cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Sikari
Käärintä
Käsin tehdyn sikarin eri tekovaiheista vastaavat eri työntekijät. Kaikkein eniten ammattitaitoa vaatii viimeinen vaihe eli käärelehden sitominen. Aluksi sitoja muotoilee täytteen lieriömäiseksi. Täytelehdet laskostetaan viuhkamaisesti limittäin, jotta niiden väliin jää savulle kulkuväylät sikarin päästä päähän. Seuraavaksi täytteen ympärille kiedotaan sidelehti. Näin saadut ”vikkelit” asetellaan puisiin muotteihin ja puristetaan tasamuotoisiksi sikareiksi. Sen jälkeen käärijä kietoo sikarin ympärille oikean kokoiseksi leikatun käärelehden niin, että lehden kärki on polttopäässä ja kanta imupäässä. Imupää suljetaan käärelehdestä leikatulla pienellä ”lakilla”, joka liimataan kiinni luonnonkumilla.
Lajittelu ja pakkaaminen
Käärityt sikarit kerätään käärijöiltä ja niiden laatu tarkistetaan useassa vaiheessa ja eri ominaisuuksien suhteen, kuten painon, muodon ja sikarin kovuuden suhteen. Myös sikarin veto testataan erityisellä testilaitteella. Laadukkaiksi todetut sikarit viedään lepäämään ja asettumaan 72 tunniksi viileähköön varastoon (16–18 astetta).
Sikarit toimitetaan lajittelijalle, joka luokittelee ne peitinlehden värin mukaan jopa yli 60 luokkaan. Sikarivyöt laitetaan paikalleen ja sikarit pakataan laatikoihinsa ja laatikot kuljetuspakkauksiin, joissa ne toimitetaan maahantuojille ja vähittäismyyntiin.
Värin mukaan
thumb|Erivärisiä sikareita nimityksineen. Sikarin viljelijät tunnistavat noin 60 eri värisävyä. Yleisemmin käytetään seitsenportaista jaottelua:
Tummat sikarit ovat usein makeita ja täyteläisiä, vaaleat mietoja.
Muodon ja koon mukaan
Erikokoisista parejo-sikareista usein käytettyjä nimityksiä ovat (suluissa Kuubassa käytetty nimitys):
Tavallisia figurado-sikarien nimityksiä ovat:
Laadun mukaan
Käsin tehdyt sikarit ovat kalliimpia kuin teollisesti valmistetut. Käsin tehdyiksi saa kutsua myös sellaisia koneellisesti täytettyjä sikareita, jotka on kuitenkin kääritty käsin.
Laatusikarit eli premium-sikarit on tehty enimmäkseen kokonaan käsin, mutta osa niistä on täytetty koneellisesti. Super-premium-sikareiden tupakkalaadut on valittu huolella, ja sikareita on ikäännytetty tavallista kauemmin. Vintage-sikarit eli vuosikertasikarit on valmistettu kokonaan jonkin tietyn erinomaisen vuoden tupakkasadosta.
Aromin mukaan
Aromisikari on usein pikkusikari, joka on maustettu aromaattisella aineella, kuten vaniljalla. Aromisikari maistuu arominsa makuisena ja sikarin savu tuoksuu arominsa mukaan mutta harvoin kovin autenttisesti.
Myös joitain suurempia sikareita saa maustettuna, kuten Leon Jimenes Café -sarja sekä NUB Cappuccinot. Italialaisen Toscanon puolikkaita "Toscanelloja" on myös tarjolla maustettuna ja ne ovat hyvin voimakkaan makuisia mutta erityisesti tuoksuisia.
Tunnettuja aromaattisia sikariaineita ovat muun muassa vanilja, kahvi, hunaja ja kirsikka.
Säilytys
Sikarit on säilytettävä riittävän kosteassa, jotta ne eivät kuivahda. Humidori on kosteutettava sikarinsäilytyslaatikko, jonka suhteellinen ilmankosteus on 65–72 prosentin välillä. Jääkaapissa tai pakastimessa sikareja ei ole suotavaa säilyttää.
Polttaminen
thumb|upright|Sikarilaatikko ja [[sikarileikkuri.]]
Sikarin polttaminen voi olla monivaiheinen rituaali, jossa huomioidaan muun muassa seuraavia asioita:
Sikarin yläosan imupään peittävä "lakki" leikataan auki ennen polttamista, jotta savun voi imeä suuhun. Sikari leikataan tavallisimmin poistamalla pää terävällä terällä noin kolme millimetriä lakin alareunan yläpuolelta. Leikkauksen voi tehdä erityisellä sikarileikkurilla, jollain muulla terällä tai kynsillä. Sikarileikkuri voi olla tyypiltään yksi- tai kaksiteräinen giljotiini, tai sikarisakset. Jotkin leikkurit tekevät suoran leikkauspinnan, toiset kiilamaisen, ja joillakin porataan vain reikä sikarin päähän. Leikkausta ei kuulu tehdä tylsällä terällä eikä liian alhaalta, jotta käärelehti ei purkaudu.
Sikari sytytetään polttopäästään pitämällä sitä juuri liekin pään yläpuolella ja pyörittelemällä sitä kädessä sytytyksen aikana, jotta polttopää syttyisi tasaisesti joka puolelta. Sikaria voi imeä hitaasti sytyttämisen aikana. Sytytykseen voi käyttää esimerkiksi butaanisytytintä, hitaasti palavaa sikaritulitikkua, tai tavallista tulitikkua. Bensiinisytytin, kynttilän vaha tai tavallisen tulitikun rikki voivat aiheuttaa sikariin epätoivotun sivumaun.
Lähellä imupäätä olevan sikarivyön (etiketti, banderolli) voi poistaa ennen sytyttämistä, mutta se ei ole välttämätöntä.
Sikarin savua ei poltettaessa vedetä keuhkoihin kuten savukkeen savua. Sikaria ei myöskään imetä yhtä nopeasti kuin savukkeita, vaan sikarille annetaan aikaa ja siitä otetaan imaisuja muutaman kerran minuutissa. Liian kovalla imemisellä sikarin lämpötila nousee liian korkeaksi ja sen maku kitkeröityy. Jos näin käy, parin minuutin odottelu palauttaa maun.
Sikarin tuhkan annetaan poltettaessa yleensä irrota itsestään. Tuhkan pituus kertoo myös sikarinkäärijän taidoista, ja hyvissä sikareissa tuhka voi olla hyvinkin pitkä ennen irtoamistaan.
Jos sikari vetää huonosti, imuaukkoa voi suurentaa polttamisen lomassa.
Sikari voidaan sytyttää uudelleen, jos se pääsee polttamisen lomassa sammumaan. Jos sikari on vielä lämmin, tuhkat karistellaan ensin pois, ja sikari sytytetään uudelleen. Uudelleensytytys tapahtuu yhtä huolellisesti kuten ensimmäinenkin. Jos sammumisesta on jo useampi tunti tai päivä, sikarin maku on yleensä kitkeröitynyt. Tällöin sikarista on hyvä katkaista sentti pari pois ja tehdä muutama "huuhtelupuhallus", eli sytytettäessä sikarin läpi tulee puhaltaa muutamia kertoja, jolloin jalka leimahtaa liekkeihin.
Sikarin polttamiseen käytetään tyypillisesti puolesta tunnista tuntiin. Suurempien sikareiden, kuten Churchillien ja Double Coronien, polttamiseen saattaa kulua jopa kahdesta kolmeen tuntia.
Sikarin kanssa voi nauttia juomaa. Sopivia juomia ovat premium tequilat, konjakit, viskit, tummat rommit, oluet, portviinit ja makeat drinkit.
