cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Baltiansaksalaiset
Baltiansaksalaiset sotien kautta syntyneissä Viron ja Latvian kansallisvaltioissa
Kansainvälisessä politiikassa kesäkuussa 1919 tapahtui merkittävä, myös Baltiaan, vaikuttanut tapahtuma. Maailmansodan hävinneet saksalaiset allekirjoittivat 28. kesäkuuta 1919 Versaillesissa rauhansopimuksen. Sopimus sinetöi valtakunnansaksalaisten sotajoukkojen vetäytymisen Baltiasta ja ennen kaikkea päätti kenraali von der Goltzin toiminnan silloisessa muodossa. Landeswehrin sota käynnistyi kesäkuun alussa 1919 osapuolina Baltian Landeswehr yhdessä Rautaisen divisioonan kanssa ja toisella puolella latvialaiset yhdessä virolaisten kanssa. Baltian Landeswehr liittolaisineen vaati saksalaiselle vähemmistölle yhteiskunnallista vaikutusvaltaa Latviassa, mitä latvialaiset virolaisten tukemana eivät hyväksyneet. Landeswehr hyökkäsi Pohjois-Latviassa Cēsisissä. Ratkaisevat taistelut siellä käytiin 19.–23. kesäkuuta 1919. Ne päättyivät Baltian Landeswehrin ja sitä tukeneiden vapaaehtoisten eli Rautaisen divisioonan sotilaiden tappioon. Sotatoimet päättyivät Strasenhofin aselepoon, joka solmittiin 3. heinäkuuta. Se merkitsi baltiansaksalaisten vaikutusvallan loppua Baltiassa.
Baltiansaksalaiset ja kulttuuriautonomia sotien välisenä aikana
pienoiskuva|Syksyllä 1939 tapahtui baltiansaksalaisten muutto Suur-Saksan alueelle. Kaikkiaan siirtyjiä oli yli 60 000 Baltian saksalaista, ja enemmistö heistä oli kotoisin Latviasta. Kuvassa Riiasta lähdössä olevia baltiansaksalaisia. Viron ja Latvian itsenäistyttyä 1918–1919 baltiansaksalaiset menettivät maareformeissa pääosan maaomaisuudestaan, sillä kukin maatila sai omistaa maareformin jälkeen enintään 20 hehtaaria. Baltiansaksalaisten yhteiskunnallinen valta oli murtunut Latvian ja Viron itsenäistymisen yhteydessä, mutta heille myönnettiin huomattava kulttuuriautonomia. Virossa laki vahvistettiin helmikuussa 1925. Sotien välillä baltiansaksalaisia alkoi muuttaa merkittävissä määrin Saksaan, joskaan tarkkoja lukuja ei tiedetä.
Latviassa vuonna 1934 tapahtunut presidentti Ulmanisin vallankaappaus muutti maan politiikkaa entistä kansallismielisemmäksi, jonka seurauksena ei-latvialaisilta oli kielletty kiinteistöjen ostaminen ja tuli myös muutamia ammatillisia rajoituksia, kuten vaatimukset latvialaisuudesta lakimiehen ammattiin.
Tausta
Baltia oli vuonna 1939 jäänyt Molotov–Ribbentrop-sopimuksen perusteella Neuvostoliiton etupiiriin. Siksi Saksan johto halusi paikalliset saksalaiset pois alueelta. Asiasta lähetettiin sähke Moskovassa olleelle Saksan ulkoministerille Joachim von Ribbentropille jo syyskuussa 1939, ja hänet määrättiin sopimaan asiasta Neuvostoliiton kanssa. Neuvotteluja käytiin Vjatšeslav Molotovin kanssa ja asiasta päästiinkin nopeasti yhteisymmärrykseen. Baltiansaksalaisten siirtämisestä sovittiin Saksan ja Neuvostoliiton välisen raja- ja ystävyyssopimuksen allekirjoittamisen yhteydessä 28. syyskuuta. Salaisen lisäpöytäkirjan mukaan Neuvostoliiton etupiirialueella asuneet Saksan kansalaiset tai saksalaista syntyperää olevat siirrettäisiin Saksaan tai Saksan etupiirialueelle. Saksalaiset lähettivät kuljetuslaivoja Latvian ja Viron satamiin lokakuun alussa ja kertoivat vasta sen jälkeen aikomuksestaan siirtää baltiansaksalainen väestönosa Saksaan. Hitler ilmoitti puheessaan 6. lokakuuta yleisesti saksalaisten vähemmistöjen siirtämisestä Itä- ja Kaakkois-Euroopasta Saksaan, mutta kyse oli vain baltiansaksalaisista.
Umsiedlung eli baltiansaksalaisten siirto Saksaan ennen Neuvostoliittoon liittämistä
pienoiskuva|Suunnitelma baltiansaksalaisten muutosta ja uudelleensijoittamisesta Saksaan vuodelta 1939. Saksa ilmoitti Viron hallitukselle baltiansaksalaisten siirrosta vasta 7. lokakuuta. Viron hallitus kokoontui seuraavana päivänä ja päätti olla asettamatta mitään esteitä muuttajille. Umsiedlung käynnistyi jo samassa kuussa.
Virallisissa julistuksissa ei puhuttu Neuvostoliiton muodostamasta uhasta vaan uusista tehtävistä Suur-Saksassa. Ensimmäisten kuljetuslaivojen mukana lähti Virosta 12 000 baltiansaksalaista ja Latviasta noin 47 000. Baltiansaksalaiset sijoitettiin Puolalta vallatuille alueille. Vielä kuljetuslaivojen lähdön jälkeen muutamia lähti muilla laivoilla tai rautateitse. Vain pieni osa saksalaisista jäi vielä Baltian maihin. Saksalaisia lehtiä, yhdistyksiä ja seuroja lopetti toimintansa. Mukaan lähtevät baltiansaksalaiset saivat ottaa vain henkilökohtaista omaisuutta, kuten vaatteet, korut ja taloustavarat. Yhdistysten, kirkkojen ja koulujen omaisuus oli jätettävä taakse.
Baltiansaksalaisten taakseen jättämän omaisuuden selvittely jatkui vielä pitkään saksalaisten lähdettyä, eikä siihen saatu selvyyttä ennen kuin Neuvostoliitto miehitti Baltian maat. Saksa ja Neuvostoliitto sopivat asiasta tammikuussa 1941. Sopimuksen mukaan Neuvostoliitto maksoi Saksalle sen Latviassa, Virossa ja Liettuassa olleesta saksalaisesta omaisuudesta 200 miljoonaa markkaa. Tästä summasta kuitenkin vähennettiin Baltian maiden Saksassa olleen omaisuuden arvo eli 50 miljoonaa markkaa.
