cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tasoristeys
Varoituslaitteen toiminta
Tasoristeyksen varoituslaitteet ovat pääsääntöisesti itsetoimisia inhimillisen erehdyksen välttämiseksi. Varoitus aikaansaadaan joko raidevirtapiirein tai akselinlaskijalaitteilla, jotka ilmaisevat laitteistolle junan tai muun raiteilla liikkuvan yksikön tulosuunnan. Tämän informaation perusteella laitteisto kytkee varoituksen toimintaan.
Jaroslav I Viisas
Tyttäret
Avioliitot kertoivat lännen tuntemasta arvostuksesta ruhtinasta kohtaan, ja lopulta Kiovan Rus tunnustettiinkin eurooppalaiseksi valtioksi.
Historiallinen merkitys
thumb|300px|Kiovan Rus Vladimirin aikana. thumb|upright|Boris Tšorikov, Jaroslav Lainlaatija, litografia, 1836. Jaroslav perusti Jurjevin, nykyisen Tarton vuonna 1030 Emajoen rannalle paikkaan, jossa oli sijainnut aiemmin virolainen muinaislinna, Jaroslavlin Volgan varrelle, Bila Tserkvan ja Novhorod-Siverskyin Ukrainaan sekä Jarosławin Puolaan.
Tasoristeys
Varoituslaitteen toiminta
Porvoon radalla on käytössä suurimmalla osalla tasoristeyksistä laitteisto, joka määrittää junan sijainnin ja tämän perusteella käynnistää varoituslaitoksen hälytyksen: kun juna saavuttaa tietyn etäisyyden tasoristeyksestä, varoituslaitos kytkeytyy varoitustilaan. Pohjois-Amerikassa on laajasti käytössä laitteistoja, jotka määrittelevät lähestyvän junan nopeuden ja siten aikaansaavat jokaiselle junalle yhtä pitkän etusoiton.
Jaroslav I Viisas
Historiallinen merkitys
Merseburgin piispan Thietmar Merseburgilaisen mielestä Kiova oli mahtava kaupunki, jossa oli lähes 400 kirkkoa ja kahdeksan toria. Toinen läntinen historioitsija Adam Bremeniläinen, nimitti Kiovaa Konstantinopolin kilpailijaksi, "kiiltäväksi koruksi".
Tasoristeys
Varoituslaitteen toiminta
Kutakin varoituslaitetta kohti on rakennettu vähintään kolme valvottua osuutta: kutakin raidetta kohti on yksi lähestymisosuus tasoristeyksen molemmin puolin sekä tasoristeyksen kohdalla yksi tieosuus. Nämä osuudet toteutetaan joko raidevirtapiirein tai akselinlaskijalaittein. Valvottujen osuuksien toteutustekniikasta riippumatta varoitus kytkeytyy toimintaan junan ensimmäisen pyöräparin saapuessa lähestymisosuudelle.
Jaroslav I Viisas
Historiallinen merkitys
Jaroslavin aikana perustettiin ensimmäiset luostarit Kiovan Rusiin. Vuonna 1030 hän perusti Pyhän suurmarttyyri Georgios Voittajan kunniaksi eri luostareita, Novgorodiin Jurjevin luostarin, Kiovan luolaluostarin, sekä otti käyttöön uuden ortodoksisen pyhäpäivän Jurjevin päivän, 26.11. (9.12 gregoriaaninen kalenteri). Jaroslav painatti kirkkojärjestyksen, jossa määriteltiin kirkon ja valtion suhde toisiinsa sekä Russkaja pravda lakikirjan, joka oli Kiovan Rusin feodaalioikeus. Vuonna 1051 hän kokosi arkkipiispat yhteen ja nimitti itse metropoliitaksi Ilarionin. Kokous suoritettiin ensimmäistä kertaa ilman Konstantinopolin patriarkkaa. Ilarionista tuli ensimmäinen venäläinen metropoliitta. Hän aloitti suuren työn bysanttilaisten ja muiden kirkkoslaavilla kirjoitettujen kirjojen kääntämiseksi muinaisvenäjän kielelle. Vuonna 1028 Novgorodiin perustettiin ensimmäinen iso koulu, jonne tuli lähes 300 pappien ja kyläpäälliköiden poikalasta opiskelemaan.
Taitoluistelu talviolympialaisissa 2002
XIX talviolympialaisissa Salt Lake Cityssä vuonna 2002 järjestettiin taitoluistelussa neljä kilpailua.
Miesten yksinluistelu
<br style="clear:both;"/>
Naisten yksinluistelu
<br style="clear:both;"/>
Jaroslav I Viisas
Historiallinen merkitys
Tähän aikaan ilmestyivät myös ensimmäiset rahat tekstillä Jaroslavin hopea. Rahan toisella puolella oli Jeesus Kristus ja toisella puolella Pyhä Yrjö, Jaroslavin suojeluspyhimys. Pohjoisten alueiden rauhan ylläpitoa varten Jaroslav lähetti vuosittain varjageille 300 riunaa hopeaa. Tämä oli pieni ja symbolinen maksu rauhan ylläpidosta varjagien kanssa sekä pohjoisten alueiden suojelusta.
Taitoluistelu talviolympialaisissa 2002
Pariluistelu
Venäläispari Berežnaja - Siharulidze voitti alun perin kilpailun, mutta kun tuli julki, että tuomareita oli painostettu suosimaan venäläisparia, annettiin kultamitali myös kanadalaisparille Salé - Pelletier. <br style="clear:both;"/>
Jäätanssi
<br style="clear:both;"/>
Tasoristeys
Perusasento
Perusasennossaan, eli silloin kun valvotuilla osuuksilla ei ole rautatieyksikköjä, tasoristeyksen tieliikenneopastin näyttää tieliikenteelle hitaasti vilkkuvaa valkoista huomiovaloa, äänivaroitusopaste ei kuulu, ja mahdolliset puomit ovat yläasennossaan. Perusasennon huomiovaloa ei käytetä kaikissa maissa, ja esimerkiksi Ruotsissa on sekä huomiovalottomia että huomiovalolla varustettuja tieliikenneopastimia.
Varoituslaitteiston ollessa perusasennossa tasoristeys voidaan ylittää ajoneuvolla, mutta tällöin ovat voimassa liikennesäännöt vartioimattoman tasoristeyksen ylittämisestä. Autoilija tai muu tienkäyttäjä on aina velvollinen väistämään mitä tahansa kiskoilla kulkevaa yksikköä, vaikka varoitus ei olisikaan toiminnassa.
Etusoitto ja puomien alasajo
Junan tai muun raiteilla liikkuvan yksikön saapuessa jommallekummalle tasoristeykseen johtavalle hälytysosuudelle varoituslaitos siirtyy etusoittotilaan. Mahdollinen valkoinen huomiovalo sammuu ja punaiset varoitusvalot alkavat vilkkua. Samalla käynnistyy äänivaroitusopaste.
Etusoiton aikana puomit pysyvät yläasennoissaan. Tällä varmistetaan, ettei tasoristeystä lähestyvä, vauhdin vuoksi pysähtymään kykenemätön ajoneuvo aja tasoristeyspuomia rikki. Samalla varmistetaan, että pitkät ajoneuvot ja -yhdistelmät ehtivät pois radalta ennen puomien sulkeutumista. Etusoiton päättyessä puomit alkavat sulkeutua. Puomien laskeutuessa myös puominvarsien punaiset varoitusvalot kytkeytyvät. Äänivaroitus päättyy kaluston ensimmäisen pyöräparin saapuessa tasoristeykseen.
Suomessa etusoitto käynnistyy vähintään 20 sekuntia ennen kaluston saapumista tasoristeykseen, ja puomien on oltava ala-asennossa vähintään 10 sekuntia ennen kaluston saapumista.
