cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tabarka
thumb|left|Tabarka thumb|left|Tabarkan satama-alue Tabarka (, myös Thabarka tai Barga paikallisille) on kaupunki Välimeren rannalla pohjoisessa Tunisiassa Jendouban kuvernoraatissa, noin 170 kilometriä Tunisian pääkaupungista Tunisista länteen. Asukkaita Tabarkassa oli 15 634 vuonna 2004. Tabarka sijaitsee lähellä Algerian rajaa, noin 15 kilometriä rajalta.
Kansainvälisesti Tabarka on tunnettu muun muassa kauniista koralleistaan ja kesällä pidettävistä jazz-festivaaleistaan. Tabarka on myös suosittu kaupunki turistien keskuudessa kesäkuukausina.
Tabarkan virallinen lentoasema on nimeltään 7 Novembre International Airport.
Władysław Stachurski
Władysław Stachurski (27. maaliskuuta 1945 – 13. maaliskuuta 2013) oli puolalainen jalkapallopuolustaja ja -valmentaja.
David Hemmings
David Edward Leslie Hemmings (18. marraskuuta 1941 Guildford, Surrey – 3. joulukuuta 2003 Romania) oli brittiläinen näyttelijä sekä elokuvaohjaaja ja -⁠tuottaja. Hänen läpimurtoroolinsa oli pääosa menevänä muotikuvaajana Michelangelo Antonionin vuoden 1966 elokuvassa Blow-Up – erään suudelman jälkeen.
Władysław Stachurski
Ura pelaajana
Stachurski pelasi koko uransa ajan Legia Varsovassa. Hän aloitti seuran takalinjoilla 1964 ja oli urallaan voittamassa seuran kanssa kahta Puolan mestaruutta. Palkintokaappi täydentyi myös kahdella cupin mestaruudella ja Stachurski pääsi myös valloittamaan Euroopan kenttiä, kun Legia eteni Euroopan cupissa aina välieriin saakka kaudella 1969/70. Puolan maajoukkueessa Stachurski esiintyi kahdeksan kertaa tehden yhden maalin.
David Hemmings
Hemmings varttui Guildfordissa, jossa hänen isänsä toimi keksikauppiaana. Poika osoitti jo kouluaikoina monipuolista luovaa lahjakkuutta: hän piti 15-vuotiaana taidekoululaisena ensimmäisen taidenäyttelynsä ja oli niin lahjakas poikasopraano, että Benjamin Britten valitsi hänet oopperansa Ruuvikierre (The Turn of the Screw) Venetsiassa tapahtuneen kantaesityksen merkittävään Milesin rooliin vuonna 1954. Hemmings kiersi Ruuvikierre-seurueen mukana kolmisen vuotta, kunnes äänenmurros iski. Hän on mukana myös oopperan levytyksessä. Britten olisi halunnut Hemmingsin lähtevän Firenzeen lauluoppiin, mutta nuori Hemmings muutti 14-vuotiaana asumaan yksin Lontooseen, sai pian ensimmäisen elokuvaroolinsa (The Rainbow Jacket, 1954) ja pääsi taidekouluun opiskelemaan maalausta, jota hän harrasti läpi elämänsä. Hemmings on itse muistellut olleensa mukana yli 40 elokuva- ja tv-tuotannossa ennen läpimurtorooliaan 25-vuotiaana Blow-Upissa. Sen sijaan koulua hän sanoi 10 vuoden iän jälkeen käyneensä yhteensä vain muutamia päiviä.
Władysław Stachurski
Ura valmentajana
Kaudeksi 1996/97 Stachurski palasi Legia Varsovan valmentajaksi ja johdatti seuran liigassa hopealle. Uransa ensimmäisen pokaalin hän nappasi Puolan cupissa. Kaudella 2003/04 hän valmesni vielä liigaan noussutta Świt Nowy Dwór Mazowieckia.
Stachurski kuoli 13. maaliskuuta 2013 Varsovassa 67-vuotiaana.
David Hemmings
1970-luvulla Hemmingsin suosio näyttelijänä Britanniassa laski, ja hän perusti John Dalyn kanssa elokuvatuotantoyhtiö Hemdalen. Tuottamisen lisäksi Hemmings siirtyi pian Los Angelesiin ja ryhtyi ohjaajaksi elokuvan Running Scared (1972) myötä.
1980-luvulta lähtien David Hemmings työskenteli ohjaajana yhdysvaltalaisissa televisiosarjoissa kuten Aikahyppy, A-Team, Magnum ja Murhasta tuli totta. Hänen viimeiseksi näyttelijäntyökseen tunnetussa elokuvassa jäi Cassiuksen rooli vuoden 2000 spektaakkelissa Gladiaattori.
Hemmings sai sydänkohtauksen kuvauspaikalla Romaniassa joulukuun alussa 2003. Hän oli kuollessaan 62-vuotias.
Yksityiselämä
David Hemmings oli naimisissa neljästi: ensin Genista Ouvryn kanssa 1960–1967, sitten näyttelijä Gayle Hunnicuttin 1968–1975. Avioliitto Prudence de Casembrootin kanssa kesti parikymmentä vuotta (1970-luvulta 1990-luvun puoliväliin) huolimatta miehen uskottomuudesta ja pahenevasta alkoholismista. Heillä on neljä lasta. Hemmingsillä on myös tytär ensimmäisestä ja poika toisesta avioliitosta. Hemmingsin neljäs vaimo (2002–2003) oli Lucy Williams.
Makiranpunamesikko
Makiranpunamesikko (Myzomela tristrami) eli aiemmalta nimeltään sancristóbalinpunamesikko on mesikoiden heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys
Makiranpunamesikkoa tavataan Salomonsaarilla. Lajia on kuvattu runsaslukuiseksi, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Krasnokamskin piiri
thumb|175px|Krasnokamskin piiri Permin aluepiirin kartalla. Krasnokamskin piiri on kunnallinen itsehallintoalue Permin aluepiirissä Venäjällä. Vuonna 1938 perustetun piirin pinta-ala on 958 neliökilometriä. Asukkaita on 70 500 henkeä (vuonna 2009).
Krasnokamskin piiri sijaitsee Permin aluepiirin keskiosassa. Etelässä se rajoittuu Permin, lännessä Nytvan, pohjoisessa Iljinskin ja koillisessa Dobrjankan piireihin sekä kaakossa Permin kaupunkiin. Pinta-alasta 60 % on metsää. Hyötykaivannaisia ovat öljy, turve, tiilisavi, hiekka, sora ja kivennäisvedet.
Piiriin kuuluu Krasnokamskin kaupunki, Overjatan kaupunkimainen taajama (kaupunkikunta) sekä Maiskin ja Strjapunjatan maalaiskunnat. Hallinnollinen keskus on Krasnokamsk. Asutuskeskuksia on yhteensä 77.
Asukkaista on vuoden 2002 väestönlaskennan mukaan 89,5 % venäläisiä, 3,3 % tataareja ja 1,5 % komipermjakkeja. Kaupunkiväestön osuus on 81,1 %.
Piirin kautta kulkee Kirovin ja Permin välinen rautatie sekä Kazanin ja Permin välinen maantie. Talous perustuu sellu- ja paperiteollisuuteen. Lisäksi on rakennustarvike- ja metalliteollisuutta. Maatalous on erikoistunut lihan ja maidon tuotantoon sekä vihannesten ja perunan viljelyyn.
Piirissä toimii ammattikoulu, sellu- ja paperiteknikumi, lääketieteellinen opisto, kolme lasten musiikkikoulua ja taidekoulu, kulttuuri- ja vapaa-ajankeskuksia, kirjastolaitos, kotiseutumuseo, taidegalleria ja paikallinen TV-asema. Paikallislehtenä ilmestyy Krasnokamskaja zvezda (”Krasnokamskin tähti”).
