cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Lapin jääkäripataljoona
Marskin konepistoolit
Tällä hetkellä kunniakonepistooleita on tallella 8 kappaletta. Joten sodan loppuvaiheitten aikana niitä vielä 2 kappaletta menetettiin. Se tiedetään, että kantajansa alikersantti Martti Heponiemen mukana Muurilan taistelun tykistötulessa 17.6.1944 tuhoutui konepistooli 16771. Miten, missä ja milloin on kadonnut tämä syyskesällä 1943 uudelleen stansattu konepistooli 16775. Siitä ei tunnu kenelläkään olevan tietoa. Tosiasia kuitenkin on, että näin on tapahtunut, sillä nyt vielä tallessa olevien kunniakonepistoolien joukossa tätä numeroa ei ole. Yksi näistä sotamarsalkka Mannerheimin lahjoittamista hopealaatoin varustetuista kunniakonepistooleista on Sotamuseossa Helsingissä, toinen on Jalkaväkimuseossa Mikkelissä ja kolmas Jääkäriprikaatin perinnehuoneessa Sodankylässä. Lapin Jääkäripataljoona luovutti perinnepäivänään 11.3.1996 ensimmäisen kerran yhden näistä kunniakonepistooleista jatkuvasti kiertäväksi kiertopalkinnoksi edellisen vuoden parhaalle perusyksikölle.
Jatkosota
Sodan alussa Ratsuväkiprikaatiin kuuluivat Hämeen Ratsurykmentti (HRR), Uudenmaan Rakuunarykmentti (URR) ja Jääkäripataljoona 1. Suomi julisti sotatilan Neuvostoliittoa vastaan 25.6.1941 maahamme kohdistuneiden pommitusten jälkeen. Saksan hyökkäys itään oli alkanut jo kolme päivää aiemmin, 22.6.1941. Ensimmäiset viholliskosketuksensa pataljoona sai tiedusteluretkillä heinäkuun alussa. Varsinaisesti pataljoonan sotaretki alkoi kuitenkin Ilomantsista Ryhmä Oinosen (2.JPr, HRR, URR, JP1, 1.SissiP, 24. RajajääkK ja TykEsk) mukana.
Kesän ja syksyn 1941 hyökkäysvaiheen merkittävimpiä taistelupaikkoja JP1:lle olivat Tolvajärven Ristisalmi, Suojärvi, Onkamus, Säämäjärvi, Mundjärvi, Kendjärvi, Kontupohja ja Sunku- Tulvoja. Näistä raskain oli Onkamuksen mottitaistelu 24.- 26. elokuuta. Tuolloin pataljoona menetti 70 miestä kaatuneina, mukana kokenut ja pidetty 1. Komppanian päällikkö, kapteeni Paavo Vuorinen, joka kaatui yksikkönsä kärjessä 25.8.1941.
Onkamuksessa ja monissa muissa taisteluissa ansioitui aloitekykyisenä ja rohkeana ryhmänjohtajana alikersantti Toivo Ovaska, joka palkittiin pataljoonan ensimmäisenä 2. luokan Mannerheim-ristin ritarina 31.8.1942 (ritari nro 89).
Ratsuväkiprikaati siirrettiin Sunkun niemimaalta Kannakselle ylipäällikön reserviksi helmikuussa 1943. Jääkäripataljoona 1 ryhmittyi tuolloin Patruun. Pataljoonan komentaja vaihtui, kun Wahlbeck ylennettiin everstiksi ja siirrettiin JR49:n komentajaksi elokuussa 1943. Hänen tilalleen JP1:n komentajaksi tuli majuri Jorma Vetre.
Kesäkuussa 1944 pataljoona oli siirtynyt Terijoelle. Suurhyökkäyksen alkaessa osa päällystöstä oli lomalla ja mm. majuri Vetre sai ensimmäisen käskynsä suoraan lomajunasta IV AK:n esikuntaan vietynä. Kannaksen torjuntataisteluissa Jääkäripataljoona 1:n osuus oli merkittävä Mainilan, Vammeljärven, Muurilan taisteluissa. Pataljoonan pitkäaikainen rintamakomentaja, jääkärieversti Ragnar Wahlbeck kaatui JR49:n komentajana Vuosalmella 4.7.1944.
Suoritukset erityisesti Mainilan taistelussa johtivat pataljoonan toiseen ritarinimitykseen. Luutnantti Eino Laihiala oli ansioitunut jo hyökkäysvaiheessa, mutta Mainilan ja Vammeljärveen vaikeat viivytystaistelut toivat 1. Komppanian Vammeljoella haavoittuneelle päällikölle 2. luokan Mannerheim-ristin 21.12.1944 (ritari nro 172).
Jääkäripataljoona 1 siirretiin vielä Ilomantsin suunnalle, jossa se osallistui kenraalimajuri Raappanan johtamiin laajoihin erämaa- ja mottitaisteluihin. Vihollisen 176. Divisioonaa ei saatu lopulta kokonaan tuhottua, mutta se kärsi mittavat henkilö- ja kalustotappiot. Jääkäripataljoona 1 siirretiin 18.8.1944 lepoon ja reserviin. Lapin sodassa pataljoona ei osallistunut taisteluihin mutta toimi Tornion varuskuntayksikkönä 25.11.1944 – kevät 1945.
Jääkäripataljoonan verilunnaat jatkosodassa olivat 271 kaatunutta ja noin tuhat haavoittunutta, eli reilusti yli pataljoonan määrävahvuuden. Kesän 1944 torjuntataistelujen tappiot olivat niin suuret, että Muurilan taistelun jälkeen 18.6. pataljoonan taisteluvahvuus oli vain noin 150–200 sotilasta. Runsas henkilötäydennys saatiin ennen Viipurinlahden taisteluja mutta siitä huolimatta sodan loppuvaiheessa esimerkiksi joukkueen johtajina toimivat pääsääntöisesti kokeneet aliupseerit raskaiden upseeritappioiden takia.
Vaasan aika
Sodan jälkeen yleinen mielipide ja poliittiset tuulet eivät olleet armeijalle myönteisiä. Lisäksi vaasalaiset olivat tottuneet ruotsinkieliseen joukko-osastoon. Suhtautuminen suomenkieliseen Jääkäripataljoona 1:een oli aluksi viileätä. Vähitellen suhteet kuitenkin lämpenivät väestön oppiessa tuntemaan pataljoonan ympäristöön suuntautuneiden harjoitus-, vala- ja juhlatilaisuuksien myötä. Jääkäri kuului Vaasan katukuvaan ja pataljoona oli osa Vaasaa.
Sosiaaliset olot olivat vaikeita. Kasarmit olivat tyylikkäitä mutta pahoin ränsistyneitä. Henkilökunnan asunnoista oli huutava pula ja henkilökunnan palkkataso huono. Suurin osa perheellisistä joutui tekemään iltaisin toista työtä, koska palkka ei muuten riittänyt.
Koulutusolosuhteetkaan eivät olleet helpot. Kouluttajista oli pula ja varusmiehiä käytettiin polttopuu-, metsä- ja uittotöissä. Nämä komennukset vaikeuttivat koulutusta suuresti. Harjoitusalueille oli pitkä matka läpi kaupungin ja harjoituspaikat olivat pääosin yksityisomistuksessa. Kaivautuminen oli kielletty. Tyypillinen Vaasan ympäristö on kallioista ja louhikkoista, jossa jääkärikoulutuksen mielekäs järjestäminen on vaikeaa.
