cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Piikkiön rautatieasema
Arkkitehtuuri
Rakennusjälki on korkealuokkaista ja taitavat ammattimiehet ovat rakentaneet talot rikkaine yksityiskohtineen. Ulkoseiniin on luotu vaihtelua erityyppisillä laudoituksilla, ikkunoiden ja ovien pielilautojen koristeleikkauksilla, räystäslautojen koristeilla ja korkealle kohoavilla spiiroilla, jotka tosin poistettiin luultavasti vuoden 1922 muutostöiden yhteydessä. Asemarakennus on alun perin ollut maalattu keltaisella, ja siinä on ollut ruosteenruskeat listoitukset ja karpalonpunaisia yksityiskohtia. Asemarakennus maalattiin uudelleen 1940-luvulla ja heinäkuussa 1980, jolloin rakennus maalattiin kartanonkeltaiseksi. Viimeisin maalaus tehtiin kesällä 2021 alkuperäisen värin mukaisesti.
Paimion aseman tapaan myös Piikkiön asemarakennuksen perustuksia jouduttiin kuitenkin pian vahvistamaan pehmeän maaperän vuoksi. Asemarakennusta laajennettiin vuonna 1922. Silloinen pääsisäänkäynti portaineen siirrettiin Turun puoleisesta päädystä Helsingin puoleiseen päätyyn. Seuraava suuri kunnostustyö tapahtui vuonna 1952, jolloin rakennuksen ulkonäköä uusittiin. Laajennuksen yhteydessä valmistui myös tavaramakasiini asemarakennuksen Helsingin puoleiseen päätyyn.
Sisätilat
Piikkiön asemarakennuksessa oli alun perin kolme erikokoista odotushuonetta, asiakaspalveluhuone ja matkatavaroiden säilytyshuone. Säilytyshuoneessa oli omat hyllykkönsä naisten ja miesten matkatavaroille. Asemapäällikön asunto käsitti kolme asuinhuonetta, keittiön ja eteisen ja siten lähes koko itäisen puoliskon rakennuksesta. Asunnon sisäänkäynti oli pihan puolella, ja kuistilla varustettu keittiönporras oli itäpäädyssä. Suureen odotussaliin oli suunniteltu sisäänkäynti sekä pihan että radan puolelta. Pienempiin odotussaleihin kuljettiin suurimman kautta.
pienoiskuva|Piikkiön rautatieaseman muutossuunnitelma vuodelta 1922. Vuonna 1922 tehdyn muutostyön yhteydessä asemapäällikön asunnon ja matkustajaliikennettä palvelevien tilojen paikkaa vaihdettiin keskenään. Odotussali ja lipunmyynti siirrettiin rakennuksen länsipäästä itäpäähän. Samalla myös postiasema sai käyttöönsä huoneita. Rautatien puoleisessa julkisivussa alkuperäisen odotussalin sisäänkäynti muutettiin ikkunaksi ja uusi sisäänkäynti toteutettiin saman julkisivun itäpäässä olleen ikkunan kohdalle. Myös samassa julkisivussa keskellä olleen matkatavarahuoneen sisäänkäynnin paikkaa muutettiin. Suurin alkuperäisistä odotussaleista jaettiin kahtia väliseinällä ja muutettiin keittiöksi ja asuinhuoneeksi. Myös pienemmät odotussalit sekä asiakaspalvelusali muutettiin asuinhuoneiksi. Länsipäätyyn lisättiin itäpäädyn alkuperäisen kuistin kaltainen uusi ja sen kautta kulku uuteen keittiöön ja ullakolle. Alkuperäinen asemapäällikön asunnon ruokasali muutettiin postin käyttöön. Sen viereen postille järjestettiin vuonna 1950 (alkuperäisen asunnon eteisen kohdalle) hyllyin varustettu säilytyshuone.
Sisätiloissa on korkeiden huoneiden alkuperäisessä koristelussa käytetty leveitä puulistoja ja tammiootrausta. Myöhemmin ootratut pinnat maalattiin valkoisiksi ja kattoja madallettiin (ks. kuva alempaa). Rakennuksen nykyinen omistaja totesi vuonna 2017 kunnostavansa rakennuksen vanhaa kunnioittaen perinnemateriaaleilla, kuten aikakauden mukaisilla maaleilla ja tapeteilla. Rautatierakennuksen kaakeliuunit on jo palautettu alkuperäisiin paikkoihin käyttäen Turun Akatemiatalon vuoden 1977 remontissa purettuja kaakeliuuneja.
Asemarakennuksen alkuperäisistä huonekaluista mainitaan seuraavaa Suomen Valtionrautateiden toimesta vuonna 1916:
Piikkiön rautatieasemalla alkuperäisiä huonekaluja ei ole säilynyt.
Asemapuisto
pienoiskuva|vasen|Piikkiön rautatieaseman ja asemapuiston puistosuunnitelma vuodelta 1959.
Piikkiön asemapuisto sijaitsee rautatieaseman länsipäädyssä. Sen suunnittelu on luultavasti alkanut jo itse aseman rakentamisen yhteydessä, vaikka oletettavasti aluksi ainoastaan aseman välittömin ympäristö laitettiin edustavaksi ja vasta sitten puisto-osa laajennettiin kattamaan iso osa radanviertä. Rautateiden ylipuutarhurina toimi vuosina 1891–1928 Otto Wilhelm Nykopp, joka on vaikuttanut merkittävästi myös Piikkiön asemapuiston suunnitteluun. Puiston laajennustyö suoritettiin suurelta osin Piikkiön pitkäaikaisen asemapäällikön Robert Kokkolan aikana. Puiston laajennus- ja parannustöitä jatkoi Kokkolan seuraaja, asemapäällikkö Tuure Malmivirta.
Asemapuisto on säilynyt perusmuodoltaan hyvin alkuperäisen kaltaisena, eli vapaamuotoisena ja englantilaistyyppisenä sisäosan kaarevine linjoineen. Puisto muodostaa pitkänomaisen radan vieressä kulkevan alueen, jossa on säilynyt runsaasti eri puu- ja koristepensaslajeja jo asemapuiston varhaiselta ajalta. VR:n suunnitteluosaston vuonna 1959 laatimiin istutuspiirustuksiin on merkitty mm. yhdeksän eri puulajia. 1900-luvun alussa asemapuistosta löytyi myös tenniskenttä joka sota-ajan jälkeen hävisi. Harvoissa puistosta säilyneissä valokuvissa näkyvät hienosti hoidetut hiekkapolut ja kauniisti geometrisiin muotoihin leikatut pensaat polkujen varrella. Muiden asemapuistojen tavoin myös Piikkiön asemapuisto oli ensisijaisesti virkistävä taukopaikka, mutta myös paikallisväestölle suunnattu uusien kasvi-, puu- ja pensaslajien näyteikkuna. Asemapuiston puilla oli ensisijainen tehtävä estää ja hillitä tulipaloja, joita Piikkiössäkin syttyi veturin tulipesän kipinöistä. Aseman läheisyydessä, asemapuistossa ja siellä sijainneella tenniskentällä piikkiöläiset harrastivat ennen urheilukentän rakentamista noin 1930-luvulle asti urheilutoimintaa, kuten erilaisia juoksu- ja heittolajeja. Puistossa kilpailleilla ja urheilleilla oli asemapäällikön antama lupa toimintaansa. Vuonna 1952 asemapuistoa siistittiin olympiavuoden kunniaksi.