Aiheesta muualla
Krasnokamsky District (Perm Krai)
Mukdenin taistelu
Mukdenin taistelu (奉天会戦 (Hōten kaisen)) oli Venäjän–Japanin sodan taistelu, joka käytiin 20. helmikuuta (J: 7. helmikuuta) – 10. maaliskuuta (J: 25. helmikuuta) 1905 Mukdenin kaupungin (nyk. Shenyang) eteläpuolella Mantšuriassa. Se oli suurimpia maataisteluita ennen ensimmäistä maailmansotaa. Venäjän keisarikunnan joukkoja komensi jalkaväenkenraali Aleksei Kuropatkin ja Japanin keisarikunnan armeijoita johti sotamarsalkka Ōyama Iwao. Taisteluun osallistui yli puoli miljoonaa sotilasta. Taistelu päättyi saarrostusta pelänneiden venäläisten vetäytymiseen ja Japanin voittoon. Mukdenin taistelu oli Venäjän–Japanin sodan viimeinen suuri maataistelu.
Taustaa
Shahojoen taistelun jälkeen 5.–17. lokakuuta 1904 Venäjän keisarikunta ja Japanin keisarikunta ottivat yhteen Mukdenin eteläpuolella Sandepun (nyk. Shendanbaocun) kaupungin ympäristössä 25.–29. tammikuuta 1905. Sandepun taistelu päättyi ratkaisemattomana venäläisten vetäydyttyä. Port Arthurin (nyk. Lüshunkou) piirityksen (30. heinäkuuta 1904 – 2. tammikuuta 1905) voitokkaan kenraalin Nogi Maresuken johtama 3. Armeija oli siirtynyt asemiin Okun 2. Armeijan taakse.
Koko Japanin keisarikunnan taisteluvahvuus mukaan lukien kaikki mahdolliset reservit oli keskitetty Mukdeniin. Suuret tappiot ja Venäjän keisarillisen laivaston lähestyminen Japanin vesiä lisäsi marsalkka Oyamalle paineita saada voitto Venäjän armeijoista.
Joukot
(MantšA = Mantšurian Armeija, AK = Armeijakunta)
(A = Armeija, JvD = Jalkaväkidivisioona)
Venäläiset
thumb|upright|Aleksei Kuropatkin
Aleksei Kuropatkin oli sijoittanut kolme armeijaansa oli 150 km pituiselle linjalle puolustusryhmitykseen ja siinä ei ollut syvyyttä. Venäjän armeijoissa oli 330 000 miestä, 1 266 tykkiä ja 56 konekivääriä.
Venäläisistä katsottuna äärimmäisenä oikealla, tasamaalla oli Hunhe-joen maastossa ratsuväenkenraali Aleksandr von Kaulbarsin 2. Mantšurian Armeija. Rintaman pituus oli 25 km, miehiä 100 000, 439 tykkiä ja 24 konekivääriä. Keskellä Port Arthurin ja Mukdenin maan- ja rautatien molemmin puolin 20 km kaistaleella oli asemissa ratsuväenkenraali Aleksandr von Bilderlingin johtama 3. Mantšurian Armeija. Hänellä oli 68 000 miestä, 266 tykkiä ja 10 konekivääriä. Vuoristoa vasten oli sijoitettuna Nikolai Linevitšin 1. Mantšurian Armeijan 107 000 miestä, 370 tykkiä ja 22 konekivääriä. Tälle sivustalle oli myös koottu 2/3 venäläisten ratsuväestä komentajanaan kenraali Paul von Rennenkampf yhteensä noin 40 000 miestä ja 144 tykkiä.
Japanilaiset
thumb|upright|Ōyama Iwao
Sotamarsalkka Oyama oli ryhmittänyt Kurokin 1. Armeijan 60 000 miestä ja 170 tykkiä sekä Nozun 4. Armeijan 50 000 miestä ja 204 tykkiä Mukden–Port Arthur -maan- ja rautatien maastoon. Venäläisistä katsottuna äärimmäisenä oikealla Hunhe-joen maastossa oli Okun 2. Armeija 50 000 miestä ja 200 tykkiä. Nogin 3. Armeija 50 000 miestä ja 268 tykkiä oli pystynyt salassa keskittymään 2. A:n taakse piiloon. Uudelleen muodostettu Kageakin 5. Armeija oli venäläisten vasemmalla sivustalla. Kageakin armeijassa oli vain yksi eli 11. divisioona ja se ei ollut täysivahvuinen, miehiä vain 30 000 miestä ja 84 tykkiä.
Näiden lisäksi Oyamalla oli henkilökohtaisena reservinä 3. jalkaväkidivisioona ja kolmas reserviprikaatia. Japanilaisilla oli kaikkiaan 270 000 miestä, 1 062 tykkiä ja 200 konekivääriä.
Raimo Keskinen
Raimo Kalervo Keskinen (kutsumanimi "Rami") (29. syyskuuta 1935 – 16. syyskuuta 2007) oli teoreettisen fysiikan ammattilainen. Keskinen oli kuuluisa yliopiston opettaja ja suosittu tieteen popularisoija. Hän oli erikoistunut mekaniikkaan, erityisesti dimensionaaliseen analyysiin, biofysiikkaan ja biomekaniikkaan.
Mukdenin taistelu
Taistelun kulku
Kuropatkin oli vakuuttunut, että japanilaisten päähyökkäyssuunta olisi hänen vasemmalta sivustastaan vuoristoalueelta. Japanilaiset olivat tehokkaita juuri tällaisessa maastossa ja alueella olevat aikaisemman 3. Armeijan veteraanit 11. divisioonasta vahvistivat hänen näkemystään. Huhuja liikkui myös Mongolian suunnalta rautateitse tapahtuvasta hyökkäyksestä.
Raimo Keskinen
Keskinen muistetaan muun muassa kirjasta Mustaa aukkoa etsimässä. Keskinen suomensi muun muassa James Gleickin kaaosteoriaa käsittelevän kirjan Kaaos. Keskinen oli myös Ursan hallituksen jäsen.
Mukdenin taistelu
Taistelun kulku
Oyaman suunnitelmana oli ympäröidä Mukden kuunsirpin muotoisesti ja siten katkaista venäläisten pakotie. Oyama oli aikanaan itse todistamassa saksalaisten Sedanin taistelun voittoa 1870 ja se mielessä hän teki suunnitelmansa.
Raimo Keskinen
Keskinen jäi eläkkeelle vuonna 1999.
Mukdenin taistelu
Taistelun kulku
Oyaman ohjeiden mukaisesti kaupunkitaistelua Mukdenissa tuli välttää. Koko sodan ajan japanilaiset välttivät tarkkaan kiinalaisten siviiliuhreja ja halusivat pitää väestön puolellaan. Tämä politiikka poikkesi vahvasti edellisestä Kiinan–Japanin sodasta.
Taistelun alku (20. helmikuuta)
Japanin 5. Armeija hyökkäsi venäläisten vasempaan sivustaan ja sitä tuki Kurokin 1. Armeijan yksiköt. Kuropatkin vahvisti sivustaansa omilla reserveillään. Tilanne rauhoittui rintamalohkolla.
Helmikuun 27. päivänä Japanin 1. A, 2. A ja 4. A hyökkäsivät eteenpäin omilla rintamalohkoillaan. Nogin 3. A aloitti samalla laajan sivustakierroksen, tarkoituksenaan hyökätä Mukdeniin luoteesta, Sinmintinin teiden suunnasta.
