cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Hannu Lauerma
Tieteellinen tuotanto
Kansainvälinen englanninkielinen tietokanta PubMed tunnistaa Lauerman kirjoittajaksi 74 lääketieteellisessä artikkelissa. Lisäksi paljon kirjoituksia mm. useissa oppikirjoissa ja ammatillisissa julkaisuissa suomeksi, viroksi ja englanniksi. Ohjannut valmiiksi viisi väitöskirjatyötä ja ohjaa sellaisia edelleen. Vastaväittäjänä tai väitöskirjan esitarkastajana 25 kertaa lääketieteen, oikeustieteen ja psykologian alan tohtorinväitöksissä; lausuntoja pätevyyksistä dosentuureihin ja professuuriin.
Kolumnistina
Lauerma on toiminut kolumnistina muun muassa Suomen Lääkärilehdessä, Kirkko & Kaupunki-lehdessä, Mielenterveys-lehdessä, Turun Sanomissa ja Apu-lehdessä.
Palkinnot ja julkiset kunniamaininnat
Suomen Unitutkimusseura r.y:n kunniakirja tieteellisistä ansioista unitutkimuksen hyväksi 1995, Turun Lääketieteenkandidaattiseura ry:n vuoden luennoitsija 1996. Kirjoituspalkintoja aikakaus­kirja Duode­cimissa ilmestyneistä artikkeleista 1997, 2000 ja 2008. Palkinto psykiatrian ja oikeuspsykiatrian hyväksi tehdystä työstä Niuvanniemi-päivänä 2003. Claës Cedercreutz-palkinto hypnoosia koskevasta julkaisu- ja tutkimustyöstä 2004. Lääketieteen toimittajat ry:n tunnustuspalkinto Hyvän Tiedon Omena 2006. Koura-kunniamaininta TV-sarjasta Pimeän puolella yhdessä työryhmän kanssa 2011. Suomalaisen Lääkäriseura Duodecimin tiedottajapalkinto 2012. Suomen Mielenterveyshoitoalan Liiton kunniamitali Kivisimpukka 2018. Suomen Unitutkimusseuran kunniajäsen 2022.
Yksityiselämä
Lauerma on naimisissa, ja hänellä on kolme aikuista poikaa. Hänen isänsä oli professori Matti Lauerma ja äitinsä opettaja, fil. maist. Helvi Jokipii.
Kristian VI
thumb|300px|Kristian VI:n kruunajaiset 6. kesäkuuta 1731. Kristian VI (30. marraskuuta 1699– 6. elokuuta 1746) oli Tanskan ja Norjan kuningas vuodesta 1730 kuolemaansa saakka. Hänet tunnetaan syvästi uskonnollisena kuninkaana, joka kannatti pietismiä ja vietti hiljaista elämää perheensä parissa. Hän oli yksi Tanskan vähiten suosituista kuninkaista. Tähän vaikutti laki, joka määräsi talonpojat palaamaan torppareiksi samaan kartanoon, missä olivat syntyneet.
Kristian VI rakennutti monia rakennuksia, joihin kuuluivat Charlottenlundin linna, Christiansborgin uusi linna ja Eremitagenin metsästyslinna.
Natalja Baranskaja
Natalja Vladimirovna Baranskaja (, 31. tammikuuta 1908 Pietari, Venäjä – 2004 ) oli venäläinen novellikirjailija.
Marokon dirhami
Marokon dirhami (kansainvälinen valuuttatunnus MAD) on Marokon rahayksikkö. Se on myös Länsi-Saharan rahayksikkö. Marokon dirhami jakautuu 100 santimatiin. 11. tammikuuta 2023 Marokon dirhamin arvo oli 0,091 euroa, eli yksi euro oli 10,97 dirhamia.
Natalja Baranskaja
Baranskaja opiskeli Moskovan yliopistossa historiaa ja etnologiaa ja valmistui 1929.
Marokon dirhami
pienoiskuva|10 dirhamin seteli Marokon dirhamista tuli Marokon rahayksikkö 17. lokakuuta 1959. Se korvasi Marokon frangin. Frangi pysyi käytössä vuoteen 1974, jolloin santimatista tuli dirhamin jaettava yksikkö.
Natalja Baranskaja
Baranskaja jatkoi osa-aikaista opiskelua toisen maailmansodan jälkeen. Hän oli jäänyt leskeksi kahden lapsen kanssa miehensä kaaduttua vuonna 1943. Hän työskenteli Moskovan Puškin-museossa ja saattoi omistautua kirjoittamiselle täysipäiväisesti vasta vuoden 1966 jälkeen. Ensimmäiset kertomuksensa hän julkaisi 1968.
Marokon dirhami
pienoiskuva|50 dirhamin seteli Marokossa on käytössä 10, 20, 50, 100 ja 200 dirhamin setelit, ½, 1, 2, 5 ja 10 dirhamin kolikot sekä 1, 5, 10, 20 ja 50 santimatin kolikot. Seteleissä on kuvattu Hassan II, Muhammad VI ja Muhammad V.
Natalja Baranskaja
Merkittävimpiä Baranskajan teoksista on pienoisromaani Viikko kuin viikko, jonka venäjänkielinen alkuteos Nedelja kak nedelja ilmestyi 1969. Suomennos julkaistiin vuonna 1982.
Exciter
Exciter on kanadalainen speed metal -yhtye. Se perustettiin vuonna 1978 Ottawassa nimellä Hell Razor. Yhtyeen perustajajäsenet olivat laulaja-rumpali Dan Beehler, kitaristi John Ricci ja basisti Allan Johnson. Vuonna -80 nimeksi vaihdettiin Exciter ja yhtye nauhoitti ensimmäisen demonsa. Demo lähetettiin Mike Varneylle Shapnel recordsiin ja kappale World War 3 päätyi yhtiön julkaisemalle kokoelmalle US Metal Volume 2:lle. Yhtye teki pian levytyssopimuksen Shrapnel Recordsin kanssa ja julkaisi ensimmäinen albuminsa, Heavy Metal Maniacin (1983). Myöhemmin samana vuonna bändi vaihtoi Mega Force Recordsille kolmen levyn sopimuksella ja julkaisi kakkosalbuminsa Violence & Force 1984 Vuotta myöhemmin Exciter vaihtoi levy-yhtiötä tehden levytyssopimuksen Music for Nationsin kanssa ja lensi Lontooseen nauhoittamaan Long Live the Loud -täyspitkäänsä. Ennen vuoden loppua julkaistiin myös kolmen kappaleen EP, Feel the Knife, joka jäi viimeiseksi alkuperäiskokoonpanolla. Pian John Ricci lähti yhtyeestä ja hänet korvattiin Brian McPheellä. Vuoden 1986 täyspitkän, Unveiling the Wickedin jälkeen Beehler siirtyi laulaja-rumpalin tehtävistä pelkäksi rumpaliksi, hoitaen vain osan taustalauluista. Yhtye julkaisi ensimmäisen ja ainoan levynsä uuden laulajan, Rob Manaltin kanssa vuonna 1988. Levy oli nimetty bändin mukaan Exciteriksi. Sen julkaisi kanadalainen Maze Music - yhtiö. Seuraavaksi yhtye julkaisi levyn Kill After Kill minkä ajaksi Beehler palasi laulajaksi. Tämän levyn julkaisi saksalainen Noise Records. Vuonna 1993 julkaistu livealbumi Better Live than Dead oli viimeinen Exciter-julkaisu missä Beehler oli mukana. Se on nauhoitettu Kanadassa -91. Vuonna -96 Riccin rinnalle astuivat laulaja Jacques Belanger sekä Mark ja Rik Charron. Bändi julkaisi -97 levyn The Dark Command ja -00 Blood of the Tyrants - niminen levy näki päivänvalon. 2004 bändi nauhoitti levyn The New Testament, joka tarjoili vanhoja klassikoita uudelleen soitettuna. John Ricci soittaa myös bassot levyllä. Bändin levy-yhtiö on ollut viime levyt Osmose Records. 22.2.2008 Exciter julkaisi levyn "Thrash, Speed, Burn" Massacren kautta joka esittelee Kenny "Metalmouth" Winterin laulussa. Lokakuussa 2010 bändi julkaisi kymmenennen albuminsa Death Machine joka on huomattavasti edeltäjäänsä raaempi varsinkin laulullisesti. Levyn tiimoilta bändi on kiertänyt ahkerasti lähinnä Pohjois-Amerikkaa. 2014 alkuperäisjäsenet Dan Beeler ja Allan Jonsson palasivat yhtyeeseen.