Asemapiiriin on kuulunut aikoinaan myös maa-aluetta aseman henkilökunnan viljeltäväksi vuoden 1904 Rautatiematrikkelin mukaan:
Rautateiden sisäisillä asemien puistokilpailuilla pidettiin yllä laatua ja hyvää kunnossapitoa. Ensimmäinen Liikennepaikkojen kuntoisuuskilpailu järjestettiin vuonna 1955.
Asemapuisto on edelleen alkuperäiseen tapaansa pitkänomainen ja siellä on säilynyt eri puu- ja koristepensaslajeja asemapuiston varhaiselta ajalta. Asemapuistoa on myöhemmin lyhennetty, ja se päättyy nykyään heti asemarakennuksen itäpään kohdalla Asematien sorapintaiseen kääntö- ja pysäköintialueeseen. Rautatietoiminnan hiljennyttyä asemapuistosta huolehtiminen väheni. 1970-luvulla pensasaitojen ja koristepensaiden hoito ja leikkuu lopetettiin. Myös Piikkiön asemapuisto on jäänyt hoitamattomaksi ja kasvillisuus on jätetty pääosin vaille hoitoa. Asemapuisto on kuitenkin edelleen mahdollista kunnostaa, kuten Arno Kasvi totesi vuonna 1993 Piikkiön rautatieaseman asemapuistossa kuvatussa TV-ohjelmassa Viherpeukalo: Kesän ensi satoa. Huhtikuussa 2022 Kaarinan kaupunginvaltuusto teki valtuustoaloitteen rautatieasemapuiston kunnostamisesta.
Ulkorakennukset
pienoiskuva|Näkymä Asematieltä noin vuonna 1904, oikealla rautatieaseman kulma, vasemmalla valmisteilla oleva kirjurintupa. Asemarakennuksen pihapiirissä on maakellari, yksi ulkorakennus, ulkohuussi (ei alkuperäinen) ja tavaramakasiini. Hirsisessä ulkorakennuksessa on useita eri huoneita, joilla on ollut eri käyttötarkoituksia: navetta (asemapäälliköllä oli oma lehmä), aitta, lantala ja aseman halkosuoja. Ulkorakennus ja kellari ovat asemakaavassa suojeltuja paikallisesti tai kaupunkikuvallisesti arvokkaina rakennussuojelukohteina merkinnällä sr-2.
Asemalta itään rautatien suuntaisesti kuljettaessa löytyy entinen tavaramakasiini, joka on liikenteenohjauksen käytössä. Asemapäällikön asuessa rautatieasemalla rautatien henkilökuntaa varten rakennettiin aseman viereen kaksi asuinrakennusta tyyppipiirustusten mukaan ja niihin talousrakennukset (navetta, maakellari, käymälä). Ensimmäinen, kirjurintalo valmistui vuonna 1905, ja asemamiehellä sekä kirjurilla oli siinä kahden perheen asunto. Talon pihalta löytyi myös Valtionrautateiden työntekijöilleen takaama sauna pesutupineen. Seuraavana Asematieltä itään kuljettaessa löytyy vaatimattomampi ratavahdin asunto aivan Piikkiönjoen kupeessa. Myös nämä asema-alueeseen kuuluneet rakennukset ovat asemakaavassa suojeltuja rakennuksia.
Jouy-en-Josas
Jouy-en-Josas on kunta Ranskassa Yvelinesin departementissa Île-de-Francen alueella. Se sijaitsee noin 21 km Pariisista lounaaseen.
pienoiskuva|vasen|HEC Paris Kunnassa sijaitsee Pariisin kauppakorkeakoulu, HEC Paris École des hautes études commerciales de Paris (HEC Paris). Jouy-en-Josas teollistui 1700-luvun puolivälissä, kun teollisuusjohtaja Christophe-Philippe Oberkampf perusti pellavatehtaan. Vuodesta 1964 lähtien kunnassa on sijainnut Pariisin kauppakorkeakoulu École des hautes études commerciales de Paris (HEC Paris).
Sivar Ahlrud
Joissakin Etsiväkaksoset-kirjoissa Sivar Ahlrud esiintyy omana fiktiivisenä itsenään, joka kuten Arthur Conan Doylen Dr. Watson, kirjasi muistiin tapahtumia, tai nuorisokirjojen parista vastaavana esimerkkinä Alfred Hitchcockin esiintyminen Kolme etsivää -sarjassa.
Etsiväkaksoset Klas ja Göran sekä heidän serkkunsa Hubert "Hubbe" seikkailevat tässä kirjasarjassa. Klas ja Göran ovat innokkaita etsiviä, jotka selviytyvät miltei kaikesta. Yleensä he liikkuvat Vindselessä ja Tukholmassa. He ovat samannäköisiä ja käyttävät sitä hyödyksi vaikkapa kujeillessaan. Heidän Hubbe-serkkunsa asuu Tukholmassa ja on vasten tahtoaan mukana etsiväkaksosten puuhissa. Hubbe on erittäin sivistynyt ja älykäs. Toisinaan kaksoset kunnioittavat Hubbea (esimerkiksi kirjassa Jalkapalloarvoitus). Kirjassa esiintyy myös Vindselen sanomain toimittaja, joka joskus auttaa kaksosia ja Hubbea.
Experience
Experience on vuonna 1992 julkaistu The Prodigyn ensimmäinen albumi. Albumi julkaistiin Britanniassa 28. syyskuuta 1992 ja Yhdysvalloissa 20. lokakuuta 1992. Myöhemmin Experiencestä julkaistiin myös pidennetty versio, joka sisälsi alkuperäisten kappaleiden remasteroinnit sekä remixejä ja harvinaisuuksia.
Albumi nousi Britanniassa albumilistan sijalle 12.
Isaac R. Trimble
thumb|right|Isaac R. Trimble Isaac Ridgeway Trimble (15. toukokuuta 1802 – 2. tammikuuta 1888) oli Yhdysvaltain armeijan upseeri, siviili-insinööri, merkittävä rautateiden rakennustarkastaja ja vastaava sekä etelävaltioiden kenraali Yhdysvaltain sisällissodassa. Hänet muistetaan parhaiten johtoroolistaan Pickettin hyökkäyksessä Gettysburgin taistelussa.
Lapsuus ja nuoruus
Trimble syntyi Culpeper Countyssä Virginiassa. Hän muutti Kentuckyyn ja meni luvan valtiolta saatuaan West Pointin sotilasakatemiaan New Yorkiin, mistä valmistui 1822 tykistön toisena luutnanttina. Hän palveli ja 1. ja 3. USA:n tykistörykmenteissä, mutta lähti armeijasta 1832 työskennelläkseen jatkuvasti kasvavassa rautatiebisneksessä.
Trimble auttoi mittaamaan reitin Baltimoren ja Ohion rautateille. Hän oli rakennusinsinööri Bostonin ja Providencen rautateillä, ja Pennsylvanian rautateiden edeltäjillä Baltimoren ja Susquehannan rautateillä, Philadelphian, Wilmingtonin ja Baltimoren rautateillä ja vielä Baltimore-Potomacin rautateillä. Viimeisessä työssään ylitarkastajana hän muutti väliaikaisesti Marylandiin.
Sisällissota
Kun Trimble tajusi ettei Maryland eroaisi unionista, hän palasi Virginian kotiinsa ja liittyi etelävaltoiden armeijaan insinöörijoukkojen everstiksi 1861. Hänet ylennettiin prikaatinkenraaliksi 9. elokuuta 1861. 16. marraskuuta hän komensi prikaatia Pohjois-Virginian armeijassa.
