cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Japanin talous
Palvelut
Japanin rahoituspalveluala on kehittynyt. Japanin keskuspankki perustettiin vuonna 1882 ja se oli Japanin valtiovarainministeriön epäsuorassa alaisuudessa 1990-luvulle asti. Keskuspankki on vastuussa Japanin valuutan, jenin, liikkeellelaskusta. Keskuspankin lisäksi Japanissa toimii useita kaupallisia pankkeja. Yksi näistä on Mitsubishi UFJ Financial Group, joka on yksi maailman suurimmista pankeista. Japanin matala ohjauskorko on perinteisesti hillinnyt Japanin joukkovelkakirjamarkkinoita. Valtion joukkovelkakirjoja hankkivat lähinnä pankit ja rahoituslaitokset. Valtaosa kaupasta käydään deventuureilla, joita hankkivat myös yritykset ja yksityiset sijoittajat.
Tokion pörssi on yksi maailman suurimmista arvopaperimarkkinapaikoista osakkeiden yhteenlasketulla markkina-arvolla mitattuna. Tokion pörssiin oli joulukuussa 2011 listautuneena 2 290 yritystä ja sen osakeindeksi on Nikkei 225. Maan toiseksi merkittävin pörssi on Osakan pörssi. Tokion ja Osakan pörssit ilmoittivat vuoden 2011 lopussa yhdistyvänsä toisiinsa, pysyäkseen mukana kansainvälisessä kilpailussa. Yhdistyminen muodostaisi listattujen yritysten markkina-arvolla mitattuna maailman kolmanneksi suurimman pörssin.
Ulkomaankauppa
Japanin viennin arvo oli vuonna 2011 noin 800,8 miljardia $, mikä tekee Japanista maailman viidenneksi suurimman hyödykkeiden viejän. Yleisimmät viennin kohteet ovat junavarusteet, moottoriajoneuvot, puolijohteet, sähkökoneet ja kemikaalit. Maan suurimmat vientimaat vuonna 2010 olivat Kiina (19,4 %), Yhdysvallat (15,7 %), Etelä-Korea (8,1 %), Hongkong (5,5 %) ja Thaimaa (4,4 %). Japanin tuonnin arvo on 794,7 miljardia $ ja sen merkittävimpiä tuontihyödykkeitä ovat koneet ja varusteet, polttoaineet, elintarvikkeet, tekstiilit ja raakamateriaalit. Japanin tuonnin arvo vuonna 2010 oli maailman viidenneksi suurin. Sen huomattavimmat tuojamaat ovat Kiina (22,1 %), Yhdysvallat (9,9 %), Australia (6,5 %), Saudi-Arabia (5,2 %), Yhdistyneet arabiemiirikunnat (4,2 %), Etelä-Korea (4,1 %) ja Indonesia (4,1 %).
Japanin kauppataseen ylijäämä on usein ollut maailman suurin, ja ylijäämää on 1960-luvun lopusta asti ollut lähes jokaisena vuonna. Kiinan, Etelä-Korean ja Taiwanin kehittyminen on kuitenkin lisännyt kilpailua Japanin hallitsemilla tuotantoaloilla. Vuonna 2007 Japanin kauppatase oli 10 796 miljardia jeniä. Seuraavana vuonna alkanut taantuma hidasti Japanin merkittävimpien vientituotteiden kuten moottoriajoneuvojen kysyntää ja tiputti kauppataseen kahdeksi vuodeksi alle 3 000 miljardin jenin. Vuonna 2010 luku nousi 6 635 miljardiin jeniin, mutta painui vuonna 2011 alijäämäiseksi, ensimmäistä kertaa vuoden 1980 jälkeen.
Työmarkkinat
pienoiskuva|250px|Japanin työttömyysasteen kehitys. Vuonna 2011 Japanissa oli noin 62,74 miljoonaa työikäistä, joten sillä on yhdeksänneksi eniten työntekijöitä maailmassa. Maan työttömyysaste oli samana vuonna arviolta 4,8 %. Työntekijöistä 3,9 % työskentelee maataloudessa, 26,2 % teollisuudessa ja 69,8 % palvelualoilla. Vuoden 2010 arvion mukaan 16 % japanilaisista elää köyhyysrajan alapuolella. Japanin työikäisen väestön määrä on laskenut vuodesta 1998 lähtien. Syynä tähän on Japanin väestön vanheneminen, mikä johtaa samalla huoltosuhteen heikkenemiseen. Vuonna 2010 59,6 % japanilaisista kävi töissä. Miehistä työssäkäyviä oli 71,6 % ja naisista 48,5 %. Yritysten johtohenkilöt pois luettuna Japanissa oli 51,11 miljoonaa työssä käyvää henkilöä. Heistä 34,3 % oli osa- tai määräaikaisessa työsuhteessa. Osa- ja määräaikaiset työsuhteet olivat huomattavasti yleisempiä naisten (53,8 %) kuin miesten (18,9 %) keskuudessa.
Vähintään viiden työntekijän yrityksissä työskentelevien virallinen keskimääräinen kuukausittainen työtuntimäärä oli 146,2 tuntia. Todellinen työtuntimäärä on kuitenkin huomattavasti korkeampi, sillä työntekijöiden edellytetään tekevän myös ilmaista työtä, jota ei lasketa mukaan virallisiin työtunteihin. Virallisista luvuista poikkeavan laskelman mukaan jopa yksi kolmesta 30–40-vuotiaasta miehestä työskentelee jopa 60 tuntia viikossa.
Liikenne
Sijaintinsa vuoksi meriliikenne on perinteisesti ollut Japanille tärkeä liikennemuoto ja sen kauppalaivasto sijoittuu maailman kahdenkymmenen suurimman joukkoon. Laivarahdin merkitys on kuitenkin jo pitkään ollut laskussa ja ulkomaisten rahtiyhtiöiden käyttö merikuljetuksissa on yleistynyt. Japanin huomattavimmat satamat sijaitsevat Jokohamassa ja Kōbessa. Lentoliikenne on ollut kasvussa toisesta maailmansodasta lähtien ja kaikilla Japanin metropolialueilla on olemassa lentokentät. Maan suurimmat lentoyhteyskeskukset ovat Tokio ja Osaka ja lentoliikennettä hoitavat pääasiassa All Nippon Airways ja Japan Airlines. Vuonna 2010 Japanissa oli 176 lentoasemaa, 26 435 kilometriä rautateitä ja 961 366 kilometriä päällystettyjä teitä. Rautateiden pääliikennöijä on Japan Railways, jonka lisäksi Japanissa on myös useita yksityisiä rautatieyhtiöitä. Japani kuljettaa vuosittain rahtia meriteitse yhteensä 823,85 miljoonaa tonnia (2009) ja lentorahtina 1,32 miljoonaa tonnia (2010).
Tietoliikenne
Japanin on maailman johtava kehittyneiden tietoliikennetekniikoiden käyttäjä. Japanin tietoliikenneverkko, joka hyödyntää sekä satelliitteja että valokuitutekniikkaa, kattaa koko maan syrjäiset vuoristokylät ja sadat saaret mukaan lukien. Perinteisten puhelinlinjojen määrä on kutistunut 1990-luvulta lähtien ja lankapuhelinten määrä vuonna 2009 oli 40,419 miljoonaa. Samaan aikaan kiinteiden puhelinlinjojen kadotessa matkapuhelimet ovat kasvattaneet suosiotaan ja vuonna 2010 niiden määrä ylsi 121 miljoonaan. Japanilla on toiseksi eniten verkkoasemia maailmassa, vuonna 2011 niitä oli yhteensä 63,466 miljoonaa. Tietokoneen käyttäjiä oli kolme vuotta aikaisemmin laskettu olevan 99,182 miljoonaa. Tietoliikenneyritykset olivat valtiollisessa omistuksessa 1980-luvun puoliväliin saakka, jolloin niitä ryhdyttiin yksityistämään.