Erwin von Witzleben
Job-Wilhelm Georg Erdmann ”Erwin” von Witzleben (4. joulukuuta 1881, Breslau – 8. elokuuta 1944 Berliini) oli saksalainen sotamarsalkka, armeijan komentaja toisessa maailmansodassa ja Adolf Hitleriä vastaan suunnatun heinäkuun 20. päivän salaliiton jäsen.
Varhaiset vuodet
Witzleben syntyi Breslaussa thüringenilaiseen sotilassukuun 1881. Kahdeksanvuotiaana hänet laitettiin Wahlstattin preussilaiseen kadettikouluun. Hän valmistui Lichterfelden kadettikoulusta. Vuonna 1901 Witzleben liittyi luutnantin arvoisena krenatöörirykmentti nro 7 König Wilhelm I:n, joka oli sijoitettu Liegnitziin. Vuonna 1910 hän yleni yliluutnantiksi.
Erwin von Witzleben meni naimisiin Else Kleebergin kanssa ja pari sai kaksi lasta, tyttären ja pojan.
Ensimmäinen maailmansota
Ensimmäisen maailmansodan alussa Witzleben palveli prikaatin adjutantin tehtävissä 19. reservin jalkaväkirykmentissä. Lokakuussa 1914 hänet ylennettiin kapteeniksi ja siirrettiin komppanianpäälliköksi 6. reservin jalkaväkirykmenttiin. Samana vuonna hänet palkittiin muun muassa 1. ja 2. luokan rautaristeillä. Myöhemmin hän nousi pataljoonan komentajaksi samaisessa rykmentissä. Witzlebenin yksikkö osallistui muun muassa Verdunin ja Passchendaelen taisteluihin. Hän haavoittui vakavasti ja toipumisen jälkeen hänet siirrettiin harjoittelemaan esikuntatehtäviä. Sodan lopussa hän toimi 121. divisioonan yleisesikuntaupseerina.
Sotien välinen aika
Sodan jälkeen Witzleben sai jäädä Weimarin tasavallan typistettyihin asevoimiin Reichswehriin. Vuonna 1923 hän toimi majurina 4. divisioonan esikunnassa. Hänestä tuli jälleen pataljoonan komentaja 6. jalkaväkirykmenttiin ja hän säilyi tehtävässä seuraavana vuonna saadusta everstiluutnantin ylennyksestä huolimatta. Vuonna 1931 hänestä tuli eversti ja 8. jalkaväkirykmentin komentaja. Natsien vallannousun aikoihin hänet siirrettiin Hannoverin alueen jalkaväkikomentajaksi.
Wehrmachtissa Witzleben ylennettiin kenraalimajuriksi 1. helmikuuta 1934. Ylennystä seurasi siirto Potsdamiin 3. jalkaväkidivisioonan komentajaksi. Kenraali Werner von Fritsch joutui eroamaan natsijohtajien syytettyä häntä homoseksuaalisuudesta 4. helmikuuta 1938. Witzleben nimitettiin Fritschin tilalle Berliinin sotilaspiiri III:n komentajaksi. Tässä virassa hänet ylennettiin kenraaliluutnantiksi. Syyskuussa 1935 hänestä tuli III armeijakunnan komentaja ja vuonna 1936 hänestä tuli vihdoin jalkaväenkenraali.
Nouseva vastarinta
Jo vuonna 1934 Witzleben oli asettunut vastakkain Saksan kansallissosialistista työväenpuoluetta kohtaan, kun hän yhdessä kolmen kenraalin Erich von Mansteinin, Wilhelm von Leebin ja Gerd von Rundstedtin kanssa vaati natsien suorittamien pitkien puukkojen yön puhdistusten aikana kuolleiden Weimarin ajan viimeisen pääministerin Kurt von Schleicherin ja tämän hallituksen puolustusministerin Ferdinand von Bredowin tapausten perusteellista tutkimista. Samoin hän arvosteli natseja von Fritschin erottamisesta. Vastahankaisuuden tähden myös Witzleben pakotettiin lähtemään varhaiselle eläkkeelle, joka jäi kuitenkin lyhytaikaiseksi.
Vuoteen 1938 mennessä Witzleben kuului yhdessä kenraalieversti Ludwig Beckin, kenraalien Erich Hoepner ja Carl-Heinrich von Stülpnagel sekä Abwehrin johtajan Wilhelm Canarisin kanssa natseja vastustavien upseereiden ja virkamiesten ryhmään. Ryhmä suunnitteli sotilasvallankaappausta Tšekkoslovakian sudeettikriisin aikoihin 1938, jolloin sodan puhkeaminen näytti jo mahdolliselta. Suunnitelmassa Witzlebenillä oli tärkeä rooli, mutta siitä luovuttiin, kun Adolf Hitler onnistui kirjoittamaan Münchenin sopimuksen yhdessä Yhdistyneen kuningaskunnan, Ranskan ja Italian kanssa ja Tšekkoslovakian sudeettialueet liitettiin Saksaan. Witzleben piti kuitenkin yhteyksiä yllä muihin vastarintahenkilöihin, kuten Beckiin, Hans Osteriin, Paul von Haseen, and Carl Goerdeleriin.
Witzleben oli mukana myös kenraalieversti Kurt von Hammerstein-Equordin suunnitelmissa 1939. Hammerstein-Equord suunnitteli vallankaappausta eräänlaisen suoran rynnäkön keinoin ja Witzlebenin tehtävänä olisi ollut vallata keskeiset kansallissosialistisen puolueen hallintoelimet. Myös tästä suunnitelmasta luovuttiin.
Marraskuussa 1938 Hitler nimitti hänet armeijaryhmä 2:n komentajaksi Frankfurtiin.
Toinen maailmansota
Sodan syttyessä Witzleben sai komentoonsa länteen sijoitetun 1. armeijan, jonka tehtävänä oli vartioida Ranskan rajaa Maginot-linjan myötäisesti samalla kun Saksa hyökkäsi Puolaan 1. syyskuuta 1939. Saman vuoden marraskuussa seurasi ylennys kenraalieverstiksi. Kun Saksa hyökkäsi Ranskaan 10. toukokuuta 1940, Witzlebenin armeija kuului Armeijaryhmä C:hen. 14. kesäkuuta armeija mursi Maginot-linjan ja kolmen päivän etenemisen aikana pakotti useita ranskalaisdivisioonia antautumaan. Tämän vuoksi Witzleben palkittiin rautaristin ritariristillä 24. kesäkuuta 1940 ja 19. heinäkuuta sotamarsalkan arvolla. Vuonna 1941 hän toimi lännessä olevien joukkojen pääkomentajana, mutta lähti 15. maaliskuuta seuraavana vuonna lomalle vedoten terveydellisiin syihin. On kuitenkin arveltu, että Witzleben saatettiin erottaa hänen arvosteltuaan natsihallintoa operaatio Barbarossan aloittamisen jälkeen. thumb|200px|Witzleben kansantuomioistuimessa elokuussa 1944
Salaliitto
Vuonna 1944 ”Kreisauerin piiri”, salaliittolaisryhmä joka tunnettiin myöhemmin nimellä heinäkuun 20. päivän salaliitto, valitsi Witzleben keskeiseksi tekijäksi suunnitelmiinsa. Kun kenraalieversti Beckistä suunniteltiin väliaikaishallituksen johtajaa ja kenraalieversti Höpneristä reserviarmeijan johtajaa, Witzlebenin oli tarkoitus ottaa komentoonsa koko Wehrmacht.
