cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Haroun Tazieff
Tazieff syntyi Varsovassa, Puolassa, hänen isänsä oli tataari muslimilääkäri ja äiti oli puolalainen kemisti. Ensimmäisen maailmansodan aikana Haroun menetti vanhempansa ja hänestä tuli maaton. Vuonna 1936 hän sai Belgian kansalaisuuden, hän asui tuohon aikaan Brysselissä. Haroun opiskeli Venäjällä, Ranskassa ja Belgiassa, jossa hän valmistui agronomiksi vuonna 1938 ja geologiksi vuonna 1944.
Haroun oli mukana Ranskan ydinkokeessa Tyynellämerellä. Haroun Tazieff on haudattu Cimetière de Passyn hautausmaalle.
Saunders Lewis
pienoiskuva|250px|Saunders Lewis. Saunders Lewis (15. lokakuuta 1893 – 1. syyskuuta 1985) oli walesiläinen runoilija, romaani- sekä näytelmäkirjailija, kirjallisuuskriitikko ja nationalisti. Hän lukeutuu merkittävimpiin kymrinkielisiin kirjailijoihin, ja hän kuului Plaid Cymru -puolueen varhaisiin voimahahmoihin. Lewis oli vuonna 1970 ehdolla Nobelin kirjallisuuspalkinnon saajaksi.
Juhani Meriläinen
Pentti Juhani Meriläinen (s. 19. joulukuuta 1946 Kajaani) oli Joensuun kaupunginjohtaja vuosina 1995–2010. Vuoden 2009 lopulla tasavallan presidentti myönsi Meriläiselle kaupunkineuvoksen arvonimen.
Koulutukseltaan Meriläinen yhteiskuntatieteiden maisteri ja oikeustieteen kandidaatti. Ennen siirtymistään Joensuun kaupunginjohtajaksi Meriläinen toimi Suolahden kaupunginjohtajana (1978–1981), Äänekosken kaupunginjohtajana (1981–1988) ja Jyväskylän maalaiskunnan kunnanjohtajana (1988–1995). Lisäksi hän on työskennellyt Kesko Oy:n työsuhdeasiainhoitajana, Helsingin sähkölaitoksen koulutuspäällikkönä ja Iisalmen kaupungin elinkeinoasiamiehenä. Vuonna 2006 Meriläiselle myönnettiin kuntaliiton kultainen ansiomerkki.
Meriläisellä on ollut useita yhteiskunnallisia luottamustoimia. Hän toimii muun muassa jäsenenä Kunnallisalan kehittämissäätiön hallituksessa, Pohjois-Karjalan kauppakamarin hallintoneuvostossa ja Joensuun yliopiston hallituksessa. Lisäksi hän on JOSEK Oy:n hallituksen puheenjohtaja.
Yksityiselämä
Meriläinen on naimisissa psykologi Anna Meriläisen kanssa ja heillä on kolme lasta.
Meriläinen harrastaa musiikkia, kirjallisuutta, teatteria, hiihtoa, avantouintia, suunnistusta ja penkkiurheilua. Hän on myös näytellyt Joensuun kaupunginteatterin näytelmässä Romeo ja Julia vuonna 2004.
Hiukkasaari
Hiukkasaari on Pirkanmaalla Sastamalan Tyrväällä Kokemäenjoen luusuassa sijaitseva Liekoveden saari, jossa on asuttu kivikaudella, on sijainnut rautakauden kalmisto ja on mahdollisesti myös muinaislinnan jäänteitä. Saari sijaitsee keskellä Kokemäenjoen suurinta rautakautista kalmistoaluetta.
Pyyntipaikka
Saaresta on löytynyt neoliittiselta kivikaudelta varhaiskampakeramiikkaa ja erilaisia muita oleskelun merkkejä kaikilta kausilta nykypäiviin asti. Ennen voimalaitoksen rakentamista vesi juoksi matalammalla ja vesi kiersi kapeampia koskia pitkin nykyistä laajempaa Hiukkasaarta. Silloin oli helpompaa pyytää esimerkiksi jokea pitkin nousevaa lohta, joka on ollut Kokemäenjoella merkittävä elinkeino kautta aikojen.
Kalmistoja
Saarella sijaitsee neljä vaatimatonta hautakumpua ja mahdollisesti polttokenttäkalmiston kivetyksiä. Liekoveden ympäristöstä tunnettiin vuoden 1946 tutkimusten aikana kuitenkin 322 hautakumpua, joten Hiukkasaaren neljä kumpua olivat näiden rinnalla marginaalisia. Vuonna 2004 tehdyn röykkiökartoituksen mukaan lähialueella sijaitsee lähes 400 mahdollista hautaröykkiötä, joihin on haudattu 200–1150 jaa. aikana.
Muinaislinna
Vuoden 2004 röykkiökartoituksessa saaren ympärysvallilla todettiin olevan kaksi osaa. Ensimmäinen osa alkaa saaren luoteispäässä ja seuraa rantaa 7–23 metrin etäisyydellä. Valli seuraa luoteisrantaa ja kääntyy pohjoiseen kiertäen saaren kallioaluetta pohjoisessa. Tämä osa on 60 metriä pitkä, 2–3 metriä leveä ja noin 0,5 metriä korkea. Vallin sijainti ja luonne antavat vaikutelman alun perin luontaisesta, joen vaikutuksesta syntyneestä vallista, jota on vahvistettu lisää kivillä ja maa-aineksella. Tämän osan kaivauksissa todettiin, että se sisälsi rautakautista materiaalia. Toinen osa alkaa siitä, mihin edellinen päättyy. Se seuraa kallioalueen pohjoisreunaa jättäen saaren lammikon ulkopuolelle, ohittaa suuren siirtolohkareen ja jatkuu sitten kaakkoiselle rannalle. Valli on täällä 20 metriä pitkä, noin 1,5–4 metriä leveä ja 0,5–0,7 metriä korkea. Se on selvästi ihmisen rakentama vallin osa.
Vallin tarkoitus ja ikä ovat edelleen auki, vaikka niille on historian saatossa annettu erilaisia selityksiä. Muinaislinnan varustus olisikin sen yleisin selitys. Saareen ei kuitenkaan liitetä sanaa "linna", mihin Unto Salon mukaan voi olla syynä ensimmäisten asukkaiden saamelainen etnos. Valli on voinut myös muodostua koskenperkaajien koskien pohjasta nostamasta materiaalista. Saaren pohjois- ja kaakkoispäästä onkin löytynyt perkauksessa syntyneitä kivikasoja. 1800-luvulla saarta tutkinut Hjalmar Appelgren tuomitsi vallin juuri koskenperkaajien tekemäksi. Kuitenkin esimerkiksi Helmer Salmo kirjoitti vuonna 1946, että linnasaaren suojana olisi ollut myös vuolas virtaus. Se esti jäätymisen lukuun ottamatta erittäin kylmiä talvia. Vallit olivat hänen mukaansa tarpeen ylä- ja sivuvirtojen puolilta mutta eivät enää alavirran puolella, koska virta esti rantautumisen siltä puolelta. Hän sanoikin, että Hiukkasaari olisi hyvinkin voinut olla Kaukolan ja Tyrvään kyläläisten pakopaikkana vaaran uhatessa, sillä se täytti muinaislinnan tarpeet erittäin hyvin. Myös Unto Salo pitää muinaislinnaa mahdollisena mutta kuitenkin epävarmana.
Varhaiset tutkimukset
Hiukkasaaren muinaisjäännökset tunnettiin jo 1800-luvulla, jolloin niitä tutkivat H.A. Reinholm ja Hjalmar Appelgren. Kaukolan ja Tyrvään kalmistoalue keksittiin 1900-luvun alussa. Vuosina 1902–1912 monet tutkijat tekivät tutkimuksia molemmissa kylissä eri paikoilla. Myöhemmin Helmer Salmo ja C.F. Meinander tutkivat aluetta vuonna 1946. Silloin Salmo ja Jorma Leppäaho tutkivat "lapiotekniikalla" alueella 17 hautaröykkiötä. He eivät kaivaneet mitään Hiukkasaaressa.