Sikarinpolton terveyshaitat
Usein kuvitellaan sikarin polton olevan vähemmän haitallista kuin savukkeiden, sillä sikarin savua ei vedetä henkeen. Nikotiini kuitenkin imeytyy sikarin polttajan elimistöön suun limakalvojen kautta. Sikaritupakan myrkyt ovat samoja kuin savukkeissa. Riippuvuutta aiheuttavaa nikotiinia on sikareissa keskimäärin enemmän kuin savukkeissa. Sikarinsavussa on suurempia määriä haitallisia kemikaaliyhdisteitä kuin savukkeiden savussa. Sikarinpolttajalla on kohonnut riski sairastua keuhko-, suu-, kurkku-, kurkunpää- ja vatsasyöpään. Savukkeisiin kuitenkin liittyy korkeampi keuhkosyöpäriski kuin sikarin- tai piipunpolttoon.
Sikarinsavu on haitallista myös muille ihmisille. Allergiaa sairastaville se voi aiheuttaa kivuliaita oireita.
Rettig (suku)
Rettig on ruotsalainen ja suomalainen liikemiessuku, joka on tunnettu pitkään tupakkatehtailijoina. Suvun suomalainen haara omistaa Rettig Group (ent. P. C. Rettig & Co) -perheyrityksen ja on aateloitu vuonna 1898 nimellä von Rettig.
Historia
Von Rettigin suku on vuodesta 1890 omistanut Raadelman kartanon entisessä Piikkiössä, nykyisessä Kaarinassa.
Renato Dionisi
Renato Dionisi (s. 21. marraskuuta 1947) on entinen italialainen yleisurheilija. Hänen päälajinsa oli seiväshyppy.
Dionisi sijoittui seiväshypyssä neljänneksi Budapestin EM-kilpailuissa 1966 tuloksella 480 cm. Helsingin EM-kilpailuissa 1971 hän saavutti pronssia tuloksella 530 cm. Sisäratojen EM-kilpailuissa hän voitti kultaa Rotterdamissa 1973 tuloksella 540 cm sekä saavutti pronssia Münchenissä 1976 tuloksella 530 cm. Dionisi osallistui olympialaisiin Tokiossa 1964 ja Münchenissä 1972 mutta ei kummallakaan kerralla selviytynyt karsinnasta loppukilpailuun.
Dionisi paransi seiväshypyn Italian-ennätystä ensimmäisen kerran heinäkuussa 1964 tulokseen 450 cm ja viimeisen kerran kesäkuussa 1972 tulokseen 545 cm. Ennätys oli koko tämän ajan hänen hallussaan lukuun ottamatta yhtä vuotta kesäkuusta 1965 kesäkuuhun 1966, kun ennätysmiehenä oli 475 cm hypännyt Sergio Rossetti. Ennätyksensä Dionisi menetti Mauro Barellalle vuonna 1984. Italian-mestaruuksia Dionisi voitti kymmenen, mihin on seiväshyppääjistä yltänyt hänen lisäkseen vain Danilo Innocenti. Dionisin mestaruusvuodet olivat 1964–1971 sekä 1977–1978.
Julianne Klemm
Julianne Klemm on yhdysvaltalainen televisiokäsikirjoittaja, joka työskenteli erityisesti 1990-luvulla animaatioiden parissa. Hän käsikirjoitti jaksoja sarjoihin, kuten Beetlejuice, Prätkähiiret, X-Men, Where's Waldo? ja Mighty Morphin Power Rangers.
Mikael Granskog
Mikael Granskog (s. 26. maaliskuuta 1961 Maarianhamina) on entinen suomalainen jalkapalloilija.
Keskuspuolustajana pelannut Granskog on ahvenanmaalaisen IFK Mariehamnin kasvatti. Hän siirtyi kaudeksi 1981 ruotsalaiseen IFK Norrköpingiin. Granskog pelasi Norrköpingissä kuusi kautta, joista viisi Allsvenskanissa. Otteluita seurassa hänelle kertyi 82. Granskog pelasi tämän jälkeen vielä useita vuosia alemmissa sarjoissa Ruotsissa.
Granskog oli ensimmäinen ahvenanmaalainen pelaaja miesten maajoukkueessa noustessaan sinne vuonna 1982. Hän pelasi urallaan kaikkiaan 24 maaottelua.
Pelaajauran jälkeen Granskog on toiminut muun muassa IFK Mariehamnin jalkapallojaoston puheenjohtajana.
Erik Kynard
Erik Kynard Jr. (s. 3. helmikuuta 1991 Toledo, Ohio) on yhdysvaltalainen korkeushyppääjä. Hän on opiskellut Kansas State Universityssa ja edustaa Kansas City Wildcats -seuraa. Hänen valmentajansa on Cliff Rovelto.
Kynard karsiutui loppukilpailusta Bydgoszczin alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa 2008. Hän sai hopeaa saman ikäluokan Pan-Amerikan mestaruuskilpailuissa Port-of-Spainissa 2009 tuloksella 210 cm. Hän karsiutui loppukilpailusta Daegun MM-kilpailuissa 2011. Lontoon olympialaisissa 2012 hän sijoittui alun perin hopealle tuloksella 233, mutta nousi jälkikäteen vuonna 2021 olympiavoittajaksi kun Ivan Uhov hylättiin dopingin takia. Kynard sijoittui viidenneksi Moskovan MM-kilpailuissa 2013. Sopotin MM-hallikilpailuissa 2014 hän sijoittui alun perin neljänneksi, mutta nousi Uhovin hylkäyksen jälkeen pronssisijalle. Pekingin MM-kilpailuissa 2015 hän oli kahdeksas. Hän sai pronssia Portlandin sisäratojen MM-kilpailuissa 2016 tuloksella 233. Rio de Janeiron olympialaisissa 2016 hän oli kuudes. Lontoon MM-kilpailuissa 2017 hän karsiutui loppukilpailusta. Birminghamin sisäratojen MM-kilpailuissa 2018 hän sijoittui neljänneksi.
Kynard voitti NCAA:n mestaruuden 2011 ja 2012 Des Moinesissa silloisella ennätyksellään 234. Hän on voittanut Yhdysvaltojen-mestaruuden ulkoradoilla 2013–2016, sijoittunut toiseksi 2012 (olympiakarsinnat) ja 2018 sekä kolmanneksi 2011 ja 2017. Sisäradoilla hän on voittanut maansa mestaruuden 2014–2018 ja 2020.
Kynardin ennätys ulkoradoilla on 237 cm ja sisäradoilla 234 cm.
Bulgaria talviolympialaisissa 2014
Bulgaria osallistui Sotšin talviolympialaisiin 2014.
Ampumahiihtäjä Ekaterina Dafovska voitti maan historian ensimmäisen ja ainoan talviolympialaisten kultamitalin ampumahiihdon 15 kilometrin matkalla vuonna 1998 Naganossa. Alppihiihtäjä Maria Kirkova toimi Bulgarian joukkueen lipunkantajana olympialaisten avajaisseremoniassa.
Bulgariaa edusti Sotšissa 18 urheilijaa viidessä eri lajissa. Maa ei saavuttanut kisoista ainuttakaan mitalia.
Hr. Ms. Karel Doorman (F827)
Valmistus
Alus tilattiin Schelden laivastontelakalta, missä köli laskettiin 26. helmikuuta 1985. Alus laskettiin vesille 20. huhtikuuta 1988 ja valmistui 31. toukokuuta 1991.
Palvelus
Alus myytiin 2005 Belgialle, joka liitti sen laivastoonsa nimellä Leopold I runkonumerolla F930.
Cuscon alue
250px|thumb|Alue Perun kartalla Cuscon alue (myös nimellä Cuzcon alue) on yksi Perun hallinnollisista alueista. Se sijaitsee maan keski-eteläosassa, Andien vuoristossa. Manun kansallispuisto ja Perun tunnetuin matkailukohde Machu Picchu sijaitsevat tällä alueella. 90% Perun matkailutuloista tulee Cuscon alueelta.
