cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kamppi
Sota ja uudistaminen
thumb|right|Linja-autoasema ilmakuvassa vuonna 1964. Suomen sisällissodassa Turun kasarmi tuhoutui Helsingin taistelun aikana lähes täysin. Jäljelle jäi vain kasarmin talousrakennus, joka remontoitiin Helsingin linja-autoasemaksi vuonna 1935. Kasarmin vanhan päärakennuksen paikalle valmistui Lasipalatsi vuonna 1936. Tämä linja-autoaseman ja basaarin yhdistelmä oli osa apulaiskaupunginjohtaja Erik von Frenckellin pyrkimystä tehdä kaupungista olympiakelpoinen. Lasipalatsi oli tarkoitettu tilapäiseksi, mutta kaupunkilaiset ihastuivat kohteeseen ja se sai jäädä. Rakennus kunnostettiin vuonna 1998. Suurin osa entistä varuskunta-aluetta, Lasipalatsin takaa Fredrikinkadulle saakka, toimi vuosikymmenien ajan linja-autoaseman laiturialueena, josta lähtivät sekä kaukoliikenteen että länsisuunnan lähiliikenteen linja-autot.
Myös Fredrikinkadun varrella sijainneet kasarmirakennukset on kaikki purettu. Tennispalatsi rakennettiin alueelle 1938. Seuraavana vuonna se nimettiin Auto- ja Tennistaloksi. Tennispalatsi-nimeä käytettiin aluksi vain kolmannen kerroksen urheilutiloista. Olympialaisissa 1952 hallit palvelivat koripallon kilpailu- ja harjoitustiloina. Arkkitehtiopiskelija Helge Lundströmin suunnittelema talo ehti saada purkutuomion 1971. Yleinen mielipide kuitenkin muuttui ja talo sai jäädä. Vuonna 1999 korjattu Tennispalatsi sisältää muun muassa Kulttuurien museon, Helsingin kaupungin taidemuseon näyttelytiloja, pelihallin, Hesburgerin ja Finnkinon 14 salia Suomen suurimmassa elokuvakompleksissa.
Ensimmäiset pienliikkeet avasivat ovensa 17. toukokuuta 1985 Graniittitalossa, johon alkujaan piti tulla tavaratalo. Heikki ja Kaija Sirenin suunnitteleman talon rakennustyöt alkoivat keväällä 1982. Talossa toimi Anttilan tavaratalo vuosina 1988–2016.
Kampinkadun nimi muutettiin Urho Kekkosen kaduksi syyskuun alussa 1980 Helsingin kaupungin lahjana silloin 80 vuotta täyttäneelle presidentti Urho Kekkoselle. Kekkonen oli asunut Kampinkadun varrella 1930-luvulta lähtien presidentiksi tuloonsa saakka.
Nykyaika
thumb|[[Narinkka ja Kampin keskus]] Helsingin metro saavutti Kampin vuonna 1983. 1990-luvulla monet Kampin alueella sijaitsevat rakennukset peruskorjattiin ja otettiin uudestaan käyttöön, muun muassa nykyään ravintoloilla ja kahviloilla täytetty Lasipalatsi (1937) ja elokuvateatteriksi muutettu Tennispalatsi (1952). Kampin länsiosassa sijaitsee Ressun peruskoulu ja itäosassa tunnetumpi Ressun lukio, molemmissa on suomenkielisen opetuksen lisäksi englanninkielinen IB-linja.
Kampissa räjäytettiin autopommi heinäkuussa 2002. Teko osoittautui myöhemmin palkkamurhaksi, josta kolme miestä tuomittiin elinkautisiin vankeusrangaistuksiin.
Syksyllä 2002 aloitettiin nimellä Kampin keskus tunnettu Suomen suurimmaksi rakennusurakaksi kutsuttu projekti, jossa siirrettiin linja-autoliikenne maan alle ja rakennettiin vapautuvan tilan päälle kauppakeskus, asuintaloja ja jalankulkijoille tarkoitettuja aukioita. Maanalaista terminaalia varten kaivettiin 300×100×10 metrin kuoppa, josta myös puhkaistiin uusi sisäänkäynti metroa varten. Vapaa tila terminaalin päällä ja terminaalin ohi kulkeva Salomonkatu muutettiin kävelykaduksi.
DC Talk
DC Talk (joskus myös kirjoitusasussa dc Talk tai dc talk) on Toby McKeehanin (tobyMac) ja Michael Taitin vuonna 1989 perustama yhdysvaltalainen gospel-yhtye. Pian myöhemmin mukaan tuli Kevin Max Smith (Kevin Max). Levy Jesus Freak (1995) oli menestys, joka voitti Grammy-palkinnon parhaasta rock gospel -albumista ja nousi Billboard 200 -listalla sijalle 16. Albumi myi tuplaplatinaa. Jesus Freakin seuraaja Supernatural (1998) ylsi samaisella Billboard 200 -listalla jopa sijalle 4, mikä on harvinainen suoritus avoimen kristilliseltä yhtyeeltä. 2000-luvulle tultaessa yhtye hajosi, kun jäsenet päättivät ryhtyä soolouralle.
Gloria (lehti)
Gloria on vuonna 1987 perustettu ylellisyyteen suuntautunut naistenlehti, joka ilmestyy kerran kuussa. Gloria-lehtiperheeseen kuuluvat Glorian lisäksi Glorian Koti ja Glorian Ruoka & Viini.
Historia
Näyttävyydestä ja nautinnoista kertova lehti tuntui perustamisaikanaan Suomessa monista jopa julkealta, ja tulokasta ennustettiin lyhytikäiseksi. Lehti kuitenkin selvisi myös 1990-luvun alun laman läpi ja laajeni lehtiryppääksi.
Sanoma myi lehtiperheeseen kuuluneen Glorian Antiikin kesäkuussa 2014 Fokus Medialle.
Päätoimittajat
Lehden päätoimittajana toimi vuoden 2010 alkuun asti Riitta Lindegren. Häntä seurasi tehtävässä Sami Sykkö. Sykkö lähti Sanomalta marraskuussa 2011, jolloin hänen tilalleen päätoimittajaksi tuli Minna Juti. Juti irtisanoutui helmikuussa 2015, ja tehtävää hoiti Elina Koivula kunnes elokuussa 2015 tehtävään astui Saila-Mari Kohtala.
Glorian Kodin päätoimittaja on Kari-Otso Nevaluoma maaliskuusta 2012 alkaen. Glorian Ruoka & Viinin päätoimittaja on Sanna Maskulin.
Yhteistyö mainostajien kanssa
Joulukuussa 2012 Yle Uutisten toimittaja Sanna Ukkola kirjoitti Gloria-lehden ja kosmetiikkayritys L’Oréalin yhteistyöstä. Hän kiinnitti huomiota, miten marraskuun 2012 Gloria-lehden välissä jaettiin aikakauslehden näköinen Kaunis Gloria, jonka kaikki ilmoitukset ja valtaosa jutuista käsittelivät L’Oréalin tuotteita tai yritykseen kytköksissä olevia muotisuunnittelijoita. Myös itse lehden pääkirjoitus oli otsikoitu L’Oréalin iskulausetta mukaillen ”Olen sen arvoinen”, ja pääkirjoituksen vieressä oli L’Oréalin ilmoitus. Julkisen sanan neuvosto antoi tämän takia Glorialle langettavan päätöksen tekstimainonnasta.
Verollepano
Verollepano on historiallinen valtiontaloudellinen toimitus, jossa määrätään verovelvollisten suoritettaviksi tulevat verot. Toimituksessa tutkittiin henkilön tulonlähteet sekä irtaimisto ja kiinteä omaisuus ja lisäksi määritettiin niiden arvo. Arvon perusteella määrättiin vero tai sovellettava veroyksikkö, jonka perusteella verot ja yleiset rasitukset suoritettiin.
