cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Wild Bill Hickok
James Butler "Wild Bill" Hickok (27. toukokuuta 1837 Homer, Indiana − 2. elokuuta 1876 Deadwood, Etelä-Dakota) oli legendaarinen hahmo Amerikan villissä lännessä. Hän toimi seriffinä, ja hänellä oli useita miehiä tappaneen revolverisankarin maine.
Elämäkerta
James Butler Hickok syntyi vuonna 1837 Homerissa, Indianassa. Hänellä oli kolme isoveljeä ja kaksi pikkusiskoa. William-isän kuoltua vuonna 1852 perheen kolme kotona vielä asunutta poikaa otti tilanhoidon vastuulleen. Lopulta Hickokit myivät maatilansa ja muuttivat Homerin keskustaan, missä James sai aloittaa säännöllisen koulunkäynnin. Kesällä 1856 James muutti Kansasiin.
Kansasissa Hickok asettui Leavenworthiin. Hän alkoi hakea paikkaa mihin perustaa maatila, jolle koko Hickokin perheen oli tarkoitus muuttaa. Hän teki sekalaisia töitä, mukaan lukien tiedustelijana ja henkivartijana. Vuonna 1858 Hickok valittiin kaupungin konstaapelin virkaan, mikä oli hänen ensimmäinen työpaikkansa lainvalvojana. Hän oli myös ostanut viljelysmaata, mutta menetti talonsa ja satonsa, kun ryhmä orjuuden kannattajia tuikkasi ne tuleen.
Vuosina 1860–1861 Hickokin kerrotaan toipuneen vakavista vammoista, jotka hän sai tappelussa karhun kanssa.
Ensimmäisen kerran Hickok ampui miehen heinäkuussa 1861 Rock Creekissä. Uhri oli liikemies David McCanles, jonka kanssa Hickok oli riitautunut useista syistä. McCanlesin saavuttua perimään myöhästyneitä maksujaan myymänsä aseman hoitajalta, Hickok ampui McCanlesin ennen kuin tämä ehti käyttää haulikkoaan. Seuranneessa tulitaistelussa Hickok ampui myös kaksi McCanlesin apuria. Hickok pidätettiin murhasta, mutta hänet vapautettiin itsepuolustukseen vedoten.
Kutsumanimen ”Bill” Hickok oli saanut höyrylaivamatkalla Missourijoella kesällä 1856, oletettavasti koska muut matkustajat olivat kuulleet hänen kutsuneen Lorenzo-veljeään sillä nimellä. Hickok otti uuden nimensä saman tien käyttöön, vaikka käyttikin aina virallisissa yhteyksissä edelleen oikeaa etunimeään James. ”Hurja”-lisänimen alkuperästä kerrotaan erilaisia tarinoita. Uskottavimpana yleisesti pidetyn tarinan mukaan Hickok sai nimen Independencessä sisällissodan aikoihin vuonna 1862 työskennellessään vaunumestarina. Hickok oli osunut paikalle, kun joukko pohjoisvaltioiden kannattajia pahoinpiteli baarimikkoa, joka oli sanonut kannattavansa kapinallisia. Vaikka Hickok oli itse pohjoisvaltioiden kannattaja ja orjuuden vastustaja, hän astui sisään ja hätisti uhkarohkeasti aseellaan uhaten miehet baarimikon kimpusta. Kun tieto tapahtuneesta levisi kaupunkiin, eräs nainen kutsui Hickokia ”Hurja-Billiksi”, ja nimi jäi elämään.
Sisällissodassa Hickok työskenteli pohjoisvaltioiden armeijan palveluksessa tiedustelijana ja vakoojana, joka keräsi tietoja vihollisen linjojen takana Missourissa ja Arkansasissa. Sodan loppuaikoina hän toimi sotilaspoliisina.
Vuosina 1867−1869 Hickok toimi kenraali Custerin tiedustelijana sekä apulaissheriffinä ja väliaikaisena sheriffinä Ellisin piirikunnassa Kansasissa. Vuonna 1871 Hickok toimi Abilenen sheriffinä.
Hickok oli tunnettu mies, sillä hänellä oli ”miehentappajan” maine, jota hän itsekin paisutteli. Hänen pelottava maineensa antoi hänelle auktoriteettia sheriffin työssä. Hickokin tiedetään varmasti ampuneen alle kymmenen miestä, mutta itse hän väitti surmanneensa yli sata, tosin aina itsepuolustukseksi tai virantoimituksessa.
Vuonna 1873 Hickok näytteli kahdeksan kuukauden ajan ystävänsä Buffalo Billin lännenaiheisessa teatteriseurueessa.
Hickok matkasi heinäkuussa 1876 Fort Laramien linnakkeesta pahamaineiseen Deadwoodin kullankaivajakaupunkiin Mustien kukkuloiden kultaryntäyksen aikaan. Sadan hengen sekalaisessa vankkurikaravaanissa Deadwoodin ratsastivat myös Hickokin ystävä Charley Utter sekä Calamity Jane, jonka Hickok oli tavannut Fort Laramiessa. Toisin kuin villin lännen legendoissa on väitetty, Calamity Jane ja Bill Hickok eivät koskaan olleet pariskunta, vaan silminnäkijöiden kertoman mukaan naimisissa ollut Hickok ei juurikaan edes sietänyt Janea. Matkan varrella Sage Creekissä Hickok kohtasi vanhan ystävänsä Buffalo Billin viimeisen kerran. Hickokin johtama nimekäs seurue ratsasti Deadwoodiin paraatityyliin, ja heidän saapumisensa raportoitiin paikallisessa lehdessä.
Hickok käytti Deadwoodissa aikaansa enimmäkseen kantakapakassaan Saluuna 10:ssä pelaamalla, tarinoimalla ja juopottelemalla, aluksi myös kukkuloilla etsimässä kultaa. Pokeripöydässä Hickok menetti jatkuvasti rahojaan ammattipelureille. Kaupungissa alkoi levitä huhu, jonka mukaan Hickok olisi palkattu tuomaan järjestys Deadwoodiin. Hickokin viholliset alkoivatkin jo juonitella hänen salamurhaansa, ja Hickok paljasti ystävilleen uskovansa päiviensä olevan luetut. Hän ei neuvoista huolimatta kuitenkaan halunnut paeta kaupungista pelkurimaisesti.
Hickok istui elokuun toisen päivän iltapäivänä 1876 tutussa kantakapakassaan pelaamassa pokeria, tavoistaan poiketen selkä saluunan ulko-oveen päin. Hickok oli hävinnyt rahansa ja lainannut lisää, kun eräs Jack McCall -niminen mies, joka oli hävinnyt Hickokille edellisenä päivänä, hiipi hänen taakseen ja ampui hänet kuoliaaksi yhdellä luodilla takaraivoon. Kuollessaan Hickokilla oli kädessään ässäpari, kasipari ja rouva, jotka tunnettiin siitä lähtien ”kuolleen miehen kätenä”. Hickok haudattiin Deadwoodin hautausmaalle. Murhaaja vapautettiin ensimmäisessä oikeudenkäynnissä valamiehistön uskottua murhan olleen oikeutettu kosto. Toisessa oikeudenkäynnissä hänet tuomittiin syylliseksi ja hirtettiin.
Luettelo Dreamtalen kappaleista
Tämä on luettelo power metal-yhtye Dreamtalen kappaleista.
Ludwig Thienemann
pienoiskuva|Ludwig Thienemann Friedrich August Ludwig Thienemann (25. joulukuuta 1793 Freiburg-in-Unstrut, Saksa – 24. kesäkuuta 1858 Dresden) oli saksalainen lääkäri ja luonnontieteilijä.
