cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Platygyra
Platygyra on kivikorallien suku, johon kuuluu ainakin yksitoista lajia. Niitä pidetään joskus meriakvaarioissa. Ne luokitellaan pitkäpolyyppisiin eli LPS-kivikoralleihin. Muodoltaan ne ovat pallo- tai levymäisiä, pinnassa kiemurtelee poimullisia kuvioita, joiden välissä on pehmeitä läpikuultavia pyyntilonkeroita. Platygyra-suvun koralleja sanotaan joskus sokkelo- tai matoaivokoralleiksi. Niiden väri voi olla vihreä, ruskea tai harmaa, ja monet hohtavat sinivalossa hämärän tultua.
Cicciolina (kappale)
Julkaisu ja vastaanotto
Kappale herätti huomiota myös Suomen ulkopuolella, ja ”Cicciolinasta” ladattiin YouTubeen reaktiovideoita. Facebookin Euroviisut-ryhmässä ”Cicciolina” jakoi mielipiteet voimakkaasti. Vikman on sanonut saaneensa kappaleesta positiivisen vastaanoton lisäksi vihaista palautetta, kuten huorittelua ja raiskausuhkauksia.
Platygyra
IUCN luokitteli vuonna 1998 Platygyra yaeyamaensis -lajin vaarantuneeksi. Vaikka sen levinneisyysalue on laaja, se ei ole missään yleinen, se pärjää vain tietyllä syvyydellä ja on herkkä vaalenemiselle ja taudeille. Kuutta muuta lajia pidetään silmälläpidettävinä, sillä niiden populaatiot ovat pienentyneet.
Cicciolina (kappale)
Julkaisu ja vastaanotto
”Cicciolina” oli Vikmanin uran läpimurto, ja se viimeistään teki hänestä kuuluisan Suomessa. Kappale nousi Suomen viralliselle singlelistalla korkeimmillaan viidenneksi. Radiosoittolistalla kappale oli korkeimmillaan sijalla 16. ”Cicciolinaa” oli 18. helmikuuta mennessä kuunneltu Spotifyssa yli miljoona kertaa. Elokuuhun mennessä se oli striimannut platinaa. YouTubessa kappaleen musiikkivideota oli kahden ensimmäisen päivän aikana katsottu yli 200 000 kertaa. Miljoonan katselun raja ylittyi kuukaudessa. Kappaleen suuren suosion vuoksi Vikman ja hänen lauluntekijätiiminsä tekivät pian samantyylisen kappaleen ”Syntisten pöytä”.
Iltalehden Mari Pudas antoi arvostelussaan ”Cicciolinalle” täydet kolme leijonaa. Hän kehui kappaleen kertosäettä erittäin tarttuvaksi, mutta epäili, ymmärretäänkö suomenkielistä sanoitusta ulkomailla. Ylen Anton Vanha-Majamaa uskoi, ettei ”Cicciolina” voita Uuden Musiikin Kilpailua, koska yleisön lisäksi puolet äänistä antaa kansainvälinen raati, jolle ”suomenkielinen seksihumppa tuskin edustaa Eurovision Song Contestia”. Hän sanoi uskovansa, että euroviisuissa kappaleelle ”kävisi todennäköisesti Kojot” ja kappale menestyisi heikosti.
”Cicciolina” julkaistiin myös Vikmanin esikoisalbumilla elokuussa 2021.
Uuden Musiikin Kilpailu
”Cicciolina” oli 7. maaliskuuta 2020 järjestetyn Uuden Musiikin Kilpailun ennakkosuosikki. Kilpailussa valittiin Suomen edustaja samanvuotiseen Eurovision laulukilpailuun Rotterdamiin. Vikman esitti ”Cicciolinan” kilpailun toisena kappaleena. Hän oli pukeutunut vaaleanpunaiseen vartalonmyötäiseen lateksipukuun sekä päähineeseen. Lavalla oli myös pyrotekniikkaa, kaksi karhuksi pukeutunutta tanssijaa sekä vaaleanpunaiset kuusenmuotoiset lavasteet.
Kappale sijoittui kilpailun toiseksi. Se sai 157 pistettä ja hävisi Aksel Kankaanrannan ”Looking Backille” 13 pisteellä. ”Cicciolina” sai eniten pisteitä yleisöltä (99), mutta vasta kolmanneksi eniten kansainvälisiltä raadeilta (58). Täydet 12 pistettä se sai Britannian ja Espanjan raadeilta. Raatien pisteet määrittivät 50 prosenttia kokonaispistemäärästä.
Eurovision laulukilpailu 2020 lopulta peruttiin koronaviruspandemian vuoksi.
Canon EOS-1Ds Mark II
Kamera on yhteensopiva EF-objektiivien kanssa.
Kameramallin seuraaja oli marraskuussa 2007 markkinoille tuotu Canon EOS-1Ds Mark III.
Aiheesta muualla
Canon EOS-1Ds
Zelimhan Jandarbijev
200px|thumb|Zelimhan Jandarbijev vuonna 2000. Zelimhan Jandarbijev (12. syyskuuta 1952 – 13. helmikuuta 2004) oli myös kirjailijana tunnettu tšetšeenipoliitikko. Hän toimi kansainvälisesti tunnustamattoman separatistisen Itškerian tšetšeenitasavallan varapresidenttinä Džohar Dudajevin kaudella. Kun Dudajev kuoli Venäjän armeijan iskussa 21. huhtikuuta 1996, Jandarbijevistä tuli perustuslain mukaisesti Itškerian tšetšeenitasavallan presidentti.
27. tammikuuta 1997 järjestetyissä presidentinvaaleissa Itškerian seuraavaksi presidentiksi valittiin Aslan Mashadov. Myös Jandarbijev oli ehdokkaana, mutta hän sai vain kymmenen prosenttia äänistä.
Jandarbijev kuoli autopommi-iskussa Dohassa, Qatarissa 13. helmikuuta 2004. Samalla hänen 12-vuotias poikansa loukkaantui vakavasti ja kaksi henkivartijaa sai surmansa. Qatarin oikeuslaitos tuomitsi kaksi Venäjän liittovaltion turvallisuuspalvelun FSB:n agenttia teosta elinkautiseen vankeuteen. Vangitut luovutettiin Venäjälle tammikuussa 2005. Helmikuussa ilmoitettiin, etteivät he enää olleet vankilassa.
Pronssiaratti
Pronssiaratti (Pionus chalcopterus) on eteläamerikkalainen papukaija. Sen elinympäristö ulottuu Venezuelan länsisosista Kolumbian eteläosien kautta Ecuadoriin ja Perun luoteisosiin. Lajin holotyypin kuvaili Louis Fraser Bogotásta 1841.
Dana Brožková
Dana Brožková (s. 28. huhtikuuta 1981) on tšekkiläinen suunnistaja ja maailmanmestari. Hän edustaa ruotsalaista Domnarvets GoIF -seuraa.
Suunnistuksen nuorten maailmanmestaruuskilpailuissa 2001 Brožková voitti kultaa normaalimatkalta ja hopeaa viestistä. Aikuisten MM-kilpailuissa hän voitti Århusissa 2006 pitkältä matkalta pronssia. Olomoucissa 2008 hän voitti pitkältä matkalta kultaa. Miskolcin MM-kilpailuissa 2009 hän voitti keskimatkan maailmanmestaruuden.
Brožková voitti Venlojen viestistä kultaa Domnarvets GoIF:n joukkueessa 2008 ja 2015. Tiomilan hän voitti vuonna 2005.
Hänen nuorempi siskonsa Radka on suunnistuksen MM-mitalisti.