Claus von Stauffenbergin tekemä pommi-isku Hitleriä vastaan epäonnistui 20. heinäkuuta 1944. Salaliittolaisia alettiin pidättää välittömästi ja Berliiniin Wehrmachtin johtoa haltuun ottamaan saapunut Witzleben pidätettiin vielä samana päivänä. Salaliiton jälkeen Hitlerille uskolliset upseerit perustivat Ehrenhof der Wehrmachtin (”armeijan kunniaoikeudenistuin”), joka erotti Witzlebenin armeijasta. Ehrenhof der Wehrmacht teki mahdolliseksi tuomita salaliittolaiset kansantuomioistuimessa sota-oikeuden sijasta.
8. elokuuta 1944 Witzleben kuului ensimmäiseen ryhmään syytettyjä, joita vastaan kansantuomioistuin kävi oikeudenkäyntiä. Toimeenpanevana tuomarina toimi Roland Freisler, joka tuomitsi Witzlebenin kuolemaan jo samana päivänä. Witzleben osoitti Freislerille päätöspuheenvuoronsa:
”''Voitte tietysti ojentaa meidät hirttäjälle. Kuitenkin kolmen kuukauden sisällä, kyllästynyt ja ahdistunut kansa saattaa teidät tuomiolle ja raahaa teitä pitkin katua!''”
Erwin von Witzleben teloitettiin samana päivänä Plötzenseen vankilassa Berliinissä. Hänet hirtettiin hitaasti lihakoukkuun ripustettuun vaijeriin. Hitler oli antanut käskyn kuvata teloitus filmille myöhempää katselua varten.
Viivi Orvasto
Elämä ja ura
Orvaston perhe muutti Alajärvelle hänen ollessaan nelivuotias. Nuoresta saakka hän teki ja esitti innokkaasti omaa musiikkia. Rippikouluikäisenä Orvasto lähti mukaan Hands of God ­-nimiseen bändiin. Bändi soitti monia Viivin tekemiä lauluja. Ylioppilaaksi tultuaan Orvasto hakeutui Kauniaisiin Suomen Raamattuopiston musiikkilinjalle ja sen jälkeen Keski-Pohjanmaan konservatorioon, jossa hän suoritti muusikon tutkinnon pääaineenaan pop/jazz-laulu. Myöhemmin Orvasto kouluttautui myös sosionomiksi.
Vuonna 2019 Orvasto alkoi tosissaan viemään eteenpäin unelmiaan urasta musiikin, erityisesti laulunkirjoittamisen parissa. Hän pääsi muun muassa Apulandian ja Veikkauksen järjestämälle biisileirille ja verkostoitui muiden säveltäjien, sanoittajien ja laulaja-lauluntekijöiden kanssa.
Sairastuminen keuhkosyöpään
Orvastolta löytyi levinnyt keuhkosyöpä tammikuussa 2020. Hän julkaisi keuhkosyöpädiagnoosin jälkeen blogia sairastamiseensa liittyen ja halusi tuoda näkyväksi keuhkosyövän riskiä nuorten, tupakoimattomien naisten keskuudessa. Orvasto oli myös aktiivinen keuhkosyöpään sairastuneiden ryhmissä sosiaalisessa mediassa. Viivi Orvasto kuoli keuhkosyöpään alle vuosi sen diagnosoinnista, joulukuussa 2020.
Aleksandr Derevjagin
Aleksandr Aleksandrovitš Derevjagin (, s. 24. maaliskuuta 1979) on venäläinen yleisurheilija, jonka päämatka on 400 metrin aitajuoksu.
Derevjagin karsiutui 2001 Universiadeissa 400 metrin aitojen välierissä ajalla 50,60. Kaksi vuotta myöhemmin hän sijoittui Universiadeissa matkan kuudenneksi ajalla 50,01. 2005 hän juoksi Universiadien neljänneksi ajalla 49,78. Seuraavana vuonna hän oli Moskovan sisäratojen MM-kisoissa mukana Venäjän joukkueessa, joka voitti 4 x 400 metrin viestijuoksussa MM-pronssia. Myöhemmin samana vuonna hän sijoittui Euroopan cupin superliigassa toiseksi ja Göteborgin EM-kisoissa kahdeksanneksi. Kauden lopussa hän oli yleisurheilun maailmancupissa kuudes. Vuonna 2007 Derevjagin voitti Venäjän mestaruuden, mutta karsiutui Osakan MM-kisoissa välierissä ajalla 49,11. Hän karsiutui välierissä Pekingin olympialaisissa 2008 ja alkuerissä Berliinin MM-kisoissa 2009. Barcelonan EM-kisoissa 2010 hän oli seitsemäs ajalla 49,70 ja Daegun MM-kisoissa 2011 kahdeksas ajalla 49,32.
Eve of Destruction (Barry McGuiren albumi)
Eve of Destruction on yhdysvaltalaisen folkmuusikon Barry McGuiren vuonna 1965 julkaistu studioalbumi. Albumi sisältää McGuiren suurimman hittikappaleen ”Eve of Destruction”. Se sisältää myös McGuiren coverversioita useiden eri artistien kappaleista, muun muassa Bob Dylanin, Tom Jonesin ja Sylvia Frickerin. Eve of Destruction sijoittui Billboard 200 -albumilistan sijalle 37. ja oli listalla yhteensä 21 viikkoa.
Operaatio Interheil
Operaatio Interheil on vuonna 2001 valmistunut kolmiosainen jännitys- ja draamasarja.
O-Kloorianiliini
o-Kloorianiliini eli 2-kloorianiliini (C6H6ClN) on orgaaninen yhdiste ja aniliinin kloorattu johdannainen. Yhdistettä käytetään muun muassa väriaineiden, lääkkeiden ja hyönteismyrkkyjen valmistamiseen. o-Kloorianiliini on m- ja p-kloorianiliinien isomeeri.
Ominaisuudet
o-Kloorianiliini on huoneenlämpötilassa kirkasta tai kellertävää nestettä. Yhdiste liukenee heikosti veteen ja paremmin happoihin sekä orgaanisiin liuottimiin kuten etanoliin ja dietyylieetteriin. o-Kloorianiliini on myrkyllistä ja ärsyttää silmiä, ihoa ja hengitysteitä. Aineelle altistuminen voi aiheuttaa veressä methemoglobiinin muodostumista, mikä voi ilmetä muun muassa ihon sinistymisenä.
Valmistus
Tyypillisin tapa valmistaa o-kloorianiliinia on o-kloorinitrobentseenin pelkistys vedyttämällä 50–100 °C:n lämpötilassa. Katalyyttinä prosessissa käytetään jalometalleja tai jalometallien sulfideja. Toinen tapa muodostaa yhdistettä on kloorin ja aniliinin välinen reaktio 400 °C:n lämpötilassa aktiivihiilen katalysoimana.
o-Kloorianiliinia käytetään pääasiassa orgaanisen kemian synteeseissä lähtöaineena. Siitä valmistetaan muun muassa keltaisia ja oransseja atsovärejä, hyönteismyrkkyjä, kumikemikaaleja, fungisideja ja lääkeaineita kuten ondansetronia. Sitä voidaan käyttää myös standardina kolorimetrisissä analyyseissä.
Jonathan Pryce
Jonathan Pryce (s. 1. kesäkuuta 1947 Holywell, Flintshire, Wales) on walesilaissyntyinen näyttelijä. Pryce, alkuperäiseltä nimeltään Jonathan Price, on esiintynyt niin musiikkikomedioissa kuin vakavissa draamoissakin.
