cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Inkeriläiset
Suuren Pohjan sodan jälkeen
Vuonna 1721 Inkeri liitettiin Ruotsista Venäjään suuren Pohjan sodan päätteeksi, mutta inkeriläiset pystyivät säilyttämään suomen kielen ja suomalaisen identiteetin. Tähän sisältyi myös inkeriläisten oikeus säilyttää luterilainen usko ja luterilaisuudesta tuli suomenkielen ohella inkeriläisten kansallisen identiteetin peruselementti. Ne erottivat heidät ympäröivästä venäläisestä kulttuurista ja ortodoksisesta uskonnosta. Inkeriläisten identiteetti säilyi siitä huolimatta, että heidät ja muita suomensukuisia kansoja ajettiin pois perinteisiltä asuma-aloiltaan, ja Pietari Suuri perusti alueelle Pietarin kaupungin. Inkeriläisistä tuli kuitenkin maaorjia ja merkittäviä vuonna 1703 perustetun kaupungin elintarvikkeiden toimittajia.
Sumatra PDF
Sumatra PDF on ilmainen avoimen lähdekoodin lukuohjelma Windowsille. Sen ensimmäinen 0.1-versio julkaistiin 1. kesäkuuta 2006. Ohjelma toimii Windows XP:llä ja sitä uudemmilla Windows-käyttöjärjestelmillä. Tuettuja kieliä on yli 50.
Inkeriläiset
Inkeriläisten aseman vahvistumisesta venäläistämistoimiin
Pietarin perustamisen jälkeen Inkerinmaa alkoi venäläistyä. Pietari Suuren vallattua alueen takaisin aateliset siirsivät paljon venäläisiä maaorjia uusille tiluksilleen ja karkottivat samalla inkeriläisiä pois näiden siihenastisilta mailta. Vuonna 1848 Inkerissä asui 76 079 suomalaista. Maaorjuuden lakkauttaminen Venäjällä vuonna 1861 mahdollisti inkeriläisen maalaisväestön vaurastumisen. Inkeriläinen sivistyneistö sai alkunsa vuonna 1863 perustetun Kolppanan opettajaseminaarin seurauksena. 1800-luvun lopulla vahva suomalainen kansallisaate alkoi saada kannatusta inkeriläisten parissa, muun muassa kirjallisuuden ansiosta. Kuitenkin vuonna 1891 Inkeri koulut joutuivat kansanvalistusministerin valvontaan ja oppilaitosten venäläistäminen alkoi. Urheilu-, raittius- ja lauluseurat pitivät yllä inkeriläiskulttuuria. Vuosina 1899–1913 järjestettiinkin kuusi suurta inkeriläisten laulujuhlaa, jotka kokosivat tuhansia ihmisiä. Tilaisuudet vahvistivat kansallistunnetta ja vastustivat venäläistämispolitiikkaa. Myös kirjallisuudella ja lehdistöllä oli tässä tärkeä osa, mutta niiden toiminta tyrehdytettiin ennen ensimmäistä maailmansotaa. Kuitenkin vuonna 1908 venäjästä tuli pääasiallinen opetuskieli ja Kolppanan seminaarin opettajia syrjittiin virkoja täytettäessä. Tästä huolimatta inkeriläisten sivitystaso oli korkea sekä kirjoitus- ja lukutaito olivat väestön keskuudessa yleisiä.
Väinö Leivo
Väinö August Leivo (28. elokuuta 1912 Messukylä – 30. heinäkuuta 1980 Espanja) oli suomalainen yrittäjä ja yritysjohtaja, joka sai teollisuusneuvoksen arvonimen.
Sumatra PDF
Käyttöliittymältään Sumatra PDF on yksinkertainen ja ominaisuuksiltaan pelkistetty, mikä tekee siitä nopean ja kevyen käyttää. Ohjelmasta on myös siirrettävä versio, jolloin sen voi suorittaa esimerkiksi muistitikulta ilman tarvetta asentaa ohjelmaa. Ohjelma tulisi ladata kehittäjän verkkosivulta.
Inkeriläiset
Inkeriläisten määrä 1800- ja 1900-lukujen taitteessa
Vuonna 1897 Inkerissä asui jo 130 413 suomalaista. Vuonna 1917 suomalaisia oli 140 470, mutta suomalaisten määrän nousu ei selity pelkästään syntyvyyden kasvulla, vaan kertoo voimakkaasta muuttoliikkeestä. Merkittävää on, että lukumäärän kasvusta huolimatta suomalaisten suhteellinen osuus alueen kokonaisväestöstä supistui kaiken aikaa. Seka-avioliitot olivat harvinaisia, ja inkeriläiset pyrkivät avioitumaan keskenään, sillä luterilais-ortodoksisessa avioliitossa syntyneiden lapsien oli aina liityttävä ortodoksiseen kirkkoon. Vuonna 1919 niistä Inkerin kylistä, joissa oli inkeriläisiä, 67 prosenttia oli täysin inkeriläisten asuttamia. Pietaria ympäröivä maaseutu oli Pietarin nopeasta kasvusta huolimatta lähes yksinomaan inkeriläisten asuttamaa vielä 1900-luvun alussa. Vuoden 1926 väestönlaskennan mukaan asui Neuvosto-Venäjällä 114 831 ”Leningradin suomalaista” (eli inkerinsuomalaista). Jako Pietarin suomalaisten ja inkerinsuomalaisten välillä on myös ollut melko sattumanvaraista, mutta karkean jaon mukaan inkeriläiset ovat Pietaria ympäröivän maaseudun suomalaista maatalousväkeä ja Pietarin suomalaiset kaupunkilaisia. Luokittelun keinotekoisuutta havainnollistaa esimerkiksi kysymys siitä, kumpaan luokkaan Pietarista maaseudulle muuttava renki olisi kuulunut ja kumpaan maaseudulta Pietariin muuttava piika. 1920-luvun alussa Inkerissä asui 140 000 inkeriläistä.
Sumatra PDF
Ohjelmassa on tukea muun muassa PDF-, EPUB-, OpenXPS- ja SyncTeX-tiedostomuodoille.
Inkeriläiset
Inkeriläisten kansannousu ja Kirjasalon tasavalta
Osana heimosotia vuosina 1918–1920 Inkerissä puhkesi inkeriläisten kansannousu. Sen aikana perustettiin Suomen tuella Suomen rajan tuntumaan inkeriläisten joukkojen hallitsema alue Venäjän puolelle Karjalankannakselle. Aluetta kutsuttiin Kirjasalon tasavallaksi. Samoihin aikoihin Inkerin Pataljoona taisteli Länsi-Inkerin suunnalla. Suomi luovutti Tarton rauhassa alueen Neuvosto-Venäjälle, ja inkeriläiset joukot poistuivat Kirjasalosta Suomen puolelle 5. joulukuuta 1920. Inkeriläispakolaisia oli tuhansia. Kaikkiaan Suomeen pakeni vuosina 1918–1920 yhteensä 8 000 inkeriläistä. Pakolaisuus oli lyhytaikaista, ja liki puolet inkeriläisistä palasi Neuvostoliittoon rauhanneuvottelujen jälkeen. Pakolaisia meni myös Viroon.
