cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Griselinia
Luokittelu
Aiemmin Griselinia-sukua on pidetty kanukkakasvien (Cornaceae) sukulaisena. Nykyisten tutkimusmenetelmien johdosta se liitetään Apiales-lahkossa osaksi ryhmää, johon kuuluvat myös kielopuukasvit (Pittosporaceae), araliakasvit (Araliaceae), heimo Myodocarpaceae ja sarjakukkaiskasvit (Apiaceae). Tämän ryhmän ominaisuuksia ovat petroseleenihapon esiintyminen, tanniinien puuttuminen, erittävien karvojen harvinaisuus, tietynlainen lehden silmuasento (vernaatio) ja siemenaiheen sisäisen päällysketon (endoteelin) olemassaolo.
Lajit
Griselinia-suvussa on kuusi tai seitsemän lajia:
Luettelo 1960-luvun neuvostoelokuvista
Luettelo 1960-luvun neuvostoelokuvista on luettelo vuosina 1960–1969 ensi-iltansa saaneista Neuvostoliitossa tuotetuista pitkistä elokuvista. Luettelo on hyvin epätäydellinen, sillä Internet Movie Databasen mukaan Neuvostoliitossa julkaistiin vuosina 1960–1969 runsaat tuhat pitkää teatterielokuvaa. Luettelossa on kuitenkin valtaosa Suomessa suomeksi tekstitettyinä tai dubattuina esitetyistä elokuvista. Mukana on myös dokumenttielokuvia.
Närpiäiset
Joltakulta ja Jassoo
Joltakulta ja Jassoo ovat sarjan päähenkilöt. Sarjan ensimmäisessä jaksossa Keltainen viiva he löytävät hylätyn sienitalon täsmälleen samanaikaisesti. Kumpikin väittää löytäneensä talon ensin. He ratkaisevat riidan panemalla talon puoliksi maalaamalla keskelle taloa keltaisen viivan. "Se joka ylittää viivan, se joutuu lähtemään", Joltakulta toteaa. Joltakulta ja Jassoo asuvat Summanmutikassa lähellä Onnimannia.
Luettelo 1960-luvun neuvostoelokuvista
Suomessa esitettiin 1950-luvulta 1980-luvulle neuvostoliittolaisia elokuvia sekä televisiossa, elokuvateattereissa että elokuvakerhoissa ehkä enemmän kuin missään muussa länsimaassa. Teatterielokuvien pääasiallinen maahantuoja oli Kosmos-Filmi Oy, joka oli maailman ainoa neuvostoliittolaisten suoraan hallitsema elokuvien levitysyhtiö Neuvostoliiton ulkopuolella.
Närpiäiset
Joltakulta ja Jassoo
Joltakulta esitetään yleisesti ottaen vakavaluonteisena hahmona, joka siivoaa aamusta iltaan, toisin kuin Jassoo, joka rakastaa erityisesti sotkemista. Jassoolla on leikkisä luonne, ja hän heittäytyykin helposti mukaan kaikenlaisiin leikkeihin ja juhliin.
Joltakullalla on sinivihreä asu, jossa vaaleansiniset hihat ja housunlahkeet. Lisäksi hänen päässään on sinivihreitä rusetteja. Jassoon puku on kauttaaltaan vaaleanpunainen, paitaan on ommeltu kuvia ja paikkoja. Jassoon päässä on suuri vaaleanpunainen "tötterö".
Hellanlettas
Hellanlettas on Jassoon ja Joltakullan hyvä ystävä ja naapuri. Hänen intohimonsa on hyvä ruoka. Hän rakastaa kaikenlaisia tuoksuja. Hellanlettaksen luonne on lempeä ja rauhallinen. Hänen asunsa on pääasiassa keltainen. Hänen päähineensä muistuttaa lähinnä kokinhattua.
Leppäkeihäs
Leppäkeihäs on Summanmutikan posteljooni. Hän on yksi Joltakullan ja Jassoon parhaista ystävistä. Leppäkeihään asu on keltainen. Hän on hyvin kekseliäs. Leppäkeihäs esiintyi ensimmäisen kerran jaksossa Kutsukirje, jossa hän toi kutsun juhliin Joltakullalle ja Jassoolle.
Noh-Noh
Noh-Noh esiintyy muutamassa jaksossa. Hän on Hellanlettaksen tavoin rauhallinen ja lempeä. Hänen asunsa on pääasiassa liila, sekä violetti. Hänet esitettiin ensimmäisen kerran Torvia-jaksossa, jossa Joltakulta opetteli soittamaan käyrätorvea hänen opeillaan.
Tutu ja Justjoo
Tutu ja Justjoo ovat Joltakullan ja Jassoon tädit. Heidät esitettiin ensimmäisen kerran jaksossa Tädit. Tutu on luonteeltaan vakava eikä voi sietää sotkua. Hän siivoaa aamusta iltaan ihan niin kuin Joltakultakin. Tutu-tädin asu on tummansininen. Jaksossa Torvia Joltakullalla kerrottiin olevan toinenkin täti, Jep Jep, mutta häntä ei ole koskaan näytetty ohjelmassa.
Justjoo-täti on leikkimielinen ja hänen suosikkipuuhansa on ruoanlaitto. Justjoo ei koskaan siivoa. Hänen asunsa on tummanpunainen.
Kytö
Kytö voi tarkoittaa seuraavia:
Luonnonsatama
thumb|Satelliittikuva [[laguunin muodostamasta luonnonsatamasta Pearl Harborissa, joka on Yhdysvaltain Tyynenmeren laivaston päätukikohta.]] Luonnonsatama on maanmuodostuma, joka suojaa laivan tai veneen ankkurointiin sopivan vesistöalueen osan esimerkiksi myrskyltä, voimakkaalta aallokolta tai kovan tuulen vaikutukselta. Termiä käytetään myös pienveneiden yölliseen rantautumiseen soveltuvista suojaisista rakentamattomista satamista. Luonnonsatamilla on ollut pitkään strateginen merkitys laivaston tukikohtina sekä taloudellinen merkitys kaupankäynnille, kalastukselle ja matkailulle.
Luonnonsatamia on kuusi eri tyyppiä:
Luonnonsatamissa esiintyy erilaisia variaatioita ja yhteismuodostelmia näistä päätyypeistä.
Suurille aluksille ja runsaalle meriliikenteelle soveltuvat luonnonsatamat eivät ole kovin yleisiä, ja sen vuoksi ne ovatkin näiden ominaisuuksiensa vuoksi tunnettuja. Osa maailman suurkaupungeista ja keskuksista on syntynyt juuri suurten ja hyvien luonnonsatamien ympärille. Esimerkkejä näistä ovat muun muassa New Yorkin satama Yhdysvalloissa, Sydneyn satama Australiassa ja Kingstonin satama Jamaikalla. Port Moresbyn satama Papua-Uudessa-Guineassa on esimerkki suuren riutan muodostamasta luonnonsatamasta. Laguunin muodostama Pearl Harborin satama Havaijilla toimii Yhdysvaltain laivaston tukikohtana.
Historiassa ihmisten rakentamien satamien puuttuessa luonnonsatamilla oli erittäin suuri merkitys varhaisille merenkävijäkulttuureille. Helleenisen ajan kreikkalaisille mm. Chiosin kaakkoisrannalla sijaitseva kahden kukkulan suojaama Embobrio ja Toronin alueella sijainnut "Tyyni satama". Parhaiten tunnettuja luonnonsatamia Kreikassa ovat Pireuksen satamat Zea ja Mounykhion, jotka ovat muodostuneet niiden edustalla sijaitsevan Akte-saariston sekä Mounykhion-mäen kalkkikiven eroosiosta, sekä saariston ja mäen välisellä alueella olevista kivimassoista. Istanbulissa sijaitseva lahti Kultainen sarvi on toiminut aikanaan tukikohtana ja suojasatamana sekä Rooman että Bysantin ja edelleen Osmanien valtakunnan ja lopulta Turkin laivastolle ja kauppalaivastolle. thumb|left|360px|Panoramakuva Su'ao-lahden satamasta Taiwanissa. Luonnonsataman tarjoamaa suojaa on paranneltu lisäämällä [[Aallonmurtaja|aallonmurtajia.]]