Uran alku
Hiilikaivostyöntekijän perheeseen syntynyt Pryce aloitti taideopinnot 16-vuotiaana. Hän opiskeli näyttelemistä Lontoon kuninkaallisessa akatemiassa (RADA) ja valmistuttuaan liittyi Liverpool Everyman Theatreen. Hän esitti eri näyttämöillä muun muassa William Shakespearen tekstejä. Vuonna 1977 Pryce voitti Tony Awardin Broadway-debyytistään näytelmässä Comedians.
Näyttämöltä elokuviin
Pryce oli ensimmäisessä elokuvaroolissaan vuonna 1976, elokuvassa Voyage of the Damned. Elokuvauraa vahvempana säilyi kuitenkin hänen uransa teatterissa. Vasta vuonna 1983 näyttelijä herätti varsinaista huomiota myös valkokankaalla Ray Bradburyn kirjaan perustuvan elokuvan Something Wicked This Way Comes herra Darkina. Kaksi vuotta myöhemmin hän esitti elokuvan Brazil – tämän hetken tuolla puolen pääosan, jonka ohjaaja Terry Gilliam oli kirjoittanut nimenomaan häntä varten. Pryce on nähty sen jälkeen myös muutamissa muissa Gilliamin elokuvissa.
Vuonna 1991 Jonathan Pryce sai toisen Tony Awardin roolistaan musikaalissa Miss Saigon. Valkokankaalla hän on esiintynyt Andrew Lloyd Webberin musikaalin Evita filmatisoinnissa Juan Perónina.
Vuosina 2015–2016 Pryce esiintyi myös Game of Thrones -televisiosarjassa.
Eve of Destruction (kappale)
Eve of Destruction on P. F. Sloanin tekemä protestilaulu. Se on toinen hänen kahdesta tunnetuimmasta kappaleestaan. Sloan teki kappaleen 19-vuotiaana vuonna 1964. Barry McGuire levytti kappaleen vuonna 1965, ja se nousi Yhdysvaltojen musiikkilistojen kärkeen muutamassa viikossa.
Killinkosken kirkko
Killinkosken kirkko sijaitsee Virroilla Killinkosken kylässä. Rukoushuoneyhdistyksen rakennuttama kirkko valmistui vuonna 1928 ja se luovutettiin Virtain seurakunnalle 1977. Kirkon on suunnitellut tuottelias kirkkoarkkitehti Josef Stenbäck. Kirkko jäi hänen viimeiseksi toteutetuksi työkseen. Kyseessä on myös hänen kirkoistaan pienin: istumapaikkoja on 150. Kirkon 6-äänikertaiset urut ovat Kangasalan urkutehtaan vuonna 1963 rakentamat.
Killinkosken Rukoushuone-Yhdistys oli perustettu 1920-luvun alkupuolella. Yhdistys rakennutti rukoushuoneen lahjoitusten ja talkootyön voimin. Arkkitehti Stenbäck oli Killinkosken Nauhatehtaan perustajan P. G. Holmin lanko. Myös kirkon sisustus alttaritaulua myöten tuli lahjoituksena. Rukoushuoneen vihkiäiset olivat uudenvuodenaatonaattona 1928.
Kirkkoon hankittiin urut vuonna 1963, seurakunta avusti hankkeessa. Rukoushuoneyhdistys lahjoitti kirkon ja hautausmaan kappeleineen Virtain seurakunnalle 1977.
Kirkon tyyli yhdistelee Stenbäckille ominaisia tyylisuuntia jugendia, kansallisromantiikkaa ja uusgotiikkaa. Kirkon torni on jugendilaistyyppinen, toisaalta sen historistinen viittaus Suomen vanhaan kellotapuliarkkitehtuuriin ja epäsymmetrinen pohjakaava viittaavat kansallisromantiikkaan, kuten kirkon laivan päädyn assosiaatiot keskiaikaisiin kivikirkkoihin. Kirkkosalin kolmioruutuihin päättyvät ikkunat ovat puolestaan uusgoottilaista perintöä.
Josef Stenbäck on suunnitellut Killinkosken kylään myös nauhatehtaan.
Jakob Fuglsang
Jakob Diemer Fuglsang (s. 22. maaliskuuta 1985 Geneve, Sveitsi) on tanskalainen maantiepyöräilijä. Hän kilpaili aiemmin maastopyöräilyssä edustaen vuosina 2006–2008 Designa Køkken- ja Cannondale – Vredestein -joukkueita. Maantiepyöräilyssä hän aloitti ammattilaisuransa harjoittelijana Team Saxo Bank -tallissa syksyllä 2008. Kaudelle 2011 hän siirtyi luxemburgilaiseen Team Leopard-Trek -joukkueeseen, jatkoi 2012 RadioShack-Nissan-Trekissä ja siirtyi 2013 kazakstanilaiseen Astana Teamiin. Vuodesta 2022 hän on edustanut Israel - Premier Techiä.
Fuglsang voitti alle 23-vuotiaiden maastoajon maailmanmestaruuden Fort Williamissa 2007. Seuraavana vuonna hän sai pronssia yleisen sarjan EM-kilpailuissa. Junioreiden EM-kilpailuissa hän sai hopeaa 2003. Alle 23-vuotiaiden EM-kilpailuissa hän oli toinen 2005 ja kolmas 2007.
Maantiepyöräilyssä Fuglsang saavutti maantiejon hopeaa Rio de Janeiron olympialaisissa 2016. Seuraavana vuonna hän voitti Critérium du Dauphinén kokonaiskilpailun. Hän voitti kilpailun toistamiseen 2019. Hän voitti Liège–Bastogne–Liège-suurklassikon 2019 ja Lombardian ympäriajon 2020. Hän on voittanut Tanskan ympäriajon vuosina 2008, 2009 ja 2010, Slovenian ympäriajon 2009 sekä Itävallan ympäriajon 2012. Ensimmäisen Grand Tourin etappivoittonsa hän saavutti Espanjan ympäriajossa 2019. Tanskan aika-ajomestaruuden hän voitti 2010 ja 2012.
Phi Velorum
Phi Velorum eli Fii Velorum (φ Vel / φ Velorum) on Purjeen tähtikuviossa sijaitseva tähti, josta käytetään myös kiinalaista nimeä Tseen Ke. Tähti on paljain silmin melko himmeä, +3,52, mutta se on kaukana ja todellisuudessa hyvin kirkas ylijättiläistähti.
Tähden etäisyysarvioissa on puoleen ja toiseen noin 1/3 heitto.
Vijay
Vijay on intialainen nimi. Se voi tarkoittaa seuraavia:
Noir Fleurir
Noir Fleurir oli japanilainen yhtye, joka toimi vuosina 1998-2001.
SKP:n Lapin läänin piirijärjestö
SKP:n Lapin läänin piirijärjestö on Suomen Kommunistisen Puolueen toimintaa Lapin vaalipiirissä ohjaava järjestö, jonka piiritoimisto sijaitsee Torniossa.
The Miracles
The Miracles oli yhdysvaltalainen rhythm and blues -yhtye. He olivat Berry Gordyn Motown Records -levy-yhtiön ensimmäinen menestynyt yhtye sekä yksi tärkeimmistä ja vaikutusvaltaisimmista yhtyeistä popmusiikin, rock and rollin ja rhythm and bluesin saralla.
M-Anisidiini
m-Anisidiini eli 3-metoksianiliini (C7H9NO) on aromaattinen aniliinin johdannaisiin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää orgaanisen kemian synteeseissä. m-Anisidiini on o- ja p-anisidiinien isomeeri.