Koulutus alkoi tehostua 1940-luvun lopulla. Vuonna 1947 Jääkäripataljoona 1 osallistui ensimmäisen kerran Rovajärven leirialueella pidettyyn ampumaleiriin. Suurempia sotaharjoituksia alettiin jälleen järjestämään 1950-luvun alussa ja niin pataljoona pääsi harjoittelemaan tilanteen mukaista toimintaa Lapissa ja ympäri Pohjanmaata. Linnoitusharjoituksiakin päästiin pitämään, kun pataljoona hankki seitsemän hehtaarin alueen Pohjanlahden rannalta. Vuonna 1953 pataljoona sai vielä panssarivaunujoukkueen elävöittämään harjoittelua. Pitkät ja vaativat marssit, fyysisesti vaativat sotaharjoitukset sekä monet urheilukilpailut rytmittivät pataljoonan elämää.
Jääkäripataljoona 1:n kunniakas nimi siirtyi historiaan kun pataljoona otti käyttöön maakunnallisen nimen vuoden 1957 alussa. Pohjanmaan Jääkäripataljoonan viettäessä 36-vuotispäiväänsä se sai Vaasan suomalaisten naisten lahjoittamana yksikköviirit. Viirien tunnukset liittyivät pataljoonan historiaan. Nämä viirit on myöhemmin kerran uusittu (6.12.1991). Kaikki viirit olivat väritykseltään samanlaisia, keltavihreitä.
Siirto Sodankylään
Pataljoonan henkilökunnan keskuudessa alkoivat liikkua huhut siirrosta Lappiin jo 1950-luvun puolivälissä. Vuonna 1958 tuleva varuskuntapaikka ratkaistiin ja Sodankylän varuskunnan rakennustyöt aloitettiin. Vaasasta lähtö herätti henkilökunnan keskuudessa ristiriitaisia tunteita. Lappi oli toki tuttu paikka monista harjoituksista mutta asunnot, vaimojen työpaikat, lasten koulut, monet muut sidokset ja harrastukset tekivät lähdön monille vaikeaksi. Kaikkiaan noin parikymmentä pataljoonan upseeria ja aliupseeria hakeutui tässä vaiheessa muihin joukko-osastoihin ja esikuntiin töihin. Toisaalta muuttamista helpotti Sodankylän kunnan ja asukkaiden erittäin myönteinen suhtautuminen varuskunnan tuloon. Yksittäisistä henkilöistä on nostettava esille tuolloinen Sodankylän kunnan valtuuston puheenjohtaja Akseli Paarman, jonka johdolla lähetystö kävi pataljoonan henkilökuntaa valistamassa uuden kotipaikkakunnan olosuhteista.
Siirtoa valmisteltiin kolmen kesän aikana, jolloin noin komppanian vahvuinen osasto kerrallaan oli Sodankylässä vartiotehtävissä ja uusiin olosuhteisiin tutustumassa. Lopullinen tieto siirron ajankohdasta tuli vuoden 1963 lopulla. Henkilökunta sai tiedon, että siirto tapahtuu vuoden 1964 kesällä. Puolustusvoimille tyypillisesti virallinen käsky tuli vasta vuoden 1964 alussa.
Viimeisen kesän aikana pataljoonaan muistivat monet Vaasan ja Pohjanmaan vaikuttajat ja lähtöparaateja pidettiin osin haikeissa tunnelmissa. Jääkäreiden pääosa nousi pyörille Vaasassa varhain heinäkuun 29. päivän aamuna kello 5.00. Marssi Sodankylään alkoi. Jo tätä ennen oli kuitenkin 3JK siirtynyt Sodankylään 1.7.1964. Samaan aikaan kun pataljoonan pääosa lähti Vaasasta marssille, vannoivat 3JK:n alokkaat sotilasvalansa varuskunnan uuden ruokalan pihalla.
Pataljoonan pääosat saapuivat pyöräillen Sodankylään 2.8.1964. Uuden kotikunnan asukkaat olivat suurin joukoin tien molemmin puolin kunniakujana pataljoonaa vastaanottamassa. Siitä alkoi jääkäreiden elämä, koulutus ja harjoitukset Sodankylässä ja ympäri Lappia ja Pohjois- Suomea. Pataljoonan nimi muutettiin uuteen kotipaikkaan sopivammaksi, kun se 1.7.1966 sai nimen Lapin Jääkäripataljoona. pienoiskuva|upright|Polkupyöräpataljoona 1:n ja myöhemmin Jääkäripataljoona 1:n tunnus Pataljoona menetti itsenäisen joukko-osaston asemansa 1. lokakuuta 1979, kun se liitettiin joukkoyksikkönä vasta perustettuun Jääkäriprikaatiin.
Komentajat
Lähde:
LapJP
thumb|200x200px|Lapin Jääkäripataljoonan joukko-osastotunnus vuosina 1967–1983
Lasse Lehtonen (jääkiekkoilija)
Lasse Olavi Lehtonen (9. helmikuuta 1946 Pori – 4. lokakuuta 2000) oli suomalainen jääkiekkoilija. Hän pelasi SM-sarjassa vuosina 1964–1968 ja voitti yhden Suomen-mestaruuden.
Lasse (Late) Lehtonen edusti SM-sarjaurallaan Rosenlewin Urheilijat -38:aa ja Porin Ässiä. Hän pelasi SM-sarjassa yhteensä 62 ottelua, joissa hänen tehopisteensä olivat 7 + 7 = 14 ja jäähymääränsä 6 minuuttia. Hän voitti Suomen-mestaruuden RU-38:n joukkueessa vuonna 1967.
Lehtonen toimi Musan Salaman suomensarjamiehistön kapteenina vuodesta 1972. Lehtonen oli ammatiltaan leikkaaja. Hänen kotikuntansa oli Pori. Lehtonen harrasti raviurheilua.
Anturamaa
Anturamaa (myös ortsteen, ortmaa, palsi) on maan pinnan alapuolella sijaitseva kova maakerros. Maarakeet ovat iskostuneet siinä yhteen vesiliukoisten humusaineiden ja rautayhdisteiden vaikutuksesta. Suomessa anturamaata on hiekka- ja soramailla, mutta se on melko harvinaista. Pääasiassa sitä on soiden välisillä kangaskynnyksillä. Anturamaa ei siten juuri haittaa metsänkasvua, vaan saattaa osaltaan parantaa kuivien kangasmaiden kosteusoloja. Luoteis-Saksassa ja Tanskan nummilla anturamaa haittaa metsien kasvua. Siellä sitä on murennettu syväkynnöllä, sillä kynnöksen pinnalla anturamaa rapautuu nopeasti.
Nancy Merki
thumb|right|250px|Merki 1940-luvulla Nancy Merki Lees (1. kesäkuuta 1926 Portland – 7. lokakuuta 2014) oli yhdysvaltalainen uimari. Hänen seuransa oli portlandilainen Multnomah AC.
Merki kärsi lapsuudessa poliosta ja oli ollut osittain halvaantunut. Hän aloitti uinnin parantuakseen sairaudesta valmentaja Jack Codyn johdolla ja pääsi taudista yli — jo 1930-luvun lopulla hän menestyi kansallisella tasolla rikkoen ennätyksiä. Merki rikkoi vuosina 1939–1949 yhdeksäntoista maansa ennätystä kaikilla matkoilla 200 metristä 1 500 metriin saakka ja voitti viisitoista henkilökohtaista mestaruutta. Hän oli vuonna 1946 rikkomassa maailmanennätystä 4 × 400 jaardin viestissä, ja vuoden 1948 olympialaisissa hän sijoittui 400 metrillä finaalissa kahdeksanneksi uransa loppupuolella.
Karl Gnädinger
Karl Gnädinger (5. marraskuuta 1905 – 12. maaliskuuta 1995) oli saksalainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi Freiburg im Breisgaun arkkihiippakuntaan 16. maaliskuuta 1930 ja nimitettiin sen vihkipiispaksi sekä Celerinan titulaaripiispaksi 5. marraskuuta 1960. Piispaksi vihkiminen seurasi 12. tammikuuta 1961. Pääkonsekraattorina toimi Hermann Josef Schäufele, jota avustivat Wilhelm Sedlmeier ja Joseph Maria Reuss.