Työkulttuuri
Vaikka japanilaisilla johtajilla on oikeus yksipuoliseen päätöksentekoon, he harvemmin käyttävät sitä. Sen sijaan päätökset tehdään yhteistyössä, jonka yleisin ilmenemismuoto on ringi-järjestelmä. Siinä muutosaloitteen tekijä työstää ehdotuksensa kirjalliseen muotoon (ringsho) ja toimittaa sen kaikille niille yrityksen byrokratiassa samalla tasolla oleville henkilölle, joiden työhön aloite saattaisi vaikuttaa. Mikäli joku ehdotuksen vastaanottajista vastustaa ehdotettua muutosta, aloittaa ehdotuksen laatija nemawashin, eli ryhtyy keskustelemalla etsimään sille kannatusta. Tämän jälkeen ehdotusten perusteella korjatun ringshon uudelleentoimittamista ja keskustelua jatketaan kunnes ehdotus saa hyväksynnän tai aloittaja toteaa kannatuksen riittämättömäksi. Hyväksytty ehdotus luovutetaan aloitteen tekijän esimiehelle.
Japanissa on yleistä, että työntekijä pysyy saman työnantajan palveluksessa koko työaikansa (shūshin koyō). Kun työntekijä lupautuu elinikäiseen työskentelyyn, sitoutuu työnantaja olemaan irtosanomatta työntekijää. Vuonna 1997 78 % japanilaisista työntekijöistä ei ollut koskaan vaihtanut työpaikkaa, kun samaan aikaan Saksassa samana vastauksen antoi 30 %. Elinikäisen työpaikan ohella yrityksissä on ollut tapana käyttää palkkaukseen nenko-järjestelmää, jossa työntekijän palkka määräytyy tämän yrityksen palveluksessa oloaikansa mukaan. Taloustilanteen heikkenemisen myötä Japani on kuitenkin alkanut luopumaan vanhoista malleistaan, ja monet yrityksen pyrkivät nykyään esimerkiksi maksamaan palkkaa työsuorituksen mukaan ja antamaan ylennyksen pätevimmälle ehdokkaalle, pisimpään työssä olleen ehdokkaan sijaan.
Keskiluokkaisesta valkokaulustyöntekijästä, joka yleisimmin on mies, käytetään nimitystä salaryman. Nimitys on peräisin 1940- ja 1950-lukujen vaihteesta. Samassa asemassa olevista naisista voidaan käyttää nimitystä career woman. Freeterit ovat nuoria, joilla ei ole opiskelupaikkaa ja jotka eivät ole kokoaikaisessa työsuhteessa. He tekevät osa- ja määräaikaisia töitä ja heidän katsotaan tehneen tietoisen valinnan elää tällä tavalla. Kokoaikaisessa työssä olevat japanilaiset tekevät pitkiä työpäiviä, joista osa koostuu palkattomasta ylityöstä, jota heidän odotetaan tekevän vapaaehtoisesti. Huomattavista ylityömääristä seuranneille kuolemantapauksille on määritelty oma virallinen kuolemansyy, karōshi, joka tarkoittaa ylirasitukseen kuolemista.
Talouspolitiikka
Japanin julkisen vallan harjoittama talouden säätely on voimakkaampaa ja laaja-alaisempaa kuin valtaosassa muita markkinatalousmaissa. Säätely toteutetaan konsultointina yleisimmin Japanin hallinnon ja yritysten yhteisten toimikuntien ja muiden yritysten toimintaa valvovien ryhmien kautta. Säätelyä toteutetaan myös pitämällä epäsuoraa vaikutusvaltaa Japanin pankeissa. Säätely on toteutettu pääsääntöisesti hallinnollisten ohjeiden muodossa ilman kirjallisia määräyksiä. 1990-luvun alusta lähtien Japani on kuitenkin pyrkinyt vähentämään valtiohallinnon vaikutusta liiketoiminnassa.
Japanissa yritysten verotus on korkea ja yksityishenkilöiden tulojen verotus on voimakkaasti progressiivista. Kulutusvero otettiin käyttöön 1980-luvun lopussa ja se on nykyisin 5 %. Kokonaisuudessaan Japanin verotus on kevyempää kuin teollisuusmaissa yleensä. Japanin ostovoimakorjattu bruttokansantuote vuonna 2012 oli 4,617 biljoonaa USD, eli asukasta kohden 36 200 USD. Valtion budjetin tulot olivat 2,025 biljoonaa dollaria ja menot 2,57 biljoonaa dollaria. Tästä seurannut budjetin alijäämä on 9,1 % BKT:sta. Japanin valtion maksutase oli samana vuonna 84,7 miljardia dollaria, joka on maailman viidenneksi suurin. Maan ulkoinen velka vuonna 2011 oli 2,719 biljoonaa dollaria eli kuudenneksi suurin maailmassa. Maan tulonjakauman Gini-kerroin oli vuonna 2008 37,6, kun se vielä vuonna 1993 oli 24,9.
Väestörakenne
thumb|250px|Japani on maailman nopeiten vanheneva maa. Sen työikäisen väestön pieneneminen vaikeuttaa talouden kehitystä. Japanissa, kuten muissakin teollisuusmaissa, maailmansodan jälkeen ilmennyt vauvabuumi synnytti suuria ikäluokkia, jotka ovat nyt eläköitymässä. Suurien vanhenevien ikäpolvien, matalan syntyvyyden ja maailman kolmanneksi pisimmän eliniänodotteen vuoksi Japani on maailman nopeiten vanheneva maa. Sen yli 65-vuotiaiden määrän on arveltu nousevan 40 prosenttiin vuoteen 2050 mennessä samalla kun Japanin väestön määrä kutistuu sen nykyisestä 125 miljoonasta alle 100 miljoonaan. Mizuhon tutkimusinstituutin mukaan vuonna 2025 70 prosenttia Japanin menoista tulee suuntautumaan velkojen ja sosiaaliturvan kuluihin. Samaan aikaan Japanin työikäisen väestön määrä kutistuu alle vuoden 1950 tason.
Pienenevää väestöä Japani ei paikkaa maahanmuutolla.
Energiantuotanto
Japani on hyvin riippuvainen maahantuodusta energiasta ja sen talous on haavoittuvainen ulkomaisen energian hinnan muutoksille. Vuonna 2010 85 % Japanin primäärienergiasta tuotiin ulkomailta. Kaksi vuotta aikaisemmin 99 prosenttia Japanin öljystä, 98 prosenttia hiilestä ja 96 prosenttia kaasusta tuotiin ulkomailta. Lisäksi 70 prosenttia Japanin tuomasta öljystä kuljetetaan Hormuzinsalmen läpi, mikä altistaa Japanin entistä enemmän ulkomaiden poliittisille toimille. Japani on pyrkinyt vähentämään riippuvaisuuttaan ulkomaisesta energiasta lisäämällä ydinvoimaa. Tōhokun vuoden 2011 maanjäristyksen ja tsunamin seurauksena maa on kuitenkin joutunut lisäämään energian maahantuontia, kun se Fukushiman ydinreaktorionnettomuuden jälkeen sulki kaikki ydinvoimalansa.
Vuonna 2018 Japanissa on 19 toimivaa ydinvoimalaa ja ydinvoima on kansallisessa energiasuunnitelmassa etusijalla.
Valtionvelka
[[Tiedosto:National Debt of Japan.svg|thumb|250px|Japanin valtionvelan kehitys.
]] Vuonna 2022 Japanin valtionvelan osuus bruttokansantuotteesta oli OECD-maiden suurin, 264 %. Nettovelka oli 173 %. Se on huomattavasti korkeampi kuin esimerkiksi Kreikan tai Italian valtionvelka. Vuonna 2013 Japanin velka oli bruttokansantuotteeseen suhteutettuna maailman suurin.