Trimelliittihappo
Trimelliittihappo (C9H6O6) on aromaattisiin trikarboksyylihappoihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää polymeeriteollisuudessa muun muassa hartsien valmistamiseen ja lisäksi siitä valmistetaan muovinpehmentimiä.
Ominaisuudet
Huoneenlämpötilassa trimellittihappo on väritöntä kiteistä ainetta. Yhdiste liukenee hieman veteen ja hyvin muun muassa etanoliin. Bentseeniin aine ei liukene. Trimelliittihappo on heikko triproottinen happo eli rakenteessa on kolme karboksyyliryhmää. jotka voivat luovuttaa protonin. Ryhmien pKa-arvot ovat pKa1 2,5, pKa2 3,8 ja pKa3 5,2. Kuumennettaessa trimelliittihappoa sulamispisteeseensä muodostuu sen anhydridiä trimelliittihappoanhydridiä
Valmistus ja käyttö
Trimelliittihappoa valmistetaan hapettamalla pseudokumeenia typpihapolla. Hapettimena voidaan käyttää myös ilman happea, jolloin katalyyttinä reaktiossa toimii koboltin, mangaanin ja bromin seos. Trimelliittihappoa käytetään valmistettaessa muovienpehmentiminä käytettyjä estereitä, hartseja, väriaineita, musteita ja liimoja. Myös trimelliittihappoanhydridiä käytetään näihin vastaaviin tarkoituksiin.
AGIL
AGIL on amerikkalaisen sosiologi Talcott Parsonsin kehittämä kuvaus tietyistä sosiaalisista vaatimuksista, joita yhteiskunta tarvitsee pystyäkseen ylläpitämään vakauteen perustuvaa sosiaalista elämää. Teoria oli erityisen suosittu sosiologiassa 1950–1970-luvuilla. Parsonsin AGIL-mallia on arvosteltu staattiseksi, kulttuurisidonnaiseksi ja epähistorialliseksi. Sen on katsottu edustavan länsimaista, erityisesti amerikkalaista keskiluokkaista yhteiskuntaihannetta. AGIL kuuluu funktionalistiseen näkökulmaan sosiologiassa.
Parsonsin teorian mukaan kaikilla sosiaalisilla järjestelmillä on omia tarpeitaan eli funktionaalisia välttämättömyyksiä, jotka on kyettävä tyydyttämään tasapainon säilymisen vuoksi. Toisistaan riippumattomia funktionaalisia välttämättömyyksiä Parsons luettelee neljä, joista käytetään kirjainyhdistelmää A.G.I.L:
Nämä neljä institutionalisoitunutta säilymistehtävää ovat intuitiivisia. Esimerkiksi metsästäjä-keräilijöiden heimoyhteisön täytyy hankkia ruokansa ulkopuolisesta maailmasta selviytyäkseen. Heillä on tietyt päämäärät ja päätöksentekojärjestelmä, jota tarvitaan tekemään yhteisöä koskevia päätöksiä, jotta heimo voi esim. siirtyä paremmille metsästysmaille. Heillä täytyy myös olla voimakkaita yhteistä arvo- ja symbolimaailmaa ylläpitäviä laitoksia, kuten uskonto. Viimeiseksi tarvitaan myös jonkinlaista koulutusjärjestelmää, jotta elämiseen ja yhteisön ylläpitämiseen tarvittavat taidot siirtyvät seuraaville sukupolville. Kun heimo pystyy säilyttämään nämä neljä välttämättömyyttä, se pystyy myös varmistamaan olemassaolonsa ja sen jatkuvuuden.
Resurssien tuottaminen ja jatkuvuuden ylläpitäminen ovat pitkäjännitteistä huolehtimista. Sen sijaan heimo voi joutua reagoimaan nopeasti muuttuviin ulkoisiin tekijöihin ja samalla huolehdittava sisäisestä integraatiostaan.
Season High
Season High on ruotsalaisen elektronisen musiikin yhtyeen Little Dragonin viides studioalbumi. Albumi julkaistiin Because Music -levy-yhtiöllä 14. huhtikuuta 2017. Se sijoittui muun muassa Billboard 200 -musiikkilistan sijalle 173. ja Billboardin Top Dance/Electronic Albums -musiikkilistan sijalle 5.
Turner Hills
Turner Hills on kukkularyhmä Etelämantereella Astron jäätikön ja Nimrodin jäätikön välissä Millerin vuorien luoteisessa osassa. Sen kartoitti Yhdysvaltain geologian tutkimuskeskus vuosina 1960–1962 tellurometrin tutkimuksilla ja Yhdysvaltain laivaston ottamilla ilmakuvilla.
Antarktisia nimiä käsittelevä neuvottelukunta Advisory Committee on Antarctic Names nimesi kukkulat Kansallisen tiedesäätiön jäsenen, geologi Mortimer D. Turnerin mukaan. Vuosina 1959–1960 McMurdon salmen lähellä olevia kuivia laaksoja tutkinut ja lukuisilla myöhemmillä kausilla United States Antarctic Research Programin edustajana toiminut Turner kuoli vuonna 2004.
Työläisaktivismi
Työläisaktivismiksi kutsutaan suomalaisen työväenliikkeen 1900-luvun alussa harjoittamaa vastarintaa, joka oli suunnattu Venäjän hallinnon Suomen suuriruhtinaskuntaan kohdistamia venäläistämistoimia vastaan. Se oli osa sortokausien aktivismia, jota työväenliikkeen ohella harjoittivat myös perustuslailliset aktivistit. Molempien toiminta käsitti passiivisen vastarinnan lisäksi suoraa toimintaa, kuten erilaisia ryöstöjä, terroritekoja ja väkivaltaisuuksia, jotka kohdistuivat venäläisiin viranomaisiin ja sotilashenkilöihin sekä heidän kanssaan yhteistyötä tehneisiin suomalaisiin.
Lyhytaikaiseksi jäänyt työläisaktivismi käynnistyi keväällä 1904, kun Helsingissä perustettiin maanalainen työläisaktivistien järjestö. Työläisaktivistit tekivät yhteistyötä porvarillisten aktivistien kanssa aina syksyn 1905 suurlakkoon saakka, jonka myötä työväenliikkeen ja perustuslaillisten välit katkesivat. Ennen suurlakkoa tapahtuneet terroriteot olivat lähes kaikki työläisaktivistien tekemiä ja porvarillisten aktivistien rahoittamia. Varsinainen työläisaktivismi tuli päätökseensä syksyn 1906 jälkeen, jolloin punakaartit lakkautettiin Viaporin kapinan seurauksena ja työväenliike keskittyi kevään 1907 eduskuntavaaleihin.
Työläisaktivistit toimivat pääosin sosialidemokraattisten työväenyhdistysten piirissä, mutta kuitenkin selkeästi erillään puoluejohdosta, joka ei missään vaiheessa osallistunut tai edes hyväksynyt aktivismia. He saivat vaikutteita myös anarkismista, kun toimittaja Kaapo Murros suomensi venäläisen anarkistifilosofi Pjotr Kropotkinin tunnetuimman teoksen Taistelu leivästä. Työläisaktivistien liikettä on luonnehdittu jopa kokonaan anarkistiseksi. Porvarillisten aktivistien tavoin työläisaktivistit olivat yhteistoiminnassa myös tsaarinvaltaa vastustaneiden venäläisten liberaalien ja sosialistivallankumouksellisten kanssa.
