cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Lineaarinen riippumattomuus
Vektoreiden lineaarinen riippumattomuus
pätee jos ja vain jos kaikki kertoimet a_i ovat nollia. Jos jokin tai jotkin kertoimista eivät ole nollia, sanotaan vektoreiden olevan lineaarisesti riippuvia. Käytännössä lineaarinen riippumattomuus tarkoittaa sitä, ettei yksikään vektoreista ole joukon muiden vektoreiden monikertojen summa eli lineaarikombinaatio. Esimerkiksi vektorit
ovat selvästi lineaarisesti riippumattomia, sillä
saadaan lineaarikombinaatio
joka toteutuu silloin, kun ja b_3 = 1, joten vektorit eivät ole lineaarisesti riippumattomia. Kaikkien annetussa vektoriavaruudessa lineaarisesti riippumattomien vektoreiden joukko määrittelee vektoriavaruuden kannan. Vaikka kanta ei olekaan yksikäsitteinen (sillä jos esimerkiksi on kanta, myös  on kanta), kantavektoreiden lukumäärä avaruudessa on vakio, ja se määrää tutkittavan vektoriavaruuden dimension. Edellisessä esimerkissä avaruuden dimensio on kaksi.
Funktioiden lineaarinen riippumattomuus
Samaan tapaan kuin vektoreille lineaarinen riippumattomuus voidaan määritellä yleisemminkin funktioille. Olkoot joukossa X määriteltyjä funktioita ja  kerroinkunnan alkioita. Vektoreiden tapaan funktiot ovat lineaarisesti riippumattomia, jos
kaikilla x \in X, vain silloin, kun kaikki kertoimet ovat nollia. Funktioiden lineaarinen riippumattomuus on olennaista, jos halutaan tietää, muodostavatko ne funktioavaruuden kannan. Funktioavaruuden dimensio määräytyy niin ikään lineaarisesti riippumattomien funktioiden lukumäärästä. Erotuksena vektoriavaruuteen on kuitenkin se, että on helppoa määritellä ääretöndimensioisia funktioavaruuksia käyttämällä kantana esimerkiksi ortogonaalisia polynomeja.
Lineaarisen riippumattomuuden toteaminen
Lineaarialgebrassa usein tulee vastaan tilanne, jossa annettujen olioiden, vektorien tai muiden sellaisten lineaarinen riippuvuus tai riippumattomuus on todettava. Tyypillisesti tämä palautuu kysymykseen yhtälöryhmän ratkaisemisesta. Esimerkiksi, jos halutaan tietää, ovatko vektorit
lineaarisesti riippumattomia, on ratkaistava yhtälöpari
Tämän tulokseksi saadaan x=0 ja y=0, joten vektorit ovat lineaarisesti riippumattomia. Mikä tahansa nollasta eroava arvo x:lle tai y:lle olisi puolestaan merkinnyt lineaarista riippuvuutta. Matriisilaskennasta on tunnettua, että yhtälöparin ratkaisun olemassaolon kertoo myös yhtälöryhmästä kirjoitettu determinantti. Niinpä voidaan kirjoittaa determinantti sellaiselle matriisille, jonka pystyriveinä ovat tutkittavat vektorit
Rennellinmonarkki
Rennellinmonarkki (Clytorhynchus hamlini) on monarkkien heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys
Rennellinmonarkkia tavataan Salomonsaarilla. Lajin on kuvattu olevan yleinen hyvin pienellä levinneisyysalueellaan, mutta sen kannankehitys on laskeva. Se on luokiteltu silmälläpidettäväksi.
Lineaarinen riippumattomuus
Lineaarisen riippumattomuuden toteaminen
Koska determinantti ei ole nolla, vektorit eivät ole toistensa lineaarikombinaatioita ja ne ovat siis lineaarisesti riippumattomia.
Wronskin ja Casoratin determinantit
Jatkuvien funktioiden lineaarisen riippumattomuuden toteamiseen voidaan käyttää Wronskin determinanttia. Joukolle funktioita se määritellään funktioista ja niiden derivaatoista muodostuvaksi determinantiksi
Koska Casoratin determinantin kahden vaakarivin erotus on derivaatan diskreetti analogia, kyseessä on Wronskin determinantin suora yleistys. Myös tässä tapauksessa funktiot f_n^{[i]} ovat lineaarisesti riippumattomia, jos determinantti eroaa nollasta.
Juuttuminen
Juuttuminen ("perseveraatio") on aivovauriosta johtuvaa saman toiminnon, sanan, lauseen, ajatuksen tai muun käyttäytymisen pakonomaista toistamista. Juuttuminen vaikeuttaa tai estää henkilön yleistä toimintakykyä. Juuttumiseen liittyy vaikeus toiminnan joustavaan etenemiseen, sen ajoitukseen ja hallintaan. Juuttuminen on sitä voimakkaampaa, mitä tietoisemmin henkilö yrittää siitä irtautua.
Häiriö voi ilmetä toistuvana päänsisäisenä juuttumisena, jolloin jokin mielikuva, muistikuva tai sana toistuu asiaan kuulumattomassa tilanteessa. Tällöin liikkeet saattavat olla sujuvia, eikä juuttuminen välttämättä näy voimakkaasti henkilön olemuksessa. Ulkopuolelle selkeämmin näkyvässä juuttumisessa toiminnan aloittaminen tai jatkaminen on vaikeutunut, jolloin henkilö ei etene liikesarjan osasta tai toiminnosta seuraavaan. Puheessa juuttuminen tarkoittaa tietyn sanan tai äänteen pakonomaista toistamista. Selvä tauko tai huomion kiinnittäminen muualle helpottavat juuttumisesta irtautumista.
Xirómero
Xirómero ( eli Δήμος Ξηρομέρου, Dímos Xiromérou) on Kreikan kunta, joka sijaitsee Aitolia-Akarnanian alueyksikössä Länsi-Kreikan alueella. Kunnan pinta-ala on 584,8 neliökilometriä ja väkiluku 11 737 (vuonna 2011). Kunnan kuntakeskus on Astakós.
Xirómeron kunta syntyi, kun Alyzía, Astakós ja Fyteíes yhdistyivät vuoden 2011 alussa Kallikrates-suunnitelman mukaisesti.
Konishi Yukinaga
Konishi Yukinaga (, 1555 – 6. marraskuuta 1600) oli Sengoku-kaudella elänyt japanilainen kristitty daimio, joka hallitsi lähes koko Amakusan saaristoa. Hän palveli Toyotomi Hideyoshia, ja toimi ensimmäisen divisioonan kenraalina tämän aloittamassa Korean kampanjassa. Kampanjan aikana Yukinaga keräsi mainetta lukuisilla voitoillaan, sekä valtaamalla Soulin ja Pjongjangin kaupungit japanilaisten haltuun.
Xirómero
Kunnan osat
Vuoden 2011 kuntauudistuksesta lähtien Xirómeron kunta muodostuu kolmesta kunnallisyksiköstä, jotka vastaavat uudistusta edeltäneitä kuntia. Kunnallisyksiköt sekä niihin kuuluvat kylä- ja kaupunkiyhdyskunnat ja asutukset ovat:
Konishi Yukinaga
Hideyoshin kuoltua Yukinaga liittyi Ishida Mitsunarin johtamaan Länsi-Japanin klaanien muodostamaan liittoumaan Tokugawa Ieyasua vastaan. Liittouma koki tappion Sekigaharan taistelussa vuonna 1600, ja vangiksi joutunut Yukinaga teloitettiin.
