cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Lockheed U-2
Kylmä sota vaatii tietoa
Tarvittaisiin tiedustelukone, joka lentäisi Neuvostoliiton ilmatorjunnan yläpuolella. Paras neuvostoliittolainen hävittäjä MiG-17 nousi parhaimmillaan 13 700 metriin (45 000 jalkaa). Lisäksi Neuvostoliiton tutkajärjestelmät olivat alun perin Yhdysvalloista ja järjestelmän heikkouksien takia arvioitiin yli 19 800 metrin (65 000 jalkaa) korkeudessa lentävän koneen jäävän paljastumatta. Toisaalta oli saatu todisteita, että Neuvostoliitto oli kehittänyt tutkajärjestelmiään (Yhdysvallat ja Yhdistynyt kuningaskunta eivät olleet), mutta usko yli 19 800 metriin jatkui.
U-2 ja ufot
CIA on paljastanut ufoharrastajien pyhiinvaelluskohteen Area 51:n U-2-koneiden testialueeksi. U-2 lensi korkeammalla kuin muut silloiset koneet, jopa noin 18 kilometrin korkeudessa, ja ne heijastivat auringonvaloa vielä kun pimeä oli laskeutunut ja erottuivat siten kirkkaina yötaivaalla.
Ilmavoimat kilpailuttaa valmistajia
Koneen pitäisi lentää vähintään 21 000 metrissä ja kantaa 45–318 kilogramman laitteisto yhden hengen miehistöllä. Suunnitelmat pyydettiin pieniltä valmistajilta, joiden arvioitiin kehittävän koneen nopeimmin: Belliltä, Fairchildilta ja Martinilta; Martin-yhtiöltä pyydettiin parannusehdotuksia B-57 Canberra -koneeseen. Lockheediltä ei pyydetty suunnitelmaa, mutta Lockheed lähetti suunnitelmansa kehitysosaston apulaisjohtajan saatua tietää suunnittelukilpailusta sattumalta ystävältään ilmavoimissa.
U-2 ei voita kilpailua
Lockheedin F-104-hävittäjän runkoon perustuvaa CL-282-suunnitelmaa (Ilmavoimien tyyppinimi U-2 annettiin myöhemmin) ei valittu. Ilmavoimien sotilaat hylkäsivät Kelly Johnsonin liian erikoisen suunnitelman, syinä muun muassa General Electric J73 -moottorista liian vähän käyttökokemuksia, kone ei ollut kaksimoottorinen, se oli aseistamaton, se ei kestäisi sotilaskoneelta vaadittavia G-voimia ja laskeutumispyörien puuttuminen (lopullisessa koneessa oli kaksi pyörää rungossa edessä ja takana). CL-282 oli suunnitelmana liitokone varustettuna suihkumoottorilla. Ilmavoimat valitsivat Martinin B-57-pommittajan kehittämisen ja tulevaisuuden koneeksi Bellin X-16-suunnitelman.
Tiedustelulennot CIA:lle U-2-koneella
Ilmavoimien merkittävien siviilihenkilöiden ja avustavien tiedemiesten ja presidenttiä avustaneiden tiedemiesten tukiessa CL-282:ta presidentti Eisenhower saatiin CL-282-suunnitelman tukijaksi. Presidentti ja tiedemiehet päättivät myös siirtää tiedusteluohjelman Ilmavoimien ja CIA:n yhteistyöprojektiksi, koska sotilaskonelennot voisivat aiheuttaa jopa sodan. Presidentin tuki ja moottorin vaihto J57-moottoriin saivat Ilmavoimat hyväksymään lopulta CL-282-koneen.
19. marraskuuta 1954 Ilmavoimien, CIA:n ja Lockheedin edustajat löivät lukkoon suunnitelman. 26. marraskuuta 1954 U-2-projekti oli saanut hyväksynnän presidentti Eisenhowerilta. Kelly Johnson aloitti työt Lockheedilla välittömästi, odottamatta virallista sopimusta. Virallinen sopimus allekirjoitettiin 3. maaliskuuta 1955 Lockheedin kanssa koneiden ostamisesta; ensimmäisen U-2:n piti valmistua – ja valmistui – heinäkuussa 1955.
Hankkeen henkilökunnan rahoituksen alkuperäinen arvo oli 35 miljoonaa dollaria. CIA tulisi ostamaan 20 konetta Neuvostoliiton tiedustelulentoihin ja Ilmavoimat 29 omaan käyttöön (kaksi konetta hankittiin myöhemmin). Ilmakuvauskameran suunnittelisi Harvardin yliopiston tutkija James G. Baker, Kodak kehittäisi kameraan filmin. Koneeseen Shell kehittäisi erityispolttoaineen, joka ei haihtunut suurissakaan korkeuksissa. U-2 rakennettiin noin 8 kuukaudessa ja koneen ensimmäinen koelento suoritettiin 6. elokuuta 1955. Kone sai Ilmavoimien tunnuksen U-2, (utility aircraft).
Myöhemmin NASA on käyttänyt koneen U-2C- ja U-2R-versioita ilmakehätutkimuksissa – koneen NASA-tyyppimerkintä on ER-2.
Alkuperäisen U-2:n tekniikkaa
Yksipaikkaisen ja yksimoottorisen koneen siipien kärkiväli oli hyvin suuri, ja sen liitoluku oli korkea kuten purjelentokoneilla, koneen voimalaite on kuitenkin suihkumoottori. U-2 pystyi tavoittamaan 100 000 jalan (30 480 metrin) korkeuden sekä lentämään useita tunteja 70 000 jalan (21 336 metrin) korkeudessa 500 mailin (805 kilometrin) tuntinopeudella.
Koneessa käytettiin erikoispolttoainetta. Shellin LF-1A-kerosiinin ominaisuudet saatiin aikaan lisäämällä kerosiiniin yleensä Flit-hyönteismyrkkyyn käytettyä ainetta ja 1955 Yhdysvalloissa olikin hyönteismyrkystä pulaa U-2:n kuluttaessa sitä.
Lentoonlähtöä auttaa nykyisissäkin versioissa kaksi irtoavaa apupyörää siipien alla; rungossa on kaksi pyöräparia edessä ja takana. Laskeutumiseen tarvitaan avustava ajoneuvo, josta annetaan radiolla ohjeita pilotille; kone pysähdyttyään voi kellahtaa rungon ja toisen siivenkärjen varaan; siivenkärjet ovat titaania. U-2:n siivet ja pyrstö olivat irrotettavissa. Navigoinnissa auttoivat koneen alle näkevä periskooppi, ja pieni sekstantti.
Panoraamakameroilla varustetun version lisäksi koneesta oli olemassa signaalitiedusteluun tarkoitettu malli, jossa oli kameroiden sijaa 11 Ramo-Woolridgen valmistamaa radiovastaanotinta, jotka kuuntelivat taajuuksia 150–4 000 Mhz. Koneen koodinimi oli System IV ja se oli käytössä ainakin 1950-luvun lopussa Mustallamerellä ja Barentsinmerellä, mahdollisesti myös Suomenlahdella.
pienoiskuva|Alkuperäinen U-2 Dragon Lady harjoituslennolla Koneet olivat pitkään ilman maalia, eli alumiininkiiltäviä. Maali oli jätetty pois, jotta kone olisi kevyempi; lisäksi koneen arvioitiin lentävän niin korkealla, että sitä ei havaittaisi silmin. Pilotit tunsivat olleensa lopulta operatiivisen käytön alettua kuin ampumatauluina ja vuoden 1957 loppupuolella koneen pääsuunnittelija Kelly Johnson oli sitä mieltä, että jotain oli tehtävä. U-2 lensi niin korkealla, että maaliksi valittiin lopulta taivaan sävyyn sulautuva mattatyyppinen sinertävän musta.
