cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Alma (laulaja)
Ensimmäiset musiikkijulkaisut (2016–2018)
Alman kansainvälinen menestys sai jatkoa keväällä ja kesällä 2017, kun ”Chasing Highs” -single nousi listoille ensin Suomessa ja Saksassa, Itävallassa sekä Sveitsissä, ja myöhemmin Britanniassa ja Irlannissa. Heinäkuussa 2017 kappale nostettiin brittiläisen BBC Radio 1 -radiokanavan A-soittolistalle. Elokuussa 2017 se nousi Britannian virallisen singlelistan sijalle 18. Syksyllä 2017 Alma jatkoi vuonna 2018 julkaistavan esikoisalbuminsa äänityksiä, joka äänitetään puoliksi Los Angelesissa ja Suomessa. Syyskuussa 2017 julkaistiin Alman seuraava single "Phases", jolla vierailee yhdysvaltalainen rap-artisti French Montana. Kappale, jonka Alma on kirjoittanut yhdessä Charli XCX:n kanssa, sai ensisoittonsa BBC:llä ja nousi heti julkaisunsa jälkeen Suomen latauslistan ensimmäiselle sijalle, sekä single- että striimatuimpien listan sijalle neljätoista. "Phases" nousi myös singlelistoille Britanniassa, Sveitsissä ja Ruotsissa.
Lokakuussa 2017 Almalle myönnettiin Suomi-palkinto. Marraskuussa 2017 hän voitti MTV Europe Music Awardsin Suomen kategorian. Joulukuussa 2017 Alma ja hänen sisarensa Anna Miettinen osallistuivat kutsuvieraina itsenäisyyspäivän vastaanotolle. Joulukuussa 2017 julkaistiin myös Charli XCX:n single "Out of My Head", jolla Alma vierailee yhdessä Tove Lon kanssa. Helmikuussa 2018 Alma voitti jälleen Emma-gaalassa Vuoden vienti -Emman, sekä Vuoden biisi -palkinnon "Chasing Highs" -kappaleesta. Maaliskuussa 2018 julkaistiin Alman Heavy Rules Mixtape -EP, jolla vierailee myös MØ, Kiiara ja Tove Styrke.
Esikoisalbumi Have U Seen Her? (2018–)
Lokakuussa 2018 julkaistiin "Cowboy"-single, joka oli muutos aiemmasta elektropopista kitaravetoisempaan suuntaan. Kappaleen kerrottiin olevan seuraavana vuonna julkaistavan esikoisalbumin esikoissingle. Alma kuvailee albumin olevan musiikillisesti ”erilaista kuin hänen nykyinen tuotantonsa” ja että albumi tulee olemaan ”vanhan loppu ja uuden alku”. Kappale sijoittui parhaimmillaan Suomen singlelistan yhdeksänneksi ja radiosoittolistan kuudenneksi. Helmikuussa 2019 julkaistiin singlet "When I Die" ja "Summer", ja ilmoitettiin esikoisalbumin julkaisupäiväksi 5. huhtikuuta 2019. Albumin julkaisu ja suunniteltu Euroopan-kiertue kuitenkin lykkääntyivät ja niiden ilmoitettiin siirtyvän syksyyn. Kesäkuussa julkaistiin single "Lonely Night".
Alma toteutti lykkääntyneen kiertueensa syksyllä 2019, jonka hän päätti Helsingin jäähallissa 2. marraskuuta 2019. Marraskuussa hän toimi myös lämmittelijänä Christina Aguileran X Tour -kiertueella Isossa-Britanniassa. 1. marraskuuta julkaistiin kappaleet "Have U Seen Her?" ja "Worst Behaviour", jolla on mukana ruotsalainen Tove Lo, ja esikoisalbumin julkaisun ilmoitettiin tapahtuvan vuonna 2020. 22. marraskuuta julkaistiin albumilta single "Bad News Baby". Maaliskuussa 2020 julkaistiin toinen kolmen kappaleen EP-kokonaisuus joka sisältää singlen "Stay All Night", ja albumin julkaisupäiväksi ilmoitettiin 15. toukokuuta. Albumi nousi julkaisuviikollaan Suomen virallisen listan ykköseksi.
Kappaleita muille artisteille
Alma tekee kappaleita myös muille artisteille ja ilmoitti kesällä 2018 tehneensä esimerkiksi kolme kappaletta Miley Cyrukselle. Kappaleista kaksi, "Mother's Daughter" ja "Cattitude", julkaistiin 31. toukokuuta 2019 She Is Coming -EP:llä ja kolmas, "Slide Away", singlenä 16. elokuuta. Syksyllä 2019 julkaistiin Charlien enkelit -elokuvan tunnuskappale "Don't Call Me Angel", jonka esittävät Ariana Grande, Miley Cyrus ja Lana Del Rey, ja jota Alma oli mukana kirjoittamassa. Alma on myös itse mukana soundtrackilla kappaleella "How It's Done".
Yksityiselämä
Alman avopuoliso on runoilija Natalia Kallio.
Pouzauges
Pouzauges on kunta Vendéen departementissa Pays de la Loiren hallintoalueella läntisessä Ranskassa.
Preng Jakova
pienoiskuva|Preng Jakova albanialaisessa postimerkissä. Preng Jakova (27. kesäkuuta 1917, Shkodër – 16. syyskuuta 1969) oli albanialainen säveltäjä. Hän opiskeli nuorena klarinetin soittoa Roomassa. Jakovan sävellyksiin kuuluvat muun muassa oopperat Mrika (1958) ja Scanderbeg (1968), jotka ovat vanhimpia albanialaisia oopperoita. Jakovan oopperoissa oli vaikutteita italialaisesta oopperasta ja albanialaisesta kansanmusiikista.
Pouzauges
pienoiskuva|vasen|Château de Pouzauges Kunnan nähtävyyksiä on linna Château de Pouzauges. Linnan 25 metriä korkea puolustustorni 1100-luvulta on kunnan maamerkki. 1400-luvulla linnassa asui Catherine de Thouars, joka oli pahamaineisen sarjamurhaajan Gilles de Raisin vaimo.
Elintarvikealan yritys Fleury Michon pitää pääkonttoriaan Pouzauges’sa.
Kvintetti
thumb|Vaskikvintetti Kvintetti on yhtye, johon kuuluu viisi muusikkoa. Tällaiselle yhtyeelle sävellettyä teosta kutsutaan kvintetoksi. Tyypillinen kvintetti on esim. jousikvintetti, johon kuuluu kaksi viulistia, alttoviulisti, sellisti ja kontrabasisti.
Eino Kaila
Eino Sakari Kaila (vuoteen 1906 Johansson; 9. elokuuta 1890 Alajärvi – 31. heinäkuuta 1958 Kirkkonummi) oli suomalainen filosofi ja psykologi. Hän oli aikansa merkittävimpiä kulttuurivaikuttajia Suomessa. Kailaa on pidetty suomalaisen filosofian merkittävimpänä suunnannäyttäjänä sitten J. V. Snellmanin.
Kaila toimi sielutieteen eli psykologian dosenttina Helsingin yliopistossa vuosina 1919–1929 ja Turun yliopiston ensimmäisenä filosofian professorina vuosina 1921–1930. Sittemmin hän toimi Helsingin yliopiston teoreettisen filosofian professorina vuosina 1930–1948 ja Suomen Akatemian ensimmäisenä filosofijäsenenä 1948–1958.
Kaila toimi useilla aloilla, filosofian ja psykologian lisäksi myös muun muassa fysiikan ja teatterin parissa. Kaila oli ajattelussaan johdonmukaisen tieteellinen ja pyrki kokonaisvaltaiseen todellisuuskäsitykseen sekä korosti filosofian edistyvää ratkaisukeskeisyyttä. Hän pyrki löytämään yhdistäviä periaatteita eri humanististen ja luonnontieteellisten alojen välillä. Kailan tunnetuin oppilas Georg Henrik von Wright on kuvannut häntä loistavaksi luennoijaksi, eteväksi tieteenharjoittajaksi ja monisärmäiseksi persoonallisuudeksi.
