cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Paphiopedilum fairrieanum
Kuvaus
P. fairrieanum on pienehkö venuksenkenkä. 8-28 cm pitkiä ja 2-3 cm leveitä lehtiä on neljästä kahdeksaan kappaletta. Väritys on päältä keski- tai tummanvihreä haalein laikuin, alta vaaleanvihreä. Kukkavana on 12-45 cm pitkä, vaaleanvihreä ja violettinukkainen. Kukkavanan kärkeen kehittyy yksi, harvoin kaksi kukkaa. Kukka on 5-8 cm leveä. Laji kukkii loka-tammikuussa.
Elinympäristö
P. fairrieanum kasvaa ryppäittäin kevyessä varjossa suojaisilla ruohikkorinteillä, kivillä metsässä tai jokien lähistöllä 1400-2200 metrin korkeudella kiinnittyneenä ruohoon ja lehtiroskaan. Lajin luontainen levinneisyysalue sijoittuu Bhutaniin, Itä-Intian pohjoisosiin ja Tiibetin eteläosiin. Alueen lämpötila vaihtelee 6 ja 21 celsiusasteen välillä. Ilmasto on talvisin kuiva, kesäisin kostea.
Mireille Darc
thumb|Mireille Darc vuonna 1989. Mireille Darc (alun perin Mireille Aigroz, 15. toukokuuta 1938 Toulon, Ranska – 28. elokuuta 2017 Pariisi, Ranska) oli ranskalainen näyttelijä. Hän näytteli 1960- ja 1970-luvuilla eroottisissa elokuvarooleissa.
Darc teki ensimmäisen elokuvaroolinsa vuonna 1960 Jacques Dupontin ohjaamassa elokuvassa Les distractions, jonka pääosassa oli Jean-Paul Belmondo. Hän näytteli sen jälkeen 1960-luvulla elokuvissa Mourir d'amour (1960, Kuolemalla on siniset silmät), Virginie (1962), Pouic-Pouic (1963), Monsieur (1964), Les barbouzes (1964, 5 erittäin salaista asiamiestä), Les bons vivants (1965, Ilotalon lemmikit) ja Galia (1966, Galia – elää kuumasti). Seuraavalla vuosikymmenellä hän näytteli elokuvassa Borsalino (1970, kreditoimaton prostituoitu), jossa Belmondo oli jälleen pääosassa, sekä Pierre Richardin kanssa komediassa Pitkä vaalea mustakenkäinen (1972), josta tehtiin myös jatko-osia. Darcilla oli näkyviä elokuvarooleja myös 1980-luvulla. Hän oli naimisissa arkkitehti Pascal Desprez'n kanssa ja hänellä oli vuodesta 1968 alkaen 15-vuotinen seurustelusuhde näyttelijä Alain Delonin kanssa.
Bromley
Bromley (London Borough of Bromley) on yksi Lontoon 32:sta kaupunkipiiristä ja sijaitsee kaupunkialueen kaakkoisosassa. Sen pinta-ala on 150 neliökilometriä, ja siellä asui vuonna 2017 noin ihmistä. Bromley on Lontoon kaupunkipiireistä pinta-alaltaan suurin ja siihen sisältyy paljon viheralueita. Asutus keskittyy sen pohjois- ja länsireunoille. Bromleyyn on nykyisin Tramlink- ja paikallisjunayhteydet, ja tulevaisuudessa sinne pääsee myös Bakerloo Linen jatko-osaa pitkin.
Urheilu
Valioliigatasoinen jalkapalloseura Crystal Palace FC pelaa kotiottelunsa alueen länsiosan Selhurst Parkilla.
Timo Parvela
thumb|Timo Parvela [[Helsingin kirjamessut|Helsingin kirjamessuilla 2009.]]
Timo Johannes Parvela (s. 19. toukokuuta 1964 Jyväskylä) on suomalainen kirjailija. Hän on Suomen luetuimpia kirjailijoita sekä kotimaassa että ulkomailla. Parvela on kirjoittanut yli sata teosta lapsille, nuorille ja aikuisille. Niitä on käännetty yli 30 kielelle. Parvelan kirjoja on myyty Suomessa ja ulkomailla yhteensä yli kuusi miljoonaa kappaletta. Kirjoista on tehty lukuisia teatteri-, tv- ja elokuvasovituksia. Parvela sai vuonna 2006 Finlandia Junior -palkinnon teoksestaan Keinulauta.
Elämä ja ura
Parvela valmistui ylioppilaaksi vuonna 1983 ja kasvatustieteiden kandidaatiksi Jyväskylän yliopistosta vuonna 1988. Hän työskenteli Tupamäen ala-asteen koulunjohtajana Petäjävedellä 1988–1990 ja luokanopettajana Tyyppälän ala-asteella Jyväskylän maalaiskunnassa 1990–1991 sekä Espoon Aarnivalkean ala-asteella 1992–1996. Parvela ryhtyi vapaaksi kirjailijaksi 1996.
Ella ja kaverit -kirjasarjan lisäksi Parvela on kirjoittanut Pate-sarjaa, Maukka ja Väykkä -kirjoja sekä Sammon vartijat -trilogian. Syksyllä 2015 alkoi Parvelan, norjalaisen Bjørn Sortlandin ja kuvittaja Pasi Pitkäsen yhteistyönä syntynyt avaruusseikkailu Kepler62, joka nousi myydyimpien lastenkirjasarjojen joukkoon. Kepler62-sarjan toinen osio (”tuotantokausi”) käynnistyi syksyllä 2018 ja kolmas kausi syksyllä 2021. Kolmannen, Terra-kauden, ensimmäinen osa Kloonit oli lasten- ja nuortenkirjallisuuden Finlandia-palkintoehdokkaana. Parvela ja Pitkänen tekevät yhdessä myös Varjot-lastenromaanisarjaa, jonka ensimmäinen osa Helähdys ilmestyi Suomessa syyskuussa 2021. Se valittiin joulukuussa 2021 Arvid Lydecken -palkintoehdokkaaksi.
Kirjojensa lisäksi Parvela tunnetaan lukutaidon puolustajana. Hänen kehittämänsä Tarinakonsertit, joissa kirjojen ääneenlukeminen yhdistetään musiikkiin ja draamaan ovat olleet suosittuja kautta maan. Helsingin kaupunginorkesterin kanssa yhteistyössä järjestetty Ella-tarinakonsertti täytti Helsingin Musiikkitalon keväällä 2018 neljään kertaan. Parvela on toiminut Lukukeskuksen ja kirjailijoiden tekijänoikeusjärjestö Sanaston puheenjohtajana ja Suomen Kulttuurirahaston hallintoneuvoston jäsenenä.
Suomen jäkäläopas
Suomen jäkäläopas on vuonna 2011 Luonnontieteellisen keskusmuseon julkaisema jäkälien määritysopas. Sen ovat toimittaneet Soili Stenroos, Teuvo Ahti, Katileena Lohtander ja Leena Myllys.
Teos esittelee 481 jäkälätaksonia, mukaan lukien kaikki Suomesta tunnetut suurjäkälät ja eräitä yleisimpiä rupijäkäliä. Se on toistaiseksi laajin suomeksi julkaistu jäkälien määrityskirja. Suomen jäkäläopas sai vuoden 2011 Tieto-Finlandia-palkinnon.
Harri Vainio
Harri Uolevi Vainio (s. 2. heinäkuuta 1947 Pertteli) on suomalainen lääkäri ja toksikologi, joka toimi Työterveyslaitoksen pääjohtajana runsaan vuosikymmenen ajan (2003–2015).
