cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Esko Koivu
Koivu julkaisi 1950-luvulla kaksi romaania joista ensimmäinen Maanantai – aivan arkinen legenda  ilmestyi myös vironkielisenä käännöksenä Kanadassa 1965.
Isto Ruoppila
Isto Raimo Ruoppila (s. 1935) on suomalainen psykologi ja emeritusprofessori. Hän on ollut Jyväskylän yliopiston psykologian ja varsinkin kehityspsykologian professori 1971–2000. Hänen tutkimuskohteitaan ovat muun muassa asenteet, testien käyttö, lasten kielellinen kehitys sekä kehitysvammaisten psykologiset piirteet.
Ruoppilan isä oli kielentutkija Veikko Ruoppila.
Denis Shapovalov
Denis Shapovalov (s. 15. huhtikuuta 1999 Tel Aviv, Israel) on kanadalainen tennispelaaja. Shapovalov voitti Wimbledonin tennisturnauksessa 2016 poikien kaksinpelin. Hänen korkein kaksinpelin ATP-rankingsijoituksensa on kymmenes. ja hän on nuorin pelaaja TOP 100:ssa. Elokuussa 2017 Shapavalov voitti Kanadan avoimessa tennisturnauksessa Rafael Nadalin.
Marco Schwarz
Marco Schwarz (s. 16. elokuuta 1995 Villach) on itävaltalainen alppihiihtäjä, joka edustaa SC Bad Kleinkirchheim-Kärnten -seuraa. Schwarz on 185 senttimetriä pitkä. Hän on pujottelun maailmancupin voittaja ja alppiyhdistetyn maailmanmestari.
Schwarz debytoi maailmancupissa marraskuussa 2014 Levillä karsiutuen toiselta kierrokselta. Avauspisteensä hän saavutti joulukuussa 2015 Val d’Isèren suurpujottelusta ollen 19:s. Seuraavana päivänä hän sijoittui pujottelussa 18:nneksi. Ensimmäisen palkintosijansa hän saavutti yhdeksän päivää myöhemmin oltuaan kolmas Madonna di Campiglion pujottelussa. Hän oli samalla kaudella kolmas myös Naeban pujottelussa. Kaudella 2018–2019 hän sijoittui toiseksi Madonna di Campiglion pujottelussa. Ensimmäisen voittonsa hän saavutti Oslon kaupunkitapahtumassa uudenvuodenpäivänä 2019. Hän voitti myös Wengenin alppiyhdistetyn ja oli kolmas Tukholman kaupunkitapahtumassa. Alppiyhdistetyn cupissa hän sijoittui toiseksi ja maailmancupin kokonaiskilpailussa yhdeksänneksi. Kaudella 2019–2020 hän oli Adelbodenin pujottelussa kolmas ja Kitzbühelin pujottelussa toinen. Kaudella 2020–2021 hän sijoittui kolmanneksi Alta Badian ja Zagrebin pujotteluissa. Hän voitti Adelbodenin ja Schladmingin pujottelut. Flachaun pujotteluissa hän oli kolmas ja toinen. Chamonix'n ensimmäisessä pujottelussa hän oli kolmas. Hän voitti pujottelucupin ja sijoittui maailmancupin kokonaiskilpailussa kolmanneksi. Kaudella 2022–2023 hän sijoittui Schladmingin suurpujottelussa kolmanneksi. Hän voitti Palisades Tahoeen suurpujottelun. Soldeun maailmancupfinaaleissa hän oli supersuurpujottelussa toinen ja suurpujottelussa kolmas. Maailmancupin kokonaiskilpailussa hän sijoittui seitsemänneksi ja suurpujottelucupissa neljänneksi.
Nuorten MM-kilpailuista Schwarz on saavuttanut yhden kullan, yhden hopean ja yhden pronssin. Vuoden 2012 nuorten olympialaisista Schwarz saavutti kaksi kultaa. Sankt Moritzin MM-kilpailuissa 2017 hän oli pujottelussa seitsemäs. Pyeongchangin olympialaisissa 2018 hän saavutti joukkuekilpailussa hopeaa ja sijoittui alppiyhdistetyssä neljänneksi ja pujottelussa 11:nneksi. Åren MM-kilpailuissa 2019 Schwarz saavutti hopeaa joukkuekilpailussa sekä pronssia pujottelussa ja alppiyhdistetyssä. Suurpujottelussa hän oli viides. Cortina d'Ampezzon MM-kilpailuissa 2021 Schwarz voitti alppiyhdistetyn maailmanmestaruuden ja pronssia suurpujottelusta. Pekingin olympialaisissa 2022 hän sijoittui alppiyhdistetyssä viidenneksi, suurpujottelussa 14:nneksi ja pujottelussa 17:nneksi. Courchevelin / Méribelin MM-kilpailuissa 2023 hän saavutti hopeaa alppiyhdistetyssä ja pronssia suurpujottelussa. Syöksylaskussa hän oli neljäs ja niin pujottelussa kuin supersuurpujottelussa kuudes.
Maria II (Englanti)
Maria II (engl. Mary II, 30. huhtikuuta 1662 – 28. joulukuuta 1694) oli Englannin, Irlannin ja Skotlannin kuningatar vuosina 1689–1694. Hän oli edellisen kuninkaan Jaakko II:n tytär ja sai vallan mainiossa vallankumouksessa, kun hänen miehensä Vilhelm III Oranialainen kukisti Jaakko II:n. Maria hallitsi miehensä kanssa ainutlaatuisessa yhteishallinnossa. Vaikka Maria olikin tasavertainen hallitsija miehensä kanssa, käytännössä hän antoi Vilhelmin hallita. Maria kuitenkin hallinnoi alueitaan Vilhelmin ollessa sotaretkillä. Marian kuoleman jälkeen Vilhelm jatkoi hallitsijana yksin.
Lapsuus ja nuoruus
Maria syntyi St Jamesin palatsissa Lontoossa Yorkin herttuan Jaakon (tuleva Jaakko II) ja hänen ensimmäisen vaimonsa Anne Hyden vanhimpana tyttärenä. Marian setä oli kuningas Kaarle II, hänen äidinisänsä Claredonin jaarli Edward Hyde. Hyde palveli pitkään Kaarlen tärkeimpänä neuvonantajana. Vaikka Anne Hyde synnytti kahdeksan lasta, vain Maria ja hänen pikkusiskonsa Anna varttuivat aikuisiksi asti. Yorkin herttua kääntyi katolilaisuuteen vuonna 1668 tai 1669, mutta Maria ja Anna saivat Kaarle II:n vaatimuksesta protestanttisen kasvatuksen. Marian äiti kuoli vuonna 1671, ja Jaakko meni uudelleen naimisiin vuonna 1673 naiden katolisen Maria Modenalaisen, joka tunnettiin myös nimellä Mary Beatrice d'Este.
Viisitoistavuotiaana Maria kihlautui protestanttisen Oranian prinssi Vilhelmin kanssa. Vilhelm oli hänen tätinsä Marian (Kaarle I:n tytär ja Orania-Nassaun prinsessa) ja Vilhelm II Oranialaisen poika. Aluksi Kaarle II oli liittoa vastaan, hän olisi pitänyt Marialle parempana Ranskan kruununperillistä dauphin Louis'ta – myöhemmin kuitenkin parlamentin painostuksen alla ja kun liittoutuminen katolisen Ranskan kanssa ei ollut enää poliittisesti järkevää, Kaarle hyväksyi liiton. Parlamentin painostuksesta myös Yorkin herttua hyväksyi liiton, olettaen erheellisesti sen parantavan hänen suosiotaan protestanttien joukossa. Serkukset Maria ja Vilhelm vihittiin Lontoossa 4. marraskuuta 1677; Marian sanotaan itkeneen läpi seremonian.