Porin pesäpallostadion
Porin pesäpallostadion on Porissa sijaitseva pesäpallostadion. Se toimii naisten Superpesis-seura Pesäkarhujen kotikenttänä. Stadion sijaitsee Isomäen urheilukeskuksessa. Alueella on myös hiekkapintaisia pesäpallon harjoituskenttiä, joita käytetään muun muassa junioripeleissä.
Kentän yleisöennätys syntyi 8. syyskuuta 2002, kun Pesäkarhut pelasi Jyväskylän Kiriä vastaan Superpesiksen toisessa finaalissa. Ottelua oli seuraamassa 2 904 katsojaa.
Ranskan naisten koripallomaajoukkue
Ranskan naisten koripallomaajoukkue edustaa Ranskaa koripallon naisten maajoukkuekilpailuissa. Sitä hallinnoi Ranskan koripalloliitto.
Cottesmore
Cottesmore tarkoittaa muun muassa seuraavia:
Ranskan naisten koripallomaajoukkue
Ranska sai pronssia ensimmäisissä naisten MM-kilpailuissa Chilessä 1953 sijoituttuaan kuuden joukkueen loppusarjassa Yhdysvaltojen ja Chilen jälkeen kolmanneksi. Se on edelleen joukkueen ainoa MM-mitali.
Olympialaisissa Ranskan joukkue on esiintynyt kolme kertaa. Sydneyssä 2000 se hävisi puolivälieräottelussa Etelä-Korealle. Lontoossa 2012 Ranska saavutti hopeaa hävittyään loppuottelussa Yhdysvalloille 50–86. Rio de Janeirossa 2016 Ranska hävisi pronssiottelussa Serbialle 63–70 ja sijoittui neljänneksi.
Ranska saavutti ensimmäisen EM-mitalinsa Alankomaiden kisoissa 1970. Se voitti välierässä Bulgarian pistein 69–64, mutta hävisi loppuottelussa Neuvostoliitolle 33–94. Italian kisoissa 1993 Ranska sai hopeaa: voitettuaan välierässä Italian 56–54 se hävisi loppuottelussa Espanjalle 53–63. Puolassa 1999 Ranska kukisti välieräottelussa Slovakian 66–39, mutta hävisi loppuottelussa Puolalle 56–59.
Ranska voitti ensimmäisen Euroopan-mestaruutensa kotikisoissaan 2001. Se kukisti välierässä Liettuan 74–55 ja Le Mansissa pelatussa loppuottelussa Venäjän 73–68. Ranska voitti Euroopan-mestaruuden myös Latviassa 2009. Kukistettuaan välierässä Valko-Venäjän 64–56 se voitti Riiassa pelatussa loppuottelussa Venäjän 57–53. Puolan kisoissa 2011 Ranska sijoittui kolmanneksi voitettuaan pronssiottelussa Tšekin 63–56.
NIC-maa
Käsitettä käytettiin ensimmäistä kertaa 1970-luvulla kuvaamaan Aasian tiikereiksi kutsuttujen Etelä-Korean, Hongkongin, Singaporen ja Taiwanin nopeaa kehitystä kehitysmaista kehittyneiksi maiksi. Nykyään NIC-maiksi lasketaan yleensä Brasilia, Etelä-Afrikka, Filippiinit, Intia, Kiina, Malesia, Meksiko, Thaimaa ja Turkki. Mukaan voidaan laskea myös Venäjä ja Argentiina.
Ranskan naisten koripallomaajoukkue
Viisissä viimeisissä EM-kilpailuissa Ranska on saavuttanut hopeaa. Vuoden 2013 kotikisoissaan se hävisi loppuottelussa Espanjalle 69–70. Unkarissa ja Romaniassa käydyissä vuoden 2015 EM-kisoissa Ranska hävisi loppuottelussa Serbialle 68–76. Tšekin EM-kisoissa 2017 loppuottelussa oli vastassa Espanja ja tappiolukemat olivat 55–71. Vuoden 2019 loppuottelussa Ranska hävisi Espanjalle 66–86 ja vuoden 2021 loppuottelussa Serbialle 54–63.
Olympialaiset
=== Euroopan-mestaruuskilpailut ===
Ranskan naisten maajoukkue
Ranskan naisten maajoukkue EM-kisoissa 2013.
undefined undefined undefined undefined undefined undefined undefined undefined undefined undefined undefined undefined
Otanlahden pesäpallokenttä
Otanlahden pesäpallokenttä on pesäpallostadion Raumalla. Stadion on osa Otanlahden urheilukeskusta. Stadion toimii naisten pesäpalloseura Feran kotikenttänä.
Kentän yleisöennätys on syntynyt 5. heinäkuuta 2016, jolloin Feran ja Petojussien välistä runkosarjaottelua oli seuraamassa 2 482 katsojaa.
Päätie 3 (Ahvenanmaa)
Nähtävyydet
Ainoaksi tien varrella olevaksi nähtävyydeksi luokittuu Lemströmin kanava.
HMNB Devonport
pienoiskuva|Devonportin telakka 1909 His/Her Majesty's Naval Base (HMNB) Devonport (HMS Drake) on yksi kolmesta nykyisin käytössä olevasta Britannian Kuninkaallisen laivaston tukikohdasta. Muut tukikohdat ovat HMNB Clyde ja HMNB Portsmouth. Tukikohta on Länsi-Euroopan suurin laivastotukikohta.
Tukikohta sijaitsee Plymouthin kaupungista länteen Devonportissa Devonissa Englannissa. Se on Länsi-Euroopan suurin laivastotukikohta ja Kuninkaallisen laivaston ainoa ydinkäyttöisten alusten korjaus- ja huoltotukikohta. Tukikohtaan on sijoitettu Devonportin laivue, johon kuuluvat muun muassa HMS Ocean sekä Trafalgar-luokan sukellusveneet.
Palveluksessa olevat merimiehet kutsuvat Devonportin laivastotukikohtaa Guziksi. Sana on alun perin tarkoittanut aasialaista pituusmittaa. Mitalla on alueellisia eroja, mutta se on normaalisti rinnastettu jaardiin, siten guz = yard → dockyard (=telakka).
Tukikohtaan on sijoitettu laivastonkoulutuspäämaja, joka vastaa laivaston ja sitä tukevien yksiköiden kouluttamisesta. Yksikkö kouluttaa myös monien muiden maiden henkilöstöä.
Devonportin laivue
Tukikohtaan sijoitetut Kuninkaallisen laivaston alukset muodostavat Devonportin laivueen. Laivueeseen kuuluvat HMS Ocean, HMS Albion ja HMS Bulwark. Se on myös sijoituspaikkana pääosalle laivaston vedentutkimusaluksille sekä useille tyypin 22 ja 23 fregateille. {{Palstat
Tutkimusviirikkö
}}
Devonportin telakka
Tukikohdan alueeseen kuuluu Kuninkaallinen telakka, jonka käytöstä vastaa Babcock International Groupin (BM) Meriteollisuusyksikkö, joka osti telakan sen edelliseltä omistajalta Devonport Management Limitediltä 2007. BM:n toimintaa Devonportissa kutsutaan normaalisti Devonportin telakaksi.
Telakka-alueeseen kuuluu 14 kuivatelakkaa (Docks 1–15, mutta numeroa 13 ei käytetä), jotka on sijoitettu kuuden kilometrin matkalle jokivarteen. Alueella on lisäksi 25 vuorovesiallasta ja viisi telakka-allasta. Alueen laajuus on kokonaisuudessaan 2,6 neliökilometriä.
Albert Von Tilzer
Albert Von Tilzer, alk. Albert Gumm (29. maaliskuuta 1878 Indianapolis – 1. lokakuuta 1956 Los Angeles) oli yhdysvaltalainen säveltäjä ja musiikinkustantaja. Hänen tunnetuin sävellyksensä on Jack Norworthin sanoittama ”Take Me Out to the Ball Game” vuodelta 1908.