Nuoruus
Yukinaga oli rikkaan sakailaisen lääkekauppiaan poika. Muistona sukujuuristaan Yukinaga käytti myöhemmin tunnuksenaan (uma-jirushi) suurta paperista apteekkarin pussia. Hänen vanhempansa kastettiin varhaisten käännynnäisten joukossa 1560, kun kristinusko alkoi juurtui japanilaiseen yläluokkaan. Jesuiitat kastoivat Yukinagan kuitenkin vasta vuonna 1583 nimellä Agostinho, eikä hän luultavasti tästä syystä omaksunut kaikkia kristittyjä vaikutteita elämäänsä. Hänet kuitenkin tunnettiin kastamisensa jälkeen hyväntekijänä, ja Yukinaga lahjoitti rahaa useisiin kohteisiin, kuten Osakan spitaalisten turvapaikkaan.
Yukinaga astui Hideyoshin palvelukseen vuonna 1581, ja oli jo varhain mukana Ōtan linnan valtauksessa. Vuonna 1587 Kyūshūn kampanja aikaan Yukinagan tehtävänä oli kapinan tukahduttaminen Higon provinssissa. Tästä hänet palkittiin läänityksellä, joka sisälsi puolet provinssista sekä Udon linnan.
Korean kampanja
thumb|Konshin eteneminen Koreassa keltaisella, Kiyomasan eteneminen sinisellä värillä. Kun Hideyoshi aloitti Korean kampanjansa, Yukinaga lähetettiin johtamaan ensimmäisiä valloitusjoukkoja. Hän toimi ensimmäisen divisioonassa, ja toi mukanaan 7000 miehen armeijan. Hänen lisäkseen divisioonassa komentajina toimivat Matsuura Shigenobu sekä kristityt daimiot Sō Yoshitoshi, Arima Harunobu ja Ōmura Yoshiaki. Lisäksi suurin osa daimioiden sotilaista olivat uskonnoltaan kristittyjä. Ennen varsinaisten taisteluiden alkua, Yukinagalla oli komennettavanaan ensimmäiset joukkojenkuljetusalukset. Koska nämä alukset olivat hitaita eivätkä kykenisi puolustautumaan Korean laivastoa vastaan, Yukinagan oli määrä odottaa lisäjoukkoja ennen etenemistä. Yukinaga kuitenkin päätti ottaa tietoisen riskin tavoitteenaan yllättää korealaiset maihinnousulla ennen kuin nämä ehtisivät muodostaa kunnollista puolustusta, ja komensi alukset liikkeelle. Yukinagan yritys onnistui, sillä korealaiset alukset eivät hyökänneet.
Japanilaiset rantautuivat Busaniin 23. toukokuuta 1592, ja maissa komennon otti alueeseen perehtynyt Sō Yoshitoshi, joka johti kaupungin linnan piiritystä. Yritettyään ensin epäonnekkaasti suostutella korealaisia antautumaan, Sō lähetti musketein varustautuneet sotilaat hyökkäykseen. Tämä eskaloitui nopeasti verilöylyksi, ja suurin osa linnan väestä tapettiin eläimiä myöten. Sen sijaan japanilaisten tappiot olivat vähäisiä. Busanin taistelun aikaan Yukinaga jatkoi etenemistä rannikkoa pitkin, ja valtasi Dadaejinin sekä Dongnaen linnoitukset.
Yukinagan oli määrä miehittää japanilaisten rantautumispaikka, ja odottaa muiden joukkojen saapumista, mutta Yukinaga päätti jatkaa matkaansa kohti Soulia. Lisäjoukkojen komentaja Katō Kiyomasa ei ollut mielissään asetoverinsa teosta, ja lähti nopeasti tämän perään rantauduttuaan. Heidän perässään kulki myös Kuroda Nagamasa, joka oli rantautunut Pusanin länsipuolelle.
3. kesäkuuta Yukinaga kohtasi kenraali Yi Iin Sangjun taistelussa. Ii johti pientä ratsuväen osastoa sekä 900 maanviljelijän joukkoa, jonka tarkoituksena oli estää Chungjun valtaus. Lyhyen kahakan jälkeen korealaiset kuitenkin pakenivat, ja Yi Ii raportoi japanilaisten etenemisestä kenraali Sin Ipille. Sin Ip päätti kohdata vastustajansa Tangumdaen kukkuloilla, ja sijoitti sotilaansa Han-joen varrelle niin etteivät nämä voisi paeta. Taistelu oli joka tapauksessa jälleen voitokas japanilaisille, jotka Yukinaga oli levittänyt laajalle alalle, jotta hänen armeijansa olisi näyttänyt entistä suuremmalta. Edes Ipin ratsunmiesten armeija ei kyennyt rikkomaan japanilaisten rivejä, ja kenraali menehtyi sotilaittensa joukossa.
Tangumdaen taistelun jälkeen Soulin korealaiset pakenivat lähestyneitä japanilaisia, ja kaupunki oli helposti vallattavissa. Yukinaga ehti kaupunkiin ensin, koska löysi nopeasti sopivan paikan ylittää Han-joen. Joidenkin väitteiden mukaan hän rikkoi sillan takanaan hidastaakseen kilpakumppaniaan, mutta todennäköisemmin sen olivat tehneet korealaiset. Joka tapauksessa Kiyomasa joutui rakentamaan lauttoja ylittääkseen joen samalla kun Yukinagan liput jo koristivat muuria. Kiyomasan häpeää lisäsi se, että hän joutui suostuttelemaan Yukinagaa päästämään joukkonsa kaupunkiin.
Kaksi viikkoa myöhemmin Yukinaga ja Kiyomasa lähtivät etenemään kohti pohjoista. He eivät kokeneet juurikaan vastarintaa ennen Imjin-jokea, jonka toisen rannan korealaiset olivat miehittäneet. Koska joen ylittäminen olisi vaatinut liikaa miestappioita, japanilaiset päättivät esittää perääntyvänsä kohti Munsania. Korealaiset lähtivät pian japanilaisten perään epäorganisoidusti, ja joutuivat japanilaisten väijytykseen. Taistelun seurauksena korealaiset kokivat suuria tappioita, ja pakenivat paikalta. Tämä avasi japanilaisille vapaan reitin kohti Pjongjangia, jota kohti Yukinagan joukot lähivät marssimaan. Kiyomasa puolestaan lähti joukkoineen etenemään kohti koillista tarkoituksenaan saavuttaa kaksi paennutta korealaista prinssiä.
Yukinagan päästyä Taedong-joelle, Pjongjangin välittömään läheisyyteen, hän leiriytyi ja yritti jälleen neuvotella korealaisten kanssa. Nämä kuitenkin vastasivat hyökkäämällä japanilaisten leiriin yöllä, ja onnistuivat tekemään jonkin verran vahinkoa. Japanilaiset saivat tilanteesta jälleen otteen, kun Konishiin liittynyt Kurodan armeija ajoi korealaiset pakoon. Veneensä menettäneet korealaiset kahlasivat joen yli, ja huomaamattaan näyttivät japanilaisille parhaat ylityspaikat. Myös kaupunkiin jääneet sotilaat pakenivat, ja jättivät kiireessä muonavarantonsa japanilaisten käytettäväksi.
Korealaiset eivät hyväksyneet Pjongjangin menettämistä, ja yrittivät vallata kaupungin takaisin yhdessä Ming-dynastian sotilaiden kanssa. Japanilaiset kokivat suuria menetyksiä luultuaan hyökkäävää armeijaa huomattavasti suuremmaksi, mutta totuuden selvittyä houkuttelivat vastustajansa kaupungin sisälle, ja väijyttivät heidät siellä. Tästä huolimatta japanilaiset kokivat taistelussa huomattavia tappioita, eikä taistelun jälkeistä tilannetta helpottaneet jatkuvat muonitusongelmat. Yukinaga ymmärsi japanilaisten edenneen liian pitkälle, ja alkoi pohtia vetäytymistä.
