cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Suomen presidentinvaali
Kaikkiaan kuusi tasavallan presidenttiä on tullut toimeensa suoraan Suomen pääministerin paikalta: P. E. Svinhufvud, Kyösti Kallio, Risto Ryti, J. K. Paasikivi, Urho Kekkonen ja Mauno Koivisto. Eduskunnan puhemiehenä ovat ennen presidentiksi tuloaan toimineet K. J. Ståhlberg, Lauri Kristian Relander, Svinhufvud, Kallio, Kekkonen ja Sauli Niinistö. Suomen Pankin johtokunnassa ovat tulleista presidenteistä olleet Kallio, Ryti (pääjohtaja), Kekkonen ja Koivisto (pääjohtaja). Politiikan ulkopuolelta ovat tulleet presidentiksi Gustaf Mannerheim ja Martti Ahtisaari. Koivistoa ja Ahtisaarta lukuun ottamatta kaikki presidentit ovat aiemmin toimineet valtiopäivillä eli edustajana säätyvaltiopäivillä tai eduskunnassa jäseninä, lisäksi Ståhlberg oli kansanedustajana vielä yhden kauden presidenttikautensa jälkeenkin (1930–1933). Vuoden 1994 vaali muodostaa poikkeuksen presidentinvaalien historiassa, koska silloisista ehdokkaista kukaan ei ollut ennen vaalia toiminut pääministerinä tai eduskunnan puhemiehenä tai ollut Suomen Pankin johtokunnan jäsenenä.
Valitsijamiesvaalit ja suora kansanvaali
Valitsijamiehet kokoontuivat pääministerin johdolla 15. helmikuuta tai sen ollessa sunnuntai, seuraavana päivänä valitsemaan presidentin eduskunnassa. Laki valitsijamiesvaalista vuodelta 1924 määräsi, että presidentti valittiin maan pääkaupungissa, ellei valtioneuvosto ollut joutunut olosuhteiden pakosta toisin päättämään. Pääministerillä oli vaalitoimituksen johtajana valta määrätä, ketkä saivat olla eduskuntatalossa valitsijamiesten kokouksen aikana. Kokouksen alussa pidetystä nimenhuudosta poissa ollut valitsijamies menetti oikeutensa osallistua äänestykseen; toisaalta yhden tai useammankaan valitsijamiehen poissaolo ei estänyt vaalin toimittamista. Äänestys tapahtui kirjoittamalla presidentiksi halutun henkilön (suku)nimi paperilippuun, joka taitettuna pudotettiin uurnaan. Valitsijamiehet äänestivät aakkosjärjestyksessä vaalipiireittäin. Vuonna 1982 äänestys tapahtui ensimmäistä kertaa äänestyskopissa. Ääntenlaskijoina toimivat pääministerin tähän tehtävään kutsumat henkilöt, yleensä suurimpien puolueiden edustajat, ja äänet luettiin viiden äänestyslipun sarjoissa. Jos joku ehdokkaista sai ensimmäisessä äänestyksessä enemmän kuin puolet äänistä, hän oli valittu. Muussa tapauksessa suoritettiin toinen äänestys. Jos kukaan ei toisessakaan äänestyksessä saanut ehdotonta äänten enemmistöä, suoritettiin vielä kolmas äänestys, jossa oli äänestettävänä ainoastaan kaksi toisessa äänestyksessä eniten ääniä saaneista ehdokkaista. Valitsijamiesten valtuutus päättyi presidentin astuessa toimeensa; tällä varauduttiin siihen mahdollisuuteen, että presidentiksi valittu henkilö olisi kuollut tai menettänyt oikeustoimikelpoisuutensa ennen virkaanastumistaan.
Suomen itsenäisyyden alkuvuosikymmenillä presidentinvaaliin ei liittynyt kovinkaan voimakasta valitsijamiesten vaalitaistelua ja presidenttiehdokkaat itse pysyttelivät käytännössä kokonaan vaalikamppailun ulkopuolella. Presidentinvaalin kehittyminen luonteeltaan kohti henkilövaalia alkoi vasta vuoden 1950 presidentinvaalista, jolloin silloinen Maalaisliiton ehdokas Urho Kekkonen otti käyttöön henkilökohtaisen vaalikampanjan. Ehdokkaiden yhä näkyvämpi vaalimainonta on lisännyt myös rahan merkitystä vaalissa.
Vuosien 1925 ja 1978 vaalit muodostavat eräänlaiset ääripäät valitsijamisevaalin historiassa. Vuonna 1925 presidentiksi valitun Lauri Kr. Relanderin oma puolue Maalaisliitto sai valitsijamiesvaalissa vain noin 20 prosentin kannatuksen; lisäksi äänestäjät eivät vaalihetkellä tienneet, kenen presidenttiehdokkaan hyväksi nuo äänet lopulta koituisivat. Vuonna 1978 viidennelle kaudelle valitun Urho Kekkosen ehdokkuuden takana oli yhteensä kahdeksan puoluetta, jotka saivat yli 80 prosenttia kaikista valitsijamiesvaalissa annetuista äänistä. Yksimielisin valinta tapahtui kuitenkin poikkeusoloissa pidetyssä vuoden 1940 vaalissa, jossa Risto Ryti sai 288 ääntä 300 mahdollisesta.
Kompromissina syntynyt vaalitapa ei täysin tyydyttänyt ketään, ja useimmat puolueet tekivätkin vuosikymmenien aikana ehdotuksia sen muuttamiseksi. Tavoitteiden ristiriitaisuuden vuoksi yhteisymmärrystä ei kuitenkaan saavutettu. 1970-luvulla alkoivat voimistua vaatimukset kansalaisten välittömän vaikutuksen lisäämisestä presidentinvaaliin, ja vuonna 1987 suoritetussa valtiosäännön tarkistuksessa päädyttiin sekajärjestelmään, suoran ja välillisen vaalin yhdistelmään. Presidentinvaalissa 1988 oli mahdollisuus valita presidentti suoralla kansanvaalilla. Kun kuitenkaan kukaan ehdokas ei saanut yli 50 % äänistä, valinta siirtyi valitsijamiesten kokoukselle, sillä kansanvaalin yhteydessä toteutettiin myös valitsijamiesten vaalit. Heidän voidaan siis katsoa suorittaneen vaalin ”toisen kierroksen”. Tällaisen vaalitavan uskottiin jo alun perin olevan käytössä vain tämän ainoan kerran. Professori Risto Sänkiahon mukaan presidentinvaalin muuttumista puoluepoliittisesta vaalista henkilövaaliksi osoitti selvästi se, että valitsijamiesten vaalikampanja jäi täysin presidenttiehdokkaiden kampanjoinnin varjoon eivätkä valitsijamiehet tosiasiassa käyneet juuri lainkaan vaalitaistelua.
Presidentinvaalin 1982 edellä huhuttiin, että Suomen Pankin vt. pääjohtaja Ahti Karjalainen valittaisiin käytännössä muodostuneen ehdokasasettelun ulkopuolelta Koiviston vastaehdokkaaksi valitsijamiesten ratkaisevaan äänestykseen mahdollisesti Neuvostoliiton tuella. Tämä keskustapuolueen K-linjan ja useiden merkittävien teollisuusjohtajien mahdollinen hanke Karjalaista tukeneen vaaliliiton muodostamiseksi kuitenkin raukesi juuri siitä nousseen huhujen vuoksi. Osaltaan asiaan vaikutti myös neuvostoliittolaisen ministerineuvos Viktor Vladimirovin ilmoitus, että presidentinvaali on Suomen sisäinen asia eikä Neuvostoliitto tulisi puuttumaan siihen millään tavoin.