Väinö Leivo
Väinö Leivon vanhemmat olivat leipuri August Jalmari Leivo ja Fanni Elina Vilkman ja puoliso vuodesta 1939 Helene Lemmikki Lindroos. Leivon vanhemmat perustivat leipomon Tampereen Messukylään 1913. Väinö Leivo työskenteli siellä lähettinä ja apulaisena jo varhain ja aloitti oman leipurin uransa 1930. Talvisotaan Leivo osallistui kivääriryhmän johtajana ja jatkosotaan Tampereen liikennetoimistossa komppanian vääpelinä ja ajotarkastajana. Leivon leipomon johtaja hänestä tuli vuonna 1940 ja leipomon muututtua osakeyhtiöksi 1950 yrityksen toimitusjohtaja. Hänen johtamanaan leipomosta kasvoi Tampereen suurin ja yksi maan suurimmista yksityisistä leipomoista. Tuotanto koneellistettiin ja yritys perusti myös kahvilan Tampereen keskustaan 1953. Vuonna 1965 kahviloita oli jo yksitoista. Leivolle, jolla oli myös useita alueellisia ja oman alansa luottamustoimia, esitettiin kauppaneuvoksen arvonimeä 1967, mutta se muuttui sittemmin teollisuusneuvoksen arvonimeksi. Sen hän sai vuonna 1970. Perheyrityksen johtamisesta Väinö Leivo luopui vuonna 1977.
Inkeriläiset
Inkeriläisten kansannousu ja Kirjasalon tasavalta
Vuoteen 1926 mennessä kotikyliinsä palasi noin 5 000 inkeriläistä. Suomi yritti neuvotella Inkerille autonomista asemaa, mutta Inkerin itsenäistymishankkeet päättyivät Tarton rauhanneuvotteluihin vuonna 1920. Venäläiset lupasivat Pietarin kuvernementin suomalaiselle väestölle kuitenkin kulttuuriautonomian ja vähemmistökansallisuuksien oikeudet. Lupaavalta kuulostanut autonomia ei kuitenkaan koskaan toteutunut.
Inkeriläiset Neuvostoliiton aikana
Inkerin alueen suomalaisia vainottiin Neuvostoliitossa eritoten 1920–1950-luvuilla. Neuvostoaikaan siirtymisen jälkeen Inkerinmaan suomalaisten määrä kääntyi jyrkkään laskuun. Maatalouden pakkokollektivisointi vaikeutti maaseudun oloja: vuosina 1929–1931 karkotettiin Inkerinmaalta Karjalaan, Kazakstaniin ja Keski-Aasiaan noin 18 000 ihmistä. Inkeriläisiä talonpoikia karkotettiin myös Kuolan niemimaalle, esimerkiksi Hiipinään. Vuosina 1935–1937 noin 27 000 inkeriläistä karkotettiin Kazakstaniin ja Vienanmeren alueelle.
Stalinin vainot huipentuivat vuosiin 1937–1938, jolloin Inkerinmaan suomalainen väestö väheni arviolta 40 000–50 000 hengellä. 1930-luvulla inkeriläisten suomalaisuus oli neuvostojohtajille merkki neuvostovastaisuudesta. Stalinin lisäksi Andrei Ždanov piti inkerinsuomalaisia valtiolle vaarallisena kansana ja asetti heidät laajamittaisen vainon kohteeksi. Kaikkiaan 1930-luvun aikana inkerinsuomalaisia tuhottiin noin 50 000, eli kolmannes koko kansasta. Vuonna 1937 suomenkielinen opetus kiellettiin Neuvostoliiton kouluissa. 1930-luvulla myös suomalaiset kirjastot ja kulttuurilaitokset sekä inkeriläisten seurakunnat lakkautettiin pakolla. Kirkot suljettiin ja niistä tehtiin muun muassa klubeja ja varastoja tai tuhottiin kokonaan. Ennen talvisotaa Pohjois-Inkerin väestö siirrettiin pois Suomen vastaiselta raja-alueelta ja ohjattiin Sisä-Venäjälle.
Talvisodan aikana inkeriläisiä palveli Suomen armeijassa Sissipataljoona 5:ssä.
Jatkosota
pienoiskuva|Viimeinen inkeriläisryhmä lähdössä [[Paldiski|Paldiskin satamasta Suomeen 18. kesäkuuta 1944.]] Toisen maailmansodan aikana Inkerinmaa käytännössä tyhjennettiin inkeriläisistä. Länsi- ja Keski-Inkeri joutui saksalaisten miehittämäksi syksyllä 1941. Suomen kanssa tehdyn sopimuksen mukaan alueen suomalaisväestö (myös vatjalaiset ja inkeroiset) evakuoitiin Suomeen maaliskuun 1943 ja kesäkuun 1944 välisenä aikana. Saksalaisten miehittämille alueelle jäi yhteensä yli 76 000 inkeriläistä, mukaan lukien lähes 9 000 inkerikkoa ja vajaa 700 vatjalaista. Kaikkiaan Suomeen tuli yli 63 000 inkeriläistä. Heistä 80 prosenttia oli naisia ja lapsia. Erityisesti suomalaiset heimojärjestöt ajoivat heidän asemansa turvaamista.
Suomeen tulleet inkeriläiset koottiin ensin Virossa Kloogan ja Pölkkylän pakolaisleireille. Taudit ja nälkä uuvuttivat sotapakolaisia, ja noin 1 500 menehtyi tauteihin odottaessaan pääsyä turvaan. Põllkülan metsässä näkyy edelleen inkeriläisten joukkohautojen kumpuja. Alue jäi vuosiksi saavuttamattomiin Paldiskin sotilasalueen sisään. Nykyisin alueella on viitoin merkitty muistolehto, jota kunnostetaan talkoilla. Monilla inkerinsuomalaisella on joku sukulainen, joka on kulkenut Pölkkyläksi kutsutun kylän kautta evakkoon Suomeen tai menehtynyt matkalla. Leireiltä heidät kuljetettiin Paldiskin satamaan ja sieltä laivoilla Hankoon. Hangosta inkeriläiset kuljetettiin junilla ympäri Suomea, heille etsittiin asunnot sekä työtä ja lapset pääsivät suomenkielisen opetuksen pariin.
Inkerinsuomalaisten joukkohaudan muistokiven viereen Paldiskissa ilmestyi vuonna 2012 toinen kivi, joka on lähes kopio vuonna 2008 pystytetystä kivestä. Alkuperäisessä kivessä lukee: ”Tässä lepäävät sadat Inkerinmaalta evakuoidut siviilit, jotka odottivat kuljetusta Suomeen 1942–43”. Uudemmassa, Venäjän suurlähetystön tuella pystytetyssä kivessä lukee: ”Muistaen fasismin uhreja, jotka tuotiin 1942–44 Venäjältä Paldiskin keskitysleiriin”. Uutta kiveä pidetään Venäjän valtion harjoittamana hybridisotana. On ilmennyt, että kiveä on vaikea saada enää poistettua. Niinpä suomalainen muistokivi kunnostettiin vuonna 2018. Põllkülan leirialuetta pyritään saamaan viralliseksi hautausmaaksi. Muistomerkin viereen kerätään nimiä Põllkülassa menehtyneistä. Se ei ole helppoa, koska menehtyneiden lista tuhoutui Paldiskin palossa vuonna 1944.
Puna-armeijan valvontaan jääneiltä inkeriläisalueilta karkotettiin talvella 1942–1943 noin 20 000–30 000 inkeriläistä Siperiaan. Myös Jakutiaan siirrettiin inkeriläisiä.
Inkeriläiset vapaaehtoiset Suomen armeijassa jatkosodan aikana
Suomen Puolustusvoimat perusti jatkosodan aikana heimosoturiyksiköitä, joihin koottiin ulkosuomalaisia, myös inkeriläisiä. Heimosoturiyksiköiden muut taistelijat olivat puolestaan suomensukuisia, kuten karjalaisia ja vepsäläisiä. Inkeriläisten yksiköitä olivat Heimopataljoona 3, Prikaati Kuussaari sekä Erillinen pataljoona 6.
Suomen ja Saksan armeijassa palvelleita Heimopataljoona 3:n ja Erillisen pataljoona 6:n inkeriläismiehiä sekä erityistehtävissä olleita määrättiin luovutettavaksi Neuvostoliittoon. Valpon ja sen seuraajan Suopon jäljittämiä heimosotilaita palautettiin Neuvostoliittoon vuoteen 1953 mennessä 654 henkeä. Yksityishenkilöt ja paikallistason viranomaiset auttoivat heimosotilaita pääsemään turvaan ja pakenemaan Ruotsiin, johon tiedetään varmuudella päässeen yhteensä 396 miestä vuoteen 1953 mennessä.