250px|thumb|left|[[Machu Picchu, inkojen kadonnut kaupunki on Perun tunnetuin matkailukohde.]] Alueen pinta-ala on 71 892 neliökilometriä ja vuoden 2017 väestönlaskennassa sen asukasluku oli 1 205 527. Alueen pääkaupunki on samanniminen Cusco.
Historia
Cuscon alue tunnetaan inkoista, jotka hallitsivat Urubamba-joen laaksoa noin sadan vuoden ajan, mutta jo ennen inkojen valtakuntaa siellä oli muita kulttuureita. Näihin kuuluvat Chanapata (800–300 eaa.), Qotacalla (500–900 eaa.) ja Killken kulttuuri (900–1420 jaa.) ja Lucren kulttuuri noin vuonna tuhat.
Hääväki saapuu
Hääväki saapuu on suomalaisen Elokuu-yhtyeen ensimmäinen albumi, joka julkaistiin 11. huhtikuuta 2012. Albumin julkaisi EMI-levy-yhtiö.
Taustaa
Albumin ensimmäinen single "Soutaa huopaa" julkaistiin 19. tammikuuta 2012 ja siitä on julkaistu myös musiikkivideo. Kappale nousi parhaimmillaan Suomen virallisen singlelistan toiselle sijalle ja on pysynyt listalla yhteensä 16 viikkoa. 5. huhtikuuta julkaistiin musiikkivideo Elokuun toisesta singlestä "Saatilla". Se on taas puolestaan noussut Suomen virallisen singlelistan 11. sijalle. Itse albumin paras sijoitus Suomen virallisella albumilistalla on toinen sija. Albumin kolmantena singlenä julkaistiin kappale "Kullankaivaja". Myös siitä on julkaistu musiikkivideo.
Partisaanisota Liettuassa 1944–1953
Partisaanisota Liettuassa 1944–1953 oli liettualaisten aseellista vastarintaa neuvostomiehitystä vastaan. Partisaanitoiminta Liettuassa oli laajinta Neuvostoliitossa heti Länsi-Ukrainan samankaltaisen toiminnan jälkeen. Myös muualla Baltiassa oli vastaavia neuvostomiehitystä vastustavia joukkoja, joiden yleisnimitys oli metsäveljet. Liettualainen nimitys metsäveljille oli miško broliai.
Tausta
Saksalaismiehityksen aikana liettualaisia toimi sekä saksalaisten puolella että heitä vastaan. Saksalaisten puolella toimiminen oli vähäisempää kuin muissa Baltian maissa ja Liettuassa ei kyetty esimerkiksi luomaan omaa Waffen-SS-divisioonaa, kuten Latviassa ja Virossa. Aseellinen vastarinta saksalaisia vastaan alkoi vuonna 1942, ja tuolloin siihen osallistuivat erityisesti juutalaiset, jotka toimivat neuvostopartisaanien joukoissa. Vuonna 1943 perustettiin neuvostopartisaaneista riippumaton Liettuan vapautuksen ylin komitea (VLIK), jonka oli tarkoitus aloittaa aseellinen vastarinta, mutta sen johto joutui Gestapon vangeiksi vuonna 1944. Saksalaisten puolella toimi Liettuan aluepuolustusjoukot, jotka perustettiin alun perin toimintaan neuvostopartisaaneja vastaan. Nämä joukot yritettiin alistaa SS:n apujoukoiksi, mutta aluejoukkojen johto hajotti joukot ennen kuin tämä pistettiin toimeen. Neuvostojoukot saavuttivat Liettuan 4. heinäkuuta 1944 ja valtasivat suurimman osan siitä samana vuonna. Neuvostoarmeijan perässä tulivat NKVD:n joukot, jotka alkoivat jahdata saksalaisten puolella toimineita paikallisia.
Alku
230px|thumb|Liettualainen partisaani [[Adolfas Ramanaukas kuvattuna vuonna 1947.]] Monet aluepuolustusjoukoissa ja poliisipataljoonissa saksalaismiehityksen aikana palvelleet lähtivät metsiin välttyäkseen vainolta. Metsiin lähti myös muita liettualaisia ja vuoden 1944 loppukesällä suoritettua armeijan mobilisaatiota pakoon lähteneitä. Nämä joukot alkoivat organisoida aseellista vastarintaa usein entisten aluepuolustusjoukkojen ja Liettuan armeijan upseerit johtajinaan. Vuoden 1944 lopussa metsissä oli arviolta 30 000 partisaania, jotka oli jaettu useaksi kymmeneksi partisaaniryhmäksi. Toiminnan alussa partisaanit toimivat suurina muodostelmina ja hyvin varustetuissa leireissä. Partisaanit valtasivat maaseudun kyliä ja pikkukaupunkeja, tuhosivat neuvostovirastoja ja vapauttivat vankeja. Lisäksi tuhottiin muun muassa veroluetteloita ja hyökättiin äänestyspaikoille. Neuvostoaktivisteja tapettiin ja venäläisiä uudisasukkaita ajettiin pois maaseudulta.
Huippu
Partisaanit toimivat Liettuassa erityisen aktiivisesti ja esimerkiksi vuonna 1947 tehtiin NKGB:n tilastojen mukaan 1 333 hyökkäystä, kun samaan aikaan Latviassa tehtiin 106, Virossa 39 ja Valko-Venäjällä 60. Länsi-Ukrainassa tehtiin 1603 hyökkäystä, mutta siellä partisaanit kärsivät kolme kertaa suurempia tappioita kuin Liettuassa. Vuosina 1944–1945 oli Liettuassakin kuollut partisaanitoiminnassa 10 000 taistelijaa, mutta tappiot vähenivät kun joukot jaettiin pienemmiksi osastoiksi vuonna 1946. Enimmillään partisaaneja toimi arviolta 50 000 ja lisäksi heidän tukijoukoissaan huollossa sekä muissa tehtävissä oli toiset 50 000 henkeä. Vuonna 1949 partisaanien eri osastot, eli apygardat, yhdistettiin vastarintajärjestöksi, joka nimettiin Liettuan vapaustaistelun liikkeeksi. 10.–20. helmikuuta 1949 kaikkien partisaaniosastojen komentajat kokoontuivat Keski-Liettuassa sijainneeseen bunkkeriin, jossa annetussa julistuksessa päätettiin, että partisaanihallitus on ainut laillinen hallitus Liettuassa. Johtajaksi nousi Jonas Žemaitis, joka sai partisaanikenraalin arvon.
Hiipuminen
250px|thumb|vasen|Entisen KGB:n päämajan seinää Vilnassa. Seinälle kirjoitettuna päämajan kellarissa kidutettujen ja tapettujen nimiä. Neuvostoliitto käytti partisaaneja vastaan NKVD:n sisäisen turvallisuuden divisioonia, joissa toimi kaiken kaikkiaan 50 000 miestä. NKGB värväsi agentteja ja solutti heitä partisaaniliikkeeseen, sen palveluksessa oli noin 1 500 miestä. Liettualaisista koottiin stribai-joukoiksi kutsuttuja miliisejä, joita oli 6 000–10 000. Varsinainen Neuvostoarmeija osallistui partisaanien vastaiseen toimintaan vain harvoin. Partisaanien vastaisessa taistelussa neuvostojoukot järjestivät siviilien joukkomurhia ja polttivat kyliä. Vangiksi joutuneet partisaanit kidutettiin ja tapettiin.
Eräs tunnetuimmista toiminnassa mukana olleista oli Neuvostoliiton turvallisuuspoliisin juutalainen majuri Nachmanas Dušanskis, joka kidutti partisaaneja.