Vuoden 1979 kaivaukset
Vuonna 1979 paikalla tehtiin ensimmäiset arkeologiset kaivaukset. Aluksi tutkittiin tehtyjen koekuoppien sisältöä. Kuoppien perusteella saaren kulttuurikerros on yleensä vain alle 15 senttimetriä paksu ja sijaitsee tavallisesti 0–30 senttimetrin syvyydessä. Kulttuurikerros ei kata koko saaren nykyistä pinta-alaa. Yleisimmät löydökset olivat kivilaji- ja kvartsi-iskoksia, keramiikan kappaleita ja palanutta savea. Saarta kiertävän vallin itäreunasta kaivettiin esille 2×2 metrin alue (alue C). Siitä löytyi noensekaista kulttuurimaannosta, jonka seassa oli kuonaa, palannutta savea, keramiikan kappaleita ja kvartsia.
Kaivauksilla avattiin yhteensä neljä aluetta (A–D), joiden löydöt jäivät monitulkintaisiksi. Alueen A pinta-ala oli 69 neliömetriä (m²). Kaikkialta sen sisältä löydettiin palanutta tiivistesavea, kuonankappaleita, keramiikan kappaleita (valokuva Salo s.121 ) ja ihmisiltä peräisin olevia esineitä. Alueen B pinta-ala oli 16 m² ja alueen D 3 m².
Alueelta A löytyi rautakautista esineistöä (Tyrvään museon kokoelma TYA 161). Mainitsemisen arvoisia ovat virolainen hevosenkenkäsolki, hevosenkenkäsoljen neulankatkelma, lasihelmiä (sinivihreä ja läpikuultava, punaisenkirjava sekä läpikuultamaton), arabialainen hopearahan katkelma, rautanaula, piikaavin, sirpinterän kärki ja hiotun kiviesineen katkelma. Alueelta B löytyi kvartsikaapimia, hiotun kiviesineen kärkikappale ja rautainen hirsinaula.
Vuosien 1980–1981 kaivaukset
Vuonna 1980 tutkittiin saaren itäosan kivikaudella asuttua osaa. Kaivausalue oli 8×20 metriä, ja siinä oli 20–30 senttimetriä paksu kulttuurimaakerros. Alueelta löytyi kaksi kumpua, joiden halkaisijat olivat 2 metriä. Toinen kumpu koostui pikkukivistä, joiden päälle oli vieritetty pyöreähkö maakivi. Eteläisen kummun maa-aines oli savimaanpitoista, ja se on syntynyt tietöiden aikana. Kolmas kumpu sisälsi paljon karkearakeista hiiltä, mutta se on tulkittu paikallisten ihmisten kokonpolttopaikaksi. Kaivausaluetta peitti luontaisen kaltainen kiveys, mutta itäpuolella se oli tiivis ja sisälsi rautakauden löytöjä ajanjaksolta 200–500 jaa. Tämän vuoksi sitä pidettiin polttokenttäkalmistona, vaikka silloin se olisi varhaisin Suomessa löydetty polttokenttä. Tässä polttokentässä polttohautauksen tuhkat, luunsirpaleet ja palanut esineistö heitettiin aluksi maahan ja peitettiin sitten vasta kivetyksellä. Alueelta tavatut kivikautisen ajan löydöt olivat runsaat ja viittasivat paikalla asumiseen.
Seuraavana vuonna saarelle palattiin saattamaan loppuun alueen länsipäässä aloitetut kaivaukset, missä kuttuurikerros jatkui syvemmälle. Syvemmältä ei rautakauteen liittyviä löydöksiä enää tavattu, joten niiden katsottiin olleen vain kivi- tai pronssikautisia jäänteitä. Kivetyksen joukossa esiintyi paljon kivikautista keramiikkaa ja kvartsi-iskoksia. Alueelta löydettiin myös yksi kivetty liesi, jota kiersivät kaareen iskettyjen hiiltyneiden paalujen paikat.
Saarta kiertävään valliin tehtiin metrin levyinen läpileikkaus. Vallin maa-aines koostui kivistä ja tummasta maasta, jonka seassa oli muun muassa keramiikan sirpaleita. Vallin kivet olivat paikalleen ladottuja, joten se kohta vallista vaikutti ihmisen rakentamalta.
Vuoden 2004 röykkiöiden kartoitus
Hiukkasaaresta löydettiin vuoden 2004 röykkiökartoituksessa vain edeltä tunnetut neljä röykkiötä. Samalla mitattiin saarta kiertävien vallien ulottuvuuksia.
Richard Leveridge
thumb|200px|right|Richard Leveridgen muotokuva Richard Leveridge (19. heinäkuuta 1670 - 22. maaliskuuta 1758) oli englantilainen säveltäjä ja bassolaulaja. Hän aloitti uransa laulajana ja aloitti säveltämisen vasta 1690-luvulla. Hän julkaisi kaksi kirjaa itse säveltämiään lauluja vuosina 1697 ja 1699. Leveridgen tuotantoon kuuluu yli 150 laulua, kuten patrioottinen balladi The Roast Beef of Old England. Leveridge lopetti laulajan uransa 81 vuoden iässä vuonna 1751.
Veikko Lahti
Veikko Olavi Lahti (7. joulukuuta 1926 Janakkala – 28. heinäkuuta 2014 Kotka) oli suomalainen painija. Hän saavutti kreikkalais-roomalaisella tyylillä MM-hopeaa Karlsruhessa 1955, jossa vain Neuvostoliiton Valentin Nikolajev voitti hänet tuomariäänin 3–0. Lahti edusti Suomea kaksissa olympiakisoissa myös vapaapainijana, mutta ylsi parhaimpaansa kreikkalais-roomalaisella tyylillä saavuttaen viidennen sijan Melbournessa 1956. Kotkan Paini-Miehiä edustanut painija voitti urallaan kuusi Suomen mestaruutta.
Työmiehen lauantai
Työmiehen lauantai on Irwin Goodmanin vuonna 1965 levyttämä menestyskappale. Kappale on yksi Goodmanin uran tunnetuimmista ja se ilmestyi vuoden 1966 Irwinismi-albumilla. Irwin sävelsi kappaleen, ja sen sanoituksesta vastasi Vexi Salmi nimimerkillä Emil Retee. ”Työmiehen lauantai” oli samalla Goodmanin uran järjestyksessään toinen single. Se ilmestyi 30. marraskuuta 1965 b-puolenaan ”Kuin Ferrari”.
Työmiehen lauantai -single nousi Suomen myydyimpien singlelevyjen listalla kolmanneksi maaliskuussa 1966. Irwinismi oli huhtikuussa 1966 Suomen myydyin albumi.
Rothera
right|Rotheran sijainti Rothera on Yhdistyneen kuningaskunnan tutkimusasema Etelämantereella. Tutkimusasema tuli tunnetuksi Live Earth -konserttiin osallistumisesta.
