cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Thorikos
Historia
Perinteen mukaan Thorikos oli yksi Kekropsin ajan Attikan kahdestatoista vanhasta kaupungista (polis) tai kylästä (kōmē), jotka Theseus myytin mukaan yhdisti (synoikismos) Ateenaksi. Kreikkalaisessa mytologiassa Kefalos oli kotoisin Thorikoksesta. Thorikos oli myös se satama, jonka kautta Demeter saapui Kreetalta Attikaan ollessaan matkalla Eleusiihin.
pienoiskuva|vasen|Thorikoksen mykeneläisaikainen tholos-hauta B. Antiikin ajalla Thorikos oli yksi Attikan demoksista. Demos perustettiin Kleistheneen uudistuksessa arkaaisen kauden lopulla vuonna 508 eaa. Se kuului koko historiansa ajan Akamantiin fyleen, ja sillä oli alun perin viisi tai kuusi edustajaa Ateenan bulessa eli neuvostossa. Demoksen kansalaisesta käytettiin demonyymiä Thorikios.
Thorikos oli suurikokoinen demos ja Laureionin kaivosalueen tärkein kaupunki, ja sen alueella oli muun muassa malmisulattoja. Ateenalaiset linnoittivat Thorikoksen peloponnesolaissodan loppupuolella vuonna 412 eaa. suojatakseen Ateenan ruokahuoltoa sekä Laureionin kaivoksia. Linnoitus kattoi tasankoalueen ja ulottui satamaan saakka, ja siihen liittyi myös akropolis.
Thorikos taantui Laureionin kaivosten ehdyttyä ja roomalaisten tuhottua paikan Sullan johdolla vuonna 86 eaa. Paikka asutettiin uudelleen roomalaisella kaudella, mutta hylättiin uudelleen 500-luvulla jaa. muun Attikan maaseudun tavoin slaavien kansainvaellusten vuoksi.
Thorikoksen arkeologiset kaivaukset aloitti Society of Dilettanti eli Diletanttien seura vuonna 1817. Niitä jatkoi American School of Classical Studies at Athens eli Yhdysvaltain arkeologinen koulu vuonna 1886, joka suoritti paikalla historiansa ensimmäiset kaivaukset. Vuosina 1893–1894 Ateenan arkeologinen seura kaivoi akropoliin mykeneläisiä jäänteitä Valérios Stáisin johdolla. 1960-luvulta lähtien kaivauksia alueella on suorittanut Belgische School te Athene eli Belgian arkeologinen koulu. Kaivaukset jatkuvat edelleen.
Rakennukset ja löydökset
pienoiskuva|Thorikoksen raunioita. pienoiskuva|Thorikoksen kaivosrakennelmia.
Thorikoksesta on löydetty merkkejä asutuksesta sekä hautoja neoliittiselta kaudelta, helladiselta ja mykeneläiseltä kaudelta sekä geometriselta kaudelta. Klassisen ja myöhemmän ajan löydöksiin kuuluvat muun muassa Demeterille omistettu temppeli, erikoinen pitkänomainen teatterirakennus, kaupungin teollisten kortteleiden jäänteet sekä linnoitusrakennelmien rauniot.
Esihistorialliset löydökset
Velatoúrin kukkulan laelta on löydetty jäänteitä neoliittisen ajan asutuksesta (ennen 3000 eaa.) sekä varhaisen ja keskisen helladisen kauden talojen jäänteitä ajalta 2900–1600 eaa. Kukkulan alueelta on löydetty mykeneläisaikaisia (n. 1600–1100 eaa.) tholos- eli pyöröhautoja sekä geometrisen kauden hautoja. Yhdestä mykeneläisestä haudasta on löydetty keramiikkaa ja figuriineja 600-luvulta 400-luvulle eaa. saakka, mikä kertoo paikalla myöhemmin eläneistä heeroskulteista.
Demeterin ja Koren temppeli
Teatteri pienoiskuva|[[Thorikoksen teatteri.]] pienoiskuva|Thorikoksen uhritoimitukset luettelevaa [[antiikin Kreikan uskonto|uskonnollista kalenteria, n. 440–430 eaa.]]
Teatteri sijaitsi Velatoúrin kukkulan etelärinteessä. Siinä oli harvinainen ovaalinmuotoinen orkhestra ja katsomossa pitkänomainen, normaalia leveämpi muoto. Teatterin erikoinen muoto selitettiin aiemmin sillä, että se olisi rakennettu kokonaisuudessaan hyvin varhain jo 500-luvulla eaa. Nyttemmin muodon katsotaan selittyvän sillä, että teatterin katsomoon on vaiheittain tehty laajennoksia. Teatterin vanhimman osan katsotaan olevan peräisin 500-luvun eaa. lopulta, mikä tekee siitä varhaisimman tunnetun kreikkalaisen teatterirakennuksen. Alun perin teatterissa oli 19 suoraa penkkiriviä. 400-luvun eaa. puolessa välissä alkuperäisen katsomon itä- ja länsipäihin lisättiin kaarevat osiot. 300-luvulla eaa. katsomoon lisättiin vielä lisää kaarevia penkkirivejä katsomon takaosaan.
Teatterin länsipuolella oli pieni Dionysokselle omistettu temppeli sekä viiden hengen pitohuone, ja itäpuolella alttari. Teatterin alueen kaivaukset suoritti American School of Classical Studies vuonna 1886.
Teolliset korttelit
Antiikin aikaisen kaupungin ydin oli Velatoúrin kukkulan lounaisrinteessä. Kortteleita kutsutaan ”teollisiksi kortteleiksi”, koska niissä työstettiin alueen kaivosten metalleja. Kaupunki kukoisti paikalla 400-luvulta 300-luvulle eaa., ja se on ollut tiheään asuttu ja suhteellisen suurikokoinen. Alueelta on tunnistettu lukuisia yksityistaloja, stoia, työpajoja ja katujen jäänteitä sekä malmisulattoja, jotka koostuvat kanavien yhdistämistä altaista. Malmin työstämisestä on jälkiä mykeneläiseltä ajalta lähtien.
Linnoitteet
Antiikin aikaista kaupunginmuuria on tunnistettu 600 metrin matkalta, mukaan lukien kuusi tornia ja seitsemän porttia.
Final Fantasy (videopeli)
Final Fantasy on Squaren kehittämä ja julkaisema Final Fantasy-sarjan roolipeli. Peli on julkaistu vuonna Nintendo Entertainment Systemille.
Final Fantasystä on sittemmin tehty useita versioita eri alustoille. Alkuperäinen NES-peli ilmestyi Japanissa ja Pohjois-Amerikassa. Euroopan markkinoille ulottuvan julkaisunsa se sai Final Fantasy II:n rinnalla vasta vuonna 2003, kun PlayStationille kehitetty Final Fantasy Origins tuli saataville. Yhdessä seuraajansa kanssa se on julkaistu myös Final Fantasy I–II ja Final Fantasy I & II: Dawn of Souls -kokoelmissa.