The Miracles
Historia
The Miraclesin perustivat William ”Smokey” Robinson, Warren ”Pete” Moore, Clarence ”Humble” Dawson, Donald Wicker ja James ”Rat” Grice vuonna 1955. Wicker ja Grice lähtivät yhtyeestä pian sen perustamisen jälkeen ja heidän tilalleen tulivat serkukset Emerson ”Sonny” Rogers ja Bobby Rogers. Ronnie White tuli Dawsonin tilalle. Kvintetti muutti nimekseen The Matadors ja vuonna 1956 Claudette Rogers liittyi yhtyeeseen sen jälkeen, kun hänen veljensä Sonny oli kutsuttu palvelukseen. The Matadors koe-esiintyi Jackie Wilsonin managerille Nat Tarnopolille vuonna 1956. Tarnopol piti yhtyettä liian samanlaisena kuin The Platters eikä täten ollut kiinnostunut. Wilsonin lauluntekijä Berry Gordy oli. Yhtye aloitti musiikin tekemisen Gordyn kanssa ja muutti nimekseen The Miracles. Gordy tuotti heidän ensimmäisen singlensä ”Got a Job” (vastaus The Silhouettesin kappaleeseen ”Get a Job”), jonka newyorkilainen levy-yhtiö End Records julkaisi vuonna 1958.
M-Anisidiini
Ominaisuudet
Huoneenlämpötilassa m-anisidiini on väritöntä nestettä. Yhdiste liukenee hieman veteen ja hyvin esimerkiksi happoliuoksiin ja etanoliin. Yhdiste on myrkyllistä ja sille altistuminen voi johtaa methemoglobiinin muodostumiseen veressä, mikä ilmenee muun muassa ihon värin muuttumisena sinertäväksi. Yhdiste on heikko emäs.
Valmistus ja käyttö
m-Anisidiinia voidaan valmistaa pelkistämällä m-nitroanisolia. Tyypillisempi tapa on kuitenkin asetyloida m-aminofenoli m-asetamidofenoliksi, joka metyloidaan ja amidiryhmän hydrolyysin seurauksena muodostuu m-anisidiinia. m-Anisidiinia voidaan käyttää muiden yhdisteiden kuten väriaineiden valmistukseen, mutta sen käyttö ei ole yhtä merkittävää kuin isomeeristen anisidiinien.
The Miracles
Historia
The Miracles sai suurta suosiota vuoden 1976 alussa kappaleellaan ”Love Machine (Part 1)”, joka sijoittui poplistan ensimmäiselle sijalle. Miljoonia myynyt single julkaistiin heidän toisella albumillaan ilman Robinsonia, vuoden 1975 albumilla City of Angels. Kappale pysyi listoilla yli kuusi kuukautta ja on täten yhtyeen kauiten listoilla ollut hitti. The Miraclesiin liittyi uusi jäsen, Griffinin veli Don. Yhtye siirtyi Motownilta Columbia Recordsille. Heidän ensimmäinen julkaisunsa uudella levy-yhtiöllä oli albumi Love Crazy vuonna 1977. Albumi sisälsi singlen ”Spy for the Brotherhood”, joka poistettiin levyltä FBI:n valituksen jälkeen. Yhtyeen viimeinen musiikkilistoille päätynyt single oli ”Mean Machine”, joka sijoittui rhythm and blues -listan sadan parhaimman joukkoon vuonna 1978. Griffin lähti pyrkimään soolouraa ja Mooresta tuli musiikkituottaja Detroitissa. 1980-luvun lopulla Bobby Rogers perusti New Miracles -yhtyeen ja vuonna 1990 The Miracles palasi yhteen levyttääkseen ”Love Machine” -kappaleen uudelleen brittiläiselle Motorcity Records -levy-yhtiölle. Ronnie White kuoli leukemiaan vuonna 1995, Griffin kuoli 2013 diabeteksesta johtuneista komplikaatioista ja Moore kuoli vuonna 2017 myös diabeteksesta johtuneista komplikaatioista.
Ace Bailey
thumb|Ace Bailey (vasemmalla) kättelemässä [[Eddie Shorea.]] Irvine Wallace "Ace" Bailey (3. heinäkuuta 1903 Bracebridge, Ontario – 7. huhtikuuta 1992) oli kanadalainen jääkiekkoilija. Hän oli Toronto Maple Leafs -jääkiekkojoukkueen tähtipelaaja vuosina 1926–1933.
Baileyn jääkiekkoura katkesi ottelussa Boston Bruinsia vastaan vuonna 1933, jolloin Bruinsin Eddie Shore taklasi Baileya selkään. Hän löi päänsä jäähän, menetti tajuntansa ja oli kuolla. Bailey kuitenkin selvisi ja kuntoutui loukkaantumisesta mutta ei pystynyt enää jatkamaan uraansa pelaajana. Aktiiviuransa jälkeen Bailey jatkoi kuitenkin Maple Leafs -organisaatiossa muun muassa valmentajana.
Bailey pelasi 313 ottelua seitsemän ja puolen kauden aikana NHL:ssä tehden tehot 111+82=193. Baileyn pelinumero #6 oli ensimmäinen jäädytetty pelinumero NHL-joukkueiden historiassa.
Bailey valittiin Hockey Hall of Fameen vuonna 1975.
Omenamangrovet
Omenamangrovet (Sonneratia) on rantakukkakasvien (Lythraceae) heimoon kuuluva pienehkö kasvisuku. Sukuun kuuluu neljästä kuuteen lajia sekä muutama lajiristeymä.
Omenamangrovet kasvavat luonnossa Afrikan itärannikolla, Madagaskarilla, Intian niemimaalla ja sen läheisillä saarilla, Kaakkois-Aasiassa, Malaijien saaristossa, Oseaniassa sekä Australian pohjoisosissa.
Le Grau-du-Roi
Le Grau-du-Roi on rannikkokaupunki ja kunta Gardin departementin alueella eteläisessä Ranskassa. Kaupunki sijaitsee Välimeren rannalla niin sanotun Camarguen alueen lounaisosassa. Siellä on arviolta 8 421 asukasta (vuonna 2013) ja sen pinta-ala on 54,73 neliökilometriä.
Le Grau-du-Roin kunnan toinen taajama Port Camargue on rantalomakohde, jossa on myös isohko matkailusatama.
Robert Wilhelm de Geer
thumb|Robert Wilhelm de Geer maamarsalkan sauvan kanssa, [[B. A. Godenhjelmin maalaama postuumi muotokuva vuodelta 1865.]] Robert Wilhelm de Geer till Tervik (vuoteen 1809 De Geer af Tervik; 6. syyskuuta 1750 Pernaja – 4. marraskuuta 1820 Helsinki) oli suomalainen virkamies, eversti ja kreivi, joka toimi Kyminkartanon läänin maaherrana vuosina 1785–1789, Porvoon valtiopäivien maamarsalkkana vuonna 1809 ja Suomen senaatin sotilastoimituskunnan ensimmäisenä päällikkönä vuosina 1809–1820.
Sukutausta ja perintötilat
De Geer kuului ruotsalaiseen De Geer -aatelissukuun. Hänen isänsä oli ruotsalaissyntyinen maaherra ja valtaneuvos Otto Wilhelm De Geer, joka korotettiin vuonna 1766 vapaaherralliseen arvoon nimellä De Geer af Tervik. Äiti Anna Dorotea Muhl oli kenraaliluutnantti Robert Muhlin ainoa lapsi, jonka perintöön kuului useita kartanoita Itä-Uudellamaalla, tärkeimpänä Tervikin kartano Pernajassa. De Geer oli vanhempiensa ainoa poika ja ryhtyi hoitamaan kartanoa näiden kuoltua vuosina 1769 ja 1778. Muita De Geerin Suomessa omistamia kartanoita ja tiloja olivat Tjusterby, Villmansgård, Baggnäs, Gerby, Edö ja Molnby.