Suomen hallitusmuotoa (1919–2000) muutettiin vuonna 1987 niin, että valitsijamiehet saivat äänestää presidentiksi ainoastaan virallisia, ennen valitsijamiesvaaleja asetettuja presidenttiehdokkaita. Täten ”mustan hevosen” mahdollisuus presidentinvaalissa 1988 poistui.
Eduskunta päätti valitsijamiesjärjestelmästä luopumisesta 1991 ja presidentinvaalissa 1994 tasavallan presidentti valittiin ensimmäistä kertaa suoralla kansanvaalilla. Siitä alkaen on tarvittu aina myös suoran vaalin toinen kierros, paitsi vuonna 2018, jolloin tasavallan presidentti Sauli Niinistö sai yli puolet annetuista äänistä jo ensimmäisellä kierroksella.
Poikkeusmenettelyllä valitut presidentit
Tasavallan presidentti on valittu poikkeusmenettelyllä kuusi kertaa. Ensimmäisen presidentin valitsi vuoden 1919 hallitusmuodossa olleen ensimmäistä vaalia koskevan poikkeussäännöksen nojalla eduskunta (lakia valitsijamiesvaaleista ei vielä ollut; eduskunta hyväksyi sen vasta vuonna 1924 ). Myöhemmin on viisi kertaa perustuslain säätämisjärjestyksessä säädetty poikkeuslaki, jossa on joko säädetty poikkeavasta vaalitavasta (1940, 1943 ja 1946), määrätty lailla nimeltä mainittu henkilö presidentiksi (1944) tai jatkettu toimessa olleen presidentin kautta (voimaantulo 1974).
Nikita Mihalkov
thumb|Nikita Mihalkov vuonna 2013. Nikita Mihalkov (, s. 21. lokakuuta 1945 Moskova) on venäläinen elokuvaohjaaja ja näyttelijä. Hän on tehnyt klassikkofilmatisointeja, kuten Anton Tšehovin tekstiin perustuvan elokuvan Keskeneräinen sävelmä mekaaniselle pianolle (1977). Mihalkov on työskennellyt myös kansainvälisesti: elokuva Mustat silmät (1987) tehtiin Italiassa.
Muita Mihalkovin tunnettuja elokuvia ovat Auringon polttama (1994) ja sen jatko-osa Auringon polttama 2 (2011).
Elokuvaohjaaja Andrei Kontšalovski on Nikita Mihalkovin veli. Heidän isänsä oli lastenkirjailija ja muusikko Sergei Mihalkov.
Mihalkov on tehnyt useita kokeellisia elokuvia ja onnistunut niissä. Esimerkiksi Keskeneräinen sävelmä mekaaniselle pianolle tehtiin yhdistelemällä Tšehovin klassista tekstiä nykyaikaiseen tragiikkaa ja huumoria, keveyttä ja syvällisyyttä sisältävään rakennekerrokseen. Mihalkov onkin todennut, että hän haluaa elokuvatuotannossaan ottaa riskejä, kokeilla uutta ja unohtaa, mikä on aikaisemmin saanut aikaan.
The Mick
The Mick on yhdysvaltalainen Dave ja John Chernin luoma tilannekomediasarja. Sen esittäminen aloitettiin Yhdysvalloissa Foxin kanavalla tammikuussa 2017.
Helmikuussa 2017 Fox tilasi sarjalle toisen tuotantokauden, jonka esittäminen alkoi samana vuonna syyskuussa.
Juoni
Warwickissä köyhyydessä kasvanut Mackenzie "Mickey" Murphy matkustaa Connecticutiin tapaamaan rikasta siskoaan toivoen saavansa hieman rahallista avustusta. Kun FBI tulee pidättämään hänen siskonsa miehineen, Mickey joutuu vastuuseen heidän tyttärestään ja kahdesta pojastaan. Vastuuttomasti eläneelle Mickeylle tämä ei ole helppo muutos, eikä asiaa auta se, että hänen siskonsa pakenee maasta jättäen lapset hänen vastuulleen.
Tuotanto
Fox pyysi Elämää Philadelphiassa -sarjan tuotannosta vastaavia Dave ja John Cherniniä käsikirjoittamaan kertaalleen haudatulle The Mick -sarjalle uuden pilottijakson vuoden 2016 alkupuolella. Uudessa pilottijaksossa käytetään paljon neljä vuotta aikaisemmin kuvattuja kohtauksia.
Sarjaa kuvataan Hollywoodissa, ja siinä käytetty kartano sijaitsee Los Angelesissa.
Auno Kuiri
thumb|200px|Auno Kuiri Auno Johannes Kuiri (25. syyskuuta 1897 Tervola – 16. maaliskuuta 1978 Turku) oli Mannerheim-ristin ritari numero 128. Mannerheim-ristin ritarin arvon hän sai 27. kesäkuuta 1944. Sotilasarvoltaan hän oli jääkärieverstiluutnantti.
Perhetausta
Hänen vanhempansa olivat maanviljelijä Pekka Kuiri ja Greta Pallari. Hänen vanhempi veljensä oli Jatkosodassa kaatunut jääkärimajuri Matti Kuiri.
Opinnot
Kuiri kävi kansakoulun ja suoritti yksityisesti viidennen luokan Turun suomalaisessa lyseossa vuonna 1920 ja seitsemännen luokan Heinolan keskikoulun jatkoluokilta vuonna 1937. Kuiri suoritti myös jääkärialipäällystölle järjestetyn aktiiviupseerikurssin Kadettikoulussa vuonna 1921 ja pioneerikurssin Haminassa vuonna 1921 sekä Taistelukoulun komppanianpäällikkökurssin vuonna 1929. Lisäksi hän suoritti muun muassa hiihtoteknillisen kurssin vuonna 1931 ja upseerien hiihto- ja voimistelukurssin vuonna 1937.
Jääkärikausi
thumb|300px|Jääkäripataljoona 27:n pioneerikomppania. Kuiri työskenteli maanviljelijänä ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n pioneerikomppaniaan 12. tammikuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Schmardenissa.
Suomen sisällissota
Kuiri saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana aliupseeriksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan aluksi yliluutnantti Gunnar Emil von Hertzenin hiihto-osastoon Satakunnan rintamalle. Myöhemmin hänet siirrettiin maaliskuun lopulla joukkueenjohtajaksi Hämeenkyrön asevelvolliseen komppaniaan. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Antoman-Saunaluodon akselilla, Suodenniemessä ja Epilässä. Myöhemmin hän toimi varmistus- ja puhdistustehtävissä Kullaalla ja Porin ympäristössä. Hänet määrättiin 20. toukokuuta 1918 alkaen Porin rykmentin täydennyspataljoonaan, mistä muodostettiin samoin kuin rykmentistäkin myöhemmin Tammisaaren vartiopataljoona.
Sisällissodan jälkeinen aika
Kuiri siirrettiin Tammisaaren vartiopataljoonasta 9. lokakuuta 1918 Itämeren jalkaväkirykmentti n:o 1:een, mistä taasen muodostettiin myöhemmin Porin rykmentti. Hän toimi rykmentissä aluksi joukkueenjohtajana I pataljoonan 3. komppaniassa, mutta määrättiin 1. heinäkuuta 1921 alkaen joukkueenjohtajaksi 2.konekiväärikomppaniaan ja 1. syyskuuta 1926 alkaen 7. komppaniaan. Hänet siirrettiin 15. kesäkuuta 1928 alkaen Polkupyöräpataljoona 3:een ja määrättiin 3. komppanian päälliköksi ja edelleen 1. marraskuuta 1928 konekiväärikomppanian päälliköksi ja 9. maaliskuuta 1929 jälleen 3. komppanian päälliköksi. Lopulta hänet siirrettiin 12. marraskuuta 1930 alkaen 5. komppanian päälliköksi Porin rykmenttiin.
