cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Nadja Benaissa
No Angels on sittemmin tehnyt comebackin. Ensimmäinen studioalbumi tauon jälkeen ilmestyi vuonna 2007. Vuonna 2008 No Angels kilpaili Euroviisuissa.
Pekka Martin (graafinen suunnittelija)
Muut ansiot
Martinin käyttögrafiikan töitä on julkaistu graafisen suunnittelun ammattijulkaisuissa Modern Publicity (32/1962–63, Englanti), Graphis Annual (1979, Sveitsi) ja Trade Marks & Symbols (vol. 2 / 1973, USA) sekä teoksessa Suomalaisia liikemerkkejä – 100 + Finnish Symbols and Trademarks (1992, Suomi).
Nadja Benaissa
Yksityiselämä
Benaissan isä on marokkolainen ja äiti saksalainen. Hänellä on tytär Leila Jamila (s. 1999). Benaissa on HIV-positiivinen, joka selvisi rutiinitarkastuksen yhteydessä hänen tultuaan raskaaksi. Hänet pidätettiin 11. huhtikuuta 2009 epäiltynä viruksen levittämisestä. Hänen väitettiin harrastaneen vuosina 2000–2004 suojaamatonta seksiä kolmen partnerin kanssa kertomatta näille tartunnastaan. Hän myönsi harrastaneensa suojaamatonta seksiä miesten kanssa. Yhden miehen sanottiin saaneen HIV:in. Benaissa kuitenkin vapautettiin vielä huhtikuun aikana. Oikeudenkäynti tapauksesta alkoi elokuussa 2010, ja lopulta Benaissa tuomittiin kahden vuoden ehdolliseen vankeuteen ja 300 tunnin yhdyskuntapalveluun aiemmin vaaditun ehdottoman vankeusrangaistuksen sijaan.
Anselm Ahlfors
Anselm Ahlfors (29. joulukuuta 1897 Kotka − 13. elokuuta 1974 Jyväskylä) oli suomalainen kreikkalais-roomalaisen tyylin painija ja olympiamitalisti.
Laura Moisio
Laura Moisio (s. 1987 Tampere ) on suomalainen laulaja-lauluntekijä. Hän julkaisi ensimmäisen albuminsa Spiraali vuonna 2014. Toinen albumi Ikuinen valo (2015) oli Teosto-palkinto-ehdokas.
Palais Nikaïa
Palais Nikaïa on konserttisali ja monitoimiareena Nizzassa, Ranskassa. Se avattiin 4. huhtikuuta 2001, ja se sijaitsee viiden minuutin ajomatkan päässä Nizzan lentoasemalta. Konserttien lisäksi Palais Nikaïalla järjestetään erilaisia esityksiä, urheilutapahtumia ja kongresseja.
Palais Nikaïan kapasiteetti istumapaikkoineen on 6 250, mutta seisomapaikoilla kapasiteetti on 9 000.
Konserttisalissa järjestetään vuoden 2023 Lasten Eurovision laulukilpailu.
Petäjänlammi
Petäjänlammi on Pirkanmaalla Virroilla Jähdyspohjan kylän lähellä sijaitseva lampi.
Maantietoa
Lammen pinta-ala on 1,1 hehtaaria, se on 150 metriä pitkä ja 100 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 400 metriä.
Ahvenlammi (Virrat, Jähdyspohja)
Ahvenlammi on Pirkanmaalla Virroilla Jähdyspohjan kylän lähellä sijaitseva lampi.
Vesistösuhteet
Lampi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Ähtärin ja Pihlajaveden reittien valuma-alueen (35.4) Tarjanneveden alueella (35.41), jonka Vaskiveden lähialueeseen (35.412) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 154,2 metriä mpy.
Slovenian kansallispuolue
Slovenian kansallispuolue (sloveeniksi Slovenska Nacionalna Stranka, SNS) on slovenialainen kansallismielinen ja äärioikeistolainen puolue, jota johtaa Zmago Jelinčič Plemeniti. Puolue tunnetaan EU-kriittisyydestään ja vastustaa Slovenian liittymistä sotilasliitto Natoon. Se vastustaa myös Slovenian toisen maailmansodan tapahtumien historiallista revisionismia ja on jossain määrin myötätuntoinen entiselle Jugoslavian hallitukselle Josip Broz Titolle.
Metrocentro
thumb|Metrocentro Plaza Nuevan pysäkillä Metrocentro on 28. lokakuuta 2007 avattu raitiotielinja Sevillassa Andalusiassa. Raitiotie kulkee Plaza Nueva -aukiolta Sevillan historiallisesta keskustasta San Bernardon metro- ja rautatieasemalle.
Reitti
Metrocentro-linja on noin 2 kilometriä pitkä ja sen varrella on 5 pysäkkiä. Pysäkeistä neljä ensimmäistä on otettu käyttöön lokakuussa 2007 ja laajennus San Bernardon asemalle valmistui huhtikuussa 2011. Laajennuksen valmistuttua Metrocentro tarjoaa vaihtoyhteyden Sevillan metron lisäksi lähi- ja kaukojuniin. Metrocentroa on suunniteltu laajennettavaksi myös Plaza Nuevan suunnasta ainakin neljän pysäkin verran.
Toiminta
Metrocentroa liikennöidään CAF:n valmistamilla Urbos-matalalattiavaunuilla, joiden kapasiteetti on 260 matkustajaa. Liikenne alkaa kuudelta aamulla ja päättyy kahdelta yöllä. Vilkkaimmillaan vuoroväli on 7 minuuttia ja matka linjan päästä päähän kestää noin 10 minuuttia.
Ava Gardner
Ava Lavinia Gardner oli yhdys­valtalainen näyttelijä ja oman aikansa seksisymboli. Häntä pidetään yhtenä Hollywoodin kulta-ajan legendaarisimmista näyttelijöistä, ja Yhdys­valtain elo­kuva­instituutti valitsi hänet vuonna 1999 kaikkien aikojen 25. merkittävimmäksi nais­näyttelijäksi.
Gardner allekirjoitti sopimuksen elo­kuva­yhtiö Metro-Goldwyn-Mayerin (MGM) kanssa vuonna 1941 ja näytteli studion elo­kuvissa usein pieniä sivu­rooleja. Vuonna 1946 ensi-iltansa saanut Tappajat teki hänestä tähden. Gardner oli uransa aikana kerran Oscar-ehdokkaana parhaasta nais­pää­osasta elo­kuvassa Mogambo (1953). Hän näytteli useissa menestys­elo­kuvissa, joita ovat muun muassa Teatteri­laiva (1951), Kilimanjaron lumet (1952), Paljasjalkakreivitär (1954), Viimeisellä rannalla (1959), Liskojen yö (1964) ja Maanjäristys (1974).
Gardner tunnettiin hehkeästä kauneudestaan, ja hän näytteli erityisesti femme fatale -rooleja, kohtalokkaita ja vahvoja naisia. Hän näytteli elo­kuvissa ja televisiossa aina vuoteen 1986 asti. Gardner oli aviossa kolme kertaa, mutta kaikki hänen avio­liittonsa päättyivät eroon. Hän kuoli 67-vuotiaana vuonna 1990 kotonaan Lontoossa.
Sara Correia
Sara Correia (s. 27. toukokuuta 1993) on portugalilainen fadolaulaja.
Ava Gardner
Nuoruus
Ava Gardner syntyi Pohjois-Carolinan Smithfieldin kunnan Grabtownin maalais­kylässä jouluaattona 1922. Hänen vanhempansa olivat Jonas Bailey Gardner ja Mary Elizabeth ”Mollie” Gardner (o.s. Baker). Perheessä oli seitsemän lasta, ja hänellä oli neljä sisarta: Beatrice, Elsie Mae, Inez ja Myra sekä kaksi veljeä, varhais­lapsuudessaan kuollut Raymond ja Melvin, jota kutsuttiin nimellä ”Jack”. Ava oli ilta­tähti: hänen kuusi sisarustaan olivat syntyneet melko lyhyin välein, kun taas Avan syntyessä Myra oli seitsemän­vuotias. Raymond-veli oli kuollut kaksi­vuotiaana kotona sattuneessa räjähde­onnettomuudessa. Perheen vanhemmat olivat köyhiä puuvilla- ja tupakka­viljelijöitä. Hänellä oli skotlantilaisia, irlantilaisia, englantilaisia, ranskalaisia ja tuscaroralaisia suku­juuria.