Passiivinen vastarinta
thumb|Työläisaktivistijärjestön perustaja [[Matti Turkia.]] Osa työväenliikkeen ensimmäisen polven vaikuttajista oli tehnyt yhteistyötä perustuslaillisten aktivistien muodostaman kagaalin kanssa jo ensimmäisen sortokauden (1899–1905) alkuvuosina. Heistä merkittävimpiä olivat N. R. af Ursin, Yrjö Mäkelin, Reino Drockila, Taavi Tainio, J. K. Kari, Kössi Ahmala ja Heikki Törmä sekä ruotsinkielisessä työväenliikkeessä vaikuttaneet Filemon Tiderman, Mårten Holmberg ja K. H. Wiik. Varsinaisen työläisaktivismin aikana he tulivat tunnetuiksi väkivaltaisen toiminnan arvostelijoina ja vastustajina, lukuun ottamatta ruotsinkielisiä, jotka vuoden 1905 aikana siirtyivät kannattamaan aktivistien toimintaa.
Passiivista vastarintaa, kuten kutsuntalakkoja organisoineet työväenliikkeen edustajat alkoivat radikalisoitumaan vasta Suomen Aktiivisen Vastustuspuolueen perustajan Konni Zilliacuksen kanssa tekemänsä yhteistyön johdosta. Hän tutustutti työläisaktivistit myös Venäjän sosialistivallankumouksellisiin, joiden kanssa porvarilliset aktivistit olivat jo pitkään tehneet yhteistyötä. Vaikka Suomen perustuslaillisilla ja Venäjän bolševikeilla oli täysin erilaiset poliittiset näkemykset, heitä yhdisti pyrkimys tsaarinvallan syrjäyttämiseen. Sosialidemokraattinen puolue ja sen edeltäjä Suomen Työväenpuolue sen sijaan pysytteli virallisesti erossa sekä passiivisesta että aktiivisesta vastarinnasta. Se ei halunnut riskeerata saavuttamaansa yhteiskunnallista asemaa, kuten omia työväenjärjestöjään ja lehdistöään, vaan keskittyi koko ensimmäisen sortokauden ajan äänioikeuskysymykseen.
Aktivistiryhmät muodostuvat
Kagaalin johtama työläisaktivistien toiminta alkoi itsenäistyä vuoden 1903 lopussa ja työläisaktivistien oma järjestö perustettiin lopulta Helsingin työväentalolla huhtikuussa 1904. Kokouksen koollekutsujana ja koko hankkeen alullepanijana oli toimittaja Matti Turkia. Tilaisuudessa olivat läsnä myös muun muassa Otto Tiuppa ja Edvard Valpas, joka kuitenkin vetäytyi nopeasti syrjään aktivistiliikkeen toiminnasta. Organisaatio perustettiin SDP:n puoluehallinnon luvalla, koska puolueessa pidettiin mahdollisena, että viranomaiset kieltäisivät työväenliikkeen toiminnan kokonaan. Turkian johdolla muodostettiin eri puolille maata viisi- tai kymmenenhenkisiä ryhmiä, joiden jäsenet taas perustivat omia ryhmiään. Näin ollen osa niistä jäi kokonaan puoluejohdolle tuntemattomiksi ja sen kontrollin ulkopuolelle.
Vuoden 1905 alussa ryhmissä väitettiin olevan yhteensä 6 000 jäsentä, joista puolet oli pääkaupungissa. Muita keskuksia olivat Viipuri, Tampere ja Kuopio sekä Vuoksen- ja Kymenlaakso. Aktivistiryhmiä oli kaikkiaan ainakin 50. Turkian ohella liikkeen ensimmäisiä johtohahmoja olivat oululainen räätäli Jaakko Kemppainen, hämeenlinnalainen suutari J. H. Saaristo, tamperelainen suutari Emil Saarinen ja Ensossa vaikuttanut sukeltaja Heikki Jalonen. Myöhemmin tunnetuista työväenliikkeen vaikuttajista aktivistien toiminnassa olivat mukana muun muassa Leo Laukki ja August Rissanen. Aseistuksensa järjestö hankki perustuslaillisilta aktivisteilta, joiden suuntaan yhdysmiehinä toimivat Timo Helenius ja Yrjö Mäkelin. Tarkoituksena oli aseellinen varustautuminen viranomaisten mahdollisia toimenpiteitä varten, mutta myös luoda yhteyksiä Venäjän vallankumouksellisiin ja avustaa heitä kaikin tavoin tsaarinvallan kukistamisessa.
Suurlakko 1905
thumb|250px|Suurlakon aikainen väenkokous [[Porissa.]] Keväällä 1905 suomalaiset aktivistit aloittivat aseellisen kapinan valmistelun yhdessä venäjän vallankumouksellisten kanssa. Tarkoituksena oli lamauttaa Suomen suuriruhtinaskunnan ylin hallinto samaan aikaan, kun venäläiset aloittavan oman kapinansa Pietarissa. Strategian mukaan Suomi oli tarkoitus olla yksi vallankumouksen keskuspaikoista. Toukokuussa kagaali alkoi kuukausittain maksamaan suuria rahasummia Helsingin työväenyhdistyksen puheenjohtajalle Emil Perttilälle, joka oli myös työläisaktivistien johtomiehistä. Rahat oli tarkoitettu virkamiehiä ja sotaväkeä vastaan suunnattujen mielenosoitusten järjestämiseen. Suurimmat kansallishenkiset ja jyrkän venäläisvastaiset mielenosoitukset nähtiin heinä–elokuussa.
Kun kapinan käynnistäjäksi tarkoitettu yleislakko viimein alkoi Venäjällä lokakuussa 1905, se ei sujunutkaan vallankumouksellisten suunnitelmien mukaan. Lisäksi Konni Zilliacus oli siirtynyt syrjään ja aktivisteja johti nyt Saksasta käsin Henry Biaudet. Tämän vuoksi venäläiset eivät saaneet yhteyttä suomalaisiin aktivisteihin, mutta suurlakko syntyi kuitenkin heidän oma-aloitteisella toiminnallaan. Se alkoi Suomessa viikonloppuna 28.–29. lokakuuta, kun työläisaktivistit onnistuivat taivuttelemaan Viipurin ratajakson työläiset lakkoon. Samaan aikaan työläisaktivistit organisoivat paikallisia lakkoja kaikissa Suomen merkittävimmissä kaupungeissa ja ryhtyivät muodostamaan lakkokomiteoita ja yleisen järjestyksen ylläpitämistä varten tarkoitettuja kansalliskaarteja yhdessä perustuslaillisten kanssa. Lakon aikana työläisaktivistit organisoivat muun työväenliikkeen ohella suuria eri puolilla maata järjestettyjä kansankokouksia.
Vaikka lakko alkoi työväenliikkeen ja porvariston yhteistyönä, osapuolet ajautuivat nopeasti erilleen. Työväenliike antoi niin sanotun punaisen julistuksen, jonka toteuttaminen olisi merkinnyt muun muassa senaatin erottamista. Perustuslailliset taas kävivät kenraalikuvernööri Ivan Obolenskiin kanssa omia neuvottelujaan eivätkä kelpuuttaneet työväestön edustajia mukaan. Erimielisyyksien johdosta yhteisesti perustetut kansalliskaartit jakaantuivat lakon loppuvaiheessa työläisten punakaarteiksi ja ylioppilaiden suojeluskaartiksi, joiden välille oli lähellä syntyä jopa väkivaltaisia yhteenottoja. Suurlakon johtohahmoihin kuuluneen Yrjö Mäkelinin ajama yhteistoiminta jäi näin ollen tappiolle ja enemmistö sosialidemokraateista omaksui Edward Valppaan kannattaman vallankumouksellisen linjan.