Vaikea lennettävä
Lennot eivät olleet vaarattomia: kaksi lentäjää kuoli ja kolmas onnistui pelastautumaan ennen koneen maahansyöksyä. Helmikuussa 1956 Robert Everettin U-2 syttyi palamaan Nevadassa. Hän laski koneen 30 000 jalkaan (10 000 metriin) ja hyppäsi. 17. syyskuuta 1956 Howard Kerry kuoli koneensa murskautuessa sadan kilometrin päässä tukikohdasta Saksan liittotasavallassa. Huhtikuussa 1957 Robert L. Siker kuoli koneen törmätessä maahan Nevadassa. Bruce Grant menetti 30 kilometrin korkeudessa tajuntansa ja kuoli.Vuonna 1962 CIA:n alun perin 20 koneesta oli jäljellä vain seitsemän.
U-2:n liitokonemainen kevytrakenteisuus mahdollisti koneen nousemisen poikkeuksellisen korkealle, mutta siksi kone oli myös hauras – kone ei kestänyt suurten nopeuksien G-voimia. Ohjaajan piti olla hyvin tarkka, jotta kone lentäisi hieman nokka ylhäällä operatiivisessa korkeudessa. Jos koneen asento laskisi asteen tai kaksi, lähtisi se putoamaan, ja alle minuutissa kone ylittäisi turvallisen nopeusalueen ja alkaisi hajota palasiksi. Lakikorkeuden lähellä lennettäessä koneen nopeus täytyi pitää kuuden solmun ikkunan sisällä sakkaamisnopeuden yläpuolella.
Ensilento ja operaatioiden alku
Ensilento tapahtui Lockheedin koelentäjän Tony LeVierin ohjaamana 4. elokuuta 1955 Nevadassa Groom Lake:n lentotukikohdassa (Area 51). Virallinen ensilento oli 8. elokuuta, jolloin kone nousi 35 000 jalan korkeuteen. Lockheedin kokeet katsottiin moottoriongelmista huolimatta onnistuneiksi.
Ilmavoimat osti muutaman U-2:n kesällä 1955 atomienergiakomission tarvitsemien tutkimusten suorittamiseksi. Elokuussa 1955 ilmavoimat otti U-2-tukikohdan alueelta 50 000 jalan korkeudesta kuvia, joissa golf-kentällä näkyi kaksi palloa.
CIA:n koneiden tukikohdat 1956–1960
Virallisesti (ts. CIA:n peitetarina) ohjelma kuului Yhdysvaltain liittovaltion ilmailututkimusta (aeronautiikkaa) tekevälle NACA:lle (myöhemmin osa NASA:a), osana säätilatutkimusta, yhteistyössä Ilmavoimien kanssa Ilmavoimien lainaamin lentokonein ja siviililentäjien ohjaamana. Kolmen U-2-koneen meteorologinen eskaaderi perustettiin 1956 Watertown Strippin tukikohtaan Nevadaan (Area 51) ja NACA julkaisi jatkuvasti tuloksia meteorologisista tutkimuksista. NACA:lle osoitetut U-2-lentäjät lensivät vain hyvällä säällä, vaikka NACA:n tiedettiin keräävän säätilatietoa kaikissa sääolosuhteissa.
Toukokuussa 1956 ilmoitettiin, että ohjelma on siirretty Eurooppaan, yhdysvaltalaisiin lentotukikohtiin Saksassa ja Britanniassa. Turkkiin ja Japaniin perustettavista U-2-tukikohdista vaiettiin.
CIA:n peitetarinan mukaisesti yksiköt olivat WRSP-yksiköt 1, 2 ja 3 (Weather Reconnaisance Squadron, Provisional). CIA:n sisällä yksiköt tunnettiin nimillä Detachment A, B ja C.
Koneet olivat toisen polven U-2B-koneita, joissa oli Pratt & Whitney J57/P-31 -moottorit jotka mahdollistivat pidemmän toimintasäteen ja lentokorkeuden. Koneissa oli rungon alaosassa seitsemän jatkuvasti pyörivien prismojen avulla toimivaa laajakulmakameraa. Uusissa U-2:ssa oli myös nauhurit, jotka nauhoittivat lennon aikana tutkien aaltoja. Ohjaamon taakse oli lisäksi asennettu räjähdyspanos, jonka tarkoituksena oli räjäyttää lentokone sen jälkeen, kun ohjaaja olisi poistunut lentokoneesta heittoistuimella.
Detachment A, Länsi-Saksa
Det A perustettiin ensin Ison-Britannian Lakenheathiin (RAF Alconbury) huhtikuun lopussa 1956. Osasto siirrettiin Länsi-Saksaan Wiesbadeniin kesäkuun puolivälissä, koneen herätettyä liikaa huomiota Isossa-Britanniassa. Toisaalta Wiesbadenin kenttä oli Länsi-Saksan vilkkaimpia kenttiä, ja Det A siirtyi lokakuussa 1956 lähelle Saksan demokraattisen tasavallan rajaa toisen maailmansodan aikana toimineeseen lentotukikohtaan (Giebelstadt).
Det A teki U-2-ohjelman ensimmäisen operatiivisen lennon 20. kesäkuuta 1956 Puolan ja Saksan demokraattisen tasavallan yli. U-2-koneen oli arvioitu olevan tutkalla havaitsematon, mutta tiedustelutiedon analysoinnin jälkeen ymmärrettiin, että koneesta oli tehty havaintoja. U-2-lennoille oli tyypillistä, että kone palasi samaan lentotukikohtaan josta se oli lähtenyt.
Ensimmäinen lento Neuvostoliiton yllä
Ensimmäinen Neuvostoliiton ylilento tehtiin 4. heinäkuuta 1956. U-2 lensi Puolan ja Valko-Venäjän yli Leningradiin, jossa se kuvasi lennon pääkohdetta, Neuvostoliiton sukellusveneohjelman tärkeintä laivastotelakkaa. Tämän lisäksi kone lensi useiden lentotukikohtien yli kuvaten materiaalia Bison-pommikoneiden määrän arviointiin. Kone jatkoi Kuolan niemimaan yläpuolelle ja kuvasi Petsamon nikkelitehtaita. Paluumatkalla kone lensi todennäköisesti Suomen yli. Seuraavana päivänä tehtiin toinen ylilento, joka jäi ainoaksi Moskovan yli suoritetuksi tiedustelutehtäväksi. Kone lensi 200 kilometriä Moskovasta itään, ja kuvasi muun muassa Bison-pommikoneiden kokoonpanotehdasta.
CIA:n pääjohtaja Allen Dulles tyrmistyi kuultuaan lennoista vasta jälkikäteen. Myös presidentti Eisenhower oli U-2-lennoista huolissaan; ne rikkoivat kansainvälistä oikeutta ja paljastuessaan olisivat vaarantaneet suhteet ulkovaltoihin. Jos kävisi ilmi, että Neuvostoliitto pystyisi seuraamaan U-2-lentoa tutkalla jatkuvasti, presidentti Eisenhower oli määrännyt lennot lopetettavaksi välittömästi. Ylilentojen raporteissa 6. heinäkuuta kerrottiin Neuvostoliiton tehneen hyvin heikoksi jääneitä yrityksiä lennon torjumiseksi.
Yhdysvaltain ilmavoimien delegaatio esikunnan päällikön Nathan F. Twiningin johdolla oli juuri vieraillut Hruštšovin kutsumana Neuvostoliitossa kesäkuun lopussa.
Neuvostoliitto esitti vastalauseensa lentojen vuoksi Yhdysvaltain Moskovan lähetystölle 10. heinäkuuta. Vastalauseesta selvisi, että konetta ei kuitenkaan oltu pystytty seuraamaan jatkuvasti, ja yllättäen tutkaverkosto oli heikoin Leningradin ja Moskovan alueella – neuvostoliittolaiset eivät tienneet koneen lentäneen kaupunkien yli. Eisenhower oli suostuteltu U-2-ylilentoihin muun muassa sillä, että U-2 olisi hyvin todennäköisesti tutkassa näkymätön. Huolestuneena Neuvostoliiton nootista Eisenhower keskeytti ylilennot itäblokin ilmatilassa.