Varoituksen päättyminen ja puomien ylösajo
Junan viimeisen pyöräparin poistuttua tieosuudelta varoituslaitos palaa vapaata kulkua tieliikenteelle näyttävään tilaan eli perusasentoon. Vartioidussa tasoristeyksessä äänivaroitus ja punainen varoitusvilkku katkeavat, ja valkoinen huomiovilkku palaa takaisin toimintaan.
Puomilaittein varustetuissa tasoristeyksissä alkaa tieosuuden vapauduttua niin kutsuttu ylösajovaihe. Punaiset varoitusvalot ja puomivarsien huomiovalot näyttävät punaista vilkkua, ja puomit nousevat yläasentoonsa. Kun puomit ovat nousseet noin 60 asteen kulmaan, punaiset varoitus- ja huomiovalot kytkeytyvät pois päältä, ja valkoinen huomiovalo kytkeytyy toimintaan. Tällöin tie- ja kevyen liikenteen on jälleen turvallista ylittää tasoristeys.
Molemmissa tapauksissa varoituslaitos palaa täydellisesti perusasentoonsa vasta, kun juna on poistunut kokonaan tasoristeyksen jälkeiseltä lähestymisosuudelta. Joskus tasoristeyksissä saattaa tapahtua ns. läpisoitto, eli varoitus ei päätykään junan poistuttua tieosuudelta, vaan varoitus kytkeytyy pois vasta kun juna on poistunut valvotulta osuudelta. Tähän on yleensä syynä sekaisin mennyt suuntarele. Myös muita vikoja (etenkin ukonilmalla) voi esiintyä, joten aistinvaraisia havaintoja ei väheksytä. Harvinaista, mutta myös mahdollista, on se, että soitto päättyy heti, kun puomit ovat laskeutuneet alas. Tuttu tasoristeys on tilastollisesti vaarallisin, varoituslaitteilla, tai ilman, liikennemääriin katsomatta, etenkin sumussa, sateella, tai muissa vastaavissa olosuhteissa.
Riippuvuus opastimista
Varoituslaitoksiin on mahdollista kytkeä riippuvuudet rautatien opastimiin. Tällä tavoin pyritään estämään aiheettoman varoituksen aiheuttaminen, kun juna lähestyy lähestymisosuudella olevaa seis-opastetta näyttävää opastinta.
Kansirakenteet
pienoiskuva|Saksalaisvalmisteista Kraiburg Strail -kumikansirakennetta käytetään myös Suomessa. pienoiskuva|Puinen kansi kevyen liikenteen ylikäytävällä [[Tikkurila–Hakkila-rata|Hakkilan radalla.]] Tasoristeyksiin asetetaan kansi, jotta tieliikenne voi ylittää raiteet. Kansi asennetaan ratapölkkyjen päälle, ja se on valmistettu perinteisesti puusta ja yleistyvämmin kumista. Harvinaisempia vaihtoehtoja ovat myös asfaltti- ja betonirakenteet, joissa on muutamia haasteita: betonikansi on esimerkiksi hidas asentaa ja purkaa, ja asfalttikannelle joudutaan asettamaan 50 kilometrin nopeusrajoitus. Kumpikin myös edellyttää radalle betonipölkkyjä. Kumi- ja betonikansia suositellaan käytettäväksi vilkkaimmin liikennöidyissä tasoristeyksissä. Tien ja kansirakenteen, kuten asfaltin ja kumimaton, väliin asetetaan yleensä epäjatkuvuutta vähentävä siirtymäpalkki, joka voi olla betonia tai teräslevyä.
Kansirakenteen valinta on pääsääntöisesti kohdekohtainen ja usean kriteerin arvioinnin tulos. Suurin osa Suomen rataverkon tasoristeyksistä on puukansirakenteisia, ja ensimmäinen kumitasokansi asennettiin vasta vuonna 1985. Tasoristeyskansien huolto ja uusiminen on osa rataverkon kunnossapitoa, ja kansien on myös täytettävä erilaisia turvallisuusvaatimuksia. Huonokuntoinen kansi voi aiheuttaa ajoneuvon juuttumisen raiteelle.
Tasoristeysten poistaminen ja parantaminen
Liikenneturvallisuutta voidaan parantaa joko poistamalla tasoristeyksiä tai varustamalla niitä puomein ja muin varoituslaittein. Poistetun risteyksen tilalle voidaan rakentaa silta tai alikulkutunneli. Lisäksi tasoristeysten välittömässä läheisyydessä sijaitsevia alueita voidaan raivataan säännöllisesti näkemäalueiden parantamiseksi.
Suomessa
Vuosittain Suomessa poistetaan kymmeniä tasoristeyksiä, ja uusia rakennetaan vain erityistapauksissa, kuten väliaikaista työmaa-ajoa varten. Tasoristeykset voidaan asettaa laskukaavalla vaarallisuusjärjestykseen, joka luo puitteet niiden turvallisuuden parantamiselle ja poistotarpeelle. Poistoon voi myös vaikuttaa tarve nostaa rataosan nopeutta. Poistaminen painottuu pääosin rataosille, joilla tehdään kunnossapitotöitä.
1960-luvun lopussa tasoristeyksiä oli Suomessa yli 8 000 ja vuoden 2021 lopussa alle 2 600. Monet tasoristeykset sijaitsevat kuitenkin vähäliikenteisillä rataosilla, yksityisteillä, metsäauto- ja peltoteillä sekä teollisuuslaitoksilla ja satamissa. Väyläviraston viimeisin merkittävä tasoristeysten poisto- ja parantamishanke sijoittuu vuosille 2018–2023. Hankkeen aikana on vuosittain poistettu käytöstä noin 30 tasoristeystä, ja yhtä moneen on asennettu turvalaitteisto. Vuoden 2022 tavoite oli sadan tasoristeyksen poistaminen.
Vuosittainen määräraha risteysten poistamiseen ja turvalaitteisiin on 10–15 miljoonaa euroa. Tasoristeyksen korvaaminen sillalla maksaa keskimäärin noin 0,6–2 miljoonaa euroa, korkeimmillaan 3,5 miljoonaa. Yksi puolipuomivarustus maksaa noin 200 000–250 000 euroa. Tiejärjestelyt puolestaan ovat kustannuksiltaan hyvin tapauskohtaisia. Halvempi toimenpide on harventaa tasoristeyksiä ja lisätä tieyhteys tiettyihin kohteisiin jäljelle jäävien tasoristeysten kautta. Jäljelle jäävät tasoristeykset varustettaisiin puomeilla sekä valo- ja äänivaroituksella. Varoituslaitoksin varustetut tasoristeykset mahdollistaisivat junien nopeuksien noston jopa 140 kilometriin tunnissa. Sen sijaan radalla, jossa junat saavat kulkea yli 140 kilometrin tuntinopeudella, ei sallita tasoristeyksiä lainkaan. Alueen asukkaissa tasoristeysten poisto, joka usein pidentää auto- ja kävelymatkoja, voi kuitenkin herättää vastustusta.
Sisley Treviso
Sisley Treviso on italialainen lentopallojoukkue, joka pelaa Italian A1-liigassa. Sisley Volley on yksi A1-liigan menestyksekkäimmistä joukkueista. A1-liigan mestaruuksia joukkueella on kymmenen jotka kaikki ovat tulleet vuosien 1994 ja 2007 välisenä aikana. Lisäksi joukkue on voittanut useasti Mestareiden Liigan ja myös CEV Cupin. Italian A1-liigan cupin joukkue on voittanut useasti.
2000-luvulla joukkue on voittanut neljä mestaruutta ja ollut finaaleissa kuusi kertaa peräkkäin. Sisleyn joukkueessa pelaavat muun muassa Italian maajoukkuepelaajat Alessandro Fei ja Alberto Cisolla sekä Samuele Papi. Lisäksi joukkueessa passaa Ranskan maajoukkueen Pierre Pujol ja maailman parhaimmaksi keskitorjujaksi valittu brasilialainen Gustavo.