Saartaminen (1. maaliskuuta)
Vasta 2. maaliskuuta illalla Kuropatkinille selvisi, että koko venäjän maavoimia uhkaa romahtaminen oikealta sivustalta. Kenraali Kuropatkin antoi käskyn siirtää vasemmalta sivustaltaan joukkoja vahvistaakseen Kaulbarsin 2. Mantšurian Armeijaa. Joukkojen siirtämisen koordinointi epäonnistui kuitenkin ja 1. sekä 3. Mantšurian Armeijan alueella oli täysi kaaos. Von Kaulbarsin piti myös hyökätä mutta ei pystynyt siihen.
Venäjän armeijat vetäytyvät (6. maaliskuuta)
Kuropatkin lyhentää puolustuslinjaansa ja vetää joukot Hunhe-joen taakse.
Venäläisten vetäytyminen muodostui silmittömäksi paoksi, jossa aseita ja haavoittuneita jätettiin jälkeen. Japanilaiset olivat kuitenkin liian väsyneitä täysimittaiseen takaa-ajoon. Perjantaina 10. maaliskuuta japanilaiset miehittivät Mukdenin.
Mukdenin taistelun jälkeen ei Venäjän ja Japanin välillä tapahtunut enää mitään suurempia maataisteluita.
Mannerheim Mukdenissa
thumb|upright|52. Nezhinskin rakuunarykmentin everstiluutnantti Mannerheim.
Carl Gustaf Emil Mannerheim suoritti 18.–26. helmikuuta 1905 pitkän tiedusteluretken Sinmintinin kautta kohti Mongolian rajaa etsien viittauksia japanilaisten sivustasotatoimista. Viitteitä Mannerheimin osallistumisesta retkeen eversti Jakov Gillenschmidtin ryhmän mukana on hänen päiväkirjassaan. Retkikunta onnistui vain vahingoittamaan rautatiesiltaa räjähteiden puutteiden vuoksi. Silta oli kuusi kilometriä Haichenasta pohjoiseen. Retkikunta palasi Sinmintinin kautta matkattuaan 400 km viidessä päivässä.
Torstaina 2. maaliskuuta 1905 Mannerheim ilmoittautui eskadroonineen XVII armeijakunnan komentajalle, kenraaliluutnantti Andrei Selivanoville ja seuraavana päivänä hän majoittui Huangutenin kylään (nyk. luultavasti Hongqicun, N41.841368° E123.299975°).
Lauantaina 4. maaliskuuta 1905 Mannerheim joutui kovaan tulitaisteluun Tintšientunin (nyk. Xing Shencun, N41.821255° E123.238188°) kylän lähistöllä, jossa hänen hevosensa Talisman kaatui. Maanantaina 6. maaliskuuta Mannerheim majoittui Sinmintinin tien varrella olevaan Tsuanwantsen (nyk. Xinfagzi, N41.857016° E123.250528°) kylään ja joutui keskelle japanilaisten voimakasta hyökkäystä. Tiistaina 7. maaliskuuta majapaikkana oli Huantšitelin kylä (sijainti tuntematon). Kuropatkinin päätettyä luopua Mukdenista Mannerheim pääsi perjantaina 10. maaliskuuta vihdoin sairaalajunaan parantamaan yli 40 asteen kuumettaan.
Pastoraatti
Pastoraatti (uudismuodoste latinan pastori-sanasta; keskiajan latinaksi pastoratus,, paimen) tarkoittaa kirkkoherran johtamaa seurakuntaa, kirkkoherrakuntaa tai kirkkopitäjää eli kirkkoherran virka-aluetta, mutta nimitystä käytetään myös kirkkoherranvirasta. Ruotsissa pastoraatti koostuu yhdestä tai useammasta seurakunnasta.
Ruotsin kirkossa voivat useammat seurakunnat muodostaa pastoraatin. Se on yhteistyön muoto, jossa seurakunnat yhdessä vastaavat perustehtävistään. Työnjako seurakunnan ja pastoraatin välillä määritellään seurakuntaohjesäännössä. Pastoraatti vastaa usein taloudesta, henkilöstöstä, kiinteistöhallinnosta ja hautaustoimesta. Vuoteen 2014 saakka pastoraattia vastasi seurakuntayhtymä (Kyrklig samfällighet).
Vuonna 2021 oli Ruotsin kirkossa 1329 seurakuntaa ja 254 pastoraattia. Pastoraatteihin kuului 971 seurakuntaa. Jos seurakunta kuuluu pastoraattiin, sen johdossa on seurakuntaneuvosto, jonka pastotraatin kirkkovaltuusto valitsee. Pastoraatin ja siihen kuuluvien seurakuntien toimintaa johtaa kirkkoherra, joka seurakuntaneuvostojen kanssa vastaa siitä, että seurakuntien perustehtävä toteutuu.
Pastoraattiin kuuluvassa seurakunnassa on työjohdossa pappi, josta käytetään nimitystä seurakuntapaimen (församlingsherde).
Metro 2033 (romaani)
Metro 2033 on venäläisen kirjailijan Dmitri Gluhovskin esikoisteos vuodelta 2005. Teos julkaistiin alun perin internetissä vuonna 2002. Teoksen käännösoikeudet on myyty useisiin maihin, ja Suomessa teos ilmestyi ensi kerran vuonna 2010. Metro 2033 on innoittanut myös samannimiseen videopeliin. Gluhovski on kirjoittanut teokselle kaksi jatko-osaa, jotka mukailevat nimeltään ensimmäistä osaa. Metro 2034 ilmestyi vuonna 2009, ja suomenkielinen käännös julkaistiin vuonna 2011. Vuonna 2015 ilmestyi sarjan kolmas osa, Metro 2035, joka osittain perustuu videopeliin Metro: Last Light.
Metro 2033 on post-apokalyptinen kertomus ydinsodan jälkeisestä Moskovasta, jossa ihmiskunnan viimeiset eloonjääneet ovat vetäytyneet asumaan metrotunneleihin. Teoksessa kuvattu metroverkosto vastaa tosimaailman Moskovan metroa. Eletään nimenmukaisesti vuotta 2033, jolloin ydinsodasta on kulunut parikymmentä vuotta, mutta elämä maan päällä on yhä ihmiselle mahdotonta. Maan ovatkin vallanneet täysin uudenlaiset elämänmuodot, ja ihmisten osaksi on jäänyt taistella viimeisestä elintilastaan muukalaisia ja toisiaan vastaan. Teosta voi tarkastella dystopiana, jossa varoitetaan siitä, mihin liika teknologiausko ja ydinaseiden käyttäminen voi johtaa.
Juoni
Teos alkaa kuvauksella metrotunnelin elämästä VDNH-nimisellä asemalla, jossa päähenkilö Artjom asuu isäpuolensa Suhoin kanssa. Parikymppinen nuorukainen Artjom syntyi ennen ydinsodan alkua maan päällä, mutta joutui jo vauvana pakenemaan metrotunneleihin äitinsä kanssa. Hänen äitinsä kuitenkin menehtyi pian rottien hyökätessä metroasemalle tuhoten kaiken tieltään. Artjom pelastui Suhoin ottaessa tämän mukaansa paetessaan resiinalla muutaman muun eloonjääneen kanssa. Turvaan päästyään Suhoi otti pojan kasvattamisen tehtäväkseen.
