cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Nainen katoaa
Alkuteos ja käsikirjoitus
1938 Hitchcock etsi sopivaa materiaalia elokuvaksi, sillä hän halusi tehdä sopimuksen mukaisen viimeisen elokuvan Gainsborough'lle, jotta voisi allekirjoittaa sopimuksen Charles Laughtonin tuotantoyhtiön kanssa. Black tarjosi hänelle Gilliatin ja Launderin käsikirjoitusta, jonka Hitchcock hyväksyi. Hitchcockia kiinnosti siinä ennen muuta sen perusidea. Lisäksi Launderin ja Gilliatin huumorintaju oli hyvin samantapainen kuin Hitchcockin. Hitchcock onkin sanonut, että heidän käsikirjoituksensa oli yksi parhaimmista, mitä hän oli koskaan saanut. Hitchcock teki joitain muutoksia käsikirjoitukseen: sen alkua tiivistettiin ja lopusta tehtiin toiminnallisempi. Kuvattu elokuva vastaa kuitenkin varsin hyvin alkuperäistä käsikirjoitusta. Hitchcockin vaatimuksesta hänen vaimonsa Alma Reville sai myös nimensä elokuvan alkuteksteihin.
Launder ja Gilliat saivat todeta, että heidän käsikirjoituksestaan oli tullut Hitchcock-elokuva eikä heidän osuuttaan noteerattu. He aloittivat sittemmin yhdessä menestyksekkään uran tuottajina, ohjaajina ja käsikirjoittajina. Heidän elokuvansa Vihreä vaara (Green for Danger, 1947) sanotaan olevan parhaita niistä "Hitchcock-elokuvista", joita Hitchcock itse ei itse tehnyt.
Roolijako
Elokuvan miespääosaa esitti Michael Redgrave, joka oli siihen mennessä esiintynyt pääasiassa teatterissa. Nainen katoaa oli hänen ensimmäinen pääosansa elokuvissa. Hän oli aikaisemmin esiintynyt sivuroolissa Hitchcockin Salaisessa asiamiehessä (1936).
Naispääosaa esitti Margaret Lockwood, josta oli hyvää vauhtia tulossa yksi ajan suosituimmista brittinäyttelijöistä. Rooliin oli ensin ajateltu Nova Pilbeamiä, joka oli esiintynyt Hitchcockin elokuvissa Mies joka tiesi liikaa ja Nuori ja viaton, mutta hän ei saanut roolia.
Sivurooleista onnistuneimpiin näyttelijävalintoihin kuului Basil Radfordin ja Naunton Waynen palkkaaminen kahdeksi englantilaiseksi, jotka ovat kiinnostuneita ainoastaan kriketistä. Radfordin ja Waynen esitys oli niin onnistunut, että he toistivat roolejaan menestyksekkäästi monissa elokuvissa.
Kuvaukset
Nainen katoaa -elokuvan budjetti oli erittäin pieni, ja koko elokuva jouduttiin kuvaamaan Islingtonin studion noin 30 metrin levyisellä näyttämöllä. Hitchcock oli kuitenkin etevä löytämään teknisiä ratkaisuja, joiden ansiosta budjetin ja tilojen pienuus ei näkynyt valmiissa elokuvassa.
Kuvausten alussa Hitchcock kävi Redgraven kanssa ensimmäisen kohtauksen kerran läpi, jonka jälkeen Hitchcock ilmoitti, että se kuvataan nyt saman tien. Redgrave oli järkyttynyt ja sanoi, että teatterissa tätä harjoiteltaisiin kolme viikkoa. Hitchcock pahoitteli ja kertoi, että tässä mediassa siihen on varattu kolme minuuttia.
Neit Froyta näytellyt Dame May Whitty, jolla oli takanaan lähes 50 vuotta kestänyt teatteriura, ei päässyt sen helpommalla. Hitchcock keskeytti hänen ensimmäisen kohtauksen huutamalla: ”Seis! Tuohan on aivan kamalaa! Ettekö yhtään häpeä!” Whitty oli sillä hetkellä täysin maahan lyöty, mutta siten Hitchcock sai Whittyltä juuri sellaisen näyttelijäsuorituksen kuin hän tarvitsi. Myöhemmin hän antoi tuottaja Edward Blackille neuvon: ”Nujerra heidät (=näyttelijät) heti alussa, se on paras keino.”
Aikalaisvastaanotto
Nainen katoaa -elokuvan ensi-ilta Britanniassa oli 7. lokakuuta 1938. Se oli heti yleisömenestys. Pian siitä Britannian kaikkien aikojen menestynein elokuva. Yhdysvaltain ensi-ilta kaksi kuukautta myöhemmin oli samanlainen yleisömenestys.
Nainen katoaa sai kriitikoilta lähes hurmioituneen vastaanoton. Yhdysvalloissa kriitikot pitivät häntä parhaana englantilaisena ohjaajana. New York Herald Tribunen kriitikko Howard Barnes piti sitä suurena taiteellisena saavutuksena ja yhtä suurena taideteoksena kuin Paul Cézannen maalauksia tai Igor Stravinskyn sävellyksiä. Tarinan mukaan Orson Welles katsoi elokuvan 11 kertaa.
Myöhempiä arvioita
Nainen katoaa -elokuvaa pidetään yleisesti Hitchcockin Englannin kauden parhaimpana elokuvana ja ylipäätään yhtenä Hitchcockin parhaimmista elokuvista.
Claude Chabrol ja Éric Rohmer sanoivat Hitchcock-tutkielmassaan (1957) vain, että se on ”erittäin hyvä englantilainen elokuva, erittäin hyvä Hitchcock-elokuva” eivätkä etsineet siitä salattuja merkityksiä – toisin kuin muista Hitchcock-elokuvista kirjassaan.
Kanadalainen elokuvakriitikko Robin Wood, joka kirjoitti tutkielman Hitchcockista 1965, on kuvannut elokuvaa ehkä osuvimmin :
Palkinnot
Alfred Hitchcock sai elokuvasta New York Film Critics Circlen parhaan ohjaajan palkinnon 1938 ja New York Times nimesi sen vuoden 1938 parhaimmaksi elokuvaksi.
MacGuffin
Nainen katoaa -elokuvan MacGuffin on ehkä kaikkein tyhjänpäiväisin ja abstraktein, mitä Hitchcock on koskaan käyttänyt: salainen viesti, joka on koodattu musiikkikappaleeseen.
Yhteyksiä muihin Hitchcock-elokuviin
Elokuvassa on lukuisia yhteisiä teemoja Hitchcockin aikaisempien elokuvien kanssa:
Sovitukset
Yöpikajunaa (1940) pidetään usein Nainen katoaa -elokuvan epävirallisena jatko-osa, vaikkei se juonellisesti jatkakaan alkuperäistä elokuvaa. Junaan sijoittuva juoni on samankaltainen. Sidney Gilliat ja Frank Launder kirjoittivat myös Yöpikajunan käsikirjoituksen. Naunton Wayne ja Basil Radford esittävät jälleen Caldicottia ja Chartersia niin kuin he tekivät Hitchcockin elokuvassakin. Naispääosaa näyttelee myös Margaret Lockwood, joskin roolihahmo on eri.
Terence Fisherin Kadonnut Pariisissa (So Long at the fair 1950) perustuu tapahtumiin, jotka inspiroivat Ethel Lina Whiten romaania.
Tarinasta on myös tehty puolituntinen jakso Alfred Hitchcock esittää -televisiosarjaan.
Elokuvasta tehtiin uudelleenfilmatisointi Nainen katoaa (The Lady Vanishes) Britanniassa 1979. Anthony Pagen ohjaaman elokuva pääparina oli Elliot Gould ja Cybill Shepherd ja neiti Froyna Angela Lansbury. Allmovien mukaan se on tyylitön uudelleenfilmatisointi.