Vainio valmistui Turun yliopistosta lääketieteen lisensiaatiksi 1973 ja väitteli samana vuonna lääketieteen ja kirurgian tohtoriksi. Hänen englanninkielinen artikkeliväitöskirjansa oli otsikoitu On the topology and synthesis of drug-metabolizing enzymes in hepatic endoplasmic reticulum. Turun yliopiston toksikologian dosentti hän oli vuodesta 1975.
Hän toimi Työterveyslaitoksen työhygienian ja toksikologian osastonjohtajana ja professorina 1975–1996. Hän oli WHO:n syöpätutkimuksen yksikön päällikkönä Lyonissa 1983–1987, 1996–1998 ja 2000–2003. Helsingin yliopiston toksikologian professori Vainio oli 1996-1997. Karoliinisen instituutin professori Vainio oli 1998–2000.
Työterveyslaitoksen pääjohtajaksi hänet nimitettiin 2003, Jorma Rantasen jälkeen. Hän jäi tehtävästä eläkkeelle 2015 ja työskenteli vielä sen jälkeen Kuwaitissa Kuwaitin yliopiston kansanterveystieteellisen tiedekunnan perustamisvaiheessa tiedekunnan varadekaanina. Työterveyslaitoksen johtajana Vainiota seurasi Antti Koivula.
Tutkijana Vainio on ollut erittäin tuottelias. Vuoteen 2007 mennessä hän oli ollut kirjoittajana jo yli 600 tieteellisesssä tutkimusartikkelissa tai muussa julkaisussa toksikologian ja karsinogeneesin aihepiiristä.
Harri Vainiolla on kolme lasta ensimmäisestä avioliitostaan. Vainion puoliso vuodesta 2001 on professori Elisabete Weiderpass.
Dance of Death
Dance of Death on brittiläisen metallimusiikkia esittävän Iron Maidenin kolmastoista studioalbumi. Albumin on tuottanut Kevin Shriley ja se julkaistiin kansainvälisesti 8. syyskuuta 2003.
Albumilta julkaistiin kaksi singleä, "Wildest Dreams" ja "Rainmaker". "Wildest Dreams" nousi Britannian singlelistalla kuudenneksi ja "Rainmaker" sijalle 13. Albumi sisältää myös rumpali Nicko McBrainin ensimmäisen Iron Maiden-sävellyksen "New Frontier".
Dance of Death nousi Suomen albumilistalla listaykköseksi viikon ajaksi ja myi kultaa kolmessa päivässä. Albumia seurannella Dance of Death World Tour -kiertueella yhtye nauhoitti konserttinsa Saksan Dortmundissa ja julkaisi sen 24. marraskuuta 2005 livealbumina ja -DVD:nä Death on the Road.
Historia ja äänittäminen
Dance of Death äänitettiin Sarm Studiosilla Lontoossa. Sen tuotti ja miksasi edellisen levyn Brave New Worldin tapaan Kevin Shirley. Albumi sisälsi yksitoista kappaletta, jotka äänitettiin marraskuun ja joulukuun välisenä aikana 2002. Kuvaajana toimi Simon Fowler.
Solisti Bruce Dickinson kuvaili albumin äänittämistä:
Hän kertoi Rolling Stone -lehdelle 9. syyskuuta 2003, että Dance of Death on ”vähän hienostuneempi kuin klassiset Iron Maiden -albumit Killers, Piece of Mind ja The Number of the Beast, minun mielestä”.
182px|thumb|left|Adrian Smith esiintymässä [[Wienissä vuonna 2003.]]
Julkaisu
Dance of Deathin virallinen julkaisu oli 8. syyskuuta 2003. Japanissa albumi kuitenkin julkaistiin poikkeuksellisesti kuusi päivää ennen muuta maailmaa, 2. syyskuuta. Virallinen albuminjulkaisukonsertti järjestettiin 3. syyskuuta Lontoon Bridges Wharf Studiosilla. Kuvia konsertista löytyi Star Filen kotisivuilta. Albumista julkaistiin vaihtoehtoinen versio ladattavaksi. Bruce Dickinson muutti Japanin-kiertueella kappaleen ”Dance of Death” sanoitusta, jossa hän viittasi yhtyeen rumpaliin Nicko McBrainiin. Kyseisestä versiosta on olemassa levytys.
Kappaleiden taustoja ja tyyli
Bruce Dickinson kertoi myös Chart Attackin haastattelussa seuraavaa:
Albumi on tunnelmaltaan synkempi kuin edeltäjänsä Brave New World ja esittelee Iron Maidenin progressiivisia vaikutteita. Albumin avausraita on Adrian Smithin säveltämä ”Wildest Dreams”, jota on kuvailtu ”duurivoittoisaksi ripeäksi Maiden-ralliksi”. ”Rainmaker” on Dave Murrayn, Steve Harrisin ja Bruce Dickinsonin säveltämä. Idean kappaleeseen keksi Dickinson, joka sanoi kappaleen alkuriffin saaneen hänet ajattelemaan sadepisaroita. Harrisin tekemä ”No More Lies” käsittelee uskontoa. Kappaletta on verrattu Brave New Wordilla olleeseen ”Blood Brothers” -kappaleeseen. Janick Gersin, Harrisin ja Dickinsonin tekemää ”Montséguria” inspiroi Bruce Dickinsonin lomailupaikka Montségurissa.
Gers ja Harris sävelsivät albumin nimikkokappaleen ”Dance of Deathin”. Kappale alkaa rauhallisesti, mutta kiihtyy loppua kohden. Gersin, Harrisin ja Dickinsonin ”Gates of Tomorrow’n” on sanottu muistuttavan The X Factor -albumin kappaletta ”Judgement of Heaven”. Nicko McBrainin, Smithin ja Dickinsonin tekemä ”New Frontier” on McBrainin ensimmäinen sävellystyö. ”Paschendale” on sanoitukseltaan synkkäsävyinen kappale, joka kertoo ensimmäisessä maailmansodassa käydystä Passchendaelen taistelusta tavallisen sotilaan näkökulmasta. Smithin, Harrisin ja Dickinsonin tekemän kappaleen ”Face in the Sand” on sanottu olevan ”kuin taivaanrantaan nouseva ukkosmyrsky”. Murrayn ja Harrisin ”Age of Innocence” sisältää ”popmaisen harmoniaa hyödyntävän kertosäkeen”. Smithin, Harrisin ja Dickinsonin ”Journeyman” on Iron Maidenin ensimmäinen kokonaan akustinen kappale.
Kansikuva
Albumin kansikuvan suunnitteli David Patchett, joka oli aikaisemmin suunnitellut Cathedralin levyjen kansia. Häntä ei kuitenkaan mainittu levyn kiitoksissa, koska hän ei ollut tyytyväinen lopputulokseen. Albumin kannessa esiintyi yhtyeen maskotti Eddie the Head viikatemiehenä. Kun albumin kansi vuosi internetiin, moni Iron Maiden -fani luuli sen olevan pila.
Menestys
Dance of Death teki Iron Maidenista yhden vuoden 2003 myydyimmistä artisteista. Dance of Deathin ja tuottoisan maailmankiertueensa ansiosta yhtye ansaitsi 17,9 miljoonaa puntaa (34 miljoonaa dollaria) ja siitä tuli Heat-lehden mukaan vuoden 2003 yhdeksänneksi menestynein yhtye. Albumi menestyi myös hyvin listoilla. Dance of Death sijoittui ensimmäiseksi Ruotsissa, Italiassa ja Suomessa. Toiseksi albumi sijoittui Saksassa, Sveitsissä ja Britanniassa sekä kolmanneksi Itävallassa, Norjassa ja Ranskassa. Albumi myi Suomessa kultaa oltuaan kaupoissa vain kolme päivää.
Dance of Death myi 40 308 kappaletta ensimmäisellä viikollaan Yhdysvalloissa ja pääsi Billboard 200 -listalla sijalle 18.
