cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
George Bush
Ihmiset
Muut merkitykset
Keski-Karjalan seutukunta
Keski-Karjalan seutukunta on yksi Suomen seutukunnista. Se sijaitsee Pohjois-Karjalan maakunnassa. Siihen kuuluu kolme kuntaa, ja Euroopan unionin alueluokitus­järjestelmässä sen LAU 1 (NUTS 4) -numero on 124.
Keski-Karjalan seutukunnasta tuli anomuksestaan vuoden 2009 alusta äkillisen rakennemuutoksen alue, jona se oli vuoden 2010 loppuun. Uudelleen seutukunta joutui äkillisen rakennemuutoksen alueeksi syksyllä 2011.
Väestönkehitys
Seuraavassa kuvaajassa on esitetty seutukunnan väestönkehitys viiden vuoden välein vuodesta 1980 lähtien. Käytetty aluejako on 1.1.2017 tilanteen mukainen.
Amazing Race (1. tuotantokausi)
Amazing Race on tosi-TV-ohjelma, jossa kilpailijat matkustavat ympäri maailmaa haastavien tehtävien johdattelemina. Sarjan ensimmäinen tuotantokausi esitettiin Yhdysvalloissa vuonna 2001. Ohjelma alkoi 5. syyskuuta ja päättyi 12. joulukuuta. Ensimmäinen tuotantokausi ei pärjännyt Yhdysvalloissa syyskuun 11.päivän tapahtumien takia ja ohjelman jatkuminen seuraaville tuotantokausille oli epävarmaa.
Suomessa ensimmäinen tuotantokausi näytettiin MTV3:lla keväällä 2003.
Kilpailun voittivat ystävykset Rob ja Brennan.
Viestijuoksun Suomen-mestaruuskilpailut 1940
Viestijuoksun Suomen-mestaruuskilpailut 1940 järjestettiin 28.–29. heinäkuuta Helsingissä Eläintarhan kentällä.
Mosambikin maantiede
Mosambikin maantiedettä määrittelee sen sijainti Afrikan itärannikolla Intian valtamereen kuuluvan Mosambikin kanaalin rannalla. Mosambikia halkovat useat joet, joista merkittävin on Sambesi. Valtio on pinnanmuodoiltaan melko tasainen, vuoristoisia maita on vain lännessä ja pohjoisessa. Pinta-alaltaan Mosambik on 799 380 neliökilometriä.
Mosambikin rajanaapureita ovat Tansania, Malawi, Sambia, Zimbabwe, Etelä-Afrikka ja Swazimaa.
Fyysinen maantiede
Mosambikin fyysisen maantieteen voi jakaa karkeasti kahteen alueeseen, jotka erottaa toisistaan Sambesi-joki. Sambesin eteläpuolella Mosambik on pääasiassa alankoa, mutta lännessä kohoaa Serra da Gorongosa -vuoristo, jossa on myös maan korkein vuori Monte Binga (2 436 metriä). Muita korkeita vuoria ovat mm. Monte Namúli (2 419 metriä) ja Serra Zuira (2 227 metriä), jotka ovat monien muiden massiivien tapaan Malawista jatkuvaa ylänköaluetta. Aivan maan eteläosassa on Maputonlahti, jonka rannalla myös maan pääkaupunki Maputo sijaitsee. Lahti on Afrikan itärannikon paras luonnonsatama.
Sambesin pohjoispuolella on ylänköalue. Rannikolla on hiekkarantoja, joita rikkovat kalliot ja niemekkeet. Vähän matkan päästä rannikosta on monia saaria, joista osa on korallisaaria. Kapean rannikkokaistaleen jälkeen pohjoisosassa Mosambikia kohoaa laaja ylänköalue.
Intian valtamereen laskee yli 50 jokea. Mosambikin keskiosaa hallitsee Sambesi, joka on Afrikan neljänneksi pisin joki. Sambesista Mosambikin puolella on noin 820 kilometriä ja siitä purjehduskelpoista on noin 460 kilometriä. Lähellä rannikkoa se virtaa kolme kilometriä leveänä. Sambesin pohjoispuolella merkittävimmät joet ovat Ruvuma ja Lugenda. Mosambikin eteläosassa sijaitsevat muun muassa Pungwe, Save, Komati ja Limpopo, joka on Afrikan kymmenenneksi pisin joki. Monet joista sopivat hyvin pienten veneiden käyttöön, mutta suuremmat laivat voivat vain purjehtia Sambesilla. Monien jokien vesimäärä vaihtelee selvästi sadekauden ja kuivan kauden aikana.
Mosambikin alueella on kaksi suurta järveä. Njassajärvi on Afrikan kolmanneksi suurin järvi, josta noin kolmasosa on Mosambikissa ja loput Malawissa ja Tansaniassa. Järvi sijaitsee Itä-Afrikan hautavajoaman eteläosassa. Njassajärvi on erityisen kuuluisa kalalajeistaan. Järvessä on enemmän kotoperäisiä kalalajeja kuin missään muussa järvessä. Toinen suuri järvi Mosambikissa on Cabora Bassa, joka muodostui Sambesiin vuosina 1969–1974 tehdyn padon seurauksena. Se on pinta-alaltaan noin 2 590 neliökilometriä
Kulttuurimaantiede
Mosambik on jaettu 10 maakuntaan ja pääkaupunkiin Maputoon, jolla on samat oikeudet kuin maakunnilla. Noin 40 prosenttia väestöstä asuu pohjoisen Zambezian ja Nampulan maakunnissa, joissa on valtion parhaat laidunmaat. Vastaavasti etelässä sijaitsevat Maputon ja Gazan maakuntien sisäosat ovat harvaan asuttuja.
Vain 35 prosenttia Mosambikin väestöstä asuu kaupungeissa. Maassa on silti monia kaupunkeja. Pääkaupungissa Maputossa on noin miljoona asukasta, ja muita merkittäviä kaupunkeja ovat mm. Beira, Nampula, Chimoio ja Quelimane.
Ilmasto
Ilmastollisesti Mosambik voidaan jakaa kolmeen alueeseen. Rannikkovyöhykeellä ja pohjoisen maakunnissa on kostea trooppinen ilmasto, etelän provinssien sisämaassa on kuiva trooppinen ilmasto ja lännen sekä lounaan vuoristoalueilla ilmasto on huomattavasti lauhkeampi.
Alueellisen vaihtelun lisäksi Mosambikin ilmastoon vaikuttaa kaksi vuodenaikaa. Sadekausi on marraskuusta maaliskuulle, kun pidempi kuivakausi kestää huhtikuulta lokakuulle. Sadekautena maan eteläosan lämpötila vaihtelee tammikuussa 26–30 celsiusasteeseen ja pohjoisen ylänköalueilla 22–25 lcelsiusasteeseen. Kuivan kauden aikana heinäkuussa etelän lämpötila on noin 20 celsiusastetta ja pohjoisessa lämpötila on 11–15 celsiusastetta.
Kasvillisuus
Kasvillisuudeltaan Mosambik on enimmäkseen savannia, jolla kasvaa Brachystegia-suvun puita. Tätä niin sanottua Brachystegia-savannia on noin 70 prosenttia valtion pinta-alasta. Brahycstegia-suvun puita kasvaa muuallakin eteläisessä Afrikassa, mutta Mosambikissa puita on tiheämmässä ja ne kasvavat korkeammiksi. Mosambikin kuivimmissa osissa, Teten maakunnan eteläosissa ja Gazan maakunnan sisäosissa, merkittävin puu on mopanepuu. Akasioita puolestaan kasvaa etenkin maan eteläosissa ja pohjoisen jokien varsilla.
