cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Paprikat
Paprikat (Capsicum) on Amerikan mantereelta kotoisin oleva koisokasvien heimoon kuuluva kasvisuku. Sukuun kuuluu noin 30 lajia, joista viisi viljeltyä ovat ruokapaprika (Capsicum annuum), havannapaprika (Capsicum chinense), marjapaprika (Capsicum baccatum), pensaspaprika (Capsicum frutescens), ja rokotopaprika (Capsicum pubescens). Erilaisia lajikkeita on puolestaan tuhansia. Ravinnoksi tai mausteeksi käytetään kasvin hedelmiä, jotka kasvitieteellisesti ovat marjoja.
Suurin osa paprikoihin (Capsicum) kuuluvista lajeista ja lajikkeista sisältää kapsaisiini-nimistä rasvaliukoista kemikaalia, joka aiheuttaa voimakkaan polttavan tunteen tottumattoman syöjän suussa. Tämä reaktio on monista nisäkkäistä epämiellyttävä, mutta lintuihin kapsaisiini ei kuitenkaan vaikuta. Kapsaisiinin eritys suojaa hedelmiä nisäkkäiltä, mutta kirkkaat värit houkuttelevat lintuja levittämään siemeniä.
Viljellyin paprikalaji on Meksikosta peräisin oleva paprika (Capsicum annuum). Se on hyvin muunteleva laji, josta on olemassa sekä mietoja, vihanneksina käytettäviä, että tulisina mausteina käytettäviä lajikkeita. Lajiin kuuluu muun muassa vihanneksena käytettävä ruokapaprika ja maustepaprikat jalapeno ja cayenne.
Chili on niiden paprikoiden yleinen nimitys, joiden kapsaisiinipitoisuus on niin suuri, että niitä voidaan hyödyntää mausteina eri ruoissa. Myös monet chililajikkeet kuuluvat Capsicum annuum -lajiin, mutta esimerkiksi tabasco valmistetaan samaan sukuun kuuluvasta Capsicum frutescens -lajista.
Bertel Thorvaldsen
pienoiskuva|oikea|Bertel Thorvaldsen, [[ Horace Vernetin maalaus.]] Bertel Thorvaldsen (todennäköisesti 19. marraskuuta 1770 Kööpenhamina – 24. maaliskuuta 1844 Kööpenhamina ) oli huomattava tanskalainen uusklassista suuntaa edustanut kuvanveistäjä. Hänen isänsä oli muuttanut Islannista, mutta hän itse syntyi Kööpenhaminassa. Hän ei mennyt naimisiin, mutta hänellä oli julkisesti tunnustettu tytär, jolle hän jätti omaisuutensa.
Bertel Thorvaldsenin taiteelliset taipumukset havaittiin jo lapsena, ja hän pääsi 11-vuotiaana Tanskan kuninkaalliseen taideakatemiaan. Hän sai pienen ja suuren hopeamitalin sekä kultamitalin ansioistaan. Hän oli luonteeltaan avoin, lyhytjänteinen ja levoton, mutta todellisuudentajultaan vahva persoona.
Kotimaassa hänen päätyönsä on Vor Frue Kirke, jossa hän vastasi Kristuksen ja kahdentoista apostolin veistoksista kirkon sisätiloihin, kun kirkko jälleenrakennettiin brittien Napoleonin sotien aikana 1807 tekemän pommituksen jäljiltä.
Hän veisti myös muotokuvat marsalkka Józef Antoni Poniatowskista sekä Nikolaus Kopernikuksesta. Nämä sijaitsevat Varsovassa.
Kööpenhaminassa on myös hänen nimikkomuseonsa, joka avattiin jo 1848.
Sininen ja valkoinen (vuoden 2008 albumi)
Sininen ja valkoinen on Jukka Kuoppamäen yhdessä Satakunnan Sotilassoittokunnan kanssa levyttämä albumi, joka julkaistiin vuonna 2008. Albumilla kerättiin tuottoja Suomen sotaveteraaneille. Levyllä vierailee myös Aikamiehet ja kapellimestarina toimii Riku Huhtasalo.
Puoluevaltio
Järjestelmä oli aiemmin käytössä esimerkiksi Neuvostoliitossa ja Kiinan tasavallassa, ja se on edelleen keskeinen osa Kiinan kansantasavallan hallintorakennetta. Monet puoluevaltiot ovat olleet kommunistipuolueen hallinnassa, eivät kuitenkaan kaikki. Joissakin puoluevaltioissa toimii muodollisesti useita puolueita, mutta käytännössä valta on keskitetty yhdelle puolueelle.
Määritelmä
Lauri Paltemaa määrittelee puoluevaltion ”rinnakkaishallintomalliksi”, jossa ”kaikilla hallinnon tasoilla [on] aina valtion hallintoa vastaava Puolueen yksikkö, joka on päätöksenteossa tosiasiallisesti johtava elin”. Johtavan puolueen yksikkö valvoo sekä valtion elimiä (esimerkiksi kaupungit ja kunnat) että muita vaikutusvaltaisia instituutioita (esimerkiksi tehtaat, yliopistot ja asevoimien yksiköt). Aito päätäntävalta on paikallisella puoluejohtajalla, ei laitoksen tai organisaation nimellisellä johtajalla. Vallan kolmijakoa ei ole, ja puoluevaltion keskeinen tehtävä on varmistaa vallan pysyminen puolueella kaikissa tilanteissa.
Neuvostoliitto
Neuvostoliitossa valta oli keskitetty kommunistisen puolueen (NKP) käsiin. Puolueen valtarakenne ulottui järjestelmän huipulta aina työpaikoille asti. Keskushallinnon rinnalla toimivat NKP:n yleisliittolaiset elimet. Valta oli keskitetty keskuskomitealle, jonka päätöksenteosta tosiasiallisesti vastasivat politbyroo ja pääsihteeristö sekä näiden alaisuudessa toimivat toimeenpanevat ja hallinnolliset elimet. Jokaisella tasavallalla, aluehallinnon yksiköllä, kaupungilla ja kaupunginosalla oli oma puolueosastonsa. Ruohonjuuritasolla toimi satojatuhansia puoluesoluja, jotka vastasivat erilaisia tuotantoyksiköitä, kuten teollisuuslaitoksia ja yhteistoimintatiloja. Kunkin puoluesolun johtoon äänestettiin keskuskomitea, joka vastasi päätöksenteosta ja juoksevien asioiden hoidosta. Teoriassa puolueella oli valta ja vastuu kaikista neuvostoyhteiskunnan osa-alueista. Käytännössä sen voimavarat ja kyvyt olivat kuitenkin rajalliset. Kommunismin ihanteisiin kuului erojen katoaminen yhteiskuntaluokkien välillä, mutta todellisuudessa päätöksenteosta vastasi koko liittovaltion lävistänyt byrokratia, ei vallankumouksellinen innostus.
Osmo Jussilan mukaan NKP ”ei ollut ’puolue’ sanan tavanomaisessa merkityksessä. Puoluehan tarkoittaa osaa jostakin: kantasanana on pars”. Vladimir Leninin johtamat bolševikit olivat aluksi Venäjän sosiaalidemokraattisen puolueen sisäinen ryhmittymä ja ottivat kommunistipuolueen nimen vasta 1919 eli pari vuotta lokakuun vallankumouksen jälkeen. Tavoitteena oli alusta lähtien koko yhteiskunnan ottaminen puolueen kontrolliin, eikä Lenin suvainnut oppositiota sen enempää puolueen sisällä kuin sen ulkopuolellakaan. Ehdoton valta oli keskitetty Leninille itselleen. Vaikka Lenin vetosi usein Karl Marxin ja Friedrich Engelsin oppeihin, ei leninistinen puolueoppi vastannut heidän käsitystään sosialismista. Proletariaatin diktatuuri tarkoitti Marxin ja Engelsin ajatuksissa aseistetun työväen kollektiivista valtaa. Leninistit sen sijaan muodostivat pienen ammattivallankumouksellisen eliitin, joka edisti tavoitteitaan kulissien takana ja vältteli julkisuutta. Jussilan mukaan ”Lenin oli luonut etujoukkopuolueensa nimenomaan vallan kaappaamiseen tarkoitetuksi taistelujärjestöksi. Tuo järjestö oli sitten lokakuun 1917 lopussa ottanut vallan Pietarissa ja levittänyt sen puolen vuoden kuluessa myös muualle maahan. Ideologisesti olisi ollut johdonmukaista, että puolue olisi tehtävänsä tehtyään lakkautettu, tai että sen olisi valtion tapaan annettu ’kuolla pois’. Puoluetta ei tästä huolimatta suinkaan lakkautettu, vaan kaikin tavoin vahvistettiin.”
