cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
The Mies
Indierockin alaan kuuluva The Mies ei ollut ns. huumoribändi, toisin kuin yhtyeen nimestä voisi päätellä. Yhtyeen ainoa albumi Raining Cats and Dogs (1994) sai kriitikoilta kiitosta, ja se nimettiin Radiomafian Viikon levyksi, mutta myyntimenestystä siitä ei tullut.
Yhtyeen kitaristi-laulaja Jukka Annala teki yhtyeen tekstit ja kitaravetoisen musiikin. Annalan lisäksi yhtyeessä soittivat rumpali Tommi Lahtonen ja basisti Mauke Möller. Lahtonen on soittanut The Miehen jälkeen lukuisissa kokkolalaisissa popyhtyeissä. Möller oli kitaristina Claudia-yhtyeessä, joka voitti Rockin Suomen mestaruus -tittelin vuonna 1985.
Yhtye on levyttänyt yhteensä 18 kappaletta vuosina 1990–1995. Esiintyessään The Mies on tulkinnut omien sävellysten lisäksi lainakappaleita Talking Headsista Hurriganesiin ja Triffidsistä Doorsiin. Yhtye esiintyi kolmesti Seinäjoen Provinssirockissa ja teki 1990-luvun taitteessa kaksi esiintymismatkaa Neuvosto-Viroon.
Yhtyeen nimi juontuu perustamisajankohtaan, syksyyn 1987. Lahtonen ja Annala nauhoittivat demokappaleen Gimme All Your Goodies ja päättivät lähettää sen Ylen alueradioon nimellä, joka kuulostaisi mahdollisimman hölmöltä.
Yhtyeen jäsenet ovat hajaantuneet eri puolille Suomea. Annala asuu Helsingissä, Möller Loviisassa ja Lahtonen edelleen Kokkolassa. Toimittajana työskentelevä Annala on julkaissut kaksi tietokirjaa. Annalan esikoisteos Salmiakki (Nemo, 2001) ylsi Tieto Finlandia -ehdokkaaksi. Seuraavassa teoksessa Toopelivisio (Teos, 2006) esitteli kotimaisen tv-komiikan historiaa.
Lahtonen ja Möller ovat sittemmin soittaneet yhdessä bileyhtye Mokkamastersissa, joka esittää iskelmämusiikkia rockasenteella. Lahtonen soittaa myös kokkolalaisessa The Phonies -yhtyeessä, jonka esikoisalbumi Instant Elation ilmestyi 2004.
Jääkiekon Continental Cup
Continental Cup on kansainvälinen jääkiekkoturnaus eurooppalaisille seurajoukkueille. Turnaus pelattiin ensimmäisen kerran vuonna 1997, kun Euroopan Cup lopetettiin. Se oli tarkoitettu joukkueille sellaisista maista, joilla ei ollut edustusta European Hockey Leaguessa. Maiden jääkiekkoliitot valitsivat osallistuvat joukkueet. Lopputurnaus on pelattu vuosina 2005–2007 Unkarin Székesfehérvárissa, mutta vuonna 2008 se pelattiin Riiassa. Vuoden 2009 finaalit pelattiin Ranskan Rouenissa.
Suomalaisjoukkueet
Suomalaisjoukkueita turnaukseen on osallistunut kolme. Tampereen Ilves osallistui heti ensimmäisellä kaudella, jolloin lopputurnaus pelattiinkin Tampereella. Ilves saavutti tällöin pronssia. Pistepörssin voitti Ilveksen Vesa Viitakoski tehoin 6 + 0 = 6. Jokerit osallistui turnaukseen kaudella 2002–2003, jolloin se voitti koko kilpailun. Samalla pistepörssin voitti Jokereiden Jukka Voutilainen tehoin 4 + 1 = 5. Kaiken kaikkiaan suomalaiset miehittivät tuolloin pistepörssin neljä ensimmäistä sijaa. Jukurit taas on osallistunut turnaukseen kolmesti ja ollut parhaimmillaan neljäs. Kaudella 2006–2007 Ilves oli jälleen mukana ja sai pronssia.
Sijoitukset
Suomalaisvoittajat
2001 2002 2003
Arista Records
pienoiskuva|Logo Arista Records on vuonna 1974 perustettu, Sony Music Entertainmentin omistuksessa oleva levy-yhtiö. Muun muassa artistit Avril Lavigne ja Gob ovat levyttäneet yhtiölle.
Historia
Clive Davis sai potkut CBS Recordsilta ja siirtyi Columbia Picturesin palvelukseen edistämään yhtiön äänitelevy- ja musiikkituotannon toimintoja. Loppuvuodesta 1974 Davisista tuli osaston johtaja, ja hän yhdisti Columbian levymerkit (Colpix Records, Colgems Records ja Bell Records) uudeksi kokonaisuudeksi nimelle Arista Records ja osti lopulta osuuden siitä Columbialta.
Nimen Arista levymerkki sai newyorkilaisen koulun honor societyn mukaan. Alkuvuodesta 1975, useimmat Bellin kirjoissa olevien artistien sopimukset purettiin, kuten Tony Orlando and Dawn and the Fifth Dimension, kun taas esimerkiksi Suzi Quatro ja Hot Chocolate siirrettiin levymerkille Big Tree. Joidenkin sopimukset siirrettiin Aristalle, esimerkiksi Bay City Rollers ja Melissa Manchester.
Välttääkseen konkurssin Columbia Pictures myi musiikkikustantamonsa Screen Gems-Columbia (Colgems) EMI:lle 1976 ja sitten Aristan saksalaiselle Ariola Recordsille 1979. Kun Ariola oli ostanut General Electricin RCA Recordsin, yhdistetty yhtiö sai vuonna 1986 nimeksi Bertelsmann Music Group, mutta Yhdysvalloissa kirjainyhdistelmä BMG tuli käyttöön vasta 1987.
Aristan menestys jatkui 1980-luvulla. Sen omistukseen siirtyivät Northwestside Records, Deconstruction Records, First Avenue Records ja Dedicated Records. Vuonna 1989 Arista perusti yhteisyrityksen Antonio "L.A." Reidin ja Babyfacen kanssa, ja syntyi LaFace Records. 1993, Arista perusti Bad Boy Records -nimisen yhteisyrityksen Sean "P. Diddy" Combsin kanssa. Sen jakelun piiriin kuului Heavenly Records, ja vuonna 1999 se hankki omistukseensa Face Recordsin.
Milli Vanilli -skandaali
Arista teki 1989 sopimuksen länsisaksalaisen duon Milli Vanilli (Rob Pilatus ja Fabrice Morvan) kanssa ja julkaisi sen esikoisalbumin, moninkertaisen platinalevyn Girl You Know It’s True, joka oli edellisenä vuonna julkaistu Euroopassa. Loistava menestys seurasi Yhdysvalloissa. Vuonna 1990 duo sai kaksi American Music Awardia ja Grammyn parhaana artistitulokkaana. Samana vuonna Milli Vanillin tuottaja ja manageri Frank Farian paljasti, ettei duo ollut esittänyt albumilla nuottiakaan.
Arista ilmoitti olleensa täysin tietämätön, etteivät Rob ja Fabrice olleet itse olleet äänittämässä levyä.