Jatkosodan jälkeen
Moskovan välirauhan jälkeen syksyllä 1944 Suomesta palautettiin 55 000 inkeriläispakolaista Neuvostoliittoon. Heidät asutettiin kuitenkin Sisä-Venäjälle, Kalininin (Tverin), Novgorodin, Pihkovan, Velikije Lukin ja Jaroslavlin alueille, eikä heillä ollut paluuta kotiseudulleen ennen 1950-luvun puoltaväliä. Palautukset tapahtuivat Neuvostoliiton painostuksesta. Neuvostoliiton valvontakomissio huijasi inkeriläisiä, kun heille luvattiin pääsy takaisin kotiseudulleen, mutta heidät vietiinkin kauas Etelä-Venäjälle.
Inkerinsuomalaiset pyrkivät kuitenkin kotiseuduilleen – jossa jo asui muualta siirrettyä vierasta väkeä – ja jo vuonna 1945 annettiin määräys Neuvostoliiton Sisäasiain kansankomissariaatin valvonnan tehostamisesta inkerinsuomalaisten asumisen estämiseksi Leningradin alueella. Vuonna 1946 annettiin määräys karkottaa inkeriläiset hallinnollisin perustein. Se muutti karkotettujen aseman ja esti heidän liikkumisensa Neuvostoliiton sisällä. Määräys oli voimassa vuoden 1954 huhtikuuhun asti, mutta se ei tehonnut, vaan inkerinsuomalaiset pyrkivät edelleen kotiseuduilleen. Sen johdosta annettiin vuonna 1947 määräys omavaltaisesti Leningradin alueelle palanneiden inkerinsuomalaisten karkotuksesta.
1940-luvun loppuun mennessä karkotukset, teloitukset ja vankileirit olivat tyhjentäneet lähes 140 000 inkerinsuomalaisen kotikylät, ja inkeriläistalot tuhottiin tai annettiin muiden käyttöön. Aikaa Inkerin tyhjentämiseen suomalaisista kului noin 15 vuotta. Näitä tapahtumia on kutsuttu inkeriläisten kansanmurhaksi.
Vankileireillä ja alueilla, jonne inkerililäiset joutuivat he työskentelivät pakkotyössä kaivoksilla, kalastaen, puuvillapelloilla ja metsätöissä. Sodan jälkeen inkerinsuomalaisia muutti Karjalaan ja Neuvosto-Viroon. Toisesta maailmansodasta lähtien inkeriläiset ovatkin olleet hajaannuksessa. Stalinin kuoltuakaan karkotetut ja tuomitut eivät usein uskaltaneet opettaa suomea lapsilleen, ja suomalaisen kulttuurin harjoittaminen oli mahdotonta. Stalinin kuoltua alkoi kyyditettyjen ja karkotettujen vähittäinen paluu. Viroon ja Karjalaan, lähelle inkeriläisten kotiseutua, päätyi kumpaankin karkeasti arvioiden noin 20 000 inkerinsuomalaista. Vain muutama tuhat inkeriläistä oli saanut jäädä Leningradin seudulle. Monen Neuvostoliitossa asuneen suomalaisen etninen tausta hävitettiin tai häivytettiin taka-alalle niin, että heidän Neuvostoliiton sisäisessä passissaan kansallisuutena saattoi lukea "venäläinen" suomalaisista sukujuurista huolimatta.
Venäläistämistä tehtiin myös muilla keinoin: suomalaisille orpolapsille, joiden vanhemmat oli teloitettu tai viety vankileireille, kehitettiin venäläinen identiteetti ja tausta. Orpokodeissa suomalaislapsille annettiin venäläiset nimet.
Vuonna 1959 Neuvostoliitossa asui virallisen väestölaskennan mukaan 92 000 inkeriläistä. Kun Pähkinäsaaren kihlakunnassa suomenkielisten osuus oli 1600-luvun lopussa 92 prosenttia, vuonna 1959 vastaava luku oli enää 1,6 prosenttia. Vuonna 1979 inkeriläisiä oli Neuvostoliitossa 77 000, vuonna 1989 yhteensä 67 300. Vuoden 1989 väestönlaskennassa lähteestä riippuen 35 prosenttia inkeriläisistä ilmoitti puhuvansa suomea. Vuonna 1995 inkeriläisiä arvioitiin elävän eniten Pietarin seudulla, 15 000–20 000. Toiseksi eniten heitä arvioitiin elävän Karjalan tasavallassa, 17 000–18 000. Virossa inkeriläisten määrän arveltiin olevan 16 700 ja muualla entisen Neuvostoliiton alueella 12 000–15 000. Esimerkiksi Pietarin eteläpuolella sijaitsevassa Hatsinassa vuonna 1940 alueen enemmistö oli suomenkielistä, mutta vuonna 1989 suomalaisia oli enää vajaat 5 000 eli vain parisen prosenttia alueen koko väestöstä. Suomalaisista vain puolet ilmoitti suomen äidinkielekseen.
Suomeen ja Ruotsiin siirtyneet inkeriläiset
Suomeen jäi sodan jälkeen noin 8 000 inkeriläistä, joista noin 4 000–5 000 arvellaan paenneen Ruotsiin 1950-luvun alkuun mennessä. Ruotsiin lähti inkeriläisiä kuitenkin esimerkiksi vielä vuonna 1954. Osa naisista ja lapsista toimi sodan aikana saksalaisten tulkkeina. Tällaisia omaa maataan vastaan toimineita henkilöitä ja heidän lähisukulaisiaan olisi odottanut Neuvostoliitossa kova tuomio, joten myös siksi inkeriläisiä muutti Ruotsiin. Pako Suomesta Ruotsiin toteutettiin lähes poikkeuksetta salassa. Tieto siitä, kuinka paon voi toteuttaa, kuka siinä voi auttaa ja paljonko se maksaa kiiri suusta suuhun. Pako meren tai rajajoen yli tehtiin usein öiseen aikaan. Pakenijoita avustaneet henkilöt kuljettivat heitä kuorma-autoissa yleensä rajasillalle asti, josta heitä kehotettiin suuntaamaan kohti kaukana kajastavia valoja. Monesti myrskyisät merimatkat taitettiin vanhoilla vuotavilla tai muuten epäkunnossa olevilla kalastajaveneillä. Inkeriläisiä pakeni myös Kanadaan, Australiaan ja Yhdysvaltoihin. Ainakin 1980–1990-lukujen taitteessa Kanadassa eli inkeriläisiä, jotka puhuivat suomea.
Neuvostoliiton valvontakomissio ja Suomen punainen Valpo loivat sodan jälkeen inkeriläisten keskuuteen pelon ilmapiirin, josta tuli pitkäaikainen olotila Suomeen jääneen siirtoväen keskuuteen. He pelkäsivät palautusta Neuvostoliittoon. Palautuksia tapahtui vielä kymmenen vuoden jälkeen valvontakomission perustamisesta. Suomeen jääneet noin 3 000 inkeriläistä alkoivat saada Suomen kansalaisuuksia vasta 1950-luvun puolivälissä, viimeiset 1970-luvun lopulla.
Glasnost
Kansallisesta liikehdinnästä ja oman kirkon perustamisesta huolimatta inkeriläisten asema Neuvostoliitossa oli hyvin heikko. Vuoden 1989 väestönlaskennan mukaan inkeriläisiä asui Neuvostoliitossa noin 61 000, mutta heidän todellinen lukumääränsä on saattanut olla huomattavasti suurempi, jopa 87 000–100 000. Neuvostokansalaiset ilmoittivat väestönlaskennassa itse oman kansallisuutensa, eikä maininta inkerinsuomalaisuudesta ollut välttämättä eduksi, minkä vuoksi oli helpompi sanoa olevansa venäläinen. Lisäksi assimiloituminen venäläiseen väestöön oli edennyt varsin pitkälle ja vain noin 35 % inkeriläisistä puhui äidinkielenään suomea.