Pelaaminen
Final Fantasyn peruskaavaan kuuluu ohjata pelihahmoa selkeästi rajatulla maailmankartalla ja taistella satunnaisesti kohdattuja hirviöitä vastaan. Aluksi liikkuminen tapahtuu kävellen, mutta myöhemmin myös laivaa tai ilma-alusta käyttämällä. Vierailluissa paikoissa pelaajaa informoidaan kohteista, joihin hänen tulee seuraavaksi suunnata, ja hänellä on mahdollisuus käydä paikallisissa liikkeissä hankkimassa yhteenotoissa hyödynnettäviä esineitä ja taikoja. Ostamiseen tarvittavaa gil-valuuttaa saadaan enimmäkseen taistelemalla ja esineitä myymällä. Hahmojen vahvuus määräytyy heidän tasonsa perusteella, joka käsittää kaikki tasaluvut yhden ja viidenkymmenen välillä. Tasoa nostavat taisteluista saadut kokemuspisteet, joiden määrään vaikuttaa vastustajan haastavuus. Olennaista hahmojen pärjäämisen osalta ovat osumapisteet eli HP (Hit Points), joiden laskiessa nollaan hahmo on tyrmätty ja muuttuu toimintakyvyttömäksi. HP-määrä ja muut ominaisuudet, kuten kestävyys ja nopeus, kehittyvät sitä mukaa, kun taso saa suuremman arvon. Ominaisuuksia voidaan parantaa entisestään hahmoihin liitettävillä aseilla ja varustuksilla, joita ovat muun muassa miekat, sauvat, haarniskat ja kaavut.
Muita pelissä käytettyjä esineitä ovat erityyppiset rohdot, joilla voidaan kohottaa alhaisiksi käyneitä osumapisteitä tai poistaa jokin hahmon tilaa heikentävä vaikutus, esimerkiksi myrkytys. Pelaaja voi lisäksi ostaa tallennuspisteinä toimivia lepotiloja, jotka parantavat hahmoja koosta riippuen: esimerkiksi talossa yöpyminen lisää hahmojen osumapisteitä enemmän kuin teltassa. Toisaalta niiden keskinen hintasuhde on moninkertainen. thumb|180px|left|Taistelu Garlandia, pelin ensimmäistä pomoa vastaan
Taistelut
Etenemisen kannalta pakollisten loppuvastusten ohella Final Fantasyssä käydään taisteluja kokemuksen ja varallisuuden edestä. Vuoropohjainen taistelujärjestelmä perustuu pitkälti Dragon Questissä esiintyvään periaatteeseen: yhteenoton alkaessa kullekin hahmolle valitaan yksi komento, jonka perusvaihtoehtoja ovat fyysinen hyökkäys, esineiden käyttö ja pakeneminen. Hahmoluokasta riippuen valittavana voi olla myös taikoja. Vuorojen järjestys on nopeudesta riippuvaa: yleensä ne hahmot, joiden nopeudella on korkein arvo, suorittavat komentonsa ensin. Taistelu päättyy, kun jompikumpi osapuolista joko pakenee tai menehtyy viimeistä osanottajaa myöten. Voitoista kertyvien kokemuspisteiden ja rahan määrä on sitä suurempi, mitä haastavampi vastustaja on kyseessä.
Hahmot
Toisin kuin sarjan seuraavissa osissa Final Fantasy III:a lukuun ottamatta, Final Fantasyn neljällä pelattavalla päähenkilöllä ei ole yleisesti tiedettyjä nimiä tai persoonallisuuksia, ja heistä käytetään pelkästään yhteisnimitystä "Valon soturit" (Warriors of Light). Pelaajan ensimmäisenä tehtävänä on antaa aluksi anonyymeille hahmoille nimi ja hahmoluokka, joka on ainoa pelihahmot ulkoisesti toisistaan erottava piirre. Nimen valinnalle ei ole annettu mitään oletusta, mutta valmiiksi hahmoille osoitettuja ammatteja ovat soturi, varas sekä valkoinen ja musta maagi.
thumb|250px|Hahmoluokat ja niiden korotetut tittelit Final Fantasyn hahmoluokat koostuvat kuudesta eri vaihtoehdosta, joiden vahvuudet ja heikkoudet ovat painottuneet eri tavalla. Pelissä on mahdollisuus siirtää hahmot oman luokkansa toiselle tasolle, minkä ansiosta heidän ominaisuutensa paranevat. Hahmoluokkaa ei voida enää vaihtaa sen jälkeen, kun se pelin alkaessa on valittu.
Loitsuja käyttävät hahmoluokat ovat punainen, valkoinen ja musta maagi. Saavutettuaan päivitetymmän muotonsa maagit muuttuvat velhoiksi, jolloin he voivat laajentaa taikavarojaan entistä vahvemmilla loitsuilla. Pelissä magia jaetaan kahteen kategoriaan, vahingoittavaan mustaan ja parantavaan valkoiseen. Punainen maagi osaa käsitellä näistä kumpaakin. Valkoinen ja musta maagi tosin voivat omaksua punaista maagia vahvempia loitsuja. Yleisimpiä maagien käyttämiä aseita ovat sauvat ja veitset.
Lähitaisteluun perustuvat ammatit ovat puolestaan taistelija (Fighter), varas (Thief) ja musta vyö (Black Belt); myöhemmissä englanninkielisissä versioissa taistelijaa kutsutaan soturiksi (Warrior) ja mustaa vyötä munkiksi (Monk). Pääasiassa miekkaa ja kirvestä käsittelevällä taistelijalla on kaikista taistelijoista suurin osumapistemäärä, ja hänet voidaan sonnustaa pelin vahvimmilla aseilla ja suojilla. Varas ei ole hyökkäyksiltään yhtä voimakas kuin soturi, mutta kykenee muita hahmoja helpommin pakenemaan ja väistämään itseensä kohdistettuja iskuja. Kun varas korotetaan ninjaksi, tämä hallitsee hieman mustaa magiaa. Ritariksi (Knight) korotettu soturi taas taitaa saman verran valkoista magiaa.
Lähinnä aseettomana taistelevalle mustalle vyölle voidaan liittää vain muutamia varusteita, kuten nunchakuja ja rannekkeita. Ammatin vahvuuksia ovat soturin tavoin ruumiillinen voima ja suhteellisen korkeat osumapisteet. Mustan vyön kehittyneempi aste on mestari (Master).
Juoni
200px|thumb|Valon soturit Conerian kuninkaan edessä pelin PlayStation-versiossa Maailman hyvinvointia pitävät yllä neljän eri alkuaineen – tulen, maan, ilman ja veden – kristallia, joiden vaikutus määräytyy niissä hohtavan valon mukaan. Neljäsataa vuotta ennen pelin varsinaista alkua kristallit alkoivat sammua, minkä seurauksena elementit heikentyivät ja niistä hyvin riippuvaiset valtakunnat luhistuivat. Tätä nykyä maapallo on tuhoisien metsäpalojen, raivoisten myrskyjen sekä maaperän viljelyskelvottomuuden riivaama. Näinä rappion aikoina Lukahnina tunnettu viisas julkistaa ennustuksen, jonka mukaan tulevaisuudessa niin kutsutut Valon soturit tulevat palauttamaan kristalleihin niissä aiemmin asuneen voiman. Neljä nuorukaista, joista kukin kantaa mukanaan yhtä loisteensa menettäneistä kristalleista, saapuvat Conerian kuningaskuntaan. Esiteltyään itsensä Lukahnin povaamina Valon sotureina maan kuninkaalle tämä lähettää heidät noutamaan takaisin kidnapattua prinsessa Saraa Garland-nimiseltä luopioritarilta. Soturit onnistuvat päihittämään Garlandin, ja korvauksena pelastettua tytärtään vastaan kuningas rakennuttaa sillan, jonka tarkoituksena on auttaa saattue tien tukkivan salmen yli. Tapahtuman johdosta he voivat aloittaa itään suuntautuvan matkansa pyrkimyksenään saada pimenneet kristallit jälleen syttymään.