Gardner oli luonteeltaan ujo ja naiivi ”poikatyttö”, joka viihtyi avojaloin. Hänet kasvatettiin äidin puolelta tulevan baptismin oppien mukaan. Isä oli katolilainen. Perhe menetti maa­tilan vuonna 1924, jolloin isä meni sahalle töihin ja äiti alkoi työskennellä keittäjänä ja talouden­hoitajana läheisen Brogdenin koulun opettajien asuntolassa. Vuonna 1935 perhe muutti Virginian Newport Newsiin, josta äiti löysi töitä meri­miesten asuntolassa. Kun Ava oli 15-vuotias, isä sairastui ja kuoli keuhko­putken­tulehdukseen. Miehensä kuoleman jälkeen Mollie Gardner muutti perheineen takaisin Pohjois-Carolinaan Rock Ridgen kylään lähelle Wilsonin kaupunkia. Wilsonissa hän työskenteli jälleen opettajien asuntolassa. Ava kävi Rock Ridge high schoolia, josta hän valmistui vuonna 1939. High schoolin jälkeen hän kävi noin vuoden ajan sihteeri­kursseja Wilsonin Atlantic Christian Collegessa. Hän kuitenkin haaveili elo­kuva­urasta.
Sara Correia
Correia varttui fadolaulajien perheessä Marvilassa. Hän voitti 13-vuotiaana Grande Noite do Fado -kilpailun Lissabonissa. Pian tämän jälkeen hänet kutsuttiin laulamaan Casa de Linharesiin, jossa hän sai oppia Celeste Rodriguesilta, Jorge Fernandolta, Maria da Nazarélta ja muilta. Syyskuussa 2018 ilmestyi Correian ensimmäinen albumi Sara Correia. Sen tuotti Diogo Clemente, ja albumi julkaistiin Universal Music Portugal -levymerkillä. Vuonna 2018 Correia sai ranskalaiselta ohjaajalta Joël Santonilta kutsun esittämään Amália Rodriguesin kappaleen "Grito" sarjaan Une famille formidable. Diogo Varela Silva myös kutsui Correian esiintymään Severan roolissa elokuvaansa Alfama em Si.
Ava Gardner
Alkuvuodet
pienois|Ava Gardner elo­kuvassa [[Tappajat (1946).]] Kun Gardner vieraili sisarensa Beatricen luona New Yorkissa kesällä 1941, tämän valo­kuvaajana työskennellyt puoliso Larry Tarr otti hänestä kasvo­kuvan. Tarr piti tuloksesta ja laittoi valo­kuvan esille studionsa ikkunaan. Loews Theatresin laki­virkailija ja Metro-Goldwyn-Mayerin kykyjen­etsijä Barnard ”Barney” Duhan huomasi Gardnerin kuvan ja kehotti Tarria lähettämään tämän tiedot MGM:lle.
Jussi Aamuvuori
Ura
Ensimmäisen SM-liigaottelunsa Aamuvuori pelasi kaudella 1996, Kuopion KuPS-Volleyn väreissä. Tuolloin 16-vuotiaan Aamuvuoren kausi päättyi finaalisarjaan, jossa KuPS-Volleyn hävisi Raision Loimulle. Pelattuaan vuoden KuPS-Volleyssa, Aamuvuori lähti pelaamaan Lentopallon 1-sarjaan Tornion Lentikseen, sekä samalla opiskelemaan lentopallolukioon. Kaudella 1998-1999 Aamuvuori palasi KuPS-Volleyn joukkueeseen ja voitti SM-hopeaa sekä Suomen cupin.
Sara Correia
Vuonna 2019 Correia sai Play – Prémios da Música Portuguesa -palkintojenjaossa kaksi ehdokkuutta debyyttialbumillaan. Toisella studioalbumillaan, myös Diogo Clementen tuottamalla Do Coraçãolla (syyskuu 2020) Correia voitti Play-palkinnon parhaan fadoalbumin kategoriassa. Vuonna 2021 sama levy toi hänelle myös Latin Grammy -ehdokkuuden. Correia on esiintynyt kansainvälisesti lukuisissa maissa.
Ava Gardner
Alkuvuodet
18-vuotias Gardner matkusti pian Wilsonista New Yorkiin, missä hän meni MGM:n New Yorkin kykyjen­etsijä­toimiston johtajan Al Altmanin haastatteluun. Koe­kuvauksessa Gardner muun muassa käveli kameroiden edessä, mutta hänen puhettaan ei äänitetty, sillä hänen etelän murteestaan oli lähes mahdoton saada selvää. Nähtyään koe­kuvauksen studio­johtaja Louis B. Mayer lähetti Altmanille sähkeen: ”Hän ei osaa laulaa, ei näytellä eikä puhua. Hän on loistava!”. MGM tarjosi Gardnerille työ­sopimusta, johon sisältyi 50 dollarin viikko­palkka. Gardner alle­kirjoitti sopimuksen, ja elokuun lopulla 1941 hän keskeytti sihteeri­opinnot ja lähti Hollywoodiin siskonsa Beatricen kanssa. Holly­woodissa MGM järjesti Gardnerille ensimmäiseksi puhe­opettajan, jotta hän pääsisi eroon paksusta etelä­valtiolais­aksentistaan.
Jussi Aamuvuori
Ura
Perungan Poikien noustua SM-liigaan Aamuvuori alkoi pelata Rovaniemellä, jossa voitti joukkueen kanssa kaudella 2002 hopeaa ja kaudella 2003 suomenmestaruuden. Perungan Poikien jälkeen Aamuvuori lähti Mutalan Rientoon pelaamaan, ja nosti joukkueen 1-sarjasta SM-liigaan. Lopulta Aamuvuori jatkoi Joensuussa nousun jälkeen, ja varmisti joukkueen kanssa sarjapaikan säilyttämisen suoraan ilman karsintoja. Tämän jälkeen hän siirtyi Pielaveden Sampoon vuodeksi, josta hän siirtyi Hollantiin seuraavaksi kaudeksi. Loppukaudesta hän pelasi muutaman ottelun Ranskan pääsarjassa, kun Avingon suomalaisvahvistus Tuomas Tihinen loukkaantui, ja joukkue tarvitsi uutta yleispelaajaa. Kauden jälkeen hän palasi Suomeen, Pielaveden Sampoon.
Pielaveden Sampossa Aamuvuori voitti kauden 2008 aikana SM-hopeaa sekä Suomen Cupin mestaruuden. Lisäksi joukkue raivasi tiensä kahdeksan parhaan joukkoon Euroopan Cupissa. Seuraavalla kaudella Aamuvuori edustu Keski-Savon Pateria.
Muuta
Aamuvuori on edellisen kerran edustanut Sampoa 2005–2006 kaudella. Kaudella 2006–2007 hän pelasi Hollannin pääsarjaa Groningenin joukkueessa, sekä loppukaudesta hän kävi pelaamassa muutaman pelin Ranskan pääsarjassa, Avignonin joukkueessa. Aamuvuori korvasi Avignonin joukkueessa loukkaantuneen Tuomas Tihisen.
Eero Seppänen
Panssarien tuhoaja
Seppänen oli vain 17-vuotias sotamies jatkosodan alkaessa. Hyökkäysvaiheen loputtua hän päätyi käymään asemasotaa kahdeksi ja puoleksi vuodeksi Mustilanmäen lohkolle JR 49:n tykkikomppaniassa. Juuri ennen Kannaksen suurhyökkäyksen alkua 1944 hän sai pikakoulutuksen ”kauhuampujaksi” eli käyttämään uutta panssarikauhu-nimellä tunnettua saksalaista sinkoa.