Thienemannin vanhemmat olivat Johann August Thienemann (1749-1812) ja Johanne Eleonora Friederike Schreiber (1757-1809). Hän väitteli lääketieteen tohtoriksi 1819 ja matkusteli laajalti Euroopassa, myös Islannissa. Hän julkaisi matkakertomuksiaan vuosina 1824-1827. Vuonna 1822 hän asettui Leipzigiin ja sai eläintieteilijän ja konservaattorin viran Dresdenin yliopiston luonnonhistoriallisesta museosta vuonna 1825. Hän perusti lintutieteellisen aikakauslehden Rhean, josta julkaistiin kaksi numeroa 1846 ja 1849.
Thienemann nimesi joitakin uusia hyönteislajeja ja linnuista kiirunan (Lagopus muta) alalajin helvetica.
Ammunnan Euroopan-mestaruuskilpailut 2007 - 10 m liikkuvamaali, tytöt
10 m liikkuvassamaalissa tytöt ampuvat ensiksi 20 hidasta juoksua ja sitten 20 nopeaa juoksua. Joukkuekilpailussa joukkueen muodostavat kolme saman maan kilpailijaa.
Tyttöjen 10 m liikkuvassamaalissa EM-kilpailut 2007 järjestettiin 16. maaliskuuta, Deauvillessä.
Henkilökohtainen kilpailu
EE=Euroopanennätys
Vartiolaiva Tursas (1986)
Vartiolaiva Tursas on Länsi-Suomen merivartioston käytössä oleva 1986 Rauma-Repola Oy:n Uudenkaupungin telakalla rakennettu ulkovartiolaiva, jota käytetään ympärivuotisesti etsintä- ja meripelastustehtäviin, kiireellisiin yleisen järjestyksen ja turvallisuuden tehtäviin, rajaturvallisuuden ylläpitoon sekä vesiliikenteen ja kalastuksen valvontaan.
Tursasta voidaan käyttää muun muassa öljyntorjuntatehtäviin ja toimintaan kemikaalionnettomuuksissa Itämeren alueella, sillä alukseen on asennettu kiinteä öljynkeräyskalusto yhteistyössä Suomen ympäristökeskuksen kanssa. Alus kykenee myös vedenalaisiin etsintätehtäviin muun muassa kauko-ohjattavan vedenalaisen robotin (ROV) avulla. Laivapalojen sammutukseen Tursakseen on asennettu tehokas vesitykki vaahtonesteineen. Öljyn torjunnassa aluksen kummallakin kyljellä työskentelevä harjakoneisto nostaa merestä öljyn ja erottaa sen vedestä laivalla sijaitseviin erillisiin tankkeihin. Puhdistettu vesi pumpataan takaisin mereen ja öljy kerätään talteen sata kuutiota vetävään tankkiin. Keräyslaitteisiin kuuluvat laivan ulkopuolella öljyä keräävät viiksipuomit.
Tursaksen komentosilta uusittiin kokonaan vuonna 2005 ja varustettiin satelliittipuhelimia myöten huippuluokan navigointijärjestelmällä, joka sisältää muun muassa ECDIS-karttajärjestelmän, automaattiohjaimen ja paikallaanpitojärjestelmän.
Tilanteen kiristyessä alusta voidaan käyttää maanpuolustuksellisiin tehtäviin puolustusvoimien tarpeen mukaan. Nykyinen vartiolaiva Tursas on järjestyksessään Suomen toinen.
Valerianus
Publius Licinius Valerianus (ennen vuotta 200 – vuoden 260 jälkeen) oli Rooman keisari vuosina 253–260. Valerianus tunnetaan siitä, että hän on ainut Rooman keisari, jonka vihollinen onnistui vangitsemaan. Valerianus poikkesi muista ajan keisareista, sillä hän kuului vanhaan roomalaiseen senaattorisukuun ja oli toiminut useissa korkeissa viroissa ennen nousuaan keisariksi. Tullessaan keisariksi Valerianus teki pojastaan Gallienuksesta augustuksen eli kanssahallitsijansa. Valerianus otti vastuulleen valtakunnan itäosat, kun taas Gallienuksen vastuulle tulivat valtakunnan läntiset osat. Valerianuksen kerrotaan aloittaneen uudelleen kristittyjen vainoamisen, mutta hänen poikansa lopetti ne hänen kuoltuaan. Valerianus soti hallituskautensa aikana persialaisia ja gootteja vastaan ja vuonna 260 hän jäi persialaisten vangiksi. Tarinan mukaan Persian kuningas Sapor I nöyryytti Valerianusta muun muassa käyttämällä häntä jalkatuolina hevosen selkään noustessaan.
Ura ennen keisariutta
Valerianuksen urasta ennen keisariutta ei tiedetä kovin paljon. Hän syntyi luultavasti vähän ennen vuotta 200. Hän oli naimisissa Egnatia Marinianan kanssa ja heillä oli kaksi lasta, tuleva keisari Gallienus ja Valerianus Junior. Gallienus syntyi noin vuonna 218. Valerianus mainitaan ensimmäisen kerran lähteissä vuonna 238, jolloin hän jo oli entinen konsuli ja princeps senatus. Tuolloin hän neuvotteli senaatin nimissä Gordianuksen lähettämän valtuuskunnan kanssa siitä että senaatti antaisi tukensa Gordianukselle Maximinus Thraxia vastaan. Scriptores Historiae Augustaen mukaan Decius nimitti Valerianuksen senaatin pyynnöstä kensoriksi vuonna 251, mutta tietoa pidetään epävarmana. Todennäköistä on kuitenkin se, että Valerianus oli tuohon aikaan sekä Deciuksen että senaatin suosiossa. Vuonna 253 Valerianus toimi komentajana Raetiassa ja Noricumissa, josta keisari Trebonianus Gallus lähetti hänet hakemaan joukkoja Galliasta ja Germaniasta sotaan usurpaattori Aemilianusta vastaan.
Keisarina
right|thumb|Saporin voittoa juhliva kaiverros. Erään tulkinnan mukaan ratsastava Sapor pitelee seisovaa Valerianusta kädestä antautumisen merkkinä. Hevosen edessä polvistuva henkilö on [[Philippus Arabs. ]] thumb|right|Persialaisessa kuvassa Sapor voittaa Valerianuksen kaksintaistelussa.
Valerianus lähti itään sotimaan persialaisia vastaan, jotka olivat kuningas Sapor I:n johdolla vallanneet Antiokian ja Armenian. Sapor oli aikaisemmin järjestänyt muun muassa Armenian kuninkaan murhan. Vuonna 251 hän oli hyökännyt Armeniaan ja ajanut Armenian uuden kuninkaan pakoon roomalaisten luokse. Vuosina 253–255 olot valtakunnan rajoilla vakaantuivat niin idässä kuin lännessä, kun Gallienus kukisti muun muassa germaanit Illyriassa ja Valerianus valloitti takaisin Antiokian vuonna 253. Valerianus teki Antiokiasta päämajansa. Frankkien hyökätessä Galliaan Gallienus kiirehti paikalle ja jätti Tonavan-rintamalle poikansa Valerianuksen, josta hän teki caesarin. Erään piirtokirjoituksen mukaan Valerianus, Gallienus ja Valerianus II olivat kaikki kolme Kölnissä vuonna 257. Ilmeisesti frankkien uhka oli niin suuri että se vaati kaikkien kolmen keisarin läsnäolon. Vuonna 258 Valerianus palasi itään Illyrian kautta, jonne hän jätti pojanpoikansa Valerianus II:n. Antiokiaan hän saapui toukokuussa.