Talvi- ja jatkosota
Kuiri osallistui talvisotaan pataljoonan komentajana Jalkaväkirykmentti 15:ssä ja osallistui taisteluihin Lähteen lohkolla, Summassa, Suokannaksella, Näykkijärvellä ja Viipurissa.
Välirauhan aikana Kuiri jatkoi edelleen samassa tehtävässä, kunnes siirrettiin pataljoonan komentajaksi 5. Prikaatiin. Jatkosodan puhjettua hän jatkoi edelleen samassa tehtävässä Prikaatista muodostetussa Jalkaväkirykmentti 5:ssä ja osallistui taisteluun Säiniöllä, missä hän haavoittui vakavasti ja lähetettiin toipumaan sotasairaalaan. Vuonna 1942 hän palasi sotasairaalasta toivuttuaan haavoistaan ja hänet sijoitettiin pataljoonan komentajaksi hänelle tuttuun Jalkaväkirykmentti 5:een, missä hän palvelikin 20. kesäkuuta 1944 saakka, jolloin hänet nimitettiin Jalkaväkirykmentti 25:n komentajaksi. Jatkosodassa hän otti osaa taisteluihin Pukallusjärvellä, Säämälässä, Kananojalla, Nuijanmaalla, Talissa, Perkjärvellä, Pilppulassa, Näätälissä, Karisalmella ja Ihantalassa.
Sotien jälkeinen aika
thumb|right|250px|Auno Kuirin hautakivi Turun hautausmaalla Sotien jälkeen Kuiri palveli edelleen samassa joukossa, kunnes hänet siirrettiin pataljoonan komentajaksi Jalkaväkirykmentti 3:een. Vuonna 1945 hänet siirrettiin pataljoonan komentajaksi Jalkaväkirykmentti 6:een, missä hän toimi komentajan viransijaisena vuoteen 1947 saakka, jolloin hänet nimitettiin kyseessä olevaan virkaan. Hänet pidätettiin epäiltynä osallistumisesta asekätkentään ja hän erosi vakinaisesta palveluksesta vuonna 1949 ja siirtyi sen jälkeen KOP:n konttorinhoitajaksi Mellilään ja työskenteli tehtävässä vuoteen 1952 saakka.
Kuiri kuoli 1978, ja hänet on haudattu Turun hautausmaalle.
Opetustoimi
Kuiri toimi opetusupseerina useilla kursseilla Suomenlinnan vartiopataljoonassa vuonna 1919 ja Reserviupseerikoulussa vuonna 1922 sekä Jalkaväen kapitulanttikoulussa vuonna 1927 ja Porin rykmentissä hän toimi opetusupseerina useina vuosina.
Luottamustoimet
Kuiri toimi Porin rykmentin kunnianeuvoston varajäsenenä vuosina 1933–1934 ja turkulaisen urheilu ja voimisteluseura Riennon johtokunnan jäsenenä vuosina 1925–1927 ja 1945–1950 sekä Kaarinan kunnanvaltuuston jäsenenä vuosina 1933–1936. Hän toimi myös Turun Työnantajain- ja Turun Käsi- ja Pienteollisuusyhdistys r.y:n toiminnanjohtaja vuosina 1954–1969 ja Voimistelu- ja urheiluseura Mellilän Huovien johtokunnan jäsenenä ja seuraneuvojana vuodesta 1950 alkaen sekä Varsinais-Suomen Maakuntaliiton teollistamistoimikunnan jäsenenä vuosina 1961–1969. Punaisen Ristin Killan valtuuskunnan puheenjohtajana hän toimi vuodesta 1958 alkaen.
Leontinoi
Leontinoi (, myös Leontion,, ) oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) Sikeliassa eli Sisilian saarella nykyisen Italian alueella. Se sijaitsi lähellä nykyistä Lentinin kaupunkia.
Leontinoi oli kreikkalainen siirtokunta, joka kukoisti ympäristönsä hedelmällisen maaperän ansiosta. Se oli itsenäinen arkaaisella kaudella sekä osan 400-luvusta eaa. Sen läheisyys voimakkaan Syrakusan kanssa johti kuitenkin toistuviin ongelmiin, ja kaupunki vallattiin usein ja sen väestö siirrettiin muualle. Roomalaiset valtasivat kaupungin vuonna 215 eaa.
Maantiede
Leontinoi sijaitsi Katanen ja Syrakusan kaupunkien välillä noin 12 kilometriä sisämaahan Sisilian itärannikosta. Sen pohjoispuolella sijaitsi saaren suurin järvi, joka nykyisin tunnetaan nimellä Lago di Lentini. Arkeologinen kohde sijaitsee heti nykyisen Lentinin kaakkoispuolella.
pienoiskuva|vasen|upright=1.26|Leontinoin arkeologista aluetta. Kaupunki oli rakennettu kukkulalle, jonka painauma jakoi kahteen huippuun. Kukkulan länsipuolella virtasi pieni joki nimeltä Lissos (nyk. Fiume Ruina), joka laskee järveen kaupungin lähellä. Kukkulat muodostivat kaupungin akropoliit. Toinen niistä tunnettiin ilmeisesti nimellä Fokeai, ja yhdessä niistä käytettiin nimitystä ”linnoitukset” (ta fruria). Diodoros Sisilialaisen mukaan joku osa kaupungista tunnettiin nimellä ”Uusi kaupunki” (Nea polis).
Leontinoin kaupunkivaltion hallussa olleen alueen kooksi on arvioitu noin 200–500 neliökilometriä. Kaupungin ympäristö oli tasankoa, joka tunnettiin Leontinoin tasankona, roomalaisella ajalla nimillä Leontinus Campus ja Laestrygonii Campi ja nykyisin Catanian tasankona (Piano di Catania). Sen maaperä oli hyvin hedelmällistä ja koko Sisilian parasta maanviljelyaluetta, ja monet antiikin kirjailijat ylistävät sitä. Tasanko ulottui kaupungista Symaithos-joelle (nyk. Simeto).
Arkaainen kausi
Kreikkalaisessa perinteessä Leontinoin tasankoa pidettiin paikkana, jossa villi vehnä alun perin kasvoi, ja jossa sitä ensimmäisenä alettiin viljellä. Toisaalta kreikkalaisessa mytologiassa Leontinoin seutu kytkettiin laistrygoneihin, jotka eivät harjoittaneet maanviljelyä vaan karjankasvatusta ja ihmissyöntiä.
pienoiskuva|vasen|upright=0.58|Niin kutsuttu Leontinoin [[kuros, 500-luvun eaa. loppu tai 400-luvun eaa. alku. Syrakusan arkeologinen museo.]] Leontinoin varhaisista vaiheista tiedetään antiikin lähteiden kautta vain vähän, mutta se vaikuttaa jo varhain nousseen kukoistavaksi kaupungiksi, ja siitä tuli yksi itäisen Sisilian tärkeimmistä kaupungeista. Leontinoi perusti jo varhain oman siirtokunnan Euboian, mikä edesauttoi sen menestystä. On myös todennäköistä, että Sisilian kolme khalkislaista kaupunkia, Leontinoi, Naksos ja Katane, noudattivat samanlaista politiikkaa ja olivat jo varhain, niin kuin myöhempinäkin aikoina, liitossa doorilaisia naapurikaupunkejaan vastaan.
