cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tonga
Kulttuuri
Tongalla suosittuja tansseja ovat meʻetuʻupaki, kailao, lakalaka ja maʻuluʻulu. Kylissä pidetään yllä suullista perinnettä vanhojen kertomusten, eläinsatujen, runouden ja uskonnollisten tarinoiden muodossa.
Tongan yleisradio ja viikoittain ilmestyvä sanomalehti ovat molemmat valtion omistamia ja luonteeltaan konservatiivisia. Yksityisomisteisista lehdistä tärkein on joka toinen viikko ilmestyvä, Kalafi Moalan omistama Taimi ’o Tonga, joka kritisoi voimakkaasti valtionjohtoa. Pesi Fonua, Matangi Tonga -sanomalehden omistaja, sai vuonna 2005 Pacific Island News Associationilta Media Freedom Award -palkinnon sananvapauden ylläpitämisestä Tongalla. Kalafi Moala on ollut myös ehdokkaana palkinnonsaajaksi. Tongan hallinto on suhtautunut yksityisomisteiseen mediaan hyvin kielteisesti. Se yritti muun muassa ajaa lakia, joka olisi mahdollistanut tiettyjen medioiden kieltämisen. Ehdotus ei kuitenkaan mennyt läpi korkeimmassa oikeudessa.
Urheilu
Tongan kansallisurheilulaji on rugby union. Muita maassa suosittuja lajeja ovat esimerkiksi jalkapallo, kriketti ja nyrkkeily. Tonga on osallistunut kaikkiin kesäolympialaisiin vuodesta vuodesta 1984 lähtien. Talviolympialaisiin maa on osallistunut vuosina 2014 ja 2018. Hopeaa miesten nyrkkeilyssä Atlantassa vuonna 1996 voittanut Paea Wolfgramm on maan toistaiseksi ainoa olympiamitalisti. Maa on kansainvälisen jalkapalloliiton (FIFA) jäsenmaa, mutta se ei ole päässyt maailmanmestaruuskilpailuihin. Joulukuussa 2018 maa oli miesten FIFA-rankingissa sijalla 204 ja naisten FIFA-rankingissa sijalla 86.
Dohány-kadun synagoga
thumb|300px|Dohány-kadun synagoga. Dohány-kadun synagoga, tunnetaan myös nimellä Suuri synagoga , on synagoga Budapestissa, Unkarin pääkaupungissa. Se sijaitsee Pestin vanhalla juutalaisalueella, juuri entisen kaupunginmuurin ulkopuolella Erzsébetvarosissa VII osa-alueella. Juutalaiset asettuivat sinne, koska 1700-luvulla he eivät saaneet asua itse kaupungissa. Synagoga valmistui vuonna 1859, ja sen on suunnitellut wieniläinen arkkitehti Ludwig Förster. Se on maailman toiseksi suurin synagoga, ja sinne mahtuu lähes 3000 ihmistä. Sen sipulikupoleihin päättyvät kaksoistornit nousevat 43 metrin korkeuteen, ja keskilaivan leveys on 12 metriä.
Synagogan urut ovat maailmankuulut, ja se on nykyään tärkeä konserttisali. Sekä Franz Liszt että Camille Saint-Saëns ovat soittaneet urkuja useita kertoja.
Alkuperäistä synagogaa pommitti tuhoisin seurauksin antisemitistinen Nuoliristi-järjestö 3. helmikuuta vuonna 1939. Sitä käytettiin myös saksalaisen radion tukikohtana sodan aikana. Synagogan rakentamisen uudelleen mahdollistivat rahalahjoitukset. Tunnettu liikenainen Estée Lauder, jonka vanhemmat olivat unkarilaissyntyisiä juutalaisia, lahjoitti synagogan jälleenrakentamista varten viisi miljoonaa Yhdysvaltain dollaria. Jälleenrakennustyöt saatiin päätökseen vuonna 1996.
thumb|Synagogan sisätiloja.
Banana
Banana tarkoittaa seuraavia:
Libya superior
Libya superior oli myöhäisen Rooman valtakunnan provinssi, joka sijaitsi Libyassa nykyisen Libyan valtion koillisosassa.
Maantiede
Libya superiorin provinssi eli ”Ylä-Libya” sijaitsi Pohjois-Afrikan rannikolla eli Välimeren rannalla, ja käsitti nykyisen Libyan rannikon itäosan eli nykyvaltion koillisosan. Sen ydinaluetta oli vanha Kyrenaikan (lat. Cyrenaica) alue. Provinssin länsipuolella sijaitsi Tripolitanian provinssi ja itäpuolella nykyisen Egyptin valtion puolella Libya inferiorin provinssi eli ”Ala-Libya”. Provinssin hallinnollinen keskus oli Ptolemais.
Historia
Libya superiorin alue oli noin vuosina 74–27 eaa. osa Cyrenaican provinssia ja noin vuosina 27 eaa. – 293 jaa. osa Creta et Cyrenen provinssia. Libya superiorin provinssi perustettiin keisari Diocletianuksen noin vuonna 293 tekemän uudistuksen aikoihin jakamalla Creta et Cyrenen provinssi kolmeksi provinssiksi, joista muut olivat Libya inferior ja Creta.
Noin vuosina 293–395 provinssi kuului Oriensin diokeesiin. 300-luvulta lähtien se oli osa Oriensin prefektuuria. Rooman valtakunnan jaon jälkeen vuodesta 395 provinssi oli osa Itä-Roomaa ja kuului edelleen Oriensin prefektuuriin mutta nyt Aegyptuksen diokeesiin.
Näin tärkeimmät provinsseissa tapahtuneet muutokset alueella olivat:
Loose (Nelly Furtadon albumi)
Loose on Nelly Furtadon kolmas studioalbumi, joka julkaistiin 7. kesäkuuta 2006. Levyn musiikki on Nellyn mukaan punk-hoppia, mutta levy on myös hyvin R&B-tyylistä. Albumin tuotannosta vastasi suurimmalta osin Timbaland ja hänen suojattinsa Danja.
Levyn ensimmäinen hittijulkaisu oli ”Maneater”. Toisena hittijulkaisuna pomppasi esiin ”Promiscuous”, jossa esiintyy myös Timbaland. Muissa kappaleissa vierailevat Attitude ja Juanes.
Albumin kappale ”Do It” herätti kohua ja keskustelua, koska sitä on epäilty plagiaatiksi; syytösten mukaan sen taustabiitissä on käytetty suomalaisen muusikon Janne Sunin ”Acid Jazzed Evening” -kappaleen luvatonta samplaamista.
Flesh & Blood (albumi)
Flesh & Blood on Poisonin kolmas studioalbumi, joka julkaistiin 21. kesäkuuta 1990. Albumia pidetään yleisesti Poisonin parhaimpana albumina. Albumi sijoittui Billboard 200-listan sijalle 2. Albumia myytiin ilmestymisvuotensa aikana maailmanlaajuisesti 7 miljoonaa kappaletta.
Albumilla on myös monia Poisonin tunnetuimpia kappaleita. Albumilta julkaistiin viisi singleä, joista kaksi päätyi Top 10-singlelistalle. Kappaleet olivat ”Unskinny Bop” ja ”Something to Believe In”. Levyn kolme muuta singleä, ”Ride the Wind”, ”Life Goes On” ja ”(Flesh & Blood) Sacrifice” olivat myös menestyksekkäitä.
Tuotanto
Albumin tuottajana toimi menestyksekkäästi Bon Jovin ja Aerosmithin kanssa työskennellyt Bruce Fairbairn. Albumi nauhoitettiin Little Mountain Sound Studiosin tiloissa, Vancouverissa, Kanadassa.