Maria muutti Alankomaihin. Vaikka hän oli omistautunut miehelleen, liitto ei ollut onnellinen. Marian kolme raskautta päättyivät keskenmenoon tai lapsi syntyi kuolleena. Lapsettomuudesta tuli Marian elämän suurimpia murheita. Hän oli eloisa ja hauskannäköinen ja niinpä hänestä tuli suosittu uudessa kotimaassaan, mutta hänen miehensä oli hänelle usein kylmä ja välinpitämätön. Vilhelmillä oli pitkäaikainen suhde Marian hovineiti Elizabeth Villiersiin. Aikaa myöten Vilhelm kuitenkin nautti enemmän Marian seurasta.
Mainio vallankumous
Kaarle II kuoltua ilman laillisia perillisiä vuonna 1685, Yorkin herttuasta tuli kuningas Jaakko II Englannissa ja Irlannissa sekä Jaakko VII Skotlannissa. Hänen käytäntönsä uskonnollisissa asioissa aiheuttivat ristiriitoja erityisesti parlamentissa: hän suosi katolisia virkanimityksissä muun muassa armeijassa. Useat protestanttiset poliitikot ja aateliset lähestyivät Marian aviomiestä jo vuonna 1687. Kun Jaakko pakotti anglikaaniset kirkonmiehet lukemaan "suvaitsevaisuuden julistuksen" – jossa myönnettiin toisinajattelijoille uskonvapaus – kirkoissaan toukokuussa 1688, hänen suosionsa romahti. Protestanttien hälytyskellot soivat, kun kuningatar Maria Modenalainen synnytti pojan, James Francis Edwardin kesäkuussa 1688 ja poika kasvatettiin, toisin kuin Maria ja Anna, katoliseksi. Jotkut väittivät pojan olevan vaihdokki, joka oli salaisesti salakuljetettu kuningattaren huoneeseen kuolleena syntyneen lapsen tilalle. Vaikkei väitteelle ollut todisteita, Maria julkisesti kyseenalaisti pojan legimiteetin lähettäen sarjan syntymää koskevia kysymyksiä sisarelleen Annelle.
30. kesäkuuta "kuolematon seitsikko" pyysi salaa Vilhelmiä (joka asui silloin Marian kanssa Alankomaissa) saapumaan Englantiin armeijan kanssa. Aluksi Vilhelm oli vastahakoinen, hän oli mustasukkainen vaimolleen hänen asemastaan kruununperijänä ja pelkäsi, että Mariasta tulisi häntä vaikutusvaltaisempi. Maria kuitenkin vakuutti aviomiehelleen, että ei ollut kiinnostunut poliittisesta vallasta ja eikä halunnut olla enempää kuin vaimo. Vilhelm päätti hyökätä Englantiin ja julkaisi julistuksen, jossa hän viittasi Jaakon vastasyntyneeseen poikaan "epäaitona Walesin prinssinä". Alankomaiden armeija nousi maihin lopulta 5. marraskuuta, jouduttuaan lokakuussa kääntymään takaisin myrskyn takia. Englannin tyytymätön armeija ja laivasto menivät Vilhelmin puolelle ja englantilaisten luotto Jaakkoon oli niin vähäistä, että he eivät yrittäneet pelastaa kuningastaan. 11. joulukuuta lyöty kuningas yritti paeta maasta, mutta otettiin kiinni. Toinen yritys 23. joulukuuta onnistui: Jaakko pakeni Ranskaan, jossa hän eli maanpaossa elämänsä loppuun asti.
Vilhelm kutsui vuonna 1689 koolle konventtiparlamentin, joka keskusteli kiivaasti miten edetä tästä eteenpäin. Vilhem Oranialainen oli epävarma asemastaan, hän halusi mieluummin hallita kuninkaana kuin pelkkänä kuningattaren puolisona. Ainoa ennakkotapaus yhteishallinnosta oli 1500-luvulta, jolloin kuningatar Maria I meni naimisiin espanjalaisen Filip II:n kanssa, jolloin jälkimmäinen sai kuninkaan arvon. Silloin sovittiin kuitenkin, että Filip II:lla olisi kuningas vain vaimonsa elinajan ja hänen valtaansa oli rajoitettu. Vilhelm kuitenkin vaati, että hän pysyisi kuninkaana myös vaimonsa kuoleman jälkeen. Vaikka jotkut merkittävät valtiomiehet ehdottivat Marian nousevan valtaan yksin, tämä lojaalina miehelleen kieltäytyi tästä
Parlamentti antoi 13. helmikuuta 1689 julistuksen, jossa se totesi, että Jaakko yrittäessään poistua maasta 11. joulukuuta 1688 luopui valtakunnan hallinnosta ja että näin ollen valtakunnalla ei ollut hallitsijaa. Parlamentti ei tarjonnut kruunua Jaakon vanhimmalle pojalle James Francis Edward Stuartille, joka olisi ollut kruununperijä normaalioloissa vaan Vilhelmille ja Marialle yhteisesti.
Lontoon piispa, Henry Compton kruunasi Vilhelmin ja Marian yhdessä Westminster Abbeyssa 11. huhtikuuta 1689. Tavallisesti kruunauksen olisi suorittanut Canterburyn arkkipiispa, mutta tuolloinen viranhaltija William Sancroft, vaikka oli anglikaani, kieltäytyi tunnustamasta Jaakon syrjäyttämistä. Kruunajaispäivänä Skotlannin parlamentti, joka oli paljon jakautuneempi kuin Englannin parlamentti, lopulta julisti ettei Jaakko ollut enää Skotlannin kuningas. Vilhelmille ja Marialle tarjottiin Skotlannin kruunua ja he hyväksyivät sen 11. toukokuuta.
Kruunajaisten jälkeenkin Skotlannissa Jaakolla oli yhä kannatusta. Dundeen varakreivi John Graham kokosi jakobiittiarmeijan ja voitti oranialaiset rojalistit Killiecrankien taistelussa 27. heinäkuuta. Voiton hinta oli kuitenkin kova, varakreivin joukot kärsivät suuria tappioita ja John Graham itse kuoli haavoituttuaan taistelun alussa. Kapinalliset kukistettiin lopullisesti Dunkeldin taistelussa 21. elokuuta 1689.
Valtakausi
frame|Maria II Vilhelm ja Maria antoivat jälkikäteen hyväksyntänsä laille, jota tavallisesti kutsutaan nimellä Bill of Rights ("perusoikeuksien asiakirja"). Laki vahvisti aikaisemman oikeuksien julistuksen, jolla konventtiparlamentti oli julistanut Jaakon karkumatkan vallasta luopumiseksi ja että Maria ja Vilhem III oli kuningatar ja kuningas. Bill of Rights myös syytti Jaakkoa valta-asemansa väärinkäytöstä, muun muassa se kritisoi seitsemän piispan syytteeseenpanoa, pysyvän armeijan perustamista ja julmien rangaistuksien käyttämistä. Laki myös määräsi, että yksikään katolinen ei voisi nousta Englannin valtaistuimelle eikä yksikään Englannin kuninkaallinen saisi naida katolista. Laki edelleen selvensi kysymystä kruununperijöistä. Ensimmäisenä perimysjärjestyksessä olivat Vilhelmin ja Marian lapset (jos niitä olisi), sitten prinsessa Anna ja hänen lapsensa ja lopulta Vilhelmin lapset myöhemmistä avioliitoista.
Vuodesta 1690 Vilhelm oli usein poissa Englannista, aluksi taistellessaan jakobiitteja vastaan Irlannissa. Aviomiehensä poissa ollessa Maria huolehti valtakunnan hallinnosta. Maria osoittautui lujatahtoiseksi hallitsijaksi, hän muun muassa määräsi oman enonsa Clarendonin jaarlin Henry Hyden pidätettäväksi juonittelusta Jaakko II:n palauttamiseksi valtaan. Vuonna 1692 hän vangitsi ja karkotti samoilla perusteilla vaikutusvaltaisen Marlborough'n jaarlin John Churchillin: karkottaminen vähensi jonkin verran hänen suosiotaan ja vahingoitti Marian suhdetta siskoonsa Annaan, johon Churchillin vaimolla Sarahilla oli vaikutusvaltaa. Anna ilmestyi oikeuteen yhdessä Sarahin kanssa, ilmeisesti kannustaakseen epäsuosioon joutunutta Churchillia. Tämä johti siihen, että Maria raivostuneena vaati Annaa hylkäämään Sarahin. Maria ei vieraillut Annan luona hänen raskautensa aikana ja suhde pysyi viileänä aina Marian kuolemaan asti.
