cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Riutta-akvaario
Korallit
Akvaariossa pidetään lähinnä kahden lahkon koralleja: pehmyt- ja kivikoralleja. Monien akvaariossa pidettävien korallilajien sisällä elää symbioosissa levää, joka tuo polyyppieläimelle ravintoa yhteyttämällä. Levä antaa kullekin korallille sen tyypillisen värin. Levät ovat herkempiä ympäristölle kuin polyyppieläimet. Jos olosuhteet huononevat, levä kärsii ja korallin väri haalistuu.
Koralli on ostettaessa tyypillisesti noin appelsiinin kokoinen palanen. Harrastajat myös vaihtavat keskenään pistokkaita, "frageja" (sanasta fragment). Korallin kasvuvauhti riippuu paitsi sen saamasta valosta ja ravinteista myös suvusta ja lajista. Yleensä kivikorallit kasvavat hitaammin kuin pehmytkorallit. Hitaimpien joukossa ovat Acropora-lajit, nopeimmissa kivikoralleissa Montipora ja Stylophora. Nuoren Acroporan kasvuvauhti voi olla 6–8 mm kuukaudessa, jolloin sen koko kaksinkertaistuu vajaassa vuodessa
Kivikorallit
thumb|250px|Erilaisia kivikoralleja ylhäältä päin katsottuina. Mittakaavana vihreät kalat oikeassa laidassa ovat noin 5-7 cm pitkiä.
Kivikorallien (Scleractinia) tukirangoista muodostuu vähitellen uutta riuttaa, jonka muodostamiseen tarvitaan vedestä kalkkia. Akvaarioissa kalkkia lisätään liukoisessa muodossa. Akvaarioyhteyksissä kivikorallit jaetaan kolmeen ryhmään: pienipolyyppiset (SPS, Small Polype Stone corals), suuripolyyppiset (LPS, Large Polyp Stone corals) ja korallit, joissa ei ole symbioottisia leviä (Tubastrea). Jaolla ei ole taksonomista perustetta, vaan se ryhmittää korallit niiden tarvitseman hoidon mukaan. Symbioottiset levät tuottavat luonnossa 70% korallien ravinnosta, mutta akvaarion valaistusoloissa ne kykenevät yleensä tuottamaan korkeintaan 50% energiasta. Niinpä koralleja pitää ruokkia. Mitä pienemmät polyypit, sitä hienompaa pölyä pitää korallien ravinnon olla. LPS-korallit voivat syödä jopa massiäyriäisiä (Mysis).
Akvaariossa kivikoralleille riittävä valaistus voidaan tuottaa yleensä vain monimetallipolttimoilla. Nämä puolestaan lämmittävät vettä niin paljon, että lämpötilanvaihteluiden tasaamiseksi altaan on oltava riittävän iso: käytännössä puhutaan ainakin 250 litrasta (60 x 60 x 70 cm).
Selkärangattomat
thumb|250px|Merivuokko Bristolin eläintarhan akvaariossa Selkärangattomat ovat akvaarion asukkaista herkimpiä veden puhtaudelle. Korallien lisäksi altaissa pidetään monenlaisia selkärangattomia, joista osa tulee elävän kiven tai korallien mukana, osa hankitaan tarkoituksellisesti. Tässä joitakin lajeja ja sukuja:
Vaskojoki
Vaskojoki on jyrkkälaaksoinen joki, joka sijaitsee Lemmenjoen kansallispuistossa läntisessä Inarissa. Vaskojoki alkaa useana sivujokena Kietsimä- ja Maarestatuntureilta ja laskee Paatariin. Paatarin vedet laskevat edelleen Juutuanjokea pitkin Inarijärveen. Vaskojoen rannat ovat enimmäkseen saraluhtia ja tulvanevoja. Joki on yhteensä noin 110 kilometriä pitkä.
Riutta-akvaario
Arveluttavia selkärangattomia
Elävän kiven mukana tulee joskus selkärangattomia, joita pidetään haitallisina joko siksi, että ne saalistavat kaloja tai siksi, että ne vievät elintilaa muilta lajeilta. Myös akvaarioon hankitut pehmytkorallit voivat alkaa levitä hallitsemattomasti. Ulkonäköhaittojen lisäksi ne voivat tukkia putkia ja laitteita. "Haitallisen" lajin määritelmä riippuu ennen kaikkea akvaarion muista lajeista: jos haluaa kasvattaa merivuokkoja, jokainen vuokkoja syövä laji on tietysti pahasta.
Tässä joukko lajeja ja sukuja, jotka useimmat harrastajat haluavat pitää poissa riutta-akvaariostaan (niitä voi silti pitää esimerkiksi erillisessä ala-altaassa).
Ei-toivottuja lajeja pidetään poissa nyppimällä ensimmäiset yksilöt pois ennen kuin ne ehtivät lisääntyä liikaa, tai hankkimalla sopivia kaloja tai rapuja, jotka syövät näitä lajeja. Koska monet lajit pistävät tai purevat, suositellaan käsineiden ja pinsettien käyttöä akvaariossa työskennellessä.
Kerpen
Kerpen on kaupunki Nordrhein-Westfalenin osavaltiossa, läntisessä Saksassa. Se sijaitsee Erft-joen varrella, noin 20 kilometriä lounaiseen Kölnin suurkaupungista. Kerpen kuuluu Kölnin hallintopiiriin ja Rhein-Erft-Kreisin piirikuntaan. Vuoden 2006 lopussa kaupungin asukasluku oli 64 425. Sen pinta-ala on 113,94 neliökilometriä ja asukastiheys 565 as./km².
Kerpenille myönnettiin kaupunginoikeudet vuonna 1941. Nykyisen muotonsa kaupunki sai vuonna 1975, kun Kerpen ja Blatzheim, Buir, Manheim, Mödrath, Türnich, Brüggen, Balkhausen, Sindorf sekä Horrem liitettiin yhteen. Kerpenin nähtävyyksiin lukeutuu muun muassa linnat Burg Bergerhausen, Schloss Lörsfeld ja Schloss Türnich. Sillä on ystävyyskaupunkitoimintaa Puolan Oświęcimin ja Belgian Sankt Vithin kanssa.
Riutta-akvaario
Laitteet
thumb|250px|Putkistoa, joka siirtää vettä apualtaan ja pääaltaan välillä Sitä mukaa kun elävän kiven ja siinä elävän pieneliöstön merkitystä on opittu ymmärtämään ja kontrolloimaan paremmin, on riutta-akvaariossa tarvittavien laitteiden määrä vähentynyt. Nykyisin pidetään välttämättöminä enää valaistusta ja veden kiertoa. Useimmat kotona olevat altaat ovat hiukan "ylikansoitettuja", jolloin kalojen ruokinta tuo sinne ravinteita ja muita ylimääräisiä aineita, joiden poistamiseen käytetään vaahdotinta.
Valaistus
250px|thumb|35 metrin syvyydessä otettu kuva on selvästi sinisävyinen, koska merivesi siivilöi valosta pois oranssit aallonpituudet. Valon tehon lisäksi värilämpötila on tärkeä yhteyttävien symbioottisten levien takia. Akvaariossa käytetään värilämpötilaltaan 10 000–20 000 Kelvinin polttimoita. Monimetallilamppuja ja loisteputkia on käytetty yleensä yhdessä. Viime vuosina LEDit ovat yleistyneet.
Kerpen
Formula 1 kuljettajat Michael Schumacher ja Ralf Schumacher ovat kotoisin Kerpenistä.