Japanin velasta kuitenkin 95 % on kotimaista, eikä maa siksi ole yhtä haavoittuvainen ulkopuoliselle paineelle kuin monet muut maat. Siinä missä ulkopuolisesta velasta riippuvaiset maat joutuvat tekemään työtä joukkovelkakirjojensa korkotason hillitsemiseksi, pystyy Japani edelleen hankkimaan lainaa kotimaansa markkinoilta yhdellä maailman matalimmista korkotasoista.
Japanin lainavarat eivät ole välittömässä vaarassa loppua, sillä vaikka valtio on velkaantunut, on japanilaisilla pankeissa 1 500 biljoonan jenin (20 biljoonan yhdysvaltojen dollarin) säästöt ja japanilaiset sijoittajat ovat edelleen valmiita antamaan valtiolle lainaa. Lisäksi Japanin ulkomaille tekemien sijoitusten arvo vuoden 2010 arvion mukaan oli 795,7 miljardia dollaria, joka on huomattavasti suurempi kuin ulkomaiden Japaniin tekemien sijoitukset, joiden arvo samana vuonna oli arviolta 199,4 miljardia yhdysvaltojen dollaria. Kotimaasta helposti saatava laina tekee teoriassa myös uuden rahan painattamisesta joustavampaa. Väestön vanheneminen ja väkiluvun pienentyminen ovat kuitenkin alkaneet sekä vähentää japanilaisten säästöjen määrää että kasvattaa sosiaaliturvasta seuraavia kuluja. Nämä muutokset vaikuttavat myös Japanin talouteen, kuin myös vuoden 2011 Tōhokun maanjäristys, jonka tuhojen korjaamiseen arvioidaan kuluvat noin 20 biljoonaa jeniä (260 miljardia dollaria).
Francis Pettit Smith
thumb|Francis Pettit Smith. [[William Boxallin maalaama muotokuva vuodelta 1856.]] Francis Pettit Smith (1808 – 12. helmikuuta 1874) oli englantilainen keksijä, jonka väitetään olleen Frédéric Sauvagen, Josef Resselin ja John Ericssonin joukossa laivapotkurin keksijänä. Smith oli myös edistämässä maailman ensimmäisen potkurikäyttöisen höyrylaivan SS Archimedesin rakentamista.
Elämä ja ura
Varmistettuaan rahoituksen usealta taholta Smith auttoi organisoimaan Propeller Steamship Companyn, joka vuonna 1839 rakensi maailman ensimmäisen toimivan potkurilla varustetun höyrylaivan, SS Archimedesin. Vähän myöhemmin Smith oli vaikuttamassa siihen, että Isambard Kingdom Brunel muutti SS Great Brittain -laivansa suunnitelmia siipirataskäyttöisestä potkurilaivaksi lainaamalla hänelle Archimedesiä useaksi kuukaudeksi. Hän myös auttoi taivuttamaan Britannian amiraliteettia omaksumaan potkuripropulsiojärjestelmän.
Hans Feige
Hans Feige (10. marraskuuta 1880 Königsberg – 17. syyskuuta 1953 Schussenried) oli saksalainen ratsuväenkenraali toisen maailmansodan aikana. Feige johti saksalaisia joukkoja myös Suomen Lapissa jatkosodan alkuvaiheissa.
Sotilasura
Feige syntyi Itä-Preussissa upseerin perheeseen. Hän kävi kadettikoulua ja liittyi armeijaan 135. jalkaväkirykmenttiin luutnanttina marraskuussa 1900. Vuonna 1903 hän toimi II pataljoonan adjutanttina samassa rykmentissä. 1907 hän oli kadettikoulun kouluttajana Naumburgissa, Saalessa. Yliluutnantiksi hänet ylennettiin 1909 ja hän siirtyi opiskelemaan sotakorkeakouluun valmistuen 1912. Hän palveli hetken ajan 162. jalkaväkirykmentissä, kunnes sai siirron pääesikuntaan maaliskuussa 1912. Kapteeniksi hänet ylennettiin joulukuussa 1913.
Ensimmäisen maailmansodan syttyessä hän palveli IX armeijakunnan esikunnassa. Syyskuussa 1915 hänet siirrettiin 38. jalkaväkidivisioonan pääesikuntaupseeriksi. Tässä toimessa hän haavoittui 18. maaliskuuta 1916. Palattuaan kolme kuukautta kestäneeltä toipilaslomalta hän palveli sodan loppuajan esikuntaupseerin tehtävissä armeijan pääesikunnassa, 1. merijalkaväen divisioonan esikunnassa ja kaartin täydennysdivisioonan esikunnassa.
Sodan päätyttyä majurin arvoinen Feige onnistui pysymään armeijassa huolimatta Versailles’n rauhansopimuksen aiheuttamista leikkauksista. Helmikuussa 1919 hän kuului myös Görlitzin vapaajoukkoihin. 1925 hän yleni everstiluutnantiksi ja 1928 everstiksi. Kolme vuotta myöhemmin Feigestä tuli kenraali, hänet ylennettiin kenraalimajuriksi lokakuussa 1931. Kaksi vuotta myöhemmin seurasi ylennys kenraaliluutnantiksi ja 1. ratsuväkidivisioonan komentajuus. Hän jäi eläkkeelle marraskuussa 1935.
Toinen maailmansota
Adolf Hitlerin valmistellessa hyökkäystä Puolaan elokuussa 1939 Feige kutsuttiin takaisin palvelukseen II armeijakunnan apulaiskomentajaksi ja Wehrkreis II:n komentajaksi. Hän osallistui Ranskan valtaukseen 1940 ja sai ylennyksen täydeksi kenraaliksi, ratsuväenkenraaliksi. Feige osallistui myös Norjan miehitykseen 1940–1941.
Feige johti XXXVI armeijakuntaa operaatio Hopeaketussa, jossa kokematon SS-taisteluryhmä Nord kärsi suuria tappioita ja pakeni taistelusta. Osasyy tästä kuului Feigelle, sillä tämä oli myötäillyt SS:n johdon linjaa ja pitänyt Nordin joukkojen harjoittamista tarpeettomana, sillä sen ”korkea taistelutahto ja luja päättäväisyys” korvaisi taistelutaitojen puutteen toiminnassa. Feige johti XXXVI armeijakuntaa Suomessa lokakuuhun 1941 saakka. Armeijasta hän jäi pysyvästi eläkkeelle 30. kesäkuuta 1942.
Feige palkittiin uransa aikana useilla mitaleilla, joihin lukeutuivat muun muassa 1. ja 2. luokan rautaristit vuodelta 1914, rautaristin ritariristi, kultainen Saksalainen risti sekä Suomen Valkoisen Ruusun suurristi.
Ratsastajapatsas
pienoiskuva|[[Marcus Aureliuksen ratsastajapatsas]] Ratsastajapatsas on ratsun selässä olevaa henkilöä ja hänen hevostaan kuvaava monumentaaliveistos, joita on valmistettu sekä kivestä hakkaamalla että pronssista valamalla. Tällaista patsasta on pidetty erittäin suurena kunnianosoituksena patsaan esittämää henkilöä kohtaan. Siksi ratsastajapatsaita on pystytetty lähinnä hallitsijoille ja sotasankareille.
Alkuruoka
pienoiskuva|Alkuruoka Alkuruoka eli alkupalat on aterian ensimmäinen, ennen pääruokaa tarjottava ruokalaji. Se on kevyt ja tavallisesti kylmä, mutta voi olla joskus myös lämmin ruoka. Tyypillinen alkuruoka on esimerkiksi kalaa, täytetyt kananmunat, katkaravut, leikkeleet, mätiä, salaatit tai vihannekset. Keitto on usein päivällisen alkuruokana. Alkuruokaa tarjotaan yleensä pieni annos, jolla herätellään ruokahalua valmistauduttaessa lämpimän pääruokalajin nauttimiseen.