Ritari ja kirvesmies
Seppänen sai ansioistaan Mannerheim-ristin 4. heinäkuuta 1944. Hän oli yksi harvoista sotamiehistä, jotka sen saivat, ja ristin saadessaan vasta 19-vuotias. Tätä korkeaa ansiomerkkiä hänelle esitti everstiluutnantti Adolf Ehrnrooth, JR 7:n komentaja, vaikka Seppänen kuuluikin vieraan rykmentin alaisuuteen.
Myöhemmin miehet ystävystyivät ja maaliskuussa 2004 eli vain puoli vuotta ennen omaa kuolemaansa Seppänen oli jättämässä viimeisiä jäähyväisiä Ehrnroothille kolmen muun ritarin kanssa. Vuonna 1951 hän oli ollut kantamassa Suomen marsalkka Mannerheimin arkkua ritarien edustajana.
Sodan jälkeen Seppänen toimi isänsä Emelin tavoin A. Auvinen Oy:n omistamalla Putikon sahalla Punkaharjulla, kirvesmiehenä ja lämmittäjänä aina eläkkeelle jäämiseensä eli vuoteen 1984 saakka. Seppänen oli perheellinen, hänen vaimonsa oli Helvi Kosonen (k. 1986).
Ava Gardner
Alkuvuodet
Gardner aloitti uransa lyhyt­elo­kuvissa. Hänen ensimmäinen pitkä elo­kuvansa oli Pettävä varjo kummittelee (1941). Seuraavan viiden vuoden aikana hänen elo­kuva­roolinsa olivat pieniä sivu­osia muun muassa elo­kuvissa Niin tapahtui Pariisissa (1942), Minun majesteettini (1943) ja Kolme sydäntä epätahdissa (1944).
Huippuvuodet
Vuonna 1946 Gardner teki ensimmäisen suuren roolinsa film noir -elo­kuvassa Rohkeita otteita, mutta myöhemmin samana vuonna ilmestynyt Universal Picturesin menestynyt film noir -elo­kuva Tappajat osoittautui hänen läpi­murrokseen. Hänellä oli siinä femme fatalen osa, jonka ansiosta hänestä tuli niin kriitikoiden kuin elo­kuva­yleisön suosikki. MGM ei kuitenkaan mieltynyt Gardnerin suoritukseen ja yritti roolittaa häntä ”kilttien ja sympaattisten” tyttöjen rooleihin. Vuonna 1947 hän näytteli Clark Gablen ja Deborah Kerrin kanssa elo­kuvassa Saippua­kauppias, joka heikoista arvosteluista huolimatta sai kaupallista menestystä.
1950-luvun alussa Gardner näytteli suur­menestyksen saaneessa musikaali­elo­kuvassa Teatteri­laiva (1951), joka toi hänelle Utah Film Critics Association -palkinto­ehdokkuuden. Vuonna 1952 hän palasi yhteis­työhön Clark Gablen kanssa lännen­elo­kuvaan Kohtalon tähti. Myöhemmin samana vuonna hän oli Gregory Peckin vasta­näyttelijä Afrikkaan sijoittuvassa elo­kuvassa Kilimanjaron lumet, joka oli vuoden suurimpia kassa­magneetteja.
Vuonna 1953 Gardner palasi westernin pariin elo­kuvassa Ratsasta, vaquero!, jossa hän näytteli Robert Taylorin kanssa. He olivat vasta­näyttelijöitä myös samana vuonna ilmestyneessä historiallisessa elo­kuvassa Pyöreän pöydän ritarit, joka oli MGM:n ensimmäinen CinemaScope-elo­kuva. Gardnerin suurin menestys­elo­kuva vuonna 1953 oli John Fordin ohjaama Mogambo, jonka tapahtumat sijoittuvat niin ikään Afrikkaan. Gardner näyttelee hahmoa nimeltä Eloise Kelly, ja hänen rooli­suorituksensa sai jopa ylistäviä arvioita. Mogambo on uudelleen­filmatisointi vuonna 1932 ilmestyneestä Saigonin kaunottaresta. Clark Gable näytteli mies­pää­osan molemmissa elokuvissa, kun taas Jean Harlow oli vuoden 1932 elokuvan nais­pää­osassa. Gardner sai suorituksestaan ainoaksi jääneen parhaan nais­pää­osan Oscar-ehdokkuutensa, mutta palkinto meni Audrey Hepburnille.
Michael Strahan
Michael Anthony Strahan (s. 21. marraskuuta 1971 Houston, Texas) on yhdysvaltalainen entinen amerikkalaisen jalkapallon pelaaja, pelipaikaltaan puolustuksen linjamies. Nykyään hän toimii Live with Kelly and Michael -keskusteluohjelman toisena juontajana yhdessä Kelly Ripan kanssa, ja FOX-televisiokanavan NFL-asiantuntijana.
Ava Gardner
Huippuvuodet
pienois|Ava Gardner ja [[Gregory Peck Kilimanjaron lumet -elo­kuvassa.]] Vuonna 1964 Gardner näytteli poliittisessa jännitys­elo­kuvassa Toukokuun 7 päivää, joka oli arvostelu­menestys. Elokuvan näyttelijäkokoonpano oli hyvin miesvaltainen, ja Gardnerin vasta­näyttelijöinä olivat Burt Lancaster, Kirk Douglas ja Fredric March. Samana vuonna ilmestynyt John Hustonin ohjaama Liskojen yö oli Gardnerin suurin menestys sitten Paljasjalkakreivittären. Elo­kuva perustuu Tennessee Williamsin saman­nimiseen näytelmään, ja hänen vasta­näyttelijöinään olivat Richard Burton ja Deborah Kerr. Liskojen yö menestyi sekä arvosteluissa että taloudellisesti, ja Gardner oli rooli­suorituksestaan Bafta- ja Golden Globe -ehdokkaana ja sai elo­kuva­uransa parhaimmat arvostelut.
Michael Strahan
Peliurallaan Strahan valittiin seitsemän kertaa NFL:n tähdistöotteluun Pro Bowliin. Kaudella 2001 hänet valittiin NFL:n parhaaksi puolustavaksi pelaajaksi, ja hän rikkoi yhden kauden ennätyksen säkityksien määrässä. Strahan lopetti pelaajauransa kauteen 2007, jolloin hänen koko ammattilaisuransa edustama New York Giants voitti Super Bowlin. Hänet valittiin vuonna 2010 NFL:n 2000-vuosikymmenen All-Decade Teamiin ja vuonna 2014 Pro Football Hall of Fameen.
Ava Gardner
Huippuvuodet
Kahden vuoden kuluttua Gardner pyrki rouva Robinsonin rooliin elo­kuvaan Miehuuskoe (1967). Kerrotaan, että Gardner soitti elo­kuvan ohjaaja Mike Nicholsille ja sanoi: ”Haluan tavata sinut! Haluan puhua tästä Miehuus­koe-jutusta!” Vaikka Nichols ei koskaan vakavissaan harkinnut häntä rooliin, hän kuitenkin kävi tapaamassa Gardneria tämän hotellissa. Nichols palkkasi rooliin 44-vuotiaan Gardnerin sijasta 35-vuotiaan Anne Bancroftin. Vuonna 1966 Gardner näytteli Raamatun Saaraa spektaakkeli­elo­kuvassa Raamattu – alussa loi Jumala..., josta tuli arvostelu­menestys ja vuoden katsotuin elokuva. Gardner kertoi, ettei ollut koskaan nauttinut yhdenkään aikaisemman elo­kuvan tekemisestä yhtä paljon. Hänen viimeinen 1960-luvun elo­kuvansa Mayerling sai ensi-iltansa vuonna 1968. Se sai hyvän vastaan­oton niin yleisöltä kuin kriitikoiltakin, ja Gardner näyttelee siinä historiallista keisarinna Elisabetia.