Trimble oli mukana ensimmäisessä taistelussaan Stonewall Jacksonin Shenandoahin laakson sotaretkellä ja hän kunnostautui Cross Keysin taistelussa käskemällä muskettien yhteyslaukauksen lähietäisyydelle vihollisesta, ja voitti unionin kenraali John C. Frémontin. Seven Daysin taisteluiden aikana Jacksonin alaisena hänen prikaatinsa taisteli kovaa Gaines' Millsissä ja hän yritti Malvern Hilliin tehdyn epäonnistuneen hyökkäyksen jälkeen tehdä yöhyökkäyksen, mutta hänen houkkamainen pyyntönsä torjuttiin.
Toisessa Bull Runin taistelussa Trimblen prikaati voitti unionin prikaatin Freeman's Fordissa. Hän marssi sen jälkeen Jacksonin kanssa kenraalimajuri John Popen pääjoukon ympäri ja valtasi tarvikevaraston ja kaksi tykkipatteria heidän selustastaan, mikä painosti Popea hyökkäämään Jacksonin vahvoja puolustusasemia vastaan ja kärsimään vakavan tappion. Trimble haavoittui jalkaan räjähtävästä luodista ja hänen täytyi kärsiä huonosta terveydestä (osittain korkean ikänsä johdosta) monta kuukautta toipuessaan. Vaikka hänet ylennettiin kenraalimajuriksi 1863, hän oli terveytensä takia kykenemätön komentamaan divisioonaa, ja hänet siirrettiin kevyeen palvelukseen Shenandoahin laakson alueelle.
Kesäkuussa 1863 Robert E. Leen Pohjois-Virginian armeija oli ylittänyt Potomacjoen toisessa invaasiossaan Pohjoisvaltioiden maaperälle ja Trimble halusi epätoivoisesti päästä mukaan toimintaan, osittain koska tunsi alueen rautatieläispäiviltään. Hän liittyi pyytämättä Leen päämajaan ja roikkui mukana ilman virallista komennusta. Ratsastaen pohjoiseen hän sai kiinni kenraaliluutnantti Richard S. Ewellin, joka oli matkalla Harrisburgiin Pennsylvaniaan ja liittyi hänen esikuntaansa vanhempana upseerina, mutta ei komentanut mitään. Hän ja Ewell riitelivät jatkuvasti tästä kömpelöstä järjestelystä ja Trimblen taktiikkakykyjen puuttesta.
Gettysburgin taistelu
1. heinäkuuta 1863 Gettysburgin taistelu alkoi ja Ewellin toinen armeijakunta saavutti taistelukentän aikaisin iltapäivällä, iski unionin XI armeijakunnan kimppuun ja ajoi ne kohti kaupunkia Cemetery Hilliin. Ewell ei kuitenkaan hyökännyt kukkulaa vastaan, ja Trimble riitaantui tämän kanssa, ja pyysi kenraali Leeltä eroa, mutta tämä ei suostunut.
3. heinäkuuta 1863, Trimble oli yksi kolmesta divisioonankomentajasta Pickettin hyökkäyksessä. Hän tuli korvaamaan W. Dorsey Penderin A.P. Hillin armeijakunnasta, joka haavoittui kuolettavasti edellisenä päivänä. Trimble oli huonossa asemassa, koska ei koskaan aikaisemmin ollut taistellut näiden joukkojen mukana. Hänen divisioonansa käsitti vasemman osan hyökkäyksestä, edeten aivan J. Johnston Pettigrewin komentaman divisioonan takana (ennen Henry Hethin komennossa). Hyökkäyksen lahtaus on hyvin tunnettua. Trimble ratsasti hevosellaan Jinnyllä, ja haavoittui samaan jalkaan kuin aikaisemmin toisessa Bull Runissa. Tohtori Hunter McGuire amputoi hänen jalkansa, eikä häntä voitu ottaa perääntyvien etelävaltiolaisten mukaan pitkästä ambulanssimatkasta Virginiaan aiheutuvan infektion pelosta. Trimble jäi unionin joukkojen vangiksi. Hyökkäyksestä Gettysburgiin Trimble sanoi: "Jos miehet joita sinä päivänä minulla oli kunnia komentaa, eivät voineet vallata tuota kukkulaa, kukaan helvetissä ei olisi voinut."
Gettysburg oli loppu Trimblen sotilasuralle. Hän vietti seuraavat puolitoista vuotta pohjoisvaltiolaisten käsissä Johnson's Islandissa ja Fort Warrenissa. Hänelle suositeltiin armahdusta pian vangitsemisen jälkeen, mutta entinen sotaministeri Simon Cameron puhui sitä vastaan, vedoten Trimblen tuntemukseen Pohjoisvaltioiden rautateistä. Hänet luovutettiin viimein Lynchburgissa Virginiassa 16. huhtikuuta 1865 heti Leen antautumisen jälkeen.
Myöhemmät vaiheet
Sodan jälkeen Trimble sai tekojalan ja palasi Marylandiin jatkamaan insinöörintyötään. Todisteet Pennsylvanian rautateiltä osoittavat että hän irtisanoutui pääinsinöörinä Baltimoren ja Potomacin rautateiltä heinäkuussa 1867.
Isaac Trimble kuoli Baltimoressa Marylandissa ja on haudattu Green Mountin hautausmaahan, kiistatta kuuluisimpana marylandilaisena, joka taisteli konfederaation puolella.
Isaac Trimbleä esitti näyttelijä Morgan Sheppard elokuvissa Gettysburg ja Jumalan miekka.
Denis Gaultier
thumb|Denis Gaultier Denis ”le jeune” Gaultier (1603 Marseille – 1672 Pariisi) oli ranskalainen säveltäjä ja luutisti. Myös hänen serkkunsa, Ennemond Gaultier oli muusikko. Sen vuoksi Denis Gaultier sai kutsumanimen ”le jeune”.
Gaultier syntyi Marseillessa ja opiskeli musiikkia ainakin pariisilaisen urkurin Charles Racquetin johdolla. Suurin osa Gaultierin sävellyksistä on tanssisarjoja luutulle. Hän kuoli Pariisissa vuonna 1672.
Hammaguir
Hammaguir on algerialainen kylä, joka sijaitsee 120 km lounaaseen Colomb-Bécharista.
Hammaguirin avaruuskeskus
Paikka on avaruustekniikka-alalla tunnettu siitä, että sen lähellä oli vuodet 1947-1967 Ranskan avaruuskeskus. Ranskan maa- ja ilmavoimat perustuvat sinne 24. huhtikuuta 1947 Centre d'Essais d'Engins Spéciaux'n (CEES) eli rakettitekniikan testauskeskuksen.
Sieltä Ranska laukaisi luotainraketteja, esim. vuodesta 1952 lähtien Veronique, ja testasi keskimatkan ballistisia ohjuksiaan ja kantorakettejaan, mm. Diamantia vuosina 1965 - 1967.
Ensimmäinen ranskalainen satelliitti Astérix laukaistiin sieltä vuonna 1965.
Gustavo Adrián López
Gustavo Adrián López Pablo (s. 13. huhtikuuta 1973 Valentín Alsina, Argentiina) on argentiinalainen jalkapalloilija, joka edusti kotimaansa Independienten jälkeen espanjalaisia Real Zaragozaa (1996–1999), Celta Vigoa (1999–2007) ja Cádizia (2007–2008). 174 senttimetriä pitkän Lópezin pelipaikka on hyökkääjä. Hänellä on myös Espanjan kansalaisuus.
Hammaguir
Hammaguirin avaruuskeskus
Algerian itsenäistyminen Ranskan siirtomaavallasta johti CNESin etsimään uutta rakettikeskusta, joksi valikoitui Kourou Ranskan Guyanassa Etelä-Amerikassa.