Edetäkseen tehtävässään Valon sotureiden on autettava Conerian lisäksi muitakin sivilisaatioita. He muun muassa vapauttavat Pravokan kaupungin sen vallanneilta merirosvoilta ja pelastavat eteläisen haltiavaltakunnan prinssin, joka sotureiden palauttaman kristallin ansiosta herää Astoksen, pimeän haltian, manaamasta unesta. Vastaavista tehtävistä he saavat käyttöönsä avainesineitä ja kulkuneuvoja, jotka tuovat heitä yhä lähemmäksi kohti ongelman ratkaisua. Vasta sen jälkeen, kun he ovat vierailleet Melmondin rappeutuneessa kaupungissa, soturit saavat selville, että heidän on tuhottava alkuaineita heikentävät demonit: Lich, Kary, Kraken ja Tiamat. Jokaisen taistelun päätyttyä yksi kristalli alkaa hohtaa sen perusteella, mitä elementtiä voitettu peto kuihdutti.
175px|thumb|left|Chaos valtaistuimellaan [[Yoshitaka Amanon kuvittamana]] Vaikka kaikki demonit onkin lyöty, Valon soturit ovat vielä yhden haasteen edessä: kristallejaan käyttäen heidän on matkustettava 2000 vuoden takaiseen aikaan ja kohdattava uudelleen ritari Garland, joka elementtien hirviöihin yhdistettynä transformoi itsensä Chaos-demoniksi. Ennen taistelua käy ilmi, että juuri Garlandin toimesta neljän alkuaineen demonit pääsivät nykyisyyteen riuduttamaan maailmaa ja että hänet lähetettiin niiden tilalle menneisyyteen, mikä aiheutti eräänlaisen aikasilmukan; sen sulkeutuessa Garlandista tulisi kuolematon. Tavoite ei kuitenkaan pääse toteutumaan Valon soturien kukistaessa Chaoksen ja palatessa nykymaailmaan, joka on viimein palautunut alkuperäiseen tilaansa kristallien kirkkaan hehkun myötä.
Musiikki
Final Fantasy oli 16. videopeli, jonka musiikista vastasi Nobuo Uematsu. Peli sisältää muutamia kappaleita, joista kehkeytyi tunnusomaisia Final Fantasy -sarjalle. Näitä ovat alkuvalikossa soiva ja aina seitsemänteen osaan asti käytetty preludi, voitetun taistelun jälkeen soiva fanfaari sekä "Opening Theme" -kappale, jota voidaan pitää koko sarjan teemamusiikkina. Kappaleesta käytetäänkin joskus nimitystä "Final Fantasy", kuten esimerkiksi 20020220 music from Final Fantasy -albumissa.
Kehitys
Väitteiden mukaan Squarea koettelevan konkurssin vuoksi Final Fantasyn oli aluksi tarkoitus jäädä yhtiön ja ohjaaja Hironobu Sakaguchin viimeiseksi projektiksi videopelien saralla. Odotusten vastaisesti Final Fantasy osoittautui huomattavaksi menestykseksi pelastaen siten Squaren talouden ja noussen yhdeksi Japanin suosituimmista roolipeleistä. Ennakoitua tuottoisampi myynti mahdollisti myös vuoden 1990 julkaisun Pohjois-Amerikassa, jossa se saavutti Japaniakin suuremmat myyntiluvut. Pelin nimeämisestä on useita myyttejä, mutta Hironobu Sakaguchin mukaan kehittäjät halusivat pelin nimen lyhennettävän FF ja kun Fighting Fantasy oli jo varattu viimeiseksi vaihtoehdoksi jäi Final Fantasy.
Käännökset
200px|thumb|Kohtaus Final Fantasy Originsin alkuanimaatiosta Ensimmäinen alkuperäisversion jälkeinen uudelleenjulkaisu ilmestyi pari vuotta myöhemmin MSX 2:lle. Eräitä eroavaisuuksia NES-peliin olivat hirviöiden eri sijainnit maailmankartalla ja se, että versio sisälsi runsaamman väripaletin. Seuraava käännös ilmestyi vuonna 2000, alustana tällä kertaa WonderSwan Color. Sen sisältämiä muutoksia olivat animoidut kohtaukset, huoliteltu äänenlaatu ja grafiikka sekä muutama pelillinen parannus, kuten se, etteivät pelihahmot jääneet enää toimettomiksi hyökätessään jo kuolleeseen viholliseen, vaan kohdistivat iskunsa vielä elossa oleviin vastustajiin. Molemmat edellä mainituista ilmestyivät pelkästään Japanissa.
Venuksen kaasukehä
Venuksen kaasukehä koostuu noin 96 %:sesti hiilidioksidista, suurin osa lopusta 4 prosentista on typpeä. Vesihöyryä on miljoonasosa siitä mitä Maassa ja sen olemassaolo viittaa tulivuoritoimintaan, koska vesihöyry muuttuu kemiallisissa reaktioissa muiksi yhdisteiksi. Planeetan pinnalla on noin 90 ilmakehän paine ja noin 460 asteen lämpötila. Venuksessa on tapahtunut karkaava kasvihuoneilmiö.
Final Fantasy (videopeli)
Käännökset
Eurooppaan peli saapui ensimmäistä kertaa vuonna 2003, kun Final Fantasy Origins julkaistiin. Samalla Final Fantasy II tuli ensimmäisen kerran saataville Pohjois-Amerikassa. Final Fantasy Originsiin tehdyt NES-versiosta poikkeavat muutokset olivat pitkälti samat kuin WonderSwan-julkaisussa, erotuksena kuitenkin se, että Originsissa muutamat paikannimetkin vaihdettiin. Sama koski myös taistelijan ja mustan vyön ammatteja, jotka vaihdettiin muotoihin soturi ja munkki. Hahmojen nimeämiseenkin voitiin nyt käyttää enemmän merkkejä aiemman neljän asemasta. Originsin kanssa melko identtinen Final Fantasy -käännös on myös Final Fantasy I & II: Dawn of Souls, joka julkaistiin vuonna 2004 Game Boy Advancelle. GBA:n liian rajoittuneen muistin takia Dawn of Soulsiin ei ohjelmoitu videokohtauksia tai muita konsolin tehokapasiteeteille liian suuria uudistuksia, jotka ilmenevät WonderSwan Color ja Origins -julkaisuissa. Toisaalta Dawn of Soulsissa on sitä edeltävistä versioista puuttuvia uusia luolastoja.
Venuksen kaasukehä
Ulospäin näkyvät kaasukehän pääosin rikkihappopisaroista koostuvat pilvet, jotka ovat syntyneet Venuksen tulivuorten purkauskaasuista. Noin 48–70 km:n korkeudessa olevat pilvet eivät koskaan sada Venuksen pinnalle asti. Ne kiertävät planeetan 4 päivässä jopa 100 m/s tuulten mukana. Tuulia ylläpitää Auringon lämmittävä vaikutus.
Vihtori Välimäki
Vihtori Välimäki (14. maaliskuuta 1909 Helsinki – 8. tammikuuta 1968 Helsinki) oli suomalainen 203-senttinen hitsaaja ja elokuvanäyttelijä. Hän näytteli neljässä Pekka ja Pätkä -elokuvassa. Hänet valittiin lumimiehen rooliin elokuvassa Pekka ja Pätkä lumimiehen jäljillä lehti-ilmoituksen avulla. Välimäki oli kotoisin Helsingin Herttoniemestä.
Venuksen kaasukehä
Pilvien seudulla 50–65 km:n korkeudessa paine on noin 1 ilmakehää ja lämpötila 0 °C tienoilla.