Arvostelut ja palkinnot
Korroosio-verkkolehden Aki Nuopponen sanoi, että Dance of Deathin kokonaisuudessa jäävät muutamien mitäänsanomattomien hetkien lisäksi häiritsemään ainoastaan juuri soundiratkaisut, jotka toki valjastavat monet kappaleet juuri tarvittuun muotoon, mutta äänimaailmasta kaipaisi silti monin paikoin tunnistettavampaa Iron Maidenille ominaista soundia. Sen sijaan kaikki itse sävellyksiin liittyvä yltää pitkästä aikaa tasolle, jolle Iron Maidenin toivoi hartaissa haaveissaan vielä joskus palaavan.” [...] Desibeli.netin kriitikko Miika Jalonen sanoi, että ”Dance of Deathin ainoa puute on oikeastaan vanhojen kunnon tuplakitaramelodioiden säästeliäs käyttö, miltei pihistely”. [...] Noise.fi-sivun Alex Machine kirjoitti, että albumin sävellys on vahvempaa ja tasaisempaa kuin edeltäjänsä Brave New Worldin. Hän sanoi myös kolmen kitaran sopineen levylle ja Harrisin löytäneen vanhaa väriä bassokulkuihinsa. Hänen mukaansa myös Dickinson laulaa kenties monipuolisimmin kuin koskaan.
BBC:n Chris Jones kehui albumia ja sanoi että Dance of Death ei jätä yhtään asiakasta tyytymättömäksi.
Vuonna 2004 yhtye voitti Metal Hammer -lehden Metal Hammer Awards -gaalassa parhaan brittiyhtyeen palkinnon Dance of Deathin suosion vuoksi.
Onnen oikkuja
Onnen oikkuja on vuonna 2001 ensi-iltansa Palm Springsin kansainvälisessä elokuvajuhlissa saanut yhdysvaltalainen romanttinen komedia. Elokuvan ohjasi John Putch ja käsikirjoitti John Robert Zaring, joka myös tuotti elokuvan. Pääosassa esiintyivät Frank Whaley, Annabeth Gish ja Amy Jo Johnson.
Davenda
Davenda on kaupunkimainen taajama Taka-Baikalian aluepiirin Mogotšan piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Šilkan vesistöön kuuluvan Davendajoen varrella 52 kilometriä Mogotšasta lounaaseen. Asukkaita on 800 henkeä (vuonna 2009).
Paikkakunta on syntynyt 1930–1940-lukujen vaihteessa avatun molybdeenikaivoksen yhteyteen. Aluksi sen nimenä oli Ivatšiha. Vuonna 1951 Davenda sai kaupunkimaisen taajaman statuksen. Kaivos suljettiin vuonna 1992 ja sen jälkeen taajaman väkiluku on nopeasti vähentynyt. 1990-luvun alussa aloitettiin kullan huuhdonta. Davendassa on keskikoulu, kerhotalo, kirjasto ja sairaala.
Ilmur Kristjánsdóttir
Ilmur Kristjánsdóttir (19. maaliskuuta 1978 Reykjavík) on islantilainen näyttelijä ja käsikirjoittaja.
Ura
Ilmur valmistui näyttelijäksi islantilaisesta alan oppilaitoksesta vuonna 2003. Seuraavana vuonna hänellä oli rooli komediaelokuvassa Dís. Sittemmin hän on näytellyt muun muassa televisiosarjassa Loukussa, jossa hänellä oli Hinrikan rooli. Ilmurin käsikirjoituksia on muun muassa television komediasarja Ástríður, jota esitettiin 2009–2013.
Bes (jumala)
Bes oli muinaisessa Egyptissä erityisesti kansan keskuudessa suuressa suosiossa ollut kääpiöjumala, jonka palvonta alkoi noin 2000 eaa.
Bes kuvattiin alastomana ja epämuodostuneena kääpiönä, joka kantoi eräänlaista sulkakruunua. Besillä ei ollut omia temppeleitä, mutta häntä kuvattiin silloin tällöin toisten jumalten temppeleissä. Pääasiallinen palvonta tapahtui kuitenkin yksityisten ihmisten kodeissa, joissa oli usein Besille omistettuja pieniä patsaita, alttareita tai maalauksia, jotka kuvasivat häntä. Besin uskottiin erikoisella olemuksellaan karkottavan pahat henget ja demonit. Samoin Besiä esittäviä amuletteja käytettiin torjumaan pahaa. Hänen uskottiin myös suojelevan mm. synnyttäviä naisia ja perheitä. Besin ulkonäkö ja kuvaustapa saattavat viitata afrikkalaiseen alkuperään. Bes oli mm. unen, ilon ja tanssin jumala, mutta Besillä oli myös toinen luonto sodan jumalana.
Besin naispuolinen vastine oli jumalatar Beset.
Herttavuorenkilpi
Herttavuorenkilpi (Bergenia cordifolia) on Itä-Aasiasta kotoisin oleva vuorenkilpien suvun laji.
Ulkonäkö ja koko
Herttavuorenkilpi kasvattaa juurakkomaisesta varresta ainavihantia nahkeita lehtiä, joiden lavat ovat muodoltaan lajille tunnuksellisesti pyöreästä leveänpuikeaan, tyveltään herttamaisia. Lehdetön kukintovana kasvaa 10–40 cm korkeaksi. Viuhkokukinnossa on runsaasti violettiteriöisiä kukkia. Kukkapohjus on leveän, pyöreän maljamainen. Terälehdet ovat enemmän pyöreän muotoisia, selvästi toisiaan peittäviä. Heteet ovat tavallisesti noin samanpituisia kuin emin vartalo. Kukkii kesä-heinäkuussa. Hedelmä on kaksiosainen kota.
Kasvupaikka, elinympäristö ja levinneisyys
Pihoilla, puutarhoissa ja puistoissa. Joskus tavataan villiintyneinä joutomailta tai vastaavilta.
Käyttö
Herttavuorenkilpeä käytetään koristekasvina.
Hellraiser III: Hell on Earth
Hellraiser III: Hell On Earth on Anthony Hickoxin ohjaama kauhuelokuva vuodelta 1992. Se on Hellraiser -elokuvasarjan kolmas osa.
Juoni
J.P. Monroe on yökerhon sadistinen omistaja, joka saa käsiinsä ruman ja irvokkaan veistoksen. Hän ei tiedä, että sen sisään on kahlittu itse Pinhead. Sattumalta Monroelta putoaa verenpisara suoraan veistoksen päälle, ja tämä vapauttaa Pinheadin sielun vankilastaan. Pinhead tekee Monroelle tarjouksen, josta tämä ei voi kieltäytyä. Monroen täytyy hankkia ihmisurheja Pinheadille, ja tämä antaa hänelle siitä hyvästä mahtavan vallan, jota ei ole ennen maan päällä koettu. Outoja kuolemantapauksia alkaa tutkia nuori toimittaja, Joanne, joka johtaa hänet mukaan suoraan helvettiin.
Smolenskin Jumalanäiti
thumb|250px|[[Dionisius|Dionisiuksen maalaama Smolenskin Jumalanäiti -ikoni (1482). Venäläisen taiteen museo.]] Smolenskin Jumalanäiti -ikoni on muunnelma ns. Hodigitria- eli Tiennäyttäjä-ikonista, jonka alkuperäisen ja ensimmäisen ikonin maalaajaksi perimätieto kertoo pyhän apostoli ja evankelista Luukkaan.
Tämän ikonin kopio ja malli kulkeutui ensimmäisen vuosituhannen aikana ehkä vuosien 300 - 1100 aikana Jerusalemin ja Konstantinopolin kautta Kiovaan ja Venäjälle, jossa se opittiin pian tuntemaan nimellä Smolenskin Jumalanäiti ja jossa se kohosi ihmeitä tekevien ikonien luokkaan.