Uuden testamentin mukaan ensimmäinen verollepano tapahtui Kyreniuksen ollessa Syyrian maaherrana. Suomea koskeva ensimmäinen täydellinen tapa verollepanon suorittamiseksi säädettiin 1690. Säännöllisen maaverotuksen myötä oli jokaiselle tilalle määrättävä veroluku, joka perustui tiluksiin ja etuisuuksiin. Veroluvuksi vakiintui manttaali. Sen perusteella määräytyi maaverojen määrä suhteessa muihin tiloihin. Säännöksiä manttaalin määräämisestä täydennettiin useasti ja verollepanotavat olivat eri osissa maata erilaiset. Verollepanossa määrätyn manttaalin suuruus oli merkittävä myös maan jakoperusteena isossajaossa ja muissakin jakotoimituksissa, kuten kylien yhteisten vesialueiden, vesijättöjen ja yhteisten alueiden jaoissa.
Maaverot lakkautettiin Suomessa vuoden 1925 alussa, jolloin myös verollepanon merkitys maaverojen määräämisessä loppui. Isojakokin saatiin valmiiksi koko Suomessa. Vuodesta 1916 sen nimenä oli uusjako. Viimeisenä verollepano koski Pohjois-Suomessa olevia alueita ja tiloja, jotka muodostettiin valtion maasta tai mihinkään entiseen tilaan kuulumattomasta alueesta. Tällöinkään ei noudatettu varsinaista verollepanomenettelyä, vaan manttaali laskettiin vuoden 1952 jakoasetuksen (407/1952) 42 pykälän mukaan tilan muodostamistoimituksessa. Vuoden 1951 jakolain (604/1951) 83 pykälän mukaan verollepano toimitettiin vuoden 1848 maanmittausohjesäännön määräämällä tavalla.
Varro
Varro oli roomalainen cognomen, jonka haltijoita olivat muun muassa:
Luettelo Ähtärin julkisista taideteoksista ja muistomerkeistä
Luettelo Ähtärin julkisista taideteoksista ja muistomerkeistä sisältää Ähtärin kaupungissa olevat pysyvät patsaat, muistomerkit ja muistolaatat.
Julkiset taideteokset, muistomerkit ja muistolaatat
Ähtärissä on muistomerkit Arvid Borgille, Hugo Simbergille, Kalle Kotimäelle ja Topi Sorsakoskelle.
Martin Schempp
thumb|200px|Schemppin suunnittelema Minimoa -purjekone Martin Schempp (23. maaliskuuta 1905 – 9. heinäkuuta 1984) oli saksalainen purjelentäjä ja lentokonesuunnittelija.
Schempp syntyi Stuttgartissa, ja sai kaupallisen koulutuksen. Hän muutti Yhdysvaltoihin vuonna 1926, jossa työskenteli muun muassa terästehtaalla. Charles Lindberghin Atlantin ylitys vaikutti Schemppiin niin, että hän palasi Saksaan vuonna 1928 opetellakseen lentämään. Laman takia hän palasi kuitenkin Yhdysvaltoihin vuonna 1934. Vuonna 1935 hän alkoi yhteistyön Wolf Hirthin kanssa ja yhteinen yhtiö, Schempp-Hirth, aloitti vuonna 1938.
Yhtiö valmisti DFS Habicht purjelentokoneita, Messerschmitt Bf 109:n pyrstöjä jne. Sodan jälkeen yhtiö valmisti puisia huonekaluja. Purjelentokoneiden valmistus alkoi uudestaan vuonna 1951.
Schempp hankki Klaus Holighausin yhtiön pääsuunnittelijaksi vuonna 1965 ja siirsi koko yhtiön hänelle vuonna 1972. Holighaus osti Schemppin ulos yhtiöstä vuonna 1977.
Schempp kuoli pitkään sairastettuaan vuonna 1984.
Pietari Brahe
Per Abrahamsson (Pietari Abrahaminpoika) Brahe nuorempi (18. helmikuuta 1602 Rydboholm, Ruotsi – 12. syyskuuta 1680 Bogesund, Ruotsi) oli ruotsalainen valtiomies, sotilas, kreivi ja Suomen kenraalikuvernööri, joka 1600-luvulla kehitti ja uudisti Suomea merkittävästi. Brahen toiminnalle oli ominaista asiallisuus ja ennakkoluulottomuus alaisiaan kohtaan.
Brahe toimi Suomen kenraalikuvernöörinä vuosina 1637–1640 ja 1648–1654. Hän oleskeli Suomessa vain ajoittain, mutta teki maahan useita tarkastusmatkoja, kehitti Suomen hallintoa ja perusti Suomeen kymmenen uutta kaupunkia sekä Turun akatemian. Hän halveksi erityisesti Sisä-Suomen asukkaita ja näki että heidän luonteessaan oli monia vikoja.
Brahe syntyi kreivilliseen sukuun, jonka jäsenet toimivat useissa merkittävissä tehtävissä Ruotsin hallinnossa ja sotaväessä. Brahe opiskeli nuorena laajalti Euroopan yliopistoissa, joissa hän hankki laajan sivistyksen. Opiskelujen jälkeen hän toimi Kustaa II Aadolfin palveluksessa, mutta hänen terveytensä ei kestänyt kuluttavaa sotapalvelua, ja hän siirtyi sen pakottamana siviiliin kolmekymmentävuotiaana.
Brahe toimi Ruotsin valtakunnan politiikan ytimessä yli viidenkymmenen vuoden ajan. Valtaneuvoksena Brahe toimi vuodesta 1630 ja Ruotsin valtakunnan drotsina vuodesta 1640. Hän oli myös aikanaan Ruotsin suurimpia maanomistajia suurine läänityksineen Ruotsissa ja Suomessa.
Brahelle on pystytetty patsaita useisiin Suomen kaupunkeihin.
Nuoruus ja suku
Brahen suku kuului Ruotsin ylhäisaateliin. Hänen isoisänsä oli Kustaa Vaasan henkilökohtainen neuvonantaja Per Brahe vanhempi (1520–1590), joka sai ensimmäisenä Ruotsin valtakunnassa kreivin arvon vuonna 1561. Isä Abraham Brahe oli saanut kuningas Kaarle IX:ltä valtaneuvoksen arvon. Setä Magnus Brahe ja äidinpuoleinen isoisä Nils Gyllenstierna olivat molemmat olleet valtakunnan drotseja eli Ruotsin valtakunnan korkeimpia lainvalvojia. Lisäksi Pietari Brahella oli avioliittojen ja muiden sukusiteiden kautta kosketuksia useisiin muihin merkittäviin aatelissukuihin.
Kun Magnus-setä kuoli ilman perillisiä ja kaksi vanhempaa setää joutuivat Sigismund-kuningasta tuettuaan pakenemaan Puolaan ja menettivät samalla perintöoikeutensa, Brahe peri yksinään suvun Vätternjärven ympärillä sijainneen kreivikunnan, Visingsborgin.
Brahe sai aristokraattisen kasvatuksen. Brahe teki vuosina 1618–1621 ja 1623–1625 opintomatkoja Hollantiin, Ranskaan ja Saksaan. Hän opiskeli 1618 Giessenin yliopistossa ja 1623 Strasbourgin yliopistossa sekä paikallisissa ritariakatemioissa. Brahe keskittyi erityisesti muihin kuin teologisiin opintoihin, mikä oli ajan tavoista poikkeavaa. Hän matkusti vielä 1624 Italiaan Padovan ja Bolognan yliopistoon täydentämään sivistystään. Opiskeluaikoinaan Brahe hankki laajan kielitaidon ja eurooppalaisen sivistyksen.