Vanhalla Inkerinmaalla, Leningradin ympäristössä inkeriläisiä asui 1980-luvun lopussa noin 19 000-25 000, Neuvosto-Karjalassa 18 400 ja Neuvosto-Virossa 16 700. Suuri osa inkeriläisistä asui hajaannuksessa ympäri Neuvostoliittoa.
Neuvostoliiton romahtamisen jälkeen
Vuonna 1992 Neuvostoliitossa toimineet Inkerin liitot vaativat useita kertoja Venäjän valtiolta inkeriläisille asumisoikeutta ja autonomiaa valtiollisine oikeuksineen Laatokan Karjalan alueelle ja Karjalankannakselle. Autonomiaa vaadittiin näille alueille, koska Inkeri oli asutettu jo muilla kansallisuuksilla. Inkeriläisille vaadittiin myös maineen puhdistamista kaikista poliittisista syytteistä, ja vuonna 1993 Venäjän korkein neuvosto hyväksyi asetuksen Venäjän suomalaisten rehabilitisoinnista.
Inkeriläiset olivat asetukseen tyytymättömiä, koska he pyysivät käyttöönsä 600 hehtaaria maata, jotta Inkeriin voisi muodostua uusi inkeriläisyhteisö, eräänlainen inkeriläisreservaatti, ja kulttuuria ja suomen kieltä voitaisiin elvyttää. Venäjä lupasi inkeriläisille 60 hehtaaria, ja se sijaitsi eri alueella, kuin inkeriläisten ehdotuksessa. Vuoteen 1997 mennessä vain muutama kymmenen inkerinsuomalaista oli palannut Inkeriin, ja inkeriläisten tiedotusvälineet eivät enää juuri kirjoittaneet aiheesta 2000-luvun alussa.
Vironinkeriläiset
thumb|300px|Viron inkerinsuomalaisten laulu- ja tanhujuhlat Võrussa vuonna 2007. Vuonna 1995 Virossa arvioitiin elävän 16 700 inkeriläistä. 2010-luvun lopulla Inkerin suomalaisia oli Virossa noin 7 500. Heillä on Virossa vähemmistökansoille kuuluva kulttuuriautonomia. Sitä toteuttaa vaaleilla valittava kulttuurineuvosto. Viimeksi kulttuurineuvostovaalit järjestettiin vuonna 2017. Eräiden arvioiden mukaan inkerinsuomalaisten kulttuuri on elinvoimaisempaa Virossa kuin Suomessa, ja vaikka osa ei tuokaan taustaansa esille, inkeriläisiä toimii Virossa niin tieteen kuin taiteenkin parissa. Myös neuvostoaika painoi inkeriläisten kansallistunnetta ja kulttuuria alas, sillä osalle inkeriläisistä saatettiin merkitä neuvostopassiin kansallisuudeksi suomalaisen sijaan virolainen. Monessa perheessä myös kotikieli vaihtui suomesta viroksi. Edelleen osa inkeriläisvanhuksista Virossa pelkää sanoa olevansa inkerinsuomalaisia.
Virossa ja Suomessakin toimii nykyisin oma akateeminen Inkeri-seura. Lisäksi vuonna 2018 vironsuomalaisten kulttuuri-itsehallinto järjestäytyi uudelleen, ja toimintansa aloitti Eestisoomlaste Kultuuriomavalitsus (ESKO), jota johtaa Taisto Raudalainen. Hän on myös esittänyt Inkerin Instituutin perustamista.
Kansanrunous ja musiikki
Daniel Europaeus löysi Inkerinmaan kansanperinteen aittana 1800-luvun puolivälissä, jolloin perinteinen runolaulu oli Suomesta jo suurelta osalta hävinnyt. Europaeus kävi Inkerissä keruumatkalla vuosina 1847–1853 kolme kertaa. Elias Lönnrot kävi Inkerissä vuonna 1844. Europaeuksen kannustuksesta lähetti Suomalaisen Kirjallisuuden Seura inkeriläisten pariin ylioppilaita 1850- ja 1860-luvuilla, jotka kokosivat merkittävän määrän inkeriläisten henkistä perinnettä, runolaulua, itkuja, tarinoita ja musiikkia. Suomalaiset kerääjät kävivät Inkerissä aina neuvostovallankumoukseen saakka, sen jälkeen tallennustyö keskittyi Viron Inkeriin, joka on inkeriläisalue silloisen Viron alueella. Nykyään alue on osa Venäjää. pienoiskuva|[[Inkerin lippu|Inkeriläisten lippu]] Laulaminen oli enimmäkseen naisten perinnettä, kun taas miehet pikemminkin soittivat kanteletta tai erilaisia puhaltimia paimenessa ollessaan. Naiset lauloivat useissa tilanteissa, usein myös liikkuen, niin että esilaulajan johdolla kuljettiin piirissä, ketjussa, tanssien tai leikkien taikka kylällä. Erityinen merkitys oli häillä, joka oli suurin elämänkaaren rituaaleista. Niissä laululla oli myös keskeinen rooli, niin että inkeriläisiä häitä voisi nimittää jopa ”suureksi laulunäytelmäksi”.
Taitavimmat laulajat olivat esilaulajia, muut lauloivat kuorona, jäljessälaulajina. Kuuluisin Inkerin alueen runonlaulajista oli Larin Paraske. Etniseltä taustaltaan hän oli kuitenkin inkerikko.
Kuoroharrastusta on viritelty uudestaan 1980-luvun lopusta lähtien inkeriläisten kulttuuriyhdistyksissä. Perinteisestä musiikkikerrostumasta ovat säilyneet parhaiten riimilliset röntyskälaulut.
Elokuva ja muu kulttuuri
Vuonna 2020 sai ensi-iltansa ensimmäinen inkeriläinen pitkä elokuva Näkemiin Neuvostoliitto. Sen ohjaaja ja käsikirjoittaja on vironinkeriläinen Lauri Randla (s. 1981, Tartto). Elokuva sijoittuu Neuvosto-Viron viimeisiin vuosiin, ja se on suomalaisen tuotantoyhtiö Bufon ja virolaisen Exitfilmin yhteistuotanto. Näkemiin Neuvostoliitto perustuu Randlan omiin kokemuksiin kahden erilaisen poliittisen järjestelmän välissä kasvamisesta. Sekä Viron että Suomen elokuvasäätiöt innostuivat hankkeesta nopeasti ja rahoittivat sitä. Viron elokuvasäätiö ei ole aiemmin rahoittanut mitään elokuvaa yhtä suurella summalla.
Kyseessä on Randlan ensimmäinen pitkä elokuva, ja sen budjetti on samaa luokkaa kuin keskimäärin suomalaisilla elokuvilla, eli 1,4 miljoonaa euroa. Inkeriläisiä ei ole käsitelty virolaisessa elokuvassa paljoakaan ennen Randlan elokuvaa, eikä lainkaan heidän itsensä näkökulmasta. Elokuvan näytösten järjestämisen osoittautui kuitenkin vaikeaksi koronapandemian vuoksi, mutta se sai lopulta ensi-iltansa Suomessa 10. heinäkuuta 2020. Alun perin maaliskuulle ensi-iltaan suunniteltu elokuva herätti etukäteen runsaasti kiinnostusta, ja osa pääkaupunkiseudulle kesäkuussa järjestyistä ennakkonäytöksistä myytiin loppuun. Randlalla on seuraavaksi tekeillä hanke, jossa hän käsittelee mummonsa kohtaloa. Randlan isoäiti asui ennen Neuvostoliittoon palauttamista Lohjalla, josta hänet palautettiin Neuvostoliittoon vankileirille, sillä hän oli antautunut Saksan armeijalle elävänä.
