cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Suomen kuningaskuntahanke
Kiista alkaa
Tunnettuja kuningasvallan kannattajia olivat jo edellä lueteltujen ohella Suomen Berliinin-lähettiläs Edvard Hjelt, Tukholman-lähettiläs Alexis Gripenberg, Rafael Erich, Antti Hackzell, Hjalmar Procopé, E. N. Setälä ja Tekla Hultin. Tieteen ja taiteen parista kannattajaksi ilmoittautuivat muiden muassa Akseli Gallen-Kallela, Eero Järnefelt, Robert Kajanus, Volter Kilpi, J. J. Mikkola, Th. Rein, Eliel Saarinen, Jean Sibelius, Werner Söderhjelm, Maila Talvio ja Kyösti Wilkuna.
Yleiset perustelut
Monarkistit katsoivat monarkian ja saksalaisen kuninkaan olevan ennen kaikkea järjestely, jolla voitaisiin parhaiten turvata vallitseva yhteiskuntajärjestys sisäisiä uhkia sekä Suomen itsenäisyys ulkoisia uhkia vastaan.
Monarkistien mielestä tasavalta olisi merkinnyt valtiollista sekasortoa ja presidentiksi olisi mahdotonta saada sopivaa henkilöä. J. R. Danielson-Kalmarin mukaan valtiosääntökiistassa oli kyse valinnasta monarkian ja anarkian välillä. Kirjailija Volter Kilven mukaan taas ”Kansamme verissä on välitön monarkinen vaisto”.
Tasavaltalaiset pitivät monarkiaa ennen kaikkea taka-askeleena demokratian kannalta ja ulkomaista kuningasta epäkansallisena sekä mahdollisesti ruotsinkielisiä suosivana. Kuninkuus nähtiin yleensä vieraana ja Suomeen sopimattomana. Lisäksi hovin ylläpitämisen arveltiin tulevan valtiolle liian kalliiksi. Maalaisliitossa jopa uhkailtiin, että talonpojat nousisivat kapinaan kuningasta vastaan, sillä he eivät hyväksyisi yksinvaltaa. Talonpoikiin vedottaessa muistutettiin, että juuri he olivat muodostaneet sisällissodassa valkoisen armeijan pääosan.
Ulkopoliittiset perustelut
Syksyyn 1918 saakka Suomessa uskottiin yleisesti saksalaisten voittavan maailmansodan ja kohoavan uudeksi hallitsijakansaksi. Ympärysvalloista ei katsottu olevan Suomelle hyötyä. Kun liittolaisuutta Saksan kanssa pidettiin joka tapauksessa välttämättömänä, uskottiin Hohenzollern-sukuisella kuninkaalla olevan eniten vaikutusvaltaa saksalaisiin.
thumb|left|upright=0.5|Maalaisliiton johtaja [[Santeri Alkio.]]
Paasikivi totesi kirjeessään Hannes Gebhardille myös seuraavaa:
Itse asiassa myös tasavaltalaiset korostivat Saksan tuen tärkeyttä ja esiintyivät syksyyn 1918 saakka julkisuudessa saksalaismielisinä, mutta halusivat pitää Suomen ulkopolitiikan ja valtiomuodon erillisinä kysymyksinä. Tasavaltalaisten Saksa-myönteisyys lienee ollut ainakin osittain taktista. Toisaalta varsinkin maalaisliitossa oltiin oikeiston tavoin kiinnostuneita Itä-Karjalan liittämisestä Suomeen. Merkittävin ympärysvaltojen tukijana esiintynyt tasavaltalainen poliitikko oli nuorsuomalainen Rudolf Holsti. Kenraali Mannerheim taas tuki monarkismia, mutta vastusti saksalaissuuntausta ja erosi sotavoimien johdosta toukokuun lopussa.
Valtiosääntöopilliset perustelut
Suomessa katsottiin vuonna 1918 olevan edelleen periaatteessa voimassa vuoden 1772 hallitusmuoto, jota ei ollut missään vaiheessa kumottu perustuslainsäätämisjärjestyksessä. Monarkistien mukaan Suomi oli edelleen monarkia, jonka valtaistuin tulisi täyttää uudelleen. Oikeistossa ei tosin ollut vielä vuoden 1917 lopulla vedottu vanhan valtiosääntöön monarkian perusteluna, joten siihen tarttuminen vasta sisällissodan jälkeen oli jossain määrin jälkiviisasta. Vanhan hallitusmuodon 38 §:n mukaan hallitsijasuvun ”kuollessa sukupuuttoon” tuli säätyjen kokoontua valitsemaan uusi kuningassuku. Tilanne Suomessa rinnastettiin tähän, sillä Nikolai II oli luopunut vallastaan eikä kukaan hänen suvustaan ollut noussut valtaistuimelle. Säätyvaltiopäivien vastineena oli nyt eduskunta. Tosin keväällä 1917 Tokoin senaatti oli käytännössä tunnustanut Suomen suuriruhtinaan vallan siirtyneen Venäjän väliaikaiselle hallitukselle.
RKP ehdottikin sisällissodan jälkeen saman tien kuninkaanvaalia, mutta monarkistien enemmistö päätyi kuitenkin kesäkuun alussa sille kannalle, että olisi poliittisesti viisaampaa säätää uusi monarkistinen hallitusmuoto kuin vedota suoraan Ruotsin vallan aikaisiin lakeihin, joita tasavaltalaiset pitivät kiistanalaisina.
Tasavaltalaisten oli vaikea kiistää vuoden 1772 hallitusmuodon laillisuutta, mutta he katsoivat maan itsenäistymiseen liittyneiden poikkeusaikojen mahdollistaneen poikkeuksellisen valtiomuodon muutoksen. Itsenäisyysjulistuksen hyväksymistä eduskunnassa kutsuttiin ”joulukuun 6. päivän valtioteoksi” ja sen sanottiin ohittavan normaalin perustuslainsäätämisjärjestyksen. Koska eduskunta – mukaan lukien oman vastaesityksensä puolesta äänestäneet sosiaalidemokraatit – oli tuolloin yksimielisesti hyväksynyt tasavallan, olisi monarkian palauttaminen ollut sittenkin ”laitonta”. Näin tasavaltaisuus kytkettiin maan itsenäisyyteen.
Varsinkin hallitusmuodon 38 §:n voimassaolosta on myöhemmin esitetty erilaisia tulkintoja. Ajan arvostetuimmat valtiosäännön asiantuntijat Rafael Erich ja Robert Hermanson laativat kumpikin monarkistien tueksi pykälän käyttöä puoltavat muistiot, tasavaltalaiset taas kaivoivat esiin heidän ja Leo Mechelinin vanhoja lausuntoja, joissa kyseinen pykälä todettiin vuoden 1809 jälkeisessä tilanteessa ”käyttöön soveltumattomaksi”. Monarkistit taas saattoivat huomauttaa, että 38 § oli mainittu itsenäisyysjulistuksen perusteluissa ja että 15. marraskuuta 1917 itse Ståhlberg oli puolustanut korkeimman vallan siirtämistä eduskunnalle tähän pykälään vedoten.