Brahe soitti luuttua, ja hänen käsin kirjoitettu tabulatuurikokoelmansa on musiikinhistoriallisesti merkittävä, koska pohjoismaissa on säilynyt renessanssin ja barokin ajalta vain vähän nuotteja.
Avioliitot ja lapset
Brahe avioitui ensimmäisen kerran 1628 Kristina Katarina Stenbockin (1608–1650) kanssa, jonka isotäti oli Ruotsin leskikuningatar Katariina Stenbock. Kristinan vanhemmat olivat vapaaherra Gustaf Stenbock ja kreivitär Beata Margareta Brahe. Pietari Brahella oli ensimmäisestä avioliitostaan neljä lasta, joista kolme kuoli nuorina. Tytär Elsa Beata Persdotter Brahe (1629–1653) nai tulevan kuningas Kaarle X Kustaan veljen Aadolf Juhanan, mutta kuoli pian, samoin kuin näiden ainoa lapsi. Ensimmäisen vaimonsa kuoltua Brahe luovutti Naantalin kirkolle tämän muistoa vaalivan taulun, jossa oli Brahe- ja Stenbock-sukujen vaakunat. Brahen muistosanat vaimostaan olivat:
Brahe avioitui toisen kerran 1653 vapaaherratar Beata De la Gardien (1612–1680) kanssa, joka oli marsalkka Lennart Torstenssonin leski. Tämä avioliitto oli lapseton. Jäätyään näin ilman jälkeläisiä Brahe adoptoi perillisekseen veljenpoikansa Nilsin, jonka isä oli kuollut Lützenin taistelussa.
Kuolema
thumb|Pietari Brahen kuolinkoti [[Bogesundin linna Vaxholmin kunnassa Tukholman läänissä.]] Brahe säilytti näkyvän aseman Ruotsin politiikassa 1670-luvun puolelle. Tultuaan täysi-ikäiseksi kuningas Kaarle XI alkoi suosia neuvonantajina nuorempaa sukupolvea, ja ikääntynyt kreivi Brahe jäi hoitamaan tiluksiaan.
Brahe eli loppuelämänsä eri puolilla Ruotsia sijainneilla maatiloillaan. Hän kuoli 12. syyskuuta 1680 Bogesundissa lähellä Tukholmaa.
Siviiliura vuodesta 1628 ja valtaneuvos 1630–1637
Brahe toimi laamannina vuosina 1628–1630 ja oli nuoresta iästään huolimatta maamarsalkkana vuosien 1629 ja 1630 valtiopäivillä. Brahen päävirka oli Svean hovioikeuden asessorin tehtävä. Lisäksi hän toimi valtaneuvoston jäsenenä eli valtaneuvoksena vuosina 1630–1637 sekä vuodesta 1633 diplomaattisissa tehtävissä Saksassa valtakunnankansleri Axel Oxenstiernan alaisuudessa.
Aluksi Brahen ura eteni hyvin, mutta sitten hän riitautui Oxenstiernan kanssa. Brahe johti vuonna 1635 Puolan kanssa käytyjä Stuhmsdorfin välirauhaneuvotteluja, mutta neuvottelujen lopputuloksena olleen rauhansopimuksen katsottiin olleen Ruotsille epäedullinen ja Brahe sai epäonnistumisesta syyt niskoilleen. On esitetty, että Brahe vetäytyi Oxenstiernan tieltä, kun hänet nimitettiin Suomen kenraalikuvernööriksi, tai että Oxenstierna halusi hänestä eroon järjestäessään hänet Suomeen.
Brahe Suomen kenraalikuvernöörinä 1637–1640
Brahe itse toivoi pääsevänsä kuningatar Kristiinan holhoojahallitukseen, mutta sen sijaan hänet lähetettiin Suomeen vuosiksi 1637–1640. Aloite siirtoon tuli holhoojahallitukselta. Brahen ensimmäinen kenraalikuvernöörikausi Suomessa jäi lyhyeksi, sillä hän halusi osallistua Ruotsin valtakunnanpolitiikkaan. Lisäksi yksityiset taloudelliset seikat vetivät häntä takaisin Ruotsiin. Brahe kuitenkin tiettävästi nautti itsenäisistä tehtävistä, joissa sai olla ylimpänä päättäjänä joutumatta ottamaan käskyjä keneltäkään.
thumb|282x282px|Brahen myötävaikutuksesta perustettiin Suomen ensimmäinen yliopisto, [[Turun akatemia|Turun kuninkaallinen akatemia, 26. maaliskuuta 1640.]]
Brahe toimi ensimmäisen kerran Suomen kenraalikuvernöörinä vuosina 1637–1640. Hänet nimitettiin tehtävään verotuksessa ilmenneiden epäkohtien takia. Brahe huomautti nimityksen jälkeen, että hän ei osannut suomea eikä hänellä ollut kokemusta vastaavan toimen hoitamisesta. Brahe saapui Suomeen perheineen marraskuussa 1637. Hän asettui asumaan Turun linnaan, jonne hän sijoitti myös kenraalikuvernöörin viraston. Virasto jakautui kansliaan, tilikamariin, joka vastasi tilinpidosta, ja verokamariin, joka vastasi verovarojen hallinnosta. Linnansihteeri Jöns Schmidt toimi kanslian johtajana. Kanslian tiloja uudistettiin 1638 kunnostamalla ja lisäämällä tulisijoja. Kenraalikuvernöörin asiakirjoille ja vero- ynnä muille tilikirjoille muurattiin lukollisia komeroita. Brahe korjautti linnaa ja lisäsi asuinosan viihtyisyyttä seinävaatteilla ja tauluilla.
Brahen tavoitteena oli ensimmäisen kauden aluksi puuttua henkilökysymyksiin. Maaherroiksi ja myös näiden alaisuuteen virkamiehiksi nostettiin hänelle mieleisiä henkilöitä. Brahen mielestä Suomen läänit olivat liian laajoja, ja hänen esityksestään läänejä jaettiin pienemmiksi kokonaisuuksiksi. Läänien pienentyessä verotuksen järjestämisestä ja valvomisesta tuli helpompaa. Oikeusjärjestelmän saralla Brahe pääsääntöisesti tuki Turun hovioikeuden toimintaa. Brahen ensimmäisellä kaudella Suomeen luotiin myös postilaitos Tanskan mallin mukaan. Postin kuljetus järjestettiin luomalla postitalonpoikien järjestelmä. Alkuun Suomessa oli vain kolme postilinjaa ja linjojen varressa olleissa kaupungeissa postikonttorit. Brahe yritti kehittää myös kaupunkien hallintoa ja perusti pormestarin virkoja. Läänien lisäksi Brahe jakoi myös seurakuntia. Hän pyrki uudistuksillaan tehostamaan, yhtenäistämään ja keskittämään hallintoa. Brahe pyrki parantamaan veronkantoa ja paikallishallintoa sekä noudattamaan merkantilista talousjärjestelmää. Hän yritti estää verotusta kiertävää maakauppaa ja perusti tämän vuoksi uusia markkinapaikkoja, kaupankäynnin keskuksia ja kaupunkeja. Uusille kaupungeille laadittiin yhtenäiset ruutuasemakaavat turvallisuus- ja yhtenäisyysnäkökulmien takia.
