Kazakstanin_historia
Neuvostoliiton aika
Venäjän sisällissodan tapahtumiin kazakit eivät ottaneet osaa. Sotaa seurannut Venäjän vallankumous johti tsaarinhallinnon kaatumiseen, minkä jälkeen kazakkinationalistit perustivat Alaš Orda -puolueen, jonka tavoite oli kansallisen itsenäisen hallituksen perustaminen. Tämä hallinto kesti alle kaksi vuotta, ennen kuin se antautui bolševikkien neuvostohallinnolle. Bolševikkien puna-armeija miehitti Kazakstanin ja vuonna 1920 perustettiin Kirgiisien autonominen sosialistinen neuvostotasavalta. Vuonna 1925 sen nimi muutettiin Kazakkien ASNT:ksi, kun neuvostohallitus tunnusti kazakkien ja kirgiisien etnisen eron. Tätä ennen heitä molempia oli kutsuttu kirgiiseksi, jotta ei tulisi sekaannusta termien kazakki ja kasakka erottamisessa. Vaikka kazakit viettivät paimentolaiselämää, olivat he Keski-Aasian lukutaitoisin ja kehittynein alkuperäiskansa. Neuvostohallinnon kazakkeja syrjivät toimet koituivat kohtalokkaiksi heidän perinteisille elämäntavoilleen. Neuvostoliiton hallitus harjoitti voimakasta politiikkaa muuttaakseen kazakkipaimentolaiset paikallaan pysyviksi ja alueelle alettiin asuttaa venäläistä ja ukrainalaista väestöä. Neuvostohallinnon määräämä maatalouden kollektivisointi johti Kazakstanin väestön dramaattiseen vähenemiseen. Vuosina 1926-1939 kazakkien määrä Neuvostoliitossa putosi viidenneksellä. Tänä aikana yli 1,5 miljoonaa kazakkia menehtyi, suurin osa kuoli nälkään ja siitä johtuviin sairauksiin, osa menehtyi väkivallan seurauksena. Tuhannet kazakit pakenivat Kiinaan, mutta alle neljäsosa heistä selviytyi perille asti. Noin 300 000 pakeni Turkmenistaniin ja 40 000 Uzbekistaniin. Hallinnollisesti Kazahstanin sosialistinen neuvostotasavalta muodostettiin vuonna 1936. Sen pääkaupunkina toimi Alma-Ata. Autonomisen tasavallan alkuperäinen pääkaupunki Orenburg oli liitetty Venäjän alueisiin vuonna 1925. Toisen maailmansodan aikana Kazakstaniin siirrettiin monia Neuvostoliiton Euroopan puoleisia kansalaisia ja alueen teollisuutta turvaan Natsi-Saksan armeijalta. Pohjois-Kaukasukselta Kazakstaniin karkotettin krimintataareja, venäjänsaksalaisia ja muslimeja, sillä heidän pelättiin tekevän yhteistyötä saksalaisten kanssa. Vielä enemmän ei-kazakkeja alueelle muutti vuodesta 1953 alkaen Nikita Hruštšovin neitseelliseen maan ohjelman myötä, kun Pohjois-Kazakstanin laajat aroalueet valjastettiin uudisasukkaiden harjoittamalle maanviljelykselle. Tämä ohjelma johti muutamassa vuosikymmenessä ekokatastrofiin, joka näkyy erityisesti Araljärven tilassa. Siirtolaisuus Kazakstaniin jatkui edelleen 1960- ja 1970-lukujen taitteessa, kun neuvostohallinto pyrki siirtämään tuotantolaitoksia lähelle Keski-Aasian laajoja hiili-, kaasu- ja öljyesiintymiä. Kazakstanin merkitys Neuvostoliitolle näkyi myös kylmän sodan aikaisessa kilpavarustelussa, kun alueella sijaitsi Neuvostoliiton tärkein avaruuslaukaisukeskus