Riutta-akvaario
Vaahdotin
Vettä likaavia aineita poistetaan riutta-akvaariosta proteiinivaahdottimella. Iso osa vettä likaavista orgaanisista aineista muodostuu proteiineista. Vaahdottimessa tuotetaan pieniä kuplia ilmaa veden sekaan. Sähköisesti varautuneet proteiini­molekyylit tarttuvat kuplien rajapintaan ja nousevat niiden mukana pois vedestä. Tavalliset kuplat pärskähtävät rikki, mutta riittävästi proteiinia sisältävät kuplat kertyvät vaahdottimen yläosaan. Sitkeänlimaiseen proteiinivaahtoon tarttuu myös erilaisia hiukkasia vedestä.
Virtaus
Veden liike vaahdottimeen ja tai sumppuun ja takaisin ei yleensä riitä luomaan korallien hyvinvointiin riittävää virtausta. Jotta raikas vesi liikkuisi kaikkialla, eikä lietettä kertyisi virtauksen suojanpuolelle ja suvantopaikkoihin, käytetään joko vuorottelevia kierrätyspumppuja tai jopa aaltokonetta.
Kerpen
Aiheesta muualla
thumb|300px|left|Schloss Lörsfeld Kerpenissä.
Riutta-akvaario
Ala-allas
thumb|250px|Yksinkertaistettu kuvio veden kierrosta allassysteemin eri osien välillä Vaahdotin, lämmitin ja muut laitteet voidaan sijoittaa apualtaaseen, tyypillisesti makrohajottajien elintilasta eli refugiosta erilleen. Refugio on osa riutta-akvaarion biologista puhdistusjärjestelmää. Siinä elää sellaisia makrohajottajia, jotka tulisivat syödyiksi pääaltaassa: leviä ja kasvi- ja eläinplanktonia sekä joskus hiukan isompiakin selkärangattomia. Ne käyttävät hyväkseen pääaltaassa syntyneitä ravinteita, ja niiden mukana ravinteita myös poistetaan kierrosta. Se voi olla osa varsinaista akvaariota, mutta useammin se on erillinen allas, joka on yhdistetty putkien ja pumppujen avulla pääaltaaseen, tyypillisesti varsinaisen altaan vieressä tai alla ("ala-allas").
Kalkki ja hivenaineet
Yleisin tapa lisätä kalkkia veteen on liuottaa se korvausveteen, jota akvaarioon lisätään jatkuvasti avoimesta pinnasta haihtuneen veden tilalle. Vettä haihtuu enemmän kuin makean veden akvaarioista, koska riutta-altaissa ei yleensä käytetä päälilaseja, ja koska valaistus- ja virtausteho on suurempi. Jos kalkin lisäys korvausveden joukossa ei riitä, voidaan käyttää kalsiumreaktoria, joka liuottaa kalsiumia kalkkikivimurskasta hiilidioksidin avulla.
Kalkin lisäksi korallit tarvitsevat kasvaakseen useita eri hivenaineita, ainakin jodia, rautaa ja magnesiumia. Strontiumin tarpeellisuudesta keskustellaan. Hivenaineita tulee akvaariokäyttöön tarkoitetuista suolaseoksista, mutta silloin kun kasvu on nopeaa ja vedenvaihdot harvinaisia, aineita lisätään myös pulloista. Vesiarvojen kanssa tasapainoilu on haastavampaa kuin makean veden akvaarioissa, sillä pH:n lisäksi on seurattava myös kokonaiskovuutta ja karbonaattikovuutta. Niinpä veden laatua seurataan ainakin kovuus (kH)-, kalsium- ja nitraattitesteillä, usein myös muilla testeillä.
Haitalliset aineet vedessä
Puhtaimmassakin vesijohtovedessä on pieniä pitoisuuksia muun muassa kuparia, joka on kaloille ja selkärangattomille myrkkyä. Akvaariossa, jossa haihtuu paljon vettä, raakaveden pienetkin myrkkypitoisuudet kerääntyvät akvaarioon ja eliöstöön. Siksi monet meriakvaarioharrastajat puhdistavat käyttämänsä veden käänteisosmoosilaitteilla tai ioninvaihtimilla.
Ruoantähteistä ja eläinten eritteistä kertyy akvaarioon ammoniakkia. Typen kierto luonnossa toimii pääpiirteissään akvaariossa niin kuin muuallakin: aerobiset nitrifikaatiobakteerit hapettavat ammoniakkia ensin nitriitiksi ja myöhemmin nitraatiksi. Riutta-akvaariossa prosessi poikkeaa jonkin verran makeanveden akvaariosta. Riutta-altaan vesi on emäksistä, joten ammonium-ammoniakkitasapaino on herkemmin ammoniakin puolella. Ammoniakki häiritsee kalojen osmoottista tasapainoa ja lisää niiden juomisen tarvetta. Meriveden nitraattipitoisuus on luonnossa lähes nolla, ja merivesikalat ovat sille herkempiä kuin makean veden kalat. Anaerobiset eli hapettomassa tilassa elävät denitrifikaatiobakteerit puolestaan käyttävät nitraattia sekä nitriittiä ravinnokseen ja pelkistävät niistä ammoniakkia ja parhaimmillaan typpikaasua, joka ideaalitilassa nousee kuplina pois kierrosta. Anaerobisia bakteereita saattaa elää elävän kiven sisäosissa ja paksun hiekkakerroksen pohjalla. Anaerobisten bakteerien suosiminen jakaa akvaarioharrastajia: jotkut pelkäävät niiden pilaavan vedenlaatua äkillisesti varsinkin, jos ne joutuvat hapekkaan veden kanssa tekemisiin esimerkiksi pohjaa tongittaessa.
Riutta-akvaarion perustaminen ja hoito
Riutta-akvaarion hoito poikkeaa makeanveden akvaarion hoidosta. Hoidon työläys riippuu valituista eläinlajeista – monet eliölajit vaativat päivittäin elävää tai ainakin pakastettua ruokaa, jolloin ruokinta-automaatin käyttö ei onnistu. Pienikokoinen nanoriutta voi houkutella näennäisellä helppoudellaan, mutta pienessä vesimäärässä vähäinenkin määrä epäpuhtauksia voi aiheuttaa katastrofin.
Suunnittelu
Myös kivimuodostelmat suunnitellaan eliöiden tarpeiden mukaan: korallit pitää saada sopivaan valoon ja virtaukseen, ja jotkut kalalajit tarvitsevat avointa uimatilaa, toiset hiekkapohjaa, kolmannet piilopaikkoja. Kiviä voi kiinnittää toisiinsa ja koralleja kiviin erityisillä meriakvaariokäyttöön suunnitelluilla kaksikomponenttimassoilla, mutta kerran liimattuja rakenteita on myöhemmin vaikea purkaa. Kiviin voi myös porata reikiä ja pujotella reiällisistä kivistä torneja PVC-putkien ympärille. Kivien väliin pitää jättää tilaa niin että vesi pääsee virtaamaan, ja kivet kannattaa laittaa oikein päin, niin että ne sivut, joissa jo kasvaa kalkkilevää, saavat edelleen valoa. Korallien sijoittelussa on muistettava jättää kasvunvaraa, ja varottava, etteivät aggressiiviset kivikorallit joudu liian lähelle toisiaan. Joidenkin selkärangattomien, kuten merimakkaroiden ja merivuokkojen sijoittelu on jätettävä eläimen itsensä tehtäväksi: se hakee paikkansa uudessa altaassa ja mieluisen paikan löydyttyä saattaa pysytä kuukausia tai vuosia samassa kohdassa.
Perustaminen
Kun allas ja laitteet ovat paikoillaan, valmistetaan merivettä vastaavaa vettä sekoittamalla makeaan veteen jotakin akvaariokäyttöön tarkoitettua suolaseosta. Oikea suolapitoisuus tarkistetaan ominaispainomittarilla. Kun suola on liuennut ja vesi on sopivan lämmintä, sinne voidaan tuoda hiekka ja elävä kivi. Sitten alkaa kypsyttely, jolloin bakteerikannat vakiintuvat ja elävästä kivestä alkaa kasvaa erilaisia eliöitä. Kypsyttelyn aikana vesiarvot heilahtelevat eri suuntiin ja liian aikaisin ostetut korallit ja kalat kuolevat myrkytyksiin. Vasta 3–5 viikon kuluttua voidaan tuoda ensimmäiset ostetut otukset eläinkaupasta.