Gustavo Adrián López
Lópezin ammattilaisura alkoi kaudella 1991–1992 Independienten joukkueessa. Hän edusti seuraa neljä kautta, kunnes siirtyi kaudella 1995–1996 Real Zaragozaan. Ensimmäinen visiitti Eurooppaan jäi puolen kauden mittaiseksi, ja López palasi pian takaisin Independienteen. Kuitenkin jo seuraavaksi kaudeksi hän siirtyi uudestaan Zaragozaan, ja tällä kertaa hän viihtyi aragonialaisseurassa kolmen kauden verran, kunnes siirtyi Celta Vigoon vuonna 1999. López pelasi Celtassa kahdeksan kautta.
Argentiinan maajoukkueessa López debytoi joulukuussa 1994 Romaniaa vastaan pelatussa ottelussa. Ainoat MM-kisansa López koki Japanissa ja Etelä-Koreassa 2002 mutta hän ei päässyt turnauksessa pelaamaan. Yhteensä 31 maaottelua pelannut ja niissä neljä maalia tehnyt López oli mukana Atlantan olympialaisissa 1996, jossa Argentiinan joukkue voitti hopeaa.
Jules Trinité
Trinité osallistui Pariisin ensimmäisten olympiakisojen ammuntaan, lajina 50 metrin pistooliammunta. Henkilökohtaisessa kilpailussa Trinité sijoittui kymmenenneksi tuloksella 431. Joukkuekilpailussa Ranska saavutti hopeaa. Joukkueen muut jäsenet olivat Achille Paroche, Louis Duffoy, Léon Moreaux ja Maurice Lecoq. Olympia-ammunnoissa ratkaistiin tuolloin myös maailmanmestaruudet. MM-hopeaa Trinité sai jälleen joukkuekilpailussa 1901, Tällöin joukkueeseen hänen lisäkseen kuuluivat Louis Duffoy, Maurice Faure, Achille Paroche ja Raphael Py
Kannettava tietokone
thumb|Unibody [[MacBook Pro]] thumb|220px|Kannettavien kokovertailu. Ylinnä [[Nintendo DS Lite käsikonsoli, keskellä ASUS Eee PC (Minikannettava) ja alinna MacBook (Kannettava tietokone).]] Kannettava tietokone on mikrotietokone, joka on suunniteltu helposti kantamalla paikasta toiseen kuljetettavaksi. Kannettavat luokitellaan yleensä kokonsa mukaan: varhaiset kannettavat olivat ”raahattavia” matkalaukkumaisia laitteita, joita oli tarkoitus käyttää pöydällä. Näitä kutsuttiin usein salkkumikroiksi. Useimmat nykyisin kannettavina myytävät laitteet ovat sylimikroja, joita voi vaivattomasti pitää myös sylissä. Puhekielessä kannettavia tietokoneita kutsutaan myös läppäreiksi (vrt. ). Kannettavat jakaantuvat myös useisiin muihin kokoluokkiin kuten minikannettava tai netbook, subnotebook tai palmtop PC.
Kannettavat on tarkoitettu paljon liikkuville, joiden tarvitsee päästä tietokoneeseen käsiksi lähes missä tahansa. Kuitenkin nykyisin uuden tietokoneen ostaja valitsee yhä useammin kannettavan perinteisen pöytäkoneen sijaan, kannettavien tilaa säästävän koon, alhaisen virrankulutuksen ja kannettavuuden vuoksi. Kannettavissa on monia samoja komponentteja kuin pöytäkoneissa, mutta pienikokoisina versioina. Kannettava tietokone myös tulee usein kokonaisuutena halvemmaksi kuin pöytäkone lisäosineen, joskaan kannettavat eivät ainakaan vielä pysty kilpailemaan pöytäkoneiden kanssa hinta-tehosuhteessa.
Historia
Varhaisimpia kannettavia tietokoneita oli MCM/70.
IBM 5100 oli IBM:n ensimmäinen tuotantoon asti päätynyt henkilökohtainen tietokone, joka esiteltiin vuonna 1975. 5100 oli ensimmäisiä "omavaraiseksi" kutsuttavia siirrettäviä tietokoneita. HP-9830A (1973) oli myös "omavarainen" siirrettävä tietokone, mutta sitä markkinoitiin pöytälaskimena.
Ensimmäinen kaupallisesti menestynyt kannettava tietokone oli vuonna 1981 julkaistu 10 kg:n painoinen CP/M-käyttöjärjestelmää ajava Osborne 1
Epson HX-20 (1982) on sanottu olevan ensimmäinen varsinainen "sylitietokone" (Suwa Seikosha HC-20 Japanissa, paino ). Tietokone myös patentoitiin.
Ensimmäinen värinäytöllä varustettu kannettava tietokone oli puolestaan vuonna 1983 julkaistu Commodore SX-64. Ensimmäinen IBM PC -yhteensopiva kannettava oli vuonna 1983 julkaistu Compaq Portable, joka oli samalla myös ensimmäinen IBM PC -klooni.
Sharp PC-5000 painoi noin 11 naulaa (noin ).
Vuonna 1985 julkaistiin Toshiba T-1100, joka painoi. Samana vuonna Fujitsu FM16π painoi.
Vuonna 1986 IBM julkaisi IBM PC Convertible -kannettavan (malli 5140), joka oli IBM:n ensimmäinen laptop-kokoluokan kannettava ja käytti 3,5 tuuman levykkeitä. IBM PC Convertible painoi, joka oli merkittävä parannus kaksi vuotta aikaisemmin julkaistuun IBM Portable PC (malli 5155) -tietokoneeseen verrattuna. IBM Portable PC ei ollut varsinaisesti kannettava tietokone vaan siirrettävä, koska vaikka siinä oli sisäänrakennettu näyttö siinä ei ollut akkua ja sitä oli käytettävä verkkovirralla.
Kannettavat yleistyivät 1980-luvulla kenttätyössä toimivien tutkijoiden ja liikemiesten tarpeisiin. Aluksi ne olivat CRT-kuvaputkinäytöillä varustettuja, painavia ja vaativat aina verkkovirtaa toimiakseen. Sen jälkeen niihin tulivat isot akut, kevyemmät näyttöratkaisut (kuten punertavat plasmanäytöt ja mustavalkoiset passiivimatriisinäytöt) sekä hiirenkorvikkeet. Kehitys jatkui, aina kuitenkin niin, että kannettavat tulivat jonkin verran vastaavia pöytäkoneita jäljessä.
1980- ja 1990-lukujen vaihteessa ilmestyivät "palmtop"-luokan kannettavat tietokoneet kuten Atari Portfolio ja HP 95LX.
Tekniikka
thumb|[[VAIO|Sony VAIO:n keskusyksikkö]] Nykyaikaisissa kannettavissa on nestekidenäyttö, jonka koko on usein alle 17" tuumaa. Pienissä UMPC:issä näytön koko on normaalisti 7–10" ja uusissa mediakannettavissa jopa yli 17".
Näytönohjain ja äänikortti on lähes poikkeuksetta integroitu. Keskusmuistina käytetään SODIMM-moduleja. Suorittimina käytetään kannettaville tietokoneille suunniteltuja prosessoreja, joissa pieni virrankulutus on tärkeää. Kannettavien tietokoneiden markkinat kasvavat voimakkaasti pöytäkoneiden kustannuksella.
Massamuistina on 1,8" tai 2,5" tuuman kiintolevy tai SSD-levy.