HMNB Devonport
Devonportin telakka
Ulkopuoliset henkilöt voivat tutustua telakka-alueeseen elokuussa pidettävän kolmipäiväisten laivastopäivien aikana.
Eidsvold-luokka
Suunnittelu
Alukset muodostivat Norjan laivaston rungon yhdessä niitä edeltäneiden Tordenskjold-luokan alusten kanssa aina Saksan hyokkäykseen huhtikuussa 1940 saakka. Alusten aseistus oli valmistusajankohdalleen tyypillisesti useaa eri kaliiperia käsittävä. Alusten pääaseina olleet kaksi raskasta 210 millimetrin tykkiä oli asennettu torneihin keulaan ja perään. Apuaseina olleet kuusi 150 millimetrin tykkiä oli asennettu kasematteihin kolme kumpaankin laitaan. Kevyemmät 76 millimetrin tykit oli ryhmitelty pareittain laitoihin sekä perään ja keulaan. Neljä kolminaulaista oli tarkoitettu torpedoveneiden torjuntaan. Alusten aseistuksen täydensivät kaksi 450 millimetrin torpedoputkea.
Albert Von Tilzer
Elämä ja ura
Albert Gumm syntyi Indianapolisissa 1878. Hänen veljensä Harry Gumm vaihtoi sukunimensä musiikkiuransa alussa Von Tilzeriksi. Tilzer oli perheen äidin tyttönimi. Kun Harry alkoi menestyä Tin Pan Alleylla, muutkin perheen lapsista omaksuivat hänen valitsemansa sukunimen.
Eidsvold-luokka
Suunnittelu
Luokan alusten suoja oli suunniteltu lähinnä tykistötaistelua silmällä pitäen eikä niissä ollut torpedovöitä. Alusten kyljissä oli kuuden tuuman Krupp panssarointi ja pääaseiden torneissa yhdeksän tuuman panssarointi. Apuaseiden kasemattien panssarointi oli ainoastaan kaksi tuumaa.
Albert Von Tilzer
Elämä ja ura
Albert Von Tilzer aloitti uransa musiikinkustantamo Shapiro, Bernstein & Von Tilzerin Chicagon toimistossa. Hänen veljensä Harry oli yksi yhtiön osakkaista. Vuonna 1903 Albert perusti veljensä Jackin kanssa oman kustantamonsa New Yorkin West 28th Street -kadulle. Yhtiön nimeksi tuli York Music Company ja ensimmäinen julkaisema hitti oli Albert Von Tilzerin ja Cecil Mackin kappale ”Teasin’” vuonna 1904.
Vuonna 1907 Von Tilzer kirjoitti kokeneen sanoittaja Jack Norworthin kanssa kappaleen ”Honey Boy”. Yhteistyö Norworthin kanssa tuotti seuraavana vuonna kappaleet ”Smarty” ja ”Take Me Out to the Ball Game”. Jälkimmäisestä kappaleesta tuli suosittu ja sitä soitetaan Yhdysvalloissa edelleen yleisesti baseball-otteluiden yhteydessä.
Von Tilzer sävelsi vuonna 1910 kappaleen ”Put Your Arms Around Me”. Eddie Cantor teki hänen sävellyksestään ”Oh, How She Could Yacki Hacki Wicki Wacki Woo” hitin vuonna 1917. Lew Brown sanoitti useita Von Tilzerin sävellyksiä, joista suosituimpiin kuuluu ”Oh By Jingo! Oh By Gee!” vuodelta 1919. Kappale on laulettu muun muassa elokuvissa Vaalea villikko (1945) ja Miehiä metsästämässä (1952).
HMNB Devonport
Historia
Pian valtaan tultuaan Englannin kuningas Vilhelm III perusti uuden telakan Etelä-Englantiin. Hän piti Plymouthin kaupunkia epätarkoituksenmukaisena, mutta paikka rannikolla muutaman mailin päässä Plymouthista Hamoazen varrelta katsottiin sopivaksi, ja telakan rakennustyöt aloitettiin 1691.
Albert Von Tilzer
Elämä ja ura
Vuodesta 1920 lähtien Von Tilzer sävelsi musiikkia Broadway-näytelmiin. Tärkeimpiin hänen säveltämiinsä musikaaleihin kuuluu vuoden 1920 Honey Girl, joka sisälsi hittikappaleet ”Chili Bean” (säv. Lew Brown) ja ”I’ll Be with You in Apple Blossom Time” (san. Neville Fleeson). Muita Von Tilzerin Broadway-musikaaleja ovat The Gingham Girl, Adrienne ja Bye, Bye Bonnie.
Viimeisen kappaleensa ”I’m Praying to Saint Christopher” Von Tilzer kirjoitti vuosien hiljaiselon jälkeen noin vuonna 1950. Hän kuoli Los Angelesissa lokakuussa 1956.
Albert Von Tilzer valittiin Songwriters Hall of Fame -kunniagalleriaan vuonna 1970.
Roman Josi
Roman Josi (s. 1. kesäkuuta 1990 Bern, Sveitsi) on sveitsiläinen jääkiekkopuolustaja, joka pelaa NHL-joukkue Nashville Predatorsissa. Joukkue varasi hänet toisella kierroksella 38. pelaajana NHL:n varaustilaisuudessa 2008. All-round -puolustajalla on hyvä pelikäsitys, syöttötaito ja laukaus.
Seuraura
Josi on kotikaupunkinsa joukkueen SC Bernin kasvatti. Hän pelasi joukkueessa ensimmäiset Nationalliga A:n ottelunsa vain 16-vuotiaana kaudella 2006–2007, jolloin Josi pelasi liigassa kolme ottelua antaen yhden syöttöpisteen. Hän pelasi tuon kauden vielä Elite Junioren A:ssa, jossa Josi oli tehoilla 14+16=30 puolustajien pistepörssin toinen ZSC Lionsin Lorenz Kiezlen jälkeen.
Tulokaskausi 2007–2008 toi Josille Nationalliga A:n runkosarjassa 35 ottelussa tehot 2+6=8. Kesällä 2008 Nashville Predators varasi hänet toisella kierroksella numerolla 38. Koska SC Bern voitti kauden 2007–2008 runkosarjan, niin joukkue sai pelata kaudella 2008–2009 Mestarien liigassa. Josi teki siellä neljässä ottelussa yhden maalin. Nationalligan nimestä National League A:ksi vaihtuneen sarjan puolella hän teki läpimurtonsa tehdessään 42 ottelussa tehot 7+17=24. Josi oli Bernin tehokkain puolustaja Travis Rochen jälkeen. Hän vahvisti myös joukkueen A-nuoria kevään 2009 pudotuspeleissä, jotka päättyivät mestaruuteen.
Kaudella 2009–2010 Josi pelasi loukkaantumisten takia vain 26 runkosarjaottelua, mutta hän teki niihin verrattuna hyvät tehot 9+12=21. Josi oli jälleen joukkueensa toiseksi tehokkain puolustaja Rochen jälkeen, mutta hän oli kuitenkin Bernin puolustajista paras maalintekijä. Josi sijoittui National League A:n puolustajien maalipörssissä viidenneksi. Kevään 2010 pudotuspeleissä hän oli tehoilla 6+7=13 tehokkain puolustaja sekä Bernin kolmanneksi paras pistemies Ivo Rüthemannin ja Jean-Pierre Vigierin jälkeen. Heidän edellään pudotuspelien pistepörssissä oli vain Genève-Servette HC:n Tony Salmelainen. Josi voitti kauden päätteeksi Sveitsin-mestaruuden. KHL-joukkue Lokomotiv Jaroslavl varasi hänet 95. pelaajana kesällä 2010.