Työläisaktivismin hiipuminen
thumb|250px|[[Viaporin kapinan aikana vangittuja punakaartilaisia Helsingissä.]] Lopullisesti työläisaktivismi tuli päätepisteeseensä elokuun 1906 Viaporin kapinan jälkeen. Sen yhteydessä nähtiin niin sanottu Hakaniemen mellakka, jossa yhdeksän ihmistä sai surmansa punakaartin ja ylioppilaiden suojeluskaartin välille puhjenneessa tulitaistelussa. Perustuslaillisten aktivistien ja työväenliikkeen välit erkaantuivat, vaikka esimerkiksi Johannes Gummerus korosti Framtid-lehteen kirjoittamassaan artikkelissa punakaartin isänmaallista luonnetta ja piti Hakaniemen mellakkaan johtaneita tapahtumia väärinkäsityksinä. Hieman myöhemmin Ola Castrén totesi samassa lehdessä yhteiskunnan kehittyvän sosialistien ennustamaan suuntaan ja katsoi, että alkavassa taistelussa aktivistit ja työväenliike olivat eri puolella kuin suurpääomaa edustavat kapitalistit. Nuorsuomalaiset ja aktivistit toivoivatkin työväenliikkeen edelleen asettuvan heidän kanssaan yhteiseen rintamaan tsaarinvaltaa vastaan. Se ei kuitenkaan toteutunut, koska sosialistien suurlakon jälkeen omaksuman luokkataisteluopin mukaan nationalismi ja työväenaate eivät sopineet yhteen. Tämän johdosta työväenliikettä alettiinkin arvostelemaan ”epäkansalliseksi”.
Hakaniemen mellakan johdosta senaatti päätti nopeasti määrätä molemmat kaartit lakkautettaviksi. SDP hajottikin punakaartit omatoimisesti Oulussa elokuun lopulla pitämässään puoluekokouksessa. Ne olivat muodostuneet ongelmalliseksi myös puolueen johdolle, koska kaartista oli tullut sen käskyvallan ulkopuolella toimiva rinnakkaisorganisaatio. Samana vuonna tehty eduskuntauudistus puolestaan muutti olennaisesti SDP:n poliittista asemaa, joten puolue päätti Oulun puoluekokouksessa väkivaltaisen vallankumouksen sijasta keskittyä parlamentaariseen vaikuttamiseen.
Muutamia punakaarteja jatkoi kuitenkin toimintaansa vielä maanalaisina ainakin Turussa ja Viipurin ympäristössä. Pohjois-Amerikkaan paennut Helsingin punakaartin johtaja Johan Kock piti niihin yhteyttä ja kaartien parissa eläteltiinkin toiveita hänen paluustaan kotimaahan. Maanalaisten kaartien toiminta kuitenkin hiipui kevään 1907 aikana, kun puoluejohto selkeästi tuomitsi ne ja työväenliikkeen mielenkiinto kohdistui vaalien jälkeiseen eduskuntatyöhön. Ainoastaan Kuopion seudulla toimi syksyn ja kesän 1907 ajan maanalainen taisteluryhmä, jolla oli ilmeisesti jonkinlaisia anarkistisia vaikutteita. Utopiasosialisti Matti Kurikka puolestaan perusti vielä vuonna 1908 Suomi-Suoja-nimisen järjestön, jonka tarkoituksena oli vastarinta Suomen suuriruhtinaskuntaan sijoitettuja venäläisiä joukkoja vastaan. Se ei kuitenkaan saavuttanut laajaa kannattajakuntaa ja lopetti toimintansa nopeasti.
Nuorsosialistien ja työläisaktivistien maanalainen organisaatio
thumb|Punakaartin johtaja [[Johan Kock.]] Työväenliikkeen pariin oli vuoden 1905 suurlakon yhteydessä tullut joukko nuoria ylioppilaita, joita kutsuttiin ”nuorsosialisteiksi”. Vanhoista työväenliikkeen veteraaneista poiketen he edustivat radikaalia aseelliseen vallankumoukseen nojautuvaa linjaa, joka kuitenkin jäi tappiolle Oulun vuoden 1906 puoluekokouksessa. Tämän johdosta osa nuorsosialisteista ja työläisaktivisteista piti Oulussa oman salaisen kokouksen, jossa he perustivat SDP:lle maanalaisesti toimivan rinnakkaisjärjestön. Aloitteen tekijänä oli insinööri Severi Alanne, muita kokoukseen osallistujia olivat muun muassa Sulo ja Väinö Wuolijoki sekä vanhat työläisaktivistit Timo Helenius ja Leo Laukki. Organisaation tarkoituksena oli valmistautua uuden suurlakon varalle, hankkia aseita tsaarinvallan kukistamista varten ja tehdä yhteistyötä Venäjän vallankumouksellisten kanssa. Saksalaisen Karl Kautskyn ja Venäjän vallankumouksellisten lisäksi nuorsosialistit saivat radikaaleja vaikutteita myös Ruotsista, erityisesti Helenius kannatti sikäläisen sosialidemokraatin Hinke Bergegrenin väkivaltaista vallankumousta painottavaa linjaa.
Järjestö kuitenkin paljastui jo kuukauden kuluttua syyskuussa, mikä puolestaan aiheutti sisäisiä riitoja muun muassa Tampereen Työväenyhdistyksessä. Viranomaiset puolestaan pääsivät organisaation jäljille vuoden 1907 alussa, kun se oli auttanut bolševikkeja painamaan Suomessa olleiden sotilaiden keskuuteen levitettyä Vestnik kazarmy -lehteä. Alanne joutui pakenemaan Pohjois-Amerikkaan, ja nuorsosialistien toiminta tyrehtyi, kun SDP:n vanhempi polvi Yrjö Mäkelinin johdolla asettui tiukasti heidän vallankumoushankkeitaan vastaan.
Itä-Suomen radikalismi
Työläisaktivistien järjestössä oli alusta alkaen vallalla luokkataistelua ja väkivaltaista toimintaa kannattava henki, joka oli vahvinta Viipurissa ja muualla Karjalan kannaksen alueella sekä Kuopiossa ja Pohjois-Savossa. Viipurilaisten kiinnostus johtui tiiviistä kanssakäymisestä venäläisten vallankumouksellisten kanssa. Erityisen aktiivisia olivat vastaperustetun Rautatieläisten Liiton Viipurin osaston jäsenet, jotka olivat jatkuvasti tekemisissä radikaalien venäläisten rautatieläisten kanssa. Kaupungissa oli jo ennen suurlakkoa nähty useita tsaarinvallan edustajia kohtaan suunnattuja väkivallantekoja, jotka jatkuivat myös lakon jälkeen.
Kuopion läänissä puolestaan keskityttiin aluksi kutsuntalakkoihin, joissa vastustettiin suomalaisten laittomana pitämää Venäjän yleistä asevelvollisuutta. Innokkaimpia agitaattoreita oli kuopiolainen kirjansitoja Pekka Mömmö, joka oli toimintansa vuoksi myös vangittuna. Kuopiolaisten työläisaktivistit ottivat vaikutteita myös anarkismista. Aatteelliseksi johtohahmoksi nousi työväenliikkeeseen suurlakon aikana mukaan tullut J. A. Mustonen, joka oli valmistunut opettajaksi Kajaanin seminaarista. Hänen mielestään yhteiskunnallisten olojen perinpohjaiseen muutokseen tähtäävä vallankumous oli ainoa tavoiteltava päämäärä ja sen saavuttamiseksi olivat kaikki keinot sallittuja. Se tarkoitti Mustosen näkemyksen mukaan myös yksityisiin ihmisiin kohdistuneita väkivallantekoja sekä vallankumoustaistelun rahoittamiseksi tehtyjä ryöstöjä. Kuopiolaisten radikaalit näkemykset tulivat kaupungissa ilmestyneen Savon Työmiehen lisäksi esille muun muassa SDP:n vuoden 1906 Oulun puoluekokouksessa ja varsinaisen työläisaktivismin laannuttua vielä Sosialidemokraattisen nuorisoliiton vuoden 1908 Vaasan kokouksessa.