Ensimmäisellä kaudellaan Brahe perusti Hämeenlinnan (1638) ja Savonlinnan (1639) kaupungit. Virkakautensa jälkeen hän saattoi vaikuttaa myös Sortavalan perustamiseen. Helsinki siirrettiin tänä aikana Vantaankosken suulta Vironniemelle. Brahe havaitsi, että Suomen kouluolot olivat huonot. Hänen mielestään Suomen asukkaat olivat sivistymättömiä, ja hän piti ongelmana erityisesti pätevien virkamiesten puutetta. Pätevän virkamieskunnan saamiseksi Brahe kehitti koulutusta ja tieteenharjoitusta. Brahe perusti triviaalikoulut Turkuun, Helsinkiin, Uuteenkaarlepyyhyn ja Poriin. Lisäksi hän perusti pedagogiot Savonlinnaan, Hämeenlinnaan ja Käkisalmeen. Hän siirsi Turusta lukion Viipuriin ja perusti lastenkoulun Saltvikiin.
Brahe esitti veroesineiden määräksi neljää – vilja, kala, voi ja terva – mutta ehdotusta ei toteutettu. Hän kehitti myös maanmittauslaitosta. Maaseudun olot tasapainottuivat, kun sotaväenotto sidottiin maaomaisuuteen. Brahe pyrki niin sanottua puhdasoppisuutta suosimalla yhtenäistämään kirkon oppijärjestelmää. Hän suosi vielä taiteitakin. Lisäksi hän ehdotti Saimaan kanavan rakentamista, mikä toteutui vasta 200 vuotta myöhemmin.
Turun Akatemian perustaminen ja toiminta sen kanslerina
thumb|[[Albert Edelfeltin luonnos Pietari Brahesta Turun akatemian vihkiäiset -triptyykkiin.]] Kuningatar Kristiina perusti kuninkaallisen Turun Akatemian Brahen ja Turun piispa Isaacus Rothoviuksen tuella. Suurvaltakaudella koulutukseen ja sivistykseen alettiin kiinnittää Ruotsissa aiempaa enemmän huomiota. Voimakas Turun akatemian perustamisen ajaminen oli myös osa Brahen poliittista toimintaa. Brahe vastusti keskittämistä, jolla Upsalasta ajateltiin tehtävän Ruotsin ainut keskusyliopisto. Hänellä oli Ruotsissa kyvykäs tukija, Västeråsin hiippakunnan piispa Johannes Rudbeckius. Brahen ja Rudbeckiuksen toimia helpotti se, että Kustaa II Aadolf nosti vuonna 1632 Tarton kymnaasin yliopistoksi. Brahe avasi perustamansa Turun akatemian 15. heinäkuuta 1640 ja toimi sen ensimmäisenä kanslerina vuodesta 1646 kuolemaansa saakka. Turun Akatemia oli Ruotsin kolmas yliopisto. Muut sijaitsivat Uppsalassa ja Tartossa.
Brahe kannusti Turun akatemian kanslerina rehtori Simon Kexlerusta toimittamaan akatemialle oppikirjoja. Kexlerus julkaisikin Turussa lähes 40 väitöskirjaa. Suurin osa oli aritmetiikan, geometrian, trigonometrian ja tähtitieteen oppikirjoja
Brahe pyysi ja innosti Kexlerusta kokoamaan astronomisen teoksen ja vieläpä poikkeuksellisesti ruotsin kielellä. Työ jäi Kexlerukselta kesken hänen kuollessaan vuonna 1669, mutta kansleri Brahe siirsi teoksen valmiiksi saattamisen Kexleruksen seuraajalle Johannes Flachseniukselle. Brahe ilmaisi 1669 heinäkuussa konsistorille kirjoittamassaan kirjeessä, että Astronomian käsikirjoituksen kuvitusta tulisi parantaa, ja kehotti konsistoria antamaan teoksien kuvitustyön turkulaiselle kaivertajalle. Brahe kirjoitti vielä vuonna 1678 Turun Akatemian konsistorille, että Astronomian painatuskuluihin ja teoksen kuvittamiseen tarvittavien puupiirroslaattojen kaivertamiseen myönnettäisiin 400 hopeataalaria. Brahen kuoltua teos menetti tärkeimmän ja vaikutusvaltaisen tukijansa. Vuodelta 1694 on konsistorin pöytäkirjoissa maininta, että Flachseniuksen akatemian laskuun teettämät puupiirroslaatat, todennäköisesti Astronomian kuvitukseen tarkoitetut, talletettiin Turun akatemian kirjastoon. Kexleruksen käsikirjoituksesta on säilynyt 70 sivua, mutta kuvituksesta ei ole tietoa.
Nimitys drotsiksi 1641
Brahesta tuli vuonna 1640 jälleen valtaneuvos, jona hän toimi kuolemaansa saakka. Drotsi Gabriel Gustavinpoika Oxenstiernan kuoltua syksyllä 1640 oli uudeksi drotsiksi kaksi ehdokasta, Gabriel Bengtinpoika Oxenstierna ja Pietari Brahe nuorempi. Brahe väitti kuningas Kustaa II Aadolfin luvanneen viran hänelle. Ruotsin valtaneuvosto suoritti suljetun lippuäänestyksen, jolloin äänet menivät ehdokkaiden kesken tasan. Valtaneuvosto antoi lopullisen ratkaisun arvalle, jonka 14-vuotias kuningatar Kristiina veti Brahen voitoksi. Brahe nimitettiin drotsiksi 1641. Toimeen liittyi vuosina 1641–1660 Svean hovioikeuden presidentin virka ja vuosina 1660–1680 koko oikeuslaitoksen ylitarkastajan virka.
Brahe johti Tanskan vastaisia sotatoimia vuosina 1643–1644.
Toinen kausi Suomen kenraalikuvernöörinä
Brahe nimitettiin uudelleen Suomen kenraalikuvernööriksi vuonna 1648. Tällä kertaa nimitys oli ensimmäistä kertaa selvemmin karkotus pääkaupungista, sillä Brahe oli ajautunut useissa asioissa konfliktiin kuningatar Kristiinan kanssa, joka halusi hänet pois Tukholmasta. Brahe nimitettiin uudelleen Suomen kenraalikuvernööriksi vuonna 1648. Toisella kerralla vastuualueena oli koko Suomi Käkisalmen lääniä lukuun ottamatta. Ennen Suomeen tuloaan hän totesi tarvitsevansa kolme vuotta Suomen asioiden kuntoon saamiseksi.
Toisellakin kaudellaan Brahe aloitti virkansa hoitamisen pitkillä tarkastusmatkoilla; hän teki vuosina 1648–1650 ainakin kolme pitkää matkaa Suomessa. Brahe jatkoi läänien hallinnon tehostamista, mutta tällä kertaa aikaisemmin jaetut läänit yhdistettiin uudelleen, jotta palkkakulut vähenisivät. Oikeusjärjestelmän toimintaa parannettiin määräämällä, että kihlakunnantuomareiden palkkausta varten varattuja veroja ei saisi enää läänittää. Lisäksi tuomarien virkoihin alettiin nimittää lainoppineita hovioikeuden asessoreita. Brahe yritti kehittää kaupankäyntiä merkantilismin oppien mukaisesti. Määrättiin, että kaupunkien kaikkien porvareiden tuli kilpailla tasa-arvoisesti tuotteista, joita talonpojat toivat kaupunkeihin.
Toisella virkakaudellaan Brahe perusti uusiksi kaupungeiksi 1649 Salon (nykyinen Raahe), Lappeenrannan ja Koppön eli Kristiinankaupungin , 1650 Kajaanin sekä 1653 Vehkalahden (nykyinen Hamina) , Kuopion ja Brahean (nykyisin Lieksa). Postilaitosta täydentämään perustettiin majatalolaitos. Postilaitoksen toiminta parani vasta tämän jälkeen. Uusi koulujärjestys tuli voimaan vuonna 1649.