Mosambikin rannikolla on tiheitä pensastoja ja palmuja. Erityisesti Sambesin laajan suistoalueen ja maan jokien tulvatasangoilla on ruohoalueita ja Borassus-suvun palmuja. Varsinaisia metsiä Mosambikissa on vain vähän. Näitä ovat kuitenkin sademetsät Gorongosan kansallispuistossa ja Zambezian maakunnan läntisillä ylänköalueilla sekä alankomaiden kuivametsät Cabo Delgadossa.
Yhteensä Mosambikista on arvioitu löytyvän noin 5 600 kasvilajia, mutta todellinen luku lienee suurempi. Kotoperäisiä lajeja on noin 250, joista ainakin 50 kasvaa Chimanimanin vuoristoalueella.
Eläimistö
Mosambikin eläimistö on monimuotoinen, ja sen metsistä löytyy edelleen aiemmin tuntemattomia eläinlajeja. Eri lintulajeja on havaittu yli 750. Nisäkäslajeja on laskettu 195, matelijoita 228 ja sammakkoeläimiä 59 lajia.
Mosambikin savanneilta löytyy samoja nisäkkäitä kuin muualtakin eteläisestä Afrikasta: afrikannorsuja, leijonia, leopardeja, kafferipuhveleita, virtahepoja, gnuita ja seeproja. Mosambikin merialueilla asuu pyöriäisdelfiinejä, ryhädelfiinejä, raitadelfiinejä, uhanalaisia dugongeja sekä useita valaslajeja, jotka käyttävät Mosambikin rannikkoa talvilisääntymisalueena. Lisäksi merivesiltä löytyy monia kilpikonnalajeja, kuten valekarettikilpikonnia, merinahkakilpikonnia, karettikilpikonnia ja etelänbastardikilpikonnia.
Mosambikin kotoperäisiä tai lähes kotoperäisiä lintulajeja ovat bulbulirastas, harmaa-apali, kuurintatasku, oliiviselkäkutoja ja sammalkuhankeittäjä.
Aiheesta muualla
Moçambique
Noormarkun–Harjakankaan taistelut
Noormarkussa ja Harjakankaalla käydyistä taisteluista tuli kuitenkin Satakunnan rintaman verisimmät yhteenotot, jotka vuorokauden aikana vaativat ainakin 70–80 kuollutta. Taisteluissa kaatui yhteensä 22 valkoista, joista 13 Noormarkussa ja yhdeksän Harjakankaalla. Lisäksi viisi ilmoitettiin kadonneeksi. Punaisia kaatui ainakin 50, vaikka yleensä hyökkäävä osapuoli menettää enemmän miehiä. Epäsuhta selittyy sillä, että valkoiset todennäköisesti teloittivat kymmeniä antautuneita punakaartilaisia, jotka myöhemmin merkittiin kaatuneiksi.
Pielisen Karjalan seutukunta
Pielisen Karjalan seutukunta on yksi Suomen seutukunnista. Se sijaitsee Pohjois-Karjalan maakunnassa. Siihen kuuluu kaksi kuntaa (Lieksa ja Nurmes), ja Euroopan unionin alueluokitusjärjestelmässä sen LAU 1 (NUTS 4) -numero on 125.
Noormarkun–Harjakankaan taistelut
Taisteluja edeltävät tapahtumat
Punaisten ensimmäisen yleishyökkäyksen pysähdyttyä helmikuun alussa, vakiintui rintama Satakunnassa linjalle Ahlainen–Pomarkku–Lassila–Lavia–Ikaalinen. 21. helmikuuta punaiset ottivat haltuunsa Noormarkun kirkonkylän ja perustivat esikunnan Noormarkun ruukissa sijaitsevaan Ahlströmin pääjohtajan asuntoon Villa Havulinnaan. Maaliskuun alussa he perustivat paikallisesikunnan myös Harjakankaalla sijaitsevaan Kuurin taloon.
Karjaskylä
Karjaskylä on kylä Salossa. Kylä sijaitsee kaupungin keskustan itäpuolella Aarnionperän kaupunginosassa. Karjaskylässä sijaitsee koulu. Jukolan viesti suunnistettiin vuonna 2006 pääasiassa juuri Karjaskylän maastossa, jossa sijaitsi myös kilpailukeskus. Vuonna 2007 alueella järjestettiin ensimmäinen Vrock-tapahtuma.
Noormarkun–Harjakankaan taistelut
Taisteluja edeltävät tapahtumat
Punaiset kuitenkin menettivät nopeasti Lassilan ja Lavian, jolloin rintama siirtyi linjalle Noormarkku–Harjakangas–Suodenniemi. 25. helmikuuta punaiset vangitsivat Noormarkussa 27 henkilöä, joista pääosa oli Ahlströmin virkailijoita. Osa vangeista vapautettiin ja pari viikkoa myöhemmin jäljelle jääneitä lähdettiin kuljettamaan kohti Poria. Matkan aikana vangit kuitenkin yrittivät paeta, jolloin saattajina olleet punakaartilaiset ampuivat heidät niin sanotussa Koliahteen joukkomurhassa. 9.–10. maaliskuuta punaiset hyökkäsivät Harjakankaalta tuloksetta kohti Pomarkkua ja Lassilaa sekä 9.–14. maaliskuuta Noormarkusta Ahlaisiin, jossa taisteluja käytiin Lampissa.
Karjaskylä
Karjaskylän alkuperäinen kylätontti on sijainnut kylän nykyistä asutusta lännempänä pienellä kumpareella. Kumpare on jäänyt Pahkavuoren omakotitaloalueen sisään. Karjaskylän kyläalue ulottuu Vuorenmäeltä aina vanhalle Muurlan vastaiselle kunnanrajalle saakka. Hämmäinen halkaisee kyläalueen kahtia. Karjaskylän nykyinen asutus on muodostunut kahteen eri aikaan. Vanhempi työväenasutus on muodostunut Karjaskyläntien ja Muurlantien varsille ja uudempaa asutusta on rakennettu Kiskontien ja Muurlantien risteykseen.
Pielisen Karjalan seutukunta
Väestönkehitys
Seuraavassa kuvaajassa on esitetty seutukunnan väestönkehitys viiden vuoden välein vuodesta 1980 lähtien. Käytetty aluejako on 1.1.2017 tilanteen mukainen.
Noormarkun–Harjakankaan taistelut
Taisteluja edeltävät tapahtumat
15. maaliskuuta valkoiset käynnistivät oman suurhyökkäyksensä Tampereen valtaamiseksi ja tekivät seuraavana päivänä hyökkäyksen myös Noormarkun suunnassa. 26. maaliskuuta valkoiset saivat haltuunsa Suodenniemen ja katkaisivat seuraavana päivänä Tampere–Pori-radan Siurossa. Samaan aikaan he alkoivat suunnitella myös Noormarkun valtausta. Tehtävä annettiin Porin rykmentin I pataljoonalle, jota komensi jääkärikapteeni Gunnar von Hertzen. Hänen mielestään hyökkäys Noormarkkuun olisi mahdollista vasta Harjakankaan valtauksen jälkeen, mutta valkoiset päättivät kuitenkin käynnistää hyökkäykset samanaikaisesti molemmilla suunnilla.
Joukot
Punaisilla oli kirkonkylässä noin tuhat ja Harjakankaalla noin 250 miestä. Porin ja Noormarkun punakaartilaisten ohella taisteluihin osallistui runsaasti Kokemäeltä ja Helsingistä tulleita punakaartilaisia. Lisäksi mukana oli muun muassa nopeasti maaliskuun lopulla koottu Kaasmarkun punakaarti Ulvilasta. Valkoisten tiedusteluosaston mukaan rintamapäällikkönä toimi Sunniemen punakaartin päällikkö Kalle Salminen ja esikuntapäälliköksi oli Helsingistä lähetetty Sörnäisten punakaartiin kuulunut mallipuuseppä Toivo J. Kuukkanen. Komppanianpäälliköitä olivat tiedusteluosaston mukaan ainakin Ananias Fredman, Kalle Lund ja Anton Lähde.