Albumin kansikuvassa on Poisonin rumpalin, Rikki Rockettin käsivarsi, johon oli tatuoitu Poisonin logo ja albumin nimi. Albumin alkuperäisessä kansikuvassa Flesh & Blood-teksti on otettu heti tatuoinnin jälkeen. Albumia ehdittiin painaa tuolla kansikuvalla jonkin aikaa, tosin vain Japanissa. Pian tilalle otettiin siistimpi versio, ja kaikki alkuperäiskansikuvalle painetut albumit vedettiin pois markkinoilta.
Nebbiolo
Historiaa
Italiassa on Nebbiolo-rypälettä viljelty 1300-luvulta lähtien, vaikka ensimmäiset kirjalliset tiedot siitä ovatkin vasta seuraavalta vuosisadalta.
Nimitykset
Nebbioloa viljellään ympäri maailmaa kymmenillä eri nimillä. Italian Piemontessa rypäleestä käytetään myös Spanna-nimeä. Lombardiassa rypäleen nimi on Chiavennasca ja Aostanlaaksossa Picotener. Nebbiolo-nimen arvellaan periytyvän italian sumua tarkoittavasta nebbia-sanasta, koska kypsyessään rypäleen kuori saa ohuen sumumaisen kalvon.
Nebbiolo Italiassa
Italiassa rypäleen viljelyalue on Luoteis-Italia, erityisesti Piemonte. Kaikkiaan Nebbioloa viljellään Italiassa 55 neliökilometrin alueella.
Nebbiolon ominaisuudet
Nebbiolo-viinit ovat syvänpunaisia viinejä, joissa on paljon väriaineita, tanniineja ja happoja, jotka vaativat yleensä vähintään 5-8 vuoden kypsytyksen saavuttaakseen parhaat ominaisuutensa. Laadukkaat Barolot ovat kelvollisia vasta yli 10 vuoden ikäisinä ja säilyvät erinomaisina toisetkin kymmenen vuotta.
Nuorissa tanniinisissa nebbiolo-viineissä on kukkien, etenkin ruusun, tuoksua sekä tervamaisia aromeja. Ikääntymisen myötä tuoksu ja maku monipuolistuvat mausteisilla, yrttisillä, hillomaisilla sekä maanläheisillä vivahteilla. Myös hiukan karvasmantelimaisuutta on mukana. Hedelmäiset maut eivät perinteisesti kuuluneet Nebbioloon, mutta rypäleen modernisoinnin ansiosta niitä on tullut mukaan.
Viljeltävyydeltään rypäle on vaativimpia lajikkeita. Se viihtyy valoisissa mutta viileissä ympäristöissä, joissa kuitenkin on riittävän korkeat päivälämpötilat. Se on erittäin altis maaperän ja paikallisen ilmaston vaikutuksille. Yleensä myöhään, vasta lokakuun lopulla, korjattavana rypäleenä se altistuu kosteuden tuomille sairauksille. Myös viinin käymisprosessi on vaativa ja oikullinen sekä lopputulokseltaan epävarma. Näiden vaatimusten takia Nebbiolon viljely ei ole juuri levinnyt kotiseutunsa ulkopuolelle.
Piemonten alueen viinitilat ovat yleensä pieniä, yksityisen omistamia tiloja, joilla viljely- ja korjuumenetelmien automatisointi ei kannata, vaan työ tehdään perinteisin työvoimavaltaisin menetelmin. Kalliiden kasvatusmenetelmien, sadon epävarmuuden ja pitkän kypsytysajan vuoksi Barolo- ja Barbaresco-viinit ovat suhteellisen kalliita – iäkkäät ja laadukkaat Barolot ovat hyvinkin arvokkaita.
Abemama
Abemama on Kiribatin Gilbertsaariin kuuluva atolli Tyynellä valtamerellä.
Swallow This Live!
Swallow This Live! on Poisonin livealbumi, joka julkaistiin 12. marraskuuta 1991. Albumi äänitettiin Orlandossa, Floridassa Flesh & Blood -albumin kiertueella. Albumi sisältää kappaleita yhtyeen kolmelta ensimmäiseltä albumilta.
Abemama
Kiribati julistettiin Britannian protektoraatiksi Abemamalla 27. toukokuuta 1892. Robert Louis Stevenson asui atollilla jonkin aikaa.
Abemama sijaitsee 25 kilometriä Aranukasta ja 43 kilometriä Kuriasta koilliseen. Sen pinta-ala on noin 28 km². Atollin asukasluku oli 3 262 vuonna 2015.
Abemamalla on muun muassa lentoasema.
Jeffrey Hammond
Jeffrey Hammond (30. heinäkuuta 1946, Blackpool, Englanti, Yhdistynyt kuningaskunta) on brittiläinen taiteilija ja Jethro Tullin entinen basisti. Tullin aikana hänet tunnettiin taiteilijanimellä Jeffrey Hammond-Hammond, joka tuli sisäpiirin vitsistä, sillä hänen äitinsä tyttönimi oli myös Hammond.
Hammond kävi samaa koulua kuin tulevat Tull-muusikot Ian Anderson, John Evan ja Barrie Barlow ja miehet perustivat ensimmäisen yhtyeensä The Bladesin, josta tuli myöhemmin The John Evan Band. Hammond soitti yhtyeessä jonkin aikaa bassoa, kunnes lähti opiskelemaan taidemaalausta.
1970 joulukuussa Glenn Cornickin erottua Jethro Tullista pyysi Ian Anderson vanhaa ystäväänsä Hammondia liittymään yhtyeeseen basistiksi. Hän ei ollut koskaan aiemmin soittanut bassoa saati muuta instrumenttia ammattimaisesti lukuun ottamatta The John Evan Bandia, joten tulevan Aqualung-albumin teko meni Hammondilta soittamista opetellessa Ian Andersonin näyttäessä soinnut kädestä pitäen. Jeffreysta tuli kuitenkin keskeinen hahmo ja ideoija Tullin lavashow'ssa ja albumien Thick as a Brick ja A Passion Play ulkoasut ja osin musiikki ja sanoituksetkin olivat Hammondin suunnitelemia. Hänet muistetaan myös erikoisista lava-asuistaan, mm. seepra-raitaisesta puvusta ja bassosta.
1975 Minstrel in the Gallery-albumin kiertueen jälkeen Hammond erosi yhtyeestä keskittyäkseen taidemaalaukseen, alaan jota hän oli opiskellut. Samalla hän jätti musiikkimaailman eikä ole soittanut missään yhteyksissä sen jälkeen.
Luettelo tunnetuista munuaistulehdukseen kuolleista
Tämä on luettelo tunnetuista munuaistulehdukseen kuolleista.
Koston enkeli
Koston enkeli (Ms. 45 tai Angel of Vengeance) on Abel Ferraran ohjaama yhdysvaltalainen eksploitaatiotrilleri vuodelta 1981. Ferraran vakiotyötoverin Nicholas St. Johnin käsikirjoittaman elokuvan pääosaa, mykkää nuorta ompelijaa, näyttelee Zoë Tamerlis Lund.
Juoni
Newyorkilaisessa muotihuoneessa työskentelevä mykkä nuori ompelijatar Thana tulee raiskatuksi kahdesti saman päivän kuluessa ja ryhtyy kostotoimiin, lahtaamaan häntä lähenteleviä miehiä isokaliiperisella käsiaseellaan.
Vastaanotto
Suomessa elokuva kiellettiin tuoreeltaan raaistavana, eikä se päässyt teatterilevitykseen eikä VHS-julkaisuksi. Vasta 20 vuotta elokuvan valmistumisesta vuonna 2001 siitä tehtiin suomeksi tekstitetty leikkaamaton DVD-julkaisu K-18-ikärajalla.