Maajoukkueura
Josi pelasi ensimmäistä kertaa miesten MM-kilpailuissa jo 18-vuotiaana vuonna 2009. Vuoden 2013 MM-turnauksessa Sveitsi voitti MM-hopeaa, ensimmäisen jääkiekon MM-mitalinsa miesten turnauksissa sitten vuoden 1953, ja yhdeksän tehopistettä kymmenessä ottelussa tehnyt Josi valittiin turnauksen parhaaksi puolustajaksi sekä arvokkaimmaksi pelaajaksi. Josi oli voittamassa MM-hopeaa myös vuoden 2018 MM-kilpailuissa.
Alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa Josi pelasi peräti neljä kertaa. Hän oli vuoden 2007 turnauksessa vain 16-vuotias. Vuonna 2008 Sveitsi putosi pääsarjasta seuraavaksi vuodeksi I-divisioonaan. Joukkue kuitenkin voitti I-divisioonan A-lohkon kultaa ja nousi taas seuraavaksi vuodeksi pääsarjaan. Josi oli tehoilla 2+2=4 alle 20-vuotiaiden I-divisioonan turnauksessa Sveitsin tehokkain puolustaja Yannick Blaserin kanssa. Hänet valittiin A-lohkon parhaaksi puolustajaksi. Vuoden 2010 turnaukseen Sveitsi palasi nousijajoukkueena, mutta joukkueen kisat päättyivät neljänteen sijaan. Josi toimi Sveitsin varakapteenina.
Josi pelasi myös alle 18-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuosina 2007 ja 2008. Vuoden 2008 turnauksessa hän oli tehoilla 1+4=5 Sveitsin tehokkain puolustaja Patrick Geeringin kanssa ja valittiin joukkueen top-3-pelaajaksi.
Punanokka-aratti
Punanokka-aratti (Pionus sordidus) on eteläamerikkalainen papukaija. Sen elinympäristö ulottuu Venezuelasta Kolumbiaan, Ecuadoriin, Peruun ja Boliviaan. Siitä tunnetaan kuusi alalajia. Lajin holotyypin kuvaili Carl von Linné Venezuelasta 1844.
Salibandyliigan kausi 2015–2016
Salibandyliigan kausi 2015–2016 oli järjestyksessään 30. Salibandyliigan kausi. Hallitsevana mestarina kauteen lähti SPV, joka oli voittanut neljästä edellisestä mestaruudesta kolme. Mestaruuden voitti tamperelainen Classic, joka voitti Superfinaalissa espoolaisen Oilersin. Pronssia voitti jyväskyläläinen Happee.
Kieliopillinen itsemurha
Kieliopillinen itsemurha on esimerkiksi Jean Paulin ja Ludwig Reinersin käyttämä käsite, joka tarkoittaa lähinnä asiaproosassa ilmenevää tapaa kätkeä oma persoonallisuus kiertoilmaisuihin, eli kirjoittaja välttää käyttämästä minä-sanaa ja ensimmäistä persoonaa. Tätä kirjoitustapaa on perusteltu vaatimattomuudella, toisaalta on esitetty sen osoittavan aivan päinvastaista, koska tällaiset kiertoilmaukset ovat normaalia kielenkäyttöä huomattavasti raskaampia ja kirjoittajaa korostavampia. Suomen kielessä yleisin näistä ilmauksista lienee allekirjoittanut.
Salibandyliigan kausi 2015–2016
Joukkueet
<div style="float: ; clear: ;">
Sarjataulukko
Lähde:
Pudotuspelit
Puolivälierät ja välierät pelattiin paras seitsemästä järjestelmällä. Loppuottelu ratkesi niin kutsutussa Superfinaalissa, joka pelattiin 16. huhtikuuta Hartwall Arenassa.
Puolivälierät
1 Parissa ensin mainitun maalit aina ensin.
Välierät
1 Parissa ensin mainitun maalit aina ensin.
Hämeen rintama
Hämeen rintama oli Suomen sisällissodan rintamalinja, joka kulki aluksi Hämeen läänin pohjoisosassa, nykyisten Pirkanmaan ja Keski-Suomen maakuntien alueella sekä myöhemmin sodan loppuvaiheessa myös nykyisessä Kanta-Hämeessä. Hämeen rintama muodosti niin sanotun länsirintaman yhdessä Satakunnan rintaman kanssa. Se kulki Tampereen pohjoispuolella Kurusta Ruoveden, Vilppulan ja Kuoreveden kautta edelleen Längelmäelle ja päättyi Päijänteen länsirannalle Kuhmoisiin. Hämeen rintamasta muodostui sodan aikana sen päärintama, jossa käytiin lopputuloksen kannalta ratkaisevat taistelut, kuten maalis-huhtikuun vaihteen Tampereen taistelu. Se oli myös sisällissodan verisin näyttämö, jonka taisteluissa sai surmansa yli 40 prosenttia sodan kaikista kaatuneista. Hämeen rintamalla kaatui noin 1 900 punaista ja 1 400 valkoista, joiden joukossa on myös noin 50 valkoisten riveissä taistellutta ruotsalaista vapaaehtoista sekä useita kymmeniä punaisten puolella taistelleita venäläisiä.
Hämeen rintama on käsitteenä neutraali ja kuvastaa myös sen maantieteellistä sijaintia. Valkoiset kutsuivat Hämeen rintamaa sodan aikana Länsirintamaksi, johon kuuluivat myös Satakunnan puoleiset rintamalohkot. Punaiset puolestaan käyttivät siitä nimitystä Pohjoisrintama tai Läntisen rintaman pohjoisosa.
Rintama syntyy
Hämeen rintama syntyi sodan alkuvaiheessa, kun Pohjanmaalta etelää kohti suunnanneet valkoiset ja pohjoiseen liikkuneet punaiset kohtasivat Vilppulassa, joka sijaitsee noin 70 kilometriä Tampereen pohjoispuolella. Paikalle muodostui niin sanottu Vilppulan rintama, joka oli sodan aikana punaisten pohjoisin rintamalohko. Heidän alkuperäinen tarkoituksensa oli edetä Haapamäelle, joka oli tärkeä rautatieliikenteen risteys: noin 30 kilometriä Vilppulan pohjoispuolella sijaitsevalla Haapamäellä kohtasivat Tampere–Vaasa-rautatie sekä Jyväskylään johtava poikkirata. Punaiset pyrkivät saamaan haltuunsa Haapamäen risteysaseman, jolloin he olisivat saaneet jaettua valkoisten hallitseman Suomen pohjoisosan kahtia.
Valkoiset puolestaan keskittivät sodan alussa huomattavan osan voimistaan Vilppulaan ja sen ympäristöön, jotta punaisten eteneminen olisi saatu pysäytettyä. Hämeen rintaman merkitys kasvoi edelleen, kun valkoiset siirtyivät maaliskuun puolivälissä puolustusasemistaan suurhyökkäykseen kohti Tamperetta. Lopulta kaupunki siirtyi valkoisten haltuun huhtikuun ensimmäisellä viikolla, jonka jälkeen uusi rintamalinja muodostui Tampereen eteläpuolelle ja Etelä-Hämeeseen. Kuukautta myöhemmin sota päättyi punaisten antautumiseen.
Valkoisten puolelta Hämeen rintamasta oli vastuussa helmikuun alussa muodostettu Hämeen ryhmä, jonka päällikkönä toimi eversti Martin Wetzer. Sen ensimmäinen esikunta toimi Haapamäellä, josta se myöhemmin siirrettiin Vilppulaan. Punaisten läntisen rintaman pääesikunta sijaitsi Tampereella, josta käsin myös Hämeen rintaman joukkoja johdettiin ja huollettiin. Sen päällikkönä toimi Tampereen punakaartin ylipäällikkö Hugo Salmela, jonka kuoleman jälkeen johtoon tuli Verner Lehtimäki.