Tästä syystä oli tavallista että toivottomaan tilanteeseen joutuneet partisaanit tekivät usein itsemurhan. Tapettujen partisaanien ruumiit vietiin usein näytteille kaupunkien ja kylien toreille, jotta heidän omaisensa voitaisiin huomata heidän tunnistaessaan ruumiit. Partisaanien omaiset otettiin panttivangeiksi ja karkotettiin itään. Maatilojen kollektivisointi vuosina 1948–1951 vaikeutti partisaanien huoltoa. Lisäksi heitä heikensivät joukkokarkotukset itään, vuosina 1944–1953 oli Liettuasta karkotettu 250 000 henkilöä. Loppuvaiheessa metsissä oli enää parituhatta partisaania. Toiminnan katsotaan loppuneen Jonas Žemaitisin vangitsemiseen vuonna 1953. Kuitenkin viimeinen partisaanikomentaja, Adolfas Ramanaukas, vangittiin vasta vuonna 1956.
Heikki Repo (poliitikko)
Heikki Repo oli suomalainen poliitikko. Hän toimi Suomalaisen puolueen ja Kansallisen Kokoomuksen kansanedustajana.
Viipurin läänin itäistä vaalipiiriä edustanut Repo toimi kansanedustajana neljään otteeseen, toukokuusta 1907 heinäkuuhun 1908, kesäkuusta 1909 tammikuuhun 1911, huhtikuusta lokakuuhun 1917 ja helmikuusta maaliskuuhun 1919. 6. helmikuuta 1919 hän tuli eduskuntaan vuonna 1918 vangitun Jukka Tuomikosken (Sdp) tilalle. Eduskunnan valiokunnista hän vaikutti lakivaliokunnassa, pankkivaliokunnassa, perustuslakivaliokunnassa ja suuressa valiokunnassa. Repo toimi poliittisella urallaan myös muun muassa Parikkalan kunnallispolitiikassa, kunnan kuntakokouksen ja sittemmin kunnanvaltuuston jäsenenä sekä molempien puheenjohtajana, presidentin valitsijamiehenä 1925 sekä Suomalaisen puolueen ja sittemmin Kansallisen Kokoomuksen puoluevaltuutettuna.
Repo oli maanviljelijä, jona hän toimi synnyinkunnassaan Parikkalassa, ja pankinjohtaja. Hän työskenteli Parikkalan Säästöpankin kamreerina vuosina 1918–1923 ja Kansallis-Osake-Pankin Parikkalan konttorin johtajana vuosina 1923–1931. Ennen pankkiuraansa hän työskenteli postinkuljettajana 1890–1906, Parikkalan paloapuyhdistyksen toimitusjohtajana 1908–1917 ja Parikkala-lehden päätoimittajana 1910. Hän toimi myös Parikkalan kirkonisäntänä kahdenkymmenen vuoden ajan, vuosina 1904–1924. Revolle myönnettiin taloustirehtöörin arvonimi vuonna 1919.
Revon vanhemmat olivat jahtivouti Henrik ”Heikki” Repo ja Helena Jääskeläinen. Hänen puolisonsa oli Miina Mykkänen (ent. Kask), jonka kanssa hän avioitui vuonna 1917. Heikki Repo kuoli heinäkuussa 1931, 60-vuotiaana.
Purppurakyyhky
Purppurakyyhky (Patagioenas nigrirostris) on keskiamerikkalainen kyyhkylintu, jonka elinympäristö ulottuu Meksikon kaakkoisosista Itä-Panamaan ja Luoteis-Kolumbiaan. Lajin holotyypin kuvaili Philip Lutley Sclater Oaxacasta Meksikosta 1860.
Leppävaaran Pallo
Leppävaaran Pallo (lyh. LePa) on vuonna 1957 perustettu junioritoimintaan keskittyvä espoolainen jalkapalloseura. Se on toiminut vuodesta 2001 lähtien FC Espoon kasvattajaseurana yhdessä FC Kasiysin, Kauklahden Pyrinnön ja Pohjois-Espoon Ponnen kanssa. Seurassa pelasi vuonna 2016 yli 1200 lisenssipelaajaa. LePan edustusjoukkue pelasi korkeimmillaan Kakkosessa.
Rasitusvamma
Työelämässä tavallisimpia ovat yläraajoihin kohdistuvat rasitusvammat, vapaa-ajan liikunnassa alaraajoihin kohdistuvat.
Työelämässä rasitusvammat ovat yleisiä etenkin elintarvikealalla sen tuotannollisten tehtävien yksipuolisuuden ja toisteisuuden vuoksi.
Urheilussa yleisimpiä rasitusvammoja ovat jännetulehdukset, limapussin tulehdukset ja rasitusmurtumat. Rasitusvammoja tulee etenkin kestävyyslajeissa, kuten kestävyysjuoksussa, ja lajeissa, jotka sisältävät toistuvia liikkeitä, kuten tennis, voimistelu ja painonnosto.
Rasitussairaus on liikuntaelimen pehmytkudossairaus, joiden synnyssä fyysisellä kuormituksella on merkittävä osuus. Yläraajan rasitussairauksia ovat sivunastan tulehdus eli epikondyliitti, tenniskyynärpää eli ulkonastan epikondyliitti, jännetuppitulehdus ja rannekanavaoireyhtymä.
Rasitussairauksia aiheuttavat työssä etenkin toistuvat työliikkeet, runsaasti käsivoimia vaativat tehtävät, työasennot, joissa ranteen pitää olla taivutettuna, kylmä sekä tärinä. Yhdessä esiintyessään nämä tekijät voimistavat toistensa vaikutusta.
Vipukeihäs
thumb|Heittovivussa on ura ja pääty, joihin keihäs asetetaan. thumb|Heittotekniikka. Vipukeihäs on keihäs, joka heitetään heittovivun eli keihäslingon tai atlatlin avulla. Heittovivun vipuvarsi toimii ylimääräisen käsivarsinivelen tavoin, ja sitä käyttämällä keihääseen saa suuremman lähtönopeuden.
Heittovipu on tehty yleensä puusta, luusta tai sarvesta. Siinä on tavallisesti vipuvartena urallinen keppi tai lauta, jonka päälle keihäs asetetaan. Takapäästään keihäs tuetaan heittovivussa olevaan koukkuun, kielekkeeseen tai hihnaan. Vivussa voi olla lisäksi lenkki, joka antaa keihäälle pyörivän liikkeen.
Vipukeihäitä on käytetty Ranskassa jo 20 000 vuotta sitten ja Amerikassa vielä 500 vuotta sitten. Niiden käytöstä on merkkejä kaikilta asutuilta mantereilta paitsi Afrikasta. Ihmiset ovat käyttäneet heittovipua monissa kulttuureissa esimerkiksi suurriistan kuten mammuttien metsästykseen. Heittovivut ovat olleet yleisiä esimerkiksi Australian ja Uuden-Guinean alkuperäisasukkaiden keskuudessa, ja entisaikaan niitä käyttivät myös Amerikan mayat sekä asteekit. Lisäksi eskimot ja Luoteis-Amerikan intiaanit ovat käyttäneet heittovipuja harppuunojen ja kalastuskeihäiden heittämisessä. Suomesta ei ole todisteita vipukeihään käytöstä.
Pannonia superior
Pannonia superior (”Ylä-Pannonia”, ) oli Rooman valtakunnan provinssi, joka sijaitsi Pannoniassa nykyisten Itävallan, Unkarin, Slovenian ja Kroatian alueilla.