Valokuvaaja Meeri Koutaniemi sekä inkeriläiset toimittajat Lea ja Santeri Pakkanen ovat tehneet inkeriläisyyttä tunnetuksi kokoamalla Suomen kansallismuseoon inkeriläisiä käsittelevän Inkeriläiset – unohdetut suomalaiset -näyttelyn, joka avautui keväällä 2020. Santeri ja Lea Pakkanen ovat isä ja tytär, inkerinsuomalaisia paluumuuttajia, joiden käsikirjoittamasta aineistosta sekä Koutaniemen valokuvista ja videoista näyttely koostuu. Pakkaset ja Koutaniemi kokosivat näyttelyn aineiston vuosina 2017–2019 kenttämatkoilla muun muassa Inkerinmaalla, mutta myös Jakutiassa ja Keski-Siperiassa, joissa Pakkasten perheenjäseniä on asunut, ollut karkotettuina ja vangittuna.
Syksyllä 2021 näyttelyn oli määrä avautua myös Pietarin valtiollisessa valokuvataiteen museossa Rosphotossa. Näyttely peruttiin viime hetkellä, ja siinä kerrottavia historiallisia tosiasioita yritettiin silotella ennen äkillistä perumispäätöstä. Pakkaset ja Koutaniemi pitivät syitä poliittisina. Näyttely käsittelee Stalinin Neuvostoliitossa inkerinsuomalaisiin kohdistunutta etnistä puhdistusta: karkotuksia, teloituksia ja vankileirejä. Museo lähetti näyttelyn järjestäjille venäjänkielisen tekstin, joka oli nimetty lehdistötiedotteeksi. Se sisälsi enimmäkseen näyttelyn tekstejä uudelleenkirjoitettuna.
Lea Pakkasen mukaan teksti oli tavallaan vaihtoehtoinen kertomus inkerinsuomalaisten kohtalosta, josta oli poistettu Stalin, Neuvostoliiton kansanmurhat, perestroika sekä paluumuutto, ja jossa karkotuksista puhuttiin "uudelleen asuttamisena". Gulag-järjestelmää tai maaorjuutta teksteissä ei myöskään mainittu. Pakkaset ja Koutaniemi ilmoittivat Rosphotolle, että he eivät voi hyväksyä museon ehdottamia muutoksia, sillä se muuttaisi näyttelyn perimmäistä ajatusta, jota he olivat kirjoittaneet yhteistyössä historioitsijoiden ja Suomen kansallismuseon kanssa. Kun näyttelyn suomalaiset järjestäjät yrittivät vielä avata keskustelua muutettavista kohdista museon kanssa, vastauksia ei enää tullut. Sen sijaan vain muutaman päivän sisällä he saivat viestin, että museo vetäytyy kokonaan näyttelystä. Suomalaisjärjestäjät saivat käsityksen, että näyttelyn esittäminen sellaisenaan Venäjän nykyilmapiirissä ei ole mahdollista.
Kansalaistoiminta
Inkeriläistä kulttuuria Leningradin ja Pihkovan alueilla sekä Pietarissa vaalii Inkerin liitto sekä Suomessa Helsinkiin rekisteröity Inkerin kulttuuriseura. Inkerin liitto edistää inkeriläisen kulttuurin säilymistä, matkailua, toimintakeskuksia sekä järjestää työnvälityspalveluita. Inkerin kulttuuriseura puolestaan järjestää kulttuuritilaisuuksia ja ylläpitää verkossa palvelua, jonka nimi on Virtuaali-Inkeri. Inkerinsuomalaisilla on omat kulttuurijärjestönsä myös Ruotsissa, Virossa sekä Karjalan tasavallassa, joissa kaikissa on merkittävät inkeriläisvähemmistöt.
2000-luvun ensimmäisellä vuosikymmenellä Venäjän tiedotusvälineet ja viranomaiset kritisoivat Inkerin liittoa epäisänmaalliseksi eivätkä inkeriläisten kansalaisjärjestöjen suomenkieliset kulttuurilaitokset saaneet toimilleen tarvitsemaansa rahoitusta. Venäjän tiedotusvälineissä on alettu myös tällä vuosituhannella puhua inkerinsuomalaisten sijaan säännönmukaisesti venäjänsuomalaisista, vaikka se on inkeriläisten yläkäsite.
Inkeriläisten muutto Suomeen
Paluumuuttaja on ulkomailta Suomeen muuttava ulkosuomalainen, joka on asunut Suomen rajojen ulkopuolella ja palaa takaisin Suomeen. Paluumuuttaja-käsitettä sovelletaan entisiin ja nykyisiin Suomen kansalaisiin sekä entisen Neuvostoliiton alueelta peräisin oleviin inkerinsuomalaisiin. Paluumuutto suljettiin eduskunnan päätöksellä. Se astui voimaan voimaan 1. heinäkuuta 2011. Paluumuuttojärjestelmä lakkautettiin vaiheittain. Paluumuuttajaksi ilmoittautuneiden tuli hakea oleskelulupaa ennen viiden vuoden siirtymäajan päättymistä eli viimeistään 1. heinäkuuta 2016.
1990-luvun lopulla arvioitiin, että paluumuuton ehdot täyttäviä henkilöitä on 70 000–100 000. Keväällä 2007 arvioitiin, että 1990-luvulta lähtien inkeriläisiä oli muuttanut paluumuuttajina Suomeen yli 25 000. Kaiken kaikkiaan vuosina 1990–2016 Suomeen saapui yli 30 000 inkeriläistä, jopa 35 000. Suomessa olevien inkerinsuomalaisten paluumuuttajien täsmällistä määrää ei tiedetä, sillä paluumuutto oli 1990-luvun alussa hallitsematonta. Lisäksi maahanmuuttajia ei tilastoida kansallisuuden vaan esimerkiksi kansalaisuuden perusteella. Näin ollen inkerinsuomalaiset merkitään tilastoihin Venäjän, Viron tai entisen Neuvostoliiton kansalaisina, kunnes heille myönnetään Suomen kansalaisuus.
Inkeriläisten paluumuuton taustaa
Aloitteen inkeriläisten tilanteesta teki 2. kesäkuuta 1988 KGB:n Suomen-edustaja Feliks Karasev, joka tapasi Supon päällikkö Seppo Tiitisen Helsingissä. Karasev vertasi inkeriläisten tilannetta silloiseen Vuoristo Karabahin tilanteeseen, johon rinnastamista oudoksuttiin suomalaisten puolelta. Karasev toivoi inkeriläisten tilanteeseen Suomen korkean tason poliittista kantaa. Tiitinen keskusteli asiasta presidentti Mauno Koiviston kanssa, joka otti myönteisen kannan inkeriläisten paluuseen takaisin Suomeen – kysymys oli lähinnä siitä, keitä palaaminen tulisi koskemaan ja määriä.
Hanketta valmisteltiin hyvin suppeassa piirissä vuosina 1988–1990. Puutteelliseen valmisteluun osallistuivat sisäministeri Jarmo Rantanen, sosiaaliministeri Vappu Taipale ja työministeriö. Koivistoa ärsytti erityisesti työministeriön ylenpalttinen puuttuminen valmisteluun.
Seppo Tiitinen ilmoitti 9. maaliskuuta 1990 Feliks Karaseville Suomen olevan halukas vastaanottamaan suomalaisia paluumuuttajia Neuvostoliiton alueelta. Ensisijaisesti paluu koskisi karjalaisia ja inkeriläisiä, joiden Neuvostoliiton sisämaanpassissa lukisi kansallisuutena suomalainen ja suomen kielen taito.