Maineen palautus
Loppuvuodesta 2000 BMG pudotti Davisin johtajantuolilta, ja tilalle nousi L. A. Reid. Reidin aikana merkille tuli uusia menestysalbumeja sellaisilta yhtyeiltä kuin Outkast, P!nk ja Usher mutta vakiintuneiden nimien, kuten Whitney Houston, TLC ja Toni Braxtonin kanssa menestystä ei tullut, vaikka nämä olivat olleet vuosien mittaan merkin menestyneimpiä artisteja. Reidin hulvattoman tuhlailun vuoksi yhtiö myös menetti rahaa. Kun BMG ja Sony Music Entertainment yhdistyivät, Reid irtisanottiin. BMG:llä itsenäisenä toiminut Arista toimi sen jälkeen uudestaan syntyneessä RCA Records Groupissa, jonka johdossa oli nyt Davis, joka sai Aristan jälleen hallintaansa. Elokuussa 2005 Aristan toiminnot sulautettiin yhteen J Recordsin kanssa. Arista-merkin käyttö jatkuu. Aristan uusintajulkaisut julkaisee Sony BMG:n Legacy Recordings. Sony BMG -yhteisyrityksen kautta Arista on jälleen yhdistetty Columbia Picturesiin, joka on kokonaan Sonyn omistuksessa. Aristan merkittävin levyttävä artisti on Whitney Houston.
Elina Brotherus
Tausta
Brotherus valmistui maisteriksi Helsingin yliopistosta pääaineenaan analyyttinen kemia vuonna 1997. Kaksi vuotta aiemmin hän oli myös aloittanut valokuvaustaiteen opinnot Taideteollisen korkeakoulussa, josta valmistui maisteriksi vuonna 2000.
Ura
Brotherus on pitänyt vuodesta 1997 lähtien lukuisia yksityis- ja yhteisnäyttelyitä Euroopassa, Pohjois-Amerikassa ja Aasiassa. Hänet on palkittu lukuisilla suomalaisilla ja kansainvälisillä valokuvapalkinnoilla, muun muassa Fotofinlandialla vuonna 2000 ja Carnegie Art Awardin nuoren taiteilijan palkinnolla vuonna 2003. Hän sai vuoden 2008 valokuvataiteen valtionpalkinnon. Vuonna 2012 Brotherukselle myönnettiin Pro Finlandia -mitali.
Brotherus on julkaissut muun muassa valokuvateokset Decisive Days (2002) ja The New Painting (2005). Hän teki Helsingin kaupungin tilaaman apulaiskaupunginjohtaja Pekka Saurin valokuvamuotokuvan, jonka hinta aiheutti kohua loppuvuodesta 2004. Brotherus on kuvannut yhdessä Kira Gluschkoffin kanssa molempien signeeraamat kuvat näyttelyyn What if?, joka oli esillä Pick Me -galleriassa Helsinki Photography -biennaalin yhteydessä.
Vuonna 2015 Brotherukselta ilmestyi taiteilijakirja 12 ans apres / 12 vuotta myöhemmin / 12 years later, johon Riikka Ala-Harja kirjoitti novellin 10 vuotta myöhemmin.
Alkuvuodesta 2017 Brotheruksen tuotannosta oli esillä laaja takautuva näyttely Turun taidemuseossa. Loppuvuodesta Brotheruksen töitä oli näytteillä yksityisnäyttelyssä Pariisin Pompidou-keskuksessa, mikä oli Brotheruksen saama palkinto ranskalaisen rahapeliyhtiö PMU:n Carte Blanche -valokuvakilpailussa. Pariisista työt tulivat tammikuussa 2018 näytteille Helsingin Galleria Heinoon.
Tyyli ja vaikutteet
Kemian gradun valmistuttua Brotherus saattoi luopua tiukasta tieteellisestä ajattelusta. Tämä aiheutti ”valtavan luovuuden purskahduksen”. Hänen ensimmäiset näyttelyihin asti päätyneet työnsä ovat peräisin tältä ajalta. Brotheruksen varhaiset työt käsittelivät henkilökohtaisia kokemuksia, rakkautta ja sen puutetta. 1990-luvun lopulta lähtien hän on keskittynyt ihmisen esittämiseen maisemassa sekä mallin ja taiteilijan suhteen pohdintaan. Sarja The New Painting tarkastelee geometristen maisemien ja figuuritutkielmien kautta valokuvauksen suhdetta taidehistoriaan ja klassisen maalaustaiteen ikonografiaan. Sarjasta 12 ans après lähtien Brotherus on palannut omaelämäkerrallisiin teemoihin. Hänen valokuvateoksensa Carpe Fucking Diem (2015) käsittelee lapsettomuutta. Brotherus esiintyy itse suurimmassa osassa valokuvistaan. Hän kuvaa usein alastonta vartaloa ja tutkii kuvissaan tarkasti ihmisen tunnemaisemaa.
Yksityiselämä
Elina Brotherus asuu ja työskentelee sekä Suomessa että Ranskassa. Hänen elämänkumppaninsa on kuvataiteilija Lauri Astala.
Nokia Eseries
Nokia Eseries on Nokian yritysjärjestelmäyksikön (Enterprise Solutions) puhelinvalikoima, jonka ensimmäiset neljä laitetta julkaistiin vuonna 2006. Valikoimaan kuuluu erityisesti yritys- ja työkäyttöön suunnattuja mobiililaitteita. Näistä osa on perinteisiä matkapuhelimia (E50 ja E60) ja osa QWERTY-näppäimistöllä varustettuja puhelimia (E61, E70, E71, E90 ja E7). E50:ä lukuun ottamatta kaikissa näistä on 3G- ja WLAN-yhteydet. WLAN:lla varustettuja malleja voi käyttää lisäksi VoIP-puhelimena. Yhteistä Eseries-laitteille on Symbian-käyttöjärjestelmä ja S60-käyttöliittymä.
Aiheesta muualla
Lista över Nokia-smartphones
Mikael Lybeck
Karl Mikael Lybeck (18. maaliskuuta 1864 Uusikaarlepyy – 11. lokakuuta 1925 Kauniainen) oli suomenruotsalainen runoilija ja kirjailija.
Tausta ja opinnot
Lybeckin vanhemmat olivat raatimies Johan Adolf Lybeck ja Isabella Augusta Lindqvist. Vuonna 1875 Lybeck lähti kotoaan Helsinkiin, missä hän kävi veljensä Paul Wernerin kanssa ruotsinkielistä Helsingfors lyceumia. Lybeck pääsi ylioppilaaksi 1882 ja opiskeli sen jälkeen kirjallisuutta Helsingin yliopistossa valmistuen filosofian kandidaatiksi vuonna 1887. Valmistumisensa jälkeen Lybeck jatkoi vielä kirjallisuusopintojaan Saksassa vuosina 1888–1889.
Ura
Palattuaan Saksasta Lybeck asui ensin Uudessakaarlepyyssä, ja siellä ollessaan hän julkaisi vuonna 1890 esikoisteoksensa, runokokoelman Dikter. Hän muutti takaisin Helsinkiin 1893 ja työskenteli Helsingin yliopiston kirjaston amanuenssina vuosina 1893–1896. Lybeck meni vuonna 1898 naimisiin Louise Sanmarkin kanssa. Vuonna 1900 hän julkaisi romaanin Den starkare, josta tuli hänen kirjallinen läpimurtoteoksensa. Uskonnollista tekopyhyyttä kritisoiva romaani kuvaa hurmoksellisen saarnamiehen Kurt Hedeliuksen ja vapaa-ajattelija ja skeptikko Robert Vidingin välistä kamppailua, jonka Viding lopulta voittaa menettäen kuitenkin saarnaajalle sekä morsiamensa että äitinsä.
Lybeckin merkittävimpiä teoksia olivat 1911 ilmestynyt romaani Tomas Indal ja 1920 julkaistu kirjeromaani Breven till Cecilia. Edellisessä päähenkilönä on kotikaupunkiinsa palaava elämään pettynyt keski-ikäinen lääketieteen opiskelija, jälkimmäisessä taas esteetikko ja renessanssin taiteen tuntija Sven Ingelet, joka tekee itsemurhan petyttyään rakkaudessa petolliseen Ceciliaan. Lybeck edustikin romaaneissaan ja lyriikassaan (runot Klockbojen ja Trötta träd) vuosisadan vaihteen pessimismiä.