Teoksen nykyhetkessä aiemmin rauhallista, mutta syrjäistä asemaa ovat viime aikoina ryhtyneet terrorisoimaan maan päältä hyökkäyksiä tunneleihin tekevät mutantit. Mutantit ovat kiiltävän mustaihoisia, voimakkaita ja petomaisia, mutta ruumiinrakenteeltaan ihmisenkaltaisia. Mutantit herättävät pelkoa ja pakokauhua asemalla, ja ihmisiä on alkanut myös katoamaan mystisesti. Pian paikalle kutsutaan avuksi Hunter-niminen stalker. Stalkerit ovat ihmisiä, jotka oman henkensä uhalla nousevat aika ajoin maan pinnalle hankkimaan esimerkiksi polttopuuta ja muuta metron elämälle tarpeellista materiaalia ja ovat kohdanneet silmästä silmään säteilyn synnyttämät uuden maailman kauhut. Salassa muilta Artjom saa Hunterilta tehtävän viedä viesti stalker Melnikille metroverkoston keskiössä sijaitsevaan Polikseen, ellei hän palaa tietyssä ajassa tutkimusretkeltään mustien mutanttien alkulähteelle. Koska Hunter ei palaa sovittuun aikaan retkeltään, Artjom olettaa tämän kuolleen ja lähtee vaaralliselle matkalle kohti Polista.
Matkalla metrotunneleissa Artjom kulkee niin yksin kuin tiheästi vaihtuvien seuralaistenkin kanssa. Monien onnekkaiden sattumusten ja useiden vastoinkäymisten jälkeen Artjom pääsee lopulta Polikseen ja kohtaa siellä stalker Melnikin, jolle Hunterin osoittama viesti oli tarkoitettu. Viestin luettuaan Melnik vie Artjomin Polista hallinnoivan neuvoston eteen. Artjom saa tehtäväkseen nousta maanpäälliseen Suureen kirjastoon etsimään erästä erittäin salaista kirjaa, jossa ennustetaan maailman tulevaisuus. Tehtävä kuitenkin epäonnistuu, eikä kirjaa löydy. Artjom joutuu pakenemaan, sillä hän ei voi enää palata Polikseen saatuaan neuvoston vihat niskoilleen. Selvittyään pakomatkalta hän ryhtyy Melnikin kanssa selvittämään, miten mustien mutanttien maanpäällinen pesä voitaisiin tuhota. Selviää, että eräässä paikassa on olemassa vielä sodanaikaisia ohjuksia, mutta sinne pääsee ainoastaan salatun toisen metroverkoston kautta.
Sattuman kautta toinen metrotunneliverkosto löytyy, raketit löydetään ja ne asetetaan valmiuteen. Ennen niiden laukaisemista Artjom ehtii vierailla kotiasemallaan VDNH:lla, jota mutanttien toistuvat hyökkäykset ovat kohdelleet kaltoin. Monet ovat kuolleet tai paenneet, mutta Artjom löytää kuitenkin isäpuolensa Suhoin, joka pitää pystyssä viimeistä eloonjääneiden linnaketta ja on valmis kuolemaan asemaa puolustaessaan. Tälle ei kuitenkaan ole tarvetta, sillä mustien tuhoaminen ohjuksilla onnistuu. Juuri ennen ohjusten laukaisua Artjom saa kuitenkin mielessään merkillisen yhteyden mustiin mutantteihin, jotka kertovat hänelle, etteivät ole tappaneet ihmisiä tahallaan, vaan yrittäneet ainoastaan saada keskusteluyhteyden ihmisiin. Heidän aikeensa eivät ole siis olleet pahat, vaan heiltä on vain puuttunut kunnollinen keskusteluväylä ihmisen kanssa kommunikoimiseen, ja he haluaisivat elää sovussa ihmisten kanssa. Artjom ymmärtää, että mustat ovatkin vain ihmisiä kehittyneempiä uudenlaisia elämänmuotoja, jotka ovat sopeutuneet menestymään muuttuneessa elinympäristössä. Artjomin ollessa juuri kertomaisillaan tästä ohjuksen laukaisijoille, on kuitenkin jo liian myöhäistä perua käskyä ja pesä tuhoutuu. Teos loppuu siihen, kun Artjom palaa pettyneenä takaisin metrotunneleihin.
Vastaanotto
Metro 2033 on ollut jo internetissä ilmestyessään suosittu teos, ja joidenkin arvioiden mukaan sitä on luettu verkossa ainakin kaksi miljoonaa kertaa. Kirjaversiotakin on myyty yksistään Venäjällä lähes puoli miljoonaa kappaletta. Gluhovski voitti teoksesta palkinnon Euroconissa vuonna 2007.
Fidžinpunamesikko
Fidžinpunamesikko (Myzomela jugularis) on mesikoiden heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys
Fidžinpunamesikkoa tavataan Fidžissä. Lajia on kuvattu yleisestä runsaslukuiseksi, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Jordache
Jordache Enterprises [dʒɔːɹdæʃ] on yhdysvaltalainen monialayritys, joka tuli alun perin tunnetuksi 1970-luvun lopulla Jordache-merkkifarkkujen valmistajana. Nykyisin se on mukana monella toimialalla ja omistaa muun muassa enemmistön Israelin toiseksi suurimmasta lentoyhtiöstä Arkiasta.
Historiaa
Yrityksen perustivat vuonna 1969 Israelista New Yorkiin muuttaneet veljekset Joe, Ralph, David ja Avi Naccache, myöhemmin Nakash. Nimi Jordache on muodostettu heidän etunimiensä aluista ja alkuperäisen sukunimen lopusta, mutta Jordache esiintyy sukunimenä Irwin Shaw’n vuonna 1969 ilmestyneessä sukukronikassa Menestyksen maku ja sen pohjalta tuotetussa tv-sarjassa Rikas, rakas, köyhä, varas (1976).
Jordache aloitti merkkifarkkujen vähittäiskauppana, jolla oli 1970-luvun puolessavälissä neljä myymälää New Yorkissa. Kun yksi niistä ryöstettiin ja tuhopoltettiin vuoden 1977 sähkökatkoksen aikana, veljekset päättivät investoida vakuutuskorvausrahat yrityksen uuteen strategiaan, omien merkkifarkkujen valmistukseen ja myyntiin. Ajoitus oli oikea, sillä kuluttajat olivat juuri siirtymässä yleisfarkkumerkeistä, kuten Levi’sista, designer-farkkuihin, kuten Calvin Klein ja Gloria Vanderbilt.
Veljekset sijoittivat vuonna 1979 yli puoli miljoonaa dollaria rohkeaan mainoselokuvaan, jossa yläosaton nainen ratsastaa hevosella vedessä kuin lainelautailija, yllään vain tiukat Jordache-farkut. Valtakunnalliset tv-kanavat kieltäytyivät esittämästä filmiä, mutta se sai kulttimainetta pienten paikalliskanavien kautta. Myös kampanjaan liittyviä lehtimainoksia kieltäydyttiin julkaisemasta. Syksyllä 1980 Jordachen mainoszeppeliini tuhoutui New Jerseyn Lakehurstissä, samassa paikassa kuin saksalaisten Hindenburg 43 vuotta aiemmin.
Syksyn 1981 paikkeilla Jordache tuotti noin 1,2 miljoonaa farkkuparia kuukaudessa muun muassa Louisianassa ja myi niitä 25 maassa. Sillä oli myös halvempi farkkumerkki Alessio sekä lastenvaatteiden, vapaa-ajanjalkineiden, käsilaukkujen ja urheiluvaatteiden mallistoja. Lisäksi Jordache lisensioi tuotemerkkiään rintaliivien, sukkahousujen, lasten nukkien ja vauvojen vaippahousujen valmistajille. Nakashin veljekset alkoivat myös sijoittaa muihin vaatemerkkeihin ja rahoittivat 1982 alkuun muun muassa Guess-merkin, mistä aiheutui myöhemmin Jordachelle kallis oikeusriita.
1990-luvulla Jordachen lisensointi ulottui vähitellen yhä kauempana farkkubisneksestä oleviin tuoteryhmiin, kuten vauvanvaippoihin, sateenvarjoihin ja matkalaukkuihin. Merkin vetovoima laski, ja sen tuotteita alkoi nähdä lähinnä halpamyymälöissä.