Myös Jodie Fosterin tähdittämässä elokuvassa Flightplan (2005) käytetään samaa perusideaa. Muita samankaltaisia elokuvia ovat muun muassa Charade – vaarallinen peli (1963) ja Frantic (1988).
Rickard Rakell
Rickard Rakell (s. 5. toukokuuta 1993 Sundbyberg, Ruotsi) on ruotsalainen jääkiekkoilija, pelipaikaltaan keskushyökkääjä. Hän pelaa Pittsburgh Penguinsin organisaatiossa. Anaheim Ducks varasi hänet NHL:n varaustilaisuudessa 2011 ensimmäisen kierroksen viimeisenä eli numerolla 30. Kausina 2010–2013 Rakell edusti Plymouth Whalersin joukkuetta Ontarion junioriliigassa.
Rakell pelasi ensimmäisen pelinsä NHL:ssä työsulkukaudella 2012–2013 19. tammikuuta 2013 Vancouver Canucksia vastaan. Ensimmäisen pisteensä hän sai 8. marraskuuta 2013 syöttäessään Andrew Coglianon maalin Buffalo Sabresia vastaan.
Rakellilla on alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuista kultaa 2012 ja hopeaa 2013. Vuoden 2018 MM-kilpailuissa hän oli kultaa voittaneen Ruotsin paras pistemies ja valittiin turnauksen tähdistökentälliseen.
Karjalan kielen sanakirja
Yleistä
Sanakirjan ensimmäiset luonnokset tehtiin jo 1930-luvun alussa ja myöhemmin julkaistun laitoksen varsinainen toimitustyö aloitettiin vuonna 1955. Kirjasarjan pitkäaikaisena päätoimittajana oli professori Pertti Virtaranta ja toimitussihteerinä hänen puolisonsa Helmi Virtaranta. 1980- ja 1990-lukujen vaihteessa Virtarannan tilalle tuli Raija Koponen, joka vei toimitustyön loppuun.
Teos pohjautuu aineistoon, joka käsittää yli puoli miljoonaa 1800-luvun lopun ja 1970-luvun välisenä aikana kerättyä sanalippua. Lisäksi sanakirjan koostamisessa on käytetty painettua kirjallisuutta, kuten karjalan kielestä laadittuja tutkimuksia sekä sanaluetteloita. Kielenkäyttöä kuvaavat esimerkit pohjautuvat pääosin tehtyihin henkilöhaastatteluihin, mutta sisältävät myös otteita itkuvirsistä sekä kansanrunoista, joita on julkaistu Suomen kansan vanhat runot -kokoelmassa. Sanaston ja lause-esimerkkien keskeiseen aihepiiriin kuuluu maalaiselämän lisäksi ortodoksinen uskonto. Sanakirja sisältää vain murresanoja, koska teoksen toimittamisen aikaan karjalan kirjakieli oli vasta tekeillä.
Historia
Karjalan kielen sanakirjan varsinaista alullepanijaa ei tunneta, mutta mahdollisesti ajatuksen on ensimmäisenä esittänyt E. N. Setälä vuonna 1896 SKS:lle kirjoittamassaan sanakirjaohjelmassa. Materiaalia kerättiin vuodesta 1894 lähtien Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran, vuodesta 1942 Sanakirjasäätiön ja vuodesta 1955 lähtien Karjalan kielen sanakirjan omiin kokoelmiin. Ensimmäinen vakituinen työntekijä arkiston hoitajaksi palkattiin 1930, jolloin tehtävään valittiin maisteri Eino Leskinen. Hänen tehtäviinsä kuului myös sanakirjan käsikirjoituksen aloittaminen. Vuosina 1932–1936 julkaistiin keruutyön helpottamiseksi Leskisen toimittama kolmiosainen Karjalan kielen näytteitä, josta muodostui yksi karjalan kielen tutkimuksen keskeisistä lähteistä. Maisteri Leskinen jatkoi tehtävässään talvisodan syttymiseen 1939 saakka, jonka jälkeen sanakirjan toimitustyössä tuli 15 vuoden mittainen tauko. Aineistoa kuitenkin kerättiin erityisesti Itä-Karjalasta myös jatkosodan aikana.
Vuonna 1954 professori Paavo Ravilan johtama Valtion humanistinen toimikunta vihdoin myönsi sanakirjaa varten riittävän suuren avustuksen, jotta sen toimitus voitiin perustaa. Päätoimittajaksi valittiin silloinen Lundin yliopiston suomen kielen lehtori Pertti Virtaranta ja toimittajiksi maisterit Esko Immonen, Heikki Leskinen sekä Helmi Virtaranta. Sanakirja valmistui erinäisistä viivästyksistä johtuen huomattavasti arvioitua hitaammin ja ensimmäinen osa saatiin julkaistua vasta loppuvuodesta 1968. Viimeinen osa ilmestyi 37 vuotta myöhemmin vuonna 2005.
Kerääjät
Sanakirjan aineistoa ovat vuosikymmenten saatossa keränneet lukuisat kielentutkijat sekä kansatieteilijät ja mukana on ollut myös niin sanottuja maallikkokerääjiä. Ensimmäinen karjalan kielen tutkija oli vuonna 1848 syntynyt Arvid Genetz, joka suoritti oman kenttäkeruunsa vuosina 1867–1872 sekä vielä vuonna 1876 Kuolan niemimaalle tekemältään matkalta. Hän keräsi materiaalia muun muassa Suojärveltä, Salmista ja Itä-Karjalasta. Ensimmäinen Venäjän sisäosien karjalaisalueilla käynyt tutkija oli Theodor Schvindt, joka kävi Tverin Karjalassa sekä Novgorodin kuvernementissä vuonna 1882. 1890-luvun ainoa tallentaja oli K. F. Karjalainen, jonka jälkeen ennen Suomen itsenäistymistä ja itärajan sulkeutumista vuonna 1918 keruutyötä ehtivät tekemään vielä Juho Kujola, E. V. Ahtia sekä ensimmäinen maallikkokerääjä Iivo Marttinen.
Itärajan sulkeuduttua aineistoa keräsi Toivo Kaukorannan johtama retkikunta, joka vuodesta 1921 lähtien haastatteli vuosien 1918–1922 aikana rajan yli Suomeen saapuneita Aunuksen pakolaisia. Vuonna 1925 alkoi niin sanottu stipendiaattikausi, jolloin Suomalaisen Kirjallisuuden Seura antoi keruustipendejä lähinnä opiskelijoille. Vuonna 1933 puolestaan järjestettiin suuri sananparsien keruukilpailu, joka tuotti yli 64 000 Raja-Karjalan ja Itä-Karjalan perinnettä edustavaa sananlaskua. Jatkosodan aikana vuosina 1941–1944 uutta materiaalia saatiin Suomen miehittämästä Itä-Karjalasta, josta kerättiin myös yli 13 000 paikannimeä. Kun sanakirjan toimitustyö vuonna 1955 alkoi, järjestettiin muun muassa keruukilpailu, joka tuotti 10 000 uutta sanaa. Keruutyötä teki myös sanakirjan toimituskunta.
Yueyang
Yueyang (, pinyin: Yuèyáng Shì) on prefektuuritason kaupunki Kiinan Hunanin maakunnan koillisosassa, Jangtsejoen etelärannalla ja Dongtingjärven koillisrannalla. Kaupungin keskusta sijaitsee linnuntietä noin 127 kilometriä maakunnan pääkaupunki Changshasta pohjoiseen. Kaupungin väkiluku on 5,476 miljoonaa (2010) ja pinta-ala 14 896 neliökilometriä.
Yueyang on historiallinen kiinalainen kaupunki, jonka historia tunnetaan yli 2 500 vuoden ajalta.
Se rajoittuu pohjoisessa Jingzhoun, idässä Xianningin, Jiujiangin ja Yichunin, etelässä Changshan ja lännessä Yiyangin prefektuuritason kaupunkiin.