Samoihin aikoihin gooteiksi kutsuttu kansa hyökkäsi Vähään-Aasiaan. Nämä niin sanotut mustanmeren gootit kuuluivat eri kansaan kuin Tonavan alueella Roomaa uhanneet gootit. Mustanmeren gootit ilmestyvät lähteisiin 250-luvulla kun he valtasivat Krimillä olleet kreikkalais-roomalaiset kaupungit. Joko vuonna 253 tai 254 nämä gootit hyökkäsivät ensimmäisen kerran mustanmeren itärannikkoa pitkin. Vuonna 254 tai 255 tehty toinen hyökkäys kohdistui mustanmeren etelärannikolle. Vuonna 256 tapahtui kolmas ja vakavin näistä hyökkäyksistä. Gootit ryöstivät tuolloin muun muassa Nikomedeian ja Khalkedonin. Tämä pakotti Valerianuksen siirtämään armeijansa pääosan alueelle, mutta Valerianuksen oli kuitenkin palattava itään, kun persialaiset hyökkäsivät Duraa ja Circesiumia vastaan.
Shan Yu
Shan Yu esiintyi myös Mikin klubi sarjassa. Shan Yu on yksi Disneyn pahiksista, joka on herätetty henkiin ja vangittu Isle of the Lostille. Descendants 2 elokuvassa Malin palattua Isle of the Lostlle hän näkee julisteen, jossa mainostetaan Shan Yu:n Dim Sumia, mikä viittaa siihen, että Shan Yu pitää saarella ruokakauppaa monien muiden pahisten tavoin.
Valerianus
Keisarina
Scriptores Historiae Augustae väittää että Valerianus olisi ollut tuohon aikaan Byzantionissa ja palkinnut Aurelianuksen, joka oli kukistanut gootit, ja nimittänyt tämän konsuliksi ja seuraajakseen. Ei ole kuitenkaan varmaa pääsikö Valerianus Byzantioniin asti.
Persialaisten vankina
Roomalaiset saivat luultavasti voiton persialaisista Circesiumin luona, mutta koska Valerianus oli joutunut kokoamaan suuren määrän sotilaita pysäyttääkseen persialaiset pääsivät kulkutaudit valloilleen ja suuri osa Valerianuksen joukoista kuoli ruttoon. Vuonna 259 Valerianus lähti puolustamaan Edessaa ja Carrhaeta, jotka joutuivat persialaisten hyökkäyksen kohteeksi. On epäselvää käytiinkö roomalaisten ja persialaisten välillä taistelu, mutta tiedetään että Valerianus yritti neuvotella Saporin kanssa. Kesken neuvottelujen hänet ja useat korkea-arvoiset roomalaiset upseerit kuitenkin vangittiin. Sapor väitti kukistaneensa 70 000 sotilasta käsittäneen roomalaisen armeijan, mutta tämä luku on varmastikin liioiteltu. Tämän jälkeen persialaiset ryöstelivät Vähää-Aasiaa ja valtasivat luultavasti Antiokian toistamiseen.
Sapor yritti luultavasti neuvotella Valerianuksen luovuttamisesta roomalaisille lunnaita vastaan. Mutta ainut alueella ollut roomalainen sotapäällikkö, joka olisi pystynyt alkamaan neuvotteluihin oli Samosatassa ollut Macrianus, joka ei kuitenkaan suostunut neuvotteluihin vaan julisti omat poikansa keisareiksi. Valerianuksen poika Gallienus ei myöskään yrittänyt saada isäänsä vapautettua; joko hän ei siihen pystynyt tai ei yksinkertaisesti halunnut. Tämän jälkeen Saporin kerrotaan nöyryyttäneen Valerianusta perusteellisesti. Saporin sanotaan käyttäneen Valerianusta jalkatuolina hevosen selkään noustessaan. Erään 300-luvulta peräisin olevan lähteen mukaan Valerianuksen kuoltua hänet täytettiin, värjättiin purppuralla ja asetettiin näytteille. Tämän tarinan kirjoittaja oli kristitty, jonka kirja sisältää kertomuksia siitä kuinka kristittyjen vainoajat kuolivat. Tarina on ehkä keksitty, mutta hän väittää myös että eräs roomalainen lähettiläs oli myöhemmin nähnyt Valerianuksen jäännökset.
Valerianuksen joutuminen persialaisten vangiksi oli vakava isku Rooman arvovaltaa kohtaan. Hänen poikansa Gallienus menetti pian valtakunnan läntiset osat, kun ne kapinoivat ja muodostivat niin sanotun Gallian keisarikunnan.
Valerianuksen asenne kristittyjä kohtaan
Eusebios kertoo, että Valerianus oli aluksi positiivinen kristittyjä kohtaan, mutta Macrianus sai hänet muuttamaan mielensä ja aloittamaan kristittyjen vainon. Kristityt kirjoittajat käyttävät Valerianusta ja tämän kohtaloa esimerkkinä siitä, miten kristittyjen vainoajille käy. Eusebios kertoo myös, että Gallienus lopetti isänsä aloittamat vainot.
Barbora Špotáková
Barbora Špotáková (s. 30. kesäkuuta 1981 Jablonec nad Nisou, Tšekkoslovakia) on tšekkiläinen yleisurheilija, päälajinaan keihäänheitto. Hän on pitänyt hallussaan naisten keihäänheiton maailmanennätystä (72,28) syksystä 2008 lähtien.
Ura
Špotáková aloitti yleisurheilu-uransa ottelijana ja kilpaili vuonna 2000 Santiago de Chilen nuorten MM-kisoissa seitsenottelussa, jossa sijoittui neljänneksi pistein 5689. Samana vuonna hän myös voitti kansainvälisen moniottelutapahtuman (International Combined Events Meeting) Hexamissa ennen muuttamistaan Yhdysvaltoihin. Yhdysvalloissa Špotáková erikoistui keihäänheittoon, ja vuonna 2002 hän osallistui Münchenin EM-kisoihin keihäänheitossa mutta karsiutui tuloksella 51,71. Vuotta myöhemmin hän voitti Tšekin mestaruuden keihäänheitossa. Hän karsiutui myös Ateenan olympialaisissa 2004 tuloksella 58,20. Vuonna 2004 Špotáková otteli myös kymmenottelussa tuloksen 6749 Talencessa, joka on kaikkien aikojen kuudenneksi paras tulos naisten kymmenottelussa. Seuraavana vuonna hän heitti kuudenneksi Euroopan talviheittocupissa, toiseksi Euroopan cupin ykkösliigassa tuloksella 59,74 ja voitti maansa mestaruuden mutta karsiutui Helsingin MM-kisoissa. Myöhemmin samana vuonna hän voitti Universiadit heitettyään 60,73.
Špotáková voitti vuonna 2006 Tšekin mestaruuden sekä Euroopan cupin ykkösliigan tuloksella 64,68. Göteborgin EM-kisoissa hän voitti hopeaa tuloksella 65,64 ja kauden lopussa hän voitti IAAF:n yleisurheilufinaalin heitettyään 66,21. Vuoden lopuksi hänet valittiin Tšekissä vuoden naisurheilijaksi. Špotáková voitti 2007 maansa mestaruuden ja oli toinen Euroopan cupin ykkösliigassa. Osakan MM-kisoissa hän voitti kultaa silloisella ennätyksellään 67,07. Myöhemmin syksyllä hän paransi ennätyksensä lukemiin 67,12 voittaessaan IAAF:n yleisurheilufinaalin. 31. toukokuuta 2008 Špotáková heitti Espanjan Zaragozassa ennätyksekseen 69,15 ja nousi kaikkien aikojen listalla neljänneksi.