Nachumsiedlung eli baltiansaksalaisten siirto Saksaan Neuvostoliittoon liittämisen jälkeen
Samaten tammikuussa 1941 sovittiin myös Baltian maihin vielä jääneiden saksalaisten kuljettamisesta Saksaan. Tällöin muutolla oli jo paon sävy. Virosta lähti noin 7 500 henkilöä, joiden mukana oli noin tuhat virolaista. Latviasta lähti noin 10 000 saksalaista.
Saksalaisuus itsenäisessä Baltiassa
pienoiskuva|Riian saksalaiseen historiaan kuuluu olennaisena osana Mustapäiden talo, joka tuhottiin neuvostovallan aikana 1950-luvulla, mutta jälleenrakennettiin Latvian uuden itsenäisyyden aikana vuoteen 1999 mennessä. Vuonna 1991 tapahtuneen Baltian valtioiden itsenäistymisen, Neuvostoliiton hajoamisen ja Saksan jäälleenyhdistymisen seurauksena Baltian historiaa on käsitelty avoimemmin. Historiaa on tarkastelu laajemmin niin, että vanhat tapahtumat ja muistomerkit ovat tulleet osaksi itsenäistyneiden Baltian valtioiden historiaa. Konkreettisena esimerkkinä tästä on jälleenrakennettu Riian vanhan keskustan Mustapäiden talo, joka oli keskeinen osa Riian saksalaista historiaa.
Tiourea
Tiourea (CH4SN2) on orgaaninen yhdiste ja rakenteeltaan urean analogi. Ureasta se eroaa siten, että urean happiatomi on korvautunut rikkiatomilla. Yhdistettä käytetään muun muassa orgaanisissa synteeseissä valmistettaessa väri- ja lääkeaineita, metalliteollisuudessa ja tekstiiliteollisuudessa.
Ominaisuudet
thumb|250px|left|Tiourean tautomeriset muodot. Huoneenlämpötilassa tiourea on ulkomuodoltaan valkoisia kiteitä. Yhdiste liukenee hyvin veteen ja poolisiin orgaanisiin liuottimiin kuten etanoliin. Poolittomiin orgaanisiin liuottimiin se on liukenematon. Tiourealla on kaksi tautomerista muotoa. Tionimuoto, jossa hiili on sitoutunut kaksoissidoksella rikkiatomiin ja iminotiolimuoto, jonka rakenteessa kaksoissidos on hiili- ja typpiatomien välillä. Näistä tionimuoto on stabiilimpi.
Kuumennettaessa emäksisissä liuoksissa tiourea reagoi hajoamalla vetykarbonaateiksi, sulfideiksi ja ammoniumhydroksidiksi. aldehydien kanssa se reagoi muodostamalla N-hydroksialkyylitioureajohdannaisia, jotka kondensoituvat helposti hartseiksi. Akroleiinin kanssa reaktio voi olla hyvin kiivas. Klooriketonien, diketonien, hydroksiketonien ja dikarboksyylihappojen estereiden kanssa tiourea kondensoituu helposti muodostaen typpeä ja rikkiä sisältäviä heterosyklisiä yhdisteitä. Urean tavoin tiourea muodostaa hiilivetyjen kanssa inkluusioyhdisteitä ja komplekseja monien metalliyhdisteiden kanssa.
Tiourea ärsyttää voimakkaasti hengitysteitä ja silmiä. Yhdiste voi olla syöpää aiheuttava eli karsinogeeninen.
Valmistus ja käyttö
Ensimmäisen kerran tioureaa valmistettiin kuumentamalla ammoniumtiosyanaattia, joka hajoaa kuumennettaessa tioureaksi. Teollisesti tioureaa valmistetaan kuitenkin pääasiallisesti kalsiumsyanamidista ja vetysulfidista. Reaktiossa kalsiumsyanamidi muodostaa syanamidia, joka reagoi vetysulfidin kanssa.
Tioureaa käytetään valmistettaessa heterosyklisiä ryhmiä sisältäviä väri- ja lääkeaineita. Tällaisia ovat esimerkiksi levamisoli, sulfatiatsoli ja eräät kefalosporiinit. Muita yhdisteen käyttökohteita ovat käyttö valokuvauskemikaalina, kopiopaperin valmistus, polymeerien vulkanointia kiihdyttävänä yhdisteenä, apuaineena tekstiilien, kuten silkin, käsittelyssä, metallipintojen käsittelyyn kuparin jalostuksessa ja pinnoitettaessa muita metalleja kuparilla elektrolyyttisesti ja kullan ja hopean erottamiseen uuttamalla mineraaleista.
Patagonian aavikko
pienoiskuva|Patagonian aavikko näkyy satelliittikuvassa vaaleampana. Patagonian aavikko on kuiva tasankoalue Patagoniassa, eteläisessä Amerikassa, pääosin Argentiinan alueella. Pieni osa aavikkoaluetta sijaitsee myös Chilen alueella. Aavikko on kooltaan noin 670 000 neliökilometriä jolloin se on maailman 8. suurin aavikkoalue. Aavikkoalue rajoittuu idässä valtamereen ja lännessä Andien vuoristoon.
Vannes OC
Vannes OC on ranskalainen jalkapalloseura, joka on perustettu vuonna 1998 bretagnelaisessa Vannesin kaupungissa. Se nousi Ligue 2:een kauden 2007/08 päätteeksi. Seuraavalla kaudella se menestyi hyvin cup-kilpailuissa ja eteni Coupe de la Liguessä finaaliin saakka. FC Girondins de Bordeaux vei kuitenkin mestaruuden maalein 4–0. Kaudella 2010/11 Vannes ei enää kyennyt vastaamaan muiden Ligue 2 -seurojen vauhtiin, vaan putosi kauden päätteeksi Nationaliin.
Níkos Chrysógelos
Níkos Chrysógelos (, s. 13. toukokuuta 1959) on kreikkalainen vihreä poliitikko ja Vihreät – Solidaarisuus -puolueen puheenjohtaja. Hän nousi Euroopan parlamenttiin vuonna 2012 ja hän kuuluu siellä Vihreät / Euroopan vapaa allianssi -ryhmään. Hän on Aluekehitysvaliokunnan varapuheenjohtaja.
Chrysógelos nousi europarlamentaarikoksi kesken kauden Michális Tremópoulosin tilalle.