Piirikuntatasolla prefektuuri jakautuu yhdeksään osaan. Osat ovat:
Kaupunkipiirit Piirikuntatason kaupungit Piirikunnat
Alén
Alén on seuraavien suomalaisten henkilöiden sukunimi:
Hengellisiä lauluja ja virsiä
Hengellisiä lauluja ja virsiä on Suomen Lähetysseuran julkaisema hengellisten laulujen kokoelma. Sen ensimmäinen laitos ilmestyi kolmena vihkona 1900–1905. Sitä on käytetty Suomen evankelis-luterilaisen kirkon toiminnassa Virsikirjan ohella.
Kirjan historiaa
1800-luvun lopussa ilmestyi Suomessa useiden herätysliikkeiden omia laulukokoelmia. Luterilaisen kirkon piirissä toivottiin kuitenkin sellaista hengellisten laulujen kokoelmaa, joka olisi herätysliikkeistä sitoutumaton ja vastaisi seurakunnissa virinnyttä toimintaa. Vuonna 1897 teki pappi ja Suomen Lähetysseuran johtaja Jooseppi Mustakallio aloitteen uuden laulukokoelman saamiseksi, joka täyttäisi edellä mainitut odotuksen. Sitä varten nimettiin työryhmä, jossa jäseninä olivat mm. Martti Ruuth ja Mikael Nyberg. Lähetysseura julkaisi kokoelman kolme vihkona. Ensimmäinen vihko valmistui 1900. Siinä oli 90 laulua, joiden joukossa 29 ruotsalaisen Lina Sandell-Bergin lauluja. Toinen vihko, jossa oli 222 laulua, ilmestyi 1903 ja kolmas, 41 laulua 1905.
Uzura (1904)
Valmistus
Alus tilattiin osana vuoden 1897 hankintoja Kuren laivastontelakalta. Alus laskettiin vesille helmikuussa 1904 ja valmistui 22. huhtikuuta.
Hengellisiä lauluja ja virsiä
Kirjan historiaa
Kuitenkin jo 1910-luvun alussa kokoelmaa alettiin uudistaa. Etenkin nuorille soveltuvia lauluja koettiin olevan liian vähän. Lähetysseura asetti laulukirjakomitean ja 1918 julistettiin sävellyskilpailu. Saman vuoden lopulla palkittiin voittaneet säveltäjät, heidän joukossa Toivo Kuula. 1920 ilmestyi Hengellisten laulujen ja virsien toinen kokoelma, jossa 270 laulua. Niiden joukossa oli 57 Simo Korpelan ja 14 Hilja Haahden kirjoittamaa laulua. Kun Suomen evankelis-luterilainen kirkko julkaisi vuonna 1923 virsikirjan lisävihkoehdotuksen, oli siinä useita Hengellisiä lauluja ja virsiä kirjassa olleita lauluja, mm. Maa on niin kaunis -laulu.
Uzura (1904)
Palvelus
Alus poistettiin alusluettelosta 1. huhtikuuta 1923.
Hengellisiä lauluja ja virsiä
Kirjan historiaa
Laulukirjan uudistaminen alkoi 1939. Sen taustalla oli vuonna 1938 hyväksytty uudistettu Virsikirja. Uudistuskomitean työtä johti piispa Aleksi Lehtonen ja uudistus valmistui vasta 1950-luvulla, piispa Ilmari Salomiehen johdolla. Tekstipainos, jossa oli 550 laulua ilmestyi 1952 ja nuottipainos 1953.
Kirjan merkityksestä kertoo se, että siitä otettu yli 60 painosta ja sen painosmäärä on yli kaksi miljoonaa kirjaa. Suomen evankelis-luterilaisen kirkon vuoden 1986 virsikirjassa on lähes 70 virttä jotka ovat myös Hengellisiä lauluja ja virsiä - kirjassa. Niistä noin 25 on tullut Virsikirjaan Hengellisiä lauluja ja virsiä -kirjan kautta. Kirjassa julkaistuja lauluja on 2000-luvun alkupuolella käytössä olevissa hengellisissä laulukirjoissa lukuisia, esim. Siionin kannel -kirjassa 43, Siionin laulut -kirjassa yhdeksän, Siionin virret -kirjassa 31, Hengellinen laulukirja -kirjassa 99 ja Ruotsin kirkon virsikirjassa 56.
Kokoelmassa on suomalaisten runoilijoiden, mm. Hilja Haahden, P.J. Hannikaisen, Jooseppi Mustakallion, Mikael Nybergin ja Herman Råbergin lauluja. Kotimaisen laulujen ohella siinä on erityisesti 1800-luvun lopun ja 1900-luvun alkupuolen hengellisten runoilijoiden kirjoittamia lauluja. Joukossa on saksalaisen Julia von Hausmanin, amerikkalaisten Fanny Crosbyn, Robert Lowryn, Ira D. Sankeyn, englantilaisten John Ellertonin, J. H. Newmanin, John Newtonin, Isac Wattsin, tanskalaisten N.S. Grundtvigin, B.S. Ingemannin ja ruotsalaisten Oscar Ahnfeltin, Joël Blomqvist ja Lina Sandellin lauluja.
Kirjan osastojako
Kokoelmassa on 550 laulua ja ne on jaoteltu osastoihin:
Kirja 2000-luvulla
Hengellisiä lauluja ja virsiä -kirja alkoi menettää asemaansa seurakuntien vapaamuotoisten tilaisuuksien laulukirjana 1960- ja 1970-luvuilla ja sen käyttö lähes katosi myös koulujen laulunopetuksessa kirkkokuorojen perinteisessä ohjelmistossa. Suomen Lähetysseuran johtokunta päätti 1985, ettei vanhaa kokoelmaa enää uudisteta ja sen rinnalle päätettiin valmistella uusi laulukirja. Siten 1991 valmistui kokoelma ”Laula, kaikki maa”, jossa on 202 laulua ja kolmannes niistä on Hengellisiä lauluja ja virsiä -kirjasta. Siitä julkaistiin kuitenkin vuonna 2001 Hengellisiä lauluja -niminen valikoima, jossa on 80 laulua.
Ruotsinkielinen laitos
Suomenkielisen kirjan rinnalla Lähetysseura julkaisi myös ruotsinkielisen hengellisten laulujen kokoelman Andliga Sånger och Psalmer. Se on ollut suosittu laulukokoelma ruotsinkielisissä seurakunnissa. Siinä on noin 250 yhteistä laulua suomenkielisen Hengellisiä lauluja ja virsiä -kirjan kanssa, useat niistä samalla numerolla varustettuna. Andliga Sånger och Psalmer -kirjasta on ilmestynyt myös useita eri laitoksia ja painoksia ja siinä on 550 laulua jotka on jaoteltu samalla tavalla osastoihin kuin suomenkielisessä kirjassa.
Luettelo lauluista
Luettelossa esitellään Hengellisiä lauluja ja virsiä -kirjan osastojako ja laulujen alkusanat sekä kunkin laulun sanojen kirjoittaja tai kirjoittajat, suomentaja(t), laulun säveltäjä tai sävelmän alkuperä sekä tekstien ja sävelmien kirjoitus- tai julkaisuvuosi. Tiedot pohjautuvat kirjassa ”Laulujen lähteillä” oleviin tietoihin sekä laulukirjassa oleviin tietoihin. Henkilöiden nimitiedot ovat yleensä siinä asussa kuin ne ovat näissä lähteissä. Niiden laulujen kohdalla, jotka on julkaisu ”Laula, kaikki maa” -kirjassa on maininta laulun numerosta ja alkusanoista kyseisessä kirjassa, ja alkusanat, jos ne ovat erilaiset kuin Hengellisiä lauluja ja virsiä -kirjassa.
Hongell
Hongell on seuraavien suomalaisten henkilöiden sukunimi:
Fylkir
Íþróttafélagið Fylkir on islantilainen urheiluseura. Fylkir on kotoisin Árbæristä, joka on osa Reykjavíkin kaupunkia. Sen jalkapallojaosto pelaa kaudella 2018 maan korkeimmalla sarjatasolla Úrvalsdeildissa.
