cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Iirinkielinen nykykirjallisuus
Iirinkielinen kirjallisuus tänään
Vaikka mukaan laskettaisiinkin vain syntyperäiset iirinkieliset kirjailijat, sekä julkaisutoiminta että kirjallinen toiminta yleensä on iiriksi ollut viime vuosikymmenten aikana tavattoman ripeää. Syntyperäisten kirjallista toimintaa on vauhdittanut vuonna 1985 perustettu Cló Iar-Chonnachta, iirinkielisellä maaseudulla toimiva kustantamo, joka on julkaissut sekä vanhemman kirjallisuuden uusintapainoksia että paikallisten kirjailijoiden uusia teoksia. Vuonna 1986 taas Raven Arts Press toimitti kaksikielisen runoantologian The Bright Wave - An Tonn Gheal, joka toi myös englanninkielisen maailman tietoisuuteen sellaiset runoilijat kuin Nuala Ní Dhomhnaill, Caitlín Maude, Michael Davitt (Mícheál Mac Dáibhíde) ja Michael Hartnett (Mícheál Ó hAirtnéide). Näistä enää Nuala Ní Dhomhnaill on elossa. Myös runoilija ja lastenkirjailija Conleth Ellis kuoli melko varhaisella iällä.
thumb|Seal i Neipeal kansi Nykyisiä iirinkielisiä kirjailijoita ovat muun muassa proosakirjailijat Pádraic Breathnach ja Pádraig Ó Cíobháin, runoilija Biddy Jenkinson, lastenkirjailija ja kuvataiteilija Dara Ó Conaola, näytelmäkirjailija Johnny Chóil Mhaidhc, novellisti Peigí Rose, proosakirjailija, elämäkertoja ja matkakirjailija Pádraig Ó Baoighill sekä homoeroottinen runoilija ja matkakirjailija, Jack Kerouacia esikuvanaan pitävä Cathal Ó Searcaigh, joka kohahdutti iirinkielistä lukijakuntaa vuonna 2004 näyttävästi kuvitetulla, paikallisten asukkaiden elämää syvästi eläytyen kuvaavalla matkakirjalla Nepalista, Seal i Neipeal ("Aika Nepalissa").
Homoseksuaalisuus on tärkeä teema myös Mícheál Ó Conghailen tuotannossa. Hän on merkittävämpi Cló Iar-Chonnachta -kustantamon perustajana ja johtajana kuin kirjailijana, mutta hän on julkaissut omiakin teoksia: näytelmän Cúigear Chonamara ("Connemaran viisikko"), novellikokoelmat An Fear a Phléasc ("Mies joka räjähti") ja An Fear nach nDéanann Gáire ("Mies joka ei naura") sekä romaanit Sna Fir ("Miehissä") ja Seachrán Jeaic Sheáin Johnny ("Jeaic Sheáin Johnnyn harharetki"). Novelleissa on usein fantastisen absurdi, jopa borgesilainen ote. Romaani Sna Fir kuvaa irlantilaisia homoseksuaalipiirejä, Seachrán Jeaic Sheáin Johnny taas yksinäisen vanhan miehen pakkomielteenomaista ihastumista nuoreen tyttöön.
Iirinkielisen kirjallisuuden nykytilasta puhuttaessa valitellaan usein iirinkielisen viihdekirjallisuuden vähäisyyttä. Viihdekirjailijoiksi luokiteltavista kirjoittajista tärkeimpiä lienevät Colm Ó Ceallaigh, Maidhc Dainín Ó Sé ja 1990-luvulla kuollut Cathal Ó Sandair.
Connemaralainen Colm Ó Ceallaigh ja kerryläinen Maidhc Dainín Ó Sé ovat Yhdysvalloista takaisin Irlantiin muuttaneita syntyperäisiä iirinpuhujia: molempien kirjat sijoittuvatkin mielellään amerikkalaiseen ympäristöön ja niille on ominaista myös amerikkalaisen massaviihteen vauhdikkuus, Ó Sén tapauksessa myös seksuaalisuus ja väkivaltaisuus. Ó Ceallaigh aloitti realistisella, mutta epäonnistuneella siirtolaiskuvauksella Deoir Ghoirt an Deoraí, mutta julkaisi sittemmin, 1990-luvun puolimaissa, varsin mukaansatempaavan, laajan romaanin Brídín-nimisen irlantilaisen orpotytön kohtaloista Amerikassa intiaanisota- ja uudisraivaaja-aikoina.
Myös Mícheál Ua Ciarmhaicin villin lännen rakkaustarina Iníon Keevack ("Keevackin tytär") on hyvä esimerkki nykyisestä iirinkielisestä viihdekirjallisuudesta. Huumorikirjallisuudeksi luokiteltavia novellikokoelmia ilmestyy paljon, esimerkiksi Johnny Chóil Mhaidhc Ó Coistealbhan Tórramh an Bhardail agus scéalta eile.
Joe Steve Ó Neachtain
Joe Steve Ó Neachtain tunnetaan ennen kaikkea iirinkielisen televisiokanavan saippuaoopperan Ros na Rún ("Salaisuuksien niemi") käsikirjoittajana. Vuosituhannen vaihteessa hän on kuitenkin kunnostautunut myös proosakirjailijana. Hän aloitti nykyaikaista arkielämää kuvaavalla realistisella novellikokoelmalla Clochmhóin, joka jo osoitti hänen kykynsä tarinankertojana. Sittemmin hän on julkaissut kaksi palkittua lukuromaania, Scread Mhaidne (kirjan nimi on oikeastaan kirosanan tyyppinen ilmaus, mutta tarkoittaa sananmukaisesti "Aamukirkaisu") ja Lámh Láidir (sananmukaisesti "Vahva käsi", mutta oikeastaan "Kovin kourin" tai "Väkivalta").
Molemmissa romaaneissaan Ó Neachtain paneutuu käsittelemään iirinkielisen maaseutuelämän pimeitä puolia. Scread Mhaidnen päähenkilö on nuori opettajatar Sorcha, jonka kasvattivanhemmat kuolevat. Tällöin hänen kasvattiäitinsä äreä sisar, jota kutsutaan pilkkanimellä Puhveli, heittää Sorchan ulos kasvattivanhempien kodista - "täällä ei äpäriä kaivata", Puhveli julistaa. Osoittautuu, että Sorcha on avioton lapsi. Järkytys pilaa Sorchan opettajanuran, kun hän käy murrosikäisen oppilaansa kimppuun tämän kutsuttua häntä äpäräksi. Tämän jälkeen Sorcha lähtee koulusta pakomatkalle, oikeaa äitiään etsimään. Romaani Lámh Láidir taas käsittelee sukuvihaa ja varallisuuserojen aiheuttamaa kateutta ja katkeruutta.
Joe Steve Ó Neachtain kirjoittaa vahvalla kertojanotteella suurista tunteista ja katkerista ristiriidoista. Hänen puutteenaan on ehkä pidettävä liikaa draamallisuutta. Samasta viasta voidaan moittia hänen kollegaansa Mícheál Ó Ráighnea, jonka mukaansatempaava ja elinvoimainen maaseuturomaani Bóthar na hAille Báine ("Valkokallion tie") toimisi ehkä paremmin kesäteatterin näyttämöllä kuin kirjankansien välissä: juonenkäänteet seuraavat toisiaan läkähdyttävällä vauhdilla.
Ó Neachtainin kirjailijantyötä voidaan kuitenkin pitää erinomaisena esimerkkinä siitä, että iirinkieliset maaseutuihmiset itse ovat nyt aktivoituneet ylläpitämään kirjallista kulttuuria keskuudessaan. Koska suurten kaupunkien iirinkielisyysharrastajat ovat vahva ja maksukykyinen markkina - amerikanirlantilaisista puhumattakaan - viihteellisiä lukuromaaneja voi olla jo taloudellisestikin kannattavaa julkaista iiriksi.