8. huhtikuuta 1990 kansliapäällikkö Juhani Perttunen kokosi eri ministeriöistä koostuvan paluumuuttoa koordinoivan työryhmän. Useille virkamiehille hanke tuli yllätyksenä, josta ei ollut aikaisemmin kuultukaan. Työryhmä kokoontui 15 kertaa.
Presidentti Mauno Koivisto antoi keväällä 10. huhtikuuta 1990 julkisuudessa Ajankohtaisen kakkosen suorassa televisiolähetyksessä lausunnon, jossa hän totesi, että inkerinsuomalaisia voidaan pitää ulkosuomalaisina paluumuuttajina, josta paluumuutto käytännössä alkoi. Koiviston lausunnon motiivina pidettiin yleisesti hyvittää inkeriläisten joukkopalautusta Jatkosodan jälkeen Suomesta Neuvostoliittoon, joka oli tapahtunut vilpillisesti ja valheellisesti uskottelemalla paluusta omille kotiseuduille Inkeriin.
Todellinen motiivi oli kuitenkin Tarton rauhansopimuksessa vuonna 1920 pöytäkirjaan merkitty inkeriläisten kulttuuriautonomia, joka herätti katteetonta kansallistunteen nousua Inkerissä ja jota ei voitu vallitsevissa olosuhteissa millään tapaa tukea Suomesta käsin. Neuvostoliitto kosti kansallistunteen nousun ryhtymällä vainoamaan ja karkottamaan inkeriläisiä Neuvostoliiton sisäosiin. Koiviston mukaan kulttuuriautonomiasta sopiminen oli Suomen valtiolta katteeton lupaus inkeriläisille, josta he joutuivat myöhemmin kärsimään Neuvostoliitossa, joka harjoitti alueella reuna-aluepolitiikkaa ja puhdisti raja-alueitaan erilaisista vähemmistökansallisuuksista. Koiviston mukaan Suomi oli Tarton rauhanneuvotteluissa hyödyntänyt Neuvosto-Venäjän väliaikaista heikkoudentilaa Puolan sotatoimien menestyessä parhaillaan.
Muuton ehdot
Oleskeluluvan saadakseen paluumuuttajan tuli todistaa, että hän, toinen hänen vanhemmistaan tai vähintään kaksi isovanhempaa on merkitty asiakirjoihin suomalaiseksi. Lisäksi Toisen maailmansodan aikana Suomeen siirretyillä henkilöillä sekä Suomen armeijassa sodan aikana palvelleilla niin sanotuilla heimosotureilla oli mahdollisuus saada oleskelulupa. Paluumuuttajaksi hakevalta ei edellytetty selvitystä toimeentulosta, mutta hänellä täytyi olla tiedossa asunto Suomessa. Paluumuuttajan perheenjäsenet, puoliso ja alle 18-vuotiaat lapset, saivat jatkuvan oleskeluluvan.
Koska oleskeluluvan saadakseen paluumuuttajan tuli todistaa suomalainen alkuperänsä, presidentti Koiviston myöntämä paluumuutto-oikeus ei koskenut vain Inkerin alueen suomalaisia, vaan kaikkia venäjänsuomalaisia. Joukkoon kuului siis esimerkiksi ihmisiä, joiden vanhemmat tai isovanhemmat olivat muuttaneet Suomen autonomian aikana 1800-luvun lopussa tai 1900-luvun alussa Venäjälle Inkeriin tai muualle Venäjälle. Paluumuuttajien joukossa oli myös amerikansuomalaisten ja kanadansuomalaisten jälkeläisiä, sillä näihin ryhmiin kuuluneita muutti Neuvostoliittoon 1930-luvulla Neuvostoliiton värväreiden houkuttelemina. Toisaalta sellaisten pakolla venäläistettyjen inkeriläisten orpolapsien, joiden vanhemmat oli tapettu vainoissa oli vaikeaa todistaa suomalaista alkuperäänsä. Heidän täytyi toimittaa Suomen viranomaisille muun muassa suomalaisia kirkonkirjoja ja sukuselvityksiä.
Ensimmäistä oleskelulupaa hakiessaan paluumuuttajan oli todistettava kielitaitonsa kielitutkinnolla, joita järjestettiin Pietarissa ja Petroskoissa. Jos hakijalla oli jo oleskelulupa, hän pystyi tekemään kielitutkinnon myös Suomessa. Inkeriläisten paluumuuttajien kielitaitotestissä voidaan mitata suomen lisäksi myös ruotsin kielen taitoa. Vaadittava taitotaso vastaa Euroopan neuvoston laatiman kielenopetuksen eurooppalaisen viitekehyksen taitotasokuvausta A2 (selviytymistaso). Paluumuuttajan on osattava käyttää kieltä tavallisimmissa sosiaalisissa kontakteissa ja jokapäiväisten asioiden hoidossa. Kielitutkinnossa mitataan puhumista, puheen ymmärtämistä, tekstin ymmärtämistä sekä kirjoittamista.
Inkeriläiset paluumuuttajat Suomessa
Paluumuuton myötä Suomeen on tullut suuri määrä lahjakkaita inkeriläisiä: esimerkiksi runoilijoita, kirjailijoita, muusikoita ja tutkijoita. Erityinen asema on inkeriläisillä kansatieteilijöillä, jotka tutkivat suomalaisten sukulaiskansojen elämää ja perinteitä.
Elinkeinot
Inkerinmaan suomalaisten pääelinkeino oli maatalous, peltoviljely ja karjanhoito. Vesistöseuduilla harjoitettiin myös kalastusta. Maareformi tehtiin Inkerissä vasta 1910 (Stolypinin maalaki), jolloin maasta tuli talonpoikien omaisuutta. Maaperä on viljavaa, ja Pietari oli ympärysalueiden maataloustuottajille hyvä markkina-alue. Metsätalous ei ollut Inkerissä koskaan merkittävä tulonlähde.
Erityisesti alueen itäosissa oli merkittävää kiviteollisuutta. Puttilassa eli Putilovossa oli suuri kivilouhimo, joka tuotti katukäytäväkivitystä ja muita rakennusainetta Pietarin kaupungille. Myös Markkovassa oli tsaarinajalla useita louhimoita.
Inkeriläismurteet
Inkerin suomalaiset puhuivat murteita, jotka olivat hyvin lähellä Karjalankannaksella puhuttuja kaakkoismurteita (eli niin sanottuja ”Karjalan murteita”) ja toisaalta lähellä inkeroiskieltä. Inkerin suomalaisväestö jakautui ennen toista maailmansotaa kolmeen murreryhmään, äyrämöisiin, savakoihin ja Narvusin suomalaisiin.
Äyrämöismurteet sekä Suomessa että Pohjois-Inkerissä ja Inkerinmaalla muistuttivat paljon toisiaan. Savakot olivat Äyräpäätä kauempaa sekä Savon eri kihlakunnista Inkeriin muuttaneiden jälkeläisiä. Heidän murteensa oli kuitenkin lähellä itäisen Kannaksen ja Saimaan etelärannan kaakkoismurteita. Savakkomurteita puhuttiin monin paikoin Pohjois- ja Keski-Inkerissä sekä koko Itä-Inkerissä. Länsi-Inkerin Narvusin suomalaiset erosivat muista alueen suomalaisista murteensa ja alkuperänsä puolesta. Heidän puhumansa kieli edustaa läntisempää murretta, jolla on yhteisiä piirteitä Viipurinlahden ja Kymijoen välisen rannikon murteiden kanssa. Heitä oli sotienvälisenä aikana arviolta 3 000 henkeä eli vain muutama prosentti Inkerin suomalaisväestöstä.
