cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Riitta-Liisa Roponen
Ura
Maailmancupissa Roponen on sijoittunut 15 kilometrin vapaan tyylin yhteislähtökilpailuissa kolme kertaa kärkikolmikkoon: hän oli toinen La Clusaz'ssa, Ranskassa 16. joulukuuta 2006, voitti Venäjän Rybinskissä 20. tammikuuta 2007 sekä oli samalla paikkakunnalla kolmas joulukuussa 2007. Kevättalvella 2007 Roponen oli Lahdessa vapaan sprintissä toinen ottaen kaksoisvoiton Virpi Kuitusen kanssa. Maaliskuussa 2008 hän sijoittui kolmanneksi Bormiossa vapaan hiihtotavan 2,5 kilometrin kilpailussa. Tammikuussa 2015 hän oli toinen Rybinskin yhdistelmäkilpailussa. Maailmancupin finaalitapahtumassa Falunissa 2009 hän voitti 10 kilometrin yhdistelmäkilpailun. Roponen on lisäksi kuulunut maailmancup-viestin voittaneeseen Suomen joukkueeseen Falunissa maaliskuussa 2005, Lago di Teserossa tammikuussa 2006 ja La Clusaz'ssa joulukuussa 2008. Maailmancupin kokonaispisteissä hän sijoittui kuudenneksi kaudella 2006–2007. Kaudella 2009–2010 hän oli kokonaiscupissa seitsemäs ja normaalimatkojen cupissa viides.
Roponen edustaa ProSki Oulua. Hänen kasvattajaseuransa on Haukiputaan Veikot, ja hän on edustanut myös Joutsan Pommia, Oulun Hiihtoseuraa ja Visa Ski Team Kemiä (ent. Karihaaran Visa).
Huhtikuussa 2022 Roponen ilmoitti lopettavansa kansainvälisen hiihtouransa.
Roponen on mukana Selviytyjät Suomi -ohjelman kahdeksannella tuotantokaudella, joka näytetään Nelosella syksyllä 2023.
Kirjallisuutta
Roposesta ilmestyi lokakuussa 2017 Taru Schoderuksen kirjoittama, Fitran kustantama 224-sivuinen Äitinä huipulla – Riitta-Liisa Roposen tarina -niminen kirja.
Cast in Steel
Cast in Steel on A-han kymmenes albumi, joka julkaistiin 4. syyskuuta 2015.
Nagato (Yamaguchi)
Nagato on Japanin kaupunki Honshūn saarella Chūgokun alueella Yamaguchin prefektuurissa. Se sijaitsee Japaninmeren rannikolla prefektuurin länsiosassa. Kaupunkiin kuuluvat Senzakin, Fukawan ja Yuyanlahdet sekä Ōmijiman saari. Nagatossa on 33 632 asukasta (lokakuussa 2019) ja sen pinta-ala on 357,31 neliökilometriä.
Nagaton kaupunki perustettiin vuonna 1954 yhdistämällä kaksi maaseutukaupunkia ja kaksi kyläkuntaa. Nimensä kaupunki sai vanhalta Nagaton provinssilta. Vuonna 2005 kaupunki laajeni huomattavasti, kun siihen liitettiin Misumin, Hekin ja Yuyan maaseutukaupungit. Nagaton kaupungintalo sijaitsee Shōmyōichin kaupunginosassa, joka kehittyi Edo-kaudella markkinapaikkana. Senzakin alue kukoisti vuorostaan Chōshūn daimiokunnan laivastotukikohtana ja valaanpyyntisatamana. Nykyisinkin se on merkittävä kalastussatama. Siellä on kalatuotteiden kuten kamabokon ja kalastusvälineiden valmistusta. Mukatsukun niemimaa tunnetaan ama-naissukeltajistaan. Maaseutualueilla viljellään riisiä, kasviksia ja hedelmiä.
Tärkeä luonnonnähtävyys on Ōmijiman saari maisemineen, joka kuuluu Kitanagaton rannikon puolikansallispuistoon. Sisämaassa toimii useita kuumia lähteitä (onsen), kuten Nagato Yumoto-onsen ja Tawarayama-onsen. Tainei-ji on merkittävä buddhalainen temppeli. Kaupunkia palvelevat JR Nishi-Nihonin San’in-päälinja ja Mine-linja.
Alppihiihdon maailmancup 2012–2013
Alppihiihdon maailmancup 2012–2013 oli historian 47. alppihiihdon maailmancup -kausi. Kausi alkoi Itävallan Söldenissä 27. lokakuuta 2012 ja päättyi Sveitsin Lenzerheidessa 17. maaliskuuta 2013. Miehillä oli yhteensä 36 osakilpailua ja naisilla 37. Kauden aikana laskettiin kaksi pujottelun kaupunkikilpailua, toinen Münchenissä ja toinen Moskovassa. Lisäksi kalenterissa oli Lenzerheidessa järjestetty joukkuekilpailu.
San Pedro Sula
San Pedro Sula on Hondurasin toiseksi suurin kaupunki ja teollisuuskeskus. Sen asukasluku on noin 754 000. Se sijaitsee maan luoteisosassa Cortésin departementissa Sulan laaksossa noin 60 km etelään Karibian rannikolta sijaitsevasta Puerto Cortésista.
Kaupungin perusti vuonna 1536 konkvistadori Pedro de Alvarado nimellä Villa de San Pedro de Puerto Caballos. Ympäröivien kylien alkuperäisväestö määrättiin työvelvollisiksi. Aluksi kaupunkia ympäröivät suot ja trooppiset metsät, eikä maanviljelyyn ollut paljon mahdollisuuksia. Kaupungissa oli kuitenkin rahapaja, jossa lyötiin kolikoita muualta tuodusta kullasta, kunnes se siirrettiin Comayaguaniin ja San Pedrosta tuli pieni kylä aina 1800-luvulle ja rautatien valmistumiseen ja banaaninviljelyn aloittamiseen saakka. Villa oli espanjalaisessa järjestelmässä yhden pykälän kaupungin alapuolella, ja Hondurasin kongressi tunnusti San Pedro Sulan kaupungiksi vasta 1902, jolloin se oli jo maan toiseksi suurin. Vuonna 1888 kaupungissa oli 1714 asukasta ja 1950-luvun alussa jo 20 000.
San Pedro Sula on keskeinen teollisuuskaupunki. Sitä ympäröivällä maaseudulla tuotetaan elintarvikkeita sekä vientiin että kotimaiseen käyttöön, ja kaupungissa on elintarvike-, rehu- ja tekstiiliteollisuutta.
Kaupungissa on kaksi kansallisessa liigassa pelaava jalkapallojoukkuetta, Real C.D. España ja Club Deportivo Marathón, joka pelaa omalla stadionillaan.
San Pedro Sula ei ole varsinainen matkailukohde, mutta hyvien kulkuyhteyksien varrella ja sen Ramón Villeda Moralesin kansainvälinen lentokenttä on yksi maan vilkkaimmista.
San Pedro Sulaa on sanottu yhdeksi maailman vaarallisimmista kaupungeista. Siellä on jengien lisäksi paljon huumepiirejä. Vuonna 2012 kaupungissa tehtiin 173 murhaa sataatuhatta asukasta kohti - luku on maailman suurin sotaakäyvien alueiden ulkopuolella.
Aiheesta muualla
thumb|right|250px|San Pedro Sulan katedraali
Antigonidien hallitsijasuku
Antigonidien hallitsijasuku oli makedonialainen kuningassuku, jonka perusti Aleksanteri Suuren kenraali Antigonos Monofthalmos. Antigonos hallitsi aluksi Vähässä-Aasiassa, mutta muut niin kutsutut diadokit kukistivat hänet Ipsoksen taistelussa vuonna 301 eaa. Antigonoksen poika Demetrios I Poliorketes selvisi taistelusta elossa. Hän sai vallattua Makedonian muutamaa vuotta myöhemmin. Demetrios syöstiin kuitenkin vallasta ja hän kuoli vankilassa. Sekavahkon kauden jälkeen kuninkaaksi nousi Demetrioksen poika Antigonos II Gonatas.