Muiden kuin syntyperäisten iirinpuhujien kirjallisuus
Kaikki iirinkieliset kirjailijat eivät ole syntyperäisiä iirinpuhujia. Muiden kuin syntyperäisten kirjoittamat kirjat ovat usein kielellisesti virheellisiä, mutta parhaat ovat kyenneet merkittäviin kirjallisiin suorituksiin jopa tyylillisistä puutteistaan huolimatta.
Eoghan Ó Tuairisc
Tunnetuimpia Galltacht-iirinkielisen kirjallisuuden edustajia (Galltacht tarkoittaa syntyperäisten iirinkielisten alue Gaeltachtin vastakohtaa eli englantilaistunutta Irlantia) on 1980-luvun alussa kuollut Eoghan Ó Tuairisc, jonka historialliset romaanit L'Attaque ja Dé Luain käsittelevät ranskalaisten maihinnousua Mayoon vuonna 1798 ja vuoden 1916 pääsiäiskapinaa Dublinissa. L'Attaque pyrki tolstoilaiseen realismiin eritoten näyttävässä sota- ja taistelukuvauksessaan; Dé Luain taas on otteeltaan modernistisempi erityisesti sisäisen monologin runsaan käytön ansiosta, jota tosin oli harjoittanut jo Seosamh Mac Grianna 1930-luvulla.
Diarmuid Ó Súilleabháin
Iirinkielisen kirjallisuuden uudistajana ja modernisoijana pidetään myös kokeellista prosaistia Diarmuid Ó Súilleabháinia, jonka kuvaus alkoholisoituneen, vaimonsa parisuhdeongelmien vuoksi menettäneen miehen elämästä, romaani Caoin Thú Féin, kuului kuusikymmenluvun suuriin kirjallisiin tapauksiin; hieman ennen kuolemaansa, 80-luvun alussa, hän julkaisi myös väkevän omaelämäkerrallisen vankilakuvauksen Ciontach.
Máirtín Ó Muilleoir
Iirin kielen vastustajat yrittävät mielellään esittää, että kaikki iirin puhujat ja harrastajat ovat IRA-henkisiä terroristeja. Tämä ei tietenkään pidä paikkaansa, mutta suosittujen iirinkielisten kirjailijoiden joukosta löytyy kyllä sellainenkin hahmo kuin Máirtín Ó Muilleoir, joka edustaa Sinn Féiniä belfastilaisessa paikallispolitiikassa. Hän on kirjoittanut muun muassa poliittiset muistelmat kaupunginvaltuutetun ajoiltaan (Comhad Comhairleora), veijaritarinan nuoruudenkokemuksistaan siirtotyöläisenä Saksassa (Krauts) ja politiikan maailmaan sijoittuvan pienoisromaanin (Ceap Cuddles). Sujuvakynäinen, joskin toisinaan tyypillisiin kielivirheisiin sortuva Ó Muilleoir on lahjakas ja vitsikäs, mutta joskus hänen huumoriinsa liittyy sellaista kyynistä julmuutta, josta voi aavistaa hänen poliittisen kantansa. Hän kuuluu niihin pohjoisirlantilaisiin, jotka ovat oppineet iirinsä Gaeltachtin sijasta Jailtacht-vankilassa, kuten suosittu sanaleikki ilmaisee asian.
Seán Ó Dúrois
Tällä hetkellä merkillepantavin Galltacht-kirjallisuuden edustaja lienee Seán Ó Dúrois. Hän aloitti uransa Akutagawa Ryuunosuken japanilaisista klassikoista laatimallaan iirinnöskokoelmalla Rashoomon - Akira Kurosawan filmatisointi kokoelman niminovellista on tunnettu meilläkin. Kääntäjästä hän siirtyi omaperäiseksi kirjailijaksi, joka on toistaiseksi julkaissut kaksi mystisen tunnelman läpitunkemaa salapoliisiromaania, Crann Smola ja Rí na gCearrbhach. Molemmat teokset sijoittuvat 1800-luvun Ulsteriin, jossa Pohjois-Irlannin nykyiset ristiriidat jo itävät, mutta myös muisto vuoden 1798 protestanttis-katolisesta yhteistyöstä elää. Romaanien ajankuva on huolella työstetty ja kielikin suureksi osaksi kaunista ja eloisaa. Päähenkilö on sympaattinen protestanttinen poliisitarkastaja Watters, joka rakastaa salaa katolista tyttöä ja pyrkii työssään tasapuolisuuteen ja oikeudenmukaisuuteen, vaikka hänen odotetaan kohtelevan katolisia toisen luokan ihmisinä.
Pádraig Standún
Aran-saarilla pappina toimiva isä Pádraig Standún on julkaissut korvakuulolta opetellulla, kieliopin mutkia hieman oikovalla connachtilaisella murteellaan joukon helppolukuisia pienoisromaaneja, jotka käsittelevät usein ajankohtaisia, irlantilaisessa yhteiskunnassa keskustelua herättäneitä teemoja: aborttia, seksiä, vapautuksen teologiaa, kirkon asemaa yms.
Standún aloitti uransa vuonna 1983 romaanilla Súil le Breith ("Syntymän odotus" tai "Tuomion odotus"). Romaanin aiheena oli katolisen papin rakkaus huumepiireistä kuiville auttamaansa nuoreen naiseen. Tätä seurasi dystopiaromaani A.D.2016, joka sijoittui tulevaisuuden Irlantiin - kokonaan iirinkielistyneeseen, mutta samalla ankaraan kirkkovaltaan ja teokratiaan luisuneeseen, vanhoilliseen ja seksuaalikielteiseen totalitarismiin. Pappien selibaatti oli tulilinjalla romaanissa Cíocras("Himo" tai "Ankara nälkä"), jossa nuoreen au-äitiin rakastunut pappi ryhtyy nälkälakkoon protestoidakseen avioliittokieltoa vastaan.
Standúnin parhaana romaanina lienee pidettävä hulvattoman hauskaa ja kutkuttavan eroottista tarinaa An tAinmhí - kirjan nimi tarkoittaa sananmukaisesti "Elukkaa", mutta englanniksi kirja on käännetty iiristä lainatulla nimellä The Anvy. "Elukka" on vuosikymmeniä aikaisemmin itsemurhaa yrittäessään kadonnut ja kuolleeksi julistettu mies, joka itse asiassa piileskelee edelleen iirinkielisellä kotisaarellaan. Saarelaiset eivät tiedä tätä, vaan luulevat silloin tällöin ruokia varastelevaa ja jälkiä jättävää "elukkaa" yliluonnolliseksi olennoksi tai petoeläimeksi.
Standún ei ole luopunut kirjailijantyöstä "Elukan" jälkeenkään. Hänen myöhempiin teoksiinsa kuuluvat muun muassa lesbolainen rakkaustarina Cion Mná (kirjan nimi tarkoittaa "Naisen työ" ja viittaa sanontaan cion fir = "miehen työ", ts. urotyö), joka samalla irvailee iirin kielen elvytystoimintaan liittyvälle byrokraattisuudelle, ja kirkkoa kritisoiva Eaglais na gCatacómaí ("Katakombikirkko").
Peter Baptist Tadamarō Ishigami
Peter Baptist Tadamarō Ishigami (1. joulukuuta 1920 Kasari – 25. lokakuuta 2014) oli japanilainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin kapusiinien papiksi 6. syyskuuta 1952 ja nimitettiin Nahan hiippakunnan johtoon 18. joulukuuta 1972. Piispaksi vihkiminen seurasi 11. helmikuuta 1973. Pääkonsekraattorina toimi Bruno Wüstenberg, jota avustivat Joseph Asjiro Satowaki ja Paul Shinichi Itonaga.
Ishigami jäi eläkkeelle 24. tammikuuta 1997.
Xishuangbanna
thumb|270px|Xishuangbannan prefektuurin sijainti eteläisen Kiinan Yunnanissa.