Vuoden 1593 alussa Li Rusongin johtamat korealaiset ja kiinalaiset joukot hyökkäsivät jälleen Pjongjangiin, mutta tällä kertaa toivat mukanaan suuremman armeijan. Kiivaan taistelun aikana Yukinaga sai mahdollisuuden vetää joukkonsa kaupungista, ja hän tarttui tähän. Hän johti armeijansa ulos kaupungin eteläisistä porteista, ja marssitti nämä jäätyneen Taedong-joen yli. Yukinagan harmiksi lähimmät varuskunnat olivat myös paenneet, ja vieneet tarpeelliset muonavarat menneessään, joten hän joutui etsimään näitä yhä etelämmästä. Lopulta he palasivat takaisin japanilaisten hallitsemaan Souliin. Yukinagaa seuranneet kiinalaiset eivät olleet halukkaita taistelemaan japanilaisia vastaan, ja samalla pelkäsivät pohjoisesta palaavan Kiyomasan saartamiksi.
Japanilaisten olot Soulissa olivat tukalat, sillä ruuasta oli jatkuvasti pulaa, ja taudit olivat yleisiä. Japanilaiset kenraalit pyysivät Hideyoshia olemaan lähettämättä lisäjoukkoja, koska näille ei riittäisi ravintoa. Lisäksi korealainen amiraali Yi Sun-sin oli japanilaisten sisämaakampanjan aikaan vallannut rannikkokaupunkeja takaisin, ja samalla tuhosi Japanista Koreaan yrittäneitä muonitusaluksia. Tämän johdosta japanilaiset alkoivat suunnitella perääntymistä, ja saivat tähän luvan Hideyoshilta.
Rauhanneuvottelu
Japanilaisista rauhaa lähti neuvottelemaan Yukinaga, joka neuvotteluiden aluksi vapautti kaksi Kiyomasan vangitsemaa prinssiä. Vaikka Konishilla ei ollutkaan suoranaisia valtuuksia päätösten tekemiseen, hän halusi saada rauhan aikaan mahdollisimman nopeasti, ja lupasi japanilaisten perääntyvän Koreasta. Hän jopa myöntyi Mingin esitykseen siitä, että Hideyoshi nimitettäisiin Japania hallitsevaksi vasallikuninkaaksi, mikä vastasi Korean hallitsijan asemaa. Tätä japanilaiset eivät kuitenkaan kertoneet Hideyoshille itselleen, joka luuli yhä tilanteen ollen hänen hallinnassaan. Rauhanneuvotteluiden päätteeksi japanilaiset perääntyivät Busaniin, mutta eivät poistuneet täysin niemimaalta.
Rauhansopimusta seuranneena ajanjaksona Yukinaga toimi yhä oleellisena osana maiden välisten suhteiden hoitamisessa. Hän pyrki pitämään rauhansopimuksen ehdot pois Hideyoshin tiedosta, ja samalla muutti Hideyoshin viestejä kiinalaisille. Lokakuussa 1596 kiinalaiset lähettiläät saapuivat Japaniin tuomaan lahjoja Hideyoshilla, ja tälle viimein selvisi hänen asemansa "Japanin kuninkaana". Raivostunut Hideyoshi tuhosi saamansa lahjat, ja karkotti kiinalaisten saattueen. Hän ei kuitenkaan käskenyt Yukinagaa suorittamaan seppukua neuvonantajiensa pyynnöstä. Sen sijaan Yukinaga lähetettiin jälleen Koreaan komentamaan japanilaisten toista hyökkäystä niemimaalle.
Sekigaharan taistelu
thumb|200px|Yksi Konishin tunnuksista. Vuonna 1598 heikentynyt Hideyoshi nimitti viisi sijaishallitsijaa, viiden vanhemman neuvoston, joiden tuli hallita maata kunnes hänen poikansa Hideyori olisi tarpeeksi vanha. Samana vuonna Hideyoshi menehtyi, ja pitkään kestänyt hanke Korean valtaamiseksi lopetettiin. Neuvoston jäsenten välille syntyi kuitenkin pian erimielisyyksiä, ja lopulta he jakautuivat kahteen leiriin Tokugawa Ieyasun ja Ishida Mitsunarin taakse. Tämä hajotti samalla myös suurimman osan Japanin daimioista kahteen leiriin. Yukinaga valitsi useimpien kristittyjen daimioiden tapaan kristinuskolle myönteisemmän Mitsunarin, johon liittyivät myös muun muassa Ukita Hideie, Mōri Terumoto, Ōtani Yoshitsugu sekä suuri osa läntisen Honshūn daimioista. Tokugawan puolelle asettuivat puolestaan muun muassa Daten, Mogamin ja Maedan klaanit, jotka olivat pääasiassa Itä-Japanista.
Vuonna 1600 osapuolet kohtasivat Sekigaharan taistelussa, joka loppui Tokugawan johtaman Itä-Japanin liittouman voittoon. Yukinaga joutui hävityn taistelun päätteeksi vangiksi eikä kristittynä suostunut seppukuun, joten hänet teloitettiin. Ennen kuolemaansa Yukinaga lähetti viestin vaimolleen Justalle, jossa hän kehotti palvelemaan Jumalaa uskollisesti. Hän myös pyysi itselleen pappia, mutta tähän ei suostuttu. Yukinagan kuoltua hänen läänityksensä annettiin Tokugawan palvelukseen astuneelle Katō Kiyomasalle. Yukinagan linnassa olleet joukot antautuivat kuitenkin vasta kuukausien piirityksen jälkeen saatuaan varmistuksen herransa kuolemasta. Hänen vanhin poikansa teloitettiin ja Koreasta tuoma ottotytär Julia lähetettiin maanpakoon. Yukinagan toisen pojan kohtalosta ei ole varmaa tietoa, mutta hänen huhuttiin selvinneen ja alkaneen buddhalaiseksi munkiksi. Yukinagan tytär Maria oli avioliitossa Sō Yoshitoshin kanssa, mutta Yoshitoshi jätti kristinuskon Sekigaharan taistelun jälkeen ja erosi vaimostaan, joka pakeni Nagasakiin.
Japanissa Yukinagan nimi unohdettiin pitkäksi aikaa, koska hän oli taistellut Ieyasua vastaan. Sen sijaan Euroopassa hänen kunniakseen pidettiin hautajaispuhe, nimellä Argomento della Tragedia Intitolata Agostino Tzunicamindano re Giapponese, jonka vuonna 1607 kirjoitettu kopio on yhä tallessa Genovassa.
Unissapuhuminen
Unissapuhuminen on puhumista unen aikana. Se voi koostua lyhyistä, harvoista ja epätunnepitoisista tokaisuista, tai se voi olla minuutteja kestävä puhe, joka on ilmaisuvoimainen ja kielellisesti korrekti ja koherentti. Herättyään henkilö ei yleensä muista puhuneensa.
Kaikista ihmisistä vähintään 7–15 prosenttia kertoo puhuvansa unissaan, ja arviolta 30–75 prosenttia sanoo puhuneensa unissaan ainakin joskus elämänsä aikana. Unissapuhumista arvellaan esiintyvän eniten lapsilla ja nuorilla. Tapa ei yleensä ala enää aikuisiässä, ja se loppuu yleensä 25 ikävuoteen mennessä. Ilmiön oletettu väheneminen aikuisiällä saattaa kuitenkin johtua siitä, että unissapuhumisesta kertovat usein lapsen vanhemmat ja huonetoverit.
Unissapuhumisella arvioidaan olevan osittain perinnöllinen tausta. Erään tutkimuksen mukaan itsekin unissaan puhuneilla vanhemmilla on noin 30 prosentin todennäköisyydellä unissaan puhuvia lapsia, kun muilla vanhemmilla tällaisia lapsia on vain 5 prosentin todennäköisyydellä.