Kirkonkylä
Valkoisten operaatio alkoi lauantaina 30. maaliskuuta 03.30, kun luutnantti Severi Kanervan johtama komppania iski noin seitsemän kilometrin päässä Noormarkun kirkonkylästä sijaitsevassa Ahlaisten Kellahden kylässä ollutta neljää punakaartin komppaniaa vastaan. Hyökkäyksen tarkoitus oli estää punaisia lähettämästä apuvoimia Noormarkkuun.
Varsinaisen hyökkäyksen alkaessa kolmesta komppaniasta koostunut 450 miehen vahvuinen osasto eteni Ahlaisista noin yhdeksän kilometrin päässä sijaitsevaan Kaapolaan, jossa oli punaisten läntisin Noormarkun suunnan puolustusasema. Valkoiset eivät kuitenkaan kohdanneet vastarintaa, vaan punaiset olivat ilmeisesti vetäytyneet kohti kuuden kilometrin päässä sijaitsevaa kirkonkylää. Ensimmäinen kosketus viholliseen saatiin noin 1,5 kilometriä Kaapolan ja Poikeljärven tienhaaran jälkeen. Valkoiset onnistuivat aamuseitsemältä etenemään noin kilometrin päähän Noormarkun kirkosta, jossa he saivat vastaansa punaisten tykistötulen. Pääjoukkoja seuranneeseen kuljetuskolonnaan ammuttu keskitys sai aikaan pakokauhun, jolloin osa hevosmiehistä kääntyi takaisin Ahlaisten suuntaan. Valkoisten joukoissa taistellut Yrjö Pennanen kertoi muistelmissaan Paavo Talvelan tokaisseen, ettei hän ollut edes Saksan rintamilla kokenut yhtä kovaa tykistökeskitystä. pienoiskuva|vasen|Punaisen tykistön tulenjohtopaikkana toiminut Villa Havulinnan torni. Punaisilla oli käytössään neljä tykkiä, joiden tulenjohtajana toimi Venäjän armeijassa palvellut virolainen tykkimies. Tulenjohto oli Noormarkun ruukissa sijaitsevan Havulinnan tornissa, mutta kylän taloihin suojautunutta vihollista tulitettiin myös suorasuuntauksella, jolloin kranaatit räjähtivät vasta lävistettyään ulkoseinän. Lukuisten muiden rakennusten lisäksi tykistötuli tuhosi kokonaan vuonna 1835 valmistuneen Noormarkun kirkon. Punaiset yrittivät vallata kirkkoa yhdeksän aikaan aamulla, jolloin virolainen tykkimies ampui suoraan sen ikkunasta sisään. Alttaripäädystä alkanut tulipalo tuhosi hetkessä koko kirkon. Punaisten esikuntapäällikkönä toimineen Toivo J. Kuukkasen mukaan syynä oli virolaisen tykkimiehen henkilökohtainen viha kirkkoa kohtaan.
Harjakangas
pienoiskuva|Harjakankaan kylää [[John Englundin noin vuonna 1910 ottamassa kuvassa.]] Harjakankaan pohjoispuolella sijaitsevasta Lassilasta liikkeelle lähteneet valkoiset hyökkäsivät kylään kahdesta eri suunnasta viiden aikaan aamulla. Hertzenin pataljoonan 2. komppania kiersi Kullaan ja Harjakankaan väliselle maantielle hyökäten sieltä käsin kylän itäosiin. 3. komppania puolestaan eteni kirkonkylään vievälle maantielle ja iski sen kautta Harjakankaan länsiosaan. 2. komppanian mukana oli myös vänrikki Kaino Niemeläisen johtama hiihto-osasto, joka tehtävä oli sulkea kylän eteläpuolelle johtava talvitie.
Saarroksiin joutuneet punaiset puolustautuivat rakennuksista käsin ja käyttivät suojanaan myös lähes kilometrin pituista Svensbergin kiviaitaa. Harjakankaalla käytiin koko päivän ajan sekavaa taistelua, jossa valkoisten eteneminen tapahtui talo talolta. Illan hämärtyessä he olivat saaneet haltuunsa kylän Lassilaan johtavan maantien itäpuolisen osan sekä joitakin taloja myös sen länsipuolelta. Punaiset puolestaan yrittivät murtaa saartorenkaan eri puolilta ja onnistuivatkin eristämään valkoisten pääjoukoista yhden osaston, joka päätti vetäytyä taistelusta.
Hämärän laskeuduttua Hertzen antoi perääntymiskäskyn, jolloin 3. komppania vetäytyi Pomarkkuun ja 2. komppania Lassilaan. Harjakangasta puolustaneet punaiset olivat päivän aikana käyttäneet lähes kaikki ammuksensa, joten hekin päättivät jättää kylän. Punaiset vetäytyivät Poriin noin kello 22 aikaan illalla ja tuntia myöhemmin koko Harjakangas oli tyhjä. Seuraavana aamuna kaupungista lähetettiin Porin punakaartin reserviläisosasto, joka puolenpäivän aikaan otti kylän haltuunsa.
Taistelun jälkeen
pienoiskuva|Kolmen Harjakankaan ja [[Pomarkun taistelut|Pomarkun taisteluissa kaatuneen suojeluskuntalaisen hauta Ulvilan kirkkomaalla.]] Vaikka valkoiset eivät onnistuneet valtausyrityksissään, saavuttivat he kuitenkin operaationsa toisen tavoitteen eli pystyivät estämään punaisia lähettämästä apujoukkoja Tampereen puolustustaisteluun. Punaiset joutuivat nyt vahvistamaan puolustuslinjojaan Noormarkun kirkonkylässä ja he aloittivat myös Harjakankaan linnoittamisen. Kun Tampereen taistelu päättyi 6. huhtikuuta, oli rintama Satakunnassa siirtynyt linjalle Lampaluoto–Noormarkku–Harjakangas–Palus–Kiikoinen–Tyrvää–Karkku–Suoniemi–Tottijärvi.
Noormarkun suunnalla käytiin edelleen pieniä hajanaisia yhteenottoja, kunnes punaisten pääjoukot jättivät paikkakunnan 11. huhtikuuta. Seuraavana päivänä jääkärivääpeli Yrjö Nahin johtama komppania otti haltuunsa Noormarkun kirkonkylän ja jääkärivänrikki Tiddy Nordmanin komppania Harjakankaan. Samanaikaisesti valkoiset valtasivat myös Pomarkun ja Kellahden sekä etenivät noin kolmen kilometrin päässä Porin keskustasta sijaitsevaan Ruosniemen kylään, jossa taisteltiin kahden päivän ajan. 13. huhtikuuta valkoiset valtasivat vielä Kaasmarkun, jonka jälkeen punaiset poistuivat lopullisesti Porin ympäristöstä vuorokautta myöhemmin.
Muistomerkit ja haudat
Ainakin Harjakankaalla valkoiset joutuivat jättämään osan kaatuneistaan taistelukentälle. Punaiset hautasivat heidät myöhemmin joukkohautaan. Valkoisten pystyttämä Harjakankaan taistelun muistomerkki paljastettiin punaisten päämajanaan käyttämän Kuurin talon lähistöllä taistelun 20-vuotispäivänä vuonna 1938. Muistolaatan on suunnitellut porilainen konttoristi Aaro Vaarne (1900–1953).
Hietamonninen
Hietamonninen (Corydoras haraldschultzi) on monnisiin (Corydoras) kuuluva makean veden kalalaji. Sen luontainen elinympäristö on Etelä-Amerikan sisävesissä, Brasiliassa ja Boliviassa. Hietamonninen on yleinen akvaariokala.
Koko ja ulkonäkö
Hietamonninen kasvaa varsin kookkaaksi, jopa 8 senttimetrin pituiseksi. Hietamonnisella on oranssin- tai kellanoranssiväriset rintaevän piikit, mikä on harvinaista monnisilla. Hietamonnisen kuono on lyhyt ja terävä. Väritykseltään hietamonninen on vaaleanharmaa, ja päällä on tummanruskeaa kuviointia.
Alkuperä
Hietamonninen on kotoisin Etelä-Amerikasta Brasilian ja Bolivian alueilta.
Käyttäytyminen ja lisääntyminen
Kuten muutkin monniset, hietamonninen oleilee mieluiten pohjassa, jonka soran pitää olla pienirakeista ja pyöreää ilman teräviä reunoja, jotta se ei vahingoita siihen viiksiään. Hietamonninen viihtyy hyvin parvessa.
Hietamonninen on kutenut vankeudessa ilmeisesti vain muutaman kerran.
Vesiolot
Sopiva veden lämpötila on 22–28 °C, pH 6–8 ja veden kovuus dH 2–25.
5. divisioona (jatkosota)
5. divisioona ("Hämäläis-" eli "Ilvesdivisioona") oli Etelä-Hämeen sotilasläänin perustama Suomen maavoimien yhtymä jatkosodassa. Sotilaslääniin kuuluivat Kanta- ja Lounais-Hämeen suojeluskuntapiirit. Divisioonan ilvestunnuksen piirsi tuleva muotoilun professori Ilmari Tapiovaara. Nimi vahvistettiin divisioonan pitkäaikaisen komentajan kenraalimajuri Kustaa Tapolan aloitteesta.
Perustaminen
Divisioona pyrittiin varustamaan määrävahvuuksien mukaan, joka pääsääntöisesti onnistuikin, mutta eräiden materiaalierien osalta määrävahvuuksia ei saavutettu.
Komentajat
Divisioonankomentajina olivat: thumb|upright|Kenraalimajuri K. A. Tapola
Tappiot
Divisioonan Päämajalle tekemien määräaikaisilmoitusten mukaan sen kokonaistappiot olivat kaatuneina, haavoittuneina ja kadonneina yhteensä 10 608 miestä.
Segelföreningen i Björneborg
Segelföreningen i Björneborg, lyhenteeltään BSF, on Porissa vuonna 1856 perustettu purjehdusseura. Edelleen hyvin aktiivisesti toimiva, yli 500 jäseninen seura on Suomen urheiluseuroista vanhin. Sen kotisatama sijaitsee Porin Mäntyluodossa, Kallon alueella. Kotisatama koostuu muun muassa venesatamasta, ravintolapaviljongista, rantamakasiineista ja majakkasaunasta.
Seuran perimmäisenä tavoitteena on edistää purjehdus- sekä veneilyharrastamista sekä niiden vaatimia taitoja, ja jäsentensä venetuntemusta. 520 jäsenen lisäksi BSF:ään kuuluu vuoden 2017 alkupuoliskon tietojen mukaan 33 purjevenettä, 23 moottorivenettä ja 28 kevytvenettä.
BSF perustettiin aikoinaan Gustaf Sohlströmin aloitteesta, sillä hän sai seuran perustamiseen kipinän nähtyään Englannin vierailunsa aikana Brightonin purjehduskilpailut. Seuran perustamisesta päätettiin lopullisesti kahdeksan miehen kesken 26. tammikuuta 1856 Hotelli Otavan tiloissa, Porin keskustassa.
Seuran syntyhistorian ensimetrit sijoittuvat venäläiseen hallintoaikaan, jolloin vallanpitäjät olivat huolissaan suomalaisten itsenäistymispyrkimyksistä. Erityisesti urheilu ja seuratoiminta oli suurennuslasin alla, koska venäläiset epäilivät että urheiluseuratoiminta lietsoo kansallistunteita.
Alun perin seuran jäsenmaksu oli yksi hopearupla. Nykyisin maksu on 90 euron suuruinen.
AIM-152 AAAM
Kuvaus
Ohjusta suunniteltiin korvaamaan vanhentuva AIM-54 Phoenix. Tarkoituksena oli luoda ominaisuuksiltaan vastaava mutta kevyempi ja yli kolminkertaiseen äänen nopeuteen kykenevä ohjus torjumaan Neuvostoliiton mannertenvälisten pommikoneiden muodostamaa uhkaa.
Kaksi yhteenliittymää, Hughes/Raytheon ja General Dynamics/Westinghouse valittiin suunnittelemaan ohjusta.
Projekti lopetettiin vuonna 1992, koska tämän kaltaiselle ohjukselle ei katsottu oleva tarvetta. Vain protoyypit ehtivät valmistua. Sen sijaan keskityttiin keskipitkän matkan AIM-120 AMRAAM-ohjuksen tuotantoon.
2010-luvulla käyttöön otettu eurooppalainen MBDA Meteor on pitkään aikaan ensimmäinen länsimaista kehitystyötä oleva pitkän matkan ilmataisteluohjus.
Ominaisuuksia
Nämä tiedot ovat arvioita koska ohjusta ei koskaan ehditty julkaista.
Hughes/Raytheon :
GD/Westinghouse :
Liedon Vanhalinna
Liedon Vanhalinna on yksi Suomen merkittävimmistä esihistoriallisista ja varhaishistoriallisista muinaislinnoista. Vanhalinnan jyrkkärinteinen kalliomäki kohoaa 55 metriä merenpintaa korkeammalle. Se sijaitsee Liedon kaupungissa kahden historiallisen valtareitin, Aurajoen ja Hämeen Härkätien, välissä.
Vanhalinna on ollut käytössä jo kivikaudelta lähtien, jolloin se oli laajojen vesialueiden ympäröimä kallioinen saari. Linnoituskäytössä se oli rautakaudelta lähtien. Vanhalinnan myöhäisin käyttövaihe on ajoitettu 1360-luvulle. Vanhalinnan merkitys oli todennäköisesti vähentynyt kuitenkin jo aiemmin Turun linnan valmistuttua Aurajoen suulle 1280-luvun alussa.
Muinaislinna
Vanhalinnan kalliomäellä tehdyissä kaivauksissa on voitu erottaa kolme aktiivista kautta sen historiassa. Ensimmäinen aktiivikausi oli nuoremmalla pronssikaudella (1100–500 eaa.) ja toinen merovingiajalla (500–700 jaa.). Vanhalinnan kolmas aktiiviaika vuosien 1000–1370 välillä voidaan jakaa kahteen vaiheeseen. Ensimmäiselle vaiheelle vuosien 1000–1150 välillä olivat ominaista saksalaiset rahat sekä esihistoriallisen ajan esineistö, kun taas jälkimmäiselle vaiheelle, noin vuosien 1200–1370 välille ovat tyypillisiä skandinaaviset brakteaatit ja sydänkeskiaikainen esineistö. Linnavuori on kuulunut alkujaan paikalliselle väestölle, mutta se päätyi viimeisenä käyttöjaksonaan lopulta ruotsalaisten tukikohdaksi. Ruotsalaisten haltuun linna on joutunut mahdollisesti 1170-luvulla tai samoihin aikoihin, kun Suomen ensimmäinen kirkollinen keskus vakiintui Koroisiin. Ruotsalaiset varustivat linnan uudelleen ja käyttivät sitä mahdollisesti hämäläisiä vastaan.
vasen|pienoiskuva|upright|Arkeologi [[Juhani Rinne (arkeologi)|Juhani Rinteen ottama kuva Vanhalinnasta vuodelta 1907.]] Kaivauksissa muinaislinnalta on havaittu kaikkiaan 11 rakennuksen jäänteet. Esihistoriallisella ajalla mäen laella olleet rakennukset ovat olleet risupunosseinäisiä, ja myöhemmin keskiajalla rakennusaineena on käytetty myös tiiltä. Mäen laki on ollut myös tasoitettu pihakivetyksellä kulkemisen helpottamiseksi. Rautakaudella laen tasoittamiseen on käytetty laattakiviä ja keskiajalla mukulakiviä. Mäeltä on löytynyt jälkiä useista eri puolustuslaitteista eri aikakausilta. Varhaisimmat muinaislinnan puisen rintavarustuksen jäänteet on voitu ajoittaa aikaan ennen 500 eaa. Keskiajalle käytössä on ollut kaksi sisäkkäistä puolustuslinjaa.