Final Fantasy (videopeli)
Käännökset
Pelin viimeisin käännös julkaistiin vuonna 2007 Sonyn PlayStation Portablelle. Kyseisessä versiossa yhdistyvät Originsissa ja Dawn of Soulsissa olevat lisäominaisuudet, joiden lisäksi pelin grafiikka näytetään aiempaa tarkemmassa resoluutiossa.
Venuksen kaasukehä
Olot Venuksen pinnalla
Kaasunpaine on planeetan pinnalla 92 bar (noin 90 Maan ilmakehää) ja lämpötila 462 °C, Venuksen pinnalle pääsee auringon valosta noin 2–3 % pilvien läpi. Valaistus 5000 lux, näkyvyys 3 kilometriä. Kosteus on 0,1 %.
Venuksen kaasukehän kerrokset
Venuksen kaasukehän lämpötilajakauma eroaa Maan ilmakehästä siten, että siinä näkyy hyvin voimakas kasvihuone-ilmiö, joka vahvistuu pintaa kohti mentäessä. Toinen ero on Venuksen troposfäärin yllä olevan lämpötilaa alentavan stratosfäärin puuttuminen, Venuksessa ei ole otsonia, joka tuottaisi tämän kerroksen, jossa lämpötila nousee huippua kohti mentäessä. Venuksen pilvet ovat planeetan troposfäärin yläosassa.
52,5–54 km:n korkeudessa on 20–37 °C:n lämpötila, ja 49,5 km:n korkeudessa 1 ilmakehän paine, eli näillä seuduilla on samoja lukemia kuin mitä Maassa esiintyy.
Venuksen pilvet
Paksuin pilvikerros on 49–51 kilometrin korkeudessa. Päivänpuolella pilvikerros on 45–65 kilometrin korkeudella. Yön puolella se jatkuu jopa 90 km:n korkeuteen, jatkuen utuna 105 km:n korkeuteen.
Canale 5
Canale 5 on italialainen Mediasetin omistama televisiokanava. Se oli maan ensimmäinen valtakunnallinen kaupallinen tv-kanava, joka on perustettu vuonna 1978. Se tunnettiin ennen nimellä TeleMilano 58, mutta kanava muutti nimensä Canale 5:ksi vuonna 1980.
Canale 5 esittää paljon amerikkalaisia televisiosarjoja, jotka on dubattu italiaksi.
Psalttari (soitin)
Psalttari on sitraperheeseen kuuluva sormin näppäiltävä, polvilla tai pöydällä pidettävä soitin, joka on kanteleen etäinen sukulainen. Psalttari syntyi antiikin Kreikassa. Psalttaria ryhdyttiin myöhemmin soittamaan myös kieliä kapuloilla lyömällä, minkä seurauksena kehittyivät dulcimer ja cembalo. Sana "psalttari" mainitaan esimerkiksi virressä "Herraa hyvää kiittäkää", joka on tehty psalmin 150 pohjalta.
Karjalan autonominen sosialistinen neuvostotasavalta
Karjalan autonominen sosialistinen neuvostotasavalta eli Karjalan ASNT, yleiskielessä Itä-Karjala, Venäjän Karjala ja Neuvosto-Karjala, oli Venäjän neuvostotasavaltaan kuulunut itsehallinnollinen alue Neuvostoliitossa vuosina 1920–1940 ja 1956–1991.
Vuosina 1940–1956 alueella oli täysivaltainen neuvostotasavalta nimeltään Karjalais-suomalainen sosialistinen neuvostotasavalta.
Työkommuuni
Vuonna 1917 Venäjästä itsenäistynyt Suomi lupasi luopua vaatimuksistaan suomalais-ugrilaisten kansojen, ennen kaikkea karjalaisten asuttamaan Itä-Karjalaan, jos bolševistinen Venäjä järjestää alueelle kansallisen hallinnon. Ennen kuin Venäjän ja Suomen väliset Tarton rauhanneuvottelut alkoivat, lakia säätänyt yleisvenäläinen toimeenpaneva keskuskomitea päätti antaa asetuksen Karjalan työkommuunin perustamisesta Aunuksen ja Arkangelin kuvernementtien karjalaisten asuttamalle seudulle kesäkuussa 1920.
Kulttuuriautonominen valtiomuodostuma sopi bolsevikkien kansallisuuspolitiikkaan pienten kansojen itsemääräämisoikeudesta, mistä ne kuitenkin luopuisivat "liittymällä vapaaehtoisesti suurempaan neuvostovaltioon turvallisuuden ja suuruuden ekonomian vuoksi". Käytännössä päätöksellä kuitenkin pyrittiin parantamaan Venäjän neuvotteluasemia ja torjumaan väitettyä Suur-Suomi-aatetta sekä antaa kuva siitä, että Venäjä ei sorra Itä-Karjalan väestöä.
thumb|right|150px|Venäjänkielinen kartta Karjalan ASNT:n kihlakunnista vuonna 1927.
Ennen heinäkuussa 1920 Petroskoissa pidettyä työtätekevien karjalaisten yleiskarjalaista edustajakokousta järjesti Venäjä Itä-Karjalassa luotettavuudeltaan epäselväksi jääneen kansanäänestyksen, jonka mukaan asukkaista 88,3 % halusi jäädä Venäjän yhteyteen sekä 10,8 % toivoi itsenäisyyttä ja vain 0,9 % halusi liittymistä Suomeen. Edustajakokouksen sekä yleisvenäläisen toimeenpanevan keskuskomitean ja Venäjän hallituksen päätöksellä kommuunin alueeksi määriteltiin 21 Aunuksen kuvernementin Petroskoin, Aunuksen ja Poventsan kihlakunnista 21 kuntaa, 2 yhteisöä ja 1 kylä; Arkangelin kuvernementin Kemin kihlakunnasta 19 kuntaa sekä Petroskoin, Aunuksen ja Kemin kaupungit. Kommuunissa asui runsaat 144 000 asukasta, joista noin 60 % oli karjalaisia ja 37 % venäläisiä pinta-alan ollessa 115 186 km².
Suomalaisia punaisia oli Suomen sisällissodan myötä paennut Venäjälle yli 10 000 henkeä. Heistä monet nousivat johtaville paikoille Itä-Karjalassa, kuten Edvard Gylling. Hänestä tuli Itä-Karjalan vallankumouskomitean puheenjohtaja, käytännössä pääministeri. Muita keskeisiä suomalaisia olivat Jaakko Mäki ja Kustaa Rovio. Vuoden 1918 jälkeen Suomen rajanaapurina idässä oli suomalaisten emigranttikommunistien johtama niin sanottu punainen Suomi, vaikka suomalaisia olikin tasavallan väestöstä vain muutama prosentti. Kansalaissodan hävinneistä punaisista tuli toisella puolen rajaa sankareita ja voittajia.
Itä-Karjalan asema oli vielä vuosina 1921–1922 epävakaa, koska karjalaisten kansannousu, johon myös vapaaehtoiset Suomesta eli heimosoturit osallistuivat, oli epäonnistunut.
Vuonna 1922 Aunuksen kuvernementista liitettiin Puudožin kihlakunta, jolloin kommuunin pinta-ala kasvoi 144 600 km²:iin ja asukasluku yli 200 000:n. Samalla venäläiset tulivat enemmistöksi.
Autonominen neuvostotasavalta
Neuvostoliiton perustamisen jälkeen Karjalan Työkommuunin nimi muutettiin Karjalan autonomiseksi sosialistiseksi neuvostotasavallaksi heinäkuussa 1923, ja hallituksen virallinen nimi muuttui kansankomissaarien neuvostoksi.
Vuonna 1924 Itä-Karjalaan liitettiin Lotinapellon kihlakunnasta Latvan pitäjä ja suurin osa Soutjärven pitäjästä. Näissä oli 12 000 asukasta, joista 9 000 vepsäläisiä.