Vilhelm oli lyönyt jakobiitit Irlannissa vuonna 1692, mutta jatkoi sotimistaan Alankomaissa tarkoituksenaan ryhtyä sotaan Ranskaa vastaan. Aviomiehensä poissa ollessa Maria toimi omiin nimiinsä, mutta miehensä neuvojen mukaisesti. Kun Vilhelm oli Englannissa, Maria ei osallistunut poliittiseen toimintaan. Sen sijaan kaikki kirkolliset asiat kulkivat hänen kauttaan.
Maria kuoli 32-vuotiaana isorokkoon Kensingtonin palatsissa 28. joulukuuta 1694 ja haudattiin Westminster Abbeyhin. Hautajaisia varten barokkisäveltäjä Henry Purcell sävelsi hautajaismusiikin (Music for the Funeral of Queen Mary). Kuolinvuoteen ääressä loppuun asti valvonut Vilhelm, joka oli kasvanut yhä enemmän luottamaan Mariaan, oli järkyttynyt kuolemasta. Hänen sanotaan "olleen kaikista iloisin", mutta "nyt muuttuneen surkeimmaksi olennoksi maan päällä". Vilhelmin vanhemmat olivat myös kuolleet isorokkoon.
Perintö
Maria II:n kuoleman jälkeen Vilhelm III jatkoi kuninkaana. Prinsessa Annan viimeinen lapsi, Gloucesterin herttua William kuoli heinäkuussa 1700 ja kun oli selvää, ettei Vilhelm III voinut enää saada lapsia, parlamentti sääti vuonna 1701 lain, jolla päätettiin kruunun siirtyvän lähimmälle protestanttiselle sukulaiselle ja hänen perillisilleen. Tämä sukulainen oli Sofia Pfalzilainen, Hannoverin vaaliruhtinatar. Kun Vilhelm III kuoli vuonna 1702 ja häntä seurasi valtaistuimelle Anna. Annaa seurasi jo siinä vaiheessa kuolleen Sofian poika Yrjö I.
Rasala
Rasala oli Kivennavan pitäjän pienimpiä kyliä ja sijaitsi Joutselän pohjoispuolella Karjalankannaksella. Taloja kylässä oli 12 talvisodan syttyessä. Venäjän rajalle oli matkaa nelisen kilometriä. Kylä sijaitsi korkealla mäellä (128 metriä merenpinnasta), josta avautuivat laajat näköalat kaikkiin ilmansuuntiin. Rasala sijaitsi vähän syrjässä Viipuri–Pietari maantiestä.
Nykyisen entisen Rasalan kylän halki kulkee maantie (A120) ja kylän paikkeilla on runsaasti asutusta.
Sisyfos (satyyrinäytelmä)
Sisyfos oli antiikin kreikkalainen satyyrinäytelmä, jonka kirjoittajana pidetään yleensä joko Euripidestä tai Kritiasta. Näytelmän teksti on suurimmaksi osaksi kadonnut; siitä on säilynyt ainoastaan yksi katkelma, joka tunnetaan nimellä Sisyfos-fragmentti. Säilynyt teksti on sisällöltään filosofinen ja ateistinen. Se on varhaisin säilynyt teksti, jossa uskonnon ja jumaluskon synnylle annetaan naturalistinen selitys.
Historia
Sisyfos esitettiin Ateenan Dionysia-juhlilla vuonna 415 eaa. Näytelmän teksti katosi joskus myöhemmän antiikin tai keskiajan aikana. Näytelmän säilynyt osa on peräisin Sekstos Empeirikoksen teoksesta Matemaatikkoja vastaan (IX.54). Myös muut antiikin aikaiset kirjailijat, mm. Aetios, lainaavat ilmeisesti Sekstoksesta riippumatta osia samasta tekstikohdasta tai viittaavat siihen.
Viime aikoina tutkijat (mm. Dihle 1977, Kahn 1997) ovat kasvavassa määrin alkaneet kyseenalaistaa perinteistä näkemystä siitä, että näytelmä olisi Kritiaan kirjoittama, ja esittäneet Euripidesta sen kirjoittajaksi. Euripidesta on arvioitu teoksen kirjoittajaksi muun muassa sillä perusteella, että tekstissä on yhtäläisyyksiä Euripideen näytelmään Kyklooppi. Lisäksi hänen tiedetään kirjoittaneen Sisyfos-nimisen näytelmän.
Sisältö
Näytelmästä on säilynyt ainoastaan 42-rivinen fragmentti eli tekstikatkelma. Se on kirjoitettu jambisella trimetrillä. Fragmentin sanat ovat näytelmän nimihenkilön Sisyfoksen lausumia:
Näytelmän säilynyt teksti on ateistinen siinä, että sen mukaan uskonto ei perustu todelliseen uskoon jumalien olemassaolosta, vaan on ihmisen kehittämä keino, jonka avulla ihmiset saadaan noudattamaan lakeja jumalallisen rangaistuksen pelossa. Alun perin lait säädettiin estämään ihmisiä tekemästä pahaa, mutta ne eivät estäneet ihmisiä tekemästä pahaa salaa. Siksi tarvittiin jumalia, jotka tietävät ja näkevät kaiken. Jumalat sijoitettiin mahdollisimman pelättävään paikkaan, ylös taivaalle.
Ateistisen uskonnonfilosofian ohella tekstistä on löydetty myös muita filosofisia piirteitä; sen ajatukset on kytketty muun muassa yhteiskuntasopimusteorioihin sekä Platonin ajatukseen "jalosta valheesta".
Ihmeellinen Joosef
Ihmeellinen Joosef eli elämä on seikkailua on Mika Waltarin nimellä M. Ritvala kirjoittama romanttinen viihderomaani vuodelta 1938. Se kertoo rikkaan perheen toimettomasta tyttärestä, joka rakastuu Joosefiin, köyhään, epäsovinnaiseen maisteriin ja aloittelevaan tiedemieheen. Ihmeellisessä Joosefissa Waltari käytti ensimmäisen kerran naista minä-muotoisena kertojana. Waltari sovitti kirjan samana vuonna myös näytelmäksi, ja Joosefin hahmossa on nähty yhtäläisyyksiä Waltarin myöhempien näytelmien huijarihahmoihin.
Tapahtumat ja henkilöt
Romaanin kertojana on ”neiti ylioppilas” Karin Lauraeus, rikkaan perheen toimeton tytär. Hänellä ei ole juuri muuta tehtävää kuin seurustella ystäviensä kanssa, puhua tyhjänpäiväisyyksiä ja istuskella kahviloissa. Hän tutustuu kuitenkin sattumalta maisteri Joosef Huttuseen, joka on köyhä, epäsovinnainen tiedemiehenalku. Joosefilla on omaperäisiä ideoita, eikä hän välitä rahasta tai yleensäkään käytännön asioista. Hän on siis Karinin pinnallisten ystävien täydellinen vastakohta.
Karinin pikkuveljen Toivon pitää lukea kesälomalla ehtoihin, mistä Karin saa ajatuksen, että hänen perheensä voisi palkata Joosefin yksityisopettajaksi kesähuvilalle. Joosef onnistuukin tehtävässä erinomaisesti: hän voittaa puolelleen Karinin epäluuloisen äidin luottamuksen, saa Toivon opiskelemaan ahkerasti ja organisoi kylän pahatapaisille pikkupojille urheilukilpailuja. Hän myös puolustaa Karinia tappelussa ja saa puukoniskun takapuoleensa.