Detachment B, Turkki
CIA perusti neljän lentokoneen ja kuuden siviililentäjän yksikön Turkissa Adanan lähellä sijaitsevaan Adanan lentotukikohtaan (Incirlikin lentotukikohta 28. helmikuuta 1958 alkaen) syyskuussa 1956. Turkin pääministeri oli antanut hyväksyntänsä tukikohdalle. Det B:stä tuli U-2-operaatioiden tärkein osasto. Det 10-10 oli yksikön tavallinen Ilmavoimien koodi.
Adanasta aloitettiin operatiiviset lennot 11. syyskuuta 1956, ja lokakuussa Det B:n koneet tekivät 90 prosenttia Lähi-idän ylilennoista.
Det B teki myös kuuluisan lennon 1. toukokuuta 1960, jolloin U-2 ammuttiin alas Neuvostoliiton ilmatilassa. Alasampuminen lopetti kaikki lennot kaikista yksiköistä, ja koneet ja henkilöstö vedettiin vähin äänin takaisin Yhdysvaltoihin.
Ylilennot sallitaan tauon jälkeen
Eisenhower päätti sallia Neuvostoliiton ylilennot Neuvostoliiton ryhdyttyä tukahduttamaan Unkarin kansannousua lokakuun lopussa 1956; lisäksi Eisenhower oli valittu uudelleen presidentiksi marraskuun alussa 1956. Unkarin tapahtumien aikana Eisenhower kielsi ylilennot Unkarin ilmatilassa.
Adanasta tehtiin tauon jälkeen ensimmäinen Neuvostoliiton ylilento 20. marraskuuta 1956. Gary Powersin ohjaama U-2 lensi ensin itään Iranin yllä, kääntyi takaisinpäin ja lensi Iranin ja Neuvostoliiton rajaa pitkin Neuvosto-Armenian rajalle, josta kone lensi Neuvostoliiton ilmatilaan ja kuvasi Jerevania – hävittäjät tekivät epäonnistuneita torjuntayrityksiä. Sähkövika koneessa pakotti koneen takaisin Adanaan. Neuvostoliiton hallitus protestoi lentoa salaisessa viestissä Washingtoniin.
Detachment C, Japani
Det C aloitti toimintansa ensin Eielsonin lentotukikohdassa Alaskassa. Sieltä lennettiin vuoden 1957 ensimmäinen Neuvostoliiton ylilento. Ylilento oli myös ensimmäinen Yhdysvaltain maaperältä lennetty ylilento.
Det C siirrettiin lopulta Atsugiin, Japaniin, Yhdysvaltain laivaston lentotukikohtaan, minne sijoitettiin kuusi U-2:ta. Japanin hallitusta ei informoitu asiassa. Tiedustelulennot, jotka eivät koskeneet meteorologiaa, kulkivat Japaninmereltä Neuvostoliiton itärajalle, Keltaiselle merelle Kiinan alueen ylitse.
Vakoilulentokone vaikuttaa maailmanpolitiikkaan
upright|pienoiskuva|vasen|U-2 lentäjän painepuku
Bomber gap
Ensimmäisten Neuvostoliiton yllä tehtyjen lentojen jälkeen kesällä 1956 kävi selväksi, ettei Neuvostoliitolla ollut ylivoimaa pommikoneiden määrässä.
U-2:n tiedustelukuvat osoittivat vääräksi Yhdysvaltain ilmavoimien väitteen, että Neuvostoliitto omistaisi melkein 100 modernia raskasta Mjasištšev M-4 (Bison) -pommikonetta. Heinäkuun 1956 lennoilla ei havaittu yhtään konetta kuvatuissa yhdeksässä pitkänmatkanpommittajien tukikohdassa. Tiedon perusteella hylättiin Yhdysvaltain ilmavoimien pyyntö rahoituksesta uusiin B-52-pommikoneisiin, joilla olisi kurottu kiinni Neuvostoliiton oletettua etumatkaa pommikoneiden määrässä.
Suezin kriisi
Detachment A lensi ensimmäiset taktiset tiedustelulennot Suezin kriisin aikana Lähi-idässä. Koneet tekivät välilaskun polttoainetankkausta varten Adanan lentotukikohdassa. Adanan Detachment B-yksikkö ei ollut elokuun 1956 lopussa vielä valmis operaatioihin. Det A:n osuus tiedustelulennoissa väheni merkittävästi Det B:n aloitettua operatiiviset lennot syyskuun puolivälissä.
Missile gap
Missile gap tarkoittaa 1950-luvun lopun epäilyä Yhdysvaltain ICBM-ohjusohjelman jälkeenjääneisyydestä Neuvostoliiton ohjelmaan verrattuna. USA:n presidentinvaaleissa vuonna 1960 missile gap oli yhtenä vaaliteemana demokraattien John F. Kennedyn ja republikaanien Richard Nixonin välillä.
Missile-gap-kiistelyyn vaikuttivat se, että CIA:lla oli asiasta selvää faktaa, mutta sen lähdettä U-2:ta ei voitu paljastaa, joten tietoihin ei luotettu. Lisäksi arvovaltainen Neuvostoliiton ylin johto liioitteli vakuuttavasti oman ICBM-ohjusohjelmansa tilaa julkisuudessa useaan otteeseen ja toisaalta Neuvostoliiton avaruusohjelma eteni näyttävästi (Sputnik 1, Luna 2). Lisäksi Neuvostoliiton ylilentoihin alun jälkeen nihkeästi suhtautunut presidentti Eisenhower ei julkisuuden ja erimielisen tiedusteluyhteisön painostuksessakaan ryhtynyt laajamittaisiin Neuvostoliiton ylilentoihin – Neuvostoliiton rajaa pitkin tehtiin kuvauslentoja ja elektronista tiedustelua. Eisenhoweria huolestutti mahdollisen U-2-koneen alasampumisen aiheuttama vaikutus neuvotteluihin Neuvostoliiton kanssa.
U-2 ammutaan alas
pienoiskuva|Kuubassa 1962 alasammutun U-2:n Pratt & Whitney J75 -suihkumoottori. Museo Havannassa, Kuubassa. 1. toukokuuta 1960 Neuvostoliiton ilmapuolustus onnistui S 75 Desna-ilmatorjuntaohjuksella ampumaan alas Gary Powersin ohjaaman Lockheed U-2-koneen sen lähestyessä Sverdlovskin rakettikoeasemaa.
Kymmenen päivän kuluessa Neuvostoliitto jätti asiasta nootin. Ensimmäisessä yhdysvaltalaisten reaktiossa pysyttiin edelleen selityksessä, että kone liittyi NASAn ilmakehätutkimuksiin. Lopulta presidentti Eisenhower tunnusti lentojen olevan sotilaallisia Neuvostoliiton esiteltyä alasammutun koneen ottamia kuvia sotilaskohteista. Neuvostoliiton ylilennot lopetettiin.
9. toukokuuta 1960 Neuvostoliiton kommunistisen puolueen pääsihteeri Nikita Hruštšov totesi (viitaten Yhdysvaltain ilmavoimien esikunnan päällikön Nathan F. Twiningin vierailuun juuri ennen ensimmäistä U-2-ylilentoa Neuvostoliiton ilmatilassa 4. heinäkuuta 1956), että kun Twining tuli, he ottivat hänet vastaan kuin vieraan. Hän lähti Neuvostoliitosta lentäen ja jo seuraavana päivänä lähetti Neuvostoliiton alueelle korkealla lentävän lentokoneen, joka lensi Kiovaan saakka. Twiningia voikin verrata eläimeen, joka suorittaa tarpeensa sinne, missä syö.