Loppuvuodet
pienois|Ava Gardner elo­kuvassa [[Mogambo (1953).]] 1970-luvulla Gardner näytteli katastrofi­elo­kuvissa Maan­järistys (1974), Kassandran silta (1976) ja Kaupunki liekeissä (1979). Maan­järistys menestyi niistä parhaiten, ja 52-vuotias Gardner teki siinä itse omat stunttinsa. Hän esiintyi myös Lillie Langtryna lännen­elo­kuvan Roy Bean – piru mieheksi (1972) lopussa. Vuonna 1976 hän oli mukana George Cukorin ohjaamassa fantasia­elo­kuvassa Lintu sininen, jossa esiintyivät myös Elizabeth Taylor ja Jane Fonda. Gardnerin viimeiseksi elokuvaksi jäi saksalais-italialainen draama­elo­kuva Regina Roma (1982).
Koko 45 vuotta kestäneen uransa aikana Gardner näytteli elo­kuvissa, televisiossa ja radiossa. Vaikka hän oli aikanaan Holly­woodin suosituimpia tähtiä, hän ei suhtautunut työhönsä järin vakavasti, vaan luotti ohjaajan näkemykseen. Elokuviensa markkinoinnissa MGM loi kauneudesta Gardnerin tuotemerkin. Varsinkin uransa alussa Gardner kärsi esiintymis­jännityksestä, ja usein ennen kuvauksia hän lievitti jännitystään juomalla alkoholia. Gardner kutsui uraansa MGM:llä myöhemmin ”orja­työksi, joka kesti 17 vuotta”.
Avioliitot
Kun Gardner saapui Los Angelesiin, hän tapasi MGM:n sopimus­näyttelijä Mickey Rooneyn. He avioituivat vuoden tapailun jälkeen 10. tammikuuta 1942, kun Gardner oli 19- ja Rooney 21-vuotias. Hääseremonia pidettiin Ballardissa, Kaliforniassa. MGM:n johtaja Louis B. Mayer oli huolissaan Rooneyn Andy Hardy -⁠elokuvasarjasta, sillä hän pelkäsi ihailijoiden hylkäävän Rooneyn, jos avioliitto tulisi ilmi. Rooney tutustutti Gardnerin Hollywoodin eliittiin, ja Lana Turnerista tuli Gardnerin läheisin ystävä. Gardner haki avioeroa Rooneysta vuonna 1943, koska aviomies oli ollut uskoton. Rooney petti vaimoaan, kun Gardner oli sairaalassa toipumassa umpilisäkkeen poistosta. Gardner lupasi olla paljastamatta avioeron syytä, jotta Rooneyn ura ei kärsisi. Heidän avioeronsa astui voimaan 21. toukokuuta 1943. Ensimmäisen avioeronsa jälkeen Gardnerin mainetta leimasivat lisääntyvä alkoholinkäyttö, tupakointi ja juhliminen.
pienois|Ava Gardner elo­kuvassa [[Paljasjalkakreivitär (1954).]] Gardner avioitui toisen kerran jazzmuusikko ja yhtyeen­johtaja Artie Shaw’n kanssa 17. loka­kuuta 1945. Shaw oli jättänyt vaimonsa Gardnerin vuoksi. Avio­liiton aikana Shaw arvosteli Gardnerin puutteellista koulutusta. Myös tämä liitto jäi lyhyeksi, sillä Artie Shaw jätti Gardnerin toisen naisen takia. Avio­ero tuli voimaan, kun liitto oli kestänyt vain vuoden. Avio­liiton ja -eron rasitus sai Gardnerin käyttämään yhä enemmän alkoholia.
Kolmannen ja viimeisen avio­liiton Gardner solmi laulaja-näyttelijä Frank Sinatran kanssa. He tapasivat ensimmäisen kerran tuottaja Darryl F. Zanuckin kotona Floridan Palm Beachilla syksyllä 1949. He seurustelivat siitä lähtien ja avioituivat 7. marras­kuuta 1951. Sinatra oli jättänyt vaimonsa ja lapsensa Gardnerin takia, mikä sai paljon huomiota lehdistössä. Juoru­kolumnistit Hedda Hopper ja Louella Parsons, Holly­woodin auktoriteetit, katolinen kirkko ja ihailijat soimasivat Sinatraa, kun hän jätti hyveellisen vaimonsa femme fatalen vuoksi. Kertoman mukaan Gardner käytti vaikutus­valtaansa, jotta hän sai avio­miehensä Angelo Maggion rooliin elo­kuvassa Täältä ikuisuuteen (1953). Sinatra sai suorituksestaan Oscar-palkinnon, mikä elvytti hänen uraansa.
Gardnerin ja Sinatran avioliitto oli myrskyisä ja päättyi lopulta eroon 5. heinä­kuuta 1957. He olivat ottaneet asumus­eron jo 1953, mutta on-off-suhde jatkui silti yli 1950-luvun puolenvälin. Avioerosta huolimatta Gardner ja Sinatra pysyivät hyvinä ystävinä Gardnerin kuolemaan asti. Gardner kertoi myöhemmin oma­elämä­kerrassaan, että Sinatra oli hänen elämänsä ainoa todellinen rakkaus. Sinatra oli antanut hänelle hellittelynimen ”Angel”. Myöhemmin People-lehti luonnehti Sinatran ja Gardnerin avio­liittoa yhdeksi ”vuosi­sadan romansseista”.
Rakkaussuhteet
Gardner tapaili Sinatraa samaan aikaan, kun hänellä oli romanssi avio­liitossa olleen Robert Mitchumin kanssa. Gardner kertoi Sinatrasta Mitchumille, jolloin Mitchum päätti romanssin. Vuonna 1954 Gardner oli väliaikaisesti erossa Sinatrasta. Tällöin Gardner vieraili Espanjassa, ja siellä hänellä oli rakkaus­suhde härkä­taistelija Luis Miguel Dominguínin kanssa. Gardner muutti Espanjaan 1950-luvun lopulla. Silloin hän ryhtyi suhteeseen yhdys­valtalais­näyttelijä Benjamin Tatarin kanssa, joka työskenteli Espanjassa jälki­äänitys­ohjaajana. Pariskunta asui jonkin aikaa yhdessä. Vuonna 1961 Gardner aloitti rakkaus­suhteen eurooppalaisen play­boyn ja ranskalaisen ravintolan La Tour d’Argentin omistajan Claude Terrailin kanssa. Terrail kuitenkin lopetti suhteen vuoden kuluttua, tiettävästi siksi että Gardner oli hänelle ”liian vaarallinen”.
Gardnerilla kerrotaan olleen suhteet myös muun muassa John Hustonin, Clark Gablen, Robert Taylorin ja George C. Scottin kanssa. Gardnerilla ja Scottilla oli vuonna 1964 myrskyisä ja alko­holismin varjostama suhde, jonka aikana Scott pahoinpiteli Gardnerin sairaala­kuntoon.
Muu yksityiselämä
Gardner erosi Sinatrasta vuonna 1957 ja muutti Espanjaan Alcobendasin kaupungin La Moralejan kaupungin­osaan, missä hän oli käynyt pari kertaa aiemminkin. Hänestä oli tullut Espanjan ydin­kulttuurin eli härkätaistelun ja flamencon suuri ihailija, kun hän oli Paljas­jalka­kreivittären kuvausmatkalla. Espanjassa Gardner ystävystyi kirjailija Ernest Hemingwayn kanssa, ja myöhemmin hän oleili tämän huvilalla Cotorrossa Kuubassa. Heillä ei ollut romanttista suhdetta, ja Hemingway kutsuikin Gardneria ”tyttärekseen”. Gardnerilla oli vuokra-asunto Madridissa. Hän otti espanjan kielen tunteja, kävi katsomassa härkä­taisteluja ja tanssi flamencoa paikallisissa yö­kerhoissa. Gardnerin mukaan hän tunsi olevansa Espanjassa kuin kotonaan; ensimmäistä kertaa sen jälkeen, kun hän lähti Pohjois-Carolinasta.