Vaikka Joosef yrittääkin aluksi vastustella ja vedota heikkoon taloudelliseen asemaansa, hän ja Karin päättävät mennä kihloihin. Tarinan lopussa Joosef on päättänyt hankkia rahaa esiintymällä ennustajana. Karin kertoo hänelle, että hirviömäinen Ulla-täti on saanut hänen äitinsä suostumaan avioliittoon, ja Joosef lupaa kysyä Karinin isältä tämän tyttären kättä.
Arvioita
Ihmeellinen Joosef on saanut alaotsikokseen ”vakava ajanvieteromaani”. Hannu Marttilan mukaan romaani on toisaalta aikaansa nähden moderni, mutta pitää samalla yllä perinteisiä arvoja ja asenteita esimerkiksi naisen aseman suhteen. Lauraeuksen perheen henkilöhahmot – hallitseva nousukasmainen vaimo, tossun alle alistettu miljonäärimies, vallaton ylioppilastytär ja laiska koulupoika – ovat viihdekirjallisuudessa tavallisia. Ainoastaan Joosefin hahmo on epätavallinen, sillä hän ei paljastukaan tarinan lopussa valepukuiseksi kreiviksi tai miljoonaperijäksi, vaan hän on aito seikkailija. Marttila pitää loppuratkaisua ”häikäisevänä ja liikuttavana”.
Panu Rajala on kiinnittänyt huomiota siihen, että Ihmeellinen Joosef on ensimmäinen kerta, kun Waltari käyttää naista kertojana. Hän vertaa Karinin hahmoa Suuren illusionin ja Appelsiininsiemenen naispäähenkilöihin ja myös Hilja Valtosen itsenäisiin naishahmoihin, ja tarinassa on hänen mielestään Wodehousen tyyppistä ilottelua. Hän kuvailee kirjaa ”elegantiksi satiiriksi”. Marttila vertaa Karinin vanhempia Vihtoriin ja Klaaraan, tuon ajan suosittuun sarjakuvaan. Hän toteaa, ettei kirja ole tietenkään mestariteos, mutta ”Waltaria kannattaa aina lukea”. Jani Saxellin mukaan kirja on optimistinen, ”romanttis-viihteellinen seikkailu”.
Näytelmäsovitus
Waltari sovitti romaaninsa näytelmäksi syksyllä 1938. Näytelmässä tapahtumat on keskitetty kahteen paikkaan, Lauraeuksen olohuoneeseen ja kesähuvilan kuistille, joten Joosefin köyhät kotiolot eivät tule näytelmässä esille ja hänen toimintansa huvilallakin kerrotaan vain repliikeissä. Päähenkilön nimi on muutettu Karinista Kaarinaksi, ja näytelmään on lisätty väärinkäsitysjuoni, jossa Kaarina sekoittaa perheen palvelijan puheet sulhaskandidaatista Joosefiin, vaikka todellisuudessa kyse on autonkuljettaja Anderssonista. Ihmeellinen Joosef sai kantaesityksensä 15. helmikuuta 1939 Tampereen Teatterissa, jossa sen ohjasi Arvi Kivimaa. Joosefia esitti Oiva Sala ja Kaarinaa Irma Seikkula. Esitys sai huonot arvostelut, ja se haukuttiin suorasanaisesti Kansan Lehdessä. Edvin Laineen mukaan Waltari oli kuitenkin suhtautunut kritiikkiin tyynesti ja todennut: ”Tässä maassa saa jokainen sanoa vapaasti mitä haluaa.” Sen jälkeen näytelmää esitettiin myös Kansallisteatterissa, pääosissa Tauno Palo ja Kyllikki Väre, mutta se sai sielläkin viileän vastaanoton. Kansallisteatterin historian kirjoittaneen Rafael Koskimiehen mukaan teatterin johto oli arvellut näytelmän menestyvän yhtä hyvin kuin Kuriton sukupolvi, mutta se pettyi odotuksissaan. Näytelmässä oli hyviä hahmoja ja kohtauksia, mutta se ei oikein sopinut näyttämölle ja loppua kohti se kääntyi pinnalliseksi. Rajala arvelee, että Waltari oli innostunut näytelmiensä menestyksestä ja alkanut hutiloida. Näytelmää esitettiin vuosina 1939–1940 seitsemässä eri teatterissa.
Ihmeellisen Joosefin asetelma on samantapainen kuin Waltarin kahdessa aiemmassa näytelmässä (Kuriton sukupolvi ja Mies rakasti vaimoaan): porvarillinen perhe, jonka isä on saamaton ja äiti määrätietoinen, mutta pinnallinen. Toisaalta Joosefin tyyppi ennakoi Waltarin 1940-luvun huijarikomedioita (Gabriel, tule takaisin ja Omena putoaa). Maaria Koskiluoma pitää Joosefia aurinkoisimpana Waltarin huijarihahmoista. Joosef ei huijaa niinkään omaksi hyödykseen vaan toisten ihmisten hyväksi.
Richard John Garcia
thumb|right|Richard John Garcia, 2008 Richard John Garcia (24. huhtikuuta 1947 San Francisco – 11. heinäkuuta 2018 ) oli yhdysvaltalainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi 13. toukokuuta 1973 ja nimitettiin Sacramenton hiippakunnan vihkipiispaksi sekä Baparan titulaaripiispaksi 25. marraskuuta 1997. Piispaksi vihkiminen seurasi 28. tammikuuta 1998. Pääkonsekraattorina toimi William Kenneth Weigand, jota avustivat John Raphael Quinn ja Roland Pierre DuMaine.
Garcia sai 19. joulukuuta 2006 nimityksen Monterey in Californian piispaksi, ja hänet asetettiin tähän virkaan 30. tammikuuta 2007.
HMS Onyx (J221)
HMS Onyx (viirinumero J221) Britannian kuninkaallisen laivaston Algerine-luokan miinanraivaaja toisessa maailmansodassa.
Valmistus
Alus tilattiin 15. marraskuuta 1940 Harland and Wolffilta Belfastista Pohjois-Irlannista, missä köli laskettiin 24. marraskuuta 1941 telakkanumerolla 1141. Alus laskettiin vesille 27. lokakuuta 1942 ja valmistui 26. maaliskuuta 1943.
Palvelus
Maaliskuussa 1947 alus siirrettiin Port Edgariin sijoitettuun 3. laivueeseen, kunnes se poistettiin elokuussa palveluksesta. Alus siirrettiin reserviin Portsmouthiin, josta se siirrettiin Plymouthiin. Alus sijoitettiin 1966 poistolistalle ja myytiin BISCOlle. Alus saapui 5. huhtikuuta 1967 hinattuna T. W. Wardille Inverkeithingiin romutettavaksi.
Bill Bailey
thumb|220px|Bill Bailey esiintymässä vuonna 2007. Mark Robert Bailey (s. 13. tammikuuta 1965), taiteilijanimeltään Bill Bailey, on englantilainen koomikko, säveltäjä ja näyttelijä. Hän on näytellyt muun muassa elokuvassa Hot Fuzz ja sarjoissa Avaruuden tuntua, Skins – liekeissä ja Jonathan Creek – illuusioiden mestari, mutta hänen tunnetuin työnsä on toinen päärooleista komediasarjassa Kirjava joukko. Elokuvasovituksessa Linnunradan käsikirjasta liftareille Bailey esiintyy valaan ääniroolissa.
Yleisurheilu kesäolympialaisissa 1952 – naisten kiekonheitto
Helsingin olympiakisojen naisten kiekonheittoon osallistui 20 urheilijaa edustaen 16 kansallisuutta. Kilpailu käytiin 20. heinäkuuta.
Karsinta
Karsintaraja oli 36,00.