Sodan alkuvaiheen taistelut
Sodan alkuvaiheessa Etelä-Pohjanmaalta lähteneet suojeluskuntajoukot etenivät rautateitse Haapamäelle ja sieltä edelleen helmikuun ensimmäisenä päivänä Lylyn asemalle, joka sijaitsi Juupajoella noin 15 kilometriä Vilppulan eteläpuolella. Punaiset olivat kuitenkin räjäyttäneet radan Lylyn kohdalla ja valkoiset joutuivat vetäytymään takaisin kohti Vilppulaa, jonne he perustivat puolustusasemat. Samana päivänä oli Tampereelta lähtenyt pohjoista kohti punaisten 500 miehen yksikkö, jonka tarkoituksena oli edetä rautatietä pitkin aina Seinäjoelle asti. Mukana oli myös venäläisiä sotilaita. Ensimmäiset taistelut käytiin vuorokautta myöhemmin, mutta ne eivät tiettävästi vaatineet tappioita kummallekaan osapuolelle. Rintamalinjan pohjoisin osa vakiintui taistelun myötä Vilppulan kohdalle, jossa se pysyi seuraavan kuuden viikon ajan.
Punaiset havaitsivat valkoisten puolustuslinjan Vilppulassa niin tiiviiksi, että päättivät sen sijaan yrittää läpimurtoa lännempää Ruoveden kohdalta. Muita taisteluja nähtiin Kuorevedellä, Längelmäellä sekä Kuhmoisissa. Helmikuun 21. päivänä punaiset aloittivat laajan yleishyökkäyksen noin 5 000 miehen voimin. Sen tarkoituksena oli Haapamäen valloittaminen, mutta hyökkäys keskeytettiin tuloksettomana viikkoa myöhemmin. Uusi yleishyökkäys aloitettiin 7. maaliskuuta käynnistyneillä sivustahyökkäyksillä, joihin osallistui yli 10 000 punaista. Sen aikana käytiin muun muassa verinen Kuhmoisten taistelu, johon liittyy myös valkoisten tekemä Harmoisten sairashuoneen joukkomurha. Sivustaoperaatioiden epäonnistuttua, aloittivat punaisten päävoimat 13. maaliskuuta hyökkäyksen Vilppulassa ja Ruovedellä. Tämä kuitenkin tyrehtyi kaksi päivää myöhemmin valkoisten aloittaessa voimakkaan vastahyökkäyksen. Punaisten hyökkäyksen viimeinen suuri yhteenotto oli Väärinmajan taistelu 15. maaliskuuta. Tampereen seudulta ja Hämeestä kotoisin olleiden punakaartilaisten lisäksi taisteluihin osallistui myös paljon Helsingin punakaartin miehiä.
Hämeen rintamalla kaatui ensimmäisen kuuden viikon aikana 301 punaista ja 127 valkoista. Punaisten joukkoon on laskettu myös 41 surmansa saanutta venäläistä sotilasta. Suuri ero kuolleiden määrässä selittyy punaisten laajalla hyökkäystoiminnalla, valkoisten keskittyessä vain puolustamaan asemiaan. Eräiden taistelujen tappioluvut kuitenkin viittaavat myös siihen, että valkoiset ampuivat osan antautuneista punaisista.
Valkoisten suurhyökkäys ja punaisten perääntyminen
Valkoiset aloittivat oman suurhyökkäyksensä 15. maaliskuuta. Valkoiset hyödynsivät vastahyökkäyksessään punaisten päävoimien rautatietä pitkin edenneen hyökkäyksen liikettä ja punaisten joukkojen suojaamattomia sivustoja. Tarkoitus oli saartaa punaisten pääjoukot ja estää näin heidän vetäytymisensa Tampereelle. Sivustoihin iskivät Kurussa eversti Harald Hjalmarsonin johtamat joukot sekä Länkipohjassa eversti Karl Fredrik Wilkmanin joukot. Samaan aikaan punaisia painostettiin Ruoveden ja Vilppulan lohkoilla, jotta he eivät pystyisi lähettämään vahvistuksia sivustoilleen. 16. maaliskuuta käyty Länkipohjan taistelu tuli tunnetuksi verisyydestään ja julmuudestaan. Sen aikana kaatui 41 valkoista ja 63 punaista. Surmansa saaneiden valkoisten joukossa oli muun muassa heidän legendana pitämänsä Lapuan suojeluskunnan päällikkö Matti Laurila. Kaatuneista punaisista mahdollisesti jopa 50 teloitettiin taistelun jälkeen niin sanotussa Länkipohjan verilöylyssä. Kaksi päivää myöhemmin käytiin Oriveden taistelu, jossa menetti henkensä 31 valkoista ja noin 20 punaista. Vilppulan rintaman punaiset olivat vaarassa joutua pussiin valkoisten hyökättyä Orivedelle. Hugo Salmelan Erkki Karjalaisen joukoille antama perääntymiskäsky ja Oriveden samanaikainen takaisinvaltaus kuitenkin mahdollistivat punaisten vetäytymisen rautatietä pitkin ulos saarrostusrenkaasta. Tämän jälkeen punaiset jatkoivat vetäytymistä kohti Tamperetta.
Valkoisten hyökkäysliikkeen toinen vaihe käynnistyi 21. maaliskuuta. Ylipäällikkö Mannerheimin tarkoituksena oli katkaista mahdollisimman nopeasti punaisten yhteydet Tampereelta länteen ja etelään. Samalla hyökkäystä jatkettaisiin rautatietä pitkin koillisesta kohti Tamperetta. Wetzerin ryhmän tehtäväksi tuli eteneminen Tamperetta kohti radan vartta pitkin. Wilkmanin ryhmän piti edetä Lempäälään ja katkaista yhteydet Tampereelta etelään. Wilkmanin ryhmää vahvistettiin kahdella Wetzerin ryhmästä siirretyllä pataljoonalla. Tampereen ja Porin välisen radan katkaiseminen tuli Linderin ryhmän ja Hjalmarsonin osaston tehtäväksi. Ylipäällikkö ja päämaja siirtyivät Vilppulaan 21. maaliskuuta.
Hjalmarsonin osasto valtasi Viljakkalan ja Wetzerin ryhmän osasto jääkärimajuri Lauri Malmbergin johdolla Nurmin 22. maaliskuuta. Samaan aikaan radan vartta etenevät joukot valtasivat Frantsilan, joka sijaitsi pari kilometriä Suinulan asemalta lounaaseen. Wilkmanin ryhmä puolestaan löi punaiset Vääksyssä ja valtasi Kangasalan. Tampereen ja Riihimäen välisen radan katkaisemiseksi lähetettiin majuri Torsten Aminoffin johdolla kaksi pataljoonaa, tykkipatteri, rakuunajoukkue ja räjähdyskomennuskunta maaliskuun 23. päivän aamuna Lempäälään, mutta yritys epäonnistui voimien osoittauduttua liian heikoiksi. Linderin ryhmä valtasi taistelujen jälkeen Kyröskosken 23. maaliskuuta. Wilkmanin ryhmä onnistui Lempäälän valtauksessa 24. maaliskuuta.
Punaisten vetäymisvaiheen aikana sodankäynti muuttui huomattavasti raaemmaksi. Viikossa sai surmansa ainakin 207 punaista ja 107 valkoista, lukumäärä oli lähes yhtä suuri kuin edellisen kuuden viikon aikana yhteensä. Valkoiset saivat marssia Tampereelle lähes kokonaan ilman vastarintaa, mutta silti punaisia sai surmansa Oriveden taistelun jälkeisinä päivinä noin 90. Tämän on katsottu johtuneen siitä, että valkoiset jatkoivat Länkipohjassa aloittamaansa laajamittaista vankien ampumista.