Ratsastajapatsas
Ratsastajapatsaita on valmistettu antiikin ajoista lähtien. Niiden varhainen ilmentymä on kreikkalaisten kilparatsastajaveistokset ja Kreikasta on peräisin myös tällaisten patsaiden muotokuvamaisuus. Rooman valtakunnassa tehtiin satoja ratsastajapatsaita kivestä ja kullatusta pronssista, joista vain muutama on säilynyt 2000-luvulle. Barokista alkaen tämän tyyppisiä veistoksia on pystytetty kaupunkien avoimille paikoille ruhtinaiden kunniaksi niin, että ne ovat liittyneet oleellisesti kaupunkikuvaan. Kansallisvaltioiden tarve kunnioittaa sankareitaan loi 1800-luvulla ratsastajapatsaiden suosion huipentuman ja tavan kuvata henkilö oman ajan varustuksessa, eikä kohteena enää olleet menneen ajan sankarit. Myöhäinen esimerkki tällaisesta on 1960 pystytetty Marsalkka Mannerheimin ratsastajapatsas Helsingissä. Suomessa ei ollut vuonna 1936 ainoatakaan julkista ratsastajapatsasta.
Sanna Talonen
thumb|right|200px|Sanna Talonen Sanna Talonen (s. 15. kesäkuuta 1984) on suomalainen jalkapalloilija. Hän on ainoana suomalaisena jalkapalloilijana pelannut kolmessa aikuisten EM-lopputurnauksessa.
Talonen edusti urallaan Ilvestä, FC Honkaa, Helsingin Jalkapalloklubia, ruotsalaisseura Bälingeä, yhdysvaltalaista Floridan osavaltionyliopiston joukkuetta ja ruotsalaista KIF Örebrota.
Talonen pelasi Suomen naisten jalkapallomaajoukkueessa 103 maaottelua, joissa hän teki 36 maalia. Vuoden 2005 EM-kilpailuissa hän tuli vaihtopelaajana kentälle kahdessa Suomen ottelussa. Vuoden 2009 EM-kilpailuissa hän tuli vaihtopelaajana kentälle kahdessa alkulohko-ottelussa sekä pelasi 75 minuuttia aloituskokoonpanon pelaajana puolivälieräottelussa Englantia vastaan. Vuoden 2013 EM-kilpailuissa hän pelasi Suomen kaikissa kolmessa ottelussa, joista yhdessä täydet minuutit ja yhdessä vaihtopelaajana.
Talonen valmistui helmikuussa 2014 Örebron yliopistosta koneinsinööriksi muotoiluun ja tuotekehittelyyn erikoistuneena.
Ratsastajapatsas
Esimerkkejä ratsastajapatsaista ovat seuraavat
Alkuruoka
Historia
Alkuruoka on konseptina esiintynyt lähes jokaisessa sivilisaatiossa kautta aikojen. Yksi ensimmäisistä kirjoitetuista maininnoista alkuruoasta on 300-luvun alkupuolelta ennen ajanlaskun alkua. Ateenalaisten kerrottiin valmistavan buffet-tyylisiä alkupalapöytiä juhliinsa.
Euroopassa keskiajalla juhlissa asetettiin tarjolle useampi ruokalaji samaan aikaan. Palvelijat kantoivat pöytään sitä, mitä juhlija valitsi. Ruokaisa keitto tarjoiltiin yhdessä suuressa kulhossa, josta vieraat söivät jokainen omalla lusikallaan.
Viimeistään 1700-luvulle tultaessa ruoka jaoteltiin kolmeen ryhmään: alkuruokaan, pääruokaan ja jälkiruokaan. Alkuruokana suosittua oli keitot ja kala tai jokin muu kevyt ruoka. Alkuruokaa seuranneessa pääruoassa tarjoiltiin kontrastina isoja paloja lihaa.
1800-luvulla tarjoilut olivat erillisellä sivupöydällä, josta ne tarjoiltiin vieraille. Syötävän määrä oli pienempi, mutta lajivalikoima suurempi. Keitto oli nyt erityisen suosittu alkuruoka, sillä se sammutti pahimman nälän, jotta väki jaksoi hyvillä mielin istua pääruoankin läpi.
Sanan englanninkielinen termi "appetizers" keksittiin lähes yhtä aikaa Amerikassa, sekä Englannissa 1860-luvulla. Se oli maailmanlaajuinen vastine Ranskan "hors d'oeuvre":lle. Hienostuneeseen ateriaan saattoi 1890-luvulla sisältyä sekä Englannin appetizers, että Ranskan hors d'oeuvre.
Willie Steele
Willie Steele (14. heinäkuuta 1923 Seeley, Kalifornia – 21. syyskuuta 1989) oli yhdysvaltalainen pituushypyn olympiavoittaja.
Steele hyppäsi jo juniorina vuonna 1942 pituudessa hyvän tuloksen 781 cm. Sotavuodet estivät hänen kilpailemisensa seuraavina vuosina, mutta armeijan jälkeen 21. kesäkuuta 1947 hän hyppäsi Salt Lake Cityssä kaikkien aikojen toiseksi pisimmän hypyn 807 cm. Se jäi vain kuusi senttiä Jesse Owensin maailmanennätyksestä, ja sitä paremmin hyppäsi seuraavan kerran vasta vuonna 1956 Gregory Bell.
Lontoon 1948 olympialaisissa Steele voitti kipeästä jalastaan huolimatta kultaa tuloksella 782,5 cm. Toisella hypyllään hän sai tuloksen 768 cm, ja se jäi hänen uransa viimeiseksi hypyksi.
Basra (maakunta)
Basran maakunta on yksi Irakin 19 maakunnasta (kuvernoraatista). Sen pinta-ala on 19 070 neliökilometriä (4,4 % Irakista) ja väkilukuarvio (2013) 2 403 301 (7,6 % Irakin väestöstä). Väestöstä 79,9 prosenttia oli kaupunkilaisia ja 20,1 prosenttia asui maaseudulla. Vuoden 1997 väestönlaskennan aikaan maakunnan väkiluku oli ollut 1 556 445. thumb|250px|left|Basran kuvernoraatin piirikuntajako. Maakunta rajautuu etelässä Persianlahteen ja Kuwaitiin, lännessä al-Muthannan, pohjoisessa Dhi Qarin ja Maysanin kuvernementtiin sekä idässä Iraniin.
Kuvernoraatti on jaettu paikalliahallintoa varten seitsemään piirikuntaan (Abu al-Khaseeb, Basra, Fao, al-Midaina, al-Qurna, Shatt Al-Arab ja al-Zubair). Kuvernoraatin pääkaupunki on Basra, joka sijaitsee Persianlahteen laskevan Shatt al-Arabin varrella.
Jakub Koreis
Jakub Koreis (s. 26. kesäkuuta 1984 Plzeň, Tšekkoslovakia) on tšekkiläinen jääkiekkoilija, pelipaikaltaan keskushyökkääjä.
Koreis aloitti ammattilaisuransa HC Plzeňin joukkueessa kotimaansa Extraligassa kaudella 2001–2002, jonka päätteeksi Phoenix Coyotes varasi hänet NHL:ään. Kaudet 2003–2007 hän pelasi Pohjois-Amerikassa Guelph Stormin OHL-joukkueessa sekä Utah Grizzliesin ja San Antonio Rampagen AHL-joukkueissa. Kaudella 2007–2008 Koreis pelasi Suomen SM-liigassa Ilveksen riveissä.
Koreis siirtyi Ilveksestä takaisin Extraligaan ja HC Sparta Prahaan, jossa pelasi kolmella kaudella. Loppukaudesta 2010–2011 hän siirtyi HC Kometa Brnohon.
Koreis edusti Tšekkiä alle 18-vuotiaiden MM-kilpailuissa 2002 sekä alle 20-vuotiaiden turnauksessa kahtena seuraavana vuotena.
Takeshi Aoki
Takeshi Aoki (s. 28. syyskuuta 1982 Takasaki) on japanilainen jalkapalloilija.