Tyypillisiä piirteitä Inkerin suomalaismurteille ovat esimerkiksi ts-yhtymän säilyminen (esimerkiksi metsä, vitsa), sananloppuisten vokaalien kato (esimerkiksi talos, kotont), perfektin partisiippimuodot ei tult, ei sanont, persoonapronominit mie ja sie, yksikön kolmannen persoonan muotojen labiaalistuminen tulloo/tulluo, männöö/männyö (’tulee’, ’menee’) sekä sk-yhtymän astevaihtelu (esimerkiksi sisko : sison, supistuneet infinitiivimuodot (esimerkiksi laskee/laskii : lasettii). Monikon kolmannessa persoonassa käytetään muotoja antaat/antuat, ottaat/ottuat (’antavat’, ’ottavat’), antoit, ottiit (’antoivat’, ’ottivat’).
Myös kaakkoismurteille tyypillinen -loi-monikko oli yleinen (esimerkiksi taloloi, tyttölöi eli ’taloja’, ’tyttöjä’). Myös kantasuomen kr-, tr-konsonanttiyhtymien säilyminen oli tavallista erityisesti äyrämöismurteissa esimerkiksi nakraa (’nauraa’), kakra (’kaura’), atra (’aura’). Äyrämöismurteissa on pitkä vokaali esimerkiksi tapauksissa maa, pää, vee’es’, kun taas savakkomurteissa vähintäänkin kaikki ensi tavun pitkät, avarat vokaalit ovat diftongiutuneet tai triftongiutuneet kuten muun muassa karjalan kielessä, esimerkiksi mua, piä, ies (’edessä’),vies/vie’es (’vedessä’) ja itäisimmissä murteissa diftongiutuminen koski myös jälkitavuja, esimerkiksi laulattuat (vertaa äyrämöismurteen laulattaat, ’laulattavat’).
Vuosisatoja jatkunut rinnakkaiselo venäjän kielen naapurissa on tuonut inkeriläismurteisiin huomattavan määrän lainasanastoa. Sanasto kattaa monia elämän osa-alueita, kaupasta ja elinkeinoista ja arkipäivän esineistöön.1900-luvun kuluessa venäjän vaikutus ulottui myös lauserakenteisiin ja sanajärjestykseen.
Kielelliset olosuhteet vaihtelivat Inkerinmaalla suuresti. Vielä Neuvostoliiton alkuaikoina 1920- ja 1930-luvuilla oli maaseutuväestö hyvin suomenkielistä, ja kylissä saattoi tulla toimeen täysin ilman venäjän kielen taitoa. Venäjän taito kuitenkin levisi nopeasti erityisesti kaupunkiin muuttamisen myötä. Varsinainen venäläistäminen alkoi 1930-luvun puolivälissä, ja karkotuksessa toisen maailmansodan jälkeen kielenvaihto tapahtui nopeasti.
Teesejä Feuerbachista
Teesejä Feuerbachista on yhdestätoista lyhyestä Karl Marxin huomiosta koostuva kirjoitus. Muistiinpanot on kirjoitettu keväällä 1845, jolloin Marx työsti teosta Saksalainen ideologia.
Ne julkaisi ensimmäisen kerran Marxin kuoleman jälkeen vuonna 1888 Friedrich Engels teoksensa Ludwig Feuerbach ja klassisen saksalaisen filosofian loppu erillisen painoksen liitteenä.
Nimi "Teesejä Feuerbachista" on Moskovassa NKP:n KK:n yhteydessä toimivan Marxismi-leninismin instituutin keksimä. Se perustuu Engelsin alkulauseeseen hänen teoksessaan Ludwig Feuerbach. Saman teoksen liitteessä Teesit on otsikoitu "Marx Feuerbachista", ja Marxin Muistikirjassa mainitaan nimi "Feuerbachista". Teesejä ei tarkoitettu julkaistavaksi, ja Engels teki niihin joitain muutoksia tehdäkseen kirjoituksen lukijalle helppotajuisemmaksi.
Kuuluisimmaksi on noussut teesi 11, joka koskee filosofian tehtävää:
Vallankumouksen helluntaiyö
thumb|upright=1.25|Piirros perustuslakia säätävän kansalliskokouksen istunnosta 4.–5. elokuuta 1789. ”Vallankumouksen helluntaiyö” oli Ranskan suuren vallankumouksen varhaisvaiheen tärkeä tapahtuma, jossa Ranskan perustuslakia säätävä kansalliskokous päätti 4.–5. elokuuta 1789 välisessä istunnossaan lakkauttaa koko vanhan feodaalijärjestelmän.
Tausta
Kuningas Ludvig XVI:n Versailles’hin koollekutsuman vuoden 1789 säätyjen yleiskokouksen kolmas sääty oli kesäkuussa julistautunut perustuslakia säätäväksi kansalliskokoukseksi. Kuningas aikoi hajottaa kansalliskokouksen armeijan avulla, mutta Pariisin kansanjoukkojen toteuttama Bastiljin valtaus pakotti hänet luopumaan suunnitelmasta. Itsevaltiuden loppu oli jo tapahtunut tosiasia, mutta kansalliskokous ei edennyt muiden välttämättömien yhteiskunnallisten uudistusten käsittelyssä aateliston ja porvariston erimielisyyksien vuoksi. Heinäkuun 20. päivän tienoilla Ranskan maaseudulla alkoi kuitenkin levitä ”suurena pelkona” tunnettu laaja väkivaltainen hysteria, joka ajoi paniikissa aseistautuneet talonpojat hyökkäilemään aatelisten kartanoihin ryöstäen niitä ja tuhoten asiakirjoja. Feodaalinen järjestys ajautui hetkessä romahduksen partaalle. Kansalliskokous keskusteli 3. elokuuta mahdollisuudesta käyttää armeijaa talonpoikaislevottomuuksien kukistamiseen, mutta porvariston edustajat vastustivat ajatusta, koska samalla sotavoimalla voitaisiin hajottaa myös kansalliskokous ja palauttaa itsevaltius. Vaihtoehdoksi jäi pikainen uudistusten toteuttaminen.
Tapahtumat
Illalla 4. elokuuta alkaneessa kansalliskokouksen istunnossa varakreivi Louis Marc Antoine de Noailles teki ehdotuksen, että kaikki aateliston ja papiston verotukselliset etuoikeudet kumottaisiin, maaorjuus, päivätyöt (corvée) ja muut vastaavat vapaudenrajoitukset poistettaisiin korvauksetta, ja lopuista feodaalioikeuksista tehtäisiin mahdolliseksi vapautua rahallista korvausta vastaan. Noailles ei itse omistanut maata, mutta yllättäen ehdotuksen kannattajaksi ilmoittautui herttua Armand-Désiré d’Aiguillon, joka oli kuninkaan jälkeen Ranskan suurin maanomistaja. Aloite oli valmisteltu edellisinä päivinä liberaalien aatelisten muodostamassa bretonilaisklubissa, jonka jäseniä sekä Noailles että Aiguillon olivat.
thumb|upright=1.25|Feodalismin lakkauttaminen, [[Léopold Moricen veistämä pronssireliefi vuonna 1883 valmistuneessa tasavallan monumentissa Pariisin Place de la Républiquella.]] Tämä käynnisti kello kahteen aamuyöllä jatkuneen erikoisen tapahtumasarjan, jossa aateliston ja papiston edustajat toisensa jälkeen pyysivät puheenvuoroa ilmoittaakseen luopuvansa vapaaehtoisesti vuosisataisista erioikeuksistaan, kuin kilpaillen siitä kuka ylittäisi edellisten puhujien myönnytykset. Kaikki eteni kuin hurmoksen vallassa ja pöytäkirjasihteereillä oli vaikeuksia pysyä mukana. Tilanomistajat julistivat luopuvansa seigneur-oikeuksistaan, katolinen kirkko kymmenyksistään ja parlamentit, maakunnat sekä kaupungit etuoikeuksistaan. Tärkeitä esiintyjiä öisessä istunnossa olivat isä Henri Grégoire, Alexandre Lameth ja François Henri de Virieu. Gérard de Lally-Tollendal pyysi turhaan puhemies Isaac le Chapelieria keskeyttämään istunnon sillä perusteella, että edustajat olivat ”menettäneet kaiken harkintakykynsä”. Tapahtumaa on luonnehdittu muun muassa ”isänmaalliseksi deliriumiksi” ja ”uhrausten orgiaksi”.