Lapsuus ja opinnot
Eino Kaila syntyi Alajärvellä pappissukuun. Hänen isänsä Erkki Kaila oli teologi, myöhemmin teologian esikäsitteiden apulainen (apulaisprofessori), kirkkoherra ja lopulta Turun arkkipiispa. Hänen isänsä setä Gustaf Johansson oli puolestaan toiminut arkkipiispana aiemmin. Itse Kaila päätyi lopulta vastustamaan suvun kirkollista perinnettä. Eino Kailan äiti oli liikemiehen tytär Anna Maria Drake. Eino Kailan nuorempi veli Martti Kaila oli myöhemmin Helsingin yliopiston psykiatrian professori ja Lapinlahden sairaalan ylilääkäri.
Kaila kertoo itse kokeneensa filosofisen heräämisensä heinäkuussa 1907, 16-vuotiaana, loikoillessaan soutuveneessä tyynellä järvenselällä. Tällöin hän koki, luonnon ”kaikkiyhteisyyden” äärellä, että maailma on ”hahmottuneiden laatujen silmänkantamaton moninaisuus”. Samalla hänelle selvisi, ”että olen tässä maailmassa tullakseni niin sanotuksi filosofiksi”.
Kaila tuli ylioppilaaksi Helsingin normaalilyseosta vuonna 1908 ja aloitti syksyllä teoreettisen filosofian opinnot Helsingin yliopistossa. Teoreettisen ja käytännöllisen filosofian lisäksi hän opiskeli estetiikkaa, kirjallisuutta, historiaa ja kansantaloustiedettä. Kaila harrasti filosofiaa vakavasti jo nuorena opiskelijana. Hän oli kiinnostunut saksalaisesta ja ranskalaisesta filosofiasta, silloin etenkin aikansa ”muotifilosofista” Henri Bergsonista. Myöhemmin hän kuitenkin arvosteli tämän oppeja intuitiosta ja vitalismista.
Varhainen ura
1910- ja 1920-luvuilla Kaila toimi ahkerana filosofisena kirjoittajana ja osallistui Suomen filosofisen yhdistyksen toimintaan. Tohtorinpromootion Kaila sai vuonna 1919. Samalla hänet nimitettiin yliopiston psykologian dosentiksi.
Vuonna 1921 Kaila nimitettiin vastaperustetun Turun yliopiston filosofian professoriksi. Turkuun hän muutti perheineen yliopiston toiminnan alkaessa vuonna 1922. Hän osallistui aktiivisesti yliopiston kehittämiseen. Kailan ansiosta Turkuun perustettiin muun muassa Suomen yliopistojen ensimmäinen kokeellisen psykologian laboratorio jo samana vuonna. Kaila toimi yliopiston humanistisen tiedekunnan dekaanina vuosina 1923–1927.
Wien nousi positivismin keskukseksi 1900-luvun alusta lähtien. Moritz Schlickin ympärille kerääntyneet filosofit muodostivat niin kutsutun Wienin piirin vuonna 1929. Kaila oli päätynyt omalla verifikaatioperiaatteellaan lähelle Schlickin verifikaatioperiaatetta, ja erotti piirin tavoin tieteen ja metafysiikan tiukasti toisistaan. Kaila kutsui omaa käsitystään ”loogiseksi empirismiksi” jo vuonna 1926, ja kutsui Wienin piirin ohjelmaa ”loogiseksi uuspositivismiksi”.
Kaila otti yhteyttä Wienin piirin filosofeihin kirjeitse vuonna 1927, ja lähetti heille omia teoksiaan. Schlick kutsui Kailan vierailemaan Wieniin. Matka toteutui vuonna 1929 opetusministeriön myöntämän apurahan avulla. Wienissä Kaila osallistui piirin kokouksiin. Hänen osallistumistaan niihin arvostettiin, ja piiri luki julkaisuissaan Kailan yhdeksi piiriä lähellä olevista kirjailijoista. Kailan teos Der logistische Neupositivismus: Eine kritische Studie (1930) on kriittinen kommentaari Rudolf Carnapin teoksesta Der logische Aufbau der Welt (1928).
Kaila säilytti läheiset yhteydet Wienin piiriin 1930-luvun alkupuolella ja kirjoitti arvosteluja piirin Erkenntnis-julkaisuun, mutta toisaalta arvosteli monia piirin jäsenten ajatuksia.
Myöhempi ura
Vuonna 1930 Kaila nimitettiin Helsingin yliopiston teoreettisen filosofian professoriksi. Viran toisena hakijana oli J. E. Salomaa. Kaila voitti Salomaan osin siksi, että monet arvostelijat pitivät häntä omaperäisempänä ajattelijana. Kaila palasi Wieniin kevätkausina 1932 ja 1934 suorittamaan kokeellisen psykologian tutkimuksia. Toisen maailmansodan aikana Kaila luennoi Saksassa.
Kailasta tuli pian Suomen johtava filosofi ja yksi yliopiston näkyvimmistä hahmoista. Kailaa on luonnehdittu loistavaksi luennoijaksi ja hänen 1930- ja 1940-luvun luentojaan ”legendaarisiksi”. Kailan luennoille kokoontuivat tuon ajan parhaimmat ylioppilaat, ja ne kokosivat yleisöä myös filosofian opiskelijoiden piirin ulkopuolelta. Kailan persoonallisuus houkutteli muun muassa Oiva Ketosen ja Erik Steniuksen matematiikasta filosofiaan. Kailan luennoinnissa näkyi hänen teatteriharrastuksensa ja luennot saattoivat olla hyvin draamallisia. Esimerkiksi kerran Kaila aloitti luennon kävelemällä luentosalin ikkunan luo, katsomalla kaukaisuuteen ja huudahtamalla: ”Kerro minulle maailma, mikä sinä oikein olet!”
Kailan omat tutkimukset 1930-luvulla suuntautuivat tietoteoriaan. Samalla hän piti silmällä logiikan kehitystä. Kailan filosofiset pääteokset 1930-luvulta ovat Über das System der Wirklichkeitsbegriffe: Ein Beitrag zum logischen Empirismus (1936) ja Über den physikalischen Realitätsbegriff: Zweiter Beitrag zum logischen Empirismus (1941). Inhimillinen tieto (1939) oli Kailan yleisesitys loogisesta empirismistä. Persoonallisuus ja Inhimillinen tieto käännettiin pian ilmestymisensä jälkeen pohjoismaisille kielille. Kailan saksankielinen filosofinen pääteos sen sijaan jäi sodan jalkoihin. Kansallissosialistien nousu ja maailmansota katkaisivat yhteyden Keski-Euroopan loogisiin empiristeihin, ja filosofian keskus siirtyi Yhdysvaltoihin. Vuonna 1948 Kaila vieraili Yhdysvalloissa ja tapasi Carl G. Hempelin ja Kurt Gödelin.
Vuonna 1948 Kailasta tuli Suomen Akatemian jäsen, jolloin hän luopui professorin virasta. Tällöin Kaila uppoutui yhä suuremmassa määrin tieteelliseen työhönsä ja esiintyi entistä vähemmän julkisuudessa. Kaila säilytti oikeuden antaa opetusta, mutta lopetti julkiset luentonsa vuonna 1951.
Elämänsä viimeisinä vuosina Kaila ponnisteli saadakseen valmiiksi teoksensa Hahmottuva maailma, jonka oli tarkoitus olla yleistajuinen kokonaisesitys hänen todellisuuskäsityksestään. Teos ei kuitenkaan valmistunut. Kaila kuoli Kirkkonummen huvilallaan heinäkuussa 1958.