Gnädinger osallistui Vatikaanin toiseen kirkolliskokoukseen ja jäi eläkkeelle 30. joulukuuta 1980.
Don Francks
Donald Harvey Francks (28. helmikuuta 1932 Vancouver, Brittiläinen Kolumbia – 3. huhtikuuta 2016) oli kanadalainen näyttelijä, muusikko ja jazzlaulaja. Hän esiintyi televisiossa 1950-luvulta lähtien televisiosarjoissa ja elokuvissa sekä teki äänirooleja piirrossarjoihin 1970-luvulta lähtien. Francks tunnettiin muun muassa elokuvasta Huumekatu ja sarjasta The Phoenix Team 1980-luvulla. Näiden ohella hän esiintyi vaudevillessa ja useissa eri jazztapahtumissa.
The Riddle
The Riddle on vuonna 2007 ensi-iltansa saanut Brendan Foleyn ohjaama, tuottama ja käsikirjoittama brittiläinen psykologinen jännityselokuva, jonka pääosissa ovat Vinnie Jones, Derek Jacobi, Vanessa Redgrave, Julie Cox, P. H. Moriarty, Jason Flemyng ja Mel Smith.
Don Francks
Francks oli naimisissa näyttelijä Lili Francksin kanssa ja heillä oli kaksi lasta: Cree Summer ja Rainbow Sun Francks.
The Riddle
The Riddle kuvattiin viiden miljoonan dollarin budjetilla Englannissa, jossa elokuvan kuvauspaikkoina olivat Kentin Sittingbournen kunta ja Lontoon kaupungin Bromleyn, Greenwichin ja Lewishamin hallintoalueet. The Riddle ”sai ensi-iltansa” Isossa-Britanniassa 16. syyskuuta 2007, jolloin elokuvan DVD:n sai ilmaiseksi The Mail on Sunday -sanomalehden yhteydessä. The Riddle -elokuvasta tuli maailman ensimmäinen elokuva, jonka julkaisi DVD:lle kansainvälinen sanomalehti. The Mail on Sunday oli ostanut elokuvan Ison-Britannian DVD-julkaisuoikeudet ja levittänyt elokuvaa 2,6 miljoonan kopion verran sanomalehtiensä välissä. Elokuva esitettiin Yhdysvalloissa Austinin elokuvajuhlilla 14. lokakuuta 2007 ja Egyptissä Kairon elokuvajuhlilla 20. marraskuuta 2008. The Riddle julkaistiin virallisesti omana DVD-julkaisunaan 19. elokuuta 2008. Suomessa elokuva julkaistiin DVD:nä 18. maaliskuuta 2009.
Juoni
Lontoolaisen pubin kellarista löytyy Charles Dickensin julkaisematon käsikirjoitus. Löytö käynnistää tapahtumasarjan, jonka kuluessa ei vältytä ruumiilta. Kuuluisuutta halajava tutkiva journalisti Mike alkaa tutkia murhia yhdessä nuoren naispoliisin ja kummallisen kulkurin kanssa. Murhat ratkeavat kuitenkin vain, jos Dickensin käsikirjoituksessa kuvattu kuolemantapaus selvitetään ensin.
Lokki (kappale)
”Lokki” on alun perin venäläinen valssi, jonka sävel on vanha venäläinen kansansävelmä. Suomenkieliset sanat siihen on tehnyt opetusneuvos Antti Henttonen ja ne alkavat sanoin ”On hiljainen aaltojen keinunta tää...”. Suomessa kappaleesta teki kuuluisan Arja Havakan vuoden 1995 levytyksen lisäksi Mauno Kuusisto.
Częstochowan piirikunta
Częstochowan piirikunta on yksi Sleesian voivodikunnan piirikunnista. Sen arvioitu väkiluku oli vuoden 2019 lopussa 134 555. Piirikuntaan kuuluvat kaksi kaupunkia tai kaupunkikuntaa ovat Koniecpol ja Blachownia ja 16 muuta kuntaa Blachownia, Dąbrowa Zielona, Janców, Kamienica Polska, Kłomnice, Koniecpol, Konopiska, Kruszyna, Lelów, Mstów, Mykanów, Olsztyn, Poczesna, Przyrów, Rędziny ja Starcza. vasen|pienoiskuva|220px|Piirikunnan väestöpyramidi 2014. Vuoden 2019 lopussa Częstochowan piirikunnassa arvioitiin olevan 134 555 asukasta, joista 50,8 prosenttia naispuolisia ja 49,2 prosenttia miespuolisia. Puolan väestönlaskennassa 2011 väkiluvun laskettiin olevan 136 084 ja sen ennakoidaan vuoteen 2050 mennessä pienenevän 127 717 asukkaaseen. Alle 18-vuotiaiden arvioidaan vuoden 2019 lopussa muodostaneen 16,8 prosenttia piirikunnan väestöstä, työikäisten 61,3 prosenttia ja eläkeikäisten 21,9 prosenttia väestön keski-iän ollessa 42,5 vuotta. Elävänä syntyi vuonna 2019 yhteensä 1 118 lasta.
Ruunala
Ruunala tuli osaksi Joensuun kylästä naapurikyliin laajentunutta Someron keskustaajamaa jo 1920-luvulla, ja siellä on toiminut muun muassa Someron Osuusmeijeri, jonka maisemallisesti ja paikallishistoriallisesti merkittävät rakennukset ovat edelleen Someron pääkadun Joensuuntien maamerkkinä sen pohjoispäässä.
Ennen nykyisten valtatien 10 ja valtatien 2 rakentamista Hämeen Härkätien reittiä kulkenut aiempi valtatie 10 (nykyinen yhdystie 2810) ja aiempi valtatie 2 (Someron keskustan kohdalla nykyistä kantatietä 52 vastannut tieyhteys) ristesivät Someron Ruunalassa. Uusien valtateiden myötä valtateiden risteys siirtyi Forssan Paavolaan.
Haribomo
Haribomo on maalaiskunta Timbuktun alueen Gourma-Rharousin piirissä Malissa. Sen keskuskylä Daka Fifo sijaitsee Garoujärven etelärannalla 175 kilometriä Rharousista lounaaseen. Kunnassa on 7 400 ja keskuskylässä 800 asukasta (vuonna 2009, väestönlaskenta).
Haribomon kunnan pinta-ala on 3 500 neliökilometriä. Se rajoittuu idässä Gourma-Rharousin piirin Hamzakoman ja Inadiatafanen, etelässä Bambara Maoundén, lännessä Dirén piirin Sareyamoun, Haïbongon, Danghan ja Garbakoïran ja pohjoisessa Timbuktun piirin Alafian, Bourem-Inalyn ja Lafian kuntiin. Seutu kuuluu kuivuudesta kärsivään Sahelin vyöhykkeeseen. Siellä sijaitsevat Nigerin tulvajärvet Garou, Haribongo ja Kabongo, jotka ovat 1970-luvun alun jälkeen kuivuneet käytännössä kokonaan. Nigerjoki virtaa kunnan pohjoisrajalla.
Kuntaan kuuluu 30 kylää ja paimentolaisryhmää. Asukkaat ovat tuaregeja, belloja, songhaita ja bozoja. Vallitseva uskonto on islam.
Seudun pääelinkeinot ovat maanviljely ja karjanhoito. Tärkeimmät viljelykasvit ovat hirssi, durra, maissi, okra ja vesimeloni. Kotieläimiä ovat naudat, lampaat, vuohet, kamelit, aasit ja siipikarja. Lisäksi harjoitetaan kaupankäyntiä ja käsityöammatteja. Kalastus on loppunut järvien kuivumisen takia. Osa väestöstä hakeutuu ansiotöihin Moptin alueelle, Bamakon seudulle tai Norsunluurannikolle.
Haribomo on kokonaan vailla maantieyhteyksiä. Keskuskylässä on alakoulu, terveyskeskus ja kuuden vesipostin vesijohtoverkko.