Jalkapallomaajoukkue
Aoki debytoi Japanin maajoukkueessa elokuussa 2008. Hän on pelannut kaksi maaottelua.
Lentokonesuunnittelija
Lentokonesuunnittelija on henkilö, joka suunnittelee lentokoneita tai osia lentokoneista.
Usein termillä tarkoitetaan pääsuunnittelijaa tai pääkonstruktööriä, jollaiset johtivat itsevaltaisesti lentokoneiden suunnittelua 1960-luvulle asti, kuten Lockheedin Clarence Johnson tai saksalainen Kurt Tank. Sen jälkeen työ on ollut tiimien tekemää, ja pääsuunnittelijan rooli on kutistunut projekti- tai tuotepäälliköksi, ja hänen oma panoksensa kokonaisuuteen on vähentynyt. Airbus A300 on positiivinen esimerkki suunnittelutiimin toteuttamasta koneesta.
Termiä voi tulkita laajastikin pitäen lentokonesuunnittelijoina alan opettajia ja tutkijoita, joiden panos suunnittelutyön tai itse lentokoneiden tekniseen muutokseen on suuri.
Kuuluisia suunnittelijoita
Ensimmäiset menestyksekkäät lentokonesuunnittelijat olivat saksalainen Otto Lilienthal (liitovarjo) 1800-luvun lopulla ja Wilbur ja Orville Wright (moottorilentokone) vuonna 1903. Heitä edelsi esimerkiksi Leonardo da Vinci, joka suunnitteli liitokoneen, joka epäonnistui testissä, ja helikopterin, jota ei rakennettu.
Suunnittelun rajat kiinni teknologiassa ja doktriineissa
Suunnittelijat ovat aina olleet sidoksissa ajan teknologiaan, esimerkiksi polttomoottoriin ja suihkumoottoriin. Vuodesta 1903 alkaen suihkumoottorin tuloon asti tehtaan tai asiakkaan (esimerkiksi ilmavoimat) valitsema moottori vaikutti suunnitteluun ratkaisevasti. Valmet Vihuri on tästä hyvä esimerkki.
Sopeutuminen talousoloihin on lentokoneen kehityksen ajuri – esimerkiksi ensimmäisen maailmansodan jälkeinen alan taantumisen kausi: vaikka talous kasvoi, lentokone ei kehittynyt. Vasta 1920-luvun eurooppalaiset Schneider-nopeuskisat ja Yhdysvaltain postilennot mittarilentona kehittivät lentokoneen lähemmäksi sitä, miksi se nykyään mielletään.
Politiikka on vaikuttanut valintoihin: esimerkiksi 1930-luvun alun panostus matkustaja- ja pommikoneisiin johtui osaksi markkinoista osaksi douhetismista, joka oli aselajin oma päätös olla kehittämättä hävittäjäkoneita. Usein sotilaslentokoneen tilaaja on vaatinut koneelta monia eri rooleja – esimerkiksi hävittäjä ja pommittaja – ja vain harvoin on suunnittelija pystynyt toteuttamaan lentokoneen, jonka ominaisuudet ovat hyvät.
On arvioitu, että 1930-luvulla työhön tullut lentokonesuunnittelija oli urallaan mukana kymmenien lentokoneiden suunnittelussa. 2000-luvulla työuralle mahtuu yksi tai kaksi konetyyppiä. Eräät suunnittelijat, esimerkiksi Max Holste, ovat kiertäneet tätä rajoitetta liikkumalla yhtiöstä ja mantereelta toiselle.
Suomalaisia lentokonesuunnittelijoita
Heidän lisäkseen monet ovat suunnitelleet itselleen harrastus- ja yleisilmailukoneita: Torolf Eklund suunnitteli TE-1-lentoveneen, Juhani Heinonen HK-1 Keltiäisen ja Markku Koivurova ATOL 495 -lentoveneen, Jukka Tervamäki suunnitteli gyrokoptereita ja Aki Suokas hinauslentokoneen. Pekka Tammi puolestaan suunnitteli 1970-luvun alussa kansainvälisissä kilpailuissa menestyneen PIK-20-purjelentokoneen, josta tuli 420 kappaleen tuotantomäärällään eniten valmistettu suomalainen lentokone.
True Justice
Esitys
Sarjaa tuottava Voltage Pictures on ilmoittanut tuottavansa toisen tuotantokauden.
Keväällä 2012 yhdysvaltalainen ReelzChannel julkisti esittävänsä sarjaa 30. maaliskuuta 2012 lähtien.
Kuningas Gilgameš
Loppusanoissa Silverberg kertoo keskittyvänsä lähinnä historialliseen Gilgamešiin mutta käsittelevänsä myös tämän myyttistä puolta. Kertomuksen runkona on akkadinkielinen eepos, jonka kertomusta kirjailija on täydentänyt vanhemmilla sumerinkielisillä tarinoilla. Romaaninsa pohjana Silverberg käytti Alexander Heidelin (1946) ja E. A. Speiserin (1955) englanninkielisiä käännöksiä. Alkutekstien yliluonnolliset tapahtumat Silverberg tulkitsee ”realistiseen tapaan”.
Juoni
Romaanin kertoja on Gilgameš, Urukin kuninkaan Lugalbandan poika. Jo lapsena hän on ikätovereitaan vahvempi ja isompi. Lugalbandan kuoltua vanhimpainneuvosto valitsee uudeksi kuninkaaksi aatelismies Dumuzin, joka julistaa Lugalbandan jumalaksi. Gilgameš alkaa palvoa Lugalbandaa henkilökohtaisena suojelusjumalanaan ja järkeilee olevansa osittain jumala itsekin. Hän alkaa kärsiä hulluuskohtauksista, jotka tulkitsee merkiksi jumalten läsnäolosta.
Gilgameš menee kirjurikouluun, missä hän oppii lukutaidon ohella nöyryyttä. Hän tutustuu Inannan temppelin kurtisaaneihin, ja hänestä tulee läheinen erityisesti Inannan ylipapittaren kanssa. Gilgameš paljastaa haaveilevansa kuninkuudesta, mutta Inanna kertoo asiasta Dumuzille. Inannan suosituksesta Gilgameš lähtee maanpakoon ja päätyy kilpailevaan Kišin kaupunkivaltioon, jonka kuningas Agga ottaa hänet pojakseen. Vastineeksi Gilgameš vannoo Aggalle uskollisuutta ja alkaa palvella Kišin armeijassa, missä hänestä tulee suuri soturi.
Vuosia myöhemmin Inanna lähettää Gilgamešille viestin, jossa kertoo Dumuzin olevan kuolemansairas. Gilgameš palaa Urukiin vaatimaan kuninkuutta itselleen, ja Inannan tuella hänet valitaan virkaan. Gilgameš saa tietää Inannan myrkyttäneen Dumuzin, joka oli heikko ja saamaton hallitsija. Hän aloittaa suuret rakennustyöt, joiden tarkoituksena on uudistaa rappiotilaan ajautunutta kaupunkia.
Gilgameš alkaa epäillä, että Inanna ja Agga ovat jo vuosien ajan juonitelleet yhdessä tehdäkseen Urukista Kišin vasallin. Epäilyt saavat vahvistuksen, kun Agga alkaa vaatia urukilaisilta veroja aiempaan uskollisuudenvalaan vedoten. Gilgameš kieltäytyy ja aloittaa sotavalmistelut. Kišiläisten saapuessa urukilaiset tuhoavat vihollisensa yllätyshyökkäyksellä. Gilgameš ottaa Aggan valmiiksi, mutta armahtaa hänet ja päästää sotavangit palaamaan kotiinsa.
Gilgameš on nyt varmistanut valtansa ja muuttuu tyranniksi, joka orjuuttaa ja raiskaa alamaisiaan. Hän ei enää ota huomioon papiston tai neuvoston toiveita ja joutuu avoimiin riitoihin Inannan ylipapittaren kanssa. Kaupunkilaisten kärsimykset päättyvät vasta, kun Gilgameš tapaa villimies Enkidun. Toisin kuin muut kuolevaiset, Enkidu on voimassa Gilgamešin vertainen ja heistä tulee läheiset ystävät.