Luettelo ikärajoista Suomessa
thumb|Symboli Suomessa julkaistussa elokuvassa, joka on kielletty alle 18-vuotiaalta. Tämä on luettelo ikärajoista (henkilön oikeudet ja velvollisuudet) Suomessa.
Käsivarren asemasota
Käsivarren asemasota oli Suomen ja Saksan välisen Lapin sodan viimeinen vaihe, jota käytiin 29. marraskuuta 1944 − 27. huhtikuuta 1945. Lapista vetäytyvät saksalaiset olivat linnoittautuneet Käsivarren poikki Sturmbock-asemaan Lätäsenon tienoille ja suomalaisten vähäisillä joukoilla ei ollut resursseja hyökkäykseen. Lätäsenon asemasodan jälkeen linjat siirtyivät saksalaisten Lyngen-asemaan Kilpisjärvelle, josta vetäydyttyään saksalaiset olivat poistuneet Suomen alueelta. Suomen osalta kyseessä olivat toisen maailmansodan viimeiset sotatoimet.
Sturmbock-asema
Saksan armeijan ylijohto oli jo vuonna 1943 varautunut siihen, että Puna-armeija onnistuisi miehittämään Suomen. Tällaisessa tilanteessa Saksalle olisi elintärkeää estää Puna-armeijan pääsy Suomen käsivarren kautta Jäämeren rannalle Skibotniin, sillä Petsamon nikkelikaivosten turvaamisen ja huollon vuoksi tieyhteys lähemmäksi Saksaa oli elintärkeä. Neuvostoliittolaisia ei missään tapauksessa saisi päästää edes lähelle Norjassa kulkevaa valtatietä.
Joen ja tunturien vuoksi edullisin puolustusmaasto oli Käsivarren puolivälissä Lätäsenon tienoilla. Kun Moskovan välirauhan myötä tuli selväksi, että suomalaisten tuli ajaa entiset aseveljensä pois maasta, aloitettiin Sturmbock-aseman linnoittaminen. Rakennustyön suoritti saksalaisten rakennusorganisaatio Reichsarbeitsdienst, ja asema luovutettiin armeijalle 25. lokakuuta 1944. Asema sisälsi 311 korsua, joista 138 olivat täysin valmiina. Sen lisäksi asemaan oli raivattu huomattavat määrät ampuma-alaa ja kallioperään oli louhittu mittavasti taisteluhautaa.
Asemasota
Varsinaisista sotatoimista Käsivarren asemasodassa ei voida puhua, sillä molempien osapuolten joukot oli ryhmitetty puolustukseen, eikä kummallakaan ollut aikomusta tehdä hyökkäystä toisen asemia kohti.
Wehrmachtin joukot
Kun Lapin sota oli puhjennut, oli saksalaisten tilanne huomattavasti erilainen kuin mitä oli suunniteltu. Puna-armeijan sijaan vastassa olivatkin suomalaiset, ja Petsamon nikkelikaivoksetkin oli jätetty tuhottuina neuvostoliittolaisille. Saksan tarkoitus oli nyt luopua koko Pohjois-Norjasta. Sturmbock-asemaan määrätyn 7. Vuoristodivisioonan tehtäväksi tuli suojata näiden joukkojen vetäytymistä ja sen jälkeen vetäytyä itse. Tätä tarkoitusta varten Lätäsenolle rakennettu puolustuslinja oli harvinaisen luja, joka tekikin saksalaisten tehtävän erittäin helpoksi. Saksalaisilla oli asemassa myös huomattavat määrät kalustoa, muun muassa kolme kenttätykistöpatteristoa sekä 15 raskasta panssarintorjuntatykkiä. Sen lisäksi maasto aseman edessä oli vahvasti miinoitettu. Saksalaisilla joukoilla oli myös huomattavasti taistelukokemusta, joka entisestään jyrkensi voimasuhde-eroja.
Suomen armeijan joukot
Suomalaisilla ei missään vaiheessa ollut riittävästi resursseja hyökätä saksalaisten linnoitusta vastaan. Suomalaiset saapuivat Lätäsenolle 29. marraskuuta 1944, jolloin Moskovan välirauhansopimuksen mukaisesti Suomen sodan ajan armeija oli jo kotiutettu. Lätäsenolle saakka saapui vain Ryhmä Puroma, pieni määrä nuoria asevelvollisia, joilla ei ollut sanottavasti taistelukoulutusta. Muodollisesti suomalaisilla oli Käsivarressa kaksi jalkaväkirykmenttiä, mutta todellisuudessa joukko oli hädin tuskin pataljoonan vahvuinen. Suomalaiset kuljettivat mukanaan muutamaa vanhaa tykkiä, joilla ei ollut kuitenkaan mitään käytännön merkitystä taisteluissa. Suomalaisjoukkojen huolto oli myös pitkien etäisyyksien vuoksi huomattavasti vaikeutunut.
Sotatoimet Sturmbock-asemassa
Voimasuhteet huomioon ottaen mitään varsinaista taistelua ei voinut syntyä. Oli myös saksalaisten etu, ettei suurta taistelua puhkeaisi. Koska liittoutuneiden valvontakomissio kuitenkin valvoi Suomen toimia saksalaisia vastaan erittäin ankarasti, oli suomalaisten pakko yrittää edes tiedustella ja partioida tehokkaasti saksalaisten seassa. Näiden partioiden yhteydessä syntyi paikallisia kahakoita.
Saksalaiset irtautuivat Sturmbock-asemasta 12. tammikuuta 1945, hävitettyään ja miinoitettuaan aseman parhaansa mukaan. Suomalaisten joukkojen komentaja eversti Albert Puroma päätti jatkaa saksalaisten takaa-ajoa vain vähäisin voimin, sillä suuremman joukon huolto Käsivarressa olisi ollut huomattavan vaikeaa. 13. tammikuuta muodostettiin Taisteluosasto Loimu, joka koostui vahvennetusta kiväärikomppaniasta. Osasto saavutti Kilpisjärven eteläpään jo 16. tammikuuta.
Asemasota Kilpisjärvellä
Saksalaisilla oli Sturmbock-aseman lisäksi vetäytymisen suojana Lyngen-asema, joka sivusi Kilpisjärvellä myös Suomen aluetta. Lyngen oli Sturmbockia selvästi heikompi asema, mutta suomalaistiedustelu selvitti varsin pian, että siinä oli myös syvyyttä ja asemat olivat hyvin varustettuja. Koska suomalaisten joukot olivat jo entisestäänkin vielä pienentyneet, ei ollut mitään edellytyksiä suorittaa hyökkäyksiä. Suomalaisjoukkoja kuitenkin vahvistettiin pikkuhiljaa, kun huolto- ja kuljetustilanne niin salli.