Piirityksen alkupäivät
Tampereen taistelu oli valkoisten laajamittaisin sotilasoperaatio sisällissodan aikana ja se vaati suurimmat tappiot molemmilta osapuolilta. Kaksi viikkoa kestänyt piiritys aiheutti myös lukuisia siviiliuhreja. Taistelun katsotaan alkaneen 23. maaliskuuta, jolloin valkoiset saavuttivat kaupungin ja aloittivat sen piirityksen. Tampereen lisäksi siihen liittyviä yhteenottoja oli Ylöjärven, Pirkkalan, Messukylän, Aitolahden, Lempäälän, Vesilahden ja Tottijärven kuntien alueella sekä vielä Satakunnan rintaman puolella Karkussa ja Hämeenkyrössä. Punaisten esikunta oli järjestetty uudelleen 22. maaliskuuta, jolloin myös kaupungin puolustussuunnitelma oli laadittu. Sen tarkoituksena oli puolustaa Tamperetta niin pitkään kuin oli mahdollista.
Punaisten vetäydyttyä Tampereelle, ensimmäisiä kaupungin valtaukseen liittyviä taisteluja käytiin 23.–24. maaliskuuta, jolloin ensin Aitolahdessa taistelleet Vöyrin sotakoululaiset hyökkäsivät omatoimisesti Messukylään. Epäonnistunutta operaatiota johti sen aikana kaatunut jääkäriluutnantti Armas Kohonen. Sunnuntaina 24. maaliskuuta taisteltiin Messukylän lisäksi myös Lempäälässä ja samalla valkoiset aloittivat myös summittaiset tykistöiskut kaupunkiin. Seuraavana päivänä yhteenotot jatkuivat edelleen Messukylän harjulla. Aamulla 26. maaliskuuta valkoiset onnistuivat viimein tekemään läpimurron punaisten jättäessä puolustusasemansa. Linderin joukot olivat vallanneet Ylöjärven 25. maaliskuuta ja seuraavana päivänä Siuron rautatieaseman. Punaisten yhteydet Tampereelta länteen tulivat siten katkaistuiksi ja saartorengas sulkeutui. Saman päivän aikana valkoiset saavuttivat myös Tampereen länsipuolen esikaupungit Ylöjärvellä käytyjen taistelujen jälkeen. Niiden aikana sai hyökkääjistä surmansa ainoastaan Virtain pataljoonan komppanianpäällikkö Jaakko Rannanjärvi, mutta puolustautuneet punaiset menettivät kymmenen miestä, mikä viittaa siihen, että suurin osa ammuttiin antautumisen jälkeen.
Tiistaina 26. maaliskuuta valkoiset yrittivät Tampereen keskustaan useasta eri suunnasta, kärsien samalla raskaita tappioita. Kaupunkiin hyökättiin lännessä Epilän ja etelässä Hatanpään suunnasta ja samaan aikaan jatkuivat taistelut myös itäpuolella Messukylässä. Punaiset puolestaan tekivät Eino Rahjan johdolla oman vastahyökkäyksensä Lempäälään murtaakseen Tampereen saartorenkaan ulkoapäin. Rahjan joukkojen epäonnistuneesta hyökkäyksesta huolimatta Tampereen puolustus kuitenkin kesti. Samaan aikaan yrittivät Yläneen ja Turun punakaartilaiset murtautua piiritysrenkaan läpi junalla Hatanpään kautta, mutta he joutuivat suuria tappioita kärsineenä palaamaan kaupunkiin. Seuraavana päivänä taistelut jatkuivat raskaina ainakin Epilässä, Messukylässä ja Lempäälässä.
Verinen torstai
Torstaista 28. maaliskuuta muodostui valkoisten keskuudessa yksi koko sisällissodan tunnetuimmista päivistä, jota ryhdyttiin kutsumaan nimellä ”Verinen torstai”. He tekivät tuolloin rajun hyökkäyksen kohti Tamperetta aikomuksenaan vihdoin ja viimein valloittaa koko kaupunki. Eteneminen jäi kuitenkin pieneksi, mutta sen sijaan valkoiset kärsivät päivän aikana siihen astisen sodan raskaimmat miehistötappionsa. Koko sodan aikana suurempia päivätappiota tuli vain 3. huhtikuuta kaupunkiin tehdyssä hyökkäyksessä. ”Verisen torstain” taistelut keskittyivät pääosin keskustan itäpuolella sijaitsevalle Kalevankankaan hautausmaalle ja sen lähiympäristöön. Taistelut alkoivat yhdeksän aikaan aamulla ja lopulta neljältä iltapäivällä valkoiset onnistuivat saamaan hautausmaan haltuunsa. Suojeluskuntalaisten sijasta valkoiset lähettivät taisteluun asevelvollisten muodostaman II jääkärirykmentin, jota komensi jääkärimajuri Gabriel von Bonsdorff. Asevelvollisten käyttämisen taustalla oli joukkojen parempi toimintakyky mahdollista suurista tappioista huolimatta. Niitä oli vapaaehtoisten muodostamia suojeluskuntajoukkoja helpompi komentaa taisteluun kovaa kuria käyttäen ja rangaistuksilla uhaten. Asevelvollisjoukkojen heikko koulutustaso ja Messukylän pitkistä taisteluista aiheutunut väsymys johti kuitenkin koviin tappioihin Kalevankankaalla, mikä puolestaan aiheutti laajoja karkaamisia. Taisteluun osallistuneesta 6. jääkäripataljoonasta kaatui tai haavoittui joidenkin lähteiden mukaan noin 60 % sen vahvuudesta, 12. jääkäripataljoonasta 49 % ja 4. jääkäripataljoonasta 47 %, eli yhteensä yli 900 miestä. Suomen sotasurmat -tietokanta tuntee 195 Tampereella 28. maaliskuuta kaatunutta valkoista. Lisäksi Kalevankankaalla oli mukana ruotsalaisista vapaaehtoisista koostunut prikaati, jonka tappiot olivat 20 kaatunutta. Punaiset menettivät päivän aikana arviolta 50–70 miestä.
Taisteluiden välipäivät ja valkoisten viimeinen suurhyökkäys
"Verisen torstain" hyökkäyksen jälkeen Tampereella nähtiin viiden päivän mittainen rauhallisempi jakso, jonka aikana valkoiset keskittyivät lähinnä tykistötulen ampumiseen kaupunkiin. Varsinaisia taisteluja käytiin tuona aikana vain Lempäälässä. Tykistökeskitykset vaativat kuitenkin koko ajan kuolonuhreja, heidän joukossaan oli punakaartilaisten lisäksi ainakin parikymmentä puolueettomana pidettyä siviilihenkilöä, mukaan lukien naisia ja lapsia.
Rauhallisten välipäivien jälkeen valkoiset käynnistivät uuden suurhyökkäyksen aamuyöllä 3. huhtikuuta. Punaisten vastarinta oli sitkeää ja hyökkääjät kärsivät edetessään suuria tappioita, kun taisteluja käytiin talo talolta. Ensimmäisen päivän aikana valkoiset saivat hallintaansa kaupungit itäosat aina Tammerkoskelle saakka. Päivästä muodostui lopulta koko sisällissodan verisin, valkoiset menettivät kaatuneina 207 miestä ja punaiset ainakin 115, mutta mahdollisesti jopa 170. Osapuoleltaan tuntemattomia eli lähinnä siviilejä kuoli 18. Päivän aikana nähtiin myös yksi sodan tunnetuimmista operaatioista, kun eversti Gunnar Melinin johtama komppania murtautui kaupunkiin ja valtasi Näsikalliolla sijaitsevan Näsilinnan palatsin, josta he kuitenkin joutuivat luopumaan, koska Tampereelle edenneet joukot olivat juuttuneet Tammerkosken itäpuolelle. Kaupungin puolustus murtui lopulta kahden päivän kuluttua ja viimeiset punaiset antautuivat 6. huhtikuuta, jonka merkiksi Pyynikinharjulla sijainneen puisen näkötornin huipulle nostettiin valkoinen lippu.