Presidentti Eisenhower oli keskeyttänyt U-2-lennot syyskuussa 1959 Camp Davidin hengessä, mutta salli niiden jatkumisen 9. huhtikuuta 1960 valmistautuakseen pidettävään Pariisin konferenssiin, johon Eisenhower saapui 14. toukokuuta.
Pariisissa päivää myöhemmin Neuvostoliiton kommunistisen puolueen pääsihteeri Nikita Hruštšov uhkasi U-2-tukikohtia, mistä seurasi Yhdysvaltain siirtyminen kolmannen asteen hälytystilaan (vastaa nykyisin DefCon 3:a). Sitä seuraavana päivänä Hruštšov peruutti Eisenhowerin Moskovan vierailun ja poistui Pariisin konferenssista.
1960 kun lennot päätettiin, ilmoitti puolustusministeri Thomas Gates Yhdysvaltain senaatin kuulemisessa, että he ovat menettäneet tietolähteen avaruusasemista, lentokoneista, ohjusasemista, koealueista, sukellusvenetelakoista sekä ydinenergialaitoksista ja se pitää korvata toisin menetelmin. U-2-lentojen avulla Gatesin mukaan muodostui käsitys siitä, että Neuvostoliitto oli paremmin varustautunut kuin oli luultu.
U-2 tiedotusvälineissä
Helmikuussa 1958 Paul Thomson ja William Miller, Oxfordissa opiskelevat ylioppilaat, jotka olivat palvelleet 1953–1958 laivastossa, kirjoittivat lehteen, että Yhdistynyt kuningaskunta Geneven sopimusta rikkoen sieppaa neuvostoliittolaisia sanomia harhautuneiksi väittämiensä lentokoneiden avulla paljastaakseen neuvostoliittolaisia sotilasosastoja, viestintämenetelmiä jne. aiheuttaen sodan vaaran. Kumpikin sai paljastuksestaan kolmen kuukauden vankeustuomion.
Toukokuussa 1958 lehti ”Sovjetskaja aviatsija” (Neuvostoilmailu) kirjoitti, että Neuvostoliiton sotilastiedustelu, GRU, oli alkanut tutkia U-2-lentoja siksi, että näissä lentokoneissa ei ollut tunnisteita joista olisi voinut määritellä niiden tehtävän. Artikkelin mukaan koneiden tehtäviin kuului myös strateginen tiedustelu.
Tammikuussa 1960 Sovjetskaja aviatsija kirjoitti, että U-2:ia käytetään strategiseen tiedusteluun.
Nykyinen käyttö
U-2-koneita käytetään edelleen. 40 prosenttia kookkaampi U-2R kehitettiin vuonna 1967, ja nykyinen versio on tyyppiä U-2S, jossa on General Electric F-118-101 -moottori. Alkuperäisestä U-2-koneesta puuttuvat myöhempien versioiden siipien alla sijaitsevat suuret laitteistosäiliöt.
Pohjois-Korean uutistoimisto KCNA väitti 25. heinäkuuta 2004 Yhdysvaltojen tehneen tammikuusta kesäkuuhun 1 200 tiedustelulentoa U-2, KC-135 ja muita tiedustelukoneita käyttäen. Yhdysvallat seuraa muun muassa Pohjois-Korean ydin- ja ohjusohjelmia.
Yhdysvallat aikoo käyttää U-2-tiedustelukoneita vuoteen 2020 saakka.
NASAlla on käytössä U-2S-versioon perustuvia koneita tyyppinimellä ER-2.
Myöhempiä tiedustelukoneita
U-2-konetta seuraavia tiedustelulentokoneita ovat Lockheed A-12 Oxcart. Siitä kehiteltiin YF-12A-hävittäjäversiotakin. Tämä jäi suunnittelun ja kokeilun asteelle. Sitä seuraava oli Lockheed SR-71 Blackbird, joka tuli käyttöön 1965. SR-71-ohjelma lopetettiin 1980-luvun lopulla.
1990-luvun alusta on huhuttu uudesta stealth-teknologiaa käyttävästä Aurora-tiedustelukoneesta. (Vaihtoehtoinen nimitys Senior Citizen). Jos kone on olemassa se on tarkoin varjeltu salaisuus. Eräiden lähteiden mukaan koneita on olemassa 10–20 kpl, ja ne olisivat myös Lockheed Skunk Worksin rakentamia. Kone kykenisi vähintään neljän machin nopeuteen, ja normaali lentokorkeus olisi ehkä 20–30 kilometriä.
2000-luvun alussa on ollut puhetta miehittämättömien tiedustelukoneiden kehittämisestä edelleen ja myös endoatmosfäärisistä koneista, jotka voisivat lentää kohteeseen avaruuden kautta.
Historia
pienoiskuva|U-2:n nykymallin ohjaamo
OL-20 Bein, Vietnam ⇒ 1. heinäkuuta 1970 OL-RU U-Tapaoon Thaimaahan.
Kuuban kriisi
upright|pienoiskuva|Kuubassa 1962 alasammutun U-2:n rungon osia.
Persianlahden sota
U-2R-tiedustelukuvat kattoivat puolet kaikista tiedustelukuvista ja noin 30 prosenttia kokonaistiedustelusta.
Zdzisław Goliński
Zdzisław Goliński (27. joulukuuta 1908 – 6. heinäkuuta 1963) oli puolalainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihki papiksi Lublinin hiippakuntaan Adolfo Giuseppe Jelowicki 28. kesäkuuta 1931, ja hänet nimitettiin Lublinin koadjuuttoripiispaksi sekä Hemerian titulaaripiispaksi 28. maaliskuuta 1947. Piispaksi vihkiminen seurasi 3. elokuuta. Pääkonsekraattorina toimi Stefan Wyszyński, jota avustivat Stanislao Czajka ja Michal Klepacz.
Teehibiskus
Teehibiskus (Hibiscus sabdariffa) on tropiikissa kasvava kukkiva pensas. Sen kukkien verhiötä käytetään tuoreena salaateissa ja kypsennettyinä leivonnaisissa ja jälkiruoissa. Myös kasvin nuoria lehtiä ja siemeniä käytetään ravinnoksi.
Teehibiskus alkujaan kotoisin Länsi- ja Keski-Afrikasta, mutta sitä kasvatetaan eri puolilla maailmaa.
Grigori Fedosejev
Grigori Anisimovitš Fedosejev (, 19. tammikuuta 1899 nykyisen Karatšai-Tšerkessian Zelentšukskajan piirin Kardonikskajan kylä – 29. kesäkuuta 1968 Moskova ) oli venäläinen neuvostokirjailija.
Grigori Fedosejev syntyi talonpoikaisperheeseen. Hän valmistui Kubanin polyteknisestä instituutista vuonna 1926 ja työskenteli vuoteen 1957 saakka maanmittausinsinöörinä. Fedosejev johti kartoitusretkikuntia Kuolan niemimaalle, Taka-Kaukasiaan, Siperiaan ja Venäjän Kaukoitään tehden muistiinpanoja, joihin hänen teoksensa perustuvat. Vuonna 1950 ilmestyi kertomuskokoelma Tajožnyje vstretši (”Tapaamisia taigalla”) ja sen jälkeen useita kirjoja, joissa kuvataan Siperian ja Kaukoidän luontoa, seudun asukkaita ja sen tutkijoita. Romaani Kuolema saa odottaa (Smert menja podoždjot, 1963) sijoittuu Ohotanmeren alueelle.
Tédjé
Tédjé (myös Tédié) on maalaiskunta Moptin alueen Douentzan piirissä Malissa. Sen keskuskylä Tongo-Tongo sijaitsee Bandiagaran tasangolla 30 kilometriä Douentzasta lounaaseen. Kunnassa on 9 700 asukasta (vuonna 2009).