Unissapuhuminen on vaaratonta, mutta sitä esiintyy usein yhdessä unihäiriöiden kanssa, hermoihin vaikuttavien sairauksien tai vammojen yhteydessä, tai hermoihin vaikuttavien lääkkeiden vaikutuksesta. Sen sijaan unissakävelyn tai yöllisten kauhukohtausten yhteydessä unissapuhumista ei erityisesti esiinny. Myöskään REM-unen kanssa unissapuhumista ei kovinkaan paljon esiinny, vaan sitä esiintyy selvästi useammin NREM-unen loppuvaiheissa.
Jäähylly
300px|thumb|Rossin jäähyllyn reunaa Etelämantereella Jäähylly (myös jäätikköhylly, lauttajäätikkö, shelfijäätikkö) on meressä kelluva suuri ja paksu lauttamainen jäämassa, joka on kiinni rannikossa tai maan päällä lepäävässä jäätikössä. Jäähylly muodostuu tavallisesti jäätikön virtauksen seurauksena, kun etenevä jäätikkö ylittää rantaviivan. Etelämantereen mannerjäätikön virtaus muodostaa laajoja jäähyllyjä, jotka reunustavat suurta osaa mantereen rantaviivasta. Kanadan pohjoisrannikolla esiintyy lisäksi pienempiä, vastaavanlaisia muodostumia. Ne syntyvät monivuotisesta rannikkoon kiinnittyneestä merijäästä, jota jään päälle satava lumi ja hyllyn pohjaan jäätyvä vesi kasvattavat.
Veteen työntyviä jäätikön jatkeita kutsutaan joskus myös jääkielekkeiksi (ice tongue). Niillä viitataan yleensä kapeampiin, esimerkiksi vuonojen rajoittamiin kelluviin jäämassoihin, mutta muodostumisperiaate on sama kuin jäähyllyillä. Erityisesti Grönlannin nopeasti liikkuvat laskujäätiköt muodostavat jääkielekkeitä. Laajoja jäähyllyjä ei pääse Grönlannissa muodostumaan, koska rannikko on kovin vuoristoinen.
Kelluvan jäähyllyn ja maalla lepäävän jäätikön välistä rajaa kutsutaan pohjautumisvyöhykkeeksi tai pohjautumislinjaksi. Etelämantereen jäähyllyjen paksuus vaihtelee noin sadasta metristä kilometriin, Kanadan jäähyllyt ovat ohuempia. Suurin osa jäähyllystä on veden pinnan alapuolella. Maailman suurimmat jäähyllyt ovat Rossin jäähylly ja Filchnerin–Ronnen jäähylly Etelämantereella. Rossin jäähylly on pinta-alaltaan suunnilleen Espanjan kokoinen ja satoja metrejä paksu. Sen pinnan yläpuolella näkyvä törmä on tyypillisesti muutaman kymmenen metrin korkuinen. Jäähyllyn virtausnopeus on tavallisesti muutama sata metriä vuodessa.
thumb|330px|Kaavakuva Etelämantereen jäähyllystä ja sen erilaisista prosesseista.
Jäähyllyn liikettä hidastaa rannan tai merenpohjan ja jään välinen kitka. Monet jäähyllyt ovat lahtien rajoittamia, ja myös saaret jarruttavat liikettä. Jäähylly voi myös pohjautua matalikoilla, jolloin sen liike hidastuu ja jää paksuuntuu. Tällöin muuten tasaiseen jääpintaan voi syntyä selvästi erottuva, jopa yli sata metriä korkea kohouma (ice rise), jonka ohi jäähylly virtaa. Muuten jäähyllyn pinta on yleensä hyvin tasainen, railoja ja halkeamia on lähinnä tällaisten jääkohoumien laidoilla.
Massatase
Jäähyllyjä ruokkii jäätikön virtaus mantereelta. Massaa kertyy myös jäähyllyn päälle satavasta lumesta ja joskus hyllyn pohjaan jäätyvästä vedestä. Jäätä puolestaan poistuu sulamisen ja jäävuorten lohkeamisen kautta. Lohkeamisprosessia kutsutaan myös jäävuorten poikimiseksi. Tavallisesti jäähylly ohenee avomerelle päin, koska jäähylly leviää oman painonsa alla ja hyllyn pohjassa tapahtuu sulamista. Jäähyllyjen pohjalla tapahtuvaa sulamista on vaikea arvioida, mutta sen selvittäminen olisi tärkeää erityisesti Etelämantereen mannerjäätikön massataseen määrittämiseksi. Suuri osa Antarktiksen ablaatiosta eli massan poistumisesta tapahtuu juuri jäähyllyjen alta sulamalla. Pintasulanta on yleensä suurilla jäähyllyillä merkityksetöntä, kuten koko Etelämantereella muutenkin.
thumb|left|250px|Rossin jäähyllystä irtosi vuonna 2000 yli 11 000 neliökilometrin laajuinen jäävuori B-15, joka myöhemmin hajosi useampaan osaan. Kuvassa jäävuori B-15A.
Jäävuorten poikiminen
Jäähyllyt ovat usein lahtien rajoittamia, eivätkä ne yleensä ulotu juurikaan lahden tai vuonon ulkopuolelle, koska ilman rantojen suojaa aallokko ja merivirrat hajottavat ne nopeasti. Erityisesti Etelämantereen jäähyllyistä irtoaa silloin tällöin hyvin suuria, pöytämäisiä jäävuoria. Jäähyllyn reunaa murentavat aallokon ja merivirtojen lisäksi vuorovedet ja tiiviiksi pakkautuneen merijään aiheuttama paine. Jäävuori murtuu irti yleensä hyllyssä olevan halkeaman kohdalta. Pinnan sulaminen edistää jäävuorten poikimista, koska sulavesi tunkeutuu jäähyllyn halkeamiin ja suurentaa niitä. Siksi poikiminen onkin usein kausiluontoista: esimerkiksi Grönlannin laskujäätiköt etenevät talvisin ja poikivat jäävuoria kesällä. Jäähyllyn poikimien jäävuorten määrä riippuu hyllyn etenemisnopeudesta.
Pohjoisen pallonpuoliskon jäätiköistä irtoavat jäävuoret ovat yleensä pienempiä ja kulmikkaampia kuin Etelämantereen suuret pöytämäiset jäävuoret. Poikkeuksena ovat jääsaariksi (ice island) kutsutut ohuet pöytämäiset jäävuoret, joita irtoaa Kanadan jäähyllyistä. Etelämantereen pöytämäinen jäävuori on halkaisijaltaan yleensä useita kilometrejä, joskus paljon suurempikin, ja paksuudeltaan 200–300 metriä. Jääsaaret sen sijaan ovat ohuempia, enintään 60 metriä paksuja. Niiden halkaisija voi olla jopa 30 kilometriä.
Syvän veden muodostuminen Etelämantereella
Weddellinmeri ja Rossinmeri ovat tärkeitä syvän veden muodostumisalueita. Edellisen pohjukkaa peittää Filchnerin–Ronnen jäähylly ja jälkimmäistä Rossin jäähylly, jotka ovat jäähyllyistä suurimmat ja joita on myös tutkittu eniten. Näillä alueilla muodostuu antarktista syvävettä (Antarctic Bottom Water, AABW), joka on maailman tihein vesimassa. Antarktista syvävettä löytyy lähes kaikkialta maailman meristä pohjanläheisestä kerroksesta, ja se on tärkeä osa termohaliinista kiertoliikettä. Valtameren ja jäähyllyjen välinen vuorovaikutus on osa antarktisen syvänveden muodostumisprosessia, ja AABW:n synnyn selvittäminen onkin eräs keskeinen motiivi jäähyllyjen ja niiden alla tapahtuvan kiertoliikkeen tutkimukselle.