Kannettavan näppäimistö eroaa pöytäkoneen näppäimistöstä siten, että näppäimet ovat tiiviimmin kiinni toisissaan ja numeronäppäimistö on lähes kaikissa 15,4" ja sitä pienemmissä malleissa jätetty pois. pienoiskuva|Pallohiiri kannettavassa tietokoneessa. Kannettavissa tietokoneissa on käytössä useita osoitinlaitteita tyypillisen hiiren korvikkeeksi: Tarvittaessa kannettaviin voidaan liittää myös tavallinen pöytäkoneen näppäimistö ja hiiri langattomasti (muun muassa Bluetooth-yhteydellä).
Telakointiasemia käytetään liitäntöjen laajentamiseen ja johtojen kytkemisen vaivan vähentämiseen.
Sylimikron paino on keveimmillään alle 1 kg, kuitenkin ollessa yleisimmin väliltä 2–4 kg. Näitäkin raskaampia ovat pöytäkoneen korvaavat suuret viihdekeskukset, joiden paino voi olla jopa 10 kg. Akun kesto on usein väliltä 1,5–8 tuntia, riippuen käytöstä, akusta ja laitteiston tehonkulutuksesta.
Teknisiä ongelmia
Koon pienentäminen nostaa usein kannettavan hintaa ja ominaisuuksista saatetaan joutua tinkimään. Kannettavat eivät yleensä sovellu raskaaseen pelikäyttöön, koska niiden suunnittelussa on panostettu pääasiassa työkäyttöön. Yleensä kannettavien pahin pullonkaula pelikäytössä on näytönohjain. Tehokannettavien ongelmana on nopeiden suorittimien, näytönohjaimien sekä näyttöjen suuri tehonkulutus, pieni tila aiheuttaa myös laitteiston lämpenemistä.
Ergonomia on usein huonompi kuin pöytäkoneissa ja paljon kannettavaa tietokonetta käyttävälle voi tulla ongelmia huonon ergonomian kanssa.
Kannettavien laajennettavuus on myös pöytäkonetta heikompi, koska niihin ei ole tarkoituksenmukaista jättää tilaa sisäisille laitteistolaajennuksille, sen sijaan kannettavista tietokoneista lähes aina löytyvä ExpressCard-väylä sekä USB-väylä on tarkoitettu ulkoisia laajennuksia varten. Kannettavien tekniset ratkaisut ovat usein valmistajakohtaisia, eikä monia sisäisiä laitteita ole saatavilla kuin laitteen valmistajalta, eivätkä kahden eri laitevalmistajan varaosat useinkaan ole keskenään yhteensopivia. Kannettavaa hankittaessa kannattaakin panostaa siihen, että kone vastaa käyttötarkoitustaan jo valmiiksi mahdollisimman hyvin, jolloin turhilta laajennuksilta vältytään. Kannettavien puutteista huolimatta pieni koko ja liikuteltavuus korvaavat usein pöytäkonetta huonomman käyttömukavuuden.
Vaurioituneiden komponenttien vaihtaminen pöytäkoneeseen on suhteellisen helppoa ja edullista; sen sijaan kannettavan voi joutua vaihtamaan kokonaan uuteen esimerkiksi näppäimistölle läikkyneen juoman takia. Kannettavat hajoavatkin keskimäärin nopeammin kuin pöytäkoneet.
thumb|right|Yrityskäyttöön tarkoitettu [[Hewlett-Packard|HP ProBook 6560b -työasema]]
Roland Matthes
Roland Matthes (17. marraskuuta 1950 Pößneck – 20. joulukuuta 2019 Wertheim, Baden-Württemberg ) oli saksalainen uimari, joka voitti kahdeksan olympiamitalia edustaessaan Itä-Saksaa. Hän voitti näiden lisäksi viisi mitalia MM-kilpailuista. MM-mitaleista kolme oli kultaisia. ”Uinnin Rolls-Royce” valittiin Itä-Saksan parhaaksi miesurheilijaksi peräti seitsemän kertaa.
Matthes ui ensimmäisen kerran maailmanennätyksen 16-vuotiaana 11. syyskuuta 1967. Méxicon olympialaisissa 1968 hän voitti kultaa 100 metrin ja 200 metrin selkäuinnissa sekä saavutti hopeaa 4 × 100 metrin sekauinnin avausosuuden uimarina. Neljä vuotta myöhemmin Münchenin olympialaisissa hän voitti jälleen kultaa 100 ja 200 metrin selkäuinnissa sekä hopeaa sekauintiviestissä ja lisäksi pronssia 4 × 100 metrin vapaauintiviestissä. Montrealin olympialaisissa 1976 hän saavutti vielä 100 metrin selkäuinnissa pronssia.
Matthes avioitui uinnin olympiavoittaja Kornelia Enderin kanssa vuonna 1978. Hänet valittiin uinnin Hall of Fameen vuonna 1981.
Luettelo Alajärven julkisista taideteoksista ja muistomerkeistä
Luettelo Alajärven julkisista taideteoksista ja muistomerkeistä sisältää Alajärven kaupungissa olevat pysyvät patsaat, muistomerkit ja muistolaatat. Alajärveen on liitetty Lehtimäen kunta.
Juho Palomaa
Juho (Johannes) Palomaa, ent. Brander (24. kesäkuuta 1848 – 24. marraskuuta 1911 Kuhmoinen) oli suomalainen maanviljelijä ja valtiopäivämies.
Palomaan vanhemmat olivat Heikki Juho Heikinpoika Majala and Leena Antintytär ja puoliso Karolina Wilhemina Mathilda Matintytär Kauppila. Muutaman vuoden Helsingissä oppikoulua käyneestä Palomaasta tuli maanviljelijä Kuhmoisiin. Hän toimi sekä kuntakokouksen esimiehenä että muissa paikallisissa luottamustoimissa. Palomaa edusti Jämsän tuomiokuntaa talonpoikaissäädyssä valtiopäivillä 1897. Hän kuului valtiopäivillä kunnallis- ja lisättyyn valtiovarainvaliokuntaan. Lausunnoissaan hän muun muassa puolusti kansakoulupakkoa ja anoi valtionapua maaviljelysseuroille sekä rautatien rakentamista Jyväskylästä Elisenvaaraan. Palomaa osallistui 1899 suuren adressin Pietariin vieneeseen lähetystöön.
Ellen Gilchrist
pienoiskuva|Ellen Gilchrist vuonna 2007. Ellen Gilchrist (s. 1935 Vicksburg, Mississippi, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen kirjailija. Hän on julkaissut romaaneja, novellikokoelmia, runoutta ja esseitä.
Gilchrist työskenteli radiotoimittajana ja julkaisi esikoisteoksensa, runokokoelman The Land Surveyor's Daughter, vuonna 1979. Se, kuten novellikokoelma In the Land of Dreamy Dreams (1982), sisältää runsaasti omaelämäkerrallista aineistoa. Salaiset virrat kertoo naisesta, joka irtautuu totunnaisista kuvioista ja pakenee uuteen elämään uuteen ympäristöön. Novellikokoelmassa Paratiisin pilvinen reuna etelämän voimakkaita naisia ja värikkyyttä. Useimpien kirjojen tapahtumaympäristö on New Orleans.
Gilchrist sai vuonna 1984 National Book Award -kirjallisuuspalkinnon novellikokoelmastaan Victory Over Japan. Kokoelma julkaistiin suomeksi vuonna 1988 nimellä Paratiisin pilvinen reuna.