Tédjén kunnan pinta-ala on 161 neliökilometriä. Se rajoittuu pohjoisessa Douentzan piirin Koubéwel Koundian sekä idässä Douentzan ja Dianwélin kuntiin sekä etelässä ja lännessä Bandiagaran piiriin. Maisemaa leimaa Bandiagaran vuorijono.
Kuntaan kuuluu 12 kylää. Asukkaat ovat etupäässä dogoneja ja fulbeja. Vallitseva uskonto on islam.
Paikallisia elinkeinoja ovat maanviljely, karjanhoito, keräily, käsityöammatit ja pienimuotoinen kaupankäynti. Tongo-Tongossa pidetään viikoittaiset markkinat.
Kalkkimaali
Kalkkimaali on valmistettu kalsiumhydroksidista eli sammutetusta kalkista, joka on tärkeä raaka-aine muun muassa aidoissa kalkkimaaleissa ja esimerkiksi muurauslaastissa. Kalsiumhydroksidia valmistetaan sekoittamalla kalsiumoksidia (poltettu kalkki) ja vettä[1]. Reaktio tuottaa lämpöä. Reaktiossa syntynyt kalkkitahna (kalsiumhydroksidi) sekoitetaan kalkkiveteen. Näin syntyy aito kalkkimaali.
Nimitystä "kalkkimaali" käytetään myös virheellisesti polyvinyyliasetaatti- tai akryylipohjaisista mattapintaisista sisustusmaaleista, joita markkinoidaan englanninkielisellä nimellä chalk paint eli "liitumaali".
Kalkkimaalin valmistus
Perinteistä kalkkimaalia voi tehdä myös itse. Kalkkimaali valmistetaan sekoittamalla kalkkitahnaa kalkkiveteen. Kirkkaan kalkkiveden joukkoon sekoitetaan 20 kg kalkitahnaa sataa kalkkivesilitraa kohti, jolloin maalin kalkkipitoisuus on noin 15 tilavuusprosenttia. Nykyisin Suomessa yleisimmin käytetty metodi on kolmen kerran kalkkaus. Tällöin työvaiheet ovat pohjustus, välimaalaus ja valmiiksimaalaus.
1) Pohjustuksessa kalkkitahnaa sekoitetaan kalkkiveteen 5-15 %.
Joissakin tapauksissa, kun kyseessä on ollut uusi rappaus (pintalaasti värillinen), pohjustuksessa on käytetty valkoista (sävyttämätöntä) kalkkimaalia. Perusteluna tälle menettelylle on lisäaineettoman kalkin parempi imeytyminen alustaansa. Valkoinen pohjustus ei kumoa värillisen pintalaastin funktiota, koska pohjustuskalkki on hyvin läpikuultava.
Mikäli kyseessä on vanhan pinnan uudelleenkalkkaus, käytetään pohjustuskalkkina lähes aina valkoista kalkkimaitoa. Perusteluna tälle menettelylle on usein tasaisempi lopputulos.
2) Välimaalauksessa kalkkitahnaa sekoitetaan kalkkiveteen 10-25 %.
3) Valmiiksimaalauksessa kalkkitahnaa sekoitetaan kalkkiveteen 20-35 %.
Kalkkimaalin kalkkipitoisuus määritellään upotus- eli vajontakokeen avulla. Värjättävä kalkkimaidon vahvuus tulee määrittää upotuskokeen avulla ja sovittaa siten, että se vastaa sitä vahvuutta, joka on työselityksessä tai muuten sovittu.
1) Ota näyte mittamerkein varustettuun mittalasiin (1 000 ml) kalkkimaidosta, jota on juuri äsken sekoitettu voimakkaasti. Täytä mittalasi merkin 1000 ml tasalle.
2) Täsmälleen 24 tunnin lepotilan kuluttua luetaan painuneen massan korkeus mittalasista. Jos on tarkoitus saada esimerkiksi 33 % kalkkimaalia, on mittalasin pohjalla oltava saostunutta kalkkitahnaa 330 ml.
3) Laskutoimituksen avulla voidaan oikea kalkkimaitoseos tämän jälkeen valmistaa joko lisäämällä kalkkitahnaa tai kalkkivettä.
Käyttötarkoitus
Tuote soveltuu kiviainespinnoille (rappaus-, betoni-, kalkkihiekkakivi- tai kipsilevypinnoille) sekä savipinnoille. Kalkkimaali kestää lämpöä hyvin ja soveltuu siksi myös esimerkiksi takan käsittelyyn. Kalkkimaalilla voi maalata aikaisemmin kalkkimaalilla maalattuja pintoja. Kalkkimaaleilla voi maalata myös paperitapettien päälle. Pääsääntöisesti kalkkimaalit eivät sovellu puupintojen maalaamiseen. Kalkkimaali muodostaa kovan kivimäisen pinnan joka ei kestä puun kosteuselämistä.
Koostumus
Kalkkimaali on valmistettu märkäsammutetusta kalkista ja vedestä. Markkinoilla on myös moderneja versioita kalkkimaalista jotka ovat tehty helppokäyttöisemmiksi kuin perinteinen kalkkimaali. Niissä on usein muita mineraalisia täyteaineita kuten kaoliini, liitu ja selluloosa.
Huomaa että osa markkinoilla olevista kalkkimaaleista eivät ole kalkkimaalia "kalkkimaali" nimestään huolimatta. Aidon kalkkimaalin tunnistaa syövyttävää varoitusmerkistä joka on kaikissa aidoissa kalkkimaaleissa koska maalin ph on erittäin korkea. Aito kalkkimaali ei myöskään tarvitse säilöntäaineita tai muita kemikaaleja.
Ykkösen kausi 2006
Ykkönen on Suomen toiseksi korkein jalkapallon sarjataso. Kaudella 2006 se pelattiin 14 joukkueen kaksinkertaisena sarjana. Sarjan voitti FC Viikingit Helsingistä, joka nousi suoraan Veikkausliigaan. Sarjasta nousi poikkeuksellisesti suoraan myös toiseksi sijoittunut AC Oulu, koska Veikkausliigassa kaudella 2005 pelannut AC Allianssi luopui sarjapaikasta. Sarjasta putosivat Mikkelin Palloilijat ja Lappeenrannan Rakuunat.
Joukkueet
Kaudeksi 2006 Ykköseen putosi Veikkausliigasta Tornion Pallo-47 ja Rovaniemen Palloseura karsintojen jälkeen ja Veikkausliigaan nousivat FC Honka Espoosta ja Vaasan Palloseura.
Kalkkimaali
Maalattavan pinnan esikäsittely
Suojaa maalaamattomiksi tarkoitetut pinnat, esim. ikkunat, metalli- ja luonnonkivipinnat huolellisesti työn ajaksi.
Maalausvälineet
Kalkkimaalia voidaan levittää käyttötarkoituksesta riippuen pensselillä,jota kutsutaan kalkkiharjaksi tai kalkkihakkuriksi. Maalausvälineet pestään maalauksen jälkeen puhtaaksi vedellä.
Sävyt ja sävyttäminen
Kalkkimaalit voidaan sävyttää kalkinkestävillä maaväripigmenteillä. Markkinoilla on olemassa myös täysvärjättyä kalkkimaalia, jota voidaan sekoittaa valkoiseen kalkkimaaliin oikean värisävyn aikaansaamiseksi. Kalkkimaalin sävytyksessä käytetään yleisimmin epäorgaanisia maavärejä. Keinotekoisesti valmistetut pigmentit eivät ole niin hyviä (esim. punainen rautaoksidi muuttuu jo muutamassa vuodessa marjapuuron väriseksi). Kalkkimaaleja ei voida sävyttää tavallisten sävykarttojen mukaan sävytyskoneella.