Antarktiksella tiheää vettä muodostuu ns. polinjojen kohdalla lähellä jäähyllyjen reunaa. Polinjat ovat avovesialueita, jotka tuuli pitää avoimina ja joilla tapahtuu intensiivistä jäänmuodostusta. Jää hylkii suolaa, jolloin pintavesi muuttuu raskaammaksi ja vajoaa jäähyllyn alle. Näin muodostunut tiheä vesi muuttuu edelleen, kun se virtaa jäähyllyn alle ja siihen sekoittuu jäähyllystä sulanutta makeaa vettä. Syntynyttä vesimassaa kutsutaan nimellä Ice Shelf Water (ISW); sen lämpötila on alhaisempi kuin jäätymispiste meren pinnalla. Osa tästä vesimassasta osallistuu edelleen antarktisen syvänveden muodostukseen.
Veden kierto jäähyllyn alla
Jäähyllyjen alla vallitsevia hydrografisia olosuhteita on mitattu vain muutaman kerran kairareikien kautta. Filchnerin–Ronnen jäähyllyn sekä Rossin jäähyllyn alla vesipatsaassa on havaittu kaksikerroksinen rakenne: lähellä jäähyllyn pohjaa on kylmää ja vähäsuolaista vettä, jonka lämpötila on lähellä jäätymispistettä. Pohjan lähellä vesi on suolaisempaa.
Eräs jäähyllyn alla tapahtuvaa virtausta kuvaava malli on niin kutsuttu jääpumppu (ice pump), jolla voidaan selittää jäähyllyjen pohjissa havaitut paksut merijääkerrokset. Jäähyllyn alle virtaavan veden lämpötila on lähellä veden jäätymispistettä pinnalla (noin –1,9 °C; jäätymispiste on alle nollan koska vesi on suolaista). Syvemmällä suuremmassa paineessa jäätymispiste on vielä alhaisempi, joten näinkin kylmä vesi kykenee sulattamaan jäähyllyn pohjaa lähellä pohjautumislinjaa. Koska veteen nyt sekoittuu jäähyllystä sulanutta makeaa vettä, se muuttuu kevyemmäksi ja alkaa nousta jäähyllyn kaltevaa pohjaa pitkin kohti hyllyn reunaa. Ylemmäs mentäessä jäätymispiste taas nousee, jolloin vedestä voi tulla alijäähtynyttä. Lopulta vesi voi joko jäätyä suoraan jäähyllyn pohjaan tai muodostaa suppojäätä, pieniä vedessä vapaasti leijuvia jääkiteitä, jotka lopulta kerrostuvat jäähyllyn pohjaan. Näin jäätä siis sulaa lähellä pohjautumislinjaa ja toisaalta jäähylly kasvaa paksuutta lähempänä avovettä. Joillakin alueilla tällä tavalla syntynyt "merijää" voi muodostaa merkittävän osan koko jäähyllyn paksuudesta.
Edellä kuvatun mekanismin kautta jäähyllyn pohjaan voi kasautua paksujakin jääkerroksia. Jäähyllyn läpi johtumalla tapahtuvalla lämmönkuljetuksella ja sen aiheuttamalla pohjan jäätymisellä on paljon vähäisempi merkitys.
Jäähylly siis toisaalta viilentää sen alle virtaavaa vettä, mutta toisaalta tekee sen vähäsuolaisemmaksi (kevyemmäksi). Se, painuuko näin syntynyt vesimassa (ISW) pohjaan vai ei, riippuu ympäröivän veden tiheydestä sekä jäähyllyn alle sisäänvirtaavan veden ominaisuuksista. Joillakin alueilla ISW painuu pohjaan, sekoittuu edelleen muihin vesimassoihin ja muodostaa lopulta antarktista syvää vettä (AABW). Mekanismi voi olla herkkä esimerkiksi ilmaston muutoksille ja muille häiriöille. Esimerkiksi 1980-luvulla virtausolosuhteet ja vesimassojen ominaisuudet muuttuivat, kun kolme jäävuorta pohjautui Berknerin matalikolle aiheuttaen tilapäisesti Filchnerin–Ronnen jäähyllyn edustalla sijaitsevan polinjan sulkeutumisen.
Vihreät jäävuoret
Useimmat jäävuoret ovat väriltään sinisiä tai valkoisia, mutta Eteläisellä jäämerellä tavataan silloin tällöin myös vihreitä jäävuoria. Erikoiselle värille on tarjottu selitykseksi muun muassa valaistusolosuhteita: laskevan tai nousevan auringon punaisessa valossa jäätikköjää näyttäisi vihreältä. Vihreitä jäävuoria havaitaan kuitenkin myös sinisten ja valkoisten jäävuorten joukossa ja kaikenlaisissa valaistusolosuhteissa. Nykyään tiedetään, että vihreät jäävuoret ovat kaksikerroksisista jäähyllyistä irronneita kappaleita, jotka ovat pyörähtäneet ylösalaisin. Kaksikerroksisen jäähyllyn yläosa on lumesta jääksi puristunutta jäätikköjäätä, joka sisältää runsaasti ilmakuplia. Alaosa puolestaan on jäähyllyn pohjaan jäätynyttä merivettä, jossa ilmakuplia ei ole. Tutkimuksissa on havaittu vihreiden jäävuorten kiderakenteen ja happi-isotooppiarvojen vastaavan hyvin jäähyllyjen pohjia.
Ei kuitenkaan tarkalleen tiedetä, mitkä ainekset aiheuttavat jäähyllyn pohjaan kasautuneen jään vihreän värin. Selitykseksi on tarjottu meriveden sisältämää orgaanista ainetta tai sedimenttihiukkasia, jotka muuttaisivat jään optisia ominaisuuksia. Kun jäähylly poikii jäävuoren, se saattaa kääntyä ylösalaisin, jolloin vihreä pohja tulee näkyviin. Laboratoriossa vihreistä jäävuorista irrotetut jääkappaleet ovat täysin värittömiä. Vihreitä jäävuoria tavataan toisinaan Weddellin- ja Rossinmerellä, mutta erityisesti Ameryn jäähylly tuottaa vihreitä jäävuoria. Tämä johtuu ilmeisesti siitä, että Ameryn jäähyllyn edustalla on merivedessä runsaasti orgaanista ainetta. Lisäksi Ameryn jäähyllyn pohjaan jäätyneen meriveden kerros ulottuu jäähyllyn reunaan asti.
Vihreitä jäävuoria ei ole havaittu pohjoisella pallonpuoliskolla. Useimmat arktiset jäähyllyt ovat lyhyitä ja liikkuvat nopeasti, eikä niiden pohjaan siksi ehdi kasautua jäätä. Kanadan jäähyllyillä tosin tapahtuu jään kertymistä, mutta niiden pohjaan kertynyt jää sisältää ilmakuplia. Antarktikan jäähyllyjen pohjajään kuplattomuus johtuu ehkä siitä, että syvemmällä (suuremmassa paineessa) ilma liukenee paremmin veteen.
Tutkimuksen historiaa
Varhaisille tutkimusmatkailijoille jäähyllyt tarjosivat mukavan ja sileän kulkuväylän sisemmälle Etelämantereelle – Robert Scottin etelänapaa valloittamaan lähtenyt huono-onninen retkikunta tosin joutui paluumatkalla myrskyyn Rossin jäähyllyllä vuonna 1912, ja uupuneet miehet kuolivat varsin lyhyen matkan päässä aikaisemmin perustetusta ruokavarastosta. Ensimmäisiä varsinaisia tutkimuksia jäähyllyillä tehtiin norjalais–brittiläis–ruotsalaisen tutkimusmatkan aikana vuosina 1949–1952. Retkikunnan tutkimusasema oli Maudheimin jäähyllyllä, jossa he mittasivat muun muassa jään paksuutta seismisellä luotauksella, lumikerroksen rakennetta, lumen akkumulaatiota ja jäähyllyn leviämisnopeutta. Lisäksi he porasivat jäähän reikiä ja mittasivat muun muassa tiheysvaihteluita sekä kidekokoa. Kansainvälisenä geofysiikan vuonna 1957–58 tehtiin samanlaista perustutkimusta Filchnerin ja Rossin jäähyllyillä.