Todellisuus ja tieto
Kaila oli alusta asti kiinnostunut ennen kaikkea todellisuuden ja tiedon ongelmasta. Toisaalta Kaila oli kiinnostunut estetiikasta, mikä näkyi myös runouden harrastuksena.
Kaila kävi tuotannossaan arvostelevasti läpi erilaisia todellisuuskäsityksiä, ja saattoi muuttaa nopeastikin mieltään erilaisten oppien suhteen. 1910-luvulla Kaila käsitteli lyhyesti pragmatismia, mutta piti sitä pian erehdyksenä. Hän otti samoin kantaa Ernst Machin ja Richard Avenariuksen fenomenalistiseen ja positivistiseen empiriokritisismiin, aluksi myönteisesti, mutta lopulta arvosteli myös sitä. Myös suhteellisuusteoriaa Kaila vastusti aluksi, mutta kääntyi pian kannattamaan.
Kailan ”kypsä kausi” alkoi Turun vuosina. Tuolloin hän kirjoitti teokset Der Satz vom Ausgleich des Zufalls und das Kausalprinzip: Erkenntnislogische Studien (1925) ja Die Prinzipien der Wahrscheinlichkeitslogik (1926), jotka käsittelivät todennäköisyyttä, kausaliteettia, luonnonlakeja ja induktiota; Probleme der Deduktion (1928), joka käsitteli logiikan ja matematiikan filosofiaa; sekä Beiträge zu einer synthetischen Philosophie (1928), joka jatkoi kokonaisvaltaisen todellisuuskäsityksen kehittelyä. Viimeksi mainitun keskeinen sisältö ilmestyi suomeksi nimellä Nykyinen maailmankäsitys (1929).
Vuodesta 1943 Kaila tutki modernin fysiikan tieteellisiä perusteita. Viimeisinä vuosinaan Kaila yritti muodostaa fysiikan kokonaisselityksen teoksessaan Terminalkausalität Als Die Grundlage Eines Unitarischen Naturbegriffs (1956). Tämä teos, jonka oli tarkoitus olla esiaskel laajempia tutkimuksia kohti, ei kuitenkaan saavuttanut suurtakaan kiinnostusta Suomen ulkopuolella.
Psykologia
Kailan aikoihin psykologia luettiin vielä filosofian osaksi. Kaila käsitteli teoreettista ja kokeellista psykologiaa ennen kaikkea tutkijanuransa varhaisvaiheessa, mutta jatkoi siitä kirjoittamista koko elämänsä. Psykologiassa Kaila kannatti naturalistista lähestymistapaa.
Varhaisessa etsintävaiheen psykologiassaan Kaila kannatti Hjalmar Neiglickin ja Edvard Westermarckin omaksumaa psykofyysistä parallelismia, ja vastusti Rolf Lagerborgin näkemystä ihmisestä pelkkänä fysikaalis-kemiallisena koneena. Myöhemmin Kaila käsitteli assosiaatiopsykologiaa, jossa henkiset tapahtumat selitettiin hermoston tapahtumiin kytkeytyvillä kausaalisilla assosiaatiolaeilla. Tätä edusti jo Kailan väitöskirja Über die Motivation und die Entscheidung (1916), joka käsitteli motivaation ja päätöksenteon syysuhteellista selittämistä.
Teoksessa Sielunelämä biologisena ilmiönä (1920) Kaila hylkäsi vitalistiset käsitykset. Tietoisuuden ilmiöitä koskevat ilmaukset voitaisiin periaatteessa korvata keskushermoston tiloja koskevalla biologisella kuvauksella, vaikka käytännössä tämä voisi olla mahdotonta. Mielen toiminta perustuu tietoisuuden sisältöjen yhdistymiseen säännönmukaisesti yhdessä esiintyviksi sarjoiksi.
1920-luvulla Kaila tutustui Max Wertheimerin assistentteineen kehittämään hahmopsykologiaan (Gestalt-psykologia), ja käsitteli sitä teoksessaan Sielunelämän rakenne (1923). Psykologista hahmoteoriaa Kaila sovelsi myös monistisen hankkeensa ongelmaan siitä, miksi mielen ilmiöitä ei voi palauttaa aineelliseen: hahmoteoriassa esiintyviä kokonaisuuksia ei voi palauttaa niiden osiin. Tämän Kaila pyrki yleistämään koko todellisuuskäsityksensä perusajatukseksi. Teoksessaan Der Logistische Neupositivismus: Eine kritische Studie (1930) Kaila yhdisteli hahmopsykologiaa kokeelliseen psykologiaan.
Kailan teos Persoonallisuus vuodelta 1934 on filosofisia ulottuvuuksia sisältävä psykologinen tutkielma ja Kailan psykologinen pääteos. Teoksessa painotetaan psykologisten ilmiöiden biologista ja fysiologista luonnetta: Kailalle mielen toiminta oli hermostoon kytkeytyvää biologista elämää. Tätä hän oli käsitellyt jo aiemmin teoksessaan Sielunelämä biologisena ilmiönä (1920). Samalla persoonallisuus oli kuitenkin kokonaisuus, jonka toimintaa ei voi selittää mekaanisesti.
Taide ja kulttuuri
Kailan omaksui esteettiset käsityksensä Suomen kansallisromanttisen taiteen klassikoilta Juhani Aholta, Pekka Haloselta, Eero Järnefeltiltä, F. E. Sillanpäältä, Eino Leinolta ja Jean Sibeliukselta, joiden kanssa hän ystävystyi.
Nuoruudessaan Kaila osallistui useiden lehtien toimittamiseen. Hän toimi aikakauslehti Ajan toimituskunnassa 1912–1922 sekä Uuden Suomettaren avustajana vuodesta 1911. Kiinnostus teatteriin ja näytelmäkirjallisuuteen näkyi hänen kirjoituksissaan: hän kirjoitti lehtiin erityisesti kirja- ja näytelmäarvosteluja. Kaila toimi myös Valtion näyttämötaidetoimikunnassa sekä Kansallisteatterin dramaturgina vuosina 1919–21.
1930- ja 1940-luvuilla Kaila oli eräs tunnetuimmista kulttuurihenkilöistä Suomessa. Hänen teoksensa Syvähenkinen elämä (1943) oli aikansa luetuimpia elämänkatsomuksellisia kirjoja.
Poliittiset näkemykset
Kailalla oli varsin oikeistokonservatiivinen sukutausta ja hän oli koko elämänsä vahvasti saksalaismielinen. Sotienvälisen ajan aitosuomalaisuus ja AKS eivät kuitenkaan miellyttäneet häntä. Kailan poliittisen ajattelun ydinteema oli kommunismin vastaisuus. Kaila katsoi, että kommunismi on länsimaisen kulttuurin perusarvoja uhkaava aate, jonka leviäminen on estettävä.
Suomi näyttäytyi Kailalle eurooppalaisena ja pohjoismaisena kansakuntana. 1920-luvulla Kaila kirjoitti ”läntisen” ja ”itäisen” ajattelun eroista. 1930-luvun alussa Kaila kannatti Paneurooppa-liikettä, joka ajoi Länsi-Euroopan maiden liittoutumista taloudellista kurjistumista, maailmansotaa ja Neuvostoliiton uhkaa vastaan. Filosofisessa yhdistyksessä Kaila esiintyi idealismin sanelemiksi katsomiaan natsien rotukäsityksiä vastaan. Tšekkoslovakian miehitys 1939 järkytti Kailaa niin, että hän uhkasi lakata kirjoittamasta saksaksi.
Kun paneurooppalaisen liikkeen mahdollisuudet ehtyivät, Kaila kuitenkin tukeutui kansallissosialistiseen Saksaan, joka esittäytyi propagandassaan eurooppalaisen kulttuurin suojelijana.