ja merkittävä osa Neuvostoliiton ydinaseista ja näihin liittyivistä koealueista. Kazakkiväestölle kehitys oli epäedullista ja 1970-luvulla Kazakstanin SNT oli ainoa neuvostotasavalta, jossa tasavallalle nimensä antanut kansallisuus oli vähemmistönä omassa tasavallassaan. Tänä aikana Kazakstanin politiikkaa hallitsi Dinmukhamed Kunajev, joka toimi Kazakstanin kommunistisen puolueen pääsihteerinä vuosina 1959-1986. Hän oli ainoa kazakstanilainen, joka koskaan toimi Neuvostoliiton politbyroon jäsenenä. Vuonna 1986 Kunajev erotettiin virastaan väärinkäytöksistä syytettynä, ja hänen seuraajakseen nimettiin etninen venäläinen Gennadi Kolbin. Tällä ei ollut aikaisempia siteitä Kazakstaniin. Kolbinin nimitys sai kazakit nousemaan spontaaneihin katumielenosoituksiin, mielenosoittajista pääosa oli opiskelijoita. Neuvostoviranomaiset vastasivat mielenosoituksiin voimakeinoin ja ainakin 200 ihmistä sai surmansa. Kunajev oli erotettu pääosin taloudellisten epäonnistumisten vuoksi. Vaikka Kazakstanin SNT:n bruttokansantuote oli Venäjän ja Ukrainan jälkeen Neuvostoliiton kolmanneksi suurin, oli työn tuottavuus laskenut 12 prosenttia vuoteen 1987 mennessä. Kolbinin hallinto ei tuonut tilanteeseen parannusta. Hän myös puhdisti maan hallinnon Kunajevin kannattajista, mikä sai hänen politiikkansa vaikuttamaan kazakkeja vastaan suunnatulta. Lopulta Kolbinin syrjäytti paikaltaan poliittisen ilmapiirin muutos. Kaikkialla Neuvostoliitossa nationalistiset mielenosoitukset olivat tulleet väkivaltaisemmaksi vuonna 1989. Neuvostoliiton kommunistisen puolueen pääsihteeri Mihail Gorbatšov alkoi vaatia kansanvaaleilla valittujen lainsäädäntäelinten perustamista ja poliittisen kontrollin löysäämistä. Kazakstanissa tämä kehitys teki yhä selvemmäksi sen, että Kolbin tultaisiin pain korvaamaan kazakkijohtajalla. Gorbatšovin ajan vapautuneessa poliittisessa ilmapiirissä, tämä kehitys oli mahdollista ja maahan alkoi muodostua kansallismielisiä ryhmiä. Kesäkuussa 1989 Kolbinin tilalle nousi Nursultan Nazarbajev. Taitavana neuvottelijana Nazarbajev onnistui vähentämään kazakkien ja venäläisten välisiä jännitteitä, kansallismielisyyden samalla kasvaessa. Samalla hän pysyi uskollisena Gorbatšovin ajamille uudistusohjelmille. Vaikka Nazarbajev oli Moskovan keskushallinnon nimittämä pääsihteeri, hän ymmärsi että hänen hallintonsa menestyminen riippui sen suosiosta Kazakstanissa. Tämä tarkoitti sitä, että Kazakstanista oli saatava kazakkilaisempi ilman että suuri ja taloudellisesti merkittävä venäläisväestö vieraantuisi. Muiden neuvostotasavaltojen esimerkkiä seuraten Nazarbajev tuki lainsäädäntöä, joka teki kazakin kielestä virallisen kielen. Hän salli myös vapaamman uskonnollisen ilmapiirin, mikä rohkaisi islamin elpymistä. Maaliskuussa 1990 pidetyissä vaaleissa Nazarbajev ja kommunistinen puolue saivat vaalivoiton, myös lainsäädäntöelimissä oli enemmistö kazakkeja.