Kun Brahen virkakausi Suomessa oli kestänyt kolme vuotta, hän alkoi suunnitella Ruotsiin palaamista. Brahe sai Ruotsiin paluuseen lopullisen sysäyksen, kun Kristiina alkoi harkita kruunusta luopumista. Toisen kenraalikuvernöörikautensa aikana Brahe pettyi siihen, ettei Suomessa ollut tapahtunut edellisen käynnin jälkeen hänen odottamaansa kehitystä. Hän muutti takaisin Ruotsiin syksyllä 1651 palaamatta enää Suomeen. Brahe jatkoi kenraalikuvernöörinä vielä vuoteen 1654, mutta oletti huolella rakentamansa lääninhallituksen toimivan moitteettomasti, jolloin kenraalikuvernöörin läsnäoloa ja ehkä itse virkaakaan ei pian enää tarvittaisi. ”Säästösyistä” kenraalikuvernöörin virka lakkautettiinkin vuonna 1669.
Pohjan sota
Pohjan sodassa kuluessa vuonna 1657, ruotsalaiset torjuivat tanskalaisten uhkaavan hyökkäyksen, ja solmitussa Roskilden rauhassa Ruotsiin liitettiin aiemmin Tanskan hallussa olleet Skåne, Halland, Blekinge, Bornholm, Bohuslän ja Trondheim. Ruotsi hyökkäsi uudestaan Tanskaan kesällä 1658, mutta sotaonni oli Ruotsille huonompi. Ruotsin armeija teki epäonnistuneen rynnäkön piiritettyä Kööpenhaminaa vastaan helmikuussa 1659. Pian Ruotsi oli tukalassa asemassa, koska Tanskan avuksi oli tullut Alankomaiden laivasto ja Pohjan sota jatkui edelleen Itävaltaa, Puolaa ja Brandenburgia vastaan. Ruotsin armeija lyötiin Nyborgin taistelussa marraskuussa 1659. Ruotsi oli pakotettu Kööpenhaminan rauhaan 1660.
Kaarle XI:n holhoojahallitus
Kuningas Kaarle X Kustaa kuoli yllättäen 13. helmikuuta 1660 kesken valtiopäivien. Brahen johdolla kumottiin kuninkaan testamentti, joka olisi keskittänyt vallan Kaarle X:n veljelle Aadolf Juhanalle – Brahen vävylle – ja Brahe kohosi uuden holhoojahallituksen johtoon. Hän toimi tehtävässä vuoteen 1672. Uusi hallitsija Kaarle XI oli vain neljävuotias. Brahe vastusti liittoutumista katolisen Ranskan kanssa, ja Ruotsi solmi Tanskan kanssa Kööpenhaminan rauhan 27. toukokuuta 1660. Alankomaiden välittämässä rauhassa Ruotsi luovutti Trondheimin maakunnan ja Bornholmin saaren takaisin Tanskalle. Brahe oli 1660-luvulla drotsina holhoojahallituksen näkyvin toimija ja valtansa huipulla. Brahen valvonnassa Ruotsi neuvotteli kohtuullisin ehdoin rauhansopimukset erikseen Tanskan, Puolan ja Venäjän kanssa.
Aristokratian kannattaja, suurmaanomistaja ja reduktion vastustaja
Brahe oli vankka aatelisvallan kannattaja ja vastusti alempien säätyjen tavoitteita. Hän kannatti vallanjaon kysymyksissä aateliston oikeuksien säilyttämistä ja oli siten Oxenstiernan vastustaja. Valtaneuvostossa ja drotsina Brahe pani toimeen yksityiskohtaisia uudistuksia, mutta yleispoliittisissa kysymyksissä hän ilmaisi kantansa varovaisesti.
Kuningatar Kristiinan ylenpalttinen läänitysten jako aatelisille ja aatelisäätyyn korottaminen uhkasi Ruotsin valtion taloutta kassakriisillä. Rälssitilat nimittäin olivat verovapaita, mikäli täyttivät sotavarustusvelvollisuutensa. Koska aatelisilla oli oikeus määrätä tiloillaan lampuoteina olevien talonpoikien päivätöistä läänitysmaillaan, näiden talonpoikien taakka kasvoi riippuen isännästä. Lisäksi rälssitilalliset yrittivät saada perintöoikeuden omaavia talonpoikia menettämään oikeutensa, jolloin nämäkin tulisivat tilan lampuodeiksi. Toisaalta kruunun talonpojilta koottiin sama verotaakka ja sotaväenotto kuin he olivat aikaisemmin jakaneet rälssiin korotettujen tilojen kanssa. Vuoden 1650 valtiopäivillä papisto, porvarit ja talonpojat toimivatkin äänekkäässä yhteistyössä ja vaativat reduktiota eli jaettujen läänitysten palauttamista kruunulle.
Valtaneuvostossa drotsi Brahe luonnollisesti vastusti kolmen säädyn yhteisiä vaatimuksia; hän oli Ruotsin valtakunnan suurimpia maanomistajia. Kuningatar Kristiinan lahjoitusten myötä hänelle kuulunut Visingsborgin kreivikunta käsitti 900 manttaalia ja oli siten suurempi kuin Axel Oxenstiernan tai Magnus De la Gardien kreivikunnat. Brahe harjoitti läänitystensä alueella merkittävää rakennus- ja liiketoimintaa, perusti muun muassa paperitehtaan ja kirjapainon. Hänellä oli myös oma orkesteri.
Brahe ja suomen kieli
Brahe pyrki edistämään suomen kielen kirjallista ja suullista käyttöä hallinnossa. Hän esimerkiksi antoi teologian professori Petraeukselle tehtäväksi kirjoittaa suomen kielen oppikirja ruotsalaisille, saksalaisille ja skotlantilaisille. Petraeus julkaisikin vuonna 1649 suomen kielen kieliopin Linguae Finnicae brevis institutio. Brahe myös edisti vuoden 1642 raamatunkäännöstä, ja myöhemmin hän suositteli nuorelle Kaarle XI:lle suomen kielen taidon hankkimista.
Kun Johannes Gezelius vanhempi ehdotti Brahelle tyttärensä kihlattua, maisteri Jacob Lindemania saksan kielen professoriksi Turun akatemiaan, Brahe ilmoitti Gezeliukselle, ettei saksan opetus vastaperustetussa akatemiassa ollut kovinkaan tarpeellista ja että hyödyllisempää olisi opettaa saksalaisille ja ruotsalaisille suomea. Vielä 1660-luvulla Brahe ilmoitti tukensa kaikille suomen kielen opetushankkeille Turun akatemiassa.
Noitavainojen hillitsijä
Brahe puuttui vielä valtaneuvoksena Suomen asioihin, lähinnä hallinnon ”ylilyönteinä” pitämiinsä tapauksiin. Ne liittyivät usein 1660–1670-lukujen noitavainoihin. Tällainen tapaus oli taikuuden harjoittamisesta ja yhteydestä piruun syytetyn ylioppilas Henrik Tuomaanpoika Eoleniuksen kuolemantuomio. Turun piispa Johannes Terserus piti vuonna 1661 tämän ”liian helppoa” syyrian ja arabian aapiston oppimista merkkinä sopimuksesta sielunvihollisen kanssa. Brahe vaikutti asiaan, ja hovioikeus muutti kuolemanrangaistuksen kirkkorangaistukseksi. Brahen mielestä kyseessä oli pelkkä teinin kerskailu, ja tutkintovankeus oli hänestä ylioppilaalle riittävä rangaistus, kuolemanrangaistuksen ollessa vakavaa liioittelua.