Tehdessään tutkimustyötä Wienissä 1934 Kaila kirjoitti kirjeessään ruotsalaiselle tutkijatoverille: ”Maanosaammehan uhkaa selkeä, ei pelkästään poliittinen vaan ennen muuta henkinen ’balkanisoituminen’, vajoaminen primitiiviselle tasolle kaikkine sellaiselle ominaisine pelottavine oireineen. Minusta näyttää, että jokaisen pitää tehdä vähäinen voitavansa vastustaakseen tätä todellista länsimaiden perikatoa. Luen täällä kahvilassani päivittäin Svenska Dagbladetia ollakseni jotenkin perillä maailman menosta; wieniläislehdet on alistettu ankaraan sensuuriin; tuntee iloa ja ylpeyttä siitä, että vielä on olemassa vapaa Pohjola, mihin Suomikin kuuluu.” Kaila kutsui Helsinkiin luennoimaan psykologi Adhemar Gelbin, jolta oli rotulakien mukaisesti riistetty professuuri.
Jatkosodan alkuvaiheessa 1941–1942 hän julkaisi artikkeleita, joissa hän esitteli suomalaisuutta sekä Suomen ja Saksan vanhoja filosofisia yhteyksiä. Kailalta toivottiin propagandistista työtä osana sotaponnistuksia, mutta hän halusi keskittyä tutkimustyöhönsä. Yksityiskirjeessään vuodelta 1940 Kaila totesi: ”Kysymys on perinteisen sivilisoidun ihmisen kamppailusta eräänlaista meitä kaikkia uhkaavaa ja kolmannen valtakunnan uskomattomalla tavalla harjoittamaa ali-ihmisyyttä vastaan.” Hän reagoi kielteisesti Tanskan juutalaisten kohteluun vuonna 1943 Uuden Suomen julkaisemassa pienessä kirjoituksessa. Itse Adolf Hitlerin on väitetty suuttuneen kirjoituksesta.
Sodan loputtua Kaila merkitsi päiväkirjaansa vuoden 1944 lopulla: ”Onkohan Suomi jo vuoden kuluttua bolshevisoitu? Aikanaan tulee, jos (tai kun) niin käy, päiväjärjestykseen myös ’neuvostovastaisten ainesten likvidointi’ tunnetuin metodein. Ainakin minä olen jo henkisen kestävyyden rajoilla.” Sotasyyllisyysoikeudenkäyntien jälkeen suhteet V. A. Koskenniemeen ja Edwin Linkomieheen loivat epäilyttävää poliittista varjoa myös Kailan ylle.
Juhlaesitelmässään Suomen Akatemian vihkiäisjuhlassa 1948 Kaila katsoi, että toimiva demokratia vaatii yhtenäisen kansan. Tässä hän viittasi Yhdysvaltoihin, jossa esimerkiksi mustat ja valkoiset ovat harvoin tekemisissä keskenään.
1940-luvun lopulla Kaila liittyi joksikin aikaa sosiaalidemokraattiseen puolueeseen. Suomen Sosialidemokraatille Kaila antoi 1947 haastattelun, jossa hän sanoi: ”Kun sosialidemokratia on jo aikoja sitten päässyt lapsenkengistään ja jo monet koulut käynyt, olisi minun mielestäni niin hyvin meillä Suomessa kuin monissa muissakin Euroopan maissa mitä tärkeintä, että se astuisi entistä voimakkaammin esiin järjestyksen ja rauhallisen kehityksen ja sen kautta henkisen elämän tukena.”
Suhtautuminen uskontoon
Kaila sai evankelis-luterilaisen mutta vapaamielisen kotikasvatuksen. Perehtyminen filosofiaan ja antiikin kirjallisuuteen vieroitti hänet uskonnosta. Hänen käsityksensä todellisuuden ykseydestä ei jättänyt sijaa yliluonnolliselle. Kaila omaksui ranskalaisen uskonnonhistorioitsijan Ernest Renanin ajatusmaailman, jonka mukaan ”korkein elämänarvo on uskonto”, mutta ”uskonto ei, tarkkaan ottaen, ole tosi”.
Kaila kunnioitti uskonnollista asennoitumista sinällään mutta tunsi vastenmielisyyttä kirkon dogmaattisuutta ja sen suorittamaa tietoisuuden holhoamista kohtaan. Hän pysyi silti elämänsä loppuun saakka evankelis-luterilaisen kirkon jäsenenä, joskin mielipiteiltään perinteisestä uskonnosta poikkeavana. Hän ei piitannut siitä, että häntä sanottiin ateistiksi, vaan piti koko kysymystä ”roskana”.
Artikkelissaan ”Albert Einsteins Religion” (Theoria, 1935) Kaila arvosteli panteistista yritystä luoda tieteeseen perustuvaa ”kosmista uskontoa”.
Vaikutus
Eino Kailalla oli Suomen 1900-luvun filosofeista suurin vaikutus suomalaisen sivistyselämän kehitykseen. Ilkka Niiniluodon mukaan Kaila lujitti julkisella osallistumisellaan merkittävällä tavalla yliopiston ja humanistisen sivistyksen asemaa Suomen kulttuurielämässä.
Vahvemmin kuin kukaan muu yksityinen henkilö Kaila kytki suomalaisen filosofian eurooppalaiseen perinteeseen luomalla yhteydet Wienin piiriin. Siten hän ”toi Suomeen” loogisen empirismin, nykyaikaisen logiikan ja empiristien korostaman tieteellisen todellisuuskäsityksen. Kaila on myös suomalaisen psykologian perustajia, sillä hän toi Suomeen hahmopsykologian ja perusti Helsingin yliopiston psykologisen laboratorion.
Oppilaittensa kautta Kailalla on ollut suuri vaikutus suomalaisen filosofian kehitykseen. Kailan tunnetuin oppilas oli Georg Henrik von Wright, joka oli Ludwig Wittgensteinin seuraaja Cambridgen yliopistossa. Kaila oli naimisissa von Wrightin äidin serkun kanssa. Muita Kailan oppilaita olivat muun muassa Oiva Ketonen, Erik Stenius, Matti Koskenniemi, Lauri af Heurlin, Veli Valpola ja Pertti Lindfors. Myös von Wrightin oppilas Jaakko Hintikka ehti osallistua Kailan opetukseen.
Kailan aloitteesta psykologia sai oman professuurin Helsingin yliopistoon 1951. Oppituolin ensimmäinen haltija oli Kai von Fieandt. Kailan oppilaista psykologian professoreiksi nimitettiin myös Arvo Lehtovaara, Ohto Oksala, Kullervo Rainio ja Martti Takala. Kailan ruotsiksi käännetty teos Persoonallisuus teki vaikutuksen muun muassa elokuvaohjaaja Ingmar Bergmaniin.
Kailan mukaan on nimetty Helsingin yliopiston Eino Kaila -palkinto, jota jaettiin ansiokkaasta toiminnasta yliopisto-opettajana vuosina 1990–2012.
Kailan teoksista on julkaistu uusintapainoksia ja valikoimia. Kailan tutkimuksia koskeva akateeminen konferenssi pidettiin 1990 ja artikkelikokoelma ilmestyi 1992. Niiniluoto on Kailan Valittujen teosten johdantoluvuissa kuvannut Kailan tieteellistä kehitystä ja Mikko Salmela on käsitellyt Kailan ajattelua väitöskirjassaan Suomalaisen kulttuurifilosofian vuosisata. Kailan elämäkertakirjaa tai koottuja teoksia ei kuitenkaan ole julkaistu.