Uudenguineankurppa
Uudenguineankurppa (Scolopax rosenbergii) on Papua-Uuden-Guinean vuoristojen kotoperäinen kahlaaja. Se luokitellaan yleisesti sundankurpan alalajiksi. Lajin holotyypin kuvaili Hermann Schlegel 1871.
San Leandro (1787)
San Leandro oli Espanjan laivaston vuonna 1787 vesille laskettu kaksikantinen 64-tykkinen linjalaiva.
Valmistus
José Romero y Fernández de Landan suunnittelema alus tilattiin Reales Astilleros de Esteirolta Ferrolista. Alus laskettiin vesille vuonna 1787.
Valmistuessaan aluksen aseistuksena oli 64 tykkiä, joista oli asennettu 26 kappaletta kummallekin tykkikannelle. Alemmalla oli 24 naulan ja ylemmällä 18 naulan tykkejä. Näiden lisäksi puolikannelle oli asennettu kymmenen ja etukannelle neljä kahdeksan naulan tykkiä. Täten täyslaidallisen kokonaispaino oli 602 naulaa.
Palvelus
Alus oli todennäköisesti pienen kokonsa vuoksi ennen vuotta 1804 lähinnä saattuetehtävissä eikä varsinaisesti taistelulaivueessa eikä siten osallistunut esimerkiksi vuoden 1797 Cabo de São Vicenten taisteluun.
Espanja julistettua 3. joulukuuta 1804 sodan Britannialle alus palautettiin palvelukseen päällikönään Don José Quevedo. Alus osallistui 21. lokakuuta 1805 Trafalgarin taisteluun. Taistelussa aluksella sai surmansa kahdeksan ja haavoittui 22 miehistönjäsentä. Seuraavana päivänä alus palasi Cádiziin.
Venetian Snares
Venetian Snares eli Aaron Funk (11. tammikuuta 1975 Winnipeg, Manitoba, Kanada) on kanadalainen muusikko ja kokeellisen elektronisen musiikin tuottaja. Venetian Snaresin musiikkia on luonnehdittu tyylilajiltaan muun muassa IDM:ksi ja breakcoreksi.
Stéphane Franke
Stéphane Oliver Franke (12. helmikuuta 1964 Versailles, Ranska – 23. kesäkuuta 2011 Potsdam) oli saksalainen kestävyysjuoksija ja EM-mitalisti.
Franke saavutti 10 000 metrillä EM-pronssia Helsingissä 1994 ja Budapestissä 1998. Barcelonan kesäolympialaisissa 1992 Franke jäi 10 000 metrillä alkueriin. Atlantassa 1996 hän sijoittui 5 000 metrillä 14:nneksi ja 10 000 metrillä yhdeksänneksi. Maailmanmestaruuskilpailuissa hän sijoittui 10 000 metrillä Tokiossa 1991 12:nneksi, Stuttgartissa 1993 neljänneksi ja Göteborgissa 1995 seitsemänneksi. Ateenan MM-kilpailuissa 1997 Franke osallistui maratonjuoksuun, jossa sijoittui 31:nneksi. Hänen ennätyksensä 5 000 metrillä oli 13.03,76 ja 10 000 metrillä 27.48,88. Hän juoksi molemmat ajat vuonna 1995.
Venetian Snares
Venetian Snares on esiintynyt muutamia kertoja Suomessa. Vuonna 2008 Venetian Snares esiintyi Ilosaarirockissa ja 2009 huhtikuussa Tavastialla.
Werner Walldén
Werner Wallden (s. 1. tammikuuta 1906 Sortavala − 6. maaliskuuta 1989 Helsinki ) oli suomalainen kenttäratsastaja. Hän osallistui vuonna 1936 Berliinin olympialaisten kenttäratsastukseen hevosella Ennätys (joidenkin lähteiden mukaan hevosen nimi oli Bacchus ), mutta joutui keskeyttämään tai tuli hylätyksi kilpailun kestävyyskokeessa. Wallden aloitti kilpailemisen vuonna 1933 ja kilpaili pääasiassa Suomessa syntyneellä oriilla Bacchus. Hänen kuului muun muassa Suomen kenttäratsastusjoukkueeseen, joka voitti joukkuehopeaa Helsingissä Laakson ratsastuskentällä 1937 järjestetyissä Pohjoismaisissa mestaruuskilpailuissa. Hän osallistui joka toinen vuosi järjestettyihin Pohjoismaiden mestaruuskilpailuihin myös vuosina 1935 ja 1939; vuonna 1935 Oslossa järjestetyissä kilpailuissa hän tuli Bacchuksella kenttäkilpailun kolmanneksi. Lisäksi hän osallistui Suomen joukkueessa Saksan Insterburgin (nykyisin Venäjää) kansainvälisiin kilpailuihin vuonna 1937. Kotimaassa hän muun muassa voitti kahdesti (vuosina 1934 ja 1938 ) upseerisarjan Mannerheim-kenttäkilpailussa, jonka Ratsuväkiprikaati järjesti vuosittain sotaväen mestaruuskilpailuna. Ratsastajainliitto myönsi Walldenille vuonna 1934 uusien sääntöjen mukaisen kultamerkin, jonka sai tuolloin muiden muassa myös Hans Olof von Essen. Hän osallistui Bacchuksella vielä välirauhan aikana lokakuussa 1940 järjestettyihin Ruskeasuon hallin avajaiskilpailuihin.
Wallden oli sotilasarvoltaan everstiluutnantti. Hän suoritti asepalveluksensa Lappeenrannassa Hämeen ratsurykmentissä vuosina 1924–25 ja kävi Kadettikoulun vuosina 1926–28, minkä jälkeen hän palveli Hämeen ratsurykmentissä talvisotaan saakka ensin nuorempana upseerina ja myöhemmin 2. eskadroonan päällikkönä. Hän palveli talvisodan aikana kevyen osasto 7:n komentajana ja haavoittui Taipaleen puolustustaisteluissa. Jatkosodassa hän palveli pataljoonankomentajana jalkaväkirykmenteissä 48 ja 41, 11. prikaatin ja jalkaväkirykmentin 15 esikuntapäällikkönä sekä taisteluosasto Metson komentajana. Hänelle myönnettiin 2. luokan vapaudenristi miekoin ja 3. luokan vapaudenristit miekoin ja tammenlehvin. Sodan jälkeen Wallden toimi ulkoasiainministeriön sotilastoimiston apulaistoimistopäällikkönä ja asevelvollisuusasiain toimistopäällikkönä. Hän yleni everstiluutnantiksi vuonna 1952 ja erosi aktiivipalveluksesta vuonna 1955.
Wallden toimi Hakkapeliittakillan puheenjohtajana 1951–1960 ja toimi aktiivisesti myös monissa ratsastusseuroissa. Hän edusti itse seuraa Helsingin Ratsastajat.
Vuonna 1952 julkaistiin Walldenin kirjoittama persoonallinen hevos- ja ratsastusopas Ratsastuskirja, jonka hän oli kirjoittanut osin ennen sotaa ja osin sen jälkeen. Se oli pitkään ainut suomeksi kirjoitettu tai edes suomeksi julkaistu ratsastusopas. Tästä antikvariaattiharvinaisuudeksi käyneestä teoksesta otettiin uusintapainos vuonna 2001.
Ełkin piirikunta
Ełkin piirikunta on yksi Warmia-Masurian voivodikunnan piirikunnista. Sen arvioitu väkiluku oli vuoden 2019 lopussa 91 560. Piirikunnan ainoa kaupunkikunta on hallintokeskus Ełk. Neljä maalaiskuntaa ovat Ełk, Kalinowo, Prostki sekä Stare Juchy.