Suomalaiskansallinen politiikka
1930-luvun alussa vähintään 15 000 suomalaista loikkasi maahan aatteellisista syistä, mutta muuttoon vaikuttivat myös lamavuodet ja työttömyys.
Koska karjalan kirjakieltä ei ollut, vaihtoehtona oli venäläistyminen, ja siksi Itä-Karjalan hallitus pyrki tietoisesti juurruttamaan suomen kieltä. Käytännössä suomalaisten kommunistien kansallisuuspolitiikka painotti suomen kieltä ja suomalaisuutta karjalan kielen ja karjalaisen kulttuurin sijaan. Osana suomalaiskansallista ohjelmaa perustettiin vuonna 1925 neljästä komppaniasta koostunut Karjalan jääkäripataljoona, jonka ensimmäisenä komentajana toimi Ahvenanmaalta kotoisin ollut Eyolf Mattsson. Vuonna 1931 pataljoona laajennettiin Karjalan jääkäriprikaatiksi, joka lakkautettiin vuonna 1935. Alkeis- ja keskikouluja rakennettiin runsaasti eri puolille Neuvosto-Karjalaa. Vuonna 1932 ensimmäisen asteen kouluja oli 512 ja oppilaita 39 065. Suomenkielisiä kouluista oli 279 ja oppilaista 17 949. Suomenkieliset oppilaat olivat karjalaisia. Toisen asteen kouluissa, joita oli vuonna 1932 yhdeksän, opiskeli 4 523 oppilasta, joista karjalaisia oli 963.
Yhdysvalloista ja Kanadasta muutti neuvostotasavaltaan 1920–1930-luvulla noin 5 000–12 000 amerikansuomalaista ja kanadansuomalaista. Tästä luvusta noin 7 000 saapui maahan 1930-luvun alussa. Heidän motiivinsa olivat aatteellisia, ja Neuvostoliiton poliittinen johto tuki muuttoa. Amerikansuomalaisten perustamia kolhooseja olivat muun muassa Hiilisuo lähellä Petroskoita, Säde Aunuksessa ja Vonganperä Uhtualla. Pääosa amerikansuomalaista työskenteli Petroskoin piirissä. Moderneihin työtapoihin ja koneisiin tottuneita amerikansuomalaisia pidettiin välttämättömänä apuvoimana takapajuiseksi jääneen tasavallan modernisoinnissa. Säde oli Neuvosto-Karjalan suurimpia ylpeydenaiheita, koska sen tuotantoluvut olivat Neuvostoliiton parhaita.
Vainojen taustaa
Hysteeriseksi ilmapiiri tiivistyi 1930-luvun puolivälissä sen jälkeen, kun Kirov oli murhattu Leningradissa. Suomalaisiin – samoin kuin muihin Neuvostoliiton vähemmistökansallisuuksiin – luotettiin yhä vähemmän ja vähemmän. Neuvostoliiton salainen poliisi NKVD povasi sotaa ja tahtoi karkottaa vähemmistöt neuvostotasavallan raja-alueilta. Päämäärää edistettiin niin, että tšekistit ja muut turvallisuusviranomaiset levittivät uhkaavia huhuja, joissa oli totuutta vain nimeksi. Huhuissa esimerkiksi ”Suomen ohranan” agentit parveilivat Karjalan asutuskeskuksissa ja metsissä. Kirovin tilalle tuli Andrei Ždanov, joka lähetti Karjalaan puhdistusta suorittamaan apulaisensa Mihail Tšudovin ja latvialaissyntyisen Irglisin.
Etninen puhdistus
Taloudellinen ja poliittinen itsehallinto tosiasiallisesti lopetettiin vuonna 1935, jolloin Itä-Karjalan puoluejohtaja Roviota ja pääministeri Gyllingiä syytettiin suomalaisten suosimisesta ja nationalistisesta sovinismista ja heidät syrjäytettiin. Tilalle tulivat Neuvostoliiton keskushallinnolle uskolliset venäläiset johtajat. Rovio ja Gylling siirrettiin Moskovaan muodollisesti toisiin tehtäviin, mutta heidät Jaakko Mäen tavoin tuomittiin kuolemaan ja teloitettiin vuonna 1938.
Suomalaisjohtajien syrjäyttäminen oli alkusoitto suomalaisiin kohdistuneelle systemaattiselle puhdistukselle Itä-Karjalassa Stalinin vainojen yhteydessä. Punaisessa Karjalassa alkoi eri laitosten johtajien arvostelu. Kymmeniä tuhansia suomalaisia teloitettiin ampumalla tai siirrettiin pakkotyöhön vankileireille Siperiaan. Suomen kieli korvattiin vuonna 1937 professori Dmitri Bubrihin kehittämällä karjalan kirjakielellä, jota kirjoitettiin kyrillisillä aakkosilla ja joka runsaiden venäläisten lainasanojen vuoksi oli karjalaisille vaikea ymmärtää. Suomen kielen ja karjalan puhekielen käyttö kiellettiin, minkä seurauksena venäjästä tuli käytetyin kieli.
NKP(b):n aluekomitean ensimmäiseksi sihteeriksi tuli vuonna 1938 Gennadi Kuprijanov, joka lupasi virkaanastujaispuheessaan karkottaa suomalaiset Petroskoista. Johtavissa tehtävissä olleet suomalaiset ja karjalaiset korvattiin venäläisillä. Vieläkään ei tiedetä täsmällisesti, kuinka paljon suomalaisia teloitettiin ja tuomittiin vankileireille. Korkeimmat arviot kipuavat yli 30 000:n tai jopa 40­ 000:n ammuttuun suomalaiseen. Erilaisia tuomioita sai vähintään 11 100 suomalaista. Kuolemantuomio langetettiin vähintäänn 9 100 suomalaiselle loppujen saadessa pidempiä tai lyhyempiä leirituomiota.
Suomalaiskansallisen politiikan vastainen toiminta kuitenkin lopetettiin ennen talvisodan alkamista vuonna 1939, sillä Neuvostoliitto tarvitsi suomen kieltä osaavaa väestöä asettamansa Terijoen hallituksen palvelukseen.
Uudelleen autonominen neuvostotasavalta
thumb|left|250px|Vuonna 1960 Neuvostoliiton postilaitos julkaisi merkin Petroskoista, Karjalan autonomisen sosialistisen tasavallan pääkaupungista. Neuvostoliiton diktaattorin Iosif Stalinin vuonna 1953 tapahtuneen kuoleman ja Neuvostoliiton kommunistisen puolueen XX edustajakokouksen jälkeen 1956 Karjalais-suomalainen neuvostotasavalta muutettiin jälleen Karjalan autonomiseksi sosialistiseksi neuvostotasavallaksi ja samalla osaksi Venäjää. Vaikka virallisesti syynä olivat "Karjalais-suomalaisen sosialistisen neuvostotasavallan työtätekevien toivomukset, väestön kansallinen rakenne, talouden yhtenäisyys, Karjalais-suomalaisen sosialistisen neuvostotasavallan tiiviit taloudelliset ja kulttuurisuhteet Venäjän SFNT:aan", Neuvostoliiton valtionpäämiehen Kliment Vorošilovin mukaan statuksen alentaminen tehtiin Suomen ylimmän valtiojohdon toivomuksesta ja valtioiden ystävällisten suhteiden kehittämiseksi.