Maantiede
Pannonia superiorin provinssi sijaitsi Pannoniassa Tonava-joen (lat. Danuvius) eteläpuolella nykyisten Itävallan, Unkarin, Slovenian ja Kroatian alueilla. Sen itäpuolella sijaitsi Pannonia inferiorin (”Ala-Pannonia”) provinssi, eteläpuolella Dalmatian provinssi, lounaispuolella Italia ja sen Venetia et Histrian alue, ja länsipuolella Noricumin provinssi. Alueen halki kulki Meripihkatieksi kutsuttu kauppareitti. Provinssin hallinnollinen keskus oli Carnuntum nykyisen Bad Deutsch-Altenburgin lähistöllä.
pienoiskuva|upright=1.06|[[Pannonian jako noin vuosina 103–293: Pannonia superior vihreällä, Pannonia inferior keltaisella.]]
Kaupunkeja
Pannonia superiorin roomalaisaikaisia kaupunkeja olivat muun muassa:
Historia
Pannonia superiorin alue oli aiemmin osa provinsseja Illyricum, Illyricum inferius ja Pannonia. Pannonia superiorin provinssi muodostettiin, kun keisari Trajanus jakoi noin vuonna 103/107 Pannonian provinssin kahteen osaan, jotka olivat Pannonia superior ja Pannonia inferior. Provinssien jaossa se luettiin keisarin provinsseihin. Provinssi oli olemassa muun muassa keisari Trajanuksen kauden lopussa vuonna 117 Rooman ollessa laajimmillaan.
Septimius Severus toimi Pannonia superiorin kuvernöörinä ennen kuin hänestä tuli Rooman keisari vuonna 193. Caracallan aikana 211–217 Pannonia superiorin ja Inferiorin rajaa siirrettiin niin, että Pannonia inferiorista tuli aiempaa suurempi. Pannonia superiorin provinssi lakkautettiin vuonna 293, jolloin se jaettiin kahdeksi provinssiksi, jotka olivat Pannonia prima ja Savia.
Näin tärkeimmät provinsseissa tapahtuneet muutokset alueella olivat:
Q (James Bond)
Q (Quartermaster, ) on James Bond -kirjoissa ja elokuvissa esiintyvä kuvitteellinen hahmo.
Q on MI6-tiedustelupalvelun varusteitten kehittelystä ja valmistamisesta vastaavan Q-osaston (Q Branch) päällikkö. Romaaneissa myös nimellä majuri Boothroyd esiintyvä Q on keski-ikäinen ja käynyt koulua Radley Collegessa ja Cambridgen Trinity Collegessa. Hänellä on ainakin yksi lapsi.
Hahmo esiintyy Ian Flemingin James Bond -romaaneissa vain satunnaisesti, mutta on ollut mukana kaikissa elokuvissa lukuun ottamatta elokuvia Elä ja anna toisten kuolla, Casino Royale ja 007 Quantum of Solace. Ensimmäisessä Bond-elokuvassa Salainen agentti 007 ja tohtori No hahmosta käytetään romaanien tapaan nimeä majuri Boothroyd.
Q suhtautuu työhönsä hyvin vakavasti, ja ärtyy Bondille tämän usein seksuaalisväritteisestä leikinlaskusta suurella työllä kehitettyjen erikoisvälineiden suhteen.
Ensimmäinen Q:n näyttelijä Desmond Llewelyn esiintyi kuolemaansa asti Q:na kaikissa Bond-elokuvissa lukuun ottamatta elokuvia Salainen agentti 007 ja tohtori No ja Elä ja anna toisten kuolla. Kun maailma ei riitä on viimeinen elokuva, jossa Llewelyn näyttelee Q:ta. Hänen kuoltuaan Q:n aiempi apulainen R (John Cleese) peri Q:n aseman elokuvassa Kuolema saa odottaa.
Q teki paluun elokuvassa 007 Skyfall, jossa häntä esittää Ben Whishaw. Elokuvassa Q on kolmas Bondeissa esiintynyt Q.
Lähteet
Figuren aus James-Bond-Filmen
Nachzehrer
Nachzehrer on black metal -yhtyeen Satanic Warmasterin neljäs studioalbumi, joka julkaistiin 18. elokuuta 2010.
Katsuo Takaishi
Katsuo Takaishi (14. lokakuuta 1906 – 13. huhtikuuta 1966) oli japanilainen uimari. Hän syntyi Osakassa ja kilpaili kesäolympialaisissa vuosina 1924 ja 1928. Jälkimmäisellä kerralla hän sai hopeamitalin 4 × 200 metrin vapaauintiviestistä ja pronssimitalin 100 metrin vapaauinnista.
Takaishi oli ensimmäinen olympiamitalin uinnista saanut aasialainen. Hän kirjoitti vuonna 1935 kirjan uinnista Japanissa. Hän toimi loppuelämänsä ajan hallinnollisissa tehtävissä, opettajana ja valmentajana. Hallitus myönsi hänelle Shiju Hosho -palkinnon. Hän kuoli keuhkosyöpään vuonna 1966 ja pääsi International Swimming Hall of Fameen 1991.
Syndrome
Syndromen jälkeen on julkaistu Synsation (1985), joka on sisällöltään samanlainen kuin edeltäjänsäkin.
Chama Cha Mapinduzi
Chama Cha Mapinduzi eli vallankumouspuolue on Tansanian valtapuolue. Puolue perustettiin vuonna 1977 silloisen presidentin Julius Nyereren johdolla yhdistämällä mannermaan valtapuolue Tanganyika African National Union (TANU) ja Sansibarin suosituin Afro-Shirazi Party eli ASP.
Vuonna 2010 valitussa parlamentissa Chama Cha Mapinduzilla on 270 paikkaa 384:stä. Sillä on enemmistö myös Sansibarin edustajainhuoneessa. Puolueen puheenjohtaja Samia Suluhu Hassan valittiin Tansanian presidentiksi vuonna 2021.
Ad Hoc Revolt
Ad Hoc Revolt (2006) on norjalaisen Drottnar-yhtyeen 7"-vinyylisingle, jota julkaistiin rajoitettu sadan kappaleen painos ennen yhtyeen Welterwerk-albumin ilmestymistä. Levy sisältää kappaleet Ad Hoc Revolt ja Victor Comrade, jotka ovat myös Welterwerk-albumilla. Ad Hoc Revolt alkaa samplella vanhan filmiprojektorin käynnistymisestä, muutoin kappale on tyyliltään teknistä ja progressiivista extreme metalia. Victor Comrade on instrumentaalikappale, joka nojaa pääosin sessiomuusikko Jan-Espen S. Schildmannin trumpetin soittoon ja Ondřej Valenin tšekinkieliseen puheääniosuuteen.
Hr. Ms. Willem van der Zaan (F829)
Hr. Ms. Willem van der Zaan (runkonumero F829) oli Alankomaiden kuninkaallisen laivaston Karel Doorman -luokan ohjusfregatti, joka myytiin Belgialle vuonna 2005.
Valmistus
Alus tilattiin Schelden laivastontelakalta, missä köli laskettiin 6. marraskuuta 1985. Alus laskettiin vesille 21. tammikuuta 1989 ja valmistui 28. marraskuuta 1991.
Palvelus
Alus myytiin 2005 Belgialle, joka liitti sen laivastoonsa nimellä Louise-Marie'' runkonumerolla F931.
Frank Williams
Francis Owen Garbett ”Frank” Williams (16. huhtikuuta 1942 South Shields, Englanti, Yhdistynyt kuningaskunta – 28. marraskuuta 2021 ) oli englantilainen Williamsin Formula 1 -tallin perustaja ja tallipäällikkö.