Teoksia
Valitut teokset:
Koneturvallisuus
Koneturvallisuus tarkoittaa koneen teknisiin rakentaisiin, toimintoihin ja varusteisiin sisältyviä ominaisuuksia, joilla suunnittelija ja valmistaja tekevät koneen soveltuvaksi tarkoitettuun käyttöön eikä se tällaisessa käytössä aiheuta tapaturman vaaraa eikä terveyden haittaa. Käyttöön sisältyy myös turvallisuus tilanteissa, joissa kone rikkoontuu ennakoitavalla tavalla. Euroopan unionin alueella koneturvallisuuslainsäädäntö perustuu konedirektiiviin.
Koneiden turvallisuuden määrittämiseksi koneille tehdään suunniteluvaiheessa riskien arviointi, jonka perusteella määritetään koneen vaatimat turvallisuusjärjestelmät. Koneen vikaantumista voidaan arvioida vikapuuanalyysin avulla.
Turvakriittinen järjestelmä on järjestelmä, jonka toiminta- tai suunnitteluvirhe voi johtaa henkilövaaraan.
Aiheesta muualla
Sicherheit Sûreté de fonctionnement
Emlyn Hughes
thumb|Emlyn Hughesia esittävä patsas Barrow-in-Furnessissä.
Emlyn Walter Hughes (28. elokuuta 1947 Barrow-in-Furness – 9. marraskuuta 2004 Sheffield) oli englantilainen jalkapalloilija.
Hughes pelasi 1960-luvulla Blackpoolissa, mutta vietti uransa parhaat vuodet Liverpoolissa, minne hän siirtyi vuonna 1967. Myöhemmin hän yleni joukkueen kapteeniksi. Liverpoolissa Hughes voitti neljä liigamestaruutta (1973, 1976, 1977 ja 1979), FA Cupin vuonna 1974, UEFA cupin vuosina 1973 ja 1976 sekä Euroopan Cupin vuosina 1977 ja 1978. Hughes pelasi Liverpoolissa vuoteen 1979 saakka, kaikkiaan 650 ottelua. Myöhemmin hän pelasi vielä Wolverhamptonissa, missä voitti Liigacupin vuonna 1980 sekä joissakin alasarjajoukkueissa ennen kuin lopetti pelaajauransa. Hughes toimi Rotherham Unitedissa ollessaan pelaajamanagerina. Vuonna 1980 hänelle myönnettiin Brittiläisen imperiumin ritarikunnan upseerin (OBE) arvonimi. 1977 toimittajat valitsivat hänet vuoden pelaajaksi.
Englannin maajoukkueessa Hughes pelasi 62 maaottelua, joista 23 kapteenina. Hän teki yhden maaottelumaalin.
Pelaajauran jälkeen Hughes siirtyi televisioviihteen puolelle. Hän toimi pitkän aikaa vakiojäsenenä BBC:n suositussa urheiluvisailuohjelmassa A Question Of Sport sekä myöhemmin ITV:n Sporting Triangels -ohjelmassa.
Hughes kuoli 57-vuotiaana kotonaan Sheffieldissä marraskuussa 2004 kärsittyään yli vuoden ajan aivokasvaimesta.
Samuel Morin
Samuel Morin (s. 12. heinäkuuta 1995 Kanada) on kanadalainen uransa päättänyt jääkiekkoilija, joka pelasi viimeksi NHL-seura Philadelphia Flyersin organisaatiossa. Pelipaikaltaan hän oli puolustaja.
Philadelphia Flyers varasi isokokoinen ja pelityyliltään varaamisseuraansa muistuttavan Morinin ensimmäisellä kierroksella vuoden 2013 NHL:n varaustilaisuudessa. Isokokoisesta ja perusvarmasta Morinista odotetaan ykkösparin puolustajaa NHL:llään. Morinin vahvuuksiin kuuluu ulottuvuus, vahva luistelu isokokoiseksi puolustajaksi, aggressiivisuus, kova lyöntilaukaus sekä tietynlainen perusvarmuus puolustuspäässä. Kehitettävää nuorella Morinilla on vielä hyökkäyspään yleispelaamisessa. Puolustaja oli mukana Flyersin vuoden 2013 tulokas- sekä harjoitteluleirillä, joiden jälkeen Morin lähetettiin takaisin QMJHL:llään junioriseuransa Rimouski Océanicin pariin.
Morin pelasi Rimouski Océanicissa lopulta neljä kautta 2011–2015. Viimeisellä kaudellaan hän oli voittamassa Océanicissa QMJHL:n mestaruutta. Ammattilaisuransa hän aloitti 2015–2016 Flyersin farmiseurassa AHL-liigan Lehigh Valley Phantomsissa. Seuraavalla kaudella Morin pelasi ensimmäisen NHL-ottelunsa Flyersissa.
Heinäkuussa 2021 Morin solmi yksivuotisen ja arvoltaan 750,000 dollarin arvoisen jatkosopimuksen Flyersin kanssa.
Katronträsk
Katronträsk on pieni järvi läntisessä Sipoossa. Se sijaitsee Sipoonkorven keski- ja pohjoisosan välillä, noin kaksi kilometriä Viirilästä itään. Järven pinta-ala on 1,2 hehtaaria, ja sen rantaviivan pituus on 500 metriä. Rannat ovat soistunutta metsämaata. Itä- ja kaakkoisrannat kuuluvat osittain Sipoonkorven kansallispuistoon ja koillisrannalla on talo.
Järvi sijaitsee Porvoonjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 20), ja sen vedenpinnan korkeus on 28,6 mpy. Järven eteläpäähän laskee yksi oja, joka tuo vettä lounaasta Lindamorsmossenilta. Järven lasku-uoma alkaa järven pohjoispäästä, laskee sieltä kohti pohjoista ja yhdistyy Byabäckenin uomaan lähellä Svartböleä. Byabäcken puolestaan laskee Sipoonjokeen. Sen jälkeen vesi päätyy Suomenlahteen Sipoonlahden kohdalta.
Alaston satama
Alaston satama on klassikkoelokuva vuodelta 1954. Elokuvan ohjasi Elia Kazan ja siinä oli pääosissa Marlon Brando, Karl Malden ja Eva Marie Saint. Elokuva oli ehdolla aikoinaan kahteentoista Oscar-palkintoon ja se sai niitä peräti kahdeksan. Elokuvaa pidetään nykyään yhtenä kaikkien aikojen suurimmista mestariteoksista. Elokuva perustuu Malcolm Johnsonin kirjoittamaan New York Sun -lehdessä vuonna 1948 julkaistuun 24-osaiseen artikkelisarjaan Crime on the Waterfront.
Elokuva valittiin vuonna 1989 Yhdysvaltojen kongressin kirjaston National Film Registryyn, johon kootaan esteettisesti, historiallisesti tai kulttuurisesti merkittäviä amerikkalaiselokuvia. The New York Timesin kriitikot valitsivat Alastoman sataman vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta elokuvasta maailmassa.
Juoni
Elokuva kertoo ahtaajien väkivaltaisesta ja korruptoituneesta elämästä. Sataman seutua hallitsee järjestäytynyt rikollisuus; sen näkyvimpiä hahmoja ovat Johnny Friendly (Lee J. Cobb) ja hänen apulainensa Charley Malloy (Rod Steiger). Charleyn veli Terry Malloy (Marlon Brando) on myös mukana rikollisjärjestön toiminnassa. Terry tapatuttaa epämiellyttäviä kysymyksiä kyselleen ystävänsä houkuttelemalla hänet katolle josta hänet työnnetään alas. Myöhemmin Terry tapaa murhatun miehen sisaren, Edie Doylen (Eva Marie Saint) ja rakastuu tähän. Terry alkaa katua tekemisiään ja rikollisjärjestöön kuulumista.