Smolenskin Uspenskin katedraalissa ollut alkuperäisenä pidetty ikoni katosi toisen maailmansodan saksalaismiehityksen aikana.
Ortodoksinen kirkko viettää Jumalanäidin muistojuhlaa Smolenskin ikonin kunniaksi vuosittain heinäkuun 28. päivänä.
Croydon
Croydon (London Borough of Croydon) on yksi Lontoon 32:sta kaupunkipiiristä ja sijaitsee kaupunkialueen eteläosassa. Sen pinta-ala on 87 neliökilometriä, ja siellä asui vuonna 2017 noin ihmistä, enemmän kuin missään muussa Lontoon kaupunkipiirissä. Siellä on paljon kaupan alan työpaikkoja ja toimistoja.
Metafysiikka
Metafysiikka (, meta- + fysika, ”fysiikan jälkeen”) on olevaisen olemusta ja perussyitä tutkiva filosofian haara.
Croydon
Croydoniin pääsee paikallisjunilla, busseilla ja raitiovaunulla. Etelä-Lontoon pikaraitiotiejärjestelmän Tramlinkin keskuspaikka on Croydonissa. London Overgroundin East London Line on kulkenut West Croydonin aseman kautta vuodesta 2010 alkaen.
Diabat
Diabatin moskeija rakennettiin 1700-luvun lopulla hallinneen sulttaani Muhammad III:n valtakaudella. Moskeijaan on vain yksi ovi turvallisuussyistä, sillä meren läheisen sijainnin vuoksi Diabatin edustan merenlahdella oli taisteluita sulttaanin joukkojen ja merirosvojen välillä. Aikoinaan kylä oli hippien suosiossa. Nykyisin kylän länsipuolella on aidattu lomakeskus, johon kuuluu tasokkaita huviloita ja hotelleja. Lisäksi lomakeskuksella on eteläafrikkalaisen golfaajan Gary Playerin suunnittelema golfkenttä. thumb|250px|vasen|Golfkenttä Diabatin lomakeskuksessa vuonna 2009. Kuvassa kentän rakennustyöt ovat vielä kesken.
Metafysiikka
Metafysiikka on kuitenkin perinteisesti ollut ontologiaa laajempi käsite, ja ontologiset väitteet muodostavat tällöin metafysiikan ytimen, niin sanotun yleisen metafysiikan. Lisäksi on erotettu erityinen metafysiikka, joka tutkii perinteisen metafysiikan erityiskysymyksiä ja eri filosofian aloista nousevia metafyysisiä kysymyksiä, kuten ajan luonnetta; mielen luonnetta ja mielen ja aineen dualismia; tahdonvapautta tai Jumalan olemassaoloa. Useita perinteisen erityisen metafysiikan kysymyksiä tutkitaan nykyisin omilla tieteenaloilla – esimerkkinä kosmologia eli tutkimus kaikkeuden kehityksestä ja rakenteesta, josta on tullut osa fysiikkaa.
Yleistä
Sana 'metafysiikka' syntyi tavasta nimittää Aristoteleen Fysiikan jälkeisiä teoksia:, ”ta meta ta fysika” (kreikan kielen meta = 'jälkeen', eli ”(kirjat) jotka tulevat fysiikan (kirjojen) jälkeen”). Näissä teoksissa pohdittiin fysiikan perustaa ja kaikkeuden rakennetta. Aristoteles itse kutsui niitä ”ensimmäiseksi filosofiaksi”. Jo varhain aristoteeliset oppineet alkoivat kutsua näitä kirjoja nimellä, Metafysiikka, perustuen kirjojen sijaintiin Andronikos Rhodoslaisen kokoamassa Aristoteleen teosten kokoelmassa.
Filosofi Peter van Inwagenin mukaan jokainen filosofian osa-alue nostaa esiin metafyysisiä kysymyksiä, ja niin metafysiikkaa ei voi katsoa täysin erillisiksi muista filosofian osa-alueista. Esimerkiksi eettinen pohdiskelu oikeasta ja väärästä johtaa hänen mukaansa nopeasti erilaisiin metafyysisiin kysymyksiin.
Metafyysisiksi kysymyksiksi on ajateltu esimerkiksi seuraavat:
Monet näistä kysymyksistä liittyvät todellisuuden yleiseen ongelmaan, joka koostuu kolmesta puolesta: illuusiot; todellisuus sellaisena, kuin se ilmenee havaitsijalle perustellusti; sekä todellisuus sellaisena kuin se on. Vastaavasti metafyysiset kannat ovat joissain tapauksissa seurausta tietoteoreettisista kannoista, toisin sanoen näkemyksistä sen suhteen, mitä voidaan tietää tai käsittää.
Metafyysikkojen tutkimia käsitteitä ovat muun muassa oliot ja ominaisuudet; substanssit, kategoriat ja universaalit; aika ja avaruus; kausaliteetti eli syy-seuraussuhde; samuus, muutos ja pysyvyys; sekä mahdollisuus ja välttämättömyys.
Historia
Vaikka termi metafysiikka onkin peräisin Aristoteleen teosten järjestämisestä, ontologiaksi tai metafysiikaksi kutsuttu filosofian ala syntyi jo ennen Aristotelesta esisokraatikkojen ajattelussa. Muun muassa Parmenides katsoi, että olemassa olevien asioiden moninaisuus, muutos ja liike olivat vain yhden olemassa olevan ikuisen todellisuuden (”Oleva”) ilmentymää, ja kielsi, että kaikkeudessa tapahtuisi mitään muutosta. Herakleitos taas oli täsmälleen päinvastaista mieltä pitämällä jatkuvaa muutosta todellisuuden perimmäisenä piirteenä.
Platonin voidaan katsoa yhdistäneen Herakleitoksen ja Parmenideen ajattelun jakamalla todellisuuden kahteen tasoon, joista toinen edusti muuttuvuutta ja toinen muuttumattomuutta. Hänen metafysiikkansa ytimessä on ideaoppi. Aristoteleelle metafysiikka oli tiedettä ”olevasta olevana”, ennen kuin siihen lisätään minkään erityistieteen alaan kuuluvia yksityiskohtia. Aristoteles käytti metafysiikasta myös nimityksiä ”ensimmäinen filosofia”, ”oppi ikuisesta ja liikkumattomasta” ja ”teologia”. Samalla jako yleiseen ja erityiseen metafysiikkaan ilmeni jo hänellä; edellinen viittasi ontologiaan, kun jälkimmäinen sisälsi opin ”erillisistä korkeimmista substansseista”, tai jumalasta.
Uuden ajan alussa ranskalainen René Descartes tarkoitti metafysiikalla perustotuuksia, jotka takasivat inhimillisen tiedon mahdollisuuden. Christian Wolff, joka jatkoi keskiajan metafyysikon Duns Scotuksen ontologista perinnettä, ymmärsi metafysiikan opiksi, joka ”sisältää kaikki inhimillisen ymmärryksen periaatteet”.
David Hume ja Immanuel Kant hyväksyivät metafysiikalle ainoastaan hyvin rajallisen osan filosofiassa, ja sanoivat, että tiedon ei tulisi pyrkiä etenemään havaintojen yli – paitsi Kantin tapauksessa tietoon näkyvän todellisuuden takana olevan olemassaolosta. Kant tarkoitti metafysiikalla sellaisia kysymyksiä, joihin tiede ei voi vastata. Kantin mukaan metafysiikka on mahdollista vain ”transsendentaalisena” tieteenä, joka tutkii yleisiä inhimillisen ymmärryksen muotoja, eli tiedon käsitteellisiä ennakkoehtoja, jotka ovat ymmärryksen perusta.