1970-luvulla perustettiin Ross Ice Shelf Project (RISP), jonka tavoitteena oli porata reikä Rossin jäähyllyn läpi ja tutkia jäätä sekä sen alla olevaa merivettä ja valtameren pohjaa. Hankkeesta kasvoi lopulta Ross Ice Shelf Geophysical and Glaciological Survey (RIGGS), joka toteutettiin neljänä kesänä vuosina 1973–1978. Mittauksia tehtiin yhteensä noin 180 asemalla koko jäähyllyn alueella. Kenttätutkimuksissa selvitettiin jään paksuus, lumen akkumulaatio ja heijastavat kerrokset jään sisällä. Lisäksi tehtiin painovoimamittauksia, ja joillakin asemilla porattiin kymmenen metriä syviä reikiä jäähän happi-isotooppianalyyseja ja lämpötilamittauksia varten. Jään nopeus määritettiin satelliittien avulla. Vuonna 1977 porattiin reikä Rossin jäähyllyn läpi ja alas laskettiin kamera. Jäähyllyn alta löydettiin joitakin äyriäisiä ja kaloja. Porauspaikka sijaitsi yli 400 kilometrin etäisyydellä jäähyllyn reunasta.
Eliöt jäähyllyjen alla
thumb|250px|Satelliittikuva Larsen B -jäähyllyn hajoamisesta. Alueen pinta-ala on noin 3 250 km2, jota on kuvassa verrattu Yhdysvaltain [[Rhode Island -osavaltion pinta-alaan.]]
Larsen B -jäähyllyn hajottua vuonna 2002 sen alla asuneita eliöitä päästiin tutkimaan: aikaisemmin jäähyllyjen alaista elämää oli voitu tutkia vain kairareikien avulla. Ensimmäisen kerran pohjaa tutkittiin videoimalla sekä keräämällä näytteitä vuonna 2005. Hyllyn alta paljastui kemosynteesin avulla energiansa saava mikrobien ja simpukoiden kansoittama ekosysteemi, joka on kehittynyt jäähyllyn alla tuhansien vuosien ajan. Merenpohja oli suurimmaksi osaksi valkoisen mikrobimaton peitossa. Löytö antoi aiheen spekuloida, että myös Etelämantereen mannerjäätikön alaisissa glasiaalijärvissä, kuten Vostokissa, voisi olla elämää.
Myöhemmin vuosina 2006–2007 tehdyllä Polarstern-tutkimusretkellä alueelta löydettiin yleisesti useita piikkinahkaislajeja, kuten syvän veden merimakkaroita, merisiilejä ja merililjoja, joita yleensä esiintyy paljon syvemmissä vesissä. Jäähyllyn hajottua sen alla olleeseen merenpohjaan on alkanut kasautua enemmän sedimenttejä, ja ekosysteemi on nopeasti muuttumassa. Siellä tavattiinkin lajeja, joiden uskotaan asuttaneen merenpohjan vasta jäähyllyn hajottua, esimerkiksi vaippaeläimiä ja hitaasti kasvavia lasisieniä. Yhteensä tutkijat keräsivät merenpohjasta noin tuhat lajia, joista monet ovat todennäköisesti aiemmin tieteelle tuntemattomia.
Jäähyllyjen hajoaminen
thumb|250px|Aylesin jäähyllyn hajoaminen. Satelliittikuvassa 13. elokuuta 2005 näkyy 66 neliökilometrin suuruisen jääsaaren irtoaminen Ellesmerensaaren rannikosta (kuvan keskellä). thumb|250px|Jakobshavn Isbræn jäävuoria poikivan kielekkeen vetäytyminen vuodesta 1850 vuoteen 2003.
Viime vuosikymmeninä jäähyllyjen on havaittu kutistuneen sulamisen ja jäävuorten poikimisen seurauksena. Vuoden 1974 jälkeen pelkästään Antarktiksen niemimaalla jäähyllyjen pinta-ala on kutistunut noin 13 500 km2. Erityisen dramaattinen oli Larsen B -jäähyllyn äkillinen hajoaminen kappaleiksi vuoden 2002 alussa: yli 3 000 neliökilometrin laajuinen alue hajosi pirstaleiksi parissa kuukaudessa. Larsenin jäähylly sijaitsee Antarktiksen niemimaan itärannikolla. Jäähylly koostui kolmesta osasta: Larsen A -jäähylly hajosi jo aikaisemmin vuonna 1995, kun taas Larsen C vaikuttaa vakaalta. Helmi–maaliskuussa 2008 myös lähes 14 000 neliökilometrin laajuinen Wilkinsin jäähylly alkoi osoittaa merkkejä hajoamisesta: jäähyllystä hajosi noin 400 km2 laajuinen alue, minkä lisäksi vain kapea jääkaistale suojaa sisempää jäähyllyä hajoamiselta. Äkillisiä lohkeamisia pidetään yleensä seurauksena ilmaston lämpenemisestä. Jään rikkoutumisen syyksi on esitetty muun muassa jäähyllyn pinnalle kesäisin muodostuvia sulavesilammikoita, joista valuva vesi suurentaa jäähyllyn halkeamia.
Koska jäähyllyt kelluvat, niiden sulaminen tai hajoaminen ei periaatteessa nosta merenpintaa. Epäsuorasti ne voivat kuitenkin vaikuttaa merenpinnan tasoon. Etelämantereen jäähyllyjen laajamittainen murtuminen saattaisi nopeuttaa jään virtausta pois mantereelta, koska hyllyt toimivat eräänlaisena jarruna jäätikön virtaukselle. Lisäksi jään sulaminen voisi nopeutua, koska jäähyllyt pitävät lämpimämmän ilman loitolla mannerjäätiköstä. Antarktiksen niemimaalla, jossa jäähyllyjen murtumista on tapahtunut, on jo havaittu joidenkin jäätiköiden liikkeen nopeutuneen. Myös Grönlannin suurimman laskujäätikön, Jakobshavn Isbræn, liikkeen kiihtyminen näyttää olevan yhteydessä jäätikön kelluvan kielekkeen vetäytymiseen. Jäätikön liikkeeseen vaikuttavat kuitenkin monet tekijät, ja jäähyllyjen vaikutus siihen on yhä kiistanalainen asia.
Jäähyllyt ovat kutistuneet myös Grönlannissa ja Kanadassa, tosin ne ovat paljon pienempiä kuin Etelämantereen jäähyllyt. Ellesmerensaaren pohjoisrannikolla oli vielä 1900-luvun alkuvuosina yhtenäinen, suuri jäähylly, joka kutistui 90 % vuosina 1906–1982. Jäljelle jääneet hyllyt ovat alkaneet hajota viime vuosien aikana. Ward Huntin jäähylly hajosi kahteen osaan vuosina 2000–2002, ja siitä irtosi suuria jääkappaleita, jääsaaria. Samalla jään patoama makeavetinen järvi kuivui ja sen harvinainen ekosysteemi tuhoutui. Vuonna 2005 Aylesin jäähylly irtosi kokonaan rannikosta muodostaen valtavan jääsaaren.
Kanadan jäähyllyt
Kaikki Kanadassa sijaitsevat jäähyllyt ovat yhteydessä Ellesmerensaareen. Suurin niistä on Ward Huntin jäähylly (pinta-ala noin 440 km2).