Käytännöksi muodostui jo Leninin kaudella (vuoteen 1923 asti), että hallituksen jäsenet valittiin puolueen sisäpiiristä. Periaatepäätökset tehtiin puolueen sisällä, minkä jälkeen ne vietiin valtionhallinnon vahvistettavaksi. Valtionhallinto päätti vain käytännön toteutuksesta, ei politiikan sisällöstä. Bolševikkien tavoitteena oli periaatteessa lakkauttaa valtio ja perustaa tilalle kokonaan uusi, byrokratiasta vapaa yhteiskunta. Käytännössä neuvostohallinto usein otti käyttöönsä vanhan vallan instituutiot, jotka nimettiin uudestaan. Työntekijät pysyivät usein samoina, ja neuvostovallan alkuvaiheessa ”porvarillisilla asiantuntijoilla” oli suuri rooli yhteiskunnan johtamisessa ja jälleenrakentamisessa. Talouselämän ottaminen valtion kontrolliin kasvatti entisestään byrokratiaa, joka nopeasti paisui valtaviin mittoihin. Alkuvaiheessa valtaa oli hieman hajautettu muun muassa erilaisille työläis- ja sotilasneuvostoille sekä ammattiliitoille. 1920-luvun alussa valta keskittyi kuitenkin jo puolueelle, sillä neuvostot eivät kyenneet selviytymään tehtävistään ja työpaikkojen ottaminen työntekijöiden kontrolliin johti anarkiaan. Kommuuneihin perustuvaa yhteiskuntaa ei vakavissaan edes kokeiltu.
Neuvostojärjestelmän ikuisuusongelma oli sisäinen jämähtäneisyys sekä klientelismi, yhteiskunnan ja talouselämän jakaminen ”läänityksiksi”. Josif Stalinin kaudella (noin 1929–1953) tätä vastaan taisteltiin valtioterrorin keinoin, kun uusi johtajasukupolvi nostettiin valtaan tuhoamalla vanha. Nikita Hruštšov (vallassa 1956–1964) pyrki samaan erottamalla virkamiehiä, siirtämällä heitä jatkuvasti tehtävästä toiseen ja tekemällä yllättäviä ja radikaaleja muutoksia harjoittamaansa politiikkaan. Tämä johti hallinnolliseen kaaokseen ja teki puoluekaadereista epäluuloisia. Vaikka neuvostojärjestelmällä on maine staattisena ja keskusjohtoisena, kykenivät puolueen paikallissolut Hruštšovin kaudella varsin itsenäiseen toimintaan.
Leonid Brežnevin kaudella (1964–1982) viralliseksi linjaksi tuli ”luottamus kaadereihin”. Näin pyrittiin vakauttamaan yhteiskunta hinnalla millä hyvänsä. Virkamiesten valinnassa ratkaisevaa oli heidän uskollisuutensa puoluejohdolle ja sen arvoille. Uudet jäsenet värvättiin puolueeseen ylhäältä käsin, ja alaiset syrjäyttivät esimiehensä vain harvoin. Puoluevirkailijan kuollessa hänen alaisensa nousivat yhden pykälän ylöspäin, samoin näiden alaiset ja niin edelleen. Järjestelmä oli suosittu kaaderien keskuudessa, sillä vuosikymmenien epävarmuuden jälkeen se antoi heille mahdollisuuden suunnitella oma urakehityksensä. Järjestelmän kääntöpuolena oli pysähtyneisyys, sillä johtajia ei valittu pätevyyden perusteella, vaan itsenäinen ajattelu oli pikemminkin haitta. Ongelmista vaiettiin, sillä niiden esiin nostaminen olisi voinut johtaa sisäisiin kiistoihin. Tarpeellisiin uudistuksiin ei ryhdytty ja puoluekaaderit vanhenivat: vuonna 1966 politbyroon jäsenten keski-ikä oli 55, mutta vuoteen 1982 mennessä se oli noussut 68:een, ja suuri osa Neuvostoliiton korkeimmasta johdosta edusti yhä Stalinin kaudella valtaan noussutta sukupolvea. Pysähtyneisyys johti neuvostotalouden ja poliittisen järjestelmän rappioon, mikä näkyi esimerkiksi asunto- ja kulutustarvikepulana.
Kiinan kansantasavalta
Puoluevaltio on kuulunut Kiinan kansantasavallan poliittiseen järjestelmään sen perustamisesta 1949 saakka. Se lävistää koko yhteiskunnan, jonka valtarakenteet ovat Kiinan kommunistisen puolueen (KKP) valvonnassa. Vallan keskuksia ovat itse puolueen ohella esimerkiksi keskushallitus, oikeuslaitos, kansan vapautusarmeija, maakunnat ja aluehallinto sekä Hongkongin ja Macaon erityishallintoalueet. Kaikki Kiinan poliittiset järjestöt ja instituutiot on siten integroitu puolueeseen, joka hallitsee niitä. Näin siitä huolimatta, että puolueen vallan ja byrokratian kasvu eivät vastanneet kansantasavallan perustajan Mao Zedongin ja kommunistipuolueen vasemmistosiiven ihanteita tasa-arvosta. Vaikka Kiinassa toimii useita puolueita, valta on käytännössä keskitetty KKP:lle. Puolueen jäseneksi kelpaavat käytännössä kaikki täysi-ikäiset, jotka paikallinen puolue-elin hyväksyy. Jäseniä on kymmeniä miljoonia, yhteensä noin 5 % Kiinan koko väestöstä. Heillä on paljon velvollisuuksia, mutta jäsenyydestä on myös monenlaisia etuja.
Maon kaudella puoluevaltion ongelmiin puututtiin usein joukkokampanjoilla. Ne saattoivat olla valtion laajuisia tai paikallisia. Usein ne keskittyivät pieniin käytännön ongelmiin, mutta myös poliittinen väkivalta ja puhdistukset olivat niiden toistuvia piirteitä. Kriisien seurauksena puoluevaltion toiminta muuttui tehottomammaksi, kaaderien usko järjestelmään heikkeni ja korruptio yleistyi. 1960-luvun alussa Kiinan johto alkoi painottaa luokkataistelun merkitystä. Vuonna 1964 arvioitiin jopa kolmanneksen puolueen paikallissoluista olevan ”vihamielisiä”. Keskushallinto lähetti maakuntiin jopa satojen jäsenten suuruisia työryhmiä, joita johtivat korkea-arvoiset puolueen jäsenet. Ongelmia havaittiinkin paljon, ja korruptoituneiden paikallistason kaaderien tilalle oli vaikea löytää sopivia korvaajia. Ainakin miljoona puoluevaltion alemman tason kaaderia pantiin viralta.