Pekingin olympialaisissa 2008 Špotáková voitti olympiakultaa tuloksella 71,42. Špotákován voittoheitto tuli viimeisellä yrityksellä, ja hän jätti heitollaan Venäjän Marija Abakumovan toiselle sijalle. Špotákován tulos oli hänen oma ennätyksensä ja Euroopan ennätys. Se jäi vain 28 senttimetriä Osleidys Menéndezin maailmanennätyksestä ja oli kaikkien aikojen tilaston toiseksi pisin heitto. Stuttgartissa 13. syyskuuta 2008 Špotáková heitti IAAF:n yleisurheilufinaalissa uuden maailmanennätyksen 72,28 m. Hän voitti kauden aikana myös Tšekin mestaruuden ja Euroopan cupin ykkösliigan ja valittiin jälleen kotimaansa vuoden naisurheilijaksi.
Špotáková valmistui maatalousalan yliopistosta toukokuussa 2009 ja sijoittui kesäkuussa toiseksi Euroopan joukkuemestaruuskilpailuissa. Berliinin MM-kisoissa hän saavutti hopeaa tuloksella 66,42 metriä. Hän sijoittui toiseksi myös IAAF:n yleisurheilufinaalissa. Hän voitti Tšekin mestaruuden 2009 ja 2010. Barcelonan EM-kilpailuissa 2010 hän sai pronssia tuloksella 65,36. Hän voitti Euroopan joukkuemestaruuskilpailujen ykkösliigan 2010 ja oli kolmas superliigassa 2011.
Daegun MM-kilpailuissa 2011 Špotáková sijoittui alun perin toiseksi mutta nousi voittajaksi kun Marija Abakumova hylättiin vuonna 2018 dopingin takia. Špotáková heitti parhaansa 71,58 m kilpailun viidennellä kierroksella ja ohitti kilpailua johtaneen Abakumovan 33 senttimetrillä. Abakumova heitti vielä samalla kierroksella kaikkien aikojen toiseksi pisimmän heiton 71,99 m.
Lontoon olympialaisissa 2012 Špotáková voitti kultaa neljännen kierroksen heitollaan 69,55 m. Hän voitti Tšekin mestaruuden 2012 ja Euroopan joukkuemestaruuskilpailujen superliigan 2014. Hän voitti Euroopan-mestaruuden Zürichissä 2014 viidennen kierroksen heitollaan 64,41. Hän voitti samana vuonna myös maanosien cupin. Vuonna 2015 hän voitti Euroopan joukkuemestaruuskilpailujen ykkösliigan ja Tšekin mestaruuden. Pekingin MM-kilpailuissa 2015 hän oli yhdeksäs. Špotáková voitti Tšekin mestaruuden jälleen 2016. Amsterdamin EM-kilpailuissa 2016 hän sijoittui viidenneksi. Hän saavutti pronssia Rio de Janeiron olympialaisissa viidennen kierroksen heitollaan 64,80. Hän voitti 2017 Tšekin mestaruuden ja Euroopan joukkuemestaruuskilpailujen superliigan. Hän voitti MM-kultaa Lontoossa 2017 tuloksella 66,76 m. Hän voitti 2019 kotimaansa mestaruuden ja sijoittui yhdeksänneksi Dohan MM-kilpailuissa. Vuodelle 2021 siirretyissä Tokion olympialaisissa hän karsiutui loppukilpailusta. Hän voitti Tšekin-mestaruuden 2021 ja 2022. Münchenin EM-kilpailuissa 2022 hän saavutti pronssia tuloksella 60,68.
Špotákován valmentajana on ollut vuoteen 2010 saakka ja uudelleen vuosina 2015–2020 Rudolf Cerny, vuosina 2010–2014 Jan Železný ja vuodesta 2020 lähtien Jan Tylče.
Špotáková on valittu Tšekissä vuoden yleisurheilijaksi yhdeksän kertaa vuosina 2007–2012, 2014 ja 2016–2017.
thumb|left|200px|Spotakova MM-kisoissa 2007, jossa hän voitti kultamitalin.
Taloustiede
Taloustiede on yhteiskuntatiede, joka tutkii lähinnä taloudellisia päätöksiä tekevien toimijoiden kannustimia ja käyttäytymistä, sekä niiden perusoletuksista johdetuilla malleilla ja teorioilla erilaisia taloudellisia ilmiöitä. Tavallisia tutkimuksen kohteita ovat hyödykkeiden kulutus, tuotanto ja allokointi, markkinoiden toiminta sekä aina kokonaistalouteen liittyvät kysymykset kuten talouskasvu ja inflaatio. Suomeksi taloustiedettä on aikaisemmin kutsuttu rinnakkain myös kansantaloustieteeksi erotuksena liiketaloustieteistä.
Akateemisen taloustieteen tutkinnon suorittanutta kutsutaan ekonomistiksi. Taloustieteilijä on henkilö, joka on suorittanut tieteellisen jatkotutkinnon talous- tai jossakin lähitieteessä ja tekee aiheeseen liittyvää tutkimusta.
Taloustiede jaetaan tyypillisesti kahteen laajaan kokonaisuuteen: mikrotaloustieteeseen ja makrotaloustieteeseen. Mikrotaloustiede selvittää yksittäisten taloudellisten toimijoiden käyttäytymisen lainalaisuuksia. Yleensä tarkastelun kohteena on yksilö, kotitalous tai yritys. Mikrotaloustieteellä on yleisesti hyväksytty ja taloustieteen opetusohjelmissa systemaattisesti käytetty yhtenäinen uusklassiseen taloustieteeseen perustuva teoriapohja. Valtavirtataloustieteen teoria on sovellettua matematiikkaa. Teoria perustuu ihmisten käyttäytymisestä tehdyille oletuksille, kuten preferenssien rationaalisuudelle. Makrotaloustiede puolestaan on kehittynyt kansantalouden tilinpidon pohjalta ja se tarkastelee kokonaistaloudellisia ilmiöitä. Makrotaloustiede ei pohjaudu yhtenäiseen teoriapohjaan vaan se koostuu joukosta erillisiä malleja. Taloudellisesta aineistosta tilastollisin menetelmin tehtävää empiiristä tutkimusta kutsutaan ekonometriaksi. Tämän koulukunnan mukaan toimijoita ohjaavat kannusteet ja pyrkimys hyödyn maksimointiin. Osa taloustieteen koulukunnista ei hyväksy joko uusklassista teoriaa tai matemaattista lähestymistapaa.
Taloustieteessä tehdään usein ero positiivisen ja normatiivisen tutkimuksen välillä. Positiivinen taloustiede pyrkii selvittämään talouden toimintamekanismeja ja kehittämään teorioita. Normatiivinen taloustiede puolestaan ottaa kantaa siihen, miten taloutta pitäisi hoitaa ja millaiseen järjestelmään tulisi pyrkiä. Akateeminen tutkimus on yleensä positiivista, kun taas poliittinen keskustelu on normatiivista.
Taloustieteen tutkimus on valtaosaltaan käyttäytymisvaikutusten ja kannusteiden tutkimusta.
Mikrotaloustiede
Mikrotaloustiede tutkii yksittäisten taloudellisten toimijoiden, kuten yksittäisten henkilöiden, kotitalouksien ja yritysten taloudellista käyttäytymistä. Mikrotaloustieteen päämääränä on selvittää, miten yksittäiset taloudelliset toimijat tekevät päätöksiä niukkuuden vallitessa sekä miten nämä päätökset vaikuttavat toisiin talouden toimijoihin. Keskeisenä kiinnostuksen kohteena on, miten hinnat määräytyvät markkinoilla.