Sisleyn Volleyn kotikaupunki on Treviso.
Kruunumustikat
Kruunumustikat (Gaylussacia) on kanervakasvien heimoon kuuluva kasvisuku. Sukuun kuuluu lähes 60 lajia, joita kasvaa luonnonvaraisena Pohjois- ja Etelä-Amerikassa. Suku Gaylussacia on nimetty ranskalaisen fyysikon ja kemistin Louis-Joseph Gay-Lussacin (1778–1850) mukaan.
Ambutrix
Ambutrix on kunta Ainin departementissa Rhône-Alpesin hallintoalueella. Kunnassa oli 586 asukasta vuoden 1999 väestönlaskennassa. Ambutrixin pinta-ala on 5 neliökilometriä.
Boris Šahlin
Boris Anfijanovitš Šahlin (, 27. tammikuuta 1932 Išim, Venäjän SFNT – 30. toukokuuta 2008 Kiova, Ukraina) oli neuvostoliittolainen telinevoimistelija ja moninkertainen olympiavoittaja. Šahlin on Nikolai Andrianovin ohella ainoa miesvoimistelija, joka on voittanut kuusi kultamitalia yksilölajeissa. Vuosien 1956 ja 1964 välillä hän voitti kaikkiaan 13 olympiamitalia (seitsemän kultaa, neljä hopeaa ja kaksi pronssia) – enemmän lajin olympiamitaleita on ainoastaan Larisa Latyninalla (18) ja Andrianovilla (15). MM-kilpailuissa Šahlin voitti kaikkiaan kymmenen mestaruutta.
Šahlin on ollut postimerkin aiheena Mongoliassa (№525, 1969), Kanadassa ja Guyanassa.
Aleuttientiira
Aleuttientiira (Onychoprion aleuticus, aiemmin Sterna aluetica) on Alaskan ja Venäjän kaukoidän välisellä merialueella elävä tiiralaji.
Spencer Fullerton Baird kuvaili lajin holotyypin Kodiakinsaarelta Alaskassa.
Koko ja ulkonäkö
Linnun pituus on 32–34 cm, siipien kärkiväli 75–80 cm ja paino noin 110 g. Aleuttientiira on keskikokoinen tiira, jolla on valko-harmaa höyhenpuku, ja jonka päälaki, niska ja ohjas ovat mustat. Otsa on valkoinen, nokka ja koivet tummanharmaat. Sukupuolet ovat samanvärisiä. Nuori lintu on valkoisen, ruskean ja harmaan kirjava, ja sen koivet ovat punertavat.
Esiintyminen
Aleuttientiira elää lisääntymisaikana Beringinmeren ja pohjoisimman Tyynenmeren saarilla ja rannikoilla, muun muassa Sahalinilla, Kamtšatkalla, Ohotanmerellä, Aleuteilla sekä Alaskan länsi- ja etelärannikolla. Alaskassa pesii noin 9 500 yksilöä, ja suurin 1 700 yksilön yhdyskunta sijaitsee Yakutatissa.
Lajin arvioitu esiintymisalue kattaa 230 000 neliökilometriä ja populaation kooksi on arvioitu 31 000 täysikasvuista yksilöä. Laji on muuttolintu, joka palaa pesimäseuduilleen Alaskassa toukokuun jälkipuoliskolla ja lähtee syyskuun puolimaissa. Talvehtimisalueita ei tunneta hyvin, mutta ne sijaitsevat mahdollisesti Filippiineillä, Indonesiassa ja Thaimaassa. Laji on tavattu Euroopassa vain kerran, Englannissa.
Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto IUCN on luokitellut aleuttientiiran vaarantuneeksi, koska lajin populaatiokoko on laskenut nopeasti. Vähenemiselle ei ole löydetty yksittäistä syytä, mutta elinympäristöjen pilaantuminen, petoeläimet, munien kerääminen ja ihmisen aiheuttamat häiriöt ovat todennäköisesti vaikuttaneet paikallisesti populaatiokokoon.
Elinympäristö
Aleuttientiiran elinympäristöä ovat soistuneet matalaruohoiset rannat ja hiekkarannat sekä tundra.
Lisääntyminen
Laji pesii yhdyskunnittain, tavallisesti lapintiira- tai pikkukajavayhdyskunnissa, Venäjän puolella myös kalatiirayhdyskunnissa. Pesä on maassa oleva painanne, johon naaras munii tavallisesti kaksi munaa, joita haudotaan 22 päivää. Poikaset ovat pesäjättöisiä ja oppivat lentämään neljän viikon ikäisinä.
Ravinto
Aleuttientiirat syövät enimmäkseen kalaa, joista villakuore ja tuulenkalat (Ammodytidae) ovat tavallisimpia. Myös pienet selkärangattomat ja hyönteiset kuuluvat sen ruokavalioon.
Jaakko Luukkonen
Jaakko Antero Luukkonen (25. tammikuuta 1944 Suomussalmi – 30. marraskuuta 2021 Oulu ) oli Oulun yliopiston kasvatustieteen professori.
Luukkosen vanhemmat olivat konstaapeli Veikko Luukkonen ja Lempi Maria Räisänen. Hän tuli ylioppilaaksi Kajaanin lyseosta 1963 ja valmistui Jyväskylän yliopistosta kasvatustieteiden kandidaatiksi 1968 ja Oulun yliopistosta kasvatustieteiden lisensiaatiksi 1975 ja tohtoriksi 1978 (väitöskirjan aihe Ohjauspalvelujen käyttäjien peruskoulun oppilaanohjaukseen kohdistamat odotukset). Luukkonen toimi Pohjois-Karjalan opiston psykologian ja kasvatusopin opettajana 1969–1970 ja Oulun yliopiston vs. lehtorina 1970–1971, assistenttina 1971–1974 ja yliassistenttina 1974–1981. Suomen Akatemian tutkimusassistentti hän oli 1974–1975 ja Oulun yliopiston vt. apulaisprofessori ja vt. professori useaan eri otteeseen 1977–1981. Kasvatustieteen apulaisprofessori ja professori Luukkonen oli vuodesta 1981. Hän toimi kasvatustieteiden tiedekunnan varadekaanina 1978 ja dekaanina 1988–1999. Kajaanin opettajankoulutuslaitoksen täydennyskoulutusyksikön johtaja hän oli 1981–1983 ja Lapin yliopiston dosentti vuodesta 1981. Oulun yliopiston ylioppilaskunnan inspehtorina Luukkonen toimi 1999.
Eläkkeelle Luukkonen jäi lokakuussa 2007.
Sotilasarvoltaan Luukkonen oli reservin alikersantti (1969), hänen puolisonsa vuodesta 1966 oli lehtori Briitta Kaisa Tellervo Tokola.
Suomi express
Suomi express oli suomalainen ajankohtaisohjelma, jota esitettiin keskiviikkoiltaisin klo 19.20. Sarja haki aiheensa ihmisten parissa, eli jaksot käsittelivät ihmisten toivomia juttuja ohjelmassa. Ohjelman toimittivat Timo Keränen sekä toimittajina toimivat Vesa Vaarama, Riika Raitio, Matti Vikman sekä Yrjö Hjelt.
Yoann Gourcuff
Yoann Gourcuff (s. 11. heinäkuuta 1986) on ranskalainen jalkapalloilija. Hän edustaa tällä hetkellä Ranskan pääsarjassa pelaavaa Stade Rennes'stä. Hän on pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja.
Elämäkerta
Yoann Gourcuff sai pelaajakasvatuksensa aina 14-vuotiaaksi saakka FC Lorient-Bretagne Sudissä. Hän liittyi Stade Rennais FC seuraan vuonna 2001 samaan aikaan kuin isänsä Christian Gourcuff, joka tuli seuran valmentajaksi.