Formula-sarjoissa
Williamsilla ei ollut aikoinaan varaa jatkaa kilpauraansa, joten hän siirtyi mekaanikoksi Formula Junior -sarjaan. Hän perusti vuonna 1966 Frank Williams Racing Cars, joka ajoi ensin muutaman vuoden ajan Formula 2- ja Formula 3 -sarjoissa. Sitten Williams hankki Brabhamin Formula 1 -korin, jolla hänen ystävänsä Piers Courage alkoi ajaa Formula 1 -sarjaa kaudella 1969. Williams aloitti vuonna 1970 yhteistyön De Tomason kanssa, mutta se päättyi jo samana vuonna Couragen kuolemaan Hollannin Grand Prix’ssa johtaneen onnettomuuden jälkeen.
Williams hankki tallille rahaa saudisijoittajilta, ja Headin ensimmäinen auto FW06 nosti tallin heti varteenotettavaksi tekijäksi. Todellisen läpimurron teki seuraava malli FW07. Tallin Alan Jones ajoi sillä kaudella 1980 kuljettajien mestaruuteen. Toisen mestaruuden ajoi Keke Rosberg kaudella 1982.
Williams voitti vuosien 1979–1997 aikana seitsemän kuljettajien mestaruutta ja yhdeksän valmistajien mestaruutta sekä otti kaikkiaan 113 osakilpailuvoittoa. Tämän jälkeen tallin menestys alkoi hiipua. Kun Pastor Maldonado otti yllätyksellisen osakilpailuvoiton 2012, edellisestä osakilpailuvoitosta oli kulunut kahdeksan vuotta. Williams itse vähensi tehtäviänsä vuonna 2012, kun hän siirtyi sivuun tallin johtokunnasta. Hänen tyttärensä Claire otti tuolloin paikan perheen edustajana. Talli teki vuonna 2019 peräti 13 miljoonan punnan tappiot. Williamsit vetäytyivät tallin toiminnasta, kun se elokuussa 2020 myytiin sijoittajille.
Kuningatar Elisabet aateloi Williamsin vuonna 1999. Williams on saanut myös Kunnialegioonan kunniamerkin vuonna 1987 työstään Renault’n moottoreiden hyväksi. Vuoden 2008 Monacon GP:ssä Frank Williams saavutti 600 GP:n merkkipaalun. Williams-tallin 600 GP:n ajankohta oli vuoden 2013 Britannian GP:ssä.
Yksityiselämä
Frank Williams joutui vuonna 1986 auto-onnettomuuteen, kun hän oli palaamassa Paul Ricardin kilparadan testeistä. Williams ajoi vuokra-autoa radalta Nizzan lentoasemalle, kun hän menetti auton hallinnan. Williamsilta murtui nikama ja kärsi loppuelämänsä neliraajahalvauksesta.
Frank Williamsilla on kolme lasta, joista Jonathan työskenteli GP2-sarjan iSport International -tallissa ja tytär Claire työskenteli Williamsin F1-tallin tallipäällikkönä. Syyskuussa 2020 Claire jätti tehtävänsä Williamsin tallipäällikkönä ja Simon Roberts tuli hänen tilalleen.
City Road
City Road on katu Keski-Lontoossa. Se alkaa Lontoon Cityn ja Islingtonin rajan läheltä ja jatkuu ensin pohjoiseen Old Streetin liikenneympyrään ja siitä luoteeseen. Kadun pituus on noin kaksi kilometriä.
Carnuntum
thumb|Carnuntumissa on nykyisin arkeologinen ulkomuseo. thumb|”Heidentor” Carnuntum oli tärkeä roomalaisten leiri, myöhemmin noin 50 000 asukkaan kaupunki, nykyisessä Itävallassa Bad Deutsch-Altenburgin liepeillä 40 km Wienistä itään. Kun keisari Trajanus noin vuonna 106 jakoi Pannonian provinssin kahteen osaan, Carnuntumista tuli Ylä-Pannonian pääkaupunki.
Keisari Septimus Severus antoi vuonna 194 sekä Carnuntumille että Ala-Pannonian pääkaupungille Aquincumille (lähellä nykyistä Budapestia) korkeamman kaupunginarvon colonia. Hän osoitti siten kiitollisuuttaan Pannoniaan sijoitetuille legioonille, jotka olivat valinneet hänet valtaistuimelle.
Alueella on aloitettu kaivaukset 1870, mutta esiin on kaivettu vasta alle prosentin verran. Se on nykyisin suosittu matkailukohde.
Carnuntumista on vuonna 2011 löytynyt maatutkan avulla gladiaattorikoulu, jonka esiin kaivamista suunnitellaan. Kouluun kuului vankisellejä, sillä oppilaat olivat rikollisia tai sotavankeja, yleensä orjia. Koulua ympäröi hauta-alue, jonne harjoituksissa kuolleet haudattiin.
Gunnar Rancken
Gunnar Engelbrekt Rancken (2. heinäkuuta 1890 Vaasa – 6. huhtikuuta 1971 Tampere) oli suomalainen kirjallisuudentutkija ja suomentaja. Rancken on suomentanut latinan- ja kreikankielistä antiikin kirjallisuutta, muun muassa Gallian sodan, joka ilmestyi suomeksi 1927.
The Edge of Glory
"The Edge of Glory" on yhdysvaltalaisen pop-laulaja Lady Gagan kappale, joka julkaistiin 9. toukokuuta 2011 Born This Way -albumilta. Kappaleen ovat sanoittaneet ja säveltäneet Lady Gaga, Paul Blair ja Fernando Garibay. Alun perin sen tarkoitus oli olla promootiosingle, mutta kahden ensimmäisen päivän suurten myyntilukujen johdosta artisti ilmoitti 11. toukokuuta sen olevan albumin kolmas virallinen single.
Árpádin silta
thumb Árpádin silta on Tonavan ylittävä silta Unkarin pääkaupungissa Budapestissä, joka avattiin 7. marraskuuta 1950. Se sijaitsee Margitinsaaren pohjoispäässä ja yhdistää Budan ja Pestin toisiinsa. Árpádin silta on pääkaupungin pohjoisin silta ja oli vuoteen 2008 asti koko Unkarin pisin silta, kunnes Megyerin silta avattiin. Sen pituus ajoluiskineen on noin kaksi kilometriä, kaariaukkojen ulkoreunojen väli 928 metriä.
The Edge of Glory
Laulussa on useita elektronisen rockin ja dancepopin piirteitä ja siinä myös käytetään syntetisaattoria smooth jazzille tyypillisellä tavalla. Kappaleen lopussa on The E Street Bandin Clarence Clemonsin soittama saksofonisoolo. Lady Gagan mukaan kappale käsittelee viimeisiä hetkiä ennen kuolemaa ja hän sanoi saaneensa inspiraation kappaleeseen isoisänsä kuolemasta loppuvuodesta 2010.
Arvostelut
Tunti ennen kuin Lady Gaga aloitti The Monster Ball Tour -kiertueensa viimeisen osan, hän lähetti Rolling Stone -lehdelle ennalta arvosteltavaksi neljä kappaletta Born This Waylta: "The Edge of Gloryn", "Scheißen", "You and In", and "Hairin". "The Edge of Glory" sai Matthew Perpetualta myönteisen arvostelun: "Tämä kuulostaa rakenteellisesti älyttömältä – -- voimakas balladi, jossa on raskas klubisyke ja -- E Street Bandin, saksofonia soittava Clarence Clemons. Silti se kuulostaa kokonaisuutena täysin luonnolliselta. Kappaleessa on kliseisiä elementtejä, mutta se on erittäin tarttuva. Tämä jos mikä Gagan uusista kappaleista ansaitsee olla iso hitti. Clemonsin saksofoni vie kuuntelijan mennessään ja vaikka se vahvistaa laulun 80-lukulaista rock-fiilistä, Clemonsin oma esitys on upea ja kuuluu hänen uransa parhaimpiinsa." Julkaisunsa jälkeen "The Edge of Glory" on saanut myönteistä palautetta sekä musiikkikriitikoilta että faneilta. NME-lehden arvostelu oli myönteinen: "[Kappale] vaikuttaa popilta, jossa [Gaga] ei yritä liikaa. -- 'The Edge Of Glory' on yksinkertainen, suuri pop-kappale." Popjustice-sivusto sanoi kappaleen olevan "niin kaunis, että se sai [heidät] melkein itkemään ensikuulemalta ja [he odottavat] innolla kuulevansa sen uudestaan".