Rastaskotinga
Rastaskotinga (Snowornis cryptolophus syn. Lipaugus cryptolophus) on Etelä-Amerikassa tavattava kotingoihin kuuluva varpuslintu.
Koko ja ulkonäkö
Kooltaan rastaskotinga on noin 24 cm. Lajin pää, selkä, siivet ja perä ovat väriltään oliivinvihreät. Vatsa on keltainen. Rastaskotinga muistuttaa ulkonäöltään harmaapyrstökotingaa (Snowornis subularis), mutta eroaa siitä harmaan värin puuttumisen perusteella. Lintu muistuttaa myös useita tangaralajeja, mutta on niitä suurikokoisempi.
Elinympäristö, tavat ja ravinto
Rastaskotingaa tavataan Ecuadorisa, Kolumbiassa ja Perussa. Sen elinympäristöä ovat Andien keskikerroksen metsät enimmäkseen 1 200–2 200 metrin korkeudessa. Lajia tavataan harvemmin metsän reunamilla.
Rastaskotingat elävät yleensä yksin. Lintu voi istua pitkiäkin aikoja jäykkänä ja sitten lennähtää ohi lentävän hyönteisen kimppuun. Toisinaan muutama yksilö kokoontuu ruokailemaan hedelmäpuuhun.
Luettelo Etelän ristin tähdistön tähdistä
Taulukon sarakkeissa käytetyt lyhenteet:
Dragnet
Radiosarjan ensimmäinen jakso esitettiin 3. heinäkuuta 1949 NBC:n radioverkon kautta. Päähenkilönä oli Webbin esittämä etsiväkersantti Joe Friday. Fridayn ensimmäistä apulaista kersantti Ben Romeroa esitti Barton Yarborough. Yarborough'n kuoltua yllättäen joulukuussa 1951, Fridayn uudeksi apulaiseksi tuli Barney Phillipsin esittämä Ed Jacobs. Seuraavana syksynä hänet puolestaan korvattiin Ben Alexanderin esittämällä Frank Smithillä. Muita sarjan vakionäyttelijöitä olivat muun muassa Joe Fridayn äitiä näytellyt Peggy Webber sekä Raymond Burr, joka näytteli etsivien päällikköä Ed Backstrandia. Sarjan viimeinen jakso lähetettiin 26. helmikuuta 1957. Kaikkiaan sarjassa esitettiin 318 eri jaksoa, kukin kestoltaan 30 minuuttia.
Call of Cthulhu (täsmennyssivu)
Call of Cthulhu voi viitata seuraavin asioihin:
Dragnet
Dragnetin televisioversiota tehtiin osittain päällekkäin radioversion kanssa. Ensimmäinen jakso lähetettiin 16. joulukuuta 1951 ja viimeinen 16. elokuuta 1959. Näyttelijät olivat samoja kuin sarjan radioversiossakin. Sarjaa esitettiin kaikkiaan 275 jaksoa.
Sarjan toisen televisioversion lähetykset aloitettiin tammikuussa 1967. Edellisestä sarjasta erottuakseen sarja oli tällä kertaa nimeltään Dragnet 1967. Joe Fridayta esitti edelleen Jack Webb, ja hänen kumppanikseen tuli Harry Morganin esittämä Bill Cannon. Sarja päättyi syyskuussa 1970.
Kolmatta Dragnet-televisiosarjaa esitettiin lokakuusta 1989 syyskuuhun 1990. Jack Webb oli kuollut 1982, ja tuottajat päättivät olla käyttämättä enää samoja roolihahmoja. Uusiksi hahmoiksi tulivat Thalmus Rasulalan esittämä kapteeni Boltz, Jeff Osterhagen esittämä etsivä Vic Daniels, ja Don Stroudin ja Bernard Whiten esittämät kapteeni Lussen ja Carl Molina. Sarjaa ehdittiin tehdä 52 puolen tunnin mittaista jaksoa ennen sen lakkauttamista.
Viipurin lääni
Viipurin lääni on entinen Suomen lääni, joka sijaitsi Suomen kaakkoiskulmalla. Vuonna 1937 Viipurin läänin pinta-ala oli 35 768 km², josta maa-ala oli 32 134 km². Asukasluvultaan se oli Suomen suurin lääni; vuonna 1939 siellä oli 620 838 asukasta. Pinta-alaltaan lääni oli Suomen viidenneksi suurin. Läänin pääkaupunki oli Viipuri. Eduskuntavaaleissa Viipurin lääni oli jaettu kahteen vaalipiiriin 1906: Viipurin läänin läntiseen ja Viipurin läänin itäiseen vaalipiiriin.
Dragnet
Neljännen ja toistaiseksi viimeisimmän Dragnetin lähetykset alkoivat helmikuussa 2003. Tälle kertaa käyttöön otettiin alkuperäisen sarjan roolinimet ja Joe Fridayta esitti Ed O'Neill ja Frank Smithin roolin sai Ethan Embry. Sarjan tuottajana oli Dick Wolf. Tämäkin sarja jäi lyhytikäiseksi ja sen viimeinen jakso lähetettiin toukokuussa 2004.
Hip hei hutsu!
Juoni
Sofie, Emma ja Amanda ovat juuri aloittaneet yläasteen. He iskevät heti silmänsä Mouseen, Jensiin ja Sebbeen. Sofie ja hänen kaverinsa menevät Mousen kaverin järjestämiin bileisiin, joissa Sofie suutelee myös kännissä olevaa Sebbeä, juo liikaa ja sammuu. Mouse käyttää tilaisuutta hyväkseen ja ottaa Sofiesta valokuvia riisuttuaan hänet. Kuvat päätyvät sekä kouluun kaikkien nähtäväksi että Sofien isän lokeroon, ja Sofie leimataan huoraksi. Hän alkaa nopeasti menettämään jokaisen kaverinsa ja hänellä on enää Sebbe, joka lohduttaa Sofieta. Sofie kuulee uusien bileiden olevan kyhäillä ja menee paikalle kutsumattomana vieraana. Sofien ystävät ovat jättäneet Sofien kokonaan, ja Sofie päättää hypätä ikkunasta. Sairaalasta toipumisen jälkeen Sofien elämä alkaa taas pikku hiljaa parantua, ja hän saa vanhat kaverinsa takaisin.
Viipurin lääni
Historia
Viipurin läänin ydinalue kuului 1500-luvulla Viipurin linnalääniin. Vuonna 1634 linnaläänit muutettiin lääneiksi, ja tällöin perustettuun Viipurin ja Savonlinnan lääniin kuului Suomenlahden rannikko Porvoon seudulta Rajajoelle saakka, pääosa nykyistä Etelä-Karjalaa, Karjalankannaksen länsiosa, Itä-Häme ja koko Savo. Venäjä luovutti Ruotsille 1617 Käkisalmen läänin, johon kuului Pohjois-Karjala, Laatokan Karjala, Karjalankannaksen itäosa sekä Parikkalan seutu Etelä-Karjalasta. Vuosina 1721 ja 1743 Viipurin ja Savonlinnan läänin eteläosa sekä Käkisalmen läänin itäosa joutuivat Venäjälle. Näiden läänien jäljelle jääneistä osista muodostettiin ensin Savonlinnan ja Kymenkartanon lääni ja sitten Kymenkartanon ja Savon lääni.
Gillette
Gillette on monikansallisen Procter & Gamblen omistama partahöylien, partaterien ja muiden parranajo- ja karvanpoistotuotteiden tuotemerkki. Tuotteita valmistaa The Gillette Company. Yhtiö aloitti toimintansa vuonna 1901 nimellä American Safety Razor Company, mutta vaihtoi pian nimekseen Gillette Safety Razor Company ja myöhemmin The Gillette Company. Vuonna 2005 Procter & Gamble osti yhtiön 57 miljardin Yhdysvaltain dollarin hintaan.