Leontinoin hallinto oli oligarkinen, mutta se joutui Sisilian monien muiden kaupunkien tavoin tyrannin vallan alle. Kaupungin ensimmäisenä, ja antiikin lähteiden mukaan koko Sisilian ensimmäisenä, tyrannina toimi Panaitios. Hänet ajoitetaan noin vuoteen 608 eaa. Leontinoi vaikuttaa säilyttäneen itsenäisyytensä vuoteen 495 eaa. saakka, jolloin se joutui Gelan tyrannin Hippokrateen vallan alle. Tämän jälkeen se päätyi Syrakusan tyrannien Gelonin ja Hieronin valtaan.
Klassinen kausi
Vuonna 476 eaa. Hieron karkotti Katanen ja Naksoksen asukkaat kaupungeistaan, asutti kaupungit uusilla siirtokuntalaisilla ja asetti vanhat asukkaat Leontinoihin vanhojen rinnalle. Leontinoita ei mainita tyrannin kuolemaa seuranneen vallankumousallon yhteydessä, mutta kaupunki sai mitä todennäköisimmin itsenäisyytensä takaisin Syrakusan tyranniksi nousseen Thrasybuloksen karkottamisen jälkeen vuonna 466 eaa. Seurannut kausi oli Leontinoin samoin kuin monien muiden saaren kaupunkien suurinta kukoistuskautta. Leontinoi löi omaa hopea- ja pronssirahaa ainakin 400-luvulla eaa.
Ennen pitkää Syrakusan läheisyys tuotti Leontinoille kuitenkin uusia ongelmia. Vuonna 427 eaa. kaupunki päätyi sotaan paljon voimakkaamman Syrakusan kanssa. Leontinoilaiset pyysivät apua paitsi muilta khalkislaisilta kaupungeilta myös Ateenalta. Kyseistä lähetystöä johti Leontinoissa syntynyt tunnettu puhuja Gorgias. Ateena lähetti Leontinoin avuksi 20 sotalaivaa Lakheen ja Kharoiadeen johdolla. Lakheen ja tämän seuraajien Pythodoroksen ja Eurymedonin operaatiot keskittyivät kuitenkin Sisiliansalmen eli nykyisen Messinansalmen alueelle, eivätkä auttaneet Leontinoita suoraan. Gelassa vuonna 424 eaa. solmitun rauhan seurauksena kaupunki sai kuitenkin turvattua itsenäisyytensä joksikin aikaa.
Hieman myöhemmin Syrakusa sai kuitenkin hyödynnettyä leontinoilaisten sisäisiä puolueriitoja, ja tuki kaupungin oligarkkeja ja ajoi demokraatit maanpakoon. Oligarkeille ja varakkaille suvuille myönnettiin Syrakusan kansalaisuus. Suuri osa näistä muuttikin Syrakusaan, mutta palasi pian ja liittyi maanpakolaisiin asettuen jälleen Syrakusaa vastaan. Leontinoilaiset vetosivat uudelleen Ateenaan, mutta se ei kyennyt auttamaan kaupunkia. Niin leontinoilaiset karkotettiin jälleen vuonna 422 eaa., ja kaupunki joutui kokonaan Syrakusan alaisuuteen. Se säilytti kuitenkin asemansa merkittävänä linnoituksena sijaintinsa vuoksi.
pienoiskuva|Leontinoin lyömä tetradrakhma, n. 470–465 eaa. Kuvituksessa [[Niken seppelöimä nelivaljakko ja leijona sekä Apollonin pää ja teksti .]] pienoiskuva|Leontinoin lyömä tetradrakhma, n. 450–440. Kuvituksessa seppelöity [[Apollonin pää sekä leijonanpää, neljä ohranjyvää ja teksti .]] Vuonna 417 eaa. Leontinoista maanpakoon joutuneet kehottivat yhdessä Segestan asukkaiden kanssa Ateenaa tulemaan sotaretkelle Sisiliaan. Tämä johti Ateenan Sisilian sotaretkeen vuosina 415–413 eaa., ja sen yksi päämääristä oli Leontinoin vapauttaminen. Sotaretken täydellinen epäonnistuminen jätti kaupungin kuitenkin Syrakusan valtaan vuoteen 406 eaa. saakka. Tuolloin syrakusalaiset sallivat Karthagon tuhoaman Akragaan asukkaiden asettua Leontinoihin. Seuraavana vuonna myös Gelan ja Kamarinan pakolaiset asettuivat kaupunkiin, ja samalla Leontinoista aiemmin maanpakoon joutuneet asukkaat palasivat sinne ja julistivat kaupungin itsenäiseksi. Tämä asema vahvistettiin Syrakusan Dionysioksen ja Himilkonin solmimassa rauhassa vuonna 405 eaa.
Dionysios ei kunnioittanut sopimusta pitkään, ja suuntasi aseensa saaren khalkislaisia kaupunkeja vastaan heti Karthagon uhan väistyttyä. Hän valtasi ensin Katanen ja Naksoksen ja sai sen jälkeen vaille liittolaisia jääneet leontinoilaiset antautumaan vuonna 403 eaa. Kaupunki jäi toisen kerran autioksi, ja koko väestö siirrettiin Syrakusaan. Vuonna 396 eaa. Dionysios joutui lepyttämään tyytymättömiä palkkasotilaitaan antamalla Leontinoin ja sen maat näille. Uusien asukkaiden määräksi mainitaan jopa miestä.
Tämän jälkeen Leontinoi esiintyy usein Syrakusan sisäisten levottomuuksien yhteydessä ja läheisissä suhteissa siihen. Strabon huomauttaa, että Leontinoi sai aina jakaa Syrakusan onnettomuudet, muttei läheskään aina päässyt nauttimaan sen kukoistuksesta. Tämän vuoksi leontinoilaiset asettuivat ensimmäisinä Dionysios nuorempaa vastaan ja toivottivat tämän haastaneen Dionin tervetulleeksi kaupunkiinsa.
Muutama vuosi myöhemmin Leontinoin sai haltuunsa Hiketas, joka soti kaupungista Timoleonia vastaan. Timoleon sai ajettua Hiketaan pois vasta voitettuaan karthagolaiset vuonna 340 eaa., jonka jälkeen hän nousi itse valtaan. Leontinoi ei kuitenkaan saanut vapauttaan, kuten lähes kaikki muut Sisilian kaupungit tuossa yhteydessä, vaan se palautettiin Syrakusalle, ja asukkaat siirrettiin sinne.
Hellenistinen ja roomalainen kausi
Myöhemmällä ajalla Leontinoi esiintyy jälleen itsenäisenä kaupunkina. Agathokleen Karthagoa vastaan käymän sodan aikana se osallistui toimiin Syrakusaa vastaan. Epeiroksen kuninkaan Pyrrhoksen Sisilian sotaretken aikaan vuonna 278 eaa. kaupungin tyrannina toimi Herakleides, joka oli ensimmäisiä, joka antautui Pyrrhokselle. Vain vähän myöhemmin Leontinoi oli taas Syrakusan ja Hieron II:n vallan alla. Tämä sai pitää kaupungin myös roomalaisten kanssa ensimmäisen puunilaissodan alussa vuonna 263 eaa. tekemällään sopimuksella.
Toisen puunilaissodan 218–202 eaa. aikaan Leontinoi oli jälleen edesauttamassa Syrakusan kukistumista. Deinomenes murhautti Hieronymoksen kaupungissa, ja Hippokrates ja Epikydes aloittivat sieltä hieman myöhemmin avoimen sotansa Roomaa vastaan. Marcellus valtasi kaupungin vuonna 215 eaa. Tämä johti Rooman välirikkoon Syrakusan kanssa, mikä johti lopulta Syrakusan itsensä piiritykseen ja valtaukseen 214–212 eaa..