Yrityksen muita vaatemerkkejä ovat Jordachen lisäksi Earl Jeans, Kikit Jeans, Maurice Sasson, Fubu Ladies, Airport, Blue Star ja Gasoline. Lisäksi Jordache on valmistanut denim-tuotteita muun muassa Gapille, Tommy Hilfigerille, Levi’sille ja Abercrombie & Fitchille. .
Nakashin veljekset ovat sijoittaneet vaatebisneksestä peräisin olevia varojaan Yhdysvalloissa ja Israelissa myös muiden toimialojen yrityksiin, kuten kiinteistöbisnekseen, lentomatkailuun, elintarviketuotantoon, hotelleihin ja ravintoloihin.
Rharous
Rharous (myös Gourma-Rharous) on maalaiskunta, sen keskuskylä sekä Gourma-Rharousin piirin hallinnollinen keskus Timbuktun alueella Malissa. Se sijaitsee Nigerjoen varrella 150 kilometriä Timbuktusta itään. Kunnassa on 26 100 asukasta (vuonna 2009).
Rharousin kunnan pinta-ala on 7 000 neliökilometriä. Se rajoittuu idässä Gourma-Rharousin piirin Banikanen, etelässä Ouinerdenin ja Hamzakoman sekä lännessä Sérérén kuntiin ja pohjoisessa Timbuktun piiriin. Seutu kuuluu aavikoitumisesta kärsivään Sahelin vyöhykkeeseen.
Kuntaan kuuluu 13 kylää ja 16 paimentolaisryhmää. Asukkaat ovat songhaita, tuaregeja, arabeja, fulbeja ja bozoja. Tärkeimmät kielet ovat tamašek ja songhai. Vallitseva uskonto on islam.
Kunnassa on kuusi koulua ja seitsemän lukutaitokeskusta. Koulut tavoittavat 61,2 % ikäluokasta (vuonna 2003). Rharousissa on terveyskeskus ja Bengelissä terveysasema.
Nähtävyyksiä ovat Nigerjoen virtahevot, Bornan luolat kalliopiirroksineen ja piirtokirjoituksineen sekä Dakar-rallin aikana helikopterionnettomuudessa kuolleiden Thierry Sabinen ja Daniel Balavoinen muistomerkki sisämaassa. Matkailua alueelle ei juurikaan ole.
Ranskan avoin tennisturnaus 2015 – naisten kaksinpeli
Marija Šarapova oli turnauksen puolustava mestari, mutta hän hävisi neljännen kierroksen ottelunsa.
Naisten kaksinpeliturnauksen voitti Serena Williams, joka päihitti loppuottelussa Lucie Šafářován. Williams oli voittanut Ranskan avoimet kaksi kertaa aiemmin.
Sijoitetut pelaajat
<li>🇮🇹 Sara Errani <li>🇷🇺 Svetlana Kuznetsova <li>🇺🇦 Elina Svitolina <li>🇩🇪 Sabine Lisicki <li>🇪🇸 Garbiñe Muguruza <li>🇨🇿 Barbora Strýcová <li> Timea Bacsinszky <li>🇨🇳 Peng Shuai <li>🇷🇸 Jelena Janković <li>🇦🇺 Samantha Stosur <li>🇧🇾 Viktoryja Azarenka <li>🇮🇹 Flavia Pennetta <li>🇫🇷 Alizé Cornet <li>🇷🇴 Irina-Camelia Begu <li>🇫🇷 Caroline Garcia <li>🇰🇿 Zarïna Dïas
2-metyyli-2-nitropropanoli
2-metyyli-2-nitropropanoli (C4H9NO3) on nitroalkoholeihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä käytetään polymeeriteollisuudessa ja orgaanisten yhdisteiden valmistukseen.
Ominaisuudet, valmistus ja käyttö
2-metyyli-2-nitropropanolia valmistetaan formaldehydin ja 2-nitropropaanin välisellä Henry-reaktiolla. Yhdistettä käytetään lateksimaaleissa lisäaineena, renkaissa parantamaan kumin ja polyesterirungon välistä adheesiota ja muiden orgaanisten yhdisteiden esimerkiksi isobutanoliamiinin valmistamiseen.
Lasse Hoikka
thumb|Lasse Hoikka esiintymässä vuonna 2014. Lasse Hoikka (s. 18. syyskuuta 1955 Tervola) on suomalainen laulaja ja tanssiyhtye Souvareiden perustaja. Souvarit on rovaniemeläinen iskelmäyhtye, joka soittaa Lappi-aiheista tanssimusiikkia. Lasse Hoikka syntyi Matti ja Aini Hoikan perheeseen Tervolan Koivun kylään, jossa oli hänen lisäkseen yhdeksän sisarusta. Hänen isänsä oli maanviljelijä ja kotiseudulla tunnettu pelimanni. Hänen äitinsäkin oli lahjakas laulaja.
Hoikkaa alkoi kiinnostaa rumpujen soittaminen ja hän pääsikin kymmenvuotiaana kokeilemaan paikallisella työväentalolla rumpuja – omat rumpunsa hän hankki kemiläisestä musiikkiliikkeestä vuosikymmen myöhemmin. Nuoruudessa Hoikka soitti eri rock-kokoonpanoissa, muun muassa sukulaispoikiensa Santiago-yhtyeessä sekä omassa kuulalaakeriyhtyeessään. Hoikka katsoo muusikon uransa alkaneen varsinaisesti vasta Pauli Pirttijärvi, Juhani Juusola ja Huumor-Humppa -yhtyeessä Tyrnävän maamiesseuran naistentansseissa. Soittamisen ohella hän teki arkipäivät töitä rakennusmiehenä, koska yhtyeellä oli keikkoja vain viikonloppuisin.
Vuonna 1978 Hoikan täytyi valita ulkomailla reissaavan rakennustyöläisen ja muusikon ammatin välillä. Hän oli kuitenkin perustanut perheen ja tulossa oli lapsi, joten hän valitsi muusikon elämän ja perusti Souvarit-yhtyeen.
Lasse Hoikka on toiminut myös lauluntekijänä, esimerkiksi Souvarin humppa on Tapani Peuran säveltämä ja Lasse Hoikan sanoittama. Kylmä rakkaus-kappaleen sanoitus on myös Lassen käsialaa.
Vuonna 2009 Lasse julkaisi Lasse Hoikka Rautukopla & Fishing brothers-nimisen levyn. Levyllä esiintyvä lauluyhtye Rautukopla muodostuu neljästätoista laulajasta johon Lasse Hoikka myös kuuluu.
Lasse on julkaissut myös viisi soololevyä, viimeisin albumi "Taas kutsuu tie" ilmestyi vuonna 2014.
Wickes-luokka
Wickes-luokka oli Yhdysvaltain laivaston hävittäjäluokka, jonka satayksitoista (DD-75 - DD-185) alusta valmistuivat 1917-1921.
Edeltäneen Caldwell-luokan kanssa ja seuranneen Clemson-luokan kanssa luokka muodosti niin sanotun nelipiippuisten alusten sarjan. Luokan aluksista valmistui ennen ensimmäisen maailmansodan päättymistä vain muutama. Osa aluksista romutettiin 1930-luvulla, mutta loput palvelivat toisessa maailmansodassa. Pääosa muutettiin muihin tehtäviin ja osa luovutettiin saattajiksi Britannian kuninkaalliselle laivastolle. Kaikki luokan jäljellä olevat alukset romutettiin pian toisen maailmansodan päätyttyä.
Alukset
Ensimmäiset viisikymmentä tilattiin osana vuoden 1916 laivasto-ohjelmaa.