Auguste Comten positivismi katsoi tieteellisen menetelmän ja koeteltavuuden korvaavan perinteisen metafyysisen ajattelun kokonaan. Myöhemmin positivismin perinnettä on jatkanut ennen kaikkea looginen empirismi. Se katsoi, että sellaiset väittämät, joita ei voi perustella analyyttisesti tai kokemusperäisesti, ovat mielettömiä, ja siksi myös metafysiikka tuli poistaa filosofiasta kokonaan.
1950-luvulla nousi käsitys metafysiikan tehtävästä, jonka mukaan se tutkii niitä käsityksiä, joita ihmisillä on todellisuudesta. Tätä kutsutaan deskriptiiviseksi metafysiikaksi. Muun muassa P. F. Strawson on asettanut tällaisen objektiivisuuteen pyrkivän metafysiikan eräiden aiempien filosofien, kuten Descartesin, Gottfried Leibnizin ja George Berkeleyn, harjoittamaa ohjelmallista ja subjektiivista niin sanottua revisionistista tai normatiivista metafysiikkaa vastaan.
Vuosisadan loppupuolella metafysiikka sai laskukauden jälkeen uutta suosiota. Nykyfilosofian kielifilosofisilla ja logiikan perusteisiin liittyvillä kiistoja on käsitelty metafysiikan näkökulmasta. Analyyttisen filosofian puolella myös mielenfilosofia on suosittu tutkimuskohde. Uudempi metafysiikka on luonteeltaan melko teknistä ja soveltaa paljon muun muassa modaalilogiikkaa.
Mannermaisen filosofian puolella metafysiikka on jatkanut Martin Heideggerin asettamista lähtökohdista. Hän kielsi metafysiikan perinteisen lähtökohdan, jossa se irtautuu konkreettisesta olemisesta, ja keskitti huomionsa niin sanottuun fundamentaaliontologiaan ajallis-avaruudellisessa todellisuudessa. Sen voi kuitenkin nähdä myös perinteisen metafysiikan loppuna. Muun muassa postmodernistit ja dekonstruktionistit ovat julistaneet kaiken filosofian ja erityisesti metafysiikan kuolemaa.
Yleinen metafysiikka
Yleinen metafysiikka (lat. metaphysica generalis) eli ontologia tutkii olevaa olevana, eli olevaisen perimmäistä olemusta. Se tutkii sitä, mitä tyyppiä olevia asioita kaikkeudessa on ja minkälaisia suhteita niiden välillä on. Tällaisena metafysiikan on sanottu olevan tutkimusta olevasta itsenään, ei olevasta sellaisena kuin se oikeasti ilmenee.
Oliot ja niiden ominaisuudet
Perinteisen metafysiikan mukaan oleva koostuu entiteeteistä, jotka voidaan jakaa luokkiin tai kategorioihin. Tällaisia kategorioita ovat muun muassa oliot, niiden ominaisuudet, niiden väliset suhteet, tosiasiat, tapahtumat, joukot, lajit, propositiot, luvut ja lait. Nämä luokat voidaan jakaa edelleen eri tavalla muun muassa universaaleiksi (yleiskäsitteiksi) ja partikulaareiksi (yksilöolioiksi), konkreettisiksi ja abstrakteiksi, materiaalisiksi ja ei-materiaalisiksi sekä episteemisiksi ja ei-episteemisiksi aliluokiksi.
Substanssin ongelmaksi kutsutaan kysymystä, ovatko fyysiset kappaleet vain ominaisuuksiensa kokonaisuus, vai onko niillä erillinen substanssi, olemassaolo tai olemus, joka ”omistaa” nuo ominaisuudet.
Yleiset ominaisuudet
Universaalien ongelmaksi kutsutaan kysymystä, ovatko ominaisuudet ja suhteet (universaalit) olemassa itsenäisesti, riippumatta niistä yksilöolioista (partikulaareista), joiden ominaisuuksia ne ovat? Vai onko yleisiä ominaisuuksia olemassa lainkaan? Yleisten ominaisuuksien olemassaolon myöntävää kantaa kutsutaan (käsite)realismiksi ja ne kieltävää kantaa nominalismiksi. Aluetta lähellä ovat myös matematiikan filosofian perinteiset kysymykset.
Identiteetti ja muutos
Olion identiteetti, muutos ja identiteetin säilyminen ajassa muodostavat erään metafyysisen ongelman. Metafysiikassa voidaan kysyä, mikä muodostaa jonkin kappaleen identiteetin, ja milloin voidaan sanoa, että fyysiset kappaleet tulevat olemassa oleviksi tai milloin ne lakkaavat olemasta olemassa. Eräs perinteinen identiteettiin ja muutokseen liittyvä ongelma on nimeltään Theseuksen laiva.
Modaliteetit
Oleva on metafysiikassa jaettu eri kategorioiden lisäksi myös eri modaliteetteihin eli olemisen tapoihin. Eri modaliteetteja ovat mahdollinen, välttämätön ja kontingentti (mahdollinen, muttei välttämätön). Aristoteelisessa metafysiikassa puhuttiin näiden lisäksi aktuaalisuudesta ja potentiaalisuudesta.
Modaliteetteihin liittyen metafysiikkaan kuuluu myös sen tutkiminen, millainen kaikkeus voisi tai olisi voinut olla. Tällöin puhutaan mahdollisten maailmojen tutkimisesta. Modaliteeteista mahdollinen voidaan määritellä sellaiseksi tosiasiaksi, joka on totta ainakin yhdessä mahdollisessa maailmassa, vaikka se ei olisikaan nykyinen maailmamme, ja välttämätön sellaiseksi tosiasiaksi, joka on totta kaikissa mahdollisissa maailmoissa. Modaliteettien tutkimisessa voidaan hyödyntää modaalilogiikkaa.
Erityinen metafysiikka
Erityinen metafysiikka tutkii erityisiä olevia ja niiden olemassaolon tapaa. Esimerkkejä erityisen metafysiikan kohteista ovat aine ja mieli (tai ”sielu”); aika ja avaruus; determinismi ja vapaa tahto; kosmologia ja kosmogonia; sekä Jumala.
Aine ja mieli
Varhaiselle luonnonfilosofialle aineen (hyle) eli materian luonne oli ongelma itsessään. Varhainen keskustelu aiheesta keskittyi yhden kaiken taustalla olevan prinsiipin eli periaatteen (arkhe) löytämiseen. Esimerkiksi Thales esitti tällaiseksi periaatteeksi vettä, Anaksimenes ilmaa ja Anaksimandros apeironia (rajatonta massaa). Demokritos kannatti atomiteoriaa yli 2000 vuotta ennen kuin nykyaikainen tiede hyväksyi ajatuksen. Aristoteles puolestaan katsoi, ettei aine itsessään ole substanssi. Uudella ajalla René Descartesin ja Isaac Newtonin töiden myötä aine nähtiin passiivisena, vastakohtanaan aktiivisena nähdyt mielet ja voimat. Kvanttimekaniikan kehityksen myötä nykyisen tieteen käsityksellä aineen luonteesta on väitetty olevan vain vähän vastinkohtia aiemmassa aineen luonnetta koskevassa keskustelussa.