Saksalaiset aloittivat irtautumisensa Lyngen-asemasta 7. huhtikuuta 1945 ja poistuivat oma-aloitteisesti Norjan puolelle 27. huhtikuuta mennessä. Samana päivänä suomalaissotilaat nostivat lipun kolmen valtakunnan rajapyykille sodan loppumisen kunniaksi. 28. huhtikuuta kenraaliluutnantti Hjalmar Siilasvuo saattoi ilmoittaa ylipäällikkö Mannerheimille täyttäneensä edellisen syksynä saamansa tehtävän saksalaisten häätämiseksi Suomesta.
Heavenly Music
Heavenly Music on Josef Bernen ohjaama yhdysvaltalainen lyhytelokuva vuodelta 1943. Sen tuottivat Jerry Bresler ja Sam Coslow ja käsikirjoittivat Reginald Le Borg, Edward James, Paul Girard Smith ja Michael L. Simmons. Elokuva palkittiin vuoden 1944 Oscar-gaalassa parhaan kaksikelaisen lyhytelokuvan palkinnolla.
Berliinin muuri
Rakentamisen syyt
pienoiskuva|Itäsaksalaiset rakennustyöläiset rakentamassa Berliinin muuria 20. marraskuuta 1961. Toisen maailmansodan jälkeen liittoutuneet jakoivat Saksan neljään miehitysvyöhykkeeseen Neuvostoliiton, Yhdysvaltain, Britannian ja Ranskan kesken. Myös Neuvostoliiton vyöhykkeelle jäänyt pääkaupunki Berliini jaettiin samalla tavalla vyöhykkeisiin. Neuvostoliitto hallitsi kaupungin itäosaa, kolme länsivaltaa sen länsiosaa.
Kun Neuvostoliitto saartoi Berliinin länsivyöhykkeet sen ja länsivaltojen välisen poliittisen kiistan seurauksena kesäkuussa 1948, kaikki elintarvikkeet oli kuljetettava kaupunkiin lentoteitse ilmasiltaa pitkin toukokuuhun 1949 saakka. Tämän jälkeen Yhdysvaltain, Britannian ja Ranskan vyöhykkeistä muodostui Saksan liittotasavalta (Länsi-Saksa) ja Neuvostoliiton vyöhykkeestä Saksan demokraattinen tasavalta. Länsi-Berliinistä tuli tällöin käytännössä osa läntistä Saksaa DDR:n sisällä. Kun Saksojen välinen raja suljettiin vuonna 1952, jäi Berliini ainoaksi paikaksi, jossa raja oli yhä avoin. Miljoonat itäberliiniläiset ja -saksalaiset pakenivat sen kautta länteen, joukossaan paljon korkeasti koulutettuja ja työikäisiä kansalaisia. Berliinin muuri rakennettiin tämän joukkopaon estämiseksi.
Rakennusvaiheet
thumb|Muurin reitti piirrettynä Berliinin satelliittikuvaan vuodelta 2002. Berliinin muuri oli yli 155 kilometriä pitkä. Sitä rakennettiin neljässä eri vaiheessa:
Vielä vähän ennen muurin rakentamista kesällä 1961 DDR:n kommunistipuolueen johtaja Walter Ulbricht vannoi Neues Deutschland -lehdessä, ettei kellään ole aikomusta pystyttää muuria (”Niemand hat die Absicht, eine Mauer zu errichten”). 13. elokuuta 1961 40 000 DDR:n kansallisen kansanarmeijan sotilasta, poliisia ja työläistä sulki Länsi-Berliiniin johtavat tiet ja kadut. Ensin Länsi-Berliini eristettiin piikkilangalla, mutta pari päivää myöhemmin ryhdyttiin rakentamaan muuria betoniharkoista muuraamalla. DDR:n viranomaisten mukaan muuri oli ”antifasistinen suojavalli” (antifaschistischer Schutzwall).
thumb|Näkymää niin sanotulle kuoleman kaistaleelle. Vuoden 1962 kesäkuussa aloitettiin toisen vaiheen rakennustyöt, jolloin muurin vieressä sijainneet talot hajotettiin ja noin sadan metrin päähän rakennettiin uusi muuri. Väliin jäi tyhjä kaistale, jota alettiin kutsua ”kuoleman käytäväksi”. Se oli täytetty hienojakoisella soralla, jotta pakoa yrittävien jalanjäljet näkyisivät helposti. Alue oli täysin suojaton ja ansoitettu muun muassa paukkupanoksilla, jotka oli liitetty mutkittelevaan lankaan. Pienikin töytäisy laukaisi paukkupanokset, jotka saattoivat myös haavoittaa pakenijaa ja hälytti rajavartijat paikalle. Alueen tärkein ominaisuus oli vartiotorneissa oleville vartijoille avautuva vapaa tulilinja. Aluetta ei ollut Saksan sisärajan tavoin miinoitettu.
Viimeinen rakennusvaihe alkoi vuonna 1975. Lopullisen muurin korkeus oli 3,6 metriä ja leveys 1,5 metriä. Rakentaminen maksoi 16 155 000 DDR:n markkaa. Muurin yläosassa oli aidan paksuutta paksumpi betoninen putki, joka täten hankaloitti aidan yli kiipeämistä. Ennen betonista putkea kokeiltiin lasinsirpaleita muurin päällä, mutta päättäjät katsoivat paremmaksi siirtyä betoniseen putkeen. Rakennelmaan kuului myös 302 vahtitornia ja 30 bunkkeria.
Pakeneminen
thumb|Berliinin muurissa oli lukuisia vartiotorneja vartioimassa etteivät DDR:n kansalaiset pakenisi länteen Muurin rakentamisen jälkeen pako Länsi-Berliiniin oli erittäin vaikeaa. Piikkilankavaiheessa, kun raja vielä kulki pitkin kaupungin katuja, pakoa saattoi yrittää yksinkertaisesti loikkaamalla talon ikkunasta kadun toiselle puolelle, jossa muun muassa Länsi-Berliinin palomiehet auttoivat pakenijoita. Erityisesti Bernauer Strasse -niminen katu tarjosi tällaisen pakotien, koska siellä talojen julkisivut olivat lähellä toisiaan muurin molemmin puolin. Pakojen estämiseksi ikkunat muurattiin umpeen ja katoille laitettiin piikkilankaesteitä. Pakenemista yrittäneistä noin 5 000 onnistui, mutta ainakin 230 kuoli ja 200 haavoittui vakavasti. Suurin osa pakoyrityksistä pysäytettiin ja pakoa yrittäneitä tuomittiin pitkiin vankeusrangaistuksiin.