Suomesta puuttui 1600-luvulla riittävän voimakas kirkollinen auktoriteetti, jotta kansanuskomuksista olisi saatu karsituksi noitasapattikulttuuri. Vaikka Turun piispana 1664–1690 toiminut Johannes Gezelius vanhempi oli perehtynyt opilliseen noituuteen, vastapainona toimi juuri kreivi Brahe, joka suhtautui noitavainoihin hyvin epäilevästi. Hänen evättyään tukensa Gezeliukselta noitien paljastamiseksi jäivät noitavainot Suomessa Ruotsiin verrattuina laimeiksi. Samaten Brahe kovisteli vuonna 1667 piispa Gezeliusta ”huonosta esimerkistä”, kun tämä syytti luonnontieteen professori Georg Alanuksen leskeä noituudesta ja taikajuoman välittämisestä Gezeliuksen vaimolle. Gezelius joutui väitteestään suorittamaan 400 riikintaalaria hyvitystä Alaniuksen leskelle. Brahe yritti viivyttää Ruotsissakin noitasyytteistä johtuvia teloituksia vaihtelevalla menestyksellä. Hänen mielestään yhtään kuolemantuomiota ei saisi panna toimeen, ennen kuin asian olisivat tutkineet varta vasten nimetyt papit ja maallikot, mikä tarkoitti, että kun kuolemantuomioon oli noitaoikeudenkäynnissä päädytty, tulisi tutkinta suorittaa uudestaan. Käytännössä valtaneuvoksen vahvistus kuitenkin riitti kerran tuomitun kuolemantuomion täytäntöönpanoon.
Yhtenäistämispolitiikka
Kaikki Brahen uudistukset toteutettiin hierarkkisesti ylhäältä alas. Hänen uudistuksiensa toteuttamisessa ei otettu huomioon talonpoikia. Uudistukset puuttuivat lähes kaikkiin elämänaloihin. Niiden päätarkoitus oli yhtenäistämispolitiikan toteuttaminen. Sen perusteena oli Ruotsissa vallalla ollut käsitys, jonka mukaan esimerkiksi Suomen ja Tanskalta vallattujen maakuntien olot poikkesivat huomattavasti Ruotsista. Yhtenäistämispolitiikan tavoitteena oli pienentää tätä eroa niin, että koko valtakunnassa olisi sama uskonto, sama laki, sama hallitsija ja mielellään myös samat tavat.
Brahen läänitykset ja omistukset Suomessa
thumb|220px|Brahelinnan ympärysmuurin raunioita [[Ristiinassa.]] Brahe oli omana aikanaan Ruotsin suurin maanomistaja. Kuningatar Kristiina luovutti vuonna 1650 hänelle läänitykseksi Kajaanin vapaaherrakunnan, johon kuuluivat Kajaanin tai Paltamon, Kuopion ja Iisalmen pitäjät. Läänitys käsitti kaikkiaan 48 000 km² maata, ja sen tuotto oli yli 10 000 riikintaalaria. Vuonna 1652 Brahe osti vielä Ruotsin kruunulta 30 399 riikintaalarilla rälssitilakseen suurehkon osan Salon eli Saloisten pitäjää, nykyisen Raahen alueen. Hän osti myös komissaario Henrik Cronstjernalta Käkisalmen läänistä Pielisen pogostan. Näin Brahen omistuksessa oli 1650-luvun puolivälissä huomattava osa koko itäisestä Suomesta.
Kajaanin vapaaherrakunnan lisäksi Brahen omistuksiin kuuluivat Brahelinnan seudun läänitys sekä lännessä Marttilan ja Paraisten pitäjissä olevat tilukset. Brahelinna oli hänen rakennuttamansa linnakartano Ristiinassa Etelä-Savossa. Brahe rakennutti Brahelinnan Ristiinan ollessa osa hänen läänitystään. Linnakartano rakennettiin vuosien 1646–1669 aikana. Suunnitelmissa oli kehämuurilla ympäröity kaksikerroksinen asuinkartano, jonka puolustuksena olisi ollut kaksi pyöreää tornia. Kartano poltettiin isonvihan aikana. Nykyisin Brahelinnan paikalla on raunioita ja turistikeskus.
Brahe teetti suuria muutostöitä vuosien 1661–1666 aikana myös Kajaanin vapaaherrakunnan tiluksilla Kajaanin linnassa. Niiden jälkeen linnaa ympäröi muun muassa seitsemän tykkipatteria.
Brahen muistomerkit ja hänen mukaansa nimetyt kohteet
Brahelle on pystytetty Suomessa patsas Turkuun (vuonna 1887), Raaheen (1888), Lieksaan (1953) ja Kajaaniin (1954).
Brahen mukaan on nimetty teitä ja katuja muun muassa Helsingissä, Hämeenlinnassa, Kajaanissa, Kuopiossa, Lappeenrannassa, Lieksassa, Mikkelissä, Raahessa, Ristiinassa, Savonlinnassa ja Turussa. Myös useat Pietarinkatu-nimiset kadut Suomessa ovat saaneet nimensä hänen mukaansa. Brahen mukaan on nimetty myös Raahen kaupunki, hotelleja, ravintoloita, järjestöjä sekä Liisi Oterman vuonna 1942 löytämä asteroidi 1680 Per Brahe. Brahe on kuvattu vuosina 1949 ja 1982 julkaistuissa postimerkeissä.
”Kreivin aikaan”
Vielä nykyäänkin käytetään sanontaa ”kreivin aikaan”, joka nykyisin yleensä tarkoittaa, että jotakin tapahtuu juuri sopivasti. Alun perin ilmauksella tarkoitettiin Brahen hallintokautta. Sanonta on tullut suomen kieleen ilmeisesti 1800-luvulla.
Kuvaava on, että 1600-luvun alussa Ruotsissa oli yleinen näkemys Suomesta ”maanäärenä”, jossa ei tuolloin ollut yhteiskuntarauhaa. Ruotsin kuningas Kustaa II Aadolf halusi kehittää tilannetta perustamalla 15. kesäkuuta 1623 kuninkaallisella valtakirjalla Turun hovioikeuden. Hovioikeuden ensimmäinen presidentti ja Suomen maaherra Nils Tuurenpoika Bielke (1623–1628) piti suomalaisia ”pahana ja barbaarisena kansana”, ja Turun piispa (1627–1652) Rothovius totesi asuvansa Turussa ”skorpionien ja barbaarien keskellä”. Heidän aikalaisenaan Brahe toimi aktiivisesti Suomea kehittääkseen ja uskoi ”itämaana” pidetyn Suomen mahdollisuuksiin kehittyä. ”Kreivin aika” olikin todellista kehittymisen ja sisäisen rauhoittumisen aikaa Suomessa.
Arrakki
thumb|upright|Srilankalaista arrakkia Arrakki on tropiikissa tuotettua viinaa. Sen raaka-aineina ovat kookos, riisi ja sokeri. Lisäksi käytetään sitruunaa ja mausteita peittämään paloviinan makua. Goa ja Jaava ovat kuuluisia arrakintuotantoalueita. Suomessa myydään arrakkipunssia, joka on arrakilla, rommilla ja sokerilla maustettua viljaviinaa.
Gotse Deltšev
Gotse Deltšev on kaupunki Bulgariassa. Gotse Deltševin asukasluku on 19 091 (2011) ja se sijaitsee Blagoevgradin alueella. Kaupunki nimettiin vuonna 1951 bulgarialaisen vallankumouksellisen Gotse Deltševin (1872–1903) mukaan. Aiempi nimi oli Nevrokop.
We Can Do It!
thumb|250px We Can Do It! on toisen maailmansodan aikainen yhdysvaltalainen propagandajuliste, josta on sittemmin tullut feministinen ikoni. Julisteessa päättäväisen näköinen huivipäinen naishahmo valaa uskoa naisten kykyyn tukea sotaponnistuksia käärimällä hihaansa ylös paljastaen hauiksensa ja lausumalla puhekuplassa sanat ”We Can Do It!”.