Elina Mead
Elina Mead (s. 1959) on suomalainen kirjailija, kielenkääntäjä ja kulttuurihistorioitsija. Hänen esikoisteoksenaan ilmestyi Sanasadon kustantama romaani Vihreä leski ja huutolaispoika, jonka julkistamistilaisuus järjestettiin 10. lokakuuta 2014. Teos keskittyy Joel Lehtosen nuoruuteen; Lehtonen oli henkilönä kiehtonut kirjailijaa vuodesta 1977, jolloin Pekka Tarkka teki hänestä väitöskirjansa. Meadin romaania seurasi saman kustantamon kustantama novellikokoelma Hallanvaara (2016).
Mead käänsi suomeksi Chelsea Handlerin teoksen Elämäni vaakatasossa (2014; ).
Hierakkalehtimittari
Hierakkalehtimittari (Scopula corrivalaria) on mittareihin kuuluva, harvinainen perhoslaji. Se on aikaisemmin ollut Suomessa rauhoitettu luonnonsuojeluasetuksella, mutta rauhoitus on sittemmin purettu. Vuoden 2010 uhanalaisarvioinnissa laji on arvioitu erittäin uhanalaiseksi (EN).
Koko ja ulkonäkö
Sekä etu- että takasiivet ovat pohjaväriltään vaaleankellertävät ja kauttaaltaan pienten, tummien pisteiden kirjomat. Siipien poikki kulkee viisi tummemmansävyistä poikkijuovaa, minkä lisäksi jokaisessa siivessä on musta diskoidaalitäplä. Takasiiven ulkoreuna tekee selvän ulospäin suuntautuvan mutkan. Siipien ulkosyrjässä on rivi mustia pisteitä. Siipiripset ovat vaalean kellanruskeat. Siipien alapinnat ovat tummat ja niissä on tumma keskivarjo. Siipiväli on 20–22 mm.
Huomattavan samannäköinen, joskin vaaleampi laji on yleinen luhtalehtimittari (Scopula immutata).
Levinneisyys ja lentoaika
Lajia tavataan laajalla alueella Länsi-Euroopasta Venäjän Kaukoitään, mutta Suomessa lajin levinneisyys rajoittuu aivan etelärannikon tuntumaan. Suomesta ensimmäinen yksilö löydettiin vuonna 1951, mutta laji tunnistettiin maalle uudeksi vasta 1970. Aikuiset perhoset lentävät heinäkuussa.
Elinympäristö ja elintavat
Koko esiintymisalueellaan harvinainen laji jota tavataan soilla ja kosteilla niityillä. Perhonen on kaikkialla esiintymisalueellaan erittäin paikoittainen. Aikuiset perhoset lentävät yöllä ja tulevat valolle, mutta häiritsemällä ne saattavat olla ajettavissa lentoon myös päivällä. Keskenkasvuinen toukka talvehtii.
Juustoportti
Juustoportti on kurikkalainen meijerialan perheyritys, jonka päätuotteita ovat juustot ja muut maitopohjaiset elintarvikkeet. Sillä on myös tienvarsikahvilat (liikenneasemat) viidessä paikassa: Kurikan Jalasjärvellä ja Ylöjärvellä Kolmostien, Mäntsälässä ja Kärsämäellä Nelostien sekä Kuopiossa Viitostien varressa.
Juustoportti kertoo olevansa Suomen suurin leipäjuuston ja kellaroitujen juustojen valmistaja. Omien tienvarsikahviloiden lisäksi Juustoportilla on Juustokellari-myyntipisteitä suurimmissa päivittäistavarakaupoissa. Yrityksen muita tuotteita ovat maidot, piimät, voit, rahkat, smetanat, ranskankermat, mehukeitot ja jogurtit. Yritys valmistaa myös vegaanisia kasviperäisiä tuotteita kaurasta. Juustoportti omistaa suurimman osan Kuopiossa toimivasta Kasvisgalleria Oy:stä.
Healey Willan
pienoiskuva|Healey Willan James Healey Willan (12. lokakuuta 1880 Balham, Lontoo – 16. helmikuuta 1968 Toronto) oli kanadalainen säveltäjä, urkuri, kuoronjohtaja ja pedagogi. Hän oli vaikutusvaltainen hahmo kanadalaisissa musiikkipiireissä yli puolen vuosisadan ajan. Hän asui Kanadassa vuodesta 1913, jolloin hän aloitti opettamisen Toronton konservatoriossa. Siellä hän työskenteli vuoteen 1936 saakka, minkä jälkeen hän opetti Toronton yliopistossa (1937–1950).
Juustoportti
Historia
pienoiskuva|Juustoportti Kolmostien varressa Jalasjärven [[Keskikylä (Jalasjärvi)|Keskikylässä.]] Juustoportin perusti vuonna 1989 maatilan poika Timo Keski-Kasari, joka opiskeli agrologiksi Ilmajoen maatalousoppilaitoksessa. Hän teki tulevan vaimonsa kanssa yhteisen opinnäytetyön silloin vielä kuvitteellisesta yrityksestä nimeltä Juustoportti. Keski-Kasarin perhe oli jo 1960-luvulta asti toimittanut friisiläislehmiensä ternimaidosta tehtyä leipäjuustoa Jalasjärven Hirvijärveltä paikallisiin kauppoihin, ja Juustoportti ryhtyi jatkamaan tätä toimintaa suuremmassa mittakaavassa.
Healey Willan
Vuodesta 1921 kuolemaansa saakka Willan toimi St Mary Magdalene -anglikaanikirkon urkurina ja kuoromestarina. Hänen sävellystuotantoonsa vaikuttivat muiden muassa anglokatolinen liturgia sekä Johannes Brahmsin ja Richard Wagnerin rikas romanttisuus. Hänen sävellystensä joukossa on oopperoita, sinfonioita, konserttoja sekä musiikkia yhtyeelle, pianolle, uruille ja soololauluäänelle. Kaikkiaan tuotanto kattaa noin 800 teosta, joista eräitä ovat Introduction, Passacaglia and Fugue (1916) uruille, Apostrophe to the Heavenly Hosts (1921) a cappella -kuorolle ja useammin esitetyt liturgiset sävellykset.
Willanin motettien, messujen ja urkuteosten levytykset lukeutuvat 1990-luvun lopun myydyimpien klassisten CD-levyjen joukkoon. Willan sai vuonna 1967 ylennyksen Kanadan ritarikunnan Companioniksi. Parhaan amatöörikuoron Healey Willan -palkinto jaetaan hänen kunniakseen, ja hänen mukaansa on nimetty myös vuonna 2005 perustettu naiskuoro Healey Willan Singers of Toronto.
Juustoportti
Tunnustuksia
Ensimmäisen Vuoden elintarvike -palkintonsa Juustoportti sai 1993. Vuonna 2004 yritys sai valtakunnallisen yrittäjäpalkinnon ja vuonna 2007 valtakunnallisen hyvän työnantajan palkinnon. Vuonna 2014 Juustoportin tuotteet voittivat kaksi kultamitalia kansainvälisessä premium-juustojen Käsiade-kilpailussa Tirolissa vuohenjuustoillaan Vuohen Grand Reserve ja Vuohen Viinitarhuri. Vuonna 2015 Juustoportti palkittiin Juustopöytä ry:n myöntämällä Kultainen juustohöylä -palkinnolla.
Luukka
Luukka on muun muassa seuraavien henkilöiden sukunimi:
Anatoli Vedernikov
Anatoli ("Tolja") Ivanovitš Vedernikov (1920 Harbin – 1993 Moskova) oli venäläinen pianisti. Hän pääsi vuonna 1936 Heinrich Neuhausin luokalle Moskovan konservatorioon ja valmistui sieltä vuonna 1947. Hän piti ensimmäisen soolokonserttinsa Moskovassa 1942. Hän esiintyi usein yhdessä hyvän ystävänsä Sviatoslav Richterin kanssa; kaksikon yhteiseen ohjelmistoon kuului 1940–1950-luvuilla muun muassa Johann Sebastian Bachin, Frédéric Chopinin ja Franz Lisztin teoksia.