Gardner muutti Espanjasta Britanniaan Lontoon Westminsteriin vuonna 1968. Muuttoa siivitti se, että Espanjan vero­viranomaiset väittivät, että Gardnerilla on miljoonan dollarin edestä verovelkoja. Lisäksi Gardner oli joutunut erimielisyyksiin naapurinsa, Argentiinan entisen diktaattorin Juan Perónin kanssa. Lontoossa Garner kävi vapaa-aikanaan Royal Albert Hallin konserteissa, lenkkeili koiransa kanssa Hyde Parkissa ja kävi ostoksilla Harrodsin tavara­talossa. Hän kävi myös vapaaehtoisessa kohdunpoistoleikkauksessa Chelsea Hospital for Women -sairaalassa. Operaation taustalla oli se, että Gardnerin äiti oli kuollut kohtusyöpään. Kohdun­poiston myötä hänen huolensa omasta kohtu­syöpään sairastumisesta lieventyivät.
Gardner säilytti Yhdys­valtain kansalaisuuden, vaikka hän asui yli 35 vuotta ulko­mailla. Tänä aikana hän kuitenkin kävi Yhdys­valloissa töiden merkeissä ja vieraili perheensä luona Pohjois-Carolinassa mahdollisimman usein. Viimeisen kerran hän kävi synnyinkaupungissaan Smith­fieldissä touko­kuussa 1985. Gardner on maininnut Clark Gablen lisäksi Gregory Peckin yhdeksi suosikki­näyttelijöistään, ja hän teki molempien kanssa kolme yhteistä elo­kuvaa. Lempi­ruokinaan hän piti kookos­kakkua ja paistettua broileria. Elokuvan Pandora ja lentävä hollantilainen kuvausten aikana hän alkoi harrastaa flamencoa. Gardnerilla oli lemmikkeinä useita welsh corgi -rotuisia koiria.
Loppuvuodet
pienois|Ava Gardner ja [[Richard Burton elo­kuvassa Liskojen yö (1964).]] Viimeisinä elin­vuosinaan Gardner kärsi vakavista sairauksista, ja hän käytti edelleen runsaasti alko­holia. Alkoholismin ohella Gardner sai elin­ikäisen tupakoinnin seurauksena keuhkolaajentuman. Hänelle tuli myös tunnistamaton auto­immuuni­häiriö. Vuonna 1986 Gardner sai kaksi aivo­halvausta, joiden seurauksena hänen kehonsa vasen puoli halvaantui ja hän joutui vuoteen­omaksi. Gardnerin entinen avio­mies Frank Sinatra halusi maksaa kaikki sairaus­kulut. Sinatra maksoi myös hänen käyntinsä erikois­lääkärillä Yhdys­valloissa. Viimeiset vuotensa Gardner vietti suurelta osin eristäytyneenä ylellisessä Lontoon-asunnossaan. Viimeisinä kuukausinaan hän kuunteli erityisesti Sinatran levytyksiä.
Omaelämäkerta
Vuoden 1988 alussa Gardner soitti brittiläiselle journalistille Peter Evansille ja pyysi miestä haamu­kirjoittamaan Gardnerin oma­elämä­kerran Ava: My Story (1990). Hän oli sanonut Evansille: “Joko kirjoitan sen kirjan tai myyn koruni. Ja korut ovat minulle tunne­asia.” Gardneria uhkasi vara­rikko 1980-luvun lopulla, mutta hän sai rahoitusta kirjaansa varten vuonna 1988. Evans epäili että Sinatra maksoi kirja­n kustannukset. Omaelämäkerran teon merkeissä Gardner ja Evans tapasivat toisiaan säännöllisesti, mutta Gardner sai lopulta tietää Sinatran joskus haastaneen Evansin ja BBC-yhtiön oikeuteen. Gardnerin ja Evansin ystävyys viileni myöhemmin, ja Evans luopui kirjahankkeesta.
Gardnerin pyynnöstä Ava: My Story julkaistiin vasta hänen kuolemansa jälkeen. Kirjassa hän paljastaa asioita elämästään, ja kirjaa on kuvailtukin “legendan kuolin­vuode­tunnustukseksi”. Peter Evans julkaisi ennen kuolemaansa vuonna 2012 kirjan Ava Gardner: The Secret Conversations, joka sisältää hänen ja Gardnerin välisiä keskusteluja. Kirja sisältää sellaista materiaalia, jota Ava: My Story -kirjassa ei julkaistu.
Kuolema
Viikkoa ennen kuolemaansa Gardner putosi pahasti sängystä. Hän makasi yksin lattialla eikä kyennyt liikkumaan. Gardnerin ecuadorilaissyntyinen pitkä­aikainen talouden­hoitaja Carmen Vargas löysi hänet. Gardner kuoli 67-vuotiaana keuhkokuumeeseen kotonaan Ennismore Gardensissa Lontoon West­minsterissä torstaina 25. tammi­kuuta 1990. Hänen viimeiset sanansa Vargasille olivat: ”Olen hyvin väsynyt.” Aamulla Vargas toi hänelle tarjottimella aamiaisen, jonka jälkeen Gardner kävi nukkumaan. Myöhemmin aamu­päivällä Vargas tuli hakemaan aamiaistarjotinta ja huomasi, että Gardner oli lakannut hengittämästä. Vargas soitti Gardnerin lääkärille ja kahdelle lähimmälle ystävälle, jotka tulivat paikalle.
Gardnerin ruumis kuljetettiin takaisin Yhdys­valtoihin hänen kotiinsa Pohjois-Carolinan Smithfieldiin. Vargas järjesti ruumiin kuljetuksen. Gardnerille pidettiin 29. tammi­kuuta lähipiirissä hautajaiset, joihin osallistui 50 sukulaista ja ystävää. Hautajaisiin tuli myös yli 3 000 ulkopuolisen ihmisen saatto­väki, joka pidettiin köysi­aitojen takana hautaus­tilaisuuden ajan. Gardner haudattiin sukuhautaan Smith­fieldissä sijaitsevalle Sunset Memorial Parkin hautaus­maalle.
Frank Sinatra maksoi entisen vaimonsa hautajais­kulut mutta ei osallistunut hautajaisiin vaan lähetti ainoastaan kukkia. Gardnerin pitkä­aikainen ystävä Gregory Peck ja tämän vaimo palkkasivat Vargasin talouden­hoitajakseen Kaliforniaan. Gardnerilta jäi welsh corgi Morgan, jonka Vargas otti mukaansa.
Perintö
pienois|Ava Gardner elo­kuvan [[Risteysasema (elokuva)|Risteys­asema (1956) trailerissa.]] Gardner muistetaan etenkin Holly­wood-glamouristaan, sensuellista kauneudestaan ja terävästä kielen­käytöstään. Hänen ominais­piirteitään olivat tummat hiukset, vihreät silmät ja ”kohtalokkaan naisen” eli femme fatalen imago. Gardner nousi tähdeksi Tappajat -elo­kuvan myötä, jolloin lehdistö alkoi kutsua häntä ”Holly­woodin kauneimmaksi tytöksi” ja ”uudeksi tähdeksi, joka toisi glamourin takaisin Holly­woodiin”. Lisäksi Gardner muistetaan myrskyisästä yksityis­elämästään, johon kuului kolme kuuluisaa avio­miestä ja lukuisia romansseja. Varsinkin Gardnerin ja Frank Sinatran skandaalin­täyteinen suhde ja avio­liitto saivat paljon julkisuutta.
Gardner ikuisti käden- ja jalanjälkensä ja kirjoitti nimi­kirjoituksensa märkään betoni­laattaan Grauman’s Chinese Theatren edustalle 21. loka­kuuta 1952. Hän sai 8. helmi­kuuta 1960 elo­kuva­urastaan ja työstään viihde­teollisuudessa tähden Hollywood Walk of Famelle osoitteeseen 1560 Vine Street.