Antarktiksen jäähyllyt
Noin 40 % Etelämantereen rannikosta on jäähyllyjen reunustamaa. Viisi suurinta ovat Rossin jäähylly (noin 487 000 km2), Filchnerin–Ronnen jäähylly (noin 430 000 km2), Ameryn jäähylly (noin 63 000 km2), Larsen C -jäähylly (noin 49 000 km2), joka vielä on jäljellä Larsenin jäähyllystä, sekä Riiser-Larsenin jäähylly (noin 48 000 km2).
Turun sellokilpailu
Turun sellokilpailu on joka neljäs vuosi Turussa järjestettävä sellokilpailu, joka järjestettiin ensimmäisen kerran 1972. Alkuun se järjestettiin joka kolmas vuosi. Kilpailuun saavat osallistua kaikki alle 30-vuotiaat Suomen kansalaiset. Kilpailun järjestää Turun Soitannollinen Seura.
Pinja Hanski
Pinja Hanski (nyk. Pinja Rautio, s. 1974) on suomalainen laulaja. Hänen veljensä on näyttelijä Janus Hanski ja sisko laulaja Anna Hanski. Hän on laulaja Seppo Hanskin tytär ja näyttelijä Pehr-Olof Sirénin lapsenlapsi.
1990-luvun lopussa hän keikkaili ja levytti Ville Witkan kanssa duona Ville ja Pinja.
Hanski on seurustellut Hjallis Harkimon kanssa.
Polska Liga Koszykówki
Polska Liga Koszykówki on Puolan korkein koripallosarja. Sarjan sponsorinimi on Energa Basket Liga.
Victoria Spivey
Victoria Spivey (15. lokakuuta 1906 Houston, Texas - 3. lokakuuta 1976 New York) oli amerikkalainen blueslaulaja, pianisti ja säveltäjä. Yli neljä vuosikymmentä kestäneen uransa aikana Spivey esiintyi mm. Louis Armstrongin, King Oliverin, Clarence Williamsin, Luis Russellin ja Lonnie Johnsonin säestämänä.
Elämä
Victoria Spivey syntyi Houstonissa, Texasissa. Jo 12-vuotiaana hän sai ensimmäisen työpaikkansa pianistina paikallisesta elokuvateatterista. Sittemmin hän toimi pianistina saluunoissa ja bordelleissa. 1920-luvun alussa hän kiersi Houstonin ja Galvestonin alueella Blind Lemon Jeffersonin kanssa. 18-vuotiaana hän jätti kotinsa ja muutti Dallasiin, jossa työskenteli pianistina Lincoln-teatterissa.
Spivey ihaili nuoruudessaan blueslaulaja Ida Coxia ja alkoi jäljitellä tätä oman uransa luomisessa. Hän matkusti 1926 St. Louisiin, jossa OKeh-levy-yhtiö etsi uusia laulajia listoilleen. Spivey vakuutti tulkinnallaan levy-yhtiön ja pääsi äänittämään. Hän levytti itse säveltämänsä kappaleet "Black Snake Blues" ja "Dirty Woman Blues". Levyä myytiin sittemmin runsaasti. Tämän jälkeen hän työskenteli joitakin vuosia säveltäjänä paikallisen musiikkiliikkeen palveluksessa. Lisäksi hän levytti lähes kuukausittain. Levyillä häntä säestivät mm. Louis Armstrongin, King Oliverin, Clarence Williamsin ja Luis Russellin orkesterit sekä Lonnie Johnson. Hän levytti myös sisarensa Addie "Sweet Pease" Spiveyn kanssa. Vuonna 1929 hänellä oli pieni rooli King Vidorin musikaalielokuvassa "Hallelujah".
1930-luvulla Spivey asettui New Yorkiin. Hän esiintyi New Yorkissa ja levytti siellä useita kertoja. Hän teki useita levytyksiä Louis Armstrongin eri kokoonpanoijen solistina. Hän teki Armstrongin yhtyeen kanssa myös kiertueita. Spivey esiintyi New Yorkissa myös musiikkirevyissä. Näistä merkittävin oli "Hellzapoppin' Revue".
Spiveyn ura alkoi hiipua 1940-luvulla. 1950-luvulla Spivey oli jo kokonaan vetäytynyt pois esiintymislavoilta. Hän lauloi enää kirkkokuorossa kotinsa liepeillä Brooklynissa sijainneessa kirkossa. Hän keskittyi oman levy-yhtiönsä (Spivey Records) johtamiseen. Spivey Records julkaisi 1962 levyn, jossa Spivey lauloi Bob Dylanin säestämänä. Levytys saavutti jonkin verran suosiota. 1960-luvun puolivälissä varhainen bluesmusiikki tuli uudelleen muotiin. Spivey aloittikin uudelleen esiintymisen. Hän kiersi 1960-luvulta lähtien useilla eri blues- ja folk-musiikin festivaaleilla. Sen ohessa hän lauloi New Yorkin yökerhoissa. Hän jatkoi esiintymistä ja levyttämistä elämänsä loppuun asti.
Vuonna 1970 Spivey sai BMI Commendation of Excellence -palkinnon musiikin tuottajien yhdistykseltä tunnustuksena pitkäaikaisesta toiminnastaan levy-yhtiössään sekä muista ansioistaan musiikkielämässä. Eräs hänen viimeisiä merkittäviä esiintymisiään oli Ann Arborin blues- ja jazzmusiikin festivaaleilla 1973, jolloin hän esiintyi Roosevelt Sykesin kanssa.
1976 Spivey joutui Beekman Downtownin sairaalaan sisäisen verenvuodon takia. Hän ei enää toipunut siitä, vaan kuoli sairaalassa 3. lokakuuta 1976. Hänet haudattiin Hempsteadiin, New Yorkiin.
Threshold
Threshold voi tarkoittaa seuraavia asioita:
Drempel
European Space Camp
European Space Camp eli eurooppalainen avaruusleiri on Norjan Andoijassa järjestettävä 17-20-vuotiaille avaruusalasta ja rakettitekniikasta kiinnostuneille nuorille tarkoitettu kesäleiri. Se järjestettiin ensi kerran vuonna 1996 perustuen NASAn Space Campin malliin. Leiria sponsoroi mm. Euroopan avaruusjärjestö.
Myrkkymalikka
Myrkkymalikka (Clitocybe dealbata) on vaarallinen myrkkysieni, joka viihtyy nurmikoilla ja puistoissa. Se on väriltään valkoinen, muoto on hiukan nuijamainen. Malikoissa on muitakin myrkkysieniä, esimerkiksi hentomalikka (Clitocybe candicans). Myrkkymalikka sisältää muskariinia, joka on hermoston toimintaa väliaikaisesti häiritsevä, voimakas hermomyrkky.
Jamaikanvaris
Jamaikanvaris (Corvus jamaicensis) on varisten heimoon kuuluva Jamaikan kotoperäinen varpuslintu. Johann Friedrich Gmelin kuvaili lajin holotyypin Jamaikalta vuonna 1788.
Jarno Jokinen
Jarno Jokinen (s. 21. maaliskuuta 1978 Vantaa) on suomalainen näyttelijä. Hän on esiintynyt muun muassa televisiosarjoissa Tarkkis, Kaatis, Kyllä isä osaa, Kaikki kotona ja Ihme juttu. Hänet nähtiin myös Mummo tv-sarjan ensimmäisessä jaksossa. Jarno Jokisen isä on näyttelijä Ahti Jokinen.
Kidatu
Kidatu on kaupunki Tansaniassa. Vuoden 2002 väestönlaskennan arvion mukaan siellä oli 38 486 asukasta. Kidatu kuuluu Morogoron alueeseen ja Kilomberon piirikuntaan.
Kaupungin tärkein talousyksikkö on Illovo Sugar-niminen sokeriruokoplantaasi ja tehdas, joka tuottaa 80 000 tonnia sokeria vuosittain.