Idänsiilikäs
Idänsiilikäs (Borearctia menetriesii) on aitosiilikkäisiin kuuluva perhoslaji. Siitä on aiemmin käytetty nimiä idän kiiltokehrääjä ja idänkiiltokehrääjä. Idänsiilikäs on sukunsa ainoa laji.
Koko ja ulkonäkö
Idänsiilikäs on kookas perhonen, jota ei ole mahdollista sekoittaa muihin lajeihin. Vartalo on yleisväritykseltään tumma, mutta pää ja niska ovat purppuranpunaiset. Keskiruumiin selkäpuolella ja takaruumiin sivuilla on keltaiset pitkittäisraidat. Sekä etu- että takasiipien pohjaväri on oranssinkeltainen, mutta väri haalistuu perhosen ikääntyessä. Useimpien siipisuonten kohdalla on tumma juova, minkä lisäksi etusiivessä on kolme ja takasiivessä kaksi tummaa, katkonaista ja mutkittelevaa poikkijuovaa. Siipiväli 60–69 mm.
Pekinkylä
thumb|200px|right|Pekinkylän sijainti Lapinjärvellä
Pekinkylä on kylä Lapinjärven kunnassa. Pekinkylä rajoittuu lännessä Liljendaliin, luoteessa Ingermaninkylään idässä Heikinkylään, etelässä Lapinkylään ja pohjoisessa Kirkonkylään. Nimi Bäckby juontuu purosta (Bäckbybäcken), joka virtaa Heikinkylän ja Pekinkylän välissä. Pekinkylän asukasluku on 72, ja se on näin yksi Lapinjärven pienimmistä kylistä. Valtaosa kylän asukkaista on ruotsinkielisiä.
Idänsiilikäs
Levinneisyys ja lentoaika
Idänsiilikäs on erittäin harvinainen. Lajin luontainen elinalue lienee Altaivuoristossa ja taigalla Venäjän Kaukoidässä, mutta laji on sielläkin harvoin nähty. Viime aikoina perhosta on tavattu Sikhote-Alin -vuoristosta ja Baikaljärven etelärannalta vuonna 1995. Vuonna 2003 löytyi alueelta läheltä Jamalin niemimaata idänsiilikkään etusiipi.
Pekinkylä
60.58389°N, 26.21°W
Idänsiilikäs
Levinneisyys ja lentoaika
Idänsiilikästä on tavattu muutamia kertoja Suomessa mukaan lukien havainnot sittemmin luovutetun Karjalan alueelta. Reinhart Fabritiuksen Kuopiosta vuonna 1917 löytämä yksilö lienee toinen koskaan löydetty idänsiilikäs. Vuonna 1943 löytyi yksi naarasyksilö Saarijärveltä, Pyhä-Häkistä. Tämän yksilön tuottamista, kolmestakymmenestä munasta saatiin kasvatettua yksi koiras ja yksi naarasperhonen. Lajista ei tehty Suomessa 1940-luvun jälkeen lainkaan havaintoja kunnes vuonna 2002 Lieksasta löytyi tienposkeen kuollut yksilö. Heinäkuussa 2009 löydettiin myös kuollut yksilö Kuhmosta, joka oli siivistään repaleinen, mutta tunnistettiin idänsiilikkääksi. Lisäksi 1900-luvun alkupuolelta on neljä varmaa havaintoa.
Vuonna 2009 Kuhmosta tehdyn havainnon perusteella alettiin epäillä että lajilla saattaa olla alueella paikallinen kanta ja kesäkuussa 2011 tehdyssä etsinnässä alueelta löydettiin lopulta elävä idänsiilikäs.
Metsähallituksen mukaan on mahdollista, että perhonen esiintyy yhä Suomessa. Aikaisemmin Suomesta hävinneeksi luokiteltu laji luokiteltiin vuoden 2010 uhanalaisarvioinnissa puutteellisesti tunnetuksi (DD).
Elinympäristö ja elintavat
Lajin kuvasi tieteelle Eduard Friedrich Eversmann vuonna 1846, campos Songariaelta, luultavasti Tarbagataivuorilta löydetyn yksilön perusteella.
Lajin elintavat ja ympäristövaatimukset ovat suurelta osin tuntemattomia. Tähän saakka jokseenkin kaikki tieto lajista perustuu Harry Krogeruksen 1943 kasvattamista toukista tehtyihin havaintoihin sekä päättelyyn perhosten löytöpaikkojen ja lähilajien käyttäytymisen perusteella. Näiden perusteella idänsiilikäs lienee vanhoissa, kosteapohjaisissa ikikuusikoissa elävä taigalaji. Miltei kaikki koskaan löydetyt yksilöt ovat koiraita, mikä saattaa viitata siihen ettei naaras juuri liiku tai lentää vain korkealla latvustoissa. Laji saattaa olla päiväaktiivinen. Täysikasvuiset toukat pyrkivät kiipeämään ylöspäin, mikä niin ikään viittaa lajin elämiseen latvustoissa. Perhosen väritys ja kuviointi saattaa naamioida sen naavatukkoja vasten.
Maailman luonnontieteellisissä kokoelmissa arvellaan olevan vain noin viitisenkymmentä idänsiilikäsyksilöä.
Ravintokasvi
Idänsiilikkään toukan ravintokasveiksi ovat kasvatuksessa kelvanneet tatarkasvit (Polygonum), ratamot (Plantago) ja voikukka (Taraxacum officinale). Ravintokasvia luonnossa ei tunneta, mutta Baikaljärven läheisyydestä löydettiin elokuussa 2013 toukkia Aconitum rubicundum -ukonhattulajilta. Myös osa Suomen havainnoista on tehty alueilta, joilla tiedetään kasvavan hukanukonhattua (Aconitum lycoctonum).
Stephen Brislin
Stephen Brislin (s. 24. syyskuuta 1956) on eteläafrikkalainen roomalaiskatolinen arkkipiispa. Hänet vihittiin papiksi Kroonstadin hiippakuntaan 19. marraskuuta 1983 ja nimitettiin sen piispaksi 17. lokakuuta 2006. Piispaksi vihkiminen seurasi 28. tammikuuta 2007. Pääkonsekraattorina toimi Jabulani Adatus Nxumalo, jota avustivat Hubert Bucher ja Zithulele Patrick Mvemve.
18. joulukuuta 2009 Brislin sai nimityksen Kapkaupungin arkkipiispaksi.
Idänsiilikäs
Etymologia
Sukunimi Borearctia tulee kreikan kielen sanoista boreos joka viittaa pohjoiseen sekä arktia, joka merkitsee karhua ja esiintyy useiden siilikässukujen nimissä. Lajinimi menetriesii kunnioittaa venäläistä entomologi Eduard Menetriesiä.
Jalkapallo kesäolympialaisissa 2016 – naisten turnaus – Lohko E
Lohko E kesäolympialaisten 2016 jalkapallon naisten turnauksessa pelattiin 3.–9. elokuuta 2016. Lohkossa pelasivat Brasilia, Kiina, Ruotsi ja Etelä-Afrikka.
Sijoitukset
<section begin=LohkoE/> <section end=LohkoE/>
Ruotsi vs. Etelä-Afrikka
<section begin=SWEvRSA/> <section end=SWEvRSA/>
Brasilia vs. Kiina
<section begin=BRAvCHN/> <section end=BRAvCHN/>
Etelä-Afrikka vs. Kiina
<section begin=RSAvCHN/> <section end=RSAvCHN/>
Brasilia vs. Ruotsi
<section begin=BRAvSWE/> <section end=BRAvSWE/>
Etelä-Afrikka vs. Brasilia
<section begin=RSAvBRA/> <section end=RSAvBRA/>
Kiina vs. Ruotsi
<section begin=CHNvSWE/> <section end=CHNvSWE/>
Lávrion arkeologinen museo
Lávrion arkeologinen museo on arkeologinen museo Lávrion kaupungissa Itä-Attikassa Kreikassa. Se esittelee seudulta löytettyä esihistoriallista ja antiikin aikaista esineistöä.