Prefektuuri rajoittuu lännessä ja lounaassa Myanmariin, etelässä Laosiin ja pohjoisessa Pu’erin prefektuuriin. Yunnanin maakunnan pääkaupunki Kunming sijaitsee linnuntietä noin 400 kilometriä prefektuurikeskus Jinghongista koilliseen; maanteitse matka on tuntuvasti pidempi.
Xishuangbannan prefektuuri ja etenkin sen kuuluisat teevuoret tunnetaan vanhoista teepuistaan, joista valmistetaan korkealuokkaista pu’er-teetä. Prefektuurin tunnettuja vuoristoisia teealueita ovat muun muassa Nannuo, Youle (Jinuo), Yibang (Mola), Manzhuan, Lao Mansa, Gedeng, Mangzhi ja Lao Banzhang.
Irtiottoja
Irtiottoja on vuonna 2003 Nelosella ensiesitetty 12-osainen televisiosarja. Sen ohjasi Aku Louhimies ja käsikirjoittivat Paavo Westerberg ja Mikko Kouki. Sarja on julkaistu kahdella tupla-DVD:llä.
Tero Karhu
Tero Karhu (s. 28. syyskuuta 1979 Helsinki) on suomalainen toimittaja, urheiluselostaja ja pelaajauransa lopettanut jalkapalloilija. Hän oli pelipaikaltaan puolustava keskikenttäpelaaja.
Jalkapalloilijana
Karhu on edustanut Veikkausliigassa FC Jokereita (kausina 2000, 2001 ja 2003), Myllykosken Palloa (2004–2007) ja lainalla FC KooTeePeetä 2007. Urallaan 119 liigaottelua pelannut Karhu päätti kaudella 2005 neljä kautta kestäneen maalittoman jakson. Yhteensä hän on tehnyt kuusi maalia Veikkausliigassa. Hyvä joukkuehengen nostattaja Karhu on monipuolinen pelaaja, joka pystyy pelaamaan topparin paikasta hyökkäävään keskikenttäpelaajaan.
Karhu on pelannut 11 ottelua Suomen futsalmaajoukkueessa.
Toimittajana
Tero Karhu toimi jalkapalloselostajana pelaajauransa ohessa Urheilukanavalla, Canal Plussalla sekä MTV Sportilla vuoteen 2013 asti. Hänet tunnetaan innokkaasta selostustyylistään ja ärräviastaan.
Karhu selosti Jalkapallon MM-kisojen 2014 otteluita Ylellä. Jalkapallon EM-kisoissa 2016 Karhu selosti 12 ottelua Ylen kanavilla. Vuoden 2018 syksystä lähtien hän on selostanut jalkapalloa C Morella. Vuonna 2020 Karhu aloitti Ruutu+:n Veikkausliiga-lähetysten studioisäntänä.
Karhu on toiminut toimittajana Yle TV1:n Puoli seitsemän -keskusteluohjelmassa sekä MTV3:n Huomenta Suomessa.
Pesäpallon SM-sarja 1952
Pesäpallon Suomen mestaruus 1952 ratkaistiin 13 joukkueen yksinkertaisella sarjalla. Lahden Mailaveikot voitti jo neljännen mestaruutensa peräkkäin. Jyväskylän Kiri nousi edelleen kohti kärkeä ja saavutti nyt hopeamitalin. Nousijajoukkue Vimpelin Veto otti yllättäen pronssia. Kirin Eino Kaakkolahti oli sekä vuoden lukkari että lyöjäkuningas.
Kesän kohokohtiin kuului Helsingin olympiakisat, joissa pesäpalloilukin oli ohjelmassa - tosin näytösluonteisena. Pesäpalloliiton joukkue voitti Olympiastadionilla TUL:n yhdistelmän juoksuin 8-4.
Olympiakisojen johdosta kesätaukoa vietettiin 29.6. – 17.8. eli puolitoista kuukautta.
Pesäpallopäivänä eli helatorstaina pelattiin Hesperiassa vuotuinen arvo-ottelu mestarit-muu Suomi. Lahti oli selvästi parempi voittaen 11-5. Juoksuistaan se teki viisi viimeisessä sisävuorossaan voiton jo ratkettua.
Sarjataulukko
Pallo-Toverit, Loimaa ja Kuopio putosivat sarjasta.
Ottelut
Lahden joukkue: Jarmo Suokas, Taisto Lehto, Vilho Kokkonen, Leo Hannula, Juha Broman, Pertti Ahonen, Antti Elomaa, Olli Hanski, Rafael Viljamaa.
Lyöjätilasto
Kunnarista 2 pistettä.
Naisten SM
PPL:n mestaruus
Eteläiset markkinat - Helsinki
Pohjoiset markkinat - Liminka
Loppuottelu
Naisten Suomen mestaruus ratkaistiin lopullisesti liittojen välisessä (PPL-TUL) finaalissa:
Sudanin sota (1881–1885)
thumb|200px|Mahdi [[Muhammad Ahmad.]] Sudanin sota eli Mahdi-kapina oli 1800-luvun lopulla käyty siirtomaasota. Sen osapuolina olivat Mahdi-sudanilaiset ja Egyptin ja myöhemmin Britannian joukot. Sodan lopputuloksena nykyisen Sudanin alueelle perustettiin riippumaton mahdin valtio, joka kesti aina vuoteen 1899 asti, kunnes britit valloittivat alueen seuraavassa Sudanin sodassa.
Sodan lietsojana toimi mahdiksi julistautunut Muhammad Ahmad, jonka mukaan kapina sai nimensä ja josta tuli sen symboli.
Dervissisota
Dervissisota, jota Britanniassa kutsuttiin aikalaislehdistössä nimellä Hullu-Mullahin pyhät sodat ja myöhemmin Somalimaan sotaretki, oli Somaliassa vaikuttaneen Mohammad Abdille Hassanin johtaman dervissi-liikkeen sota ulkomaisia siirtomaavaltoja ja valloittajia vastaan 1900-luvun kahtena ensimmäisenä vuosikymmenenä. Sodan osapuolina olivat Mohammidin perustama Dervissivaltio somaliliittolaisineen ja Britannia, Italia ja Etiopia, joiden puolelle menivät myös ne somaliklaanit, jotka vastustivat Mohammadia. Britannia joutui ajoittaien evakuoimaan oman väkeään Brittiläisestä Somalimaasta. .
Dervissien vastarinta
Tappioita kärsinyt dervissiarmeija vahvistautui, ja aloitti uudet sotatoimet brittejä vastaan vuonna 1908. Britit alkoivat harkitsemaan poistumista Afrikan sarvesta ja vuonna 1910 Somalimaan protektoraatin hylkäämistä päätettiin kokeilla. Siirtomaaviranomaiset poistuivat osasta rannikon kaupunkeja, mutta heidän poistumistaan seurasi useita klaanien välisiä kahakoita. Seuraten kolonialismin moralistisena perusteluna käytettyä ajatusta Pax Britannicasta viranomaiset palasivat pian takaisin. Dervissit jatkoivat brittien vastustamista Mohammadin johdolla. Vuonna 1914 Euroopassa puhkesi ensimmäinen maailmansota. Joskus on esitetty, että Mohammad olisi liittoutunut Saksan keisarikunnan ja Osmanien valtakunnan kanssa samalle puolelle, ja että dervissit olisivat käyneet sotaa heidän tuellaan, mutta tämä ei pidä paikkaansa. Käytännössä ainoa saksalainen, joka pääsi Mohammadin puheille oli mekaanikko nimeltään Emil Kirsche, joka oli paennut Somalimaahan sen jälkeen, kun ranskalaiset joukot olivat vallanneet Djiboutin. Kirsche vietiin Mohammadin puheille, ja hänelle näytettiin lajitelma erilaisia kivääreitä, jotka hänen tuli korjata. Osmaneihin Mohammad suhtautui suopeammin kuin kristittyihin ja Osmanien valtakunta lähetti 1917 hänelle kirjeen, jossa hänet virallisesti nimitettiin Somalian emiiriksi. Kirje jäi kuitenkin matkalla italialaisten käsiin, joten on mahdollista, ettei Mohammad koskaan saanut tietää nimityksestään.