Rooman vallan aikana Leontinoi sai aseman itsenäisenä kaupunkina (municipium), mutta vaikuttaa taantuneen, mistä muun muassa Cicero todistaa. Leontinoin tasanko oli varhaisella roomalaisella kaudella keskeisessä roolissa tekemässä Sisiliasta Rooman vilja-aittaa. Sen maita viljelivät kuitenkin pääasiassa muista kaupungeista, erityisesti Kentoripasta, tulleet viljelijät. Myös Strabon mainitsee kaupungin taantuneena. Sen nimi esiintyy kuitenkin vielä Pliniuksella ja Ptolemaioksella, vaikkakaan kaupunki ei vaikuta missään vaiheessa roomalaista kautta olleen erityisen merkittävä.
Myöhempi historia ja kaivaukset
Asutus kaupungin paikalla säilyi sen edullisen sijainnin ansiosta olemassa keskiajalle. Myös nykyinen Lentinin kaupunki on perinyt antiikin aikaisen kaupungin nimen. Kaupungin arkeologiset kaivaukset alkoivat 1950-luvulla.
Rakennukset ja löydökset
pienoiskuva|Leontinoin raunioita. pienoiskuva|Leontinoin raunioita. pienoiskuva|Hautoja.
Leontinoi sijaitsi kahdella akropoliilla, joista toiselta on löydetty temppelin rauniot ja sikulien asutuksen jäänteitä rautakaudelta, ja toiselta toiseen temppeliin kuuluneita terrakottakoristeluita. Alakaupunki ja ainakin agora sijaitsivat akropolis-huippujen välisessä painaumassa. Kaupungissa tiedetään kirjallisten lähteiden perusteella olleen kreikkalainen teatteri, mutta sitä ei ole löydetty.
Kaupunki on ollut ympäröity muurein, joiden varhaisin vaihe on ajoitettu 500-luvulle eaa. ja toinen vaihe 400-luvun eaa. puoleen väliin. Kaupunginmuureissa oli kaksi porttia, joista pohjoinen johti Leontinoin tasangolle ja eteläinen Syrakusaan päin. Muurien ympäröimältä alueelta on löydetty arkaaisen kauden talojen jäänteitä. Myös eteläinen portti on löydetty.
Arkeologiset löydöt vahvistavat, että Leontinoi tuhottiin 400-luvun eaa. lopulla. 300- ja 200-luvuilla eaa. kaupungin alue oli pääosin hautausmaana. 200-luvun eaa. lopulla hautausmaan päälle rakennettiin linnoitteita varhaisempia jäänteitä hyödyntäen. Muurista on säilynyt osia useiden satojen metrien matkalta.
Kaupungin paikalta tehdyt esinelöydöt ovat Lentinin arkeologisessa museossa sekä osin myös Syrakusan arkeologisessa museossa (Museo Archeologico Regionale Paolo Orsi).
Waluigi
Waluigi on Nintendon peleissä esiintyvä kuvitteellinen pelihahmo. Waluigi esiintyi ensimmäisen kerran Nintendo 64:n pelissä Mario Tennis vuonna 2000. Waluigi ei ole tähän mennessä ollut pääosassa yhdessäkään pelissä, vaan hän on toiminut pelattavana hahmona Marion urheilupeleissä ja muissa Mario Party -peleissä.
Ulkonäöltään Waluigi on kuin eräänlainen liioiteltu versio Marion veljestä Luigista. Luigi on hoikka ja pitkä, Waluigi taas häntäkin laihempi ja pidempi. Luigilla on pitkät viikset, jotka Waluigilla ovat vielä pidemmät ja piikikkäämmät. Waluigi pukeutuu tumman violetteihin housuihin, hieman vaaleampaan paitaan, violettiin lakkiin sekä oransseihin "tonttumaisiin" kenkiin. Lakissaan ja hanskoissaan Waluigilla on ylösalaisin käännetty L-kirjain eli Γ. Waluigi esiintyy myös Mario Kart -peleissä, paitsi kolmessa ensimmäisessä.
Waluigi esiintyy Mario Kart Wiissä yhtenä valmiista hahmoista. Mario Kart DS:ssä Waluigi on lukittu hahmo. Waluigi esiintyy yleensä ystävänsä Warion kanssa urheilupeleissä.Yleisesti ottaen Waluigi esiintyy spin- off peleissä.
Mustalampi (Muurame, Rannankylä)
Maantietoa
Lammen pinta-ala on 2,1 hehtaaria, se on 300 metriä pitkä ja 100 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Lampi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Lammen tilavuudeksi on saatu 29 700 kuutiometriä. Sen keskisyvyys on 1,4 metriä ja suurin syvyys on 3,6 metriä. Sen rantaviivan pituus on 750 metriä.
Vesistösuhteet
Lampi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Suur-Päijänteen alueen (14.2) Muuratjärven valuma-alueella (14.28), jonka Punasillanojan valuma-alueeseen (14.289) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 121,6 metriä mpy.
Eve 6
Eve 6 on rockbändi Etelä-Kaliforniasta, joka tunnetaan parhaiten kappaleista "Inside Out" "Leech" ja "Here's to the night". Yhtyeen musiikkityyli on useimmiten rockia ja punkrockia. Bändi hajosi vuonna 2004, mutta se perustettiin uudestaan niin, että mukana entisestä kolmesta jäsenestä ovat Max Collins (laulu, basso) ja Tony Fagelson (rummut). Vuonna 1995-2004 vaikuttaneessa kokoonpanossa oli edellä mainittujen lisäksi mukana myös Jon Siebels (kitara).
Uudelleenyhdistyminen
1. lokakuuta 2007 The Sugi Tap vaihtoi nimeänsä, ja siitä muodustui uusi Eve 6. Tässä ote Tonyn ja Maxin kirjeestä, jonka he julkaisivat MySpace-sivustollaan. "Hei tytöt ja pojat, Meillä on suuria uutisia. Ette ehkä voineet kuvitella sitä, mutta kyllä, Eve 6 on täällä taas. Kolmen vuoden tauon jälkeen laitoimme kamamme yhteen ja soitamme jälleen yhdessä..."
Valkujärvi
Maantiede
Ovaalin muotoisen järven pinta-ala on 1,2 hehtaaria ja sen halkaisija on 100 metriä. Kaikki tulo-ojat kuuluvat suon ojitukseen. Järven luusua sijaitsee järven itärannalla, josta saa alkunsa 150 metriä pitkä laskuoja Tervajärveen, joka on osa Sävijokeen virtaavaa pientä vesistöä. Järven rantaviiva on 0,40 kilometriä pitkä ja ranta on soistuvaa metsämaastoa. Rannalla järven kirtävän metsätien lähellä on yksi loma-asunto.
Luettelo Batman-videopeleistä
Tässä listassa on kaikki Batman- videopelit. Tässä ne nyt ovat:
Batman (1986)
Batman the caped crusader (1989)
Batman (1989)
Batman (1990)
Batman returns (1992)
Batman the animated series (1993)
The adventures of Batman and Robin (1994)
Batman forever (1995)
Justice league task force (1995)
The adventure of Batman and Robin: Activity center (1996)
Batman forever the arcade game (1996)
Batman & Robin (1998)
Batman beyond return of the joker (2000)
Batman gotham city racer (2001)
Batman vengeance (2001)
Justice league in justice gor all (2002)
Batman dark tomorrow (2003)
Batman justice unbalanced (2003)
Batman toxic chill
kyseinen sivu on kesken.
Konrad I
thumb|Kuva Konrad I:stä valtaistuimellaan [[Jacob van Maerlantin Spieghel Historiaelissa 1300-luvulta.]] thumb|Konrad I:n [[sinetti.]] Konrad I (n. 890 – 23. joulukuuta 918 Anderdach, nyk. Saksa) oli Itä-Frankian kuningas vuosina 911–918.