Viipurin lääni
Historia
Venäjälle luovutettuja alueita eli niin sanottua Vanhaa Suomea hallittiin 1721–1744 osana Pietarin kuvernementtiä, mutta 1744 niistä luotiin uusi Viipurin kuvernementti. Suunnitelman hallinnon järjestämisestä oli saanut laatiakseen Turun rauhan jälkeen venäläisten pikkuvihan ajaksi Suomen kenraalikuvernööriksi nimittämä Johan Balthasar von Campenhausen. Kun Vanha Suomi liitettiin vuonna 1812 Suomen autonomiseen suuriruhtinaskuntaan, siitä tehtiin uusi Viipurin lääni. Tämän jälkeen läänin rajoissa ei tapahtunut suuria muutoksia. Suurin muutos oli Savonlinnan ympäristön liittäminen uuteen Mikkelin lääniin vuonna 1831. Lisäksi vuonna 1864 Siestarjoen asetehtaan alue liitettiin Venäjään, pieni osa Valkealaa liitettiin vuonna 1919 uuteen Kuusankosken kuntaan, joka tuli kuulumaan Uudenmaan lääniin, ja Uuden Matkaselän kylä siirrettiin vuonna 1920 Kuopion lääniin kuuluneesta Kiteen kunnasta Ruskealaan kuuluvaksi.
Gillette
Gillette-tuotemerkin taustalla on vuonna 1855 syntynyt kauppamatkustaja ja keksijä King Camp Gillette joka sai idean kertakäyttöisiä teriä käyttävästä partahöylästä vuonna 1895. Ajatuksen kehittäminen toimivaksi, patentoitavaksi malliksi vei kuusi vuotta ja höylän ja terien kaupallinen valmistus alkoi vuonna 1903. Ensimmäisen maailmansodan aikana Gillette sai partahöylälleen paljon uusia käyttäjiä yhtiön solmittua sopimuksen Yhdysvaltain asevoimien kanssa partahöylien ja -terien toimittamisesta kaikille asevelvollisille. Toisella maailmansodalla oli samanlainen vaikutus: yhtiö toimitti yhdysvaltalaisille asevelvollisille 12,5 miljoonaa partahöylää ja yli 1,5 miljardia terää. Gillette laajensi toimintaansa nopeasti myös Yhdysvaltojen ulkopuolelle ja käytti toisen maailmansodan jälkeisinä vuosina suuria summia televisioitujen urheilutapahtumien sponsorointiin, mikä mahdollisti yhtiön nopean kasvun.
Viipurin lääni
Historia
Vuosina 1940 ja 1944 pääosa Viipurin läänistä luovutettiin Neuvostoliitolle (24 738,8 km², josta maa-ala 22 973,3 km²). Jäljelle jääneistä alueista muodostettiin Kymen lääni vuonna 1945. Suurimman osan alueistaan menettänyt Uukuniemi liitettiin tuolloin Viipurin läänistä Kuopion lääniin. Kolmen vuoden kuluttua vuonna 1948 kunta siirrettiin Kuopion läänistä osaksi Kymen lääniä. Korpiselän kunnan Suomelle jäänyt osa liitettiin silloisessa Kuopion läänissä sijainneeseen Tuupovaaran kuntaan.
Gillette
Talouslehti Forbes arvioi vuonna 2018 Gilletten olevan maailman 32. arvokkain brändi. Lehti arvioi brändin arvoksi 17,1 miljardia Yhdysvaltain dollaria.
Viipurin lääni
Kunnat
Viipurin lääniin kuului 1930-luvun loppupuoliskolla kuusi kaupunkia (Viipuri, Kotka, Lappeenranta, Käkisalmi, Sortavala ja Hamina), neljä kauppalaa (Kouvola, Lauritsala, Koivisto ja Lahdenpohja) sekä 66 maalaiskuntaa.
Gillette
Synty ja ensimmäiset vuodet
Gillette-yhtiö juontaa juurensa 1800-luvun loppuvuosilta, jolloin yhdysvaltalainen kauppamatkustaja ja keksijä King Camp Gillette sai ajatuksen partahöylästä, jonka terät voisi hävittää niiden tylstyttyä. Tuolloisten partahöylien terät olivat käytännössä lyhyitä partaveitsen pätkiä, jotka piti teroittaa säännöllisesti nahkavyön avulla ja lähettää välillä ammattimiehen hiottavaksi. Kipinän kertakäyttöisen terän keksimiseen Gillette sai kruunukorkin keksijältä William Painterilta, jonka yhtiön markkinoijana Gillette tuolloin työskenteli. Gillette oli patentoinut useita keksintöjä, mutta mikään niistä ei tuottanut rahaa. Painter kehotti Gilletteä keksimään jotain kruunukorkin tapaista kertakäyttöistä.
Idean kehittäminen toimivaksi malliksi ja patenttitoimistolle kelpaavaksi piirustukseksi vei kuusi vuotta. Gillettellä oli vaikeuksia löytää ketään joka kykenisi kehittämään toimivan menetelmän terien valmistamiseen ohuesta teräslevystä mutta löysi lopulta MIT:n yliopistossa kemistin tutkinnon suorittaneen William E. Nickersonin. Pian tämän jälkeen vuonna 1901 Gillette ja muut hankkeessa mukana olleet perustivat yhtiön nimeltä American Safety Razor Company. Yhtiöllä oli aluksi rahoitusvaikeuksia, mutta lopulta Gilletten vanha ystävä John Joyce sijoitti yhtiöön tuotantokaluston rakentamiseen tarvittavan summan. Tuotanto alkoi hitaasti vuonna 1903, mutta seuraavana vuonna Nickerson onnistui uuden terien hiontakoneen valmistuksessa ja myyntiluvut moninkertaistuivat. Yhtiö myi ensimmäisen toimintavuotensa aikana 51 partahöylää ja 168 terää, mutta toisena vuonna myynti nousi 90 884:ään höylään ja 123 648:aan terään. Yhtiö laajensi tuotantoa nopeasti myös Yhdysvaltojen ulkopuolelle. Vuonna 1905 yhtiö perusti myyntitoimiston Lontooseen ja partaterätehtaan Pariisiin, ja vuonna 1906 yhtiöllä oli tehdas myös Kanadassa, myyntioperaatio Meksikossa sekä Saksan kautta toimiva Euroopan jakeluverkosto.
Ensimmäinen maailmansota ja 1920-luku
Korkean hinnoittelunsa johdosta yhtiön myyntiluvut kasvoivat maltillisesti vuodesta 1908 vuoteen 1916. Parran leikkuuttaminen parturilla ja sen leikkaaminen itse partaveitsellä olivat yhä suosittuja tapoja yhdysvaltalaisten keskuudessa eikä kahden päivän sänkikään ollut epätavallinen näky. Tämä muuttui Yhdysvaltojen julistettua sodan keskusvaltoja vastaan vuonna 1917. Yhdysvaltain asevoimien säännöstöt vaativat tuolloin sotilaita hankkimaan omat parranajovälineensä ja sodan julistusvuonna yhtiö myi 1,1 miljoonaa partahöylää. Yhtiö markkinoi partahöyläänsä suunnittelemalla maavoimien ja laivaston tunnuksin koristellun partahöyläkotelon ja myi huomattavasti kilpailijoitaan AutoStropia ja Eversharpia enemmän. pienoiskuva|Khaki-setti, yksi Gilletten kahdesta Yhdysvaltain maavoimille valmistamasta partahöyläsetistä Vuonna 1918 Yhdysvaltain asevoimat alkoi jakaa Gilletten parranajovälineitä jokaiselle asevelvolliselle. Myyntiluvut nousivat 3,5 miljoonaan partahöylään ja 32 miljoonaan terään. Tämän seurauksena miljoonat nuoret miehet tottuivat ajamaan partansa päivittäin Gilletten höylällä. Yhtiö hyödynsi tätä markkinoinnissaan sodan päätyttyä ja kannusti sanoma- ja aikakauslehtimainoksissaan kotiutuneita sotilaita pitämään kiinni asevoimissa omaksumastaan tavasta.
Gilletten alkuperäisen partahöylän patenttisuoja oli loppumassa vuoden 1921 marraskuussa joten pysyäkseen tulevia kilpailijoitaan edellä yhtiö toi markkinoille uuden New Improved -nimisen partahöylän ja vaihtoi hinnoitteluaan kilpailukykyisemmäksi. Alkuperäisen partahöylän nimeksi annettiin Old Type ja sen hinta alennettiin aiemmasta viidestä dollarista yhteen dollariin, mikä teki siitä tarpeeksi edullisen hankinnan myös alempiin tuloluokkiin kuuluville. Tämän seurauksena Gilletten terämarkkinat laajenivat huomattavasti ja yksikkömyynti kymmenkertaistui vuodesta 1917 vuoteen 1925. Yhtiö laajensi myös toimintaansa Yhdysvaltojen ulkopuolella heti sodan loputtua: Lontoossa avattiin New Improved -höyliä valmistava tehdas ja yhtiö perusti tusinoittain myyntitoimistoja ja tytäryhtiöitä Eurooppaan ja muualle maailmaan.
Gillette koki takaiskun vuosikymmenen lopulla sen kilpailijan AutoStropin haastaessa yhtiön oikeuteen patenttirikkomuksesta. Asia sovittiin oikeuden ulkopuolella ja Gillette lupautui ostamaan AutoStropin 310 000:lla äänestysoikeudettomalla Gilletten osakkeella. Ennen kaupan toteutumista AutoStropin määräämässä tilintarkastuksessa kävi kuitenkin ilmi että Gillette oli liioitellut myyntilukujaan ja tuottojaan usean vuoden ajan ja maksanut bonuksia yhtiöjohdolle näiden myyntilukujen perusteella. AutoStrop lupasi toteuttaa kaupan tästäkin huolimatta mutta vaati suuren määrän etuoikeutettuja osakkeita äänioikeudettomien osakkeiden sijaan. Yritysfuusio toteutui vuonna 1930 ja teki AutoStropin johtajasta Henry Gaismanista Gilletten enemmistöomistajan.
Hip hei hutsu!
Arvioita
Turun Sanomien Päivi Valotien mielestä Hip hei hutsu! jättää kevyesti taakseen silkkaa romanttista hölynpölyä tai vahingoniloista huumoria tarjoilevan Hollywood-teiniviihteen. Hänestä sen suurin ansio on muistuttaa katsojaa ihan oikeista epäkohdista, ”koulukiusaamisesta yleensä ja erityisesti naisille asetuista ristiriitaisista vaatimuksista niin ulkonäön kuin käyttäytymisenkin suhteen sekä epätasa-arvoisesta ja seksistisestä kaltoinkohtelusta, johon tytöt törmäävät jatkuvasti tasa-arvoisiksi kuvitelluissa Pohjoismaissakin.”
Gillette
1930-luku ja toinen maailmansota
pienoiskuva|1930-luvulla valmistettu Gilletten partahöylä ja paketti Blue Blade -partateriä. 30-luvun lama-aika heikensi Gilletten kotimaan markkina-asemaa huomattavasti. Yhtiön osuus Yhdysvaltain markkinoista tippui alle 50:een prosenttiin kuluttajien ostaessa kilpailevien valmistajien teriä ja käyttäessä samaa terää pidemmän ajan. Gillette joutui ensimmäistä kertaa kilpailemaan hinnassa kilpailevien terävalmistajien kanssa, mikä johti terien laadun huonontumiseen yhtiön venyttäessä tuotantokalustoaan. Vuonna 1932 yhtiö pyysi mainoksessaan anteeksi teriensä laskenutta tasoa ja toi samalla markkinoille uuden, laadukkaamman partaterän nimeltä Blue Blade. Gillette kehitti myös Brushless Shaving Cream -parranajovoiteen ja toi viimeisinä lamavuosina markkinoille myös sähkökäyttöisen partakoneen joka kuitenkin vedettiin pian myynnistä.
Gillette toi vuonna 1938 markkinoille halvemman Thin Blade -partaterän, joka oli painoltaan noin puolet aikaisemmasta Blue Blade -terästä. Halpojen tuotteiden ja hiiliteräksen puutteen ansiosta ohuemmasta terästä tuli lama- ja sotavuosien ajaksi paljon edeltäjäänsä suositumpi. Yhtiö alkoi panostaa huomattavasti markkinointiin yhdysvaltalaisissa urheilutapahtumissa sen huomattua, että sen mainonta World Series -baseballtapahtumassa nosti myyntilukuja yli kaksi kertaa odotettua enemmän.
Vaikka kilpailu oli kovaa kotimaisilla markkinoilla, Gilletten ulkomaan tytäryhtiöt alkoivat ylittää Yhdysvalloista kertyvät liikevoitot. AutoStropin terätehdas Brasiliassa mahdollisti yhtiön laajentumisen Latinalaiseen Amerikkaan, Englannissa AutoStropin ja Gilletten toiminnot yhdistettiin saman katon alle ja yhtiö rakensi uuden terätehtaan Lontooseen. Gilletten Berliinin tehdas valmisti vuonna 1937 40 prosenttia Saksan 900:sta miljoonasta terästä ja piti hallussaan 65-70:tä prosenttia Saksan terämarkkinoista. Kaksi kolmasosaa Gilletten vuoden 1937 tuotoista tuli ulkomaan operaatioista ja seuraavana vuonna - jolloin yhtiön Yhdysvaltain markkinaosuus tippui 18 %:iin - yhtiön 2,9 miljoonan dollarin voitot tulivat lähes kokonaan ulkomaan operaatioista.
Toisen maailmansodan syttyminen vähensi Gilletten höylä- ja terätuotantoa sekä Yhdysvalloissa että muualla maailmassa. Sodan seurauksena monet markkina-alueet sulkeutuivat, Saksan ja Japanin joukot pakkolunastivat yhtiön ulkomaan tehtaita ja tuotantokalustoa ja yhtiön Lontoon ja Bostonin tehtaat valjastettiin osittain asetuotantoon. Vuonna 1942 Gillette määrättiin kohdistamaan yhtiön koko partahöylätuotanto ja suurin osa terätuotannosta Yhdysvaltain asevoimille. Sodan loppuun mennessä varusmiehille oli jaettu 12,5 miljoonaa partahöylää ja puolitoista miljardia partaterää. Gillette avusti asevoimia myös sotilastiedustelussa valmistamalla yhdysvaltalaisille vakoojille tarkkoja kopioita saksalaisista partateristä jotteivät vakoojien parranajovälineet paljastaisi heitä. Yhtiö valmisti myös magneettisia, kompassina toimivia partateriä sekä karttoja ja rahaa kahvansa sisällä pitäviä partahöyliä yhdysvaltalaisia sotavankeja vapauttamaan pyrkiville tiedustelujoukoille.
Sodasta toipuminen ja liiketoiminnan monipuolistuminen
Sodan jälkeisinä vuosina Gillette pyrki lisäämään tuotantoa mahdollisimman nopeasti modernisoimalla Yhdysvaltojen ja Englannin tehtaidensa tuotantokalustoa, laajentamalla useiden tehtaidensa tuotantokapasiteettia ja avaamalla sodan aikana suljettuja tehtaita. Yhtiö rakensi uuden tehtaan Sveitsiin ja alkoi valmistaa teriä Meksikossa. Myyntiluvut nousivat 50 miljoonaan dollariin vuonna 1946 ja vuonna 1947 yhtiö myi yhteensä miljardi partaterää. Gilletten osuus terämarkkinoista ohitti 50 prosenttia vuonna 1950. Yhtiö päivitti ja joissain tapauksissa siirsi useita vanhempia tehtaitaan Euroopassa 1950-luvulla. Mm. Pariisin tehdas siirrettiin lähellä Sveitsin rajaa sijaitsevaan Annecyn kaupunkiin. pienoiskuva|Gillette Super Speed -partahöylä ja Blue Blade -teriä partateräkotelossa. Yhtiö toi markkinoille sodan aikana kehittämänsä partateräkotelon jonka avulla partaterän sai liu-utettua kotelosta höylään koskematta teroitettua puolta. Kotelo oli suunnattu kilpailevan yhtiön Schickin Injector-partahöyliä silmällä pitäen. Vuonna 1947 Gillette julkaisi uuden Gillette Super Speed -partahöylän, mikä oli yhtiön ensimmäinen uusi partahöylä sitten vuonna 1938 julkaistun Tech-partahöylän.