Vuonna 1920 Britit ja italialaiset käynnistivät suuren operaation ja hyökkäsivät dervissien kimppuun maalta, mereltä ja ilmasta. Talehia, joka oli toiminut Mohammadin hallinnon keskuksena ja jonka puolustusta hän oli vahvistanut rakennuttamalla useita linnakkeita, pommitettiin ilmasta käsin voimakkaasti. Se oli ensimmäisiä kaupunkeja, jotka joutuivat pommituksen kohteeksi. Dervissit joutuivat vetäytymään ja Mohammad kuoli flunssaan joulukuussa. Viimeiset dervissiyksiköt hajosivat hänen kuolemansa jälkeen.
Noin 7 veljestä
Noin 7 veljestä (tunnetaan myös nimellä Noin seitsemän veljestä) on vuonna 1968 ensi-iltansa saanut komediaelokuva, jonka on ohjannut Jukka Virtanen. Elokuva perustuu osittain Robin Hoodin tarinaan ja elokuvan nimi viittaa Aleksis Kiven romaaniin Seitsemän veljestä. Elokuva on neljäs Spede-elokuva sekä myös ensimmäinen Spede Pasasen elokuva, jossa hänen tuleva luottonäyttelijänsä Vesa-Matti Loiri on mukana. Elokuvan pääosissa nähdään Juhani Kumpulainen, Spede Pasanen (kaksoisrooli), Simo Salminen (kaksoisrooli) ja Leo Jokela. Elokuvan yhtenä vierailevena tähtenä nähdään laulaja Danny, joka esittää elokuvassa trubaduuria. Elokuvan muina vierailevina tähtinä nähdään ”kuumapallopioneeri” Veikko Kaseva sekä radiotoimittaja Martti Silvennoinen.
Juoni
Elokuvan kertoja (Martti Silvennoinen) lukee Aleksis Kiven Seitsemän veljeksen alkusanat, kuitenkin todeten, että ”se ei kuitenkaan kuulu tähän, sillä tämä tarina alkaa niin varhaisilta ajoilta, ettei kaukaisessa Suomessa tunnettu edes ympyrää, vaan kaikki oli nelikulmaista”.
Trubaduurin (Danny) laulaman iskelmän myötä siirrytään suureen kartanolinnaan, jossa asuu varakas linnanherra von Wurstburg (Juhani Kumpulainen), joka tuskailee ketsupin puuttumista ruokapöydästä. Ruokahuoneen ovesta sisään astuva (1.) huovi (Vesa-Matti Loiri) ilmoittaa linnanherralle, että kartanonomistaja Sir Wilhelm (Spede Pasanen) on tulossa hänen palvelijansa Maunu Munalukon (Simo Salminen) kanssa kohti linnaa. Yhdessä linnanherran palvelijan, Rautahanskan (Helge Herala) kanssa he yrittävät estää Wilhelmin ja Munalukon pääsyn linnaan erilaisten esteiden avulla, jotka kuitenkin epäonnistuvat, sillä Wilhelm ja Munalukko saapuvat linnaan. Heidän saavuttua linnaan Sir Wilhelm ryhtyy kosimaan linnanherran tytärtä, Helenaa (Kaisu Vuoristo).
Samoihin aikoihin valtaisan köyhyyden alla elävät talonpojat saavat avukseen roiston nimeltä Robin Hood (Spede Pasanen), jonka joukkoon liittyvät iloiset veikot: Puna-Will (Heikki Kuvaja), Pitkä-Jussi (Ere Kokkonen), munkki Tuck (Jukka Virtanen) sekä seppänä toiminut keksijä Leonardo (Leo Jokela), joka on paennut ärsyttävän akkansa (Krista Sihvo) luota ja lentänyt omatekoisilla siivillään, kunnes Robin ampui hänet jousipyssyllä alas.
Hood laatii aarrekartan, jonka Sir Wilhelm tuo linnanherran luokse. Aarre löytyy ohjeiden mukaisesta paikasta ja linnanherra saa morsiamensa takaisin suuria lunnaita vastaan. Tapahtumien kunniaksi linnassa järjestetään suuri gaalailta. Pitkä-Jussi ja Puna-Will ovat kuitenkin saapuneet linnaan aarrearkkujen mukana ja tyhjentäneet linnan aarrekammion. Puna-Will jää vangiksi, eivätkä muut onnistu vapauttamaan häntä edes keksijä Leonardon keksimän ”jänisjuoman” avulla.
Linnanherra järjestää Puna-Willille julkiset ”hirttäjäiset”, mutta kun Hood pelastaa toverinsa, hirttohupun alta paljastuukin ovelasti naamioitunut linnanherran palvelija Rautahanska. Itse Hood jää vangiksi ja hänet tuodaan tyrmään Puna-Willin seuraksi. Viereisessä sellissä istuva Takku (Veikko Sinisalo) on istunut jo 20 vuotta vankilassa ja suunnittelee pakoa sellistä Monte Criston kreivin tarinan tapaan. Keksijä Leonardo ja Hoodin rosvoystävä Maunu Munalukko (Simo Salminen) yrittävät vapauttaa Leonardon keksimän ”pölynimaisijan”, mutta päätyvät sellin Hoodin ja Willin seuraksi.
Linnanherra järjestää häät, mutta Wilhelmin juonima kirkonkellojen äänekäs soitto sotkee koko seremonian ja piispan (Olavi Ahonen) sanat, Wilhelm ryöstää morsiamen ja lähettää hänet roistojoukon leiriin. Taistelu jatkuu linnanherran ja Hoodin joukon välillä, kunnes Leonardo saa rakentamansa kuumailmapallon ilmaan lentäjä (Veikko Kaseva) mukanaan, joka pudottaa Leonardon ”dynamentin” keskelle linnaa niin, että linna räjähtää taivaan tuuliin, vanki Takku vapautuu, huovi riisuvat aseensa ja yhtyvät piiritanssiin kyläläisten kanssa. Hood lähtee Venlan ja rosvojoukon Munalukon kanssa, kun taas puolestaan Sir Wilhelm nai Helenan. Linnanherra päätyy luomaan lantaa tunkiolle. Kertoja lopettaa elokuvan sanomalla linnanherralle Nummisuutarin loppusanoin ”niin muuttuu maailma, Eskoseni” ja linnanherra vastaa ”Sas se”.
Arvioita
Elokuvan ensi-iltakriitikot antoivat Noin 7 veljekselle varsin murskaavat arviot etenkin verratessaan sitä edelliseen Spede-elokuvaan Pähkähullu Suomi. Vain Paula Talaskivi ja Leo Stålhammar näkivät elokuvassa hyvää muun muassa musiikin käytössä ja ideoiden runsaudessa. Video-oppaassa vuodelta 1994 Bello Romano pitää elokuvaa keinotekoisena seikkailuparodiana ja antaa sille kaksi tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”keskinkertainen”.
Sovitukset
Teatteri Eurooppa Neljä toi näytelmän ensimmäistä kertaa teatterilavoille vuonna 2012. Esityksen ohjasi Turkka Mastomäki.
Jonathan Carlsson
Jonathan Carlsson (s. 5. elokuuta 1988 Uppsala, Ruotsi) on ruotsalainen uransa lopettanut jääkiekkopuolustaja. Carlssonin vahvuudet olivat joukkuepelaaminen, fyysisyys ja luistelu. Hän laukoi oikealta.