Gotse Deltšev
Lähistöllä sijaitsee roomalaisten toisella vuosisadalla rakentaman linnoituksen rauniot.
Gotse Deltševissä on umpirauhaskirurgiaan erikoistunut sairaala Simvol na nadaždata (Символ на надеждата), joka on perustettu saksalaisten evankelisluterilaisten kirkkojen avulla.
We Can Do It!
Julisteen hahmoon viitataan usein nimellä Rosie the Riveter (niittaaja-Rosie), joka oli itse asiassa eräissä toisissa sota-ajan propagandakuvissa esiintyneen samankaltaisen hahmon kutsumanimi. Nimen yhdistäminen tähän julisteeseen on yleinen sekaannus. Julisteen nainen ei tiettävästi esitä niittaajaa. Sekä Rosie-hahmo että We Can Do It! -juliste liittyivät naisten korostuneeseen rooliin sota-ajan teollisuustuotannossa, kun työikäiset miehet olivat armeijassa.
We Can Do It! kuului alkujaan julistesarjaan, jonka yhdysvaltalainen teollisuusyritys Westinghouse Electric and Manufacturing Company tilasi vuonna 1942 innostamaan ja motivoimaan työntekijöitään. Toisena tilaajana oli War Production Co-Ordinating Committee. Julisteet suunnitteli graafikko J. Howard Miller ja ne olivat kukin näkyvillä lyhyen aikaa Westinghousen tehtaiden seinillä. We Can Do It! -juliste oli esillä tehtailla kahden viikon ajan 15.–28. helmikuuta 1943, minkä jälkeen se vaihdettiin seuraavaan. Julistetta painettiin noin 1 800 kappaletta. Toisin kuin usein luullaan, se ei siis ollut Yhdysvaltain valtion tuottama eikä ollut sota-aikana laajemmassa käytössä. Vain melko harvat näkivät sen tuolloin ja se vaipui nopeasti täydelliseen unohdukseen. Lisäksi julistekampanjan alkuperäisenä tarkoituksena oli pikemminkin vahvistaa työntekijöiden lojaaliutta työnantajaa kohtaan ja siten ehkäistä työriitoja eikä niinkään rohkaista naisia ottamaan vastuuta tai rekrytoida heitä tuotantoon.
Juliste tuli laajemmin tunnetuksi vasta vuonna 1982, kun kuva siitä julkaistiin Washington Post -lehden artikkelissa, joka esitteli Yhdysvaltain kansallisarkiston kokoelmiin kuuluvia vanhoja propagandajulisteita. Naisasialiike poimi tämän jälkeen kuvan käyttöönsä. Alkuperäisestä kontekstistaan irrotettuna julisteen viesti oli helppo nähdä yleisesti naisia voimaannuttavana. Vaikka juliste yhdistetään nykyään parhaiten feminismiin, se on levinnyt hyvin monenlaiseen käyttöön. Useimmat näistä liittyvät yhteiskunnalliseen aktivismiin, mutta muunnelmia julisteesta on käytetty runsaasti myös kaupallisissa mainoksissa ja erilaisissa tuotteissa. Yhdysvaltain vuoden 2008 presidentinvaaleissa sekä republikaanien varapresidenttiehdokas Sarah Palin että demokraattien presidenttiehdokkaaksi pyrkinyt Hillary Clinton käyttivät vaalikampanjoissaan mainoksia, joissa julisteen kuvaan oli yhdistetty heidän omat kasvonsa. Julisteesta on julkaistu myös postimerkki ja sen pohjalta on valmistettu leluiksi tarkoitettuja toimintahahmoja.
Useat naiset ovat väittäneet olleensa julisteen hahmon alkuperäisenä mallina. Geraldine Doyle (ent. Hoff) -niminen michiganilainen nainen väitti julisteen perustuneen hänestä 17-vuotiaana vuonna 1942 annarborilaisessa tehtaassa otettuun UPI:n lehtikuvaan. Myös Rose Will Monroe -niminen michiganilaisen lentokonetehtaan työntekijä väitti olleensa kuvan innoittaja. Vuonna 2015 Naomi Parker -niminen kalifornialaisnainen ilmoitti vuorostaan julisteen perustuneen häntä esittäneeseen valokuvaan, joka otettiin vuonna 1942 laivaston käyttämällä Alamedan lentoasemalla.
Udono Nagateru
Udono Nagateru (k. 1562) oli japanilainen daimio, joka palveli Imagawa-klaania Sengoku-kaudella. Hän hallitsi Kaminojon linnaa Mikawan provinssissa. Nagateru oli Imagawa Yoshimoton veljenpoika, ja taisteli tämän joukoissa Oda Nobunagaa vastaan Okehazaman taistelussa, jossa Yoshimoto menehtyi.
Barry Blue
Barry Blue (oikealta nimeltä Barry Ian Green) (s. 4. joulukuuta 1950 Lontoo)  on rocklaulaja, levytuottaja ja laulunkirjoittaja Englannista. Hän on tunnettu varsinkin listahiteistään "Dancin' (on a Saturday Night)", jonka hän kirjoitti yhdessä Lynsey De Paulin kanssa ja "Do You Wanna Dance", jotka molemmat ovat peräisin vuodelta 1973. Hän liittyi Bell Recordsiin 1970-luvun alussa ja sai aikaan viisi hittisingleä, mutta 1970-luvun lähetessä loppuaan hänen suosionsa väheni. Hänen viimeisin Top 40 -hitti Englannin singlelistalla oli lokakuussa 1974, kun "Hot Shot" saavutti sijan 23.
Vaikkei hän koskaan saavuttanut samanlaista suosiota kuin kilpailijansa The Sweet, Gary Glitter, David Bowie tai T Rex, Blue on jatkanut työskentelyään musiikkialalla, etenkin tuottajana muille artisteille, esimerkkeinä yhtyeet sekä artistit Heatwave, Bananarama, Toto Coelo ja Cheryl Lynn. Bluen kokoelmalevy, Greatest Hits julkaistiin levy-yhtiön Repertoire Records kautta vuonna 2002.
Mihail Mil
thumb|Mihail Mil kuvattuna venäläisessä postimerkissä. Mihail Leontjevitš Mil (, 22. marraskuuta 1909 Irkutsk – 31. tammikuuta 1970) oli neuvostoliittolainen helikoptereiden suunnittelija.
Hän syntyi keskiluokkaiseen juutalaiseen perheeseen Siperiassa, minne hänen isoisänsä oli asettunut sotilasuran jälkeen. 12-vuotiaana hän sai rakentamastaan liidokista ensimmäisen palkinnon pienoismallikilpailussa. Vuonna 1926 hän alkoi opiskella Tomskin Siperian polyteknisessä instituutissa. Hän siirtyi sieltä opiskelemaan lentotekniikkaa Donin polytekniseen instituuttiin Novotšerkasskiin. Hän avioitui opiskelijatoverinsa kanssa ja he saivat neljä tytärtä ja pojan.
Mil toimi Keskusaerodynaamisessa instituutissa TsAGIssa, Žukovskin kaupungissa Moskovan lähellä, vuodesta 1931 alkaen. Hän taisteli toisessa maailmansodassa, mutta vuonna 1943 hänet kutsuttiin takaisin lentotekniikan pariin. Hän teki väitöskirjan vuonna 1945. Vuonna 1947 hän oli TsAGIn helikopterilaboratorion johdossa.