Lü Xiaojun
Lü Xiaojun (, s. 27. heinäkuuta 1984 Hubei) on kiinalainen painonnostaja ja kolminkertainen olympiavoittaja. Lü kilpailee 77 ja 81 kg sarjoissa. Ensimmäisen olympiakultansa Lü voitti Lontoon kesäolympialaisissa 2012, kun hän voitti 77 kg sarjan. Hän työnsi 175 kg ja tempaisi 204 kg. Hänen yhteistuloksensa 379 kg oli 19 kg parempi kuin toiseksi tulleen tulos. Neljä vuotta myöhemmin Rion kesäolympialaisissa 2016 Lü kilpaili jälleen 77 kg painoluokassa. Hän työnsi 177 kg ja tempaisi 202 kg. Hänen yhteistulos 379 kg oli sama kuin Nijat Rahimovin, mutta Rahimov oli kevyempi kuin Lü, joten Rahimov saavutti olympiakultaa. Rahimovin dopingrikkomusten takia häneltä riisuttiin kultamitali ja Lu voitti kultaa. Tokion kesäolympialaisissa 2020 Lü kilpaili 81 kg painoluokassa. Hän tekin uuden olympiaennätyksen 374 kg, kun hän työnsi 170 kg ja tempaisi 204 kg voittaen uransa toisen olympiakullan. Lü on voittanut kolmen olympiamitalin lisäksi viisi MM-kultaa (2009, 2011, 2013, 2018 ja 2019) sekä yhden MM-hopean (2010). Aasian-mestaruuksia hänellä on kaksi vuosilta 2011 ja 2021.
Djidian
Djidian on maalaiskunta ja sen keskuskylä Kayesin alueen Kitan piirissä Malissa. Se sijaitsee 20 kilometriä Kitasta pohjoiseen. Kunnassa on 16 400 ja kylässä 4 400 asukasta (vuonna 2009).
Djidianin kunnan pinta-ala on noin 400 neliökilometriä. Se rajoittuu pohjoisessa Kitan piirin Souransan Tomoton ja Namala Guimban, idässä Sébékoron, etelässä Kita Nordin ja Boudofon ja lännessä Saboulan kuntiin. Maisemaa leimaavat tasangot ja kukkulat. Tärkein vesistö on sadekauden jälkeen kuivuva Baoulén sivujoki Badinko. Ilmasto on sudanilais-sahelilainen.
Kuntaan kuuluu 13 kylää. Asukkaat ovat etupäässä mandinkoja. Lisäksi on bambaroita, diawandoja, fulbeja ja soninkeja.
Piko
Piko (tunnus p) on SI-järjestelmän kerrannaisyksikön etuliite, joka tarkoittaa biljoonasosaa (10-12=0,000 000 000 001). Esimerkiksi pikofaradi (pF) on biljoonasosa faradia (F) ja siten
Kirsikkatetra
pienoiskuva|Naaras Kirsikkatetra (Hyphessobrycon erythrostigma) on tetrojen heimoon kuuluva kalalaji.
Koko ja ulkonäkö
Kirsikkatetra on akvaariossa pidetyistä tetroista suurikokoisimpia, ja voi kasvaa kymmenen senttiä pitkäksi. Sen yleisväri on vaaleanharmaan punertava, kyljessä on punainen alue. Koiraan selkäevä on tumma ja banaaninmuotoinen, naaraan selkäevä on lyhyempi. Kirsikkatetra on vaikea erottaa pikkukirsikkatetrasta (Hyphessobrycon socolofi).
Alkuperä
Kirsikkatetra on peräisin Amazonin vesistöstä Rio Negron alueelta.
Käyttäytyminen ja lisääntyminen
Kirsikkatetra viihtyy pohjan tuntumassa. Se ei kuulu kaikkein vilkkaimpiin tetralajeihin, mutta pysyy kuitenkin melko hyvin ryhmässä. Ryhmän minimikoko 7–10 kalaa, mutta vasta yli kymmenen yksilön ryhmät ovat näyttäviä. Akvaarioksi minimiparvelle riittää jo 150–200-litrainen allas. Kirsikkatetrat ovat mainio tetravalinta lehtikalojen tai muiden hieman isosuisempien kalojen seuraan.
Kirsikkatetra kutee ryhmissä kasvitiheikköihin. Uros ja naaras syöksyvät kudun aikana kasvitiheikköön, jossa ne parissa sekunnissa kutevat ja palaavat sen jälkeen parvensa sekaan. Vanhemmat jättävät kudun oman onnensa nojaan ja saattavat myös syödä omaa kutuaan. Kuteminen seura-akvaariossa ei ole kuitenkaan kovin yleistä, ja kudettaminen onnistuukin parhaiten omassa pienessä akvaariossa, jossa on muutama kasvipuska, ihanteelliset vesiolot ja hämärä valaistus. Kutuun valitaan innokas koiras ja pulska naaras. Kuteminen tapahtuu tavallisesti aamun koitteessa.
Vesiolot ja ravinto
Kirsikkatetralle sopiva lämpötila-alue on 24–28 °C ja pH 6–7. Se syö lihapitoista sekaruokaa: vaihteleva ruokavalio ja äyriäisten kuten Artemian syöttäminen pitää kalan värit kirkkaina.
Onofre Marimón
Onofre Agustín Marimón (19. joulukuuta 1923 Zárate, Buenos Aires, Argentiina – 31. heinäkuuta 1954 Nürburgring, Länsi-Saksa ) oli argentiinalainen kilpa-autoilija, Formula 1 -kuljettaja.
Onofre Marímón on jäänyt F1-historiaan kahdellakin tavalla: kuljettajana, joka on noussut palkintokorokkeelle huonoimmasta lähtöruudusta (hän kiri 28. ruudusta kolmanneksi Ison-Britannian GP:ssä 1954), sekä vuonna 1950 käynnistyneen F1-sarjan ensimmäisenä kuljettajana, joka kuoli virallisen MM-kisaviikonlopun aikana.
Marimón oli lahjakas ja nopea kuljettaja, joka usein rinnastettiin legendaksi nousseeseen maanmieheensä Juan Manuel Fangioon. Marimón voitti vuosina 1952–1954 useita sellaisia Formula ykkösten GP-kisoja, jotka eivät kuuluneet kauden viralliseen MM-sarjaan.
Kuolema
Marimónin Maserati syöksyi Saksan GP:n harjoitusajoissa ulos Nürburgringin radalta vuonna 1954. Täyttä vauhtia kiitävä auto suistui radalta jyrkässä mutkassa Marimónin yrittäessä parantaa harjoitusaikaansa ennen seuraavana päivänä pidettävää kilpailua. Marimón syöksyi autoineen suoraan päin radan vierellä kasvavaa puuta. Hän viskautui ulos autostaan ja kuoli muutaman minuutin kuluttua onnettomuudesta. Lääkärit totesivat myöhemmin Marimónin katkaisseen niskansa pudotessaan maahan. Onnettomuuden syyksi arveltiin vikaa Maseratin jarruissa.
Muut kilpailijat jatkoivat harjoitteluaan täydellä vauhdilla, vaikka kuolemaan johtanut onnettomuus heitti varjon radan ylle. Argentiinalainen Froilan Gonzales kieltäytyi sanomasta mitään onnettomuuden johdosta ja samoin vaikenivat asiasta kilpailun järjestäjät. Ennen sunnuntain kilpailun alkua vetäytyivät Maseratit pois kilpailusta onnettomuuden johdosta.
Yawri Bay
Yawri Bay on lahti Sierra Leonen rannikolla, Atlantin valtamerellä. Se sijaitsee noin 25 kilometriä etelään maan pääkaupungista Freetownista. Banana Islands -saaret sekä Thistle Island sijaitsevat lahdella.
Tommaso Landolfi
Tommaso Landolfi (1908 Frosinone, Italia – 1979 Rooma, Italia) oli italialainen kirjailija.
Kertomukset ja päiväkirjakatkelmat muodostavat Landolfin tuotannon pääosan. Tyyliä on luonnehdittu dandyismiksi, ja teoksia leimaa kaiho elämättä jääneeseen elämään. Suuri yleisö ei ole löytänyt Landolfin tuotantoa, sillä aihepiiri on erikoislaatuinen (pelihimo, perverssit rakkaussuhteet, sadismi) ja kieli kiemuraista.
Landolfi sai vuonna 1975 Strega-palkinnon teoksestaan A caso.