Useat maineikkaat seurat, kuten Amsterdamin AFC Ajax sekä Lontoon Arsenal FC, yrittivät saada Gourcuffin joukkueeseensa. Hän päätti kuitenkin jäädä kotiseuraansa ja allekirjoitti ammattilaispaperit vuonna 2003 juuri 17 vuotta täytettyään.
Hän pelasi useita otteluita jo Ranskassa ollessaan ja sai paljon peliaikaa. Hän pelasi UEFA-cupissa viisi ottelua ja sai niissä yhteensä kuusi maalia.
Hän päätti kuitenkin jättää käyttämättä mahdollisuuden pidentää Stade Rennais FC:n kanssa tekemäänsä sopimustaan, joka olisi päättynyt vuonna 2007, ja liittyi kesän 2006 aikana AC Milanin joukkueeseen. Kahden kauden aikana lupaavan nuorukaisen läpimurto Milanin superorganisaatiossa jäi tekemättä ja hän esiintyi kentällä vain 37 liigaottelussa. Kaudeksi 2008–2009 Gourcuff palasi kotimaahansa hakien peliaikaa lainapestillä FC Girondins de Bordeaux'n joukkueesta. Gourcuffin kausi seurassa oli menestyksekäs ja hän oli yksi avainhahmoista Bordeaux'n juhliessa Ranskan mestaruutta kauden jälkeen. Gourcuff palkittiin kauden parhaana liigapelaajana ja France Football valitsi hänet myös vuoden parhaaksi ranskalaispelaajaksi. Menestyskauden jälkeen Milan olisi halunnut Gourcuffin takaisin, mutta ranskalainen halusi jäädä Bordeaux'hon ja lopulta hänen siirtonsa varmistui toukokuun lopussa. Siirtosummaa ei julkistettu, mutta sen arvioitiin olleen noin 15–18 miljoonaa euroa.
Gourcuffin kausi 2009–2010 ei ollut yhtä menestyksekäs kuin debyyttinsä, mutta hän oli kuitenkin tärkeä pelaaja Bordeaux'lle. Kehno kevätkausi pudotti kuitenkin seuran kärjestä ja lopulta europelien ulkopuolelle. Kauden jälkeen Gourcuffin ympärillä käytiin paljon siirtospekulaatioita ja lopulta pelintekijä siirtyi elokuussa Olympique Lyonnais'n paitaan noin 22 miljoonan euron siirtosummalla. Gourcuffin lähdön taustalla oli muun muassa päävalmentaja Laurent Blancin siirtyminen Bordeaux'sta Ranskan maajoukkueen peräsimeen.
Gourcuffin debyyttikausi Lyonissa oli vaikea, eikä hän onnistunut lunastamaan seuran tai itsensä itselleen asettamia odotuksia. Eritoten maalinteko oli Gourcuffille vaikeaa ja hän onnistui lopulta vain neljästi maalinteossa pelaamissaan 36 ottelussa. Kesällä 2011 hän joutui nilkkaleikkaukseen, joka piti miehen sivussa kauden valmistautumisharjoituksista. Toipuminen ei sujunut odotetusti ja Gourcuff pääsi palaamaan pelikentille vasta lokakuussa. Loukkaantumiset vaivasivat Gourcuffin Lyon-uraa ja peliaika jäi sen vuoksi vähäiseksi. Hän jätti Lyonin kauden 2014/15 jälkeen. Vapaana pelaajana jalkavaivoista toipunut Gourcuff siirtyi syksyllä 2015 vuoden sopimuksella Stade Rennes'een. Epäonnekseen Gourcuff loukkasi nilkkansa debyyttiottelussaan FC Lorientia vastaan tammikuussa 2016 ja joutui sivuun pelikentältä.
Tunisian jääkiekkomaajoukkue
Tunisian jääkiekkomaajoukkue edustaa Tunisiaa kansainvälisissä jääkiekko-otteluissa. Maan jääkiekkoliitto Association Tunisienne de Hockey sur Glace (englanniksi The Tunisian Ice Hockey Association, ATHG ) on liittynyt Kansainvälisen jääkiekkoliiton IIHF:n jäseneksi syyskuussa 2021. Maan jääkiekkoliitto on muodollisesti perustettu vuonna 2013. Tunisia oli neljäs Afrikan valtio ja kahdeksas Arabimaa, joka liittyi IIHF:iin. Vuonsina 2022 ja 2023 liiton johtajana toimi Ihab Ayed, ja maassa oli yksi jäähalli, yksi ulkokaukalo ja 55 rekisteröitynyttä miesjääkiekkoilijaa.
Maan kaukalot eivät kuitenkaan tuolloin täyttäneet virallisen jääkiekkokaukalon mittoja, ja maan jääkiekkotoimintaa johdettiinkin pääosin ulkomailta käsin. Vuonna 2023 Tunisiaa ei ollut sijoitettu jääkiekon maailmanrankingiin.
Historiaa
Vuonna 2016 Tunisiassa ei vielä harrastettu jääkiekkoa, ja maan kaukalotkin olivat kooltaan noin 300 neliömetriä, eli sopimattomia jääkiekkoiluun. Tuolloin monet tunisialaistaustaiset pelaajat olivatkin ulkomailta, kuten Ranskasta, muualta Euroopasta ja Pohjois-Amerikasta. Tuolloin Tunisia aloitti kuitenkin Ihab Ayedin johdolla jääkiekkoilun määrätietoisen kehittämisen maassa. Päämäärinä oli tehdä yhteistyötä maan nuoriso- ja urheiluministeriön kanssa, jotta Tunisiaan saataisiin uskottava jääkiekkoliitto ja viralliset mitat täyttävä kaukalo, joiden myötä maa voisi liittyä IIHF:n jäseneksi. Jo muutamaa vuotta aikaisemmin Ayed, joka itsekin oli kiekkoillut Pariisissa, kokosi tunisialaistaustaisista pelaajista Carthage Eagles -joukkueen. Se on ottanut osaa muun muassa African Cupiin.
Epanastatikós Agónas
Epanastatikós Agónas (Επαναστατικός Αγώνας, suomeksi Vallankumouksellinen taistelu) on kreikkalainen radikaali vasemmistolainen poliittinen järjestö, jonka Kreikan hallitus on luokitellut terroristijärjestöksi. Järjestö tuli julkisuuteen ensi kerran vuonna 2003.
Ryhmän epäillään suorittaneen pommi-iskun Ateenan poliisilaitokselle vuonna 2004, noin kolmea kuukautta ennen kesäolympialaisia sekä yrittäneen murhata 30. toukokuuta 2006 Kreikan kulttuuriministeri Giórgos Voulgarákisin. Kreikan poliisin mukaan Epanastatikós Agónas saattoi ampua singolla tai ohjuksella Yhdysvaltain suurlähetystöön Ateenassa 11. tammikuuta 2007.
Varpiot
Varpiot eli liekovarpiot (Cassiope), vanh. tunturisuokukat, on kanervakasvien heimoon kuuluva kasvisuku. Suomessa tavataan luonnonvaraisena kahta varpiolajia, liekovarpiota (Cassiope tetragona) ja sammalvarpiota (Cassiope hypnoides, syn. Harrimanella hypnoides), joista sammalvarpio sijoitetaan toisinaan omaan sammalvarpioiden (Harrimanella) sukuunsa. Sekä liekovarpio että sammalvarpio kasvavat Suomessa vain Pohjois-Lapissa.
Orhun Ene
Orhun Ene (s. 1. helmikuuta 1967 Erzurum) on turkkilainen koripallovalmentaja ja kilpauransa päättänyt koripalloilija. Ene osallistui pelaajana Turkin miesten maajoukkuessa neljiin EM-kilpailuihin saavuttaen hopeaa vuonna 2001. Hän voitti pelaajana myös kolme Turkin mestaruutta. Pelaajauransa jälkeen Ene on toiminut valmentajana. Hän valmensi Turkin miesten maajoukkuetta vuoden 2011 EM-kilpailuissa.