Kansalliskokous muotoili tehdyt päätökset 19 pykälää käsittäneeksi lakitekstiksi 5.–11. elokuuta 1789. Siihen sisältyi maaorjuuden lakkauttaminen, verovapauksien poistaminen, säätyyn perustuvien erityisten metsästys- ja tarhausoikeuksien poistaminen (mm. kyyhkyslakkojen osalta), kartanoiden tuomiovallan poistaminen, kymmenysten korvaaminen normaaleilla rahana maksettavilla veroilla, virkojen myynnin lopettaminen, feodaalimaksujen muuttaminen peruutettaviksi, ikuisten hallintaoikeuksien ja banalité-velvollisuuksien poistaminen, moninkertaisten virkatalojen poistaminen, perusteettomien eläkkeiden lakkauttaminen, siviili- ja sotilasvirkojen avaaminen kaikille kansalaisille, tiettyjen kaupunkien ja provinssien kuten Pariisin, Lyonin ja Bordeaux’n etuoikeuksien poistaminen sekä päätös uudistaa ammattikuntalaitos. Lakitekstiin sisällytettiin julistus ”Kansalliskokous lakkauttaa feodaalijärjestelmän kokonaisuudessaan”. Lisäksi laissa määrättiin lyöttämään mitali elokuun 4. päivän istunnon muistoksi.
Nestori Lampi
Nestori Lampi (14. kesäkuuta 1911 Helsinki – 14. marraskuuta 1967 Helsinki) oli suomalainen näyttelijä.
Lammen elokuvaura alkoi vuonna 1940. Lampi oli aikakautensa lihavin suomalainen elokuvanäyttelijä, minkä vuoksi Lampi sai yleensä näyteltäväkseen lihavia herroja. Lampi tuli tunnetuksi sivurooleistaan Pekka ja Pätkä ja muissa rillumarei-tyyppisissä elokuvissa. Muistettavimmat roolityöt olivat Tukulan junanlähettäjä elokuvassa Hei, rillumarei! (1954) ja lihava autoilija elokuvassa Pekka ja Pätkä sammakkomiehinä (1957). Lampi saikin uransa aikana vain sivurooleja.
Nestori Lampi nähtiin viimeksi valkokankaalla vuonna 1959. Vuonna 1965 Lampi nähtiin Kaarlo Nuorvalan ohjaamassa opetusfilmissä Herkullista lihavuutta.
Theodosius II
thumb|Theodosius II:n rintakuva [[Louvressa]]
Kun Arcadius kuoli vuonna 408 tuli Theodosiuksesta keisari. Hänen siskonsa Pulcheria painosti häntä uskonnollisissa asioissa ja hänellä oli todellinen valta valtaistuimen takana. Vuonna 421 hän meni naimisiin runoilijattaren Aelia Eudocian kanssa. Heidän tyttärensä Licinia Eudoxia meni naimisiin Länsi-Rooman keisarin Valentinianus III:n kanssa. Theodosius kuoli vuonna 450 ratsastusonnettomuudessa.
Adolf Törngren (nuorempi)
Johan Adolf (J. A.) Törngren (29. lokakuuta 1860 Vesilahti – 16. kesäkuuta 1943 Helsinki) oli suomalainen lääketieteen ja kirurgian tohtori ja kartanonomistaja, joka toimi RKP:n kansanedustajana 1910-luvulla. Hän johti myös Suomen valtuuskuntaa Versailles’n rauhassa 1919.
Elämäkerta
Törngrenin vanhemmat olivat varatuomari Adolf Törngren ja Sofia Charlotta Idestam. Hän pääsi ylioppilaaksi 1878, suoritti filosofian kandidaatin tutkinnon 1880 ja lääketieteen kandidaatin tutkinnon 1882. Törngren valmistui lääketieteen lisensiaatiksi 1887 ja lääketieteen ja kirurgian tohtoriksi 1889. Törngren toimi Helsingin synnytyslaitoksen lääkärinä 1885–1887, Helsingin yleisen sairaalan lääkärinä 1887–1889, Helsingin yliopiston synnytysopin dosenttina 1889–1906 sekä Helsingin yleisen sairaalan kätilönopettajana 1891–1906. Hän hoiti myös omistamaansa kartanoa Espoossa ja oli ministerivaltiosihteeriviraston palveluksessa Pietarissa 1906–1909 ja myöhemmin Suomen asiainhoitajana Pariisissa 1919. Hän johti myös Suomen valtuuskuntaa vuonna 1919 Pariisissa pidetyissä rauhanneuvotteluissa.
Törngren oli RKP:n kansanedustajana vuosina 1914–1917 edustaen Uudenmaan läänin vaalipiiriä. Hän oli jo aikaisemmin ollut aatelissäädyssä sukunsa edustajana säätyvaltiopäivillä 1891, 1894, 1897, 1899, 1900, 1904–1905 ja 1905–1906. Törngren oli myös Helsingin kaupunginvaltuuston jäsen.
Törngren oli naimisissa kolme kertaa: Anna Alberta Nykoppin kanssa 1887–1894, Marie Linderin kanssa 1894–1900 ja Ida Ottonie Ljungqvistin (entinen Wulff) kanssa vuodesta 1913.
Ilmarinen (sivistys- ja kulttuurikeskus)
Ilmarinen on Kiteen lukion oppilaitoskiinteistö Kiteellä.
Kiinteistö on vihitty käyttöön 1.9.2010, ja se on saanut nimensä Kiteen Puhoksessa vuonna 1833 rakennetun Suomen ensimmäisen höyrylaiva Ilmarisen mukaan. Nimi viittaa myös sivistys- ja kulttuurikeskukselle ominaiseen kulttuuriperimään sekä sopii koulumäellä oleviin muiden vesistöaiheisten ja teollisuushistoriaan liittyviin oppilaitoskiinteistöjen nimiin (Arppe, Rantala ja Ruori). Oppilaitoskiinteistössä toimivat Kiteen lukion lisäksi Keski-Karjalan kansalaisopisto, Keski-Karjalan musiikkiopisto, Kiteen kaupungin kulttuuri- ja nuorisotoimen hallinto sekä Kiteen kaupungin ruokapalvelut. Kiinteistössä on myös Kiteesali, noin 280-paikkainen, auditoriomuotoinen juhla- ja esiintymissali.
Pohjois-Karjalan rakennusalan ammatillisaatteelliset järjestöt (Pohjois-Karjalan Arkkitehdit SAFA, Pohjois-Karjalan Rakennusinsinöörit ja -arkkitehdit RIA ry, Joensuun Rakennusmestarit ja -insinöörit AMK ry ja Pohjois-Karjalan LVI-yhdistys ry) valitsivat Ilmarisen vuoden 2010 maakunnalliseksi rakennuskohteeksi. Palkinnon tarkoituksena on tuoda esille korkealaatuista suunnittelua ja rakentamista Pohjois-Karjalassa.
Sivistys- ja kulttuurikeskus Ilmarisen katuosoite on Koulutie 3, Kitee.
Lorentz-muunnos
Lorentz-muunnos eli Lorentzin muunnos on koordinaattijärjestelmän muunnos, jonka Hendrik Antoon Lorentz keksi yrittäessään selittää valon käyttäytymistä esimerkiksi Michelsonin-Morleyn kokeessa. Myöhemmin Albert Einstein muotoili erityisen suhteellisuusteorian, ja korvasi siinä klassisen mekaniikan Galilein muunnoksen Lorentz-muunnoksella.
Esitystapa
Kuva:Koordinaatistot.PNG