Linnan ympäristöstä löytyneet 14 nuolenkärkeä sekä 150 jalkajousen nuolenkärkeä sekä useat tulipaloista kertovat jäljet, mm. hiiltyneet hirrenkatkelmat sekä savimaahan upotetut palaneet risukimput, joita käytettiin yleisesti puuvarustusten sytyttämiseen, viittaavat siihen, että Vanhalinna on ollut historian saatossa myös taistelupaikkana. Varhaisimmat tulipalon jäljet on ajoitettu kansainvaellusaikaan ja myöhäisimmät 1360-luvulle. Alueelta on löydetty myös 33 rengaspanssarista peräisin olevaa rautarengasta sekä keihäänkärkiä, joista vanhin on ajoitettu 500-luvulle.
Vanhalinnan tila
thumb|Muun muassa museona toimiva Vanhalinnan kartano. Ruotsinvallan aikana Vanhalinnasta tuli ensin piispantila ja sitten läänitetty aatelistila. 1700- ja 1800-luvuilla Vanhalinnan tila oli Littoisten verkatehtaan perustajasuvun Hjeltin tila. Niiltä ajoilta periytyy maatalouden ja talonpoikaiskulttuurin arvostus, jota tilan viimeinen omistajasuku, Wanhalinnat, jatkoi menestyksekkäästi.
Vanhalinnan museo
Vanhalinnan museossa voi tutustua Mauno ja Ester Wanhalinnan museoksi sisustamaan kartanokotiin. Kartanon kellarikerroksen arkeologisessa näyttelyssä esitellään arkeologista löytöesineistöä Vanhalinnan alueelta mutta myös muualta Varsinais-Suomesta kivikaudelta keskiajan alkuun. Härkätallin "Elämänlanka"-näyttely kertoo ihmiselämän kulusta, arjesta ja juhlasta 1800-luvun lopun Lounais-Suomessa. Näiden lisäksi Vanhalinnassa esitellään vuosittain useita vaihtuvia näyttelyitä.
Kulttuuriympäristö
Vanhalinnantie eli Liedon Vanhalinnan kohdalla oleva osuus Hämeen Härkätiestä, joka on jäänyt sivuun 1960-luvun alussa rakennetusta valtatiestä 10, kuuluu Liikenneviraston määrittelemiin museoteihin. Sorapäällysteinen tie on Härkätien pisin vanhassa asussaan säilynyt tieosuus. Toinen, niin ikään sorapäällysteinen museotie Härkätien varrella, löytyy Rengosta.
Tommi Evilä
Jaakko Tommi Kristian Evilä (s. 6. huhtikuuta 1980 Tampere) on aktiiviuransa päättänyt suomalainen pituushyppääjä. Hän edusti urheilu-urallaan Tampereen Pyrintöä ja hänen valmentajanaan toimi hänen isänsä Juhani Evilä.
Evilä on yhdeksänkertainen pituushypyn suomenmestari. Arvokisoissa hän saavutti pronssimitalin Helsingin MM-kisoista 2005.
Ura
Evilä nousi Suomessa lopullisesti suuren yleisön tietoisuuteen 2005 yleisurheilun MM-kilpailujen yhteydessä selviytymällä pituushyppyfinaaliin uudella suomenennätystuloksella 818 cm ja voittamalla loppukilpailussa pronssia myötätuulituloksella 825 cm ollen MM-kisojen ainoa suomalainen mitalisti. Evilä paransi SE:tä tulokseen 819 cm Suomi–Ruotsi-maaottelussa Göteborgissa 2005. Samana vuonna hänet valittiin Vuoden yleisurheilijaksi.
28. kesäkuuta 2008 Evilä paransi jälleen omaa Suomen ennätystään hyppäämällä Göteborgissa tuloksen 822 cm. Samalla hän ylitti olympialaisten A-rajan kahdella sentillä. Tämä ennätys rikkoutui vasta vuoden 2020 kesäkuussa. Pekingin olympialaisissa 2008 Evilä hyppäsi kaksi yliastuttua ja viimeisellään 788 cm, eikä selviytynyt finaaliin.
Evilän myötätuuliennätys on 841 cm (+3,8 m/s), joka on kaikkien aikojen pisin suomalaisen hyppäämä tulos. Hän jakoi myös 22-vuotiaiden Suomen ennätystä 804 cm, kunnes Roni Ollikainen hyppäsi 16. kesäkuuta 2012 sentin pidemmälle.
Evilä hyppäsi Helsingin EM-kisoissa 2012 pituushypyn karsinnassa viimeisellä karsintahypyllään 801 cm ollen karsinnan viidenneksi paras ja selviytyen pituushypyn finaaliin. Finaalissa hän hyppäsi 779 cm ja sijoittui kilpailun kymmenenneksi.
Keväällä 2013 Evilälle tehtiin polven tähystysleikkaus. Saman vuoden syksyllä hänellä havaittiin neljännen asteen välilevyn pullistuma, joka leikattiin. Leikkauksen vuoksi hän jätti pituushypyn hallikauden 2014 kokonaan väliin. Evilä lopetti aktiiviuransa kauden 2014 jälkeen.
Evilä hyppäsi uransa aikana yli 8 metriä sallituissa oloissa 28 eri kilpailussa.
Muuta
Evilän elämästä on ilmestynyt Mika Wickströmin kirjoittama kirja Ilmiö Evilä (Aamulehti Kirjat), joka julkistettiin 15. elokuuta 2006 Olympiastadionilla.
Evilä asuu Tampereella, on naimisissa ja kahden lapsen isä. Evilä opiskelee Tampereen teknillisessä yliopistossa diplomi-insinööriksi pääaineenaan materiaalitekniikka. Hänen harrastuksiinsa kuuluu muun muassa kitaran soitto.
Evilä toimi ääninäyttelijänä animaatioelokuvissa Kung Fu Panda, Kung Fu Panda 2 ja Kung Fu Panda 3 mestari Apinan roolissa. Syksyllä 2014 Evilä oli kilpailijana Tanssii tähtien kanssa -ohjelman yhdeksännellä tuotantokaudella.
Syyskuussa 2016 Evilä valittiin Suomen Urheiluliiton Tampereen alueen valmennuspäälliköksi. Lisäksi hän toimii Tampereen Pyrinnön valmennuspäällikkönä. Evilä on suorittanut ammattivalmentajan tutkinnon.
Evilä valittiin Tampereen kaupunginvaltuustoon vuoden 2021 kuntavaaleissa kokoomuksen ehdokkaana. Syyskuussa 2022 hän ilmoitti asettuvansa kokoomuksen ehdokkaaksi vuoden 2023 eduskuntavaaleihin.