Kultaokra on eniten käytetyin, sitä voidaan käyttää niin yksinään kuin yhdessä muiden pigmenttien kanssa. Kirkkaat sävyt eivät sovellu kalkkimaalin sävytykseen. Vihreistä kromioksidivihreä on ainoa sävytykseen käyvä pigmentti, sinisistä taas koboltin sininen on käytössä todettu kestävimmäksi. Valitettavasti on myös sekoituksia, jotka eivät sovellu maalin sävytykseen. Oksidimusta ja kimrööki on sekoitettava todella huolellisesti sillä näillä on taipumus erottua maalista. Maalarin valkoinen saadaan luonnon umbralla. Muitakin vaihtoehtoja on toki, mutta niissä joudutaan käyttämään kahta tai kolmeakin pigmenttiä.
Sävyttäminen aloitetaan sekoittamalla kuivat jauhepigmentit kalkkiveteen löysäksi tahnaksi noin 2 vuorokautta ennen käyttöä. Tahna voidaan tarvittaessa siivilöidä jos pigmentit eivät ole kunnolla sekoittuneet.
Käsipallon miesten maailmanmestaruuskilpailut 2019
Käsipallon miesten maailmanmestaruuskilpailut 2019 pelattiin Tanskassa ja Saksassa 10.–27. tammikuuta. Mukana oli 24 joukkuetta. Mitaliottelut pelattiin Tanskan Herningissä. Muut kisakaupungit olivat Tanskassa Kööpenhamina sekä Saksassa Berliini, Hampuri, München ja Köln.
Etelä-Korea ja Pohjois-Korea pelasivat ensi kertaa MM-kilpailujen historiassa yhteisellä joukkueella.
Joukkueet pelasivat neljässä kuuden joukkueen alkulohkossa, joista jokaisen lohkon kolme parasta pääsivät toiselle kierrokselle ja kolme heikointa jatkoivat Presidents Cupissa pelaamista MM-kisojen sijoista 13–24. Toisella kierroksella pelattiin kahdessa kuuden joukkueen lohkossa, joista molemmista kaksi parasta pääsivät välieriin, kolmanneksi sijoittuneet pelasivat ottelun MM-kisojen sijoista 5–6 ja neljänneksi sijoittuneet pelasivat ottelun sijoista 7–8. Välierien voittajat ratkaisivat mestaruuden loppuottelussa ja hävinneet pelasivat pronssiottelussa.
Mestaruuden voitti isäntämaa Tanska, hopeaa saavutti Norja ja pronssille sijoittui Ranska. Turnauksen arvokkaimmaksi pelaajaksi valittiin Tanskan Mikkel Hansen. Tähdistökentälliseen valittiin tanskalaiset Niklas Landin ja Rasmus Lauge, norjalaiset Bjarte Myrhol, Sander Sagosen ja Magnus Jondal, saksalainen Fabian Wiede sekä espanjalainen Ferran Sole Sala.
Oatly
280px|pienoiskuva|Oatlyn logo.
Oatly AB on ruotsalainen elintarvikeyritys, joka tuottaa, kehittää ja valmistaa kaurapohjaisia tuotteita ilman maitoa ja soijaa. Kaikissa tuotteissa on vähemmän kuin 100 ppm (100 mg/kg) gluteenia vehnästä, ohrasta tai rukiista. Se on rinnastettavissa tuotteisiin, joihin saa merkitä ”erittäin alhainen gluteenipitoisuus” ja jotka saavat sisältää korkeintaan 100 ppm gluteenia.
Oatlyn tuoteperheeseen kuuluu kaurajuomia, kaurajogurtteja, kaurajäätelöitä, aamiais- ja välipalajuomia sekä maidottomia aineksia ruuanlaittoon.
Tuotemerkki Oatly esiteltiin vuonna 2001 ja perustui Lundin yliopistossa tehtyyn ruotsalaistutkimukseen. Oatlyn käyttämä ja patentoima entsyymiteknologia kopioi luonnon omaa prosessia, joka tekee kuitupitoisesta kaurasta ravintopitoista juomaa.
Hokkaidonkoira
Hokkaidonkoira (Hokkaido, "Hokkaidō-ken" tai "Hokkaidō-inu", myös "Ainu") on melko harvinainen japanilainen koirarotu, yksi maan kuudesta alkuperäisestä pystykorvarodusta. Nimensä se on saanut kotiseudultaan Hokkaidon saarelta. Hokkaido on japanilaisista roduista puhtain, vaikkakin siihenkin on sekoittunut muita rotuja.
Oatly
Pääkonttori on Etelä-Ruotsissa Malmössä, ja tuotannon ja kehittelyn keskus sijaitsee Landskronassa. Oatlyn tuotteita on saatavilla yli 20 maassa Euroopassa ja Aasiassa.
Kaikki tuotteet on valmistettu ruotsalaisesta kaurasta. Oatlyn luomutuotteiden sisältämä kaura lannoitetaan luujauholla. Syynä on se, että KRAV, joka määrää säännöt ruotsalaiselle luomuviljelylle, ei salli kaupallisten lannoitteiden käyttöä luomuviljelyssä. Osassa Oatlyn tuotteista käytetään palmuöljyä. Niitä ovat vaniljakastikkeet, jäätelöt, fraichet ja påMackan.
Hokkaidonkoira
Ulkonäkö
Rotu on keskikokoinen ja voimakas, ja sillä on pienet, kolmionmuotoiset ja pystyt korvat. Urokset ovat 48,5–51,5 cm korkeita ja nartut 45,5–48,5 cm korkeita. Painoa on n. 15–20 kg. Pienet silmät ovat hiukan vinot, tummanruskeat ja kolmionmuotoiset. Kielessä voi olla mustansinertäviä läikkiä - koiramaailmassa harvinainen ominaisuus, jonka arvellaan periytyneen kahden muun saman piirteen omaavan rodun, chow chow'n ja shar pei'n kantarodulta tang-koiralta.
Oatly
Vuodesta 2016 lähtien Oatlyn on omistanut belgialaislähtöinen Verlinvest, kiinalainen valtiollinen yritys China Resources, ruotsalainen Industrifonden sekä Östersjöstiftelsen yhdessä perustajien ja yksityisomistajien kanssa.
Hokkaidonkoira
Luonne ja käyttäytyminen
Rotu on tunnettu uskollisuudestaan ja rohkeudestaan. Se on luonteeltaan hyvin valpas ja epäluuloinen, mikä tekee rodusta hyvän vahtikoiran. Hokkaidoa on käytetty erityisesti peuran ja karhun metsästyksessä. Rodulla on hyvä suuntavaisto ja voimakas riistavietti. Seurakoirana hokkaido on älykäs ja ystävällinen sekä hyvin energinen, vilkas ja nopea. Se kuitenkin saattaa olla vieraita kohtaan epäluuloinen tai välinpitämätön. Hokkaido kiintyy voimakkaasti isäntäänsä: koira saattaa tervehtiä isäntäänsä susimaisella ulvonnalla, joka kertoo koiran olevan iloinen. Muuten hokkaido ei pidä turhaa meteliä. Hokkaido voi olla erittäin vieraskoira-aggressiivinen, erityisesti samaa sukupuolta kohtaan.
Hokkaidon omistajalla on hyvä olla aiempaa kokemusta koirista rodun suuren itsepäisyyden takia. Hokkaidot oppivat nopeasti, mutta ne kyllästyvät helposti jatkuviin toistoihin ja tekevät töitä niin kauan kuin itse tuntevat hyötyvänsä siitä. Ne eivät ole erityisen miellyttämisenhaluisia.
Devon rex
Devon rex on kissarotu, joka syntyi Englannissa, Isossa-Britanniassa 1960-luvulla. Se on luonteeltaan leikkisä ja seurallinen.
Oatly
Toukokuussa 2021 Oatly listautui New Yorkin pörssiin, ja yhtiön arvo kohosi ensimmäisinä päivinä jopa yli 15 miljardiin euroon. Vajaata vuotta myöhemmin yhtiön arvo oli kaksi miljardia euroa.