Vähitellen Enkidu pitkästyy kaupunkielämään ja ehdottaa seikkailua. Miehet matkustavat erämaahan ja surmaavat pelottavan demonin Huwawan. Paluun jälkeen Gilgameš on voimainsa tunnossa ja Inanna tulee kosimaan häntä, mutta Gilgameš torjuu kosinnan loukkaavin sanankääntein. Rangaistukseksi Inanna kieltäytyy suorittamasta hedelmällisyysriittejä ja kutsuu kuivuuden Urukiin. Hän myös vapauttaa temppelin pyhän, jättiläiskokoisen härän kaduille riehumaan. Enkidu surmaa pedon ja häpäisee Inannaa heittämällä eläimen irtileikatut sukuelimet tämän jalkoihin. Rangaistukseksi Inanna kiroaa Enkidun, joka kuolee.
Gilgameš joutuu hirvittävän kuolemanpelon valtaan ja jättää Urukin. Hän vaeltaa erämaissa päivien ajan kunnes kuulee Ziusudrasta, joka kauan sitten pelasti ihmiskunnan tulvalta ja sai palkkioksi kuolemattomuuden. Ziusudraa etsiessään Gilgameš tapaa viisaan kapakoitsijatar Sidurin, jonka luokse hän jää joksikin aikaa asumaan. Siduri kehottaa Gilgamešia unohtamaan mahdottoman toiveensa ja nauttimaan elämästä nyt kun se on vielä mahdollista. Gilgameš päättää kuitenkin jatkaa matkaansa ja matkustaa laivalla Dilmunin maahan, missä Ziusudran kerrotaan asuvan.
Ziusudraksi kutsuttu henkilö paljastuu vanhaksi mieheksi, joka vaalii muinaisen kaimansa perinnöksi jättämää viisautta. Ziusudran papit kertovat kuolemattomuuden tarkoittavan traditioiden ylläpitämistä. Pettyneenä Gilgameš palaa Urukiin, missä Inannan ylipapitar on julistanut hänet kuolleeksi ja kaapannut vallan itselleen. Murtuneena Gilgameš surmaa papittaren ja ottaa kuninkuuden takaisin. Vasta nyt Gilgameš ymmärtää, että todellinen kuolemattomuus on velvollisuuksien täyttämistä, ja vanhoilla päivillään hänestä tulee hyvä kuningas. Selontekonsa hän päättää sanoihin: ”Kuolemaa ei ole”.
Arvostelut
Vesa Sisättö kirjoitti Helsingin Sanomissa Silverbergin tekevän ”eeppisestä ja myyttisestä tarinasta viihdyttävän historiallisen romaanin”. Tarinan keskeisiä teemoja ovat yksinäisyys, kuolemanpelko, poliittinen valtakamppailu sekä Gilgamešin, Enkidun ja Inannan välinen traaginen kolmiodraama. Kertojana toimivan sankarin ”pohdiskelut ovat ajoittain hieman anakronistisia, mutteivät häiritsevän paljon”.
Kantakirja
Kantakirja on rekisteri tiettyjen kotieläinten jalostukseen hyväksytyistä yksilöistä. Näitä kotieläimiä ovat naudat, siat, lampaat, vuohet ja hevoseläimet. Evira hyväksyy hakemuksesta julkisoikeudellisen tai yksityisoikeudellisen yhteisön rodun kantakirjaa pitäväksi yhteisöksi, mikäli se täyttää tietyt edellytykset.
Hevosten kantakirjat
Hevosten ja ponien kantakirjat ovat yleensä maa- ja rotukohtaisia. Hevosen tai ponin on täytettävät tietyt kriteerit tullakseen hyväksytyksi kantakirjaan. Tällä pyritään siihen, että jalostukseen käytettäisiin vain rotumääritelmän mukaisia, terveitä ja muutoinkin hyvälaatuisia yksilöitä. Jalostukseen tarjottavien yksilöiden arviointi tapahtuu näyttelyissä. Myös kilpailusuoritukset otetaan huomioon.
Lista Suomessa olevissa hevos- ja poni rotujen kantakirjoista ja rodun jälkeen tieto on missä jäsenvaltiosta, jossa pidetään rodun alkuperää koskevaa kantakirjaa, Suomenhevonen / FI, Suomalainen lämminverinen ravihevonen / FI, Angloarabialainen täysiverihevonen, Arabialainen täysiverihevonen, Englantilainen täysiverihevonen / UK, Suomalainen puoliverihevonen FWB / FI, Connemara / IE, Newforest / UK, Gotlannin Russ / SE, Shetlannin poni / UK, Suomalainen ratsuponi / FI, Welshponi / UK, Islanninhevonen / IS, Vuonohevonen / NO, Irlannincob / IE ja Eestin raskas vetohevonen / EE. Aasi roduilla ei ole erikiseen suomessa kantakirjaa.
Lampaiden kantakirjat
ProAgria Keskusten Liitto pitää Suomessa seuraavien rotujen kantakirjoja: Suomenlammas, Texel, Rygja, Oxford down, Ruotsalainen turkislammas, Dorset, Dala, Shropshire, Kainuunharmas, Suffolk ja Itä-friisiläinen maitolammas. Ahvenanmaanlampaan kantakijan pitäjänä toimii Föreningen Ålandsfåret r.f.
Nautojen kantakirjat
Nautojen kantakirjoihin merkitään sekä sonnit että lehmät. Kantakirjan pääjaksoon hyväksyttävän eläimen pitää olla puhdasrotuinen: Suomessa vaatimuksena on, että eläimen suvusta korkeintaan 6,25 % on toista rotua tai tuntematonta sukua. Lisäksi suomalaisissa kantakirjoissa on niin kutsutut lisäjaksot risteytyseläimille. Rotu määräytyy isän mukaan, joten pääjaksoon kirjattavalla eläimellä on oltava vähintään puhdasrotuiset isä, emänisä, emänemänisä ja emänemänemänisä. Kantakirjarekisteriin merkitään eläimen väri, sarvellisuus ja polveutuminen. Kantakirjattavat eläimet rakennearvostellaan: lehmät kantakirjauksen yhteydessä, vasikat ja hiehot ensimmäisen poikimisen jälkeen. Myös poistettu eli kuollut eläin voidaan kantakirjata.
Kantakirjassa on erityinen valioluokka, johon voidaan merkitä tietyt korkeat vaatimukset täyttävä eläin. Nämä vaatimukset vaihtelevat rodun ja sukupuolen mukaan, ja vaatimukset ovat pitkälle jalostetuilla roduilla suuremmat kuin suomenkarjan roduilla, ja sonneilla suuremmat kuin lehmillä. Yleensä kuitenkin vaaditaan tiettyä rakenteeseen, luonteeseen ja muihin ominaisuuksiin perustuvaa jalostusarvoa ja esimerkiksi ayrshire- ja holstein-friisiläislehmilla vähintään keskimääräisen hyvä utarerakenne. Lehmillä on lisäksi erityiset elinikäiseen maitotuotokseen perustuvat niin kutsutut tonnariluokat, joihin pääsyvaatimuksena on karjantarkkailun alaisena lypsetty tietty lypsetty maitokilomäärä. Näitä tonnariluokkia on kolme: 50, 100 ja uusin, vuonna 2002 perustettu 150.
Lista Faba Osuukunnan pitämistä kantakirjoista. Maitorotuset naudat: Ayrshire, Holstein, Länsisuomenkarja, Pohjoissuomenkarja, Itäsuomenkarja, Jersey, Brown Swiss ja Guernsey. Liharotuset naudat: Hereford, Limousin, Aberdeen Angus, Charolais, Simmental, Piemontese, Highland Cattle, Blonde d´Aquitaine, Dexter, Galloway ja Texas longhorn.