Lybeck kirjoitti myös kuusi näytelmää. Niistä vuonna 1913 kirjoitettu Dynastin Peterberg oli omana aikanaan suosituin, muut Lybeckin näytelmät jäivät vähälle huomiolle. Dynastin Peterbergin tapahtumat sijoittuvat 1900-luvun alun routavuosiin, ja siinä kuvataan Peterbergin perheyritystä, jonka olemassaoloa nousee uhkaamaan Venäjän keisarillisen hovin kamaripalvelija nimeltä monsieur André. Sama monsieur André oli puolestaan sankarin osassa Venäjän maaliskuun 1917 vallankumouksen aikaan sijoittuvassa Lybeckin näytelmässä Den röde André, jossa hänen vastapelurinaan oli Rasputinia muistuttava Akim Ihmeidentekijä.
Lybeck rakennutti perheelleen Vallmogård-nimisen huvilan Kauniaisiin 1906–1907. Hän asui ja työskenteli Vallmogårdissa elämänsä loppuun saakka. Huvila palveli vuosina 1956–1981 Kauniaisten kauppalan- ja kaupungintalona; vuoden 1981 jälkeen siinä on toiminut musiikkiopisto ja kulttuurikeskus.
Canzona
Musiikki
Canzone on 1400-1500-luvulla moniäänisestä, kansanomaisesta laulusävellyksestä käytetty nimitys, 1600- ja 1700-luvuilla myös laulunomainen instrumentaaliteos esimerkiksi urkuja varten. Myöhemmin se tarkoittaa yksiäänistä soittimella säestettävää laulusävellystä.
Runous
Canzone on italialaisen laulurunon vanhin muoto, provencelaisessa runoudessa nimeltä canso ja muinaisranskalaisessa chanson. Canzone on lyyrillinen runo, johon kuuluu useampia säkeistöjä (stanze), jotka säeluvultaan, runomitaltaan ja loppusointujärjestykseltään vastaavat toisiaan ja jotka tavallisesti päättyvät lyhyeen loppustroofiin. Petrarcan canzoneissa ei ole viittä vähempää eikä kymmentä enempää säkeistöä. Uudemmissa canzoneissa tapaa 20, 40, jopa 80 säkeistöä. Säkeistö jakautuu enimmäkseen kahteen osaan, joista edellisen nimi oli fronte, jälkimäisen sirima. Lyhyellä loppustroofilla on useita nimiä, kuten ripresa, congedo, chiusa ja niin edelleen. Tätä alkuperäistä italialaista canzonea sanotaan tavallisesti petrarcalaiseksi canzoneksi (canzone petrarchesca), josta 1500-luvun lopulla ruvettiin poikkeamaan. Torquato Tasso rupesi eri säkeistöjen sitomista varten käyttämään kaikenlaisia runomitallisia ja loppusoinnullisia koristeita, joille hän antoi nimen calene (ketjuja) tai monili (kaulakoristeita). Vielä mielivaltaisemmin menetteli Gabriello Chiabrera, jonka canzonen tapaiset runot, joita hän itse sanoi canzonetteiksi, oli kirjoitettu lyhyinä säkeinä ja säejaksoina ja mielivaltaisin loppusointujärjestyksin. Tämä runolaji raivaa tien niin sanotuille anacreontica-runoille. Muita ovat canzone pindarica eli alla greca sekä canzone a ballo.
Dion Dublin
Dion Dublin (s. 22. huhtikuuta 1969 Leicester, Englanti) on englantilainen entinen jalkapalloilija. Hän oli monipuolinen pelaaja, joka pystyi pelaamaan sekä hyökkäyksessä että puolustuksessa.
Dublin pelasi Norwichissa, Cambridge Unitedissa, Manchester Unitedissa, Coventryssä, Millwallissa (lainassa 2002), Aston Villassa, Leicesterissä ja Celticissä ennen siirtymistään takaisin Norwichiin 20. syyskuuta 2006.
Englannin maajoukkueessa Dublin on pelannut neljä ottelua.
Dublin ilmoitti lopettavansa peliuransa kauteen 2007-2008.
Shelda Bede
Bede ja Behar ovat hallinneet naisrantalentopallon ammattilaiskenttiä. He ovat olleet FIVB:n ranking-ykkösiä kuusi kertaa, vuosina 1997–2001 ja 2004.
Bede vaihtoi sisälentopallosta rantalentopalloon 18-vuotiaana. Samana vuonna 1991 hän oli juopuneen kuljettajan aiheuttamassa autokolarissa, jossa hänen oikea kätensä vahingoittui. Hän palasi rannalle opeteltuaan lyömään vasemmalla kädellä.
Hiuskiinne
Hiuskiinne on yleisnimitys hiusten muotoiluun käytettäville aineille, joita ovat ainakin:
Haiku D’Etat
Haiku D'Etat kolmihenkinen hip hop -yhtye Los Angelesista Etelä-Kaliforniasta. Yhtyeen jäsenet ovat Aceyalone, Abstract Rude ja Mikah 9. Jäsenistä Aceyalone ja Mikah 9 ovat vaikuttaneet myös Freestyle Fellowship -yhtyeessä. Abstract Rude taas on myös Abstract Tribe Uniquen johtohahmo. Kaikki kolme kuuluvat myös Project Blowed -kollektiiviin, joka voidaan niin ikään katsoa Abstract Ruden ja Aceyalonen perustamaksi.
Haiku D'Etat'n musiikkia voi luonnehtia kokeelliseksi hip hopiksi, joka on saanut myös paljon vaikutteita jazzista. Toinen merkittävä tekijä yhtyeen musiikissa ovat monet erilaiset tyylit, tavat rapata, joita jäsenet ovat itse luoneet 1980-luvulta lähtien.
Harivaara
Harivaara on Romppalan naapurikylä Kontiolahden kunnassa, noin 13 kilometrin päästä Kolilta. Harivaaran asutuista taloista suurin osa on asuttuina pelkästään kesällä.
Abominog
Abominog on brittiläisen hard rock -yhtye Uriah Heepin neljästoista studioalbumi, joka julkaistiin vuonna 1982.
Tyyli ja vastaanotto
Musiikillisesti Abominog siirsi yhtyeen 1980-luvulle. Levyn musiikki poikkesi selvästi David Byronin tai Ken Hensleyn aikaisesta yhtyeen musiikista. Kappaleet olivat New Wave Of British Heavy Metal- ja AOR-vaikutteista heavy metalia. Neljä levyn kappaleista ei ole alun perin Uriah Heepin tekemiä. Lisäksi John Slomanin ja Trevor Bolderin säveltämä, vuonna 1980 Uriah Heepin singlenä julkaisema kappale "Think It Over" sovitettiin uudelleen Abominogille. Albumin Euroopan ja Pohjois-Amerikan julkaisuissa on erilainen kappalejärjestys.
Euroopan-versio
A-puoli B-puoli
Expanded De-Luxe Edition -bonuskappaleet (Sanctuary 2005)
Pohjois-Amerikan-versio
A-puoli B-puoli
Kryptografi
Kryptografi on kryptografiaa harjoittava henkilö, joka työkseen tekee uusia salakirjoitusmenetelmiä ja suojaa viestejä salakirjoitukselta. Kryptografin vastakohtana on kryptoanalyytikko, joka pyrkii avaamaan kryptografin salakirjoituksen. Tunnettuja kryptografeja olivat mm. salakirjoituksia kehittänyt Julius Caesar ja Blaise de Vigenère.
Mika Halvari
Halvari sijoittui seitsemänneksi 19-vuotiaiden MM-kilpailuissa Sudburyssa 1988. Seuraavana vuonna hän oli viides saman ikäluokan EM-kilpailuissa Varaždinissa. Stuttgartin MM-kisoissa 1993 hän karsiutui loppukilpailusta. Seuraavana vuonna hän oli Pariisin sisäratojen EM-kilpailuissa kahdeksas tuloksella 19,48 ja Helsingin EM-kilpailuissa neljäs työnnettyään 19,52. Lisäksi hän voitti Euroopan cupin kakkosliigan kilpailun Ljubljanassa.