Betonimuurin ja suojavyöhykkeen valmistuttua pako rakennusten kautta muuttui mahdottomaksi. Myöhemmin pakoa yritettiin muun muassa kaivamalla tunneleita muurin ali tai lentämällä muurin yli. Raskailla ajoneuvoilla tai puskutraktoreilla saattoi alkuaikoina onnistua ajamaan muurin läpi, jos pystyi välttämään vartijoiden luodit.
Muurin murtumisen aikoihin oli suunnitteilla muurin valvonnan tehostaminen esimerkiksi valonheittimillä ja hämäränäkölaseilla. Niitä ei kuitenkaan ehditty ottaa käyttöön ennen muurin murtumista.
Rajanylityspaikat
thumb|[[Checkpoint Charlie oli ulkomaalaisille Friedrichstraßen metroaseman ohella ainoa reitti Itä- ja Länsi-Berliinin välillä. Nykyään se on nähtävyys.]] Itä- ja Länsi-Berliinin välillä oli vain muutamia rajanylityspaikkoja, joista ainoat ulkomaisille matkailijoille avoimet olivat Checkpoint Charlie ja Friedrichstraßen metroasema. Muut rajanylityspaikat olivat avoimia vain tietyille erikoisryhmille kuten diplomaateille ja valtiovieraille. Lisäksi Länsi-Berliinin ja DDR:n rajalla oli rajanylityspaikkoja DDR:n alueen kautta Länsi-Saksaan kulkevaa läpikulkuliikennettä varten.
Muurin murtuminen
thumb|Berliinin muuri 16. marraskuuta 1989 muurin murtumisen aikoihin. thumb|Muuria nykyään. Muurin murtuminen johtui oikeastaan väärinkäsityksestä. Syksyllä 1989 alkoivat suuret DDR:n hallituksen vastaiset mielenosoitukset. Valtion johtaja Erich Honecker erosi 18. lokakuuta. Uusi hallitus päätti marraskuussa lievittää hiukan ankaria matkustusrajoituksia ihmisten lepyttämiseksi. Tiedotteen lukija Günter Schabowski ei ollut mukana päätöksenteossa eikä tiennyt yksityiskohtia, ei myöskään sitä, että päätöksen piti astua voimaan vasta seuraavana päivänä. Schabowski sekosi papereissaan suorassa lähetyksessä ja ilmoitti, että matkoja muurin toiselle puolelle tehtäisiin vastedes ilman ennakkoehtoja. Hän vastasi italialaistoimittajan kysymykseen: ”Minun tietääkseni voimassa heti, ilman viivettä.” Tämä ilmoitettiin myös länsisaksalaisilla televisiokanavilla ja pian kymmenet tuhannet uteliaat ihmiset ryntäsivät muurille. Hämmästyneet rajavartijat eivät tienneet, mitä tehdä pääsyä muurin toiselle puolelle vaatineille ihmismassoille. Koska vaihtoehtona olisi ollut omien kansalaisten ampuminen, rajavartijat antoivat periksi ja päästivät kansanjoukot läpi. Muurin toisella puolella heitä tervehtivät riemuitsevat länsiberliiniläiset. Tätä marraskuun yhdeksättä päivää vuonna 1989 pidetään muurin murtumispäivänä.
Rajan ylitys oli tämän jälkeenkin periaatteessa sallittua vain virallisilla rajanylityspaikoilla, mutta käytännössä ihmisten sallittiin kiipeillä muurin ylikin. Seuraavien viikkojen aikana kuitenkin avattiin joukko uusia rajanylityspaikkoja, joiden kohdalta muuri purettiin. Ensimmäisten joukossa avattiin kulkuyhteys Potsdamin aukion kautta ja 22. joulukuuta 1989 avattiin myös Brandenburgin portti. Seuraavien vuosien aikana, Saksan jälleenyhdistymisen jälkeen muuri purettiin lähes kokonaisuudessaan ja vain muutamia lyhyitä osia siitä on enää pystyssä.
Bloomin oireyhtymä
Bloomin oireyhtymä on viidennentoista kromosomin geenimutaation aiheuttama oireisto, johon kuuluu mm. lyhytkasvuisuutta, kasvojen punoitusta ja valonarkuutta. Sairaus lisää leukemian riskiä ja voi aiheuttaa lisääntymiskyvyttömyyttä tai ainakin huomattavia hankaluuksia lisääntymisessä.
On arvioitu, että 20 % oireistosta kärsivistä saa leukemian. Oireyhtymä on muita yleisempi aškenazijuutalaisilla, joiden keskuudessa sitä aiheuttavaa geenivirhettä kantaa noin yksi henkilö sadasta. Oireyhtymä periytyy peittyvästi.
Jotkut potilaat ovat lievästi kehitysvammaisia. Oireisto on nimetty sen ensimmäisenä kuvanneen David Bloomin mukaan.
Iniön kirkko
Iniön kirkko (ruots. Iniö kyrka) on kirkkorakennus Iniössä, Varsinais-Suomen maakunnassa. Se on nimetty Ruotsin prinsessa Sophia Wilhelminan mukaan, joka syntyi Tukholman kuninkaallisessa linnassa samoihin aikoihin, kun kirkko vihittiin käyttöön. Kirkko rakennettiin vuosina 1797–1800 Mikael Piimäsen johdolla.
Kirkon alkuperäisistä piirustuksista puolestaan vastasi Johan Ahlström. Ennen rakennustöiden alkamista niihin teki muutoksia hovi-intendentti, arkkitehti Gustaf af Sillén. Kun kirkko vuonna 1880 paloi, laati arkkitehti C. J. von Heideken piirustukset korjaustöitä varten. Vuosina 1967–1968 kirkossa suoritettiin laajoja uudistamis- ja korjaustöitä, joiden aikana kirkon nykyinen ilme muovautui.
Kirkon alttaritaulu on Wivi Munsterhjelmin käsialaa, ja se on peräisin vuodelta 1907. Saarnatuolin suunnittelemisesta on vastannut arkkitehti C. J. von Heideken, ja urut on rakentanut Hans Heinrich vuonna 1969.
Museovirasto on määritellyt Iniön kirkkoa ympäröivän Iniön kirkonkylän valtakunnallisesti merkittäväksi rakennetuksi kulttuuriympäristöksi.