Hokkaidonkoira
Alkuperä
Toisen nimensä, "ainu", rotu on saanut ainuilta, Japanin pohjoisosissa elävältä alkuperäiskansalta. Ainut asuttivat ensimmäisenä Japania, kunnes yamatot (japanilaiset) siirsivät heidät syrjään Japanin pohjoisosiin. Ainuilla oli koiria, jotka osasivat pyydystää kudulle nousseita lohia ja joita ainut käyttivät karhunmetsästyksessä. Koiria kunnioitettiin kuin ihmisiä, ja ne haudattiinkin kuin ihmiset. Rotua kunnioitettiin nimenomaan sen tarkan arviointikyvyn sekä valtavan sisukkuuden takia. Hokkaido-rodun arvellaan polveutuvan nimenomaan ainujen koirista, joskin tarkka alkuperä on tuntematon. Rotu ei ole juurikaan muuttunut, vaikka sen historian juuret ulottuvat tuhansien vuosien taakse, ja se onkin seitsemästä japanilaisesta alkuperäisrodusta vanhin ja alkukantaisin. Japanilaiset ovat kuitenkin aina kutsuneet koiraa hokkaidoksi, ja nimi virallistettiin Japanissa vuonna 1937.
Hokkaido Suomessa
Suomeen tuotiin ensimmäinen hokkaido, punainen narttu Ursa Hakugetsu, vuoden 2009 lopussa Puolasta Hakugetsu-kennelistä. Ensimmäinen suomalainen pentue syntyi vuonna 2011. Hokkaidonkoira on neljästä shika inu -rodusta Suomessa kaikkein harvinaisin.
Mauritz
Mauritz, myös Maurits, on muun muassa Saksassa ja Ruotsissa esiintyvä miehen etunimi. Se on muunnos latinalaisesta nimestä Mauritius, joka tarkoittaa maurilaista tai marokkolaista. Samaa alkuperää on suomen­kielinen nimi Mauri.
Kompleksi
Kompleksi voi tarkoittaa:
Devon rex
Historia
Kissoista löydettiin uusi karvan perimän muutos vuonna 1960. Ensimmäiset kiharakarvaiset kissat olivat syntyneet jo kymmenen vuotta aikaisemmin Englannin Cornwallissa. Niiden kasvatettuja jälkeläisiä esiteltiin kissanäyttelyissä ympäri Lontoota. Nainen nimeltä Beryl Cox näki valokuvan kiharakarvaisista kissoista ja muisteli nähneensä hylätyssä kaivoksessa Devonin Buckfastleighissa kookkaan kollin, jolla oli samannäköinen turkki. Cox pelasti samoihin aikoihin kuvan näkemisen kanssa valkoisen, tiineen naaraskissan, joka myös synnytti Coxin kotona. Cox luovutti pennut pois lukuun ottamatta yhtä kiharakarvaista urosta, jonka hän nimesi Kirleeksi.
Koska Cox oli nähnyt jo aikaisemmin kuvia kiharakarvaisista cornish rex -rodun kissoista, hän otti yhteyttä cornish rex -kasvattaja Stirling-Webbiin. He päättelivät Kirleen olevan sukua rodulle ja Cox antoi luvan Kirleen käyttämiseen cornish rexin jalostusohjelmassa. Kirlee sai useita pentueita eri naaraiden kanssa, mutta kaikki pennut olivat Coxin pettymykseksi suorakarvaisia. Muutamia kiharakarvaisia pentuja saatiin kehitettyä sisarparituksella, mutta sen seurauksena oli mahdotonta sanoa, oliko rexin perintötekijä naaraalta vai Kirleeltä. Niiden todettiin kuitenkin kantavan eri rex-perintötekijää. Kun niiden eroavaisuus onnistuttiin huomaamaan, niiden risteyttämisen välttämiselle annettiin suositus. Rex-geenit erotellaan geeni 1:een (cornish rex) ja geeni 2:een (devon rex).
Kirleen saamissa pentueissa alkoi olla myöhemmin jo puolet pennuista kiharakarvaisia. Niistä muodostui devon rexin kantayksilöitä. Nykyiset devon rexit voi yhdistää Kirleehen. Ensimmäisten devon rexien jalostuksessa huomattiin rodun ja cornish rexin erot, minkä myötä rodulle muodostettiin oma määritelmänsä. Rodun nykyiset yksilöt muistuttavat runsaasti kantaisäänsä Kirleetä.
Ulkonäkö
Devon rexillä on suuret alasvievät korvat, suuret silmät, leveät posket sekä lyhyt ja kihara turkki. Rodun vartalo on lihaksikas, takajalat pitkät ja rintakehä leveä. Pää on kiilamainen ja lyhyt, viiksityynyt korostuvat sekä otsapenger erottuva. Korvat ovat leveät tyvestä. Silmät ovat soikeat ja sijaitsevat kaukana toisistaan. Häntä on ohut, pitkä ja kapeneva. Tassut ovat soikeat ja takajalat etujalkoja pidemmät, minkä vuoksi kissan kävely on keinahtelevaa ja olemus hieman länkisäärinen. Kissan ääni on erityislaatuinen: se on useimmiten hento ja jopa lintumainen. Devon rexin urokset painavat 3–5 kilogrammaa ja naaraat 2–4 kilogrammaa.
Devon rexin turkki on tasaisen peittävä ja kihara. Turkin yksilöllisyys on yleistä. Pentu saattaa pudottaa karvansa lähes kokonaan karvanvaihdon yhteydessä. Aikuisena esimerkiksi vuodenaika ja lisääntyminen saattavat vaikuttaa turkin laatuun sekä paksuuteen. Turkki koostuu pääasiassa pohjavillasta, mutta siinä on myös jonkin verran välikarvaa. Vähäkarvaisuus tekee rodusta kylmäherkän, ja sen ulkoiluttamista suositellaan vain ilman lämpötilan ollessa yli 15 celsiusastetta. Rodun vartalo voi tuntua ihmisen käteen harvinaisen lämpimältä, vaikka kissan ruumiinlämpö onkin tavanomainen lukuun ottamatta sitä hieman nostattavaa karvanvaihtoa.
Luonne
Devon rex on erittäin ihmisystävällinen kissarotu. Se on älykäs kissa, joka vaatii toiminnallisuutta. Se on ystävällinen, vilkas sekä erittäin sosiaalinen. Rodun kissat sopeutuvat laumaansa yleensä vaivatta, koostui se sitten lapsiperheestä, muista kissoista tai koirista. Rodun kissalla tulisi olla mielellään toinen kissa seurana, sillä lajikumppanitta elävä kissa saattaa pitkästyneenä tehdä omistajilleen harmillisia temppuja. Sosiaalisena ja uteliaana kissana devon rex ei karta vierailijoita.
Suomen devon rexit
Ensimmäinen devon rex tuotiin Suomeen Ruotsista vuonna 1971, mutta rodun kasvatus alkoi vasta 1990-luvulla. Rodulla on maassa pieni mutta aktiivinen harrastajapiiri.
Polaris Business Park
Rakennuksissa on työpisteitä noin 1300 hengelle per talo. Yrityspuisto sijaitsee osoitteessa Itsehallintokuja 6.
Satakunnan Vihreät
Satakunnan Vihreät ry on Satakunnan vaalipiirissä toimiva Vihreän liiton piiriyhdistys. Sen puheenjohtaja on vuonna 2021 Minna-Liisa Salonsaari, varapuheenjohtaja Jarkko Santala ja toiminnanjohtaja Juuli Ojansuu.
Satakunnassa on yhteensä 10 vihreää kaupungin/kunnanvaltuutettua. Raumalla (2): Pasi Alonen ja Marianna Hanni; Porissa (7): Timo Aro, Laura Pullinen, Kaarina Ranne, Julia Liljegren, Mika Tuhkanen, Sanna Grönmark ja Hanna Sinisalmi ja Kankaanpäässä (1): Elina Kangas. Lisäksi vihreillä on kolme paikkaa maakuntavaltuustossa (Pasi Alonen, Rauma, Anne Liinamaa, Pori sekä Reetta Hulmi, Säkylä).