Kuolinvuoteellaan Konrad suostutteli veljensä Eberhardin tarjoamaan kuninkuutta Henrik I Linnustajalle.
Bruno Ahlberg
Bruno Valfrid Ahlberg (23. huhtikuuta 1911 Espoo – 9. helmikuuta 1966 Helsinki) oli suomalainen nyrkkeilijä ja olympiamitalisti. Hän oli ensimmäinen suomalainen nyrkkeilyssä olympiamitalin voittanut urheilija. Seuratasolla Ahlberg edusti Helsingin Jyryä, Kronohagens Idrottsföreningiä ja Helsingin Atleettiklubia. Ahlberg tunnettiin myös hyvänä mäkihyppääjänä ja uimarina.
Amatööriura
Bruno ”Brynkka” Ahlberg aloitti nyrkkeilyuransa Helsingin Jyryssä 1926. Vuonna 1928 hän siirtyi höyhensarjasta kevyeen sarjaan ja kilpaili muun muassa Norjassa ja Moskovan spartakiadeissa. TUL:n sisäiset riidat johtivat siihen, että Alhberg kuten myös Gunnar Bärlund siirtyivät vuonna 1930 SVUL:n puolelle helsinkiläiseen Kiffeniin eli Kronohagens IF:ään.
Maaotteluun Ahlberg pääsi ensi kerran Ruotsia vastaan helmikuussa 1931, ja hänet valittiin Bärlundin kanssa Suomen edustajaksi Los Angelesin olympialaisiin 1932. Välisarjan ensimmäisellä kierroksella Ahlberg otti Kanadan Tony Mancinista pistevoiton. Toinen vastustaja oli Italian Luigi Fabbroni, jonka Ahlberg Fabbronin parin lattiassa käynnin jälkeen voitti selvästi pistein. Kolmas ottelu oli semifinaaliottelu Saksan Erich Campea vastaan ja sen Campe voitti pistein. Britannian David McCleave ei astunut enää hävinneiden semifinalistien pronssiotteluun, joten Ahlberg sai olympiapronssia.
Los Angelesin olympiakisojen jälkeen vuonna 1933 Ahlberg saavutti useita merkittäviä voittoja. Viipurilaiselle Sten Suviolle hän kuitenkin hävisi heidän jokaisessa neljässä kohtaamisessaan. Vuonna 1935 Ahlberg voitti Viron nousevan tähden Nikolai Stepulovin mutta hävisi tanskalaiselle Gerhard Petersenille, josta tuli Berliinin olympialaisissa pronssimitalisti. Berliinin olympialaisissa Ahlberg otteli keskisarjassa ja hävisi heti ensimmäisessä ottelussa isokokoisemmalle Yhdysvaltain Jimmy Clarkille, joka putosi myös seuraavalla kierroksella. Kisojen jälkeen Ahlberg voitti maaottelussa Tanskan Gerhard Petersenin.
Ammattilaisura
Bruno Ahlberg siirtyi ammattilaiseksi Berliinin olympialaisten jälkeen. Hän otteli ensimmäisen ammattilaisottelunsa huhtikuussa 1937 Etelä-Afrikan Johannesburgissa. Hän otteli Etelä-Afrikassa kesäkuuhun 1937 mennessä kaikkiaan viisi ottelua, joista voitti neljä yhden päättyessä ratkaisemattomana. Keväällä 1938 hän palasi Eurooppaan ja otteli maaliskuussa 1938 Helsingissä ammattilaiseksi siirtynyttä olympiavoittaja Sten Suviota vastaan ratkaisemattoman. Sen jälkeen hän otteli voitokkaita otteluita Ruotsissa ja Saksassa aina tammikuuhun 1939 asti. Sen jälkeen hän siirtyi Yhdysvaltoihin, jossa otteli ensin Kaliforniassa ja sitten New Yorkissa joulukuuhun 1939 asti kaikkiaan seitsemän ottelua. Otteluissa tuli kaksi tappiota, kolme päättyi voittoon ja kaksi ratkaisemattomaan.
Talvisodan jälkeen Ahlberg palasi Eurooppaan ja otteli vielä seitsemän ammattilaisottelua joulukuusta 1940 huhtikuuhun 1941 Tanskassa, Ruotsissa, Sveitsissä, Italiassa, Saksassa ja Norjassa. Niistä peräti kuusi päättyi tappioon, ja Ahlberg päätti näin ammattilaisuransa. Kokonaissaldoksi muodostui 25 ottelua, joista 11 voittoa, kahdeksan tappiota ja kuusi päättyi ratkaisemattomana.
Luettelo Suomen virallisen mid-price-listan ykkösistä vuonna 2017
Tämä on luettelo Suomen virallisen mid-price -listan ensimmäistä sijaa hallussaan pitäneistä artisteista/yhtyeistä ja mid-price -levyistä vuonna 2017.
Länsigootit
pienoiskuva|Visigoottien kulkureitti. Länsigootit eli visigootit (, Wisigothi, Vesi, Visi, Wesi, tai Wisi) olivat gootteihin lukeutunut germaaniheimo.
Nimityksen visigootit otti käyttöön roomalainen historioitsija Cassiodorus, joka kirjoitti goottien historian noin vuonna 550. Visigootit käyttivät itsestään tuolloin nimeä vesi. Cassiodorus tulkitsi ostrogootit itägooteiksi ja vesi-nimestä tuli visigootit eli länsigootit. Koska ostrogootit asuivat tuolloin Italiassa ja visigootit Espanjassa, nimet jäivät käyttöön.
Historia
pienois|[[Recceswinthin antama votiivilahja. Roikkuvissa kirjaimissa lukee latinaksi: [R]ECCESVINTHVS REX OFFERET .]] Länsigootit erosivat itägooteista 200-luvun lopulla tai viimeistään 300-luvun alussa, kun länsigoottien ydinjoukko, tervingien heimo, asettui Dnestrin ja Tonavan väliselle alueelle. Länsigootit asettuivat Tonavan alajuoksun pohjoispuolelle ja solmivat liiton Konstantinus Suuren kanssa vuonna 332. Wulfilan käännyttämät areiolaiset länsigootit pakenivat vainoa Rooman valtakunnan puolelle ja asettuivat Traakiaan eli nykyisen Balkanin alueelle. Loput länsigooteista siirtyivät Fritigernin johdolla vuonna 376 Rooman alueelle ja voittivat vuonna 378 Itä-Rooman keisari Valensin Adrianopolin taistelussa.
Kuninkaansa Alarikin johdolla länsigootit ryöstivät Kreikan tärkeimmät kulttipaikat 395 tai 396. Rooman he ryöstivät vuonna 410. Alarikin kuoltua hänen seuraajansa Ataulf johdatti länsigootit laajoille alueille Etelä-Galliaan ja 415 Hispaniaan. Valloittamilleen alueille he perustivat oman valtakunnan. Vuonna 418 roomalainen patriisi, sittemmin keisari Constantius III kutsui länsigootit Akvitaniaan Rooman foederateiksi. Sinne siirtyneiden länsigoottien päällikkö Wallia kuoli pian heidän asetuttuaan Akvitaniaan. Hänen seuraajansa oli Teoderik I, joka johti vuonna 451 länsigootit Katalaunien kenttien taisteluun roomalaisten liittolaisina. Teoderik I sai taistelussa surmansa.