The New York Timesin ensi-ilta-arviossa 1981 Janet Maslin sanoo Ferraran onnistuneen teini-ikäisen päätähden Zoë Lundin löytämisessä, mutta muilta osin roolitus on hänestä mennyt pieleen. Brooke Shieldsiä ja Bianca Jaggeria muistuttavan Zoë Lundinkin kiinnostavuus on hänestä enemmän muotimallin kuin näyttelijän kaltaista, eikä sinänsä mukiinmenevästi ohjattu elokuva ole Maslinin mielestä kovinkaan jännittävä alun verilöylyä lukuun ottamatta. Hän kehui elokuvan kuvausta ja leikkauksen rytmiä sekä päähenkilön mykkyyden tehokasta elokuvallista vaikutusta.
Elitisti-elokuvasivuston Jari Mustonen sanoo Ferraran saaneen vakiokäsikirjoittajansa kanssa elokuvassa paljon irti aiheestaan ja luoneen ”erinomaisen väkivaltakertomuksen kaukaisena esikuvanaan Michael Winnerin legendaarinen vigilanteklassikko Death Wish” eli Väkivallan vihollinen. Hänestä Koston enkeli on vigilante-elokuvien aatelia ja yksi Ferraran parhaista elokuvista Pahan poliisin ja The Addictionin rinnalla. Hän antoi elokuvalle 4,5 tähteä viidestä.
Merivoimien Itämeren suunnitelma eurooppalaisen sodan varalta
Merivoimien Itämeren suunnitelma eurooppalaisen sodan varalta oli Venäjän keisarikunnan laivaston suunnitelma Suomenlahden rannikkojen suojelemiseksi Saksan laivaston ja maavoimien mahdolliselta hyökkäykseltä kohti Pietaria Suomen tai Viron rannikon tai Suomenlahden kautta. Suunnitelma valmistui kesäkuuhun 1912 mennessä.
Suomenlahden sulkeminen rannikkotykistön tulella jaettiin neljään puolustusasemaan. Pääpuolustusaseman linja kulki reittiä Naissaari  – Porkkalanniemi. Vuoteen 1917 mennessä ei ollut vielä saatu kokonaan valmiiksi rakennettua 14"-tornikanuunapattereille sekä Naissaarelle että Mäkiluodolle.
A Coruña
A Coruña on kaupunki Galiciassa, Espanjan luoteisosassa. Se on A Coruñan maakunnan pääkaupunki. Se on myös tärkeä satamakaupunki. Kaupungissa on asukkaita 243 978 (2015) ja metropolialue huomioon ottaen noin 460 000.
Merivoimien Itämeren suunnitelma eurooppalaisen sodan varalta
Pääpuolustusaseman rinnalle piti perustaa kalliosivuasema linjalle Porkkalanniemi–Tvärminne  takarajana Kronstadtin alue. Kalliosivuasemassa oli 1917 vielä vain väliaikaisia pattereita. Koska asemissa oli vain laivaston keveitä osastoja, oli aikomus vuoden 1917 loppuun mennessä valmistella rannikkotykistöasemat.
A Coruña
A Coruñan lentoasema on Culleredossa, noin kahdeksan kilometrin päässä A Coruñan keskustasta.
Merivoimien Itämeren suunnitelma eurooppalaisen sodan varalta
Suunnitelmassa oli keskeistä syvyydessä pitkä puolustusasema, joka tarkoituksena oli miinoittein ja rannikkotykein heikentää hyökkääjän kykyä liikkua ja toimia.
A Coruña
Kaupunki on myös tunnettu Rúa Alta -ostoskadustaan. Kaupungin lähistöllä on Marineda City -ostoskeskus.
Iijoen vesistö
Iijoen vesistö (vesistöaluetunnus 61) on Suomen päävesistöalue, jonka laskujoki Iijoki laskee Perämereen. Vesistöalueen pinta-ala on 14190,68 neliökilometriä. Alueen järvisyys on 5,67 %.
Donald Pleasence
Donald Henry Pleasence (5. lokakuuta 1919 Nottinghamshire, Englanti – 2. helmikuuta 1995 Alpes-Maritimes, Ranska) oli brittiläinen näyttelijä, joka tunnettiin muun muassa Halloween-elokuvien tohtori Sam Loomisina.
Elämäkerta
Pleasence aloitti näyttelijänuransa teatterissa ja näytteli Humisevien harjujen dramatisoinnissa vuonna 1939. Toisen maailmansodan aikana Pleasence palveli Britannian kuninkaallisissa ilmavoimissa. Hänet ammuttiin alas ja hän vietti loppusodan saksalaisessa sotavankileirissä Stalag Luft I:ssä. Vaikka elämä leirissä oli kurjaa, Pleasence perusti sinne vangeista koostuneen teatteriryhmän arjen piristykseksi.
Pleasencen elokuvaura alkoi sivuroolista komediaelokuvassa Orders Are Orders vuonna 1954. Hän oli mukana yli 200 tuotannossa yli 40 vuotta kestäneen uransa aikana. Hänen ensimmäisiä tunnettuja roolejaan olivat Colin Blythe elokuvassa Suuri pakoretki (1964) sekä Ernst Stavro Blofeld James Bond -elokuvassa Elät vain kahdesti (1967). Hän pääsi myös vierailemaan Columbo-televisioelokuvaan Lohtua viinistä (Any Old Port in a Storm) murhaajan rooliin. Hänestä tuli yksi ohjaaja John Carpenterin luottonäyttelijöistä Halloween – naamioiden yö -elokuvan jälkeen ja esiintyi hänen ohjaamissaan elokuvissa Pako New Yorkista sekä Pimeyden ruhtinas. Hän näytteli myös Suomessa elokuvan Puhelin kuvauksissa. Hän näytteli viimeisen roolinsa elokuvassa Halloween: The Curse of Michael Myers. Pleasence kuoli Ranskassa vuonna 1995 sydämensiirtoleikkauksesta aiheutuneisiin komplikaatioihin.
Nacio Herb Brown
Nacio Herb Brown, oik. Ignacio Herbert Brown (22. helmikuuta 1896 – 28. syyskuuta 1964) oli yhdysvaltalainen säveltäjä. Hän osallistui Arthur Freedin kanssa ensimmäisen kokopitkän elokuvamusikaalin Broadwayn sävel musiikkiraidan tekemiseen. Hänen tunnetuimpia kappaleitaan ovat ”All I Do Is Dream of You” vuoden 1934 elokuvasta Kaunis Sadie sekä vuonna 1929 sävelletty ”Singin’ in the Rain”, jonka Gene Kelly lauloi vuoden 1952 elokuvassa Laulavat sadepisarat.
Alkuvuodet
Ignacio Herbert Brown syntyi 22. helmikuuta 1896 Demingissä, New Mexicon osavaltiossa Yhdysvalloissa. Hänen isänsä työskenteli kaupungissa šeriffinä. Brown varttui Los Angelesissa, jonne perhe muutti vuonna 1902, ja oppi jo nuorella iällä soittamaan pianoa. Hän kävi Los Angelesissa musiikkipainotteista high schoolia ja opiskeli Kalifornian yliopistossa. Yliopiston jälkeen hän soitti vuoden ajan pianoa vaudeville-esiintyjä Alice Dollin taustalla. Sen jälkeen hän perusti vaatturiyrityksen, joka teki mittatilauspukuja erityisesti mykkäelokuvien näyttelijöille. Myöhemmin hän työskenteli menestyksekkäästi kiinteistövälittäjänä Beverly Hillsissä. Uransa säveltäjänä Brown aloitti 1920-luvun alussa. Hän oli yksi ensimmäisistä yksinomaan elokuvamusiikkiin keskittyneistä musiikintekijöistä.