Tappiot
Tampereen taistelun tappioista on esitetty useita eri lukumääriä. Varatuomari Yrjö Raevuori esitti ensimmäiset arviot jo päivää ennen punaisten antautumista Uuteen Suomeen kirjoittamassaan artikkelissa. Hänen laskelmiensa mukaan valkoisia oli kaatunut 596 ja punaisia noin 1 800. Vuonna 1927 hän antoi uudeksi luvuksi valkoisten osalta 709 ja mainitsi, että punaisten lukumääränä alun perin pitämänsä 1 800 on liian suuri. Tällä Raevuori viittasi taistelujen sijasta teloituksissa henkensä menettäneisiin punaisiin. Professori Heikki Ylikangas esittää vuoden 1993 kirjassaan Tie Tampereelle punaisten lukumääräksi noin 2 000, joista teloitettuja olisi noin puolet. Tuomiorovasti Voitto Silfverhuth puolestaan kertoo samana vuonna ilmestyneessä kirjassaan Kalevankangas, että Kalevankankaan hautausmaalla sijaitsevaan joukkohautaan haudattiin yhteensä 2 751 punaista, joista 1 208 olisi kuollut taisteluissa. Suomen sotasurmat -tietokanta tuntee nimeltä 824 Tampereen taistelun aikana kuollutta valkoista, 1 087 punaista sekä 67 tuntematonta tai kumpaankaan osapuoleen kuulumatonta.
Antautumisen jälkeen
Taisteluiden tauottua valkoiset aloittivat punaisten summittaiset teloitukset. Niiden aikana ammuttiin useita satoja punaisia sekä arviolta parisataa kaupungissa ollutta venäläistä sotilasta. Kun antautuneiden määrä kasvoi liian suureksi, eikä kaikkia pystytty enää teloittamaan, perustettiin Kalevankankaalle "Suomen ensimmäiseksi keskitysleiriksi" kutsuttu vankileiri, jonne sijoitettiin lähes 10 000 ihmistä. Syksyyn mennessä heistä kuoli nälkään, tauteihin ja teloituksiin 1 228.
Lempäälän rintama
Raskaita taisteluja nähtiin heti Tampereen valtausta seuraavina päivinä 7.–8. huhtikuuta, jolloin valkoiset menettivät kaatuneina 65 ja punaiset ainakin 40 miestä. Samojen päivien aikana tapahtui Lempäälässä erikoinen tapaus, jossa suuri joukko punaisia sairastui äkillisesti, oksenteli ja menetti lopulta tajuntansa. Suomalainen lääkäri epäili syyksi ruokamyrkytystä, mutta paikalla ollut norjalainen lääkäri arveli sen johtuvan taistelukaasun käytöstä. Punaiset määräsivät Lempäälän rintaman lopulta jätettäväksi 24. huhtikuuta, jonka jälkeen Tampereen ympäristössä taistelleet punaiset aloittivat vetäytymisen kohti etelää. He onnistuivat useissa paikoissa irrottautumaan lähes valkoisten huomaamatta ja saivat näin ollen etumatkaa takaa-ajajiinsa nähden.
Etelä-Häme
Tampereen valtauksen jälkeen uusi rintamalinja ulottui Vesilahdelta Lempäälän kautta Hauholle, Lammille ja Tuulokseen. Useat alueen järvikapeikot olivat kuitenkin valkoisten hallussa. Punaisten joukkoja uudelle rintamalle oli alettu keskittämään Hämeenlinnasta käsin jo 26. maaliskuuta. Hämeenlinnan seudulla punaiset kävivät taisteluja lähinnä Helsingin suunnasta edenneitä Saksan Itämeren-divisioonan joukkoja vastaan. Helsingin valtauksen jälkeen punaisia vetäytyi Uudeltamaalta kohti pohjoista, Hyvinkään he menettivät 21. huhtikuuta ja Riihimäen seuraavana päivänä. Vetäytyminen jatkui edelleen Hämeenlinnaan päin, jonka punaiset luovuttivat saksalaisille lähes taistelutta 26. huhtikuuta. Saman päivän aikana käytiin kuitenkin verisiä taisteluja kaupungin ympäristössä Janakkalassa, Turengissa, Vanajalla ja Rengossa. Punaiset joutuivat luopumaan myös pääradasta ja Hämeenlinnan menettämisen myötä katkesi vielä suora reitti punaisten hallussa olleeseen Lahteen, jonne nyt jouduttiin kiertämään Hauhon kautta. Valkoisten sodanjohdon ajatuksena oli punaisten saartaminen Hämeenlinnan ja Toijalan välissä, mutta tämä ei kuitenkaan onnistunut. Saksalaisten hyökkäys Hämeenlinnaan oli alkanut valkoisten kannalta liian aikaisin, eivätkä he ehtineet siihen mukaan. Näin ollen punaiset ehtivät pakenemaan Hauhon suuntaan räjäyttäen siltoja vihollisen hidastamiseksi.
Hämeenlinnasta punaiset jatkoivat vetäytymistään edelleen Alvettulan ja Hauhon suuntaan. Alvettulan taistelu käytiin 26.–27. huhtikuuta, jossa valkoiset eivät ylivoiman edessä onnistuneet pysäyttämään punaisten etenemistä. Vuorokautta myöhemmin punaiset saavuttivat Hauhon, jossa he joutuivat taistelemaan valkoisten lisäksi myös saksalaisia vastaan. Punaiset onnistuivat kuitenkin pakottamaan molemmat perääntymään. Vain muutaman tunnin kestäneessä Hauhon taistelussa kaatui yhteensä 143 miestä; 60 valkoista, 74 punaista sekä yhdeksän saksalaista, mikä tekee siitä yhden koko sodan verisimmistä taisteluista. Muita taisteluja saksalaisten ja punaisten välillä käytiin muun muassa Lammilla samana päivänä sekä Tuuloksessa 28.–29. huhtikuuta. Paikkakunnalla käydyssä Syrjäntaan taistelussa saksalaiset joutuivat peräytymään ja menettivät kaatuneina lähteestä riippuen noin 50–90 miestä. Myös punaiset kärsivät suuria tappioita, heitä sai surmansa mahdollisesti jopa 300. Syrjäntaan jälkeen kaikki mahdolliset pakoreitit alkoivat kuitenkin olla tukossa ja punaiset olivat lopulta kokonaan vihollisen saartamia. Viimeiset Hämeen rintaman punaiset antautuivat saksalaisille Lahden länsipuolella 1. toukokuuta ja lopullinen antautuminen alkoi seuraavana päivänä.
HMS Mansfield (G76)
HMS Mansfield (viirinumero G76) oli Britannian kuninkaallisen laivaston Town-luokan hävittäjä, joka palveli toisessa maailmansodassa. Alus oli alun perin Yhdysvaltain laivaston Wickes-luokan hävittäjä USS Evans, joka luovutettiin Halifaxissa Britannian kuninkaalliselle laivastolle hävittäjiä tukikohdista -sopimuksen mukaisesti.
Valmistus
Yhdysvaltain laivasto tilasit aluksen Bathista Mainesta Bath Iron Worksiltä, missä köli laskettiin 28. joulukuuta 1917. Alus laskettiin vesille 30. lokakuuta 1918 kumminaan kontra-amiraali Evansin lapsenlapsi rouva D. N. Sewell ja otettiin palvelukseen pari viikkoa myöhemmin 11. marraskuuta ensimmäisenä päällikkönään F. H. Sadler.