Venäläisten osuus Itä-Karjalan asukkaista kasvoi huomattavasti neuvostovallan aikana: suomalaisen ja karjalaisen väestön osuus koko väestöstä oli loppuaikoina laskenut noin kymmeneen prosenttiin. Suomen kielen asema oli heikentynyt, karjalan kielelle ei ollut kyetty luomaan yhtenäistä kirjakieltä, ja karjalaa taitavien lasten ja nuorten määrä oli romahtanut jopa karjalaisuuden vahvimmilla alueilla Aunuksen kaupungin ympäristössä.
Kjell Søbak
Kjell Søbak (s. 21. kesäkuuta 1957 Bodø) on norjalainen uransa lopettanut ampumahiihtäjä. Hänen edustamiaan seuroja olivat Sørskogbygda IL, Elverum IL, Hernes IL ja Sjølisand Skytterlag.
Karjalan autonominen sosialistinen neuvostotasavalta
Uudelleen autonominen neuvostotasavalta
Neuvostoliiton hajoamisen aikana 1991 Itä-Karjalasta tuli virallisesti Karjalan tasavalta.
Kjell Søbak
Søbak sijoittui Lake Placidin olympialaisissa 1980 10 kilometrillä viidenneksi ja 4 × 7,5 kilometrin viestissä neljänneksi. Hän hiihti toisen osuuden Norjan saavuttaessa MM-kilpailujen viesteissä hopeaa Minskissä 1982 ja pronssia Antholzissa 1983. Sarajevon olympialaisissa 1984 hän hiihti ankkuriosuuden Norjan hopeaviestijoukkueessa ja sijoittui 10 kilometrillä neljänneksi.
Karjalan autonominen sosialistinen neuvostotasavalta
Väestö
Karjalan autonomisen neuvostotasavallan väkiluvussa näkyi melko selvästi ensimmäisiin viisivuotissuunnitelmiin liittyvä raskas teollistaminen, Karjalais-suomalaisessa neuvostotasavallassa puolestaan toisen maailmansodan aiheuttamat henkilötappiot sekä sodan jälkeinen muuttoliike pahasti tuhoutuneista Ukrainan ja Valko-Venäjän neuvostotasavalloista sekä Venäjältä.
ITV
ITV (Independent Television) on brittiläinen mainosrahoitteinen televisioverkko, jonka Independent Television Authority (ITA) perusti tuomaan kilpailua BBC:lle vuonna 1955. Yhtiön pääkanava, ITV, on Britannian vanhin ja myös suosituin kaupallinen televisiokanava. Virallisissa toimilupa-asiakirjoissa kanavan nimi on Channel 3, mutta tämä johtuu siitä että paikalliset ITV-toimijat lähettävät yleensä kanavapaikalla 3. 1990-luvun puolivälissä Yorkshiren, Humberin, Cumbrian ja koillis-Englannin ITV-kanava tunnettiin jonkin aikaa nimellä Channel 3 North East, sillä Yorkshire Television halusi yhdentää pohjoisen Englannin ITV-brändit ostaessaan koillis-Englannin ITV-toimija Tyne Tees Televisionin.
ITV on useiden televisiokanavien verkko, joka muodostuu ITV1-kanavasta, joka on viidentoista itsenäisen alueellisen toimijan muodostama palvelu, sekä kolmesta valtakunnallisesta digitaalisesta kanavasta, joita johdetaan Lontoosta käsin. Viime vuosikymmenten aikana alueellisten toimijoiden omistussuhteet ovat muuttuneet niin, että itsenäisiä yhtiöitä on jäljellä enää kolme. ITV plc omistaa Englannin, Walesin, eteläisen Skotlannin ja Kanaalisaarten toimijat, STV plc omistaa keskisen ja pohjoisen Skotlannin toimijat ja UTV plc omistaa Pohjois-Irlannin toimiluvan. Vielä vuoteen 2011 saakka Kanaalisaarten toimiluvan omisti Yattendon Median tytäryhtiö CTV plc (Channel Television).
ITV-verkkoa ei tule sekoittaa pörssiyhtiö ITV plc:hen, joka itsessään on ITV-verkon osaomistaja ja joka syntyi kahden toimiluvanhaltijan, Granadan ja Carltonin, fuusioiduttua vuonna 2003. Nämä yhtiöt olivat toimiluvanhaltijoita Luoteis-Englannissa (Granadan pääkonttori sijaitsi Manchesterissa) ja Kaakkois-Englannissa (Carlton piti majaa Lontoossa), mutta ne olivat jo ehtineet ostaa Englannin, Walesin, eteläisen Skotlannin sekä Kanaalisaarten kaikki muut toimijat ja aloittaa keskinäisen kilpailun maksutelevisioalalla. ITV plc:n hallinnoimilla alueilla käytetään yksinomaan ITV1-brändiä, lukuun ottamatta Kanaalisaaria, missä kanavan nimi on vieläkin Channel Television, ja Walesia, missä paikallisen kanavan nimi on ITV1 Wales. Skotlannissa ja Pohjois-Irlannissa STV ja UTV käyttävät taas omia brändejään.
Alkuvuodet
300px|thumb|ITV:n toimilupatilanne syyskuussa 1962. Ylärivillä toimilupa-alueen nimi, alarivillä toimijan nimi ja lähetysten aloitusvuosi. Independent Televisionin historia alkaa vuodesta 1954, jolloin Ison-Britannian televisiotoimintalaki (Television Act 1954) salli ensimmäisen kaupallisen televisioverkon perustamisen. Laki ei välttynyt kritiikiltä, sillä sekä House of Commonsissa että mediassa pelättiin, että ITV-verkko päätyy samaan tilanteeseen kuin Amerikan kaupalliset tv-verkot, joita monet kriitikot pitivät liian maallisina ja karkeina. Tämän kehityksen estämiseksi parlamentti päätti perustaa toimielimen Independent Television Authority (ITA). ITA sai laajat valtuudet kaupallisen television kehityksen ohjaamiseen, ja sen johtokunnan ensimmäinen linjaus (lähinnä amerikkalaistumisen välttämiseksi) oli, että mainokset piti erottaa ohjelmista selkeästi.
Uusi verkko sai nimen Independent Television (suom. 'itsenäinen televisio'), jotta se erottuisi Britannian lähetystoimintaa aiemmin yksinään hallinneesta BBC:stä. ITV muodostui useista yhtiöistä, jotka harjoittivat paikallistelevisiopalvelua omilla alueillaan ja tekivät myös ohjelmia valtakunnan verkkoon. Jokainen yhtiö oli vastuussa paikallisen asiasisällön (lähinnä uutislähetysten) tuottamisesta ja alueellisen mainostilan myynnistä, mikä varmisti, että toimijat joutuivat kilpailemaan toistensa kanssa ja ettei yksikään toimija saa haltuunsa monopolia. Valtakunnallisia uutisia ei tuottanut yksikään yksittäinen toimija, vaan tätä tarkoitusta varten perustettiin uutistoimisto ITN (Independent Television News). Jokaisella alueellisella toimijalla oli ruudussa yksilöllinen luonne, jotta yhtiöt erottuisivat toisistaan, sillä toimijoiden näkyvyysalueet ylettyivät yleensä pitkälle toisen toimijan alueelle.
Verkon virallisen perustamisen yhteydessä jaettiin ensimmäiset kuusi toimilupaa: Lontoon ja Kaakkois-Englannin, Midlandsin ja Pohjois-Englannin alueille jaettiin sekä arkipäivien että viikonloppujen toimiluvat. Siten niillä alueilla ohjelmaa lähettivät arkisin ja viikonloppuisin eri toimijat. Tässä vaiheessa toimilupansa saaneet yhtiöt muodostivat niin sanotun ”suuren nelikon” (The Big Four) – ne olivat Rediffusion (Lontoon arkipäivät), ATV (Midlandsin arkipäivät ja Lontoon viikonloput), Granada (pohjoisen arkipäivät) ja ABC (pohjoisen ja Midlandsin viikonloput). Suuren nelikon toimijat tuottivat suurimman osan valtakunnan verkon ohjelmista, ja ne myös tunnettiin yleisesti parhaiten.