Hipólito Yrigoyen
Hipólito Yrigoyen (1852–1933) oli argentiinalainen poliitikko. Hän oli lakimies, professori ja metsänhoitaja, ja nousi radikaalipuolueen johtoon vuonna 1896. Yrigoyen toimi maansa presidenttinä kahdesti: 1916–1922 ja 1928–1930. Hänen ensimmäisen kautensa aikaan Argentiina pysyi puolueettomana ensimmäisen maailmansodan ajan. Vuonna 1928 hänet valittiin suurella ääntenenemmistöllä. Vuoden 1929 talouslama heikensi hänen valtaansa, ja presidenttikausi päättyi sotilasvallankaappaukseen 1930. Syrjäytetty Yrigoyen vietti loppuelämänsä arestissa Martín Garcían saarella, missä hän kuoli vuonna 1933.
Bourg-Saint-Andéol
Bourg-Saint-Andéol on kunta eteläisessä Ranskassa Ardèchen departementissa Auvergne-Rhône-Alpesin alueella. Se sijaitsee Rhônejoen rannalla.
Nähtävyyksiä
Kunnan nähtävyyksiä on Saint-Andéolin kirkko jonka historia ulottuu 1000-luvulle. Kirkon apsis on lännen puolella, mikä on poikkeuksellista Ranskassa. Kirkossa on ikivanha sarkofagi, jota käytettiin pyhäinjäännöksien säilyttämiseen.
Rooman valtakunnan aikainen 200-luvulta peräisin oleva Mithra-jumalan reliefi on louhittu kallioon lähellä kahta Tourne nimisen puron lähdettä. Reliefi on yksi harvoista Ranskassa joka on edelleen alkuperäisessä ympäristössään. Puro laskee Rhôneen muutaman sadan metrin päässä lähteistään.
Kanariankaaliperhonen
Kanariankaaliperhonen (Pieris cheiranthi) on Kanarian saarilla endeeminen päiväperhoslaji. Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto on luokitellut sen vaarantuneeksi (VU).
Koko ja ulkonäkö
Laji muistuttaa suuresti tavallista kaaliperhosta (Pieris brassicae), mutta siipien mustat kuvioinnit ovat huomattavasti laajemmat. Etusiiven yläpinta on valkoinen, kärkiosasta mustanruskea ja sen kaksi tummaa täplää ovat sulautuneet yhteen. Siiven tyviosassa on harmaata kehnää. Takasiivet ovat valkeat. Molempien siipien alapinnat ovat vaalean vihertävänkeltaiset. Siipiväli vaihtelee 57–66 mm.
Levinneisyys ja lentoaika
Kanariankaaliperhosta tavataan ainoastaan muutamilla Kanarian saarilla. Laji on yleinen La Palmalla, minkä lisäksi sitä tavataan Teneriffan pohjoisosissa ja hyvin harvinaisena Lanzarotella. Laji hävisi ilmeisesti kokonaan La Gomeralta 1970-luvulla. Perhoset lentävät useina sukupolvina ympäri vuoden.
Elinympäristö ja elintavat
Kanariankaaliperhosen tyypillisimpiä elinympäristöjä ovat varjoisat laaksot ja laurisilvametsät 200–1500 m merenpinnasta. Perhosen yksilömäärät ovat olleet pitkään voimakkaassa laskussa. Ilmeisesti Cotesia glomerata -loispistäisen tuominen saarelle vaikuttaa vahingollisesti perhoslajin populaatioon.
Ravintokasvi
Toukka kelpuuttaa ravinnokseen Kanarialla kotoperäisen merikaalilajin Crambe strigosa, mutta elää myös vieraslajina esiintyvällä isoköynnöskrassilla (Tropaeolum majus). Kasvatuksessa toukat syövät monia eri ristikukkaisia
Suunnitteluteoria
Suunnitteluteoria voi viitata esimerkiksi seuraaviin:
HMS Limbourne
HMS Limbourne (viirinumero L57) oli Britannian kuninkaallisen laivaston Hunt-luokan tyypin III saattuehävittäjä, joka palveli toisessa maailmansodassa.
Valmistus
Alus tilattiin 4. heinäkuuta 1940 työnumerolla J1490 osana vuoden 1940 hätäohjelmaa Alexander Stephen and Sonsilta Govanista, missä köli laskettiin 8. huhtikuuta 1941. Alus laskettiin vesille 12. toukokuuta 1942 ja valmistui 24. lokakuuta.
Palvelus
Alus liittyi joulukuussa Plymouthissa 15. hävittäjälaivueeseen suojaamaan saattueita ja valvomaan meriliikennettä Kanaalissa sekä lounaisen reitin alueella. Tammikuusta 1943 alkaen alus suojasi kotimaan ja Gibraltarin välisiä saattueita, kunnes helmikuussa aluksen propelli vaurioitui. Se korvattiin maaliskuussa Portsmouthissa uudella.
Telakalta palattuaan alus suojasi Vapaan Ranskan laivaston taistelulaiva Courbetin Clydeen, minkä jälkeen se palasi laivueeseensa jatkamaan Kanaalin saattueiden suojaamista. Se osallistui myös operaatio Tunneliin eli Ranskan rannikon saattueiden häirintään.
Alus vapautettiin operaatiosta lokakuussa. Se taisteli 3. lokakuuta Kanaalissa Saksan laivaston torpedoveneitä vastaan, jolloin se vaurioitui lievästi. 22. lokakuuta alus liitettiin kevyt risteilijä HMS Charybdiksen sekä hävittäjien HMS Grenvillen, HMS Rocketin, HMS Wensleydalen, HMS Talybontin ja HMS Stevenstonen muodostamaan Force X:ään estämään Kaukoidästä saapuvan saarronmurtaja Münsterlandin pääsyä Ranskaan. Seuraavana päivänä osasto joutui Guernseyn lähistöllä torpedoveneiden maaliksi, jolloin Limbourneen osui T22:n laukaisema torpedo. Aluksella sai surmansa 42 miehistönjäsentä. Alus menetti liikuntakykynsä, ja sitä koetettiin hinata, mutta se osoittautui mahdottomaksi. Aluksen sata eloon jäänyttä siirrettiin osaston muihin aluksiin. Talybont laukaisi torpedon, ja Rocket ampui tykillä vaurioitunutta alusta, kunnes se upposi. Aluksen hylky paikallistettiin 1990-luvulla, ja vuonna 2001 brittiläinen ryhmä kuvasi Charybdiksen ja Limbournen hylyt.
Miloš Forman
Miloš Forman, aik. Jan Tomáš Forman (18. helmikuuta 1932 Čáslav, Tšekkoslovakia – 13. huhtikuuta 2018 Danbury, Connecticut, Yhdysvallat) oli tšekkiläinen Yhdysvaltoihin emigroitunut elokuvaohjaaja ja -käsikirjoittaja. Forman kuului merkittävimpiin ja menestyneimpiin tšekkoslovakialaisen elokuvan uuden aallon ohjaajiin. Formanin ohjaamat elokuvat keräsivät yhteensä 33 Oscar-ehdokkuutta ja voittivat 13 Oscar-palkintoa.
Elämä ja ura
Formanin vanhemmat olivat juutalainen isä ja protestanttinen äiti. Hänen vanhempansa kuolivat toisen maailmansodan aikaan Auschwitzissa: isä pidätettiin tämän vastarintatoiminnan ja äiti salakuljetuksen takia.
Forman haaveili jo nuorena elokuvien teosta ja hakeutui Prahan elokuva-akatemiaan. Opiskelijaelämää väritti turhauttava taistelu taidebyrokraattien kanssa. Toisaalta hän tutustui Václav Haveliin ja Milan Kunderaan. Forman nousi tšekkiläisen uuden aallon mestariksi.
