikuormitettu tuomioistuinjärjestelmä, ja rikollisuus on edelleen huolenaihe. Muita ratkaisemattomia ongelmia ovat naisten ja siirtotyöläisten jatkuva eriarvoisuus.
Kunnat
Kap Verde koostuu 22 kunnasta (conselhos, yksikössä conselho).
Talous
pienoiskuva|230px|[[Praian kansainvälinen lentoasema]] Kap Verde on pieni maa, jolla ei ole luonnonrikkauksia ja joka on kärsinyt pahoista kuivista kausista ja veden puutteesta. Sateiden puute rajoittaa maataloutta, jota harjoitetaan vain neljällä saarella vuoden ympäri. Suurin osa saarten bruttokansantuotteesta syntyy palvelusektorilla.
Lähivesillä olisi hummereita ja tonnikaloja, mutta kalastuspotentiaalia ei hyödynnetä täydellä teholla. Ulkomailla asuvien kapverdeläisten kotiin lähettämät rahat tuottavat yli 20 prosenttia bruttokansantuotteesta.
Saarilla on yhteensä kymmenen lentokenttää. Maantietä on 1 350 kilometriä. Porto Grande on ainoa varsinainen satama. Kaikkien asuttujen saarten välillä on matkustajalauttaliikennettä.
Väestö
Vuoden 2010 väestönlaskennassa maan 61,8 prosenttia eli kaupungeissa. Nuorten osuus oli suuri: puolet väestöstä oli alle 22-vuotiaita. Vuonna 2021 asukkaita oli jo.
Suurin osa Kap Verden asukkaista on alkuperältään portugalilaisten siirtolaisten ja afrikkalaisten orjien jälkeläisiä. Etnisistä ryhmistä kreoleiksi kutsuttuihin mulatteihin lasketaan kuuluvaksi 71 prosenttia, afrikkalaisiksi 28 prosenttia ja eurooppalaisiksi prosentti asukkaista. Itse asiassa kapverdeläisiä asuu enemmän Kap Verden ulkopuolella kuin itse maassa, sillä sateiden niukkuus ja luonnonvarojen vähäisyys ovat rohkaisseet monia muuttamaan ulkomaille.
Portugalin lisäksi saarilla puhutaan portugaliin pohjautuvaa kapverdenkreolia, jolla ei ole virallista asemaa. Perustuslaki pyrkii kuitenkin kreolikielen virallistamiseen ja määrittelee kansalaisten velvollisuudeksi osata kumpaakin. Roomalaiskatolisuus on hallitseva uskonto, ja siihen on sekoittunut piirteitä perinteisistä heimouskonnoista.
Kulttuuri
upright|pienoiskuva|[[Cesária Évora esiintymässä Luxemburgissa vuonna 2009.]] Kap Verden kulttuuri heijastaa sen afrikkalaisia juuria. Saaret tunnetaan erilaisista musiikkilajeistaan, joiden alkuperä vastaa eri puolilta tulleiden kapverdeläisten alkuperää.
Perusruokaa on maissi. Kansallisruoka cachupa on pataruoka, joka tehdään kuivatusta maissista eli hominystä, pavuista ja lihasta. Sokeriruo’osta tehdään grog-nimistä viinaa.