Ensimmäisen ITV-toimijan, Rediffusion, ensimmäinen lähetys tapahtui syyskuun 22. päivän iltana 1955. BBC yritti pitää katsojat poissa uudesta verkosta lähettämällä samaan aikaan suositusta The Archers -sarjastaan jakson, jossa eräs sarjan päähahmoista kuoli. He onnistuivat suunnitelmassaan melko hyvin, sillä ITV:n sijasta BBC:n kanavalle käänsi vastaanottimensa noin 20 miljoonaa ihmistä. Toisena lähetyksensä aloittanut toimija oli ATV, joka aloitti lähetykset 24. syyskuuta Lontoon viikonloppukanavana. Muut suuren nelikon yhtiöistä aloittivat lähetyksensä vuoden sisällä Rediffusionista. Seuraavien vuosien aikana ITA myönsi lisää lupia, minkä ansiosta ITV-verkko kattoi vuonna 1962 koko Britannian. Seuraavassa on luettelo ITV-toimijoista syyskuulta 1962, jolloin verkko oli valmis.
1963–1968
Elokuussa 1963 ITA:n johtaja, lordi Charles Hill, määräsi kaikki ITV-toimijat ja niiden tuottamat palvelut arvioitavaksi Sir Harry Pilkingtonin tekemän raportin seurauksena. Kyseinen raportti kritisoi verkon toimintaa rajusti ja mahdollisti periaatteessa BBC Twon käynnistämisen. Hillin määräämä arviointikomitea kävi läpi kaikkien yhtiöiden taloudelliset tilanteet ja joko antoi niiden jatkaa toimintaansa, tai laittoi toimiluvan pakkohuutokaupan alaiseksi. Arviointiprosessi toistettiin useita kertoja ITV:n ensimmäisten vuosien aikana ja säännöllinen arviointi myös painosti toimijoita panostamaan ohjelmatarjonnan laatuun. Toisen ITV-kanavan mahdollinen aloitus otettiin myös huomioon uusien toimilupien asiakirjoissa, sillä konservatiivipuolue lupasi rahoittaa uuden kanavan aloituksen voittaessaan vuoden 1964 vaalit.
Yksikään yhtiö ei menettänyt toimilupiaan vuoden 1963 arvioinnissa ja kaikkia lupia jatkettiin vuoteen 1967 saakka, mutta suuria maantieteellisiä alueita hallinneet toimijat saivat kirjallisia huomautuksia paikallisen sisällön suurpiirteisyyden johdosta. Verkon ainoa muutos oli yhtenäisen Walesin ja länsi-Englannin toimilupa-alueen muodostaminen, joka johtui WWN Teledu Cymrun, Länsi- ja Pohjois-Walesin toimijan konkurssista. Tähän päivään mennessä se on ainoa ITV-toimija joka on hakeutunut konkurssiin. Uuden alueen otti vastuulleen Television Wales and West, jolla oli jo aiemmin hallussaan Etelä-Walesin ja Länsi-Englannin toimilupa.
Kokonaiskuvaa katsottaessa toimiluvanhaltijat käänsivät liikevaihtonsa voitolliseksi jo ensimmäisten toimintavuosiensa aikana; tämän johdosta Scottish Televisionin silloinen kanadalaissyntyinen johtaja, paroni Roy Thomson OBE, kutsuikin ITV-toimilupaa ”rahanpainamisluvaksi”.
1968–1974
ITA määräsi toisen arviointikierroksen vuonna 1967, tarkoituksena kartoittaa silloisten toimijoiden lähtöasetelmia seuraavan vuoden toimilupakierrokselle. Muita syitä arvioinnin tekemiselle olivat värilähetysvalmiuksien selvittäminen ja konservatiivien lupaus ITV2-kanavasta. Toimilupakierroksen alkaessa jotkin yhtiöt kiersivät ITA:n sääntöjä ja muun muassa kiersivät veroja asettamalla lupahakemuksia useille alueille tai täyttämällä tietyn alueen hakemuskiintiöt tekemällä useita hakemuksia samalle alueelle – tietenkin eri toiminimillä. Keinottelun takia ITA:n johto teki selväksi, että yhdenkään yhtiön toimilupa ei ollut varma ja että itse aluejakokin saattoi muuttua. Tämän vuoksi lehdistössä kiersi mitä villeimpiä huhuja toimijoiden muutoksista, joista suurin osa ei käynyt toteen.
Toimilupakierroksen aikana aluejako muuttui seuraavasti:
Toimijatkin muuttuivat tuolloin rajummin kuin koskaan aikaisemmin:
Lisäksi ITA muodosti Independent Television Publications -kustannusyhtiön, joka alkoi julkaisemaan ensimmäistä valtakunnallista television ohjelmatietolehteä, TV Timesia. Uusi lehti korvasi aiemmin julkaistut paikalliset ohjelmatietolehdet, Kanaalisaarten paikallislehteä lukuun ottamatta. Ennen kuin yllä mainitut muutokset tulivat voimaan, paroni Harold Wilson teki lordi Hillistä BBC:n hallintoneuvoston puheenjohtajan, jolloin ITA:n johtajaksi tuli lordi Aylestone. Hän uudelleenarvioi Hillin toimeenpanemat muutokset, mutta salli niiden toteuttamisen sellaisenaan.
Verkon muutokset aiheuttivat levottomuutta yhtiöiden työntekijöissä, vaikka kukaan ei menettänyt työtään (ITA:n erityisvaatimuksesta). Monet työntekijät joutuivat kuitenkin siirtymään paikkakunnalta toiselle tai pahimmassa tapauksessa maasta toiseen – esimerkkinä Lontoon Rediffusion, jonka työläiset siirtyivät suurimmaksi osaksi Cardiffiin HTV:n leipiin. Osa työntekijöistä sai pitää työnsä samalla paikkakunnalla – työnantajan kuitenkin vaihtuessa. Suurella osalla tästä työvoimasta ei ollut töitä mitä tehdä, vaikka heillä olikin työpaikka ja tämän seurauksena ammattiliitot alkoivat vaatimaan korvauksia. Johtokunta suostui tähän sanallisesti, mutta kirjallisia sopimuksia ei tehty eivätkä työntekijät lopulta saaneet korvauksiaan. Tämä johti laajamittaiseen lakkoiluun verkkomuutoksia edeltävillä viikoilla ja Britannian teknisten liiton lakko veti lopulta ITV:n pois kansan ruuduista elokuussa 1968.
Lähes kaikkien teknikkojen ollessa lakossa, johtoportaan piti saada hätälähetys pystyyn mahdollisimman nopeasti ja muutamien lakkorikkurien avulla valtakunnallinen Emergency National Service pääsi ilmoille ABC:n Teddingtonin studiolta Lontoossa. Syyskuun alussa lakko kuitenkin päättyi molempien osapuolten juhliessa voittoa ja kaikki palasivat takaisin töihinsä, mahdollistaen uusien toimijoiden varsinaisen aloituksen. Lakon muisto jäi kuitenkin elämään ja se toimi varoittavana esimerkkinä itse kullekin osapuolelle tulevien vuosikymmenten vastaavanlaisissa tilanteissa.