Adam Vella
Vella saavutti trapin olympiapronssia Ateenasta 2004. MM-kilpailuissa hän on saanut trapin joukkuekilpailussa hopeaa 2002 ja 2005 sekä kaksoistrapin joukkuekilpailussa hopeaa 2003. Kansainyhteisön kisoissa hän on saanut kultaa trapin parikilpailussa 2002, 2006 ja 2010 sekä hopeaa trapin henkilökohtaisessa kilpailussa 2002.
Pettäjän tie
Pettäjän tie voi tarkoittaa:
Kunta (matematiikka)
Formaali määritelmä
Joukko K(+,\cdot) on kunta, jos se täyttää seuraavat ehdot:
Määritelmässä siis käytetään kahta laskutoimitusta. Vähennyslasku voidaan määritellä summan ja vasta-alkion avulla, x-y=x+(-y), ja jakolasku vastaavasti tulon ja käänteisalkion avulla.
Toisella tavalla sanoen kunta on kommutatiivinen rengas joka sisältää kaikkien alkioidensa a\ne0 käänteisalkiot.
Tunnetuimmat kunnat ovat rationaaliluvut ℚ, reaaliluvut ℝ ja kompleksiluvut ℂ. Reaaliluvut ovat rationaalilukujen kuntalaajennus ja kompleksiluvut reaalilukujen kuntalaajennus, mutta kaikki kunnat eivät muodosta samanlaista laajennusten jonoa. Esimerkiksi gaussin rationaalit, eli kompleksiluvut joiden reaali- ja imaginääriosat ovat rationaalilukuja, muodostavat kunnan. Gaussin rationaalit ja reaaliluvut eivät ole kumpikaan toisensa kuntalaajennuksia.
Muita äärettömiä kuntia ovat esimerkiksi algebralliset lukukunnat, kaikkien algebrallisten lukujen kunta 𝔸, ja polynomien osamäärät eli rationaalifunktiot.
Äärellinen kunta syntyy yksinkertaisimmin siten, että joukoksi valitaan kokonaisluvut, jossa p on alkuluku, ja yhteenlasku ja kertolasku määritellään s.e. tuloksesta otetaan jakojäännös luvulla p.
Vaikka nimitykset (yhteenlasku, kertolasku, summa, tulo) antavat mielikuvan, että kunnassa pelataan luvuilla, niin näin ei välttämättä ole – alkiot voivat olla muitakin käsitteitä kuin lukuja. Nollalla merkityn alkion 0 ei senkään tarvitse olla "oikea nolla", vaan se on vain yhteenlaskussa vaikuttamaton alkio (yhteenlaskun neutraalialkio); samaten on ykkösellä merkitty 1 vain kertolaskussa vaikuttamaton alkio(kertolaskun neutraalialkio).
Kurt Thune
Kurt Einar Thune (s. 18. elokuuta 1953 Tukholma, Ruotsi) on Ruotsia ja Suomea edustanut ampuja. Hän kilpaili kiväärilajeissa ja osallistui olympialaisiin Soulissa 1988.
Thune saavutti EM-kilpailuissa hopeaa vapaakiväärin polviasentokilpailussa vuonna 1981 Ruotsin edustajana. Suomen kansalaisuuden hän sai vuonna 1988 ja kilpaili samana vuonna Soulin olympialaisissa, jossa hän sijoittui pienoiskiväärin makuuasentokilpailussa 24:nneksi ja 3 × 40 laukauksen täysottelussa 34:nneksi. Hän voitti Suomen-mestaruuden pienoiskiväärin täysottelussa ja ilmakivääriammunnassa vuonna 1985. Seuratasolla Thune edusti Poliisien Ampumaseuraa, jonka riveissä hän voitti myös joukkuekilpailun Suomen-mestaruuksia.
Kurt Thunen vaimo Leena Melartin-Thune (o.s. Melartin) on ilmakivääriammunnan joukkuekilpailun maailmanmestari.
Munkkiniemen pensionaatti
Munkkiniemen pensionaatti (nyk. Munkkiniemen koulutustalo) on vuonna 1918 valmistunut Eliel Saarisen suunnittelema jugendrakennus Helsingin Munkkiniemessä osoitteessa Hollantilaisentie 11. Saarinen on suunnitellut myös rakennuksen sisustuksen. Kyseessä on yksi viimeisistä Saarisen Suomessa toteutuneista hankkeista. Yhdessä saman kadun varrella olevien rivitalojen kanssa kyseessä oli ainoa konkreettinen toimeksianto, joka seurasi Saarisen 1915 valmistuneesta Munkkiniemi–Haaga-suunnitelmasta.
Rakennus toimi pensionaattina vain vuoteen 1923 asti. Vuonna 1924 rakennuksessa aloitti toimintansa Kadettikoulu, joka siirtyi Santahaminaan vuonna 1940. Sen tilalle tuli Ilmavoimien esikunta, joka toimi talossa 1940–1973. Rakennuksessa toteutettiin seuraavaksi peruskunnostus, jonka jälkeen vuonna 1976 talo siirtyi Valtion koulutuskeskuksen käyttöön. Vuonna 2002 koulutuskeskus yhtiöitettiin HAUS kehittämiskeskus Oy:ksi. Rakennuksen päävuokralaiseksi tuli vuonna 2004 tullihallitus ja siellä aloitti Suomen tullin koulutuskeskus, sittemmin Tullikoulu. Tullin koulutuskeskuksen siirryttyä Pasilaan myös tiloissa toiminut HAUS kehittämiskeskus muutti keskustaan tammikuussa 2018 jättäen talon suurimmaksi osaksi tyhjilleen.
Helsingin kaupunginhallitus on vuonna 2019 hyväksynyt omalta osaltaan kaavaehdotuksen, jonka tarkoituksena on rakennuksen muuttaminen asuinkäyttöön. Rakennukseen tulisi 45 asuntoa. Koulutuskeskuksen ravintola Kadetin käytössä olleet ravintolatilat säilyisivät toimistokäytössä. Rakennuksen ulkonäkö ja sisätilat tulisivat muuttumaan jonkin verran. Talon tornisalonki tulisi asuinkäyttöön ja uusia parvekkeita rakennettaisiin. Rakennus on suojeltu.
Marraskuussa 2019 Senaatti-kiinteistöt myi rakennuksen AALTO Ympäristönkehitys Oy:lle, joka aloittaa rakennuksen saneerauksen asunnoiksi.
Eutokios
Eutokios Askalonlainen (, ; n. 480–540) oli kreikkalainen matemaatikko. Hän oli kotoisin Palestiinasta, nykyisin Israeliin kuuluvasta Askalonin kaupungista.
Eutokios kirjoitti kommentaareja Arkhimedeen kirjoituksista Pallosta ja lieriöstä, Ympyrän mittaamisesta ja Tasapainosta sekä Apollonioksen Konika-teoksen neljästä ensimmäisestä kirjasta. Eutokioksen kirjoitusten ansiosta nykyään tieteenhistorijoitsijat tietävät minkälaisia menetelmiä jo antiikin Kreikassa käytettiin tai keksittiin. Yksi tällainen keksintö, josta ei muuten olisi jäänyt tietoa, on useiden matemaatikkojen keksimä ratkaisu kuution tilavuuden kaksinkertaistamiselle. Eutokioksen ansiosta tiedetään myös, että Arkhimedes löysi kartioleikkausta hyväksikäyttäen löytämään ratkaisun kolmannen asteen yhtälölle
Pallosta ja lieriöstä toisen kirjan kommentaarin lopun perusteella on arveltu, että Eutokiosta opetti Hagia Sofian suunnitellut arkkitehti Isidoros Miletoslainen. Myöhemmin ilmeni, että Eutokios teki omistuksia myös muille, joten Isidoros ei ehkä sittenkään ollut hänen opettajansa. Paul Tannery piti lähes varmana, että hänen opettajanaan oli Hermias Aleksandrialainen ja nykyään häntä pidetään lähes varmasti Eutokioksen opettajana. Ensimmäiset kommentaarit Arkhimedeen töistä Eutokios kirjoitti ilmeisesti noin vuoden 510 tienoilla.