Saavutukset
(suluissa tuulilukemat)
Parhaat tulokset
Myötätuulessa:
Brooks
Brooks on anglosaksisissa maissa yleinen sukunimi, joka voi viitata mm. seuraaviin henkilöihin:
Honey B and the T-Bones
Honey B & T-Bones on 1980-alussa syntynyt suomalainen rock-trio. Yhtye aloitti uransa blues- ja rhythm & blues -yhtyeenä, mutta bluesvaikutteet vähenivät yhtyeen musiikissa 1990-luvun puolivälin jälkeen. Yhtyeen keulakuva on basisti-laulaja Aija Puurtinen. Kitaristina toimii hänen aviomiehensä, myös toimittajana tunnettu Esa Kuloniemi. Vuosina 2007–2010 Puurtinen ja Kuloniemi soittivat Tuomari Nurmion kanssa nimellä Tuomari Nurmio ja Hunajaluut. Kokoonpanossa soitti rumpuja ensin Jaska Lukkarinen ja sitten Make Hillilä. Yhtye on ollut vuodesta 2012 saakka kvartettimuotoinen.
Cyna
Cyna (14. joulukuuta 1983 Puola – 14. toukokuuta 2007) oli kenttäratsastaja Piia Pantsun ratsu. Se oli ensimmäinen hevonen, jolla Pantsu kilpaili MM-tasolla.
Puolassa syntynyt Cyna tuli Suomeen vuonna 1989. Se oli tummanruunikko, pienikokoinen tamma, jonka isä oli englannintäysiverinen. Suomeen tullessaan se oli lähes kouluttamaton. Sillä oli tehty laukkatreeniä, mutta este- tai kouluratsastukseen sitä ei ollut harjoitettu ollenkaan. Pantsu kilpaili sillä ensin Suomessa saavuttaen lukuisia sijoituksia ja voittoja. Cyna muutti Pantsun mukana Ruotsiin valmennettavaksi, ja kaudella 1994 ratsukko voitti muun muassa Krafft Cup -kenttäkilpailusarjan. Vuoden 1994 MM-kilpailuissa Haagissa ratsukko sijoittui viidenneksi ja seuraavana vuonna Roomassa neljänneksi.
Cyna kantakirjattiin Suomessa vuonna 1989 ensimmäisellä palkinnolla. Se jätti kaksi jälkeläistä, jotka molemmat ovat tammoja. Vuonna 1997 syntynyt Cera (i. Master) myytiin Yhdysvaltoihin. Vuonna 2000 syntynty Zinnia (i. Robin Z) voitti junioreiden kenttäratsastuksen SM-kultaa 2008 Ann-Niina Kiviniityn ratsastamana.
Viihdeohjelma Tukholma
Viihdeohjelma Tukholma oli kevättalvella 1993 esitetty Pirkka-Pekka Peteliuksen ja Mikko Kivisen viihdeohjelma. Ohjelmaa esitettiin MTV3-kanavalla lauantai-illoissa ja sen ohjasi Hannu Seikkula.
Viihdeohjelma Tukholma perustui sketseihin ja niissä esiintyviin eri hahmoihin. Samoja hahmoja esiintyi myös Peteliuksen ja Kivisen myöhemmässä ohjelmassa Salli mun nauraa. Joitain Peteliuksen hahmoja esiintyi jo aiemmin Pulttibois- ja Manitbois-sarjoissa. Ohjelman alkupään jaksoissa oli Peteliuksen ja Kivisen alkujuonnot ja lisäksi ohjelma oli tekstitetty ruotsiksi.
Sketsien ja hahmojen esittelyä
"Keijo Kirkuja" (esittää Petelius) on mieshenkilö, joka saa hysteerisiä naurunkohtauksia eri tilanteissa kuten esim. valokuvaamossa, kirjastossa ja työvoimatoimistossa.
"Paha portsari" (esittäjänä Mikko Kivinen) on kovaotteinen ravintolan ovimies, joka sketsien alussa kertoilee harrastuksistaan, joihin kuuluvat mm. runojen kirjoitus ja näytteleminen. Ravintolan asiakkaita (esittää Petelius) ovat mm. humalainen mies, jota portsari ei päästä ulos vaan käskee mennä takaisin ravintolaan, portsarin tuntema mieshenkilö jota tämä keskustelun ohessa hakkaa kumipampulla sekä herrasmies, jota portsari herjaa äänekkäästi mm. "runkkariksi".
"Herra 47", epätoivoinen naistenmies, on Peteliuksen jo Pulttibois- ja Manitbois-ohjelmista tuttu hahmo. Tässä ohjelmassa hänellä on osio "Cafe Herra 47", jossa on vieraana julkisuudenhenkilöitä (esittää Kivinen).
"Cafe Haparanda" on ruotsalainen talk show, jossa juontajina vuorottelevat Hans Kompis (Kivinen) ja Mark Per Liter (Petelius). Vieraina ovat suomalaiset julkisuudenhenkilöt ja taiteilijat (esim. Kivisen esittämä Vesa-Matti Loiri ja Peteliuksen esittämä Eeki Mantere).
"Firman juhlat"-sketsissä toimitusjohtaja (Kivinen) on pitävinään puhetta suuren lounaspöydän ääressä runsaslukuiselle henkilöstölle. Paikalla ei kuitenkaan ole kuin firman varastotyöntekijä (Petelius) jonka toimitusjohtaja sketsin lopussa panee siivoamaan paikkoja kulujen minimoimiseksi.
"Yölinjalla" on parodia Pekka Saurin Yölinja-ohjelmasta, johon ihmiset soittivat kysyäkseen neuvoa henkilökohtaisiin ongelmiinsa. Sketseissä Pekka Sauri (esittää Petelius) auttaa soittajaa (Kivinen) jonka ongelmia ovat mm. asunto, jossa ei ole ikkunoita ja epäonnistunut kauppareissu, jossa soittaja on ostanut piimäpurkin maitopurkin sijaan.
Stephen South
Stephen South (s. 19. helmikuuta 1952 Harrow, Englanti, Iso-Britannia) on entinen brittiläinen kilpa-autoilija.
Viihdeohjelma Tukholma
Sketsien ja hahmojen esittelyä
"Arvopoika Aaltopahvi" (parodia Arvo Aallosta ja Arvo Poika Tuomisesta, esittää Petelius) on vannoutunut kommunisti.
Stephen South
Formula Ford
Englannin entisenä Karting -sarjan mestarina South siirtyi ajamaan Formula Ford -sarjaa ja menestyi hyvin sarjassa, kun hän voitti Ray Racen valmistamilla autoilla 16 kertaa vuosina 1973-1974.
Viihdeohjelma Tukholma
Sketsien ja hahmojen esittelyä
"Pellet" on kuvaus kahdesta pelleä esittävästä näyttelijästä, jotka esityksen jälkeen takahuoneessa pohtivat maailmanmenoa.
Stephen South
Formula 3
Vuonna 1975 South siirtyi isompaan Britannian Formula 3 -sarjaan, jossa ajoi avausvoittoon toisella kaudellaan Mallory Parkilla järjestetyssä Griffin Golden Helmet Trophyssä. Mestaruuden South voitti BRDC Vandervell F3 -luokassa vuonna 1977.
Viihdeohjelma Tukholma
Sketsien ja hahmojen esittelyä
Peteliuksen esittämä sketsihahmo "Werneri Kanaviilokki" yrittää tehdä "mahdottomia" tekoja, kuten kuunnella Pave Maijasen esittämää "Yamma Yamma" -euroviisukappaletta sekä katsoa Anna-Kaisa Hermusen alastonkuvaa kahdeksan sekunnin ajan. Kanaviilokki epäonnistuu kuitenkin aina yrityksissään ja saa paniikkikohtauksen.