Museo avautui vuonna 1999. Se toimii 1970-luvulta peräisin olevassa rakennuksessa kaupungin pohjoislaidalla. Se oli aiemmin lähinnä löydösten säilytyspaikka, mutta on uusittu museoksi. Rakennuksessa on kaksi salia sekä säilytys- ja ennallistustiloja.
Kokoelmat
Museon kokoelmiin kuuluu esineistöä esihistorialliselta kaudelta myöhäisantiikkin 500-luvulle jaa. saakka. Sali 1 esittelee erityisesti antiikin Laureionin kaivostoimintaa ja metallintyöstöä, ja esillä on muun muassa lukuisia tähän liittyviä työkaluja sekä piirtokirjoituksia. Sali 2 esittelee seudun muita löytöjä. Niihin lukeutuu muun muassa neoliittisen kauden keramiikkaa, työkaluja ja koruja Kítsoksen luolasta 5000–4000-luvuilta eaa.; vaaseja antiikin Thorikoksen ja Sunionin alueen haudoista 700–300-luvuilta eaa.; sekä löytöjä seudun antiikin aikaisista asutuspaikoista. Klassisen kauden merkittävimpiin esineisiin lukeutuvat Sunionin Poseidonin temppelin friisien osat sekä hauta- ja votiivipatsaat ja reliefit. Myöhäisantiikkia edustaa muun muassa Lávriossa olleen basilikakirkon lattiamosaiikki 300–400-luvulta jaa.
Andamaanienkäkikyyhky
Andamaanienkäkikyyhky (Macropygia rufipennis) on Andamaanien ja Nikobaarien saaristoissa elävä kyyhkylintu. Lajin holotyypin kuvaili Edward Blyth Nikobaarien eteläosista 1846.
Kesä Monikan kanssa
Kesä Monikan kanssa on Ingmar Bergmanin elokuva vuodelta 1953. Se perustuu Per Anders Fogelströmin nuortenromaaniin Sommaren med Monika (1951).
Juoni
Harry ja Monika ovat töissä varastoissa, jotka ovat lähietäisyydellä toisistaan. He tapaavat kahvitauolla ja aloittavat seurustelun, mistä Monikan entinen poikaystävä Lelle ei pidä. Hän seuraa Monikaa saattavaa Harrya ja näiden erottua lyö Harrya.
Monikan ja isän välille tulee riita, jolloin Monika poistuu kotoa ja pyytää päästä Harryn luokse. Harry vie hänet kuitenkin isän veneelle, jossa he yöpyvät. Harry myöhästyy töistä ja saa torut, joita hän ei niele. Myös Monika on irtisanoutunut töistä, ja nyt he ovat vapaita lähtemään pois kaupungista. Paikalle saapuu Lelle, mutta yhdessä he onnistuvat torjumaan paratiisiin tulleen tunkeilijan, mitä juhlitaan.
Kesän käännyttyä loppuun Monika odottaa lasta, ja ruoan hankkimiseksi he turvautuvat varkauksiin. Lopulta heidän on palattava kaupunkiin. Täti järjestää heidät vihille ennen lapsen syntymää, ja he aloittavat yhteiselämän: Harry käy töissä ja opiskelee, Monika keskittyy lapsen hoitamiseen. Monika kuitenkin kyllästyy äidinrooliin, ja Harry jää yksin tyttären kanssa.
Lipiny (Świętokrzyskin voivodikunta)
Lipiny on kylä Etelä-Puolassa Rakówin kunnassa Świętokrzyskin voivodikunnassa. Kylässä asui 107 asukasta vuoden 2011 väestönlaskennassa. Asukkaista 47,7 prosenttia oli naispuolisia ja 52,3 prosenttia miespuolisia. Alle 18-vuotiaat muodostivat 19,6 prosenttia kylän väestöstä, työikäiset 59,8 prosenttia ja eläkeläiset 20,6 prosenttia. Rakówin kunnan asukkaista 1,8 prosenttia asuu Lipinyssä.
Karlshamnin kunta
thumb|262px|Karlshamnin alueella sijainneet entiset pitäjät.
Karlshamnin kunta on Blekingen läänissä sijaitseva Ruotsin kunta. Maakuntajaossa se kuuluu Blekingeen. Kunnan keskustaajama on Karlshamn.
Kunnan maapinta-ala on 488,68 neliökilometriä (1.1.2016) ja asukasluku 32 402 henkeä (31.12.2020).
Vuonna 2007 kunnassa oli 45,06 km² peltoa, joten saman ajankohdan maapinta-alaan vertaamalla saadaan peltojen osuudeksi 9,2 prosenttia kunnan maapinta-alasta.
Karlshamnin suomalainen ystävyyskaupunki on Heinola.
Kuntajaon kehitys
Ruotsin vuoden 1862 kunnallislakien astuessa voimaan vuonna 1863 nykyisen kunnan alueella sijaitsivat Karlshamnin kaupunki ja viisi pitäjää, joista tehtiin maalaiskuntia. Vuonna 1881 perustettiin vielä Ringamålan maalaiskunta erottamalla se Asarumista.
Vuoden 1952 kuntauudistuksessa muodostettiin seuraavat "suurkunnat":
Karlshamnin kaupunkiin uudistus ei vaikuttanut. Vuonna 1967 Asarum, Hällaryd ja Mörrum liitettiin Karlshamnin kaupunkiin. Kaupunki muuttui Karlshamnin kunnaksi vuoden 1971 kuntauudistuksessa, kun Ruotsissa siirryttiin yhteen kuntamuotoon.
Vaakuna
Nykyinen vaakuna on entisen Karlshamnin kaupungin vaakuna. Myös kahdella maalaiskunnalla oli oma vaakuna.
Väestönkehitys
Kunnan väestö taustan mukaan on esitetty seuraavassa taulukossa.
Hieman vanhempien vuoden 2009 lopun tietojen mukaan kunnassa asui 188 Suomessa syntynyttä, mikä vastasi 0,6 prosenttia kunnan väestöstä.
Vielä vanhempien vuoden 1984 lopun tietojen mukaan 3,6 prosenttia kunnan asukkaista oli ulkomailla syntyneitä. Tuolloin kunnassa asui 226 Suomessa syntynyttä, mikä vastasi 0,7 prosenttia kunnan väestöstä.
Vuoden 2010 tietojen mukaan 20 vuotta täyttäneiden kuntalaisten mediaaninettotulot olivat 179 037 kruunua. Vuodelta 2007 olevan tiedon mukaan kuntalaisten nettovarallisuuden mediaani oli 96 000 kruunua.
Vuoden 2011 lopussa kunnan väestö jakautui eri ikäryhmiin seuraavasti:
Elinkeinot
Seuraava taulukko kuvaa työpaikkojen ja työllisten jakautumista eri elinkeinojen kesken. Luvut on laskettu kahdessa eri Statistiska centralbyrånin tilastossa ilmoitettujen perusteellisempien tietojen pohjalta. "Päiväväestö" (ruots. dagbefolkning) kertoo kunnassa sijaitsevista työpaikoista ja "yöväestö" (ruots. nattbefolkning) puolestaan kunnassa asuvien elinkeinosta. Työpaikkaomavaraisuus on laskettu päivä- ja yöväestön suhteena. Alkutuotanto tarkoittaa maa- ja metsätaloutta sekä kalastusta. Jalostuksen kohdalla on laskettu yhteen tavaranvalmistus- ja kierrätysteollisuus, energia- ja ympäristöyritykset sekä rakennusteollisuus. Muut toimialat on laskettu palveluihin lukuun ottamatta niitä, joiden elinkeino on tuntematon.