Länsigootit säilyivät Rooman foederateina vuoteen 475, jolloin Teoderik I:n poika Eurik julistautui itsenäiseksi kuninkaaksi. Eurik julkaisi myös länsigoottien lakikokoelman, latinaksi kirjoitetun Eurikin koodeksin. Hänen aikanaan länsigoottien Gallian kuningaskunta saavutti suurimman laajuutensa, ja ulottui Loiresta Pyreneille. Eurikia seurasi valtaistuimella hänen poikansa Alarik II, joka sai surmansa Vouillén taistelussa vuonna 507, jolloin Klodvigin johtamat frankit löivät Gallian länsigootit lopullisesti. Espanjassa länsigoottien valtakunta vielä säilyi Toledo pääkaupunkinaan, mutta vuonna 711 arabit tuhosivat viimein myös sen.
Jóhann Hjálmarsson
Jóhann Hjálmarsson (1939 Reykjavík, Islanti – 2020 ) oli islantilainen runoilija.
Tibullus
thumb|250px|[[Lawrence Alma-Tadema: Tibullus Delian luona]]
Jóhann Hjálmarsson
Tuotantonsa alkupuolella hän julkaisi surrealismista vaikutteita saanutta keskeislyriikkaa. Tunnustusta hän sai 1973 ilmestyneellä kokoelmalla Athvarf í himingeimnum, jossa hän kuvaa Reykjavíkia. 1985 ilmestynyttä kokoelmaa Ákvörðunarstaður myrkrið leimaa kuolema ja ahdistus.
Suomennettuja runoja
Jóhann Hjálmarssonin runoja on julkaistu suomeksi antologiassa Ja tunturin takaa kuulet -: Islannin sodanjälkeistä lyriikkaa, suom. ja toim. Maj-Lis Holmberg, Espoo: Weilin + Göös 1977 ISBN 951-35-1521-4
Tibullus
Albius Tibullus (n. 54-19 eaa.) oli roomalainen runoilija. Hän kirjoitti elegioita, etupäässä tunnelmallisia lemmenlauluja.
Niilo Korhonen
Niilo Juhani Korhonen (15. joulukuuta Nilsiä 1915 – 26. syyskuuta 1943 Ontajoki) oli Mannerheim-ristin ritari numero 107. Jalkaväkirykmentti 10:ssä komppanian päällikkönä toiminut Korhonen nimitettiin Mannerheim-ristin ritariksi 8. helmikuuta 1943. Sotilasarvoltaan hän oli nimityshetkellä luutnantti. Korhonen on haudattu Kuopion sankarihautaan.
Michael Kiske
Michael Kiske (s. 24. tammikuuta 1968 Hampuri) on saksalainen laulaja, joka tuli tunnetuksi siirtyessään saksalaisen power metal -yhtyeen Helloweenin laulajaksi 18-vuotiaana vuonna 1986. Ennen Helloweeniin siirtymistään Kiske lauloi Ill Prophecy -yhtyeessä.
Helloween
Kisken tulo Helloweeniin nosti yhtyeen valtavaan suosioon levyjen Keeper of the Seven Keys part I (1987) ja Keeper of the Seven Keys part II (1988) myötä, joilla Kisken voimakas, korkea ja puhdas ääni pääsi oikeuksiinsa. Levyä seuranneelta kiertueelta julkaistiin albumi Live in the U.K, jota seurannut albumi Pink Bubbles Go Ape oli kaupallisesti pettymys. Vuonna 1993 julkaistu Chameleon oli viimeinen niitti yhtyeelle ja pop-vaikutteidensa vuoksi myös monille faneille, joten Kiske sai lähteä yhtyeestä.
Sooloura
Kiske sai lähteä Helloweenista vuonna 1993 musiikillisten erimielisyyksien vuoksi ja siirtyi soolouralle. Vuonna 1996 ilmestyi Kisken ensimmäinen soololevy, Instant Clarity, jossa vierailivat muun muassa Kisken entinen yhtyekaveri, kitaristi Kai Hansen ja Iron Maidenin kitaristi Adrian Smith. Instant Claritylta voidaan nostaa esiin ainakin Kisken, Smithin ja Hansenin yhteistyötä oleva New Horizons, Kisken ja Smithin The Calling, sekä Kisken edesmenneelle yhtyekaverilleen Ingo Schwichtenbergille omistama kappale Always.
Kisken seuraava soololevy Readiness To Sacrifice, lyhyemmin R.T.S, ilmestyi vuonna 1999. R.T.S oli tyyliltään enemmänkin rockia, kuin rankempaa ja melodisempaa musiikkia, jota Kiskeltä oli totuttu kuulemaan.
Seuraavaksi Kiske kokeili nostaa uraansa oman yhtyeen voimin. Vuonna 2003 Kiske teki SupaRed-nimisellä yhtyeellä samannimisen albumin, joka jäi yhtyeen ainoaksi albumiksi.
Vuonna 2005 Kiske teki albumin Place Vendome yhdessä Pink Cream 69 -yhtyeessä vaikuttaneiden muusikoiden kanssa. Vuonna 2006 ilmestyi Michael Kisken Kiske-nimellä kulkeva sooloalbumi, joka myös jatkaa kevyemmällä tyylilinjalla. Vuonna 2008 Kiske julkaisi neljännen sooloalbuminsa Past In Different Ways. Se sisältää Kisken Helloween-ajan kappaleita uudelleen nauhoitettuna.
Projektit
Omien soololevytystensä ohella Kiske on ollut mukana erilaisissa projekteissa. Kiske on vieraillut niin Gamma Rayn levyillä, kuin ollut mukana mm. Tobias Sammetin Avantasia-metallioopperoissa esittäen Lugaid Vandroiyn roolia.
Ala-Pirttijärvi (Muurame)
Ala-Pirttijärvi on Keski-Suomessa Muuramessa Rannankylän lähellä sijaitseva järvi.
Maantietoa
Järven pinta-ala on 3,6 hehtaaria, se on 400 metriä pitkä ja 150 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Järvi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Järven tilavuudeksi on saatu 64 700 kuutiometriä. Sen keskisyvyys on 1,8 metriä ja suurin syvyys on 3,5 metriä. Sen rantaviivan pituus on 950 metriä.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Suur-Päijänteen alueen (14.2) Muuratjärven valuma-alueella (14.28), jonka Punasillanojan valuma-alueeseen (14.289) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 134,5 metriä mpy.
Etelän yössä
Etelän yössä on Laura Voutilaisen neljäs albumi, joka julkaistiin syyskuussa 1998. Se nousi Suomen virallisen listan sijalle 4, ja pysyi listalla yhteensä 8 viikkoa.
Pavel Butšnevitš
Seuraura
Butšnevitš on Severstal Tšerepovetsin kasvatti. Hän pelasi kaudella 2011–2012 MHL-junioriliigaa Almaz Tšerepovetsissa, jonka sisäisen syöttöpörssin Butšnevitš voitti ja sisäisen pistepörssin voiton hän jakoi Pavel Kuražovin kanssa tehoilla 15+29=44. Kevään 2012 pudotuspeleissä Butšnevitš jakoi Almazin sisäisen maalipörssin voiton Ignat Zemtšenkon kanssa neljällä osumallaan.
Severstal Tšerepovets varasi Butšnevitšin ensimmäisellä kierroksella 25. pelaajana KHL:n varaustilaisuudessa 2012. Hän teki jo heti varauskesänään kolmivuotisen sopimuksen seuran kanssa. Butšnevitš pelasi vielä suurimman osan kaudesta 2012–2013 Almazissa, jonka sisäisen syöttöpörssin hän voitti ja jakoi sisäisen pistepörssin voiton Denis Vidrovin kansa kevään 2012 pudotuspeleissä tehoilla 1+4=5. KHL:ssä Butšnevitš pelasi kauden aikana 12 runkosarja- ja kuusi playoff-ottelua tehopistein 1+1=2.