Maialen Chourraut
Maialen Chourraut Yurramendi (s. 8. maaliskuuta 1983 Lasarte-Oria) on espanjalainen koskimelonnan olympiavoittaja.
Ura ja elämä
Chourraut kilpaili aikuisten arvokilpailuissa ensimmäisen kerran vuonna 2002. Ensimmäisen arvokisamitalin hän sai kotimaassaan Espanjassa La Seu d'Urgellissa vuonna 2009 järjestetyissä MM-kilpailuissa, joissa hän voitti hopeaa koskimelonnan kajakkiyksiköiden kilpailussa. Kaksi vuotta myöhemmin hän sai pronssia Bratislavassa maailmanmestaruuskilpailuissa. Euroopan-mestaruuskilpailuissa hän on saanut kolme mitalia (yksi kulta ja kaksi hopeaa).
Ensimmäisen olympiamitalinsa, pronssin, Chourraut sai Lontoossa vuonna 2012. Olympiakultaa hän voitti Riossa 2016. Viisi vuotta myöhemmin Chourraut saavutti Tokion olympialaisissa olympiahopeaa.
Chourraut on naimisissa Xabier Extanizin kanssa, ja heillä on tytär Ane (s. 2013).
Keravan vanhussurmat
Keravan vanhussurmat tapahtuivat Keravalla kesäkuun alussa 2001, kun nuorisojoukko tappoi erittäin väkivaltaisesti kaksi vanhahkoa miestä ja pahoinpiteli vakavasti yhden iäkkään naisen. Teossa oli mukana 17-vuotias poika, hänen 15-vuotias tyttöystävänsä sekä hänen 14-vuotias serkkunsa. Nuoret olivat käyttäneet muun muassa alkoholia ja butaania. Oikeuden mukaan uhrit tapettiin hakkaamalla.
Ensimmäinen henkirikos tapahtui Keravan keskustan tuntumassa aamuyöstä 3. kesäkuuta, kun 17- ja 14-vuotiaat serkkupojat olivat luvanneet opastaa 57-vuotiaan miehen johonkin baariin, mutta todellisuudessa tarkoituksena olikin ryöstää mies. Miestä oli lyöty, kaadettu maahan ja potkittu useita kertoja. 17-vuotias poika oli myös polkaissut uhria kaulaan. Vakaviin vammoihin kuolleelta uhrilta oli ryöstetty takki ja lompakko, jossa oli ollut runsaat 50 markkaa käteistä.
Toinen henkirikos tapahtui aamulla 5. kesäkuuta, jolloin rikoksessa mukana oli kahden edellisen lisäksi myös 15-vuotias tyttö. Uhriksi joutui 65-vuotias kalastajamies. Aluksi nuoret haastoivat miehen kanssa riitaa, minkä jälkeen he löivät ja potkivat uhrin kuoliaaksi. Tekovälineinään he käyttivät muun muassa puukkoa ja olutpulloja. Myös tämän teon tarkoituksena on epäilty ryöstöä. Vähän ennen kalastajan surmaa nuoret olivat pysäyttäneet pyöräilevän 75-vuotiaan naisen, minkä jälkeen he löivät ja potkivat naista niin ikään ryöstötarkoituksessa. Nuoret myös heittivät uhrin polkupyörän tämän päälle. Nainen joutui vuorokaudeksi sairaalaan, mutta hän selvisi vammoistaan.
Juttu käsiteltiin avoimin ovin, vaikka syytetyt olivat alaikäisiä. Oikeuskäsittelyn julkisuutta perusteltiin rikosten törkeydellä. Tuusulan käräjäoikeus tuomitsi 17-vuotiaan Tero Juhani Pennan 12 vuodeksi vankeuteen nuorena henkilönä tehdystä murhasta, taposta, törkeästä ryöstöstä ja törkeän ryöstön yrityksestä. Penna määrättiin lisäksi maksamaan korvauksia henkiin jääneelle uhrille ja kuolleiden omaisille. Hovioikeus korotti puukarahkoilla ja puukolla murhatun 64-vuotiaan miehen vaimolle maksettavaa kärsimyskorvausta 8 500 eurosta 14 000 euroon korkoineen. 15-vuotiaalle tytölle oli vaadittu rangaistusta avunannosta murhaan, sillä hän oli jälkimmäisen henkirikoksen tapahtuessa antanut puukon 17-vuotiaalle poikaystävälleen. 14-vuotias poika ei ikänsä puolesta ollut rikosoikeudellisessa vastuussa teostaan, mutta hänet oli otettu huostaan.
Gustaf Samuel Bredenberg
Gustaf Samuel Bredenberg (8. toukokuuta 1823 Bromarv – 9. maaliskuuta 1892 Helsinki ) oli suomalainen merikapteeni, maanviljelijä ja valtiopäivämies.
Bredenbergin vanhemmat olivat Gustaf Adolf Bredenberg ja Anna Maria Engman. Hänen puolisonsa oli Hedvig Wikström, professori Adolf Bredenberg oli heidän poikansa. Bredenberg suoritti merikapteenin tutkinnon 1860-luvun alussa, purjehti merillä ja harjoitti laivanvarustusta, mutta omisti myös useita maatiloja. Hän oli edustaja talonpoikaissäädyssä valtiopäivillä 1872.
Bernie Mac
Bernie Mac, oikealta nimeltään Bernard Jeffrey McCullough (5. lokakuuta 1957 Chicago, Illinois, Yhdysvallat – 9. elokuuta 2008 Chicago, Illinois) oli yhdysvaltalainen näyttelijä ja koomikko.
Bernie Mac aloitti stand up -koomikkona Chicagon Cotton Clubilla noin 30-vuotiaana. Hänellä oli myös oma talkshow, Midnight Mac, joka ei kestänyt kauan. Myöhemmin Bernie Mac näytteli pienissä rooleissa elokuvissa. 2000-luvulla hän alkoi saada isompia rooleja elokuvista, esimerkiksi Ocean’s Eleven – korkeat panokset -elokuvassa. Vuonna 2001 Mac sai FOXilta oman sarjan (Bernie Mac Show), joka perustui hänen omaan elämäänsä. Hän sai kaksi Emmy-palkintoa sarjastaan. Vasta vuonna 2004 Bernie Mac sai pääosaroolin elokuvasta Mr. 3000.
Bernie Mac avioitui Rhonda McCulloughin kanssa vuonna 1977. He saivat yhden tyttären Je’Niecen vuonna 1978.
Sarkoidoosia sairastanut Bernie Mac kuoli 50-vuotiaana jouduttuaan sairaalaan keuhkokuumeen johdosta.
Sosiaalinen älykkyys
Sosiaalisen älykkyyden käsitettä on käytetty yleisen älykkyystutkimuksen rinnalla. Muun muassa älykkyystutkimukseen vahvasti vaikuttanut yhdysvaltalainen psykologi Edward Thorndike kehitteli sosiaalisen älykkyyden käsitettä ja mittaustekniikoita jo älykkyystutkimuksen kulta-aikana 1920-luvulla, mutta osoittautui erittäin hankalaksi mitata sosiaalista älykkyyttä yleisestä älykkyydestä riippumatta. Määrittelyongelmista ei ole päästy myöhemminkään. Hall puhui karkeasti "lähettämisen ja vastaanottamisen taidoista". Täsmällisempinä ilmauksina on esitetty "vuorovaikutusongelmien ratkaisukykyä" ja roolinottokykyä. Thorndikella sosiaalinen älykkyys tarkoitti kykyä ymmärtää ja hallita ihmisiä.