Vuonna 1948 Gillette osti kotipermanentteja myyvän The Toni Companyn ja laajensi myöhemmin muihinkin naisille suunnattuihin tuotteisiin kuten shampoisiin ja hiuskiinteisiin, ja vuonna 1955 yhtiö osti uudelleen täytettäviä kuulakärkikyniä valmistavan Paper Maten. Gillette toi myös vuonna 1960 markkinoille Right Guard -aerosolideodorantin ja osti kertakäyttöisiä sairaalatarvikkeita valmistavan Sterilon Corporationin vuonna 1962.
Televisiomainonnalla oli suuri merkitys Gilletten sodanjälkeiselle kasvulle Yhdysvalloissa. Yhtiö aloitti TV-mainonnan vuonna 1944 ja käytti vuonna 1950 kuusi miljoonaa dollaria kuuden vuoden yksinoikeuteen World Series-baseballottelusarjan sponsorina. 50-luvun puolivälissä yhtiö käytti 85 prosenttia markkinointibudjetistaan televisiomainontaan. Gillette mainosti myös Toni-tuotesarjaa sponsoroimalla Arthur Godfreyn TV-sarjan Arthur Godfrey & His Friends ja vuoden 1958 Miss America -kauneuskilpailun ja sen voittajan. pienoiskuva|thumbtime=13|pysty=0.9|vasen|Gilletten Blue Blade -partaterien TV-mainos 1950-luvulta. Vaikka Gilletten välitön prioriteetti sodan jälkeen oli kotimaan kysynnän tyydyttäminen ja myöhemmin kotimaan liiketoiminnan monipuolistaminen, yhtiö pyrki laajentumaan kasvupotentiaalia osoittaville ulkomaan markkinoille kuten Latinalaiseen Amerikkaan ja Aasiaan. Kylmä sota kuitenkin sulki monia otollisia markkina-alueita Venäjällä, Kiinassa, Itä-Euroopassa, Lähi-idässä, Kuubassa ja osissa Aasiaa ja rajoitti toimintaa muualla. Yhä useammat valtiot vaativat ulkomaisilta yrityksiltä osittaista paikkallista omistusta hintana markkinoille pääsystä tai toiminnan jatkumisesta. Euroopan ja kotimaan markkinoiden ulkopuolella Gillette käytti aikaa ja rahaa tuotanto- ja jakeluverkostojen rakentamiseen sillä yhtiö arvioi että lopulta markkinat vapautuisivat ja nationalistiset rajoitukset poistuisivat, mikä mahdollistaisi voimakkaan laajentumisen uusille markkinoille. 1960-luvun lopulla yhtiö mm. aloitti menestyksekkään minitehdashankkeen Malesian valtion kanssa 40 prosentin omistuksella ja perusti tehtaan Iraniin 51 prosentin valtio-omistuksella. Iranin tehdas oli yksi Gilletten suurimmista ja nykyaikaisimmista tehtaista Iranin vuoden 1979 vallankumoukseen saakka, jolloin ajatollah Ruhollah Khomeini nousi valtaan. Uusi hallinto näki länsimaalaiset yritykset uhkana ja Gillette joutui vetäytymään maasta.
Super Blue ja Wilkinson-shokki
pienoiskuva|Gillette Travel Tech -partahöylä ja paketti Gillette Super Stainless -partateriä matkarasiassa. Vuonna 1960 Gillette toi markkinoille Super Blue -partaterän, yhtiön ensimmäisen huomattavasti parannellun partaterän sitten 30-luvun Blue Bladen. Uuden terän silikonipinnoitus vähensi yhtiön laboratoriotesteissä partakarvojen tarttumista terään ja oli näin huomattavasti miellyttävämpi käyttää kuin pinnoittamattomat terät. Super Blue oli menestys ja myi enemmän kuin Blue Blade ja Thin Blade -partaterät yhteensä. Vuoden 1961 loppuun mennessä Gilletten osuus kaksipuolisten partaterien markkinoista nousi yli 90 %:iin ja 70 %:iin kaikista partateristä.
Dragnet
Dragnetin pohjalta on tehty myös kolme elokuvaa. Sekä vuonna 1954 tehdyssä ensimmäisessä elokuvassa ja 1966 tehdyssä televisioelokuvassa pääosassa esiintyi Jack Webb, joka myös ohjasi molemmat elokuvat. Kolmas elokuva oli komediallinen ja sen ohjasi Tom Mankiewicz vuonna 1987. Elokuvan pääosissa esiintyivät Dan Aykroyd Joe Fridayna ja Tom Hanks Pep Streebekinä.
Gillette
Super Blue ja Wilkinson-shokki
Gillette ei halunnut tuoda omia ruostumattomasta teräksestä valmistettuja teriään markkinoille; Super Blue oli tuottanut yhtiölle suurta voittoa ja sen korvaaminen pidempikestoisella terällä olisi pienentänyt liikevoittoa. Lopulta yhtiö päätyi suurempaa vahinkoa välttääkseen tuomaan omat Gillette Stainless -teränsä markkinoille elokuussa 1963, noin vuosi Wilkinsonin jälkeen. Gilletten osuus maailmanlaajuisista kaksipuolisten partaterien markkinoista tippui tapauksen johdosta 90 %:sta 70 %:iin.
Kaksi vuotta Gillette Stainless -terien julkaisun jälkeen yhtiö toi markkinoille paremmasta terässeoksesta valmistetun ja kestävämpää pinnoittetta käyttävän Super Stainless -partaterän. Terä tunnettiin Euroopassa nimellä Super Silver. Samana vuonna yhtiö julkaisi myös Techmatic-partahöylän, jonka rullaksi muotoiltua terää kelattiin käytettäväksi sitä mukaa kun terä tylstyi.
Super Blue -terien menestys oli yhtiölle käännekohta jonka aikana kemiasta tuli Gillettelle yhtä tärkeä osa terien valmistusta kuin metallurgiasta. Terien pinnoitus oli Gilletten yhdysvaltalaisten ja britannialaisten tutkijoiden yhteistyön tulos. Wilkinson-jupakan seurauksena tuolloinen Gilletten hallituksen puheenjohtaja Carl Gilbert lisäsi yhtiön tutkimus- ja tuotekehitysbudjettia, rakennutti uuden tutkimuskeskuksen Rockvilleen Marylandin osavaltiossa ja rohkaisi Britannian tutkimustoiminnan laajentamista.
Trac II
Gilletten ensimmäisen kaksiteräisen höylän kehitys alkoi yhtiön Englannin laboratoriossa Readingissa vuonna 1964. Tuolloin uusi työntekijä Norman C. Welsh teki kokeita kahta terää käyttävillä partahöylillä ja löysi ilmiön jota hän kutsui hystereesiksi: terän kohdatessa partakarvan se venytti karvaa ulos karvatupesta ennen leikkaamista ja mikäli toinen terä ehti karvan kohdalle tarpeeksi nopeasti, se kykeni leikkaamaan karvan vieläkin lyhyemmäksi ennen sen vetäytymistä takaisin tuppeen. Welsh kollegoineen työskenteli lähes yksinomaan Atra-nimisen kaksiteräisen höylän parissa kuuden vuoden ajan. Atra-höylässä oli kaksi vastatusten sijoitettua terää jotka leikkasivat partakarvoja ajajan liikuttaessa höylää ihollaan jynssäävin liikkein ylös ja alas.