Forman aloitti ohjaajanuransa uudessa kotimaassaan, ja vuonna 1975 hänen Ken Keseyn kirjaan perustuva elokuvansa Yksi lensi yli käenpesän sai viisi Oscar-palkintoa. Vuonna 1977 hänestä tuli Yhdysvaltain kansalainen.
Forman palasi synnyinmaahansa kuvaamaan Peter Shafferin näytelmään perustuvaa Mozart-muotokuvaa Amadeus (1984) totalitaarisen kommunistihallinnon pitäessä Tšekkoslovakiaa edelleen otteessaan. Yleisö- ja arvostelumenestykseksi muodostunut Amadeus hyödyntää vanhan Prahan maisemia niin taitavasti, että kaupunkimiljöö on elokuvassa melkeinpä tärkeimmässä sivuosassa.
Forman osallistui vuonna 1997 Karlovy Varyn kansainvälisille elokuvajuhlille. Kesällä 2008 hän oli yksi Sodankylän elokuvajuhlien päävieraista.
Yksityiselämä
Forman oli vuosina 1958–1962 naimisissa näyttelijä-kirjailija Jana Brejchován ja vuosina 1964–1999 näyttelijä Vera Kresadlován kanssa ja heillä on kaksi poikaa, Petr ja Matěj.
Forman oli kolmannen kerran naimisissa vuodesta 1999 Martina Formanin kanssa ja heillä on kaksospojat Andrew ja James (s. 1999).
Eurovision laulukilpailu 2019
Eurovision laulukilpailu 2019 oli järjestyksessään 64. Eurovision laulukilpailu. Se järjestettiin Tel Avivissa, Israelissa, Netta Barzilain voitettua vuoden 2018 kilpailun kappaleella ”Toy”. Kilpailu järjestettiin  Tel Avivin Tel Aviv Convention Centerin Paviljonki 2:ssa   Kilpailun semifinaalit järjestettiin 14. ja 16. toukokuuta ja finaali 18. toukokuuta 2019. Israel on isännöinyt Eurovision laulukilpailua aiemmin kolme kertaa; 1979 ja 1999. Tämä oli myös neljäs kerta, kun euroviisut järjestettiin Euroopan ulkopuolella. 2004 kilpailu järjestettiin Turkin Istanbulissa.
Euroopan yleisradiounioni EBU ilmoitti 7. marraskuuta 2018, että vuoden 2019 kilpailuun osallistuisi 42 maata. Sen jälkeen kilpailusta vetäytyi kuitenkin vielä viime hetkellä Ukraina, sillä maan televisioyhtiö UA:PBC ei päässyt sopimukseen edustajaksi valitun artistin kanssa. Lopullinen osallistujamäärä oli siis 41 maata. Edellisvuoden kilpailuun osallistuneista maista vetäytyi Ukrainan lisäksi Bulgaria.
Israelin isännyys oli herättänyt vastustusta Israelin ja Palestiinan konfliktin ja siihen liittyvien ihmisoikeusrikkomusten vuoksi. Vastustusta oli esiintynyt muun muassa Islannissa (Islantia edustanut yhtye Hatari nähtiin pitelevän Palestiina-aiheisia banderolleja finaalin pisteiden laskun aikana), Irlannissa, Ranskassa, Tanskassa, Espanjassa ja Saksassa. EBU rankaisi tästä protestista Islantia sakoilla syyskuussa 2019.
Kilpailun voittajaksi nousi Alankomaiden Duncan Laurence kappaleella "Arcade", kerättyään toisessa semifinaalissa 280 pistettä ja finaalissa 498 pistettä.
Tapahtumapaikka
thumb|left|upright|Kilpailun pitopaikka Tel Aviv Convention Center.
Valintavaihe
Kun Israel oli voittanut vuoden 2018 kilpailun, Barzilai sekä Israelin pääministeri Benjamin Netanjahu ilmoittivat, että vuoden 2019 kilpailu järjestettäisiin pääkaupunki Jerusalemissa, mutta EBU ja maan yleisradio IPBC eivät vahvistaneet tätä. Myös Israelin valtiovarainministeri Moshe Kahlon sanoi haastattelussa, että vuoden 2019 kilpailu tulisi järjestää ainoastaan Jerusalemissa ja arvioi kilpailun kustannuksen olevan noin 120 miljoonaa Israelin sekeliä (noin 24 miljoonaa euroa). Jerusalemin pormestari Nir Barkat mainitsi Jerusalem Arenan (Pais Arena) sekä Teddy Stadiumin olevan mahdollisia kisapaikkoja järjestämään vuoden 2019 Euroviisuja. Jerusalemin kunta vahvisti myös, että vuoden 2019 kilpailua ei järjestettäisi vuosien 1979 ja 1999 kilpailupaikassa Jerusalemin International Convention Centressä sen puutteellisen kapasiteetin johdosta.
19. kesäkuuta 2018 Israelin vahvistettiin olevan vuoden 2019 kilpailun isäntämaa, ja 24. kesäkuuta 2018 KAN (Israelin televisioradioyhtiö) avasi virallisesti tarjouskilpailun vuoden 2019 Eurovision laulukilpailun isännöinnistä kiinnostuneille kaupungeille.
Vaikka alkuperäisen spekulaation mukaan Jerusalem olisi ollut todennäköisin kaupunki isännöimään vuoden 2019 kilpailua, uskonnolliset sekaannukset ja mahdolliset boikotoinnit vaikeuttivat Jerusalemin mahdollisuutta isännöidä kilpailua. Jerusalemin pormestari Nir Barkat ilmoitti, että hän ei asetu uudestaan ehdolle lokakuun 2018 vaaleissa. Tämä saattoi myös hankaloittaa Jerusalemin isännöinnin mahdollisuutta. Virka-asemaltaan korkeampi valtiovarainministeri sanoi israelilaiselle päivälehdelle Haaretzille, että Tel Aviv olisi todennäköisempi isäntäkaupunki kilpailua varten. Tel Aviv järjestäisi kilpailun Tel Aviv Convention Centerin Paviljonki 2:ssa, eikä Menora Mivtachim Arenalla, jota pidettiin aiempien spekulaatioiden mukaan todennäköisimpänä järjestyspaikkana. Molempien paikkojen kapasiteetti on 10 000 ihmistä, mikä on EBU:n asettama minimikapasiteetti. Haifa olisi ollut myös mahdollinen isäntäkaupunki, vaikkakin päällekkäisyydet jalkapallokauden kanssa olisivat saattaneet vaikeuttaa ainoan sopivan areenan Sammy Ofer Stadionin käyttöä. Tel Aviv on lisäksi isännöinyt vuodesta 2016 lähtien Israel Calling -euroviisujuhlaa, jossa on esitelty suurinta osaa tulevista euroviisukilpailijoista (vuoden 2018 juhla sisälsi 21 osallistujamaata).
16. toukokuuta 2018 Petah Tikvan pormestari ilmoitti, että se haluaisi myös järjestää vuoden 2019 Euroviisut. Tämä olisi kuitenkin vaatinut uuden stadionin rakentamisen.
Muita mahdollisia tapahtumapaikkoja olisi ollut Beerseban Turner Stadium. EBU:n vaatimuksen mukaan stadioni olisi kuitenkin tarvinnut rakentaa väliaikaisen tai pysyvän katon.
Useat mediat ilmoittivat, että EBU olisi varoittanut Israelin yleisradioyhtiötä siitä että vuoden 2019 kilpailua ei järjestettäisi Israelissa, jos jotkut maat päättäisivät olla osallistumatta kilpailuun poliittisten paineiden johdosta. 22. toukokuuta 2018 EBU ja IPBC molemmat kuitenkin kumosivat nämä väitteet vääriksi. EBU:n viiteryhmän edustajat vierailivat Israelissa toukokuun lopussa ja vahvistivat että päätös isäntäkaupungista, tapahtumapaikasta ja päivämääristä tehdään sen jälkeen kun Israelin yleisradioyhtiön kanssa on keskusteltu.