Suomennettu tuotanto
Suomenkielinen näyte Landolfin tuotannosta on teoksessa:
Ei tippa tapa (kappale)
Ei tippa tapa on Irwin Goodmanin säveltämä ja esittämä kappale vuodelta 1966. Sen sanoitti Emil Retee eli Vexi Salmi. Kappale julkaistiin samannimisellä albumilla vuonna 1966, ja se nousi yhdeksi Goodmanin pitkän uran suurimmista hiteistä. Kappale on yksi harvoista Irwinin kappaleista, jonka hän sävelsi ennen kuin Salmen sanoitus oli valmis. Kappaleen fraasi ”Ei tippa tapa ja ämpäriin ei huku” on lähtöisin 1960-luvun alusta, jolloin Salmi ja Irwin olivat Saksassa. Siellä eräs henkilö, johon he olivat tutustuneet, sanoi nuo sanat.
”Ei tippa tapa” -singlen B-puoli oli ”Uusi Paavo” -niminen kappale.
Kreetanvalkku
Kreetanvalkku (Cephalanthera cucullata) on kämmekkäkasvien heimoon kuuluva kasvi. Lajin kuvasivat tieteelle ensimmäisen kerran Pierre Edmond Boissier ja Theodor von Heldreich. Kasvi on Kansainvälisen luonnonsuojeluliiton mukaan vaarantunut. Kreetanvalkku kukkii vaaleanpunaisin kukin.
Huntilan linnavuori
Huntilan linnavuori on Pirkanmaalla Pälkäneen puolella Kangasalan rajalla Huntilassa sijaitseva linnavuori. Linnaa ei ole tutkittu eikä sitä ole ajoitettu tarkemmin, vaikka sitä pidetään rautakautisena.
Suojelu
Kiinteän muinaisjäännöksen ja sen suoja-alueen rajat on vahvistettu 6.3.1995 allekirjoitetulla sopimuksella. Mäen jyrkkä lounaisseinämä aluslehtoineen on luonnonsuojelulain perusteella rauhoitettu. Linnan kaakkoispuolen jyrkänteen alla kulkee tie ja sen länsipuolella sijaitsee vapaa-ajan asunto.
Luumäen kunnankirjasto
Luumäen kunnankirjasto on Luumäellä Etelä-Karjalassa toimiva yleinen kirjasto. Sillä on kaksi toimipistettä, Luumäen pääkirjasto Taavetissa ja Kangasvarren kirjasto Jurvalassa.
Luumäen pääkirjasto muutti 2013 saneerattuihin tiloihin keskustaan. Remontti maksoi 1,5 miljoonaa euroa. Pääkirjasto on kaksikerroksinen, ja siellä on esimerkiksi asiakastietokoneita, lehtisali ja tutkijahuone. Jurvalan kirjasto on noin 100 neliön tiloissa monitoimitalon alakerrassa ja myös siellä on asiointikone.
Luumäen kunnankirjasto on osa Heili-kirjastokimppaa.
Carlos Fuentes
Carlos Fuentes Macías (11. marraskuuta 1928 Panamá, Panama – 15. toukokuuta 2012 México, Meksiko ) oli meksikolainen kirjailija, jota pidetään yhtenä arvostetuimpana espanjankielisenä nykykirjailijana. Hänen tuotantoaan on käännetty laajalti useille kielille, mukaan lukien suomeksi. Hänelle myönnettiin Miguel de Cervantes -palkinto vuonna 1987 ja Belisario Domínguezin kunniamitali vuonna 1999.
Nuoruus ja perhe
Carlos Fuentes syntyi Panamássa 1928. Hänen isänsä oli diplomaatti Rafael Fuentes Boettiger ja äitinsä Berta Macías Rivas. Rafael Fuentes oli osallistunut huhtikuussa 1914 Meksikon vallankumouksen aikana kotikaupunkinsa Veracruzin puolustamiseen, kun Yhdysvaltain presidentti Woodrow Wilson oli lähettänyt joukkoja vastustamaan Victoriano Huertaa. Vaikka Carlos Fuentes syntyi vasta vallankumouksen jälkeen, tuon ajan tapahtumat vaikuttivat myöhemmin hänen teoksissaan.
Carlos Fuentes muutti usein isän diplomaattisen uran takia. Hän asuikin nuoruudessaan Panamássa, Montevideossa, Rio de Janeirossa, Washingtonissa, Santiago de Chile ja Buenos Airesissa. Vuodet 1936–1940 Fuentes asui Washingtonissa, jossa hän kävi koulua ja oppi näin puhumaan sujuvasti englantia. Washingtonista perhe muutti Santiagoon, missä Fuentes alkoi kokeilla kirjoittamista. Kun Fuentes kertoi vanhemmilleen haluavansa ryhtyä kirjailijaksi, hänen isänsä ei ollut kovinkaan rohkaiseva ja halusi poikansa lukevan lisäksi lakia. Fuentes opiskelikin lakia Meksikon autonomisessa yliopistossa (UNAM) ja Geneven Graduate Institute of International Studies -instituutissa.
Fuentes oli kahdesti naimisissa, 1959–1973 näyttelijä Rita Macedon kanssa ja vuodesta 1972 televisiojournalisti Sylvia Lemusin kanssa. Hän sai ensimmäisestä liitostaan yhden lapsen (Cecilia) ja toisesta kaksi lasta (Carlos ja Natasha). Sekä Carlos ja Natasha kuolivat alle 30-vuotiaina; Carlos verenvuototaudin seurauksena ja Natasha sydänhalvaukseen.
Ura
Fuentes aloitti 1950 uransa diplomaattina, ja hän oli Genevessä Meksikon kansainvälisen oikeuden toimikunnan delegaation sihteerinä. Meksikoon hän palasi seuraavana vuonna.
Fuentes alkoi 1950-luvulla kirjoittaa kirjallisuutta, taidetta ja politiikkaa käsitelleitä artikkeleita, ja hän toimitti UNAM-yliopiston lehteä. Fuentes julkaisi 1954 ensimmäisen teoksensa Los días enmascarados, joka oli kolmen novellin kokoelma. Hän perusti 1956 Manuel Carballon kanssa Revista Mexicana de Literatura -nimisen kirjallisuuslehden. Fuentes toimi vuodet 1956–1959 Meksikon ulkoasiainministeriön kansainvälisten kulttuurisuhteiden johtajana.
Fuentesin ensimmäinen romaani La región más transparente julkaistiin 1958. Se yhdisteli yhteiskunnallista kommentaaria ja sisäistä pohdintaa, ja sen ansiosta Fuentes sai heti hyvän kirjallisen maineen. Hän jättikin tämän jälkeen työnsä Meksikon hallinnossa ja keskittyi vain uraansa kirjailijana. Fuentesista tuli 1950- ja 1960-luvuilla radikaali, ja hän liittyi kommunistiseen puolueeseen. Hän kannatti Kuuban vallankumousta ja vieraili Kuubassa pian Fidel Castron voiton jälkeen. Siellä hän alkoi kirjoittaa kolmatta romaaniaan Artemio Cruzin kuolemaa.
1970-luvun lopulla ilmestyi Fuentesin vakoilujännäri Lohikäärmeen pää. Hän sai 1980-luvulla useita opetustehtäviä Yhdysvaltain yliopistoista, kuten Princetonin, Dartmouthin ja Harvardin yliopistoista. Vuonna 1985 ilmestynyt Vanha gringo menestyi hyvin Yhdysvalloissa, ja siitä tuli ensimmäinen meksikolaiskirjailijan tekemä bestseller-teos Yhdysvalloissa. Se käsitteli yhdysvaltalaisen kirjailijan Ambrose Biercen katoamista. Teoksesta tehtiin nopeasti myös elokuva, jonka pääosissa olivat Gregory Peck ja Jane Fonda. Fuentes oli saanut 1984 Meksikon korkeimman kirjallisuuspalkinnon Tieteiden ja taiteiden kansallispalkinnon, ja vuonna 1988 hän sai espanjankielisen kirjallisuuden Miguel de Cervantes -palkinnon.