Elokuvamusiikkiuran alku
Menestyksekkääksi vuodeksi Brownin uralla osoittautui 1929. Tuolloin elokuvatuotantoyhtiö Metro-Goldwyn-Mayerin tuotantopäällikkö Irving Thalberg kutsui hänet säveltämään musiikkia yhtiön ensimmäiseen äänielokuvaan Broadwayn sävel (engl. Broadway Melody of 1929). Elokuva voitti parhaan elokuvan Oscarin, ja siinä esiintyneistä Brownin ja Freedin kappaleista ”You Were Meant for Me”, ”The Wedding of the Painted Doll” ja ”Broadway Melody” tuli hittejä. Elokuvaa pidetään ensimmäisenä varsinaisena elokuvamusikaalina. Saman vuoden MGM-elokuvassa Hollywood revue 1930 esitettiin Brownin ja Freedin kappaleet ”Singin’ in the Rain” ja ”You Were Meant for Me”. Kappaleiden suosio sai tuotantoyhtiön palkkaamaan Brownin vakituiseksi säveltäjäksi.
Brown oli 1930-luvulla tuottelias ja useista hänen elokuvasävellyksistään tuli suosittuja. Brownin menestyneimpiin kappaleihin kuuluvat muun muassa ”Singin’ in the Rain” (elokuvasta Hollywood Revue, 1929), ”Temptation” (elokuvasta Kevään sävel, 1933), ”All I Do Is Dream of You” (elokuvasta Kaunis Sadie, 1934), ”You Are My Lucky Star” (elokuvasta Rakkauden sävel, 1935) ja ”Good Morning” (1939). Brown sävelsi uransa ainoan Broadway-musikaalin Take a Chance vuonna 1932.
Laulavat sadepisarat ja loppuvuodet
Vuonna 1952 ilmestyi Arthur Freedin tuottama elokuva Laulavat sadepisarat (engl. Singin’ in the Rain), jonka pääosaa esitti Gene Kelly ja johon Brown teki musiikin yhdessä vanhan yhteistyökumppaninsa Freedin kanssa. Elokuva oli ehdokkaana parhaan musiikin Oscar-palkinnon saajaksi ja sitä pidetään yhtenä Hollywoodin parhaista musikaalielokuvista. Erityisen tunnettu on elokuvan kohtaus, jossa Kelly laulaa Brownin ja Freedin kirjoittamaa nimikappaletta sateessa tanssien. Elokuvassa esitettiin vain yksi Brownin uusi sävellys, ”Make ’Em Laugh”, joka jäi Brownin ja Freedin viimeiseksi yhteiseksi kappaleeksi.
Brown jatkoi musiikin säveltämistä 1960-luvulle asti. Vuonna 1961 lauluduo The Everly Brothers nauhoitti uusintaversion Brownin ja Freedin kappaleesta ”Temptation”. Nauhoitusta myytiin yli miljoona kappaletta.
Brown kuoli 28. syyskuuta 1964 San Franciscossa. Hänet valittiin Songwriters Hall of Fameen vuonna 1970.
Luettelo elokuvista
Tähän on lueteltu elokuvat, joihin Brown teki uransa aikana musiikkia.
John Ogrodnick
John Alexander Ogrodnick (s. 20. kesäkuuta 1959 Ottawa, Ontario, Kanada) on kanadalainen pelaajauransa lopettanut jääkiekkoilija, pelipaikaltaan vasen laitahyökkääjä.
Juniorivuodet
Ennen ammattilaisuraansa Ogrodnick pelasi 1970-luvun lopulla kolmella kaudella juniorijoukkue New Westminster Bruinsissa, jota edustaessaan oli voittamassa vuosina 1977 ja 1978 kahta WCHL:n mestaruutta sekä kahta Memorial Cupia eli Canadian Hockey Leaguen mestaruutta. Runkosarjakaudella 1977–1978, ensimmäisellä täydellä kaudellaan New Westminsterissä, hän oli 88:lla tehopisteellään (59 maalia ja 29 syöttöpistettä) seuransa paras pistemies. Hänet ja puolustaja Keith Brown palkittiin kauden jälkeen WCHL:n vuoden tulokkaan palkinnolla.
Ammattilaisura
Detroit Red Wings varasi Ogrodnickin NHL:ään numerolla 66 vuoden 1979 varaustilaisuuden neljännellä kierroksella. Ensimmäisellä ammattilaiskaudellaan, kaudella, hän pelasi puolet kaudesta Detroitissa NHL:ssä ja puolet sen silloisessa farmijoukkueessa Adirondack Red Wingsissä AHL:ssä. Hän pelasi ensimmäisen NHL-ottelunsa tammikuussa 1980. Seuraavan kauden,, hän pelasi jo kokonaan NHL:ssä. Hän oli tuolla kaudella Detroit Red Wingsin toiseksi eniten pisteitä tehnyt pelaaja Dale McCourtin jälkeen tehtyään tehot 35 maalia ja 35 syöttöpistettä, yhteensä 70 tehopistettä. Ogrodnick jatkoi Red Wingissä tammikuuhun 1987 asti, jolloin hänet myytiin Quebec Nordiquesiin yhdessä Basil McRaen ja Doug Sheddenin kanssa vaihdossa Brent Ashtoniin, Gilbert Delormeen ja Mark Kumpeliin. Hän oli Red Wings -vuosinaan kolmesti seuran paras pistemies, parhaimmillaan 105:llä tehopisteellä (55 maalia ja 50 syöttöpistettä kaudella ), ja kuudella kaudella peräkkäin seuran paras maalintekijä, kaudesta 1980–1981 kauteen. NHL:n tähdistöottelussa Ogrodnick pelasi näinä vuosina viidesti ja kerran, vuonna 1985, hänet nimettiin kauden jälkeen NHL:n ensimmäiseen tähdistökentälliseen. Ogrodnickilla on edelleen hallussaan Red Wingsin seuraennätys eniten pisteitä (105) ja eniten maaleja (55) yhden kauden aikana tehneenä vasempana laitahyökkääjänä.
Nordiquesissa Ogrodnick pelasi vain kauden lopun ennen siirtoa New York Rangersiin syyskuussa 1987 yhdessä David Shaw'n kanssa vaihdossa Terry Carkneriin ja Jeff Jacksoniin. Hän pelasi Rangersissa viiden kauden ajan ja teki noina vuosina parhaimmillaan 74 tehopistettä yhden kauden aikana, 43 maalia ja 31 syöttöpistettä 80:ssä ottelussa runkosarjakaudella. Hän oli tuolla kaudella seuransa paras pistemies ja maalintekijä. Viimeisellä kaudellaan New Yorkissa, kaudella, hän oli sivussa 25:stä ottelusta loukkaantumisten vuoksi. Syyskuussa 1992 Ogrodnick palasi vapaana pelaajana Detroit Red Wingsiin, jossa pelasi vielä kauden. Hän pelasi kauden aikana vain 19 ottelua NHL:ssä sekä neljä ottelua AHL:n Adirondack Red Wingsissä. Hän lopetti pelaajauransa vuonna 1993.
John Ogrodnick pelasi 14-vuotisella NHL-urallaan 928 runkosarjaottelua, joissa teki yhteensä 827 tehopistettä, 402 maalia ja 425 syöttöpistettä. Pudotuspeleissä hän pelasi 41 ottelua, joissa teki yhteensä 26 tehopistettä, 18 maalia ja kahdeksan syöttöpistettä. Hän ylitti urallaan 40:n maalin rajan neljästi ja 70:n tehopisteen rajan kuudesti.