1960-luvun loppu toi tullessaan ensimmäiset värilähetykset ja 625-rivisen standardin. Osalla toimijoista oli jo valmiudet värilähetyksiin, mutta postilaitos vaati yhtiöitä odottamaan, kunnes 625-rivisestä järjestelmästä tuli alan standardi. Lopulta PAL-väritelevisio tuli ITV:n taajuuksille marraskuussa 1969 – kaksi vuotta BBC Twon jälkeen ja samaan aikaan BBC Onen kanssa. Värilähetykset eivät olleet kuitenkaan heti saatavilla koko valtakunnassa, sillä osalla toimijoista ei vielä ollut varaa ostaa uusia, kalliita lähetysjärjestelmiä. Lopulta väritelevisio tavoitti koko valtakunnan vuonna 1976, Kanaalisaarten ollessa viimeinen alue joka siirtyi värilliseksi. Tämän seurauksena 405-rivinen järjestelmä lakkautettiin asteittain seuraavien vuosien aikana.
1974–1982
Vuoden 1972 äänensiirtolain (Sound Broadcasting Act) perusteella ITA lakkasi olemasta ja sen tilalle perustettiin Independent Broadcasting Authority (IBA). Vastaperustetun viranomaisen vastuulla oli ITV:n ohella paikallisradioketju Independent Local Radion hallitseminen. Seuraava toimilupakierros olisi järjestetty vuonna 1974, mutta kalliiksi koituneen värisiirtymän takia uusien yhtiöiden olisi ollut lähes mahdotonta kilpailla toimiluvasta. Kierroksen peruuttaminen auttoi toimijoita säästämään huomattavasti rahaa, joilla katettiin pitkälti värisiirtymästä koituneet tappiot. Muutoksia kuitenkin tapahtui aluejaon saralla: maailman korkein televisiolähetin, koko Lincolnshirea palvellut Belmontin lähetin siirtyi Anglian peittoalueelta Yorkshireen ja County Durhamia sekä pohjoisinta Yorkshirea palvellut Bilsdalen lähetin Helmsleyssa siirtyi Yorkshirelta Tyne Teesin alueelle.
ITV:n teksti-tv-palvelun Oraclen julkiset lähetykset alkoivat vuosien testaamisen jälkeen vuonna 1978 – muutama vuosi BBC:n Ceefaxin jäljessä. Oracle tarjosi aluksi uutisia sekä ohjelmatietoja käyttäen hyväkseen televisiolähetyksen datavirran ylijäämäbittejä, mutta muutaman vuoden aggressiivisen kampanjoinnin jälkeen tarjonta laajeni urheiluun ja jopa vapaisiin työpaikkoihin. 1980-luvun alulle tultaessa teksti-tv oli jo vakio-ominaisuus uusissa televisiomalleissa.
Vuoden 1979 suuri televisiolakko
Yksi suurimmista tapauksista tuon aikakauden televisiohistoriassa oli kymmenen viikkoa kestänyt työtaistelu vuonna 1979, joka lamautti koko verkon ja jätti ITV:n taajuudet tyhjiksi 2,5 kuukauden ajaksi. Ongelmat alkoivat Lontoossa, missä Thamesin teknikot kieltäytyivät ”liian alhaisesta” palkankorotuksesta. Johtoporras yritti saada hätälähetyksen pystyyn vuoden 1968 lakon tapaan, mutta tässä vaiheessa kaikki työntekijät – myös ammattiliittoihin kuulumattomat – menivät lakkoon. Kun Thamesin johto yritti uhkailun avulla saada työntekijöitä palaamaan töihin, televisioalan ACTT-ammattiliiton johto käski kaikkien muiden ITV-yhtiöiden työntekijät mukaan lakkoon osoittaakseen tukea Thamesin lakkoilijoille. Ainoa toimija joka jatkoi lähetyksiä oli Channel Television Kanaalisaarilla, sillä ammattiliitot tiedostivat että pienen yhtiön työntekijöiden lakkoilu voisi tuhota koko yhtiön.
Ensimmäisen kerran ruudut jäivät tyhjiksi elokuun 10. päivän aamuna. Lakko päättyi ITV:n johdon taipumiseen ja sen lopullinen hinta oli noin 100 miljoonaa puntaa. Ohjelmat jatkuivat jälleen 24. lokakuuta ja lakon päättyessä ITV:lle osoittautui vaikeaksi houkutella katsojat pois BBC:n kanavilta, sillä lakon aikana ei myöskään ollut mahdollista tuottaa uutta ohjelmistoa. Lähetysten jatkumista seuranneiden kahden viikon aikana toimijoilla oli kiire saada kasaan tuoretta ohjelmistoa ja näiden ohjelmien ilmestyttyä ruutuun katsojat alkoivat pikkuhiljaa kääntää takaisin kanavalle. Vuoden 1979 lakko oli viimeinen suuri televisioalan lakko ennen ammattiliittojen sananvallan heikkenemistä, vaikkakin pieniä kiistoja on tämänkin jälkeen syntynyt. Kyseinen lakko on tänäkin päivänä Britannian tv-historian pisin.
1982–1990
Vuoden 1980 lopussa IBA määräsi jälleen toimijat arvioitaviksi, tarkoituksenaan kartoittaa tammikuussa 1982 alkavan toimilupakauden tilannetta. Aluejako muuttui arvion seurauksena siten, että Midlandsin, Walesin ja länsi-Englannin sekä etelä-Englannin alueet jaettiin kahtia uutislähetysten paikallistamiseksi. Kahtia jaettuja alueita hallitsi yhä yksi ja sama toimija. Toimilupakierroksella päädyttiin seuraaviin muutoksiin:
Tällä aikakaudella televisiokanavat laajensivat lähetysaikojaan niin, että päivälähetyksistä tuli osa vakituista ohjelmistoa. Edelläkävijöitä tässä olivat Yorkshire ja Tyne Tees, jotka aloittivat aamulähetyksensä Good Morning Calendarin ja Good Morning Northin vuonna 1977 – arkiaamuisin kello 8.30 lähetettyjen koelähetysten suosio todisti, että katsojat olivat kiinnostuneita tv-uutisista myös aamuisin. Kuuden vuoden päästä, 1. helmikuuta 1983, ensimmäinen valtakunnallinen aamu-tv-lähetys TV-am aloitti lähetyksensä, jota lähetettiin viikon jokaisena päivänä kello 6.00–9.25 välisenä aikana. Lähetyksen piti alun perin kestää tarkalleen puoli kymmeneen, mutta paikallistoimijoiden teknikoilla ei tuolloin olisi ollut aikaa siirtää lähetystä ongelmitta Lontoosta omalle alueelleen. Nykypäivänä siirtymä sujuu silmänräpäyksessä, mutta lähetysaika ei silti ole muuttunut. BBC aloitti kilpailevan Breakfast Time-ohjelmansa samoihin aikoihin, joka oli formaatiltaan kevyempi. Breakfast Timen suosio pakottikin TV-am:n siirtymään pois vakavasta uutispitoisesta formaatistaan.
2. marraskuuta 1982 Britannian televisio koki suuren muutoksen, kun toinen mainosrahoitteinen kanava, Channel 4, perustettiin. Rahoituspohjanaan se käytti ITV:tä ensimmäisen vuosikymmenen ajan, jolloin ITV-toimijat vastasivat C4:n mainostilan myymisestä. Channel 4 ja ITV mainostivat toistensa ohjelmia laajasti vuoteen 1993 saakka, jolloin C4:n johto koki päässeensä tarpeeksi vakaalle pohjalle ja molemmat osapuolet purkivat yhteistyösopimuksen.