Mielipiteenmuokkaus
Monarkistit perustivat toukokuussa 1918 omaksi propagandajärjestökseen Uuden Suomen Turvaamiskomitean, jonka ensimmäinen kokous pidettiin 22. toukokuuta. Tasavaltalaiset puolestaan perustivat Tasavaltalaisten keskusjärjestön 17. kesäkuuta. Kummallakin puolella pidettiin kokouksia, koottiin nimilistoja, jaettiin propagandalehtisiä ja lähetettiin eduskuntaan kirjelmiä ja lähetystöjä. Monarkistien jyrkkää linjaa edustanut aktivisti Hjalmar Procopé kirjoitti heinä–elokuun vaihteessa Berliinistä Suomen tiedustelupäällikkö Eino Suolahdelle suosituksen vakoilla tasavaltalaisten johtajia, jotta nämä saataisiin paljastettua ympärysvaltojen agenteiksi. Kiihkeän keskustelun aikana kummankin osapuolen näkemykset vastapuolesta muuttuivat hyvin halveksiviksi. Uuden Suomen Turvaamiskomitea toimi itsenäisyysaktivismin jatkeena, ja sitä tuki myös aktivistien vanha peitejärjestö Uusi Metsätoimisto. Uuden Suomen Turvaamiskomitean puheenjohtajana toimi Hugo Suolahti ja Tasavaltalaisten keskusjärjestön puheenjohtajana Oskari Mantere. Luonnollisesti myös oikeistolehdistö puolsi monarkiaa. Muun muassa Suomen Kuvalehti esitteli elo–syyskuussa ahkerasti kuningasehdokkaita.
Monarkialla oli vahva kannatus kirkon, upseeriston, pääomapiirien, ylimmän virkakunnan sekä tiedemiesten parissa. Yleisesti sivistyneistön ja keskiluokan arvellaan tukeneen hanketta vilpittömästi, mutta se ei juuri saanut aitoa kannatusta talonpoikien tai työläisten keskuudessa. Monarkistien mielipiteenmuokkauksen ansiosta hankkeen jonkinasteinen hyväksyntä kansan parissa tuntui kuitenkin lisääntyvän kesän ja syksyn kuluessa ainakin eteläisessä Suomessa. Suurinta monarkian kannatus olikin punaisen miehityksen ja saksalaisen ”vapautuksen” sisällissodan aikana kokeneessa maan eteläosassa, kun taas valkoisten tukialueilla – varsinkin Pohjanmaalla – oltiin vähiten innostuneita saksalaisesta kuninkaasta.
Monarkistinen hallitusmuoto äänestetään kahdesti lepäämään yli vaalien
Monarkistit olivat enemmistönä senaatissa, joka maan kohtalokkaaseen tilaan vedoten esitti korkeimman vallan väliaikaiseksi käyttäjäksi senaatin puheenjohtajaa eli Svinhufvudia. Edellisvuoden marraskuun 15. päivänä eduskunta oli päättänyt ottaa korkeimman vallan toistaiseksi omaan haltuunsa, eikä päätöstä ollut sittemmin kumottu. Eduskunta hyväksyi esityksen korkeimman vallan luovuttamisesta Svinhufvudille 18. toukokuuta 1918 ilman äänestystä, mutta kaksi maalaisliittolaista ja yksi sosiaalidemokraatti ilmoittivat vastalauseensa. Korkeimman vallan käyttäjää eli Svinhufvudia alettiin kutsua Suomen valtionhoitajaksi.
Toukokuun 1918 lopulla valtionhoitaja Svinhufvud nimitti uuden, J. K. Paasikiven johtaman monarkistisen senaatin. Ainoat tasavaltalaiset senaattorit olivat maalaisliiton Kyösti Kallio ja E. Y. Pehkonen, mutta maalaisliiton eduskuntaryhmä ilmoitti heidän olevan tehtävässä vain omalla vastuullaan.
thumb|left|upright=1.25|Eduskunnan perustuslakivaliokunnan kokous vuonna 1918 [[Säätytalossa.]]
Paasikiven senaatti jätti eduskunnalle 11. kesäkuuta 1918 esityksen uudeksi hallitusmuodoksi. Esitys oli valmisteltu Uuden Suomen Turvaamiskomiteassa R. A. Wreden laatiman luonnoksen pohjalta. Kallio ja Pehkonen jättivät protestiksi eronpyyntönsä senaatista, mutta suostuivat vielä jäämään paikoilleen. Perustuslakivaliokunta hyväksyi esityksen kosmeettisten muutosten jälkeen yhden äänen enemmistöllä. Esityksen mukaan Suomesta olisi tullut perinnöllinen kuningaskunta, jossa kuninkaalla olisi ollut huomattavan laajat valtaoikeudet, muun muassa oikeus aloittaa puolustussota ilman eduskunnan suostumusta, oikeus säätää lakeja yhdessä eduskunnan kanssa sekä ehdoton veto-oikeus perustuslakiasioissa. Tavallisissakin laeissa kuninkaalla olisi ollut lykkäävä veto-oikeus, jonka kumoamiseen olisi eduskunnassa tarvittu kahden kolmasosan määräenemmistö. Lisäksi eduskunta ei olisi saanut muuttaa valtiomuotoa hallitsijasuvun sammuessa, joten myöhempi siirtyminen tasavaltaan olisi tullut käytännössä mahdottomaksi. Muilta osin tämä hallitus­muoto­esitys oli pitkälti saman­sisältöinen kuin edellisen vuoden lopulla annettu tasa­valtainen ehdotus, mutta siinä presidentille esitetyt valta­oikeudet olisivatkin kuuluneet kuninkaalle.
Tasavaltalaiset Ståhlbergin johdolla jättivät perustuslakivaliokunnassa eriävän mielipiteen, joka sisälsi esityksen tasavaltaiseksi hallitusmuodoksi. Se kuitenkin kaatui toisessa käsittelyssä 13. heinäkuuta äänin 57–52. He vaativat myös toistuvasti kansanäänestystä uudesta hallitusmuodosta. Nuorsuomalainen monarkisti Tekla Hultin oli puolestaan ehdottanut esitykseen muutosta, joka olisi mahdollistanut kruununperimyksen myös naispuolisille hallitsijasuvun jäsenille. Hultinin ehdotus hylättiin täysistunnossa äänin 68–32.
Saksalaiset eivät julkisuudessa kovin voimakkaasti sekaantuneet suomalaisten valtiomuotokiistaan, mutta kun brittijoukkojen tulo Muurmanskin rannikolle lähes ajoi Suomen heinäkuun alussa sotaan Englannin kanssa Petsamossa, Suomessa olevien saksalaisjoukkojen komentaja von der Goltz ilmoitti Svinhufvudille monarkian ja saksalaisen kuninkaan olevan edellytys maiden väliselle luottamukselle. Monarkistit pyrkivät tekemään tästä propaganda-aseensa. Ilmoituksen toisti Saksan Helsingin-lähettiläs August von Brück 16. heinäkuuta, mikä horjutti jonkin verran tasavaltalaisten itsevarmuutta.
Monarkistit yrittivät ulkopoliittisilla uhilla pelotellen ja Itä-Karjalan valtausmahdollisuuksilla houkutellen saada tasavaltalaisia hallitusmuotoesityksensä taakse, mutta havaittuaan näiden taipumattomuuden he päättivät lykätä asian ratkaisevaa käsittelyä. Eduskunnan kesäloman aikana monarkian tuki kansan keskuudessa ja lehdistössä tuntui kasvavan, mutta eduskunnassa siirtymä monarkistien leiriin ei muodostunut tarpeeksi suureksi. Ratkaisevassa äänestyksessä 7. elokuuta perustuslainmuutoksen kiireellisyys kaatui äänin 75–32, kun sen tueksi olisi tarvittu viiden kuudesosan määräenemmistö. Tämän jälkeen esitys hyväksyttiin lepäämään yli vaalien.
thumb|upright=1.5|Monarkiaa tukeneen [[Kerberos (pilalehti)|Kerberos-pilalehden syyskuun 1918 ”kuningasnumerossa” ilmestynyt Topi Vikstedtin pilakuva: tasavaltalaisten johtaja K. J. Ståhlberg on jo vajonnut epätoivoon, sillä monarkian toteutuminen vaikuttaa väistämättömältä.]]