1930-luvulla hän toimi Kamovin pääsuunnittelijana. Vuonna 1947 hän sai oman suunnittelutoimiston, joka sai nimen Mil. Mihail Mil suunnitteli muun muassa seuraavat helikopterit:
Pieni karkulainen
Pieni karkulainen (Little Fugitive tai The Coney Island Kid) on yhdysvaltalainen ”vapaata elokuvaa” edustava, pienellä budjetilla tehty mustavalkoelokuva pienen pojan karkumatkasta New Yorkin Coney Islandille. Vuonna 1953 ensi-iltaan tulleen elokuvan ovat käsikirjoittaneet, tuottaneet ja ohjanneet Morris Engel, Ray Ashley ja Ruth Orkin, ja Engel toimi myös kuvaajana. He olivat käsikirjoituksesta Oscar-ehdokkaina ja voittivat elokuvallaan Venetsiassa Hopeisen leijonan.
Juoni
Seitsenvuotias, New Yorkin Brooklynissä asuva Joey on 12-vuotiaan isoveljensä Lennien vastuulla yön yli viikonloppuna, kun äiti on katsomassa sairasta isoäitiä. Äidin lähdettyä Joey joutuu Lennien ja tämän kavereiden kepposen kohteeksi: he antavat Joeyn ampua leikkipyssyllä veljeään ja näyttelevät ketsupin avulla, että tämä vuotaa verta ja kuoli. Pojat sanovat poliisin nyt etsivän Joeya pannakseen tämän vankilaan. Joey lähtee itkien karkuun, ottaa kotoa äidin jättämät ruokarahat, juoksee juna-asemalle ja hyppää Coney Islandin rantahuvipuistoon vievään junaan.
Perillä Joey ihastuu huvipuiston tunnelmaan ja unohtaa pian, miksi on pakomatkalla. Kun äidin ruokarahat on käytetty, vieras poika neuvoo Joeya keräämään pulloja jotta tämä saisi lisää rahaa laitelippuihin. Joey jopa yöpyy rantalaiturin alla. Huvipuiston poniaitauksen hoitaja alkaa epäillä pienen pojan olevan puistossa yksin. Hän narraa poikaa kertomaan missä asuu ja saa selville puhelinnumeron. Kotona oleva Lennie saa puhelun ja tulee pian Coney Islandille etsimään pikkuveljeään, mutta tämä on taas kadonnut ponienhoitajalta, ja poikaa on vaikea löytää ihmispaljoudesta. Vasta illalla uimarannan tyhjennyttyä Joey löytyy ja on hämmentynyt, kun veli onkin elossa. Pojat palaavat kotiin juuri ennen äitiään. Äiti ei tiedä karkumatkasta mitään, vaan löytää pojat katsomasta televisiota ja on iloinen, kun pojat ovat pärjänneet keskenään kotona niin hyvin. Hän lupaa viedä heidät palkkioksi Coney Islandille!
Vastaanotto ja myöhempi arvostus
Tekijäkolmikko oli Oscar-ehdokkaana parhaan alkuperäiskäsikirjoituksen sarjassa. Elokuva voitti National Board of Review -järjestön palkinnon ja Venetsian elokuvajuhlien Hopealeijonan.
Pieni karkulainen valittiin vuonna 1997 Yhdysvaltojen kongressin kirjaston National Film Registryyn, johon kootaan esteettisesti, historiallisesti tai kulttuurisesti merkittäviä amerikkalaiselokuvia. The New York Timesin kriitikot valitsivat sen vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta elokuvasta maailmassa.
Dutch Space
Dutch Space B.V. on hollantilainen avaruusteknologiayhtiö. Se syntyi Fokker Space-yhtiöstä emoyhtiö Fokkerin ajautuessa vuonna 1995 konkurssiin. Yhriö on Hollannin suurin avaruusalan yritys. Fokker-historiansa kautta sillä on 35-vuotinen kokemus satelliiteista ja kantoraketeista.
Yhtiön tuotannon päätuotteet ovat aurinkopaneelit ja robotiikka sekä satelliittien ja Ariane 5-kantorakettien rakenteelliset osat. Yhtiö saa urakoita sekä ESAlta että kansalliselta avaruusalan teknologiarahoittajalta NIVR:ltä. Se toimii myös kaupallisessa avaruustoiminnassa. Sen liikevaihdosta 95% tulee avaruustekniikasta ja 5% puolustusvälineistä. 70% sen liiketoiminnista tulee Euroopan avaruusjärjestön urakoista.
Yhtiössä oli vuoden 2007 lopussa noin 200 työntekijää. Sen liikevaihto oli vuonna 2007 50 miljoonaa euroa. sillä on noin 96 miljoonan euron tilauskanta. Yhtiön toimitusjohtaja on J.J.D. Reijnen. Yhtiön toimipaikka siirtyi jo Fokkerin lopun aikana Schipholin lentoasemalta Leideniin.
Mustajärvi (Sastamala, Peräkunta)
Mustajärvi on Pirkanmaalla Sastamalassa Suodenniemen Peräkunnassa sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistön Kauvatsanjoen valuma-alueen Sävijoen alueeseen.
Maantiede
Järven rantaviiva on 0,64 kilometriä pitkä ja se on peltojen ympäröimä. Rantoja ei ole rakennettu eikä sen rantaan johda tietä.
Luettelo jääpallon SM-mitalisteista
Suomen Palloliiton ja Työväen Urheiluliiton mestarien välinen loppuottelu 1947–1953
1947–1953 pelattiin erillinen loppuottelu Suomen Palloliiton ja Työväen Urheiluliiton kilpailuiden mestareiden välillä. TUL:n kilpailusta finaaliin selvisivät 1947 Porin Pallo-Toverit, 1948–1952 Turun Pyrkivä ja 1953 Oulun Työväen Palloilijat. SPL:n joukkue voitti jokaisella kerralla. Ottelulla ei ole vaikutusta mitalijärjestykseen, hävinnyt ei siis saanut SM-hopeaa, vaan säilyi edelleen oman liittonsa mestarina ja muut mitalistit liiton sarjan mukaisessa järjestyksessä. Voittaja noteraattiin yleiseksi molempien liittojen tunnustamaksi Suomen mestariksi.
TUL:n loppuottelut
Tämä on luettelo TUL:n jääpallokilpailun mestareista ja loppuottelun tuloksista. TUL järjesti oman jääpallon mestaruuskilpailunsa 1924–1955. Vuoden 1955 jälkeen TUL ei järjestänyt omaa mestaruuskilpailuaan, vaan TUL:n sarjojen joukkueet siirtyivät kilpailemaan SPL:n sarjoihin vuodeksi 1956.
Ruokepuolinen (Muurame)
Ruokepuolinen on Keski-Suomessa Muuramessa ja Jyväskylässä Taka-Keljon kylän lähellä sijaitseva järvi.
Maantietoa
Järven pinta-ala on 18,5 hehtaaria, se on 800 metriä pitkä ja 550 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Järvi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Järven tilavuudeksi on saatu 1,2 miljoonaa kuutiometriä eli 0,0012 kuutiokilometriä. Sen keskisyvyys on 6,6 metriä ja suurin syvyys on 13,5 metriä. Sen rantaviivan pituus on 2,6 kilometriä.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Suur-Päijänteen alueen (14.2) Muuratjärven valuma-alueella (14.28), jonka Sallaanojan valuma-alueeseen (14.287) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 145 metriä mpy.
Freeman 2
Freeman 2 on pop-laulaja Freemanin albumi, joka julkaistiin vuonna 1977.
Screen Actors Guild Awards 2015
<div style="float:right; font-size:smaller; background:#abcdef; padding:12px; margin-left:5em; margin-bottom:2em; width:180px; text-align:center;"> Screen Actors Guild Awards 2015 25. tammikuuta 2015 Elokuva: Näyttelijäkokoonpano: Birdman Miespääosa: Eddie Redmayne Naispääosa: Julianne Moore