Elämä ja urheilu-ura
Pelaajana Ene voitti kolme Turkin mestaruutta: Eczacıbaşıssa vuosina 1988 ja 1989 sekä Ülkerissä vuonna 1995. Hän kuului Turkin miesten maajoukkueen kokoonpanoon vuosien 1993, 1995, 1997 ja 2001 EM-kilpailuissa. Turkin koti-EM-kilpailuissa 2001 maa saavutti hopeaa.
Pelaajauransa jälkeen Ene on toiminut valmentajana muun muassa Turkin pääsarjassa ja maan nuorisomaajoukkueissa. Hän toimi Turkin miesten maajoukkueen päävalmentajana vuoden 2011 EM-kilpailuissa.
Ruthless
Ruthless on rap-artisti Ace Hoodin toinen studioalbumi. Albumi julkaistiin 30. kesäkuuta 2009. Kuten edellisenkin albumin tämänkin albumin julkaisijana toimivat Def Jam ja DJ Khaledin levy-yhtiö We the Best. Albumi julkaistiin vain seitsemän kuukautta Ace Hoodin Gutta-devyyttialbumin jälkeen.
Ruthless sijoittui Yhdysvalloissa Billboard 200 -listan sijalle 23.
Kappaleet
Suluissa kappaleen tuottaja.
Hinthaaran rautatieasema
Hinthaaran rautatieasema on rautatieliikennepaikka Hinthaaran kylässä Porvoossa rataosalla.
Asema avattiin liikenteelle 23. marraskuuta 1875. Se palveli Pornaisten asukkaita ja sen ympärille muodostui asutusta. Hinthaara muutettiin miehittämättömäksi 1969. Henkilöliikenne lakkautettiin 31. toukokuuta 1981 ja tavaraliikenne vuonna 1990.
Hinthaaran asema on nykyisin yksityiskäytössä. Asemalla pysähtyvät Porvoon museorautatien museojunat. Junaan nousevia matkustajia palvelee ratapihan länsipäätyyn vuonna 2002 rakennettu seisake, jossa on vanhanmalliset laiturit ja laiturikatos. Laiturialueen vieressä on liityntäpysäköintipaikka.
Museovirasto on luokitellut Hinthaaran rautatieaseman valtakunnallisesti merkittäväksi rakennetuksi kulttuuriympäristöksi.
Ed Nelson
Ed Nelson (s. 18. maaliskuuta 1982) on yhdysvaltalainen koripalloilija. Hän on pelipaikaltaan sentteri ja pituutta hänellä on 203cm. Nelson valmistui vuoden 2006 keväällä Connecticutin yliopistosta. Ammattilaisuransa hän aloitti Suomesta pelaten kauden 2006–07 Korisliigassa UU-Korihaiden joukkueessa. Hän voitti kauden 2006–07 IS-tähtikisan yhden tähden erolla Jukka Matiseen. Lisäksi hänet valittiin Korisliigan kuukauden pelaajaksi lokakuussa 2006.
Diakoniikka
Diakoniikka eli diakoniatiede on käytännöllisen teologian osa-alue, joka tutkii diakoniaa. Diakoniikka tarkastelee muun muassa diakonian käytäntöjä ja siihen liittyvää etiikkaa, ihmiskuvaa sekä sosiologisia ilmiöitä.
Diakonia syntyi käsitteenä 1800-luvun alkupuoliskolla. Alkuun diakoniaa tarkasteltiin poimeniikan eli sielunhoito-opin alalla. Diakoniikka kehittyi omaksi teologian alakseen 1800-luvun lopulla.
Silvia Federici
thumb|Silvia Federici haastateltavana vuonna 2014. Silvia Federici (s. 1942 Parma, Italia) on italialaissyntyinen yhdysvaltalainen historiantutkija, kansalaisaktivisti ja marxilainen feministi. Federici valmistui tohtoriksi University of Buffalosta vuonna 1967 ja hän on työskennellyt Nigeriassa. Hän opetti vuosina 1987–2005 Hofstra Universityssä New Yorkissa Yhdysvalloissa kansainvälistä politiikkaa, sukupuolentutkimusta ja poliittista filosofiaa.
Federici oli vuonna 1972 perustamassa International Feminist Collective -järjestöä, joka järjesti kansainvälisen Wages For Housework (WFH) -kampanjan, joka vaati palkkaa kotitöistä. 1990-luvulla Federici toimi kuolemanrangaistusta vastustavassa liikkeessä sekä globalisaation vastaisissa liikkeissä. Hän on yksi Committee for Academic Freedom in African perustajajäsenistä. Järjestö tukee afrikkalaisten yliopisto-opiskelijoiden ja opettajien toimintaa taloudellisia ja opetuksellisia huononnuksia vastaan.
Caliban and the Witch
Federicin tunnetuin teos on vuonna 2004 ilmestynyt Caliban and the Witch, jossa hän tutkii 1500- ja 1600-lukujen noitavainojen vaikutusta siirtymisessä kapitalismiin. Kirjaa on kuvattu Marxin Pääoman puuttuvaksi luvuksi, sillä Federici painottaa naisten tekemän työn riistoa, johon Marx ei kiinnittänyt juurikaan huomiota.
Al Madinah
Al Madinah on Saudi-Arabian provinssi maan länsiosassa Punaisenmeren rannalla. Provinssin pinta-ala on 151 990 neliökilometriä ja asukasluku oli vuoden 2017 arvion mukaan 2 154 100. Provinssin pääkaupunki on pyhä Medina. Provinssin kuvernööri on Abdulaziz ibn Majid, joka on Ibn Sa’udin lapsenlapsi.
The Best of George Harrison
The Best of George Harrison on George Harrisonin vuonna 1976 julkaistu kokoelmalevy, jonka kaikki kappaleet ovat hänen tekemiään ja joista osan esittää The Beatles.
Helsingin ilmatorjuntarykmentti
Helsingin ilmatorjuntarykmentti (HELITR, aik. HelItR) on ilmatorjuntajoukkojen joukkoyksikkö Hattulassa Parolannummen panssariprikaatissa. Vielä vuonna 2006 se oli itsenäinen joukko-osasto Tuusulan Hyrylässä. Se kuitenkin lakkautettiin saman vuoden joulukuussa ja perustettiin uudelleen Panssariprikaatin yhteyteen 1.1.2007. Hyrylään Helsingin Ilmatorjuntarykmentistä jäi 2. ohjusilmatorjuntapatteri, joka siirtyi Parolannummelle vuoden 2011 alussa.
Ruonala
Ruonala on Kotkan kaupunginosa Suomenlahden rannikolla kaupungin länsiosissa. Ruonala liitettiin Kymistä Kotkaan vuonna 1954 yhdessä laajan alueen kanssa Kymin länsiosista. Tilastoissa käytettävän aluejaon mukaisessa Ruonalassa on 958 asukasta (31.12.2012). Asemakaavassa Ruonalaan kuuluu myös Munsaari, jossa on 143 asukasta. Yhteensä Ruonalan kaupunginosassa on siis 1 101 asukasta.
Ruonala on suurimmaksi osaksi omakotitaloaluetta. Kaupunginosan alueella sijaitsee Ruonalan kirkko, Ruonalan koulu (luokat 1–5) ja Ruonalan urheiluhalli, jossa on muun muassa 51 × 90 metrin jalkapallokenttä.
Liivinmaan sota
Liivinmaan sota käytiin vuosina 1558–1583 Liivinmaan eli nykyisten Viron ja Latvian alueen hallinnasta. Sota alkoi Liivinmaan liiton ja Venäjän välisenä sotana, mutta siihen osallistuivat myöhemmin myös Puola-Liettua, Ruotsi ja Tanska-Norja.
