cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Unicefin hyvän tahdon lähettiläät
Unicefin hyvän tahdon lähettiläät ovat julkisuuden henkilöitä, jotka pyrkivät levittämään sanaa Yhdistyneiden kansakuntien lastenapujärjestö Unicefin tavoitteista.
Yhdysvaltalainen näyttelijä Danny Kaye oli lähettiläänä vuosikymmeniä. Hän sai myöhemmin muutaman seuraajan, ja 1990-luvulta alkaen lähettiläitä on nimetty useisiin maihin alueellista toimintaa varten.
Nykyiset kansainväliset lähettiläät
Lähde
Suomen lähettiläät
Lähde
BattleLore (lautapeli)
BattleLore on Richard Borgin suunnittelema ja Days of Wonderin julkaisema strateginen lautapeli. BattleLore perustuu samankaltaiseen mekaniikkaan kuin Borgin aiemmat pelit Battle Cry, Memoir ’44 ja Commands & Colors: Ancients, mutta siinä on keskiaika- ja fantasiateema.
BattleLore esiteltiin ensimmäisen kerran Essenin pelimessuilla vuonna 2006, ja julkaistiin maailmanlaajuisesti 30. marraskuuta samana vuonna.
Peli koostuu pelilaudasta, miniatyyreistä, useammasta korttipakasta sekä maastoelementeistä, kuten metsistä, kukkuloista ja muureista. Ohjekirjan lisäksi pelin mukana tulee seikkailukirja. Seikkailukirjan skenaario-ohjeiden mukaan pelilaudalle asetellaan maastoelementit ja joukot. Uusia seikkailuja voi tulostaa myös pelin internet-sivustolta, ja niitä voi suunnitella itse.
Mekaniikka
thumb|250px|BattleLore-peli. Peli on korttivetoinen. Kummallakin pelaajalla on oma, salainen pakasta satunnaisesti vedetty käsi, joka määrittelee minkälaisia käskyjä pelaaja voi joukoilleen antaa. Taistelut ratkaistaan erikoisnopilla.
Tyypillisesti peli kestää pelaajien kokemuksesta riippuen noin 45–75 minuuttia.
Pelissä on sekä historiallisia, keskiaikaisia taisteluskenaarioita, että kehittyneempiä, fiktiivisiä fantasiaskenaarioita. Historiallisissa skenaarioissa joukot taistelevat miekoin ja jousin, mutta fantasiaskenaarioissa mukaan tulevat muun muassa velhot, loitsut, goblinoidit ja kääpiöt.
Lisäosat
Alun perin Days of Wonder suunnitteli julkaisevansa yhdestä kahteen pientä lisäosaa kuukausittain, ja isomman lisäosan puolen vuoden välein. Ensimmäiset pienet lisäosat olivat Hill Giant -vuorenpeikko ja Earth Elemental -maaelementaali. Nämä lisäosat sisältävät ainoastaan yhden figuurin, ja säännöt sen käyttämiseksi.
BattleLore Epic
BattleLore Epic on ensimmäinen varsinainen julkaistu lisäosa. Se sisältää säännöt, joiden avulla peliä voi pelata jopa kuusi pelaajaa, kolme molemmalla puolella. Tällöin peliä pelataan kahdella rinnakkain asetetulla pelilaudalla. Aluksi säännöt olivat saatavana ilmaiseksi Days of Wonderin verkkosivustolta, mutta niiden käyttäminen vaati kuitenkin kahden pelin yhtäaikaista käyttöä. Kesäkuussa 2007 BattleLore Epic julkaistiin myös varsinaisena lisäosana, jonka mukana tulivat toinen pelilauta ja tarvittavat lisänappulat. Tällöin ei tarvita kahta peruspeliä.
Call to Arms
Lisäosan mukana tulee uusien sääntöjen lisäksi uusia aseita ja maastoelementtejä, kuten suot, jyrkänteet ja linnoitukset. Lisäosan säännöt ovat ladattavissa ilmaiseksi Days of Wonderin verkkosivustolta.
Armeijapaketit
Vuonna 2007 BattleLoreen on julkaistu neljä armeijalisäosaa, jotka koostuvat lähinnä uusista miniatyyreistä ja niitä koskevista säännöistä ja seikkailuista.
Dwarven Battalion
BattleLore: Dwarven Battalion sisältää kääpiöarmeijan, joka koostuu neljästä säkkipillinsoittajasta, 16 keihäin ja kirvein aseistetusta kääpiösotilaasta sekä 12 uudesta bannerista. Uusien joukkojen sääntöjen ja tarvittavien korttien lisäksi Dwarven Battalion sisältää kaksi seikkailua.
Goblin Skirmishers
BattleLore: Goblin Skirmishers sisältää goblin-armeijan, joka koostuu soittokunnan johtajasta ja kolmesta rummunsoittajasta, 16 keihäin ja lingoin aseistetusta goblin-sotilaasta sekä 10 uudesta bannerista. Uusien joukkojen sääntöjen ja tarvittavien korttien lisäksi Goblin Skirmishers sisältää kaksi seikkailua.
Goblin Marauders
BattleLore: Goblin Marauders sisältää ratsastavan goblin-armeijan, joka koostuu soittokunnan johtajasta ja kolmesta rummunsoittajasta, 12 hyeenoilla ja strutseilla ratsastavasta hobgoblinista sekä 10 uudesta bannerista. Uusien joukkojen sääntöjen ja tarvittavien korttien lisäksi Goblin Skirmishers sisältää kaksi seikkailua.
Hundred Year's War
Hundred Year's War on historiallinen (medieval lore) lisäosa, joka sisältää uusia joukkoja ja aseita, jotka otettiin käyttöön satavuotisen sodan aikana. Lisäosa koostuu neljästä torvensoittajasta ja 32 hilparein, keihäin ja arbalestein aseistautuneesta sotilaasta, sekä 14 uudesta bannerista. Uusien joukkojen sääntöjen ja tarvittavien korttien lisäksi Hundred Year's War sisältää neljä uutta seikkailua, sekä Epic-version Agincourt-seikkailusta.
Bellona (peruna)
Bellona on alankomaalainen yleisperunalajike. Sen tärkkelyspitoisuus on 14,8 prosenttia.
Giulietta Simionato
pienoiskuva|Giulietta Simionato vuonna 1955. Giulietta Simionato (12. toukokuuta 1910 Forlì, Italia – 5. toukokuuta 2010 Rooma, Italia) oli italialainen mezzosopraano.
Simionatolla oli vuonna 1935 rooli Ildebrando Pizzettin oopperan Orseolo ensiesityksessä, ja hän pääsi jo 1936 La Scalaan. Hän sai huomattavaa mainetta toisen maailmansodan jälkeen varsinkin Gioacchino Rossinin tuotannon tulkitsijana.
Simionato vetäytyi lavalta vuonna 1966 laulettuaan Rossinin lisäksi muun muassa Domenico Cimarosan ja Giacomo Meyerbeerin teoksia. Simionato kuoli vuoden 2010 toukokuussa viikkoa ennen kuin hän olisi täyttänyt 100 vuotta.
A Better Tomorrow
Tarina
Elokuva kertoo kahdesta veljeksestä Tse Ho Sungista ja Tse Kit Sungista. Ho työskentelee iso rikollisjärjestölle, kun taas Kit on juuri valmistumassa poliisiksi. Ho aikoo kuitenkin lopettaa rikollisen uransa, sillä hän lupasi sen kuolevalle isälleen, eikä halua, että hänen maineensa pilaisi Kitin poliisiksi tulon mahdollisuudet, sillä Kit ei tiedä Ho'n hämäristä taustoista. Ho aikoo hoitaa vielä yhden keikan ja jättää kaiken taakseen, mutta joutuukin petetyksi ja joutuu vankilaan. Kun Kit kuulee tämän, veljesten suhde kariutuu oitis. Kun Ho vapautuu kolme vuotta myöhemmin vankilasta, hän yrittää yhäkin aloittaa uuden sivun elämässään, mutta syndikaatti yrittää houkutella Hon takaisin hommiin, uutena johtajanaan Shing, joka aiemmin toimi Hon ja hänen ystävänsä Markin oppipoikana. Hon kieltäydyttyä hän ajautuu sotaan järjestöä vastaan samalla kun hän yrittää selvittää tulehtuneita välejään veljeensä Kitiin.