Säännöllinen hoito
thumb|180px|Joitakin kuivaruokia syövät sekä kalat että selkärangattomat Normaaleihin hoitotoimenpiteisiin kuuluvat seuraavat asiat, joista osa voidaan automatisoida ainakin osittain
Cher Lloyd
Cher Lloyd (s. 28. heinäkuuta 1993 Malvern, Worcestershire, Englanti) on englantilainen laulaja. Hän sijoittui vuonna 2010 Britannian X Factorin seitsemännellä tuotantokaudella neljänneksi. Lloydin esikoisalbumi Sticks + Stones ilmestyi marraskuussa 2011.
Yksityiselämä
Lloyd asui lapsuutensa isänsä Darrenin, äitinsä Dinan ja kolmen sisaruksensa kanssa Malvernissa, Worcestershiressa. Nykyään hän asuu kihlattunsa Craig Monkin kanssa Lontoossa. Lloyd on opiskellut muun muassa teatteritaidetta.
The X Factor
Ennen menestystään Lloyd koetti osallistua X Factoriin kaksi kertaa aiemminkin laulaen balladeja (silloin ikäraja osallistumiseen oli alhaisempi). Kolmannella yrityksellään 16-vuotiaana hän pääsi vihdoin jatkoon laulettuaan Keri Hilsonin kappaleen ”Turn My Swag On”. Bootcamp-vaiheessa Hän lauloi rap-version kappaleesta ”Viva La Vida”. Hän kertoi keksineensä rap-sanoituksen itse. Tuomareiden talolla hän oli valinnut esitettäväkseen kappaleen ”Cooler Than Me”, muttei pystynyt angiinasta kärsivänä esittämään sitä kokonaan. Cheryl Cole valitsi hänet siitä huolimatta semifinaaleihin.
Ensimmäisessä live-esiintymisessä Lloyd esitti kappaleen ”Just Be Good to Me” ja toisessa kappaleen ”Hard Knock Life (Ghetto Anthem)”. Kolmannessa live-esiintymisessä hän esitti kappaleiden ”No Diggity” ja ”Shout” mash-upin. Neljännessä live-show’ssa esitetty ”Stay” oli ensimmäinen kappale, jossa hän ei räpännyt. Simon Cowell kehui sitä ”kauden parhaaksi esitykseksi”. Viidennellä viikolla Lloyd esitti Alicia Keysin kappaleen ”Empire State of Mind”, mutta tuomarit sanoivat pettyneensä, ja Cowell haukkui häntä jäljittelijäksi. Kuudennella viikolla Lloyd pelasti itsensä pudotukselta laulamalla mashupin Elton Johnin ”Sorry Seems to Be Hardest Wordistä” ja Eminemin ”Mocking Birdistä”. Viikolla seitsemän hän oli viimeisen kahden joukossa, mutta tuomarit pelastivat hänet pudotukselta. Seuraavalla viikolla hän esitti Avril Lavignen kappaleen ”Girlfriend” ja Aerosmithin kappaleen ”Walk This Way”. Hän pääsi mukaan semifinaaliin, jossa esitti kappaleet ”Love The Way You Lie” ja ”Nothin’ On You”. Hän joutui uudestaan pudotusuhan alle, mutta tuomarit pelastivat hänet taas, vaikka hän oli saanut yleisöäänestyksessä vähiten ääniä. Finaalissa Lloyd lauloi mashupin kappaleista ”The Clapping On” ja ”Get Ur Freak On”. Lisäksi hän esitti dueton will.i.amin kanssa (mashup kappaleista ”Where Is The Love” ja ”I Gotta Feeling”). Hän sai finaalissa vähiten ääniä ja jäi siten kilpailussa neljännelle sijalle.
Sticks + Stones
The X Factorin finaalin jälkeen lauluntekijä Autumn Rowe ja tuottaja RedOne työskentelivät Cherin esikoisalbumin parissa. Levyn ensimmäinen single oli ”Swagger Jagger”, jonka ensimmäinen radiosoitto oli 20. kesäkuuta, joskin kappale levisi internetiin jo 15. kesäkuuta. Verkossa julkaistu versio todettiin myöhemmin vain Lloydin Twitter-käyttäjällä julkaistuksi demoksi. Single julkaistiin 31. heinäkuuta. ”Swagger Jagger” saavutti ykkössijan Britannian singlelistalla 7. elokuuta 2011.
28. heinäkuuta 2011 Lloyd julkaisi viisi kappaletta tulevalta albumilta. Kappaleissa olivat mukana esiintymässä muun muassa Busta Rhymes, Mike Posner ja Ghetts. Mike Posnerin kanssa esitetty ”With Ur Love” julkaistiin albumin toisena singlenä 30. lokakuuta 2011. Itse albumi, Sticks + Stones, julkaistiin Britanniassa 7. marraskuuta 2011. Epic Records julkaisee levyn Yhdysvalloissa ja Kanadassa loppuvuodesta 2012.
Lloydin ensimmäinen esiintymiskiertue oli maaliskuusta huhtikuuhun 2012 Britanniaa kiertänyt ”The Sticks and Stones Tour”.
Aiheesta muualla
Cher Lloydin viralliset kotisivut
Ristiretkiaika
pienoiskuva|Ennallistus perniön puvusta 1100-luvulta. Ristiretkiaika eli Suomen varhaiskristillinen aika (1025–1300 jaa. tai 1050–1300 jaa. ) on Suomen rautakauteen liittyvä arkeologinen periodinimitys. Ristiretkiajan päättyessä Suomessa alkoi keskiaika.
Nimitys
Kun nimitys "ristiretkiaika" otettiin käyttöön 1800-luvun lopulla Karjalan tutkimuksen yhteydessä, tähän vaiheeseen ajoittuvien arkeologisten löytöjen uskottiin olevan samanaikaisia kuin Suomeen tehdyt (todelliset tai tarunomaiset) ristiretket. Nimitys on osaksi perusteeton, sillä varsinaiset ristiretket Pyhälle maalle aloitettiin vasta 1090-luvulla. Itämeren piirissä voidaan ristiretkistä puhua varmuudella vuoden 1147 jälkeen, kun paavi Eugenius III:n bullassa luvattiin synninpäästö pakanoille, jotka ottivat ristin kantaakseen.
Nykyisin tiedetään, että ristiretket eivät alkaneet heti viikinkiajan jälkeen, vaan kristinusko sai kannatusta vaikuttaen rinnakkain pakanallisen alkuperäisuskomusten kanssa tietyissä osissa Lounais-Suomea. Parempi nimitys aikakauden alkupuoliskolle lienee varhaiskristillinen aika (1050–1155).
Päättyminen
Ristiretkiajan katsotaan päättyvän, kun Suomen alueen asukkaat siirtyvät selvästi kristillisiin hautaustapoihin. Länsi-Suomessa tämä tapahtuu lopullisesti vuoteen 1250 tultaessa, Itä-Suomessa ja Karjalassa myöhemmin. Kristinuskon leviäminen Suomeen oli kuitenkin alkanut jo aikaisemmin. Ristiretkiajan katsotaan olleen rauhatonta aikaa, sillä Suomi jäi keskelle kahden laajentumishaluisen valtakunnan (Ruotsi ja Novgorod) sekä kirkkokunnan (katolinen ja ortodoksinen) yhteentörmäystä.
Ristiretkiaikaan ajoittuvat löydöt ovat peräisin lähinnä Lounais-Suomesta, Hämeestä, Etelä-Savosta ja Laatokan Karjalasta. Pienempi määrä asutusta oli muuallakin.