Koska lakiesityksen hyväksyminen vaalien jälkeisessä eduskunnassa tuntui epätodennäköiseltä, päättivät monarkistit nyt turvautua alkuun kaihtamaansa vuoden 1772 hallitusmuodon 38 pykälään, sillä voimassa olevaa lakia sovellettaessa yksinkertainenkin enemmistö riittäisi. Lakiesitysäänestystä seuranneena päivänä eduskunnalle jätettiin 58 kansanedustajan nimissä kirjelmä, jossa senaattia pyydettiin ryhtymään toimiin kuninkaanvaalin järjestämiseksi. Tasavaltalaisten mielestä tämä oli laiton ”vallankaappaus”, mutta tasavaltalaisiin lukeutunut puhemies Johannes Lundson hyväksyi silti kirjelmän käsittelyn, sillä mikään erityinen säädös ei sitä kieltänytkään. Ponsi hyväksyttiin lopulta 9. elokuuta äänin 58–44 ja senaatti sai haluamansa valtuudet, vaikka kuninkaan henkilöstä ei ollut vielä mitään tietoa. Valtiopäivät päätettiin seuraavana päivänä. Tässä vaiheessa myös tasavaltalaiset senaattorit Kallio ja Pehkonen lopulta erosivat. Joensuussa ilmestynyt maalaisliiton maakuntalehti Korpijaakko lakkautettiin viranomaisten päätöksellä määräajaksi, koska se nimitti kuninkaanvaalipäätöstä ”valtiorikokseksi”.
Kuninkaanvaalia varten valtionhoitaja kutsui 10. syyskuuta koolle ylimääräiset valtiopäivät, jotka kokoontuivat 26. syyskuuta. Uudeksi puhemieheksi valittiin monarkistien Lauri Ingman. Senaatti päätti valmistella ylimääräisille valtiopäiville vielä uuden monarkistisen hallitusmuotoesityksen päästäkseen kompromissiin tasavaltalaisten kanssa. Monarkian kannatus oli tässä vaiheessa huipussaan: Alkiokin tarjosi omissa nimissään kompromissiohjelmaa, jossa monarkia olisi hyväksytty, mikäli kuninkaan valtaoikeuksia rajattaisiin. Lisäksi tasavaltalaisten johtaja Ståhlberg oli luopunut politiikasta tultuaan korkeimman hallinto-oikeuden presidentiksi. Tasavallan puolustajiksi lähes yksinään eduskuntaan jääneet maalaisliittolaiset saivat kuitenkin uutta taistelutahtoa, kun Saksan vasemmistolta ja liberaaleilta alkoi tulla keisarikunnan vaikeuksiin viittaavia rohkaisuviestejä. Asian käsittelyn ollessa vielä kesken Saksan johtoon nimitettiin Max von Badenin johtama keskustavasemmistolainen hallitus, joka tähtäsi pikaiseen aselepoon ja rauhanneuvotteluihin ympärysvaltojen kanssa, mutta Saksan romahtamiseen ei Suomessa vieläkään uskottu.
Uuden hallitusmuotoesityksen eduskuntakäsittelyn yhteydessä monarkistit tekivät kuninkaan valtaoikeuksiin joitakin lievennyksiä: kuninkaalta poistettiin oikeus sodan aloittamiseen, absoluuttinen veto-oikeus rajattiin vain hallitusmuoto- ja kruununperimysasioihin, kielto valtiomuodon muuttamisesta mahdollisena interregnum-aikana poistettiin ja esitykseen lisättiin erillinen maininta parlamentarismin periaatteesta. Tästä vakuuttuneena muun muassa tasavaltalaisten pää-äänitorvi Helsingin Sanomat suositti ratkaisevan käsittelypäivän aamuna 8. lokakuuta julkaistussa pääkirjoituksessaan esityksen hyväksymistä. Toisaalta jyrkimpien monarkistien eli aktivistien ja ruotsinkielisten mielestä myönnytysten tiellä oli menty jo liiankin pitkälle. Lopulta tämänkin lakiesityksen kiireellisyys kaatui äänin 74–34 ja se äänestettiin myös lepäämään yli vaalien. Jäljelle jäi siis kuninkaanvaali vanhan valtiosäännön pohjalta.
Saksan intressit
Saksan sotilasjohto Oberste Heeresleitung (OHL) halusi laajentaa maan sotilaallista valtapiiriä itään ja rakentaa Neuvosto-Venäjää vastaan luotettavien liitolais- ja puskurivaltioiden ketjun, johon Suomikin oli tarkoitus kytkeä ”Pohjolan Bulgariana”. Saksan keskeinen tavoite oli saada Suomeen hallinto, joka tulisi toimeen omillaan ja suuntautuisi vapaaehtoisesti Saksaan, jotta Itämeren divisioona voitaisiin irrottaa muuhun käyttöön. Sotilaallisesti Saksa halusi käyttää Suomea ympärysvaltojen joukkojen karkottamiseksi Muurmannilta sekä mahdollisesti hyökätäkseen Pietariin, mutta päätti toistaiseksi pitää kiinni rauhasta Neuvosto-Venäjän kanssa. Tämä näytti vesittävän suomalaisten Itä-Karjala-toiveet.
Saksassa suunniteltiin valloitettujen alueiden jakamista keisarikunnan eri ruhtinashuoneiden kesken. OHL kannatti Suomen monarkiahankkeen tukemista, mutta varsinkin ulkoministeriö Auswärtiges Amt painotti, että Saksan ei kannattanut liiaksi sitoa itseään Suomen tukemiseen, sillä tämä rajoittaisi keisarikunnan muuta ulkopolitiikkaa. Keisarihuoneen arvovalta ei kestäisi Hohenzollern-sukuisen hallitsijahuoneen kaatumista, joten Suomen kuninkaaksi sopisi paremmin joku vähäpätöisempi ruhtinas. Joitakin vuosia aiemmin Albanian hallitsijaksi asetettu Wied-sukuinen saksalainen ruhtinas Vilhelm oli joutunut vallankumouksen syrjäyttämäksi, mikä oli varoittava esimerkki.
Suomen kuningaskunnan kanssa samanaikaisia saksalaisten hankkeita olivat muun muassa Liettuan kuningaskunta ja Kuurinmaan herttuakunta, joihin myös asetettiin saksalaiset hallitsijat.
Hallitusmuotokiistan aikana saksalaiset eivät varsinaisesti painostaneet Suomea valtiomuotokysymyksessä; tärkeämpää oli valvoa, ettei Suomi kääntyisi ympärysvaltojen suuntaan. Eduskunnan ratkaisevina äänestyspäivinä Itämeren divisioona kuitenkin varotoimenpiteenä keskitti joukkoja Helsinkiin ja laivasto lähetti kaksi risteilijää Eteläsatamaan.
Kuningasehdokas löytyy
Ehdokkaita Suomen kuninkaaksi oli keväällä ja kesällä 1918 useita. Ensisijaisesti kuninkaaksi toivottiin Saksan keisari Vilhelm II:n toiseksi nuorinta poikaa Oskaria, joka olisi luonut vahvan kytköksen Suomen ja Saksan kuningashuoneiden välille ja taannut siten Saksan tuen Suomelle mahdollisen kriisin aikana. Von der Goltz rohkaisi suomalaisia tavoittelemaan Hohenzollern-sukuun kuuluvaa hallitsijaa, mutta ulkoministeriönsä suosituksesta keisari Vilhelm oli haluton antamaan Oskaria tai muitakaan Hohenzollern-sukuisia edelleen epävakaana valtiona pidettyyn Suomeen. Valtionhoitaja Svinhufvud kävi vielä 26. elokuuta tapaamassa keisaria suostutellakseen tätä hyväksymään Oskarin ehdokkuuden, huonolla menestyksellä. Oskarin kuninkuutta kannatti varhaisessa vaiheessa myös Saksan päämajoitusmestari, kenraali Erich Ludendorff.