Seuraura
Carlsson on Knivsta IK:n kasvatti. Hän pelasi juniorina myös Almtuna IS:ssä, josta Carlsson siirtyi kaudeksi 2004–2005 Brynäsiin. Kaudella 2006–2007 hän debytoi Elitserienissä, jossa Carlsson pelasi kuusi runkosarjaottelua tehden yhden maalin. Huhtikuussa 2007 hän solmi kaksivuotisen Elitserien-sopimuksen Brynäsin kanssa.
Lokakuussa 2007 Carlsson siirtyi lainalle HockeyAllsvenskan-joukkue IF Björklöveniin, jossa hän pelasi kauden 2007–2008 aikana 16 runkosarjaottelua tehoin 2+3=5. Brynäsissä hän pelasi 26 runkosarja- ja yhdeksän Elitserienin karsintasarjan ottelua ilman tehopisteitä. Carlsson vahvisti kauden aikana myös Brynäsin J20-joukkuetta, joka voitti J20 SuperElitin hopeaa keväällä 2008. Chicago Blackhawks varasi hänet kuudennella kierroksella 162. pelaajana NHL:n varaustilaisuudessa 2008.
Kausi 2008–2009 oli Carlssonin ensimmäinen kokonainen Elitserienissä. Hän teki sen aikana yhteensä 55 runkosarja- ja neljässä playoff-ottelussa yhden syöttöpisteen. Carlsson teki kesäkuussa 2009 kolmivuotisen tulokassopimuksen Chicago Blackhawksin kanssa. Hän pelasi osaksi olkapäävamman takia rikkonaisen kauden 2009–2010 suurimmaksi osaksi ECHL-joukkue Toledo Walleyessa. Sarjatasoa ylempänä AHL:ssä Carlsson pelasi 19 runkosarjaottelua ja teki yhden maalin. Yhden Pohjois-Amerikan kauden jälkeen Carlsson palasi Brynäsiin tehden lokakuussa 2010 vuoden mittaisen sopimuksen joukkueen kanssa. Kesäkuussa 2011 Carlsson teki vuoden mittaisen jatkosopimuksen Brynäsin kanssa. Carlsson pelasi 51 runkosarjaottelua, mutta jäi pudotuspeleissä useasti kokoonpanon ulkopuolelle. Hän oli kuitenkin voittamassa lopulta Ruotsin-mestaruutta. Kauden jälkeen Timrå IK teki sopimuksen Carlssonin kanssa.
Maajoukkueura
Carlsson pelasi alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuonna 2008, jolloin hän voitti hopeaa.
Luettelo Romanian kaupungeista
200px|right|thumb|Romania Tämä on luettelo kaikista 320:sta Romaniassa sijaitsevasta kaupungista (tilanne 31. joulukuuta 2007). Taulukossa on esitetty vuosina 1992 ja 2002 järjestettyjen väestönlaskentojen tulokset sekä Romanian kansallisen tilastolaitoksen (INS) väkilukuarvio päivämäärälle 1. heinäkuuta 2007. (VL = Väestönlaskenta)
Arcturus
thumb|300px|Arcturus tähtikartalla Arcturus (α Boötis) on Karhunvartijan tähdistön päätähti, jonka näennäinen suuruusluokka on –0,0 ja absoluuttinen suuruusluokka –0,2. Se on tähtitaivaan neljänneksi kirkkain tähti ja Siriuksen jälkeen toiseksi kirkkain Suomessa näkyvä tähti.
Havaitseminen Suomessa
Helpoin tapa löytää Arcturus yötaivaalta on seurata Otavan kauhan ”vartta” alaspäin. Arcturuksesta samaa linjaa eteenpäin jatkettaessa tulee vastaan myös Spica, Neitsyen päätähti.
Arcturuksen nimi
Arcturus tulee antiikin kreikankielisestä sanasta Ἀρκτοῦρος (Arkturos), joka tarkoittaa ”Karhunvartijaa”, ja josta tulee myös Karhunvartijan tähdistön suomenkielinen nimi. Arabian kielessä tähdestä käytetään nimeä Haris-el-sema, ”taivaan pitäjä.” Tätä nimeä on joskus on roomalaistettu muotoihin Aramec ja Azimech, mutta nykyisin niitä ei enää käytetä.
Kiinassa Arcturusta kutsutaan nimellä Dah Jyaoo (大角, "Suuri sarvi"; Pinyin: Dajiao), koska tähti on Sarvi-nimisen kiinalaisen tähtikuvion (Pinyin: Jiaosu) osa. Myöhemmin Arcturuksesta tuli Kangh Shiuh (亢宿, Pinyin: Kangsu) -nimisen kiinalaisen tähtikuvion osa.
Muinaisjapanilaiset omaksuivat kiinalaisen nimen "大角", mutta tähden läntinen nimi (アルクトゥルス) on tavallisempi nykyään.
Fysikaalisia tietoja Arcturuksesta
Arcturuksen magnitudi on −0,05. Se on 115 kertaa Aurinkoa kirkkaampi, mutta suurin osa tähden säteilystä tulee infrapunasäteilynä, jolla se loistaa 180 kertaa päivätähteämme kirkkaammin.
Arcturus luokitellaan K1,5 IIIpe -luokan punaiseksi jättiläistähdeksi. Kirjaimet p ja e kuvaavat tähden sähkömagneettista spektriä: p tulee englannin sanasta ”peculiar”, epätavallinen, ja e sanasta ”emission”, joka viittaa emissioviivoihin. Tämä on melko tavallista punaisille jättiläisille, mutta Arcturus on ilmiöstä oppikirjamainen esimerkki.
Hipparcos-satelliitin mukaan Arcturus on meistä 36,7 valovuoden (11,3 parsekin) päässä eli kosmologisessa mittakaavassa melkein naapurissamme. Satelliitin havainnoista selvisi myös, että Arcturus on muuttuva tähti. Kirkkauden muutoksen suuruus on 0,04 magnitudia noin 8,3 vuorokauden ajanjaksolla. Uskotaan, että tähden pinta sykkii, mikä on tavallista jättiläistähdillä. Sykkimisen nopeus on 150 m/s ja taajuus yksi sykähdys 1,842 päivässä.
Arcturuksen näennäinen läpimitta on 0,019–0,027 kaarisekuntia ja todellinen 24,5 Auringon sädettä. Arcturus on vanha Linnunradan paksun kiekon populaation tähti ja kuuluu samaan ryhmään 52 muun tähden kanssa. Tähti polttaa heliumia ytimessään ja vetyä kuoressa sen ympärillä.
Hipparcos-satelliitin havaintojen mukaan Arcturus on kaksoistähti, jonka kumppani on noin 20 kertaa päätähteä himmeämpi. Tähdet kiertävät toisiaan niin lähellä, että nykyisillä havaintomenetelmillä niiden erottaminen visuaalisesti on erittäin vaikeaa. Toiset tutkimukset ovat kuitenkin tulleet siihen tulokseen, ettei Arcturus sittenkään olisi kaksoistähti.
Hotelli Belvedere
Hotelli Belvedere oli Viipurissa 1800-luvun lopulla ja 1900-luvun alussa toiminut hotelli, joka sijaitsi Salakkalahden kaupunginosassa silloisten Salakkalahdenkadun ja Karjalankadun kulmauksessa. Arkkitehti Fredrik August Odenwallin suunnittelema rakennus valmistui vuonna 1879. Värikkään historian omaava hotelli on toiminut muun muassa Venäjän hajotetun duuman edustajien istuntopaikkana sekä Suomen sisällissodan punaisen sotilashallinnon yhtenä toimipaikkana.
Rakentaminen
Hotelli Belvederen rakennutti viipurilainen liikemies Frans Ehrenburg. Hän oli jo vuodesta 1868 lähtien pitänyt Torkkelinpuistossa sijainnutta samannimistä hotelli-ravintolaa, joka tuhoutui tulipalossa vuonna 1887. Sen oli niin ikään suunnitellut F. A. Odenwall. Uudessa Belvederessä oli alun perin 38 huonetta, ja sitä pidettiin kaupungin tasokkaimpana hotellina. Sen tiloissa kokoontui muun muassa vuonna 1897 perustettu Viipurin Lauluveikot, joka järjesti paikassa konsertteja ja illanviettoja.