Jiang Zeminin ja Hu Jintaon kausilla myös keskiluokka ja talousuudistusten myötä rikastuneet päästettiin mukaan puoluevaltion toimintaan, kun järjestelmä oli aiemmin suosinut köyhistä oloista tulevia. Tämä demokratisoi järjestelmää jossain määrin, vaikkakin suurin osa uusista puoluevaltion edustajista tuli niistä ryhmistä, jotka olivat hyötyneet Kiinan uudistumisesta. Hun kaudella järjestelmään yritettiin värvätä myös niitä, joita uudistukset eivät olleet vaurastuttaneet. Danwei-järjestelmä ajettiin alas vuosituhannen vaihteeseen mennessä. Tilalle tulivat jossain määrin autonomisempi kansalaisyhteiskunta ja kolmas sektori, joiden aktiivisuuden vallanpitäjät koettivat ohjata puoluevaltiota tukevaan toimintaan.
Järjestelmä on edelleen käytössä, mikä näkyy esimerkiksi siinä, että Kiinan pienimmilläkin kylillä on oma puolueosasto ja -johto mutta ei muodollisen valtionhallinnon suoraa edustusta. Esimerkiksi hallinnollisia yksikköjä johtaa puolueen edustaja, ei muodollinen poliittinen virkamies tai luottamushenkilö. Tosin usein nimellinen johtaja ja puolueen edustaja ovat sama henkilö. Nykyään – 2000-luvun alkuvuosina – yhä useampi kiinalainen vaatii puoluevaltiota noudattamaan säätämiään lakeja, jotka muodollisesti turvaavat kansalaisille laajat perusoikeudet. Laajaa, yhtenäistä oppositiota Kiinaan ei kuitenkaan ole syntynyt. Puoluevaltiosta erillisten organisaatioiden synty on pyritty estämään houkuttelemalla yhä uusia ryhmiä puoluevaltion piiriin. Järjestelmällä on silti ollut vaikeuksia sopeutua Kiinan yhteiskunnan nopeaan muutokseen ja kaupungistumiseen. Myös korruptio on laajamittainen ongelma puoluevaltion kaikilla tasoilla.
Kiinan tasavalta
Jyrkästä antikommunismistaan huolimatta Kiinan tasavaltaa hallinnut Kuomintang oli pitkään organisoitu leninistisen puolueteorian mukaisesti. Vuodesta 1986 alkaen puoluevaltio purettiin, ja sekä Kuomintang että Kiinan tasavalta demokratisoituivat seuraavien kymmenen vuoden aikana. Muutoksista huolimatta talouskasvu pysyi voimakkaana ja yhteiskunnalliset olot vakaina. Vapaissa vaaleissa Kuomintang on menestynyt hyvin ja on siten kyennyt säilyttämään vaikutusvaltansa.
Korean demokraattinen kansantasavalta
Korean demokraattinen kansantasavalta eli Pohjois-Korea on Korean työväenpuolueen hallitsema puoluevaltio. Puolueella on vapaus päättää kaikista valtion, yhteiskunnan ja yksittäisten ihmisten asioista, ja sillä on sekä lainsäädäntö-, toimeenpano- että tuomiovalta. Pienemmät puolueet eivät muodosta aitoa oppositiota, vaan ne ovat työväenpuolueen ”veljespuolueita”. Valta periytyy Kim-suvussa dynastisesti ja on keskitetty aina kerrallaan yhdelle suvun edustajalle. Maata hallitaan ”kymmenen periaatteen” mukaisesti. Kaikki kohdat mainitsevat demokraattisen kansantasavallan perustajan Kim Il-Sungin. Yhdeksännen periaatteen mukaan ”on luotava vahva organisaatiokuri, niin että koko puolue, kansakunta ja asevoimat toimivat yhtenäisesti suuren johtajan toveri Kim Il Sungin alaisuudessa”.
MS-DOS
MS-DOS (Microsoft Disk Operating System) on Microsoftin vuonna 1981 julkaisema, tekstipohjaisella komentoliittymällä varustettu käyttöjärjestelmä. Se oli ensimmäinen laajalti levinnyt käyttöjärjestelmä IBM PC -yhteensopiville tietokoneille. Viimeisin itsenäinen versio, 6.22, julkaistiin vuonna 1994, minkä jälkeen MS-DOS on sisältynyt Windows-järjestelmäpaketteihin. Windows 95, 98 ja Me perustuivat MS-DOS:iin, vaikka tämä onkin enimmäkseen käyttäjältä piilotettu.
Windows NT:n mukana on ollut vuodesta 1993 lähtien NTVDM-komponentti 16-bittisien MS-DOS-ohjelmien suorittamiseen. NTVDM on rajattu 32-bittisille IA-32-suorittimille ja se ei ole enää tuettu x86-64 tai ARM-suorittimilla.
Historia
IBM tilasi Microsoftilta käyttöjärjestelmän, jonka Microsoft osti valmiina Seattle Computer Products -yhtiöltä (SCP) IBM-kaupan solmimisen jälkeen. SCP:llä oli CP/M:ää muistuttava käyttöjärjestelmä QDOS. Microsoft lisensoi käyttöjärjestelmän IBM:lle, joka myi sitä IBM PC:n kanssa nimellä PC-DOS. Microsoftilla oli oikeus myydä käyttöjärjestelmää erikseen nimellä MS-DOS.
MS-DOSin komentotulkki  toimi myös pääasiallisena käyttöliittymänä käyttäjälle.
MS-DOSiin ei koskaan toteutettu moniajoa, vaikka Microsoft suunnitteli pitkään sellaista koodinimillä 286-DOS, MS-DOS 3 tai MS-DOS 4. Järjestysnumeroltaan vastaavat, perinteistä muistinhallintaa käyttävät versiot julkaistiin vuorollaan, koska OS/2 astui näyttämölle. Intelin 80386-prosessorin muistinhallintayksikön myötä tätä rajoitetta pystyttiin kuitenkin kiertämään.
MS-DOS kopioi ideoita muista käyttöjärjestelmistä. Versio 2.0 sisälsi Unixista omaksutut alihakemistot, putket ja tulostuksen uudelleenohjauksen omintakeisin toteutuksin. Versio 5.0 paransi muistinhallintaa, jolloin osa kooltaan kasvaneesta MS-DOSista voitiin siirtää 80286- ja 80386-koneissa muille muistialueille kuluttamasta DOSin kallisarvoista 640 kilotavun perusmuistia.
Versiossa 6.0 tuli mukaan defrag-levyneheytysohjelma ja DoubleSpace-levynpakkaus, joka korvattiin Microsoftin ja Stac Technologiesin välisen patenttioikeudenkäynnin jälkeen versiossa 6.22 DriveSpace-nimisellä ohjelmalla. Kesäkuussa 1994 julkaistu MS-DOS 6.22 oli myös viimeinen erikseen myytävä MS-DOS, versio 7.0 oli saatavissa ainoastaan Windows 95 -ikkunoinnin mukana. Microsoftin vakuutteluista huolimatta Windows 95:ssä MS-DOS käynnistyi automaattisesti taustalla. Käyttöjärjestelmässä olivat uutuutena mukana tuki pitkille tiedostonimille ja "CD..."- ja "CD...." -komennot.
DOSin ohjelmia
MS-DOS peri monet CP/M:n ohjelmista, jotka sovitettiin uudelle käyttöjärjestelmälle. Jo CP/M:ssa toiminut WordStar oli ensimmäisiä suosittuja tekstinkäsittelyohjelmia. Se antoi myöhemmin tilaa WordPerfectille, joka säilyi loppuun asti DOS-ympäristön suosituimpana tekstinkäsittelyohjelmana. Sen kilpailijana – lähinnä Suomessa – oli kotimainen Teko.
Suutarilan kirjasto
Suutarilan kirjasto on Helsingin Suutarilan kaupunginosan Siltamäen osa-alueella sijaitseva yleinen kirjasto. Se on yksi Helsingin kaupunginkirjaston toimipisteistä ja toimii osana pääkaupunkiseudun Helmet-kirjastoverkkoa. Suutarilan kirjasto on perustettu vuonna 1982. Sen tilat sijaitsevat samana vuonna valmistuneessa Suutarilan palvelukeskuksessa. Rakennusta on kunnostettu vuonna 2005. Samasta palvelukeskuksesta löytyy myös nuorisotalo ja Suutarilan ala-asteen koulu.