New York Rangers varasi Butšnevitšin kolmannella kierroksella 75. pelaajana NHL:n varaustilaisuudessa 2013. Kaudella 2013–2014 hän pelasi Severstalin KHL-joukkueessa 40 runkosarjaottelua tehopistein 7+11=18. Kaudella 2014–2015 Butšnevitš valittiin 21. syyskuuta 2014 KHL:n viikon hyökkääjäksi. Hän oli Severstalin kolmanneksi paras pistemies tehoilla 13+17=30. Butšnevitš vahvisti myös Almazin MHL-joukkuetta kevään 2015 pudotuspeleissä, jonka pistepörssin toisen sijan hän jakoi joukkuetoverinsa Eduard Gimatovin ja Tšaika Nižni Novgorodin Igor Rudenkovin kanssa tehoilla 8+12=20 edellään vain Tšaika Nižni Novgorodin Denis Šurakov. Kaudella 2015–2016 Butšnevitš oli Severstalin toiseksi paras pistemies Dmitri Kagarlitskin jälkeen, vaikka hänet kaupattiin jo joulukuussa 2015 SKA Pietariin siirtokorvauksia vastaan.
Toukokuussa 2016 Butšnevitš teki kolmivuotisen tulokassopimuksen New York Rangersin kanssa. Hän otti paikan seuran NHL-vahvuudesta syksyn 2016 harjoitusleirin päätteeksi. Butšnevitš pelasi ensimmäinen NHL-ottelunsa kauden 2016–2017 avauskierroksella 13. lokakuuta 2016 New York Islandersia vastaan. Hän sai ottelussa jääaikaa 13.53 minuuttia. Butšnevitš sai ottelussa myös yhden kahden minuutin jäähyn koukkaamisesta. NHL-uransa avausmaalin hän teki 5. marraskuuta 2016 ylivoimalla vieraissa Boston Bruinsia vastaan.
Heinäkuussa 2021 Rangers kauppasi Butšnevitšin St. Louis Bluesiin vaihdossa Samuel Blaisiin ja toisen kierroksen varausvuoroon vuoden 2022 varaustilaisuudessa.
Siirron jälkeen Butšnevitš teki Bluesin kanssa neljän vuoden mittaisen ja yhteensä 23,2 miljoonan dollarin arvoisen jatkosopimuksen.
Maajoukkueura
Butšnevitš pelasi alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuosina 2014 ja 2015, joista ensimmäinen turnaus päättyi pronssiin ja jälkimmäinen hopeaan. Vuoden 2014 turnauksessa hän jakoi tehoilla 2+5=7 Venäjän sisäisen syöttöpörssin voiton ja sisäisen pistepörssin toisen sijan Anton Slepyševin kanssa. Vuoden 2015 turnauksessa Butšnevitš toimi joukkueen varakapteenina ja voitti Venäjän sisäisen syöttöpörssin ja jakoi sisäisen pistepörssin voiton Ivan Barbaševin kanssa tehoilla 1+5=6.
Butšnevitš pelasi myös alle 18-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuonna 2013, jolloin hän jakoi tehoilla 5+6=11 Venäjän sisäisen piste- ja maalipörssin voiton Ivan Tkatšjovin kanssa. Butšnevitš jakoi myös koko turnauksen syöttöpörssin voiton peräti kahdeksan muun pelaajan kanssa, joista kolme edusti Venäjää. Hän pelasi myös Ivan Hlinkan muistoturnauksessa vuonna 2012 sekä samana vuonna World U-17 Hockey Challengessa, joka päättyi kultaan.
Venäjän A-maajoukkueessa Butšnevitš on pelannut neljä ottelua ilman tehopisteitä. Hän teki A-maajoukkuedebyyttinsä vain 19-vuotiaana Karjala-turnauksen 6. marraskuuta 2014 Leksandissa pelatussa avausottelussa Ruotsia vastaan.
Välttämätön aminohappo
thumb|220px|right|[[Histidiini on yksi ihmiselle välttämätön aminohappo. Ihmisen elimistö ei osaa valmistaa sitä, vaan se on saatava ravinnosta.]] Välttämätön eli essentiaali aminohappo on aminohappo, jota eliö ei itse pysty valmistamaan muista aineista, jolloin sen on saatava sitä ravinnosta. Välttämättömien aminohappojen lista vaihtelee lajeittain. Eri eläinlajeilla lista välttämättömistä aminohapoista on erilainen ja tarve täytyy huomioida rehujen valmistuksessa.
Raja välttämättömän ja ei-välttämättömän aminohapon välillä voi olla epäselvä, koska elimistö voi valmistaa aminohappoja toisista aminohapoista. Rikkipitoisia aminohappoja metioniinia ja homokysteiiniä voidaan valmistaa toisistaan mutta ei yksinkertaisemmista aineista. Samoin kysteiiniä voidaan valmistaa homokysteiinistä, mutta ei yksinkertaisemmista aineista. Niinpä rikkipitoisia aminohappoja käsitellään toisinaan yhtenä ryhmänä.
Eduskuntavaalit 1917
Suomen kahdeksannet eduskuntavaalit järjestettiin 1.–2. lokakuuta 1917. Venäjän väliaikainen hallitus oli antanut määräyksen uusien vaalien toimeenpanosta sen jälkeen, kun vuonna 1916 valittu eduskunta oli säätänyt valtalain. Uudet vaalit oli määrätty manifestissa, jolla Venäjän väliaikainen hallitus oli 31.7.1917 hajottanut edellisen eduskunnan.
Helmikuun vallankumous ja eduskunnan hajottaminen johtivat poliittisten puolueiden ryhmittymiseen aiempaa selvemmin oikeistoon ja vasemmistoon. Vaalitaistelu käytiin tilanteessa, jossa Setälän tynkäsenaatti hoiti vain juoksevia asioita. Se ei pystynyt pitämään järjestystä maassa. Lakkoilu ja omavaltaisuudet olivat vaalien ajaksi vain tilapäisesti tauonneet. Vaaleissa porvarilliset puolueet muodostivat yhdessä sosiaalidemokraatteja vastaan suunnatun rintaman, mitä ei ollut aiemmin Suomessa tapahtunut.
Sosiaalidemokraatit lähtivät vaaleihin epäselvässä tilanteessa. Puolueen johto oli ilmoittanut, että edellisen eduskunnan hajotus oli laiton, mutta silti puolue valmistautui uusiin vaaleihin. Ehdokkaiden asettelussa valinnat kohdistuivat puolueen jyrkkää siipeä edustaviin henkilöihin maltillisten kustannuksella. Vaalitulos oli pettymys sosiaalidemokraateille, koska he menettivät enemmistöasemansa porvaripuolueille.
Uusia kansanedustajia olivat mm. Maalaisliiton Kusti Arhama, Vilkku Joukahainen, Bertta Leppälä ja Albin Manner, Suomalaisen puolueen Erkki Kaila, Nuorsuomalaisten Johannes Lundson, sekä RKP:n Ragnar Furuhjelm ja Emil Hästbacka. Näissä vaaleissa valittu eduskunta hyväksyi 6. joulukuuta 1917 P. E. Svinhufvudin senaatin antaman itsenäisyysjulistuksen.
Tulokset
!rowspan=2 style="background:#e3e3e3" colspan=2|Puolue !rowspan=2 style="background:#e3e3e3" colspan=2|Edustajat !style="background:#e3e3e3" colspan=4|Äänet !style="background:#e3e3e3" colspan=2| Osuus !style="background:#e3e3e3" colspan=2| Lukumäärä