Itse aktiivisimpana ehdokkaana kuningaskeskusteluissa esiintyi Mecklenburgin herttua Adolf Friedrich, entinen Togomaan kuvernööri. Häntä kannattivat voimakkaasti muun muassa Suomen diplomaattisena edustajana Berliinissä ollut Edvard Hjelt sekä tämän avustaja Rafael Erich. Adolf Friedrichiä suosittelivat myös jotkut ulkomaiset kuninkaat. Adolf Friedrichin uskottavuutta kuitenkin heikensivät heinäkuun alussa hänen edustajiensa liian innokas ja avoin lobbaustyö sekä aktiiviset vastustajat. Lehdissä kerrottiin 28. elokuuta hänen vetäytyneen lopullisesti ehdokkuudesta. Senaatti harkitsi saksalaisten ehdotuksesta myös Preussin prinssi Friedrich Wilhelmiä, jota ainakin Svinhufvud ja Paasikivi pitivät seuraavaksi parhaimpana vaihtoehtona. Keisari asettui kuitenkin vastustamaan myös hänen valintaansa, minkä lisäksi Friedrich Wilhelmin ongelmina olivat miespuolisten perillisten puuttuminen sekä roomalaiskatolinen puoliso, jota varsinkin Suomen papisto vastusti.
Jopa Saksan päämajan marsalkat Paul von Hindenburg ja August von Mackensen sekä kenraali Ludendorff mainittiin ohimennen mahdollisina kuningasehdokkaina. Myös silloisen Ruotsin kuninkaan Kustaa V:n poikaa prinssi Wilhelmiä ja tämän kouluikäistä poikaa prinssi Lennartia tarjottiin suomalaisille. Britannian ulkoministeriössä pohdittiin puolestaan mahdollisuutta saada Suomen kuninkaaksi tanskalainen prinssi. Suomessa kuitenkin pohjoismaista ja varsinkin ruotsalaista hallitsijaa pidettiin mahdottomana vaihtoehtona, sillä tämän olisi pelätty suosivan ruotsinkielisiä, Ruotsi oli Suomessa Ahvenanmaan kiistan vuoksi epäsuosiossa ja lisäksi Suomen monarkistit eivät halunneet Skandinavian maiden kaltaista heikkoa monarkkia. Suomalaissyntyisen kuninkaan mahdollisuutta ei pohdittu käytännössä lainkaan. Lisäksi Norjassa asunut saksalaissyntyinen Friedrich Klug tarjosi itseään Suomen kuninkaaksi joulukuussa 1917 ja uudelleen toukokuussa 1918, mutta hänen kirjeisiinsä ei vastattu.
Kuningasehdokkaan etsiminen huipentui elokuun lopulla, kun Saksaan lähtivät valtionhoitaja Svinhufvudin ohella ulkoministeri Otto Stenroth sekä senaattori Onni Talaksen johtama suomalainen kuningasvaltuuskunta, jonka muina jäseninä olivat Ernst Nevanlinna, Alexander Frey ja Adolf von Bonsdorff. Loppujen lopuksi päädyttiin Hessenin maakreivisuvun prinssiin Friedrich Karl Ludwig Konstantin von Hessen-Kasseliin, jonka ehdokkuuden myös keisari Vilhelm II hyväksyi. Vaikka Friedrich Karl ei kuulunutkaan Saksan hallitsijasukuun, hänen puolisonsa oli keisari Vilhelmin sisar, Preussin prinsessa Margarethe. Saksassa ollut Suomen valtiojohto päätti yhdessä lähettiläs Hjeltin kanssa 27. elokuuta Friedrich Karlin olevan ensisijainen ehdokas, kun Oskarin mahdottomuus oli lopullisesti varmistunut edellisenä päivänä. Friedrich Karl oli yllättynyt 28. elokuuta saamastaan tarjouksesta, mutta antoi alustavan suostumuksensa tavatessaan keisarin Homburgin linnassa 29.–30. elokuuta. Hän ilmoitti virallisesti suostumuksestaan suomalaiselle kuningasvaltuuskunnalle 9. syyskuuta, asettaen ehdoksi riittävän kannatuksen kuninkaanvaalissa. Tieto julkaistiin Suomessa kaksi päivää myöhemmin. Kruununprinssiksi päätettiin nimetä Friedrich Karlin kaksospojista nuorempi eli Wolfgang, sillä tämän isoveljeä Philippiä pidettiin epäsopivana. Antti Tulenheimo, Hjalmar J. Procopé ja Harri Holma värvättiin perehdyttämään tuleva kuningas Suomen yhteiskuntaelämään ja lainsäädäntöön sekä suomen kieleen.
Kuninkaanvaali
Friedrich Karlin kuninkuus edellytti vielä häneltä itseltään vaalin vastaanottamista, mutta eduskunnan osalta valinta oli sitova. Monarkistit olivat kuitenkin voittonsa kynnyksellä apeita, sillä Saksan vaikeudet maailmansodan länsirintamalla olivat jo yleisesti tiedossa ja monarkiahankkeesta oli muodostunut kansakuntaa jakava eikä yhdistävä. Asioista parhaiten perillä olleet, kuten Paasikivi, alkoivat jo pian epäillä kuninkaan Suomeen saapumisen viisautta, mutta eduskunnassa ja julkisuudessa usko kuningaskunnan toteutumiseen eli yhä. Monarkistien johtajat päättivät, että kuninkaalle voitaisiin ehdottaa kansan kosiskelemiseksi uusien vaalien tai kansanäänestyksen järjestämistä heti tämän saavuttua Suomeen.
Monarkian valmistelut
thumb|upright=0.9|Taiteilija [[Akseli Gallen-Kallelan luonnos ”valtiaan ovenvartijan” virkapuvuksi.]] Vaaliasiakirjassa Friedrich Karlista käytettiin nimitystä Fredrik Kaarle. Kirjallisuudessa ja mediassa esiintyvä hallitsijanimi ”Väinö I” on ilmeisesti lähtöisin lehtipakinoista. Väinö-nimeä ovat viljelleet varhain ainakin Suomen Sosialidemokraatin pakinoitsija Hesekiel eli Heikki Välisalmi ja Uuden Päivän Olli eli Väinö Nuorteva, jolla oli tosin muitakin vaihtoehtoja ("Ilmari, Väinö, Kauko, Jouko, Usko, Jaska?"). Kansanedustaja ja kirkkoherra Gustaf Arokallio ehdotti kuninkaan arvonimeksi muotoa "Suomen ja Karjalan kuningas, Ahvenanmaan herttua, Lapinmaan suuriruhtinas, Kalevan ja Pohjolan isäntä", mikä myös on jäänyt elämään.