Sikojen kantakirjat
Suomessa puhdasrotusten sikojen kantakirjan pitäjänä toimii Figen Oy. Rodut ovat Suomen maatiainen (ei pidä sekoittaa maatiais sikaan) ja Yorkshire.
Vuohien kantakirjat
Suomenvuohen kantakirjaa pitää ProAgria Keskusten Liitto.
Algerin pommitus 1816
Algerin pommitus oli 27. elokuuta 1816 Britannian ja Alankomaiden laivastojen suorittama Algerin pommitus, jolla alueen barbareskit yritettiin pakottaa luopumaan orjakaupasta. Pommituksen tuloksena Algerin dey suostui lopettamaan orjakaupan, mutta barbareskien merirosvous jatkui.
Lyhdynkantajat
pienoiskuva|Pimeällä Lyhdynkantajien kannattelemissa pallolampuissa palaa valo. Lyhdynkantajat ovat Helsingin päärautatieaseman pääovella sijaitsevia veistoksia. Emil Wikströmin suunnittelemat veistokset valmistuivat vuonna 1914. Lyhdynkantajat ovat osa Eliel Saarisen piirtämän jugend-tyylisen rautatieaseman julkisivua.
Algerin pommitus 1816
Tausta
220px|thumb|vasen|Brittien komentaja [[Edward Pellew.]] Britit aloittivat kovemman politiikan Pohjois-Afrikan barbareskivaltioita vastaan Napoleonin sotien päätyttyä. Napoleonin sotien aikana Britannian laivasto oli ollut Välimerellä riippuvainen barbareskivaltioiden tuotteista, kuten juomavedestä. Sodan jälkeen riippuvuutta poistui, mikä mahdollisti barbareskien vastaisen toiminnan. Orjakauppa vaaransi sotien jälkeen kasvanutta kauppalaivaliikennettä Välimerellä. Orjuuteen oli yleisestikin otettu kovempi kanta Britanniassa, jossa uusien orjien tuominen Afrikasta oli kiellettyä. Barbareskivaltioiden kohdalla brittejä huoletti erityisesti valkoisten eurooppalaisten joutuminen orjuuteen.
Lyhdynkantajat
Veistosryhmä koostuu neljästä graniittisesta mieshahmosta, jotka kannattelevat pallolamppuja. Jykeväleukaisilla hahmoilla on lihaksikas ylävartalo, mutta niiden alaosana on Saariselle tyypillisellä tavalla kuvioitu pylväselementti. Miesten hiukset on leikattu niin sanotun körttiläisen mallin mukaan. Kerrotaan, että hahmojen mallina oli 1800-luvun lopulla syntynyt torppari Jalmari Lehtinen. Visavuoren puutarhurina palvellut Lehtinen oli toiminut muulloinkin Wikströmin veistosten mallina. Visavuoren museossa on useita Lyhdynkantajien kipsiluonnoksia. Graniittifiguurit on todennäköisesti tehty hankolaisessa Ab Granit Oy:ssä, kuten myös Lönnrotin patsaan jalusta. Itse kiviveistotyön ovat tehneet kivenhakkaaja nimeltä Talja ja hänen poikansa. Myös Viipurin rautatieaseman karhut ovat edellä mainittujen miesten työtä.
Algerin pommitus 1816
Tausta
Britit lähettivät amiraali Edward Pellew'n Välimerelle vaatimaan orjuuden lopettamista. Hänen tehtävänään oli myös barbareskien eurooppalaisten orjien vapauttaminen. Pellew'n suunnitelmana oli välttää voimankäyttöä, sillä hän pelkäsi sen johtavan orjien joukkosurmaan. Sen sijaan hän oli valmis maksamaan orjien vapauttamisesta. Voimaa käytettäisiin, jos barbareskivaltiot kieltäytyisivät vapauttamasta orjia ja lakkauttamasta valkoisten orjuutta.
Lyhdynkantajat
Lyhdynkantajissa yhdistyy kansallisromanttinen graniittinen jugend-tyyli ja antiikin taide. Saarisen ensimmäisissä suunnitelmissa veistosten aiheena oli karhu, jota oli Kansallismuseon pääportaiden ohella käytetty Viipurin rautatieasemalla. Saarinen päätyi kuitenkin tilaamaan Wikströmiltä nykyiset mieshahmot. Neljä tyyliteltyä jättikokoista mieshahmoa on veistetty saman kipsimallin mukaan. Veistoksia on verrattu egyptiläisen ja assyrialaisen veistotaiteen massiivisiin kiviveistoksiin. Wikström oli kiinnostunut antiikin kuvanveistosta, ja hahmojen esikuvana ovatkin olleet arkkitehtuurissa antiikista lähtien käytetyt hermit eli pilarit, joiden yläosa on veistetty ihmisen, aluksi Hermeen, muotoiseksi. Hermit olivat Wikströmin aikaan ajankohtainen ilmiö myös Wienin arkkitehtuurissa. Hahmoissa lamppuineen on nähty myös art deco -vaikutteita.
Algerin pommitus 1816
Tausta
Pellew saapui Algerin sataman ulkopuolelle 24. maaliskuuta 1816. Mukanaan hänellä oli viisi linjalaivaa sekä seitsemän fregattia ja sluuppia. Neuvotteluissa Algerin deyn kanssa sovittiin, että hän vapauttaisi ottamansa sisilialaiset ja napolilaiset orjat 1 000 Espanjan dollarin kappalehintaan sekä genovalaiset ja sardinialaiset puolella tästä hinnasta. Dey suostui myös lopettamaan sodankäyntinsä useita eurooppalaisia vastaan, mutta merirosvouksen yleisestä lopettamisesta ei keskusteltu. Pellew siirtyi Algerin jälkeen Tunisiin 12. huhtikuuta.
Lyhdynkantajat
Lyhdynkantajien suunnittelija Emil Wikström oli yksi Suomen kultakauden taiteen tärkeimpiä kuvanveistäjiä. Hän teki Lyhdynkantajien ohella muitakin arkkitehtuuriin liittyviä veistoksia, kuten Kansallismuseon portaiden karhuveistoksen ja pronssiveistokset Säätytalon päätykolmioon.
Algerin pommitus 1816
Tausta
Tunisin dey ei aluksi suostunut Pellew'n ehdotuksiin, ja molemmat osapuolet valmistautuivat yhteenottoon. Lopulta solmittiin sopimus, jolla dey vapautti osan orjista maksua vastaan ja osan kokonaan ilmaiseksi. Hän myös lupasi, että tulevaisuudessa vankeja ei orjuutettaisi, vaan heitä kohdeltaisiin sotavankeina. Seuraava kohde oli Tripoli, jossa solmittiin samanlainen sopimus. Tripolin jälkeen Pellew palasi Algeriin, jossa hän yritti vielä lopettaa orjuuden. Neuvottelut deyn kanssa osoittautuivat kuitenkin hankaliksi ja venyivät. Dey väitti tarvitsevansa sopimukselle hyväksynnän Istanbulista, jonka alaisia barbareskivaltiot muodollisesti olivat. Luvan saaminen kestäisi kuusi kuukautta. Pellew ei ollut varautunut uuteen tilanteeseen, lähti pois ja saapui Britanniaan 24. kesäkuuta. Samaan aikaan dey oletti vastauksensa johtaneen sotaan ja valmistautui vahvistamalla puolustustaan. Algeria puolustaviin rannikkopattereihin sijoitettiin yhteensä 40 000 miestä.
Lyhdynkantajat
Lyhdynkantajat kulttuurissa
pienoiskuva|[[Kiss-yhtyeen konsertoidessa Helsingissä vuonna 2017 veistokset saivat kasvoilleen asianmukaiset naamiot. ]] Lyhdynkantajat tunnetaan hyvin. Helsingin Sanomien vuonna 2008 julkaiseman kyselyn mukaan Helsingin neljästäsadasta ulkoveistoksesta Lyhdynkantajat oli kymmenenneksi suosituin. Voittaja oli Emil Cedercreutzin Äidinrakkaus, toiseksi tuli Ville Vallgrenin Havis Amanda.