Väkivallanteot
thumb|150px|[[Kalle Procopé.]] Työläisaktivistien suorittamat väkivaltaisuudet ja terroriteot sijoittuvat vuosiin 1905–1907 ja niitä tehtiin lähinnä Viipurin ja Kuopion seuduilla. Välittömästi suurlakon päättymisen jälkeen marraskuun alussa 1905 tapahtui useita räjähdysaine- ja asevarkauksia, joiden takana olivat työväenyhdistysten liepeillä toimineet maanalaiset järjestöt. Helmikuussa 1906 puolestaan joukko latvialaisia bolševikkeja ryösti suomalaisen aktivistin K. E. Primus-Nymanin avustamana Venäjän valtionpankin Helsingin konttorin, josta alkoi aina seuraavan vuoden syksyyn saakka jatkunut väkivaltaisuuksien sarja.
Tunnetuin työläisaktivistien tekemä murha nähtiin jo ennen suurlakkoa heinäkuussa 1905, jolloin viipurilainen maalari Kalle Procopé ampui santarmiupseeri Vladimir Kramarenkon. Murhan on väitetty tapahtuneen paikallisen aktivistiryhmän toimeksiannosta, mutta kuulusteluissa Procopé kuitenkin väitti toimineensa yksin ja hetken mielijohteesta. Hieman aikaisemmin maaliskuussa oli kauppa-apulainen Matti Reinikka yrittänyt ampua Viipurin läänin kuvernöörin Nikolai Mjasojedovin. Hän oli myös jo vuotta aikaisemmin ollut pidätettynä osallisuudesta Helsingissä tapahtuneeseen prokuraattori Eliel Soisalon-Soinisen murhaan, jonka teki perustuslaillinen aktivisti Lennart Hohenthal.
Suurlakon päättymisen jälkeen Viipurissa toimi ainakin kaksi maanalaista taistelujärjestöä, jotka olivat osallisena helmikuussa 1907 tapahtuneeseen rautatiekasööri K. P. Hahlin ryöstömurhaan. Syyllisinä pidettiin Rautatieläisten Liiton ja Viipurin työväenyhdistysten jäseniä, mutta rautatieläiset antoivat kuitenkin lausunnon, jossa tekoa paheksuttiin. Muualla Viipurin työväenliikkeessä sillä oli kannatusta, esimerkiksi kaupungissa ilmestynyt sosialidemokraattinen sanomalehti Työ moitti rautatieläisten julkilausumaa. Suurlakon jälkeisiä väkivallantekoja oli Viipurin lisäksi muun muassa Äyräpään Pölläkkälässä, jossa paikallisen työväenyhdistyksen ja punakaartin jäsenet murhasivat sahanomistaja Fredrik Oscar Geffertin tämän irtisanottua 400 työläistä. Alueella toimi myös vastaaviin veritekoihin syyllistynyt Karjalan kansan mahti -niminen järjestö, joka kuitenkin oli pääosin porvarillinen. Kummatkin tahot saivat vaikutteita Karjalan kannaksella piileskelleiltä venäläisiltä vallankumouksellisilta ja lisäksi maanalaisessa toiminnassa oli mukana Pietarin Suomalaisen Työväenyhdistyksen jäseniä.
Kuopion työläisaktivistien väkivallanteot tapahtuivat vasta kesällä ja syksyllä 1907, kun muualla maassa aseellinen toiminta oli loppunut jo viimeistään samana keväänä. Eniten kohua herättivät elo- ja lokakuussa tehdyt Saastamoisen rullatehtaan palkkarahojen ja Karhonsaaren sahan kassanhoitajan ryöstöt, joiden seurauksena Kuopion työläisaktivistien johtohahmoihin kuulunut J. A. Mustonen joutui pakenemaan Pohjois-Amerikkaan. Väkivaltaisuuksiin olivat kytköksissä myös ainakin Vilho Boman ja Antti Partanen. Karjalaisten aktivistien tavoin Pohjois-Savossakin saatiin vaikutteita venäläisiltä vallankumouksellisilta, lisäksi Kuopiossa oli radikaalin yhteiskunnallisen ajattelun perinteitä jo Minna Canthin ajoista lähtien. Kuopiolaisten radikaali linja nousi esille vielä sosialidemokraattisen nuorisoliiton vuoden 1908 kokouksessa, jossa Jukka Rahja ja Matti Väisänen kannattivat Venäjän vallankumouksellisten kaltaista terroritoimintaa.
Salanimellä Ere Kolu myöhemmin tunnettu anarkisti Kustaa Liukonen puolestaan ampui keväällä 1907 Kouvolan rautatieasemalla tsaarin salaisen poliisin ohranan kätyriksi epäillyn Nikolai Vestnikovin. Kolu oli aikaisemmin ollut mukana myös pankkiryöstöissä ja asevarkauksissa sekä toiminut Viaporin kapinan aikana Johan Kockin henkivartiokaartissa.
Yhteistyö bolševikkien kanssa
Suomalaiset sosialidemokraatit tekivät jo vuosisadan vaihteesta lähtien jonkin verran yhteistyötä Venäjän sosialistivallankumouksellisten kanssa, mutta eivät kuitenkaan samassa mittakaavassa kuin perustuslailliset. Bolševikkeja avustettiin vuosina 1901–1902 lähinnä kirjallisuuden ja muiden painotuotteiden salakuljetuksessa ja painamisessa. Suomalaisina yhdysmiehinä olivat muun muassa virkaerossa ollut upseeri Johan Kock, toimittaja A. B. Mäkelä ja ruotsalaissyntyinen metallimies Axel Weüdel. Venäläisten puolelta toimintaa organisoivat muun muassa Nikolai Burenin ja Vladimir Smirnoff.
Suurlakon jälkeen bolševikkeja ryhtyivät avustamaan nuorsosialistit, jotka tarjosivat poliittisille pakolaisille piilopaikkoja ja auttoivat heitä matkustamaan Suomen kautta ulkomaille. Bolševikit puolestaan neuvoivat suomalaisia aktivisteja räjähdysaineiden käytössä sekä erilaisten pommien valmistamisessa.
Gaon piiri
thumb|200px|Gaon piiri Malin kartalla. Gaon piiri on hallintoalue Malin Gaon alueella. Sen pinta-ala on 31 288 neliökilometriä. Asukkaita on 239 900 henkeä (vuonna 2009).
Old Friends
Old Friends on kolmen levyn kokooma Simon & Garfunkelin tuotannosta vuodelta 1997. Siinä on myös paljon duon ensimmäisiä kappaleita ajalta, jolloin heidät vielä tunnettiin nimellä Tom & Jerry.
Gaon piiri
Gaon piiri rajoittuu pohjoisessa Gaon alueen Bouremin piiriin ja Kidalin alueeseen, idässä Ménakan ja etelässä Ansongon piireihin sekä lännessä Timbuktun alueeseen. Se käsittää Tilemsin ja Gourman tasangot, joiden keskellä virtaa Nigerjoki. Ilmasto on erittäin kuiva ja kuuma. Seutu kuuluu Sahelin vyöhykkeeseen.