Vedernikov oli ensimmäinen Venäjällä Prokofjevin neljännen pianokonserton esittänyt pianisti. Hän myös soitti Dmitri Šostakovitšin 24 preludia ja fuugaa -teoksen osat 1 ja 24 ensimmäisenä säveltäjän itsensä jälkeen. Pedagogisella urallaan Vedernikov toimi muun muassa professorina Moskovan konservatoriossa vuodesta 1985.
Margus Laidre
pienoiskuva|Margus Laidre vuonna 2022. Margus Laidre (s. 18. syyskuuta 1959 Tartto) on virolainen diplomaatti. Hänet nimitettiin maansa suurlähettilääksi Suomessa vuonna 2014.
PHP Liiketoiminta
PHP Liiketoiminta Oyj (2.8.2007-), Päijät-Hämeen Puhelin Oyj (23.4.1999 -1.8.2007) on 2007 Finnet-ryhmästä eronnut puhelinyhtiö, joka perustuu Päijät-Hämeen Puhelinyhdistys ry:een (1970) ja sen edeltäjiin Lahden Keskinäinen Puhelinyhdistys ry:hyn (1918) sekä Lahden Keskinäinen Telefooniyhdistys ry:hyn (1906).
Yhtiö perustuu 1906 perustettuun Lahden Keskinäinen Telefooniyhdistykseen, jolla oli 110 tilaajaa. Yhtiö perusti 1907 toimipaikan Lahden kaupungin Harjukadun ja Rauhankadun kulmaan. Toimipaikan laajennus toteutetaan 1920. Samaan aikaan Lahden kaupungissa ja Lahden talousalueella toimi myös Orimattilan telefoniyhtiön puhelinkeskus. 1910 Lahden Keskinäisellä Telefooniyhdistyksellä on 397 tilaajaa sekä kaukopuheluyhteydet Helsinkiin, Heinolaan, Mäntsälään, Jyväskylään, Kouvolaan ja Hämeenlinnaan.
Suomen ensimmäinen paikkakuntien välinen kaukopuhelinyhteys perustetaan Lahden ja Heinolan kaupunkien välille 1951. 1968 on saatu koko Lahden toimialueen kaikkien puheluiden automatisointi päätökseen. 1969 Lahden Keskinäinen Puhelinyhdistys ry aloitti dataliikenteen siirroon puhelinverkossa Keskon datalla.
Autostrada 3 (Italia)
Autostrada A3 on Italian eteläosassa sijaitseva noin 500 kilometrin mittainen moottoritie, joka kulkee Napolista Salernoon ja edelleen Reggio Calabriaan Italian ”saappaankärjessä”. Se kulkee kolmen hallinnollisen alueen läpi: Campanian (171 km), Basilicatan (30 km) ja Calabrian (293,9 km).
Vuosikymmeniä keskeneräisenä ollut tie ei monilta osuuksiltaan täytä moottoritien vaatimuksia, ja sen kunnossapito­toimenpiteitä on arvosteltu ammatti­taidottomiksi. Siksi A3-tiestä on muodostunut eräänlainen vertauskuva eteläisen Italian takapajuisuudesta ja taloudellisista ongelmista. Euroopan unioni kieltäytyy luokittelemasta tietä moottoritieksi.
A3-tien rakentaminen alkoi jo 1960-luvulla. Rakennustöitä ovat viivästyttäneet osaamaton työnjohto, työn heikko laatu, korruptio ja mafian valta alueella. Tien pohjoinen puolikas on Camorra-järjestön ja eteläinen osa ’Ndrangheta-järjestön aluetta. ”Ikuisesti keskeneräiseen tiehen” on investoitu miljardeja euroja.
Historiaa
A3-tien pohjoisin osuus Napolista Pompejiin valmistui jo vuonna 1929. Jatko-osuus Salernoon saakka valmistui 1961. Vuonna 1964 Italian hallitus teki päätöksen rakentaa moottoritie, joka yhdistäisi syrjäisen ja maastoltaan vaikean Calabrian ja samalla myös Sisilian saaren tehokkaasti muuhun Italiaan. Tie valmistui 1974, muttei täyttänyt läheskään samoja vaatimuksia kuin Italian muut moottoritiet. Jatkuvat ruuhkat haittasivat tien käyttäjiä etenkin kesäisin. Vuonna 1993 ilmoitettiin, että tie valmistuisi moottoritie­tasoisena 2003, mutta suunnitelmat ovat jatkuvasti pitkittyneet. EU on tutkinut tien rakennus­projekteihin liittyviä taloudellisia väärinkäytöksiä ja määräsi myöntämistä tuistaan yli 300 miljoonaa euroa palautettaviksi vuonna 2012.
Tien parantaminen moottoritie­tasoiseksi on monin paikoin vaatinut uuden moottoritien rakentamisen alkuperäisen A3-tien viereen. Elokuussa 2014 ilmoitettiin, että 88 prosenttia tiestä on parannettu moottoritie­tasoiseksi. Toukokuussa 2015 Italian pääministeri Matteo Renzi ilmoitti, että viimeinenkin osuus tiestä valmistuisi viimeistään vuonna 2016. Hänen mukaansa työhön on komennettu noin 3 000 työntekijää ja työn jatkuvan keskeytyksettä seitsemänä päivänä viikossa. Lupaukseen ei kuitenkaan täysin uskota.
Kiveä kovempi (elokuva)
Kiveä kovempi (Brighton Rock) on John Boultingin ohjaama brittiläinen film noir vuodelta 1947. Sen ovat käsi­kirjoittaneet Graham Greene ja Terence Rattigan Greenen romaanin Kiveä kovempi (1938) pohjalta. Sen pääosaa, kova­pintaista nuorta gangsteria Pinkie Brownia esittää Richard Attenborough, joka teki roolin vähän aiemmin myös tarinan West End -⁠teatteri­versiossa. Tärkeimmissä nais­rooleissa nähdään Carol Marsh ja Hermione Baddeley.
Vuonna 1999 British Film Instituten kyselyssä Kiveä kovempi äänestettiin kaikkien aikojen 15. parhaaksi britti­elokuvaksi. Vastaajina oli tuhat Ison-Britannian elokuva- ja televisio­ammattilaista. The New York Timesin kriitikot valitsivat elokuvan vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta maailmassa.
Vuonna 2010 tarinasta tehtiin uusintaversio Brighton Rock, jossa tapahtumat on sijoitettu 1960-luvun alkuun.
Kakkosen kausi 2010
Lohko B
thumb|Ottelu Ilves–FC Jazz 14. heinäkuuta Tampereella.
Nousukarsinnat
Kakkosen kauden 2010 lohkovoittajat Helsingin IFK (A-lohko), Tampereen Ilves (B-lohko) sekä Rovaniemen FC Santa Claus (C-lohko) pelasivat yksinkertaisen karsintasarjan, jonka voittaja Helsingin IFK nousi Ykköseen kaudelle 2011.
Alueellinen uutislähetys
Alueellinen uutislähetys on Yle Uutisten tuottama alueellinen uutislähetys, jota esittää televisiossa Yle TV1 (aiemmin Yle TV2). Uutiset käsittelevät ainoastaan kyseisten alueiden asioita ja ne lähetetään Uuttamaata lukuun ottamatta nykyisin Tampereen Mediapoliksesta, vuoteen 2015 asti alueiden omista toimituksista. Uutislähetyksen lopussa on alueellinen säätiedotus. Alueelliset uutislähetykset aloitettiin 6. tammikuuta 2000 kolmella alueella, jotka olivat Lounais-Suomi, Keski-Suomi ja Pohjois-Suomi. Uudenmaan ja Hämeen alueuutiset lähetettiin ensimmäistä kertaa 31. maaliskuuta 2003. Itä-Suomen uutisten ensimmäinen lähetys oli 3. marraskuuta 2003, ja vuonna 2004 alueuutiset laajenivat lopuille alueille eli Kaakkois-Suomeen sekä Pohjanmaalle. Niillä alueilla, joilla ei vielä ollut omaa alueuutislähetystä vuosina 2000–2004, esitettiin kaikkien muiden alueiden lähetykset vuoropäivinä yksi kerrallaan. Vuonna 2015 uusina alueuutislähetyksinä aloitettiin Pirkanmaa (aiemmin osa Hämettä) ja Lappi (aiemmin osa Pohjois-Suomea).