Venäjän duuma ja Lenin
Keisari Nikolai II:n hajotettua Venäjän duuman heinäkuussa vuonna 1906 piti osa duuman kapinallisiksi kutsutuista jäsenistä istunnon Hotelli Belvederessä. Myöhemmin vankilaan joutuneet osallistujat julkaisivat niin sanotun Viipurin manifestin, jossa he kehottivat Venäjän kansaa vastustamaan hallitusta passiivisella vastarinnalla. Samaan aikaan hotellissa majaili myös kaksoisagentti Jevno Azef, joka toimi sekä vallankumouksellisten että Venäjän hallituksen lukuun. Venäläinen kirjailija Aleksandr Solženitsyn kuvaa lyhyesti Belvederessä pidettyä duuman istuntoa vuonna 1983 ilmestyneessä suomentamattomassa romaanissaan Oktjabr 1916.
Myöhemmin saman vuoden elokuussa Vladimir Lenin asui Belvederessä parin viikon ajan yhdessä puolisonsa Nadežda Krupskajan kanssa. Hän toimitti hotellissa uutta Proletarija-nimistä lehteään, jonka ensimmäinen numero ilmestyi 21. elokuuta 1906. Rakennuksen seinässä on heidän vierailustaan kertova muistolaatta. Belvederen tunnettuihin vieraisiin kuului 1910-luvun alussa myös nuori runoilija Osip Mandelštam, joka kääntyi Viipurin metodistikirkossa juutalaisuudesta kristinuskoon.
Ensimmäisen maailmansota ja myöhemmät vuodet
Ensimmäisen maailmansodan aikana vuonna 1917 hotellissa piti majaansa Suomeen sijoitetun Venäjän 42. erillisen armeijakunnan esikunta. Punaisten johdon siirryttyä Suomen sisällissodan loppuvaiheessa huhtikuussa 1918 Helsingistä noin kolmen ajaksi Viipuriin Belvederessä toimi Suomen kansanvaltuuskunnan sota-asiain osasto ja punakaartin intendenttilaitos.
Hotelli Belvedere lopetti toimintansa ilmeisesti 1920-luvun alkuun mennessä, jolloin rakennukseen tehtiin muutostöitä arkkitehti Uno Ullbergin piirustusten mukaan. 1930-luvun lopulla paikalla oli kuitenkin Uusi Belvedere -niminen matkustajakoti. Sotavuosina hotelli vaurioitui pahoin, ja rauhan tultua se muutettiin asunnoiksi. Nykyään rakennuksen ensimmäinen kerros on liiketiloina ja kaksi muuta asuinkäytössä.
Xianfeng
Keisari Xianfeng (, alkuperäiseltä nimeltään Aisin-Gioro I Ju, myös Yizhu, Ven-Tsung tai Hien-fung; 17. heinäkuuta 1831 – 22. elokuuta 1861) oli mantšulaisen Qing-dynastian yhdeksäs hallitsija ja seitsemäs tähän dynastiaan kuulunut Kiinan keisari, joka hallitsi vuosina 1850–1861.
Tausta
Yizhu oli keisari Daoguangin neljäs poika ja syntyi vuonna 1831 keisarillisessa kesäpalatsissa 8 kilometriä Pekingin muureista koilliseen. Hänen äitinsä oli keisarillinen puoliso Quan (全貴妃), joka kuului mantšulaisen Niuhuru-klaaniin ja josta vuonna 1834 tehtiin keisarinna. Kuolemansa jälkeen hänen tunnettiin nimellä Keisarinna Xiaoquancheng (孝全成皇后).
Yizhu tuli tunnetuksi hyvistä kirjallisuuden ja hallinnon taidoistaan, joissa hän ylitti useimmat veljensä, mikä teki hänen isäänsä, keisari Daoguangiin suuren vaikutuksen, ja sen vuoksi tämä valitsi hänet seuraajakseen.
Sodat ja kapinat
Vuonna 1850 alkoi sarja kansannousuja, jotka olivat vähällä tuhota dynastian. Taiping-kapina alkoi joulukuussa 1850, jolloin Hung Hsiu-tšuan, hakkalainen synkretistisen kristillisen lahkon johtaja, voitti paikalliset sotavoimat, jotka oli lähetetty hajottamaan hänen seuraajansa. Hong julisti perustetuksi Taipingin taivaallisen kuningas­kunnan, ja kapina levisi hyvin nopeasti moniin maakuntiin. Seuraavana vuonna Pohjois-Kiinassa alkoi Nien-kapina. Toisin kuin kristityillä Taipingeilla, Nien-kapinallisilla ei ollut selvää poliittista ohjelmaa, mutta ratsuväkeen perustuvien sotajoukkojensa suuren liikkuvuuden vuoksi heistä tuli vakava uhka Pekingille. Jouduttuaan kahden voimakkaan kapinallis­ryhmän väliin Qing-dynastia kärsi toistuvia tappioita. Myös miaot nousivat vuonna 1854 kapinaan kiinalais­valtaa vastaan ja saivat asuin­seuduillaan aikaan hävitystä, kunnes heidän kapinansa vuonna 1873 lopullisesti kukistettiin. Vuonna 1856 Qing-dynastian yritys vallata Nanking takaisin epäonnistui, ja Yunnanissa alkoi Panthay-kapina.
thumb|left|200px|Keisari Xianfeng puutarhassaan
Samaan aikaan, vuonna 1856 eräästä aluksi vähäisestä tapauksesta rannikolla sai alkunsa toinen oopiumisota. Brittiläiset ja ranskalaiset joukot hyökkäsivät kiinalaisia vastaan rannikolla lähellä Tianjinia ja yrittivät pakottaa Qing-hallituksen neuvotteluihin. Jalka­vaimonsa Yin (懿貴妃, myöhemmän leski­keisarinna Cixi vaikutuksesta Xianfeng uskoi Kiinan yli­voimaisuuteen eikä suostunut brittien ja ranskalaisten vaatimuksiin. Hän lähetti prinssi Gongin erinäisiä kertoja neuvottelemaan, mutta välit katkesivat kokonaan, kun brittien diplomaattinen edustaja Harry Parkes vangittiin neuvottelujen aikana 18. syyskuuta.
Brittiläiset ja ranskalaiset maahan­tunkeutujat kohtasivat Sengge Rinchenin mongolialaiset ratsu­joukot 18. syyskuuta lähellä Zhangjiawania. Seuraavina päivinä he kuitenkin pääsivät lähelle Pekingiä, Tongzhoun piirikuntaan. Palikaon taistelussa 21. syyskuuta brittien ja ranskalaisten keskitetty tykistö­tuli tuhosi kokonaan Sengge Rincchenin 10 000 eskadroonaa, joihin kuuluivat mongolien parhaat ratsujoukot, ja 6. lokakuuta maahan­tunkeutujat saapuivat Pekingiin.
18. lokakuuta 1860 nämä länsi­maiset sota­joukot ryöstivät ja polttivat Qīngyī Yuán'in ja Yuánmíng Yuán'in keisarilliset kesäpalatsit. Kun Xianfeng oli saanut tiedon tapahtuneesta, hänen terveyden­tilansa heikkeni nopeasti.
Samaan aikaan kun eurooppalaisten valtojen kanssa käytiin neuvotteluja, keisari Xianfeng ja hänen keisarillinen hovinsa pakeni Chengden (Jehol)in pohjoiseen palatsiin vuotuiselle keisarilliselle metsästys­retkelle. Kun Xianfengin terveyden­tila huononi, myös hänen kykynsä hallita heikkeni, ja kilpailevat aatteet hovissa johtivat kahden eri puolueen syntyyn. toista niistä johtivat rikas mantšu Sushun, prinsessa Yi ja Zheng, toista kenraali Ronglun ja Kahdeksan lippu­kunnan tukemana keisarin jalka­vaimo Yi, myöhempi leski­keisarinna Cixi.