Smith­fieldiin avattiin Gardnerille omistettu museo vuonna 1981. Kesällä 1998 Gardnerin näyttelemästä Pandora-hahmosta pystytettiin pronssi­veistos hänen kunniakseen Espanjan Tossa de Marin kylään, jossa Gardner kuvasi elo­kuvansa Pandora ja lentävä hollantilainen (1951). Elokuvalehti Empire valitsi vuonna 1995 Gardnerin sadan seksikkäimmän naisen listalle sijalle 68.
Ava Gardner on esiintynyt useiden nais­näyttelijöiden rooli­hahmona elo­kuvissa ja televisio­tuotannoissa. Vuonna 1992 ilmestyneessä mini­sarjassa Sinatra häntä näytteli Marcia Gay Harden, ja Deborah Kara Unger näytteli Gardneria HBO:n televisio­elo­kuvassa Rat Pack (1998). Kate Beckinsale tulkitsee Gardneria Howard Hughesista kertovassa elämä­kerta­elo­kuvassa Lentäjä (2004) ja Anna Drijver italialaisessa televisio­elo­kuvassa Walter Chiari – Fino all’ultima risata (2012).
Valikoitu filmografia
pienois|Kohtaus elo­kuvasta [[Tappajat (1946).]] pienois|pysty|Ava Gardner kuvattuna joulu­kuussa 1953.
Elaine McCoy
Elaine McCoy (7. maaliskuuta 1946 Brandon, Kanada – 29. joulukuuta 2020 Ottawa, Kanada) oli kanadalainen poliitikko, joka toimi 2005–2020 senaattorina. Sitä ennen hän oli ollut muun muassa Albertan provinssin hallituksessa.
McCoy syntyi Manitoban Brandonissa, mutta hän muutti perheensä kanssa useasti Kanadassa ja ulkomailla. Hän opiskeli Albertan yliopistossa, mistä hän valmistui vuonna 1969. Hän työskenteli sen jälkeen Albertan energialautakunnan sekä TransAlta Utilitiesin lainopillisena neuvonantajana.
Albertan politiikan jättävä provinssin pääministeri Peter Lougheed kysyi McCoytä pyrkimään paikalleen Albertan parlamenttiin. McCoy valittiin parlamenttiin vuonna 1986. Provinssin uusi pääministeri Don Getty valitsi McCoyn heti hallitukseensa.
McCoy sai ensimmäiseksi vastuulleen kuluttuja- ja yritysasiat sekä naisiin liittyvät kysymykset. Hänet valittiin 1989 työministeriksi ja sai silloin vastuulleen myös ihmisoikeudet sekä julkishallinnon. McCoy asetti ministerinä Albertan ihmisoikeuskomission tutkimuksen valkoista ylivaltaa kannattavien ryhmittymien selvittämiseksi. Hän oli myös aktiviinen perheväkivaltaan liittyvissä aiheissa ja loi niin sanotun Lake Louisen julistuksen, joka oli provinssin ensimmäinen toimintasuunnitelma naisiin kohdistuvan väkivallan vähentämiseksi.
McCoy istui Albertan parlamentissa vuoteen 1993 saakka. Vuonna 2005 pääministeri Paul Martin puolestaan valitsi hänet Kanadan senaattiin. McCoy edusti senaatissa sitoutumattomana ja oli vuonna 2016 luomassa itsenäisten senaattorien ryhmää. Hän ajoikin senaattorina senaatin uudistamista ja oli vahvasti sitä mieltä, että senaattoreiden pitäisi olla sitoumattomia.
Beatriz da Conceição
Beatriz da Conceição (21. elokuuta 1939 Porto – 26. marraskuuta 2015) oli portugalilainen fadolaulaja.
Conceição asui Portossa, kunnes matkusti Lissaboniin ja aloitti esiintymisen fadotaloissa. Oleelliseksi innoituksen lähteekseen hän nimesi Lucília do Carmon. Conceição aloitti teatterissa laulamisen vuonna 1966. Hän tilasi sanoituksia monilta kirjoittajilta, esimerkiksi Ary dos Santosilta ja Fernando Tordolta lauluun "Fado da Bia". Conceição esiintyi portugalilaistaustaisille yhteisöille myös Yhdysvalloissa ja Kanadassa. 1990-luvulla hänet kutsuttiin esiintyjäksi moniin kansainvälisiin festivaaleihin. Hän esiintyi Filipe La Férian televisio-ohjelmissa Grande Noite (1990) ja Cabaret (1994). Vuonna 1996 Conceição kutsuttiin Paul Van Nevelin ja Huelgas Ensemblen Tears of Lisbon -hankkeeseen, jossa fadoteemoja yhdistettiin 1500-luvun portugalilaiseen musiikkiin. Hankkeessa oli mukana myös António Rocha, ja sen yhteydessä järjestettiin konserttikiertue Benelux-maissa.
Toukokuussa 2008 Conceiçãolle myönnettiin Amália Rodrigues -säätiön Carreira-palkinto. Saman kuukauden aikana hänen kunniakseen järjestettiin hänen kotikaupunkinsa Teatro Sá da Bandeirassa "Alma Lusitana" -näytös. Conceiçãon levytysten joukossa ovat "Sou um fado desta idade" (1996) ja "Beatriz da Conceição" (1997).
Svjatopolk II
Svjatopolk II Izjaslavitš (ven. Святополк II Ізяславич ) (1050 – 16. huhtikuuta 1113) oli Kiovan Venäjän ruhtinas 20 vuoden ajan vuosina 1093–1113. Hän nousi valtaan Vsevolod I:n kuoltua vuonna 1093. Hänellä oli jatkuvaa valtataistelua Tšernihivin ruhtinaiden ja kumandinien kanssa. Hänen valtakautensa päättyi vuoteen 1113, jolloin hän kuoli 63 vuoden iässä.
Henna (kaupunki)
Henna oli alun perin sikulien heimon kaupunki, joka kreikkalaistui ajan kuluessa. Kreikkalaisella ja roomalaisella kaudella se tunnettiin erityisesti Demeterin ja Koren eli Persefonen kulttipaikkana.
Maantiede
Hennan kaupunki sijaitsi Sisilian sisäosissa lähes niin keskellä saarta kuin mahdollista, ja antiikin ajan kirjailijat viittaavat tähän yksityiskohtaan usein. Cicero käytti siitä ilmaisua ”mediterranea maxime” (”eniten sisämaassa”) ja sanoi sen olevan päivämatkan päässä kaikista saaren kolmesta rannikosta. Samasta syystä kaupungin lähellä sijainnutta Persefonen pyhää lehtoa kutsuttiin nimityksellä ”umbilicus Siciliae” (”Sisilian napa”).
Kaupunki oli rakennettu suurelle kallioiselle kukkulalle, jonka korkeus on noin 950 metriä merenpinnasta laskettuna. Se oli hyvin jyrkkäreunainen lähes joka puolelta, ja muiltakin suunnilta helposti puolustettavissa, ja siellä oli vesilähteitä. Ylhäältä kukkula oli tasalakinen, ja sen ympäryysmitta oli noin viisi kilometriä. Näin se muodosti täydellisen luonnonlinnoituksen, ja myös tämä seikka sai usein huomiota antiikin kirjailijoilta.
Hennan kaupunkivaltion alue oli hedelmällistä maaperää ja hyvää maanviljelyyn. Kaupungin lähellä noin 5,5 kilometriä eteläkaakkoon sijaitsi Pergos-järvi (lat. Pergus), joka nykyisin tunnetaan nimellä Pergusa.