Atra oli useissa kuluttajatesteissä osoittautunut tuolloisia partahöyliä – kuten Techmaticia – paremmaksi, mutta yhtiön markkinointipäälliköiden huolena oli että kuluttajat vieroksuisuvat uuden parranajotavan oppimista. Vaikka pakkaus- ja tuotantokalusto oli jo lähes valmis Atran massatuotantoa varten, yhtiö päätti vuoden 1970 puolivälissä suunnata resurssinsa Atran varjoon jääneen partahöyläprojektin kehittämiseen. Rex-niminen höylä ajoi parran perinteisin parranajoliikkein ja käytti hyväkseen kahta terää ja hystereesiä aivan yhtä hyvin kuin Atra. Projektilla tosin oli useita ratkaisemattomia suunnitteluongelmia liittyen sekä itse tuotteeseen että sen valmistamiseen. Bostonin Warren Nissen teki tuotesuunnittelun, Readingin Ted Pomfret selvitti terien sijoittelugeometrian ja Bostonin Frank Dorion korjasi höylän kokeellisia versioita piinanneet tukkeutumisongelmat. Pomfret myös matkusti Bostoniin useita kertoja auttamaan tuotantokaluston suunnittelussa. Rex-projekti onnistui, Atra hylättiin ja Gillette toi markkinoille Trac II:ksi nimetyn ensimmäisen kaksiteräisiä teräkasetteja käyttävän partahöylänsä syksyllä 1971. Trac II valtasi suurimman osan kalliimpien partahöylien markkinoista ja päihitti Wilkinson Swordin joitain kuukausia aikaisemmin Yhdysvalloissa julkaiseman yksiteräisiä teräkasetteja käyttävän partahöylän.
Kertakäyttöisten höylien haaste
Vuonna 1974 ranskalainen Société Bic SA toi markkinoille maailman ensimmäisen kertakäyttöisen partahöylän. Höylä julkaistiin ensin Kreikassa missä se myi hyvin, minkä jälkeen se tuotiin markkinoille Italiassa ja useissa muissa Euroopan maissa. Gillette kiirehti suunnittelemaan omaa kertakäyttöhöylänsä ennen kuin Bic ehtisi tuomaan tuotteensa Yhdysvaltain markkinoille. Yhtiö suunnitteli Bicin kaltaisen yksiteräisen höylän joka kuitenkin hylättiin pian; yhtiö päätyi kaksiteräiseen höylään joka oli käytännössä siniseen muovikahvaan valettu Trac II -teräkasetti. Gillette julkaisi kilpailevan kertakäyttöhöylänsä Yhdysvalloissa vuonna 1976 nimellä Good News, noin vuosi ennen Bicin saapumista maahan, ja onnistui saavuttamaan kotimaan markkinajohtajuuden ja pitämään sen Bicin ja muiden kilpailijoiden tuotteiden saapuessa markkinoille. Good News julkaistiin Euroopassa useilla eri nimillä ja saavutti yhtäläisen ja jopa suuremman suosion kuin Bicin höylä. Gillette toi höylän nopeasti markkinoille muillakin tärkeillä markkina-alueilla joihin Bic ei ollut ehtinyt laajentua, kuten Latinalaisessa Amerikassa jossa höylä tunnettiin nimellä Prestobarba. Yhtiö käytti Latinalaisessa Amerikassa hyväkseen ns. kannibalisointistrategiaa tuomalla kertakäyttöhöylänsä markkinoille useassa markkinasegmentissä: laajalti mainostetun Prestobarban rinnalla sama höylä tuotiin markkinoille eri nimillä – mm. Permasharp Meksikossa ja Probak Brasiliassa – ja ne hinnoiteltiin vähintään 10–15 prosenttia Prestobarbaa alemmaksi. Halvemmat höylät eriytettiin sinisestä Prestobarbasta myös valmistamalla ne keltaisesta muovista, minkä lisäksi niitä ei mainostettu. Strategia toimi ja myöhemmät markkinatulokkaat eivät onnistuneet saamaan suurta jalansijaa. Strategian osoittauduttua toimivaksi Gilletten tytäryhtiöt Venäjällä, Puolassa ja useilla Aasian ja Lähi-idän markkina-alueilla ryhtyivät käyttämään samaa strategiaa.
Vaikka Gillette onnistui säilyttämään markkinajohtajuutensa Biciä ja muita kilpailijoita vastaan, kertakäyttöhöylien suuri suosio, niiden teräkasetteja kalliimmat valmistuskustannukset ja hintakilpailu pienensivät yhtiön liikevoittoja. Vuoteen 1980 mennessä kertakäyttöhöylien osuus maailmanmarkkinoista oli noussut 27 prosenttiin yksikkömyynnistä ja 22 prosenttiin kokonaistuotosta. John W. Symons otti asiakseen suunnanmuutoksen ajamisen noustuaan Gilletten Euroopan liiketoimintayksikön johtajaksi vuonna 1979. Symonsin mukaan ongelma ei ollut yhtiön markkinaosuus – Euroopassa 70 prosenttia kokonaismarkkinoista, mikä oli parempi kuin Yhdysvalloissa – vaan sen keskittyminen kertakäyttöhöylämarkkinoilla kilpailemiseen parempaa voittoa tuottavien teräkasettihöylien kustannuksella. Symons vähensi kertakäyttöhöylien markkinointibudjettia Euroopassa ja värväsi mainostoimisto BBDO:n Lontoon toimiston laatimaan mainoskampanjan joka saisi miehet tuntemaan parhaan mahdollisen ajokokemuksen ja -tuloksen saamisen tärkeäksi ja miehekkääksi. Uusi markkinointistrategia yhdistettynä kulujen vähentämiseen ja tuotannon keskittämiseen käänsi Euroopan liikevoiton nousuun. Euroopan alue tuotti 96 miljoonaa dollaria liikevoittoa vuonna 1985, kun kaksi vuotta aiemmin luku oli ollut 77 miljoonaa.
Vuonna 1980 Gillette toi markkinoille Atra-nimisen kaksiteräisen partahöylän jossa oli kääntyvä pää. Atra nousi ensimmäisenä vuotenaan markkinajohtajaksi Yhdysvalloissa ja ajan mittaan myös Euroopassa. Atra tunnettiin Euroopassa nimellä Contour.
Tuotehistoria
pienoiskuva|Messinkipäällysteinen Old Type -partahöylä 1920-luvun paikkeilta.
pienoiskuva|Thin Blade -partateräpaketteja.
pienoiskuva|Gilletten vuonna 1998 markkinoille tuoma Gillette Mach3.
Kritiikkiä
Vuonna 2003 Gilletteä syytettiin ylihinnoittelusta investointipankki Morgan Stanleyn julkaistua raportin, jonka mukaan Gillette oli ennen Mach3-partahöylänsä julkaisua vuonna 1998 nostanut vanhojen Sensor ja Sensor Excel -tuotteidensa hintoja noin prosentilla per vuosi. Mach3:n julkaisun jälkeen hinnat olivat raportin mukaan nousseet noin kuusi prosenttia per vuosi, mikä oli lähes kaksi kertaa inflaation verran. Gillette kiisti nostaneensa hintoja inflaatiota enemmän ja puolusti hinnoitteluaan sillä, että yhtiö oli käyttänyt 10 vuotta ja 750 miljoonaa Yhdysvaltain dollaria Mach3:n kehittämiseen ja kahden tehtaan tuotantokalustoihin.