Urbi et orbi
Urbi et orbi on latinankielinen lentävä lause, joka tarkoittaa suomeksi kaupungille (=Roomalle) ja koko maanpiirille. Ilmaisua käytetään paavin siunauksesta (benediktio), jonka hän antaa suurina kirkollisina juhlapäivinä Pietarinkirkon aukiolla Rooman kaupungille ja koko maailmalle. Nimi tulee antiikin ajan roomalaisesta tavasta aloittaa julkiset tervehdykset näillä sanoilla, mutta itse siunaus ei ala näillä sanoilla. Siunauksesta voi saada aneen.
Finkenwärder
Alus oli ottanut 34 000 litran sprii- ja väkijuomalastin Hampurista eräältä väkijuomia välittävältä yhtiöltä, ja suuntasi virallisten tietojen mukaan päällikkö Herman Heinen komennossa Danzigin kautta Sundsvalliin. Todellisuudessa alus oli matkalla Pohjanlahden rannikolle Luvian ulkopuolelle, josta alkaen aluksen oli tarkoitus käydä pirtukauppaa matkallaan kohti pohjoista. Väkijuomien myynnistä vastasivat herra Forss sekä laivan taloudenhoitaja Jaenicke.
27. tammikuuta 1925 laiva laski ankkurin Pietarinkarin kupeeseen Luvian edustalle, ja herra Forss poistui alukselta hankkimaan tilauksia mantereelta. Muutamassa päivässä laivalta myytiin kaikkiaan 250 kanisteria pirtua sekä muutamia väkijuomalaatikoita paikalla käyneiden neljän kalastusveneen miehistölle. Alus jatkoi matkaansa 31. tammikuuta kello yhdentoista aikaan aamulla, ja suuntasi kohti Siipyytä, josta Forssin oli määrä astua uudelleen laivaan. Alus kuitenkin ajoi täydellä höyryllä karille Hiidensillan matalikolla noin neljän aikaan iltapäivällä. Matalikkoa ei ollut merkitty Saksan Amiraliteetin merikarttoihin. Vesi laivan ruumassa nousi nopeasti, ja noin tuntia myöhemmin päällikkö miehistöineen jätti laivan ja suuntasi pelastusveneellä kohti Yttergrundin majakkaa, jonne he saapuivat puoli yhdeksän aikaan illalla.
Majakanvartijat majoittivat haaksirikkoiset ja tiedustelivat näiltä laivan lastia. Kun vastausta ei saatu, kävi majakkamestari Molander itse hylyllä seuraavana päivänä. Tuolloin alus oli jo pahasti kallellaan ja puolet sen kannesta oli veden alla. Hytit ja konehuone olivat veden peitossa. Molander palasi majakalle mukanaan 52 kanisteria spriitä. Merenkäynti muuttui ankaraksi, ja lopulta 6. helmikuuta alus hajosi ja vajosi merenpohjaan. Laivan lastina olleet 3 000 pirtukanisteria ajelehtivat lounaistuulen ajamina kohti rannikkoa. Tullilaitoksen alukset pelastivat merestä ja rannoilta noin tuhat kanisteria, mutta loput jäivät kadoksiin. Laivan päällikkö sekä taloudenhoitaja saivat suuret sakot salakuljetuksesta. Myynnistä saadut rahat, alkoholi sekä hylky varusteineen julistettiin menetetyksi valtiolle.
Horatius Cocles
thumb|right|Horatius Cocles, kaiverrus, [[Hendrick Goltzius 1586.]]
Horatius Cocles oli myyttinen muinaisen Rooman sotasankari. Kuningas Tarquinius oli yllyttänyt etruskien kuninkaan Porsennan sotaan Roomaa vastaan. Tämä onnistui piirittämään kaupungin, ja ainoastaan Tiber-joki esti häntä pääsemästä kaupunkiin. Porsenna hyökkäsi joen ylittävälle sillalle. Tarinan mukaan roomalaiset, jotka olivat sillalla vahdissa, pakenivat. Vain yksi mies, Horatius Cocles, jäi sillalle. Coclesin esimerkin rohkaisemana kaksi muuta liittyi häneen, ja nämä kolme miestä estivät kilvillään ja miekoillaan vihollisrynnäkköä. Sillä aikaa muut roomalaiset repivät puusillan heidän takanaan. Muut pelastautuivat, mutta Horatius jäi taistelemaan, kunnes silta hänen takanaan romahti veteen. Sitten hän hyppäsi virtaavaan jokeen ja ui omiensa luo.
Asuntoesittely
Asuntoesittely on tilaisuus, jossa on mahdollisuus tutustua myytävänä olevaan asuntoon ja nähdä siitä tarkemmat tiedot sekä esittää myyjälle tai välittäjälle tarkentavia lisäkysymyksiä. Esittelyssä on yleensä mahdollista tehdä ostotarjous kaupan kohteesta.
Bois de Boulogne
thumb|Bois de Boulognen puistoa Bois de Boulogne, suomeksi myös Boulognen metsä, on puisto Pariisin länsilaidalla, Boulogne-Billancourtin pohjoispuolella. Puisto kuuluu Pariisin 16. arrondissementtiin.
Napoleon III teki alueesta puiston vuonna 1852. Puiston suunnittelusta järjestetyn kilpailun voitti ruotsalainen puutarha-arkkitehti Knut Forsberg. Puisto liitettiin Pariisiin vuonna 1929. Sitä ei kuitenkaan yleisesti mielletä osaksi varsinaista Pariisia, sillä se sijaitsee Périphérique-kehätien ulkopuolella, joka muualla yleensä on Pariisin rajana. Lisäksi alueella ei ole yhtään asukkaita, ja se on julkista aluetta.
Bois de Boulognen pinta-ala on 8,459 km². Se on 2,5 kertaa isompi kuin New Yorkin Central Park ja 3,3 kertaa isompi kuin Lontoon Hyde Park.
Nimen alkuperä
Boulognen kaupunki ja myös sen vierellä sijaitseva Bois de Boulogne ovat saaneet nimensä Kanaalin rannalla sijaitsevasta Boulogne-sur-Meristä. Pariisin seudulla nimi annettiin alun perin Notre-Dame-de-Boulogne-la-Petite-nimiselle kirkolle (nykyisin Église Notre-Dame de Boulogne), joka rakennettiin Filip IV Kauniin käskystä sen jälkeen, kun hän vuonna 1308 oli tehnyt tyttärensä Isabella de Francen kanssa pyhiinvaellusmatkan Boulogne-sur-Meriin ennen kuin tämä avioitui Englannin kuningas Edvard II:n kanssa.