Sataman pappi Isä Barry (Karl Malden) vastustaa aktiivisesti rikollisjärjestöä ja kertoo Terrylle murhan tapahtuneen koska murhattu aikoi paljastaa Johnny Friendlyn ammattiyhdistystoiminnan korruptuneisuuden. Pappi pyytää Terryä asettumaan gangstereita vastaan, mutta Terry on vastahakoinen.
Terry alkaa kiintyä Edieen entistä syvemmin ja päättää sen takia ruveta käymään rikollisjärjestöä vastaan. Terryn veli yrittää saada Terryä luopumaan päätöksestään, mutta Terry ei taivu ja Terryn veli taipuu tämän tahtoon. Vähän myöhemmin Terryn veli tapetaan Johnny Friendlyn miesten murskatessa hänet ja naulatessa hänen ruumiinsa seinään. Silloin Terry päättää todistaa oikeudessa Friendlyä ja hänen rikollisjoukkoonsa vastaan.
Kuulusteluja seuraavana aamuna Friendlyn jengi pieksee hänet henkihieveriin. Terryn uhma ja rohkeus saa kuitenkin satamamiehet hänen puolelleen ja vastustamaan Friendlyn jengiä. Terry on voittanut.
Tad
Tad oli vuonna 1988 perustettu yhdysvaltalainen rockyhtye Seattlesta, Washingtonista. Se oli yksi ensimmäisistä yhtyeistä, jotka tulivat Seattlesta grunge-aikakaudella. Tad sai paljon vaikutteita metallimusiikista toisin kuin monet muut grunge-yhtyeet, jotka ottivat enemmän vaikutteita punkista. Vaikka Tadin kaupallinen menestys olikin melko vähäistä, sen musiikki on edelleen hyvin arvostettua grunge-fanien keskuudessa.
Kalevi Heikkinen
Arvo Kalevi Heikkinen (25. toukokuuta 1911 Kestilä – 1. joulukuuta 1940 Helsinki ) oli suomalainen Lapuan liikkeen jäsen, joka tunnetaan osallisuudestaan forssalaisen kunnanvaltuutetun Yrjö Holmin murhaan vuonna 1930. Myöhemmin hän taisteli Espanjan sisällissodassa kenraali Francon johtamien fasistien puolella. Holmin murhan johdosta Heikkistä kuulustellut etsivä luonnehti häntä ”aatteelliseksi fanaatikoksi”.
Espanjan sisällissota
Alkuvuonna 1937 työttömäksi jäänyt Heikkinen päätti liittyä Espanjan muukalaislegioonaan ja lähteä taistelemaan falangistien riveihin maassa heinäkuussa 1936 syttyneeseen sisällissotaan. Helmikuussa hän matkusti kymmenen suomalaisen seurueessa S/S Wappu -höyryaluksella Kotkasta Hampuriin, jossa miehet ottivat yhteyttä natsi-Saksan propagandaosaston johtajaan Heinrich Hoffmanniin. Tämä opasti heidät espanjalaisen värvääjän puheille, joka järjesti matkan Lissabonin kautta Espanjaan. Hanke kuitenkin kariutui, kun Portugalin suurlähetystö ei Suomen konsulaatin kehotuksesta myöntänyt heille viisumia. Osa joukkiosta kyllästyi odotteluun ja palasi kotimaahan. Heikkinen onnistui lopulta toimittajana esiintyen pääsemään Espanjaan Ranskan kautta, kun maa ei Pariisin maailmannäyttelyn vuoksi vaatinut lehtimiehiltä viisumia. Hänen kanssaan Espanjan muukalaislegioonaan liittyi muun muassa myöhemmin natsi-Saksan SS-joukoissa sotinut Olavi Karpalo.
Heikkinen esiintyi muukalaislegioonassa salanimellä ”Arbo Kalbi”, taistellen Madridin rintamalla. Huhtikuussa päähän osuneesta kranaatinsirpaleesta haavoittunut Heikkinen siirrettiin sotasairaalaan Palenciaan, josta hän kirjoitti sotakokemuksistaan IKL:n Ajan Suunta -lehteen nimimerkillä ”H”. Heikkinen siirrettiin pian Marokon rannikolla sijaitsevaan Ceutaan, mistä hän jatkoi kirjoittamista IKL:n eri lehtiin, tällä kertaa nimimerkillä ”K. H.” ja raportoi myöhemmin omalla nimellään myös Ilta-Sanomiin.
Paluu kotimaahan
Syyskuussa 1937 Heikkinen palasi Suomeen yhdessä kajaanilaisen toimittajan Veikko E. Rutasen kanssa. Marraskuussa hän sai työpaikan Seinäjoella ilmestyneen IKL:n Lakeus-sanomalehden toimittajana, mutta ei viihtynyt työssään kuin pari kuukautta. Heikkinen kyllästyi liian passiivisena pitämäänsä järjestöön, jota hän kutsui ”suunsoittajien ompeluseuraksi”. Heikkinen jatkoi kirjoitteluaan Ilta-Sanomiin ja ryhtyi Valpon ilmiantajaksi. Samalla hän pyysi väärennettyä kommunistien jäsenkirjaa, jonka turvin Heikkinen halusi soluttautua Espanjan tasavaltalaisten puolella taisteleviin kansainvälisiin prikaateihin. Valpo ei kuitenkaan suostunut ajatukseen.
Maaliskuussa 1938 Heikkinen aloitti vanginvartijana Helsingin lääninvankilassa, mutta hänet pidätettiin jo kuukauden kuluttua Yrjö Holmin murhaan liittyen. Uudessakaan oikeudenkäynnissä murhasyytettä ei pystytty näyttämään toteen, mutta Heikkinen sai vapaudenriistosta jälleen viiden kuukauden tuomion. Hän kuoli Espanjassa saamiensa vammojen johdosta joulukuussa 1940 vain 29-vuotiaana.
Sèvremont
Sèvremont on kunta Vendéen departementissa Pays de la Loiren hallintoalueella läntisessä Ranskassa.
Kunta muodostettiin 1. tammikuuta 2016, kun neljä kuntaa Les Châtelliers-Châteaumur, La Flocellière, La Pommeraie-sur-Sèvre ja Saint-Michel-Mont-Mercure yhdistyivät.
Kunnan nähtävyyksiä on 1100-luvulta peräsin olevan linnoituksen Donjon de Châteaumurin rauniot.
Ruskotunturi
Keskuksessa on kolme hissiä ja viisi rinnettä. Suurin korkeusero on 49 metriä, ja pisin rinne on 390 metriä pitkä.
Kesäisin Actionpark Oulu järjestää paikalla rinneautoilua.
Ruskoon avataan myös bikepark.
Jalokiurunkannus
Jalokiurunkannus (Corydalis nobilis) on aikaisin keväällä kukkiva, kellertäväkukkainen kasvi. Laji on myrkyllinen.
Ulkonäkö ja koko
Monivuotinen jalokiurunkannus kasvaa 40–60 cm korkeaksi. Kasvi on juurakollinen, roteva ja monivartinen. Kierteisesti varressa olevia lehtiä on lukuisia ja ne ovat toistamiseen parilehdykkäisiä. Pikkulehdykät ovat kapeita ja väriltään sinivihreitä. Laji kukkii edellisenä kesänä keräämänsä vararavinnon turvin. Kukinto on tiivis ja runsaskukkainen terttu. Kukkien tukilehdet ovat lähes kukan kokoisia ja väriltään vihreitä. Verhiö on kaksilehtinen. Kannuksellinen teriö on noin 20 mm pitkä ja väriltään keltaisen tai valkoisen kirjava. Suomessa jalokiurunkannus kukkii touko-kesäkuussa. Kasvi lakastuu nopeasti kukkimisen ja siementen kehittymisen jälkeen. Hedelmä on litteä, suikeahko kota.