Vuonna 2005 Gilletten tuolloinen kilpailija Schick toi Connecticutin piirioikeuteen siviilikanteen, jossa se syytti Gilletteä valheellisten väittämien esittämisestä M3Power-partahöylänsä mainonnassa. Oikeus totesi Gilletten TV-mainoksessa näytetyn animaation jossa paristokäyttöisen partahöylän värähtelyt saavat partakarvat suoristumaan olevan harhaanjohtava ja epätosi. Oikeus käsitteli myös mainoksessa esitettyä väitettä siitä, että värähtelyt saavat partakarvat ulkonemaan ihosta, mutta kummankaan yhtiön oikeudelle esittämät tutkimukset ja asiantuntijalausunnot eivät olleet riittäviä näyttämään väitteen olevan epätosi. Todisteiden puutteesta huolimatta oikeus kuitenkin totesi väitteen olevan kyseenalainen. Gilletteä vastaan nostettiin samoja mainosväittämiä koskeva, sekä Yhdysvalloissa että Kanadassa nostetuista syytteistä koostuva ryhmäkanne, jonka yhtiö sopi vuonna 2010.
Brittiläinen sanomalehti Daily Mail raportoi vuonna 2009 Britannian kuluttajansuojajärjestö OFT:n tutkivan Gilletten omistavaa Procter & Gamblea ja Gilletten tuotteita myyviä vähittäiskauppiaita hintakartellista. Lehti kritisoi myös Gilletten terien hinnoittelua: partateräteollisuuden sisäpiiriläinen kertoi lehdelle yhden Gillette Fusion Power -partateräkasetin valmistushinnan olevan enintään 5 Englannin penniä ja pakkausmateriaalin 2 penniä lopullisen vähittäismyyntihinnan ollessa 2,43 puntaa per teräkasetti.
Populaarikulttuurissa
Gilletten moniteräisiä partahöyliä on kritisoitu parodian ja satiirin keinoin yhtiön ensimmäisestä moniteräisestä höylästä alkaen. Vuonna 1975 yhdysvaltalainen viihdeohjelma Saturday Night Live esitti sketsissään kolmiteräisen ”Triple-Trac” -partahöylän joka parodioi Gilletten kaksiteräistä Trac II -partahöylää. Vuonna 2000 ohjelma parodioi Gilletten Mach3-partahöylää fiktiivisellä ”Platinum Mach 14” -partahöylällä. Myös Mad TV -sketsiohjelma parodioi Mach3-höylää omassa sketsissään. Uutissatiirisivusto The Onion julkaisi Mach3:a satirisoivan artikkelin otsikolla ”Fuck Everything, We're Doing Five Blades” vuonna 2004, lähes kaksi vuotta ennen Gilletten viisiteräisen Fusion-partahöylän julkaisua.
Akrobatia
thumb|[[Kontortionisti|Notkeusakrobaatti makaa rinnallaan ja on taivuttanut jalkansa takakautta eteen.]] Akrobatia on taituruus- ja sirkusvoimistelua.
Akrobatia voidaan luokitella esimerkiksi tasapaino-, voima-, notkeus-, pari- ja ryhmäakrobatiaan. Tasapainoakrobatiaa tehdään sekä jaloilla että käsillä, usein erilaisten välineiden päällä, esimerkiksi rola bolalla tai yksipyöräisellä. Yleensä on kyse käsinseisonnasta. Toisinaan tasapainoillaan joitakin esineitä, mikä on kuitenkin lähempänä jongleerausta.
Niin kutsuttu permantoakrobatia on samantapaista kuin telinevoimistelussa. Siihen kuuluu muun muassa kärrynpyöriä, puolivoltteja ja kokovoltteja. Joskus voltteja tehdään myös erilaisilta välineiltä, esimerkiksi vippilaudalta tai keinusta.
Ryhmäakrobatia sisältää erilaisia ihmispyramideja ja heittoakrobatiaa, jolloin osa ryhmästä heittää ilmaan yhtä (kuten monet cheerleaderit). Pariakrobatiassa kaksi ihmistä tekee yhdessä erilaisia temppuja. Akrobatian huiput ovat perinteisesti tulleet Kiinasta ja Venäjältä.
Wallander: Jokeri
Jokeri on ruotsalainen rikoselokuva vuodelta 2006. Se on Wallander-elokuvasarjan kahdestoista osa.
Ratsupalvelus
Ratsupalvelus oli alun perin joidenkin tilojen tai niiden omistajien tehtäväkseen ottama ratsumiehen (ratsusotilaan) varustaminen kruunun palvelukseen, mikä tietyin edellytyksin oikeutti verovapauteen. Tällä yleensä tarkoitetaan ennen ruotujakolaitosta tapahtunutta ratsupalvelusta, jonka varhaisin tunnettu vahvistaminen tapahtui vuosina 1279–1280 Alsnön säännössä. Täten esimerkiksi 1300-luvun puolivälissä ratsupalvelukseen ilmoittautunut talonpoika sai verovapauden tilaansa. Tällaista etua nauttineita on myöhemmin nimitetty rälssimiehiksi. Näin kruunu sai kipeästi tarvitsemiaan ratsusotilaita. Ratsupalvelu oli kallista, koska siinä edellytettiin raskaita ritarivarusteita.
Eugene (Oregon)
Eugene on kaupunki Oregonin osavaltiossa Yhdysvalloissa. Kaupunki on Lanen piirikunnan keskus ja Portlandin jälkeen osavaltion suurin kaupunki. Eugenen asukasluku oli vuoden 2020 väestönlaskennan mukaan 174 753 ja sen suuremmalla metropolialueella oli vuoden 2010 väestönlaskennan 351 715 asukasta. Kaupunki on perustettu vuonna 1846 ja alueen talouden merkittävin tekijä on ollut metsäteollisuus.
Maantiede
Eugene sijaitsee Oregonin osavaltion länsiosassa Willamettejoen varrella. Heti Eugenesta itään sijaitsee Springfieldin kaupunki, joka on osa Eugenen metropolialuetta. Matkaa Portlandin kaupunkiin pohjoisessa on noin 160 kilometriä. Maantieteellisesti kaupunki on Tyynen valtameren ja Kaskadien vuoriston väliin jäävän alueen puolivälissä.
Talvisin Eugenen seudun säähän vaikuttavat lämpimät tuulet lounaasta. Kesällä ilmastoa puolestaan jäähdyttävät tuulet luoteesta. Suurin osa vuosittaisesta sadannasta ajoittuu loka- ja toukokuun väliselle ajalle.
Historia
thumb|vasen|Eugene Skinnerin mökki. Ennen eurooppalaistaustaisten siirtolaisten saapumista nykyisen Eugenen aluetta asuttivat kalapuya-intiaanit. Paikalliset alkuperäisasukkaat tunsivat läheisen vuoren nimellä  Ya-po-ah ja vuonna 1846 Eugene F. Skinner perusti paikalle siirtokunnan, joka kaavoitettiin vuonna 1852. Kaupungin kehitystä sen alkuperäisellä paikalla vaikeuttivat sateet, joiden mukaan paikka sai lempinimen Skinner’s Mudhole. Kaupunkia siirrettiin korkeampaan maastoon ja vuonna 1853 perustajansa mukaan nimetystä kaupungista tuli Lanen piirikunnan keskus. Vielä samana vuonna Eugeneen perustettiin alueen ensimmäinen postitoimisto ja vuonna 1876 perustettiin Oregonin yliopisto. Hallinnollisesti Eugenesta tehtiin kaupunki vuonna 1862.
Eugenesta liikennöitiin Portlandiin höyrylaivoilla aina vuoteen 1871 saakka, jolloin kaupunkiin vedettiin Oregon & California Railroad -rautatie. Metsäteollisuudesta muodostui merkittävä tulonlähde ja kaupunkiin perustettiin esimerkiksi sahoja ja laatikkotehtaita. Yhdysvaltain sisällissodan lopussa kaupungin asukasluku oli 1 200. Kaupungin asukasluku kasvoi etenkin 1900-luvulla. Vuonna 1967 sen asukasluku oli 51 000 ja vuonna 1980 jo 275 000. Sittemmin kasvu hidastui metsäteollisuuden vaikeuksien myötä.