Kuolema
Xianfeng kuoli 22. elokuuta 1861 keisarillisessa kesäpalatsissa Chengdessä, 230 kilometriä koilliseen Pekingistä. Lyhyen elämänsä aikana hän oli osoittautunut liian myöntyväiseksi. Häntä seurasi keisarina hänen kuusi­vuotias poikansa Zaichun, keisari Tongzhi. Päivää ennen kuolemaansa Xianfeng oli kutsunut Sushunin kannattajajineen sairas­vuoteensa ääreen ja antanut heille keisarillisen määräyksen, joka koski hallitusvallan käyttöä nuoren keisarin ollessa alaikäinen. Siinä neljä hallitsija­suvun jäsentä (Yin prinssi Zauyian, Zhengin prinssi Duanhua, Jingshou ja Sushan) sekä neljä ministeriä (Muyin, Kuangyuan, Du Han ja Jiao Youying) määrättiin jäseniksi uuteen holhooja­hallitukseen, jonka oli autettava nuorta keisaria. Perinteisen tavan mukaan keisarin kuoleman jälkeen sijais­hallitsijoiden oli kuljetettava hänen ruumiinsa pääkaupunkiin. Keisarinna sekä keisarin jalka­vaimo Yi, jotka molemmat saivat leski­keisarinnan arvonimen, matkustivat heidän edellään Pekingiin ja toimeen­panivat vallan­kaappauksen, jossa Sushun syrjäytettiin sijais­hallitsijan asemasta. Yi, joka leski­keisarinnana tunnetaan paremmin nimellä Cixi, toimi Kiinan tosi­asiallisena hallitsijana seuraavat 47 vuotta.
Keisari Xianfeng haudattiin Itäisiin Qing-hautoihin (清東陵), 125 kilometriä itään Pekingistä, Dinglingin mausoleumi­kompleksiin.
Perintö
Xianfengin hallitsija­kaudella Qing-dynastian alamäki jatkui. Kapinat, jotka alkoivat hänen hallitsija­kautensa ensimmäisenä vuonna, päättyivät vasta hänen seuraajansa Tongzhin aikana ja johtivat miljoonien ihmisten kuolemaan. Xianfengin oli myös suostuttava brittien ja ranskalaisten vaatimuksiin ja heidän yrityksiinsä laajentaa kauppaa Kiinassa. Isänsä Daoguangin tavoin myöskään Xianfeng ei juuri ymmärtänyt eurooppalaisia ja heidän ajatus­maailmaansa. Sen sijaan, että länsimaalaiset usein pitivät eri kansa­kuntia yhden­vertaisina, joiden oli yhtä lailla kunnoitettava kansain­välisiä normeja, Xianfeng piti ei-kiinalaisia, muun muassa eurooppalaisia, alempi­arvoisina ja piti heidän pyyntöään yhden­vertaisesta kohtelusta loukkauksena. Kun eurooppalaiset ehdottivat konsuliedustuksen perustamista Kiinaan, Xianfeng torjui ajatuksen välittömästi.
Toisen oopiumi­sodan aikana Xianfeng ei myöskään suostunut eurooppalaisten pyyntöihin tavata hänet. Eläessään hän ei ollut tavannut yhtään ulko­maista arvo­henkilöä.
Perhe
jonka synnytti jalosukuinen puolisi Mei.
Novaja Tšara
thumb|250px|Novaja Tšaran rautatieasema. Novaja Tšara on kaupunkimainen taajama Taka-Baikalian aluepiirin Kalarin piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Tšara-joen rannalla 16 kilometriä piirikeskuksesta Tšarasta etelään. Taajaman kautta kulkee Baikalin–Amurin rautatie. Tšitasta on rautateitse matkaa 1221 kilometriä. Asukkaita on 4 400 henkeä (vuonna 2009).
Paikkakunta on syntynyt vuonna 1979 Baikalin–Amurin rautatien rakentamisen yhteydessä. Vuonna 1986 se sai kaupunkimaisen taajaman statuksen.
Novaja Tšarassa toimii rautatieliikenteen ja kaivosteollisuuden yrityksiä. Taajamassa on keskikoulu, lasten luomistyön keskus, kulttuuritalo, Kalarin piirin kotiseutumuseo, kirjasto ja piirisairaala.
Jari Karppinen
Jari Karppinen (s. 1957 Lahti) on lahtelainen jalkapallofani ja lakimies.
Karppinen syntyi perheeseen, jossa kannatettiin Lahden Reipasta. Lahtelaisten jalkapalloseurojen yhdistymisen jälkeen vuonna 1996 Karppisesta tuli FC Lahden kannattaja. Hän käy vuosittain katsomassa lähes kaikki FC Lahden Veikkausliigaottelut.
Lisäksi Karppinen on intohimoinen Suomen jalkapallomaajoukkueen kannattaja. Hän on nähnyt kaikki Suomen MM- ja EM-karsintaottelut sekä Kansojen liigan ottelut vuodesta 1996 alkaen. Hänen sadas peräkkäinen karsintaottelunsa oli Ukraina–Suomi Odessassa 12.11.2016. Karppinen käynyt myös kaikissa jalkapallon MM- ja EM-kisoissa vuodesta 1990 alkaen. Lisäksi hän on käynyt seuraamassa useita muidenkin FIFA:n maanosaliittojen lopputurnauksia. Hän on lukuisillaan ulkomaanmatkoillaan vieraillut yhteensä 210 FIFA:n jäsenmaassa, eli kaikissa muissa paitsi Libyassa.
Ammatiltaan Karppinen on käräjätuomari.
Luettelo Ruandan kaupungeista
Tämä on luettelo Ruandassa sijaitsevista kaupungeista.
Dysfagia
Dysfagia on nielemisen refleksinomaisessa liikesarjassa ilmenevä häiriö.
Dysfagiaa on eriasteista, ja se voi esiintyä missä nielemistoiminnon osassa tahansa. Se saattaa vaikuttaa esimerkiksi ruoan pureskeluun, ruokapalan kuljetukseen suussa ja/tai nielemisen aloitukseen. Usein nielun automaattiset suojamekanismit eivät toimi kunnolla, ja ruoka kulkeutuu ruokatorven sijasta henkitorveen. Nielemistoimintojen puutteiden vuoksi syöminen on usein dysfaagikoille hidasta ja vaivalloista sekä vaatii runsaasti keskittymistä. Vaikeassa dysfagiassa nielemistoiminto puuttuu lähes täysin.
Oireita saattavat olla
- Yskiminen ruokailun tai juomisen yhteydessä tai välittömästi sen jälkeen. - Tunne, että ruoka/juoma menee väärään kurkkuun. - Vaikeus kontrolloida suussa olevaa ruokaa, esimerkiksi sen kertyminen poskitaskuihin. - Ruokailun huomattava hitaus/hidastuminen. - Suun tyhjennys vaatii useita nielaisuja. - Painon ja/tai ravitsemustilan lasku. - Toistuvat keuhkokuumeet. - Väsyminen ruokaillessa. - Aspirointi.
Irek Gimajev
Irek Gimajev (s. 2. syyskuuta 1957 Sukkulovo) on Neuvostoliittoa edustanut jääkiekkoilija, pelipaikaltaan sekä puolustaja että hyökkääjä. Hänet on valittu Neuvostoliiton ja Venäjän jääkiekkoilun kunniagalleriaan vuonna 1982.