Robert Hrgota
Robert Hrgota  (s. 2. elokuuta 1988 Celje) on slovenialainen mäkihyppääjä, joka edustaa SSK Velenje -seuraa.
Nuorten MM-kilpailuissa 2006 Hrgota saavutti hopeaa ja vuonna 2007 kultaa joukkuekilpailussa. Liberecin MM-kilpailuissa 2009 Hrgota sijoittui normaalimäen kilpailussa 22:nneksi ja joukkuekilpailussa seitsemänneksi. Lentomäen maailmanmestaruuskilpailuissa vuonna 2010 hän oli henkilökohtaisessa kilpailussa 30:s ja joukkuekilpailussa kuudes.
Hrgota kilpaili maailmancupissa ensimmäisen kerran Titisee-Neustadtin suurmäen kilpailussa helmikuussa 2007 sijoittuen 45:nneksi. Maailmancupin pisteille hän pääsi ensimmäisen kerran Oberstdorfin lentomäkikilpailussa helmikuussa 2009 oltuaan 27:s. Hänen paras sijoituksensa maailmancupin henkilökohtaisissa kilpailuissa on 18:s sija, jonka hän saavutti Sapporon suurmäen kilpailussa tammikuussa 2014.
Avioniikka
pienoiskuva|Cessna Citation -lentokoneen tutka ja muuta avioniikkaa. Avioniikka tarkoittaa ilmailuelektroniikkaa. Termi syntyi 1970-luvulla Yhdysvalloissa, kun elektroniikan kustannusosuus sotilaslentokoneiden valmistamisessa kasvoi merkittävästi.
Sanan keksijänä pidetään Philip J. Klassia, joka johti sanan avionics sanoista aviation (ilmailu) ja electronics. Suomen kieleen tuli 1980-luvulla lainasana avioniikka.
Avioniikka tarkoittaa kaikkia ilma-aluksissa käytettyjä elektroniikkajärjestelmiä.
Avioniikkaa ovat kommunikaatiolaitteet, radiosuunnistuslaitteet (ks. navigointi), lennon- ja moottorienvalvontamittaristojen uudet versiot (perinteiset olivat mekaanisia) ja sähköiset hallintalaitteet.
Se sisältää myös jopa sadat eri elektroniikkalaitteet, jotka on asennettu ohjaamaan tai valvomaan lentokoneen järjestelmiä.
Avioniikka-asentaja asentaa lentokoneiden elektroniikkalaitteita ja digitaalisia osia, vaihtaa vanhoja laitteita uusiin sekä tarkastaa ja mittaa lentokoneen laitteistoa.
Valmistajia
Avioniikan valmistajia ovat esimerkiksi Yhdysvalloissa toimiva Honeywell (Collins), EU:ssa toimivat Thales ja SAFRAN sekä venäläinen KRET.
Korea Electric Power
thumb|Korea Electric Power Companyn rakennus. Korea Electric Power Corporation (hanja 韓國電力公社; KEPCO) on suuri eteläkorealainen energia-alalla toimiva pörssiyritys, jonka päämaja sijaitsee Najussa. Yrityskonserni tuottaa, siirtää ja jakelee sähköenergiaa sekä kehittää sähkövoiman tuotantoa. Yrityksen liiketoiminta jaetaan kotimaan ja ulkomaan toimintoihin.
Talousjulkaisu Forbesin maailman suurimpien julkisesti noteerattujen yritysten Forbes Global 2000 -listalla yhtiö oli vuonna 2017 sijalla 138. Se luokiteltiin tällä listalla Etelä-Korean kolmanneksi suurimmaksi pörssiyritykseksi. Yhtiön markkina-arvo oli 25,5 miljardia Yhdysvaltain dollaria (toukokuussa 2017) ja liikevaihto 51,9 miljardia USD (2016).
KEPCO on mukana usealla sähköntuotannon alalla, myös ydinvoimateollisuudessa. Yritys on myös myynyt ydinvoimaloita ulkomaille. KEPCO:n tytäryhtiö Korea Hydro & Nuclear Power (KHNP) operoi Etelä-Korean ydinvoimaloita. Kansainvälisen ydinenergiajärjestö IAEA:n mukaan vuonna 2016 yhteensä 30,3 prosenttia Korean tasavallan sähköenergiasta tuotettiin ydinvoimalla. Operatiivisten voimalayksikköjen määrällä mitattuna Etelä-Korea - jolla oli 24 toiminnassa olevaa ydinvoimalayksikköä syyskuussa 2017 - oli maailman 6. suurin ydinvoimamaa Yhdysvaltojen, Ranskan, Japanin, Kiinan ja Venäjän jälkeen.
KHNP:n lisäksi sen emoyhtiö KEPCO:lla on tytäryhtiöinään viisi muuta sähköä tuottavaa energiayhtiötä. Ne käyttävät energialähteinä pääasiassa kivihiiltä, maakaasua tai öljyä. Kaikki KEPCO:n tytäryritykset tuottivat vuonna 2019 yhteensä 73 prosenttia kaikesta Etelä-Korean tuottamasta sähköstä.
Saint-Lô
Saint-Lô (myös Saint-Laud) on kunta ja kaupunki Ranskassa. Se sijaitsee Manchen departementissa ja Ala-Normandian alueella.
Vaikka Saint-Lô on departementtinsa vain toiseksi suurin kaupunki Cherbourgin jälkeen, se on kuitenkin alueen hallintokaupunki ja prefektuuri sijaitsee siellä.
Kaupunkia on sanottu toisen maailmansodan marttyyrikaupungiksi. Tämän nimityksen takana ovat kaupungin piispa Bernar Jacqueline sekä alueen täydellinen raunioituminen lähinnä liittoutuneiden pommituksissa kesällä 1944.
Vaakunan heraldiikka
Kaupungin vaakunan punaisessa kentässä oleva valkoinen yksisarvinen symboloi kaupungin suojelijan Neitsyt Marian puhtautta ja viattomuutta. Sinisellä pohjalla olevat kolme kultaista Ranskan liljaa ovat peräisin keskiajalta, jolloin Ranskan kuningas Ludvig XI salli niiden käytön kiitokseksi Saint-Lôn kaupunkilaisten uskollisuudesta Ranskan kruunulle.
Maantiede
Saint-Lô sijaitsee Manchen departementin keskustassa, keskellä Saint-Loisin lehtometsikköaluetta. Kaupunki itse sijaitsee kallioisella kumpareella, joka kuuluu Amoricaonin ylänköseutuun, jota puolestaan hallitsee Virejoki, johon yhdistyvät kaksi maanalaista jokea Torteron ja Collée.
Kaupungin keskustaa kutsuttiin aiemmin nimellä Briovère (Viren ylittävä silta), kuten sen keltinkielinen nimi kuului. Kaupunki syntyi aiemmin mainitun kolmen joen yhtymäkohtaan, ja sen historiallinen ydin muodostui vähitellen helposti puolustettavaksi alueeksi.
Vuonna 1964 kaupunkiin liitettiin kaksi naapurikylää Sainte-Croix-de-Saint-Lô ja Saint-Thomas-de-Saint-Lô.
Ilmasto
Saint-Lôn kaupunki saa nauttia merellisestä ilmastosta, joka on yleensä talvisin leppeän miellyttävä sekä kesäisin leudon kostea.