Halvari voitti sisäratojen maailmanmestaruuden Barcelonassa 1995 tuloksella 20,74. Saman vuoden Götegorgin MM-kilpailuissa hän sai hopeaa työnnettyään 20,93; hän hävisi kilpailun voittaneelle John Godinalle hieman yli puoli metriä. Lisäksi hän voitti Euroopan cupin ykkösliigan kilpailun Turussa. Atlantan olympialaisissa 1996 hän karsiutui loppukilpailusta. Vuonna 1997 hän oli sisäratojen MM-kilpailuissa Pariisissa kuudes tuloksella 20,22 ja ulkoratojen MM-kilpailuissa Ateenassa viides työnnettyään 20,13 sekä voitti Euroopan cupin ykkösliigan kilpailun Dublinissa.
Halvari sai hopeaa Valencian sisäratojen EM-kilpailuissa 1998 tuloksella 20,59. Kesäkuussa hän voitti Euroopan cupin superliigan kilpailun Pietarissa tuloksella 20,79. Myöhemmin samana vuonna hän oli kuudes Budapestin EM-kilpailuissa työnnettyään 20,33. Sevillan MM-kilpailuissa 1999 ja Gentin sisäratojen EM-kilpailuissa 2000 hän karsiutui loppukilpailusta.
Halvari saavutti Kalevan kisoissa kultaa 1994, 1995 ja 1997, hopeaa 1990, 1991 ja 1998 sekä pronssia 1999. Sisäratojen Suomen-mestaruuden hän voitti 1994, 1995, 1996, 1997, 1998 ja 2000. Lisäksi hän sai hopeaa 1989 ja 1990 sekä pronssia 1992 ja 2004. Aikuisten maaottelun kuulakilpailun hän voitti ulkoradoilla 1994, 1995, 1996 ja 1997 sekä hallissa 1994, 1995, 1996, 1997, 1998 ja 2000.
Halvarin ennätys ulkoradalla on 21,50 (Hämeenkyrö, 9. heinäkuuta 1995), mutta sisätiloissa hän on työntänyt Pohjoismaiden ennätyksen 22,09 (Tampere, 7. helmikuuta 2000). Halvari kuuluu 20 metrin kerhoon. Hän pääsi kerhon jäseneksi työnnettyään 4. elokuuta 1993 Kotkassa tuloksen 20,08.
Halvari kärsi urallaan lukuisista loukkaantumisista, muun muassa hänen akillesjänteensä meni poikki vuosina 1996 ja 2000. Hän on pituudeltaan 190 senttimetriä ja painoi aktiiviaikanaan noin 140 kilogrammaa riippuen vuodesta.
Helsingin punakaarti
pienoiskuva|300px|Portun pataljoonan kuularuiskukomppania 1918. Helsingin punakaarti oli vuosina 1905–1906 ja 1917–1918 Helsingissä toiminut puolisotilaallinen järjestö, joka vuoden 1918 sisällissodan aikana oli osa Suomen kansanvaltuuskunnan armeijaa. Helsingin punakaarti sai alkunsa vuoden 1905 suurlakon yhteydessä ja lakkautettiin vajaata vuotta myöhemmin Viaporin kapinan jälkimainingeissa. Vuoden 1917 Venäjän vallankumouksen seurauksena Suomen suuriruhtinaskuntaan perustettiin työväen järjestyskaarteja ja tammikuussa 1918 Helsingin työväen järjestyskaarti orgaisoitiin uudelleen Helsingin punakaartiksi. Sisällissodan alkaessa 26. tammikuuta se yhdistettiin muualla Suomessa toimineiden työväen järjestyskaartien kanssa Suomen punaiseksi kaartiksi. Helsingin punakaarti oli suurin kaikista Suomen punakaarteista. Sillä oli jäseniä noin 8 000–10 000, joka muodosti noin 10 % punaisen armeijan kokonaisvahvuudesta. Helsingin punakaartin komppaniat osallistuivat taisteluihin kaikilla sisällissodan rintamilla Pohjanlahdelta Karjalan kannakselle.
Suurlakko ja Viaporin kapina 1905–1906
pienoiskuva|Helsingin punakaartin ensimmäinen päällikkö Johan Kock.
Kaartin alkuvaiheet
Helsingin punakaartin edeltäjä perustettiin marraskuussa 1905 suurlakon aikana, kun myös poliisit olivat yhtyneet siihen. Suurlakon keskuskomitea muodosti järjestyksenvalvojaksi lähinnä työläisistä koostuneen kansalliskaartin, jonka johtoon tuli entinen Venäjän armeijan kapteeni Johan Kock. Kaarti otti päämajakseen Senaatintorilla sijaitsevan pääpoliisiasemaan ja lähetti kaupungille aseistamattomia järjestyspatrulleja. Tämä puolestaan yllätti perustuslaillisten johtaman kaupunginvaltuuston, joka oli jo harkinnut omien poliisivoimiensa perustamista. Valtuusto yritti saada poliisilaitosta komentoonsa, mutta epäonnistutuaan tässä, se muodosti oman suojeluskaartin ylioppilaista ja polyteknillisen opiston opiskelijoista. Punakaartiksi kutsuttiin aluksi kansalliskaartin liikkuvaa osastoa, jonka päällikkönä toimi suurlakon aikana Kaarlo Luoto.
Vakavin suurlakon aikainen välikohtaus Kockin johtaman kansalliskaartin ja ylioppilaiden suojeluskaartin välillä tapahtui 6. marraskuuta, kun kansalliskaartin partiot kiersivät Helsingin keskustassa sulkemassa avoimina olleita kauppaliikkeitä. Eteläesplanadilla sijainneen Stockmannin rautakaupan edustalla tilanne kärjistyi käsikähmäksi. Kock oli määrännyt liikkeen suljettavaksi, koska suojeluskaartilaiset olivat käyneet hakemassa sieltä itselleen aseita. Pahemmalta vältyttiin, kun Kock käski miehensä perääntymään aseistettujen suojeluskaartilaisten edeltä. Välikohtauksen jälkeen kansalliskaarti miehitti Senaatintorin suojatakseen hallussaan ollutta pääpoliisiasemaa, jonka se pelkäsi Gösta Theslöfin miesten valtaavan. Mitään ei kuitenkaan enää tapahtunut, vaan lakko päättyi vielä samana iltapäivänä Senaatintorilla järjestetyssä kansankokouksessa, jonne Kock ja muut kansalliskaartin johtajat saapuivat yleisön hurratessa. Senaatintorilta kansalliskaartin miehet marssivat vielä Rautatientorille, jossa Kock piti miehilleen kiitospuheen ennen kaartilaisten poistumista koteihinsa ja työpaikoilleen. Kansankokouksista raportoineet porvarilehdet kutsuivat kansalliskaartia tuolloin ensimmäistä kertaa ”punaiseksi kaartiksi”.
Viaporin kapina ja Hakaniemen mellakka
pienoiskuva|vasen|250px|Viaporin kapinan yhteydessä vangittuja punakaartilaisia saatetaan poliisiasemalle. Punakaartit ja suojeluskaartit jatkoivat toimintaansa myös suurlakon päättymisen jälkeen. Heinä–elokuun vaihteessa 1906 tapahtuneen Viaporin kapinan yhteydessa Punakaartin päällikkö Johan Kock päätti ryhtyä tukemaan Suomenlinnan merilinnoituksessa kapinoivia venäläisiä sotilaita, vaikka hänellä ei ollut hankkeelleen sosialidemokraattisen puolueen johdon suostumusta. Helsingin punakaarti teki kapinan aikana sabotaasia katkaisemalla pääradan kiskoja sekä räjäyttämällä rautatiesiltoja Helsingin pohjoispuoella. Tarkoituksena oli estää venäläisiä kuljettamasta joukkoja Helsinkiin kapinan tukahduttamista varten. 30. heinäkuuta Riihimäelle saapui A. E. Pohjantähden johtama 80 Helsingin punakaartilaisen osasto, joka yhdessä Riihimäen punakaartin miesten kanssa rikkoivat Hämeenlinnan ja Lahden suuntaan meneviä ratoja, niin ettei Viipurista saapumassa ollut venäläinen sotilasjuna päässyt Helsinkiin. Lisäksi Riihimäellä räjäytettiin Haapahuhdan rautatiesilta. Yöllä 1. elokuuta noin 150 punakaartilaista kuljetettiin laivalla Kuninkaansaareen, jossa heidän tarkoituksensa oli suojata kapinallisten selustaa.