Mielen luonne, sen suhde aineelliseen ruumiiseen ja yleensäkin sen paikka pohjimmiltaan fysikaaliseksi ymmärretyssä kaikkeudessa on eräs mielenfilosofian keskeisiä ongelmia. 1600-luvulla René Descartes ehdotti substanssin olevan dualistista, eli mielen (tai sielun) ja ruumiin olevan olennaisesti erilaisia. Tästä seurasi ongelma siitä, kuinka nämä kaksi ovat vuorovaikutuksessa toistensa kanssa. Tätä kutsutaan mielen ja ruumiin ongelmaksi. Kartesiolaisen dualismin lisäksi aihetta on lähestytty kaksi perusainesta eli substanssia olettaen muun muassa okkasionalismissa, jonka mukaan välittäjänä toimii Jumala. Nykyaikana substanssidualismi on suurimmaksi osaksi menettänyt kannatuksensa, vaikka se ei olekaan kokonaan hävinnyt.
Toinen mielen ja ruumiin ongelmaan liittyvä lähestymistapa on ontologinen idealismi. Se on eräs monistinen käsitys, eli sen mukaan on olemassa yksi yleinen perusaines eli substanssi. Idealismi katsoo, että tämä perusaines on mieli, ja aineellinen todellisuus on olemassa vain sen ilmiönä. Jotkut idealistit, kuten George Berkeley, ovat katsoneet, että aineelliset oliot ovat olemassa vasta havaittuina. Saksalaiset idealistit, kuten Johan Gottlieb Fichte ja G. W. F. Hegel, ottivat lähtökohdakseen Immanuel Kantin ajattelun. Idealismi on yleinen aihe myös itämaisessa filosofiassa, kuten intialaisessa ajattelussa. Idealismiin liittyy läheisesti panpsykismi ja sen maltillisempi muoto paneksperientalismi, joiden mukaan kaikella on mieli (tai: kokemuksia), sen sijaan että ne olisivat mielessä. Muun muassa Alfred North Whitehead on kannattanut paneksperientalismia.
Viimeisen sadan vuoden ajan ontologiaa on hallinnut materialistinen monismi tai fysikalismi, jonka mukaan todellisuus on oleellisesti aineellinen. Mielenfilosofiassa tämä tarkoittaa sitä, että mielen tilat ovat luonnonkehityksen kautta kehittyneen eliön tiloja, kuten aivotiloja. Tyyppi-identiteettiteoria, esiintymäidentiteettiteoria (token-identiteettiteoria), funktionalismi, anomaalinen monismi, ominaisuusdualismi, epifenomenalismi ja emergentti materialismi ovat ainoastaan joitakin mielenfilosofisia selitysmalleja. Kaikki näistä kannoista eivät ole toisensa poissulkevia. Kantoja voidaan jaotella reduktiiviseen eli palauttavaan ja ei-reduktiiviseen fysikalismiin. Lisäksi eliminatiivinen materialismi pyrkii palauttamisen sijasta poistamaan arkipsykologiset käsitteet kokonaan tieteellisestä keskustelusta.
Aika ja avaruus
Aika ja avaruus voidaan nähdä myös metafyysisenä ongelmana. Perinteinen realistinen näkemys ontologiassa on, että aika ja avaruus ovat olemassa ihmismielen ulkopuolella. Idealistit puolestaan ovat katsoneet, että aika ja avaruus ovat vain mielen rakenteita, joiden avulla mieli järjestää havaintoja (kuten Immanuel Kantin transsendentaalinen idealismi), tai että ne ovat muutoin epätodellisia (kuten George Berkeleyn subjektiivinen idealismi).
Helsingius
Helsingius on sukunimi. Yksi nimen kantajia on ollut Jääsken kirkkoherra Markus Helsingius (k. 1678)
Metafysiikka
Aika ja avaruus
René Descartes ja Gottfried Leibniz katsoivat, että avaruus on vain kehys, joka mahdollistaa aineellisten kappaleiden suhteellisen sijainnin ymmärtämisen; ilman aineellisia kappaleita sitä ei olisi. Esimerkiksi Isaac Newton puolestaan katsoi avaruuden olevan itsessään olemassa oleva, absoluuttinen ”säiliö”. Käsitys avaruuden suhteellisuudesta tuli uudelleen vallitsevaksi Albert Einsteinin ja Ernst Machin töiden myötä.
Helsingius
Ensimmäisten joukossa suku- tai lisänimeä Helsingius käytti Turun katedraalikoulun rehtori Marcus Henrici Helsingius (1555–1609), jonka ei kuitenkaan varmuudella tiedetä olevan sukua nykyään elävälle Helsingius-suvulle. Ennen isovihaa sukunimen Helsingius ja Helsing käyttäjiä oli Suomessa runsaasti.
Metafysiikka
Aika ja avaruus
Absoluuttinen/suhteellinen ja realistinen/idealistinen -asetelmat soveltuvat avaruuden ohella myös aikaan, mutta ajan ”virtaaminen” muodostaa oman erityisen ongelmansa. Antiikin aikana ajan virtaamisen kielsi Parmenides, ja uudempina aikoina sen on kieltänyt muun muassa J. M. E. McTaggart artikkelissaan ”The Unreality of Time”. Ajan virtaamiseen liittyy olioiden identiteetin säilymisen ongelma ajan kuluessa. Kaksi tähän liittyvää teoriaa ovat nimeltään endurantismi ja perdurantismi. Endurantistien mukaan koko olio on olemassa joka hetki historiansa läpi, ja se on joka hetkellä sama olio. Perdurantistien mukaan oliot ovat neliulotteisia entiteettejä, jotka koostuvat temporaalisten osien sarjoista, aivan kuten elokuva koostuu yksittäisistä kuvista.
Determinismi ja vapaa tahto
Determinismillä tarkoitetaan kantaa, jonka mukaan kaikki tapahtumat, mukaan lukien ihmisen tietoisuuden tapahtumat ja toiminta, ovat edeltävien tapahtumien syysuhteellisesti määräämiä katkeamattoman syy-seuraussuhteiden ketjun välityksellä. Sen mukaisesti mitään ihmeiden kaltaisia tapahtumia ei tapahdu. Eräs determinismin seuraus on, että se muodostaa vakavan haasteen vapaan tahdon olemassaololle. Vapaan tahdon ongelma on ongelma siitä, voivatko järjelliset toimijat määrätä omia tekojaan ja tekemiään päätöksiä.
Vapaan tahdon ongelma on ongelma siitä, voivatko järjelliset toimijat määrätä omia tekojaan ja tekemiään päätöksiä. Ongelma liittyy vapauden ja kausaliteetin suhteen tutkimiseen ja siihen kysymykseen, ovatko luonnonlait kausaalisesti deterministisiä. Jotkut filosofit, kuten inkompatibilismin kannattajat, katsovat determinismin ja vapaan tahdon sulkevan toisensa pois. Determinismiin uskovan olisi näin pidettävä vapaata tahtoa pelkkänä illuusiona (niin sanottu ”kova determinismi”). Toiset filosofit, joita kutsutaan kompatibilisteiksi (tai niin sanottu ”pehmeä determinismi”), katsovat, että determinismi ja vapaa tahto voidaan sovittaa yhteen. Inkompatibilisteja, jotka hyväksyvät vapaan tahdon mutta hylkäävät determinismin, kutsutaan libertarianisteiksi (jota ei terminä tule sekoittaa poliittiseen libertarianismiin eli libertarismiin).
Kosmologia ja kosmogonia
Nykyaikainen kosmologia tutkii kaikkeutta luonnontieteellisin menetelmin, kun taas perinteinen metafyysinen kosmologia pyrkii tutkimaan ajan ja avaruuden luonnetta ja syntyä filosofisesti.
Positiivinen ja negatiivinen vapaus
Positiivinen ja negatiivinen vapaus ovat Isaiah Berlinin esseessään Vapauden kaksi käsitettä (Two Concepts of Liberty, 1958) erittelemät yleiset vapauden määritelmät, joskin termit esiintyvät jo John Stuart Millillä. Klassinen yksinkertaistus positiivisen ja negatiivisen vapauden erosta on, että positiivisella vapaudella tarkoitetaan vapautta johonkin ja negatiivisella vapaudella vapautta jostakin.