Ensimmäinen uutislähetys on pituudeltaan kolme minuuttia, ja se esitetään Yle TV1 -kanavalta kello 17.06. Toisen lähetyksen ensiesitys on arkisin kello 18.22, ja joka alueella näkyy tuolloin vain oma lähetys. Pitempi lähetys uusitaan koosteena seuraavana aamupäivänä (kooste tunnettiin aiemmin nimellä Päivä Suomessa), ja tuolloin taas kaikki lähetykset näkyvät koko maassa peräkkäin. Ulkomailla näkyvällä TV Finland -kanavalla esitetään ensilähetyksenä Uudenmaan uutiset, ja muut lähetykset tulevat uusintana kuten Suomessakin.
YLE24-kanavan ollessa olemassa ensiesitys oli Yle TV2:lla ja YLE24:llä kello 17.50 (vain alueen oma lähetys), ja ne uusittiin kello 19.20 ja 21.10 välisenä aikana (kaikki lähetykset koko maassa). YLE24-kanavan lopettamisen jälkeen lähetykset uusittiin Yle TV2:ssa aamupäivällä kello 9.15–10.35.
Motopark Raceway
Motopark Raceway on suomalainen moottorirata, joka sijaitsee Etelä-Savossa Pieksämäen kunnassa Virtasalmella. Asfaltoidun radan pituus on 3516 metriä. Sitä kiertää hiekkapohjainen rallirata jonka pituus on 3 000 metriä. Alueella on myös täysimittainen 402,33 metrin kiihdytysrata, jolla ajetaan kiihdytyskisoja. Motoparkissa järjestetään monenlaisia moottoriurheilutapahtumia.
Motoparkin rata avattiin vuonna 1987 ja alkuvaiheessa alueella oli vain suora kiihdytysrata, joka oli valmistuessaan ainoa pelkästään kiihdytysautoilulle varattu moottoristadion Euroopassa ja Suomen ensimmäinen kiihdytysrata. Ennen Motoparkin valmistumista kiihdytyskilpailuja oli ajettu tilapäisillä radoilla, jollaisina toimivat lentokentät.
Lajin kattojärjestö Finnish Hot Rod Association ry (FHRA) oli jo pidemmän aikaa etsinyt sopivaa sijoituspaikkaa ja rakennuttajaa ratahankkeelle. Motoparkin ratahanke käynnistyi talvella 1986/1987 ja ratahanke toteutettiin nopealla aikataululla. Ratahanke sai alkunsa kun Pieksämäelle perustettiin oma kiihdytysurheilu- ja amerikanautoyhdistys Pieksämäki Hot Rod Association ry 4. lokakuuta 1986. Ratahankkeen virallisena perustajana oli paikallisyhdistyksen puheenjohtaja Jari Kaplas, sekä avainhahmoina maa-alueen omistanut ja radan rakennustöistä vastanneen Häkkisen Soran yrittäjä Pasi Häkkinen, Finnish Hot Rod Association ry:n silloinen puheenjohtaja Risto "Paha Paavali" Poutiainen, sekä alkuperäisen radan suunnitelleen suunnittelutoimisto Paproen yrittäjä Antti Puranen. Radan valmistuminen lisäsi merkittävästi kiihdytysurheilun suosiota Suomessa ja paikallista harrastusta Pieksämäen seudulla.
Rataa laajennettiin 1990-luvulla, jolloin rakennettiin asfalttirata ja hiekkapohjainen rallirata. Alueeseen kuuluu myös oma leirintäalue "Motomajat".
Radan toiminnasta on jätetty vuosien varrella lukuisia valituksia mm. melun vuoksi. Ympäristönsuojeluasetuksen (169/2000) 1 § mukaan ulkona sijaitsevat moottoriurheiluradat tarvitsevat toiminnalleen ympäristöluvan. Etelä-Savon ympäristökeskus on myöntänyt Motoparkille ympäristöluvan, mutta meluhaittojen vähentämiseksi lupaan on sisällytetty useita lupamääräyksiä, joissa rajoitetaan tuntuvasti sekä radan toiminta-aikoja että melutasoja. Toiminnanharjoittajan valitukset hylättiin korkeinta hallinto-oikeutta myöten. Nykyisin rata-alueen käyttöajat ovatkin hyvin tarkkaan säädeltyjä.
Kirjallisuusvuosi 1855
Kirjallisuusvuosi 1855 käsittelee vuoden 1855 tärkeitä kirjallisuuden tapahtumia, uutisia ja julkistuksia.
Riihisyrjä
Riihisyrjä sijaitsi 7 kilometriä Kivennavan kirkolta, Rautuun johtavan maantien varrella Karjalankannaksella. Kylä oli melko suuri, taloja ennen talvisodan syttymistä 53.
Nykyinen syrjäinen pikkukylä on osittain säilyttänyt suomalaisen kulttuurimaisemansa. Laajojen niittyjen keskellä satunnaisia rakennuksia. Muutama talo on suomalaiskaudelta, muutama ulkorakennus ja yksi päärakennus, pääosa rakennuskannasta on venäläisiä datsoja. Yhteys Raudusta on hiekkatietä. Kylään ei ole tienviittaa eikä kylttiä, eikä siellä ole mitään palveluita.
Geeta Pasi
thumb|right|Geeta Pasi
Geeta Pasi (s. 1962) on yhdysvaltalainen diplomaatti. Hänestä tuli maansa suurlähettiläs Tšadissa 9. syyskuuta 2016. Tätä ennen hän oli toiminut muun muassa suurlähettiläänä Djiboutissa vuosina 2011–2014.
Pasi aloitti uransa ulkomaanlähetystöissä vuonna 1988. Hän on palvellut Tšadin ja Djiboutin lisäksi myös Saksassa, Bangladeshissä, Romaniassa, Intiassa, Kamerunissa ja Ghanassa. Hän on kotoisin New Yorkin osavaltiosta ja valmistui kandidaatiksi Duken yliopistosta vuonna 1984 sekä maisteriksi ranskan opinnoissa New Yorkin yliopistosta vuonna 1986. Englannin ohella Pasi osaa ranskan, hindin, romanian ja saksan kieliä.
Suomen saamelaisnuoret
Suomen Saamelaisnuoret ry (lyh. SSN, pohjoissaameksi Suoma Sámi Nuorat rs) on vuonna 1991 perustettu saamelaisnuorten edunvalvontajärjestö. Yhdistyksen toiminnan tavoitteena on vahvistaa saamelaisnuorten saamelaista identiteettiä ja lisätä heidän tietoisuuttaan saamelaiskulttuurista. Yhdistys pyrkii lisäämään saamelaisnuorten yhteydenpitoa, parantamaan saamen kielten asemaa ja nostamaan saamelaisen kulttuurin arvostusta. Yhdistyksen keskeisimmät toiminnot ovat erilaiset koulutukset, projektit, tapahtumat ja poliittinen lobbaaminen saamelaisnuoria koskevissa asioissa. SSN:n kotipaikkakunta on Utsjoki, toiminta-alue on koko Suomi ja ensisijainen kohderyhmä ovat Suomessa asuvat saamelaisnuoret.