Fuentes ja toinen meksikolainen kirjailija, Nobel-palkittu Octavio Paz ajautuivat 1990-luvulla riitoihin. He olivat ystävystyneet 1950 ja olivat tämän tehneet paljon yhteistyötä. Heidän välinsä alkoivat kuitenkin rakoilla 1980-luvulla, kun Fuentes kannatti Nicaraguan sandinisteja, jotka Paz kuitenkin tuomitsi. Pazin johtama Vuelta julkaisi 1988 Fuentesia kritisoineen artikkelin, jossa väitettiin, että Fuentesilta puuttuu todellinen meksikolainen identiteetti. Tämä synnytti julkisen riidan, joka kesti Pazin kuolemaan 1998. Fuentes jatkoi kuitenkin edelleen uraansa ja julkaisi 1991 Amerikan itsenäistymistaisteluita kuvaavan romaanin The Campaign. Seuraavana vuonna hän sai François Mitterrandin Ranskan Kunnialegioonan kunniamerkin. Hänen seuraavia romaanejaan olivat muun muassa La frontera de cristal, Inez ja Los años con Laura Díaz, joka käsitteli jälleen Meksikon 1900-luvun historiaa. Hän kirjoitti myös muita kuin romaaneja ja 2004 ilmestyi George W. Bushin hallintoa kritoisunut essee Contra Bush. Fuentesin viimeisimpiä romaaneja olivat Kotkan istuin ja La voluntad y la fortuna.
EZLN
thumb|EZLN:n lippu Ejército Zapatista de Liberación Nacional (EZLN) eli Zapatistinen kansallisen vapautuksen armeija on meksikolainen sissiliike, joka toimii pääosin etelässä, etenkin Oaxacan, Campechen, Veracruz in, Tabascon ja Chiapasin osavaltioissa, sekä Guatemalassa ja Belizessä. Zapatistit puolustavat alueen alkuperäisväestöä sekä ylläpitävät antikapitalistista ideologiaa. Järjestön nimi tulee Meksikon vallankumouksen kapinallisjohtaja Emiliano Zapatalta. EZLN:n keulakuva on Subcomandante Marcos, jonka asemaa liikkeen johdossa ei tunneta. Varsinaiset päätökset tekee liikkeen ajaman käytännön demokratian mukaisesti EZLN:n hallitseman alueen intiaaniyhteisöt.
Historiaa
Vaikka EZLN:n alkujuuret ajoittuvat vuoteen 1983 asti, aloitti se aktiivisen toiminnan vasta 1. tammikuuta 1994 Meksikon liityttyä Pohjois-Amerikan vapaakauppa-alueeseen NAFTA:an. Järjestö valloitti San Cristobal de las Casasin ja muita Chiapasin kaupunkeja. Aluksi se julisti marssivansa Meksikon pääkaupunkiin, mutta vetäytyi pian takaisin tukialueilleen Lacandónin viidakkoon. Taistelut kestivät 12 päivää ja niissä kuoli noin 150 ihmistä. Aselevon jälkeen EZLN:sta on tullut poliittinen liike, joka on kerännyt paljon kansainvälistä suosiota ja julkisuutta. Mm. Punk-yhtye Anti-Flag ja Rock-yhtye Rage Against The Machine ovat ilmaisseet suurta tukea EZLN:n kampanjaa kohtaan.
EZLN on hallinnut alueita Chiapasissa soveltaen suoran demokratian ihanteitaan. Järjestön ideologiassa anarkismi ja vasemmistolibertarismi kietoutuvat yhteen mayojen perinteiden kanssa. Sittemmin järjestö on siirtynyt rauhanomaisten vaikuttamiskeinojen tielle. Kesäkuussa 2005 zapatistit antoivat Kuudennen julistuksen Lacandónin viidakosta, jossa rauhanomaiset periaatteet sinetöitiin. Tavoitteena on uudistaa Meksikon politiikka liittoutumalla opiskelijoiden, työläisten ja maanviljelijöiden kanssa. Vuoden 2006 presidentinvaalien alla zapatistit pitivät oman kampanjansa (La otra campaña) ja protestoivat suuria puolueita vastaan, koska he eivät uskoneet niiden tuovan muutosta maan köyhien tilanteeseen.
Luettelo SYL:n puheenjohtajista
1930-luku
Vuonna 1937 uudistettiin sääntöjä, ja tämän jälkeen liittoa johti hallitukseen kuulumaton puheenjohtajisto.
Hallituksen puheenjohtaja
''Vuonna 1965 uudistettiin sääntöjä ja vanha, vuoden 1935 sääntömuutoksesta peräisin oleva hallituksesta erillään oleva liiton puheenjohtajisto lakkautettiin. Liittoa on tästä lähin johtanut liiton puheenjohtajana hallituksen puheenjohtaja.''
Satelliittipuhelin
thumb|Satelliittipuhelin (Inmarsat)
Satelliittipuhelin on puhelin, joka käyttää maanpäällisten tukiasemien sijasta satelliittiyhteyttä. Tavallisen matkapuhelintekniikan rinnalle on noussut satelliittipuhelintekniikka, jolla on maapallon täysi kattavuus ja siis takaa verkon syrjäseuduille, merialuille ja muualle minne GSM-verkot eivät vielä yllä. Satelliittipuhelimet mahdollistavat internet- ja puhelinyhteydet myös niille alueille, joilla internetyhteydet ovat harvinaisia. Yli puolet maailman väestöstä ei vielä pääse internetiin. Matkapuhelinverkkojen peitto on vain noin 15 % maapallon maa-alueista. Satelliittipuhelimien käyttäjiä ovat laivat, retkeilijät, veneilijät, lentäjät, teollisuus ja myös syrjäseuduilla asuvat.
Erona satelliittipuhelimilla ja tavallisilla matkapuhelimilla on se, että satelliittipuhelin on yhteydessä avaruuteen sijoitettuun satelliittiin, joilla pystytään kattamaan suuria alueita ja asumattomia seutuja, jonne GSM-tukiasemaverkon rakentaminen ei ole kannattavaa tai mahdollista. Satelliittipuhelimet ovat hieman suurempia kuin matkapuhelimet, sillä niiden radiotekniikalta vaaditaan paljon enemmän. Yhteysmatka puhelimesta satelliittiin on hyvin pitkä verrattuna esimerkiksi tavallisen GSM-puhelimen etäisyyteen maanpäällisissä verkoissa lähimpään tukiasemaan. Siksi satelliittipuhelimilta vaaditaan muun muassa hyviä antenneja, jotta yhteys satelliittiin saadaan muodostettua ja ylläpidettyä. Nykyään uusien satelliittien aikakaudella voidaan sanoa, ettei kapasiteetti lopu ainakaan lähimpään viiteen vuoteen.
Satelliittiverkko on toteutettu yleensä kolmijakoisesti: avaruusosasta, maa-asemista ja liikkuvista asemista eli puhelimista. Avaruusosan satelliitit kommunikoivat keskenään ja maa-asemiin radiosignaalilla. Puhelimen ja satelliitin välimatkan ongelmana on voimakas vaimennus. Luotettava yhteys vaatii esteettömän näköyhteyden satelliitin ja puhelimen välille.
Satelliittipuhelinverkot käyttävät matalalla kiertäviä LEO-satelliitteja (Iridium, Globalstar) tai geostationaarisia satelliitteja (Thurya, Inmarsat). LEO-satelliitit tukevat suurta käyttäjämäärää, mutta järjestelmä on erittäin kallis. Mitä lähemmäs puhelin lähettää signaalia, sitä pienempää lähetystehoa tarvitaan ja sitä pienempi on signaaliviive. Geostationaarisia satelliitteja käyttävät järjestelmät vaativat täydellisen näkyvyyden satelliittiin, kun taasen LEO-satelliitteja käyttävät järjestelmät sietävät esimerkiksi puiden aiheuttamia esteitä.