Talous
thumb|Oregonin yliopiston Johnson Hall. Metsäteollisuus kuuluu edelleen Eugenen merkittävimpiin talouden aloihin. Eugene ja sen lähialue on kuulunut Yhdysvaltojen suurimpiin havupuu- ja vanerintuotantoalueisiin. Metsäteollisuuden ohella suuri merkitys on lähialueen maataloudella ja kaupungin oppilaitoksilla. Talouden suurempien osa-alueiden lisäksi Eugenessa on esimerkiksi elintarviketeollisuutta ja muuta kevyttä teollisuutta. Eugene on myös Etelä-Oregonin vähittäis- ja tukkukaupan keskus. Oregonin yliopiston kampusalueen kahvilat, kirjakaupat ja taidenäyttelyt ovat houkutelleet matkailijoita.
Kotitalouksien keskimääräiset vuosittaiset ansiot Eugenessa aikavälillä 2012–2016 olivat 44 859 USD ja henkilöä kohden 27 167 USD. 23,1 % väestöstä eli köyhyysrajan alapuolella.
Väestö
Eugenen asukasluku oli vuoden 2020 väestönlaskennan mukaan 174 753. Kaupungin suuremmalla metropolialueella oli vuonna 2010 yhteensä 351 715 asukasta. Eugenen kaupungin asukkaista 82,2 % oli taustaltaan valkoisia, 1,4 % mustia tai afroamerikkalaisia, 0,7 % intiaaneja, 10,4 % latinoja mistä tahansa rodusta ja 4,4 % aasialaisia. 11,0 % kaupungin asukkaista puhui kotonaan jotakin muuta kieltä kuin englantia ja 7,4 % kaupungin asukkaista oli syntynyt ulkomailla.
Koulutus
Eugenessa sijaitsevia oppilaitoksia ovat esimerkiksi vuonna 1872 perustettu Oregonin yliopisto, vuonna 1895 perustettu Northwest Christian College ja vuonna 1965 perustettu Lane Community College.
Kulttuuri
Eugene on Willamettenlaakson kulttuurikeskus, ja kaupungissa toimii muun muassa Eugene Symphony, Eugenen balletti, Eugenen ooppera ja Very Little Theatre, joka on Yhdysvaltain vanhimpia yhteisöteattereita. Oregonin Bach-festivaalia on järjestetty Eugenessa vuodesta 1970. Kaupungin kulttuurirakennuksia ovat esittävien taiteiden Hult-keskus, Cuthbert Amphitheater ja The Shedd Institute. Oregonin yliopiston kampuksen ympäristössä on tunnettu boheemialue, jossa on kirjakauppoja, kahviloita ja taidegallerioita.
Eugenessa on kaksi sanomalehteä, The Register-Guard ja Eugene Weekly. Kaupungissa toimi vuonna 2022 myös kuusi televisioasemaa ja yli kymmenen radioasemaa.
Lyhtypallokala
Lyhtypallokala (Canthigaster epilampra) on pienikokoinen pallokala, jota näkee joskus meriakvaarioissa.
Nef-reaktio
250px|thumb|Yleinen esimerkki Nef-reaktiosta Nef-reaktio on kemiallinen reaktio, jossa primäärinen tai sekundäärinen nitroalkaani hydrolysoituu emäs- ja happokäsittelyn jälkeen aldehydiksi tai ketoniksi. Reaktio on saanut nimensä amerikansveitsiläisen kemistin John Ulric Nefin mukaan. Hän raportoi reaktion vuonna 1894. Nef-reaktiota käytetään yleisesti hiilihydraattien ja muiden luonnonaineiden synteeseissä.
Lyhtypallokala
Koko ja ulkonäkö
Lyhtypallokala kasvaa 12 cm pitkäksi. Sen vartalossa on ruskeansävyisellä pohjalla neonsinisiä pieniä pilkkuja. Kuono on terävä.
Nef-reaktio
Reaktion historiaa
Vuonna 1893 venäläinen kemisti Konovaloff raportoi, että nitroalkeenien käsitteleminen voimakkaalla emäksellä ja tämän jälkeen sinkillä etikkahappoliuoksessa muodosti karbonyyliyhdisteen ja amiinin seoksen. Vuotta myöhemmin Nef julkaisi oman tutkimuksensa, jossa nitroalkaaneja käsiteltiin ensin voimakkaalla emäksellä ja tämän jälkeen rikkihapolla, jolloin tuotteeksi muodostui karbonyyliyhdisteitä.
Lyhtypallokala
Alkuperä
Lyhtypallokala on peräisin Indopasifiselta merialueelta.
Käyttäytyminen
Lyhtypallokala elää luonnossa yksin tai pareittain. Akvaariossa se syö mahdollisesti altaassa olevia selkärangattomia, ja saattaa näykkiä muiden kalojen eviä.
Vesiolot ja ravinto
Lyhtypallokala syö selkärangattomia eläimiä: simpukoita, kotiloita ja äyriäisiä. Akvaariossa se syö lihapitoista ruokaa, ja on huolehdittava, että ruoassa on tarpeeksi kovia osia (esimerkiksi simpukan- ja katkaravunkuoria) jotta kalan hampaat kuluvat tasaisesti.
Tabatha Coffey
pienoiskuva|Tabatha Coffey vuonna 2012.Tabatha Coffey (s. 17. toukokuuta 1967 Surfers Paradise) on australialainen hiusstylisti, televisiopersoona, kirjailija ja yrittäjä. Hänet äänestettiin fanisuosikiksi Shear Genius -sarjassa vuonna 2007. Tämän jälkeen alkoi Bravolla hänen sarjansa Tabatha's Salon Takeover (Kaiken maailman kampaamot). Coffey tutustuu sarjassaan Los Angelesin ja New Yorkin huonosti menestyviin kampaamoihin ja selvittää, millä alueella niiden toiminnassa on puutteita. Neljännellä tuotantokaudella nimeksi vaihdettiin Tabatha Takes Over, ja samalla formaattia muutettiin siten, että neuvoja annetaan muillekin yrityksille kuin kampaamoille.
Coffey aloitti uransa kampaajana 14-vuotiaana Australiassa. Hän on avoimesti lesbo ja asuu kumppaninsa kanssa New Jerseyssä. Hän julkaisi muistelmateoksen It’s Not Really About the Hair: The Honest Truth About Life, Love, and the Business of Beauty (2011).
Pohjois-Pirkkala
thumb|250px|[[Pirkkalan kunnan jako vuonna 1922 Pyhäjärveä pitkin. Etelä-Pirkkala punaisella, Pohjois-Pirkkala sinisellä, sekä siitä Tampereeseen 1937 liitetty alue vaaleanpunaisella. Sininen alue oli vuosina 1938–1973 Nokian kauppalan alue, kunnes síihen liitettiin Suoniemen kunta.]]
Nuijamies
Nuijamies tarkoittaa seuraavia asioita:
Pohjois-Pirkkala
Pohjois-Pirkkala oli maalaiskunta, joka muodostui, kun Pirkkalan pitäjä jaettiin Etelä- ja Pohjois-Pirkkalaan 1. tammikuuta 1922. Seurakunta oli jakautunut kahtia jo 1921. Pohjois-Pirkkala käsitti pitäjää halkoneen Pyhäjärven pohjoispuoliset alueet, kuten Nokian, Siuron ja Pispalan taajamat. Pohjois-Pirkkala oli kuitenkin olemassa vain 15 vuotta, sillä 1. tammikuuta 1937 Tampereen esikaupunkialueena kehittynyt Pispala ympäristöineen liitettiin Tampereen kaupunkiin ja loppuosa Pohjois-Pirkkalasta muodosti kauppalan, joka otti seuraavana vuonna nimekseen Nokia. Etelä-Pirkkalan nimi lyheni samaan aikaan 1938 Pirkkalaksi.
Pohjois-Pirkkalan hajotessa 1936 se oli Hämeen läänin toiseksi suurin kunta (vain Tampere edellään). Kunnassa oli yhteensä 22 000 asukasta, joista 13 000 liitettiin Tampereeseen.