Árpádin silta
Silta on saanut nimensä Unkarin ensimmäisen hallitsijan, ruhtinas Árpádin mukaan.
Aiheesta muualla
47.5378°N, 19.0527°W
The Edge of Glory
Arvostelut
Megan Gibson Time-lehdestä sen sijaan piti kappaletta keskinkertaisena ja tylsänä todeten, että erikoista siinä on vain saksofonin käyttö. Gibson piti kappaletta pettymyksenä kahden jo julkaistun Born This Wayn singlen ohella ja arvosteli levyn tyyliä yleisesti liikaa Madonnaa muistuttavaksi ja liian 80-lukulaiseksi.
Listasijoitukset
"The Edge of Glory" debytoi Yhdysvaltain singlelistalla kolmantena ja latauslistalla toisena 266 000 kappaleen myynnillä. Kappale aloitti pop-listalla sijalla 31, josta se nousi parhaimmillaan sijalle 14. Kappale on sijoittunut Kanadassa kolmanneksi, Australiassa sijalle 11, sekä Uudessa-Seelannissa sijalle 3.
Euroopassa kappale on parhaimmillaan sijoittunut Saksassa sijalle 28, Sveitsissä sijalle 30, Italiassa toiseksi, Ranskassa seitsemänneksi, Espanjassa viidenneksi, Belgian Flanderissa kuudenneksi sekä Valloniassa toiseksi, Isossa-Britanniassa kuudenneksi, Skotlannissa toiseksi, Alankomaissa yhdeksänneksi, Irlannissa sijalle 10 Tšekissä seitsemänneksi, ja Slovakiassa sijalle 49. Pohjoismaista kappale on parhaimmillaan sijoittunut Suomessa sijalle 14, Ruotsissa sijalle 36, Norjassa toiseksi ja Tanskassa kahdeksanneksi.
Huánucon alue
250px|thumb|Alue Perun kartalla Huánucon alue on yksi Perun hallinnollisista alueista. Se sijaitsee maan keskiosassa, Andien vuoristossa.
Alueen pääkaupunki on Huánuco. Sen pinta-ala on 36 932 neliökilometriä. Vuonna 2007 asukasluku oli 762 223.
Amok trei
thumb|Amok trei Amok trei on kambodžalainen perinneruoka, joka on valmistettu höyrytetystä kalasta ja tarjoillaan banaaninlehdellä.
Lawrence Roberts
Lawrence Gilman Roberts (21. joulukuuta 1937 Westport, Connecticut – 26. joulukuuta 2018 Redwood City, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen tietojenkäsittelytieteilijä, joka johti ARPANETin kehitystä. Robert Taylor rekrytoi Robertsin ARPAan.
Roberts ja Thomas Marrill tekivät kokeellista työtä Q-32 ja TX-2 tietokoneiden linkittämiseksi toisiinsa pakettikytkennällä.
Wesley A. Clarkin mielestä Robertsin alkuperäinen suunnitelma nurinniskoin ja ehdotti Interface Message Processor (IMP) minitietokoneiden käyttöä.
ARPANETin projektijohdossa toiminut Roberts esitti lokakuussa 1967 paperin nimeltä Multiple Computer Networks and Intercomputer Communication, joka tiivisti suunnitelman ARPANETin rakentamiseen.
ARPAn jälkeen Roberts perusti viisi yhtiötä: Telenet, NetExpress, ATM Systems, Caspian Networks ja Anagran.
Melvin Manhoef
Melvin Manhoef (s. 11. toukokuuta 1976 Paramaribo, Suriname) on surinamelais-hollantilainen vapaaottelija ja potkunyrkkeijä. Hän voitti Cage Ragen raskaansarjan mestaruuden vuonna 2005, voitettuaan Fabio Piamonten tyrmäyksellä ensimmäisessä erässä. Sittemmin Manhoef voitti potkunyrkkeilyssä It's Showtime 85MAX K-1 mestaruuden vuonna 2009, kun hän voitti Dénes Ráczin teknisellä tyrmäyksellä. Suomessa hänet tunnetaan hänen brutaalista tyrmäyksestä suomalaisottelijaa Mika Ilmèniä vastaan käydystä ottelusta.
Hr. Ms. Tjerk Hiddes (F830)
Hr. Ms. Tjerk Hiddes (runkonumero F830) oli Alankomaiden kuninkaallisen laivaston Karel Doorman -luokan ohjusfregatti, joka myytiin Chilelle vuonna 2004.
Valmistus
Alus tilattiin Schelden laivastontelakalta, missä köli laskettiin 28. lokakuuta 1986. Alus laskettiin vesille 9. joulukuuta 1989 ja valmistui 3. joulukuuta 1991.
Palvelus
Alus myytiin 2004 Chilelle, joka liitti sen laivastoonsa nimellä Almirante Riveros runkonumerolla FF-18.
Albert Thévenon
Albert Marius Thévenon (16. syyskuuta 1901 Lyon – 10. toukokuuta 1959 Pariisi) oli ranskalainen vesipalloilija. Hän kuului pronssia saaneeseen joukkueeseen vuoden 1928 kesäolympialaisissa Amsterdamissa.
Hämeenlinnan vankileiri
pienoiskuva|Punavankeja Hämeenlinnan kauppatorilla 26. huhtikuuta 1918. Hämeenlinnan vankileiri oli Suomen sisällissodan jälkeen huhti-syyskuussa 1918 Hämeenlinnassa Poltinahon kasarmialueella toiminut vankileiri. Yhteensä siellä oli vangittuna noin 12 000 punaista, joista Suomen sotasurmat -tietokannan mukaan kuoli 2 464.
Olosuhteet ja vankien kuolleisuus
Lukuisista valkoisten perustamista vankileireistä oli Hämeenlinnan leiri yksi pahamaineisimmista ja se tunnettiin erityisesti kovasta kuristaan. Vankien kuolleisuus Hämeenlinnassa oli noin 20 %, mikä oli Lappeenrannan vankileirin ohella toiseksi suurinta Tammisaaren vankileirin jälkeen.
Punavankeja pidettiin Poltinahon vanhoissa venäläisten rakentamissa kasarmirakennuksissa. Huonoissa oloissa eläneiden vankien keskuudessa levisi kulkutauteja, joista vaarallisin oli isorokko. Muita Hämeenlinnan vankileirillä raivonneita tauteja olivat muun muassa tulirokko ja pilkkukuume. Vankien lisäksi kulkutaudit levisivät myös kaupunkiin omaistensa vapauttamista anomaan tulleiden perheenjäsenten sekä itää kohti pyrkivien pakolaisten keskuudessa. Heinäkuusta lähtien joitakin kuolonuhreja vaati myös espanjantauti. Nälkään kuolleita Hämeenlinnan vankileirillä oli sotasurmatiedoston mukaan vain 15, mutta ainoastaan vajaalle 400:lle kuolleelle merkittiin kuolinsyy.
Kirjallisuutta
60.99167°N, 24.43389°W
Alfasalpaajat
Alfasalpaajat ovat lääkkeitä, joita käytetään muun muassa kohonneen verenpaineen, eturauhasen liikakasvun ja feokromosytooman hoitoon. Ne salpaavat alfa-tyyppisten adrenoreseptorien toimintaa estämällä kehon tuottamien adrenaliinin ja noradrenaliinin sitoutumista alfareseptoreihin. Näiden sitoutuminen kohottaisi muuten muun muassa verenpainetta.