Mikrotaloustieteen teoriapohja
Hyödyn maksimoinnin taustalla on oletus kuluttajien preferenssien rationaalisuudesta. Sillä tarkoitetaan, että kuluttajien tulee olla valinnoissaan johdonmukaisia. Lisäksi kuluttajilla pitää olla käytössään täydellinen informaatio markkinoista ja tulevista tapahtumista. Nämä oletukset eivät ole aina realistisia, minkä vuoksi niitä yritetään väljentää teorian laajennuksissa.
Yksi teorian tärkeimpiä tuloksia on, että kuluttajien luoma kysyntä ja yritysten tarjonta johtaa vapailla markkinoilla tasapainohintaan, joka tuottaa tehokkaan tuloksen. Tehokkuus ei ole yksiselitteinen käsite, ja tässä yhteydessä se tarkoittaa Pareto-optimaalisuutta eli sitä, että kenenkään asemaa ei voida parantaa heikentämättä samalla jonkun toisen asemaa. Tulos pätee vain, kun kaikille hyödykkeille on markkinat, vallitsee täydellinen kilpailu ja kaupankäynnin kustannukset eli transaktiokustannukset ovat pieniä.
Teoria toimii hyvin olosuhteissa, joissa tuotannossa vallitsee nousevien rajakustannusten periaate – eli hyödykkeiden tuotantokustannukset kasvavat tuotantomäärien kasvaessa. Tällaiset olosuhteet vallitsivat esimerkiksi Adam Smithin elinaikana, mutta nykyisin vallitsevassa tuotantorakenteessa rajakustannukset ovat usein laskevia. Tällainen tilanne puolestaan johtaa siihen, että kysyntä- ja tarjontakäyrät eivät välttämättä kohtaa, tai siihen, että niillä on useita leikkauspisteitä.
Kuluttajan valinta
Mikrotaloustieteen perusolettamus on, että yksittäiset kuluttajat pyrkivät maksimoimaan oman hyvinvointinsa. Tyypillisesti kuluttajan hyöty on sitä suurempi, mitä enemmän hyödykkeitä hän kuluttaa. Koska kuluttajalla on kuitenkin rajallinen määrä rahaa, ei hän voi kuluttaa kaikkia hyödykkeitä rajattomasti. Kuluttaja joutuu näin ollen päättämään, kuinka paljon hän mitäkin hyödykettä kuluttaa. Tämä päätöksentekoprosessi tunnetaan mikrotaloustieteessä kuluttajan ongelmana.
thumb|Indifferenssikäyrä I1 yhdistää suuremman määrän hyödykkeitä x ja y kuin indifferenssikäyrä I2. Tyypillisesti kuluttajat haluavat mieluummin olla kauimpana origosta sijaitsevalla indifferenssikäyrällä.
Mikrotaloustieteellisen analyysin ratkaisu kuluttajan ongelmaan perustuu kuluttajan preferenssien tutkimiseen. Oletetaan, että kuluttaja voi hankkia vain kahta eri hyödykettä A ja B. Kuluttaja on valmis luopumaan osasta hyödykettä A jos hän saa tilalle riittävästi hyödykettä B ja päinvastoin. Luonnollisesti kuluttaja on tyytyväisempi, jos hän saa enemmän kumpaa tahansa hyödykettä luopumatta toisesta hyödykkeestä. Ne hyödykeyhdistelmät, joihin kuluttaja on yhtä tyytyväinen muodostavat indifferenssikäyrän.
Laskevan rajahyödyn periaatteen mukaan kuluttaja saa jokaisesta lisäyksiköstä hyödykettä vähemmän hyötyä kuin edellisestä. Näin ollen indifferenssikäyrien oletetaan olevan koveria eli konvekseja. Kuluttaja valitsee siis sellaisen hyödykeyhdistelmän, joka maksimoi hänen hyötynsä käytettävissä olevien varojen rajoissa.
Tämän analyysin perusteella voidaan johtaa kuluttajan kysyntäkäyrä tai kysyntäfunktio, joka osoittaa kuinka paljon kuluttaja on valmis hankkimaan tiettyä hyödykettä kullakin hinnalla. Kysyntäkäyrät ovat yleensä alaspäin laskevia, sillä kuluttajien oletetaan haluavan ostaa kutakin hyödykettä sitä enemmän mitä matalampi sen hinta on.
Cambridge Z88
Cambridge Z88 oli Clive Sinclairin suunnittelema mikrotietokone, joka julkaistiin vuonna 1987. Tietokone oli 8-bittinen kannettava tietokone, jota myytiin Cambridge Computerin valmistamana.
Taloustiede
Yrityksen valinta
Yritysten oletetaan pyrkivän tuottamaan omistajilleen mahdollisimman suuren hyödyn maksimoimalla voittonsa. Yritys ottaa huomioon kohtaamansa kysynnän määrän eri hinnoilla ja mahdolliset tuotantovaihtoehtonsa eli tuotantomahdollisuuksien käyrän. Tuotannossa ajatellaan vallitsevan vähenevä rajatuottavuus, joka tarkoittaa että suurilla tuotantomäärillä toiminta muuttuu tehottomammaksi.
Cambridge Z88
Sinclair oli myynyt tietokoneisiin liittyvän liiketoiminnan Alan Sugarille vuonna 1986 ja ei voinut enää käyttää omaa nimeään tietokoneen brändissä.
Taloustiede
Yrityksen valinta
Käytännössä täydellistä kilpailua vastaava tilanne ei markkinoilla toteudu. Epätäydellisen kilpailun tapauksessa yrityksiä toimii markkinoilla rajallinen määrä ja niillä on hinnoitteluvoimaa. Tällöin yritysten kannattaa nostaa hintaa voittojen kasvattamiseksi ja kuluttajien saama hyöty vähenee. Tiettyjä epätäydellisen kilpailun muotoja, kuten monopoleja ja kartelleja, pidetään erityisen haitallisina, ja niitä pyritään usein säätelemään lainsäädännöllä.
Cambridge Z88
Tekniset tiedot
Tietokoneessa oli Zilog Z80A suoritin, 32 kilotavua RAM-muistia ja sisäänrakennettu tehtävän vaihtoa tukeva käyttöjärjestelmä "OZ". Tietokoneeseen sai laajennettua RAM-muistia erillisellä moduulilla. Tallennustilana käytettiin EPROM-moduulia.
Taloustiede
Mikroteorian laajennuksia
Mikrotaloustieteen teoriaa on laajennettu tarkastelemaan tilanteita, jotka ovat ajassa muuttuvia tai joissa yksi tai useampi perusteorian oletus ei pidä paikkaansa. Markkinahäiriöllä tarkoitetaan tilanteita, joissa markkinoilla ei ole täydellistä kilpailua tai markkinoita ei ole. Häiriöiden katsotaan yleensä olevan peruste valtion puuttumiselle markkinoiden toimintaan. Taloudellisella toiminnalla voi olla myös niin sanottuja ulkoisvaikutuksia, jolloin toiminta vaikuttaa johonkin kolmanteen osapuoleen. Tällöin kyseisen ulkoisvaikutukselle pitäisi olla markkinat, jotta lopputulos olisi optimaalinen. Tyyppiesimerkki negatiivisesta ulkoisvaikutuksesta ovat saasteet ja positiivisesta koulutus.