Paluumatkalla kuningas päätti rakentaa Pariisin läheisyyteen samanlaisen kirkon kuin minkä hän oli nähnyt Kanaalin rannalla ja jossa oli myös ihmeellinen Neitsyt Marian patsas. Boulogne-sur-Merin kirkko sijaitsi paikalla, jossa nykyisin on Basilique Notre-Dame de l'Immaculée Conception.
Palattuaan Pariisiin kuningas päätti pyhiinvaellusmatkojen lyhentämiseksi etsiä kaupungin lähistöltä sopivaa paikkaa uudelle kirkolle. Hän päätyi lopulta pieneen puunhakkaajien kylään, jonka nimi oli Les Menuls lès Saint-Cloud. Kirkon peruskivi muurattiin vuonna 1319 tai 1320, ja kirkkoon pystytettiin samanlainen hopeoitu Neitsyt Marian patsas kuin Boulogne-sur-Merissäkin oli. Kirkon vihki vuonna 1330 Pariisin piispa Hugues II Michel de Besançon.
Varhaisvaiheet
Nykyinen Bois de Boulogne on ainoa jäljellä oleva osa entisestä Rouvrayn metsästä, joka sai nimensä siellä kasvaneista talvitammista. . Se mainitaan historiallisissa lähteissä ensimmäisen kerran vuonna 717. Kilderik II lahjoitti maat Saint-Denis'n apottikunnalle, joka rakennutti useita huomattavia luostareita. Filip II August osti suurimman osan metsästä Saint-Denis'n munkeilta muodostaakseen niistä metsästysmaan kuninkaalle kuuluvalle alueelle. Vuonna 1256 Pyhä Ranskan Isabel, Ludvig IX Pyhän sisar perusti kuninkaallisen Longchampin nunnaluostarin.
1300-luvulta 1800-luvulle
Satavuotisen sodan aikana metsästä tuli rosvojen pesäpaikka. Vuonna 1358 väijyksissä olleet englantilaiset ryöstivät siellä Bertrand Duguesclinin hänen ollessaan paluumatkalla Bretagnesta. Vuosina 1416–1417 Burgundin herttuan joukot tappoivat siellä suuren määrän ranskalaisia ja polttivat sen jälkeen osan metsästä. Ludvig XI:n aikana alue metsitettiin jälleen, ja sen kautta avattiin kaksi tietä.
Vuonna 1528 Frans I aloitti alueella sijaitsevan Château de Madridin rakennustyöt. Sen valmistuttua alueesta tuli juhlapaikka. Henrik II:n ja Henrik III:n aikana metsästysmaat ympäröitiin muurilla, jossa oli kahdeksan porttia. Henrik IV:n määräyksestä sinne istutettiin 15 000 mulperipuuta siinä toivossa, että Ranskassa voitaisiin aloittaa silkin valmistus. Hänen puolisonsa Valois’n Margareta, jonka hän oli hylännyt, vetäytyi metsän keskellä sijaitsevaan Château de la Muetteen.
Marraskuussa 1783 Pilâtre de Rozier ja Arlandesin herttua suorittivat alueella onnistuneen lennon kuumailmapallolla, jonka olivat rakentaneet Montgolfierin veljekset. He nousivat ilmaan Château de la Muetten viereltä.
Ranskan vallankumouksen aikana monet etsintäkuulutetut henkilöt piileksivät Bois de Boulognessa.
Vuosina 1814–1815 noin 40 000 englantilaista ja venäläistä sotilasta leiriytyi alueelle, ja he hävittivät metsän. Restauraation aikana se metsitettiin jälleen, ja paroni d'Andrén johdolla myös sen kautta kulkeneet tiet kunnostettiin vuoteen 1830 mennessä. Esimerkiksi Auteuilin lammen rannalle kylvettiin amerikkalaisia tammia. Lammen luona perustettiin vuonna 1832 metsätalouden oppilaitos, École spéciale pratique de sylviculture et d'arboriculture. . Tästä "syrjäisestä ja villistä paikasta" kerrotaan Paul de Kockin romaanissa Le mare d'Auteuil.
Vuonna 1840 metsän itälaidalta lohkaistiin alue Pariisia ympäröineen uuden puolustusmuurin, Enceinte de Thiersin rakentamista varten.
Napoleon III:n aikaiset rakennus- ja istutustyöt
Vuonna 1852 Napoleon III luovutti omistusoikeuden Bois de Boulogneen Pariisin kaupungille, joka sitoutui suorittamaan alueella uudistustöitä neljän vuoden kuluessa. Työt aloitettiin seuraavana vuonna. Ensimmäisessä vaiheessa niitä johtivat arkkitehti Jacques Hittorff ja maisema-arkkitehti Louis-Sulpice Varé. Heidän johdollaan sinne perustettiin puutarhoja sekä rakennettiin teitä ja tekojärviä. thumb|Näkymä Pont des Îlesilta vuonna 1867. Keisari toivoi, että alueelle saataisiin Lontoon Hyde Parkin Serpentinen kaltainen jokimainen tekojärvi. Työt jouduttiin kuitenkin keskeyttämään, kun paroni Haussmann huomautti, että korkeuserojen vuoksi järven toinen pää kuivusi ja toinen pää tulvisi. Haussmann, joka oli nimitetty Seinen departementin prefektiksi, erottikin tehtävästään Varén, joka ei ollut ottanut suunnitelmissaan huomioon kuuden metrin korkeuseroa, ja nimitti tilalle insinööri Jean-Charles Alphandin ja maisema-arkkitehdiksi Jean-Pierre Barillet-Deschampsin. Maaperää muokattiin, ja alueelle istutettiin 200 000 puuta Barillet-Deschampsin laatiman suunnitelman mukaisesti. Uudet suunnittelijat jättivät alueelle vain kaksi suoraa puistokäytävää (Allée de Longchamp ja Allée de la Reine-Marguerite). Varén suunnittelman "joen" sijasta alueelle rakennettiin kaksi tekojärveä. Lac Supérieurista vedet laskivat Lac Inférieuriin pienen putouksen kautta. Kahta saarta yhdistämään rakennettiin silta.
Samaan aikaan alueelle rakennettiin myös järvien välinen pato ja niiden välitse johtava tie. Jean-Charles Alphand muotoili alueen englantilaiseen puutarhatyyliin kaarevine teineen, vesialueineen, keinotekoisine jokineen ja kivilaitelmineen. Lac Inférieuriin rakennettiin kaksi saarta, joihin pystytettiin aito sveitsiläinen, alun perin Seilerin Bernin lähettyville rakentama alppimaja sekä Gabriel Davioudin suunnittelma "Keisarin kioski". Vuonna 2012 siellä kuvattiin eräs kohtaus Noémie Lvovskyn elokuvasta Camille redouble. Myös Auteuilin lampea laajennettiin.