Sota päättyi Liivinmaan liiton hajoamiseen ja sen alueen jakamiseen muiden Itämeren valtioiden kesken. Vaikka Liivinmaan sota päättyikin vuonna 1583, sen ääripää ulotetaan joskus vuoteen 1629 tai jopa vuoteen 1661 saakka.
Liivinmaan heikkeneminen
Liivinmaan liitto oli 1500-luvulle tultaessa heikentynyt useista ulkoisista ja sisäisistä syistä johtuen. Saksan apu Liivinmaalle oli lähes tyrehtynyt sen desentralisoitumisen myötä. Keisari Maksimilian I:n ja Kaarle V:n uudistukset keskusvallan lujittamiseksi eivät onnistuneet. Preussin jouduttua Puolan alaisuuteen vuonna 1525 Liivinmaan liitto ei voinut odottaa enää tukea siltäkään suunnalta. Preussin harjoittama politiikka palveli Puolan etuja. Liivinmaan liitto oli lisäksi sisäisesti hajaantunut uskonpuhdistuksen takia, mikä aiheutti keskinäisiä ristiriitoja eri territorioruhtinaiden välille.
Pitkän rauhallisen jakson myötä Liivinmaan liiton sotalaitos oli rappeutunut pahoin. Liivinmaan ritarikunnalla oli vain noin 150–200 ritariveljeä, mikä oli vain kolmasosa sen huippuajoista. Talonpojat olivat menettäneet aseenkanto-oikeutensa ja näin taisteluvalmiutensa. Liivinmaan liiton valtiollinen luonne oli perustaltaan heikko, sillä se perustui löyhään säätyvaltais-territoriaaliseen liittolaissuhteeseen. Liivinmaan liittoa oli yritetty modernisoida, mutta yritykset olivat kaatuneet uudistusten vaatiman maallistumisen vastustamiseen.
Ulkoiset uhat
250px|thumb|oikea|[[Viktor Vasnetsov, Iivana IV Julma, 1897.]] Samaan aikaan kun Liivinmaan liitto heikkeni monet sen naapureista vahvistuivat merkittävästi. Puola-Liettuan unioni oli myöhäiskeskiajalla noussut Keski-Euroopan voimakkaimpien valtojen joukkoon. Preussin alistamisen myötä se pääsi myös puuttumaan Baltian asioihin enenevissä määrin. Myös Skandinavian maat Ruotsi ja Tanska vahvistuivat unionitaisteluiden päätyttyä ja sisäisten uudistusten myötä.
Puola-Liettuaa ja Skandinaviaa suurempi uhka oli kuitenkin idässä oleva Venäjä. Moskovan suuriruhtinaskunta oli laajentunut voimakkaasti kaikkiin ilmansuuntiin. Moskovan ongelma, kuten myöhemmän Venäjänkin, oli sen hallitseman Itämeren rannikkoalueen suppeus. Erityisesti pyrkimys päästä Itämerelle ajoi Iivana IV Julmaa.
Venäjän tavoitteena oli estää Ruotsia ja Liivinmaan hallitsijoita liittoutumasta keskenään ja toisaalta se pyrki saamaan jalansijaa Itämeren rannalla. Venäjä oli käynyt sotaa aiemminkin Liivinmaan liiton kanssa, mutta maiden välillä vallitsi rauha, jota ylläpidettiin rauhansopimuksen uudistamisilla. Novgorodissa vuonna 1554 tehdyssä sopimuksessa Venäjän pyrkimys vaikuttaa Baltian asioihin tuli ilmi ensikertaa peittelemättömästi. Tällöin Moskova vaati Tarton hiippakuntaa maksamaan niin sanottua uskonveroa, jonka koko Liivinmaan piti taata. Ehtoihin ei Liivinmaan puolelta suostuttu ja seuraavien vuosien aikana näistä ehdoista käytiin pitkiä neuvotteluja.
Koadjuuttorisota
Häntä tuki ritarikunnan maamarsalkka Jaspar Münster, joka tavoitteli maamestariksi pääsyä. Ennen kuin arkkipiispa ehti toimia juonittelut tulivat ilmi ja ritarikunnan joukot valloittivat arkkihiippakunnan. Puolalaisten painostus pakotti osapuolet kuitenkin neuvotteluihin. Posvolin sopimuksella 1557 sovittiinkin, että arkkipiispa pääsi takaisin virkaansa ja että ritarikunta solmisi Puolan kanssa Venäjän vastaisen puolustus- ja hyökkäysliiton. Liiton oli tarkoitus tulla voimaan viiden vuoden kuluttua.
Sodan alkuvaiheet
280px|thumb|vasen|[[Boris Tšorikov, Narvan piiritys 1558, 1836.]] Iivana IV Julma tulkitsi Posvolin sopimuksen ja Tarton uskonveron maksamatta jättämisen rikkovan vuoden 1554 välirauhansopimusta ja hän keskitti venäläisiä joukkoja Liivinmaan rajalle. Jo ennen venäläisten hyökkäystä maamestari Fürstenberg oli ryhtynyt puolustusvalmisteluihin lokakuussa 1557. Valmistelut eivät kuitenkaan olleet kovin tehokkaita säätyjen välinpitämättömyyden takia.
Sieltä venäläiset jatkoivat Pohjois-Viroon Tallinnan lähistölle saakka. Marienburgia vastaan hyökänneet venäläiset eivät onnistuneet valtaamaan siellä sijainnutta ritarikuntalinnaa. Epäonnistuttuaan tässä joukot etenivät Riian edustalle, josta ne kuitenkin kääntyivät takaisin hävittäen maaseutua. Hyökkäysten tuloksena venäläiset miehittivät itäisen Virumaan ja Tarton hiippakunnan.
Hyökkäyksen johdosta Liivinmaan maapäivät olivat päättäneet Wolmarissa vuoden 1558 maaliskuussa koota tsaarin vaatiman veron. Ennen kuin summa oli saatu lainaamalla kokoon, oli Moskovaan lähetetty neuvottelijoita. Tsaari ei ollut kuitenkaan enää kiinnostunut rauhan solmimisesta Narvan kukistuttua. Kesäkuun lopulla maapäivät kokoontuivat Tartossa päättämään, mistä päin apua tuli yrittää saada. Vaihtoehtoina olivat Puola, Ruotsi ja Tanska. Maapäivät kallistuivat Tanskan puoleen, koska Ruotsi ja Puola olivat osoittautuneet vastahakoisiksi auttamaan Liivinmaata.
Avun takaamiseksi oltiin valmiita antamaan Tanskalle takaisin sen vanha herruus Harju- ja Virumaassa. Tanskasta ei kuitenkaan tullut sellaista apua, kuin oli odotettu. Tanskan avulla saatiin kuitenkin aikaan aselepo Venäjän kanssa vuonna 1559. Tsaari suostui sopimukseen, jotta hän olisi voinut ratkaista krimintataarikysymyksen eli samanaikaisen Venäjän–Krimin sodan tilanteen Devlet I Girayta vastaan. Aselevon aikana Tanska sai jalansijan Liivinmaalta, kun piispa Johannes Münchhausen myi Saarenmaan ja Kuurinmaan hiippakunnat Tanskan kuninkaan veljelle Magnukselle 26. syyskuuta 1559. Rauhan aikana alkoi myös voimistua mielipide, jonka mukaan tukea piti hakea Puolalta. Tämä ei kuitenkaan olisi voinut onnistua Fürstenbergin ollessa maamestarina, mutta hänet syrjäytti puolalaismielisen Gotthard Kettler. Kettler aloitti valtaan päästyään neuvottelut puolalaisten kanssa Vilnassa. Puolan kanssa solmittiin 31. elokuuta 1559 sopimus, jonka mukaan Puolan kuningas ottaisi ritarikunnan valtansa alle.