Tampereen Ilves (jalkapallo)
Ilves on tamperelainen jalkapalloseura ja osa samannimistä yleisseuraa. Ilveksen jalkapallojaoston jäsenmäärä on noin 4 800 henkeä, joista pelaajia on noin 3 900. Seuran miesten edustusjoukkue pelaa Veikkausliigassa ja miesten kakkosjoukkue Kakkosessa. Naisten edustusjoukkue pelaa puolestaan Kansallisessa Liigassa, jonne se nousi takaisin kauden 2014 päätteeksi. Ilveksen miehet ovat voittaneet Suomen-mestaruuden 1983, SM-hopean 1985, SM-pronssin 1984 ja 2017 ja Suomen Cupin mestaruuden 1979, 1990 ja 2019.
Ensi vuosikymmenet
Ilveksen perustava kokous pidettiin Tampereen lyseolla 10. huhtikuuta 1931. Uuden seuran nimeksi olivat ehdolla Niilon pojat, Pallopojat, Näsin pojat, Haukat ja nimiäänestyksen voittanut Ilves. SPL:n jäsenyyden Ilves sai 27.5.1931. Seura määritteli säännöissään tarkoituksensa olevan mm. ”edistää palloilua Hämeessä”. Seuran ensimmäiseksi puheenjohtajaksi valittiin Niilo Tammisalo, jalkapallomaajoukkueessa ja HJK:ssa pelannut maalivahti. ”Tammari” vaikutti Tampereella voimistelunopettajana 1929-36.
Perustamisvuonnaan Ilves ei ehtinyt mukaan virallisiin sarjoihin. Seurassa harrastettiin sen ensimmäisenä vuonna jalkapallon lisäksi jääkiekkoa ja jääpalloa. Ilveksen ensimmäinen harjoitusottelu oli Tampereen Palloilijoita vastaan 7. toukokuuta 1931 Tammelan vastavalmistuneella kentällä. Ilveksen peliasussa paita oli vihreämustapystyraitainen ja housut olivat mustat. Seuraavana vuonna 1932 Ilves pelasi jo virallisiakin otteluita ja jalkapalloilussa se osallistui mm. B-sarjan karsintapeleihin.
Ilveksen ensimmäinen jalkapallotuleminen jäi lyhyeksi kestäen vain muutaman vuoden. Jalkapallo poistettiin Ilveksen lajivalikoimasta ensimmäisen kerran 1938.
Toinen tuleminen alkoi 1942, jolloin edustusjoukkue pelasi piirin 1. luokassa ja seuralla oli A-, B- ja C-junioreitakin. Cup-kilpailussa SM:stä 1945 karsintakierroksella Ilves voitti TaPan 4-3 ja hävisi 1. kierroksella TPV:lle 2-8 (ottelussa tehtiin Ilveksen silloinen yleisöennätys 1352). Toinen tuleminen päättyi käytännössä Maakuntasarjakauteen 1946/47, jonka päätteeksi jalkapalloilusta luovuttiin. Jääkiekkoilu vahvisti seurassa koko ajan asemiaan.
Vuoden 1946 keväällä oli pelattu todellinen kuoleman kamppailu, kun maakuntasarjan viimeisellä kierroksella kohtasivat Ilves ja Ilves-Kissat. Ilves-Kissat johti sarjaa Ilveksen ollessa vain yhden pisteen jäljessä, joten dramaattisessa ottelussa ratkaistiin Suomisarjaan nouseva joukkue. Ilves joutui pelaamaan 1–0-tappioasemassa vajaalla miehityksellä Jussi Linkosuon murrettua ottelun aikana jalkansa. Ilves nousi vielä nousutaisteluun Aarne Honkavaaran tasoituksella, ja ottelun lopussa tarjottiin vielä hyvää mahdollisuutta Ilvekselle tuomitulla rangaistuspotkulla. Honkavaara ampui rangaistuspotkun päin Ilves-Kissojen maalivahtia Niilo Karjalaista. Pallo palasi kuitenkin Honkavaaralle, joka ei toistamiseen epäonnistunut. Tuomari tulkitsi kuitenkin tilanteen niin, että pallo olisi palautunut maalitolpasta ja hylkäsi maalin.
Ilves pelasi ensimmäisen kansainvälisen jalkapallo-ottelunsa tanskalaista Boldklubben 1903:ia (nyk. FC Kööpenhamina) vastaan vuonna 1946. Ilves hävisi 3–0.
Ilves pelasi vielä mm. 1950-luvulla Tampereen piirin 3. luokassa sekä osallistui Suomen Cupiin 1960- ja 1970-luvuilla. Vuonna 1954 Ilves sijoittui 3. luokassa toiseksi ja nousi luokkaa ylemmäksi, mikä ei kuitenkaan aiheuttanut suurta jalkapallobuumia.
1970-luku ja nousu SM-sarjaan
Tampereen jalkapallon uudeksi lippulaivaksi alettiin suunnitella 28 vuoden tauon jälkeen Ilvestä, joka halusi ottaa edustusjalkapallon ohjelmaansa 1974 kauden loppupuolella. Pahasti velkaantunut Ilves-Kissat oli putoamassa SM-sarjasta. Myös Tampellan Pallo oli putoamassa I divisioonasta, eikä sitä rahoittava metalliyritys nähnyt jalkapalloseuran kuuluvan enää ydinliiketoimintaansa ja Tampellan johto halusikin päästä jalkapallojoukkueesta eroon. Fuusioituminen Ilvekseksi oli helppoa. Ilves-Kissoille fuusioitumisen hyväksyminen oli pitkistä perinteistä johtuen hankalampaa. Seuran johtokunta ja yleiskokous hyväksyivät lopulta fuusioitumisen Ilvekseksi varoineen ja velkoineen. Ilveksen jatko Ilves-Kissojen sarjapaikalla I divisioonassa edellytti, että sarjapaikastaan luopuvan lopetettavan seuran pelaajista 75% piti jatkaa uudessa seurassa.
Ilves palasi siis täysipainoisesti jalkapallon pariin. Valmentajaksi tuli jääkiekossa valmentajana toiminut ja Tampereen yliopistollisessa sairaalassa ylilääkärinä toiminut Raimo Vasama. Seurassa käynnistettiin myös Seppo Santasen johdolla jalkapallon harrastesarja Ilves Futis-Liiga, josta on muodostunut Suomen suurin ns. kortteliliiga. Kolme vuotta myöhemmin Ilves varmisti nousunsa SM-sarjaan valmentaja Pertti Mäkipään ja kapteeni Markku Wacklinin johdolla ja pelasi Suomen pääsarjassa yhtäjaksoisesti vuodet 1979–1996.
Ilves aloitti kauden 1975 I divisioonassa hyvin. Aikaisemmin jääkiekkovalmentajana toimineen Raimo Vasaman harjoitusmetodit toimivat jalkapallossakin, ja Ilves kamppaili jopa noususta mestaruussarjaan. Ilveksen pelikunnon sai kokea esimerkiksi Pyrkivä, joka kaatui maalein 9–2 Raimo Kuuluvaisen ansiosta. Ilves sijoittui kauden loputtua I divisioonan kolmanneksi mestaruussarjapaikan jäädessä vain yhden pisteen päähän. Kauden parhaimpina pelaajina olivat Hannu Hisso sekä 13 maalia tehnyt Raimo Kuuluvainen. Ilves paransi myös alkuaikojen yleisöennätystä, kun Ilves–Ponnistus-ottelua oli seuraamassa peräti 2599 katsojaa.