Stephen South
Formula 1
Formula 1 -auton rattiin South pääsi vain kerran McLarenin autolla Länsi-Yhdysvaltain GP:ssa 1980, kun hän toimi Etelä-Afrikan GP:stä rannevamman saaneen Alain Prostin tuuraajana. McLarenin auto oli kilpailukyvytön ja South karsiutui kilpailusta.
Viihdeohjelma Tukholma
Sketsien ja hahmojen esittelyä
"Ilmiantaja" on kuvitteellinen televisio-ohjelma, johon saa ilmiantaa ihmisten rikoksia. Sketsi alkaa sanoilla "käräyttäkää naapurinne, paljastakaa partnerinne".
Stephen South
Loukkaantuminen
South loukkaantui ajaessaan CanAm -sarjassa vuonna 1980 ja lääkärit joutuivat amputoimaan hänen jalkansa.
Viihdeohjelma Tukholma
Sketsien ja hahmojen esittelyä
"Tänä iltana tästä" on keskusteluohjelma, jossa juontajan (Petelius) vieraana on "tunnistamattomana" pysyttelevä henkilö (Kivinen), jolla on ollut menneisyydessään ongelmia, esimerkkeinä "entinen turkulainen" ja "entinen hiihtäjä".
"Pyylät"-sketsi kertoo veljespari Mauri ja Niko Pyylän arjesta.
"Pera" (esittää Petelius) on sekava mieshenkilö joka ravintolassa menee kertomaan hänelle tapahtuneita asioita asiakkaalle (esittää Kivinen). Kertomuksessa mies toistaa usein sanoja "mä repesin" kunnes asiakas käskee karjaisemalla tämän olemaan hiljaa.
Pantomiimi-tietokilpailussa "Kylmä Rinki" toinen kilpailijoista (Petelius) yrittää esittää parilleen (Kivinen) suhteellisen helppoa hahmoa tai asiaa (esim. koira), jonka parilla pitää yrittää arvata tietyn ajan sisään. Yleensä kilpailijat epäonnistuvat tehtävässä.
"1918" kertoo sisällissodan ajan Suomesta ja kahdesta eri aatteen omaavasta veljeksestä, valkoisiin kuuluvasta porvarista (Kivinen) ja punakaartiin kuuluvasta kapinallisesta (Petelius), jotka kohtaavat toisensa vuosien jälkeen.
"Munkit" tapaavat toisensa luostarin käytävillä ja yrittävät löytää täynnä olevista kalentereistaan sopivaa tapaamisaikaa ja paikkaa.
"Mormoonit" ovat Salt Lake Citystä tulleet veljekset Jim (Petelius) ja Bill (Kivinen), jotka tarjoavat kerrostaloasukkaalle erilaisia keinoja lohdutukseen erilaisten seksilelujen muodossa.
"Tulli"-sketsissä epämääräisen oloinen matkustaja (Kivinen) yrittää salakuljettaa tullin läpi kiellettyjä artikkeleita (aseet, huumeet, prostituoitu). Tullivirkailija (Petelius) käskee miehen sivuhuoneeseen, jossa matkustaja mitä ihmeellisimmillä selityksillä onnistuu huijaamaan hyväuskoista virkailijaa.
"Lääkäri ja potilas"-sketsissä lääkäri Mäki-Koivisto (Kivinen) lukee epikriisiä vakavia vammoja saaneelle potilaalle (Petelius). Lopuksi lääkäri lohduttaa potilasta ironisin keinoin, esimerkiksi kertoen kätensä katkaisseelle potilaalle sairaalassa olevan flipperin, räjähtäen tämän jälkeen nauramaan.
"Jarna Kuiva" on Peteliuksen Yömyöhä-radiohupailuista tuttu ongelmanuori, jonka vakiohokema on "se on kyllä hyvä tuo...!".
Kulttuuritoimittaja "Eila-Pertti Sostakowicz" (Petelius) ja tanssija "George Pörsti" (Kivinen) esittävät poikkitaiteellisia performansseja eri paikoissa, kuten metrossa tai kerrostalon rappukäytävässä.
"James Potkukelkka" eli "apuva"-mies on Peteliuksen tunnettu hahmo Pulttibois- ja Manitbois-sarjoista.
"Mainosmiehet" tekevät mainoksia alkeellisilla tavoilla ja välineillä.
"Protestoija" (Petelius) on mies, joka toimii täysin tarkoituksenvastaisesti eri tilanteissa ja kertoo ihmettelijälle (Kivinen) protestoivansa pienen, hiljaisen miehen puolesta.
"Kirjallisuusnurkassa" toimittajat esittelevät vuorotellen eri kirjailijoiden teoksia toisen kompuroidessa ympäri studiota kirjapinojen kanssa.
"Cafe Jeltsin" on Venäjän presidentti Boris Jeltsinin (esittää Kivinen) juontama show, jossa vieraana on mm. Jeltsinin neuvonantaja James Potkukelkka.
Kommentti
Kommentti liittyy alkuperäiseen kohteeseen. Kommentti voi antaa lisätietoja aiheesta. Siinä voidaan myös kritisoida lähtötekstiä.
Jack Higgins
Henry Patterson, pseudonyymiltään Jack Higgins (27. heinäkuuta 1929 Newcastle upon Tyne, Britannia – 9. huhtikuuta 2022 Jersey, Britannia ) oli brittiläinen jännityskirjailija.
Higgins julkaisi uransa aikana 85 kirjaa. Ensimmäinen teos oli vuonna 1959 julkaistu Sad Wind from the Sea ja viimeinen vuonna 2017 julkaistu The Midnight Bell. Higginsin tunnetuin teos on Kotka on laskeutunut (1975), joka on myynyt yli 50 miljoonaa kappaletta. Siitä on tehty myös samanniminen elokuva.
Teokset
Luettelossa on 77 kirjaa vuosilta 1959–2016.
Industrialisti
thumb|Industrialistin toimitusta 1920-luvulla. Industrialisti oli syndikalistisen Industrial Workers of the World -ammattiliiton Minnesotan Duluthissa julkaisema suomenkielinen sanomalehti. Vuonna 1914 perustettu lehti ilmestyi aluksi nimellä Sosialisti ja vuosina 1916–1917 nimellä Teollisuustyöläinen. Vuonna 1975 lakannut Industrialisti oli IWW:n historian ainoa päivittäin ilmestynyt lehti ja järjestön viimeinen ulkomaankielinen lehti. Parhaimmillaan 1920-luvun alussa sen levikki oli yli 10 000 kappaletta.
Sosialisti
Lehden synty liittyy Amerikan Suomalaisen Sosialistijärjestön hajaannukseen vuonna 1914. Työmiehen yhtiökokouksessa tappiolle jääneet radikaalit perustivat äänenkannattajakseen Sosialistin, joka alkoi ilmestyä päivälehtenä saman vuoden kesäkuussa. The Socialist Publishing Companyn kustantaman lehden päätoimittajaksi valittiin Axel Öhrn. Aputoimittajiksi tulivat Työmiehestä eronneet Matti Kangas, Leo Mattson ja Elis Sulkanen sekä William Risto, joka pian korvattiin Onni Saarella. Yhtiön taloudenhoitajana työskenteli Victor Watia.
Lehden ohjelmajulistus korosti sekä ammattiliittojen että poliittisen toiminnan kautta tapahtuvan luokkataistelun merkitystä. Sosialistijärjestön Keskilännen piiri hyväksyi Sosialistin äänenkannattajakseen, jolloin järjestön johto julisti lehden pannaan ja pidätti keskipiirille sekä Työväen Opistolle tarkoitetut varat. Lehden taakse asettuivat sosialistijärjestön Butten ja Duluthin osastot ja myöhemmin myös monet muut keski- ja länsipiirin osastot varsinkin Minnesotassa. Hajaannuksen syvetessä sosialistijärjestöstä eronnut ryhmä siirtyi yhä selkeämmin IWW-läisen syndikalismin kannalle, mikä johti Sosialistin poliittista toimintaa kannattaneen toimituskunnan syrjäyttämiseen. Lokakuussa 1915 lehden päätoimittajaksi valittiin Leo Laukki ja aputoimittajiksi muun muassa Fred Jaakkola ja Taavi Heino.