MS-DOS
DOSin ohjelmia
Lotus 1-2-3 -taulukkolaskentaohjelma oli IBM PC:n läpimurtosovellus. 1-2-3 sisälsi graafisten kuvaajien tuottomahdollisuuden. 1-2-3:n suuri suosio 1980-luvun puolivälissä oli merkittävä tekijä IBM PC:n leviämisessä yritysmaailmaan.
DOS-ohjelmat ohjelmoitiin alussa, kuten aiemminkin, lähinnä assemblyllä, mutta kehittyneet kääntäjät yleistyivät myöhemmin. Turbo Pascal ja QuickBASIC olivat suosittuja. C-kääntäjiä DOSille olivat ainakin Microsoftin QuickQ, TurboC ja Watcom. DJ Delorie siirsi myöhemmin GCC:n DOSille nimellä DJGPP. DJGPP vaati kuitenkin 386-suorittimen. MS-DOSin itsensä mukana tuli Microsoftin GW-BASIC-niminen rivinumero-BASIC (PC-DOSissa BASICA), versiosta 5.0 lähtien QuickBasicia muistuttava QBasic.
Suuri osa tietokonepeleistä julkaistiin MS-DOSille aina 1990-luvun puoliväliin asti. Pelit kuten Civilization, Dune II, Command & Conquer, Doom ja Quake julkaistiin DOSille. DOSissä pystyi myös hyödyntämään 3D-grafiikkaa tukevia näytönohjaimia, kuten 3dfx:n Voodoo Graphicsia.
IBM PC -yhteensopiville tehdyt demot tehtiin myös yksinomaan DOS-ympäristöön aina 1990-luvun loppuun asti. DOSille tehtiin myös lukuisia tracker-ohjelmia musiikin säveltämistä varten. Niiden käyttöön tarvittiin erillinen äänikortti, jota ilman ääniominaisuudet olivat olemattomat.
Internetin käyttöön tarkoitettuja ohjelmia DOSille ei ole juuri tehty, vaikka esimerkiksi Sun Microsystems kehitti yrityskäyttöön jopa PC/NFS-asiakasohjelman ja TCP/IP-pinon. Käytännössä internetiä käytettiin soittamalla modeemilla ja pääteohjelmalla soittosarjaan, josta voi käyttää Unix-koneen shellia sähköpostin käsittelyyn, keskusteluryhmien (Usenet Newsien) lukemiseen ja verkon selaamiseen tekstipohjaisella selaimella kuten Lynx. DOS-aikana yleisin ohjelmien ja muiden tiedostojen hankkimiskeino olivat BBS:t ja erilaiset arkistot, kuten Simtel tai Funetin FTP-palvelu.
MS-DOSin muistinhallinta
MS-DOS kehitettiin IBM PC -koneelle, joka käytti Intel 8088 -suoritinta. Ensimmäiset mallit sisälsivät 16 tai 64 kB RAM-muistia ja suoritin pystyi osoittamaan korkeintaan megatavun. IBM PC:n arkkitehtuuri suunniteltiin kuitenkin siten, että 640 kB:n kohdalta alkoivat oheislaitteiden muistialueet, joten varsinaista muistia voi lisätä vain 640 kilotavuun asti ja loput 384 kB muistiavaruudesta oli varattu oheislaitteille. Esimerkiksi alue A000016–AFFFF16 oli varattu EGA- tai VGA-näyttökortin muistille.
8086 käytti segmentoitua muistia, jossa muistia käsiteltiin 64 kilotavun lohkoissa: lähiosoitin sisälsi offsetin ja kauko-osoitin sisälsi sisälsi segmentin sekä offsetin.
Kuuluisa 640 kB:n muistinrajoitus muodostui pian ongelmaksi ja jo 1984 kehitettiin paljon muistia vaativia taulukkolaskenta- ja tietokantaohjelmia varten EMS-määrittely (Expanded Memory Specification). Määrittelyn mukaan rakennettiin ISA-väylään liitettäviä lisäkortteja, joiden muisti näkyi oheislaitteille varatulla muistialueella. Tätä muistia voitiin käsitellä sivuittain ja osa kortilla olevasta muistista voitiin ottaa kerrallaan "näkyväksi". Hyvin harvat ohjelmat hyödynsivät kuitenkaan tätä muistia. Käytännössä liian monien laiteajurien lataaminen kulutti perusmuistia, jolloin sen liiallinen käyttö esti joidenkin ohjelmien toiminnan. Etenkin jotkin pelit saattoivat vaatia yli 600 kB vapaata perusmuistia.
Intel 80286 -suorittimen kehittyneempi muistinhallinta mahdollisti XMS-muistin (Extended Memory Specification) käytön. 80286 pystyi hyödyntämään 16 MB muistia ja monet 286-tietokoneet toimitettiin 1 MB tai 2 MB muistilla, jota päästiin käyttämään 286-suorittimen suojatussa tilassa (Protected mode). Sitä käytettäessä ei tosin pystynyt käyttämään DOSin palveluja, ja hyvin harvat ohjelmat hyödynsivät 286:n kehittyneitä ominaisuuksia. Muistia voi kuitenkin hyödyntää esimerkiksi levyvälimuistina SMARTDRV-ohjaimen avulla tai RAM-levynä. XMS-muistin käytön mahdollisti HIMEM.SYS-laiteohjain, joka tuli käyttöön MS-DOS 5.0:ssä. Myös Windows 3 pystyi hyödyntämään ylimääräistä muistia.
286-suorittimessa oli myös eräs suunnitteluominaisuus, jonka avulla A20-osoitelinjaa käsittelemällä 286-suoritin pystyi käyttämään reaalitilassa 64 kB muistia 1 MB rajan yläpuolelta osoitteesta FFFF016 lähtien. Tästä muistialueesta käytettiin nimeä HMA (High Memory Area). MS-DOS-versiosta 5.0 lähtien osan käyttöjärjestelmästä pystyi siirtämään CONFIG.SYS-tiedoston asetuksella DOS=HIGH tälle alueelle, jolloin perusmuistia jäi vapaaksi.
386-suorittimessa oli edeltäviä malleja kehittyneempi muistinhallintayksikkö (MMU), joka mahdollisti sivutuksen. Ns. Expanded Memory Managerin avulla DOS voi käyttää XMS-muistia simuloimaan EMS-muistia 386:n Virtual 8086 -tilassa. Tekniikkaa hyödynsi ensimmäisenä Compaq DOS 3.31:n mukana tullut CEMM vuonna 1987. Microsoftin vastaava laiteohjain EMM386.EXE toimitettiin Windows/386:n ja MS-DOS 4.01:n mukana. EMM386 voi myös siirtää osan XMS-muistista tyhjiin kohtiin alueelle 640 kB – 1 MB (ns. Upper Memory Area), jolloin laiteohjaimia voi ladata tälle alueelle CONFIG.SYSissä LOADHIGH-komennolla perusmuistin vapauttamiseksi.
Käynnistys
MS-DOSin VBR lataa muistiin ensin kolme sektoria IO.SYS-tiedostosta, joka tämän jälkeen käynnistyy ja lataa loput itsestään muistiin ja sen jälkeen MSDOS.SYS-tiedoston, joka lukee CONFIG.SYS-asetustiedoston ja sen jälkeen lataa ja käynnistää COMMAND.COM-komentotulkin, tai muun määritellyn. COMMAND.COM suorittaa juurihakemistosta AUTOEXEC.BAT-komentojonon.
Julkaisut
thumb|225px|[[Microsoft MS-DOS 6.22 myyntilaatikko.]]
MS-DOS:stä julkaistiin seuraavat versiot:
Microsoft on julkaissut MS-DOS:in versioiden 1.25 ja 2.0 lähdekoodin.
Dagfinn Enerly
Dagfinn Enerly (s. 9. joulukuuta 1972 Oslo, Norja) on norjalainen entinen jalkapalloilija.