Levinneisyys
Jalokiurunkannus on alun perin kotoisin Keski-Aasiasta Siperiasta. Lajia on jo pitkään viljelty koristekasvina muun muassa Ruotsissa ja Suomessa, missä se on paikoitellen myös villiintynyt luontoon. Suomessa jalokiurunkannusta tavataan paikoitellen villiintyneenä Pori–Tampere-linjan eteläpuolella. Pohjoisempaa lajista tunnetaan vain muutamia esiintymiä, muun muassa Oulusta.
Suomeen ja Ruotsiin jalokiurunkannus päätyi vahingon kautta. Luonnontutkija Carl von Linné oli pyytänyt savonlinnalaissyntyistä tutkimusmatkailija Eric Laxmannia toimittamaan Siperiasta särkyneensydämen siemeniä Ruotsiin. Laxmann lähetti Linnélle kuitenkin erehdyksessä jalokiurunkannuksen siemeniä, joita Linné kasvatti puutarhassaan ensimmäisen kerran vuonna 1765. Suurin osa Ruotsin ja Suomen vanhoista jalokiurunkannuskasvustoista on peräisin Linnén kasvattamista yksilöistä.
Elinympäristö
Suomessa jalokiurunkannusta tavataan villiintyneenä lähinnä pihoilla ja puistopensastoissa. Laji on tyypillinen erityisesti vanhoissa kartanopuistoissa ja huvilayhdyskunnissa.
Käyttö
Jalokiurunkannusta viljellään puutarhojen koristekasvina.
Bakunkärrsträsket
Bakunkärrsträsket on pieni suon ympäröimä järvi läntisessä Sipoossa. Se sijaitsee Sipoonkorvessa, kansallispuiston eteläosassa, lähellä Knutersintietä. Järven pinta-ala on 1,1 hehtaaria, ja sen rantaviivan pituus on 500 metriä. Järven lasku-uoma alkaa järven itäpäästä yhdistyen pian Helgträskin lasku-uomaan, josta vesi virtaa kohti kaakkoa ja Fallbäckenin uomaan. Vesi laskee lopulta Suomenlahteen Bölsfjärdenin kohdalta.
Cloaca Maxima (albumi)
Cloaca Maxima (1997) on CMX:n ensimmäinen kokoelma-albumi. Kolmen cd:n julkaisun kaksi levyä sisältää kokoelman kappaleita yhtyeen viideltä ensimmäiseltä albumilta ja myös yhden kappaleen ep:ltä Raivo. Kolmas levy sisältää singlejen b-puolia, live-taltioinnin, uusia versioita vanhoista kappaleista sekä muutaman uuden kappaleen.
Kokoelma on omistettu yhtyeen keikkamyyjälle Veda Honkaselle (s. 1963), joka menehtyi syöpään vuonna 1997.
Cloaca Maximan seuraajaksi julkaistiin vuonna 2004 toinen triplakokoelma, Cloaca Maxima II.
Kappaleet
Kaikki kappaleet säveltänyt ja sovittanut CMX, sanoittanut A. W. Yrjänä.
CD 1: Physis
CD 2: Aetheris
CD 3: Astralis
Mari Vaattovaara
Mari Kaarina Vaattovaara (o.s. Lahtinen, s. 19. tammikuuta 1967 Helsinki) on suomalainen kaupunkitutkija ja kaupunkimaantieteen professori Helsingin yliopistossa. Hän johtaa myös Kaupunkitutkimusinstituuttia.
Vaattovaara valmistui filosofian maisteriksi suunnittelumaantieteestä Oulun yliopistosta 1991. Hän opiskeli Yhdysvalloissa Wisconsin-Madisonin yliopistossa, josta hän valmistui maisema-arkkitehdiksi (M.Sc 1993). Hän valmistui lisensiaatiksi 1994 ja väitteli tohtoriksi 1998 aiheenaan pääkaupunkiseudun sosiaalinen erilaistuminen.
Vaattovaara on toiminut vuodesta 2014 alkaen matemaattis-luonnontieteellisen tiedekunnan varadekaanina. Vuonna 2013 Vaattovaaralle myönnettiin Helsingin yliopiston J. V. Snellman -palkinto ansiokkaasta toiminnasta tieteellisen tiedon välittäjänä. Vaattovaara valittiin vuonna 2007 kansainvälisen asunto- ja yhdyskuntasuunnittelun kattojärjestön IFHP:n hallitukseen. Vuonna 2015 Helsingin kaupunginhallitus myönsi Vaattovaaralle kultaisen Helsinki-mitalin tunnustuksena toiminnasta kaupungin hyväksi.
Vaattovaaran puoliso on vuodesta 1994 tekniikan tohtori Matti Vaattovaara. Heillä on kolme lasta.
Peter Behrens
Peter Behrens (14. huhtikuuta 1868 Hampuri – 27. helmikuuta 1940 Berliini) oli saksalainen arkkitehti ja teollinen muotoilija. Behrensin tunnetuin työ on Berliinissä sijaitseva vuonna 1912 valmistunut turbiinihalli, jonka hän suunnitteli AEG:lle. Hallia on kutsuttu ”ensimmäiseksi moderniksi rakennukseksi”.
Niittykumpu
Niittykummussa toimii Etelä-Espoon vanhin alakoulu Niittykummun koulu. Merituulentien ympäristössä sijaitsevaa autokaupan keskittymää on kutsuttu ”Espoon autokaduksi”, joskin liikkeet ovat alkaneet vähitellen siirtymään muualle Länsimetron täydennysrakentamisen myötä.
Peter Behrens
Behrens edusti uransa alkuvaiheessa taidemaalari-muotoilijana toimiessaan jugendtyyliä. Myöhemmin hän kuitenkin omaksui tinkimättömän funktionalistisen näkemyksen. Behrensin ei-teollisen tuotannon uusklassismin vaikutteet tulevat hyvin esille Pietarissa sijaitsevassa Saksan lähetystössä.
Niittykumpu
Niittykummussa asui 8 370 henkilöä vuodenvaihteessa 2022–2023, ja sen väestötiheys oli lähes 4 000 asukasta neliökilometriä kohden. Niittykumpua palvelee Helsingin seudun liikenteen runkolinjoihin kuuluva Länsimetro, jonka Niittykummun metroasema sijaitsee kaupunginosan eteläosassa sijaitsevan metrokeskuksen ja kauppakeskus Niityn yhteydessä.
Maantiede
Niittykumpu rajautuu pohjoisessa Mankkaaseen, idässä Tapiolaan ja Pohjois-Tapiolaan, etelässä Haukilahteen ja Westendiin ja lännessä Olariin. Kaupunginosan länsirajalla virtaa Gräsanoja.
Merituulentie jakaa pohjoiseteläsuunnassa kaupunginosan eri asemakaava-alueet: tien eteläpuolella sijaitsevat Niittykummun keskus, Niittykallio ja Niittymaa, jotka ovat pääasiassa kerrostalo- ja toimitilavaltaista aluetta. Tien pohjoispuolella sijaitsee Tontunmäen pientalovaltainen asuinalue, jonka itäreunalla sijaitsee Koivu-Mankkaan kaava-alueeseen kuuluva matala kaksikerroksisten kerrostalojen alue. Orionin laaja teollisuusalue sijoittuu myös Koivu-Mankkaan kaava-alueelle. Olarinluoman teollisuusalue kuuluu Espoon kaupunginosajaossa Olarin kaupunginosaan, vaikka sijoittuukin tilastollisessa osa-aluejaossa Niittykummun pienalueelle.
Ensimmäiset asukkaat ja Gräsan kartano
Gräsan keskiaikainen kylä sijaitsi Gräsanojan molemmin puolin nykyisen Olarin kirkonmäen ympäristössä Olarinluoman alueella. Kylän muodostivat vuonna 1540 kaksi taloa ja rälssi, joka oli perustettu edellisellä vuosisadalla vuosien 1450–1460 välillä. Vanha tonttimaa ja Gräsan kartanon rakennukset sijaitsivat tuolloin vielä liikennöintikelpoisen Gräsanojan itäpuolisella kukkulalla, Olarin kirkon nykyisellä paikalla.