Negatiivinen vapaus
Negatiivinen vapaus on klassisen liberalismin määritelmä vapauden käsitteestä; myös libertarismi perustuu negatiivisen vapauden käsitteelle ja korostaa sitä voimakkaasti. Negatiivisessa vapauskäsityksessä tarkoitetaan vapautta ulkoa tulevasta pakottamisesta, väkivallasta ja pakkovallasta. Tässä käsityksessä ihminen siis on vapaa, jos toiset ihmiset tai yhteiskunnalliset instituutiot (kuten viranomaiset, poliittiset päätöksentekoelimet tai sääty- tai kastijärjestelmät) eivät rajoita hänen toimintaansa eli puutu hänen ruumiilliseen koskemattomuuteensa, omaisuuteensa tai sopimusvapauteen. Negatiivisen vapauden toteutumiseksi riittää, että muut eivät loukkaa näitä henkilön oikeuksia. Muiden velvollisuus rajoittuu siis vain toisten negatiivisen vapauden loukkaamattomuuteen. Muiden muassa Thomas Hobbes, John Locke ja Mill perustivat vapauskäsityksensä negatiiviseen vapauteen; käytännössä Mill tosin huomioi sosiaaliliberalistisissa kirjoituksissaan myös positiivisen vapauden tarpeen.
Toisaalta esimerkiksi vaatimusta aakkosjärjestyksestä jossain tilanteessa ei voitane pitää negatiivisen vapauden vastaisena.
Positiivinen vapaus
Positiivisella vapaudella tarkoitetaan yleisesti tietyn ihmisideaalin mukaista elämää eli vapaaksi ihmiseksi käsitetään sellainen ihminen, joka toteuttaa autenttisen tai parhaan itsensä. Ihmisideaali on ymmärretty historiassa ja ymmärretään yhä eri tavoin. Kristinuskon mukaan vapaa ihminen elää Jeesuksen antaman esimerkin mukaista elämää. Antiikin käsityksen vapaa ihminen oli se, joka osallistui poliksen poliittisen päätöksentekoon. Immanuel Kantin mukaan vapaa ihminen on rationaalista tahtoa noudattava ihminen, siis sellainen, joka kykenee rationaaliseen ajatteluun ja ohjaa toimintaansa sen mukaisesti.
Muun muassa jo Rousseau, Hegel, Herder, Kant ja Marx pitivät positiivista vapautta tärkeänä. Isaiah Berlin katsoi, että eri vapauden lajien välillä tulee yhteiskunnassa vallita tasapaino.
Positiivista vapautta ei tule sekoittaa positiivisen oikeuden käsitteeseen.
Käytännössä
Demokraattiset oikeusvaltiot ovat käytännössä negatiivisen ja positiivisen vapauden kompromisseja: laeilla pyritään takaamaan yksilölle yhtäältä oikeus välttyä mielivallalta ja toisaalta vapaus harjoittaa sellaisia perusoikeuksia kuin sanan-, kokoontumis- ja uskonnonvapaus; lisäksi julkinen sektori tai sen ja yksityisen sektorin yhteistoiminta on pyritty järjestämään niin, että positiivisen vapauden mukainen mahdollisuus esimerkiksi koulutukseen ja terveydenhuoltoon jollain tapaa toteutuu.
Nykyisessä filosofisessa ja yhteiskuntatieteellisessä keskustelussa negatiivisen ja positiivisen vapauden olemusta ei yleensä lähestytä mitenkään itsestään selvänä. Vapauden käsite määrittyy aina vallan käsitettä vasten, ja nykyään (muun muassa Michel Foucault'n vaikutuksesta) ymmärretään yhteiskunnallisten valta-asetelmien voivan sisäistyä osaksi yksilön toimintaa ja identiteettiä. Tällöin korostuu tarve lähestyä vapautta historiallisena ilmiönä ja ajatus siitä, että negatiivinen ja positiivinen vapaus edellyttävät toisiaan.
Viime aikoina positiivisen vapauden näkökohtia on esittänyt vaikutusvaltaisella tavalla Nobel-palkittu taloustieteilijä Amartya Sen kykenevyyksien (capabilities) käsitteessään. Kykenevyyksiä voidaan pitää positiivisena vapautena.
ING
pienoiskuva|ING Groepin pääkonttori [[Amsterdamissa.]] ING Groep N.V. (Internationale Nederlanden Groep) on alankomaalainen rahoituslaitos, joka tarjoaa pankki-, vakuutus- ja varainhoitopalveluja. Sillä on toimistoja Kanadassa, Perussa, Espanjassa, Ranskassa, Italiassa, Meksikossa, Yhdysvalloissa, Saksassa, Yhdistyneessä kuningaskunnassa, Belgiassa, Itävallassa ja Australiassa. Se omistaa ING Directin, jolla on toimintoja muun muassa Australiassa, Kanadassa, Yhdysvalloissa, Britanniassa ja Espanjassa. ING työllistää noin 120 000 ihmistä.
Taseella mitaten (914,27 mrd. USD) ING Groep NV luokiteltiin vuonna 2016 maailman 27. suurimmaksi julkisesti noteeratuksi pankiksi (edellisvuonna sijalla 23). Maailmanlaajuisten rahoitusmarkkinoiden vakautta seuraavan Financial Stability Boardin loppuvuoden 2015 listalla ING Bank luetellaan yhtenä maailman 30 keskeisimmistä pankista (G-SIBs, maailmanlaajuisesti systemaattisesti tärkeät pankit).
Vuodesta 2003 ING on hoitanut 60 miljoonan yksityisen, yrityksen ja institutionaalisen asiakkaan asioita 50 maassa.
Moottoriurheilu
pienoiskuva|ING sponsoroimassa Renaultin F1-tallia vuonna 2008 Belgiassa. ING solmi 2000-luvun loppupuolella kolmivuotisen sponsorointisopimuksen Formula 1 -sarjassa kilpailevan Renault F1 Teamin kanssa. Sopimus kattoi alun perin kaudet 2007–2009, mutta ING purki sopimuksen kesken kauden 2009 vedoten Renault-skandaalista tuomittuihin rangaistuksiin.
ING on toiminut Australian GP:n ja Belgian GP:n pääsponsorina vuodet 2007–2009. Vuosina 2008–2009 se toimi Unkarin GP:n ja 2009 Turkin GP:n pääsponsorina.
Maskun rautatieasema
Maskun rautatieasema (, ratakm 217+347) on Uudenkaupungin radan varressa sijaitseva lakkautettu rautatieasema. Se perustettiin Maskun kirkonkylään vuonna 1923. Asema sijaitsi liikenteellisesti keskeisellä paikalla, lähellä Rauman valtatietä ja siltä erkanevaa Naantaliin vievää tietä. Myös tie Ruskolle sai alkunsa aseman läheltä. Aseman eteläpuolelta vedettiin sivuraide Kankaisten sorakuopille, joista otettiin 1920-luvulla runsaasti soraa myös radan rakennustyömaalle. Vuonna 1974 sivuraidetta jatkettiin teollisuusalueella sijainneelle pintakäsittelylaitokselle asti. Sivuraide suljettiin vuonna 1996 ja se on myöhemmin purettu.
Syyssyrikkä
Syyssyrikkä eli syyssyreeni (Buddleja davidii) on syriköiden sukuun kuuluva kasvi, jota käytetään koristekasvina.