Enerly edusti uransa aikana muun muassa Skeidiä, Mossia, Rosenborgia ja Fredrikstadia. Norjan maajoukkueen paidassa hän esiintyi kahdesti vuosina 1996–2001.
Serena Auñón-Chancellor
Serena Auñón-Chancellor (s. Indianapolis, Indiana)  on yhdysvaltalainen Nasan avaruuslentäjä. Auñón-Chancellor on koulutukseltaan sähköinsinööri (B.Sc., 1997) George Washingtonin yliopistosta ja lääkäri (M.D., 2001) sekä kansanterveystieteilijä (MPH, 2007) Texasin yliopistosta Houstonista.
Auñón-Chancellor toimi lentoinsinöörinä kansainvälisen avaruusaseman (ISS) Retkikunnissa 56 ja 57, ja laukaistiin avaruuteen 6. kesäkuuta 2018 Sojuz MS-09 -lennolla, jolla hän myös palasi Maahan 197 avaruuspäivän jälkeen 20. joulukuuta 2018. Vuoden 2021 alussa hän kuului sijoitukseltaan Nasan johtavien astronauttien ryhmään.
Dr. Alban
Elämäkerta
Alban Uzoma Nwapa syntyi Ogutassa Brittiläisessä Nigeriassa 26. elokuuta 1957. Hänen syntyessään perheessä oli kymmenen lasta. Hänen isänsä oli hammaslääkäri. Alban kävi Christ The King Collegea Nigerian Abassa. Suurimman osan ajastaan Alban vietti kotikaupungissaan Ogutassa. Hän kuunteli nuorena Fela Kutia ja James Brownia. 23-vuotiaana hän muutti Tukholmaan opiskellakseen hammaslääkäriksi. Tukholmassa hän alkoi tehdä myös musiikkia ja hän toimi DJ:nä Alphabet Streetin yökerhossa.
Fadil Vokrri
thumb|right|Fadil Vokrri. Fadil Vokkri (23. kesäkuuta 1960 Sfeçël, Jugoslavia – 9. kesäkuuta 2018 Pristina, Kosovo ) oli kosovolainen jalkapalloilija ja Kosovon jalkapalloliiton puheenjohtaja.
Vokrrin aktiiviura jalkapalloilijana sijoittui 1980-luvulle ja 1990-luvun alkuun. Hän edusti urallaan muun muassa serbialaista Partizan Belgradia ja turkkilaista Fenerbahçea. Jugoslavian maajoukkueessa hän pelasi 12 ottelua ja teki 6 maalia. Pelaajauran päätyttyä Vokkri muutti Ranskaan, jossa hän toimi jalkapallovalmentajana. Hän toimi FC Prištinan ja Kosovon jalkapalloliiton puheenjohtajana.
Wilkes
Wilkes voi tarkoittaa seuraavia:
Francesco Tullio Altan
Altan opiskeli Venetsian yliopistossa arkkitehtuuria mutta keskeytti opinnot ja siirtyi tv-työhön. Vuonna 1970 Altan muutti Rio de Janeiroon, missä julkaisi paikallisessa lehdessä lapsille suunnattuja sarjakuvia. Altan palasi Italiaan vuonna 1975. Sarjakuvalehti Linus oli edellisenä vuonna alkanut julkaista hänen Trino-sarjakuvaansa tehtäväänsä valmistautumattomasta jumalasta, jonka on tarkoitus luoda maailma. Altanin tunnetuimpia lapsille suunnattuja hahmoja on Pimpa, koiranpentu, jota Corriere dei Piccoli alkoi julkaista vuonna 1975. Siitä on tehty myös animaatiosarja, jota Italian yleisradioyhtiö on esittänyt.
AIkuisille suunnattuja Altanin hahmoja ovat kommunisti tehdastyöläinen Ciccone sekä historiallisia henkilöitä kuten Kolumbusta, Franciscus Assisisilaista sekä Casanovaa parodioivat hahmot sekä Ada, jonka seikkailuista on sovitettu myös elokuva. Altanin aikuisille suunnatut sarjakuvat ja pilapiirrokset ovat tyyliltään satiirisia ja teemoiltaan yhteiskunnallisia.
Altanin isä oli kulttuuriantropologi Carlo Tullio Altan.
Altania on suomeksi julkaistu Tapiirissa vuosina 1984–1990 Ada-seikkailut Ada viidakossa ja Macao ja Friz Melone sekä lyhyet tarinat Milanon metro, Unohtumaton päivä ja Maracaibo. Ada viidakossa -albumi julkaistiin uutena suomennoksena vuonna 2018.
Paulina Porizkova
Paulina Porizkova (s. 9. huhtikuuta 1965 Prostějov) on tšekkoslovakialaissyntyinen näyttelijätär ja supermalli. Hänellä on Ruotsin ja Yhdysvaltain kansalaisuudet.
Ura
Porizkova syntyi Prostějovissa, mutta jätti synnyinmaansa jo ensimmäisten elinvuosiensa aikana muuttaakseen Lundiin, Ruotsiin. Hän lähetti kuviaan Elitelle ensimmäistä kertaa jo vuonna 1980. Hän pääsi Pariisiin ja Yhdysvaltoihin esiintyen jo pian Sports Illustratedin vuosittaisen Swimsuit Issuen kansissa (1984 ja 1985). Hän oli myös Estée Lauder -kosmetiikkayhtiön keulakuvana 1980-luvun lopulla.
Porizkova on myös kirjoittanut romaanin A Model Summer (2007). Se on käännetty muun muassa ruotsiksi nimellä Modellsommar (2009).
Yksityiselämä
Porizkova oli vuodesta 1989 alkaen naimisissa The Cars -yhtyeen laulajan Ric Ocasekin kanssa. Parilla on kaksi poikaa: Jonathan (s. 1993) ja Oliver (s. 1998).
Porizkova ja Ocasek erosivat toukokuussa 2018, mutta avioeroprosessi oli yhä kesken Ocasekin kuollessa syyskuussa 2019. Ocasek jätti Porizkovan testamenttinsa ulkopuolelle.
Zhou Jieqiong
Zhou Jieqiong (kiina: 周洁琼; korea: 주결경; s. 16. joulukuuta 1998), joka tunnetaan myös nimellä Jieqiong tai Kyulkyung (koreaksi), on Kiinassa ja Etelä-Koreassa Pledis Entertainmentin alaisena työskentelevä kiinalainen laulaja ja näyttelijä. Sijoituttuaan Produce 101 -selviytymisohjelmassa kuudennelle sijalle hänestä tuli tyttöryhmä IOI:n jäsen. Hän oli myös Pristinin ja sen alaryhmän Pristin V:n jäsen. Hän teki soolodebyyttinsä singlellä "Why" 6. syyskuuta 2018.
Näyttelijänä hänet tunnetaan parhaiten rooleista tv-sarjoissa Miss Truth (2020), Legend of Fei (2020), To Be With You (2021) ja Be My Princess (2021).
Varhainen elämä ja koulutus
Zhou syntyi 16. joulukuuta 1998 Taizhoussa, Kiinassa. Hän opiskeli Shanghain musiikkikonservatorion liitännäiskoulussa, jossa hän erikoistui pipaan. Vuonna 2009 Pledis Entertainment palkkasi hänet harjoittelijaksi Shanghaissa, ja hän muutti Etelä-Koreaan. Vuonna 2017 hän valmistui SOPA:sta (School of Performing Arts Seoul; 서울공연예술고등학교 / 서공예) esittävän taiteen tutkinnon kera.
2016: Produce 101 ja I.O.I
Zhou osallistui Mnetin 22.1.-1.4. esitettyyn selviytymistelevisio-ohjelmaan Produce 101:in kuuden muun Pledis Entertainmentin harjoittelijan kanssa. Heistä vain Zhou ja Lim Na-young tulivat osaksi tyttöryhmä I.O.I:n kokoonpanoa. Zhou sijoittui kuudenneksi 218 338 äänellä. I.O.I debytoi 4. toukokuuta singlellä "Dream Girls".