Helsingin punakaartin ja ylioppilaiden suojeluskaartin väliset vihamielisyydet puolestaan leimahtivat avoimeksi väkivallaksi Viaporin kapinan viimeisenä päivänä 2. elokuuta, jolloin Kock oli julistanut Helsinkiin yleislakon. Suojeluskaartilaiset marssivat Hakaniementorille, jossa heidän aikomuksenaan oli turvata kaupungin raitiovaunuliikenteen kulku. Työläiskaupunginosaan saapuneet ylioppilaat saivat kuitenkin paikallisten asukkaiden vihat päällensä ja joutuivat väkijoukon kivittämäksi. Tämän jälkeen paikalle saapui Helsingin punakaartin miehiä sekä heitä tukenut venäläinen sotilasosasto. Syntyneessä laukaustenvaihdossa sai surmansa kuusi suojeluskaartilaista ja yksi punakaartilainen. Hetkeä myöhemmin ammuskeltiin vielä Siltasaaressa, jossa kuoli yksi mies kummaltakin osapuolelta. Välikohtaukseen liittyivät myös venäläiset kasakat, jotka väkivalloin hajottivat Hakaniementorille kokoontuneen väkijoukon. Epäonnistuneen kapinayrityksen jälkeen 68 Helsingin punakaartin jäsentä sai eri pituisia vankeustuomioita. Pahemmilta rangaistuksilta he välttyivät, koska tulivat tuomituiksi suomalaisessa siviilioikeudessa.
Uudelleenperustaminen 1917
pienoiskuva|250px|Helsingin työväen järjestyskaartin komppanioita [[Eläintarhan kenttä|Eläintarhan kentällä syksyllä 1917.]] Vuonna 1917 Venäjän helmikuun vallankumouksen jälkeen järjestysvalta romahti myös Suomen suuriruhtinaskunnassa, jonka seurauksena keväästä lähtien perustettiin eri puolille maata työväen järjestyskaarteja. Niiden tehtävänä oli pelkästään järjestyksen ylläpito ja työläisten suojeleminen lakkojen aikana, eikä kaarteilla tuossa vaiheessa ollut mitään vallankuomouksellisia pyrkimyksiä. 12. toukokuuta Helsingin Kaisaniemessä pidettiin eri puolilta maata saapuneiden entisten punakaartilaisten kokous, jonka tarkoituksena oli perustaa vuosina 1905–1906 toimineet punakaartit uudelleen. Helsingin työväenjärjestöjen eduskunta sekä sosialidemokraattinen puolue kuitenkin suhtautuivat kielteisesti hankkeeseen. Järjestyskaartit jatkoivat toimintaansa edelleen läpi kesän ja 3. syyskuuta Helsingin työväenjärjestöjen eduskunta päätti perustaa Sosiaalidemokraattisen puolueen järjestysmiehet -nimisen organisaation. Se erosi merkittäväsi kevään ja kesän tilapäisistä järjestyskaarteista julistautumalla avoimesti suojeluskuntien vastapuoleksi. Lisäksi järjestöllä oli sosialidemokraattisen puolueen tuki. 20. lokakuuta kokoontunut Suomen Ammattijärjestön kokous antoi kaarteille virallisen aseman ja samalla organisaation nimeksi tuli Suomen työväen järjestyskaarti. pienoiskuva|vasen|Punakaartilaisia [[Helsingin kauppatorilla 1918.]] Marraskuun 1917 puolivälissä alkaneen yleislakon aikana Helsingin työväen järjestyskaarti valvoi järjestystä pääkaupungissa. Se oli pääosin aseistamaton, ainoastaan kaartin radikaaleimmalla osalla oli hallussaan pari-kolmekymmentä venäläiseltä sotaväeltä saatua kivääriä. Lakon aikana Helsingissä nähtiin väkivaltaisia yhteenottoja työväen järjestyskaartin ja suojeluskuntalaisten välillä. Lisäksi kaarti vangitsi lyhytaikaisesti noin 200 johtavaa porvariston edustajaa, joukossa muun muassa Uudenmaan läänin kuverööri Bruno Jalander, joka pysyi vangittuna sisällissotaa asti. Järjestyskaartit miehittivät Helsingissä myös useita keskeisiä paikkoja, kuten Senaatintalon ja Säätytalon sekä ravintola Kaivohuoneen, jonka tiloissa oli syyskuusta asti pitänyt majaa porvarillinen poliisikoulutusosasto. Helsingin järjestyskaartin päällikkönä toimi aluksi Oskar Rantala, jonka tilalle yleislakon yhteydessä tuli maalari Kustaa Salminen. Hän kertoi myöhemmin erottaneensa kaartista lakon aikana noin 200 rettelöitsijänä pitämäänsä jäsentä. Kaartin päämaja toimi Kaivohuoneella, kunnes venäläinen sotaväki yleislakon jälkeen takavarikoi siellä sijainneen asevaraston.
Yleislakon aikaisista väkivaltaisuuksista merkittävin tapahtui Porvoossa, jonne porvarienemmistöinen senaatti oli aikaisemmin samana syksynä perustanut oman poliisikoulun. Se oli tarkoitettu ainoastaan porvaristolle, eikä työväenjärjestöjen jäseniä hyväksytty mukaan kurssille. Leonard Nikanderin johtama Helsingin työväen järjestyskaartin 350 miehen osasto hyökkäsi 17. marraskuuta Saksanniemen poliisikouluun ja valtasi sen. Poliisikurssin oppilaat joutuivat pakenemaan ja kaksi opettajana toiminutta entistä poliisia sai surmansa.
Yhteiskunnallisen tilanteen edelleen kärjistyttyä Suomen itsenäistymisen jälkeen organisoitiin Helsingin työväen järjestyskaarti 6. tammikuuta 1918 uudelleen ja siitä muodostettiin Helsingin punakaarti. Se valtasi päämajakseen entisen kenraalikuvernöörin talon, jota pietarilaisen esikuvansa mukaan ryhdyttiin kutsumaan Smolnaksi. Valtaus oli yksi syistä, jonka vuoksi porvarienenmmistöinen eduskunta julisti 25. tammikuuta suojeluskunnat hallituksen virallisiksi joukoiksi. Tämä puolestaan katsottiin työväenliikkeen taholta avoimeksi sodanjulistukseksi, johon seuraavana iltana vastattiin julistamalla vallankumous alkaneeksi. Muualla maassa toimineet työväen järjestyskaartit ja Helsingin punakaarti yhdistettiin Suomen punaiseksi kaartiksi, josta tuli työväenjärjestöjen ja sosialidemokraattisen puolueen armeija. Helsingin punakaarti varustautui venäläisiltä saaduilla aseilla, jonka jälkeen se miehitti pääkaupungin keskeiset rakennukset varhain aamulla 28. tammikuuta. Merkittävimmät porvarpoliitikot sekä pääosa suojeluskuntalaisista pakeni kaupungista, joka jäi nyt punaisten haltuun.