The Origin and Development of the Moral Ideas
thumb|Teoksen kansi. The Origin and Development of the Moral Ideas on suomalaisen sosiologin Edvard Westermarckin pääteos, moraalin evoluutioteoreettista taustaa käsittelevä sosiaaliantropologinen ja filosofinen yleisesitys, joka ilmestyi kahdessa osassa englanniksi vuosina 1906 ja 1908. Sen ensimmäinen osa on suomennettu nimellä Moraalin synty ja kehitys. Teos on yksi tieteenalansa klassikkoja, vaikka sen sisältöä pidetään nykyään vanhentuneena. Westermarck oli ensimmäinen laajoja kenttätutkimuksia tehnyt sosiaaliantropologi, joka vietti muun muassa vuosia tutkimustyössä Marokossa.
The Origin and Development of the Moral Ideas on yleisesitys moraalikäsitysten historiasta ja alkuperästä. Sen pääaineistona ovat sosiaaliantropologiset tutkimustiedot ja konkreettisia esimerkkejä on runsaasti, mutta teoksen ote on enemmän moraalifilosofinen kuin Westermarckin aiemmissa teoksissa. Teos sisältää perusteellisimman esityksen Westermarckin eettisen relativismin teoriasta, jonka mukaan moraali on aina yksilöllistä ja suhteellista eikä yleispäteviä moraalisääntöjä voi olla olemassa. Ympäristön antamat palkinnot (hyväksyntä) ja rangaistukset (paheksunta) määräävät sen, minkälaisia tekoja yksilö oppii pitämään hyvinä tai pahoina. Moraalin pohjana ovat niin sanotut korvauksen tunteet (retributive emotions), jotka ovat kehittyneet biologisten vaistojen pohjalta. Siveelliset arvostelmat ovat merkityksellisiä vain kunkin yhteisön omaksumien sääntöjen piirissä, ja yhteisön säännöt taas kehittyvät evoluution kautta sellaisiksi, että ne parhaiten tukevat yhteisön olemassaoloa. Ihmiskunnan rationaalisuuden kehittyessä siveelliset tunteet ovat alkaneet kohdistua yhä enemmän tekojen motiiveihin itse ulkoisten tekojen sijasta.
Teoksen lähtökohtana olevaa vertailevaa metodia on myöhemmin arvosteltu, koska Westermarckin katsottiin tehneen liian rohkeita johtopäätöksiä pelkästään vertailemalla irrallisia detaljitietoja eri kulttuurien ja kansojen tavoista. Aikalaisista muun muassa Émile Durkheim kritisoi teosta tästä. Myöhemmin vertaileva metodi onkin hylätty sosiaaliantropologisessa tutkimuksessa.
Englanniksi julkaistu The Origin and Development of the Moral Ideas käännettiin välittömästi saksaksi, pian ruotsiksi ja vuosina 1928–1929 myös ranskaksi. Sitä ei ole koskaan suomennettu kokonaan. Emerik Olsoni ryhtyi suomentamaan ensimmäistä osaa ruotsin kielestä vuonna 1916, mutta sai vuoteen 1920 mennessä käännettyä vain 13 ensimmäistä lukua. WSOY julkaisi Olsonin suomennoksen vuonna 1933 nimellä Moraalin synty ja kehitys I: Siveelliset yleiskäsitteet.
Amderma
thumb|210px|Amderman perustamisessa merkittävän kaivosinsinööri Livanovin muistokivi Amderma on taajama (posjolok) ja maalaiskunta Karanmeren rannalla Venäjän pohjoisosissa ja Euroopan koillisnurkan ja Aasian välisen maantieteellisen rajan tuntumassa. Amderma on osa Nenetsian autonomisessa piirikunnan Zapoljarnyin piiriä ja se sijaitsee 490 kilometrin päässä piirikunnan pääkaupungista Narjan-Marista itäkoilliseen. Taajamassa on Koillisväylän eteläisen reitin varrella oleva satama. Amderma on rakennettu ainakin osittain ikiroudan päälle. Ilmaston lämmettyä rakennusten perustana oleva maaperä on pehmentynyt ja painunut, mikä on aiheuttanut useiden taajamassa sijaitsevien rakennusten romahtamisen.
Historia
Taajama on perustettu heinäkuussa 1933 lähistöltä edellisvuonna löydettyjen fluoriittivarantojen hyödyntämiseksi. Paikkakunnan nimen kerrotaan johtuvan nenetsin kielestä ja tarkoittavan mursujen makuupaikkaa. Amderma sai kaupunkityyppisen taajaman aseman 1936.
Esimerkiksi vuonna 1937 paikkakunta toimi onnistumisensa seurauksena neuvostosankariksi nimitetyn Otto Schmidtin Pohjoisnaparetken tukikohtana; siellä toimi radioasema ja huoltolentojen tukikohta. Sittemmin paikkakunnan nimeä käytettiin myös valenimenä salaiselle, noin 300 kilometriä pohjoisempana sijaitsevalle Novaja Zemljan ydinkoealueelle. Kuvaavaa on, että esimerkiksi Suuri neuvostotietosanakirja jättää arktisesta Amdermasta kertoessaan mainitsematta jo tuolloin toimineen, taajaman yhteyksille yhä keskeisen Amderman lentokentän, joka palvelee sekä siviili- että sotilasilmailua.
Sijainti Pohjoisen napapiirin pohjoispuolella näkyy päivän pituudessa: auringon valaisemaa yötöntä kesää riittää toukokuun 20. päivästä heinäkuun 30 päivään ja talvella kaamos jatkuu marraskuun 27. päivästä tammikuun 16. päivään.
Talous
Amderman läheisyydessä sijaitsee fluoriesiintymiä, mutta kaivokset hylättiin 1990-luvulla. Maaperässä on kuitenkin paljon luonnonrikkauksia, joiden hyödyntäminen voi tulla kannattavaksi Ust-Karaan tai Amdermaan etelästä Komin tasavallan Tšumista suunnitellun rautatien toteutuessa vuoteen 2030 mennessä. Satamapaikkakunnan merkityksen nousua tukee Barentsinmeren, Karanmeren ja läheisten maa-alueiden petrokemiallisen tuotanto- ja jalostustoiminnan sekä laivakuljetusten lisääntyminen pohjoisella merireitillä.
Juhani Pohjanmies
pienoiskuva|Juhani Pohjanmies vuonna 1943. Jalmari Juhani Aleksanteri Pohjanmies (vuoteen 1918 Hjalmar Johan Aleksander Lindfors; 19. elokuuta 1893 Helsinki – 22. marraskuuta 1959 Hollola) oli suomalainen säveltäjä, urkutaiteilija, urkusuunnittelija, soitinrakentaja, kirjailija ja taidemaalari.
Henkilöhistoria
Juhani Pohjanmiehen vanhemmat olivat mekaanikko Gustaf Aleksander Lindfors ja Anna Vilhelmiina Pepenius. Pohjanmies oli kansakoulun jälkeen käsityöläisopissa, lähti Helsinkiin vuonna 1911 ja valmistui Helsingin lukkari-urkurikoulusta kanttori-urkuriksi vuonna 1914. Hän opiskeli Helsingin Musiikkiopistossa (nyk. Sibelius-Akatemia) 1916–1918. Hänen opettajiaan olivat mm. Oskar Merikanto ja Erkki Melartin. Leipzigin konservatoriossa Pohjanmies opiskeli vuonna 1922.
Pohjanmies työskenteli 1920–1924 Jyväskylän amatööriorkesterin johtajana sekä urkurina Jyväskylän kaupunkiseurakunnassa vuosina 1919–1928. Pohjanmies toimi Jyväskylässä myös seminaarin soitonopettajana sekä oppikoulujen laulun- ja soitonopettajana, säveltäjänä ja useiden kuorojen johtajana (mm. Vaput ja Sirkat), samoin kuin paikallisten lehtien kuten Keskisuomalaisen musiikkikriitikkona. Hän antoi myös useita konsertteja.
Pohjanmies joutui jättämään virkansa vakaumuksen takia, sillä hänestä tuli henkisen kriisin jälkeen teosofi. Muutettuaan Jyväskylästä Pohjanmies toimi vuosina 1936–1942 Kangasalan urkutehtaassa suunnittelijana ja piirtäjänä sekä apulaisjohtajana. Hänen suunnittelemiaan ovat muun muassa Oulun tuomiokirkon sekä Varkauden ja Savonlinna-Säämingin kirkkojen urut, yhteensä hän suunnitteli noin 80 kirkko- ja konserttiurut.
Pohjanmies solmi avioliiton Anna Aaltosen kanssa vuonna 1922. Heille syntyi kolme tytärtä, Maija (1924), Sinikka (1935) ja Kaija (1937). Liitto päättyi eroon vuonna 1944.
Pohjanmies muutti vuonna 1942 Lahteen, josta käsin hän järjesti lausuntataiteilija Lempi Hannukkalan kanssa satoja runo- ja musiikkikonsertteja eri puolilla Suomea. He solmivat avioliiton vuonna 1945, ja puoliso käytti siitä lähtien nimeä Lii Hannukkala-Pohjanmies. Lapset Hannele ja Hannu-Pekka syntyivät 1946 ja 1947.
Lahdessa Pohjanmies toimi opettajana kaupunkiin sijoittuneessa Viipurin musiikkiopistossa. Hän jatkoi koko ajan säveltäjän työtä, vuodesta 1945 alkaen vapaana taiteilijana. Hän kirjoitti myös kolme seikkailukirjaa, jotka edustavat varhaista suomalaista nuorten tieteiskirjallisuutta.
Vuonna 1948 Pohjanmies muutti perheineen Hollolan Vanha-Hannukkalaan. Sinne rakennettiin ateljee, joka vihittiin myös Ruusu-Ristin temppeliksi. Viimeiset vuotensa Pohjanmies vietti Hollolassa.
Pohjanmies kehitti koko elämänsä ajan soittimia ja rakensi niitä noin 40 erilaista eli enemmän kuin kukaan muu Suomessa. Hänen soitinkokoelmansa on nykyisin Turun Sibelius-museossa. Hän kehitteli myös nuottipikakirjoituskonetta ja yhtenä ensimmäisistä Suomessa käytti sähköä soittimen äänen vahvistamiseen; tämä tapahtui puistokonsertissa Jyväskylässä vuonna 1932.
Sävellyksiä
Pohjanmiehen sävellyksiä on yhteensä yli 400. Tuotanto koostuu kantaateista, kuorolauluista, lastenlauluista, joululauluista, näytelmämusiikeista, hengellisistä duetoista, yksinlauluista, orkesteriteoksista sekä piano- ja urkuteoksista. Hän on säveltänyt muun muassa Multian kotiseutulaulun ”Multian laulun” Einari Vuorelan tekstiin. Tunnetuin hänen sävellyksistään on kuitenkin vuonna 1930 salanimellä ”Salamanteri” raumalaisen kirjailijan Unto Koskelan runoon sävelletty ”Kuubalainen serenadi”. Sen pohjalta Ville Salminen on ohjannut elokuvan Rion yö (1951). "Kuubalaisen serenadin" levyttivät ensimmäisenä Ture Ara ja Reino Armio vuonna 1942, sittemmin mm. Kauko Käyhkö 1951, Tapio Rautavaara 1965, Pauli Räsänen 1969, Juice Leskinen 1984 ja Waltteri Torikka 2017. Pohjanmiehen sävellyksiä:
Soittimia
Pohjanmiehen soitinkeksintöjä ja -kehittelyitä ovat muiden muassa
Staroplzenecký
Staroplzenecký on tšekkiläinen absintti, joka valmistetaan Plzeňin kaupungissa nimensä mukaisesti. Samasta kaupungista on peräisin myös Pilsner Urquell -niminen maailmankuulu pilsener-olut. Staroplzeneckýn maku on kitkerä ja minttuinen, ja juoma sisältää paljon yrttiuutteita mutta ei lainkaan anista tai fenkolia. Tujonia Staroplzeneckýssä on 10 mg/kg, ja alkoholipitoisuus on 70 %.
Sterling Holloway
thumb|William Bendix ja [[Sterling Holloway.]] Sterling Price Holloway, Jr. (4. tammikuuta 1905 – 22. marraskuuta 1992) oli yhdysvaltalainen näyttelijä ja ääninäyttelijä.
Holloway syntyi Georgian osavaltion Cedartownissa ja opiskeli Georgia Military Academyssä sekä American Academy of Dramatic Artsissa. Hän lähti Hollywoodiin 1926 ja saavutti menestystä alun perin hahmonäyttelijänä, mutta löysi jo pian ääninäyttelyn.
Holloway teki yhteistyötä Disneyn kanssa. Hänen ääntään kuultiin jo Dumbossa (1941), sittemmin mm. Kolmessa caballerossa (1944) ja Aristokateissa (1970). Hän oli myös Liisan Ihmemaassa (1951) Irvikissa ja Viidakkokirjan (1967) Kaa. Hän oli Nalle Puhin äänenä vuoteen 1979 saakka. Holloway palkittiin Winsor McCay -palkinnolla vuoden 1975 Annie-gaalassa elämäntyöstään ääninäyttelyn parissa.
Holloway oli myöhempinä vuosinaan huomattava taiteen keräilijä. Hän kuoli luonnollisesti 87-vuotiaana. Hänellä on ollut vuodesta 1991 "Disney-legendan" arvonimi.
Suomen luonto
thumb|Luontotyyppejä: sekametsää [[Kolin kansallispuisto|Kolilta Pieliselle, kuusimetsää Paltamossa, tunturiluontoa Isokurussa Pyhä-Luostolla, kalliota Kolilla, suo Patvinsuolla.]]
Elävä luonto Suomessa koostuu pääasiassa metsätalousmetsistä, ojitetuista soista ja järvien eliöyhteisöistä sekä ihmisen vaikutuksen voimakkaimmin muokkaamista viljellyistä alueista ja kaupunkiluonnosta. Lähes luonnontilaisia metsiä ja soita on luonnonpuistoissa, jotka on tarkoitettu tutkimuskäyttöön. Erilaisilla suojelualueilla on metsätalouskäytöltä rauhoitettuja metsiä ja soita. Näitä, samoin kuin monia talousmetsiin kuuluvia alueita käytetään myös virkistysalueina. Suomen pinta-alasta 78 % on metsän peitossa. Tyypillisesti metsä on sekametsää, jossa havupuut ovat vallitsevia.
Kasvilajisto on pääosin boreaalista. Niityt ovat kasvistoltaan Suomen runsaslajisimpia alueita ja kangasmetsät, rämeet ja karut kalliot vähälajisimpia. Nisäkäslajisto on melko tyypillinen itäiselle havumetsävyöhykkelle. Monen nisäkäslajin pohjoisimmat ja läntisimmät asuinalueet ovat Suomessa. Linnuston erityispiirre on kahlaajien runsaus. Vakituinen kalalajisto on melko niukka, koska merialueet ovat pääsääntöisesti vähäravinteisia, vähäsuolaisia, viileitä ja ison osan vuodesta jään peitossa. Suomessa kuitenkin rannikkovesien matalan suolapitoisuuden takia monet sisävesikalat pärjäävät myös rannikkovesissä. Hyönteislajistokin on pääosin niukkaa, mutta kaksisiipis- ja pistäislajeja on poikkeuksellisen paljon.
Punainen kirja 2019 on Suomessa kolmas laaja lajien uhanalaisuusarviointi. Sen mukaan noin 10 % Suomen eliölajeista on uhanalaisia, ja trendi on heikkenevään suuntaan.
Suomen luonnon erityispiirteitä
Suomen kallioperässä kohtaavat vanhimmat ja nuorimmat geologiset maailmankaudet. Maankohoaminen jatkuu ja uutta maata nousee merestä. Samanlaista pohjoisen sijainnin määräämän valoisuusilmaston ja ilma- ja merivirtojen lämmittämän lämpötilailmaston yhdistelmää ei esiinny muualla maailmassa. Pienet korkeuserot ja alava maa korostavat ilmaston erityisluonnetta. Järviluonnon erityispiirteitä ovat mataluus, rikkonaisuus ja saarten suuri määrä. Eliölajiston leviämiseen on vaikuttanut Suomen yhteys Euraasian mantereeseen suhteellisten kapeiden kannasten kautta. Fennoskandian eliölajisto on sekoitus eteläistä, pohjoista ja itäistä elementtiä. Suuri osa lajistosta kuuluu eurooppalaiseen lajiryhmään, jonka jääkautiset erillisesiintymät sijaitsivat Euroopassa tai sen välittömässä läheisyydessä. Eurooppalaista lajistoa luonnehtivat tavallisimmin väljät ja joustavat elinpaikkavaatimukset. Pohjoisen lajiston osuus metsä- ja tunturieliöstössä on vähäinen. Ihmisen toimista nykyisen luonnon kannalta suurin merkitys on ollut maataloudella, joka perustui vuosisatojen ajan kaskeamiseen ja laajamittaiseen niittytalouteen.
Vesiluonto
Suomella on merenrantaa Pohjanlahdella, Suomenlahdella ja Saaristomerellä. Merialueet ovat matalia ja vesialueet saariston pilkkomia. Vesi on murtovettä, joten varsinaisia valtamerilajeja tavataan vain harhailijoina.
Suomi tunnetaan tuhansien järvien maana. Suomen pinta-alasta vesistöjä onkin 10 %. Varsinaisten järvien lisäksi on monenlaisia pienvesiä: lampia, lampareita, puroja, lähteitä ja allikoita. Järvet ovat matalia ja vähävetisiä. Karuissa ja ravinteikkaissa sisävesissä elää omat lajistonsa.
Suot
Suomen pinta-alasta liki kolmannes on ollut suota, josta noin puolet on ojitettu lähinnä metsätalouskäyttöön. Myös maatalous- ja turpeenkäyttöön on ojitettu jonkin verran suota.
Suoyhdistymätyypit vaihtelevat metsäkasvillisuusvyöhykkeiden tapaan ilmaston mukaisesti: Etelässä suot ovat keidassoita, pohjoisessa aapasoita. Aivan pohjoisessa on palsasoita, joissa voi olla ajoittain ikiroutaa. Suotyypeistä tärkeimpiä ovat korpi, räme, neva, luhta ja lähteikkö. Niistä on lukuisia alatyyppejä. Suoyhdistymissä yleensä on useampaa suotyyppiä. alt=Haaralampi Perhossa, Keski-Pohjanmaalla|pienoiskuva|Haaralampea [[Perho (kunta)|Perhossa.]] thumb|[[Lakka (kasvi)|Hillasuota Utajärvellä.]]
Metsät
thumb|Tuoretta kangasmetsää: Mäntyjä ja mustikoita. Suomessa on metsää noin 230 000 km² eli 78 % pinta-alasta. Metsien osuus pinta-alaan suhteutettuna on Euroopan valtioista suurin ja maailman valtioista 10:nneksi suurin. Suomen metsien puulajien määrä ei ole suuri – yleisimmät ovat mänty (50 %), ja metsäkuusi (30 %). Myös hieskoivu, rauduskoivu, kotipihlaja, haapa, harmaaleppä, tervaleppä, raita ja kataja ovat yleisiä. Metsänhoito-ohjeissa säästetään harvinaisempia Etelä- ja Keski-Suomen jaloja lehtipuita (metsävaahtera, metsälehmus, tammi, saarni, vuorijalava ja kynäjalava). Luonnonvarakeskuksen mukaan täysin luonnontilaisia metsiä on alle 3 % Suomen metsistä. Luonnonmetsät ovat metsiä, joita ei ole käytännössä koskaan hakattu.
Metsiä voidaan lajitella niiden lajiston, iän ja käytön perusteella. Tyypillinen suomalainen metsä on sekametsä, jossa kasvaa sekä havu- että lehtipuita havupuiden kuitenkin yleensä ollessa vallitsevina. Suomen metsistä 89 % on havupuuvaltaisia ja 10 % lehtipuuvaltaisia. Suurin osa Suomen talousmetsistä koostuu nuorista puista, ja suurimmat puut löytyvät kulttuuriympäristöistä, kuten puistoista. Suomen vanhin puu, liki 800-vuotias mänty, kasvaa kuitenkin Lapin erämaassa, Urho Kekkosen kansallispuistossa.
Biologisesti metsä on eliöyhteisö, joka muodostuu puista, pensaista, kenttäkerroksesta ja pohjakerroksesta. Suomessa kehitetyn metsätyyppiopin mukaan Suomen metsät jaetaan aluskasvillisuuden perusteella kasvupaikkatyyppeihin, jotka vaihtelevat lehtipuuvaltaisista lehdoista ja kuusivaltaisista tuoreista kankaista mäntyvaltaisiin kuiviin kankaisiin ja karukkokankaisiin.
Suomi kuuluu suurimmalta osaltaan boreaaliseen havumetsävyöhykkeeseen eli taigaan, ja vain lounaisimpaan osaan maata ulottuu havumetsien ja lehtimetsien väliseen hemiboreaaliseen vyöhykkeeseen. Kasvukausi lyhenee yli sata vuorokautta Suomen eteläosasta maan pohjoisosiin. Siksi havumetsävyöhyke jaetaan edelleen etelä-, keski- ja pohjoisboreaaliseen vyöhykkeeseen.
Lounaisosien hemiboreaalinen tammivyöhyke jaetaan kolmeen alueeseen, Ahvenanmaahan, lounaissaaristoon ja lounaiseen rannikkomaahan. Ahvenanmaa poikkeaa selvästi muusta Suomesta, sillä siellä kasvaa monia lajeja, joita ei kasva muualla Suomessa. Reheviä lehtoja on hemiboreaalisen vyöhykkeen lisäksi myös erityisesti lehtokeskuksissa. Lehtokasvillisuutta on yleensä ravinteisilla savimailla, erityisesti vesistöjen varsilla, puronotkoissa ja lähteikköjen lähellä.
Lajistoltaan monipuolisin osa eteläboreaalista vyöhykettä on niin sanottu vuokkovyöhyke, johon kuuluu Satakunta, osia Varsinais-Suomesta, Uudenmaan sisämaasta, Häme ja Kymenlaakso. Pohjanlahden rannikon kapea eteläboreaalinen alue eroaa muista vyöhykkeen alueista, ja kaakkoiskarjalassa on niin sanottu Keski-Karjalan lehtokeskus, joka on mantereisempi ja eläinmaantieteellisesti monipuolisempi kuin muu osa Etelä-Suomesta. Keskiboreaaliesta vyöhykkeestä on puolestaan erotettu mereinen kostea Kainuun lehto- ja lettokeskus. Pohjoisboreaalinen vyöhyke on jaettu Peräpohjolan, Metsä-Lapin ja Tunturi-Lapin lohkoihin.
Kalliot ja kivikot
Kallioiden raoissa ja kivikoissa kasvaa monia juuri näihin oloihin sopeutuneita kasvilajeja, ja suoraan kivipintaan kiinnittyneenä elää hyvin monilajinen sammalien ja jäkälien joukko. Kivikkoihin kuuluvat muinaisrantakivikot, roudan nostamat kivikot sekä pakkasrapautumakivikot eli rakat. Uhanalaisinta kallioluontoa edustavat kalkki- ja serpentiinikalliot. Niistä on louhittu kalkkia jo satoja vuosia.
Perinnebiotoopit
Perinnebiotoopit ovat perinteisen maatalouden muovaamia niittyjä ja laitumia, joille on vuosisataisen hoidon myötä kehittynyt omaleimainen ja rikas eliölajisto. Esimerkiksi niityt, kedot, ahot ja metsälaitumet ovat perinnebiotooppeja. Aikaisemmin esim. karjanlaidunnuksen ansiosta avoimina ja valoisina pysyneet perinnebiotoopit kasvavat helposti umpeen ja metsittyvät, ellei niitä hoideta. Hoitotapoja ovat laidunnuksen lisäksi raivaukset ja niitto.
Lajisto
Tämän artikkelin lajien lukumäärät perustuvat lähinnä Suomen lajiluetteloon 2021. Tuolloin lajeja oli löytynyt 41 301, joista yli puolet (24 263) oli hyönteisiä. Joissain kohdin on käytetty esimerkiksi uhanalaisuusarviota vuodelta 2010.
Kasvillisuus ja kasvisto
thumb|left|upright|Suomen kansalliskukka on [[kielo. Nämä kielot kasvavat Kemissä.]] Suomen kasvistossa on pääasiassa boreaalisia ja lievästi mereisten olojon lajeja. Alueellisesti lajit voidaan jakaa koko maassa esiintyviin kasveihin, lounaisiin kasveihin, pohjoisiin kasveihin ja merenranta-alueiden kasveihin. Niityt ovat kasvistoltaan Suomen runsaslajisimpia alueita ja kangasmetsät, rämeet ja karut kalliot vähälajisimpia. Kaikkiaan Suomessa kasvaa 3 288 putkilokasvia, 932 sammallajia ja 2 052 jäkälälajia. Suomen yleisimmät putkilokasvilajit ovat mustikka, puolukka, metsälauha, hieskoivu ja kotikataja.
Ainoita yksinomaan Suomessa tavattavia putkilokasveja ovat jotkut voikukan ja keltanoiden mikrolajit. Lisäksi pulskaneilikalla on erityinen vain Suomessa esiintyvä serpentiinirotu. Suomessa kasvaa kaikkiaan noin 60 Fennoskandian ja Itämeren maille endeemistä putkilokasvilajia tai -rotua, joita on eniten Itämeren rannikolla. Kotoperäisiä lajeja Pohjanlahden rannikolla ovat perämerensilmäruoho, perämerenmaruna ja pohjanlahdenlauha sekä Fennoskandian tuntureilla ruijankissankäpälä, pahta-ailakki ja pahtahietaorvokki.
Suomen kansalliskukka on kielo ja kansallispuu rauduskoivu.
Eläimistö
Eläinmaantieteellisesti Suomi kuuluu muun Euroopan tavoin palearktiseen alueeseen.
Nisäkkäät
Matkailuesitteissä Suomen nisäkkäistä esitellään usein suurpedot eli karhu, susi, ilves ja ahma. Runsaslukuisimpia nisäkkäitä ovat kuitenkin metsämyyrä ja metsäpäästäinen. Kaikkiaan Suomesta on tavattu 76 nisäkäslajia.
Suomen nisäkkäiden varhaishistoriasta on hyvin vähän tietoa, mutta mannerjäätikön vetäydyttyä Suomeen alkoi asettua nisäkkäitä. Nisäkkäitä alkoi levittäytyivät pääosin idästä ja kaakosta, jotkut myös etelästä ja pohjoisesta. Nisäkäslajistosta muodostuikin melko tyypillinen itäisen havumetsävyöhykkeen lajisto, jossa kohtaavat itäiset ja eteläiset lajit. Monen nisäkäslajin pohjoisimmat ja läntisimmät asuinalueet ovat Suomessa. Esimerkiksi hirven, liito-oravan ja joidenkin päästäisten sekä myyrien levinneisyysalue jatkuu Suomesta pitkälle itään muttei länteen. Arktisia lajeja Suomessa on vain muutamia, Fennoskandian ainoa kotoperäinen nisäkäs tunturisopuli, naali ja tunturipeurasta kesytetty poro. Eteläisiä nisäkäslajeja ovat puolestaan muun muassa hilleri, useimmat lepakot, kenttämyyrä, metsähiiri, rusakko ja siili.
Ihmisen vaikutus Suomen nisäkäslajistoon on ilmeinen. Varhaisimpien ihmisten hävittämä laji saattoi olla grönlanninhylje, jonka elinmahdollisuuksia heikensivät myös jääkauden jälkeen lämmennyt ilmasto. Soopeli metsästettiin sukupuuttoon 1500–1600-luvulla ja euroopanmajava sekä metsäpeura 1800-luvulla. Euroopanmajava palautettiin Suomeen vuonna 1935, ja metsäpeuroja muutti maahamme Vienan Karjalasta 1950-luvulla. 1900-luvulla Suomesta hävinneitä lajeja ovat vesikko ja tammihiiri.
Kanadanmajava, villikaniini, valkohäntäpeura, kuusipeura, minkki, supikoira ja piisami ovat ihmisen istuttamia tai tarhoista karkuun päässeitä lajeja. Ihminen on myös tukenut siirtoistutuksin etelästä tulleiden rusakon, siilin ja metsäkauriin leviämistä. Myös metsäpeuran leviämistä on edistetty niitä siirtämällä luontoon.
Linnut
Suomessa on tavattu 482 lajia lintuja, joista noin 250 pesii Suomessa. Runsaslukuisimmat pesivät lajit ovat pajulintu, peippo, ja punakylkirastas. Valtaosa Suomessa pesivistä linnuista on muuttolintuja. Lisäksi Suomen kautta muuttaa naapurimaissa pesiviä lintuja. Joidenkin Venäjän tundralla pesivien hanhi- ja vesilintulajien Euroopan tai jopa maailman kannasta valtaosa muuttaa Suomen läpi.
Suomen linnustolla on joitain eurooppalaisia erityispiirteitä. Monista pohjoisista metsälintulajeista, kuten kuukkeli, lapintiainen ja taviokuurna, elävät Länsi-Euroopassa vain Suomessa, Ruotsissa ja Norjassa. Suomen pohjoisosien huomattava ominaispiirre on myös kahlaajien runsaus, mikä johtuu soiden ja tuntureiden tarjoamista elinympäristöistä. Vain pohjoisessa pesiviä kahlaajia ovat jänkäsirriäinen, keräkurmitsa, mustaviklo ja vesipääsky. Saaristojen erikoisuus on maailmanlaajuisesti levittäytynyt räyskä, jota Euroopassa tavataan lähinnä Itämerestä ja Mustastamerestä.
Laulujoutsen on Suomen kansallislintu.
Kalat
thumb|Suomen kansalliskala ahven Suomessa on tavattu noin sata kalalajia.
Vakinaiseksi katsottuja kalalajeja on 71. Niistä 61 on levittäytynet alueella itsenäisesti ja 10 ihmisen tuomana. Saaristomerellä lajiston määrä on suurimmillaan, sillä siellä elää vakinaisesti 52 kalalajia. Lajisto harvenee sekä pohjoiseen että itään siirryttäessä. Perämerellä elää 29 lajia ja itäisellä Suomenlahdella 42 lajia. Keski-Suomen vesistöissä elää puolestaan 30 ja Pohjois-Lapin vesistöissä 10 lajia. Kalakanta on pysynyt pääosin samana 4 000 vuoden ajan, mutta viime vuosikymmeninä siihen ovat vaikuttaneet istutukset, viljelykarkulaiset ja vaellusjokien muutokset rakentamisen takia.
Suomen vakituinen kalalajisto on melko niukka, mihin vaikuttaa se, että merialueet ovat pääsääntöisesti vähäravinteisia, vähäsuolaisia, viileitä ja ison osan vuodesta jään peitossa. Muualla maailmassa meri- ja sisävesikalat erottuvat usein varsin selvästi, mutta Suomessa rannikkovesien matalan suolapitoisuuden takia monet sisävesikalatkin pärjäävät rannikkovesissä. Vain kaikista vaativimmat lajit, kuten sulkava, kivennuoliainen ja törö, pystyvät elämään Itämeren alueella vain lähes suolattomissa jokisuissa. Vain sisävesissä eläviä kaloja ovat pikkunahkiainen, viisipiikki ja puronieriä.
William Kirby
thumb|William Kirby William Kirby (19. syyskuuta 1759 – 4. heinäkuuta 1850) oli englantilainen hyönteistieteilijä, jota pidetään suurena entomologian kehittäjänä. Varsinaiselta ammatiltaan hän oli pappi.
Suomen luonto
Kalat
Suomessa esiintyviä vaelluskaloja ovat merestä makeaan veteen kudulle nousevat lohi, taimen ja nahkiainen, joilla on kuitenkin myös vain sisävesissä eläviä kantoja. Sen sijaan kivisimpulla, härkäsimpulla ja rantanuolaisella on sekä meri- että sisävesikantoja, mutta niistä ei tunneta ainoatakaan vaeltavaa populaatiota. Ankerias ja turska puolestaan ovat lajeja, jotka lisääntyvät vain Suomen vesien ulkopuolella.
Yleisimmät lajit ovat ahven, hauki, särki, kuha, lahna, pasuri, sorva, kiiski, säyne ja taimen.
Sammakkoeläimet ja matelijat
Suomessa on tavattu 12 sammakkoeläinlajia, kuten vesilisko, rupilisko, sammakko, rupikonna, viitasammakko ja vuodesta 2008 lähtien Turun seudulla mölysammakko, jota viimeksi oli tavattu luonnossa 1960-luvulla. Vuosina 1993 ja 1994 Kotkassa tavattiin yksittäinen viherkonna. Matelijoita on tavattu vakinaisesti 5 lajia: sisilisko, vaskitsa, kangaskäärme, rantakäärme ja kyy. Kyytä lukuun ottamatta ne ovat rauhoitettuja. Kuudes ei-rauhoitettu matelija, hietasisilisko, on Suomessa säännöllinen harhailija.
Kaikki Suomen sammakkoeläimet ja matelijat elävät maassa aivan levinneisyysalueensa pohjoisrajalla, ja ne ovat yleisimmillään maan eteläosissa. Parhaiten Suomen oloihin on sopeutunut sammakko, joka on levittäytynyt koko maahan.
Hyönteiset
Kaikkiaan Suomessa on tavattu yli 20 000 hyönteislajia. Oheisessa taulukossa on Suomessa luokitellut lajit lahkoittain.
thumb|Vesiperhoslaji [[Oecetis ochraea, Turku]] Suomen perhosista iso osa on levinneisyydeltään länsipalearktisia lajeja. Niiden levinneisyysalue kattaa siis Euroopan, Pohjois-Afrikan ja Länsi-Aasian. Ne ovat levinneet Suomeen todennäköisesti joko Saaristomeren tai Karjalankannaksen kautta. Pohjoisemmat lajit ovat puolestaan todennäköisesti tulleet idästä. Havumetsävyöhykkeen yökkösistä kaksi kolmasosaa elää Suomesta Tyynenmeren rannikolle ulottuvalla alueella. Suomen yleisimmät päiväperhoslajit ovat tesmaperhonen, lanttuperhonen, sitruunaperhonen, nokkosperhonen, kangasperhonen ja neitoperhonen.
Vaikka Suomessa elää vain noin prosentti maailman kaikista hyönteislajeista, kaksisiipis- ja pistiäislajisto on huomattavan monipuolista. Kaksisiipisheimoista esimerkiksi suurpääkärpäslajeja tavataan Suomessa 25 % ja lantakärpäsistä 30 % kaikista lajeista. Sääskien alalahkossa puolestaan on monia runsaina esiintyviä lajeja, jotka ovat myös ekologisesti tärkeitä. Surviaissääsket ovat runsaslajisin sääskiheimo. Niitä tunnetaan Suomesta yli kuusisataa lajia. Pistiäiset ovat Suomen runsaslajisin lahko, kun yleensä muualla maailmalla kovakuoriaisia on eniten. Sahapistiäisten määrä on Suomessa poikkeuksellisen suuri. Suomessa elää myös esimerkiksi puolet Euroopan kimalaislajeista, joissa on myös erikoisuuksina hevoskimalaisen ja sorokimalaisen melanistiset muodot.
Pelkästään Suomessa tavattavia hyönteislajeja ovat pienet perhoslajit pohjantalviharmokääriäinen (Exapate bicuspidella) ja hämehitukoi (Elachista saarelai), sekä kolme pistiäislajia Phaenocarpa ungulosetosa, Fennomacrus koponeni ja Anaphes crassipennis.
Muut eläimet
Suomessa on tavattu vain vähän äyriäislajeja maan pohjoisen sijainnin ja Itämeren vähäsuolaisuuden takia. Suurin osa lajeista on planktoneläimiin kuuluvia pieniä vesikirppuja ja hankajalkaisia. Suuräyriäisiä Suomessa on tavattu kolme rapulajia (jokirapu, kapeasaksirapu, täplärapu), kolme taskurapulajia (villasaksirapu, rantataskurapu ja liejutaskurapu). ja kolme katkarapulajia (hieta-, levä- ja sirokatkarapu) Kaikkiaan äyriäisiä (Crustacea) on tavattu 377 lajia.
Esimerkkejä muista eliöryhmistä: nivelmadot (Annelida): 179 lajia, nilviäiset (Mollusca): 175 lajia, hämähäkkieläimet (Arachnida): 1 794 lajia, tuhatjalkaiset (Myriapoda): 63 lajia.
Sienet
Suomen metsissä kasvavia sienilajeja tunnetaan noin kuusi tuhatta lajia, mutta tieteelle tuntemattomia lajeja arvioidaan olevan satoja. Parisataa lajia on syötäviä, kauppasieniksi on hyväksytty 31 lajia. Kaupallisesti tärkeimmät metsäsienet ovat herkkutatti ja haaparousku.
Kaikkiaan sieniä (Fungi) ja limasieniä (Myxomycetes, Protista) on tavattu 5 584 lajia, joka jakautuvat seuraavasti
Vieraslajit
Suomessa elää vakiintuneina 600–1 000 vieraslajia. Vieraat eläin- ja kasvilajit ovat levinneet Suomeen ihmisen mukana tahattomasti tai tarkoituksella tuotuina, osa niistä jo ennen keskiaikaa. Suomeen 1800-luvun puolivälistä alkaen tulleita vieraslajeja ovat esimerkiksi valkohäntäpeura, piisami, kanadanmajava, minkki, kanadanhanhi, fasaani, kaniini, täplärapu, hopearuutana, merirokko ja espanjansiruetana sekä kasveista lupiini, jättiputket ja pohjoisamerikkalaiset piiskut.
Tila ja uhanalaisuus
Suomen ympäristökeskuksen (SYKE) vuonna 2008 laatiman luontotyyppien tilaa arvioineen tutkimuksen mukaan Suomen luontotyypeistä puolet on uhanalaisia. Sen mukaan Suomessa on vajaa 400 luontotyyppiä ja niistä on uhanalaisia 51 %. Vakavimmin uhanalaisia luontotyyppejä on 52 kappaletta, joista taas yli puolet on perinnebiotooppeja eli ketoja, niittyjä ja hakamaita. Uhanalaisuusarvio perustui luontotyypin määrän ja laadun muutokseen 1950-luvulta 2000-vuosikymmenelle. Tärkeimmät syyt luontotyyppien uhanalaistumisille olivat tutkimuksen mukaan metsien uudistamis- ja hoitotoimet erilaisine vaikutuksineen, ojitus, vesien rehevöityminen ja likaantuminen, pellonraivaus ja vesirakentaminen. Toinen arvio valmistui 2018. Sen mukaan luontotyyppien tila ei ole parantunut vaan monien luontotyyppien kehityssuunta on arvioitu edelleen heikkeneväksi.
Vuoden 2019 Punainen kirja -uhanalaisuusarvioinnin mukaan Suomessa on vähintään 48 000 lajia, joista 22 418 eli 47 % tunnettiin niin hyvin, että niiden uhanalaisuutta pystyttiin arvioimaan. Arvioiduista lajeista 2 667 eli 11,9 % arvioitiin uhanalaisiksi. Vuoden 2010 arvioinnissa uhanalaisia oli 10,5 % eli lajiston uhanalaistuminen jatkuu. Kappalemääräisesti uhanalaisista lajeista suurin osa elää ensisijaisesti metsissä (31,2 %) sekä perinneympäristöissä ja muissa ihmisen muuttamissa ympäristöissä (24,4 %). Suhteellisesti eniten uhanalaisia lajeja on tunturipaljakoilla, joilla elää vain 3,6 % kaikista arvioiduista lajeista, mutta niistä uhanalaisia on 37,9 %. Lajien uhanalaistumiseen on vaikuttanut merkittävimmin metsäelinympäristöjen muutokset, jotka ovat ensisijainen uhanalaisuuden syy 733 lajille. Yleisimpiä muutoksista ovat metsänuudistaminen ja metsänhoito, vanhojen metsien ja kookkaiden puiden sekä lahopuun väheneminen. Toiseksi yleisin lajien uhanalaistumiseen vaikuttanut syy on avoimien elinympäristöjen umpeenkasvu, mikä on 639 lajin uhanalaisuuden syynä. Ilmastonmuutos vaikuttaa etenkin tunturilajien uhanalaistumiseen.
Luonnonsuojelu
Suomessa on 1 865 Natura 2000 -aluetta, joiden yhteenlaskettu pinta-ala on viisi miljoonaa hehtaaria. Tästä maa-alueita on kolme neljäsosaa ja vesialueita yksi neljäsosa. Lähes kaikki valtion maille perustetut Suomen luonnonsuojelualueet, erämaat ja retkeilyalueet ovat osa Natura-verkostoa. Niiden hoito on Metsähallituksen vastuulla. Luonnonsuojelualueisiin kuuluvat Suomen 41 kansallispuistoa ja 19 luonnonpuistoa. Kaikkiaan Suomen pinta-alasta on suojeltu luonnonsuojelu- ja erämaalailla 9–10 %.
Uhanalaisten lajien arvioinnin yhteydessä Suomelle on määritelty joukko vastuulajeja. Ne ovat pohjoisia alkuperäislajeja, joiden säilyttämisestä Suomella katsotaan olevan kansainvälinen vastuu, mutta niillä ei ole lainsäädännöllistä asemaa.
Suomen luonnonsuojeluliitto on julkistanut valitsemansa Suomen 100 luontohelmeä pian satavuotiaan Suomen luontotietouden edistämiseksi 30. marraskuuta 2016.
Vieraslajit
SYKEn mukaan Suomessa on tunnistettu 157 haitallista vieraslajia, ja lisäksi 123 tarkkailtavaa tai paikallisesti haitallista lajia. Maa- ja metsätalousministeriö julkaisi Kansallisen vieraslajistrategian vuonna 2012. Kasvintuhoojien lisäksi erityisen haitallisiksi vieraslajeiksi on nimetty jättiputket, kurtturuusu, rapurutto, espanjansiruetana ja minkki.
Lähteet
► Lyhenteitä: Luke Luonnonvarakeskus, Luomus Luonnontieteellinen keskusmuseo, SYKE Suomen ympäristökeskus, YM Ympäristöministeriö
Peter Weir
Peter Lindsay Weir (s. 8. elokuuta 1944 Sydney, Uusi Etelä-Wales, Australia) on australialainen elokuvaohjaaja.
Varhaisvaiheet
Weir syntyi Sydneyssä ja opiskeli The Scots Collegen jälkeen Sydneyn yliopistossa. Hän keskeytti kuitenkin oikeustieteen opintonsa. Vuonna 1967 hän sai paikan järjestäjänä televisioyhtiön studioilla. Samana vuonna hän ohjasi ensimmäisen lyhytelokuvansa.
Ohjaustyöt
Weirin ensimmäinen pitkä elokuva The Cars that Ate Paris valmistui 1974. Se oli musta komedia, joka sai pian kulttielokuvan maineen. Weirin seuraavat elokuvat ilmaisivat hänen kiinnostustaan spiritismiin, pahuuteen ja mystiikkaan. Ensimmäisestä maailmansodasta australialaisesta näkökulmasta kertoo hänen elokuvansa Gallipoli (1981), joka on sekä tehokas sotaelokuva että sodanvastainen kannanotto. Seuraava filmi, Indonesian historiasta kertova Rakkaus veitsenterällä astettaan toimittaja-päähenkilön eettisten kysymysten eteen.
Weirin elokuvallisena esikuvana on ollut Alfred Hitchcock. Tämä näkyy selvästi hänen elokuvassaan Todistaja (1985), jossa viaton pikkupoika on murhan avaintodistaja, joka joutuu välttelemään sekä murhaajaa että poliiseja. Se aloitti Weirin Yhdysvalloissa tehtyjen elokuvien sarjan. Hänen seuraavia elokuviaan olivat Kuolleiden runoilijoiden seura (1989), Truman Show (1998) ja Master and Commander: Maailman laidalla (2003).
Weir on uransa aikana ollut useaan otteeseen ehdolla muiden muassa Oscar- sekä Golden Globe -palkintojen saajaksi, ja hän voitti vuonna 1991 Césarin.
Nylands Nation
Nylands Nation (NN) on Helsingin yliopiston vanhin osakunta. Ruotsinkielinen osakunta perustettiin vuonna 1643 Turun akatemiassa, josta osakunta on sittemmin muuttanut yliopiston mukana Helsinkiin.
Osakunnan tilat ovat osakunnan omassa talossa Kasarmikadulla. Karl Hård af Segerstadin suunnittelema talo valmistui vuonna 1901. Vuoteen 1905 asti Nylands Nation oli osakunta kaikille uusmaalaisille opiskelijoille, kunnes kieliriidan takia Eteläsuomalainen osakunta perustettiin Uudenmaan suomenkielisille opiskelijoille.