Taajamat
Kunnan keskustaajama on lihavoitu. Asteriskilla (*) merkityt taajamat kuuluvat tähän kuntaan vain osittain, ja edellä on merkitty kunkin taajaman tähän kuntaan kuuluvan osan väestö. Koko Pukavikin taajamassa on 279 asukasta, ja se kuuluu myös Sölvesborgin kuntaan.
Hubert Bucher
Hubert Bucher (21. kesäkuuta 1931 Regensburg – 24. heinäkuuta 2021 Schönhofen ) oli eteläafrikkalainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi 29. kesäkuuta 1957 ja nimitettiin Bethlehemin hiippakunnan piispaksi 9. joulukuuta 1976. Piispaksi vihkiminen seurasi 27. maaliskuuta 1977. Pääkonsekraattorina toimi Peter Fanyana John Butelezi, jota avustivat Joseph Patrick Fitzgerald ja Vinzenz Guggenberger.
Karlshamnin kunta
Entiset taajamat
Luettelossa mainituista taajamista molemmat ovat sittemmin kasvaneet yhteen Karlshamnin taajaman kanssa.
Hubert Bucher
Bucher jäi eläkkeelle 31. joulukuuta 2008.
Karlshamnin kunta
Pientaajamat
Yli 200 asukkaan taajamien lisäksi kunnassa on vuoden 2010 tietojen perusteella myös seuraavat 50–199 asukkaan pientaajamat:
Entiset pientaajamat
Ruotsissa on tehty tilastoja pientaajamista aikaisemmin myös vuosina 1990, 1995, 2000 ja 2005. Seuraavat paikkakunnat ovat olleet pientaajamia jonakin tai joinakin vuosina vuosien 1995, 2000 ja 2005 aikana, mutta ne eivät olleet pientaajamia vuonna 2010:
Kunnanvaltuusto
Ruotsissa valitaan joka neljäs vuosi edustajat valtiopäiville, aluevaltuustoihin ja kunnanvaltuustoihin. Kunnallisvaaleissa Karlshamnin kunta on jaettu seuraaviin vaalipiireihin: Seuraavassa taulukossa on esitetty valtiopäivillä edustettuina olevien puolueiden saamat valtuustopaikat Karlshamnin kunnanvaltuustossa vuodesta 1973 lähtien.
Filippiinienkäkikyyhky
Filippiinienkäkikyyhky (Macropygia tenuirostris) on Filippiineillä, Taiwanilla ja sen lähisaarella Lan Yulla elävä kyyhkylintu. Lajin holotyypin kuvaili Charles Lucien Bonaparte Manilasta 1854.
Afrikanviitapöllö
Afrikanviitapöllö (Phodilus prigoginei) on tornipöllöihin kuuluva lintu. Sitä tavataan Kongon demokraattisen tasavallan itäosassa. Se on mahdollisesti tavattu myös Burundissa ja Ruandassa. Laji tunnetaan huonosti.
Karlshamnin kunta
Piirit
thumb|right|250px|Kartta Karlshamnin kunnan piireistä.
Afrikanviitapöllö
Afrikanviitapöllö sijoitetaan toisinaan sukuun Tyto, tornipöllöt.
Ulkonäkö ja koko
Afrikanviitapöllö on pähkinänruskea, ja sen pituus on 23–29 cm. Vain naaras on kuvattu. Se on punaruskea päältä, alta vaaleampi, vivahtaa oranssiin. Sen naamakiehkura on soikea ja silmät ovat tummat. Sen ääni saattaa olla pitkää, valittavaa vihellystä, mutta tieto vaatii vielä vahvistusta.
Karlshamnin kunta
Piirit
Vuodesta 2016 alkaen kunta on jaettu seuraaviin piireihin:
Seurakunnat
Vuoden 2012 aluejaon mukaan kunnassa on seuraavat Ruotsin kirkon seurakunnat:
Historialliset seurakunnat
Seuraavassa luettelossa on mainittu kaikki nykyisen kunnan alueella sijainneet seurakunnat. Jos seurakunta on lakkautettu, niin sen perässä on asteriski (*). Mahdolliset suluissa lukevat nimet ovat seurakunnan vaihtoehtoisia tai vanhempia nimiä. Jos nimen perässä lukee kbfd, niin kyseessä "kirkonkirjapiiri", joka ei ole muodostanut omaa seurakuntaa, vaikka ne seurakuntiin rinnastetaankin.
Afrikanviitapöllö
Elinympäristö
Lajin elinpiiriä ovat subtrooppiset ja trooppiset kosteat vuoristometsät ja subtrooppiset ja trooppiset aroylängöt.
Levinneisyys
Lajin tyyppinäyte on peräisin vuodelta 1951 Muusista Itombwevuorilta Kongon demokraattisen tasavallan itäosasta. Vuonna 1996 laji nähtiin uudestaan, kun naaras jäi verkkoon. Vuonna 1974 laji tavattiin mahdollisesti Burundissa ja vuonna 1990 Ruandassa kuultiin tunnistamattoman pöllön ääniä.
Populaation suuruudeksi arvioidaan 9 360 yksilöä. Kannan epäillään olevan laskussa elinympäristöjen tuhoutumisen takia.
Uhanalaisuus
Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto IUCN on luokitellut afrikanviitapöllön erittäin uhanalaiseksi, koska se tunnetaan huonosti ja sen elinalue on pieni. Lajia uhkaa metsien raivaaminen.
Romania kesäolympialaisissa 1936
Romania osallistui Berliinin kesäolympialaisiin 1936 52 urheilijan vahvuisella joukkueella jätettyään edelliset, Los Angelesin kesäolympialaiset 1932 väliin. Maan ainoan mitalin näistä olympialaisista voitti Henri Rang, joka saavutti hopeasijan esteratsastuksen yksilökilpailussa. Kisojen mitalitilastossa Romania sijoittui jaetulle 25. tilalle.
MMEN
MMEN eli Millionaire Men on tamperelainen rap-musiikkia tuottava muusikkoduo, jonka muodostavat Juha-Matti "Juels" Penttinen ja Ossi "Ossi R." Riita. MMEN on tuottanut kappaleita monille Suomen merkittävimmistä rap-artisteista, muun muassa Petri Nygårdille, Cheekille, Fintelligensille , Uniikille ja Janne Ordénille.
MMEN tunnetaan erityisesti tuottajaduona Petri Nygårdin hittikappaleiden takana, MMEN on tuottanut mm. "Selvä päivä", "Märkää" ja "3 asiaa" -kappaleet. MMEN:in Cheekille säveltämä "Liekeissä" -kappale oli ehdokkaana Vuoden biisiksi 2008 Emma-gaalassa. Suomen virallisen latauslistan kärkipaikkaa "Liekeissä" piti hallussaan yhdeksän viikkoa. Lisäksi se voitti Suomen The Voice -radiokanavan 2008 Kesähitti-äänestyksen.
Joulupukki
thumb|Yhdysvaltalainen joulupukki tunnusomaisessa parrassaan ja punaisessa nutussaan Joulupukki (nimi voidaan kirjoittaa pienellä tai isolla alkukirjaimella ) on myyttinen hyvä ja kiltti mieshahmo, joka tuo jouluna lahjoja. Sanalla viitataan myös hahmoa toimenaan esittäviin henkilöihin.
Historiaa
Nykyisin kansainvälisesti tunnetun joulupukin taustalla on 300-luvulla elänyt Myran piispa Pyhä Nikolaus (tunnetaan myös Nikolaus Barilaisena), jonka nimestä johtuvat hahmon nimet monissa kielissä, esimerkiksi englanninkielinen nimitys Santa Claus ja alankomaalainen Sinterklaas. Hänen kotikaupunkinsa Myra sijaitsi Anatoliassa, nykyisen Turkin alueella. Pyhä Nikolaus oli tunnettu hyväntekijä, ja hänestä tuli merimiesten, kauppiaiden ja lasten suojeluspyhimys.