Ura
De Geer otettiin 14-vuotiaana vuonna 1764 oppilaaksi Karlskronassa toimineeseen amiraliteetin kadettikouluun, ja hän suoritti upseerintutkinnon kaksi vuotta myöhemmin. Hän palveli vuosina 1768–1771 vänrikkinä henkikaartissa, vuosina 1771–1778 kapteenin arvoisena Savon jääkärijoukon Sulkavan komppanian päällikkönä ja vuonna 1778 lyhyesti majurina Savon kevyen jalkaväkirykmentin Rautalammin pataljoonassa. Vuosina 1778–1783 De Geer palveli Ruotsin Venäjän-lähetystössä Pietarissa, kunnes erosi armeijan palveluksesta everstin arvoisena. Sen jälkeen hän toimi Kyminkartanon läänin varamaaherrana vuosina 1783–1785 ja varsinaisena maaherrana vuosina 1785–1789. Hän osallistui valtiopäiville aatelissäädyssä vuosina 1778 ja 1800.
De Geer, jonka isä oli ollut myssypuolueen kannattaja, tunnettiin kuningas Kustaa III:n politiikan vastustajana. De Geer oli 1780-luvulla myös lähellä Georg Magnus Sprengtportenin johtamaa suomalaisten itsenäisyysmiesten piiriä. Sprengtporten oli De Geerin lapsuudenystävä, minkä lisäksi De Geer oli palvellut Savon kevyessä jalkaväkirykmentissä Sprengtportenin ollessa sen komentajana. Kuninkaanvastaisten näkemystensä vuoksi De Geer erotettiin maaherranvirastaan Kustaa III:n sodan aikana vuonna 1789. Hän oli todennäköisesti ollut salaa yhteydessä kapinallisiin Anjalan liiton upseereihin, ja myös hänen appensa oli asettunut sodan aikana kuningasta vastaan. Tämän jälkeen De Geer vietti pari vuosikymmentä hiljaiselämää Tervikissä. Hän omisti vuosina 1794–1800 Tukholman lähellä sijaitsevan Tyresön linnan.
Suomen sodan aikana De Geer oli ensimmäisiä merkittäviä suomalaisia, jotka tunnustivat uuden venäläisen hallinnon, sillä venäläiset joukot saapuivat hänen kartanolleen jo muutaman päivän kuluttua rajan ylittämisestä helmikuussa 1808. Hänen vastaanottavaisuutensa palkittiin monin tavoin. Venäjään liitetyn Suomen kenraalikuvernööriksi nimitetty Sprengtporten kutsui De Geerin heinäkuussa 1808 luokseen Pietariin, jossa tämä oleskeli syksyn aikana useaan otteeseen osallistuen Suomen tulevien valtiopäivien (tai maapäivien) valmisteluun yhdessä Robert Henrik Rehbinderin ja Sprengtportenin kanssa. Sprengtportenin ehdotuksesta De Geer nimitettiin maamarsalkaksi valtiopäiville, jotka kokoontuivat seuraavana vuonna Porvoossa. De Geer riitautui valtiopäivien toimintaan sekaantuneen Sprengportenin kanssa, ja säilytti keisarin suosion Sprengportenin menettäessä asemansa. De Geer nimitettiin heinäkuussa 1809 uuden hallituskonseljin talousosaston jäseneksi ja sen sotilastoimituskunnan päälliköksi. Samaan aikaan hänet myös korotettiin kreiviksi nimellä de Geer till Tervik ja hänen sukunsa esiteltiin myöhemmin Suomen ritarihuoneelle kreivillisenä sukuna numero 3.
Salaneuvoksen arvon vuonna 1817 saanut de Geer oli aikansa seurapiiritähti. Senaatissa hän teki harvoin aloitteita ja käytti korkeaa virka-asemaansa lähinnä henkilökohtaisten taloudellisten etujen hankkimiseen. Pitkän sairauden vuoksi hän ei voinut viimeisinä vuosinaan lainkaan hoitaa senaattorintehtäviään. Senaatin talousosaston vanhimpana jäsenenä de Geer oli kuitenkin periaatteessa puheenjohtajaa vastaavassa asemassa, sillä erillistä talousosaston varapuheenjohtajan virkaa ei ollut vielä luotu. Hän oli senaattori kuolemaansa saakka. Helmikuusta 1820 alkaen hän oli lisäksi kahtia jaetun talousosaston toisen jaoston puheenjohtaja.
Perhe
De Geerin puoliso oli vuodesta 1785 vapaaherratar Vivika Eleonora Hastfehr, eversti Berndt Johan Hastferin tytär. Heille syntyi neljä lasta. De Geerin tytär Vivika Dorotea Brita nimitettiin vuonna 1811 keisarinnan hovineidoksi. Kahdesta aikuiseksi eläneestä pojasta vanhempi, Otto Bernt, hukkui joukkojenkuljetusaluksen upotessa Ahvenanmerellä Suomen sodan aikana lokakuussa 1808, kun taas nuorempi, Robert Fredrik, peri Tervikin ja Tjusterbyn kartanot. De Geerin suvun kreivillinen haara sammui mieslinjalta hänen pojanpoikansa Robert Otto Wilhelmin kuollessa Krimin sodassa vuonna 1855.
Muuta
De Geerin hahmo on kuvattu Helsingin Säätytalon julkisivussa olevaan Emil Wikströmin veistokseen Aleksanteri I ja Porvoon valtiopäivät 1809.
Afraid of Sunlight
Afraid of Sunlight on Marillionin vuonna 1995 julkaistu kahdeksas studioalbumi, ja viimeinen jonka levy-yhtiönä oli EMI. Albumi käsittelee kuuluisuuden tuhoisaa puolta. Kappale "Afraid of Sunlight" liittyy James Deanin kaltaisiin, kun taas "Out of this World" käsittelee vuonna 1967 kuollutta Donald Campbellia, jolla oli hallussaan nopeusennätykset sekä maalla että vedessä. Kappale sai Bill Smithin etsimään ja nostamaan Campbellin Bluebird K7 -veneen, jonka kyydissä tämä oli kuollut. "King" viittaa Elvikseen, Kurt Cobainiin ja yhtyeen vihjeiden mukaan Michael Jacksoniin. Kappale "Beyond You" muistuttaa Phil Spectorin Wall of Sound -tuotoksia, ja se nauhoitettiin yksikanavaisesti.
Pingviinit
Pingviinit eivät osaa lentää, mutta ne ovat sopeutuneet merielämään ja ovat hyviä uimareita. Ne syövät kalaa, mustekaloja ja äyriäisiä, joita ne pyydystävät sukeltamalla. Myös pingviinin väritys saattaa olla kehittynyt siksi, etteivät saalis- ja petoeläimet huomaisi sitä vedestä helposti.
Afraid of Sunlight
Laulaja Steve Hogarth on kertonut Kuin raivo härkä -elokuvan olleen suurena vaikutteena albumin teossa. Toisena vaikutteena on ollut O. J. Simpson, jonka murhaoikeudenkäynti oli nauhoitusten aikana menossa. Hogarth pitää albumia Marillionin parhaana.
Pingviinit
Pingviinit pesivät tavallisesti suurina yhdyskuntina. Osa lajeista tekee munia varten pesän. Pingviinikoiras on vastuussa pesäpaikan ja puolison löytämisestä. Sekä naaras että koiras kuitenkin huolehtivat munasta ja kuoriutuneista poikasista.
Afraid of Sunlight
Kappaleet
Vuoden 1999 uudelleenjulkaisulla on lisäksi seuraavat kappaleet toisella levyllä:
Pingviinit
Etymologia
Suomen sana pingviini perustunee joko englannin tai ranskan vastaavaan sanaan. 1500-luvun lopun englannissa penguin on tarkoittanut sekä ruokkien heimoon kuuluvaa pohjoisen lentokyvytöntä siivetöntäruokkia että etelän pingviinejä, ja sen alkuperäksi on arveltu kymrin valkeaa päätä tarkoittavia sanoja pen gwyn. Toisaalta ranskan samoihin aikoihin käyttöön tulleen sanan pingouin on tulkittu juontuvan latinan sanasta pinguis ’rasvainen, lihava’. Suomeen sana on tullut ruotsin kautta 1800-luvulla, joskin tuolloin on käytetty usein myös omaperäisiä nimityksiä kuten nahkahanhi, lihavauikku ja rasvauikko.