Vuotuinen sademäärä alueella on keskimäärin 800–900 millimetriä. Sateita on lähes vuoden ympäri, mutta eniten kuitenkin syksyisin ja talvisin, koska ilmastohäiriöt tulevat erityisesti Atlantin valtamereltä. Harvoin sateet kuitenkaan ovat rajuja, vaan yleensä ne esiintyvät tihkusateina. Vuotuinen keskilämpötila alueella on 10 °C:
Liikenne
Saint-Lô sijaitsee keskellä Ala-Normandian hallintoaluetta, ja siten sen voisi arvella olevan alueen liikenteellinen solmukohta. Tiestön tasolla kaupunki on kuitenkin pitkään ollut eristyksissä valtakunnallisesta liikenteestä. Caenin ja Cherbourgin välisen valtatie N13:n sekä Caenin ja Rennesin välisen moottoritie A84:n väliin jääneenä kaupunkina Saint-Lô on jäänyt sivuun suurista liikennevirroista. Jotta lopullisesti vuonna 2003 avattu moottoritie A84 voisi palvella myös Cherbourgin tärkeätä satamakaupunkia, aluehallinto rakentaa parhaillaan uutta 2+2-kaistaista tietä R147 Guibervillestä satamakaupunkiin.
Saint-Lôn kaupungista on kuitenkin ollut rautatieyhteys Caenin ja Rennesin kaupunkeihin. Koekäytössä parin vuoden ajan on Saint-Lô—Pariisi / Saint-Lazare suora junayhteys kerran vuorokaudessa.
Kaupungin sisäisestä liikenteestä vastaa Transports urbains Saint-Lô Agneaux (TUSA) -yritys, joka on perustettu 1980. Yrityksellä on 15 bussia, ja sen linjojen yhteispituus on 38 kilometriä. Vuonna 2003 yrityksen matkapalveluja käytti yli 740 000 matkustajaa.
Historia
Saint-Lô oli pitkään Normandian taloudellinen keskus. Pitkät ajat se oli naapureidensa himoitsema; tästä on mainittava varsinkin englantilaiset, jotka toistuvasti hyökkäsivät alueelle. Kaupunki menetti kuitenkin asemansa 1700-luvulla, koska se ei asukkaineen osannut hyödyntää ensimmäistä teollista rakennemuutosta, jonka vaikutukset olivat merkittäviä lähinnä maatalouden varassa eläneelle alueen asukkaiden enemmistölle. Ranskassa viime aikoina noudatettu hajakeskityspolitiikka on palauttanut kaupungille sen aiemman arvostetun aseman.
Briovère
Alueella oli järjestäytynyttä asustusta jo kelttiläis-roomalaisella ajalla. Silloisen yhteisön nimi oli keltiksi ”Briovera" (ranskaksi ”Briovère”) eli silta yli Virejoen. Kyläyhteisöä asuttivat keltit, ja roomalaiset joukot valloittivat sen Quintus Titurius Sabinuksen johdolla vuonna 56, kun heimopäällikkö Viridovix oli kärsinyt tappion Mont Castren taistelussa. Näin roomalaiset sijoittuivat Canisyn, Marignyn ja Tessy-sur-Vireen alueille.
Sittemmin saksit tunkeutuivat 200-luvulla alueelle useita kertoja. Frankit loivat alueelle ainoastaan hallinnollisen organisaation, ja niin alueella oli oikeus jopa oman rahan lyömiseen. Alue kristillistyi melko myöhään, sillä ennen vuotta 511 on löydetty asiakirjajäänteitä vain neljän Coutancesin piispan olemassaolosta. Kun piispa Laud de Coutances 500-luvun alkupuolella oli kuollut ja hänet julistettu pyhimykseksi, Briovèren asukkaat alkoivat häneen kohdistuneen kunnioituksen, ja kun pyhiinvaellukset alueelle lisääntyivät, kaupunki otti nimekseen Saint-Laud.
Keskiaika
thumb|Saint-Lôn kaupungin pääportti. Herttua Salomonin johtamat bretonit aloittivat Contentinin länteen viettävän rannikkoalueen valloittamisen vuonna 836. Heidän jatkuvasti edetessään Kaarle II Kalju luovutti Solomonillie 267 Contentinin alueen, jossa hänellä ei ollut suurestikaan vaikutusvaltaa.
Vuonna 889 viikingit nousivat pitkin Virejokea ja piirittivät Saint-Lôn kaupunkia. Kaarle Suuri oli vuosisata aiemmin rakentanut kaupungille vankat puolustusmuurit, joten kaupunki ei antautunut viikingeille. Piirittäjät katkaisivat kaupungin vedensaannin, ja sen seurauksena kaupungin täytyi lopulta antautua. Viikingit tappoivat kaupungin asukkaat, heidän joukossaan myös Coutancen piispan, ja hajottivat rakennukset maan tasalle. Tämän jälkeen piispanistuin siirrettiin Roueniin. Vasta vuonna 1025 piispa Herbert päätti rakentaa uudelleen Saint-Lôn kaupunginmuurit ja siirtää piispanistuimen takaisin kaupunkiin.
left|thumb|Beaux-Regards torni hallitsee Virejoen laaksoa.
Jyväskylän koulutuskuntayhtymä
Jyväskylän koulutuskuntayhtymä Gradia on 12 keskisuomalaisen kunnan omistama koulutuksen järjestäjä. Koulutuskuntayhtymä ja siihen kuuluvat oppilaitokset ovat olleet yhteiseltä nimeltään Gradia vuoden 2018 alusta alkaen. Aiemmin oppilaitosten yhteisenä tunnuksena oli ao.
Koulutuskuntayhtymän jäsenkuntiin kuuluvat Hankasalmi, Joutsa, Jyväskylä, Jämsä, Keuruu, Kuhmoinen, Laukaa, Luhanka, Muurame, Petäjävesi, Toivakka ja Uurainen. Kuntayhtymällä on valtuusto ja hallitus. Kuntayhtymän hallintoa, taloutta sekä muuta toimintaa johtaa hallituksen alaisena kuntayhtymän johtaja, jonka valtuusto valitsee. Kuntayhtymän johtajana toimii Vesa Saarikoski.
Jyväskylän kaupungin järjestämä lukiokoulutus siirtyi Jyväskylän koulutuskuntayhtymän järjestettäväksi 1.8.2010.
Oppilaitokset ja yksiköt 1.1.2018 alkaen
Kuntayhtymään kuuluu myös Ravintola Priimus.
Manssila
Manssila on kylä Karjalan tasavallan Pitkärannan piirin Salmin kunnassa Venäjällä. Se sijaitsee Aunuksen ja Värtsilän välisen A130-maantien varrella 23 kilometriä Salmin taajamasta kaakkoon. Kylässä on 145 asukasta (vuonna 2011).
Ennen talvi- ja jatkosotaa Manssila oli osa Suomen Neuvostoliitolle luovuttamaa Salmin kuntaa.
Kylässä toimii maitotila. Palveluja ovat kulttuuri- ja vapaa-ajankeskus kirjastoineen sekä kauppa.
Tom Niinimäki
Tom Niinimäki (s. 25. heinäkuuta 1982) on suomalainen vapaaottelija. Hän on kotoisin Turusta ja 175 cm pitkä.
Aivastaminen
thumb|Aivastus voi tartuttaa tauteja, kuten [[influenssaa, henkilöstä toiseen.]] Aivastaminen on refleksi, jossa elimistö yrittää poistaa nenää ärsyttävän asian nopealla uloshengityksellä eli aivastuksella.
Singaporelaisessa tutkimuksessa suurnopeuskameran kuvien pohjalta laskettiin, että aivastuksessa suusta tulevan ilman nopeus on enimmillään 4,5 metriä sekunnissa eli 16 kilometriä tunnissa. Suurikokoisilla ihmisillä lukema saattaa tutkijoiden mukaan olla korkeampi. Pisarat leijailevat aivastuspilvessä jopa 8 metrin päähän. Aivastukset saattavat levittää monia virus- ja bakteeritauteja pisaratartuntana.
Aivastuksen seurauksena nenässä oleva lima työntyy ulos elimistöstä ja sen mukana ehkä myös ärsytyksen aiheuttaja. Aivastelu jatkuu siihen asti, kunnes ärsytys on lakannut. Aivastuksen jälkeen voi tulla hetkeksi hyvä olo. Allergia voi kuitenkin aiheuttaa pitkään kestävän aivastelun, sillä ärsyke ei siinä lähde pysyvästi pois aivastelemalla.