Ruotsi oli pysytellyt sodan alkuvaiheen puolueettomana, vaikka ruotsalaisilla oli esimerkiksi Tallinnassa paljon kannatusta. Kustaa Vaasa oli solminut Venäjän kanssa Moskovan rauhansopimuksen ennen Liivinmaan sotaa ja hänen mukaansa Ruotsi ei olisi voinut sekaantua Liivinmaan tapahtumiin ilman vaaraa Venäjän suhteiden huonontumisesta. Ruotsilla oli kuitenkin vuoden 1557 syksystä lähtien tarkkailijoita Tallinnassa. Suomen herttua Juhana neuvotteli itsenäisesti ritarikunnan kanssa Suomen aatelin tukemana joidenkin tukikohtien luovuttamisesta Ruotsille. Neuvottelut eivät kuitenkaan johtaneet mihinkään.
Aselevon loppu
250px|thumb|vasen|”Venäläisten hirmutöitä Liivinmaalta”, piirros vuodelta 1561. Liivinmaalla pidettiin jälleen maapäivät Riiassa, jossa päätettiin kantaa erityinen sotavero alueelta. Maamestari Kettler kokosi lisäksi joukkoja ritarikunnan vastahyökkäystä varten. Vastahyökkäys alkoikin aselevon päätyttyä 1. marraskuuta 1559. Hyökkäys sujui alussa hyvin ja se eteni Tarton edustalle saakka. Tarton linnaa ei kuitenkaan pystytty valtaamaan ja samoin kävi Lajusten linnan valtausyritykselle. Joulukuun aikana ritarikunnan hyökkäys tyrehtyi ja sitä seurasi venäläisten hävitysretket. Venäläiset piirittivät Marienburgin linnan ja se antautui piirityksen jälkeen 9. helmikuuta 1560.
Ritarikunta oli vararikon partaalla ja tilannetta helpottaakseen Kettler ryhtyi panttaamaan Kuurinmaan linnoja. Goldingenin, Hasenpothin ja Durbenin linnat annettiin Puolalle ja Grobin Preussille. Linnojen panttaamisesta huolimatta Puola ei tukenut Liivinmaata sotilaallisesti, vaan se yritti kiristää lisää linnoja. Tämän lisäksi Tanskan Magnus, jolle oli annettu alueita Saarenmaalta ja Kuurinmaalta, ja Kettlerin välille syttyi sota, jonka ratkaisemiseksi saatiin aikaan sopimus vuoden 1560 elokuussa. Venäläisten uusi hyökkäys alkoi 2. elokuuta. Ritarikunta kävi viimeisen suuren kenttätaistelunsa Härgämäessä, jossa se kärsi suuren tappion.
Vaikka herttua Magnus oli luvannut auttaa ritarikuntaa, ei tältä suunnalta lopulta apua tullutkaan. Puolalaisilta tuli apuun vain pieniä joukko-osastoja. Pohjoisessa venäläiset piirittivät Viljantin. Puolustavat joukot aloittivat palkkojen maksun myöhästymisen takia kapinan ja linna kukistui 21. elokuuta. Ritarikunnan entinen maamestari Fürstenberg joutui venäläisten vangiksi. Viljannin valtauksen jälkeen venäläiset valtasivat ilman vastarintaa Tarvastun, Põltsamaan ja Ruhjan. Vain piiritetty Paidelinna piti yllä vastarintaa, vaikkakin puolustusta vaikeutti Läänemaalla alkanut talonpoikaiskapina. Venäläiset luopuivat Paldelinnan piirityksestä lokakuun lopulla. Piirityksen loppuminen pelasti Harjumaan ja Tallinnan. Etelässä venäläiset kukistivat pienet puolalaiset joukot Wendenissä. Tämän jälkeen he etenivät Väinäjoen lähistölle, mutta vetäytyivät sieltä takaisin. Venäläisten hyökkäys tyrehtyi lopulta lokakuussa.
Liivinmaan hajoaminen
Venäläisten hyökkäyksen jälkeen alkoi noin vuoden kestänyt vaihe, joka johti Liivinmaan lopulliseen hajoamiseen. Liivinmaan itäosa oli venäläisten hallussa ja he pitivät nämä alueet, vaikka puolalainen lähetystö vaatikin näitä alueita Puolalle Moskovassa vuonna 1561 käydyissä neuvotteluissa. Liivinmaan etelä- ja keskiosat joutuivat Kettlerin ja Puolan kuninkaan sopimuksen mukaisesti Puolan suojeluherruuteen. Vilnassa 28. marraskuuta 1561 käydyt neuvottelut johtivat ritarikunnan lopulliseen hajoamiseen. Kettler sai haltuunsa Kuurinmaan ja Semgallian herttuakunnan ja Puola muut alueet lukuun ottamatta Riikaa, joka pysyi osana Saksan keisarikuntaa. Tanskalainen herttua Magnus sai 29. tammikuuta 1562 Vilnassa käydyissä neuvotteluissa puolet Virosta ja lisäksi hän sai pitää Kuurinmaan hiippakunnalliset osat.
Ruotsalaiset olivat aloittaneet aktiivisemman toiminnan Liivinmaalla Kustaa Vaasan kuoltua ja Eerik XIV:n noustua valtaan. Eerikin käskystä ruotsalaiset lähettivät lähetystön Tallinnaan, jossa neuvoteltiin Harju- ja Järvamaan liittämisestä Ruotsiin. Neuvottelujen tuloksena Tallinnan porvarit sekä Harju- ja Virumaan vasallit sanoivat irti uskollisuutensa Saksalaiselle keisarikunnalle ja vannoivat 4.–6. kesäkuuta 1561 uskollisuudenvalan Eerikille. Näin kaikki Liivinmaan naapurivallat olivat osallistuneet sen maiden jakamiseen keskenään. Sota ei kuitenkaan päättynyt tähän.
Pohjoismaiden seitsenvuotinen sota
Viron valtauksen jälkeen Eerikille ja Juhanalle tuli erimielisyyksiä ulkopolitiikan suunnasta. Juhanan mielestä tuli liittoutua Puola-Liettuan kanssa Venäjän laajentumisen estämiseksi. Eerikin mielestä suhteita Venäjään ei pitäisi heikentää, jotta Ruotsi voisi hyötyä sen länteen suuntautuvasta kaupasta. Ruotsin pitäisi sitä vastoin estää Tanskan ja Puolan vallan liiallinen kasvu. Juhanan ja Eerikin erimielisyydet johtivat Juhanan vangitsemiseen ja sotaan Tanskaa, Puola-Liettuaa ja Pohjois-Saksan hansakaupunkeja vastaan. Alkoi niin sanottu Pohjoismainen seitsenvuotinen sota. Baltia oli sodan sivunäyttämö.
Sodassa Klaus Kristerinpoika Hornin johtamat ruotsalaisjoukot valloittivat kesäkuussa 1562 Pärnun, Karksin ja Paidelinnan, mitä seurasi seuraavan vuoden kesällä Haapsalun, syksyllä Lihulan ja talvella Loden valloitus. Epävakaissa oloissa alueelle syntyi omalaatuisia voimaryhmiä. Yhden niistä muodostivat Juhanan panttilinnoiksi saamat Paidelinna, Karksi, Trikaten, Helmet, Ermes, Rujen ja Burtneck. Panttiläänityksen käskynhaltijaksi hän oli määrännyt tirolilaisen kreivi Artzin.
Horn kuitenkin valtasi Paidelinnan ja Karksin ennen kuin Artz ehti saada nämä haltuunsa. Artzin kuultua Juhanan kukistumisesta tämä yritti luovuttaa loput linnansa venäläisille, mutta Kettlerin joukot vangitsivat hänet ja mestasivat hänet Riiassa. Juhanan panttilinnat joutuivat ruotsalaisten valtaamia linnoja lukuun ottamatta ensin Kettlerille ja sittemmin puolalaisille. Toinen voimaryhmä olivat ruotsalaisten saksalaiset palkkasoturit, jotka kapinoivat palkkojen maksuongelmien takia Pärnussa vuonna 1564 ja luovuttivat kaupungin ja sen linnan puolalaisille. Magnus-herttua lähetti näille joukoille tueksi joukkoja Kuurinmaan hiippakunnasta ja joukot kokosi sotilasosastoksi Kettler. Kettler hyökkäsi joukkoineen Tallinnaa kohti pariin otteeseen vuosina 1564 ja 1565, mutta Horn voitti ne ja ajoi takaisin Pärnuun.