Verkkoteoria
Verkkoteoria eli graafiteoria on matematiikan osa-alue, joka tutkii kohteiden välisten suhteiden esittämiseen käytettäviä matemaattisia malleja eli verkkoja. Verkot koostuvat solmuista ja niitä yhdistävistä linkeistä, jotka voivat olla suunnattuja tai suuntaamattomia. Verkkoteoriaa voidaan soveltaa monilla eri tieteenaloilla, kuten fysiikassa , biologiassa , sosiologiassa.
Suomen kielessä verkkoteorian perustermistö ei ole kovin vakiintunutta, sillä aihetta käsitteleviä suomenkielisiä kirjoja on julkaistu niukasti. Yksi harvoista suomenkielisistä verkkoja käsittelevistä kirjoista on Kimmo Pietiläisen suomentama teos.
Verkkoteoriaa hyödyntävää poikkitieteellistä tutkimusalaa kutsutaan verkostotieteeksi, siinä missä verkkoteoria yleisesti mielletään matematiikan ja teoreettisen tietojenkäsittelytieteen osa-alueeksi. Pohjimmiltaan verkko on verkkoteorian määrittämä solmujen ja niitä yhdistävien linkkien kokonaisuus. Verkko kuvaa verkostomaisen rakenteen neutraalisti riippumatta sen sisällöstä ja tulkinnasta ja esittää, mitä reittejä verkossa eri solmujen välillä on. Verkkoteorian keskeisiin tutkimusongelmiin kuuluvat mm. yhtenäisyys, laajentuvuus, väritettävyys ja satunnaisverkkojen analyysi.
Historia
Verkkoteorian alkuna pidetään sitä, kun Leonhard Euler ratkaisi Königsbergin siltaongelman vuonna 1736. Eulerin todistus oli samalla ensimmäinen todistus verkkoteorian alueella. Tuohon aikaan verkkoteoriasta käytettiin Leibnizin luomaa termiä "analysis situs", sanan "graph" otti käyttöön James Sylvester vuonna 1878 Nature lehdessä julkaisemassaan artikkelissa. Termi oli poimittu kemiasta. Tanskalainen Julius Petersen julkaisi verkkoteoriaa koskevia papereita 1890-luvulla.
Alun jälkeen verkkoteorian kehityksessä tapahtui vain vähän ennen 1930-lukua. Vuonna 1930 Kazimierz Kuratowski ratkaisi kysymyksen verkkojen piirtämisestä tasoon. Seuraava tärkeä etappi oli Dénes Kőnigin tasan 200 vuotta Eulerin siltaongelmaa koskevan tutkielman jälkeen vuonna 1936 julkaisema ensimmäinen verkkoteoriaa kattavasti käsittelevä kirja. Tärkeä verkkoteorian perusteos on myös Frank Hararyn vuonna 1968 julkaisema Graph Theory. Satunnaisverkot muodostavat nykyään yhden keskeisistä verkkoteorian tutkimuskohteista. Tämän aihepiirin klassinen merkkipaalu on Paul Erdősin ja Alfred Rényin vuonna 1959 julkaisema artikkeli tasajakautuneiden satunnaisverkkojen yhtenäisyydestä. Stokastiset satunnaisverkkomallit muodostavat modernin verkostotieteen ytimen ja niillä on paljon sovelluksia mm. bioteteissä, sosiaalitieteissä ja koneoppimisessa.
Fred Hampton
Fred Hampton (30. elokuuta 1948 – 4. joulukuuta 1969) oli yhdysvaltalainen poliittinen aktivisti ja Mustien panttereiden jäsen. Poliisin erikoisyksikkö ampui hänet vuoteeseensa, kun hän oli nukkumassa. Jälkeenpäin tehty selvitys julisti murhan ”oikeutetuksi”, mutta siviilioikeudenkäynnissä Hamptonin omaiset saivat yhteensä 1,85 miljoonan dollarin korvaukset.
Kuolemaansa edeltäneinä kuukausina Hampton oli noussut nopeasti Mustien panttereiden hierarkiassa. Hän loi yhteyksiä valkoisiin ja latinotaustaisiin kansalaisoikeusliikkeen toimijoihin ja radikaaleihin ryhmittymiin. FBI:n johtaja J. Edgar Hoover piti häntä vakavana uhkana ja määräsi Mustat pantterit tuhottaviksi. Kun FBI:n vastavakoiluohjelma Cointelpro paljastui vuonna 1971, selvisi että Cointelpron hallussa oli Fred Hamptonin asunnon pohjapiirros.
Hamptonin murhan jälkeen The Weather Underground julisti sodan Yhdysvaltain hallitusta vastaan. Murhaa on käsitelty dokumenttielokuvissa, ja siihen viitataan muun muassa Rage Against the Machinen ja Rick Rossin kappaleiden sanoituksissa.
Martti Jukola
thumb|Martti Jukola noin vuonna 1930 Martti Henrik Jukola (22. marraskuuta 1900 Turku – 3. lokakuuta 1952 Helsinki) oli suomalainen urheilutoimittaja, urheilija ja päätoimittaja. Pekka Tiilikaisen mukaan Martti Jukola loi koko suomalaisen radioselostuksen perusteet. Jukola osallistui urheilijana Pariisin olympialaisiin 1924.
Jukolan vanhemmat olivat kuuromykkäinkoulun opettaja Aapo Henrik Jukola ja Maria Wilhelmina Grönroos. Hän valmistui filosofian kandidaatiksi 1922, lisensiaatiksi 1930 ja väitteli filosofian tohtoriksi 1932 aiheenaan runoilija J. H. Erkko. Jukola oli Urheilulehdessä toimitussihteerinä 1922–1923, vastaavana toimittajana 1924–1925 ja päätoimittajana 1931–1936. Hän toimi Werner Söderström Oy:n kirjallisuusosaston virkailijana Porvoossa 1926–1930 sekä toimittajana Kansan Kuvalehdessä 1927–1929 ja Urheilija-lehdessä 1928–1931.
Jukola toimi Yleisradion selostajana 1931–1952 ja selostusosaston päällikkönä 1939–1942. Hän oli samaan aikaan myös Enso Gutzeit-Tornator -yhtymän sosiaalipäällikkönä Ensossa vuosina 1936–1939 sekä Urheilijain Kustannus Oy:n kirjallisena johtajana ja Urheilukuvaston päätoimittajana vuosina 1943–1952. Ensossa työskennellessään hän perusti Ylä-Vuoksen Palloseuran.
Martti Jukolan urheilu-uran huippuvuodet ajoittuvat 1920-luvun alkuun. Hänen kotiseuransa olivat yleisurheilussa Turun Urheiluliitto ja palloilussa Turun Palloseura, jonka perustajäseniä Jukola oli. Hänen paras saavutuksensa oli Pariisin olympiakisojen 400 metrin aitajuoksu, jonka välierissä hän sijoittui viidenneksi. Hän saavutti useita yleisurheilun SM-mitaleja, mm. hopeaa 400 metrin aidoissa 1923-26, 110 metrin aidoissa 1924, ja 400 metrillä 1926. Hänen ennätyksensä 110 metrin aidoissa oli 15,9, 400 metrin aidoissa 55,4, 200 metrillä 23,0 ja 400 metrillä 49,9. Muutettuaan Turusta Jukola edusti yleisurheilussa aktiiviaikanaan Porvoon Urheilijoita ja Helsingin Kisa-Veikkoja, jonka kunniajäseneksi hänet valittiin myöhemmin.
Muoto (biologia)
Muoto (forma, f.) on yleisesti ottaen taksonomisen luokittelun alin taso ja se on myös alalajin sekä muunnoksen ohella yksi kolmesta yleisesti käytössä olevasta lajinsisäisestä taksonomisen luokittelun tasosta. Muotoa alempina taksonomisina tasoina voidaan joistakin lajeista erottaa joitain paikallisia kantoja tai rotuja, kuten tunturihärkin (Cerastium alpinum) Kaavin serpentiinirotu.