Ełkin piirikunnan työttömyysaste oli vuoden 2018 lopussa 11,2 prosenttia. Luku on huomattavan suuri sekä Warmia-Masurian voivodikunnan että koko Puolan työttömyyslukuihin verrattuna. vasen|pienoiskuva|220px|Piirikunnan väestöpyramidi 2014. Vuoden 2019 lopussa Ełkin piirikunnassa arvioitiin olevan 91 560 asukasta, joista 50,9 prosenttia naispuolisia ja 49,1 prosenttia miespuolisia. Puolan väestönlaskennassa 2011 väkiluvun laskettiin olevan 88 552 ja sen ennakoidaan vuoteen 2050 mennessä pienenevän 86 978 asukkaaseen. Alle 18-vuotiaiden arvioitiin vuoden 2019 lopussa muodostaneen 19,6 prosenttia piirikunnan väestöstä, työikäisten 62 prosenttia ja eläkeikäisten 18,4 prosenttia väestön keski-iän ollessa 39,9 vuotta. Elävänä syntyneiden määrä oli vuonna 2019 yhteensä 897 lasta.
Son dynyy
Son dynyy on rap-yhtye Sauruksen kolmas studioalbumi. Sen julkaisi Fjuu Records 26. lokakuuta 2007.
Kamome (1904)
Kamome oli keisarillisen Japanin laivaston 1904 valmistunut Hayabusa-luokan torpedovene.
Valmistus
Alus tilattiin osana vuoden 1897 hankintoja Kuren laivastontelakalta. Alus laskettiin vesille huhtikuussa 1904 ja valmistui 4. kesäkuuta.
Palvelus
Alus poistettiin alusluettelosta 15. joulukuuta 1923.
Ruuhilampi (järvi Pertunmaalla)
Ruuhilampi on Etelä-Savossa Pertunmaalla Ruuhilammen kylän lähellä sijaitseva lampi.
Maantietoa
Lammen pinta-ala on 14,1 hehtaaria, se on 800 metriä pitkä ja 450 metriä leveä. Lammella on kartan mukaan yksi saari. Sen rantaviivan pituus on 2,7 kilometriä.
Velasco
Velasco voi tarkoittaa seuraavia asioita tai henkilöitä:
Yiyang
Yiyang (, pinyin: Yìyáng Shì) on prefektuuritason kaupunki Kiinan Hunanin maakunnan pohjoisosassa, Jangtsejoen eteläpuolella, Dongtingjärven seudulla. Kaupungin keskusta sijaitsee linnuntietä noin 68 kilometriä maakunnan pääkaupunki Changshasta luoteeseen. Kaupungin väkiluku on 4,307 miljoonaa (2010) ja pinta-ala 12 325 neliökilometriä.
Se rajoittuu idässä Yueyangin, etelässä Changshan ja Loudin, lännessä Huaihuan ja Changden prefektuuritason kaupunkeihin.
Piirikuntatasolla prefektuuri jakautuu kahteen kaupunkipiiriin (Heshan, Ziyang), yhteen piirikuntatason kaupunkiin (Yuanjiang) ja kolmeen piirikuntaan (Anhua, Nanxian, Taojiang).
Parkatti
Parkatti on järvi Iisalmessa Vuoksen vesistössä. Sen pinta-ala on 1,31 ha.
Riukiunkurppa
Riukiunkurppa (Scolopax mira) on Japanin Riukiu- eli Ryūkyūsaarten kotoperäinen kahlaajalintu. Laji elää Iso-Amamin, Tokuno-shiman, Okinawan ja Tokashikin saarilla. Lajin holotyypin kuvaili Ernst Hartert Iso-Amamilta vuonna 1916.
Kummitus (Circle)
Kummitus on vuonna 2017 ilmestynyt Circlen single, joka sisältää kappaleet Hän on ja Maan tomua. Singlen painos oli 500 kappaletta.
Nantucket
Nantucket [] on Yhdysvalloille kuuluva matala hiekkasaari Atlantin valtameressä Massachusettsin rannikolla, noin 50 kilometriä Cape Codista etelään ja 25 kilometriä Martha’s Vineyardista kaakkoon. Saaresta käytetään lempinimeä "Meren harmaa neitonen", ei ainoastaan sumuisen ilmastonsa takia, vaan myös siksi, että monissa sen taloista on harmaa paanukatto.
Saaren asuttaminen
thumb|250px|Abram Quary (k. 1854) oli Nantucketin viimeinen wampanoag. Hänen muotokuvansa on yhä näytteillä saaren kirjastossa. thumb|250px|Valaanpyyntialus [[Essex (valaanpyyntialus)|Essexin tarina innoitti Herman Melvilleä kirjoittamaan kuuluisan romaaninsa Moby Dick. Nantucket oli Essexin kotisatama. ]] Historiankirjoituksen perusteella on arveltu, että viikingit saattoivat käydä Nantucketissa jo 1000-luvulla tutkiessaan Pohjois-Amerikan itärannikkoa. Sen sijaan englantilaisen merikapteenin Bartholomew Gosnoldin tiedetään varmasti purjehtineen Concord-parkillaan saaren rantakallioiden editse vuonna 1602 ja piirtäneen siitä ensimmäisen kartan. Saarella asui tuolloin noin 1 500 wampanoag-intiaania, joiden kielessä sana Nantucket tarkoitti ’Kaukaista saarta’ tai ’Maata kaukana merellä’.
Kun englantilaiset ryhtyivät asuttamaan Cape Codia, Nantucketista tuli turvapaikka niemimaalla eläneille intiaaneille. Saaren väkiluku kasvoi ripeästi, vaikka osa heimoista kävi siellä vain kalastamassa tai etsimässä rannoille ajautuneita valaita ja palasi sitten takaisin mantereelle. Intiaanit saivat elää rauhassa eurooppalaisilta valloittajilta vuoteen 1641 saakka, jolloin saaren omistus siirrettiin luovutuskirjalla liikemies Thomas Mayhew'lle ja tämän pojalle.
Englantilaiset asuttivat Nantucketin pysyvästi vasta vuonna 1659, kun Mayhew myi saaren yhdeksälle uudisraivaajalle, jotka muuttivat sinne uskonnollisista syistä Pohjois-Massachusettsissa sijaitsevasta Salisburyn siirtokunnasta. He perustivat Sherburnen kylän suojaisaan poukamaan saaren pohjoisrannikolle, mutta siirsivät sen myöhemmin nykyiselle paikalleen suuren luonnonsataman äärelle. Kylän nimi muutettiin vuonna 1795 Nantucketiksi, jolloin siitä tuli ainoa paikannimi Yhdysvalloissa, jolla viitataan sekä kuntaan, piirikuntaan että saareen. Intiaanien elinolot alkoivat vähitellen heiketä englantilaisten tultua saarelle. 1700-luvulla heitä kuoli paljon eurooppalaisten tuomiin tauteihin, ja he kärsivät vakavista alkoholi- ja velkaongelmista. Koko alkuperäisväestö oli kuollut sukupuuttoon vuoteen 1855 mennessä.
Vuonna 1692 Nantucket irrotettiin New Yorkin provinssista ja liitettiin Massachusetts Bayn provinssiin. Ensimmäiset uudisasukkaat olivat edustaneet vielä useita kristillisiä liikkeitä, mutta 1700-luvun alussa Nantucketiin alkoi hakeutua yhä enemmän kveekareita, jotka pakenivat uskonvainoja kaikkialta Massachusetts Baysta. Vähitellen kveekarismista tuli suosituin uskonlahko saarella, ja sen kannattajat saivat paljon taloudellista ja poliittista vaikutusvaltaa.