Suvut ja lajit
Pingviinit jaetaan kuuteen sukuun. Pingviinilajeja määritellään usein olevan 17. Joidenkin mielestä pystytöyhtöpingviini ja snaressaartenpingviini olisivat kuitenkin vain vuonopingviinin rotuja tai alalajeja. Jotkut pitävät lisäksi kultatöyhtöpingviiniä ja macquarienpingviiniä samana lajina. Toisaalta jotkut pitävät kalliotöyhtöpingviinin pohjoista rotua erillisenä lajina nimeltä pitkätöyhtöpingviini.
thumb|[[Keisaripingviinipariskunta poikasensa kanssa.]]
Kehityshistoria
Pingviinien läheisimpiä sukulaisia ovat ulappalinnut kuten albatrossit. Pingviinien arvelleen kehittyneen jostain lentokykyisestä edeltäjästään noin 65 miljoonaa vuotta sitten eteläisellä pallonpuoliskolla, kun Australia, Etelä-Amerikka ja Etelämanner olivat vielä kiinni toisissaan ja etelänavan lähiseudun ilmasto paljon nykyistä lämpimämpi. Merimatelijoiden kadottua dinosaurusten tuhossa pingviinit erilaistuivat nopeasti ja täyttivät vapautuneet ekologiset lokerot. Pingviinit olivat jo 55 miljoonaa vuotta sitten täysin sopeutuneita elämään valtamerillä, ja 40–25 miljoonaa vuotta sitten ne olivat kalojen, krillien ja mustekalojen merkittävimpiä lämminverisiä saalistajia. Tuolloin pingviinejä oli jopa 40 lajia, kun nykyisin lajeja on enää 17. Puolet muinaisista pingviinilajeista oli suurempia kuin nykyisin suurin pingviinilaji keisaripingviini. Yksi suurimmista oli Anthropornis nordenskjoeldi, joka oli pystyasennossa 170 senttimetriä pitkä ja painoi mahdollisesti yli 130 kilogrammaa. Suurimmat pingviinit katosivat, kun pienet hammasvalaat ja hylkeet kehittyivät niitä paremmiksi uimareiksi ja saalistajiksi. Toinen suuri muinainen pingviinilaji on Pachydyptes ponderosus, joka löydettiin Uudesta-Seelannista. Se painoi eläessään jopa 80 kiloa. Nykypingviineillä on pienemmän pituuden ohella tavallisesti muinaisia pingviinilajeja lyhyempi ja leveämpi nokka, kun taas monilla muinaisilla lajeilla oli pitkä ja kapea nokka saaliin seivästämistä tai pinsettiotteella nappaamista varten.
Ruumiinrakenne
thumb|upright|left|Pingviinin evämäisen siiven luut ovat lyhyet, raskaat ja osittain yhteen sulautuneet. Pingviinit ovat ruumiinrakenteeltaan sopeutuneet hyvin merielämään. Kun pingviinien lentokyky katosi miljoonia vuosia sitten, niiden ruumiista, siivistä, jaloista ja sulista tulivat sellaiset, että ne kuluttavat mahdollisimman vähän energiaa. Pingviinin siipien luut ovat lyhyemmät ja raskaammat kuin linnuilla yleensä, ja osa niistä on sulautunut yhteen. Luiden painavuus heikentää pingviinin kelluvuutta, jotta sen on helpompi sukeltaa. Painavuus tekee siivistä myös jäykemmät, mikä helpottaa niillä melomista. Pingviini pystyy vahvojen rintalihastensa avulla tuottamaan työntövoimaa paitsi alas myös ylös suuntautuvalla siiveniskullaan. Pingviinin kylkiluiden kaarevan osan puolivälissä oleva muutaman senttimetrin pituinen luinen uloke vahvistaa rintakehää.
Ländler
pienoiskuva|Ländlerin tanssija
Pingviinit
Ruumiinrakenne
thumb|Pingviinin jalat. Pingviinin jalat ovat aivan ruumiin takaosassa. Siten niistä ei ole vastusta linnun uidessa, ja lintu voi käyttää niitä peräsimenä. Reisiluut ovat hyvin lyhyet ja muista linnuista poiketen vaakasuorat, mikä tekee pingviinille mahdolliseksi kävellä pystyasennossa.
Ländler
Ländler on 3/4-tahtinen kansantanssi, joka oli suosittua Itävallassa, Etelä-Saksassa ja saksankielisessä Sveitsissä 1700-luvun lopulla.
Pingviinit
Ruumiinrakenne
Pingviinin sulkapeite on tasainen, tiivis ja tiheä. Sillä on jopa 12 sulkaa neliösenttimetrillä, mikä on yli kolme kertaa enemmän kuin samankokoisilla lentokykyisillä merilinnuilla. Pingviinin sulat ovat pieniä ja keihäsmäisiä, ja niiden kannassa on untuvakaulus. Sulat ovat myös tiukasti limittäin, kuten kattotiilet, minkä ansiosta pingviinin ruumis on hyvin suojassa kylmältä tuulelta ja vedeltä. Sulkien ruodin rakenteen ansiosta sulat toimivat kuin painetta vastustavat pienoisjouset, ja pingviinin sukeltaessa niiden alle jää eristävä ilmakerros. Pingviinin sulat toimivat myös pehmusteena tappeluissa ja kallioita vasten paiskautuessa. Höyhenpeite on niin lämmin, että pingviini saattaa kuumana päivänä jopa ylikuumentua. Lämpimässä ilmastossa elävät pingviinit haihduttavatkin lämpöä tavallisesti pidempien räpylöidensä sekä höyhenettömien nokkansa, jalkojensa ja naamansa kautta. Pingviinit voivat myös haihduttaa lämpöä pörhistämällä höyheniään tai läähättämällä. Muiden lintujen tavoin ne eivät voi hikoilla. Pingviinin pyrstössä on 14 tai 16 jäykkää sulkaa, ja pyrstöään pingviini käyttää uidessaan perämisenä ja maalla levätessään tukena.
Ländler
Ländler on paritanssi, jolle ovat ominaisia hypyt ja polkeminen. Joskus sitä esitetään vain instrumentaalisesti, joskus siinä on myös lauluosuus ja jodlausta.
Pingviinit
Ruumiinrakenne
Pingviinin jalan etuosassa on kolme isoa varvasta ja takaosassa pieni neljäs varvas. Etuvarpaiden välissä on poimu, ja jokaisen varpaan päässä on tylppä ja voimakas kynsi, jota pingviini käyttää monenlaisissa tilanteissa tarvitessaan pitoa.
Ländler
Monet säveltäjät ovat liittäneet sävellyksiinsä ländler-osuuksia, esimerkiksi Gustav Mahler, Ludwig van Beethoven, Franz Schubert ja Anton Bruckner.
Pingviinit
Tuntomerkit
Pingviineillä on selkäpuolella mustat, harmaat tai siniset sulat ja etupuolella valkoiset sulat. Joillain pingviineillä on töyhtö tai värikäs pää tai nokka. Pingviinien siivet ovat päältä tummat ja alta laikukkaat ja vaaleat. On ehdotettu, että pingviinin väri auttaa sitä maastoutumaan vedessä niin, että kun pingviini makaa veden pinnalla mahallaan, sen vaalea etupuoli maastoutuu yläpuolella olevaan taivaaseen ja tumma selkäpuoli ylhäältä katsottuna tummaan veteen. Värien avulla pingviinin saalistajat tai omat saaliseläimet näkisi sitä yhtä helposti. Pingviineillä on nahan alla paksu rasvakerros, joka toimii kylmällä säällä lämpöeristeenä pitäen pingviinin lämpimänä. Joillain pingviineillä on mustavalkoisia raitoja pään ja kupeiden ympärillä. Raidat saattavat olla niillä saaliskalojen hämäämistä varten.