Palvelus
Koulutus ja varustamisjakson, johon sisältyi neitsytmatka Azoreille, jälkeen alus lähti 10. kesäkuuta 1919 Newportista Euroopan vesille, mistä se palasi 22. elokuuta New Yorkiin. Alus lähti 11. syyskuuta merelle ja partioituaan Väli-Amerikan vesillä se palasi kotisatamaansa San Diegoon 14. marraskuuta.
Seuraavien kahden vuoden aikana alus osallistui harjoituksiin itäisellä Tyyneltämerellä Valparaisosta Chilestä Astoriaan Oregoniin. Alus siirrettiin reserviin 6. lokakuuta 1921 San Diegossa ja se poistettiin palveluksesta 29. toukokuuta 1922. Alus palasi palvelukseen 1. huhtikuuta 1930, jonka jälkeen se palveli San Diegossa kuusi kuukautta. Alus siirrettiin kouluttamaan laivaston reserviä New York Cityn edustalle, jonne se saapui 6. joulukuuta. Alus palasi 26. maaliskuuta 1932 San Diegoon osallistuakseen laivastoharjoituksiin länsirannikolla, Havaijilla ja Alaskassa.
Alus oli poistettuna palveluksesta 31. maaliskuuta 1937 - 30. syyskuuta 1939. Evans saapui 11. joulukuuta 1939 Key Westiin osallistuakseen puolueettomuuden valvontaan Antilleilla sekä Karibianmerellä järjestettyihin harjoituksiin. Alus lähti 24. syyskuuta 1940 Key Westistä Halifaxiin Nova Scotiaan, missä se poistettiin palveluksesta 23. lokakuuta. Alus luovutettiin Britannian kuninkaalliselle laivastolle hävittäjiä tukikohdista -sopimuksen mukaisesti.
HMS Mansfield
Alus otettiin Kuninkaallisen laivaston palvelukseen 23. lokakuuta 1940 Halifaxissa nimellä HMS Mansfield. Alus siirrettiin Newfoundlandin kautta Plymouthiin. Se siirrettiin huolto- ja muutostöitä varten Devonportin telakalle 25. marraskuuta.
KNM Mansfield
Alus siirrettiin 18. joulukuuta Norjan laivastolle nimensä säilyttäen. KNM Mansfield määrättiin tammikuun alussa 1941 Londonderryyn sijoitettuun 6. saattajaryhmään ja se palasi 9. tammikuuta telakalta valmistautuakseen palvelukseen.
Helmikuussa alus liittyi Kanaalissa pidetyn koulutuksen jälkeen ryhmäänsä aloittaen saattueiden suojaamisen. Alus menetti 23. maaliskuuta konerikon vuoksi liikuntakykynsä ja HMS Salisbury hinasi aluksen satamaan, josta se siirrettiin Liverpooliin telakalle.
Alus palasi huhtikuussa palvelukseen. Mansfield osallistui 11. huhtikuuta Norjaan Oksfjordiin tehtyyn kommandoiskuun, mistä vapauduttuaan alus matkasi Islantiin liittyen ryhmäänsä.
Kesäkuussa alus palasi ryhmänsä mukana Londonderryyn aloittaen palveluksensa luoteisen reitin alaisuudessa, kunnes se heinäkuussa siirrettiin Liverpoolissa telakalle huollettavaksi. Alus siirrettiin 19. lokakuuta Chathamin telakalle odotettua vaikeampien vikojen paljastuessa.
HMS Mansfield
Alus poistettiin 11. helmikuuta 1942 Norjan laivaston palveluksesta ja se palautettiin Kuninkaalliselle laivastolle. Alus palasi toukokuussa telakalta palvelukseen. Se oli koejoaissa ja koulutettavana Tobermoryssä, kunnes alus 31. toukokuuta suojasi saattuetta WS19P yhdessä HMS Buxtonin ja Salisburyn kanssa.
Alus törmäsi SS British Ladyn kanssa ja se siirrettiin 6. kesäkuuta Liverpoolissa telakalle. Alus määrättiin telakalla ollessaan Liverpoolin erikoissaattajayksikköön. Mansfield siirtyi 10. heinäkuuta Tobermoryyn jatkaakseen koulutusta, minkä päätyttyä se liittyi osastoonsa suojaamaan Atlantin saattueita.
Elokuussa alus määrättiin palvelemaan Kanadan laivaston alaisuudessa Halifaxin Läntisessä Saattajaosastossa.
HMCS Mansfield
Alus liittyi syyskuussa 1942 Kanadan länsirannikolla toimivaan saattajaosastoon (WLEF) ja samalla se siirtyi täysin Kanadan laivaston hallintaan. Alus oli loppuvuoden saattajana kotisatamanaan Halifax. Se siirrettiin tammikuussa 1943 Halifaxiin sijoitettuun läntiseen tukiosastoon avustamaan sukellusveneryhmien hyökkäysten kohteeksi joutuneita saattueita. Alus osallistui maaliskuussa saattueesta HX223 upotettujen alusten miehistöjen pelastamiseen.
Huhtikuussa alus lähti Britteinsaarille Lontooseen telakalle huollettavaksi, mistä se palasi kesäkuussa takaisin Halifaxiin jatkamaan saattuepalvelusta. Marraskuussa alus poistettiin palveluksesta heikon palveluskelpoisuuden vuoksi, jolloin aluksen miehistö siirrettiin Yhdysvalloissa valmistuvalle fregatti HMCS Rowleylle.
Alus makasi Halifaxissa ankkurissa odottaen lopullista päätöstä kohtalostaan. Alus sijoitettiin poistolistalle kesäkuussa ja se asetettiin myyntiin. Alus myytiin 21. lokakuuta 1944 romutettavaksi Boston Iron and Steel Corporationille Baltimoreen, jonne se hinattiin huhtikuussa 1945.
Meitittely
Meitittely on teitittelyä muistuttava ilmiö, jossa yksikön ensimmäisen persoonan persoonapronomini (suomessa minä) korvataan monikon ensimmäisen persoonan pronominilla (suomessa me). Kielissä (kuten esimerkiksi suomessa, saksassa ja aikaisemmin ruotsissa), joissa monikon ensimmäinen persoona vaatii erilaista verbinmuotoa kuin yksikön ensimmäinen, on luonnollisesti myös tämä otettava huomioon.
Jotkut hallitsijat ovat käyttäneet itsestään monikon ensimmäistä persoonaa itseään mahtailumielessä (pluralis maiestatis); niinpä monet Venäjän keisarien allekirjoittamat asiakirjat alkoivat esimerkiksi: "Me Aleksanteri II ...". Toisaalta jotkut tieteelliset kirjoittajat käyttävät monikkomuotoa vaatimattomuusmielessä (pluralis modestiae, esimerkiksi: "...kuten edellä olemme osoittaneet...").
Mantun kenttä
thumb|300px|Mantun kenttä talvella
Mantun kenttä (myös Manttu ja Mantun monttu) on Siilinjärven Viinamäessä sijaitseva pesäpallostadion. Kenttä on kuuluisa heti kakkosrajan takaa alkavasta jyrkästä rinteestään, joka tunnetaan nimellä "Mantun monttu". Kenttä toimii Siilinjärven Pesiksen kotikenttänä, jossa pelataan mm. naisten ja miesten Superpesistä.
Kentän yleisöennätys syntyi vuoden 1986 SM-finaalissa, jolloin Siilinjärven Ponnistuksen ja Imatran Pallo-Veikkojen välistä miesten ottelua oli seuraamassa 3820 katsojaa.
Mantun talon, ja sen mukaan nimensä saanen kentän, nimi tulee talon alkuperäisestä Manttaalikunnantalo-nimestä.
Tummaleväpleko
Tummaleväpleko (Liposarcus multiradiatus) on imumonneihin kuuluva alun perin eteläamerikkalainen kalalaji. Sitä pidetään usein akvaariossa.