Noin neljäsosa ihmistä alkaa aivastella altistuessaan äkillisesti voimakkaalle valolle. Tämän on arveltu johtuvan aivastus- ja pupillirefleksien hermoimpulssien sekoittumisesta, sillä niiden hermoradat ovat lähellä toisiaan.
Aivastusta voi pyrkiä estämään hieromalla nenää tai ylähuulta ja hengittämällä raskaasti nenän kautta. Muut tavat hillitä aivastusta ovat potentiaalisesti vaarallisia, joten niistä tulisi pidättäytyä. Aivastuksen pidättämisen aikaansaama paine saattaa esimerkiksi vaurioittaa tärykalvoja tai hermoja, katkaista verisuonia ja murtaa kylkiluita.
Lampisiippa
Ulkonäkö ja koko
Lampisiippa on 51–73 mm pitkä, painaa 13–25 g ja sen siipiväli on 200–300 mm. Yleisväri on ruskea, vatsapuoli vaalea. Lampisiippa on rotevampi kuin muuten samannäköinen vesisiippa.
Levinneisyys ja elinympäristö
Lampisiippaa tavataan Luoteis-Euroopasta Jenisei-joelle Venäjälle ja etelässä Serbiaan ja Kazakstaniin ulottuvalta alueelta. Joitakin havaintoja on tehty myös Kiinasta.
Tarja-Tuulikki Tarsala
Tarja-Tuulikki Tarsala-Salmi (4. syyskuuta 1937 Helsinki – 9. toukokuuta 2007 Helsinki) oli suomalainen näyttelijä.
Ura
Tarsala aloitti Yleisradion televisioteatterissa vuonna 1963 heti valmistuttuaan Suomen Teatterikoulusta. Viimeisenä vuotenaan televisioteatterissa valmistui Mikko Niskasen Kahdeksan surmanluotia, joka esitettiin televisiossa neliosaisena sarjana. Naispääroolia veritekoon ajautuvan pientilallisen emäntänä pidetään yhä yleisesti Tarsalan merkittävimpänä suorituksena.
Tarsalan elokuvaura jatkui 1960-luvulta aina 2000-luvulle. Hän näytteli muutamassa Uuno Turhapuro- ja Vääpeli Körmy -elokuvassa. Tarsalan viimeisiin kuuluivat roolit elokuvissa Bad Luck Love, josta hän voitti parhaan naissivuosan Jussi-palkinnon, Populäärimusiikkia Vittulajänkältä, Suden vuosi ja Miehen Työ.
Teatterissa Tarsala esiintyi aktiivisesti 1980-luvulta lähtien, kun hän lopetti 1970-luvun lopulla teatterikoulun opettajana. Hän toimi tämän jälkeen freelancer-näyttelijänä ja -ohjaajana ja vieraili muun muassa Intimiteatterissa, Lilla Teaternissa ja Lahden kaupunginteatterissa.
Hän oli mukana Stidit-lauluyhtyeessä yhdessä Liisamaija Laaksosen ja Iris-Lilja Lassilan kanssa. Yhtyeen tunnetuin kappale on ”Pienenä tyttönä” vuodelta 1969.
Tarsalan ensimmäinen aviopuoliso oli ohjaaja Ere Kokkonen (1960–1970), ja vuodesta 1973 lähtien hän oli naimisissa toimittaja Sauli Salmen kanssa.
Tarsala palkittiin Pro Finlandia -mitalilla vuonna 1998.
Tarsala menehtyi 69-vuotiaana pitkään sairastettuaan. Hänet on haudattu aviomiehensä Sauli Salmen viereen Maunulan uurnalehtoon Helsinkiin.
Washington Irving
Irving julkaisi vuonna 1820 novellin The Legend of Sleepy Hollow, joka kertoo goottilaisesta päättömän ratsumiehen legendasta. Novelli aloitti uuden aikakauden pimeän romantiikan tarinankerronnassa. Irving kokosi tarinan asuessaan Britanniassa. Tarina perustuu kertomuksiin, joita kertoivat tanskalaiset uudisraivaajat, jotka asuivat New Yorkin Hudsonjoen laaksossa. Novellista tehtiin vuonna 1922 elokuva, jossa Will Rogers esitti hiljaista ja vähäeleistä Ichabod Cranea. Päättömästä ratsumiehestä ohjattiin toinen näytelmäelokuva vuonna 1980 ja kolmas, Tim Burtonin ohjaama Päätön ratsumies 1999.
Washington aloitti Columbia-collegessa lakitieteen opinnot, mutta lähti terveydellisistä syistä Eurooppaan, missä hän viipyi kaksi vuotta. Yhdysvaltoihin palattuaan hän alkoi 1806 veljensä William Washingtonin ja J. K. Pauldingin kanssa julkaista aikakauskirjaa Salmagundi, jonka esikuvana oli Addisonin Spectator. Siinä hän julkaisi salanimellä Launcelot Langstaff satiirisia luonnoksia. Irvingin maailmanmaineen perusti teos A history of New York by Diedrich Knickerbocker (1809), joka loi parodis-humoristisen kuvan New Yorkin hollantilaisesta aikakaudesta.
Vuonna 1815 hän kävi Englannissa veljensä asiamiehenä. Siellä syntyi kokoelma kertomuksia nimeltä The Sketchbook of Geoffrey Crayon. Julkaistuaan vielä teokset Bracebridge Hall, or the humourists (1822) ja Tales of a traveller (1824) hän noudatti Yhdysvaltojen lähettilään kutsua Madridiin ja tutki Escorialin linnassa olevia Amerikan löytöä koskevia käsikirjoituksia. Kokoamansa aineiston pohjalta hän kirjoitti teokset The life and voyages of Christopher Columbus (1828), Chronicle of the conquest of Granada (1829), Voyages of the companions of Columbus (1831), The Alhambra (1832), Legends of the conquest of Spain (1835) ja Mahomet and his successors (1849).
Palattuaan kotimaahan hän matkusteli maan etelä- ja länsiosissa ja kirjoitti A tour of the prairies (1835), The adventures of captain Bonneville (1837). Irving on lisäksi kirjoittanut Oliver Goldsmithin ja George Washingtonin elämäkerrat
Nekromantia
Nekromantia ( 'vainaja' ja manteia 'ennustaminen') oli antiikissa ennustustapa, jossa kuolleita manattiin ennustamaan tulevaa. Se oli yleisempää roomalaisten kuin kreikkalaisten keskuudessa. Nekromantiaa esiintyy myös eepoksissa Odysseia ja Aeneis.
Nekromantia mainitaan myös Raamatussa: Mooseksen laki nimenomaan kieltää sen, mutta esimerkiksi kuningas Saul nostatti En-Dorin noitavaimon avulla profeetta Samuelin hengen esiin viimeisenä yönä ennen kuolemaansa ja julkijumalattoman kuningas Manassen sanotaan hankkineen vainaja- ja tietäjähenkien manaajia.
Nekromantiaksi on sanottu myös ruumiiden käyttämistä apuna ennustamisessa, ja tästä erotuksena henkien manaamista on kutsuttu skiomantiaksi (kreik. skia 'aave' ja manteia 'ennustaminen'). Joissain tapauksissa nekromantialla voidaan myös tarkoittaa henkien kutsumista paikalle auttamaan jossain asiassa, esimerkiksi vihollisen lyömisessä tai tiedonlähteeksi. Tällaista loitsijaa kutsutaan nekromantiksi.
Latinaa puhuvat ymmärsivät sanan alun tarkoittavan mustaa (niger) ja sanasta esiintyi keskiajan latinassa muunnos nigromantia. Tästä seuraa tapa puhua "mustasta magiasta". Nekromantiaan viitataan nykyisin esimerkiksi fantasiakirjallisuudessa ja roolipeleissä.