Legendan mukaan Pyhä Nikolaus kohdisti paljon huomiota lapsiin, jonka vuoksi häntä pidettiin keskiajalla lasten suojelijana. Esimerkiksi Alankomaissa lapsille jaettiin lahjoja Nikolauksen päivänä 6. joulukuuta. Tapa levisi hollantilaisten protestanttien mukana Pohjois-Amerikkaan, jossa vuosisatojen kuluessa Nikolaoksen legendasta muodostui yhdysvaltalainen Santa-hahmo, (Pyhä Klaus). Nimensä Santa Claus sai hollannin Sinterklaas-nimestä, joka puolestaan polveutui Nikolauksesta.
Euroopassa Martti Luther halusi korvata mielestään liian paavillistuneen Nikolauksen juhlan ja alkoi opettaa vuonna 1535, että Jeesus-lapsi tuo lahjoja jouluaattona ja kehitti Christkind-juhlan, jossa lahjat toi Jeesus-lapsi eikä Nikolaus. Sana Christkind muuttui Yhdysvalloissa vuosien saatossa muotoon Kriss Kringle, jota ironisesti pidetään nykyään siellä joulupukin toisena nimenä. Joulupukin ja Kristuksen hahmot ovat siten sekoittuneet toisiinsa.
Suomessa lahjoja jakava Nikolaus tuli tunnetuksi 1800-luvun alussa. Tavan levitessä maahan se yhdistyi suomalaisten joulunajan naamiohahmojen kanssa. Syntyi suomalainen joulupukki, joka perinteisesti pukeutui harmaaseen turkkiin, mutta toisen maailmansodan jälkeen vaihtoi asunsa punaiseen nuttuun yhdysvaltalaisen Santa Claus -joulupukin vaikutuksesta.
thumb|left|upright|Joulupukki ja [[poroja kanadalaisessa julkaisussa Canadian Illustrated News vuodelta 1875.]] Santa Clausin nykyinen ulkoasu kehittyi Yhdysvalloissa, jossa Pyhä Nikolaus ja Kris Kringle yhdistyivät ja syntyi Santa Claus -joulupukkihahmo.
Philadelphialainen kauppias J. W. Parkinson palkkasi noin vuonna 1841 markkinointitemppuna Criscringle-asuisen miehen kiipeämään kauppansa savupiippuun. Vuonna 1863 pilapiirtäjä Thomas Nast kehitti oman versionsa Joulupukista. Hän lisäsi hahmolle viikset ja parran sekä puki sen turkiksiin. Nastin vuonna 1881 julkaistu teos Merry Old Santa Claus on jo melko lähellä nykyään tuntemaamme joulupukkia. Vuonna 1885 bostonilainen kirjanpainaja Louis Prang painoi joulukortteja, joissa hän esitteli punapukuisen joulupukin. Tätä ennen Joulupukin asut olivat olleet vaihtelevasti sinisiä, vihreitä, violetteja tai harmaita.
Yhdysvaltalainen virvoitusjuomayhtiö Coca-Cola halusi laajentaa markkinoitaan myös talviaikaan, joten se käynnisti vuonna 1931 mainoskampanjan, joka rakentui Santa Clausin ympärille. Isänsä puolelta ahvenanmaalaista syntyperää ollut michiganilaissyntyinen Haddon Sundblom piirsi kampanjaan punanuttuisen joulupukin. Hän kertoi ottaneensa innoitusta Clement Clarke Mooren runosta A Visit from St. Nicholas. Coca-Colalla ja Sundblomilla on ollut suuri vaikutus yleiseen käsitykseen joulupukin ulkomuodosta.
Nykyisin joulupukki kuvataan kilttinä, punanuttuisena, pyöreävatsaisena vanhana miehenä, jolla on suuri valkoinen parta ja silmälasit. Pukin kotipaikkana pidetään eri kulttuureissa joko Suomen Korvatunturia, pohjoisnapaa, pohjoista Kanadaa, Grönlantia tai Taalainmaata.
Suomi
pienoiskuva|Joulupukki Helsingin kaduilla joulukuussa 1930 Joulupukin suomenkielinen nimitys juontaa ilmeisesti vanhan suomalaisen perinteen nuuttipukkiin ja kekripukkiin. Nuuttipukit, jotka usein olivat pukin taljaan pukeutuneita nuoria, kiertelivät nuutinpäivän (13. tammikuuta, vuoteen 1708 asti 7. tammikuuta) aikaan taloissa kerjäämässä joulun tähderuokia ja -juomia.
Vanhassa pakanallisessa Suomessa nuuttipukki ja kekripukki olivat ihmisiä, jotka pukeutuivat hedelmällisyysriitin hahmoksi, pukiksi eli urospuoliseksi vuoheksi. Pukiksi pukeutunut laittoi pukin sarvet päähänsä muuttuakseen šamanistisen perinteen mukaan pukin kaltaiseksi. Asuun kuuluivat myös tuohinaamari ja nurin päin käännetty turkki. Pukki vaelteli talosta taloon juoden tarjottuja alkoholijuomia. Hän saattoi pelotella lapsia ja olla humalassa. Joskus pukki myös jakoi lahjoja kilteille ja vitsoja tuhmille lapsille.
Markus Rautio eli Markus-setä kertoi Lastentunti-radio-ohjelmassa Yleisradiossa 1927, että Joulupukki asuu Korvatunturilla Suomen Lapissa.
Suomalainen Joulupukki ei ole henkiolento eikä näkymätön vaan ihmishahmo. Pukki on iloinen mies, jolla on valkoinen parta. Suomalainenkin joulupukki alkoi pukeutua punaisiin vaatteisiin 1960-luvulla. Hän on erittäin vanha, iältään jopa satoja vuosia. Joskus hän saattaa käyttää puista kävelykeppiä. Joulupukin puoliso on Joulumuori.
Joulupukin lähtö Korvatunturilta lahjojen jakoon tapahtuu jouluaaton aattona (23. joulukuuta). Hän käyttää kulkuvälineenään porovaljakon vetämää rekeä, jonka edessä on ensimmäisenä Petteri Punakuono. Suomalainen joulupukki kulkee reellä maan pintaa pitkin toisin kuin amerikkalainen, jonka porot lentävät ilmassa. Suomessa joulupukki ei tule sisään savupiipusta, vaan ovesta. Suomalainen Pukki tulee taloon jouluaattoiltana ja juttelee asukkaiden kanssa. Joulupukki kysyy yleensä tullessaan ”Onkos täällä kilttejä lapsia?”.
Kielitieteilijä Osmo Ikola kirjoitti vuonna 1984 julkaisemassaan artikkelissa Kanava-lehdessä, että Markus Rautio ei vuonna 1927 keksinyt Korvatunturia Joulupukin asuinpaikaksi omasta päästään, vaan vahvisti vanhan uskomuksen. Ikola muisteli kuulleensa tarinoita Korvatunturista Joulupukin kotipaikkana jo lapsuudessaan 1920-luvun alussa, ja hänen mukaansa uskomus tunnettiin ainakin Satakunnassa, Hämeessä, Viipurin seudulla ja Tornionjokilaaksossa. Rautio itse ei lainkaan maininnut muistelmissaan Korvatunturi-episodia. Zachris Topeliuksen vuonna 1867 kirjoittamassa sadussa Peikkojen joulu Joulupukki asui ”kaukana pohjoisessa”, tarkemmin määrittelemättömässä paikassa, ja Anni Swanin tarinoiden mukaan hän majaili ”Jouluvuoressa, synkän korven syvyydessä”.
Ppt
PPT tai ppt voi tarkoittaa seuraavia asioita:
Joulupukki
Alankomaat: Sinterklaas
thumb|upright|Sinterklaas Zwarte Pietin kanssa (2005).