Lev Šeinin
Lev Romanovitš Šeinin (, 25. maaliskuuta 1906 Vitebskin läänin Veližin kihlakunnan Brusovanka – 11. toukokuuta 1967 Moskova ) oli neuvostoliittolainen juristi ja kirjailija.
Šeinin toimi vuodesta 1928 lähtien myös kirjailijana. Hän on kirjoittanut etupäässä rikosaiheisia romaaneja, kertomuksia, näytelmiä ja elokuvakäsikirjoituksia, joilla ei ole juurikaan taiteellista arvoa. Turin veljeksien kanssa laadittu elokuvakäsikirjoitus Kohtaus Elbellä (Vstretša na Elbe) sai Stalin-palkinnon vuonna 1950.
Grense Jakobselv
thumb|280px| Kuningas Oskar II:n kappeli Grense Jakobselv on kylä Barentsinmeren rannalla, Vuoremijoen  suulla Norjan Finnmarkin läänissä, Etelä-Varangin kunnassa Venäjän rajalla. Tietä pitkin on 60 km:n matka länteen Kirkkoniemeen.
Kylässä on vuonna 1869 rakennettu Kuningas Oskar II:n kivikappeli. Kirkko rakennettiin vahvistamaan Norjan aluevaatimusta alueella ja nimettiin Ruotsi-Norjan kuninkaan, Oskar II:n mukaan.
Grense Jakobselv on Norjassa kauimmaisena Oslosta tietä pitkin mitattuna sijaitseva paikka: etäisyys on 2 556 km, jos koko matka tehdään Norjan alueella, mutta noin 600 km lyhyempi oikaistaessa Ruotsin ja Suomen kautta.
Matt Kean
Matt Kean s. 2. kesäkuuta 1986 Sheffield, Englanti) on englantilaisen rock-yhtyeen Bring Me the Horizonin basisti. Kean kuuluu yhdessä Oliver Sykesin, Lee Malian ja Matt Nichollsin kanssa yhtyeen perustajajäseniin.
Kean oli bändin ensimmäinen vegaani josta hän sai lempinimensä "Vegan" tosin nykyään Oliver Sykes on myös vegaani. Hän on suuri jalkapallon ystävä ja hänen lempiseuransa on Manchester City.
Fransiskaanit
thumb|300px|Franciscus Assisilaista esittävä [[El Grecon maalaus.]] Fransiskaanit (OFM, Ordo fratrum minorum, fratres minores, minoriitit, "vähäisempien veljien sääntökunta"; harmaat veljet) ovat Franciscus Assisilaisen vuonna 1209 perustama, vuonna 1223 vahvistettu kerjäläisveljestö, jonka jäsenet elävät apostolisessa köyhyydessä. Fransiskaanisääntökunnassa oli kaksi suuntaa: lievemmät (konventuaalit) ja ankarammat (observantit). Kapusiinit (OFMCap) on fransiskaanien haarautuma. Fransiskaanista nunnakuntaa kutsutaan klarissalaiseksi Pyhän Klaaran mukaan. Tämä nunnakunta oli aluksi kuurian vaatimuksesta benediktiinisten sääntöjen alainen, kunnes Pyhä Klaara loi omat luostarisäännöt, jonka jälkeen klarissalaiset muodostivat fransiskaanien toisen sääntökunnan. Lisäksi sääntökuntaa lähellä elää myös maallikoita, jotka muodostavat ns. Franciscuksen kolmannen sääntökunnan. Suomessa keskiajalla toimi kolme konventtia: Viipurin fransiskaanikonventti, Rauman fransiskaanikonventti ja Kökarin fransiskaanikonventti.
Fransiskaanien ohella dominikaanit kuuluvat tärkeimpiin kerjäläisveljestöihin, jotka kielsivät jäseniltään paitsi yksityisomistuksen myös kollektiivisen omistuksen. Niinpä fransiskaanien talotkin olivat virallisesti esimerkiksi kaupunkien raatien omistamia.
Varhaisvaiheet
Vuonna 1217 sääntökunta jaettiin hallinnollisesti provinsseihin. Tästä lähtien veljet kokoontuivat ns. kapituleihin keskustelemaan yhteisistä asioista ja tekemään niitä koskevia päätöksiä.
Vuonna 1219 päätettiin ryhtyä toimimaan myös kristityn maailman ulkopuolella. Lähetystyö tuli nyt osaksi fransiskaanista elämäntapaa. Myös Franciscus itse otti osaa lähetystyöhön. Egyptissä sulttaani al-Kamilin sotilaat ottivat hänet vangiksi. Franciscus saarnasi myös sulttaanin edessä. Tämä teki sulttaaniin vaikutuksen, ja Franciscus sai jatkaa matkaansa kohti Jerusalemia.
Vuonna 1220 hän palasi takaisin Italiaan saatuaan tietää sääntökunnan sisäisistä kiistoista. Nyt hän nimitti Pietro Cataniin seuraajakseen sääntökunnan johtajana. Pietro kuitenkin kuoli jo seuraavana vuonna, minkä jälkeen veli Elias nousi sääntökunnan kenraalivikaariksi.
Franciscus laati 1223 minoriittien säännön toisen version. Kenraalikapituli käsitteli säännön kesäkuussa ja marraskuussa paavi Honorius III vahvisti sen. Paavin vahvistuksen johdosta sääntö tunnetaan myös nimellä Regula bullata.
Köyhyyskiista
Jo 1200-luvulla sääntökunnan sisällä nousi kiistoja, jotka koskivat Franciscuksen tavoitteita ja niiden noudattamista. Pian Franciscuksen kuoleman jälkeen Assisissa ryhdyttiin rakentamaan suurellista basilikaa pyhimyksen haudan päälle. Osa fransiskaaneista näki tämän olevan vastoin fransiskaanien sääntöä.
Aiheesta muualla
Řád menších bratří
Bogdanoff
Bogdanoff on (alun perin, Bogdanov) sukunimi, joka on muun muassa seuraavilla suomalaisilla henkilöillä:
Köpingsån
pienoiskuva|Mälarenin länsiosien ja Hjälmarenin vesistöjä. Köpingsån on Ruotsissa Västmanlandin läänissä Köpingin kunnassa virtaava 6 kilometriä pitkä joki, joka kuuluu Köpingsånin valuma-alueessa sen 40 kilometriä pitkään pääuomaan.
Köpingsån kuuluu Norrströmin vesistöön (vesistöaluetunnus 61), jonka valuma-alueen pinta-ala on 22 650 neliökilometriä (km²) ja jonka vesistöreitin pääuoman alaosaan kuuluvat esimerkiksi laskujoki Norrström, järvi Mälaren, Eskilstunaån ja järvi Hjälmaren. Köpingsån on vesistöreittinsä sivujoki, jonka valuma-alueen pinta-ala on 285 km² eli 1,3 % koko vesistöalueensa pinta-alasta. Se laskee Mälareniin Galtenissa Köpingin kunnassa.
Quartetto Business Park
Yrityspuiston rakennukset sijaitsevat Linnoitustiellä.
Punch-Out!!
Pelin kulku
Pelaaminen tapahtuu ohjaamalla nyrkkeilijää kehässä, voittamalla vastustajan pääsee ottelemaan vaikeampaa nyrkkeilijää vastaan. Pelihahmo osaa lyödä suoran ja koukun vasemmalla ja oikealla kädellä, suojata ja väistää iskuja. Uudemmista kamppailupeleistä poiketen pelihahmoa ei voi kävelyttää pitkin kehää, vaan ottelijat kamppailevat naamatusten samoissa asemissa koko ottelun ajan.