Kuvaus
Syyssyrikkä on 1–4 metriä korkeaksi kasvava kesävihanta pensas, jolla on pitkät ja kaarevat oksat. Lehdet kasvavat vastakkaisesti ja ovat suikeita ja hienosahalaitaisia. Päältä ne ovat tummanvihreitä ja alta huopakarvaisia. Saman kesän versoihin kehittyvät kukinnot ovat kartiomaisia ja tiheitä, pituudeltaan 10–25 cm. Kukat ovat sinipunaisia.
Lajikkeilla kukat voivat olla valkoisia, vaaleanpunaisia, punaisia tai purppuran eri sävyisiä ja kukinnon pituus voi olla jopa 60 cm.
Levinneisyys
Syyssyrikkä on kotoisin Kiinasta. Sitä esiintyy myös Japanissa, missä se on todennäköisesti viljelykarkulainen. Se on levinnyt viljelykarkulaiseksi myös monin paikoin muualle muun muassa Pohjois-Amerikassa ja Euroopassa.
Käyttö
Syyssyrikkä on suosittu koristekasvi, josta on jalostettu runsaasti lajikkeita. Sen kukinnot houkuttelevat runsaasti perhosia, minkä vuoksi se soveltuu hyvin perhospuutarhoihin. Suomessa syyssyrikkä on talvenarka ja sitä voidaan suositella vain maan eteläisimpiin osiin.
Hydratsonit
thumb|250px|Hydratsonien yleinen rakenne Hydratsonit ovat orgaanisia yhdisteitä, joille tunnusomainen funktionaalinen ryhmä on R1R2C=NNH2. Hydratsoneja valmistetaan tyypillisesti karbonyyliyhdisteen ja hydratsiinin tai hydratsiinijohdannaisen välisellä kondensaatioreaktiolla.
Ominaisuudet ja reaktioita
Huoneenlämpötilassa hydratsonit ovat tyypillisesti keltaisia kiteisiä aineita. Alifaattiset hydratsonit ovat luonteeltaan voimakkaasti emäksisiä, kun taas aromaattiset hydratsonit ovat emäksinä heikompia. Hydratsonit hydrolysoituvat vesiliuoksessa neutraaleissa olosuhteissa vain hitaasti karbonyyliyhdisteeksi ja hydratsoniksi, mutta sekä hapot että emäkset katalysoivat tätä reaktiota. Hydratsonit voidaan pelkistää vedyttämällä hydratsiineiksi tai hapettaa atsiineiksi.
Hydratsoneja esiintyy useissa orgaanisen kemian reaktioissa välituotteina tai intermediaatteina. Tällaisia reaktioita ovat muun muassa Fischerin indolisynteesi, karbonyyliyhdisteiden hiilivedyiksi pelkistämiseen käytettävä Wolff–Kishner-pelkistys ja Bamford–Stevens-reaktio, jossa tosyylihydratsonit muodostavat emäksisissä olosuhteissa alkeeneja.
Hydratsonien synteesi
pienoiskuva|350x350px|Sykloheksanoni reagoi [[2,4-dinitrofenyylihydratsiinin kanssa muodostaen 2,4-dinitrofenyylihydratsonia]] Tyypillisin tapa valmistaa hydratsoneja on aldehydien tai ketonien ja hydratsiinin tai hydratsiinin mono- tai dialkyyli- tai -aryylijohdannaisen välinen kondensaatioreaktio. Aldehydit reagoivat ketoneja nopeammin. Aldehydit myös muodostavat ketoneja helpommin atsiineja erityisesti hydratsiiniylimäärän läsnä ollessa. Tämän vuoksi substituoimatonta hydratsiinia käytetään yleensä valmistettaessa hydratsoneja vain aromaattisista ketoneista. α-Dikarbonyyliyhdisteet ja hydroksiketonit tai -aldehydit kuten monosakkaridit muodostavat osatsonin, joissa on kaksi hydratsonille tyypillistä ryhmää vierekkäisissä hiiliatomeissa. Aldehydit ja ketonit muodostavat helposti 2,4-dinitrofenyylihydratsoneja, jotka ovat kiinteitä yhdisteitä ja niitä käytetään aldehydien ja ketonien identifiointiin ja eristämiseen.
Hydratsoneja voidaan valmistaa myös oksiimeista hydratsonin avulla ja β-ketohapoista tai β-ketoestereistä ja aromaattisista diatsoniumsuoloista Japp–Klingemann-reaktiolla
Mazda B360
Mazda B360 on Mazdan vuosina 1961–1968 valmistama avolavamalli, joka perustuu Mazda R360:een. B360:ssa on sama moottori kuin R360:ssä, mutta se on edessä, kun taas R360:n moottori on takana. Myynnissä oli myös suuremmalla V2-moottorilla varustettu malli. Se tunnettiin nimellä Mazda B600.
DMC Megamix
DMC Megamix on Michael Jacksonin promo-albumi, joka julkaistiin vuonna 1995.
Kappaleet
DMC Megamix
DMC Megamix (Edited Version)
Villi Pohjola (elokuva)
Villi Pohjola on vuonna 1955 valmistunut Aarne Tarkaksen käsikirjoittama ja ohjaama suomalainen elokuva. Sen on tuottanut Fennada-Filmi.
Tapahtumien ajankohtaa ei elokuvassa määritellä, mutta sitä voisi kuvailla lännenelokuvia mukailevaksi seikkailuelokuvaksi Lapin maisemissa. Alkutekstit määrittelevät tapahtumien sijoittuvan Utopilan kaupunkiin Pohjolaan, paikkaan, jota ”ei kartoista ja tietosanakirjoista löydy”.
Elokuva sai kaksi jatko-osaa, Villin Pohjolan kulta ja Villin Pohjolan salattu laakso, molemmat vuodelta 1963. Jokaisen näistä tuotti eri yhtiö. Neljäskin osa oli suunnitteilla työnimellä Korven kostajat, mutta se jäi suunnitelmaksi.
Juoni
Karin Turkka (Elina Pohjanpää) saapuu kaupunkiin etsimään isänsä murhaajaa, joksi hän epäilee Tundra-Taunoa (Tapio Rautavaara). Oikea murhaaja on kuitenkin pormestari, joka on lavastanut Tundra-Taunon syylliseksi ja haluaa rikkauden Turkan kultavuoresta. Totuus paljastuu, ja Karin ja Tauno saavat toisensa.
Tuotanto
Sivuosissa näyttelee runsaasti nimekkäitä näyttelijöitä, muun muassa Lasse Pöysti, Leo Jokela, Leo Lastumäki, Spede Pasanen ja Ritva Valkama. Heidän lisäkseen elokuvaan oli hankittu avustajiksi Helsingin laitapuolen kulkijoita esittämään ”pesunkestäviä” kullankaivajia. Ensi-ilta oli 30. syyskuuta 1955.
Vastaanotto
Elokuva tuotti tekijöillensä neljän miljoonan markan tappiot vuoden 1955 rahassa.
Arto Pajukallion mukaan elokuva liikkuu parodisen komedian ja lajityyppi-ihailun välimaastossa. Sen ansiosta elokuva on kriitikon mukaan saanut hulluuden valoa, joka nostaa sen joidenkin silmissä kulttitasolle. Toisen kriitikon mukaan elokuva on parodiaksi turhan totinen ja kaavamainen, sillä ohjaaja ei ole saanut aineistoonsa riittävää etäisyyttä (Tv-maailma 19/2011).
Ealing
Ealing (London Borough of Ealing) on yksi Lontoon 32:sta kaupunkipiiristä ja sijaitsee kaupunkialueen länsiosassa. Sen pinta-ala on 56 neliökilometriä, ja siellä asui vuonna 2017 noin ihmistä. Ealingiin pääsee Lontoon metron Piccadilly Linen (tunnusväri tummansininen), Central London Linen (tunnusväri punainen) ja District Linen (tunnusväri tummanvihreä) linjoilla.