Piiriin kuuluu Gaon kaupunki ja kuusi maalaiskuntaa: Anchawadi, Gabero, Gounzoureye, N’Tillit, Soni Ali Ber ja Tilemsi. Asukkaat ovat etupäässä songhaita, tuaregeja ja arabeja. Lisäksi on muualta maasta siirtyneitä bambaroita ja dogoneja. Gao on myös yksi Länsi-Afrikasta Eurooppaan pyrkivien siirtolaisten pysähdyspaikoista.
Gaossa on kansainvälinen lentokenttä sekä maantieyhteys Bamakoon, Bouremiin ja Nigerin rajalle. Nigerillä jokiliikennettä. Seudun pääelinkeinot ovat maanviljely sekä laiduntamiseen ja paimentolaisuuteen perustuva karjanhoito. Tärkeimmät viljelyskasvit ovat riisi, durra ja hirssi. Kotieläimiä ovat vuohet, lampaat, naudat, aasit ja kamelit. Lisäksi harjoitetaan kalastusta, kaupankäyntiä sekä käsityö- ja palveluammatteja. Gaon kaupunki on Malin tärkeimpiä matkailukohteita.
Old Friends
Kappaleet
CD1
Vladimir Popovkin
Vladimir Aleksandrovitš Popovkin (, 25. syyskuuta 1957 Dušanbe, Tadžikistanin sosialistinen neuvostotasavalta – 18. kesäkuuta 2014 Israel ) oli Venäjän avaruusjärjestön pääjohtaja ja Venäjän ensimmäinen apulaispuolustusministeri. Hän siirtyi eläkkeelle aktiivipalvelusta (1975–2009) Venäjän avaruusjoukoista kenraalin arvoisena.
Old Friends
Kappaleet
CD2
Vladimir Popovkin
Vladimir Popovkin syntyi Neuvostoliitossa vuonna 1957 ja astui asepalvelukseen vuonna 1975. Hän valmistui Leningradin sotilaallisen avaruustoiminnan akatemiasta vuonna 1979. Hän toimi Baikonurin kosmodromilla eri tehtävissä.
Old Friends
Kappaleet
CD3
Guinness Storehouse
thumb|Guinness Storehousen sisäänkäynti thumb|Näkymä Gravity Barista Guinness Storehouse on Guinnessin historiasta ja oluen valmistuksesta kertova museo ja näyttely Dublinissa, Irlannissa. Se on rakennettu Guinnessin vanhaan, seitsemän kerrosta korkeaan tehtaaseen. Rakennuksessa on myös myymälä ja koemaistolaboratorio. Ylimmässä kerroksessa sijaitsee Gravity Bar, josta on 360 asteen näkymä yli Dublinin.
Vladimir Popovkin
29. huhtikuuta 2011 Popovkin nousi Venäjän avaruusjärjestön johtajaksi. Hän toimi tehtävässä lokakuuhun 2013 asti.
Popovkin kuoli 18. kesäkuuta 2014 israelilaisessa sairaalassa, jossa hän oli ollut syöpähoidossa.
Luettelo Portugalin laivaston sukellusveneistä
Luettelo Portugalin laivaston sukellusveneistä sisältää Portugalin laivaston sukellusveneet.
Back with the Thugz
Back with the Thugz on rap-artisti Bizzy Bonen kolmastoista studioalbumi, joka ilmestyi 10. maaliskuuta 2009.
A Song for You (Bizzy Bonen albumi)
A Song for You on rap-artisti Bizzy Bonen kahdestoista studioalbumi, joka ilmestyi 22. huhtikuuta 2008. Vuonna 2006 Bizzy Bone teki Virgin Recordsin ja After Platinum Recordsin kanssa kolmen vuoden sopimuksen ja rupesi välittömästi työstämään kappaleita albumille. Vuonna 2007 ilmestyi albumin ensimmäinen single "Money" ja vuonna 2008 ilmestyi single "A Song for You". Levyltä jouduttiin ottamaan kaksi kappaletta pois ja ne olivat: "Back In The High Life", jossa mukana oli Chris Notez, sekä "Thug Til I Die" (originaali versio "Ballin'" kappaleesta, jossa oli mukana rap-artisti Trae). Albumi myi ensimmäisellä viikolla 4 200 kopiota ja sijoittui U.S. Billboard 200 sijalle 148.
Noora Toivo
Noora Toivo (s. 29. kesäkuuta 1989 Toijala) on suomalainen aitajuoksija. Hän edusti kilpa-urallaan Toijalan Vauhtia ja hänen valmentajanaan toimivat isäpuolensa Robin Millard vuosina 2001–2011 sekä 2014–2020 ja Juha Sainio 2011–2014. Aitajuoksujen lisäksi Toivo juoksi myös sileitä pikamatkoja.
Kalevan kisoissa 2013 Toivo saavutti pronssia 400 metrin aidoissa. Hän sai vuonna 2010 ulkoradoilla kultaa 4 × 400 metrin viestijuoksusta ja pronssia 4 × 100 metrin viestijuoksusta. Sisäradoilla Toivo on saanut 300 metrin aitajuoksussa kultaa (2012) ja hopeaa (2008), pronssia 400 metrin aitajuoksussa (2009) sekä hopeaa 400 metrin juoksussa (2012).
Koulikoro
Koulikoro on kaupunki sekä Koulikoron alueen ja samannimisen piirin hallinnollinen keskus Malissa. Se sijaitsee Nigerjoen varrella 60 kilometriä maan pääkaupungista Bamakosta itään. Kaupungissa on 43 200 asukasta.
Kaupungin nimi tarkoittaa bambaraksi ”vuoren juurta”. Se oli Segun bambaravaltioon kuuluneen Meguetanin alueen keskus. Ranskalaiset solmivat paikallisen päällikön kanssa protektoraattisopimuksen vuonna 1884. Vuonna 1889 Koulikorosta tuli siirtomaavallan paikallishallinnon keskus. Sen kehitys perustui vuonna 1904 valmistuneeseen rautatiehen. Vuonna 1955 Koulikoro sai kunnan statuksen.
Kaupungin nähtävyyksiä ovat bankosta rakennettu moskeija ja siirtomaatyylinen rautatieasema.
A Philosophical Enquiry into the Origin of Our Ideas of the Sublime and Beautiful
A Philosophical Enquiry into the Origin of Our Ideas of the Sublime and Beautiful on Edmund Burken estetiikkaa käsittelevä tutkielma, joka julkaistiin 1757. Teoksessa käsitellään kysymystä miten syntyvät kauniin ja subliimin (eli ylevän) kokemukset. Burken mukaan näiden kokemusten alkuperäinen syy on ihmisen biologisissa toiminnoissa, vieteissä. Todellisuuden havaitut ärsykkeet vaikuttavat viettitoimintoihin synnyttäen esteettisen kokemuksen. Teosta ei ole suomennettu.
Viettitoiminta esteettisen kokemuksen pohjana
Esteettisen kokemuksen Burke näkee pohjimmiltaan johtuvan ihmisen viettitoiminnasta. Näitä ihmisen perusviettejä on kaksi: self-preservation eli itsesuojeluvietti ja society, jolla Burke tarkoittaa ihmisten yhteisöllistä kanssakäymistä. Jälkimmäisestä society-vietistä suomalainen estetiikan tutkija K. S. Laurila käyttää suomenkielistä vastinetta seuravietti. Kaikki, mitä ihminen tekee, koskettaa jollain tapaa jompaakumpaa näistä vieteistä. Subliimi johtuu lopulta itsesäilytysvietistä ja kaunis seuravietistä.