Valaanpyynnin aikakausi
thumb|250px|Katunäkymä vuodelta 1870. thumb|250px|Nantucketin rautatie 1900-luvun alussa. 1690-luvulla Nantucketin lähivesiltä alettiin pyytää mustavalaita kuusimetrisillä veneillä, joita ohjasi kuuden hengen miehistö. Aluksi uudisasukkaat ja intiaanit metsästivät valaita yhdessä ja jakoivat niistä saamansa lihan ja rasvan tasapuolisesti. Vuonna 1712 he saivat saaliikseen ensimmäistä kertaa kaskelotin, jonka pään sisältä löytyi runsain mitoin vertaansa vailla ollutta öljyä. Tämän jälkeen kaskelottiöljyn kysyntä kasvoi nopeasti, ja siitä maksettiin jopa kolminkertainen hinta tavalliseen valaanrasvaan verrattuna.
Löytääkseen kaskelotteja Nantucketin valaslaivasto joutui ulottamaan pyyntimatkansa yhä kauemmas. Aluksi alukset seurasivat Golfvirtaa pohjoiselle napapiirille saakka mutta suuntasivat sitten Etelä-Amerikan ympäri Tyynellemerelle. Monet Tyynenmeren ja Antarktiksen saarista ovatkin saaneet nimensä nantucketilaisilta merenkävijäsuvuilta. Pyyntimatkojen pidentyessä laivoille alettiin palkkaamaan väkeä myös Nantucketin ulkopuolelta, erityisesti Kap Verden saarilta Afrikan länsipuolelta. Vuosina 1825–1875 Kap Verdessä vieraili vuosittain noin sata valaanpyyntialusta täydentämässä lastiaan ja miehistöään.
Aluksi valaanrasvaa myytiin sellaisenaan, kunnes siitä opittiin 1750-luvulla valmistamaan kynttilöitä. Kynttiläteollisuus syntyi Rhode Islandin ja Massachusettsin rannikkokaupungeissa mutta siirtyi Yhdysvaltain vapaussodan jälkeen lähes kokonaan Nantucketiin. Parhaimmillaan saarella oli 36 kynttilätehdasta, jotka käyttivät valaanrasvaa raaka-aineenaan.
Vuosina 1800–1840 Nantucket oli koko maailman valaanpyynnin keskus ja Yhdysvaltojen kolmanneksi vilkkain satama. Maailman merillä purjehti lähes sata valaanpyyntialusta, jotka pitivät sitä kotisatamanaan. Miehet saattoivat olla merillä jopa vuosia kerrallaan, ja samaan aikaan naiset huolehtivat saaren jokapäiväisistä asioista. Enimmillään asukkaita oli 10 000, ja Nantucket oli Massachusettsin kolmanneksi suurin asutuskeskus Bostonin ja Salemin jälkeen. Siellä oli lukuisia köydenpunomoita, kynttilätehtaita, varastoja, tynnyriverstaita ja purjeneulomoita sekä neljä pankkia ja kolme sanomalehteä. Vuonna 1837 Lower Main Street (silloinen State Street) päällystettiin mukulakivillä, jotta sitä pitkin olisi helpompi ajaa raskailla valaanrasvavankkureilla.
Valaanpyyntiteollisuuden kasvaessa saarelle tuotiin Afrikasta ensin orjia ja myöhemmin vapaaehtoisia siirtotyöläisiä. Vaikka kveekarit kannattivat abolitionismia ja lakkauttivat orjuuden jo vuonna 1770, elivät etniset ryhmät pitkään eristäytyneinä toisistaan. Kapverdeläiset siirtolaiset keskittyivät New Guinean kaupunginosaan, jossa heillä oli omat kauppansa, kirkkonsa ja hautausmaansa.
Saaresta tulee matkailukohde
thumb|250px|Merenrantataloja Nantucketissa. Nantucketin valaanpyyntiteollisuuden toimintaedellytykset alkoivat nopeasti heikentyä 1840-luvulla. Kaupungin satama-allas oli pahoin liettynyt, eivätkä suuret alukset enää päässeet maihin purkamaan lastiaan. Kaskelotit olivat käyneet yhä harvinaisemmiksi ja vuonna 1838 keksittiin petroli, joka syrjäytti valaanrasvan lamppujen polttonesteenä. Vuonna 1846 kaupungissa riehui tulipalo, joka tuhosi satamalaiturit ja suuren osan liikekeskuksesta ja jätti sadat asukkaat köyhiksi ja kodittomiksi. Kalifornian kultaryntäys houkutteli laivalasteittain ihmisiä jättämään saaren ja kokeilemaan onneaan Yhdysvaltojen länsirannikolla. Viimeinen valaanpyyntialus Oak lähti Nantucketista vuonna 1869 eikä koskaan palannut sinne. Vuonna 1870 asukkaita oli enää vajaat 4 000, ja heidän määränsä pysyi samalla tasolla seuraavat sata vuotta.
Kun kesälomien viettäminen yleistyi Yhdysvalloissa 1880-luvulla, Nantucketista tuli suosittu matkailukohde, jonne rakennettiin kesämökkejä ja hotelleja ja liikennöitiin säännöllisesti höyrylaivoilla. Saarella alkoi vierailla newyorkilaisia teatterinäyttelijöitä, oman aikansa suuria kuuluisuuksia, ja 1800-luvun loppuun mennessä matkailusta oli tullut sen merkittävin työllistäjä. Talvella asukkaat turvasivat elantonsa pyytämällä merestä kampasimpukoita.
Vuonna 1881 Nantucketiin rakennettiin rautatie, joka yhdisti kaupungin satamassa sijainneen höyrylaivalaiturin Surfsiden, Tom Neversin ja Siasconsetin lomakyliin. Etelärannikolla kulkeneet kiskot suistuivat vuonna 1895 rajumyrskyssä mereen, mutta junat jatkoivat liikennöintiään Siasconsetiin, kunnes rautatie meni konkurssiin 1917. Seuraavana vuonna kumottiin saarella pitkään vallinnut autoilukielto.
Toisen maailmansodan aikana Yhdysvaltain laivasto rakensi Nantucketin eteläosiin kiitotien lentoharjoituksia varten. Sodan päätyttyä laivasto luovutti lentokentän kaupungille, ja siitä kunnostettiin siviili-ilmailuun keskittyvä Nantucket Memorial Airport. 1960-luvulla Walter Beinecken johtama Sherburne Associates kunnosti matkailukäyttöön kaupungin satamalaitureita ja liikennerakennuksia, joista monet olivat ränsistyneet jo varsin huonokuntoisiksi. Nantucketin väkiluku alkoi kasvaa uudelleen 1970-luvulla kunnes se saavutti 10 000 asukkaan rajan 2000-luvun alussa. Matkailu on edelleen sen tärkein elinkeino, ja nykyään matkailusesonki kestää toukokuun lopusta lokakuun puoliväliin. Saarella vierailee matkailijoita yhä enemmän myös talvella.
Maantiede ja ilmasto
thumb|250px|Nantucket lähisaarineen [[NASAn satelliittikuvassa.]] thumb|250px|[[Eroosio uhkaa Nantucketin itä- ja etelärannikkoa. Vuonna 2007 Sankatyn majakka jouduttiin siirtämään kauemmas sisämaahan, sillä se oli vaarassa romahtaa mereen. ]] Nantucketin pituus on noin 23 kilometriä, leveys enimmillään 8 kilometriä itäreunalla ja pinta-ala lähes 124 neliökilometriä. Saari kapenee kohti länttä, jossa sijaitsevat sen lähisaaret Tuckernuck ja Muskeget. Saaren pohjoisosat ovat mäkisemmät kuin alavat eteläosat – korkein kohta on 33 metriä merenpinnan yläpuolelle kohoava Folger Hill. Nantucketin kuntaan ja piirikuntaan kuuluu lisäksi noin 149 neliökilometriä ympäröivää merta.