Viitteet
ネクロマンシー
Johnny Winter
Winterin esikoislevy Johnny Winter ilmestyi kesäkuussa 1969, ja samana vuonna hän esiintyi yhdessä basisti Tommy Shannonin ja rumpali Uncle John Turnerin kanssa lukuisilla rockfestivaaleilla, muun muassa Woodstockissa. Helsingin Kulttuuritalolla Winter esiintyi 29. huhtikuuta 1970.
Vuonna 1977 Winter tuotti Muddy Watersin albumin Hard Again. Heidän yhteistyönään tekemät albumit saivat useita Grammy-palkintoja, ja Winter levytti albumin Nothing But the Blues (1977) Watersin yhtyeen jäsenten kanssa.
Vuonna 1980 Winter oli ensimmäisen Guitar World -lehden kannessa. Vuonna 1988 hänet valittiin Blues Foundation Hall of Fameen. The Smashing Pumpkins on tehnyt Johnny Winter -tribuuttikappaleen nimeltään Tribute to Johnny (julkaistu "Zero"-singlen b-puolella).
Winterin albumi Roots ilmestyi 27. syyskuuta 2011. Winterin lisäksi levyllä on mukana muita arvostettuja kitaristeja: Vince Gill, Warren Haynes, Sonny Landreth, Susan Tedeschi, Derek Trucks ja Jimmy Vivino.
Tämän jälkeen ilmestyi albumi Live Bootleg Series Volume 8 (Limited Edition) sekä DVD Live from Tokyo. Winter esiintyi myös CBS:n televisiokanavalla ohjelmassa Late Show with David Letterman. Siitä on taltioitu versio Elmore Jamesin kappaleesta "Dust My Broom".
Johnny Winterin vuonna 2012 perustamassa yhtyeessä soittivat Paul Nelson (kitara), Scott Spray (basso) ja Vito Liuzzi (rummut). Yhtyeen ensimmäisestä Japanin-konsertista Tokion Zepp Music Hallissa 15.4.2011 julkaistiin dvd-levy Johnny Winter - Live From Japan. Muita Winterin hyväksymiä dvd-julkaisuja ovat Johnny Winter Live Through the ’70s sekä Johnny Winter Live Through the ’80s. Sen sijaan dvd-kokoelma Pieces & Bits ja samasta materiaalista myöhemmin nimillä Most Famous Hits - Johnny Winter Live ja Johnny Winter - The Hoochie Koochie Man. Julkaistut dvd-levyt ovat huonolaatuisia, eikä Winter pitänyt niitä virallisina julkaisuina.
Johnny Winterin pikkuveli on saksofonisti Edgar Winter. Isonveljensä tavoin hänellä on albinismi.
Alien
Alien voi tarkoittaa seuraavia:
Johnny Winter
Suomessa
Lähteet:
Julkaisut
thumb|Johnny Winter vuonna 2007.
Zenobia (nimi)
Nykyään Zenobia on Suomessa hyvin harvinainen etunimi. Digi- ja väestötietoviraston mukaan 1900-luvulla syntyneitä Zenobia-nimisiä naisia on tilastoitu alle 20. Vuoteen 2020 mennessä nimeä ei ole annettu Suomessa yhdellekään uuden vuosituhannen lapselle.
Suomi–Ruotsi-maaottelu 1948
Suomi–Ruotsi-maaottelu vuonna 1948 Helsingissä Helsingin Stadionilla 11. ja 12. syyskuuta. Vain miehet kilpailivat.
Stentti
Stentti on yleensä metallista valmistettu verkkoputki, jota käytetään tukemaan ja pitämään auki verisuonia tai muita tiehyitä sisäpuolelta.
Aiheesta muualla
Stent
Ladysmithin piiritys
Tausta
thumb|vasen|Kartta piirittäjien ja puolustajien asemista. Toinen buurisota syttyi vuonna 1899. Buurien strategia oli vallata tärkeitä rauteteiden solmukohtia. Tähän liittyen Piet Joubertin johtamat buurit alkoivat edetä hieman sodan alkamisen jälkeen 11. lokakuuta 1899 Transvaalista brittien hallitseman Natalin puolelle. Tavoitteena oli vallata Ladysmith, joka oli tärkeä huoltokeskus ja Durbanista saapuvan rautatien pää. Piiritykseen johtaneiden taistelujen aikana buurien enimmäismäärä oli noin 24 000.
Brittijoukkoja Natalissa komensi kenraaliluutnantti George Stuart White. Britit saivat huomattavat voitot buureista Talanan kukkulalla 20. lokakuuta ja Elandslaagtessa 21. lokakuuta. White päätti voittojensa jälkeen jatkaa hyökkäystä puolustusasemiin vetäytymisen sijaan. 20. lokakuuta käyty Nicholson’s Nekin taistelu oli kuitenkin täysi tappio briteille ja johti Ladysmithin piiritykseen 2. marraskuuta.
Piiritys
Ladysmithin brittijoukkoihin kuului piirityksen aikana noin 13 500 miestä. Kaupungissa oli myös noin 7 500 siviiliä. Buuripiirittäjiä oli kerrallaan enimmillään noin 5 000. Piirittäjillä oli 17 kenttätykkiä, jotka alkoivat tulittaa kaupunkia piirityksen alkaessa. Ladysmithissä oli verrattain suuri määrä tarvikkeita piiritettyjen huoltoa varten. Puolustajia alkoivat kuitenkin vaivata joukkojen keskuudessa levinneet taudit. Buurit sallivat brittien perustaa kenttäsairaalan hieman kaupungin ulkopuolelle.
Buurit yrittivät murtaa brittien puolustusasemat 6. tammikuuta 1900, mutta hyökkääjät lyötiin takaisin Wagon Hillin taistelussa. Tappiostaan huolimatta buurit jatkoivat kaupungin piiritystä. Piirityksen kuluessa olot kaupungissa tulivat entistä tukalemmiksi. Lopulta tautien lisäksi alettiin kärsiä nälästä. Ruuan kuluessa loppuun joukoille alettiin tarjota hevosenlihaa päiväannosten joukossa. Piiritysrenkaan ulkopuolelta tehtiin useita yrityksiä murtaa buurien piiritys. Monet brittien yrityksistä päättyivät buurien torjuntavoittoihin. Britit hävisivät 15. joulukuuta Colenson taistelun, 23.–24. tammikuuta Spion Kopin taistelun ja 5. helmikuuta Vaal Kraantzin taistelun. Kenraali Redvers Bullerin brittijoukkojen onnistui viimein voittaa buurit Tugelajoella 27. marraskuuta ja murtaa saartorengas 28. helmikuuta.
Seuraus
thumb|pysty=1.3|Ladysmithin varuskunnan komentaja, kenraaliluutnantti [[George Stuart White kättelee piirityksen murtaneiden brittijoukojen komentajaa, majuri Hubert Goughia. John Henry Frederick Baconin maalaus vuodelta 1900.]] Ladysmithin piiritys päättyi 118 päivää sen alkamisesta. Piirityksen aikana kuoli noin 810 kaupungin puolustajaa, joista noin 500 menehtyi tauteihin. Britit välttivät niukasti kaupungin menetyksen ja sen mahdollisesti aiheuttaman suuren sotilaallisen katastrofin. Piirityksen murtaminen vapautti lopulta myös brittijoukkoja sodan muille rintamille.
Markus Eisenbichler
Markus Eisenbichler (s. 3. huhtikuuta 1991) on saksalainen mäkihyppääjä ja kuusinkertainen maailmanmestari. Hän edustaa seuratasolla TSV Siegsdorf -seuraa.