Määrittely helppoa, mittaaminen vaikeaa
Monet persoonallisuus- ja kykytestit kuitenkin selvästi mittaavat sosiaalista älykkyyttä, miten se sitten määritelläänkin. Kaikissa introversio-ekstraversiomittareissa on sosiaalisesti olennaista sisältöä. Bernreuter Personality Inventorysta Flanagan kehitti "sosiabilitettiasteikon" samoin Guilford Nebraska Personality Inventorysta. Wasburnilla oli yrityksiä samaan suuntaan. Gilliland ja Burke yrittelivät erilaisia sosiaalisen älykkyyden tai sosiabiliteetin mittoja, joihin tuli sisältyä sekä kyky tulla toimeen ihmisten kanssa että haluaa liikkua ihmisten seurassa.
Reed ja Weideman kehittivät sosiaalisten tilanteiden arviointitestin. Bureau of Public Personnel Administration esitteli 1930 luvun lopulla omaa alustavaa versiotaan. Noihin aikoihin suosituin sosiaalisen älykkyyden testi oli George Washingtonin yliopiston Test of Social Intelligence, jonka menestykselliseen kanssakäymiseen auttavat dimensiot ovat:
Sosiaalisen älykkyyden varhaisten tutkimusten ja teorioiden kritiikki kohdistui lähinnä kahteen seikkaan, joista ei vieläkään ole päästy eroon:
Älykkyystutkimuksen laajeneminen sosiaalisen alueelle
Sosiaalisen älykkyyden käsite on viime vuosina noussut uudelleen esille, kun on pyritty laajentamaan älykkyyden sisältöä toiminnallisesti laajemmalle alueelle irti normitetuista testeistä. Edellä kuvattuja käsitteellisiä ja mittauksellisia ongelmia ei kuitenkaan ole pystytty lopullisesti ratkaisemaan. Aina kun puhutaan sosiaalisuuden ja kognitioiden yhteyksistä, käsitellään myös "sosiaalisen älykkyyden" tai sosiaalisten taitojen ongelmaa.
Sosiaalisesta kognitiosta eli sosiaalisten tilanteiden tiedollisesta hallinnasta onkin muodostunut hyvin keskeinen sosiaalipsykologian tutkimusalue 80-luvulta lähtien. Taustat ulottuvat tietenkin aina sosiaalipsykologian varhaisvaiheisiin saakka, ensisijaisesti George Herbert Meadin "sosiaaliseen behaviorismiin". Hänen eräs ideansa oli puhua "elekeskustelusta", joka sisäistyy symboliseksi prosessiksi. Lev Vygotskyn teoria interpersonaalisen siirtymisestä intrapersonaaliseksi on myös selkeästi merkittävä sosiaalisen älykkyyden tausta-ajatus. Willen Doise ja Garbiel Mugny ovat liittäneet näihin taustavaikuttajiin (ja Jean Piaget'hen) myös useita muita sosiaalipsykologian tutkijoita peli- ja vaihtoteorian soveltajista ranskalaisiin sosiaalitieteilijöihin sosiaalisen oppimisteoriaan saakka.
Cantor ja Kihlstrom ovat kehittäneet oman teoreettisen kokonaisnäkemyksen sosiaalisen älykkyyden käsitteen ympärille. Heillä sosiaalinen älykkyys tarkoittaa suunnilleen samaa, mitä tässä luvussa on tarkoitettu sosiaalisten taitojen tai sosiaalisen taitavuuden muodostamalla kokonaisuudella. Cantorin ja Harlowin mukaan sosiaalinen älykkyys pystyy hyvin yhdistämään toiminnallisen älykkyyden ja persoonallisuuden samaan teoreettiseen kehykseen.
Sosiaalinen älykkyys voidaan määritellä myös älykkyysanalogiaa laajemmasta näkökulmasta. Menetyksellinen suoriutuminen sosiaalisissa vuorovaikutustilanteissa voidaan kuvata peliteoreettisesti tai moraaliteorian käsittein. Jos ihmisten kanssakäyminen on jonkinlainen peli, voittoon siinäkin pelissä tarvitaan taitoa. Tämä taito olisi sosiaalista älykkyyttä. Jos inhimillisessä toiminnassa keskeinen ulottuvuus on tekojen moraalinen sisältö, perusteltu eettinen toiminta, teon vaikutusten ymmärtäminen tai teon sisällön kestävä arviointikyky ilmeisesti on sosiaaliseen älykkyyteen verrattavissa oleva tekijä. Peliteoria on yleinen formaalinen menetelmä vuorovaikutustilanteiden analysoimiseksi, moraalifilosofiassa on tavoitteena löytää lainalaisuuksia ja periaatteita, jotka ohjaavat eettisesti kestävää toimintaa.
Sosiaalisen älykkyyden tulee olla empiirisessä yhteydessä sosiaaliseen tehokkuuteen ja suhteellisen riippumaton abstraktista älykkyydestä. Sosiaalisen älykkyyden katsotaan mittaavan tarkkaa ihmistuntemusta ja havaintoherkkyyttä, mutta tätä olettamusta on harvoin pystytty näyttämään toteen.
Ford asettaa käyttökelpoisen sosiaalisen älykkyyden teorian ehdoksi sen, että se kattaa kolme teoreettista kokonaisuutta: tulosteorian, prosessiteorian ja kehitysteorian. Fordin määritelmän mukaan sosiaalinen tarkoittaa tärkeiden sosiaalisten tavoitteiden saavuttamista määrätyissä sosiaalisissa ympäristöissä sopivien keinoja käyttäen ja positiivista kehitystä tukevin tuloksin.
Koska sosiaalinen älykkyys on kontekstiin sidottua, sen mittaaminen on huomattavasti yksilöbiologisesti sävyttynyttä älykkyyden käsitettä vaikeampaa. Jokainen sosiaalinen tilanne on aina myös käsitteellinen ja päätöksentekotilanne. Koska sosiaalista vuorovaikutusta ei voi pitää puhtaana pelinä, tekojen ja niiden tulkintojen sisällössä aina jotakin emotionaalista ja kommunikatiivista. Älykkyyden valtavirtatutkimus ei sovellu sosiaalisen vuorovaikutuksen tiedollisten ja taidollisten mekanismien tutkimukseen, koska älykkyystestit eivät sitä mittaa.
Eysenck erottaa omassa käsitteistössään kolme älykkyyden muotoa: biologisen, psykometrisen ja sosiaalisen älykkyyden. Viimeksi mainittu on hänen mukaansa kuitenkin löyhä ja tieteellisen tutkimuksen saavuttamattomissa oleva käsite.
Harvardin kasvatustieteen professori Howard Gardner edustaa käsitystä, että älykkyydellä on useita toisistaan riippumattomia komponentteja. Viimeisimpänä vaiheena hänen teoriassaan on "moniälyn teoria", jonka puolesta hän on koonnut maailmanlaajuisen edustaja- ja kehittäjäverkoston. Gardnerin yleinen lähtökohta on se, että länsimainen kulttuuri on alusta pitäen asettanut etusijalle järjen ja älykkyyden. Älykkyyden täsmällinen sisältö on vaihdellut vuosisadasta toiseen.
Gardnerin viimeisimmät ehdokkaat moniälyn osatekijöiksi ovat: