cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Etelä-Afrikan varhaishistoria
Bantut
Eri banturyhmien välillä oli kielellisten erovaisuuksien lisäksi myös kulttuurillisia eroja. Ngunit elivät suhteellisen pienissä sukulaisryhmissä, kun taas sothot muodostivat suurempia yhteisöjä. Molempien ryhmien hallinnolliset järjestelmät olivat epästabiileita ja kilpailevat sukuryhmät kamppailivat jatkuvasti vallasta keskenään. 1700-luvun lopulla eteläisten bantujen yhteiskunnissa alkoi kuitenkin ilmetä merkkejä valtiollisesta järjestäytymisestä kun sukulaisuussiteiden merkitys alkoi pienentyä ja lojaalisuus päällikköä kohtaan tunnustettiin. 1500-luvulle tultaessa sotho-tswanojen Rolong-kulttuuria hallitsivat Taungin kaupungista käsin perinnölliset johtajat. Pääkaupungin lisäksi useissa muissakin kaupungeissa oli 15 000–20 000 asukasta.
Bantumaanviljelijöillä oli suuria karjalaumoja ja karjalla oli heidän kulttuurissaan suuri symbolinen ja välineellinen arvo. Karjaa poliittisiin ja sosiaalisiin tarkoituksiin esimerkiksi myötäjäisinä ja suojelurahana. Bantut viljelivät lukuisia paikallisia kasveja mukaan lukien hirssiä, durraa, papuja ja meloneja.
Ensimmäiset eurooppalaiset
Vuonna 1488 portugalilainen Bartolomeu Dias kiersi Hyväntoivonniemen ja eteni noin 600 km lounaisrannikkoa pitkin. Vasco da Gaman retkellä vuonna 1497 portugalilaiset kiersivät Kapmaan, etenivät ylös Afrikan itärannikkoa ja ylittivät Intian valtameren saapuen Intiaan. Portugalilaiset hallitsivat tätä merireittiä 1500-luvun ajan ja rakensivat linnoituksia ja varikkoja Afrikan itä- ja länsirannikolle. 1500-luvun lopulla ja 1600-luvun alussa englantilaiset ja hollantilaiset haastoivat portugalilaisten valta-aseman ja kiinnostuivat Kapmaasta juomaveden, lihan ja laivojen korjaustarvikkeiden mahdollisena lähteenä. Englannin kruunu kuitenkin kielsi merimiehiä anneksoimasta aluetta tukikohdan rakentamista varten.
Vuonna 1602 perustettu Hollannin Itä-Intian kauppakomppania pyrki turvaamaan Hollannin taloudellisista eduista Aasiassa ja turvaamaan sinne johtavan merireitin Afrikassa. Kauppakomppanian palkkaama Jan van Riebeeck saapui vuonna 1652 Kapmaahan tehtävänään järjestää huolto Aasiaan matkaaville laivoille. Muutaman vuoden kuluttua alueelle saapuivat ensimmäiset hollantilaiset siirtolaiset, jotka ryhtyivät harjoittamaan maanviljelyä ja käymään kauppaa kauppakomppanian kanssa.
Twilight Time
Twilight Time on Stratovarius-yhtyeen vuonna 1992 julkaistu toinen albumi, joka julkaistiin alun perin vuonna 1991 omakustanteena nimellä Stratovarius II. Albumi herätti paljon kiinnostusta erityisesti Japanissa, jossa se myös nimettiin parhaaksi ulkomaalaiseksi levyksi. Lisäksi albumi oli Japaniin maahantuotujen levyjen top10-listalla viisi kuukautta. Levy oli suuri harppaus melodisempaan suuntaan, mutta kappaleet sisälsivät edelleen melko raskaita riffejä. Vaikka albumin kansilehdessä on mainittu basistiksi Jari Behm, soitti Timo Tolkki kaikki albumin bassoraidat. Twilight Timelta julkaistiin myös yksi single, ”Break the Ice”.
Kappaleet
Sävellykset: Timo Tolkki
Manjū
Manjū (jap. 饅頭, まんじゅう) on suosittu perinteinen japanilainen makeinen. Manjūja on erilaisia, mutta useimmissa on vehnä- ja riisijauhosta tehty kuori ja täytteenä keitetyistä adsukipavuista ja sokerista tehtyä punapaputahnaa. Paputahnojakin on erilaisia, esimerkiksi koshian, tsubuan ja tsubushian.
Historia
Manjū kehittyi mochista, survomalla valmistetusta riisikakusta, jota on syöty Kiinassa pitkään. Manjū oli kiinaksi mantou (馒头), mutta Japaniin saavuttuaan se tuli tunnetuksi nimellä manjū. Vuonna 1341 japanilainen lähettiläs toi mantoun mukanaan palatessaan Kiinasta ja alkoi myydä sitä Nara-manjūna, josta japanilaisen manjūn sanotaan olevan lähtöisin. Japanilaiset ovat syöneet manjūja jo lähes 700 vuotta, ja niitä myydään yleisesti japanilaisissa makeiskaupoissa.
Halvahko hinta lienee yksi syy manjūn suosion.
Alalajeja
oikea|pienoiskuva|Mizu-manjū ([[jap. 水饅頭)]] Manjūja on lukuisia eri lajeja, tavallisempia ja harvinaisempia.
Eroseminaari
Eroseminaari on yhdysvaltalaisen kasvatustieteen tohtori Bruce Fisherin (1931–1998) kehittämään lähestymiseen perustuva tapa työstää parisuhteen päättymiseen liittyviä kokemuksia. Kyseessä on ryhmässä totetutettu, käytäntöä korostava (pragmaattinen) oppimistapahtuma. Seminaariin osallistuvat ihmiset saavat tietoa sekä kasvua tukevia kokemuksia seminaarikurssin aikana, mikä auttaa heitä työstämään normaalia elämänkriisiään. Tiedon, harjoitusten ja kokemusten avulla ihmissuhteita opitaan ymmärtämään paremmin. Samalla seminaarilaisten mahdollisuus vaikuttaa omaan elämäänsä paranee.
Yhdysvaltalainen Bruce Fisher alkoi 1970 -luvulla kehittää menetelmää, jolla voitaisiin auttaa parisuhteen loppumisen kokeneita henkilöitä. Tutkittuaan ja analysoituaan huolellisesti lukuisia avioeroja hän kehitti toipumisohjelman parisuhteen päättymisen aiheuttamasta kriisistä. Lähestymisestä Fisher käyttää nimeä jälleenrakennus. Fisherin jälleenrakennus-malli on tullut suosituksi välineeksi erojen työstämisessä ja se on levinnyt ympäri maailman. Fisherin erotyöskentelyä käsittelevä perusteos on nimeltään Rebuilding: When Your Relationship Ends, jonka suomeksi käänsi nimellä Jälleenrakennus, kun suhteesi päättyy psykologi Kari Kiianmaa. Kirjaa käytetään tyypillisesti eroseminaarien kirjallisena materiaalina, mutta on koettu hyödylliseksi eron jälkeen myös ilman seminaaria, ja voi olla avuksi myös parisuhdekriisejä työstettäessä ihmissuhteen yhä jatkuessa. Fisherin jälleenrakennusohjelmaan kuuluu 19 jälleenrakennuskuutioksi nimitettyä aihepiiriä, jotka ihmisen tulisi käsitellä eheytyäkseen parisuhteen purkautumisesta. Eri ihmiset käsittelevät aihepiirejä vaihtelevasti eri järjestyksessä, vaikka Fisherin lähestymisessä onkin tietty systemaattinen etenemisjärjestys. On tavallista käsitellä samanaikaisesti useaa eron teema-aluetta. Käsittely on menetelmän kehittäjän mukaan tehokkainta eroseminaarissa, joka kestää tavallisesti kymmenen viikkoa. Tämän seminaarin aikana on yhteisiä kokoontumisia kolme tuntia viikossa. Jokaisella tapaamiskerralla on eri teema ja tehtävät. Eroaan osallistujat työstävät sekä yksin että ryhmässä. Tapaamissa tyypillisesti eron itsekin kokenut ohjaaja tai ryhmänvetäjä ja ryhmän muiden jäsenten vertaistuki helpottaa selvitymisprosessia.
Psykologi Kiianmaa luopui aktiivisesta Fisherin jälleenrakennusmallin mukaisen Eroseminaarin kouluttajan roolistaan vuonna 2013 ja luovutti menetelmäoikeudet Suomessa eteenpäin filosofian maisteri Marianna Stolbowille (*1965). Yhdessä he muokkasivat mallista uusitun, Suomeen sovelletun version nimellä Suomalainen eroseminaari. Siinä on 10 tai 10+1 tapaamiskertaa, joista yhdestoista kerta on tarkoitettu niille, jotka haluavat työstää perheen lapsiin liittyviä teemoja.
Suomalaisia eroja 2000-luvun alussa kartottaneen väitöskirjatyön mukaan (suomalaiset erosta toipuneet kertovat) parhaita selviytymiskeinoja olivat tulevaisuuteen suuntautuminen, eron työstäminen yksin ja sosiaalinen tuki. Vähemmän apua erosta selviytymiseen toivat avioeron pohtimisen välttäminen, uskonnollinen tuki ja ammattiapu. Myös yliopistollisessa lopputyössä tehdyt havainnot toteavat eroseminaarin edistäneen merkittävästi avioeroon sopeutumista (PsyM Katja Lötjösen gradu). Osallistujien tärkeäksi kokemien tavoitteiden - kuten tulevaisuuden helpottumisen, itsetunnon lisääntymisen ja avoimuuteen kasvamisen - koettiin helpottuneen. Seminaari oli osanottajille hyödyllinen ja tarjonneen mahdollisuuden käydä läpi erokriisiään myönteisessä ympäristössä. Seminaarin ryhmämuotoisuus tarjosi myös mahdollisuuden löytää uusia merkityksellisiä ihmissuhteita (Heli Kuosmasen gradu).
Vuonna 2015 järjestettyjen eroseminaarien tyypillinen hinta oli 100–600 euroa. Hintaa halvensi muun muassa kurssin järjestäminen osana aikuiskoulutusta esimerkiksi työväenopiston kurssitarjonnan yhteydessä. Kalliimmassa päässä oli kahden viikon intensiivinen kurssi ulkomailla aurinkorannalla.
Oihonna
Oihonna on kelttiläisperäinen naisen etunimi. Se esiintyy skotlantilaisen James Macphersonin runoelmassa Ossianin laulut sekä J. L. Runebergin teoksessa Kuningas Fjalar.
Digi- ja väestötietoviraston mukaan Suomessa on vuoteen 2021 mennessä tilastoitu noin 20–40 Oihonna-nimistä naista.
Nimipäivä
Oihonna-nimi oli mukana Suomen almanakassa vuosina 1908–1928. Nimipäivä oli 14. marraskuuta.
Johanna Karimäki
Johanna Maria Karimäki (s. 20. maaliskuuta 1973 Geneve, Sveitsi) on suomalainen poliitikko. Hän on ollut vihreiden kansanedustaja Uudenmaan vaalipiiristä vuosina 2007–2019 ja Espoon kaupunginvaltuuston jäsen vuodesta 2005.
Tausta
Karimäki syntyi Genevessä perheen asuessa siellä fyysikkoisä Veikko Karimäen työn vuoksi. Karimäki kävi ranskankielistä koulua.
Vuonna 1992 Karimäki valmistui ylioppilaaksi Pohjois-Tapiolan lukiosta ja vuonna 2002 biokemian diplomi-insinööriksi Teknillisestä korkeakoulusta (TKK). Hän sai opiskeluaikanaan kaksi lasta, joiden isästä hän erosi vuonna 2002.
Ennen eduskuntaa Karimäki työskenteli TKK:lla tutkimusapulaisena (2001, 2002), assistenttina (2003) ja tutkijana (2003–2007).
Politiikka
Vihreisiin Karimäki liittyi vuonna 2002. Vuoden 2004 kunnallisvaaleissa hänet valittiin Espoon kaupunginvaltuustoon. Eduskuntaan Karimäki valittiin Uudenmaan vaalipiiristä vuoden 2007 vaaleissa ja uudelleen vuosien 2011 ja 2015 vaaleissa. Hän on toiminut vihreän eduskuntaryhmän ensimmäisenä varapuheenjohtajana vuosina 2011–2013 ja 2014–2015. Vuoden 2019 eduskuntavaaleissa hän sai 3 752 ääntä ja jäi ensimmäiselle varasijalle.
Karimäki on vuodesta 2015 jäsen suuressa valiokunnassa ja Pohjoismaiden neuvoston Suomen valtuuskunnassa. Aiemmilla kausilla hän on ollut jäsen muun muassa maa- ja metsätalousvaliokunnassa (2007–2011), työelämä- ja tasa-arvovaliokunnassa (2008–2011), talousvaliokunnassa (2011–2015) sekä valtiovarainvaliokunnan maatalousjaostossa, kunta- ja terveysjaostossa sekä asunto- ja ympäristöjaostossa.
Luottamustehtävät
Karimäki oli Vihreiden Naisten hallituksen jäsen 2006–2009. Hän on ollut vuosina 2009–2012 Uudenmaan maakuntavaltuuston ja vuodesta 2013 maakuntahallituksen jäsen. Vuosina 2008–2013 Karimäki oli Tekniikan Akateemisten Liiton valtuuston jäsen.
Kivijärvi (Kuhmo, Kaihlajoen valuma-alue)
Kivijärvi on metsäjärvi Kuhmossa Kainuun kaakkoisosassa. Sen pinta-ala on 81 hehtaaria. Etäisyys Kajaanista on 79 kilometriä itäkoilliseen.
Maantiede
Kivijärven pituus kaakosta luoteeseen on kolme kilometriä. Järvi on melko kapea ja saareton. Noin kolmannes Kivijärvestä on vähintään 10 metriä syvä ja kymmenesosa vähintään 15 metriä syvä. Syvin kohta, 31 metriä, sijaitsee järven keskiosassa.
Kivijärveen laskee Mertajärvi (190,6 metriä mpy) Heinilammen kautta. Kivijärven luusua sijaitsee järven matalassa kaakkoisosassa, josta lähtee Kivijoki Kaihlalampeen (168,0 metriä mpy), joka sijaitsee noin 800 metriä kaakkoon. Kaihlalampi laskee Lentuaan.
Kivijärven vesitilavuus on 6 031 000 kuutiometriä.
Kivijärvi (59.924.1.002) kuuluu Kaihlajoen valuma-alueeseen (59.924), joka on kolmannen jakovaiheen vesistö Oulujoen vesistössä (59). Toinen jakovaihe on Lentuan alue (59.92) ja ensimmäinen on Ontojärven–Lentuan valuma-alue (59.9). Kivijärvi on Kaihlajoen valuma-alueen toiseksi laajin vakavesi. Laajin on Mertajärvi. Alueeseen kuuluu 15 vähintään hehtaarin laajuista vakavettä.
Kuhmon laajin Kivijärvi sijaitsee noin 30 kilometriä Kaihlajoen valuma-alueen Kivijärveltä pohjoiseen. Kaikkiaan Suomessa on noin 120 vähintään hehtaarin laajuista Kivijärveä.
Ballistiitti
thumb|200px|Alfred Nobel. Ballistiitti on aseissa käytettävä räjähdysaine, joka ei aiheuta samanlaista savua räjähtäessään kuin ruuti. Ballistiitin keksi ensimmäisenä ruotsalainen kemisti Alfred Nobel, joka rikastui ballistiitin ja dynamiitin avulla yhdeksi maailman rikkaimmista ihmisistä.
1884 Alfred Nobel haki patenttia uudelle ruudin ampuma-aseissa korvaavalle räjähdysaineelle, jonka hän oli nimennyt ballistiitiksi. Uudelle aineelle oli tarjolla laajoja markkinoita sotateollisuudessa. 1889 Nobel sai tietää, että Frederick Abel -nimiselle miehelle oli myönnetty patentti aineesta, jota Nobel piti täysin identtisenä oman ballistiittinsa kanssa. Ainoa ero ballistiitin ja nitroglyseriiniruudiksi kutsutun aineen välillä oli se, että Nobel oli patenttia hakiessaan käyttänyt ilmaisua "nitroselluloosa hyvin tunnetussa liukoisessa muodossa", kun taas Abel oli kirjoittanut hakemukseensa nitroselluloosan olevan liukenematonta. Nobel yritti aluksi neuvotella Abelin kanssa, mutta saatuaan tietää, että kyseiselle aineelle oli myönnetty patentti myös muissa maissa, hänen suhtautumistapansa muuttui kovemmaksi.
Abel myi patenttinsa Britannian kruunulle, jota ei valtion lain mukaan voinut haastaa oikeuteen. Siksi Nobelin oli odotettava, että ensimmäinen ainetta valmistava tehdas rakennettiin. Tehtaan johtaja haastettiin 1890 oikeuteen. Nobel hävisi, mutta vei asian ylempään oikeusasteeseen. Pitkän oikeudenkäynnin jälkeen hän hävisi 1895 tämänkin oikeusjuttunsa ja joutui maksamaan oikeudenkäyntikuluja 22 000 puntaa.
Beetfage
Beetfage eli Betfage oli Betanian naapurikylä Jerusalemin liepeillä lähellä Öljymäen lakea. Se mainitaan yhdessä Betanian kanssa palmusunnuntain juhlakulkueen lähtöpaikaksi . Vuonna 1876 Öljymäeltä löydettiin ristiretkien aikainen kivipaasi, jossa kuvataan Betanian ja Beetfagen tapahtumia ja jossa näkyvät vielä sanat "Betfage" ja "aasi". Löytöpaikalle pystytettiin fransiskaanien kappeli.
Uuden-Siperian saaret
Uuden-Siperian saaret on Pohjoisessa jäämeressä sijaitseva saaristo Siperian rannikolla Laptevinmeren ja Itä-Siperian meren välissä. Dmitri Laptevin salmi erottaa saaret mantereesta. Hallinnollisesti saaristo kuuluu Sahan tasavaltaan.
Saarten on yhteispinta-ala noin 38 000 neliökilometriä. Suurin saari on Kotelnyi (, 11 700 km²), joka kuuluu saariston keskeiseen Anjounsaarten ryhmään. Tämän eteläpuolella lähempänä rannikkoa on Ljahovinsaarten ryhmä. Koillisessa on pienempi De Longin saarten ryhmä, jota ei aina lueta Uuden-Siperian saariin kuuluvaksi.
Ensimmäiset havainnot saarista teki 1700-luvun alussa kasakka Jakov Permjakov.
Nimen Uusi-Siperia seudulle antoi Siperiaan karkotettu, sittemmin tutkimusmatkailijaksi ryhtynyt riikalainen tullivirkailija Matthias Hedenström (1780–1845) vuonna 1820. Hän piti saaria Siperian manneralueen ulokkeina, eikä saaristona.
Suomeksi saaret ovat aiemmin esiintyneet myös kirjoitusasussa Uuden Siperian saarisarja (1872), Uuden-Siperian saaristo (1919) ja Uuden Siperian saaret (1938, 1965, 1966).
Katuvisioita
Katuvisioita on Heikki Kuulan ja Pyhimyksen yhteisalbumi. Heikki Kuula käyttää albumilla nimeä Perhosveitsi-Heikki ja Pyhimys nimeä Lika-Aki. Albumi julkaistiin 1. helmikuuta 2012 ja samalla se nousi Suomen virallisen albumilistan sijalle yhdeksän. Albumi julkaistiin vinyyliversiona 8. huhtikuuta 2016.
Taustaa
Albumin kappaleesta "Aakkoset" julkaistiin musiikkivideo marraskuussa 2011. Video on mustavalkoinen ja monet sen kohtauksista on kuvattu Helsingin Kalliossa. 10. tammikuuta 2012 albumin kappalelista muuttui ja se sai myös uudet kannet.
Clarence Houser
Clarence (Bud) Houser (25. syyskuuta 1901 – 1. lokakuuta 1994) oli yhdysvaltalainen kiekonheiton ja kuulantyönnön olympiavoittaja.
Bud Houser on yhä viimeisin mies, joka on voittanut olympiakultaa sekä kiekonheitossa että kuulantyönnössä - naisista samaan ovat myöhemmin yltäneet Micheline Ostermeyer ja Tamara Press.
Pariisin 1924 olympialaisissa Houser voitti kuulantyönnön tuloksella 14,995, jonka hän työnsi jo alkukilpailussa. Kiekonheiton voittotuloksen 46,155 Houser heitti myös alkukilpailussa, ja loppukilpailussa kuudesta heittäjästä vain yksi paransi tulostaan mutta hänkään ei sijoitustaan. Suomen Vilho Niittymaa hävisi Houserille 1,205 metriä ja sai hopeaa.
Amsterdamin 1928 olympiakisoissa Houser heitti kiekkoa alkukilpailussa kahden pahasti epäonnistuneen heiton jälkeen tulokseen 47,32, joka säilyi voittotuloksena. Suomen Antero Kivi jäi loppukilpailussa hänen tuloksestaan 9 cm:n päähän ja sai hopeaa.
180-senttinen ja 83-kiloinen Houser käytti kiekonheitossa aaltotyyliä, joka muutaman vuoden kuluttua väistyi edistyneemmän ruuvityylin tieltä. Hän heitti vuonna 1926 maailmanennätyksen 48,20, joka pysyi voimassa vajaat kolme vuotta.
Salkovaara
Salkovaara on taajama, kylä sekä entinen kylähallinto Karjalan tasavallan Karhumäen piirissä Venäjällä. Se sijaitsee piirin luoteisosassa Seesjärven länsipuolella. Nykyään Salkovaara kuuluu Paateneen maalaiskuntaan.
Historia
Ennen 1920-lukua Salkovaaran alue kuului historialliseen Paatenen kuntaan. Kunta lakkautettiin 1920-luvulla ja suunnilleen sen alueesta muodostettiin Seesjärven piiri. Jatkosodan aikana alue oli Suomen miehittämä vuosina 1941–1944. Sodan jälkeen alue tuli kuulumaan Karhumäen piiriin.
Salkovaaran kylähallintoon kuului keskuskylän lisäksi Särkijärvi, Laasari ja Voijärvi. Salkovaaran kylähallintoalueen eteläpuolella sijaitsi Paatenen kylähallintoalue, länsipuolella on Mujejärven piiri ja koillispuolella Segežan piiri.
Lähteet
63.51111°N, 33.25°W
Lollywood
Lollywood-nimitystä käytetään Pakistanin elokuvateollisuudesta, joka on keskittynyt Lahoren kaupunkiin. Lollywood-elokuvat ovat tanssinumeroineen ja juonikuvioineen melko samankaltaisia kuin intialaiset Bollywood-elokuvat. 1960-luvulla Pakistan kielsi intialaisten elokuvien maahantuonnin, mutta viime vuosina niiden laittomat dvd-kopiot ovat vähentäneet Lollywoodin asiakkaita. Viimeinen yhä toiminnassa olevista Lahoren merkittävistä elokuvastudioista on Evernew Studios.
Asgard (Tähtiportti)
Asgardit olivat kuvitteellinen muukalaisrotu Tähtiportti-tieteisseikkailussa. Asgardit nähtiin myös Stargate Atlantis -sarjassa. Tämä lahko oli tullut Pegasukseen, jotta he pystyisivät työskentelemään rauhassa replikaattoreilta.
Asgardit olivat rauhanomainen ja teknologisesti erittäin kehittynyt muukalaisrotu, jotka ulkonäöllisesti muistuttivat Maassa yleisesti tunnettua käsitystä "harmaista", pienistä ja hentorakenteisista muukalaisista. Asgardit, muun muassa Thor, olivat Maan ihmisten liittolaisia, ja heidän teknologiansa auttoi SG-1:n jäsenet ja itse Maan monesta pulasta. Heidän kotigalaksinsa ei ollut Linnunrata, vaan toinen Ida-niminen galaksi, jossa heille tuottivat vaikeuksia replikaattorit. Nämä olivat jo tuhoamaisillaan heidän sivilisaationsa ennen kuin SG-1 auttoi heitä. Replikaattoriongelman takia asgardit eivät myöskään olleet aiemmin pystyneet estämään goa'uldien toimia Linnunradan galaksissa, sillä heidän oli puolustettava ensisijaisesti omaa galaksiaan. Asgardit toimivat silti monien planeettojen hyväntahtoisina suojelijoina goa'uldeja vastaan, ja näillä planeetoilla heidän luultiin usein muistuttavan ulkonäöllisesti viikinkejä. Asgardit olivat yksi "neljästä suuresta rodusta", jotka aikoinaan muodostivat edistyneen ja rauhanomaisen liittouman.
Koska asgardit eivät pystyneet lisääntymään luonnollisesti, vaan heidän piti siirtää vanhat persoonallisuutensa uusiin kloonattuihin kehoihin, heidän geeniperimänsä oli rajallinen. Myöhemmin Asgardit päättivät suorittaa joukkoitsemurhan tau'rien suureksi suruksi, huomattuaan olevansa kykenemättömiä korjaamaan virheitä geeniperimässään. Ennen tätä asgardit kuitenkin antoivat koko perintönsä ja teknologisen osaamisensa tau'reille. Pegasus-galaksissa on tosin vielä jäljellä muutamia asgardeja.
EFit ja EFiti
EFit ja EFiti ovat VR:n antamat kalustosarjatunnukset matkatavaraosastolla varustetuille 2. luokan pikajunavaunuille. VR Pasilan konepaja valmisti vaunuja 66 kappaletta vuosina 1966–1986. Puolet vaunusta muodostaa 2. luokan matkustajaosasto, jossa istumapaikkojen määrä vaihtelee välillä 31–46. Toinen puoli on varattu matkatavaraosastolle, jonka yhteydessä on myös konduktöörihytti. Molemmin puolin matkatavaraosastoa on leveät ovet. Joissain vaunuissa on myös ollut videomonitorit; nämä vaunut kulkivat Videovaunu-nimellä. EFit- ja EFiti-vaunuja käytetään nykyään pikajunissa.
Alun perin kaikki vaunut saivat sarjatunnuksen EFit. Vaunuja rakennettiin kahdessa erässä: vanha sarja (vaunut 23501–23514) rakennettiin vuosina 1966–1969, ja uusi sarja (vaunut 23515–23566) vuosina 1980–1986. Helpoin tapa erottaa uusi ja vanha sarja on katto: uudessa sarjassa on katolla kattojäykisteet, mutta vanhan sarjan katot ovat sileitä. Vuosina 1991–1995 14 uuden sarjan EFit-vaunua muutettiin sarjaan EFiti. Ne saivat uudet numerot 23651–23664. EFiti-vaunuihin lisättiin matkatavaraosastoon invanostin sekä matkustamon puolelle erityisesti pyörätuolimatkustajalle suunniteltu paikka. Lisäksi vaunuun 23664 asennettiin kokeiluna paineilmaovet. Vuosina 1988–1992 muutettiin neljä EFit-vaunua Eifet-sarjan aggregaattivaunuiksi.
Kaikki vanhan sarjan EFit-vaunut on hylätty 2000-luvun alkuun mennessä, ja uuden sarjan hylkäys etenee verkkaiseen tahtiin. Yksi vanhan sarjan vaunu, numero 23513, on museoituna ja ajokunnossa Haapamäellä.
EFiti-sarjan ensimmäinen museoitu vaunu numero 23658 on museoituna Suolahdessa sijaitsevalla Keitele-museolla.
Viidakkoveitsi
right|thumb|Nykyaikainen viidakkoveitsi Viidakkoveitsi eli machete on hyvin iso veitsi, jota käytetään lähinnä trooppisilla alueilla. Se on yleensä noin 50–60 senttimetriä pitkä ja terä on alle kolme millimetriä paksu. Machetea käytetään sokeriruo’on katkomiseen sadonkorjuussa ja tiellä olevan kasvillisuuden leikkaamiseen kuljettaessa viidakon läpi. Machetea voidaan käyttää myös aseena, ja siitä on useita erilaisia variaatioita riippuen käyttötarkoituksesta, kulttuurista sekä valmistajan sosiaalisesta asemasta.
Tiklit
Tiklit (Carduelis) on peippojen heimoon kuuluva varpuslintusuku.
Viidakkoveitsi
Nykyaikainen machete on hyvin samanlainen kuin keskiajan falchion (miekan variaatio, jossa terä levenee kohti kärkeä), mutta erona on tyypillisesti koko käden suojaavan väistimen osittaisuus tai puuttuminen. Toisaalta joihinkin käyttötarkoituksiin rakennetut machetet tarjoavat isomman väistimen työskentelyn turvallisuuden parantamiseksi.
Tiklit
Tiklit ovat siemensyöjiä ja ruokkivat myös poikasiaan kuvussa osittain sulaneilla siemenillä. Tiklien nokka on kartiomainen. Sukupuolet ovat pääsääntöisesti selvästi erinäköisiä. Pesä on yleensä pensaassa tai puussa. Munia on 3–5 ja haudonta-aika on 12–14 päivää.
Viidakkoveitsi
Kasvillisuuden raivaaminen
thumb|Machete ja sen tuppi Machete on trooppisen tai subtrooppisen ilmaston alueilla usein käytetty raivain, jolla voidaan poistaa tai katkaista kasvustoa maataloudessa kuten sokeriruokoviljelmillä. Lisäksi Väli-Amerikan alueella machetea käytetään yleisesti kirveen tavoin puun halkomiseen tai muuhun karkeaan pilkkomistyöhön. Dominikaanisessa tasavallassa machetea käytetään yleisesti kookospähkinöiden avaamiseen sekä ruohikon leikkaamiseen.
Impala
Impala eli pala-antilooppi (Aepyceros melampus) on Afrikan yleisimpiä antilooppeja. Se elää yleisenä monin paikoin itäisessä ja eteläisessä Afrikassa. Lajin elinympäristöä ovat erilaiset reunaympäristöt, avoimet metsämaat, puu- ja pensassavannit. Se on antiloopiksi keskikokoinen ja painaa 40–76 kiloa. Väritys on selästä pähkinänruskea, kyljistä vaaleampi. Vatsa on valkoinen.
Tiklit
Lisääntymisajan ulkopuolella tiklit esiintyvät parvina, joissa voi olla satoja, joskus tuhansia yksilöitä.
Viidakkoveitsi
Aseena
Machete on usein yleisessä käytössä oleva yleistyökalu käyttöalueillaan kuten yleisveitsi eurooppalaisissa kulttuureissa. Yleisyytensä takia se on myös yleinen ase erilaisissa kahakoissa sekä konflikteissa. Machete voidaan luokitella yksinkertaiseksi miekaksi, koska sen käyttäminen taistelussa muistuttaa miekkailua lyömämiekalla.
Machete on edullinen ja helppo sekä nopea valmistaa. Tästä syystä machete oli Interahamwe-miliisin pääsääntöinen ase Ruandan kansanmurhan aikana, sekä Haitin Tonton Macoute -joukkojen pääsääntöinen ase sekä työkalu. Machete oli yksi yleisimpiä aseita Kuuban itsenäisyystaisteluissa. Carlos Manuel de Céspedesen vapauttamat orjat suostuivat taistelemaan Espanjaa vastaan käyttäen ainoastaan macheteja, joiden kanssa he työskentelivät La De Majaguan sokeriruokoplantaaseilla. Filippiinien viidakoissa toisessa maailmansodassa samantyyppinen boloveitsi oli mukana useassa kohtaamisessa keisarillisen Japanin armeijan joukkoja vastaan. Tämän historiallisen taustan seurauksena machetesta on tullut yleinen ase filippiiniläisten taistelulajien eli kalin, arnisen, sekä eskriman harjoittajien keskuudessa, ja se on valittu maan armeijan sotilasveitseksi. Hongkongissa machetea käytetään triadien suosimana aseena.
Tiklit
Tiklilajit
Luettelo perustuu BirdLife Suomen maailman lintujen suomenkieliseen nimistöön. Tiklien luokittelu on ongelmaista ja luokittelujen eroavuuksista johtuen lajisto voi olla erilainen eri lähteissä.
Impala
Impalalaumoissa on 15–120 yksilöä ja laumojen rakenne vaihtelee vuodenaikojen ja lisääntymisajan mukaan. Ravinto koostuu sadekaudella lähinnä heinästä, kuivana kautena enimmäkseen puiden ja pensaiden lehdistä. Impala juo mieluiten päivittäin ja pysyttelee lähellä juomapaikkoja. Naaras synnyttää 194–200 päivän kantoajan jälkeen yleensä vain yhden vasan, jota se imettää 4–7 kuukautta.
Viidakkoveitsi
Aseena
Macheten käytölle on luotu useita erillissanoja kuvaamaan sen käyttöä. Esimerkiksi jotkin trooppisen vyöhykkeen maat käyttävät omaa sanaa macheten iskulle; espanjassa se on machetazo, jota käytetään myös englannissa joskus lainasanana. Trinidadin ja Tobagon alueella kutsutaan terän lappealla puolella lyöntiä termillä planass. Vaikka machete tunnetaan tällä sekä muulla Länsi-Intian alueelle nimellä ”cutlass”, on machete kuitenkin pääasiassa maatalouteen tarkoitettu työkalu ja vasta toissijaisesti ase, erottaen sen oikeasta cutlass miekasta. Machete on toiminut suurimmassa osassa Dominikaanisen tasavallan itsenäisyystaisteluiden pääaseena. Vapaustaistelijoiden keskuudessa kehittyi alueella tunnettu taisteluhuuto ”Machete, carajo!” (Machete, piru vieköön!) jonka keksijänä väitetään olleen kenraali Gregorio Luperón. Tätä huutoa käytetään edelleen useissa sotilasyksiköissä maan modernin armeijan keskuudessa. Esimerkiksi Los Cazadores tai Constanza laakson metsästäjien keskuudessa machete on joukkojen symboli sekä yksi työkaluista. Machetea kutsutaan joskus ”vesimeloniveitseksi” Etelä-Afrikassa.
Impala
Koko ja ulkonäkö
thumb|left|Impalauros [[Serengetin kansallispuistossa.]] Impalat kuuluvat keskikokoisiin antilooppeihin. Ne kuuluvat myös antiloopeista siroimpiin. Impalan pään ja ruumiin yhteispituus on 1,1–1,5 metriä, hännän pituus 25–40 senttiä ja säkäkorkeus 77,5–100 senttiä. Koiraat painavat 53–76 kiloa, naaraat 40–53 kiloa. Koirailla on verraten ohuet, lyyramaiset ja uurteiset, 45–92 senttimetriä pitkät spiraalikierteiset sarvet. Naaraat ovat sarvettomia. Itäafrikkalaisille impaloille kasvaa selvästi suuremmat sarvet kuin niiden eteläisessä Afrikassa eläville lajitovereille. Kaula ja raajat ovat hoikat ja häntä tuuhea. Sorkat ovat uurteettomat. Impalan hajurauhaset sijaitsevat takajalkojen yläpuolella, samassa kohtaa, jossa on tumma tupsu. Aikuisilla koirailla on hajurauhaset myös otsassa. Naarailla on neljä nisää.
Impalan karvoitus on tasaista ja kiiltävää. Väritys on selkäpuolelta tumman kellertävänruskea tai punertava, jaloista ja reisistä vaaleampi. Kyljet ovat hieman selkää vaaleammat. Valkoinen vatsa rajautuu terävästi kylkiin. Vatsan lisäksi myös kurkku, korvien sisäosat, silmien ympärys ja huulet ovat valkoiset, samoin kuin hännän sisäpinnat. Korvien kärjet ovat mustat. Hännällä sekä molemmilla reisillä kulkee musta juova. Impalalla on takajalkojen nilkoissa ja kupeilla sekä takajalkojen lonkkien edessä selvästi erottuvat mustat laikut. Naaraat ja koiraat ovat sarvia lukuun ottamatta samannäköiset. Nuorillakin impaloilla on aikuisille ominainen väritys. Alalajeista mustanaamaimpala on hieman muita impaloja pienempi, ja lisäksi sen turvassa on musta läikkä ja sen häntä on tavanomaista pidempi ja hyvin tuuhea.
Levinneisyys
thumb|left|Impalalauma [[Lake Nakurun kansallispuistossa Keniassa.]] Impalalla on luonnostaan itäiseen ja eteläiseen Afrikkaan sijoittuva laaja levinneisyysalue, joka ulottuu Kenian keski- ja itäosista ja Ugandan koillisosista KwaZulu-Natalin pohjoisosiin ja sieltä länteen aina Namibiaan ja Angolan eteläosiin saakka. Koillis-Angolassa ja Luoteis-Namibian Kaokolandissa elävän mustanaamaimpalan levinneisyys on muista impaloista selvästi erillään. Impaloja on istutettu lukuisille yksityisille riistatiloille ja pienille suojelualueille ympäri eteläistä Afrikkaa. Niitä on siirretty myös kahdelle Gabonissa sijaitsevalle suojelualueelle, vaikkakaan impala ei kuulu Gabonin luontaiseen nisäkäslajistoon.
Elinympäristö
Impala on puu- ja pensassavannien laji, joka välttää avoimia alueita ja metsiä. Tavallisesti sitä tavataankin seuduilla, joilla kasvaa matalia puita, korkeita pensaita ja joilla on vain vähän aluskasvillisuutta. Se kuitenkin laiduntaa mieluusti puu- ja pensassavannien reunamilla. Impalat eivät mielellään poistu kauas juomapaikkojen läheisyydestä. Ne suosivat ravinnerikkaan maaperän akaasiasavanneja, jotka tarjoavat hyvälaatuista ruohoa ja hyvälaatuisia versoja kuivaa kautta varten. Sadekaudella impalat saattavat liikkua myös ruohostomailla, joilla kasvaa hajanaisia pensaita. Muuttavia impaloja voi tavata keskellä avointa tasankoakin.
Elintavat
Impalat ovat enimmäkseen päiväaktiivisia, mutta ne liikkuvat jonkin verran myös yöllä. Päivän kuumimpien tuntien ajan ne seisovat tai lepäävät maassa jossakin suojaisassa paikassa. Ne ovat sosiaalisesti kaikkein aktiivisimpia pian sarastuksen jälkeen ja ennen auringonlaskua, jolloin myös laumat liikkuvat eniten. Impalojen aktiivistuttua ne kulkevat verkkaisesti. Ne huiskuttelevat samalla häntäänsä, nytkäyttelevät korviaan ja polkevat jalkojaan, koska pistävät kärpäset ärsyttävät niitä. Yönsä ne viettävät lepäillen maassa ja märehtien ruokaansa. Kuivina aikoina suurin osa impaloista vaeltaa jonkin verran etsien uusia ruohomaita. On kuitenkin tiettyjä alueita, joilla tarvetta tällaiseen vaeltamiseen ei ole. Esimerkiksi Serengetissä impalayksilö voi elää koko elämänsä kymmenen neliökilometrin alueella. Impalaryhmien sosiaalinen rakenne vaihtelee eri vuodenaikoina. Naaraiden ja vasojen klaanissa on tavallisesti 15–120 yksilöä, mihin vaikuttaa elintilan laajuus. Naaraiden reviiri käsittää 80–180 neliökilometriä. Sadekaudella reviirejä puolustetaan kiivaasti, mutta kuivalla kaudella rajat menevät päällekkäin sekä saman klaanin sisällä että eri klaanien välillä. Itäisen Afrikan impalat ovat kuivalla kaudella selvästi territoriaalisempia kuin eteläisen Afrikan lajitoverit, joilla sekoittumista on tähän aikaan enemmän. Kuivana kautena impalalaumat saattavat paisua jopa useiden satojen yksilöiden kokoisiksi.
Sadekaudella laumojen rakenne muuttuu jälleen. Tällöin tavataan kolmentyyppisiä eri pääryhmiä. Yksi ryhmä ovat reviiriä puolustavat koiraat, joilla ei ole naaraita. Toisen muodostavat koiraiden poikamieslaumat, jotka eivät puolusta reviiriä ja joihin kuuluu myös nuoria koiraita. Reviirin perustaa vain noin kolmannes koiraista. Kolmas ryhmä ovat lisääntyvät naaraiden ja niiden poikasten muodostamat laumat, joissa liikkuu myös alle neljän vuoden ikäisiä koiraita. Kuivana kautena koiraat liittyvät urosryhmiin tai vaihtoehtoisesti elävät sekaryhmissä naaraiden kanssa. thumb|Impalauroksia taistelemassa oikeudestaan lisääntyä. Kiima-ajan alkaessa naaraslaumat pirstoutuvat pienempiin osiin. Lisääntymisoikeudesta kamppailevat koiraat perustavat uudelleen reviirin, ja reviirittömät lyöttäytyvät yhteen pieniin ryhmiin, jotka voivat välillä liittyä naaraiden laumaan. Juuri ennen kiimaa kuitenkin vain muutama koiras voi liittyä naarasryhmään. Vain noin kolmannes uroksista perustaa reviirin, jonka pinta-ala on 20–90 hehtaaria. Urokset merkitsevät reviirin virtsalla ja ulosteilla ja puolustavat sitä tunkeilijoilta. Reviirin hankittuaan impalaurokset käyvät vesikuopilla, jotka sijaitsevat ei-kenenkään maalla. Urokset ovat kiima-aikaan melko aggressiivisia, mutta erityisen aggressiivisia ne ovat reviirejä perustettaessa. Silloin taistelut ja takaa-ajot ovat yleisiä. Impalat ovat enimmäkseen hiljaisia, mutta urosten reviiriääntely koostuu melko kauas kantavasta käheästä rytmikkäästä mylvinnästä ja röhinästä. Naaraat käyskentelevät koiraiden reviirien läpi, koiras yrittää pitää niitä hallinnassaan ja lopulta hedelmöittää kiimassa olevat naaraat. Koiras huomaa naaraan kiiman sen virtsasta. Tämän jälkeen se alkaa mainostaa itseään naaraalle ärjymällä, tuhahtelulla tai matalalla venyttelyllä. Sitten koiras alkaa jahdata naarasta, ja ennen parittelua se saattaa vielä nyökytellä ja heiluttaa kieltään. Kiiman laannuttua koiraat lopettavat reviirin puolustamisen ja voivat liittyä muiden urosten ryhmään. Naaraiden ja nuorten ryhmät ovat koiraslaumoja pysyvämpiä.
thumb|left|Hyppelevä impala. Impalan ehkä huomiota herättävin piirre on sen pakoreaktio. Kun impaloja häiritään, koko lauma alkaa loikkia. Impalat hyppäävät eteenpäin, suoraan, ylös ja sivuille, 5–10 metrin pituisia ja jopa kolmen metrin korkuisia loikkia. Käytöksen uskotaan hämäävän saalistajia, ja hyppivät impalat terävästi rajoittuvine väreineen näyttävätkin usein hämmentävän hyökkääjän. Toinen erikoinen piirre hypyissä on se, että hyppivän impalan laskiessa jalkansa maahan se potkaisee takajalkansa ilmaan. Monista muista tasankojen kasvinsyöjistä poiketen impalat pakenevat ennemmin tiheän kasvillisuuden joukkoon kuin avoimelle savannille. Impalojen pääsaalistaja on ilmeisesti leopardi, mutta myös gepardit, leijonat, täplähyeenat, hyeenakoirat, krokotiilit ja pytonit saalistavat niitä. Vasoja uhkaavat myös suuret petolinnut, kuten gasellikotka sekä pienet kissaeläimet, sakaalit ja paviaanit.
Punkkeja ja muita ulkoloisia torjuakseen impalat sukivat turkkiaan nuolemalla sitä alhaalta ylöspäin. Lisäksi ne kampaavat koko turkkinsa käyttämällä apuna alaleuan etuhampaita. Sukimisessa käytetyt hampaat ovat ohuita ja neulamaisia, mikä auttaa loisten irrottamisessa. Muiden antilooppien tavoin impalakin raapii usein eturuumistaan takajalkojen sorkilla saadakseen ulkoloisia irti.
Lisääntyminen
thumb|Impalanaaras ja vasikka. Päiväntasaajalla impalat synnyttävät ympäri vuoden, mutta eniten niitä syntyy maaliskuussa ja marraskuussa. Zimbabwessa ensimmäiset vasat syntyvät joulukuun alussa. Niiden määrällinen huippu sattuu joulukuun puolenvälin ja tammikuun alun väliseen aikaan. Kaksivuotiaat naaraat ovat ensisynnyttäjiä, ja niiden vasat syntyvät hieman myöhemmin kuin vanhempien naaraiden jälkeläiset. Naaraan kantoaika kestää 194–200 päivää. Ennen synnytystä naaras eroaa laumasta, ja synnytys tapahtuu yleensä keskipäivällä.
Emo saa tavallisesti yhden, harvoin kaksi vasikkaa. Vasikka painaa syntyessään keskimäärin 5,55 kiloa. Naaras palaa vasikkansa kanssa laumaan 1–2 päivän kuluttua. Laumassa ne viedään ”lastentarhaan”, jossa vasikat voivat liikkua, leikkiä ja sukia yhdessä. Vasikat kasvavat nopeasti, sillä urosvasalla alkavat sarvet pilkistää esiin jo parin kuukauden iässä. Emo vieroittaa vasikan ennen seuraavaa kiimaa, eli imetys kestää 4–7 kuukautta. Kiiman aikana vasikat saattavat muodostaa omia erillisiä ryhmiään. Nuoret urokset häädetään laumasta noin puolivuotiaina. Tämän jälkeen ne liikkuvat vielä lauman lähettyvillä kunnes liittyvät omiin poikamiesryhmiinsä. Karkotuksen ja poikamieslaumaan liittymisen välisenä aikana ne ovat kaikkein suurimmassa vaarassa jäädä petojen saaliiksi.
Naaraat tulevat sukukypsiksi jo 1,5 vuoden ikäisinä, koiraat vasta nelivuotiaina, jolloin myös niiden sarvetkin ovat kasvaneet täyteen mittaansa. Iäkkäämmät koiraat kuitenkin estävät niitä lisääntymästä heti sukukypsyyden saavuttamisen aikaan. Nuoret urokset pystyvät pitämään reviiriä vasta viiden tai kuuden vuoden ikäisinä. Naaraiden kohdalla tilanne on eri, sillä ainakin 75 prosenttia Zimbabwen kaksivuotiaista impalanaaraista tulee tiineeksi. Vanhemmista naaraista ainakin 97 prosenttia tulee kiima-aikana kantavaksi.
Ravinto
thumb|Impalat ovat riippuvaisia vesipaikoista ja pysyttelevät melko lähellä niitä. Kun vettä on saatavilla, impalat juovat päivittäin. Poikkeusoloissa ne voivat tyydyttää vedentarpeensa syömällä mehikasveja. Impalat syövät sadekaudella lähes pelkästään heiniä, mutta kuivana aikana niiden osuus putoaa noin kolmannekseen, sillä pääravintoa ovat tähän aikaan puiden ja pensaiden lehdet. Ravintoon kuuluvat myös erilaiset kukat ja hedelmät.
Luokittelu ja evoluutio
Impala muodostaa oman Aepycerotinae-alaheimonsa onttosarvisten heimossa. Alaheimon levinneisyys on aina rajoittunut Afrikkaan, ja sen kehityslinja erkani muista onttosarvisista jo mioseenikaudella. Vanhimmat löydetyt fossiilit ovat 6,5 miljoonan vuoden takaa, eikä impala ole muuttunut paljoakaan noista ajoista. Jotkut tutkijat jopa luokittelevat mioseenikautisen impalan samaan A. melampus -lajiin nykyisten impaloiden kanssa. Koska impala erkani muista onttosarvisista niin varhain, sen liittäminen muihin nykyisiin alaheimoihin on hyvin vaikeaa. Se näyttää ulkoisesti tyypilliseltä antiloopilta ja muistuttaa paljon monia muita onttosarvisia. Sillä on kuitenkin lukuisia ominaisuuksia, joita muilla onttosarvisilla ei ole. Jotkin biologit ovatkin kiistelleet sen luokittelusta omaksi ryhmäkseen. Aikaisemmin eräät tutkijat pitivät sitä gasellien lähisukulaisena, jotkut taas uskoivat ruokoantilooppien olevan sitä lähempänä. Alan Gentry on esittänyt tekemiensä hampaiden, kallon ja sarven tohlojen huolellisten mittausten ja tutkimusten perusteella, että gnuut ja lehmäantiloopit olisivat impalan lähimpiä sukulaisia. Nykyään lähimpinä ryhminä voidaan pitää hevosantilooppien, lehmäantilooppien ja vuohieläinten alaheimoja, mutta kaikki tutkijat eivät hyväksy tätä käsitystä. thumb|Mustanaamaimpala.
Sana impala tulee zulun kielen sanasta im-pala ja tarkoittaa ”gasellia”. Nimen alkuperänä voi olla myös tswanan kielen sana phala. Nimitystä on käytetty englannin kielessä ainakin vuodesta 1875. Lajin tieteellinen nimi taas juontuu kreikan kielestä. Suvun nimi tulee sanoista aipos (”korkea”) ja keras (”sarvi”), joka viittaa uroksen pitkiin, lyyramaisiin sarviin. Lajinimi on peräisin kreikan sanoista melas (”musta”) ja pous (”jalka”), joka viittaa impalan takajalkojen mustiin karvatupsuihin.
Martin Lichtenstein kuvasi lajin vuonna 1812 Kurumanin alueen Khosisista, Kapmaasta, nykyisestä Etelä-Afrikasta. Alalajien lukumäärä vaihtelee lähteittäin. Mammal Species of the World -tietokannan mukaan impalalla on kuusi alalajia, mutta IUCN:n mukaan alalajeja erotetaan tavallisesti vain kaksi: Afrikan itä- ja eteläosissa elävä nimialalaji A. m. melampus ja Lounais-Angolassa sekä Luoteis-Namibiassa elävä elävä mustanaamaimpala A. m. petersi. Eteläisen Afrikan itäosien impalat ovat vaaleampia ja pienempiä kuin Itä-Afrikan. Nimialalaji A. m. melampus elää Kaakkois-Angolassa, Namibiassa, Botswanassa, Lounais-Sambiassa ja Sambesijoen eteläpuolella. Mustanaamaimpala luokitellaan joskus myös omaksi lajikseen. Alalaji A. m. johnstoni elää Pohjois-Mosambikissa, Malawissa, Itä-Sambiassa ja Tansanian eteläisimmissä osissa. Alalaji A. m. katangaein elää vain Kongon demokraattisen tasavallan kaakkoisosissa ja A. m. rendilis Keniassa ja Ugandassa sekä A. m. suara Tansaniassa ja Ruandassa.
Impala elinkeinoissa
thumb|Täytetty impalanpää. Impalaa metsästetään ahkerasti. Impala on harvoja antilooppeja, jonka liha on mureaa. Impaloista saadaan lihan lisäksi myös nahkoja ja trofeita. Niitä käytetään myös yleisesti syöttinä leopardeille. Impala on usein ulkomaisten metsästäjien ensimmäinen kohde. Laji on myös tavallinen näky turistisafareilla.
Viidakkoveitsi
Kulttuurialueellisia variaatioita
left|thumb|250px|[[El Salvador|Elsalvadorilainen mies leikkaamassa kurpitsaa pitkäteräisellä viidakkoveitsellä.]] Panga on muunnelma joka esiintyy Itä- ja Etelä-Afrikassa. Tällä nimellä voi olla juurensa swahili etymologiassa, mutta pangaa ei pidä sekoittaa työkaluun jota käytetään panga-kalan käsittelyssä. Pangassa on leveämpi terä verrattuna macheteen ja siinä on yleensä keihäsmäinen tai atraimen kaltainen kärkiosa. Sitä käytettiin aseena Etelä-Afrikassa erityisesti 1980-luvulla sekä 1990-luvun alkupuolella Natalin maakunnassa. Edellisen konfiktin aikana se toimi aseena African National Congress sekä zulu-nationalistisen Inkatha Freedom -puolueen joukkojen välillä. Pangaa käytetään aseen lisäksi yleisesti sokeriruon leikkaamiseen.
Filippiiläinen boloveitsi on hyvin samankaltainen työkalu, mutta teräosa on painavampi antaen sille enemmän kärkiosalle leikkausvoimaa. Sodankäyntiin tarkoitettua pidempää ja kapeampaa boloa kutsutaan nimellä itak. Sitä käytettiin Filippiinien itsenäisyyssodassa espanjalaisia vastaan, ja myöhemmin se muotoutui itsenäisyystaistelijoiden tunnusmerkiksi. Boloveitsi löytyy useimmista filippiiniläisistä kodeista joissa sitä käytetään keittiössä ruoanvalmistuksessa.
Muita samankaltaisia työkaluja ovat Malesiassa ja Indonesiassa esiintyvät parang-veitsi sekä golok. Nämä veitset ovat kuitenkin usein lyhyempiä ja terältään paksumpia, ja niiden käyttöalue on puuston harvennuksessa. Nepalilaista kukria käytetään usein machetea lähellä oleviin samantyyppisiin tehtäviin. Myös kiinalainen sapeli dao on myös rakenteeltaan samankaltainen.
Valmistus
Macheten valmistuksessa lopputuloksen laadun perustana on oikein valitut valmistusmateriaalit sekä terän muoto. Aikoinaan paras ja kuuluisin valmistaja oli Collins Company Collinsvillen kaupungista, Connecticutin osavaltiossa Yhdysvalloissa. Yhtiön maine oli niin arvostettu että hyviä machete-veitsiä kutsuttiin nimellä ”un Collins.” Nykyään suurimpia macheten valmistajia ovat Cumberland Knife Works, Condor Tool and Knives sekä Tramontina.
1950-luvulta lähtien valmistusmäärien pienentyessä machete-veitsien laatu on heikentynyt. Nykyajan modernit tehtaalla tehdyt veitset ovat hyvin yksinkertaisia rakenteeltaan. Niiden terä kulkee koko rakenteen läpi ja säilä on valmistettu yhdestä teräslevystä. Tästä syystä terä on tasapaksu ilman kärjen kaarevaa muotoa, aiheuttaen teräosan heikentyneen leikkaustehon. Tämän lisäksi kahva on usein yksinkertainen kaksiosainen pyöristys ruodon ympärillä. Leikkuuterän muoto on yksipuolinen leikkaus, vaikkakin osa valmistajista tekevät teroittamiseen paremmin soveltuvia leikkauskulmia. Kahvaosaan on usein kiinnitetty pieni lenkki kantamisen ja kädessä pitämisen helpottamiseksi. Kuljetusta varten veitsen mukana tulee myös usein nahkainen tuppi. Vaikka tällä tavalla valmistettu machete on karu ja yksinkertainen, veitsen tuppi on usein koristeltu alueilla jossa machetea pidetään arvossa.
Terän kovuus on tärkeää macheten rakenteen takia. Veitsi ottaa vastaan suurta vääntöä sekä iskuvoimaa ohueen teräänsä nähden, joten kovuuden ollessa tarpeeksi hyvä kestävyys on toissijainen haluttu ominaisuus. Esimerkiksi jousiteräs (”spring steel”) kovuudet 1050–1095 soveltuvat hyvin macheten valmistukseen, vaikkakin paremmissa veitsissä käytetäänkin enemmän jälkimmäistä laatua, joita on myös melko helppo teroittaa. Ruostumaton teräs ei ole paras valinta sillä se ei kestä kovinkaan hyvin jatkuvia tärähdyksiä, mikä lisää terän hajoamisen todennäköisyyttä. Kovetuksen jälkeen monet terät lämpökäsitellään parhaan kovuuden varmistamiseksi. Tämä myös helpottaa teroittamista.
Hyvin valmistetussa machetessa on kärkiosan muodostava ulospäin kaareva tai tasainen kärki veitsen puolivälistä lukien. Laadukkaassa machetessa on myös usein teräosastaan hieman kahvasta kärkeen oheneva paksuus.
Populaarikulttuurissa
thumb|100px|[[Guatemalalainen viidakkoveitsi koristellussa tupessa]]
Lucia Popp
Lucia Popp (12. marraskuuta 1939 – 16. marraskuuta 1993) oli slovakialainen sopraanolaulaja.
Popp esiintyi ensimmäistä kertaa julkisesti Bratislavassa ollessaan 23-vuotias. Tällöin hän lauloi Yön kuningattaren osuuden Mozartin Taikahuilussa. Kun Herbert von Karajan kuuli Poppin laulavan 1963, hän tarjosi tälle tilaisuutta tulla esiintymään Wienin valtionoopperaan. Popp hyväksyi ja saikin pian kolmen vuoden esiintymissopimuksen.
Vuonna 1966 Popp pääsi esiintymään Covent Gardenin oopperaan Lontooseen, jossa hänellä oli osuus Giuseppe Verdin oopperassa Un ballo in maschera. Sopraano pääsi pian laulamaan myös New Yorkin Metropolitan-oopperaan.
Poppin tunnetuin rooli oli pitkään Yön kuningatar Taikahuilussa. Pian hän omaksui rooleja myös muista Mozartin teoksista sekä esimerkiksi Richard Straussin ja Leoš Janáčekin oopperoista. Hän teki yhteistyötä useiden tunnettujen kapellimestarien, kuten Leonard Bernsteinin, Lorin Maazelin, Neville Marrinerin, Charles Mackerrasin, Rafael Kubelikin, Bernard Haitinkin ja Georg Soltin kanssa.
Popp menehtyi pahanlaatuiseen aivokasvaimeen 1993, ollessaan 54-vuotias.
OPEC:n öljyministereiden panttivankikriisi
250px|thumb|OPEC:in päämaja Wienissä. OPEC:n öljyministereiden panttivankikriisi tapahtui 21. joulukuuta 1975, kun Carloksen johtamat neljä terroristia ottivat panttivangiksi 12 OPEC- maiden öljyministeriä OPEC:n päämajassa Wienissä, Itävallassa. Heidän joukossaan olivat Saudi-Arabian öljyministeri Ahmed Zaki Jamani ja Iranin öljyministeri Jamshid Amuzegar.
Venezuelalainen terroristi Carlos päätti ottaa panttivangiksi 12 OPEC-ministeriä pakottaakseen Itävallan hallituksen sallimaan terroristien poistua maasta panttivankeineen. Saudi-Arabian öljyministeri Jamani ja Iranin öljyministeri Amuzegar piti teloittaa.
Hyökkäys
Carlos ja tämän kuusihenkinen ryhmä, johon kuului lähinnä palestiinalaisia terroristeja ja kaksi saksalaista Baader–Meinhof-ryhmän terroristia, Gabriele Kröcher-Tiedemann ja Hans-Joachim Klein, marssi OPEC:n päämajaan Wieniin. Turvallisuuspoliisi päästi terroristit sisään ja terroristit menivät kolmanteen kerrokseen, jossa he ampuivat turvallisuuspoliisin, irakilaisen turvamiehen ja libyalaisen taloustieteilijän. Kaapatut öljyministerit olivat: Ahmed Zaki Jamani (Saudi-Arabia), Jamshid Amuzegar (Iran), Ibnu Sutowo (Indonesia), Belaid Abdesselam (Algeria), Ezzedin Mabrouk (Libya), Valentin Hernandez-Acosta (Venezuela), Edourd Alexis M'Boy-Bouz (Gabon).
Carlosin saapuessa konferenssihuoneeseen hän ampui seinään ja ministerit ja edustajat syöksyivät maahan. Terroristit jakoivat 63 panttivankia kolmeen ryhmään:
Terroristit asettivat räjähteitä huoneeseen ja sättivät 3. ryhmän jäseniä. Iranin ja Saudi-Arabian ministereitä ja edustajia haukuttiin imperialisteiksi. Terroristit, jotka nimittivät itseään "Arabien vallankumouksen käsivarreksi", vaativat lentokonetta ja vapaata pääsyä maasta panttivankeineen uhaten, että muuten OPEC:n päämaja räjäytetään.
Lähtö Wienistä
Itävallan liittokansleri Bruno Kreisky salli terroristien lähdön ja antoi heille käyttöön DC-9-lentokoneen. Kello 6.40 linja-auto vei 42 panttivankia ja terroristit lentokentälle ja kone nousi ilmaan.
Klo 9.00 lennon aikana terroristit asettivat pommin Jamanin istuimen alle. Carlos kertoi Jamanille ja Amuzugarille, että heidät surmataan Adenissa.
Ensimmäinen määränpää oli Alger, jossa Carlos neuvotteli Algerian ulkoministeriön kanssa. Kaikki ne panttivangit, jotka eivät olleet arabeja, päästettiin vapaaksi paitsi Iranin Amuzegar. Tripolissa lentokoneeseen tehtiin polttoainetäydennys ja odotettiin toista lentokonetta, mutta kun sitä ei näkynyt, Carlos päätti palata Algeriin, jossa kone vaihdettiin Boeing 707-lentokoneeseen, joka lensi Algerista Bagdadiin. Kymmenen panttivankia päästettiin vapaaksi, minkä jälkeen lentokone lähti takaisin Algeriin, jonne saavuttiin klo 3.40.