Satelliittipuhelimia on erilaisia järjestelmiä, jotka ovat aloittaneet toimintansa eri aikaan. Näitä ovat mm: 1982 Inmarsat-A, 1988 Inmarsat-C, 1998 Iridium, 2000 Thuraya, 2001(?) GlobalStar. Inmarsatilla on lukuisa määrä erilaisia päätteitä uusimpina BGAN ja FleetBroadband, joissa datanopeudet jo liki 500 kb/s.
Satelliittipuhelimet ovat kalliita, koska valmistusmäärät ovat pieniä ja standardit ovat suljettuja eivätkä yhteensopivia eri operaattoreilla. Operaattorit voivat näin hinnoitella puhelimien hinnat lähes vapaasti. Satelliitinpuhelimella soittaminen ei ole enää kallista. Satelliittipuhelimesta toiseen satelliittipuhelimeen soittaessa hinta on kaksinkertainen, sillä se varaa kaksi kaistaa, ja soittaja maksaa kummankin kaistan käytöstä. Poikkeuksena tästä on kuitenkin Iridium, jolla on erilainen tekniikka ja näin erilainen hinnoittelu. Suomessa satelliittipalveluita tarjoavat Hansabaltic, Telemar ja Savantum. Ne edustavat Suomessa Inmarsat-, Iridium-, Globalstar- ja Thuraya-satelliittijärjestelmiä.
Senaatin palatsi (Kreml)
thumb|Senaatin palatsi, eteläinen julkisivu. thumb|Palatsi [[Punainen tori|Punaiselta torilta Kremlin muurin yli nähtynä, oikealla Leninin mausoleumi.]] thumb|[[Fjodor Aleksejevin maalaus palatsista 1800-luvun alussa, vasemmalla arsenaali.]] thumb|Venäjän presidentin työhuone palatsissa. Senaatin palatsi on Moskovan Kremlissä sijaitseva historiallinen hallintorakennus, joka on Venäjän presidentin ensisijainen virka-asunto Kremlin suuren palatsin ohella. Senaatin palatsi sijaitsee Kremlin koillisosassa lähellä Punaista toria.
Satelliittipuhelin
== Satelliittipuhelimen historiaa ==
Vuoden 1998 lopusta alkaen satelliittipuhelimia ja muita palveluita on tarjottu kännykän kokoisella puhelimella matalan kiertoradan satelliiteilla (LEO = Low Earth Orbit). Ensimmäisenä tuli Motorolan lridium, joka otettiin operatiiviseen käyttöön syyskuussa 1998. Heikon menestyksen johdosta yhtiö meni konkurssiin. Vuoden 2001 keväällä lridium sai uuden omistajan ja siihen tehtiin joitakin muutoksia, joilla mahdollistettiin mm. GSM:nja DECT-puhelujen liittäminen samaan käsipuhelimeen. Vuonna 2000 tulivat Globalstar (LEO; 44 satelliittia) ja ICO Global [Anon. 2000b] sekä muut niin kutsutut isot-LEO:t. ICO Global Communication satelliitit sijaitsevat ns. middle-earth-orbit (MEO)-radalla [Anon 2000c]. Se tarkoittaa, että satelliitit ovat 10 355 km:n korkeudella ja ne on sijoitettu kahdelle eri radalle.
Senaatin palatsi (Kreml)
Historia
Neuvostoliiton aikana palatsissa toimivat kansankomissaarien neuvosto ja sittemmin Neuvostoliiton hallitus. Siellä asuivat vuodesta 1918 alkaen myös Neuvostoliiton johtajat, mukaan lukien Vladimir Lenin ja Josif Stalin. Katariinan salissa pidettiin muun muassa politbyroon kokouksia. Rakennus restauroitiin vuosina 1992–1995 ja muutettiin Venäjän presidentin virka-asunnoksi. Palatsissa sijaitseva Leninin entinen työhuone oli vuosina 1955–1994 museona.
Satelliittipuhelin
Kapeakaistatekniikkaan perustuva Iridium-satelliittijärjestelmä salli vuonna 1998 vain puhelut. Vuonna 2000 kyettiin yhdistämään 73 000 satelliittipuhelua kerralla. Jatkossa verkon suunniteltiin välittävän myös fakseja, sähköpostiviestejä sekä muuta dataa. Koska Iridiumin käyttämät satelliitit ovat matalalla radalla, ei lähettimissä tarvita suuria tehoja. Tämä on mahdollistanut laitteen koon pienentämisen kännykkäkokoon. Hyvänä puolena on myös lähes viiveetön, noin 3 ms, tiedonsiirto. Kännykkä on monipuolinen siinä mielessä, että satelliittiyhteys korvautuu maanpäällisellä verkolla aina, kun sellainen on saavutettavissa. Suomessa verkkoyhtiö on tehnyt yhteistyösopimukset Radiolinjan, Telian ja Soneran kanssa. Iridium-satelliittiyhteys toimii vain, mikäli soittajalla on suora näköyhteys taivaalle. Se ei siis toimi sisätiloissa. Sen sijaa kännykän sisartuote eli hakulaite toimii myös sisällä. Iridiumia on suunniteltu mm. lentokoneisiin, laivoihin ja alueille, jonne ei ole muita yhteyksiä.
Senaatin palatsi (Kreml)
Historia
Venäjän–Ukrainan sodan aikana senaatin palatsia vastaan tehtiin väitetysti 2.–3. toukokuuta 2023 välisenä yönä epäonnistunut lennokki-isku. Lennokki tiettävästi tuhottiin rakennuksen yllä.
Satelliittipuhelin
Globalstar-järjestelmä käsittää LEO-radalla (ratakorkeus 1414 km = 876 mailia) sijaitsevia aktiivisia satelliitteja. Näillä saadaan peitettyä 80 % maapallon pinta-alasta. Kattamatta jää lähinnä napa-alueet. Kuusi satelliittia on sijoitettu kahdeksalle eri kiertoradalle. Globalstar-satelliittipalvelu aloitti Suomessa toiminnan Radiolinjan välityksellä huhtikuun alusta vuonna 2000. Järjestelmä on liitetty GSM-järjestelmään siten, että siellä, missä GSM ei kuulu, puhelin ottaa yhteyden satelliitin kautta. Puhelut ohjataan suoraan lähimpään maatukiasemaan, jossa tapahtuu teknisesti monimutkainen puhelun prosessointi ja reititys.
Senaatin palatsi (Kreml)
Arkkitehtuuri ja ympäristö
Senaatin palatsi edustaa tyylisuunnaltaan varhaista uusklassismia. Nelikerroksinen palatsi on pohjakaavaltaan kolmionmuotoinen. Pääjulkisivu on läntisellä sivulla, vastapäätä arsenaalin rakennusta. Senaatin palatsi ja arsenaali ovat samankorkuisia. Julkisivun keskellä on sisäpihalle johtava porttikäytävä, jota koristaa portiikki joonialaisine pylväineen. Siipirakennukset jakavat palatsin sisäpihan kolmeen osaan, joista pääsisäpiha on viisikulmion ja kaksi sivusisäpihaa kolmion muotoisia. Palatsin itäpäässä on suurella vihreällä kupolilla katettu Katariinan sali, jonka halkaisija on 24,7 metriä ja korkeus 27 metriä.
Kupolin katolla liehuu aina suuri Venäjän lippu. Lippu painaa 20 kiloa, ja sen jatkuva liehuminen on varmistettu puhaltimien avulla.
Kremlin muurissa on palatsin kohdalla alkuaan 1490-luvulla rakennettu Senatskaja-torni eli Senaatin torni. Sen edessä muurin toisella puolella on Leninin mausoleumi. Senaatin palatsin eteläpuolelle historiallisten luostarien paikalle rakennettiin vuonna 1934 nimellä rakennus 14 tunnettu Neuvostoliiton hallintorakennus, joka purettiin talvella 2015–2016.