Maajoukkue
Ogrodnick edusti Kanadan jääkiekkomaajoukkuetta yksissä aikuisten arvokilpailuissa, jääkiekon maailmanmestaruuskilpailuissa vuonna 1981. Hän pelasi tuossa turnauksessa, jossa Kanada sijoittui neljänneksi, kahdeksan ottelua tehoin kolme maalia ja kaksi syöttöpistettä. Hän pelasi myös yksissä nuorten maailmanmestaruuskilpailuissa, vuonna 1979.
Pelaajauran jälkeen
Ogrodnick jäi pelaajauransa jälkeen asumaan Michiganin osavaltioon, jossa hän on työskennellyt sijoitusneuvojana. Vuonna 2011 hänelle myönnettiin Yhdysvaltain kansalaisuus.
Poliisiopisto 6: Suuri rikosaalto
Poliisiopisto 6: Suuri rikosaalto on yhdysvaltalainen komediaelokuva, joka sijoittuu yhdysvaltalaiseen poliisiopistoon. Suuri rikosaalto on järjestyksessään kuudes ja toiseksi viimeinen Poliisiopisto-sarjan elokuva. Elokuvan ohjasi Peter Bonerz ja sen pääosissa esiintyvät muun muassa Lance Kinsey, George Gaynes, Bubba Smith, Michael Winslow, David Graf, Leslie Easterbrook ja G. W. Bailey.
Arvioita
Video-oppaassa vuodelta 1994 Poliisiopisto 6 saa 1–5 tähden sijasta pommin, mikä vastaa sanallista arviota ”täysin epäonnistunut tekele”.
Ylä-Laukaa
thumb|200px|left|Rautatieasema Luga-1 thumb|200px|left|Kazanin katedraali
Ylä-Laukaa, Laukaa eli Luga on kaupunki Venäjällä, noin 150 km Pietarista etelään. Se on Lugan piirin hallinnollinen keskus. Kaupungissa asui vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan 36 409 ja koko kunnallispiirissä 76 625 henkeä. Nimensä kaupunki on saanut sen läpi virtaavasta Laukaanjoesta, joka laskee edelleen Jaaman kautta Suomenlahteen.
Ylä-Laukaa on tärkeä rautatiepaikkakunta; päärautatieasema on nimeltään Luga-1. Ylä-Laukaa sijaitsee Pietarista lounaaseen Pihkovaan ja edelleen Vilnaan johtavan rautatien varrella ja on samalla risteysasema itään Novgorodiin ja edelleen Tšudovoon vievälle radalle. Maantieyhteyksistä keskeisimpiin kuuluvat Pietarista (155 km) lounaaseen johtava valtatie M20 (osa väylää ), joka eurooppatie jatkaa Pihkovan jälkeen etelään kohti Valko-Venäjää ja Ukrainaa.
Ylä-Laukaaseen on sijoittunut osa Leningradin sotilaspiirin yksiköistä, esimerkiksi 26. ohjusprikaati ja 9. tykistöprikaati.
Troma Entertainment
Troma Entertainment on yhdysvaltalainen pienen budjetin niin sanottuja B-elokuvia tuottava yritys. Troman perustivat Lloyd Kaufman ja Michael Herz vuonna 1974.
Troman suosituimpia elokuvia ovat Toxic Avenger, Toxic Avenger II, Toxic Avenger III, Sgt. Kabukiman N.Y.P.D., Tromeo and Juliet ja Cannibal! The Musical. Useat yrityksen elokuvat ovat saavuttaneet kulttimaineen.
Tromalla työskennelleitä kuuluisia näyttelijöitä ja ohjaajia
Troman itsensä tuottamat ja jaeltaviksi hankkimat elokuvat tarjosivat monille tuoreille nuorille tekijöille mahdollisuuksia elokuvauralla. Osa näistä on sittemmin noussut kuuluisiksi alalla. Muun muassa Marisa Tomei näytteli Toxic Avenger (1984) -elokuvassa, Kevin Costner elokuvassa Malibu Hot Summer (1981), J.JAbrams elokuvassa Nightbeast (1982) Samuel L. Jackson elokuvassa Def by Temptation (1990), Billy Bob Thornton elokuvassa Chopper Chicks in Zombietown (1989) ja Vincent D'Onofrio elokuvassa The First Turn-On! (1983). Lisäksi mm. Oliver Stone näytteli elokuvassa The Battle of Love's Return (1971), James Gunn käsikirjoitti elokuvaa Tromeo and Juliet (1996), Matt Stone ja Trey Parker ohjaamallaan ja Troman levittämällä elokuvalla Cannibal! The Musical (1993).
Tärkki
Tärkki on tekstiiliä kovettava tärkkelyspohjainen aine, jota käytetään vaatteiden ja sisustustekstiilien käsittelyyn. Sitä käytettiin erityisesti 1800-luvulla kaulusten ja kalvosinten jäykistämiseen. Tärkki helpottaa vaatteiden pesemistä, koska lika kiinnittyy siihen eikä vaatteen kuituihin. Pesun aikana tärkki huuhtoutuu pois, jonka jälkeen sitä lisätään uudelleen.
Tärkkiä myydään jauheena tai kolloidisena liuoksena ja se voi sisältää myös parafiinia, vahaa tai öljyä. Sillä käsitellyt tekstiilit puristetaan joko kuumalla telalla tai silitysraudalla, jolloin kankaasta tai vaatekappaleesta tulee jäykkä ja kiiltävä. Tärkkäys keksittiin Flanderissa 1525.
Leo Mechelin
Leopold (Leo) Henrik Stanislaus Mechelin [ˈmekeliːn] (24. marraskuuta 1839 Hamina – 26. tammikuuta 1914 Helsinki) oli suomalainen valtiomies, oikeustieteilijä, talouselämän vaikuttaja, liberaali poliitikko ja kansallisen oikeustaistelun johtaja Suomen autonomian aikana.
Aikansa keskeisimpiin poliitikkoihin kuulunut Mechelin osallistui säätyvaltiopäiville vuosina 1872–1906 ja toimi senaattorina vuosina 1882–1890. Hän kuului ruotsinkielisten liberaalien tärkeimpiin johtajiin ja kirjoitti vuonna 1880 Liberaalisen puolueen ohjelman, joka oli Suomen ensimmäinen kirjoitettu puolueohjelma. Kameraali- ja hallintolainopin sekä valtio-oikeuden professorina toiminut Mechelin tarkasteli Suomen ja Venäjän suhteita oikeuskysymyksenä. Hän muotoili systemaattiseksi opin, jonka mukaan Suomen suuriruhtinaskunta oli suvereeni valtio ja tasaveroisessa unionisuhteessa Venäjään. Hän myös levitti tätä oppia vuosien ajan ulkomaille, varsinkin vuonna 1886 julkaisemallaan valtio-oikeudellisella esitelmällä, jonka on katsottu muodostuneen Suomen ja Venäjän välisen oikeustaistelun lähtölaukaukseksi.
Sortovuosien aikana Mechelin toimi perustuslaillisten keulakuvana ja johti passiivista vastarintaa, vuodet 1903–1904 maanpaossa. Sortokausien välisenä ajanjaksona vuosina 1905–1908 hän johti Mechelinin senaattina tunnettua Suomen ensimmäistä poliittista hallitusta. Sen aikana toteutettiin eduskuntauudistus ja yleinen äänioikeus, mutta muissa yhteiskunnallisissa tavoitteissaan se suurelta osin epäonnistui.
Mechelin vaikutti runsaasti myös aikansa talouselämässä, lukuisissa kansalaisjärjestöissä, kuvataiteen suosijana sekä viimeisinä vuosinaan kansainvälisessä rauhanliikkeessä. Hän toimi Helsingin kaupunginvaltuuston ensimmäisenä puheenjohtajana. Hänellä oli myös keskeinen rooli Nokia-yhtiön perustamisessa.