Nantucket kuuluu samaan reunamoreenimuodostumaan kuin Martha’s Vineyard, Cape Cod ja Long Island. Se syntyi perääntyvän mannerjäätikön reunalle sulamisvesien mukana kulkeutuneesta hiekasta ja sorasta noin 12 000 – 10 000 vuotta sitten. Saarella on yli 130 kilometriä luonnontilaisia hiekkarantoja, joista kunta omistaa hieman yli 3 kilometriä. Loput rannat kuuluvat yksityisille, voittoatavoittelemattomille järjestöille ja maanomistajille, jotka sallivat niiden käytön myös ulkopuolisille.
Nantucketissa vallitsee leuto ilmasto ympäröivän meren ja Golfvirran ansiosta. Ilman keskimääräinen lämpötila voi olla talvella 10 astetta lämpimämpi ja kesällä 10 astetta viileämpi kuin mantereella. Tilastollisesti lämpimin kuukausi on elokuu ja kylmin sekä sateisin tammikuu.
Kasvisto ja eläimistö
thumb|180px|Argopecten irradians. Nantucketin kasvillisuus on monimuotoisempi kuin millään muulla vastaavankokoisella alueella Yhdysvalloissa. Saarella on peräti kolmasosa Yhdysvaltojen kaikista nummista sekä preeriaa muistuttavia hiekkaisia ruohomaita, joita ei löydy juuri mistään muualta maailmassa. Monet kasveista ja kukista ovat vieraslajeja – esimerkiksi kanervat ja jänönvihma ovat kotoisin Skotlannista, muratti Englannista ja kurtturuusu Japanista. Saaren kasviharvinaisuuksia ovat idänhopeapensas, kesälaakeri, orapihlajat, mustatupelo, vaaleanpunainen tikankontti Cypripedium acaule ja loiskasvi Monotropa uniflora. Milestone Roadissa sijaitsee yksi maailman suurimmista karpalosoista, jonka pinta-ala on 105 hehtaaria.
Nantucketissa elää yli tuhat valkohäntäpeuraa sekä runsain määrin jäniksiä, fasaaneja ja sorsalintuja. Saari on myös tärkeä pysähdyspaikka muuttolintuille, ja sen alueella tavataan uhanalaisista lajeista muun muassa huilutylliä, amerikanpikkutiiraa ja sääkseä. Saaren lähivesiltä kalastetaan juovabasseja, sinikaloja ja ankeriaita, ja sataman ympäristöstä saadaan marras–maaliskuussa suurena herkkuna pidettyjä Argopecten irradians -kampasimpukoita. Muita tyypillisiä mereneläviä ovat sinitaskurapu, sinisimpukka, kampavenussimpukka, hietasimpukka sekä osterit.
Väestö ja kulttuuri
thumb|250px|[[Jonathan Eastman Johnson, Karpalonpoimintaa Nantucketin saarella.]] Nantucketissa asuu pysyvästi noin 14 000 ihmistä, mutta kesäkaudella asukkaita voi olla enimmillään jopa 50 000–60 000. Tähän lukemaan eivät sisälly vierailijat, jotka viipyvät saarella enintään viikon. Suurin osa pysyvästä väestöstä elää Nantucket Townissa, saaren keskellä sijaitsevassa keskustaajamassa. Pienempiä asutuskeskuksia ovat Eel Point luoteessa, Cisco lounaassa, Surfside etelässä, Tom Nevers kaakossa, Siasconset idässä ja Wauvinet koillisessa.
Etambutoli
Etambutoli (EMB) on eräs tuberkuloosilääke, jonka kliiniset kokeet alkoivat vuonna 1961. Sen käyttöönotto Suomessa oli vielä 1970-luvulla, niin kutsuttuna toisen asteen eli sekundäärisenä tbc-lääkkeenä. Myöhemmin siitä tuli primaarinen eli niin kutsuttu ensilinjan hoitolääke, jota annetaan tubi-potilaalle ensisijaisesti. Lääke syrjäytti aiemmasta käytöstä para-aminosalyylin. Sen sijaan isoniatsidi, Tubilysin lienee edelleen käytettävissä bakteriosidina.
Nantucket
Väestö ja kulttuuri
Saarella on syntynyt monia amerikkalaisia merkkihenkilöitä, kuten Macyn tavaratalon perustaja Rowland Hussey Macy, Yhdysvaltojen ensimmäinen naistähtitieteilijä Maria Mitchell ja Benjamin Franklinin äiti Abiah Folger. Kirjailija A. J. Cronin on asunut siellä. Kielitieteilijä ja historioitsija Frances Karttunen on syntynyt saarella ja asunut siellä yhdessä miehensä Alfred W. Crosbyn kanssa.
Liikenne ja palvelut
thumb|250px|Brant Pointin majakka. Nantucketista on ympärivuotinen lauttayhteys Cape Codissa sijaitsevaan Hyanniksen kaupunkiin – matka kestää 1–2 tuntia aluksen tyypistä riippuen. Kesäkaudeksi avataan myös lauttareitit Martha’s Vineyardiin ja Harwichin satamaan Cape Codissa. Saaren julkista liikennettä hoitaa linja-autoyhtiö Nantucket Regional Transit Authority (NRTA), joka liikennöi säännöllisesti vain touko–lokakuussa. Nantucketin lentoasema on Massachusettsin toiseksi vilkkain lentoasema Bostonissa sijaitsevan Loganin kansainvälisen lentoaseman jälkeen. Saarelta on suorat lentoyhteydet Hyannikseen ja Martha’s Vineyardiin sekä itärannikon suurimpiin kaupunkeihin.
Etambutoli
Etambutolia ei annettu yksin, vaan yleensä aina yhdistelmähoitona. Rifampisiini ja muut lääkkeet, kuten pyratsinamidi ja kapreomysiini sekä streptomysiini saattoivat tulla kyseeseen tällöin. Isoniatsidilla hoidettujen maksavauriot saattoivat hieman pahentua. Sellainen näkyi tiettyjen, maksan toimintaan liittyvien veriarvojen nousuna.
Yksittäislääkkeenä mainiten, etambutolin etuina nähtiin sen bakteriosidinen tehokkuus, sen suurehko hyötyosuus (n. 75–80 %) ja affiniteetti (voimakas sitoutuvuus verisoluihin) sekä sen oraalinen käyttömuoto. Lääkeainepitoisuus veriplasmassa oli ylimmillään noin 2–4 tuntia lääkkeenotosta. Tablettimuotoisuuden riittävästä tehokkuudesta johtuen, lääkepistoksia ei tarvittu, ja lääkettä annosteltiin vain kerran vuorokaudessa. Vuosikausimittainen annosteluvahvuus oli 1–2 grammaa/vrk, mikä oli tavanomaista PAS:n annostusta tuntuvasti pienempi. Hoidon kestäessä, suositeltiin silmälääkärin tekemiä säännöllisiä tutkimuksia.
Nantucket
Liikenne ja palvelut
Nantucketissa toimii vuonna 1911 perustettu sairaala sekä julkinen koululaitos, joka järjestää opetusta lastentarhasta high schooliin saakka. Saaren alla on jääkaudella syntynyt akviferi, josta kunta saa kaiken tarvitsemansa talousveden. Savi estää meriveden pääsyn pohjavesivarantoon, joka täydentyy maaperän läpi suodattuvasta pintavedestä. Nantucketiin tuodaan sähköä mantereelta kahta 35 megawatin kaapelia pitkin, joista ensimmäinen otettiin käyttöön vuonna 1996 ja toinen vuonna 2006. Vielä ennen vuotta 1996 saarella toimi oma voimalaitos.
Etambutoli
Etambutoli saattoi sivuvaikutuksenaan vahingoittaa näköhermoa tulehduksellisesti, ja siten alentaa näkökykyä. Huonontunut munuaisten toiminta eli munuaisten insuffisienssi saattoi altistaa näön heikentymiselle erityisesti.
Etambutolin lääkemarkkinoiden kauppanimiä olivat Suomessa Myambutol ja Stambutol. Lääkeainevahvuudet olivat 100, 200 ja 400 mg vaikuttavaa ainetta/tabletti.