Satelliittipuhelin
Inmarsat on esimerkki GEO-satelliittijärjestelmästä (International MARitime SATellite Organisation). Alun perin merenkulun viestiyhteyksiä hoitamaan perustettu jätjestö on laajentanut palvelujaan myös maa- ja lentoliikenteeseen. Suomi kuuluu myös kyseiseen järjestöön. lnmarsat käyttää useita geostationaarisella radalla olevia satelliitteja, jotka kattavat neljä valtamerialuetta ja tatjoavat näin ollen maailmanlaajuisia tietoliikennepalveluja liikkuville käyttäjille. Tavallisen puhelinliikenteen lisäksi Inmarsat välittää mm. telex-, fax-, ja dataliikennettä sekä ns. "High-speed data"-palvelua.
Hätäpuhelut satelliittipuhelimesta
Hätäkeskuslaitos vastaanottaa tarvittaessa satelliittipuhelimista Suomen alueella hätätilanteessa soitettuja puheluja numerossa +358 9 2355 0545. Numero ei ole maksuton, eikä siihen soitetuilla puheluilla ole hätäpuhelun prioriteettia puhelinverkossa.
Satelliittipuhelimille tarkoitettuun numeroon soitetut hätäpuheluihin vastataan aina Keravan hätäkeskuksesta, josta tehtävä siirretään tarvittaessa tapahtumapaikan hätäkeskukseen. Hätäkeskuslaitos ei vastaa numeron toimivuudesta järjestelmien päivitysten aikana ja hätäilmoituksen tekijän tulee pyrkiä aina käyttämään matka- tai lankapuhelinta soittamiseen, mikäli se on mahdollista.
Kamisama Hajimemashita
Kamisama Hajimemashita on mangasarja, jonka on kirjoittanut ja kuvittanut japanilainen Julietta Suzuki. Sarjan alkuperäinen julkaisija on Hakusensha (株式会社白泉社), joka julkaisi sarjaa tytöille suunnatussa Hana to Yume -lehdessä (花とゆめ) vuodesta 2008 lähtien. Sarja on käännetty usealle kielelle, esimerkiksi koreaksi, kiinaksi, englanniksi sekä ranskaksi, mutta ei suomeksi. Englanninkielisen version on julkaissut Viz Media. Vuonna 2012 sarjasta julkaistiin myös samanniminen anime, jota tuotettiin kaksi kautta sekä viisi suoraan videolle julkaistua erikoisjaksoa.
Juoni
Nanami Momozono on 16-vuotias lukiolaistyttö, joka haaveilee normaalista elämästä. Kun Nanamin isä pakenee kaupungista uhkapelivelkojensa takia, hän saa häädön asunnostaan, ja hänen elämänsä menee sekaisin. Pohtiessaan seuraavaa siirtoaan koditon Nanami kohtaa oudon miehen, joka on kiivennyt puuhun pakoon vihaista koiraa. Nanami päättää auttaa miestä ja hätistää koiran tiehensä. Kiitollinen mies ja Nanami alkavat keskustella ja Nanami kertoo tilanteestaan. Outo mies haluaa palkita Nanamin, koska tämä auttoi häntä, ja lahjoittaa Nanamille kotinsa. Lähtiessään mies käskee Nanamia kertomaan Mikagen lähettäneen hänet.
Saapuessaan Mikagen ilmoittamaan paikkaan Nanamia odottaa ränsistynyt shintopyhäkkö. Nanami luulee Mikagen valehdelleen ja vannoo, ettei luota enää aikuisiin, kun hänen ympärilleen syttyy virvatulia. Nanami pakenee sisälle pyhäkköön, jossa häntä on vastassa yokai Tomoe sekä pyhäkön palvelijahenget Onikiri ja Kotetsu. Pyhäkön asukkaat luulevat Mikagen palanneen, mutta huomaavat pian, että kyseessä on toinen henkilö, jolle Mikage on antanut jumalvoimansa. Nanamin uusi elämä shintolaisena jumalana alkaa.
Hahmot
Nanami Momozono (桃園奈々生, Momozono Nanami)
Nanami Momozono on 16-vuotias tyttö, jonka velkainen isä karkaa kaupungista jättäen tyttärensä oman onnensa nojaan. Nanami kohtaa puistossa kummallisen miehen, joka lahjoittaa kotinsa Nanamille. Käy ilmi, että mies on shintolainen jumala, joka lahjoitti pyhäkkönsä ja voimansa Nanamille. Nanamista tulee pyhäkön uusi jumala eli tochigami.
Onikiri (鬼切) ja Kotetsu (虎徹)
Mikage (ミカゲ)
Hevoshuijari
Hevoshuijari (Hästskojaren) on suomalainen mustavalkoelokuva vuodelta 1943. Se perustuu Sam Sihvon samannimiseen näytelmään, joka julkaistiin 1924. Tarina kertoo jääkäri Kuisman ja kauniin Helenan rakkaudesta Suomen suuriruhtinaskunnan dramaattisissa loppuvaiheissa. Helenalla on keinoja kaihtamaton kilpakosija Birger, jonka motiivit perustuvat rakkauden sijasta rahaan. Birgerillä taas on rakastajatar Verotška, jonka mustasukkaisuus on pontimena useille juonenkäänteille. Elokuvan ääni on osin tuhoutunut eikä sitä ole esitetty julkisesti vuoden 1943 jälkeen.
Juoni
On kesä 1916 Karjalankannaksella. Komisarius Birger Virenius pyrkii naimisiin rikkaan Paasion perheen tyttären Helenan kanssa. Kuvioon kuuluu myös Birgerin mustankipeä rakastajatar Verotška. Inkeriläinen sotamies Tepa taasen halajaa ravintola Biljardin kaunista emäntää Sannia, kilpakosijana on poliisi Korppi. Elokuvan nimihenkilö Kusmin salakuljettaa hevosia Venäjän rajan yli Suomeen santarmipäällikkö Baškirjoffin hiljaisella avustuksella. Kun Helena ei lämpene Birgerille, tämä alkaa kiristää tyttöä tiedoillaan Kusminista. Tosiasiassa Kusmin on Helenan opiskelutoveri Kuisma, joka on ollut Saksassa jääkärinä Helenan veljen Eskon kanssa. Birgerin juonittelu johtaa siihen, että Helena kyseenalaistaa Kuisman luotettavuuden. Kuisma voittaa kuitenkin Sannin isän kalastaja Mertalan luottamuksen. Birger saa lopulta aikaan Kuisman pidätyksen käyttämällä Verotškaa houkuttimena. Mertala vakuuttaa Helenalle Kuisman olevan heidän puolellaan tsaarin valtaa edustavaa Birgeriä vastaan. Kuisma ja Helena ehtivät tunnustaa rakkautensa toisilleen ennen Kuisman vangitsemista. Verotška laskelmoi, että Kuisman auttaminen vapauteen olisi hänen lemmensuunnitelmiensa mukaista. Pakoyritys kuitenkin epäonnistuu ja Kuisma joutuu Špalernajan vankilaan.
Siirrytään maaliskuuhun 1917. Helena tulee tapaamaan Kuismaa Špalernajaan. Birger on antanut Helenalle listan suomalaisista aktivisteista, ja valehdellut että sen perusteella Kuisma olisi pian vapaa. Birgerin ja Helenan välit tuhoutuvat lopullisesti, kun mies alkaa käyttäytyä väkivaltaisesti hotellissa. Kuisma tuomitaan kuolemaan, mutta maaliskuun vallankumous johtaa kaikkien poliittisten vankien vapauttamiseen. Suomalaisvangit kokoontuvat Kuisman johdolla Pietarin Suomen asemalle, jonne myös Birger saapuu aseineen. Syntyneessä kahakassa Birger haavoittuu. Verotška hoitaa Birgeriä Paasion huvilalla, kunnes ilmenee, että huvilan taloudenhoitaja Hessu odottaa Birgerin siittämää lasta. Verotška surmaa sekä Birgerin että itsensä. Kuisma ja Helena ovat lähistöllä ja näkevät tilanteen seuraukset. Helenan äiti on antanut myöntymyksensä Kuisman ja Helenan avioliitolle. Myös Tepan ja Sannin onni kukoistaa. Ikkunasta kantautuvat Vapauslaulun sävelet.