Sisällissota
pienoiskuva|Kaksi Helsingin punakaartin sotilasta vuonna 1918. Sodan jälkeen valkoisten tiedusteluosasto keräsi tietoja Helsingin punakaartista ja laski siihen kuuluneen divisioonan verran miehiä eli noin 8 000 miestä, mutta siihen saattoi kuulua jopa 10 000 miestä ja naista. Ne muodostivat viisi rykmenttiä, joihin kuului useita pataljoonia, mutta käytännössä suurin toiminut yksikkö oli komppania. Sen riveissä taistelivat muun muassa suutarien, räätälien, putkimiesten, peltiseppien ja kivimiesten komppaniat. Lisäksi oma komppaniansa oli urheiluseura Helsingin Jyryllä, jonka miehet muodostivat yhden punaisten eliittijoukoista. Helsingin punakaartin osana toiminut Helsingin naiskaarti oli sodan suurin naiskaarti, johon kuului 466 naista. Lisäksi satoja naisia oli tavallisten komppanioiden mukana huoltotehtävissä. Muita tunnettuja Helsingin punakaartin komppanioita olivat muun muassa A-komppania sekä niin sanottu Portun pataljoona. Suomen punaisen kaartin sekavaksi luonnehditussa organisaatiossa korkeimmalla oli Helsingin punakaartin yleisesikunta, joille muiden punakaartien yleisesikunnat ja esikunnat sekä piiriesikunnat vastasivat toiminnastaan.
Helmikuun alussa Helsingin punakaartin miehiä saapui Kustaa Salmisen johdolla Porvooseen. Paikallisella Seurahuoneella pidetyssä kokouksessa perustettiin 8. helmikuuta Helsingin punakaartin A-komppania, josta tuli yksi punaisten eliittijoukoista. Se oli erityinen iskujoukko, johon liittyi vapaaehtoisia muista Helsingin punakaartin komppanioista. A-komppanian päälliköksi valittiin Aksel Aarre. Punakaartilaiset majoittuivat August Eklöf Ab:n tehtaaseen, josta käsin se puhdisti Itä-Uudenmaan rannikkoa siellä majailleista valkoisista yhdessä Kymenlaakson alueen punakaartien kanssa. Tunnetuin valkoisten kanssa käyty yhteenotto oli Pellingin taistelu 11. helmikuuta. Helmikuun lopussa Helsingin punakaartin komppanioita osallistui Kirkkonummen taisteluun, jonka aikana paikallista suojeluskuntaa piiritettiin neljän päivän ajan Sigurdsin kylässä, kunnes nämä antautuivat 25. helmikuuta.
Muiden Helsingin punakaartilaisten palattua pääkaupunkiin 13. helmikuuta, jäi A-komppania vielä Porvooseen helmikuun loppuun saakka, kunnes se lyhyen kotiloman jälkeen siirrettiin Satakunnan rintamalle maaliskuun alussa. Noormarkun ruukkiin majoittunut A-komppania osallistui ainakin Ahlaisten ja Pomarkun taisteluihin. Lisäksi se tunnetaan 10. maaliskuuta tapahtuneesta Koliahteen joukkomurhasta, jolloin Noormarkun ja Porin välisellä maantiellä ammuttiin 16 pakoon yrittänyttä A. Ahlström Osakeyhtiön pääkonttorin johtohenkilöä ja muuta virkailijaa. Myöhemmin A-komppania siirtyi Hämeen rintamalle eli punaisten niin sanotulle pohjoiselle rintamalle Pohjois-Hämeeseen. Siellä ne olivat mukana Vilppulan rintamalla ja osallistuivat myös Ruoveden, Länkipohjan, Oriveden, Tampereen ja Lempäälän taisteluihin.
A-komppanian ohella toinen tunnettu osasto oli III rykmentin 1. pataljoona eli niin sanottu Portun pataljoona, joka oli koostui pääosin Katajanokan sotasataman ja telakan työläisistä. Nimensä se sai sataman venäläisen nimen Sveaborgski Port mukaan. Pataljoona muodosti Helsingin punakaartin ydinjoukon, joka piti omaa esikuntaansa punakaartin päämajana toimineessa Smolnassa. Sen päällikkö oli viilari Juho Virolainen, joka haavoittui Ruovedellä käydyssä Väärinmajan taistelussa. Portun pataljoona taisteli helmikuun lopussa muun muassa Vilppulan rintamalla sekä hieman myöhemmin Karjalan rintamalla. Se otti osaa myös Joutsenon taisteluihin, jonne pataljoonan III ja IV komppania saapuivat 7. maaliskuuta. Helsinkiläiset osallistuivat Karjalan kannaksella myös Antrean taisteluihin sekä viimeisenä Viipurin taisteluun huhtikuun lopussa. Antrean taisteluihin osallistui muun muassa urheilijoista koottu Jyryn komppania, joka saapui Kavantsaareen maaliskuun alkupuolella. Voimistelija Hjalmar Marttisen johdolla komppania teki valkoisia vastaan uhkarohkeita hyökkäyksiä ja tappiot muodostuivat suuriksi. Karjalaan lähteneistä 130 jyryläisesta 52 kaatui tai haavoittui. Huhtikuun alussa 68 Jyryn komppanian miestä jatkoi Karjalasta Lempäälän–Vesilahden taisteluihin, josta he vetäytyivät Lahden seudulle ja taistelivat saksalaisia vastaan ennen antautumistaan 1. toukokuuta. Savon rintamalla Helsingin punakaartin yksiköitä taisteli ainakin Mouhun, Voikosken ja Heinolan taisteluissa. pienoiskuva|vasen|250px|Punakaartilaisten hautajaiset Mäntymäellä. Saksan Itämeren-divisioonan 4. huhtikuuta tekemän maihinnousun jälkeen he etenivät kohti Helsinkiä. Kaupungista käydyn taistelun aikana 11.–13. huhtikuuta Helsinkiä oli puolustamassa lähinnä vähäistä taistelukokemusta omaavia reservejä, koska Helsingin punakaartin varsinaiset taistelujoukot olivat Hämeen rintamalla torjumassa valkoisten yleishyökkäystä. Pääkaupungin ympäristössä käytyihin taisteluihin osallistui myös runsaasti Helsingin esikaupunkien ja ympäröivien maalaiskuntien punakaartilaisia. Helsingin taistelussa oli mukana myös Helsingin naiskaarti, joka tarinoiden mukaan kävi kiivasta puolustustaistelua Vesilinnanmäellä, mutta koska naiskaartin tappiot jäivät koko Helsingin taistelun aikana pieniksi, ovat kertomukset todennäköisesti liioiteltuja. Helsingin puolustuksen murruttua noin 4 000, toisten lähteiden mukaan jopa 8 000, punakaartilaista antautui, jonka jälkeen heidät siirrettiin Suomenlinnan vankileirille. Punaisia sijoitettiin Suomenlinnan lisäksi myös Santahaminan ja Isosaaren vankileireille sekä Katajanokan vankilaan, jonne siirrettiin vankeja myös muualta Etelä-Suomesta. Seuraavien kuukausien aikana Helsingin vankileirien 13 000 vangista lähes 1 500 kuoli teloituksiin, tauteihin tai nälkään.
Sisällissodan aikana kaatui ainakin 600–700 Helsingin punakaartin miestä. Rintamilla kaatuneita kuljetettiin mahdollisuuksien mukaan Helsinkiin ja haudattiin juhlallisin menoin Töölössä sijaitsevalle Mäntymäelle helmikuun puolivälin ja huhtikuun alun välisenä aikana. Yhteensä Mäntymäelle haudattiin 146 punakaartilaista, 10 venäläistä sekä yksi virolainen ja yksi Pietarin suomalaisen punakaartin jäsen. Helsingin valtauksen jälkeen kaduilta löytyneet punakaartilaisten ruumiit kerättiin Koleraparakeille, josta omaiset saivat hakea perheenjäsenensä. Noutamatta jääneet haudattiin Malmin hautausmaalle joukkohautaan, jonne myös Mäntymäelle haudatut siirrettiin kesäkuuhun mennessä. Yhteensä Malmille on haudattu 458 punakaartilaista, lisäksi muualle Helsingin alueelle on haudattu vielä noin 150 punaista, joista osa on kuitenkin ulkopaikkakuntalaisia.