10. kesäkuuta 2018 Israelin media ilmoitti, että Eilat on myös yksi mahdollisista isäntäkaupungeista.
11. kesäkuuta 2018 ilmoitettiin neljä lopullista ehdokaskaupunkia. Nämä kaupungit olivat Eilat, Haifa, Jerusalem ja Tel Aviv.
Huolimatta neljästä valitusta ehdokaskaupungista, 26. kesäkuuta 2018, Dov Litvinoff, Tamarin maakunnan liiton johtaja sanoi, että Masada osallistuu tulevien euroviisujen isännöintikilpailuun.
22. heinäkuuta 2018 israelilainen mediayhtiö Walla ilmoitti, että Haifa ja Masada eivät toimittaneet isännöintihakemuksiaan ajoissa, joten ne karsiutuivat isännöintikilpailusta. Kuitenkin Haifan pormestari väitti, että hän ei ollut saanut mitään kirjettä Israelin televisioyhtiöltä KAN:lta antaen ymmärtää, että Haifa olisi ollut vielä mukana isännöintikilpailussa.
24. heinäkuuta 2018 Jerusalem ja Tel Aviv paljastivat lisää yksityiskohtia hakemuksistaan. Jerusalem vahvisti, että sen suosima kisapaikka olisi Pais Arena, Teddy Stadiumin sijasta. Tel Aviv vahvisti, että se järjestäisi kilpailut Tel Aviv Convention Centerin Paviljonki 2:ssa.
Israelin hallituksen ja KAN:n kireän ja edestakaisen kiistelyn jälkeen näytti siltä, että KAN luovuttaisi isännöintioikeutensa rahoituspulan vuoksi. Molemmat osapuolet saivat kuitenkin sopimuksen aikaan, joka käsittää KAN:n maksavan 12 miljoonaa euroa EBU:lle ja valtiovarainministeriön maksavan kulut, jos ongelmia syntyy. Tel Avivin pormestari ilmoitti, että kaupunki on valmis maksamaan Convention Centeristä itse mikäli se valittaisiin isäntäkaupungiksi.
Elokuun lopussa Eurovision laulukilpailun virallinen valvoja Jon Ola Sand lähetti delegaatteja Israeliin tutkimaan Jerusalemin ja Tel Avivin mahdollisia tapahtumapaikkoja sekä kuulemaan Eilatin isännöintihakemusta. 30. elokuuta 2018, Sand ilmoitti haastattelussa KAN:n kanssa, että Eilat ei ole enää mukana isännöintikilpailussa jättäen jäljelle vain Jerusalemin ja Tel Avivin. Hän mainitsi myös, että vakavia keskusteluja kilpailun boikotoinnista ei ole ollut sekä, että isäntäkaupungin päätöksestä on ilmoitettava seuraavalla viikolla.
EBU ilmoitti 13. syyskuuta 2018, että Tel Aviv on valittu isäntäkaupungiksi. Kilpailut järjestettiin Tel Aviv Convention Centerissä.
Mahdolliset kisapaikat
Key: Isäntäkaupunki Ehdokaskaupungit Karsiutuneet kisapaikat
Semifinaaleihin jako
Maat jaettiin semifinaaleihin 28. tammikuuta 2019. Automaattisia finaalimaita lukuun ottamatta (Israel ja Big 5) maat jaettiin kuuteen ryhmään. Jako perustui äänestyksiin edellisten vuosien ajalta.
Ensimmäisessä semifinaalissa '''14. toukokuuta''' esiintyivät: Slovenia, Valko-Venäjä, Tšekki, Montenegro, Kypros, Serbia, Suomi, Puola, Unkari, Viro, Portugali, San Marino, Islanti, Georgia, Australia, Belgia ja Kreikka.
'''Toisessa semifinaalissa 16. toukokuuta''' esiintyivät: Sveitsi, Ruotsi, Irlanti, Itävalta, Moldova, Latvia, Romania, Tanska, Armenia, Albania, Azerbaidžan, Pohjois-Makedonia, Norja, Venäjä, Alankomaat, Kroatia, Liettua ja Malta.
Graafinen ilme
Tel Avivin Euroviisujen logo paljastettiin 8. tammikuuta 2019. Logo koostuu kultaisen tähden muodostavista kolmioista. Päälogosta on lisäksi kaksi vaihtoehtoista versiota. Logon, tuotemerkin ja teeman on laatinut Studio Adam Feinberg. Tel Avivin Euroviisujen tunnuslause on "Dare to Dream".
Juontajat
25. tammikuuta 2019 ilmoitettiin, että vuoden 2019 Eurovision laulukilpailun juontavat Bar Refaeli, Erez Tal, Assi Azar ja Lucy Ayoub.
Osallistujamaat
Toukokuussa 2018 Israel ilmoitti kutsuvansa kilpailuun mukaan erilaisia arabimaita. Listalla olivat muun muassa Tunisia ja Saudi-Arabia. Israel yritti näin parantaa välejään arabimaihin, sillä arabimaat eivät tunnusta Israelia ja naapurimaassa Libanonissa ei saa näyttää israelilaista materiaalia, eivätkä libanonilaiset saa olla israelilaisten kanssa tekemisessä tai matkustaa Israeliin. Mikään arabimaa ei kuitenkaan ollut mukana 7. marraskuuta julkaistulla osallistujalistalla.
Vuoden 2019 kilpailuun osallistui yhteensä 41 maata:
pienoiskuva|248x248px|{{legend|#D40000|Ensimmäisessä semifinaalissa kilpailevat maat}} {{legend|#FFAAAA|Automaattisesti finaaliin pääsevät maat, jotka äänestävät ensimmäisessä semifinaalissa}} {{legend|#000080|Toisessa semifinaalissa kilpailevat maat}} {{legend|#99CCFF|Automaattisesti finaaliin pääsevät maat, jotka äänestävät toisessa semifinaalissa}}
1. semifinaali
Espanja, Israel ja Ranska äänestivät tässä semifinaalissa. Jatkoon päässeet on lihavoitu.
2. semifinaali
Iso-Britannia, Italia ja Saksa äänestivät tässä semifinaalissa. Jatkoon päässeet on lihavoitu.
Suomen lähetykset ja kommentaattorit
Suomenkielisinä kommentaattoreina toimivat Mikko Silvennoinen ja Krista Siegfrids. Ruotsiksi kommentoivat Eva Frantz sekä Johan Lindroos.
Kynsiliaanit
Kynsiliaanit (Uncaria) on matarakasveihin kuuluva kasvisuku.
Sukuun kuuluu yhteensä noin 34 lajia. Trooppisen Aasian ja Australian alueella tavataan 29 lajia, Afrikassa ja Madagascarilla kolme ja trooppisessa Amerikassa kaksi. Kiinassa kasvaa 12 lajia joista viisi on endeemisiä.
Kynsiliaanit ovat liaaneja eli puuvartisia köynnöskasveja. Ne tarttuvat kasvualustaansa pari senttiä pitkien, kynttä muistuttavien käyrien piikkien avulla.
Kynsiliaanien eri osia käytetään rohdoksina. Sukuun kuuluvasta, tropiikissa kasvavasta pienestä puusta Uncaria gambir saadaan gambiiriksi kutsuttua nahkojen parkitsemisainetta. Gambiirilla parkitussa nahkassa on oranssinpunainen sävy ja pehmeä pinta. Sitä käytetään myös taittamaan sinisävyisyyttä mustista parkitusaineista.
Gambiiria ja pippuria kasvatetaan samoilla pelloilla, koska kasveista on hyötyä toisilleen.