Kuvausajat ja -paikat
Hevoshuijari kuvattiin kesällä 1943 Helsingissä. Studioina olivat SF-studiot 1 ja 2.
Arviot
Kriitikot moittivat Hevoshuijarin juonta huonosti rakennetuksi. Kauppalehti: "Hevoshuijari alkaa operettina, heilahtaa farssiksi, hipoo seuraavassa silmänräpäyksessä traagillisen draaman piiriä ja ryöpsäyttää lopuksi pahaa-aavistamattoman katsojan eteen ylenmääräisen annoksen isänmaallista paatosta, joka kuitenkin tässä yhteydessä tuntuu melkoisen profanisoidulta." Uusi Suomi antoi kiitosta teoksen laulu- ja tanssikohtauksille. Helsingin Sanomat piti kokonaisuutta melko miellyttävänä. Näyttelijäsuorituksia aikalaiskriitikot pitivät epätasaisina; Wagerin kehitys näyttelijänä pantiin merkille.
Huomioita
Hevoshuijarin pohjana ollut Sam Sihvon näytelmä oli yksi kolmesta, joiden filmausoikeudet Erkki Karu hankki SF:lle yhtiön toiminnan alussa 1934. Kaksi muuta olivat Minna Canthin Roinilan talossa (1935) ja Agapetuksen Syntipukki (1935). Näytelmän kantaesitys oli Lappeenrannan Teatterissa toukokuussa 1925. Jääkärivänrikki Sihvo kuului tunnettuun sotilassukuun. Hän kirjoitti myös laulunäytelmän Jääkärin morsian, josta tehtiin kaksi filmatisointia 1930-luvulla. Jatkosodan jälkeen Hevoshuijari poistettiin levityksestä, sillä sen sisältö ei sopinut muuttuneeseen poliittiseen tilanteeseen. Elokuvasta on säilynyt pelastekopio, jonka ääni on kuitenkin osin tuhoutunut.
Hevoshuijarin kaupallinen menestys jäi vuoden 1943 keskitason alapuolelle huolimatta Wagerin mukanaolosta. Hän oli niittänyt menestystä saman vuoden alussa elokuvassa Katariina ja Munkkiniemen kreivi. Kahdeksantoistavuotias Kyllikki Forssell oli debytoinut valkokankailla helmikuussa 1943 elokuvassa Tyttö astuu elämään.
Tatuus
Tatuus on italialainen kilpa-autovalmistaja, joka valmistaa eri luokkien formuloita. Yritys on perustettu vuonna 1980.
Nykyisin Tatuus valmistaa autot Formula Abarth, Toyota Racing Series, Italian Formula 4 sekä Japanin Formula Challenge -sarjoihin.
Aikaisemmin se on valmistanut muun muassa Formula S2000, Formula Renault V6 ja Formula Renault 1.6 -luokkien autoja. Tatuusin eniten valmistettu tuote on Formula Renault 2.0 -luokassa vuosina 2000–2009 käytetty Tatuus FR2000, jota tehtiin yhteensä 850 kappaletta.
Al Hibbler
pienoiskuva|Al Hibbler vuonna 1957. Albert George Hibbler (16. elokuuta 1915 – 24. huhtikuuta 2001) oli yhdysvaltalainen laulaja. Hän oli syntymästään sokea.
Hibbler syntyi Mississippissä ja kävi sokeiden koulua Arkansas’n Little Rockissa. Hän liittyi vuonna 1942 Jay McShannin yhtyeeseen ja teki useita vuosia yhteistyötä Duke Ellingtonin kanssa.
Hibbler ryhtyi soolouralle ja pääsi listoille muun muassa sellaisilla hiteillä kuin ”Unchained Melody” (1955), ”He” (1956), ”11th Hour Melody” (1956), ”Never Turn Back” (1956) ja ”After the Lights Go Low” (1956).
Hibbler sai julkisuutta myös kansalaisoikeusaktivistina. Hän teki esiintymisiä vielä 1990-luvulla ja kuoli Chicagossa 85-vuotiaana.
PunaMusta Media
Maaliskuussa 2019 yhtiö ilmoitti vaihtavansa nimekseen PunaMusta Media Oyj.
Liiketoiminta
Konserniin kuuluu Pohjois-Karjalan maakuntalehti Karjalaista kustantava Sanomalehti Karjalainen Oy. PunaMusta Oy on vientiin ja kotimaisiin suurasiakkaisiin keskittyvä kirjapaino, jolla on painot Tampereella, Joensuussa ja Forssassa. PunaMusta PixMill Oy keskittyy suurkuvatulosteisiin. PunaMusta Profilight on valaistusten ja digitaalisten näyttöratkaisujen osaaja, Gredi automatisoi työnkulut ja rakentaa toimivan myynnin, markkinoinnin ja viestinnän ekosysteemin. PunaMusta Coloro loihtii visuaalisen ilmeen tapahtumiin, teippaukset kulkuneuvoihin ja brändää myymälätilat. RockOn tarjoaa työkalut tuotetiedon hallintaan ja järjestelmäintegraatioihin. Uusin tulokkaamme Exove on digitaalisten palveluiden moniosaaja.
Paikallislehtiä julkaisevat tytäryhtiöt Pohjois-Karjalan Paikallislehdet Oy ja Karelia Viestintä Oy. Ne julkaisevat Karjalan Heiliä (Joensuu), Lieksan Lehteä, Outokummun Seutua, Parikkalan-Rautjärven Sanomia, Pielisjokiseutua, Pogostan Sanomia ja Ylä-Karjalaa.
Sanomalehti Karjalainen on yksi Väli-Suomen Media Oy:n omistaja (25 prosenttia). Yhtiö julkaisee yhdessä Savon Sanomien, Keskisuomalaisen, Ilkka-Pohjalaisen ja Etelä-Suomen Sanomien kanssa Sunnuntaisuomalaista, ja lehdillä on yhteinen Helsingin toimitus.
PunaMusta Media -konsernilla on toimipisteet Joensuussa, Tampereella, Espoossa, Helsingissä, Jyväskylässä, Lahdessa, Forssassa, Oulussa, Vantaalla ja Tallinnassa.
PunaMusta Median henkilöstömäärä on n. 810.
Pääosa yhtiön osakkeista on Laakkosen suvulla henkilökohtaisesti ja Laakkonen-yhtiöiden kautta.
Nuutajärven linnavuori
Nuutajärven linnavuori on Pirkanmaalla Urjalan Väkkärän kylässä sijaitseva muinaislinna.
Linnavuori
Ihmisen toiminnasta kertovat muut löydetyt rakenteet. Kaakkoon johtavan polun varrella sijaitsee 1×2 metrinen ja 0,5 metriä syvä kuoppa, halkaisijaltaan kolmemetrinen pyöreä matala kumpare, jossa on keskellä syvennys ja siitä kaakkoon toinen samanlainen kaksimetrinen kumpu. Luoteiseen vievän polun eteläpuolella sijaitsee nelikulmion muotoinen ja 2×2 metriä suuri kiviröykkiö.
Muuta
Linnavuori sijaitsee Nuutajärven etelärannalla valtatieltä 9 jonkin matkaa länteen ja sen vieressä sijaitsee Urjalan seurakunnan leirikeskus.