2017: Debyytti Pristinin kanssa
I.O.I:n hajoamisen jälkeen Zhou ja Lim debytoivat Pledis Entertainmentin tyttöryhmä Pristinissä 21. maaliskuuta, 2017, ensimmäillä mini-albumillaan Hi! Pristin, joka sisältään singlen "Wee Woo". .
2018–nykypäivä: Pristin V ja sooloura
pienoiskuva| Zhou Seoul Music Awards-palkintogaalassa tammikuussa 2018 Tammikuussa 2018 Zhou liittyi tanssimentorina tositv-ohjelmaan Idol Producer. Toukokuussa Pledis muodosti Pristinille alaryhmän Pristin V, johon kuuluivat Zhoun lisäksi jäsenet Nayoung, Roa, Eunwoo ja Rena. He debytoivat 28. toukokuuta 2018 singlealbumillan Like a V. Zhoun kappale "Leave It to Brother" julkaistiin osana televisio-ohjelman I Got You ääniraitaa. Pledis Entertainment vahvisti 31. elokuuta, että Zhou tekisi soolodebyyttinsä Kiinassa digitaalisella singlellä "Why" 6. syyskuuta. Päivä kappaleen julkaisemisen jälkeen hän esitti sen ensimmäisen kerran iQiyi 's Idol Hits -ohjelmassa. Zhou esiintyi myös useilla televisioääniraidoilla ohjelmissa ''Hi! Housemate ja Love Timing'' singleillä "Hi! Housemate" ja "有 你 有 我" tässä järjestyksessä. Lokakuussa vahvistettiin, että Zhou tekisi ensimmäisen roolinsa näyttelijänä historiallisessa mysteeridraamassa Miss Truth.
24. toukokuuta 2019 Pledis Entertainment ilmoitti Pristin hajoavan virallisesti, mutta Zhou pysyi levy-yhtiössä sooloartistina.
Miss Truthin ensi-illan jälkeen Zhou julkaisi 14. helmikuuta 2020 sarjan ääniraidalle kappaleet "小 窃喜" ja "天籁". Vuonna 2020 Zhou esiintyi kiinalaisessa Wuxia- televisiosarjassa Legend of Fei. Hän esiintyi pääroolissa 15. helmikuuta 2021 julkaistussa To Be With You -sarjassa.
4. toukokuuta 2021 Zhou ja I.O.I:n jäsenet juhlivat viidettä vuosipäiväänsä tapaamisella suorana lähetyksenä esitetysssä ohjelmassa nimeltä "Yes, I Love It!" . Vaikka Zhou ei ollut Koreassa ohjelman aikana, hän teki lyhyen esiintymisen videopuhelun välityksellä Kiinasta.
Zhou esiintyi iQiyi:n ja Mango TV:n 16. maaliskuuta 2022 julkaistun romanttisen draaman Be My Princess pääroolissa.[23] [24]
Ikuinen sävel
Ikuinen sävel, joskus myös suomenkielisenä nimenä Humoresque, (engl. Humoresque) on Jean Negulescon ohjaama yhdysvaltalainen melodraamaelokuva vuodelta 1946. Elokuvan päärooleissa esiintyvät Joan Crawford ja John Garfield. Sivurooleissa nähdään muiden muassa Oscar Levant, J. Carrol Naish ja Ruth Nelson. Ikuinen sävel on 125 minuutin, eli 2 tunnin ja 5 minuutin mittainen, ja se on mustavalkoinen. Ikuinen sävel sai ensi-iltansa Yhdysvalloissa joulupäivänä vuonna 1946 ja Suomeen elokuva tuli vasta vajaa vuosi myöhemmin, marraskuussa 1947.
Vuoden 1946 versio on uudelleenfilmatisointi vuoden 1920 samannimisestä mykkäelokuvasta, joka perustui Fannie Hurstin romaaniin. Ikuinen sävel sai parhaan musiikin Oscar-ehdokkuuden vuonna 1947, muttei voittanut.
Elokuva kertoo viulistista (Garfield), joka rakastuu jo naimisissa olevaan naiseen (Crawford).
Yitkin Seow
Yitkin Seow (s. 1955 ) on singaporelainen pianisti.
Seow sai 12-vuotiaana kutsun Lontooseen opiskelemaan Jehudi Menuhinin johdolla. Myöhemmin häntä opettivat Nadia Boulanger ja Vlado Perlemuter. Kesäkuussa 1974 hän voitti BBC:n pianokilpailun, vaikka oli sen nuorin kilpailija. Palkinnon saaminen johti Seowin ensimmäiseen esiintymiseen Royal Festival Hallissa Philharmonia-orkesterin kanssa. Sittemmin Seow on esiintynyt muun muassa Hong Kongin taidefestivaalilla, Beethovenfestillä ja Menuhinin kumppanina Yhdysvaltain Grand Teton -festivaalilla. Promsissa Seow tulkitsi Michael Tippettin pianokonserton Royal Philharmonic Orchestran kanssa.
Vuonna 1977 Seow sai pronssimitalin Rubinstein-pianokilpailussa Tel Avivissa.
NAL Palvelut
NAL Palvelut Oy on nuorten asumisen asiantuntijärjestöjen omistama yhtiö, joka tuottaa ja myy asumisen sisältöpalveluja, erityisesti tuettua asumista Helsingissä, Espoossa sekä muualla eteläisessä Suomessa.
NAL Palveluiden tarjoama tuetun asumisen palvelu on tarkoitettu 16-25-vuotiaille, itsenäistymisessä ja itsenäisen asumisen aloittamisessa tukea tarvitseville nuorille ja nuorille aikuisille. Palvelu koostuu arviointijaksosta sekä kolmesta eri vahvuisesta tukipaketista, joista räätälöidään asiakkaan tarpeita vastaava palvelukokonaisuus. Palvelu tuotetaan lähtökohtaisesti asiakkaan kotiin. Tarvittaessa asiakkaalle järjestetään vuokra-asunto esimerkiksi NAL-nuorisoasunnoista.
Vuonna 2009 perustetusta NAL Palveluista valtaosan omistaa Nuorisoasuntoliitto ry.
Ristikko (kauppakeskus)
Ristikko on pienehkö kauppakeskus Helsingin Konalassa, joka on rakennettu Hartwallin entisen pullovaraston tiloihin. Kauppakeskuksen ensimmäiset vaiheet avautuivat vuosina 2008–2009, ja kokonaisuudessaan se valmistui vuonna 2015. Kauppakeskuksessa on muun muassa K-Supermarket, Saiturinpörssi, apteekki, posti, Konalan asukastila, KiipeilyAreena Ristikko, Luhta Outlet, muutama kampaamo ja ravintoloita.
Kauppakeskuksen omistavat puoliksi Hartela Etelä-Suomi Oy ja Keskinäinen Eläkevakuutusyhtiö Ilmarinen. Ristikon vuokrattava kokonaispinta-ala (Gross leasable area, GLA) on 13 787 neliömetriä ja vuokrattava liikepinta-ala (Net leasable area, NLA) 11 332 neliömetriä.
Kulkuyhteydet
Ristikko sijaitsee aivan Vihdintien ja Kehä I:n risteyksen tuntumassa. Kauppakeskuksen yhteydessä on 340 pysäköintipaikkaa. Ristikon vierestä kulkee busseja muun muassa Helsingin keskustaan, Hakaniemeen, Länsi-Vantaalle ja Pohjois-Espooseen.
Buteeni
Buteeni (butyleeni) on tyydyttymätön hiilivety, jossa on neljä hiiltä ja yksi kaksoissidos. Buteeni kuuluu alkeeneihin. Sen molekyylikaava on C4H8. Buteenilla on kolme eri isomeerista muotoa:
Lisäksi sama molekyylikaava C4H8 on 2-metyylipropeenilla eli isobuteenilla (CAS-numero 115-11-7) sekä rengarakenteisilla alkaaneilla syklobutaanilla (CAS-numero 287-23-0) ja metyylisyklopropaanilla (CAS-numero 594-11-6).