Mechelin kannatti liberalismia, mutta säätyajan poliitikkona ja kumousaatteiden vastustajana hän oli 1900-luvun alussa jo aikaansa nähden konservatiivi. Viimeisinä vuosinaan hän toimi Ruotsalaisessa kansanpuolueessa (RKP).
Mechelinin elämäntyöksi muodostui Suomen oikeudellisen aseman puolustaminen, ja oikeustaistelun henkilöitymänä hänet kohotettiin jo eläessään suurmiehen asemaan. Puolueisiin sitoutumattomana hänellä ei kuitenkaan ollut luonnollista muiston vaalijaa, ja kuoltuaan hän jäi Suomessa muiden valtiomiesten varjoon.
Sukutausta ja alkuvaiheet
thumb|Leo Mechelin vuonna 1861 tai 1862. Leo Mechelinin isoisän isoisän isä Henrik oli Janakkalasta lähtöisin olleen helsinkiläisen porvarin poika, joka otti 1600-luvun lopussa sukunimekseen Mechelinus, sillä hänen äitinsä oli kotoisin Espoon Mäkkylästä. Suvussa kulkeneen perimätiedon mukaan nimi tosin olisi tullut Mechelenin kaupungista Belgiassa, josta jonkun varhaisemman esi-isän väitettiin lähteneen 1600-luvulla.
Mechelin syntyi Haminassa 24. marraskuuta 1839. Hänen isänsä Gustaf Johan Mechelin (1807–1863) oli Haminan kadettikoulun opetuksen tarkastaja, filosofian tohtori ja valtioneuvos, mutta perhe ei ollut varakas. Setä Henrik Adolf Mechelin kohosi aikanaan senaattoriksi. Äiti oli Viipurin saksalainen Amanda Sofia Costiander (o.s. Sagulin). Kodissa puhuttiin saksaa ja ruotsia, minkä lisäksi Mechelin oppi isältään venäjää ja äidiltään ranskaa. Hän oppi puhumaan sujuvasti saksaa, ranskaa ja venäjää sekä lukemaan englantia, mutta ei oppinut koskaan kunnolla suomea. Mechelinin sisko oli tunnettu laulaja Emilie Mechelin. Toinen sisko Alma Maria Natalia oli naimisissa professori Selim Lemströmin kanssa. Hämeen läänin kuvernöörinä toiminut Nuutajärven lasitehtaan omistaja Torsten Costiander oli Leo Mechelinin velipuoli hänen äitinsä ensimmäisestä avioliitosta.
Mechelin kasvoi kadettikoulun piirissä mutta ei lähtenyt itse sotilasuralle. Hän kävi kaksi luokkaa alkeiskoulua Haminassa, mutta opiskeli pääasiassa kotona isänsä opettamana, kunnes valmistui ylioppilaaksi vuoden 1856 alussa ja kirjoittautui saman tien Keisarilliseen Aleksanterin-Yliopistoon (nyk. Helsingin yliopisto). Hän valmistui vuonna 1860 sekä filosofian kandidaatiksi että maisteriksi. Mechelin osallistui opiskeluvuosinaan ahkerasti ylioppilaselämään ja menestyi seurapiireissä, sillä hän oli jo nuorena miehenä pitkä, komea, musikaalinen ja käytökseltään hienostunut sekä lahjakas kirjoittaja ja esiintyjä. Toukokuussa 1858 hän esiintyi laulajana kreivi Carl Robert Mannerheimin ylioppilasteatterille kirjoittamassa poliittisessa satiirinäytelmässä Ditt och datt, johon sisältynyt Suomen kenraalikuvernöörin pilkka johti yliopiston rehtori Gabriel Reinin erottamiseen.
Mechelin oli alkuun kiinnostunut humanistisista oppiaineista ja opiskeli estetiikkaa ja kirjallisuutta, mutta virkamiesuran toivossa hän aloitti lakiopinnot. Ensimmäinen työpaikka hänellä oli vuosina 1860–1861 Suomen Tiedeseuran notaarina ja sihteerin apulaisena, minkä jälkeen hän oli hetken aikaa yliopiston konsistorin amanuenssina. Hän toimi lisäksi yksityisen Blomqvistin tyttökoulun opettajana, kunnes valmistui keväällä 1864 lakitieteen kandidaatiksi. Vaikka isän kuolema viivästyttikin valmistumista parilla kuukaudella, lakiopintojen suorittaminen alle neljässä vuodessa merkitsi tavallista nopeampaa tahtia. Valmistuttuaan yliopistolta Mechelin ohitti mahdollisuuden saada paikka kenraalikuvernöörinkansliassa ja haki apulaistoimistosihteerin virkaa Suomen valtiosihteerinvirastosta Pietarissa mutta ei saanut sitä. Sen sijaan hän sai jo keväällä 1864 viran Viipurin hovioikeuden auskultanttina. Vielä samana vuonna hän siirtyi senaatin talousosaston kopistiksi, ja toimi tehtävässä vuoteen 1867. Hän tavoitteli vielä vuosia myöhemmin virkaa valtiosihteerinvirastossa, mutta sopivaa tilaisuutta ei tullut.
House of Pain
House of Pain oli irlantilais-yhdysvaltalainen hip hop -musiikkia esittänyt yhtye. Laulaja Everlast perusti sen vuonna 1991. Yhtyeeseen kuuluivat hänen lisäkseen Danny Boy O'Connor ja DJ Lethal. House of Painin ensimmäinen single, Jump Around, nousi heti suureen suosioon. Kolmen julkaistun levyn jälkeen vuonna 1996 Everlast lähti soolouralle ja DJ Lethal liittyi nu metal -yhtye Limp Bizkitiin. Nykyisin House of Pain -kokoonpano kulkee nimellä La Coka Nostra, johon kuuluu Everlastin ja Danny Boyn lisäksi kaksi muuta artistia, Slaine ja Ill Bill.
Leo Mechelin
Avioliitto
Mechelin asui avioiduttuaan vuoteen 1902 asti Helsingissä Lindroosien omistamassa kolmikerroksisessa kivitalossa osoitteessa Fabianinkatu 16. Viimeiset vuotensa hän asui samassa korttelissa sijaitsevassa Grönqvistin talossa.
Pankinjohtaja ja professori
J. H. Lindroosin kuolinpesästä tuli vuonna 1862 perustetun Suomen ensimmäisen ja suurimman liikepankin, Suomen Yhdyspankin (SYP), suurin osakkeenomistaja. Mechelin oli itse pankkia perustettaessa merkinnyt neljä osaketta, jotka hän myi jo kaksi vuotta myöhemmin; Lindroosin kuolinpesän kautta hänen ulottuvilleen päätyi 1 200 osaketta, yhteensä neljä prosenttia pankin koko pääomasta. Mechelin toimi Yhdyspankin johtokunnan jäsenenä vuosina 1867–1872 mutta torjui hänelle vuonna 1872 tarjotun toimitusjohtajan viran ja valitsi mieluummin akateemisen uran. Hän päätti hakea vuonna 1871 kuolleelta Johan Wilhelm Rosenborgilta vapautunutta kameraali- ja politialainopin sekä valtio-oikeuden professuuria Helsingin yliopistossa. Viranhakua varten Mechelin jätti vuonna 1872 paikkansa Yhdyspankin johtokunnassa, kirjoitti seuraavan kahden vuoden aikana kaksi väitöskirjaa, valmistui vuonna 1873 lakitieteen lisensiaatiksi, väitteli samana vuonna molempain oikeuksien tohtoriksi ja sai vuonna 1874 hakemansa professuurin. Hän jatkoi professorina vuoteen 1882 eli senaattoriksi nimittämiseensä asti, ja hoiti vuosina 1877–1882 samalla talousoikeuden ja kansantaloustieteen professuuria. Mechelin palasi vielä SYP:n johtokuntaan vuosiksi 1893–1896 ja toimi vuosina 1898–1903 sen hallintoneuvoston puheenjohtajana.