Nimi Sinterklaas on hollantilainen mukaelma Pyhän Nikolauksen (Sint Nikolaas) nimestä. Hollantilaiset merimiehet toivat alkujaan mukanaan tiedon Pyhän Nikolauksen jaloista teoista. Kun sitten 1400-luvulla Alankomaista tuli Espanjaan kuuluva alue, Nikolaus alkoi purjehtia sieltä käsin alusmaittensa alamaisia tervehtimään. Myöhemmin hänen nimensä muuntui muotoon Sinterklaas.
Piispanasuinen Sinterklaas purjehtii Espanjasta höyrylaivalla Alankomaihin marraskuun puolivälissä, eri vuosina eri kaupunkiin, jossa hänet otetaan juhlallisesti vastaan. Marraskuun lopulla ja joulukuun alussa Sinterklaas ja hänen apulaisensa Zwarte Piet kiertävät Hollantia, kuten Suomessa tontut, seuraamassa lasten käytöstä.
Sinterklaasin mukana kulkevaa Zwarte Pietiä, 'Mustaa Pekkaa' esittää valkoinen henkilö, joka on maskeerattu mustaksi afrikkalaiseksi ihomaalin ja peruukin avulla. Nykyisin ystävällisenä kuvattu Zwarte Piet jakaa Sinterklaasin kanssa lahjoja lapsille Hollannissa. Kun hänen säkkinsä on tyhjä, taustatarinan vanhimmassa versiossa Zwarte Piet täyttää säkkinsä tuhmilla lapsilla ja vie sen mukanaan takaisin Espanjaan. Zwarte Pietin hahmon uskotaan olevan hollantilaisen Jan Schenkmanin vuonna 1850 keksimä.
Hollannissa lahjat jaetaan illalla 5. joulukuuta, Pyhän Nikolauksen muistopäivän aattona. Jouluaatto on tavallinen työpäivä ja joulupäivä kirkollinen juhlapäivä.
Yhdysvallat: Santa Claus
thumb|upright=0.5|left|Pohjoisamerikkalaisen perinteen mukainen punaposkinen joulupukki kiiltokuvassa Joulupukin englanninkielisistä nimistä tunnetuin on Santa Claus eli lyhyemmin Santa. Alun perin joulupukkiperinne kulkeutui 1600-luvulla Yhdysvaltoihin Alankomaista muuttaneiden siirtolaisten mukana Amsterdamista silloiseen New Amsterdamiin (nykyisin New York).
Vuonna 1804 Yhdysvalloissa New Yorkin historiallinen seura otti Nikolaoksen suojeluspyhimyksekseen, ja vuonna 1809 historiallinen seura vietti ensimmäisen kerran Pyhän Nikolauksen päivää. Puupiirroksessa piispan seurana on pieni hahmo, Sancte Claus. Vuonna 1821 kirjanpainaja William Gilley julkaisi Sancte Clausista kertovan Children’s Friend -kirjan, jossa tämä jouluaattoyönä tuo lahjoja kilteille lapsille. Gilleyn ystävä Clement Clarke Moore kirjoitti vuonna 1823 runon pulskasta, piippua polttelevasta Santa Clausista. Kuvittaja Thomas Nast piirsi mustavalkoisen piirroksen lahjasäkkiä kantavasta Santa Clausista Harper’s Weeklyyn. Runoilija George Webster keksi nimetä pohjoisnavan Santa Clausin asuinpaikaksi vuonna 1869. Thomas Nast piirsi samana vuonna ensimmäisen punapukuisen Santan. Seuraavana vuonna 1870 Yhdysvalloissa ja Kanadassa Santa Claus -hahmosta tuli suosittu hahmo tavaratalojen joulukampanjoissa. Vuonna 1931 Haddon Sundblom keksi piirtää Coca-Cola-pukin ja Santa Claus -hahmo levisi mainosten avulla koko maailmaan.
Washington Irving kirjoitti aikanaan suosittuja mielikuvituksellisia ja jännittäviä kertomuksia. Hän loi joulupukille aiempaa kiltimmän ja muhkeamman olemuksen.
Anglosaksisten maiden Pukki huutaa tullessaan: ”Ho! Ho! Ho!” ja Yhdysvalloissa Pukki jakaa jouluaattona lahjat lentävien porojen vetämällä reellä ja kulkee sisään taloihin savupiipun kautta. Lahjat löydetään takan yläpuolella riippuvista sukista (tai isommat lahjat olohuoneen lattialta) joulupäivän aamuna.
Saksa: Weihnachtsmann
Protestanttisessa Saksassa Joulupukkia kutsuttiin kahdella nimellä: Weihnachtsmann (”Joulumies”) tai pelkkä Nikolaus. Vuonna 1847 Moritz von Schwind piirtää Weihnachtsmannin, Nikolaoksen saksalaisen muunnelman. Katolisessa Etelä-Saksassa Pukki taas oli nimeltään Nikolaus. Joulukuun kuudentena hän kulki punaisessa nutussa säkki selässä kertomassa joulusta. Mukanaan hänellä saattoi olla mies, Knechtruprecht (Pukin apulainen). He eivät tuoneet tuolloin lahjoja, vaan ne antoi jouluaattona tai -päivänä Christkind (”Jeesus-lapsi”), joka jätti paketit talon ulkopuolelle.
Englanti: Father Christmas
thumb|Joulupukki Englannissa Englannissa Joulupukista käytetään nimitystä Father Christmas (”Isä Joulu”). Hänen uskotaan jättävän joulukuun 25. päivänä pikkulahjat joulusukkiin ja isommat kuusen alle. Joulusukat ripustetaan yleensä jouluaattoiltana takan reunukselle. Ainakin ennen muinoin lapset asettivat takan reunukselle joulupiiraan ja isä lasillisen sherryä. Näin pukki saattoi rentoutua hetkisen ennen kuin lähti taas kiipeämään ylös ja ulos savupiipusta jatkaakseen matkaansa ilmojen halki poroineen.
Itävalta: Nikolaus
Itävallassa joulupukkina toimii piispa Nikolaus ja hänen kanssaan kulkee Mustan Pekan serkku, Krampus-niminen musta paholainen. Krampuksella on mukanaan tyhjä hiilisäkki. He kulkevat 6. joulukuuta yhdessä talosta taloon kyselemässä, ovatko lapset olleet kilttejä. Joka on, sille Pyhä Nikolaus antaa lahjan (hedelmiä tai makeisia), joka taas ei, se tuodaan ovelle Krampuksen nuhdeltavaksi. Jos on ollut todella tuhma, Krampus saattaa sulkea hiilisäkkiinsä hetkeksi. Syntinsä voi kuitenkin sovittaa täyttämällä Pyhän Nikolauksen pyynnön laulamisesta. Ihmiset antavat Krampukselle usein hehkuviiniä. Ikkunalaudalle jätetyistä tyhjistä sukista ja kengistä löytyy aamulla pieniä lahjoja ja makeisia.
Itävallassa on myös Saksasta tullut Christkindl-perinne. Jouluaattona (24. joulukuuta) ”Jeesus-lapsi” tuo lisää lahjoja taloon. Kukaan ei oikeastaan tiedä, miltä Christkindl näyttää.
Ranska: Père Noël
left|thumb|Ranskalainen joulupukki.
Ranskalaiset lapset saavat lahjansa joulupäivän aamuna. Père Noël (”Isä Joulu”) on laskeutunut taloon yöllä savupiipun kautta ja jättänyt lahjat lasten kenkiin.
1900-luvun alussa Ranskassa oli useita lapsille lahjoja jakavia hahmoja: täti Arie, ukko Chalende, Barbassionne tai Olentzaro. Kaikki asuivat eri maakunnissa.
Nykyään kuitenkin ainoa lahjojen tuoja on Saint Nicolas, joka asuu taivaassa ja laskeutuu sieltä joulupäivänä. Tunnettu ranskalainen joululaulu alkaakin jotensakin näin: Jouluisä pikkuinen, milloin laskeudut taivaasta tuhansien lelujesi kanssa, älä unohda minun pientä joulukenkääni.