Suomen ulkoministeriö oli jo elokuun lopussa laatinut saksalaisen hallitusneuvos Karl Müllerin avustuksella yksityiskohtaisen suunnitelman Suomeen saapuvan kuninkaan vastaanottamisesta. Helsinkiin laivalla saapuvalle hallitsijalle piti muun muassa ampua 101 kunnialaukausta sekä hänen astuessaan laivaan, ohittaessaan Viaporin että noustessaan maihin Hietalahdessa. Keisarillista palatsia eli nykyistä Presidentinlinnaa alettiin kunnostaa kuninkaanlinnaksi. Kuninkaan yksityisasunnoksi suunniteltiin Helsingin Tehtaankatu 32:ssa sijaitsevaa Villa Hjeltiä eli nykyistä Italian suurlähettilään residenssiä. Usein kuninkaan virka-asunnoksi sanotaan kaavaillun myös Helsingin yli­opiston kasvi­tieteellisessä puu­tarhassa Kaisaniemessä sijainnutta laitosrakennusta eli nykyistä kasvimuseota, mutta kyseessä saattaa olla pelkkä tarina. Kuninkaan palkkioksi Friedrich Karl vaati miljoona markkaa vuodessa, minkä lisäksi hovin kokonaiskustannusten arveltiin nousevan noin puoleentoista miljoonaan. Myöhemmin tasavallan presidentin palkkio ja määräraha jäivät selvästi alemmiksi.
Kruununperimysjärjestystä ja hallitsijanvakuutusta alettiin valmistella senaatissa, mutta kumpaakaan ei saatu valmiiksi. Kruunajaiset aiottiin pitää Turun tuomiokirkossa, ja seremonian valmistelu annettiin kirkollis- ja opetustoimituskunnan esittelijäsihteeri Yrjö Loimarannan tehtäväksi. Hän suositteli noudatettavaksi joko Norjan tai Ruotsin mallin mukaista kruunausrituaalia, jolloin kruunu ja muut regaliat olisivat olleet tilaisuudessa vain esillä. Loimaranta toivoi kruunun valmistettavan Inarin kullasta, mutta lopulta päädyttiin halvempaan kullattuun hopeaan. Kruunu jäi kuitenkin tekemättä. Kemin Jalokivigalleriassa nykyään esillä olevan ”Suomen kuninkaan kruunun” teki kultaseppä Teuvo Ypyä galleriaa varten 1990-luvulla käyttäen Eric O. W. Ehrströmin vuonna 1918 laatimia piirustuksia, jotka löydettiin E. N. Setälän arkistosta vuonna 1988 niiden oltua yli 60 vuotta kadoksissa. Ehrström suunnitteli tilauksesta myös hovin virkamiesten ja palvelijoiden asuja, samoin Akseli Gallen-Kallela.
Mahdollisesti myös uusia aatelointeja alettiin suunnitella. Aateluushankkeita on toisaalta väitetty pelkäksi legendaksi, sillä niistä ei ole muita luotettavia todisteita kuin senaatin budjettiesityksessä mainittu leimavero vapaaherran ja kreivin arvoille.
Kuningaskuntahanke kaatuu
thumb|Ensin ”kuninkaanhakijaksi” ja sitten kuningashankkeen hautaajaksi päätynyt eduskunnan puhemies [[Lauri Ingman.]] Puhemies Ingman lähti 12. lokakuuta Ernst Nevanlinnan kanssa Saksaan viemään Friedrich Karlille virallista ilmoitusta kuninkaanvaalin tuloksesta. Samaan aikaan senaatti lähetti kenraali Mannerheimin selvittämään asiaa epävirallisesti ympärysvaltojen johtajille. Lähetystö tapasi Friedrich Karlin Frankfurtissa 17. lokakuuta ja antoi vielä tässä vaiheessa epävirallisen tiedonannon vaalista. Prinssi ilmaisi olevansa taipuvainen myönteiseen vastaukseen, mutta tarvitsevansa lisää aikaa. Seuraavana päivänä tuli tieto Ranskan ja Britannian kielteisestä suhtautumisesta hänen kuninkuuteensa, mikä ei kuitenkaan muuttanut hänen kantaansa. Svinhufvud, Paasikivi ja Stenroth olivat nyt kaikki sitä mieltä, että Friedrich Karlin olisi parasta olla saapumatta Suomeen, mutta asian ratkaisu jätettiin prinssille itselleen. Tässä vaiheessa Saksankin johdossa suhtauduttiin epäileväisesti siihen, olisiko Suomen monarkian toteutuminen enää maan etujen mukaista, mikäli se vaikeuttaisi rauhantekoa.
Ingman antoi Friedrich Karlille virallisen tiedonannon kuninkaanvaalista vasta 4. marraskuuta, jolloin Friedrich Karl suomalaisten neuvojen mukaisesti ilmoitti edelleen lykkäävänsä vastaustaan ja paheksui Suomen valtiosäännössä kuninkaalle annettuja turhan laajoja valtaoikeuksia. Lykkäystä pidettiin edullisimpana vaihtoehtona, sillä maailmansodan lopputuloksen ja ympärysvaltojen lopullisen asennoitumisen ollessa epävarmoja kannatti välttää tekemästä mitään peruuttamatonta. Wrede oli tosin ollut sitä mieltä, että Friedrich Karlista tulisi Suomen kuningas jo tämän vastaanottaessa ilmoituksen vaalista, mutta vallitsevaksi on tullut Ingmanin tulkinta, jonka mukaan kuninkuuden olisi vahvistanut vasta prinssin oma suostumus. Ingman ja eräät muut monarkistit pohtivat myös Friedrich Karlin esittämää vaihtoehtoa, jossa tämä nimitettäisiin aluksi Suomen valtionhoitajaksi viiden vuoden määräajaksi ja kruunattaisiin kuninkaaksi vasta myöhemmin.
Suomen johto menetti uskonsa monarkian toteutumiseen 9. marraskuuta saatuaan tiedon Saksassa tapahtuneesta vallankumouksesta, joka muutti keisarikunnan tasavallaksi. Kaksi päivää myöhemmin Saksa allekirjoitti aselevon, jossa se sitoutui vetämään joukkonsa myös itärintamalla sotaa edeltävien rajojensa taakse. Tämän jälkeen saksalaisesta kuninkaasta ei olisi ollut Suomelle enää mitään reaalipoliittista hyötyä, ja vain harvat monarkistit toivoivat enää hankkeen toteutuvan. Useat monarkistien johtajista pitivät tässä tilanteessa sotilasdiktatuuriakin toivottavana vaihtoehtona, mutta sitä ei katsottu realistiseksi. Suomen eduskunta sai 11. marraskuuta tiedonannon Friedrich Karlin lykkäävästä vastauksesta, mutta siitä ei käyty keskustelua.
Mannerheim neuvotteli 12. marraskuuta – 10. joulukuuta Lontoossa ja Pariisissa ympärysvaltoja edustaneiden Britannian apulaisulkoministeri Robert Cecilin, Ranskan ulkoministeri Stephen Pichonin ja lopuksi Britannian ulkoministeri Arthur Balfourin kanssa. Maailmansodan voittajavaltiot ilmoittivat asettavansa Friedrich Karlin kruunustaluopumisen ehdoksi Suomen itsenäisyyden tunnustamiselle. Britannia ja Yhdysvallat eivät olleet Suomea toistaiseksi vielä tunnustaneet, kun taas Ranska oli lokakuussa peruuttanut aiemmin antamansa tunnustuksen protestiksi kuninkaanvaalille. Ympärysvallat vastustivat Friedrich Karlia nimenomaan tämän saksalaisuuden vuoksi. Tämä pakotti Suomen hallituksen reagoimaan, ja pääministeri Ingman laati prinssille henkilökohtaisen kirjeen, jossa vedottiin Suomen etuun ja toivottiin tämän ilmoittavan luopumisestaan. Friedrich Karl ilmoittikin lopulta 14. joulukuuta päivätyssä kirjeessään (joka tosin mahdollisesti on kirjoitettu vasta 20. joulukuuta) ”vapauttavansa Suomen” kuninkaanvaalista eli kieltäytyvänsä Suomen kruunusta. Tieto prinssin kirjeestä julkaistiin Suomen sanomalehdissä 27. joulukuuta. Saksan Itämeren-divisioonan viimeiset joukot poistuivat Suomesta 16. joulukuuta, viimeiset yksittäiset saksalaisupseerit lähtivät tammikuussa 1919. Myös Saksan kanssa solmitut kauppasopimukset julistettiin rauenneiksi.