Algerin pommitus 1816
Tausta
Kesällä 1816 Britanniaan saapui uutinen Algerista. Ilmeisesti deyn nimenomaisesta käskystä yli 200 italialaista kalastajaa oli surmattu Bonan ja Oranin kaupungeissa. Tämä johti Britanniassa laajaan julkiseen arvosteluun barbareskivaltioita ja valtion johdon löysää politiikkaa kohtaan. Vastauksena arvosteluun Britannia päätti lähettää Pellew'n uudestaan Algeriin 24. heinäkuuta.
Lyhdynkantajat
VR:n mainoksissa
Laajaan tietoisuuteen Lyhdynkantajat ovat tulleet nimellä ”Kivimiehet” VR:n mainoskampanjan ansiosta. Veistoksia on hyödynnetty printtimainoksissa kuvamanipulaatioiden avulla ja animoituina televisiossa vuodesta 2002 alkaen. Mainoksissa toisinaan jalat alleen saavat veistokset ovat matkustaneet eri kaupungeissa, olleet talvilomalla Lapissa ja keskustelleet Veronan patsaskonferenssissa puhtaammasta ympäristöstä. Kivimieskampanja onnistui hyvin: sympaattisten hahmojen ansiosta VR:n imago uudistui ja junamatkustamisen kiinnostavuus lisääntyi. Kivimieskampanja on saanut palkintoja, kuten tehokkaasta markkinointiviestinnästä jaettavat Grand Effie- ja Gold Effie -palkinnot. Myös Mainostajien liitto palkitsi VR:n Vuoden mainostaja -palkinnolla vuonna 2007.
Algerin pommitus 1816
Ennen sotatoimien aloitusta
200px|thumb|vasen|Laivojen ryhmitys pommituksen aikana. Pellew'llä oli käytössään hieman edellistä retkeään enemmän laivoja. Hänen lippulaivansa oli kolmekantinen ja 100-tykkinen Queen Charlotte. Toista kolmekantista ja 98-tykkistä alusta Impregnablea komensi David Milne. Lisäksi laivasto-osastoon kuuluivat 74-tykkiset Superb ja Minden, fregatit Albion, 40-tykkiset Severn ja Glasgow, sekä 36-tykkiset Granicus ja Hebrus. Näiden lisäksi mukana oli vielä viisi sluuppia ja neljä pommitusvenettä.
Lyhdynkantajat
Muissa yhteyksissä
thumb|Lyhdynkantajat vuonna 2021 kannattamassa [[Suomen jalkapallomaajoukkuetta.]] VR:n mainosten ohella Lyhdynkantajat ovat esiintyneet pilapiirtäjä Kari Suomalaisen piirroksissa. Kivimiehet on myös puettu erilaisiin asuihin, kuten Suomen jääkiekkomaajoukkuen pelipaitoihin, kasvomaskeihin koronaviruspandemian aikana sekä kirkkaanvihreisiin boleroihin, jotka mukailivat rap-artisti Käärijän esiintymisasua vuoden 2023 Eurovision laulukilpailussa.
Linnanmäen huvipuistoon on rakennettu mukaillut jäljennökset Lyhdynkantajat-veistoksista. Siellä ne kannattelevat puistoa kattojen tasalla kiertävän yksiraiteisen maisemajunan kiskotusta.
Kunnostus kesällä 2013
Veistokset kunnostettiin ja puhdistettiin kesällä 2013. Sen vuoksi ne purettiin osiin ja kuljetettiin Pasilan konepajalle restauroitaviksi. Samalla niissä olevat valaisimet uusittiin ja vaihdettiin LED-valoihin tavoitteena energian­säästö ja samalla varma­toimisuus.
Algerin pommitus 1816
Seuraukset
Seuraavana aamuna brittien lähetti toi kirjeen deylle, jossa esitettiin aiemmat vaatimukset uudelleen. Algerilaiset hyväksyivät vaatimukset. Dey vapautti yhteensä 1 642 orjaa, joista suurin osa oli italialaisia, mutta joukossa oli myös 18 brittiä. Lisäksi dey maksoi takaisin aiemmin saamansa rahat ja allekirjoitti kristittyjen orjuuden kieltävän sopimuksen. Brittien kannalta lopputulos oli menestys. Uhkauksesta huolimatta he eivät todellisuudessa olisi voineet jatkaa pommitusta vähäisten ammusvarastojen takia. Yhteensä he käyttivät noin 107 tonnia ruutia ja noin 500 tonnia tykinkuulia. Taistelussa kuoli 128 brittiä ja haavoittui 690. Alankomaalaiset menettivät 52 kuolleina ja 13 haavoittuneina. Brittien laivoista Impregnable oli ammuttu käytännössä seulaksi. Algerilaiset arvioivat aluksi omien tappioidensa olleen noin 600 kuollutta ja haavoittunutta, mutta luku nousi myöhemmin 2 000:een.
Pommituksen seurauksena kristittyjen orjuus loppui, mutta barbareskivaltioiden merirosvous jatkui vuosia eteenpäin. Algeria kärsi kuitenkin huomattavat tappiot ja etenkin sen puolustuskyky heikkeni. Algerin dey joutui kansan epäsuosioon, ja hänet syrjäytettiin vuonna 1817.
Chikamatsu Monzaemon
thumb|Chikamatsu Monzaemon
Chikamatsu Monzaemon, alkuperäiseltä nimeltään Sugimori Nobumori (, 1653 Echizenin provinssi, nykyinen Fukuin prefektuuri – 6. tammikuuta 1725 Amagasaki, Settsun provinssi?) oli japanilainen draamakirjailija, joka kirjoitti myöhemmin bunraku-nimellä tunnettuja jōruri-nukkenäytelmiä ja kabukia. Häntä pidetään yhtenä Japanin merkittävimmistä dramatisteista. Hänen kirjoittamiaan näytelmiä tunnetaan yli 100.
Chikamatsu syntyi samuraiperheeseen, mutta hänen isänsä lopetti samuraina toimimisen ja muutti 1660-luvun loppupuolella Kiotoon, jossa Chikamatsu palveli keisarillisen hovin jäsentä. Ensimmäinen varmasti hänen kirjoittamansa näytelmä Yotsugi Soga julkaistiin vuonna 1683. Vuonna 1705 Chikamatsu muutti Osakaan työskennelläkseen näyttelijä Takemoto Gidayūn teatterille ja toimi siellä kuolemaansa saakka.
Chikamatsun työt voidaan jakaa historiallisiin romansseihin (jidaimono) ja hänen omaan aikaansa sijoittuviin tragedioihin (sewamono). Jälkimmäisten näytelmien hahmoihin kuuluu kaikentyyppisiä osakalaisia hahmoja: kauppiaita, rikollisia, kotivaimoja, palvelijoita, prostituoituja ja niin edelleen. Monet niistä käsittelevät todellisia tapahtumia, kuten vuonna 1703 julkaistu Sonezaki shinjū (”Sonezakin rakkausitsemurhat”), jonka Chikamatsu kirjoitti kahden viikon kuluessa itsemurhien tapahtumisesta. Hänen kaikkein suosituimpiin näytelmiinsä kuuluvat kiinalais-japanilaisen seikkailijan elämään pohjautuva melodraama Kokusen’ya kassen (1715) ja kaksoisitsemurhasta kertova Shinjūten no Amijima (1720), jota esitetään nykyäänkin yleisesti.
The Legend of Zelda -pelisarjan hahmot
Artikkelissa The Legend of Zelda -pelisarjan hahmot esitellään The Legend of Zelda -pelisarjassa näyttäytyviä hahmoja.
Ganon
Ganon on useimpien Zelda-pelin paha päävastus.