Mytologia
Kreikkalaisen mytologian mukaan Henna oli paikka, jonka läheisyydessä Haades sieppasi Demeterin tyttären Kore-Persefonen manalaan. Myyttinen tapahtuma sijoitettiin korkeiden ja jyrkkien kukkuloiden reunustamalla pienelle järvelle jonkun matkan päähän Hennasta. Seudulla kasvoi paljon kukkia, ja siellä näytettiin luolaa, josta Haades äkkiä ilmestyi sieppaamaan Persefonen. Ovidius ja Claudianus liittivät tapahtuman Pergos-järveen. Myös Cicero mainitsee kaupungin lähellä olleen järven, mutta ei liitä sitä tapahtumaan. Diodoros Sisilialainen kuvaa Persefonen sieppauspaikan niityksi, joka suorastaan tulvi hyväntuoksuisia kukkia niin, etteivät koirat voineet siellä seurata saalistaan. Jyrkät kallionjyrkänteet reunustivat sitä joka puolelta, ja lähistöllä oli lehtoja ja suomaata. Diodoros ei kuitenkaan mainitse järveä lainkaan. Sekä Diodoros että Cicero mainitsevat paikalla olleen luolan, mikä viittaisi johonkin yhteen tiettyyn paikkaan. Kuvaus vastaa ainakin jossakin määrin nykyistä Pergusa-järveä.
Ennan yhteys kyseiseen myyttiin johti siihen (ellei syy-seuraussuhde ole päinvastainen), että kaupunki oli jo varhaisista ajoista keskeinen Demeterin ja Persefoneen kulttipaikka.
Arkaainen kausi
pienoiskuva|Demeterin ja Koren pyhäkön paikka Rocca di Cerere, taustalla keskiaikainen Castello di Lombardia.
Henna oli alun perin 700–600-luvuilla eaa. saaren alkuperäisasukkaisiin kuuluneen ei-kreikkalaisen sikulien heimon asutus. Hennan kaupunki esitettiin antiikin aikana Syrakusan siirtokunnaksi. Stefanos Byzantionlaisen mukaan perustaminen olisi tapahtunut 80 vuotta emäkaupungin jälkeen eli noin vuonna 654 eaa., Filistoksen mukaan puolestaan noin vuonna 552 eaa. Varsinkin ensin mainittua ajoitusta on epäilty sen varhaisuuden vuoksi, sillä syrakusalaisten ei uskota perustaneen siirtokuntia näin syvälle saaren sisäosiin vielä tuossa vaiheessa. Esimerkiksi Thukydides ei mainitse kaupunkia luetellessaan muita Syrakusan tuohon aikaan perustamia siirtokuntia. <ref name="PECS"/
Klassinen ja hellenistinen kausi
Henna löi omaa hopearahaa 400-luvulta eaa. ja pronssirahaa 300-luvulta eaa. lähtien, ja vaikuttaa kukoistaneen noihin aikoihin. Syrakusan tyranni Dionysios näki kaupungin paikan strategisen merkityksen, ja yritti toistuvasti saada sen valtansa alle. Aluksi hän tuki hennalaista Aeimnestosta tämän nousussa kaupungin tyranniksi, ja kun ei silti saanut kaupunkia Syrakusan alamaiseksi, kääntyi tätä vastaan ja auttoi hennalaisia pääsemään tyrannistaan eroon. Dionysios sai Hennan valtaansa vasta tehtyään useita sotaretkiä lähikaupunkeja vastaan, jonka jälkeen myös Henna lopulta petettiin hänelle vuonna 396 eaa.
pienoiskuva|vasen|upright=0.86|Keramiikkalöytöjä Hennan seudulta, n. 470–460 eaa. [[Ennan arkeologinen museo.]] Henna sai itsenäisyytensä takaisin Dionysoksen kuoltua. Syrakusan tyranni Agathokleen aikaan vuonna 307 eaa. kaupunki oli kuitenkin tämän hallussa. Kun Ksenodikoksen johtamat akragaslaiset alkoivat vaatia vapautta Sisilian kaupungeille Syrakusan vallasta, hennalaiset liittyivät ensimmäisenä kapinaan vuonna 309 eaa. Epeiroksen kuninkaan Pyrrhoksen Sisilian sotaretken aikaan vuonna 277 eaa. Henna oli Karthagon vallassa, josta Pyrrhos vapautti sen.
Roomalainen kausi
Roomalaisen kauden alussa Hennalla oli etuoikeutettu vapaakaupungin (civitas libera atque immunis) asema. Toisessa puunilaissodassa 218–202 eaa. monet Sisilian kaupungit pettivät Rooman ja siirtyivät Karthagon puolelle. Hennaa hallinnut Pinarius pelkäsi saman tapahtuvan Hennassa, ja antoi varuskuntansa surmauttaa kaikki kaupungin asukkaat näiden oltua kokoontumassa kaupungin teatterilla. Tämän jälkeen kaupunki annettiin roomalaisten sotilaiden ryöstettäväksi. Henna menetti nyt vapaakaupungin asemansa, ja siitä tuli civitas decumana.
Noin 80 vuotta myöhemmin, vuosina 135–132 eaa., Henna oli ensimmäisen orjasodan keskus. Kapina sai alkunsa kaupungissa kuninkaaksi julistetun apamealaisen orjan Eunuksen johdolla, ja Henna toimi tämän jälkeen eri puolilta Sisiliaa tulleiden kapinallisten tukikohtana. Se oli myös viimeinen paikka, joka piti puoliaan roomalaisia vastaan. Konsuli Calpurnius Piso yritti ensin turhaan vallata kaupungin. Prokonsuli Rupilius onnistui lopulta vuonna 132 eaa. saamaan kaupungin petoksella, sillä se osoittautui jälleen mahdottomaksi valloittaa muutoin. Kaupunki kärsi suuria tuhoja ja taantui tämän jälkeen.
Cicero puhuu Hennasta kuitenkin tavalla, joka antaa sen olleen vielä hänen aikanaan kukoistava tavallinen roomalaiskaupunki (municipium). Se kärsi kuitenkin suuresti Verresin väärinkäytöksistä. Cicero kävi itse kaupungissa vuonna 70 eaa. kerätäkseen todistusaineistoa Verrestä vastaan. Tämän jälkeen Henna ei enää juurikaan esiinny historiassa, mutta säilyi ilmeisesti olemassa siksi, että sillä oli yleissisilialaisen kulttipaikan asema. Strabonin mukaan se oli edelleen asutettu hänen aikanaan, joskin asukkaita oli vain vähän. Kaupungin nimi esiintyy myös Pliniuksella ja Ptolemaioksella sekä roomalaisissa itinerariumeissa.
Myöhempi historia
Kaupungin keskeinen ja otollinen sijainti ilmeisesti esti asutusta häviämästä kokonaan, vaan se selvisi olemassa läpi keskiajan. Saraseenit valtasivat kaupungin muun Sisilian mukana 800-luvulla, ja rakensivat kukkulalle linnan. Keskiajalla kaupungin nimeksi tuli Castrogiovanni (Castro Giovanni), mikä on tulkittu vääntyneeksi nimestä Castrum Ennae tai Castro di Enna. Nimi säilyi käytössä vuoteen 1926, jolloin kaupunki nimettiin uudelleen antiikin aikaisen kaupungin mukaan Ennaksi.
Rakennukset ja löydökset
Nykyisessä kaupungissa ei ole jäljellä juuri mitään antiikin aikaista, sillä saraseenit ilmeisesti tuhosivat kaiken rakentaessaan kukkulalla nykyisin olevan linnan sekä muita rakennuksia.
pienoiskuva|Demeterin ja Koren pyhäkön paikka Rocca di Cerere. pienoiskuva|Realmesen nekropolia Calascibettassa. Demeterin ja Koren pyhäkkö
Hennassa sijaitsi yksi kuuluisimmista Demeterille ja Korelle eli Persefonelle, roomalaisittain Cereelle ja Proserpinalle, omistetuista pyhäköistä. Cicero kertoo, että se oli niin muinainen ja pyhä, että sisilialaiset kävivät siellä samalla kunnioituksella kuin olisivat vierailleet jumalattaren itsensä luona. Temppelissä oli Demeterin pronssinen kulttikuva, joka oli Sisilian kunnioitetuin. Cicero kertoo Verresin ryöstäneen sen. Pyhäkössä oli myös Persefonen ja Triptolemoksen patsaat.