Teollisuustyöläisestä Industrialistiksi
Lehden uutta linjaa heijasti sen nimen muuttaminen Teollisuustyöläiseksi joulukuussa 1916. Samalla se julistettiin IWW:n äänenkannattajaksi, joka kielsi kokonaan poliittisen toiminnan. Entisen kustannusyhtiön kuudesti viikossa julkaiseman päivälehden päätoimittajana jatkoi Leo Laukki. Aputoimittajina työskentelivät muun muassa John Wiita, Fred Jaakkola, Taavi Heino ja William Risto.
Teollisuustyöläisen kustannusyhtiö joutui vaikeuksiin monien oikeus- ja vahingonkorvausjuttujen takia, jolloin sen tilalle perustettiin The Workers’ Socialist Publishing Company. Samalla lehden nimi muutettiin Industrialistiksi. Se ilmestyi maaliskuusta 1917 lähtien viikkolehtenä, mutta muuttui jo huhtikuussa jälleen päivälehdeksi. Yhdysvaltain liityttyä ensimmäisen maailmansotaan sotaa vastustanut IWW joutui viranomaisten vainon kohteeksi. Ns. Palmerin ratsioiden yhteydessä poliisi teki kahdesti etsinnän Industrialistin toimitukseen ja kolme sen toimittajaa vangittiin. Leo Laukki sai kahdenkymmenen vuoden vankeustuomion vakoilusta ja salaliitosta.
Myöhemmät vaiheet
Lokakuun vallankumouksen jälkeen Industrialisti kannatti bolševikkeja, mutta omaksui pian kommunismin vastaisen linjan. 1920-luvun alussa monet IWW:n kannattajat liittyivät kommunisteihin, mutta järjestön toiminta oli aktiivista vielä pitkään varsinkin Minnesotan amerikansuomalaisten keskuudessa. Industrialisti toimi suomenkielisen työväestön yhdyssiteenä Yhdysvaltojen Keskilännessä ja luoteisosassa sekä Kanadan Ontariossa. Vuodesta 1924 lähtien lehti julkaisi myös englanninkielistä aineistoa, aluksi lapsia ja nuoria varten, kunnes vuonna 1942 havaittiin, ettei nuoria lukijoita enää ollut. Englanninkielisestä osastosta luovuttiin tarpeettomana vuonna 1950.
Toisen maailmansodan jälkeen IWW:n ikääntynyt suomalainen kannattajakunta kuihtui vähitellen lähes olemattomiin, ja sen toiminta keskittyi ”nostalgian instituutiksi” jääneen Industrialistin hengissä pitämiseen. Lehti lakkasi vuonna 1975, jolloin sen yli 80-vuotias toimittaja Jack Ujanen jäi eläkkeelle, eikä uuden oikeaoppisen toimittajan löytäminen ollut enää mahdollista. Jäljelle jääneet varat lahjoitettiin IWW:n englanninkieliselle lehdelle ja Floridan suomalaiselle lepokodille.
Industrialistin levikki oli 10 000 kappaletta vuonna 1919, 9 000 vuonna 1929, 4 473 vuonna 1954, 2 548 vuonna 1972 ja 1 100 vuonna 1975. Lukijakunnan vähentyessä lehden ilmestymistiheys laski 1950-luvulla viiteen, vuonna 1960 kolmeen, vuonna 1968 kahteen ja vuonna 1974 yhteen kertaan viikossa. Päätoimittajina työskentelivät vuoden 1920 jälkeen Ivar Vapaa ja vuodesta 1954 aina loppuun saakka Jack Ujanen. Toimituskuntaan kuului näkyviä ammattiyhdistysliikkeen aktiiveja kuten William Tanner, Frank Westerlund ja Hellin Vitikainen. Toimittajina työskentelivät, usein vain vähän aikaa, myös Olga Laukki, Antti Vitikainen, Topias Kekkonen, Paul Miller, August Wesley, Robert Gilbert, Gust Aakula, Henry Rahko, Manu Porre, William Kari, John Korpi, Jukka Toivari, Peter Merta, Konstant Kiikka, Väinö Wesman, George J. Humon, Väinö Pelto, William Rein, Jack Mäki, Ernest Sjöman, Ernest Petäjä, Walfrid Jokinen, Abe Wuori, Yrjö Koskinen, Kalle Lailo, Charles Mackie ja William Kari. Yhtiön liikkeenhoitajia olivat Ed. Lehtinen, A. G. Helin, Andrew A. Toivonen, Frank Piltonen, Herbert Kuhnelius, Arvi Kainulainen, Lauri Lemberg, Onni Laine, William Kari ja Wesley Kniivilä.
Sanomalehden lisäksi lehden kustannusyhtiö julkaisi vuosittain Industrialistin joulua ja Työläisten taskukalenteria. Vuonna 1929 sen kustannettavaksi siirtyi myös syndikalistinen aikakauslehti Tie Vapauteen. Industrialistin kirjankustannustoiminta oli muita amerikansuomalaisia työväenlehtiä suppeampaa. IWW:n toimintaa ja ammattiyhdistysliikkeen periaatteita selostavien kirjasten lisäksi lehti julkaisi muun muassa Leo Laukin teokset Teolliseen yhteiskuntaan ja Venäjän vallankumous, bolshevismi ja soviettitasavalta. .
Shottilasi
<div style="width: 300px; border: solid #99B3FF 1px; padding-left: 5px; float: right; margin: 0 0 0.5em 0.5em"> Shottilasi
Muut nimet: Hot Shot -lasi
Vetoisuus: 5–6 cl
Käyttötarkoitus: drinkit thumb|244x244px|Shottilasi Shottilasi on vetoisuudeltaan hyvin pieni, vain 5–6 senttilitran lasi. Shottilasin erottaa snapsilasista sen ylhäältäpäin levenevä kaula, joka mahdollistaa etenkin pienten, kerrostettujen juomien helpon rakentamisen.
Shottilasiin valmistettavia drinkkejä
Trinkglas
Reki
pienoiskuva|Ihmisten vetämiä rekiä.
Reki on kotieläimen tai moottoriajoneuvon lumessa vetämä kulkuväline. Reki voi olla ihmisten tai tavaroiden kuljettamista varten. Rekiä on tehty ja käytetty jo kivikaudella. Reen perusosia ovat jalakset ja aisat. Reki on kehittynyt pureista eli puraksista.
Vanhimmat Suomesta löydetyt ajoneuvojen jäännökset ovat muinaisreet. Ne olivat usein kivikirveellä veistettyjä muinaisjalaksia, joihin rakennettiin kuorman sitomiseksi reen ylärakenteet. Tällaisten rekien uskotaan olleen ihmisten työntämiä tai vetämiä sekä mahdollisesti myös koirien ja porojen vetämiä.
Sanan alkuperä
Suomen sana reki ja sen kanssa yhteistä alkuperää olevat muiden itämerensuomalaisten kielten sanat, kuten viron regi, ovat peräisin balttilaisista kielistä, joissa niitä vastaavat latvian ragavas ja liettuan rogės. Murteissa kulkuvälineen eri muunnelmista käytetään myös nimiä saani ja korja, joista edellinen on venäjästä lainattu kulkusana, jolla on vastine unkarin kielessä (szán), kun taas jälkimmäinen tunnetaan vain itämerensuomalaisista kielistä.