Koska Burke asettaa esteettisen vaikutuksen niin läheiseen yhteyteen viettielämän kanssa, häntä voidaan pitää estetiikan fysiologisen suunnan edeltäjänä, jonka edustajat pyrkivät palauttamaan esteettiset kokemukset fysiologiaan tai biologisiin vietteihin. Subliimin vaikutusta kuvaillessa Burke selittää sen ensin aiheuttavan ylenmääräistä hermojännitystä ja täristystä, minkä lopputuloksena on sisäelinten vapautuminen vaarallisesta tukkeutumisesta. A. W. Schlegel huomautti ironisesti, että ylevää voi silloin parhaiten ostaa apteekista. Burken mukaan kaunis vaikuttaa päinvastaisesti: kaunis aiheuttaa väsymyksen, voipumuksen ja raukeuden tunnetta, joka johtuu ruumiin kiinteitten osien höltymisestä ja laukeamisesta.
Adam Phillips käyttää Burken teoriasta nimitystä eroottinen empirismi. Sillä hän tarkoittaa, että kauneuden kokeminen liittyy Burken esteettisessä teoriassa pohjimmiltaan suvunjatkamiseen. Tämä ajatus enteili tulevaa darvinismia.
Egyptian Lover
Egyptian Lover (s. Greg J. Boussard; 31. elokuuta 1963 Los Angeles, Kalifornia, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen hip hopin ja elektron edelläkävijä sekä DJ. Hänet tunnetaan ehkä parhaiten vuoden 1984 hitistään ”Egypt, Egypt”.
What About Now
What About Now on yhdysvaltalaisen rockmusiikkia esittävän Bon Jovin kahdestoista studioalbumi. Albumi julkaistiin vuoden 2013 maaliskuussa ja sen tuottivat John Shanks, yhtyeen laulaja Jon Bon Jovi ja kitaristi Richie Sambora.
Egyptian Lover
Egyptian Lover aloitti uransa DJ:nä Los Angelesissa vuonna 1979 ja teki ensimmäiset levytyksensä vuonna 1983. Vuonna 1984 julkaistu esikoisalbumi On the Nile saavutti listamenestystä, nousten Billboardin Top R&B/Hip-Hop Albums -albumilistalla sijalle 44.
What About Now
What About Now sijoittui Suomessa Suomen albumilistan kolmanneksi ja yhtyeen kotimaassa Yhdysvalloissa Billboard 200-listan ensimmäiseksi. What About Now oli kolmas perättäinen Billboardin listan kärkeen noussut Bon Jovin albumi ja yhtyeen uran viides albumi, joka on noussut listakärjeksi Yhdysvalloissa. Aiemmin samaan olivat yltäneet Slippery When Wet vuonna 1986, New Jersey vuonna 1988, Lost Highway vuonna 2007 ja The Circle vuonna 2009. Albumilta julkaistiin singleinä kappaleet "Because We Can" ja "What About Now", joista yhtye julkaisi myös musiikkivideot.
Albumin julkaisua seurasi Because We Can – The Tour-maailmankiertue.
Marco Lucchinelli
right|thumb|Lucchinelli Mugellon GP:ssä 1978. Marco Lucchinelli (s. 26. kesäkuuta 1954) on italialainen ratamoottoripyöräilyn maailmanmestari. Hän voitti maailmanmestaruuden 500-kuutioisten MM-sarjassa vuonna 1981. Hän sijoittui MM-sarjassa 500-kuutioisissa kolmanneksi vuonna 1980 ja neljänneksi vuonna 1976. Hän ajoi MM-sarjassa Yamahalla, Suzukilla, Hondalla sekä viimeisinä vuosinaan Cagivalla. Maailmanmestaruuden hän voitti Suzukilla. Hän voitti 500-kuutioisissa yhden osakilpailun vuonna 1980 ja viisi osakilpailua vuonna 1981. Hän kilpaili MM-sarjassa vuosina 1975–1986 ja ajoi vuonna 1988 Superbikea saavuttaen ensimmäisenä ajajana osakilpailuvoiton sekä RR-ajon että Superbiken MM-sarjassa.
Paholainen (näytelmä)
Paholainen on Ferenc Molnárin kirjoittama unkarilainen tragikomedianäytelmä vuodelta 1907, jolloin näytelmä ensimmäisen kerran tuotettiin Budapestissa. Budapestista näytelmä lähti maailmankiertueelle, mutta se kiellettiin Lontoossa. Paholainen oli Molnárin läpimurtonäytelmä.
Broadway-versio
Paholainen sai ensi-iltansa New Yorkin Broadwayn Garden Theatressa 18. elokuuta vuonna 1908 englanninkielisellä nimellään The Devil. Näytelmä suljettiin marraskuussa 1908 87:n esityksen jälkeen. Näytelmän tuottajana toimi Henry W. Savage. Näytelmän lavastuksesta vastasivat Robert Milton ja Walter Burridge. Oliver Herford oli kääntänyt Molnárin näytelmän unkarin kielestä englannin kielelle.
Robertson Davies
Robertson Davies (28. elokuuta 1913 Thamesville, Ontario, Kanada – 2. joulukuuta 1995 Orangeville, Ontario, Kanada) oli kanadalainen kirjailija, näytelmäkirjailija, kriitikko, journalisti ja professori. Hän oli Kanadan tunnetuimpia ja suosituimpia kirjailijoita ja merkittävimpiä kirjallisuusvaikuttajia, man of letters, jota nimitystä hänen on vaihdellen sanottu ilomielin hyväksyneen tai toisaalta inhonneen.
Elämä ja ura
Hänen lapsuutensa ympäristöön kuuluivat kirjat ja eloisa kielenkäyttö. Hänen isänsä senaattori Davies oli toimittaja, ja molemmat vanhemmat olivat innokkaita lukijoita. Hän itse luki kaiken mitä sai käsiinsä. Jo lapsena hän oli mukana teatterintekemisessä, ja siitä jäi hänelle elinikäinen kiinnostus.
Opiskeltuaan Kanadassa hän siirtyi Oxfordiin, jossa hän suoritti 1938 BLitt-arvosanan. Seuraavana vuonna valmistui hänen väitöskirjansa Shakespeare’s Boy Actors. Hän ryhtyi sitten näyttelijäksi. Hän hyödynsi teoksissaan nuoruudenkokoemuksiaan, kuten aihetta kanadalaisista, jotka lähtevät opiskelemaan Britanniaan, ja teatteria.
Hän palasi Kanadaan tuoreen vaimonsa kanssa ja ryhtyi lehtiuralle. Yhdessä lähisukulaistensa kanssa hän osti lehtiä ja televisio- ja radiokanavia. Sinä aikana kun hän työskenteli Examinerissa, hän kirjoitti 18 kirjaa, tuotti omia näytelmiään ja laati artikkeleita eri aikakauslehtiin. Examineriin hän kirjoitti humoristisia esseitä nimellä Samuel Marchbanks.
Vaikka teatteri oli hänen ensi rakkautensa, menestys tuli proosasta. Hän opetti vuoteen 1981 Toronton yliopiston Trinity Collegessa. Hän kiinnostui jungilaisuudesta ja hyödynsi sitä teoksensa Viides rooli henkilöhahmoissa, jotka vastaavat C. G. Jungin arkkityyppejä.
Yliopistouransa jälkeen hän jatkoi kaunokirjallisuuden parissa. Ennen kuolemaansa hän oli aloittanut teoksen, josta piti tulla kolmas osa Toronto-trilogiaksi suunniteltuun teossarjaan. Hän ehti toteuttaa pitkäaikaisen haaveensa oopperalibreton The Golden Ass, joka perustuu Apuleiuksen Muodonmuutoksiin. Canadian Opera Company esitti sen useita vuosia hänen kuolemansa jälkeen Toronton oopperassa.