Gimajev edusti Neuvostoliiton maajoukkuetta neljässä maailmanmestaruusturnauksessa ja kahdessa Kanada-cupissa. Hän voitti maailmanmestaruuden vuosina 1979, 1982 ja 1983 sekä saavutti MM-pronssia vuonna 1985. Hän kuului Kanada-cupin voittaneeseen joukkueeseen vuonna 1981. Hän voitti alle 20-vuotiaiden maailmanmestaruuden vuonna 1976 vielä epävirallisessa turnauksessa ja vuonna 1977 ensimmäisessä virallisessa turnauksessa sekä alle 19-vuotiaiden Euroopan-mestaruuden vuonna 1976.
Gimajev edusti seuratasolla Salavat Julajev Ufaa kausina 1973–1979 ja TsSKA Moskovaa kausina 1979–1985. Uransa lopulla hän pelasi neljä kautta Japanissa ja yhden kauden Sloveniassa.
Gimajev toimi kaudella 2001–2002 TsSKA Moskovan päävalmentajana noustuaan kesken kauden joulukuussa apuvalmentajan paikalta päävastuuseen.
Romed Baumann
Romed Baumann (s. 14. tammikuuta 1986 St. Johann in Tirol, Itävalta) on itävaltalainen alppihiihtäjä. Hän siirtyi edustamaan Saksaa vuonna 2019.
Baumann saavutti junioreiden MM-kilpailuissa kultaa syöksylaskussa 2004 sekä hopeaa pujottelussa ja syöksylaskussa 2006. Aikuisten MM-kilpailuissa hän on sijoittunut alppiyhdistetyssä seitsemänneksi Åressa 2007 ja kahdeksanneksi Val d'Isère'ssä 2009. Vancouverin olympialaisissa 2010 hän sijoittui suurpujottelussa viidenneksi. Garmisch-Partenkirchenin MM-kilpailuissa 2011 hän oli supersuurpujottelussa kuudes, syöksylaskussa neljäs, suurpujottelussa 11:s ja otti hopeaa joukkuekilpailussa. Schladmingissa 2013 hän sai pronssia superalppiyhdistetyssä ja sijoittui supersuurpujottelussa kahdeksanneksi. Hän oli alppiyhdistetyssä neljästoista Sotšin olympialaisissa 2014, neljäs Beaver Creekin / Vailin MM-kilpailuissa 2015, kahdestoista Sankt Moritzin MM-kilpailuissa 2017 ja neljästoista Åren MM-kilpailuissa 2019. Cortina d'Ampezzon MM-kilpailuissa 2021 hän saavutti hopeaa supersuurpujottelusta. Syöksylaskussa hän oli neljästoista. Pekingin olympialaisissa 2022 hän sijoittui supersuurpujottelussa seitsemänneksi ja syöksylaskussa 13:nneksi.
Baumann kilpaili maailmancupissa ensimmäisen kerran maaliskuussa 2004. Ensimmäisen palkintokorokesijansa hän sai oltuaan toinen Reiteralmin superyhdistetyssä joulukuussa 2006. Ensimmäisen voittonsa hän saavutti samassa lajissa Sestrieressä helmikuussa 2009. Alppiyhdistetyn maailmancupissa hän sijoittui kaudella 2008–2009 kolmanneksi. Joulukuussa 2009 hän oli kolmas Val d'Isère'n yhdistetyn kilpailussa. Kaudella 2010–2011 hän sijoittui kolmanneksi Lake Louisen supersuurpujottelussa, toiseksi Val Gardenan syöksylaskussa ja kolmanneksi Kitzbühelin alppiyhdistetyn kilpailussa. Kaudella 2011–2012 hän oli toinen Kitzbühelin syöksylaskussa. Chamonix'ssa hän voitti superyhdistetyn ja oli toinen syöksylaskussa. Alppiyhdistetyn cupissa hän sijoittui kolmanneksi. Kaudella 2014–2015 hän oli toinen Garmisch-Partenkirchenin syöksylaskussa. Kaudella 2022–2023 hän sijoittui toiseksi Soldeun maailmancupfinaalien syöksylaskussa.
Baumann voitti syöksylaskun Euroopan cupin kokonaiskilpailun kaudella 2005–2006. Hän on voittanut Itävallan mestaruuden suurpujottelussa 2007 ja 2008.
Autonomismi
Autonomismi (, itse tai oma + nomos, laki + -ismi) voi tarkoittaa seuraavia asioita:
Clavis Mathematicae
Clavis Mathematicae on englantilaisen matemaatikon William Oughtredin vuonna 1631 julkaisema matematiikkaa käsittelevä teos. Kirjassa Oughtred esittelee muun muassa nykyään käytetyn kertomerkin (×). Oughtredin muiden teosten tapaan myös Clavis Mathematicae oli hyvin tiiviisti kirjoitettu; se sisälsi vain 88 sivua. Teoksessa kuvataan myös hindu-arabialaista matematiikkaa.
Painin maailmancup
Painin maailmancup on kansainvälisen painiliiton FILA:n järjestämä painiturnaus, jossa maailman parhaat painimaat ratkovat keskinäisen järjestyksensä. Lajeina maailmancupissa ovat kreikkalais-roomalainen paini, vapaapaini ja naispaini.
Ensimmäisen kerran maailmancup järjestettiin Toledossa, Yhdysvalloissa vuonna 1973, jolloin kisattiin vain vapaapainissa. Maailmancupissa on kisattu vuosittain tämän jälkeen. Kreikkalais-roomalainen paini oli ensimmäistä kertaa mukana vuonna 1980 ja naispaini vuonna 2001.
John W. Campbellin muistopalkinto
John W. Campbellin muistopalkinto on vuosittainen tieteiskirjallisuuden palkinto, joka on nimetty Astounding Science Fiction -lehden edesmenneen päätoimittajan John W. Campbellin mukaan. Palkinto annetaan vuoden parhaalle Yhdysvalloissa julkaistulle tieteiskirjalle, ja sitä on jaettu vuodesta 1973 alkaen. Valinnan suorittaa palkintolautakunta.
Vuonna 1976 palkintolautakunnan mielestä yksikään edellisen vuoden ehdokas ei ollut erinomainen, ja se päätti antaa palkinnon takautuvasti vuonna 1970 julkaistulle romaanille. Vuonna 1994 palkinto jäi jakamatta äänestysprosessin ongelmien vuoksi.
Veijonen
Veijonen on sukunimi, joka on muun muassa seuraavilla suomalaisilla henkilöillä:
Johnston (kirjaintyyppi)
pienoiskuva|Johnston 100 Johnston on Edward Johnstonin vuonna 1916 suunnittelema Lontoon metron opasteissa käytettävä kirjaintyyppi. Sen alkuperäinen nimi oli "Underground", myöhemmin sitä kutsuttiin nimellä "Johnston's Railway Type" ja lopulta yksinkertaisesti nimellä "Johnston". Johnston on toiminut esikuvana useille muille sans-serif-kirjaintyypeille, muun muassa Gill Sansille. Fonttivalmistajat P22 ja ITC ovat lisäksi julkaisseet Johnstonista omat digitaaliset versionsa.
Nykyisin Lontoon metron opasteissa ja muussa viestinnässä käytetään Monotypen vuonna 2016 suunnittelemaa Johnstonin laajennettua versiota nimeltään Johnston 100, jossa on enemmän leikkauksia kuin alkuperäisessä kirjaintyypissä.
Messier 2
M2 on halkaisijaltaan noin 175 valovuotta, siinä on noin 150 000 tähteä ja se on yksi runsastähtisimmistä ja tiiveimmistä pallomaisista tähtijoukoista. Kohteen kirkkaimmat tähdet ovat punaisia ja keltaisia jättiläisiä, kirkkaudeltaan eli magnitudiltaan +13,1. Joukosta on löydetty vuoteen 2012 mennessä 42 muuttuvaa tähteä.
M2 on vaikea löytää paljain silmin keskiverto-olosuhteissa, mutta kiikarilla tai pienellä kaukoputkella se on jo mahdollista nähdä.
Aiheesta muualla
250px|thumb|left|Sijainti tähdistössä.
Lángos
pienoiskuva|Lángos juuston kera