Temppelin sijaintipaikkaa ei ole voitu vahvistaa arkeologisesti. Yleensä sen oletetaan seisseen kaupungin kukkulan itäpäässä lähellä keskiaikaista Castello di Lombardian linnaa, paikalla, joka nykyisin tunnetaan nimellä Rocca di Cerere (”Cereen/Demeterin kallio”) (37.56917°N, 14.28889°W). Temppelistä ei ole säilynyt nykyaikaan juuri mitään, sillä se oli ilmeisesti rakennettu jyrkälle reunalle, ja kaikki on myöhemmin murentunut alas. Kalliossa on kuitenkin jäljellä joitakin siihen tehtyjä leikkauksia, askelmia ja kaivanteita, ja lähettyviltä on löydetty Demeteriin viittaava piirtokirjoitus 200-luvulta eaa.
Kaupungin muut rakennukset
Hennan akropoliilta on löydetty joitakin antiikin aikaisten muurien jäänteitä. Ne on ajoitettu hellenistiselle kaudelle. Kaupungissa tiedetään kirjallisten lähteiden perusteella olleen kreikkalainen teatteri, mutta sitä ei ole löydetty.
Kaupungin ulkopuolella
Esinelöydöt
Kaupungista ja sen ympäristöstä tehtyjä löytöjä on Ennan arkeologisessa museossa (Museo archeologico regionale di Enna).
Ali
Ali voi tarkoittaa seuraavia:
Replica (kappale)
Replica on Sonata Arctican kappale, joka julkaistiin yhtyeen vuoden 1999 esikoisalbumilla Ecliptica. Kappaleen uudelleennauhoitettu versio julkaistiin singlenä vuonna 2006, ja se nousi Suomen virallisen listan ykköseksi.
Pedro Reginaldo Lira
Pedro Reginaldo Lira (7. syyskuuta 1915 Salta – 11. joulukuuta 2012) oli argentiinalainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi 21. syyskuuta 1938, ja hänet konsekroi piispaksi Emilio Antonio di Pasquon ja Manuel Menéndezin avustama Roberto José Tavella 7. syyskuuta 1958. Lira sai 16. heinäkuuta 1958 nimityksen Saltan arkkihiippakunnan vihkipiispaksi ja Teneduksen titulaaripiispaksi. 12. kesäkuuta 1961 hän sai nimityksen San Franciscon hiippakunnan piispaksi, jonka virkaan hänet asetettiin 27. lokakuuta 1961.
Lira erosi hiippakuntansa johdosta 22. kesäkuuta 1965, jolloin hän sai nimityksen Castellum in Mauretanian titulaaripiispaksi. Vuonna 1967 hänestä tuli lisäksi uudelleen Saltan vihkipiispa. Lira erosi molemmista tehtävistä 15. toukokuuta 1978. Hän osallistui Vatikaanin toiseen kirkolliskokoukseen.
Maps to the Stars
Elokuva sai ensi-iltansa Cannesin elokuvajuhlilla vuonna 2014, jossa Julianne Moore palkittiin parhaan naisnäyttelijän palkinnolla. Moore sai Havana Segrandin roolistaan myös parhaan naispääosan Golden Globe -ehdokkuuden.
Vastaanotto
Ilta-Sanomien Tarmo Poussu antoi elokuvalle neljä tähteä viidestä ja kirjoittaa arvostelussaan: ”Maps to the Stars lienee synkin ja raadollisin koskaan tehty elokuva elämästä Hollywoodin koreiden kulissien takana. Sitä voisi luonnehtia murhaavaksi satiiriksi, mutta David Cronenbergin jäätävä kerronta saa naurun takertumaan katsojan kurkkuun.”
Jenni Haukio
Jenni Elina Haukio (s. 7. huhtikuuta 1977 Pori) on suomalainen runoilija ja valtiotieteen tohtori. Hänen puolisonsa on tasavallan presidentti Sauli Niinistö.
Ennen Niinistön presidentiksi valintaa Haukio työskenteli muun muassa kokoomuksen viestintäpäällikkönä. Hän on julkaissut kolme runokokoelmaa.
Elämä ja ura
Haukio valmistui ylioppilaaksi Porin suomalaisen yhteislyseon lukiosta vuonna 1996 ja opiskeli sen jälkeen Turun yliopiston yhteiskuntatieteellisessä tiedekunnassa. Haukio opiskeli Turun yliopistossa yleistä valtio-oppia, kansainvälisiä suhteita, poliittista historiaa ja taloustiedettä ja valmistui valtiotieteiden maisteriksi Turun yliopistosta vuonna 2001. Hän aloitti jatko-opinnot Helsingin yliopistossa vuonna 2010.
Haukio on työskennellyt muun muassa kansanedustaja Anne Holmlundin avustajana 2003–2005 ja kokoomuksen Satakunnan piirin toiminnanjohtajana 2005–2007. Vuosina 2007–2012 Haukio työskenteli kokoomuksen viestintäpäällikkönä. Haukio on toiminut myös muun muassa luovan kirjoittamisen tuntiopettajana. Haukio työskenteli Turun kirjamessujen ohjelmajohtajana vuodesta 2012 vuoteen 2022. Hän jäi vuoden opintovapaalle vuonna 2017 ja hänen väitöstilaisuutensa oli Helsingin yliopistossa joulukuussa 2022. Haukio valmistui valtiotieteen tohtoriksi joulukuussa 2022. Hänen väitöskirjansa aihe oli puolueiden strateginen digitaalinen vaalikampanjointi eduskuntavaaleissa.
Runoilijana
Opiskeluaikanaan Haukio oli mukana perustamassa Grupo Kapustarinta -nimistä runoryhmää, joka esiintyi pienissä kulttuuritapahtumissa. Hän on kirjoittajayhdistys Kapustarinta ry:n ja kirjallisuuslehti Lumoojan perustajajäsen. Haukio sai esikoisrunokokoelmastaan Paitasi on pujahtanut ylleni (1999) valtakunnallisen Runo-Kaarina-palkinnon. Hänen toinen runokokoelmansa Siellä minne kuuluisi vihreää ja maata ilmestyi vuonna 2003 ja kolmas Sinä kuulet sen soiton vuonna 2009. Haukion runoissa on keskeisellä sijalla luonto. Itsenäisyyden juhlavuonna 2017 Haukio toimitti suomalaisen runouden antologian Katso pohjoista taivasta.
Tasavallan presidentin puolisona
pienoiskuva|Jenni Haukio ja [[Sauli Niinistö Naantalissa kesäkuussa 2012.]] pienoiskuva|Haukion seurassa [[Helsingin huippukokous 2018|Helsingin huippukokouksessa 2018 Melania Trump, Donald Trump, Vladimir Putin, ja Sauli Niinistö.]] Haukion puoliso Sauli Niinistö valittiin Suomen tasavallan presidentiksi vuonna 2012. Haukio on suorittanut edustustehtäviä puolisonsa rinnalla ja yksin. Haukio on vihkinyt muun muassa Turun Kirjastosillan 2013 ja toimii Runo-Kaarina -kilpailun suojelijana.
Haukio kirjoittaa luontoaiheisia kolumneja Seura-lehteen. Voimakkaasti eläinten hyvinvoinnin puolesta kantaa ottaneiden kirjoitusten johdosta eläinsuojelujärjestö Animalia myönsi hänelle vuonna 2014 Pro Animalia -tunnustuspalkinnon. Esimerkiksi susien suojelua puolustanut kolumni herätti ilmestyessään myös voimakasta kritiikkiä.
Haukio sai marraskuun 2019 Eläinsuojelugaalassa "Kiitos eläimiltä" -palkinnon. Kiitospuheessaan Haukio sanoi, että Suomessa vuosittain kuolevista yli 70 miljoonasta tuotantoeläimestä "jokainen [--] olisi halunnut elää". Puhe herätti kritiikkiä, ja esimerkiksi keskustan kansanedustaja Hannakaisa Heikkinen ilmoitti kieltäytyvänsä kutsusta Linnan juhliin Haukion kommenttien vuoksi.