Sylvelin Långholm
Sylvelin Långholm (vuodesta 1942 Långholm-Bergman; 26. kesäkuuta 1916 Helsinki – 13. elokuuta 1994 Dragsfjärd ) oli suomalainen oopperalaulaja (sopraano).
Pingviinit
Tuntomerkit
Suurin pingviinilaji on keisaripingviini, jonka keskipituus on 115 senttimetriä (makuuasennossa nokan kärjestä pyrstön kärkeen) ja paino 25–38 kilogrammaa. Seuraavaksi suurimpia lajeja ovat kuningaspingviini ja valkokulmapingviini. Pienin laji on sinipingviini, joka kasvaa 42 senttimetrin pituiseksi ja 0,8–1,3 kilogramman painoiseksi. Kaikkien pingviinilajien koiraat ovat 10–15 prosenttia painavampia kuin naaraat. Suurimmat lajit elävät kylmimmillä alueilla, sillä ne kestävät pienikokoisia lajeja paremmin kylmää.
Sylvelin Långholm
Långholm opiskeli laulua Sibelius-Akatemiassa Lahja Lingon johdolla vuosina 1935–1940. Hän piti ensikonserttinsa Helsingissä vuonna 1940 ja oli siitä lähtien kiinnitettynä Suomalaiseen Oopperaan vuoteen 1946, sen jälkeen Svenska Teaterniin ja uudelleen Suomalaiseen Oopperaan (Suomen Kansallisoopperaan) vuosina 1950–1961. Långholm esiintyi kotimaan lisäksi muun muassa Ruotsissa, Norjassa, Saksassa, Sveitsissä ja Neuvostoliitossa.
Pingviinit
Asuinalueet ja kannat
Useimmat pingviinilajit ovat eteläisen lauhkean ilmastovyöhykkeen lintuja. Kaikista 17 pingviinilajista koko elämänsä Etelämantereella tai sitä ympäröivällä ahtojäällä viettävät vain keisaripingviini ja jääpingviini. Kaikkiaan seitsemän lajia viettää siellä osan ajastaan. Muut lajit elävät pohjoisempana 45–58 eteläisen leveysasteen välillä, yhdeksän niistä Uuden-Seelannin eteläpuolisilla vesillä. Eniten pingviinejä on niillä vesillä, joilla saalistakin on eniten.
Sylvelin Långholm
Långholm oli säveltäjä Erik Bergmanin ensimmäinen puoliso vuosina 1942–1956.
Pingviinit
Asuinalueet ja kannat
Eri pingviinilajien asuinalueiden ilmastot poikkeavat toisistaan huomattavasti. Galapagosinpingviinin elinalueella tropiikissa veden lämpötila voi olla jopa 28 astetta. Etelämantereella elävät keisaripingviinit joutuvat kestämään talvella jopa 60 asteen pakkasia sekä jäätävää vettä ja myrskytuulia. Pingviinit lämmittelevät syömällä enemmän ja ottamalla aurinkoa vedessä kellumalla. Sulkien osuus linnun eristyksestä on 85 prosenttia.
Sylvelin Långholm
Långholmille myönnettiin Pro Finlandia -mitali 1957.
Pingviinit
Liikkuminen
thumb|Pingviini hyppää vedestä jäälle. thumb|Pingviini saa jäällä liikkuessaan lisää vauhtia kun se liukuu vatsallaan ja antaa itselleen vauhtia siivillään ja jaloillaan. Pingviinit eivät osaa lentää, mutta niillä on silti hyvin monta tapaa liikkua. Vedessä ne voivat meloa, hyppiä ja polskia ja maalla taapertaa, juosta, pomppia, harppoa tai liukua kelkan tavoin. Jotkin pingviinilajit viettävät kolme neljäsosaa elämästään meressä. Pingviini ui 1–2 metrin syvyydessä kuin torpedo. Kuningas- ja keisaripingviini uivat tavallisesti 11 kilometrin tuntinopeudella. Ne pystyvät uimaan nopeimmillaan 14 kilometriä tunnissa ja pienimmät pingviinilajit 8,5 kilometriä tunnissa. Joskus pingviini tekee uidessaan metrin mittaisia loikkia vedenpinnan yläpuolella. Näin se tekee ehkä huijatakseen vedenalaisia petoja, jotka vaanivat etenkin rannan lähellä tai säästääkseen pitkillä uintimatkoilla energiaa haukkaamalla hypyn aikana happea.
Maihinnousu aiheuttaa pingviineille joskus vaikeuksia, ja ne huuhtoutuvat joskus rantauduttuaan heti uudelleen mereen. Pingviini pystyy hyppäämään vedestä kahden metrin korkeuteen, mikä auttaa jääseinämän yli selviämisessä.
Pingviini kuluttaa kävellessään enemmän energiaa kuin linnut yleensä. Kun pingviini on lihottanut itsensä, sen voi olla vaikea kävellä lyhyttäkään matkaa. Pingviinit voivat kuitenkin parhaimmillaan kävellä ja liukua jäällä jopa lähes 30 kilometriä lisääntymisrannoilleen. Myös paetessaan pingviini saattaa juoksun jälkeen heittäytyä vatsalleen ja viuhtoa vauhtia jaloillaan ja siivillään. Jotkin lajit myös hyppelevät.
Lisääntyminen
thumb|[[Kalliotöyhtöpingviini hautomassa pesässään Falklandinsaarilla.]] Pingviinit munivat yleensä myöhään keväällä, mutta ajoitus vaihtelee paljon lajista toiseen. Keisaripingviinit munivat syksyllä, jotta poikaset kuoriutuisivat juuri silloin, kun Eteläisestä jäämerestä saa eniten ravintoa. Useimpien lajien naaras pesii ensimmäisen kerran 3- tai 4-vuotiaana, uros vuotta vanhempana. Pingviinit pesivät suurina yhdyskuntina. Esimerkiksi jääpingviinejä voi olla samassa yhdyskunnassa yli 200 000. Joillakin lajeilla yhdyskunnat ovat vain muutaman kymmenen yksilön suuruisia.
Pesä ja pesäpaikka
Noin kolmasosa pingviinilajeista on paikkalintuja, jotka pysyvät yhdyskuntansa alueella koko vuoden. Kaksi kolmasosaa lajeista on muuttolintuja, jotka viettävät lisääntymiskausien väliset ajat merellä yhdyskuntiensa ulkopuolella. Pingviini käyttää usein samaa pesintäpaikkaa joka vuosi. Jääpingviini rakentaa oman pesänsä yleensä alle 200 metrin etäisyydelle kohdasta, jossa se itse kuoriutui. Pingviinit pesivät yleensä paljaalla maalla, matalassa maakuopassa, kolossa tai kallionhalkeamassa. Kuningaspingviini ja keisaripingviini eivät rakenna pesää vaan kannattelevat munaa jalkojensa päällä, ja jää- ja myssypingviinit tekevät kivistä suuren pesän, jota ne ehkä käyttävät nostaakseen munat tulvaveden yläpuolelle. Jotkin lajit vuoraavat pesänsä kivillä, oksilla ja heinällä.
Pesän etsintä on koiraan tehtävä. Löydettyään pesäpaikan koiras pitää mahdollisimman kovaa meteliä houkutellakseen itselleen puolison. Naaraat suosivat kookkaita koiraita. Usein naaras valitsee saman koiraan kuin edelliselläkin lisääntymiskaudella. Puolisot voivat jättää toisensa esimerkiksi silloin kun pesintä ei onnistunut.