Kaikki buteenin isomeerit ovat huoneenlämpötilassa- ja paineessa kaasuja, mutta ne voidaan nesteyttää lisäämällä painetta tai alentamalla lämpötilaa. Kaasut ovat värittömiä, mutta niillä on ominainen hajunsa, ja ne syttyvät herkästi. Vaikka niitä ei esiinny paljon öljyssä, voidaan niitä valmistaa. Nämä buteenin isomeerit ovat varsin pysyviä yhdisteitä, mutta reagoivat alkaaneja helpommin kaksoissidoksensa vuoksi. Buteenia käytetään muun muassa synteettisen kumin valmistuksessa.
Ranskan 27. vuoristoprikaati
Historia
Ranskan vuoristojoukot perustettiin suojaamaan Alppien aluetta vuonna 1888.
Kokoonpano
Prikaatiin, joka on liitetty 1. divisioonaan, kuului vuonna 2016 kolme rykmenttiä (pataljoonaa) ja kolme vuoristojääkäripataljoonaa :
The Mountain Will Fall
The Mountain Will Fall on DJ Shadow’n viides studioalbumi, jonka julkaisi Mass Appeal Records 24. heinäkuuta 2016. Kappaleille The Mountain Will Fall ja Nobody Speak on julkaistu musiikkivideot.
Termoluminesenssi
Termoluminesenssillä tarkoitetaan hitaasti laukeavaa luminesenssiä, jossa elektronien viritystila puretaan lämmittämällä ainetta, jolloin vapautuu energiaa (fotoneja). Vapautuvan energian määrä on verrannollinen säteilyn määrään, jonka aine on saanut. Tätä ominaisuutta käytetään hyväksi termoluminesenssiajoituksessa, joka perustuu kiteisten mineraalien saaman säteilyannoksen mittaamiseen kuumentamalla niitä. Kuumennettaessa ainetta se emittoi heikkoa valoa, joka on luminesenssia. Termoluminesenssiajoituksella saadaan selville, milloin ainetta on viimeksi kuumennettu.
Mekanismi
Säteilyä absorboineet aineet voivat emittoida valoa eri tavoilla. Niitä ovat fluoresenssi ja fosforenssi. Fluoresenssi määritellään loiste-ilmiöksi. Siinä aineessa olevat viritystilat laukeavat spontaanisti. Viritettäessä elektroneja säteilyn avulla korkeammille viritystiloille valoa emittoituu 10^{-8} sekunnissa säteilyn absorboitumisesta. Eli valoa nähdään vain kun ainetta säteilytetään. Fosforenssin tuottamaa valoa voidaan tarkastella myös säteilyttämisen jälkeen. Fosforenssissa ionisoiva säteily aiheuttaa elektronien siirtymisen meta­stabiileille energiatiloille, loukkuihin, joista ne eivät palaudu perustilaan, koska tämä on valintasääntöjen mukaan täysin tai osittain kiellettyä. Kun tunnetaan metastabiilia tilaa korkeampi viritystila, voidaan elektroni saada keinotekoisesti nousemaan tällaiselle korkeammalle viritystilalle, jolta se palaa spontaanisti perustilaansa ja emittoi fotonin. Tällöin systeemiin täytyy tuoda energiaa. Termoluminesenssissa tämä energia tuodaan juuri lämmittämällä ainetta vähintään 450^ o C:een. Fosforenssia sanotaan termoluminesenssiksi juuri sen takia, että lämpötilan nousu saa metastabiilit tilat tyhjenemään nopeasti. Termoloiste on lämpöstimuloitua valon emissiota säteilylähteen poiston jälkeen. Systeemi saadaan tuottamaan jatkuvaa valoemissiota (fosforenssia) lämmittämällä systeemiä pidempään. Emissio jatkuu vähentyvällä intensiteetillä kunnes metastabiileilla tiloilla ei ole enää varauksia. Jos loukkutilan elektronienergia on, on elektronien irroittumisvauhti:
,
missä \nu:n tyypillinen kokeellinen arvo on 10^{-8} 1/s. Jos ainetta, jossa on loukkuihin tarttuneita elektroneja, lämmitetään sopivalla vakionopeudella, ja mitataan luminesenssin intensiteettiä lämpötilan funktiona, saadaan aineelle ns. hohtokäyrä (eng. glow curve), jossa intensiteettihuiput sijaitsevat kohdilla, missä kBT on \epsilon_t:n luokkaa. Hohtokäyriä on nähtävissä esimerkiksi Louis Reyn julkaisussa.
Kun termoluminesenssi on lämmittämisen johdosta laskenut nollaan, voidaan näyte tehdä uudelleen termoluminoivaksi altistamalla se yhdelle monista mahdollisista energialähteistä kuten: röntgen- tai gammasäteilylle, elektronisuihkulle, nukleoneille, ultraviolettivalolle ja joissain tapauksissa jopa lyhytaaltoiselle näkyvälle valolle (violetti ja sininen).
Hembygdens Vänner i Sjundeå
Hembygdens Vänner i Sjundeå rf (suomeksi: kotiseudun ystävät Siuntiossa ry) on siuntiolainen vuonna 1914 perustettu kotiseutuyhdistys. Yhdistys vaalii Siuntion historiaa sekä kokoaa ja säilyttää esineitä ja asiakirjoja, jotka liittyvät Siuntion historiaan. Hembygdens Vänner i Sjundeå ylläpitää myös Siuntion kotiseutumuseota Siuntion kirkonkylässä. Yhdistys on julkaissut Siuntioon liittyvää kirjallisuutta. Hembygdens vänner i Sjundeå on ruotsinkielinen yhdistys.
Historia ja perustaminen
Kotiseutuyhdistys Hembygdens Vänner i Sjundeå rf perustettiin kokouksessa Pikkalan kansakoulussa syyskuun 13. päivänä vuonna 1914 toisen maailmansodan aikaan. Yhdistyksen perustajajäseniä olivat muun muassa Axel Lille, Ivar Hortling ja Henrik Lindeberg.
Yhdistys täytti 100-vuotta vuonna 2014.
Julkaisuja
Hembygdens Vänner i Sjundeå on julkaissut monia Siuntion historiaan liittyviä kirjoja. Näitä ovat muun muassa :
Arles
Arles ['arl] on kaupunki Etelä-Ranskassa Provence-Alpit-Rivieran hallintoalueella Bouches-du-Rhônen departementissa. Kaupungissa on 51 970 asukasta (vuonna 2009). Se sijaitsee 80 kilometriä Marseillesta länteen Rhône-joen deltan Camarguen yläpäässä. Vuonna 1981 kaupunki kirjattiin UNESCON maailmanperintökohteeksi.
Historia
thumb|200px|left|Amfiteatteri Areles'issa
Arlesin perustivat kreikkalaiset kuudennella vuosisadalla eaa. Kelttiläiset valtasivat sen vuonna 535 eaa. ja antoivat sille nimen Arelate. Vuonna 123 eaa. roomalaiset valtasivat kaupungin. Liittouduttuaan menestyksekkäästi Julius Caesarin kanssa Pompeiusta vastaan kaupunki nousi Gallia Narbonensis -provinssin merkittävimmäksi kaupungiksi. Kaupunki ympäröitiin muureilla, ja sinne rakennettiin amfiteatteri, riemukaari ja roomalaistyylinen sirkus erilaisten kilpailujen ja näytösten järjestämiseksi.