Torremolinos 2000
Torremolinos 2000 on Apulannan ja Don Huonojen yhteis-EP. Viva la Torremolinos on pseudoespanjaksi laulettu. Kappale on yhdessä Itä-Saksa -yhtyeen kanssa tehty. Kappaleella vierailee myös mm. Vuokko Hovatta. Kappale sisältää viittauksen Inti-Illimanin kappaleeseen "¡El pueblo unido, jamás será vencido!"
Emotional Playground
Emotional Playground on keravalaisen Stone-yhtyeen viimeiseksi jäänyt studioalbumi. Albumista julkaistiin remasteroitu CD-versio 2003.
Albumi ylsi Suomen virallisen listan sijalle 30, ja se pysyi listalla yhteensä 3 viikkoa.
Kappaleet
Kaikki kappaleet sanoittanut Janne Joutsenniemi sekä sovittanut Stone.
Alkuperäinen vinyylipainos
A-puoli
B-puoli
Taras Ševtšenko
Taras Hryhorovytš Ševtšenko (, 9. maaliskuuta (J: 25. helmikuuta) 1814 Moryntsi, Kiovan kuvernementti, Venäjän keisarikunta – 10. maaliskuuta (J: 26. helmikuuta) 1861 Pietari, Pietarin kuvernementti, Venäjän keisarikunta ) oli ukrainalainen runoilija ja taidemaalari sekä 1800-luvun ukrainalaisen kansallisen liikkeen vaikuttaja. Nykyään Ševtšenko on Ukrainan kansallisrunoilija ja -taiteilija.
Elämäkerta
thumb|vasen|upright=0.6|Taras Ševtšenkon [[omakuva vuodelta 1840.]] thumb|upright=0.6|left|[[Anatoli Lupynis joutui psykiatriseen hoitoon luettuaan runojaan Taras Ševtšenkon muistomerkillä Kiovassa.]]
Nuoruus
Taras Ševtšenko syntyi 9. maaliskuuta 1814 (uutta lukua) Moryntsissä Zvenyhorodkassa tuolloisessa Venäjän keisarikunnan Kiovan kuvernementissa. Ševtšenko oli syntyjään maaorja. Hän jäi orvoksi 12-vuotiaana. Hän oppi lukemaan kylän lukkarilta. Maaorjana Ševtšenko muutti omistajansa P. Engelhardtin mukana ensin Vilnaan ja vuonna 1831 Pietariin. Pietarissa Engelhardt huomasi, että Ševtšenkolla on lahjoja maalarina, ja vuonna 1828 Ševtšenko pääsi maalarin oppipojaksi. Ševtšenko maalasi esimerkiksi Pietarin Kesäpuiston maisemia. Pietarissa hän tutustui myös paikalliseen ukrainalaiseen älymystöön ja taidepiireihin. Ševtšenkon uudet tuttavat keräsivät rahaa hänen vapauttamisekseen orjuudesta. Huomattava summa saatiin taiteilija Karl Brüllowin lahjoitettua yhden maalauksensa palkinnoksi arpajaisiin, joiden tuotto käytettiin Ševtšenkon vapauttamiseen. Rahankeräyksen jälkeen Ševtšenko vapautui 5. toukokuuta 1838.
Uran alku
Vapauduttuaan maaorjuudesta Ševtšenko opiskeli Pietarin taideakatemiassa, jossa hänen opettajanaan toimi Karl Brjullov. Ševtšenko alkoi myös elättää itseään taidemaalarina ja runoilijana. Vuonna 1840 ilmestyi Ševtšenkon ensimmäinen runokokoelma Kobzar. Vuonna 1841 julkaistiin edelleen eeppinen runo Haidamaky ja vuonna 1844 balladi Hamaliia. Vuosina 1843, 1845 ja 1846 Ševtšenko teki matkoja sukulaistensa luo Ukrainaan, jossa hän sai vaikutteita ukrainalaisilta kirjailijoilta ja muulta älymystöltä. Ševtšenko tutustui esimerkiksi Panteleimon Kulišiin, Myhailo Maksymovytšiin ja Varvara Repninaan. Ševtšenko valmistui Pietarin taideakatemiasta vuonna 1845, ja kiertäessään samana vuonna Ukrainaa hän kirjoitti runoja, piirsi paikallisia historiallisia maamerkkejä ja keräsi kansatieteellistä aineistoa.
Kyrilloksen ja Metodioksen seura
Ševtšenko sai 1846 työpaikan Kiovan yliopistosta piirustuksen opettajana. Panteleimon Kuliš, Mykola Kostomarov ja Mykola Hulak ja eräät muut perustivat Kiovassa salaisen Kyrilloksen ja Metodioksen slaavilaisen seuran. Panslavistisen ja keisarin vastaisen seuran tavoitteena oli luoda slaavilainen tasavaltainen liittovaltio, jossa Ukraina muodostaisi yhden osavaltion. Ševtšenkon omasta jäsenyydestä seurassa ei ole täyttä varmuutta, mutta hän vaikutti kuitenkin huomattavasti sen jäsenten ajatusmaailmaan. Seuran toiminta paljastui viranomaisille helmikuussa 1847, ja seura lakkautettiin. Seuran toimintaan todettiin osalliseksi kaikkiaan 12 henkilöä. Ševtšenko oli pidätetty 5. helmikuuta.
Monet seuraan sekaantuneista saivat suhteellisen lyhyitä vankila- tai karkotustuomioita. Ševtšenko sai kuitenkin erityisen ankaran tuomion. Hän joutui määräämättömäksi ajaksi palvelemaan sotamiehenä armeijassa. Tuomion ankaruuteen vaikuttivat Ševtšenkon kirjoittamat keisarin vastaiset runot. Armeijassa Ševtšenko palveli Ukrainasta karkotettuna Orenburgissa, Orskissa ja nykyisessä Fort-Şevçenkossa (tuolloinen Novopetrovskoje). Nikolai I oli antanut henkilökohtaisesti määräyksen, jonka mukaan Ševtšenko ei saanut palvelusaikana kirjoittaa, piirtää eikä maalata. Ševtšenko jatkoi kuitenkin salaa. Hän kuvasi palvelusaikaisissa maalauksissaan esimerkiksi paikallisten kazakkien elämää.
Loppuelämä
thumb|Taras Ševtšenkon muistomerkki [[Washington (DC)|Washingtonissa Yhdysvalloissa.]] Nikolai I kuoli vuonna 1855, ja Ševtšenko vapautettiin viimein sotilaspalveluksesta vuonna 1857. Hän ei saanut kuitenkaan palata Ukrainaan, vaan hän asettui ensin Nižni Novgorodiin ja sittemmin jälleen Pietariin. Ševtšenko vietti loppuelämänsä poliisin valvonnan alaisena. Hän sai vuonna 1859 luvan matkustaa vierailulle sukulaistensa luo Ukrainaan, jossa hänet kuitenkin pidätettiin ja käännytettiin takaisin Pietariin. Ševtšenko kuoli Pietarissa 10. maaliskuuta 1861. Ševtšenko haudattiin ensin Pietariin, mutta kaksi kuukautta myöhemmin ruumis siirrettiin haudattavaksi Tšernetša Horaan lähelle Kanivia nykyisessä Ukrainassa.