House of Pain
Huhuttiin että House of Pain äänittäisi uuden albumin DJ Muggsin kanssa vuonna 2011.
Leo Mechelin
Pankinjohtaja ja professori
Mechelin hoiti useita Lindroosin kuolinpesän omistamia kartanoita, kuten Puotilan kartanoa Helsingissä vuoteen 1875 ja Löyttymäen kartanoa Janakkalassa. Laitialan kartanon Hollolassa hän osti kuolinpesältä vuonna 1868 ja piti sitä, kunnes hänen lankonsa J. Fr. Lindroos lunasti sen itselleen 1880-luvun alkupuolella. Suurmaanviljelyä harjoittanut Mechelin kuului vuosina 1870–1875 Uudenmaan ja Hämeen läänin maanviljelysseuran johtokuntaan ja vaikutti monien muiden ohella karjatalouden yleistymiseen.
Nokia-yhtiö
Mechelin auttoi ratkaisevasti opiskeluaikaista huonetoveriaan, vuori-insinööri Fredrik Idestamia Nokia Oy:n perustamisessa. Kun Idestam perusti ensimmäisen puuhiomon Tampereelle, järjesti Mechelin hänelle rahoituksen rikkaalta anopiltaan Cecilia Lindroosilta. Kun Idestam vuonna 1867 päätti laajentaa toimintaa, osti Mechelin Lindroosin nimissä 85 000 markalla Adolf Törngrenin konkurssipesästä Nokian kartanon, jonka mailla sijainnut Nokiankoski tarjosi vaadittavan voimanlähteen uudelle puuhiomolle. Konkurssihuutokaupassa kilpailevana ostajana oli G. A. Serlachius. Vuonna 1871 Nokiasta tehtiin osakeyhtiö, joka osti kartanon Lindroosilta. Yhtiön perustava kokous pidettiin 7. helmikuuta Mechelinin kotona Helsingissä, ja Idestamin jälkeen toiseksi suurimpana osakkaana hänet valittiin heti yhtiön hallitukseen.
Myöhemmin Mechelinin roolina Nokian toiminnassa oli erityisesti rahoituksen järjestäminen, missä auttoi hänen asemansa SYP:n johtajana. Mechelin kuului Nokian hallitukseen vuosina 1871–1882, 1898–1903 ja 1913–1914, vuodet 1898–1903 puheenjohtajana. Kaukonäköisenä hän kannatti yhtiön toiminnan laajentamista vesivoimalla tapahtuvaan sähköntuotantoon. Sen toteutumista viivästytti osakaskunnan enemmistön konservatiivisuus ja Idestamin epäluuloisuus uutta alaa kohtaan. Idestamin tilalle toimitusjohtajaksi tuli kuitenkin vuonna 1895 tämän uudistushenkinen vävy Gustaf Fogelholm, ja Mechelin kohosi kolme vuotta myöhemmin hallituksen puheenjohtajaksi, minkä jälkeen vesivoimaloiden rakentaminen aloitettiin.
Nuorena sanomalehtimiehenä (1860-luku)
thumb|pysty|Leo Mechelin vuonna 1866. Mechelinin nuoruus oli Suomen valtiollisen elämän heräämisen aikaa. Jo teininä hän oli mukana ruotsinkielisten liberaalien ryhmässä, johon kuuluivat muun muassa C. G. Estlander, Ernst Linder, Carl Mannerheim, Robert Montgomery ja August Schauman. Ryhmä tunnetaan Suomen historiassa ”dagbladisteina”, joskin J. V. Snellman kutsui heitä vuonna 1858 ”verettömiksi”, sillä he eivät olleet kiinnostuneita fennomaanien kansallisista pyrinnöistä. Mechelinin myöhemmän poliittisen ajattelun kannalta ratkaiseva tapahtuma oli tammikuun valiokuntaan liittynyt julkinen keskustelu kevättalvella 1861. Isänsä vaikutuksesta hän ei tosin osallistunut avoimesti valiokunnan vastaisiin protesteihin.
Mechelin kirjoitteli syksyllä 1860 August Schaumanin toimittamaan Papperslyktan-lehteen. Syksyllä 1861 nuoret liberaalit perustivat lyhytikäiseksi jääneen Barometernin, jonka toimittajaksi Mechelin ryhtyi. Päätoimittajana oli häntä vain vuoden vanhempi Ernst Linder. Barometernin seuraajaksi perustettiin vuoden 1862 alussa Helsingfors Dagblad, jonka hallituksessa ja omistajana Mechelin oli vuoteen 1884 mutta ei kuulunut toimituskuntaan. Hän kuitenkin avusti lehteä ja kirjoitteli ajoittain sen sivuille yhteiskunnallisia artikkeleita koti- ja ulkomaisista kysymyksistä. Esimerkiksi vuoden 1866 Pariisin matkaltaan hän lähetti lehteen Napoleon III:n hallintoa arvostelleita raportteja.
”Dagbladistit” korostivat Suomen ja Venäjän välistä eroa ja ajoivat sisäpolitiikassa liberaaleja uudistuksia, tosin melko elitistisessä hengessä. Vuonna 1876 liberaalit perustivat Mechelinin johdolla Finsk Tidskrift -lehden.
Nousu valtakunnanpolitiikkaan (1870-luku)
Mechelin oli jo vuonna 1867 valtiopäivien suostuntavaliokunnan sihteerinä. Vuoden 1872 valtiopäiville hänet valittiin porvarissäädyn edustajaksi Helsingistä. Hänet valittiin vuonna 1875 Helsingin ensimmäiseen kaupunginvaltuustoon ja sen ensimmäiseksi puheenjohtajaksi. Hän oli valtuutettuna vuosina 1875–1878 ja 1891–1899 sekä valtuuston puheenjohtajana vuosina 1875–1876, 1878 ja 1892–1899.
Vuonna 1876 Mechelin isännöi Helsingin kaupungin edustajana suurta teollisuusnäyttelyä, jossa myös keisari Aleksanteri II perheineen vieraili. Palkintona onnistuneesta vierailusta Mechelin aateloitiin 27. heinäkuuta samana vuonna. Hän osallistui sen jälkeen aatelissäädyssä kaikille valtiopäiville aina instituution lakkauttamiseen asti eli vuosina 1877–1878, 1882, 1885, 1888, 1891, 1894, 1897, 1899, 1900, 1904–1905 ja 1905–1906. Hän oli lähes kaikilla valtiopäivillä valtiovarainvaliokunnan puheenjohtajana ja kuului vuosina 1877–1882 Suomen Pankin valtuusmiehiin.
Mechelin kohosi 1870-luvun kuluessa liberaalin suuntauksen johtavaksi poliitikoksi Suomessa. Aloitekykynsä ja laajojen suhteidensa avulla hän saavutti pian suuren vaikutusvallan politiikassa. Valtiopäivillä hän oli taitava puhuja ja aina ahkera esitysten kirjoittaja. Mechelin oli jäsenenä kultakantakomiteassa, jonka ehdotuksesta Suomen markka sidottiin kultakantaan vuonna 1877. Hän myös johti komiteaa, joka valmisteli vuoden 1879 elinkeinovapauslain, sekä vuosina 1879–1880 suurta verokomiteaa. Hän myös kirjoitti vuonna 1877 ensimmäisen valtion tulo- ja menoarvion, jonka käyttöönottoa oli itse ehdottanut. Niin ikään vuoden 1878 asevelvollisuuslain sisällön on sanottu olleen suurelta osin Mechelinin aikaansaannos, vaikka hänet muuten muistetaankin pasifistina.