Vielä helmikuussa 1919 maalaisliitto esitti eduskunnassa kuninkaanvaalin muodollista peruuttamista, sillä prinssin luopumisesta ei ollut annettu eduskunnalle virallista tiedonantoa, joten tämä tai hänen perillisensä saattaisivat vielä myöhemmin palata vaatimaan Suomen valtaistuinta itselleen. Ehdotus kuitenkin hylättiin äänin 56–37, sillä monarkistisen enemmistön mielestä mitään toimenpiteitä ei enää tarvittu. Monarkistit eivät halunneet alistua symbolisesti tunnustamaan oman politiikkansa virheellisyyttä, kun asialla ei ollut enää käytännön merkitystä. Maaliskuun 1919 eduskuntavaaleissa tasavaltalaiset saivat eduskuntaan murskaenemmistön, minkä jälkeen lepäämään hyväksytyt monarkistiset hallitusmuotoesitykset hylättiin äänin 139–38 ja 138–36. Kysymys Suomen valtiomuodosta ratkesi lopullisesti, kun valtionhoitaja Mannerheim vahvisti uuden tasavaltaisen hallitusmuodon 17. heinäkuuta 1919.
Seuraukset ja hankkeen jälkimaine
Valtiomuotokiista hajotti sisällissodan yhdistämän porvarillisten puolueiden kentän ja sen käsitykset yhteisistä pelisäännöistä. Hankkeen kaaduttua oikeisto joutui puolustuskannalle ajettuaan itsensä nurkkaan ja poliittisen keskustan puolueille vuorostaan aukeni lupaava asema. Varsinkin maalaisliitto menestyi kevään 1919 eduskuntavaaleissa ja nousi suurimmaksi porvarilliseksi puolueeksi. Kuningaskuntahanke toisaalta yhdisti sortovuosien kiivaimmat vastustajat, kun myöntyväisyyslinjaa edustaneet vanhasuomalaiset ja tiukinta perustuslaillisuutta edustaneet Svinhufvudin siiven nuorsuomalaiset ja itsenäisyysaktivistit päätyivät yhdessä uuteen kokoomuspuolueeseen.
Tasavaltaa kannattaneet keskusta ja varsinkin vasemmisto saivat Suomen kuningaskuntahankkeesta oikeistoa vastaan poliittisen aseen, jota voitiin käyttää vielä vuosia myöhemminkin. Hanke saikin ajan myötä yleisesti huonon maineen taantumuksellisena ja suorastaan järjettömänä ”kuningasseikkailuna”, minkä vuoksi monet hanketta innokkaasti kannattaneet pyrkivät esimerkiksi muistelmateoksissaan ohittamaan sen tai vähättelemään omia kannanottojaan. Poikkeuksena tästä oli J. K. Paasikivi, joka puolusteli monarkiahanketta vielä vuosikymmeniä jälkeenpäinkin muistelmiensa julkaisematta jääneessä osassa.
Suomen kuninkuuden hypoteettinen periytyminen
On esitetty erilaisia näkemyksiä siitä, kenelle ”Suomen kuninkaan” asema olisi periytynyt alustavaksi kruununprinssiksi sovitun Friedrich Karlin nuoremman pojan Wolfgangin jälkeen. Virallista kruununperimysjärjestystä Suomen kuningaskunnalle ei koskaan säädetty. Koska Wolfgang kuoli lapsettomana, Suomen kuninkuus olisi periaatteessa joka tapauksessa siirtynyt hänen vanhemman veljensä Philippin jälkeläisille.
Vuonna 1998 Markus H. Korhonen julkaisi Kaltio-lehdessä ajatusleikin, jonka mukaan Wolfgangin jälkeisissäkin sukupolvissa suvun päämies olisi aina perinyt ainoastaan Hessenin maakreivin arvon ja Suomen kuninkaan asema olisi annettu päämiehen nuoremmalle veljelle. Vuonna 2002 Helsingin Sanomat julisti tällä logiikalla ”Suomen kuninkaaksi” Philippin pojanpojan Philipp von Hessenin. Saman lehtiartikkelin yhteydessä haasteltu tutkija Vesa Vares kuitenkin arveli, että Suomen kuningaskunnan toteutuessa Suomen kuninkuutta olisi alettu pitää arvokkaampana kuin pelkkää suvun päämiehen tehtävää Saksassa ja että perimysjärjestys olisi säädetty tämän mukaiseksi.
Gustaf Magnusson
Elämä ja sotilasura
pienoiskuva|Brewster B-239, konetyyppi jolla Magnusson lensi jatkosodan alkuvaiheessa. Magnusson syntyi Ylitorniolla, nykyisessä Lapin maakunnassa. Hänen vanhempansa olivat yli-isännöitsijä Gustaf Leopold Magnusson ja Maria Elisabeth Häll. Hän osallistui sisällissotaan 1918 valkoisten puolella kiväärimiehenä ja osallistui Kuopion, Tampereen ja Viipurin taisteluihin. Hän kirjoitti ylioppilaaksi vuonna 1923 Kuopion klassillisesta lukiosta. Suoritettuaan asevelvollisuutensa Pohjois-Savon rykmentissä Magnusson pyrki Kadettikouluun, jonka kurssille numero 6 hänet hyväksyttiin 1. joulukuuta 1923. Kurssin suoritettuaan Magnusson komennettiin vänrikiksi ylennettynä Erilliseen Merilentolaivueeseen 30. syyskuuta 1925. Magnusson ylennettiin luutnantiksi 14. toukokuuta 1927. Magnusson palveli 1930-luvulla muun muassa ilmavoimien esikunnassa sekä Maalentoeskaaderissa. Kapteeniksi hänet ylennettiin 30. marraskuuta 1932.
Vuosina 1936–37 Magnusson oli kaksi kertaa komennettuna Hollantiin, jossa hänen tehtävänään oli koelentää Suomen ilmavoimille tarjottuja koneita ja arvioida niiden ilmataistelukelpoisuutta ja lento-ominaisuuksia. Vuonna 1938 Magnusson oli kolme kuukautta komennuksella Saksassa, jossa hän tutustui muun muassa saksalaisten hävittäjätaktiikkaan.
Magnusson nimitettiin Lentolaivue 24:n komentajaksi 21. marraskuuta 1938. Talvisodan aikana hänet ylennettiin majuriksi ja hän lensi sotalentoja laivueensa mukana saavuttaen neljä ilmavoittoa. Jatkosodan alkupuolella, 10. marraskuuta 1941, Magnusson ylennettiin everstiluutnantiksi, ja samalla häneltä kiellettiin myös sotalentojen lentäminen. Lentolaivue 24:n komentajana Magnusson toimi toukokuuhun 1943 asti, jolloin hänet nimitettiin Lentorykmentti 3:n komentajaksi, ja tässä tehtävässä hän toimi jatkosodan loppuun asti. Magnussonille esitettiin Mannerheim-ristiä ensimmäisen kerran elokuussa 1941, mutta esitystä ei hyväksytty. Ilmavoimien komentajan J. F. Lundqvistin 23. kesäkuuta 1944 tekemän uusintaesityksen perusteella Magnusson nimitettiin Mannerheim-ristin ritariksi 26. kesäkuuta 1944 numerolla 129. Perusteluiksi päätöksessä mainittiin: "Everstiluutnantti Magnussonin erinomaisen johtajataidon ja koulutuksen ansioksi on laskettava ne tulokset ja menestykset, mitkä hävittäjälentäjämme ovat saavuttaneet ylivoimaista vihollista vastaan käydyissä raivokkaissa ilmataisteluissa. Hänen johtamansa hävittäjälentäjät ovat tähän mennessä saavuttaneet lähes 800 ilmavoittoa, joista nyt käynnissä olevan hyökkäyksen aikana 175."