Gräsan kartano oli aikanaan yksi Espoon alueen merkittävimmistä kartanoista, ja se oli alueen niin sanottu ”vanha rälssi”. Kartano tunnettiin alkuun Haldensbölenä sitä 1400-luvulla hallinnoineen Halden-nimisen miehen mukaan. Sen lisäksi se on tunnettu myös Olarsbyn ratsutilana. Olarsbyn talot oli tosin 1600-luvun alkuun mennessä liitetty Gräsan säteriin. Gräsaa hallinnoi liki koko sen historian Hammarstierna-suku. Rälssi peruutettiin vuonna 1683 ja tilasta muodostettiin ratsutila. Gräsan omistaja vaihtui useita kertoja 1700-luvun loppupuolelta alkaen. Espoon maanomistajat perustivat tiloilleen 1700-luvulla useita uusia torppia, joiden perustamista tuettiin verohelpotuksin. Intoa lisäsi myös vuosisadan alulla käytyjen sotien luoma työvoimapula. Kartanon suurikokoinen päärakennus rakennettiin 1800-luvulla ja korjattiin kokonaisuudessaan 1900-luvun alussa. Kartanolla oli laaja piha, johon liittyi talouspihojen lisäksi laaja puutarha, jossa kasvoi vuoden 1936 tietojen mukaan 45 eri hedelmäpuuta.
Niittykummun kaupunginosaan kuuluva Tontunmäen asuinalue on kehittynyt ajan saatossa sen länsipuolella sijainneille Gräsan kartanon itäpuolisille maille. Osoite ainakin nykyisen Tontunmäen eteläosan taloihin oli vielä 1960-luvulla Matinkylä, Gräsa, Itäpää. Gräsan Länsipää sijaitsi oletettavasti nykyisen Olarin alueella.
Maiden palstoitus ja 1900-luvun alkupuolen rakentaminen
Helsingin väestön nopea kasvu ja Rantaradan rakentaminen saivat myös Espoon alueen väestön kasvuun 1900-luvun alkupuolella. Kasvu suuntautui kuitenkin pääasiassa uuden rautatieyhteyden läheisyyteen, sillä Etelä-Espoon liikenneyhteydet Helsinkiin olivat edelleen heikot. Helsinkiin kuljettiin Niittykummun alueelta joko junalla tai bussilla, mutta liikenteen solmukohdista sivussa olevalta alueelta piti kulkea ensin kyläteitä pitkin joko Kauniaisissa sijainneelle rautatieasemalle tai Turuntien Kilon risteyksessä sijainneelle bussipysäkille, mistä matkaa jatkettiin Helsinkiin.
1960–1980-lukujen rakennusvaihe
Niittykummun alueen rakentaminen lisääntyi voimakkaasti muun Espoon tapaan sodan jälkeisinä vuosikymmeninä. Ensimmäinen merkittävä rakennusvaihe ajoittui 1960- ja 1970-luvuille, jolloin alueelle rakennettiin muuttoliikkeen ja Espoon nopean kasvun myötä runsaasti uusia rivitaloja. Nykyisen metrokeskuksen lähellä sijaitsevien, arkkitehti Osmo Lapon piirtämän kerrostalon esikuvana oli ranskalaisen Le Corbusierin 1960-luvun alulla piirtämät rakennukset.
Rakentaminen tapahtui jossain määrin rakentamattomille tonteille, mutta sen tieltä hävitettiin myös vanhaa huvila-aluetta. Espoon kaupunki osti Gräsan kartanon päätilan vuonna 1967. Tieyhteyksien parantamisen myötä Etelä-Espoon alueiden maantieteellinen yhtenäisyys lisääntyi 1960-luvun kuluessa. Niittykummun Tontunmäessä oli edelleen 2010-luvun tilanteessa jäljellä muutamia yksittäisiä vanhoja rakennuksia ja puutarhoja, osa toista maailmansotaa edeltävältä ajalta, osa 1950- ja 1960-luvuilta. 1960-luvulla alueella toimi kaksi erillistä ruokakauppaa.
1990- ja 2000-luvut
Rakentaminen hiipui voimakkaasti 1990-luvun laman aikana, mutta on elpynyt 2000-luvun alusta lähtien uusien asuntojen tuotannon kolminkertaistuessa lamavuosien lukuihin nähden. Vuonna 1993 kuitenkin avattiin kauppakeskus Niittytori. Kauppakeskuksessa toimi mm. K-Supermarket, kiinalainen ravintola, Alko ja muita liikkeitä. Kauppakeskus purettiin vuonna 2017, jo n. 24 vuotta avajaistensa jälkeen. Kauppakeskuksen paikalla on nykyään asuinkerrostaloja.
Länsimetro ja uusi rakentamiskausi
pienoiskuva|Niittykummun metrokeskus helmikuussa 2018. pienoiskuva|Auringonlasku Merituulentiellä helmikuussa 2023. Niittykummun metroaseman louhintatyöt käynnistyivät marraskuussa 2011. Metron täydennysrakentaminen käynnistyi seuraavan vuoden syksyllä, kun Skanska aloitti Liberti-asuinkorttelin rakentamisen Merituulentien ja Länsiväylän välisellä Niittymaan alueella. Niittykummun oli tarkoitus olla metron rakentamisen alkaessa pelkkä asemavaraus, mutta se päätettiin lokakuussa 2013 toteuttaa täysimittaisena asemana ensimmäisessä rakennusvaiheessa, sillä rakentamisen lykkääminen olisi voinut nostaa aseman kustannukset jopa kaksinkertaisiksi.
Metrokeskuksen rakentaminen alkoi maaliskuussa 2014, ja se avattiin yleisölle kolme vuotta myöhemmin kesäkuussa 2017. Metrokeskuksen yhteydessä sijaitsevat kauppakeskus Niitty ja asuinkerrostalot Niittyhuippu ja Niittytori, joista ensimmäinen 24-kerroksinen ja toinen 12-kerroksinen. 90-metrinen Niittyhuippu oli valmistuessaan Suomen korkeimpien asuinkerrostalojen joukossa ja Espoon korkein asuinkerrostalo. Vanha kauppakeskus Niittytori purettiin loppukesästä 2017, ja sen paikalle rakennettiin uusi kerrostalokortteli. Niittykummun metroaikakauden ensimmäisen rakennusvaiheen hankkeisiin kuuluneet metrokeskuksen välitön ympäristö, Liberti-kortteli ja Haukilahdenkadun varren kerrostalot valmistuivat 2020-luvun vaihteessa, jolloin alueella olivat seuraavana alkamassa Niittykallion ja Merituulentien varren täydennysrakentamishankkeet. Suunnitteluvaiheeseen oli edennyt entisen Outokummun toimistoalueen täydennysrakentaminen. Jälkimmäisten myötä Olarin kirkon edessä oleva huoltoasema puretaan ja sen paikalle rakennetaan kivetty Gräsanaukio, jonka alle rakennetaan pysäköintilaitos metron liityntäliikenteelle ja kirkolle. Myös autoliikkeet Länsi-Auto, Toyota Espoo ja Delta siirtyvät uusien asuintalojen tieltä muualle. Kaupunginosan asukasluvun on arvioitu kaksinkertaistuvan vuoteen 2025 mennessä.
Palvelut
pienoiskuva|vasen|Delta-auton toimipiste Niittykummussa maaliskuussa 2017. Niittykummussa on kaupungin ylläpitämä Niittykummun koulu, joka on Etelä-Espoon vanhin alakoulu.