Kaupungin kukoistus osui 300- ja 400-luvuille, jolloin Rooman keisarit käyttivät sitä sotaretkiensä päämajana. Arles oli keisari Konstantinus Suuren mielikaupunki, ja hän rakensi sinne kylpylöitä, joiden rauniot ovat yhä jäljellä. Usurpaattori Konstantinus III julistautui Länsi-Rooman keisariksi (407–411) ja teki Arlesista pääkaupungin vuonna 408. Rooman valtakunnan loppuvaiheilla kaupunki oli tärkeä kulttuurin ja kristinuskon keskus.
thumb|Vincent van Gogh, Terasse de Café la Nuit, kahvila Arlesissa. Arles kärsi pahoin 700-luvun puolivälissä saraseenien ja frankkien välisissä taisteluissa. Vuonna 855 siitä tuli Burgundia ja Provencea hallinneen frankkilaisen Arlesin kuningaskunnan pääkaupunki. Myöhempinä vuosisatoina valtakunta sulautui pala palalta Ranskaan ja Provencen merkittävimmäksi kaupungiksi nousi Marseille. Arlesin asukasluku oli vähentynyt roomalaiskauden loistosta murto-osaan.
Arles pysyi jokiliikenteen ansiosta pitkään taloudellisesti merkittävänä Rhônen suun satamakaupunkina, mutta rautateiden tulon vuoksi suurin osa jokiliikenteestä lakkasi 1800-luvulla ja kaupunki hiljeni. Arlesin pysähtyneisyydestä viehättynyt Vincent van Gogh tuli sinne vuonna 1888 ja maalasi siellä olonsa aikana 300 maalausta. Van Goghin erikoislaatuinen käytös sai kuitenkin asukkaat esittämään vastalauseensa, ja van Gogh poistui kaupungista 1889 ja meni Saint-Rémy-de-Provencen luostarin mielisairaalaan.
Van Goghin ikuistamassa Arlesin vanhassa sairaalassa toimii nykyään kansainvälinen kääntäjätalo, jossa on vieraillut myös suomalaisia kirjallisuuden kääntäjiä.
Nähtävyydet ja tapahtumat
Arlesissa on merkittäviä roomalaisajan jäänteitä, jotka ovat myös valittu Unescon maailmanperintökohteeksi. Niihin kuuluvat:
Entinen katedraali, Pyhän Trofimuksen kirkko on merkittävä romaanisen arkkitehtuurin aikaansaannos. Kirkon pääovella olevia tuomiopäivää esittäviä patsaita pidetään romaanisen taiteen hienoimpiin lukeutuvina veistoksina. Kirkko on nimetty Arlesin ensimmäisen piispan Trofimuksen mukaan, joka perimätiedossa sekoittuu Apostolien teoissa Paavalin seuralaiseksi mainittuun Trofimukseen.
Kaupungissa on myös merkittävä antiikin historian museo Musée de l'Arles et de la Provence antiques, jossa on yksi maailman parhaimmista roomalaisten sarkofagien kokoelmista Rooman ulkopuolella.
Vuosittain heinäkuusta syyskuuhun Arlesissa järjestetään suuri kansainvälinen valokuvataidefestivaali Rencontres d’Arles kymmenine näyttelyineen, työpajoineen ja muine tapahtumineen.
Sergei Mihailovitš Romanov
Sergei Mihailovitš Romanov (7. lokakuuta (J: 25. syyskuuta) 1869 Bordžomi, Kaukasia, Venäjän keisarikunta – 18. heinäkuuta 1918 Alapajevsk) oli suuriruhtinas, ja suuriruhtinas Mihail Nikolajevitš Romanovin ja suuriruhtinatar Olga Fjodorovnan poika.
Hän kuului Mihailovitšeihin, jotka olivat Romanov-suvun kolmen nuorimman haaran suurin perhe. Hänen isänsä Mihail Nikolajevitš oli Nikolai I:n nuorin poika ja tulevan tsaari Aleksanteri II:n veli. Sergei Mihailovitšin sisaruksia olivat Nikolai, Anastasia, Mihail, Georgi, Aleksandr ja Aleksei.
Sergei Mihailovitš aloitti sotilasuransa tykkimiehenä ja nousi sitten Venäjän keisarillisen tykistön johtoon. Hän oli nuorena Nikolai II:n lähimpiä ystäviä ja veljensä Aleksandrin mukaan oli myös rakastanut Nikolain sisarta Ksenia Aleksandrovna Romanovaa ennen kuin tyttö suostui Aleksandrin kosintaan. Sergei oli pessimisti, jolla oli erikoinen huumorintaju.
Sergei ei mennyt koskaan naimisiin, mutta Nikolai II:n noustua valtaistuimelle ja mentyä naimisiin, tämän entinen rakastajatar, ballerina Mathilde Krzesinska eli Sergein suojeluksessa. Seurapiireissä heitä luultiin rakastavaisiksi, mutta Mathilden muistelmissa kerrotaan vain kiintymyksestä ja ystävyydestä. Hän kuvailee poikansa syntymää kesällä 1902 Sergein hänelle hankkimassa datšassa: "Sergei tiesi aivan varmasti, ettei ollut lapsen isä, mutta hän rakasti minua ja – – antoi minulle kaiken anteeksi."
Myöhemmin Sergein jo kuoltua Mathilde solmi avioliiton suuriruhtinas Andrei Vladimirovitš Romanovin kanssa vuonna 1921, jonka kanssa hänellä oli ollut suhde jo parinkymmenen vuoden ajan.
Sergei Mihailovitš teloitettiin Alapajevskissa 18. heinäkuuta 1918, keisariperheen kuoleman jälkeisenä yönä. Samassa yhteydessä surmattiin myös suuriruhtinatar Elisabet Fjodorovna, suuriruhtinaat Ioann Konstantinovitš, Konstantin Konstantinovitš ja Igor Konstantinovitš Romanov sekä runoilija Vladimir Palei. Vastarintaa tehnyt Sergei Mihailovitš ammuttiin, mutta muut haudattiin kaivoskuiluun elävinä.
Rayo (1749)
Valmistus
Pedro Torresin suunnittelema alus tilattiin Havannasta Kuubasta, missä köli laskettiin vuonna 1748. Alus laskettiin vesille 28. kesäkuuta 1749 nimellä San Pedro ja otettiin palvelukseen 31. tammikuuta 1751. Ei ole tietoa milloin aluksen nimi vaihdettiin Rayoksi.
Palvelus
Alus ei kyennyt lähtemään merelle miehistön puutteen vuoksi ja se lähti Havannasta Cadiziin 453 hengen minimimiehistöllä yhdessä Princesan, Infanten ja Galician kanssa rahtinaan sokeria ja puutavaraa.
Vuonna 1765 alus päällikkönään Don José de Rojas Recaño liitettiin amiraali Juan José de Navarro Viana y Búfalon laivastoon, jonka muut alukset olivat Arrogante, Triunfante, Atlante, Galicia, Princesa, Guerrero, Velasco, Poderoso, kaksi chambequinesia ja viisi pienempää alusta. Laivasto lähti 17. toukokuuta Cadizista. Pysähdyttyään hetkeksi Cartagenassa laivasto jatkoi matkaansa Genovaan, jonne se saapui 17. heinäkuuta. Genovaan laivasto jätti kuningatar Doña Luisa Maria Teresa de Parman Parman hallitsijan Felipe I:n tyytären ja vastaanotti kuningas Carlos III.n tyttären Maria Luisan. Laivasto palasi Cartagenaan 11. elokuuta laskien maihin matkustajansa. Amiraalin jäädessä Cartagenaan laivaston komentajaksi nimettiin amiraali Don Luis de Córdova y Córdova. Osasto, johon kuuluivat Rayo, Princesa ja Guerrero, lähti Cartagenasta 23. elokuuta tehtävänään suojata kaksi tartaania ja saetia takaisin Cadiziin.
Aluksen aseistus riisuttiin vuonna 1769 ja ankkuroitiin Cadiziin päällikkönään Don Pedro Moyano. Helmikuusta huhtikuuhun 1769 alus oli tarkastettavana ja huollettavana.