Kesällä vuonna 1566 tanskalaiset valtasivat Hiidenmaan, jonka ruotsalaiset kuitenkin valtasivat takaisin vastahyökkäyksellä samana vuonna. Saman vuoden talvella ruotsalaiset tekivät hävitysretket Lemsaluun Klaus Kurselin johdolla. Puolalaiset vastasivat tähän hyökkäämällä Läänemaan kautta Tallinnan lähistölle. Vuoden 1568 toukokuussa Kursel valloitti Sünaburgin ja Pärnun saksalaisjoukot tekivät hävitysretkiä Lääne- ja Harjumaalle.
Samana vuonna 1568 Juhana ja tämän veli Kaarle kukistivat mielisairaan Eerikin ja Juhana nousi valtaistuimelle. Juhanan valtaantulon myötä Virossa johtajan tehtävissä olleita henkilöitä vaihdettiin, mikä johti muiden ongelmien ohella Tallinnan linnan palkkasoturien kapinaan, joka onnistuttiin kuitenkin kukistamaan.
Juhanan valtaantulon myötä myös jännitteet Puolan ja Ruotsin välillä laimenivat. Seitsenvuotinen sota päättyi Stettinin rauhansopimukseen, jossa Tanska ja Ruotsi tunnustivat muodollisesti Saksan keisarin yliherruuden Baltiassa. Sopimuksella sovittiin, että Juhana luovuttaisi valloituksensa Baltiassa Saksan keisarille, joka taas läänittäisi Tanskan entiset alueet Tanskan kuningas Fredrik II:lle ja muut Juhanalle. Sopimuksella ei kuitenkaan ollut mitään käytännön merkitystä, vaan Ruotsi piti edelleen hallussaan valloituksensa ja Venäjä piti omat valloituksensa Baltian itäosissa. Tanskan tukemalle herttua Magnukselle jäi Saarenmaa ja Kuurinmaan hiippakunnalliset osat. Puola-Liettualle jäi Väinäjoen takainen ja keskinen Liivinmaa. Riika säilyi edelleen Saksan valtakunnan osana.
Pohjoismainen 25-vuotinen sota
250px|thumb|oikea|Tallinnalaisen [[Balthasar Russowin Liivinmaan kronikka sisältää silminnäkijäkertomuksia Liivinmaan sodasta.]] Iivana IV yritti vuodesta 1569 lisätä vaikutusvaltaansa Baltiassa diplomaattisin keinoin. Iivanan puolelle siirtyneet aateliset ottivat yhteyden Tallinnan ja Riian kaupunkeihin, sekä Kuurinmaan herttuaan. Ne kuitenkin torjuivat näiden tarjoukset. Menestyksekkäämmin he neuvottelivat herttua Magnuksen kanssa, joka alistikin Tanskan kuninkaalta lupaa kysymättä alueensa tsaarin herruuteen vuoden 1570 kesällä. Hän sai ne takaisin läänityksinä, minkä lisäksi hän sai myös muutaman muun linnan Venäjän Baltiasta valloittamilta alueilta. Tsaari antoi myös Magnukselle Liivinmaan kuninkaan arvonimen. Tämän myötä Iivana kokosi venäläisistä ja saksalaisista palkkasotureista sotajoukon, joka hyökkäsi Magnuksen johdolla Harjumaalle vuoden 1570 elokuun lopulla.
Venäläiset kärsivät kuitenkin tappion ruotsalaisille Loden taistelussa tammikuussa 1573 ja heidän oli pakko perääntyä. Ruotsin sodankäyntiä vuosina 1573–1574 haittasivat kuitenkin palkkasoturien kaksi kapinaa.
Samaan aikaan Puola oli heikentynyt sisäisten valtaistuinkiistojen takia. Iivana käytti tilannetta hyväkseen ja venäläiset joukot hyökkäsivät jälleen Magnus-herttuan johdolla Tallinnaan, jossa venäläiset polttivat sen esikaupunkeja. Joukot palasivat Tarton hiippakuntaan puolalaisen alueen halki, jossa he polttivat Vanhan Pärnun ja valtasivat Salisjoella sijainneen pienen linnan. Seuraavana kesänä he hyökkäsivät jälleen Pärnuun, joka antautui piirityksen jälkeen. Pärnun valtauksen jälkeen vallattiin neljä muuta puolalaisten miehittämää linnaa. Liettualaiset joukot ottivat näistä eteläisimmän Ruijenin linnan takaisin vastahyökkäyksen jälkeen. Vuonna 1567 venäläiset hyökkäsivät tällä kertaa ruhtinas Totmakovin johdolla Läänemaalle valloittaen kaikki sen linnat ja hävittäen Saarenmaata. Magnus valloitti saman vuoden syksyllä Lemsalun, minkä jälkeen Marienburgin-Lemsalun linjasta pohjoiseen koko Baltian mannermaa oli Tallinnaa lukuun ottamatta venäläisten hallussa.
Vuonna 1577 venäläiset aloittivat Tallinnan piirityksen ruhtinas Mstislavskin johdolla. Venäläisten joukoissa oli noin 50 000 miestä. Kaupungin puolustusta oli ennen tätä tehostettu Hornin johdolla ja se kesti venäläisten pommitukset ja rynnäköt. Piiritys päättyi tuloksettomana maaliskuussa seitsemän viikon jälkeen.
Venäläisten päähyökkäys kohdistui kuitenkin Puolaa vastaan. Hyökkäys alkoi Pihkovasta heinäkuussa 1577 Iivana IV:n itsensä johtamana. Muutaman viikon kuluessa venäläiset olivat valloittaneet kaikki Väinäjoen pohjoispuoliset rajalinnat ja monet muut latvialaisen alueen linnat. Magnus-herttuan ja Iivanan välillä sattui kuitenkin samana vuonna välikohtaus. Magnus oli ollut aikeissa loikata puolalaisten puolelle ja kun tsaari sai tästä tiedon, hän määräsi Magnusin saapumaan Pihkovaan. Pihkovassa solmittiin sopimus, jonka mukaan Magnuksen toimintavyöhykkeen rajana olisi Koivajoki siten, että sen itäpuolinen alue kuuluisi venäläisille ja läntinen Magnuksellelle. Kuitenkin joukko itäpuolisia kaupunkeja, muun muassa Wenden ja Wolmar, antautuivat venäläisen hyökkäyksen pelottamina Magnukselle, joka miehitti ne sopimuksen vastaisesti.
Tsaari otti haltuunsa Magnuksen miehittämät kaupungit ja vangitutti herttuan, joka tosin vapautettiin myöhemmin. Venäläiset palasivat hyökkäykseltään vuoden 1577 syyskuun alussa valloitettuaan 30 linnaa, kartanoa ja kaupunkia latvialaiselta alueelta. Ruotsalaiset käyttivät venäläisten joukkojen keskitystä etelään hyväkseen ja hyökkäsivät laivastollaan Narvaa vastaan sekä hävittivät Inkeriä. Lisäksi virolaisella alueella voimistui virolaisten talonpoikien sissiliike venäläisiä vastaan Ivo Schenkenbergin johdolla. Venäläisten vetäydyttyä Etelä-Baltiasta myös Puola ja paikalliset saksalaiset aloittivat vastatoimet. He valloittivat useat venäläisten valtaamat linnat takaisin. Magnus sanoutui irti vasalliudestaan tsaarille ja hän muutti vuonna 1578 Kuurinmaan hiippakuntaan.