Perusteoria koskee lähinnä markkinoiden tasapainon määräytymistä eli mallit ovat staattisia. Se ei siis sovellu tarkastelemaan ajassa muuttuvia eli dynaamisia ilmiöitä. Ihmisten käyttäytyminen elinkaaren aikana on yleinen mikrotalouden mallien tarkastelun kohde. Tällöin on otettava huomioon, että ihmiset preferoivat nykyistä kulutusta tulevaan. Tämä preferenssi otetaan huomioon diskonttaamalla tuleva hyöty nykyarvoon. Jos kuluttajan preferenssit ovat aikakonsistentit, on diskonttaus eksponentiaalista.
Tarkasteltaessa tulevaisuuteen liittyviä valintatilanteita, on luonnollista pyrkiä väljentämään täydellisen informaation oletusta. Yleisemmin tehdään oletus, että kuluttajat pystyvät ennustamaan keskimäärin oikein, mutta voivat kohdata satunnaisia shokkeja. Tällöin mallitetaan odotetun hyödyn maksimointia. Analyysissa olennainen kysymys liittyy kuluttajien riskinottohaluun eli riskiaversioon. Riskiin liittyvissä kysymyksissä ihmisten on todettu olevan ainakin jossain määrin epäjohdonmukaisia.
Toinen epätäydellisen informaation muoto on epäsymmetrinen informaatio. Se tarkoittaa kaupankäynnin tilanteita, joissa joko myyjällä tai ostajalla on enemmän informaatiota. Epäsymmetrinen informaatio on yksi markkinahäiriöiden lähde. Tunnetuin esimerkki liittyy autokauppaan, jossa ostajat eivät pysty erottamaan hyviä autoja huonoista. Markkinoilla voi tällöin tapahtua haitallista valikoitumista, jolloin myyjät eivät saa tarpeeksi hyvää hintaa hyvistä autoista. Muita yleisiä epäsymmetrisen informaation tilanteita ovat päämies-agentti-ongelma ja vakuutusten yhteydessä yleinen moraalisen hasardin ongelma.
Monia mikrotaloustieteen valintatilanteita analysoidaan peliteorian avulla. Esimerkkejä peliteorian sovelluskohteista ovat esimerkiksi huutokauppateoria, neuvottelut, oligopolien toiminta sekä äänestäminen. Teorian ratkaisumallit, kuten Nash-tasapaino, perustuvat yleensä pelaajien rationaalisuuteen. Peliteoria kehitettiin alun perin juuri taloustieteen ongelmien ratkaisuun. Se on erityisen hyödyllinen työkalu myös epätäydellisen tai epäsymmetrisen informaation tilanteiden analyysiin.
Makrotaloustiede
thumb|350px|Tulon kiertokulkumalli.
Makrotaloustiede tutkii taloutta kokonaisuutena. Makrotaloustieteen päämääränä on selittää kokonaistaloudellisten ilmiöiden, kuten inflaation, työllisyyden ja talouskasvun syitä, seurauksia sekä keskinäistä yhteyttä. Toisin kuin mikrotaloustieteellä, nykyaikaisella makrotaloustieteellä ei ole yleistä teoriapohjaa. Erityyppisten kysymysten analysointiin on makrotalouden tutkimuksessa kehitetty useita erillisiä malleja.
Makrotaloustieteen tarkastelemat kysymykset liittyvät aggregaattisuureisiin eli ne ovat summa yksittäisten toimijoiden taloudellisista toimista. Perinteisesti tarkasteltuja käsitteitä ovat olleet kulutusfunktio, säästämisaste, investoinnit ja kokonaistuotantofunktio. Nykyään yleinen näkemys on, että makrotalouden malleilla tulisi olla hyvät mikrotaloustieteelliset perusteet.
Makrotaloustiede erkani selkeästi omaksi tutkimussuunnaksi 1930-luvun laman aiheuttaman talouskriisin ja sitä seuranneen tutkimuksen seurauksena. Erityisen merkittävän työn teki John Maynard Keynes, joka kehitti kokonaiskysyntään perustuvan mallin yrittäessään selittää laman aikaisia ongelmia. 1970-luvulle tultaessa keynesiläinen taloustiede alkoi kohdata kasvavassa määrin arvostelua uusklassiselta koulukunnalta. Tunnetuimpia arvostelijoita on Robert Lucas, joka painotti rationaalisten odotusten hypoteesin merkitystä ja kuluttajien käyttäytymisen mallintamisen merkitystä. Jälkimmäinen tunnetaan Lucasin kritiikkinä.
Koska makrotalouden mallit pyrkivät usein vastaamaan suoraan talouspolitiikan kysymyksiin, on se tutkimusalana laajemman poliittisen mielenkiinnon kohteena kuin mikrotaloustiede. Tämä näkyy makrotaloustieteen jakautumisessa useisiin koulukuntiin. Nykyään taloustieteen valtavirtatutkimus on yhdistelmä uusklassisen ja keynesiläisen taloustieteen näkemyksiä.
Talouskasvun tutkimus
Talouskasvun teoria on tutkituimpia taloustieteen kysymyksiä. Nykyisistä makrotaloustieteessä käytetyistä malleista Ramsey-malli on yksi vanhimpia. Se tutkii, kuinka paljon kansantalouden pitäisi säästää, jotta kulutus maksimoitaisiin jokaisen sukupolven aikana. Mallin esitti ensimmäisenä Frank Ramsey vuonna 1928. Solow'n malli on yleisnimitys eksogeenisen kasvun malleille, joiden tavoitteena on selittää pitkän aikavälin talouskasvua. Se tarkastelee talouskasvua laajemmin kuin Ramsey-malli ottaen huomioon esimerkiksi teknologisen kehityksen ja väestönkasvun, vaikka se on säästämisen suhteen yksinkertaisempi. Malli on saanut nimensä Robert Solow'lta, joka laajensi ja teki tunnetuksi eksogeenisen kasvun mallia ja sai työstään taloustieteen Nobelin palkinnon. Myöhemmin on kehitetty endogeenisen kasvun malleja, jotka pyrkivät kuvaamaan teknologista kehitystä tarkemmin.
Suhdannevaihtelun tutkimus
Yksi makrotaloustieteellisen tutkimuksen perusaloja on suhdannevaihtelun tutkimus. Se pyrkii selittämään talouden kokonaiskysynnässä ja -tuotannossa tapahtuvia muutoksia. Tavoitteena on tarjota talouspolitiikan tekijöille oikeat menetelmät suhdannevaihtelun tasaamiseen.
Perinteisesti makrotaloustieteilijät käyttävät suhdannevaihtelujen selittämiseen kolmea vaihtoehtoista makrotaloudellista mallia:
Tuorein tunnustusta saanut teoria on niin sanottu ”Real business cycle” -teoria. Teorian tunnetuimmat kehittäjät ovat Finn Kydland ja Edward Prescott. Teorian nimi viittaa siihen, että se pyrki alun perin mallittamaan suhdannevaihteluita reaalisilla suureilla. Alkuperäistä mallia pidettiin puutteellisena, koska se ei sisältänyt rahapolitiikan lisäksi myöskään markkinoiden tehottomuutta eikä työttömyyttä. Myöhemmin mallia on laajennettu ja sen käytännön toimivuus on aktiivisen tutkimuksen kohteena.
Rahapolitiikan tutkimus
Rahapolitiikka on hallituksen tai keskuspankin väline inflaation, valuuttakurssin, työttömyyden tai talouskasvun hallintaan säätelemällä korkoa sekä rahan tarjontaa. Rahan tarjontaa voidaan muuttaa esimerkiksi suoraan ohjauskoron kautta, epäsuorasti avomarkkinaoperaatioiden avulla, muuttamalla pankkien varantovaatimuksia tai käymällä valuuttakauppaa.