Magnusson erosi ilmavoimien palveluksesta 17. maaliskuuta 1946. Sotilasuransa jälkeen hän toimi Pohjoismaiden yhdyspankin palveluksessa pankinjohtajana Varkaudessa, Lahdessa ja Helsingissä vuoteen 1959 saakka.
Gustaf Magnusson ylennettiin kenraalimajuriksi 4. kesäkuuta 1993. Hän kuoli 27. joulukuuta 1993, ja hänet on haudattu Helsinkiin Hietaniemen hautausmaalle.
Gustaf Magnussonin nuorempi tytär on näyttelijä Eriikka Magnusson.
Nadia Bjorlin
thumb|Nadia Bjorlin Nadia Alexandra Bjorlin (s. 2. elokuuta 1980) on yhdysvaltalainen näyttelijä ja malli, joka on syntyjuuriltaan ruotsalainen sekä iranilainen. Hänet tunnetaan Chloe Lanena televisiosarjassa Päivien viemää. Nadia tuli toiseksi perintöprinsessaksi Miss Florida Teen -missikisoissa. Nadia on kaunistanut useiden muotilehtien kansia. Nadia seurustelee Brandon Beemerin kanssa.
Biografia
Varhaisvaiheet
Bjorlin syntyi Yhdysvaltain Connecticutissa, Bethelissä, mutta asui Ruotsissa seitsemänteen ikävuoteen saakka. Hänen isänsä oli ruotsalainen säveltäjä ja ohjaaja Ulf Björlin (1933–1993). Hänen äitinsä, Fary, on sisustaja Iranista.
Nadia puhuu ruotsia, persiaa, englantia ja laulaa myös muilla kielillä. Hän on myös tunnettu sopraanoäänestään. Kun hänen perheensä muutti West Palm Beachille Floridaan, Nadia ilmoittautui Palm Beach County School of the Arts (nykyään Dreyfoos School of the Arts) -kouluun veljiensä Ulfin ja Jean Paulin kanssa. Siellä Nadia erikoistui musiikkiin ja teatteriin. Kaikki kolme sisarusta ovat menestyneet viihdealalla valmistumisensa jälkeen.
Björlin osallistui missikisaan vuonna 1998, ja sijoittui toiseksi perintöprinsessaksi Miss Florida Teen USA -missikisoissa.
Ura
Nadia Bjorlinin suurin saavutus on ollut saippuasarja Päivien viemää, missä hän on esittänyt hahmoa nimeltä Chloe Lane joulukuusta 1999 saakka. Ensin Chloe oli nörttimäinen tyttö isojen lasien kanssa. Yht'äkkiä hänen hahmonsa kuitenkin muuttui hiljaiseksi kaunottareksi, joka myös lauloi. Chloe rakastui rikkaaseen ja suosittuun poikaan nimeltä Philip Kiriakis, jota esitti näyttelijä Jay Kenneth Johnson. Pian heidän romanssi kuitenkin muuttui kivikkoiseksi, ja Chloe yllättäen ihastuukin Brady Blackiin, jota esittää Kyle Lowder.
Alun perin Nadia Björlin jätti Päivien viemää -sarjan kesäkuussa 2003 keskittyäkseen laulu-uraansa. Sarjassa hänen hahmonsa muutti ollakseen oopperatähti. Nadia kuitenkin palasi sarjaan marraskuussa 2004 sen jälkeen, kun hänen hahmonsa oli yllättäen joutunut auto-onnettomuuteen ja mennyt naimisiin Brady Blackin kanssa. Syyskuussa 2005 Nadia jätti Päivien viemää -sarjan uudelleen ja liittyi sarjaan Sex, Love & Secrets. Sarja peruutettiin, mutta Bjorlin jatkoi vierailevia näyttäytymisiä sarjoissa kuten Jake in Progress ja Out of Practice. Kesän 2005 aikaan Bjorlin teki vierailevia esiintymisiä Fishbowlin radio-ohjelmassa 'Coming Out with Reichen', jota veti Reichen Lehmkuhl.
Nadia palasi Päivien viemään Chloena 29. marraskuuta 2007.
Yksityiselämä
Bjorlin oli kihloissa Daniel Sadekin kanssa. Nadia oli myös romanttisessa mielessä liitetty näyttelijä James Stevnsoniin. Tällä hetkellä Nadia seurustelee näyttelijä Brandon Beemerin kanssa.
Paavo Pystynen
Paavo Kalervo Pystynen (3. helmikuuta 1932 Hirvensalmi – 12. helmikuuta 2021 Lappeenranta) oli suomalainen kestävyysjuoksija.
Pystynen sijoittui Tokion 1964 olympialaisissa maratonilla 20:nneksi. Pohjoismaiden mestaruuskilpailuissa hän saavutti hopeaa vuonna 1963 sekä pronssia vuosina 1965 ja 1968. Hän edusti Suomea kymmenessä maaottelussa. Hän sijoittui Bostonin maratonilla toiseksi vuonna 1962 ja neljänneksi vuonna 1964. Hän saavutti voittoja 25 kilometrin pituisilla Kaivopuiston maratonilla (vuosina 1958 ja 1959) ja Suomen Urheilulehden maratonilla (vuonna 1961).
Pystynen voitti Suomen mestaruuden maastojuoksussa vuosina 1960 ja 1961, 10 000 metrin juoksussa vuonna 1961 sekä maratonilla vuonna 1963. Hän saavutti SM-hopeaa maastojuoksussa vuonna 1963 ja maratonilla vuonna 1964 sekä SM-pronssia 10 000 metrillä vuonna 1958 ja maratonilla vuosina 1962, 1965 ja 1966. Hän edusti yleisurheilijana seuratasolla Parikkalan Urheilijoita ja Lappeenrannan Urheilu-Miehiä.
Nanjingin metro
undefined Nanjingin metro on metrojärjestelmä, joka palvelee Nanjingin kaupunkia Jiangsun maakunnassa Kiinassa. Metron ensimmäinen osa avattiin vuonna 2005, nykyään se sisältää kaksi linjaa, 55 metroasemaa ja 87,0 raidekilometriä.
Paavo Pystynen
"Pate" Pystynen julkaisi vuonna 1999 omaelämäkerran Valoa ja varjoa.
Nanjingin metro
Linja 1
Linja 1 on 46,2 kilometriä pitkä ja sillä on 31 asemaa. Linja kulkee pääosin pohjois–etelä-suuntaisesti, pohjoisessa pääteasema on Maigaoqiaon metroasema, josta se kulkee etelään Andemenin metroasemalle, jossa linja haarautuu kahteen suuntaan. Päälinja suuntaa länteen kohti Olympic Stadiumin metroasemaa ja toinen haara suuntaa etelään kohti CPU Station -asemaa (China Pharmaceutical University).
Linja 2
Linja 2 on 40,8 kilometriä ja sillä on 26 asemaa. Linja kulkee pääosin itä–länsi-suuntaisesti, lounaasta Youfangqiaon metroasemalta koilliseen Jingtianlun metroasemalle.