Yrjö I (Iso-Britannia)
Yrjön läheisin sukulaisside edeltäneeseen Stuart-hallitsijasukuun kulki hänen äidinäitinsä Elisabet Stuartin kautta. Tämä oli Jaakko I:n tytär ja Kaarle I:n sisar. Yrjön perinnöllinen oikeus kruunuun oli hatara, mutta uuden Ison-Britannian vallanperimyslain myötä voimistunut parlamentti käytti oikeuttaan päättää hallitsijasta ja sivuutti monet edellisen monarkin Annan läheisemmät sukulaiset, ja niinpä koko ikänsä Hannoverissa eläneestä, englantia tuskin osanneesta Yrjö I:stä tuli 54-vuotiaana Ison-Britannian kuningas. Hän ohitti vallanperimyksessä noin 60 katolista sukulaista.
Tuore kuningas saapui Isoon-Britanniaan ilman haureudesta pidätettyä vaimoaan, Sophia Dorothea, mutta hänellä oli mukanaan kaksi rakastajatarta. Vaimonsa kanssa hänellä oli kaksi lasta: George Augustus (myöhemmin kuningas Yrjö II) (s. 1683) ja Sophia Dorothea (s. 1687). Myös hänen rakastajattarensa synnyttivät hänelle useita lapsia, jotka tosin eivät olleet perillisen asemassa.
Yrjö oli huonoissa väleissä poikansa, Walesin prinssi Georgen kanssa,
Yrjön pitkien poissaolojen vuoksi luotiin de facto pääministerin virka, jota hoiti ensimmäisenä Sir Robert Walpole.
Tapio Leskinen
Veikko Tapio Leskinen (s. 11. syyskuuta 1945 Helsinki) on suomalainen eläkkeellä oleva juristi, joka toimi Valtiontalouden tarkastusviraston pääjohtajana.
Tapio Leskinen syntyi opettaja Veikko Leskisen ja Taimi Tuomisen perheeseen. Hänen puolisonsa vuosina 1970–2022 oli farmaseutti Etel Elisabeth Valjakka. Leskinen tuli ylioppilaaksi 1965 ja valmistui oikeustieteen kandidaatiksi Helsingin yliopistosta 1969. Hän oli valtiovarainministeriön esittelijä 1970–1973, nuorempi hallitussihteeri 1973–1979, vanhempi hallitussihteeri 1979–1982 ja hallitusneuvos 1982–1992. Valtiontalouden tarkastusviraston pääjohtajaksi hänet nimitettiin 1992. Leskinen ei hakenut enää pääjohtajaksi vuonna 2006. Häntä seurasi tehtävässä Tuomas Pöysti. Hän työskenteli kuitenkin viraston palveluksessa vielä ennen eläköitymistään.
Kulttuurinen kuluttajateoria
Kulttuurinen kuluttajateoria ( CCT) keskittyy tarkastelemaan ihmisten ja ihmisryhmien kulutusvalintoja kulttuurisesta ja sosiaalisesta näkökulmasta perinteisten taloudellisten ja psykologisten näkökulmien sijaan. Kulttuurinen kuluttajateoria ei ole suuri yksittäinen selittävä teoria, vaan enemmänkin viitekehys, jonka sisällä voi tutkia kulutustoimintojen, markkinoiden ja kulttuuristen merkitysten välisiä suhteita. Kulttuurinen kuluttajateoria näkee yhteiskunnan post-modernistisena, jolloin myös kulttuuriset merkitykset ovat fragmentoituneita ja niitä on useita erilaisia. Ei siis voida puhua yhdestä yhtenäisestä kulttuurisesta merkityksestä tai ryhmästä, kuten "suomalaiset", joka jakaisi yhteisen kulttuurisen merkityksen. Kuluttajakulttuurit nähdään sosiaalisina järjestelminä, joissa elettyjen kulttuurien, sosiaalisten resurssien, merkityksellisten elämäntapojen ja näihin liittyvät symbolit ja materia välitetään markkinoiden ja kulutuksen kautta. Kuluttajakultturien sisällä voidaan tutkia myös sitä kuinka kuluttaja valjastavat kaupallisesti tuotettuja tuotteita ja kulutuksensa avulla tuotettuja mielikuvia oman identiteettinsä rakentamiseen ja muiden ihmisten kanssa vuorovaikuttamiseen.
Metodologia
Kultturinen kuluttajatutkimus yhdistetään usein laadullisiin metodeihin, kuten haastattelututkimukseen, etnografiaan ja tapaustutkimuksiin. Vaikka kyseset metodit soveltuvatkin hyvin kulttuuriseen kuluttajantutkimukseen, ne eivät ole tutkimuksen edellytys.
Tutkimussuuntauksia
Arnould & Thompson (2005) tunnistivat neljä eri kulttuurisen kuluttajatutkimuksen tutkimussuuntausta:
Marja-Leena Parkkinen
Marja-Leena Parkkinen (ent. Kyrö; s. 8. marraskuuta 1945 Kannus) on suomalainen kirjailija. Hän on kirjoittanut henkilökuvat Armi Ratiasta ja Anu Pentikistä sekä tietokirjat muun muassa homoseksuaalisuudesta ja kroonisesta kivusta.
Parkkisen poika on kirjailija Tuomas Kyrö.
Lorenzo Olarte Cullen
Lorenzo Olarte Cullen (s. 8. joulukuuta 1932 Ponteareas, Galicia, Espanja) espanjalainen lakimies ja poliitikko Kanariansaarilta.
Cullen on suorittanut kandidaatin tutkinnon oikeustieteessä Universidad Complutense de Madrid -yliopistosta vuonna 1955. Hän aloitti poliittisen uransa vuonna 1973 Francon aikana. Hän oli vuosina 1974–1979 Kanariansaarien neuvoston jäsen. Vuonna 1977 hän oli perustamassa Kanarian unioni -puoluetta ja toimi sen johtajana perustamisen jälkeen. Puolue lopetettiin seuraavana vuonna kun se sulautui Demokraattisen keskustan unioniin (UCD).
Cullen valittiin Kanariansaarien Kanarian parlamentin hallituksen johtajanaksi vuonna 1988 ja hän oli virassa 1988–1991. Jonka jälkeen hän oli varapuheenjohtaja ja matkailuneuvoja 1995–1999.
Korruptio Ukrainassa
Korruptio Ukrainassa on laajalle levinnyt ongelma, joskin tilanne on hieman viime vuosina jälleen aavistuksen parantunut.
Vuoden 2019 alussa julkaistussa Transparency International-järjestön vuoden 2018 maavertailussa Ukraina sijoittui jaetulle 120 sijalle vertailluista 180 maasta. Ukrainan pistemäärä oli noussut kahdella pisteellä edellisvuodesta, mutta maa sijoittui pistemäärällään yhä merkittävästi maailman keskimääräistason 43/100 alapuolelle. Asteikolla pieni pistemäärä merkitsee erittäin korruptoinutta maata. Saman pistemäärän kuin Ukraina saivat afrikkalaiset Liberia, Malawi ja Mali. Naapurimaista sitä hieman korkeammaksi korruptio arvioitiin Venäjällä pistemäärällä 28/100 (jaettu sija 138/180: Venäjä on Euroopan korruptunein maa). Ukrainan muista naapurimaista niukasti paremmin sijoittui Moldova pistemäärällä 33/100 (jaettu sija 117/180), ja paremmin Valko-Venäjä pistein 44/100 (jaettu sija 70), Unkari pistein 46/100 (jaettu sija 64), Romania pistein 47/100 (jaettu sija 61), Slovakia pistein 50/100 (sija 57) ja Puola pistein 60/100 (jaettu sija 36/180).
Vuoden 2018 alussa julkaistussa Transparency International-järjestön vuoden 2017 maavertailussa Ukraina sijoittui jaetulle 130 sijalle vertailluista 180 maasta. Saman pistemäärän 30/100, missä pieni pistemäärä merkitsee erittäin korruptoinutta maata, saivat Gambia, Iran, Myanmar ja Sierra Leone