Useat keskuspankit ovat enemmän tai vähemmän itsenäisiä ja ne keskittyvät erityisesti inflaation hallintaan. Yleensä tasaista ja matalaa inflaatiota pidetään hyvänä, koska se tuo joustoa niille talouden sektoreille, joilla on hintajäykkyyttä. Negatiivista inflaatiota eli deflaatiota taas pidetään huonona, koska se vähentää kannusteita investointiin ja kulutukseen.
Keskuspankit saavat tuloa rahan liikkeelle laskusta. Rahan kvantiteettiteorian mukaan rahan määrää voidaan lisätä halutun inflaation ja taloudellisen aktiviteetin lisääntymisen verran. Setelirahoituksen vaarana on liiallinen rahamäärän lisäys ja inflaation nousu. Korkea inflaatio on taloudelle haitaksi, koska se tekee valuutan hallussapidosta epäedullista ja lisää rahan kiertokulkua. Tällöin vaarana on inflaation jatkuva nopeutuminen eli hyperinflaatio ja siitä seuraava taloudellisten toimijoiden luottamuksen menetys.
Rahapolitiikkaan liittyy myös kiinteästi valuuttajärjestelmä. Kiinteiden kurssien tapauksessa keskuspankki päättää valuutan arvosta suhteessa muihin valuuttoihin ja käy kauppaa valitsemallaan hinnalla. Tällöin devalvointia ja revalvointia voidaan käyttää talouspolitiikan välineinä. EMU sekä useat maat antavat kuitenkin valuuttansa arvon määräytyä vapaasti markkinoilla, jolloin valuuttaa sanotaan kelluvaksi.
Ekonometrinen tutkimus
Ekonometria on empiiristä taloustieteellistä tutkimusta, jossa sovelletaan tilastotieteen menetelmiä. Ekonometrisen tutkimuksen avulla voidaan arvioida taloudellisia riippuvuussuhteita, testata taloustieteen teorioita käytännössä sekä arvioida julkisen tai yksityisen sektorin tekemien uudistusten taloudellisia vaikutuksia. Ekonometrian ja teoreettisemman suuntauksen välillä vallitsee usein erimielisyyksiä mielekkäästä tutkimusmetodista valtavirran taloustieteen sisäisissä keskusteluissa.
Taloustieteellisessä tutkimuksessa on vain harvoin mahdollista käyttää kontrolloituja kokeita. Tämän vuoksi ekonometriassa on keskitytty tutkimaan erityisesti sellaisia tilastollisia malleja, jossa selittävät muuttujat ovat kiinteiden sijaan satunnaismuuttujia.
Ekonometrisissä malleissa on usein endogeenisiä muuttujia. Endogeenisella selittävällä muuttujalla tarkoitetaan sitä, että selittävä muuttuja on korreloitunut virhetermin kanssa. Teoreettinen ekonometrinen tutkimus liittyy usein muuttujien endogeenisyydestä aiheutuvien ongelmien korjaamiseen. Mikroaineiston tapauksessa endogeenisyydestä aiheutuvaa harhaa korjataan yleisimmin instrumenttimuuttujien avulla.
Ekonometriset menetelmät jaotellaan usein tarkasteltavan aineiston mukaan. Kun tutkimusyksikkö on yksilö, kotitalous tai yritys, puhutaan mikroaineistosta. Tällaisia ovat esimerkiksi poikkileikkausaineistot ja paneeliaineistot. Kun aineisto on aggregoitu esimerkiksi koko kansantalouden tasolle, on kyseessä aikasarja-aineisto.
Taloustieteen tutkimussuuntia
Taloustieteellinen tutkimus jakaantuu useille osa-alueille. Näistä tunnetuimpia ovat:
Muita tutkimussuuntia ovat muun muassa:
Taloustieteen oppihistoria
Modernin taloustieteen isänä pidetään skotlantilaista valistusajan filosofia Adam Smithiä. Vuonna 1776 julkaistussa teoksessaan Kansojen varallisuus hän kuvaili ihmisten yksittäisten vapaaehtoisten vaihtokauppojen verkostoa eli markkinataloutta vastapainona silloin vallinneelle merkantilismille. Smithin keksimä on muun muassa metaforinen näkymätön käsi, joka ohjailee ihmisten toimintaa vapaassa taloudessa.
Ennen Adam Smithiä lukuisat filosofit ja yhteiskunnalliset ajattelijat olivat tehneet havaintoja taloudesta. Antiikin filosofeista tässä suhteessa yksi merkittävimpiä oli Aristoteles. Suomalainen Anders Chydenius julkaisi teoksen Kansallinen voitto vuonna 1765, jossa hän hahmotteli Smithin näkymätöntä kättä vastaavan teorian. Chydenius ei kuitenkaan ole lainkaan yhtä tunnettu taloustieteilijänä kuin Adam Smith.
D-dimeeri
thumb|220px|D-dimeerin mittauksen periaate.
D-dimeeri on fibriinin hajoamistuote, jota vapautuu verenkiertoon kun fibriinin aiheuttama verihyytymä hajoaa. Sen nimi johtuu siitä, että se sisältää kaksi dimeeriksi ristiinlinkittynyttä fibrinogeenin palasta. Se on mitattavissa oleva arvo ja kertoo verihyytymien olemassaolosta.
Kun verestä määritellään D-dimeerin arvo (P-FIDD-arvo), se kertoo veren hyytymisen ja liukenemisen tasapainosta elimistössä. Hyytymisjärjestelmän toiminnan lopputuloksena syntyy paikallisen suonivaurion alueella trombiinientsyymiä, joka pilkkoo fibriiniä fibrinogeenista. Muodostuneen fibriinin pintaan tarttuu heti plasmasta plasminogeenia, joka kudoksen plasminogeenin aktivaattorin tPA:n avulla muuttuu plasmiiniksi. Plasmiini pilkkoo ristisidoksien vahvistamaa fibriiniä D-dimeeriksi.
D-dimeeriä seurataan tapauksissa, joissa on syytä epäillä tukosalttiutta. D-dimeerin suurentuneet pitoisuudet liittyvät verisuonitukoksen uusiutumisvaaraan mm. idiopaattisen tukoksen sairastaneilla ja trombofilian kantajilla, kun antikoagulaatiohoito lopetetaan.
Taloustiede
Taloustieteen oppihistoria
Adam Smithin ja hänen aikalaistensa katsotaan muodostavan niin sanotun klassisen taloustieteen koulukunnan. He toimivat teollisen vallankumouksen aikoihin, jolloin taloudellinen toiminta ja kaupankäynti oli vilkkaassa kasvussa. Tänä aikana luotiin teoriapohja monille taloustieteen peruskäsitteille ja luotiin pohjaa myöhemmälle matemaattiselle lähestymistavalle.
D-dimeeri
Viitearvot
D-dimeerin ohjearvot ovat:
Taloustiede
Taloustieteen oppihistoria
Englantilainen David Ricardo kehitti eteenpäin Smithin tuotantokustannuksiin perustuvaa tavaroiden ja palveluiden arvon määräävää työarvoteoriaa. Hän ajatteli Thomas Malthusin hengessä koko kansantaloudessa vallitsevan vähenevän rajatuottavuuden, koska viljelyä jouduttiin laajentamaan aina vain huonommalle maalle. Ratkaisuna tähän hän esitti tulleista luopumista ja vapaakaupan sallimista. Hänen kuuluisin teoriansa on suhteellisen edun teoria kansainvälisen kaupan hyödyllisyydestä.