Herman Fredrik Sohlberg
Herman Fredrik Sohlberg (1. huhtikuuta 1813 Vöyri – 27. kesäkuuta 1881 Pohja) oli suomalainen rovasti, opettaja, Tammikuun valiokunnan jäsen ja valtiopäivämies.
Henkilöhistoria
Sohlbergin vanhemmat olivat Vöyrin nimismies Johan Sohlberg (k. 1815) ja Anna Tuvelin. Hän kävi Vaasan triviaalikoulua ja pääsi ylioppilaaksi Helsingissä 1830. Sohlberg valmistui Helsingin yliopistosta filosofian kandidaatiksi 1839 ja filosofian maisteriksi 1840. Hänet vihittiin papiksi Turun hiippakunnassa 1854.
Sohlberg oli Helsingin yksityislyseon opettajana 1836–1839, Turun triviaalikoulun vt. opettajana 1839–1840, Turun kauppakoulun opettajana 1840. Turun merenkulkukoulun opettajana 1840–1841 sekä Turun yläalkeiskoulussa vt. kollegana vuodesta 1841, vakinaisena kollegana vuodesta 1842, apulaiskonrehtorina vuodesta 1846 ja apulaisrehtorina vuodesta 1851. Hän oli samalla Turun teknillisen reaalikoulun opettajana vuodesta 1849 ja koulun johtajana vuodesta 1850. Sohlbergista tuli Pohjan ja Tammisaaren kirkkoherra vuonna 1857 ja hän sai rovastin arvon 1860. Hän oli vt. lääninrovastina 1863 ja vakinaisena lääninrovastina vuodesta 1867. Sohlberg oli Tammikuun valiokunnan jäsen vuonna 1862 ja osallistui pappissäädyssä valtiopäiville 1872.
Herman Fredrik Sohlberg oli naimisissa vuodesta 1843 Maria Rosina Richterin (k. 1911) kanssa. Heidän lapsiaan olivat arkkitehti Bruno Gerhard Sohlberg (1862–1923), vuorineuvos Seth Sohlberg (1856–1918) ja kansanedustaja Hedvig Sohlberg (1858–1937).
Mautini
Mautini tai Mawtini on Irakin vuonna 2004 käyttöön otettu kansallislaulu. Sen on sanoittanut Ibrahim Tuqan ja säveltänyt Walid Georges Gholmieh. Laulu korvasi Saddam Husseinin aikaisen kansallislaulun Ard al-Furatain Watanin. Mautini on arabimaailmassa erittäin suosittu kansanlaulu, joka korostaa kaikkien arabien yhtenäisyyttä. Palestiinassa se on eräänlainen epävirallinen kansallislaulu.
Arabiankieliset sanat
مَــوطِــنــي 	 مَــوطِــنِــي
فـــي رُبَــاكْ 	فــي رُبَـــاكْ
والحـياةُ والنـجاةُ 	والهـناءُ والرجـاءُ
فــي هـــواكْ 	فــي هـــواكْ
هـــــلْ أراكْ 	هـــــلْ أراكْ
سـالِماً مُـنَـعَّـماً 	وَ غانِـمَاً مُـكَرَّمَاً
هـــــلْ أراكْ 	فـي عُـــلاكْ
تبـلُـغُ السِّـمَـاكْ 	تبـلـغُ السِّـمَاك
مَــوطِــنِــي 	مَــوطِــنِــي
الشبابُ لنْ يكِلَّ هَمُّهُ 	أنْ تستَقِـلَّ أو يَبيدْ
نَستقي منَ الـرَّدَى 	ولنْ نكونَ للعِــدَى
كالعَـبـيـــــدْ 	كالعَـبـيـــــدْ
لا نُريــــــدْ 	لا نُريــــــدْ
ذُلَّـنَـا المُـؤَبَّـدا 	وعَيشَـنَا المُنَكَّـدا
لا نُريــــــدْ 	بـلْ نُعيــــدْ
مَــوطِــنــي 	مَــوطِــنِــي
الحُسَامُ و اليَـرَاعُ 	لا الكـلامُ والنزاعُ
Jupiter (Florida)
Jupiter on Palm Beachin piirikunnan pohjoisin kaupunki, Floridan itärannikolla, Yhdysvalloissa. Se perustettiin 9. helmikuuta 1925. Jupiter kuuluu Miamin metropolialueeseen, jonka väkiluku arvioitiin olevan 6 012 331 vuonna 2015.
Mautini
Arabiankieliset sanat
مَـجدُنا و عـهدُنا 	وواجـبٌ منَ الوَفا
يهُــــــزُّنا 	يهُــــــزُّنا
عِـــــــزُّنا 	عِـــــــزُّنا
غايةٌ تُـشَــرِّفُ 	و رايـةٌ ترَفـرِفُ
يا هَـــنَــاكْ 	فـي  عُـــلاكْ
قاهِراً عِـــداكْ 	قاهِـراً  عِــداكْ
Uchenna Emedolu
Uchenna Emedolu (s. 17. syyskuuta 1976) on nigerialainen pikajuoksija.
Emedolu kilpaili Sydneyn olympialaisissa 2000, mutta karsiutui 200 metrin juoksun alkuerissä ajalla 20,87. Seuraavana vuonna hän karsiutui Edmontonin MM-kisoissa 100 metrin juoksun välierissä ajalla 10,29 sekä 200 metrin välierissä ajalla 20,40. Vuonna 2002 hän juoksi toiseksi Kansainyhteisön kisoissa 100 metrillä ajalla 10,11 ja voitti yleisurheilun maailmancupin ajalla 10,06. Pariisin MM-kisoissa 2003 hän sijoittui 100 metrillä kuudenneksi ja 200 metrillä kahdeksanneksi. Myöhemmin samana vuonna hän oli kolmas IAAF:n yleisurheilufinaalissa 100 metrillä. Hän karsiutui Ateenan olympialaisissa 2004 100 metrin välierissä, mutta oli mukana voittamassa olympiapronssia 4 x 100 metrin viestijuoksussa.
Emedolu karsiutui Helsingin MM-kisoissa 2005 100 metrin välierissä. Seuraavana vuonna hän juoksi Melbournen Kansainyhteisön kisoissa 100 metrillä neljänneksi ja 200 metrillä kuudenneksi. Samana vuonna Afrikan mestaruuskisoissa hän voitti mestaruuden 200 metrillä ja juoksi hopealle 100 metrillä. Kauden lopussa hän sijoittui yleisurheilun maailmancupissa 100 metrillä neljänneksi. Emedolu on ennätyksellään Nigerian kaikkien aikojen 100 metrin tilastossa kuudentena.
Eurovision laulukilpailu 1964
Eurovision laulukilpailu 1964 järjestettiin ensimmäisen kerran Pohjoismaissa. Paikkana oli Tanskassa Kööpenhaminassa Kööpenhaminan Tivoli, 21. maaliskuuta 1964. Edellisvuoden moderneista studioviisuista oli siirrytty taas takaisin perinteiseen televisioitavaan konserttitilaisuuteen. Kilpailujen juontajana toimi Lotte Wæver. Portugali osallistui Eurovision laulukilpailuun ensimmäistä kertaa. Valtion sotilasdiktatuurinen hallinto aiheutti poliittisia ongelmia, ja illan aikana viisulavalle yritti tunkea mielenosoittaja kantaen kylttiä, jossa vastustettiin Espanjan ja Portugalin diktaattoreita Francoa ja Salazaria. Ruotsissa oli ollut koko kevään ajan taiteilijalakko, eikä maa siksi osallistunut kilpailuun. Ison-Britannian kappale, Matt Monron esittämä ”I Love the Little Things”, jäi toiseksi.