Pyhän Mikaelin kirkko (Duntisbourne Rouse)
Pyhän Mikaelin kirkko on kyläkirkko Gloucestershiressa Englannissa. Se on rakennettu viimeistään 1100-luvun alussa. Laatikkotyyppiset penkit, joista monissa on ovet, ovat 1700-luvulta. Kuusikulmion muotoinen saarnatuoli on puusta.
Jusvan piiri
Jusvan piiri sijaitsee Permin Komin kaakkoisosassa. Koillisessa se rajoittuu Usoljen, kaakossa Dobrjankan, etelässä Iljinskin ja Karagain sekä lännessä ja luoteessa Kudymkarin piireihin. Pinta-alasta 70 % on metsää. Hyötykaivannaisia ovat öljy, kivennäisvesi, hiekka, sora, savi ja turve. Seudun halki virtaa Inva-joki.
Piiriin kuuluu viisi maalaiskuntaa: Arhangelskoje, Jusva, Kupros, Maikor ja Požva. Hallinnollinen keskus on Jusvan kylä, josta on 26 kilometriä Kudymkariin ja 270 kilometriä Permiin. Asutuskeskuksia on yhteensä 151.
Pyhän Mikaelin kirkko (Duntisbourne Rouse)
Kirkko on Grade I -suojelukohde vuodesta 1958.
Jusvan piiri
Asukkaista on vuoden 2002 väestönlaskennan mukaan 54,3 % komipermjakkeja ja 43,2 % venäläisiä. Venäläiset asuvat itäosassa Maikorin ja Požvan seudulla, joka liitettiin piiriin Kaman tekoaltaan valmistuttua vuonna 1957. Kaupunkiväestöä ei ole.
Piirin alueella kulkee Kudymkarin ja Požvan välinen asfaltoitu maantie. Talous perustuu etupäässä puunhankintaan. Lisäksi harjoitetaan öljyn porausta. Požvassa on konepaja. Maatalous on erikoistunut maidon tuotantoon.
Piirissä toimii 33 lastentarhaa (niistä 17 kansallisia), 21 koulua, ammattikoulu, kolme lasten luomistyön keskusta, kaksi musiikkikoulua, 24 kulttuuri- ja vapaa-ajankeskusta, kirjastolaitos, Jusvan kansatieteellinen museo sekä Maikorin ja Požvan museot.
Seudulla on useita arkeologisia muistomerkkejä. Nähtävyyksiin kuuluvat Arhangelskojen ja Požvan kirkot sekä Požvan vanhat tehdasrakennukset.
Atovakoni
Ominaisuudet ja käyttö
Atovakoni estää dihydro-orotaattidehydrogenaasientsyymin toimintaa mikrobeissa ja tämän seurauksena solujen ATP:n biosynteesi lakkaa ja energiavarastot ehtyvät. Atovakoni on tehokas keuhkokuumetta aiheuttavaa sientä Pneumocystis jirovecii vastaan ja lisäksi se tehoaa malariaa aiheuttaviin Falciparum-suvun alkueläimiin ja toksoplasmoosia aiehuttavaan Toxoplasma gondii-alkueläimeen. Malarian estolääkityksenä atovakonia otetaan yhdessä proguaniilin kanssa resistenttiyden muodostumisen ehkäisemiseksi.
Haittavaikutukset
Atovakoni on kohtalaisen hyvin siedetty lääkeaine. Haittavaikutuksina voi ilmetä päänsärkyä, ihottumaa ja vatsaoireita kuten vatsakipua ja ripulointia. Lisäksi neutropenia ja anemia ovat mahdollisia sivuvaikutuksia.
Laavukangas
thumb|280px|Yksinkertainen laavukangas viritettynä kangasteltan suojaksi. Laavukangas eli telttakangas, erätoveri tai tarppi (, "pressu") on kiinnitysnauhoilla tai -lenkeillä varustettu vedenpitävä kangas, jota käytetään retkeilyssä pääasiassa majoitteena.
Laavukankaasta voidaan käyttäjän tarpeen mukaan rakentaa loue, päädytön teltta, laavu, ruokailukatos tai muu suoja. Kangasta voidaan myös käyttää vesistöjen ylitykseen rakentamalla risuista tai rinkoista täyte, joka kääritään kankaaseen ja jota käytetään lauttana.
Rakenne
Modernit laavukankaat ovat kevyempiä ja toisinaan kookkaampia kuin perinteiset puuvillakankaiset ja ne ovat yleistymässä kevytretkeilyn myötä, tarjoten 2-3 hengelle alle kilon painoisen majoitteen teltan sijaan. Laavukankaan yleisin koko on perinteisesti ollut 3 x 3 metriä. Kangaspakka on yleensä puolentoista metrin levyinen, ja siksi tämä koko on kätevä ja verrattain halpa valmistaa. Modernit laavukankaat ovat keinokuitukankaisia, ja niissä on eroja ainakin painossa ja vedenpitävyydessä. Laavukankaita valmistetaan ainakin nailonista ja polyesterista
Laavukangas eroaa kevytpeitteistä ja muista pressuista siinä, että sen pintaan on ommeltu kiinnikkeitä muuallekin kuin vain reunoihin. Kiinnikkeiden avulla laavukangas voidaan ripustaa ja pingottaa kattamaan suurempi tilavuus kuin vain reunoista kiinnittämällä.
Suojana
Laavukankaasta saadaan loude kiinnittämällä kaksi vierekkäistä sivua maahan ja nostamalla vastakkainen kulma ylös esim. puun varaan. Kankaan pinnassa olevien lenkkien avulla louteen sivuja voi nostaa ulospäin. Louteen voi myös ripustaa narun varaan ja rakentaa korkeaksi tai matalaksi, sään mukaan. Yöpymissuojana laavukangas tarjoaa suojan sateelta ja osittain tuulelta, mutta ei hyttysiltä.
Kahden puun väliin pingotetun köyden varassa laavukankaasta tulee molemmista päistä avoin teltta tai sadekatos. Yleensä katos säädetään sään mukaan tarjoamaan tuulen ja sateen suojaa. Koska laavukankaalla ei ole varsinaista määrämuotoa, se on mukautuva ja valmiiksi ommeltua louetta tai laavukangasta monikäyttöisempi. Sadekatoksena laavukangas on usein käytössä retkueilla, joilla on myös teltat yöpymistä varten, etenkin melontaretkeilyssä, jossa varusteiden paino ei ole rajoittava tekijä.
Lauttana
Vesistöjen ylitykseen soveltuva lautta voidaan rakentaa laavukankaasta ja rinkoista tai risuista. Risuista sidotaan suuri rengas ja se nostetaan laavukankaan päälle, jonka liepeet nostetaan renkaan ylitse ja sidotaan kankaan keskellä oleviin kiinnikkeisiin. Tällaisella lautalla muutama retkeilijä varusteineen voi ylittää pienen, suojaisen vesistön. Rinkkalautta kootaan taas käärimällä rinkat laavukankaaseen, monesti jäykistäen rakennetta muutamalla tukipuulla. Rinkkalautta on usein kapeampi ja siten kiikkerämpi kuin donitsi. Donitsin reunalla voi istua, mutta rinkkalautan päällä on turvallisempi maata tai uida sen vierellä.
Velasco (1764)
Velasco oli Espanjan laivaston vuonna 1764 vesille laskettu kaksikantinen 68-tykkinen linjalaiva.
Valmistus
Alus tilattiin Astillero Realilta Cartagenasta, missä köli laskettiin 21. toukokuuta 1762. Alus laskettiin vesille 18. elokuuta 1764 ja valmistui 19. lokakuuta.
Palvelus
Alus osallistui Yhdysvaltain vapaussotaan. Alus poistettiin kuninkaallisella määräyksellä palveluksesta 25. lokakuuta 1796. Vuoden 1800 alusluettelossa alus mainitaan aseistamattomana. Lopulta alus romutettiin Cartagenassa vuonna 1801.