Arvosteluna teollisesta vallankumouksesta seuranneelle työolojen kurjistumiselle ja pääomavallalle, saksalainen Karl Marx julkaisi vuonna 1867 teoksensa Pääoma: kansantaloustieteen arvostelua ensimmäisen niteen. Hänen työnsä tunnetumpi osa ennustaa kapitalistisen talousjärjestelmän sortumista omaan mahdottomuuteensa, mutta hän kehitti myös taloustieteen teoriaa, kuten lisäarvoteorian.
1800-luvun lopulla useat taloustieteilijät kehittivät mikrotalousteoriaa samanaikaisesti. Tämän uusklassisena vallankumouksena tunnetun vaiheen aikana kehitettiin muun muassa marginalismin ja vaihtoehtoiskustannuksen ajatukset. Erityisen vaikutusvaltainen oli englantilaisen Alfred Marshallin vuonna 1890 julkaistu teos Principles of Economics, jossa hän käytti ensimmäisenä kysyntä- ja tarjontafunktioita hinnan määrittämisessä. Muita tunnettuja aikalaisia olivat englantilainen William Stanley Jevons, itävaltalainen Carl Menger ja sveitsiläinen Leon Walras.
Makrotaloustiede erkani mikrotaloustieteestä 1920-luvulla englantilaisen John Maynard Keynesin työn myötä. Hänen merkittävin teoksensa on vuonna 1936 julkaistu General Theory of Employment, Interest and Money, jossa hän nostaa kokonaiskysynnän muutokset suhdannevaihtelujen tärkeimmäksi lähteeksi. Keynesiläisen taloustieteen keskeistä näkemystä kuvaavan IS-LM-mallin kehitti englantilainen John Hicks. Keynesiläinen taloustiede on Keynesin ajatusten ja uusklassisen taloustieteen synteesiä, ja se hylkää monia Keynesin keskeisiä ajatuksia. Makrotaloustieteessä keynesiläisyys oli hallitsevassa asemassa aina 1970-luvulle asti.
Keynesiläinen teoria antaa perusteet julkisille investoinneille taloutta tasapainottavana tekijänä. Lähestymistapaa arvostelivat monetaristit, joiden keulahahmona pidetään chicagolaista Milton Friedmania. Monetaristien keskeinen argumentti on, että ihmiset pystyvät ennakoimaan keynesiläisen elvytyspolitiikan seuraukset. Elvytyksestä seuraa verojen nosto, jonka vuoksi julkisilla investoinneilla on lähinnä haitallinen, muun muassa inflaatiota nostava, vaikutus.
1960-luvulla keynesiläiset ja monetaristit kiistelivät inflaation syistä ja vaikutuksesta työllisyyteen (ks. Phillipsin käyrä), rahan kysynnän korkojoustosta ja siitä, ”onko finanssipolitiikalla toivottua vaikutusta kokonaiskysyntään”. Kiista ”ratkesi empiiristen tosiasioiden avulla - - monetaristien voittoon. - - keynesiläisten usko rahapolitiikan ylivertaiseen kykyyn hoitaa työttömyysongelma on kuollut - - Optimistikaan ei enää luota keynesiläiseen ajatukseen kysynnän aktiivisesta hienosäädöstä”.
Taloustieteen koulukuntia
Nykypäivänä taloustieteen voidaan katsoa jakautuvan taloustieteen valtavirtaan sekä useisiin pienempiin koulukuntiin. Taloustieteen valtavirtana pidetään uusklassista taloustiedettä, jossa on vaikutteita keynesiläisyydestä. Yleensä taloustieteilijät hyväksyvät markkinahäiriöiden olemassaolon ja lähestyvät ongelmia mikrotasolla peliteorian sekä epäsymmetrisen informaation näkökulmasta.
Uusklassinen taloustiede
Varsinaisia uusklassisia taloustieteilijöitä voidaan katsoa olevan sellaisten taloustieteilijöiden, jotka uskovat hyödyn maksimoinnin ohjaavan myös hyvin pitkän aikavälin sekä ei-taloudellisia päätöksiä. Useat taloustieteilijät pitäisivät esimerkiksi kysymystä ”Kuinka kauan aikaa minun pitäisi viettää lapsieni kanssa?” liian pitkälle menevänä rationaalisuutena ja hyödyn maksimointina. Nykyään valtavirran taloustiedettä kutsutaan usein uusklassiseksi taloustieteeksi.
Uuskeynesiläinen taloustiede
Tämän koulukunnan edustajat pyrkivät rakentamaan malleilleen mikrotaloudelliset perusteet, mutta painottavat analyysissaan keynesiläisiä teemoja kuten hinta- ja palkkajäykkyyttä. Esimerkiksi yhdysvaltalaisia Joseph Stiglitziä ja George Akerlofia voidaan pitää tämän koulukunnan edustajina.
Muita suuntauksia
Muihin koulukuntiin kuuluu useita erilaisia, usein huomattavasti valtavirrasta poikkeavia, näkemyksiä omaavia taloustieteilijöitä. Näistä tunnetuimpia ovat marxilaiset, sosialistiset, vihreät, itävaltalaiset, jälkikeynesiläiset ja vanhakeynesiläiset taloustieteilijät.
Taloudellinen toiminta
== Taloustieteen 10 perusperiaatetta ==
Gregory Mankiw esittää seuraavat 10 taloustieteen perusperiaatetta taloustieteen perusoppikirjassaan. Vastaavat periaatteet löytyvät myös suomenkielisestä taloustieteen perusoppikirjasta (esim. Pekkarinen & Sutela 2007).
Taloustieteen vaikutus
Tieteenfilosofi Jaakko Kuorikosken mukaan taloustieteilijät pääsevät ratkaisemaan muidenkin yhteiskuntatieteiden ongelmia, koska he eivät vain kuvaile vaan pyrkivät myös testaamaan hypoteeseja, selvittämään syitä ja löytämään erot aiheuttavia tekijöitä. Koska sosiaalitutkimuksessa on vaikea järjestää ihmiskokeita, taloustieteilijät usein etsivät luonnollisen kokeen, joka jakaa ihmiset vertailukelpoisiin ryhmiin.
Sadovoje
Sadovoje ( ja ) on kylä Sarpinskin piirissä Kalmukian tasavallan pohjoisosassa Venäjällä. Se sijaitsee 177 kilometriä tasavallan pääkaupungista Elistasta pohjoiseen. Vuonna 2002 Sadovojessa oli 6 505 asukasta. Sadovoje on Sarpinskin piirin hallinnollinen keskus.
Malachi Ritscher
Malachi Ritscher (13. tammikuuta 1954 – 3. marraskuuta 2006) oli muusikko, äänitysteknikko, ihmisoikeusaktivisti ja Irakin sodan vastustaja.
Ritscher tuli tunnetuksi tehtyään polttoitsemurhan Chicagon keskustassa perjantai-aamuruuhka-aikaan marraskuun kolmantena päivänä 2006 neljä päivää ennen Yhdysvaltain kongressiedustajien vaaleja.
Hänen hiiltyneiden jäännöstensä vierestä löytyi tyhjä bensiinikanisteri ja videokamera, jonka hän oli asettanut kuvaamaan tekonsa. Ritscher jätti myös viestin ja verkkosivuja, joilla hän perustelee tekonsa syitä. Ritscherin viestin mukaan hän päätti tehdä tekonsa protestoidakseen sotaa vastaan ja yleisemmin "maani [Yhdysvaltojen] aiheuttamaa tuhoa ja sekavuutta" vastaan.