Tuotanto
Ševtšenkon runojen kaksi pääaihetta ovat kasakkasotiin ajoittuvat historialliset runot ja onnettomista ihmiskohtaloista kertovat runot, joista jälkimmäisissä Ševtšenko kertoo usein miesten kaltoin kohtelemista naisista. Ukrainalaiseen kansalliseen liikkeeseen vaikuttivat etenkin Ševtšenkon historialliset runot kasakoista. Kasakkarunoissa vertautuvat usein Ukrainan koettu vanha suuruuden aika ja sen Ševtšenkon aikainen alennustila. Runoissa kasakat kapinoivat heitä sortavaa Puolaa vastaan mutta vaipuvat taas alennustilaan talonpoikia kaltoin kohtelevan ja Venäjälle alistuvan kasakkaylimystön takia. Runoihin liittyy usein myös ennustuksia tulevasta vapaudesta, minkä Ukrainassa on usein tulkittu kehotukseksi tavoitella itsenäistä Ukrainaa. Runoissa ei kuitenkaan kokonaisuutena esiinny selkeää poliittista ohjelmaa. Kaikki valtiovalta on kasakoiden autonomiaa myöten kuvattu niissä kielteisesti.
Ševtšenko pyrki runoja kirjoittaessaan tietoisesti kehittämään ukrainasta kirjakieltä. Vaikutteita runojensa kieleen Ševtšenko sai ukrainan kaakkois-, lounais- ja pohjoismurteista sekä kirkkoslaavista. Vaikutteita tuli myös aiemmin ukrainaksi kirjoittaneiden kirjailijoiden käyttämästä kielestä. Ševtšenko oli itse kaksikielinen, ja hän puhui ukrainan ohella venäjää. Osan tuotannostaan hän kirjoitti venäjäksi. Ševtšenko saavutti runoillaan menestystä elinaikanaan, mutta osa hänen runoistaan oli poliittisesti niin arkaluontoista, että niitä julkaistiin vasta 1900-luvulla.
Merkitys
Kiovan yliopisto, jossa Ševtšenko työskenteli, on nykyään nimetty Ševtšenkon mukaan.
Ken McGregor
Ken McGregor (2. kesäkuuta 1929 – 1. joulukuuta 2007) oli australialainen tennispelaaja. Hän voitti vuonna 1952 miesten kaksinpelin Australian avoimessa tennisturnauksessa.
FS Bourrasque (1925)
Bourrasque oli Ranskan laivaston 1925 vesille laskettu Bourrasque-luokan hävittäjä, joka palveli toisessa maailmansodassa.
Ken McGregor
McGregor teki vuonna 1951 nelinpelissä Grand Slamin pelikaverinsa Frank Sedgmanin kanssa. Hän kuului Davis Cup -joukkueisiin vuosina 1950–1952.
FS Bourrasque (1925)
Valmistus
Alus tilattiin Atelier et Chantiers de Francelta Dunkerquesta, missä köli laskettiin 12. marraskuuta 1923. Alus laskettiin vesille 5. elokuuta 1925 ja liitettiin laivastoon 23. syyskuuta 1926.
Ken McGregor
Vuonna 1999 International Tennis Hall of Fameen kelpuutettu McGregor oli 78-vuotias kuollessaan mahasyöpään 1. joulukuuta 2007.
FS Bourrasque (1925)
Palvelus
Toisen maailmansodan alkaessa alus palveli Brestiin sijoitetussa Ranskan laivaston 4. hävittäjäviirikössä, jonka muut alukset olivat Ouragan ja Orage.
Alus tuhoutui osuttuaan 30. toukokuuta 1940 miinaan Nieuportin edustalla operaatio Dynamon kolmantena päivänä ja jouduttuaan sen jälkeen ilmahyökkäykseen.
Dragons de Rouen
Normandialainen joukkue on voittanut useasti maansa mestaruuden ja on yksi parhaiten menestyneitä ranskalaisjoukkueita.
Rouenin joukkueessa on pelannut useita suomalaisia, tunnetuimpana Petri Ylönen, Ranskan maajoukkueessakin pelannut maalivahti. Ylönen torjui Rouenille viisi mestaruutta.
Joukkueen maskottina on seuran nimen mukaisesti lohikäärme.
Joukkueenjohto
Lähde: EliteProspects
Luettelo pikkuplaneetoista: 178001–179000
Tämä on luettelo Aurinkokunnan numeroiduista pikkuplaneetoista numerojärjestyksessä alkaen 178001:stä ja päättyen 179000:een. Kokonaisen luettelon löytää katsomalla Luettelo pikkuplaneetoista.
Matti Heikkilä (pääjohtaja)
Matti Heikkilä (24. tammikuuta 1947 – 20. heinäkuuta 2008 ) oli Stakesin pääjohtaja. Koulutukseltaan hän oli valtiotieteen tohtori. Hänellä oli sosiaalipolitiikan dosentuuri Turun yliopistossa. Heikkilän oli tarkoitus toimia viimeisenä Stakesin johtajana, toukokuusta 2008 vuoden loppuun asti. Ennen pääjohtajaksi siirtymistään Heikkilä työskenteli Stakesissa myös tutkimusprofessorina ja tutkimustoiminnasta vastaavana ylijohtajana. Heikkilä oli Suomen Akatemian kulttuurin ja yhteiskunnan tutkimuksen toimikunnassa.
Garth Snow
Garth Snow (s. 28. heinäkuuta 1969, Wrentham, Massachusetts) on yhdysvaltalainen entinen jääkiekkomaalivahti. Hän toimii tällä hetkellä NHL-seura New York Islandersin toimitusjohtajana.
Vuonna 1987 Quebec Nordiquesin toimesta NHL:ään varattu (numerolla 114 kierroksella kuusi) Snow pelasi ammattilaisuraansa edeltävinä vuosina Mainen yliopiston kiekkojoukkueen maalilla. Hän oli voittamassa Mainen joukkueessa kolmea Hockey Eastin mestaruutta, joista kahta ykkösvahtina, ja vuonna 1993 hän oli johdattamassa Mainea NCAA:n mestaruuteen joukkuetovereinaan muun muassa Paul Kariya ja Ferraron veljekset Chris ja Peter. Hänet nimettiin kahdesti, vuosina 1992 ja 1993, Hockey Eastin toiseen tähdistökenttään ja vuonna 1993 hänet nimettiin NCAA:n mestaruusturnauksen tähdistöön.
Snow'n ensimmäinen ammattilaiskausi kului osaksi Nordiquesin farmiseurassa Cornwall Acesissa AHL:ssä, osaksi Nordiquesin riveissä NHL:ssä ja osaksi Yhdysvaltain jääkiekkomaajoukkueessa. Hän pääsi pelaamaan kaudella 1993–94 viidessä NHL:n runkosarjaottelussa torjuen kiekkoja prosentilla 87,4. Seuraavan kauden hän pelasi pääasiassa Acesin riveissä AHL:ssä, NHL-otteluja hänelle kertyi runkosarjassa vain kaksi ja pudotuspeleissä yksi. Pysyvästi NHL:ään Snow nousi kaudella 1995–96 Philadelphia Flyersin riveissä; ennen kauden alkua Colorado Avalanche (Nordiques siirtyi Denveriin edellisen kauden päätyttyä) oli kaupannut hänen pelaajaoikeutensa Flyersille vaihdossa kahteen varausvuoroon. Hän pelasi Flyersissa vajaan kolmen kauden aikana yhteensä 90 runkosarjaottelua ja 13 pudotuspeliottelua. Hän toimi pääasiassa seuran kakkosvahtina Ron Hextallin takana, mutta kevään 1997 pudotuspeleissä hän sai enemmän vastuuta ja oli osaltaan johdattamassa Flyersia Stanley Cupin loppuotteluihin, joissa Detroit Red Wings oli kuitenkin vahvempi suoraan voitoin 4–0; Snow pelasi vuoden 1997 pudotuspeleissä Flyersin maalilla 12:ssa ottelussa ja Hextall kahdeksassa. Flyers-vuosiensa parhaan torjuntaprosentin hän saavutti kaudella 1996–97, jolla hän pelasi 35 runkosarjaottelua torjuntaprosentilla 90,3.