Banaanipotku
Banaanipotku eli kierrepotku on jalkapallossa potku, jossa pallo saa kaarevan, banaanin muotoisen lentoradan. Haluttaessa lentoradan kaartuvan oikealle tulee pallon pyöriä ylhäältä päin katsottuna myötäpäivään. Tällöin sekä ilmavirtauksen nopeus pallon oikealla puolella että paine pallon vasemmalla puolella pienenevät. Tätä ilmiötä kutsutaan Magnuksen ilmiöksi. Edellä kuvailtu potku voidaan toteuttaa potkaisemalla palloa joko oikean jalan ulko- tai vasemman jalan sisäsyrjällä. Vasemmalle puolelle kiertyvä potku toteutuu joko vasemman jalan ulko- tai oikean jalan sisäsyrjällä. Mitä suurempi pallon pyörimisnopeuteen lähtöhetkellä on, sen jyrkempi on sen lentoradan kaarre.
Banaanipotku on maalivahdille vaikea torjuttava: kiertyvän lentoradan pysäyttämisen lisäksi haltuunotto vaatii myös oman akselinsa ympäri pyörivä liikkeen pysäyttämistä.
Niels Bohr
Niels Henrik David Bohr (7. lokakuuta 1885 Kööpenhamina – 18. marraskuuta 1962 Kööpenhamina) oli tanskalainen fyysikko. Bohr tunnetaan erityisesti yhtenä merkittävimmistä kvanttimekaniikan ja nykyaikaisen atomimallin kehittäjänä. Bohr sai vuonna 1922 Nobelin fysiikanpalkinnon juuri atomin rakenteen selvittämisestä. Bohr osallistui niin sanottuun Manhattan-projektiin, jossa Yhdysvaltojen tavoite oli kehittää ydinase. Niels Bohrin pojalle Aage Niels Bohrille on myös myönnetty Nobelin fysiikanpalkinto.
Nuoruusvuodet
Christian Bohr, Niels Bohrin isä, oli fysiologian professori Kööpenhaminan yliopistossa, ja hänestä tuli vuonna 1881 yliopiston dosentti. Myöhemmin samana vuonna hän meni naimisiin Ellen Adlerin kanssa. Adlerin isä oli arvostettu tanskalainen poliitikko, ja Adlerit olivat tunnettuja politiikassa sekä pankkimaailmassa. Christian ja Ellen Bohr saivat yhteensä kolme lasta. Jenny syntyi 1883, Niels 1885 ja Harald 1887.
Bohrin ollessa viisi kuukautta vanha Kööpenhaminan yliopiston professori Peter Panum kuoli ja Christian Bohr lupautui Panumin tilalle luennoitsijaksi. Bohrin perhe muutti siksi yliopiston omistamaan asuntoon, jossa Panum oli aiemmin asunut.
Bohr sai tohtorinarvon Kööpenhaminan yliopistolta vuonna 1911. Bohr meni naimisiin Margrethe Nørlundin kanssa 1. elokuuta 1912. Tohtoriksi väiteltyään hän matkusti Englantiin, missä opiskeli J. J. Thomsonin opastuksella. Bohr ja Thomson eivät kuitenkaan tulleet kovinkaan hyvin toimeen. Tavattuaan Ernest Rutherfordin Cambridgessä joulukuussa 1911 Bohr päätti opiskella hänen ohjauksessaan. Hän vaihtoi maaliskuussa 1912 Victorian yliopistoon, joka tunnetaan nykyään Manchesterin yliopistona. Rutherfordin teorioiden pohjalta Bohr julkaisi 1913 mallinsa atomin rakenteesta.
Keski-ikä
Tanskan kuninkaallinen tiedeakatemia valitsi 1917 Bohrin Kööpenhaminan yliopiston professoriksi ja vastikään häntä varten perustetun Teoreettisen fysiikan instituutin johtajaksi vuonna 1921. Paikkansa Kööpenhaminassa hän piti loppuelämänsä. Vuonna 1922 hänelle myönnettiin Nobelin fysiikanpalkinto kvanttimekaniikan Kööpenhaminan tulkinnan ja atomimallinsa kehittämisestä, josta hänet tunnetaan kaikkein parhaiten. Bohr puhui 11. joulukuuta 1922 palkintojakotilaisuudessa pitämässään luennossa sähködynamiikasta ja atomin stabiilisuudesta.
Bohr keksi myös komplementaarisuuden periaatteen ja julkisti sen 1927 Italian Comossa pidetyssä konferenssissa. Bohrin mukaan olioilla voidaan eri tilanteissa analysoida olevan ristiriitaisia ominaisuuksia. Fyysikot ovat tulleet siihen tulokseen, että valolla on sekä aalto- että hiukkasominaisuuksia – kaksi ilmeisesti toisensa poissulkevaa ominaisuutta. Bohr löysi myös filosofisia sovelluskohteita tälle rohkean omaperäiselle periaatteelle. Bohr sai vaikutteita filosofi Søren Kierkegaardilta, jonka ajatuksia esitettiin Bohrin kvanttiteoriassa. Albert Einstein piti klassisen fysiikan determinististä luonnetta Bohrin ja Max Planckin kehittämää todennäköisyyteen pohjautuvaa kvanttimekaanista fysiikkaa parempana tapana kuvata fysikaalista todellisuutta. Einsteinilla ja Bohrilla oli sävyisiä väittelyitä tästä periaatteesta, joka huipentui EPR-paradoksiin. Yksi Bohrin kuuluisimmista oppilaista oli Werner Heisenberg, joka oli Bohrin ohella tärkeä henkilö kvanttimekaniikan kehittämisessä. Toinen kuuluisa oppilas oli neuvostoliittolainen Lev Landau.
Niels Bohrilla ja hänen vaimollaan Margrethellä oli kuusi lasta. Aage Niels Bohrista tuli hyvin menestynyt fyysikko, ja hän sai Nobel-palkinnon kuten isänsäkin. Kaksi lasta kuoli jo nuorina, mutta muut menestyivät eri ammateissa: lääkärinä, kemistinä ja juristina.
Myöhemmät vuodet
pienoiskuva|Niels Bohr vuonna 1935 Kööpenhaminassa Toisessa maailmansodassa Neuvostoliiton hyökättyä Suomeen 1939 Bohr lahjoitti kultaisen Nobel-mitalinsa yhdysvaltalaisen Finnish Relief Fund -avustusjärjestön huutokauppaan. Mitalin anonyymi ostaja lopulta lahjoitti sen Tanskan Kansallismuseolle. Natsi-Saksan miehittäessä Tanskaa vuonna 1941 Werner Heisenberg vieraili Bohrin luona Kööpenhaminassa. Vähän ennen kuin Gestapo ehti pidättää hänet, Bohr pakeni 1943 Ruotsin kautta Britanniaan.
Bohr työskenteli Yhdysvalloissa Los Alamosin laboratoriossa New Mexicossa Manhattan-projektissa, jossa fyysikko Richard Feynmanin mukaan hänet tunnettiin Nicholas Bakerina ilmeisistä turvallisuussyistä. Hänen panoksensa Manhattan-projektissa oli varsin pieni. Hänen on sanottu tokaisseen: ”Tämän takia tulin Amerikkaan; he eivät tarvinneet apuani atomipommin tekoon.” Häntä pidettiin tietoviisaana konsulttina tai projektin ”rippi-isänä”. Sodan jälkeen hän palasi Kööpenhaminaan ja puhui rauhanomaisen ydinenergian käytön puolesta. Bohr kuoli sydänkohtaukseen Kööpenhaminassa vuonna 1962, ja hänet haudattiin Assistensin hautausmaalle Nørrebron alueelle Kööpenhaminaan.
Alkuaine bohrium nimettiin hänen kunniakseen vuonna 1997. Asteroidi 3948 Bohr on nimetty Bohrin mukaan.