Volkswagen Tayron
Volkswagen Tayron on Volkswagenin vuodesta 2018 lähtien valmistama crossover-tyyppinen automalli, jota myydään vain Kiinan markkinoilla. Se esiteltiin Pekingin autonäyttelyssä keväällä 2018. Tayron sijoittuu mallistossa Tiguanin ja sen pidennetyn seitsenpaikkaisen version väliin.
Moottorivalikoimassa ovat 1,4- (150 hv) ja 2,0-litraiset (186/220 hv) TSI-bensiinimoottorit. Suuritehoisimman moottorin yhteydessä on aina neliveto, ja sen saa valinnaisena myös pienitehoisemman 2,0-litraisen yhteyteen. Kaikkien moottorien yhteydessä voimansiirtona on seitsemänportainen DSG-kaksoiskytkinvaihteisto.
Vuonna 2020 esiteltiin Tayron X, jonka perä on muotoiltu viistommin. vasen|pienoiskuva|Volkswagen Tayron X
Caunes-Minervois
Caunes-Minervois on kunta Lounais-Ranskassa Auden departementissa Languedoc-Roussillon-Midi-Pyrénées'n alueella. Kunta on tullut tunnetuksi siellä louhitusta korkealuokkaisesta marmorista.
Nähtävyyksiä
Kunnan nähtävyyksiä on vuonna 780 perustettu Saint-Pierre-Saint-Paulin luostari.
Jääkiekon naisten Euroopan-mestaruuskilpailut 1989
Jääkiekon naisten Euroopan-mestaruuskilpailut 1989 olivat ensimmäiset naisten Euroopan-mestaruuskilpailut jääkiekossa. Turnaus pelattiin Saksan liittotasavallassa Ratingenissa ja Düsseldorfissa 4.–9. huhtikuuta. Euroopan-mestaruuden voitti Suomi.
Välierät
Sijat 1.–4.
Sijat 5.–8.
Mario Tennis Open
Mario Tennis Open on Camelot Software Planningin kehittämä ja Nintendon julkaisema urheilupeli. Peli on julkaistu vuonna Nintendo 3DS:lle. Peli julkaistiin myös digitaalisesti ladattavana versiona Nintendo eShopissa.
Jääkiekon naisten Euroopan-mestaruuskilpailut 1989
Sijoitusottelut
Loppuottelu
Mario Tennis Open
Kuten aiemmat Mario Tennis-sarjan pelit, Mario Tennis Open sisältää hahmoja, tapahtumapaikkoja sekä skenaarioita lukuisista Mario-pelisarjan peleistä. Pelaajat voivat osallistua tavallisiin tennisotteluihin, mutta he voivat myös pelata erilaisia variantteja eri säännöillä ja eri tavoitteilla. Pelissä on yhteensä seitsemäntoista erilaista pelattavaa hahmoa, joista jokaisella on omia erikoisominaisuuksia, jotka toimivat pelaajien etuina. Mario Tennis Open on myös ensimmäinen Mario Tennis-peli, joka sisältää verkkopelimoodin.
Mario Tennis Open sai pääosin positiivisia vastaanottoja, sillä GameRankingsillä muodostui keskiarvoksi 69,29% ja Metacriticillä 69/100.
Jääkiekon naisten Euroopan-mestaruuskilpailut 1989
Sijoitusottelut
Pronssiottelu
'''Ottelu 5. sijasta'''
Sveitsi selviytyi viidentenä Euroopan maiden joukkueena vuoden 1990 maailmanmestaruuskilpailuihin
'''Ottelu 7. sijasta'''
Chicagojoki
Chicagojoki on joki Michiganin osavaltiossa Yhdysvalloissa. 251 kilometrin pituinen joki virtaa Chicagon suurkaupungin läpi.
Washingtonin piirikunta (New York)
Washingtonin piirikunta on Yhdysvaltojen New Yorkin osavaltiossa sijaitseva piirikunta. Sen väkiluku oli 61 204 vuonna 2019. Piirikunnan hallintokeskus on Hudson Fallsin kunta. Piirikunta perustettiin 12. maaliskuuta 1772.
Chicagojoki
Joen suunta on keinotekoisesti käännetty. Aiemmin se laski Michiganjärveen, mutta nykyään se virtaa etelään ja laskee Des Plainesin ja Illinoisjokien kautta Mississippiin. Chicagon kaupunki perinteisesti värjää joen elintarvikevärillä vihreäksi Pyhän Patrickin päivänä.
Barton Fink
Barton Fink on Joel ja Ethan Coenin käsikirjoittama ja Joel Cohenin ohjaama yhdysvaltalainen musta draamakomediaelokuva vuodelta 1991.
1940-luvulle sijoittuvassa tarinassa lupaava näytelmäkirjailija Barton Fink (John Turturro) saapuu Hollywoodiin ja kirjoittautuu synkeään hotelliin kirjoittamaan rikoselokuvaa. Siellä hän tutustuu studiomoguli Jack Lipnickiin (Michael Lerner), kuuluisaan kirjailijaan (John Mahoney) ja tämän sihteeriin (Judy Davis), mutta myös mystiseen hahmoon nimeltä Charlie Meadows (John Goodman), joka vaikuttaa olevan ison hotellin ainoa muu asiakas.
Vastaanotto ja jälkimaine
Barton Fink menestyi huonosti teattereissa, mutta tuotti kolme Oscar-ehdokkuutta (miessivuosasta Michael Lernerille sekä parhaasta puvustuksesta ja lavastuksesta) ja sai Cannesin festivaaleilla harvinaisen monta palkintoa: Kultaisen palmun sekä parhaan ohjaajan ja parhaan pääosan (Turturro) palkinnot.
The New York Timesin kriitikot valitsivat elokuvan vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta elokuvasta maailmassa.
Video-oppaassa vuodelta 1994 Olavi Similä kutsui Barton Finkiä mestariteokseksi, antoi elokuvalle täydet viisi tähteä ja piti jo teknisesti häikäisevää kuvausta ja lavastusta itsessään näkemisen arvoisina.
Toinen puutarhasilta
Toinen puutarhasilta on Moikajoen ylittävä silta  Pietarin keskustassa Venäjällä. Toinen puutarhasilta kuten yläjuoksulla sijaitseva Ensimmäinen puutarhasilta yhdistää Ensimmäisen Admiralteiskin ja Spasskin saaren.
Se on käytössä oleva maantiesilta. Aivan sillan lähistöillä on Pietarin keskustan harvinainen ranta-alue, jota kehystää matala graniittireuna ja jossa nurmikko laskeutuu suoraan veteen. Tämä on paikka pienille retkeilyveneille, jotka eivät olleet tarpeeksi vahvoja kilpailemaan kaupunki päälaitureista.
Sijainti
Toinen puutarhasilta sijaitsee lähellä Mihailovskin puistoa (tai Mihailovin puutarhaa), jonka palatsissa sijaitsee nykyään Venäläisen taiteen museo. Hieman mutkainen polku viehkeän puiston läpi tuo Verikirkolle asti ja sen viereiseen kappeliin avattuun Kivimuseoon. Pitkin siltaa voi kulkea viheristutuksin somistetulle ja Moikan rantakatuihin rajoittuvalle Mars-kentälle ja Kesäpuistoon tai vuonna 2016 jääkiekon MM-kisojen fanialueena toimineelle Talliaukiolle. Alajuoksulla Gribojedovin kanavan ja Moikan yhdistymiskohdassa sijaitsee Pietarin keskustan nähtävyystorin Konjušennaja-aukion mukaan nimetty silta Malo-Konjušennyi most, joka kuuluu Kolmoissilta (Troinoi most) –nimiseen kolmikkoon.
{{Palstat
Lähimpiä nähtävyyksiä
}}