Ura pankkialalla, sivutoiminen kansantaloustieteen professuuri ja ahkera komiteatyöskentely kerryttivät Mechelinille kattavan asiantuntemuksen varsinkin kansantaloudellisissa kysymyksissä, ja hänen laajat teoreettiset tietonsa pääomamarkkinoiden toiminnasta hyödyttivät kultakantakomitean työskentelyä. Kansainvälisten kontaktiensa avulla hän vaikutti lisäksi Suomen obligaatiomarkkinoiden kehittymiseen 1800-luvun loppuvuosikymmeninä.
Poliittinen linja ja näkemys Suomen asemasta
Mechelinin tohtorinväitöskirja käsitteli Ruotsin valtaneuvoston asemaa Vaasa-ajalla. Sen jälkeen Berliinissä ja Wienissä valmistelemassaan, vuonna 1873 julkaistussa professorinväitöskirjassaan Om statsförbund och statsunioner (”Valtioliitoista ja valtiounioneista”) Mechelin esitti myöhemmin kansainvälisesti tunnetuksi tekemänsä opin Suomen perustuslaeista. Sen mukaan Suomi oli sisäisesti suvereeni valtio, joka kuului Venäjän valtakuntaan molemminpuolisella sopimuksella. Mechelinin mukaan Suomi kuului toisaalta taloudellisesti ja kulttuurisesti länsimaihin, joten sen Venäjästä erillinen kehitys talouden ja oikeusjärjestyksen saralla oli turvattava. Yhteiskunnan rakentaminen oikeudet turvaavien perustuslakien varaan oli hyvin tärkeää Mechelinille, joka otti aatelisvaakunaansakin tunnuslauseen pro lege (”lain puolesta”).
thumb|pysty=0.65|Mechelinin aatelissuvun vaakuna. Ruotsinkieliset liberaalit joutuivat 1870-luvulla politiikassa yhä selvemmin vastakkain erityisesti fennomaanien kanssa, sillä he halusivat painottaa maan perustuslakien turvaamista ja pitivät kielikysymystä toissijaisena. Väitöskirjassaan Mechelin esitti myös, että suomalaiset muodostivat instituutioihin nojaavan poliittisen yhteisön, joka oli riippumaton kielestä. Hän näkikin kansakunnan historiallisena ja poliittisena tekijänä, ei kansallisena kuten fennomaanit. Kieli- ja kansallisuuskysymyksen vuoksi hän muun muassa joutui syksyllä 1874 lehtien palstoilla käytyyn sanasotaan fennomaani Agathon Meurmanin kanssa.
Mechelin halusi keskittää Suomen ja Venäjän suhteissa vallan suomalaisille instituutioille, erityisesti valtiopäiville. Hän piti myös tärkeänä yksityisyritteliäisyyden suosimista ja teollisuuden kehittämistä, sillä hän uskoi niiden johtavan taloudelliseen ja yhteiskunnalliseen edistykseen. Hän oli taloudellisen liberalismin ja vapaakaupan kannattaja. Mechelin ajoi myös uskonnonvapautta. Hän esitti vuonna 1872 ensimmäisenä valtiopäivillä juutalaisten maahantulokiellon kumoamista, jotta Suomeen saataisiin sivistyneitä ja eteviä juutalaisia talouselämää kehittämään. Puolustaessaan esitystä valtiopäivillä hän korosti kansallisia hyötynäkökohtia ja huomautti, että sivistymättömät juutalaiset muuttaisivat maahan joka tapauksessa. Vaikka ehdotus tyrmättiin, Mechelin ajoi sitä vuosien ajan valtiopäivillä, senaatissa ja jopa vuoden 1886 kirkolliskokouksessa. Juutalaisten kansalaisoikeudet toteutuivat Suomessa kuitenkin vasta vuoden 1917 lopussa.
Liberaalinen puolue ja ura senaattorina (1880–1890)
Dagbladilaiset liberaalit yrittivät raivata itselleen tilaa kieliriidan keskellä perustamalla Liberaalisen puolueen, jonka 5. joulukuuta 1880 julkaistu ohjelma oli pääasiassa Mechelinin kirjoittama. Se oli Suomen ensimmäinen kirjoitettu puolueohjelma. Aatteellisesti vanhaliberalistisessa ohjelmassa haluttiin purkaa taloudellista sääntelyä sekä vaadittiin oikeusjärjestyksen turvaamista, painovapautta, uskonnonvapautta ja valtiopäivien aseman vahvistamista. Mechelinin linjan mukaisesti ohjelmassa vähäteltiin kielikiistaa, toivottiin molemmille kotimaisille kielille tasaveroista asemaa ja vaadittiin Suomen ja Venäjän suhteiden määrittelemistä perustuslaeilla. Snellman tyrmäsi ohjelman julkisesti, sillä hänen mukaansa Suomen tulevaisuuden turvaamiseksi tarvittiin suomen kieleen perustuvan kansakunnan rakentamista eikä kannattanut luottaa lakien pysyvyyteen. Tyylillisesti Liberaalisen puolueen ohjelma oli vanhanaikainen ja henki elitistisen politiikan aikoja. Ohjelma tarkasteli suomalaista yhteiskuntaa ruotsinkielisen yläluokan näkökulmasta ja oli hengeltään paternalistinen, eikä siksi vedonnut suomenkieliseen rahvaaseen. Ohjelmassa ei ajettu äänioikeuden laajentamista tai demokratian lisäämistä, ja sosiaalisissa kysymyksissä se oli lähinnä oikeistolainen.
thumb|left|pysty|[[Maria Wiikin 1880-luvulla maalaama öljyvärimuotokuva Mechelinistä.]] Syksyllä 1880 Mechelinin spekuloitiin olevan liberaalien ehdokas uudeksi ministerivaltiosihteeriksi Emil Stjernvall-Walleenin jäädessä piakkoin eläkkeelle. Ministerivaltiosihteerin apulaisen virka avautuikin vuoden lopulla, mutta siihen nimitettiin Theodor Bruun, joka seuraavana vuonna seurasi Stjernvall-Walleenia ministerivaltiosihteeriksi. Vuoden 1882 valtiopäivien vaaleissa Liberaalinen puolue menestyi kielipuolueita paremmin ja saavutti enemmistön porvarissäädyssä. Uusi kenraalikuvernööri Fjodor Heiden järjesti samana vuonna Mechelinin nimitetyksi senaatin valtiovaraintoimituskunnan apulaispäälliköksi. Myös fennomaanien johtaja Georg Zacharias Forsman (myöh. Yrjö Sakari Yrjö-Koskinen) nimitettiin samassa yhteydessä senaattoriksi. Heiden halusi Forsmanin senaattiin toteuttamaan suomen kieltä suosivaa politiikkaa, sillä Heiden uskoi ruotsin aseman heikentämisen helpottavan myöhemmin venäläistämistä, mutta puoluesuhteiden tasapainottamiseksi ja liberaaliopposition rauhoittamiseksi hänen oli samalla tehtävä myös Mechelinistä senaattori. Lisäksi Heiden tarvitsi sekä Forsmania että Mecheliniä talousasioissa ja käytti heitä luottomiehinään senaatissa.
Liberaalinen puolue ei onnistunut ylittämään kieliryhmien välistä kuilua, ja sen kannatus kuihtui pian. Puolue katosi nopeasti vuoden 1885 jälkeen, kun suomen kielen nousun uhka säikäytti ruotsinkieliset liberaalit loikkaamaan svekomaaneihin. Puolueen kuolema ei kuitenkaan haitannut Mechelininiin uraa senaatissa. Hän oli tämän jälkeen pitkään sitoutumaton, mutta suomenkielisellä puolella hänet luettiin svekomaaneihin.