Arvokilpailut
Falunin MM-kilpailuissa 2015 Eisenbichler sijoittui suurmäessä kymmenenneksi. Lahdessa 2017 hän saavutti normaalimäen MM-pronssia, mikä oli hänen ensimmäinen arvokisamitalinsa. Sekajoukkuekilpailussa hän voitti kultaa. Suurmäessä hän oli kolmastoista. Lentomäen MM-kilpailuissa Oberstdorfissa 2018 hän sijoittui 11:nneksi. Pyeongchangin olympialaisissa 2018 hän oli normaalimäessä kahdeksas ja suurmäessä neljästoista. Seefeldin ja Innsbruckin MM-kilpailuissa 2019 hän voitti suurmäen, joukkuemäen ja sekajoukkuemäen maailmanmestaruuden. Normaalimäessä hän sijoittui seitsemänneksi.
Lentomäen MM-kilpailuissa Planicassa 2020 hän saavutti henkilökohtaisen kilpailun pronssia ja joukkuehopeaa. Oberstdorfin MM-kilpailuissa 2021 hän voitti kultaa sekä sekajoukkuemäessä että joukkuemäessä ja sijoittui normaalimäessä ja suurmäessä 17:nneksi. Pekingin olympialaisissa 2022 hän oli suurmäessä viides ja normaalimäessä 31:s. Joukkuemäessä hän saavutti pronssia. Vikersundin lentomäen MM-kilpailuissa 2022 Eisenbichler saavutti hopeaa joukkuekilpailussa ja sijoittui henkilökohtaisessa kilpailussa 18:nneksi. Planican MM-kilpailuissa 2023 hän oli suurmäessä viides ja normaalimäessä kolmastoista.
Maailmancup
Eisenbichler kilpaili maailmancupissa ensimmäisen kerran Oberstdorfin suurmäen kilpailussa joulukuussa 2011 sijoittuen 30:nneksi. Kymmenen parhaan joukkoon hän sijoittui ensimmäisen kerran tammikuussa 2014 oltuaan kahdeksas Sapporon molemmissa suurmäen kilpailuissa. Ensimmäisen palkintosijansa hän saavutti Lillehammerissa joulukuussa 2016 sijoituttuaan kolmanneksi. Ensimmäisen voittonsa hän saavutti Planicassa maaliskuussa 2019. Lisäksi hän on voittanut Wisłassa ja Kuusamossa marraskuussa 2020, sijoittunut toiseksi Lahdessa maaliskuussa 2018, Oberstdorfissa joulukuussa 2018, Garmisch-Partenkirchenissä tammikuussa 2019, Oberstdorfin lentomäessä ja Willingenissä helmikuussa 2019, Lillehammerissa maaliskuussa 2020, Kuusamossa marraskuussa 2020, Engelbergissä joulukuussa 2020, Lahdessa tammikuussa 2021, Planicassa maaliskuussa 2021, Garmisch-Partenkirchenissä tammikuussa 2022 sekä Oslossa maaliskuussa 2022. Kolmas hän on ollut Oslossa ja Planicassa maaliskuussa 2017, Oberstdorfin lentomäessä helmikuussa 2019, Planicassa maaliskuussa 2019, Willingenissä tammikuussa 2021, Klingenthalissa helmikuussa 2021, Planicassa maaliskuussa 2021, kahdesti Kuusamossa marraskuussa 2021, niin ikään kahdesti Titisee-Neustadtissa tammikuussa 2022 ja Sapporossa tammikuussa 2023.
Eisenbichler on sijoittunut Keski-Euroopan mäkiviikon kokonaiskilpailussa toiseksi kaudella 2018–2019 sekä seitsemänneksi kausilla 2016–2017 ja 2017–2018, maailmancupin kokonaiskilpailussa toiseksi kaudella 2020–2021, kuudenneksi kaudella 2021–2022, seitsemänneksi kaudella 2018−2019, kahdeksanneksi 2016–2017 ja kymmenenneksi 2017–2018 sekä lentomäkicupissa toiseksi 2018−2019 ja kolmanneksi 2020–2021. Saksan joukkueessa hän on ollut voittamassa kuutta joukkuekisaa: Klingenthalissa marraskuussa 2014, Zakopanessa tammikuussa 2017, Lahdessa maaliskuussa 2018, Zakopanessa tammikuussa 2019 ja 2020 sekä Planicassa maaliskuussa 2021.
Yölintu
Yölintu on suomalainen tanssimusiikkia esittävä yhtye, joka perustettiin vuonna 1992.
Yhtyeen nykyisen kokoonpanon muodostavat Simo Silmun ohella soolokitaristi Jukka Harju, basisti Jari Luostari sekä rumpali Harri Lehtonen. Alkuaikana mukana ollut Matti Silmu erosi yhtyeestä tammikuussa 2017.
Yhtye on julkaissut 25-vuotisen uransa aikana kaksitoista studioalbumia, kolme kokoelma-albumia, lukuisia singlejä sekä Rauli ”Badding” Somerjoen tuotannosta koostuvan coveralbumin, joka sisältää yhtyeen omia versioita Somerjoen kappaleista. Yhtyeen studioalbumeista kahdeksan on ylittänyt kultalevyrajan, viisi platinalevyrajan ja yksi kaksinkertaisen platinalevyrajan. Yhtyeen menestynein studioalbumi on vuoden 1998 Tositarkoituksella, jota on myyty lähes 96 000 kappaletta. Yölintu lukeutuu Suomen menestyneimpiin yhtyeisiin, ja yhtyeen albumeita on myyty lähes 400 000 kappaletta.
Yölinnun tunnetuimpia kappaleita ovat muun muassa "Kaikki kohdallaan", "Mahdunko maailmaas", "TV:n kokoinen haitari", "Tositarkoituksella", "Liian suuri city", "Haamukipua", "Sitä saa mitä tilaa", "Rakkaus on sininen", "Tää on rankkaa", "Mä putoan", "Preussinpunaista" sekä "Haavoittumaton". Yhtye julkaisi vuonna 2012 syyskuussa studioalbumin Minne maailma kuljettaa, joka on myös yhtyeen nykyisen kokoonpanon ensimmäinen yhteinen levytys.
Yhtyeen viimeisin levy on 20. huhtikuuta 2018 julkaistu pitkäsoitto Maailma on kauneimmillaan, josta julkaistiin aiemmin kaksi singleä, "Ajopuu" ja albumin nimikkokappale "Maailma on kauneimmillaan".
Historia
Yölinnun perustivat vuonna 1992 teini-ikäiset Silmun veljekset Simo ja Matti. Pian mukaan liittyi myös Markus Kuusijoensuu soolo- ja bassokitaristiksi. Rumpaliksi liittyi Saku Mansikkamäki. Yhtye julkaisi esikoisalbuminsa Yölintu laskeutuu 5. joulukuuta 1993. Albumin tuottajana toimi laulaja Simo Silmu. Yhtye herätti jonkin verran kiinnostusta, mutta suurta kansaa ei kiinnostanut "mokoma teiniyhtye". Vuonna 1995 julkaistiin toinen albumi, Pieni lintunen. Tämä levy myi jo jonkin verran.
Toisen levyn konserttikiertueen jälkeen yhtye aloitti seuraavan levynsä äänitykset. Kolmas studioalbumi Kaikki kohdallaan, josta tuli yhtyeen ensimmäinen kultalevy, nosti yhtyeen yhdeksi suosituimmista suomalaisista tanssiorkestereista. Yhtye kiersi Suomea aktiivisesti hyvällä menestyksellä, ja 1998 julkaistiin neljäs studioalbumi Tositarkoituksella. Albumi oli suurmenestys, ja siitä tuli Yölinnun ensimmäinen tuplaplatinalevy. Levyn platinapainos julkaistiin vuonna 1999. Suurimpia hittejä olivat Mahdunko maailmaas, Kaikki kohdallaan, Tositarkoituksella ja Tv:n kokoinen haitari.