Longchampin hippodromi rakennettiin vuosina 1855–1858 Bois de Boulognen länsiosaan, Longchampin alueelle. Samoihin aikoihin puistosta lohkaistiin sen eteläisin osa Mortemart-kukkulan eteläpuolella, Rue des Princes à Boulognen (nyk. Rue Denfert-Rocherau ja Rue des Princes) ja Avenude du Parc des Princes'in välinen alue. Se muutettiin Mornyn herttuan toimeksiannosta ja paroni Haussmannin johdolla luksusluokan asuntoalueeksi, joka kuuluu osittain Pariisin Auteuilin kaupunginosaan, osittain Boulogne-Billancourtiin.
Kun Pariisia vuonna 1870 Preussin ja Ranskan sodassa piiritettiin, Preussin tykistö sai Bois de Boulognessa aikaan melkoisesti tuhoa, sillä Ranskan tykistöllä oli tukikohta Mortemartin kukkulalla. Tapauksen johdosta Sullu Prudhomme kirjoitti runon La mare d'Auteuil "jäähyväisiksi metsälle". .
Raitiolinja
thumb|upright=1.25|Raitiovaunu Bois de Boulognessa vuonna 1930 Vuosina 1900–1936 Bois de Boulognen läpi kulki raitiolinja, joka johti Porte Maillot'sta Pariisin rajalta alun perin Suresnesiin, josta sitä myöhemmin jatkettiin Puteaux'hun (linja 38) ja Saint-Cloud'hun (linja 44).
Pariisin alueliitos 1929
Vaikka Bois de Boulogne oli Pariisin kaupungin omistuksessa, hallinnollisesti se oli vuoteen 1929 saakka jaettuna Boulognen ja Neuilly-sur-Seinen kuntien kesken. Se liitettiin Pariisiin vasta kahdella asetuksella, joista sen Neuilly-sur-Seineen kuulunutta osaa koskenut annettiin 5. huhtikuuta ja Boulogneen kuulunutta osaa koskeva 19. huhtikuuta 1929. Tällöin se liitettiin Pariisin 16. arrondissementtiin. Sen omistaa Pariisin kaupunki, jonka myös huolehtii sen kunnossa- ja puhtaanapidosta ja puiden istuttamisesta, myöntää luvat siellä järjestettäville yleisötapahtumille ja vuokraa alueen rakennukset ravintoloitsijoille ja muille yrittäjille.
Vesistöt
thumb|"Keisarin kioski" Lac Inférieurin saarella. Bois de Boulognessa on useita tekojärviä ja keinotekoisia lampia, joihin vesi johdetaan Canal d'Ourcqista sekä Passyn arteesisista kaivoista. Suurimmat niistä ovat Lac Supérieur ja Lac Inférieur. Näiden välissä on vesiputous, Grande Cascade. Lisäksi aluelella sijaitsevat Lac du cercle du bois de Boulogne, joka talvisin toimii luistinratana, ja Lac du Jardin d'acclimation sekä joukko pienempiä lampia: Mare d'Amenonville, Mare Saint-James, Étang de Longchamp, Étang de l'Abbaye, Étang de Suresnes, 'Etang des Tribunes ja Étang de Boulogne.
Metsässä kulkevia puroja ovat Ruisseau de Longchamp, Ruisseau des Sablons ja Ruisseau d'Armenonville.
Merkitys
Bois de Boulogne on pariisilaisille tärkeä ja suosittu virkistysalue. Siellä voi kävellä, pyöräillä, soudella järvillä tai ratsastaa tai käydä eväsretkillä. Aikaisemmin se oli varsinkin hienoston virkistyspaikka. Monet 1800-luvun runoilijat ja kirjailijat ovat kuvailleet kävelyretkiään Bois de Boulognessa. .
Bois de Boulogne on kuitenkin myös huonomaineinen alue, sillä öisin siellä harjoitetaan suuressa määrin prostituutiota.
Into the Millennium Tour
Into the Millennium Tour -kiertue oli Backstreet Boys -poikabändin kiertue, joka tuki heidän vuonna 1999 ilmestynyttä albumiaan Millennium. Kiertueeseen sisältyi 115 loppuunmyytyä konserttia yhteensä 84 maassa.
Ensimmäinen kiertueen osa oli Eurooppa, jossa Pojat aloittivat 2. kesäkuuta 1999, ja lopettivat 7. elokuuta 1999. Euroopan osa sisälsi yhteensä yli 40 konserttia yli 30 kaupungissa ja 13 maassa. Ensimmäinen osa Pohjois-Amerikan kiertuetta sisälsi alun perin 53 esitystä (40 julkaistua ja 13 lisättyä) 39 kaupungissa, sen oli tarkoitus kestää syyskuun 14. päivästä joulukuun 2. päivään. Koko Pohjois-Amerikan kiertue oli loppuunmyyty elokuun 14. päivään mennessä; 765 000 lippua tuotti arviolta 30 miljoonaa dollaria (lippujen hinta vaihteli 28.50$ ja 38.50$ välillä), koko kiertueen lippujen myyntiin paneminen samana aamuna oli epätavallinen myyntitapa ja se rikkoikin ennätyksiä, sillä liput myytiin loppuun vain muutamassa tunnissa. Poikien lisättyä muutamia ylimääräisiä konsertteja aikatauluihin, Pohjois-Amerikan kiertue sisälsi yhteensä 56 esitystä. Hurrikaani Floydin seurauksena, joka oli lähestymässä Floridaa, bändin täytyi lykätä kaksi ensimmäistä esitystä syyskuun 14. ja 15. päivästä joulukuun 5. ja 6. päivään. Toinen Pohjois-Amerikan kiertue alkoi 11. helmikuuta ja päättyi 15. maaliskuuta, 2000.
Vaikka kiertue olikin Bruce Springsteenin ja E Street Band Reunion Tour -kiertueen välissä, se voitti silti vuoden luovimman konsertin palkinnon.
Lavaesiintyminen
Kiertueen lavaesiintyminen sisälsi viisikulmaisen lavan jossa oli 360-asteen katsojapaikat. Lavalla oli viisikulmainen ulompi väylä missä oli viisi ramppia lavan keskikohtaan. Tämä lavan osa oli normaalisti korkeammalla kuin muu lava, mutta sitä pystyi alentamaan jotta bändi pystyi astumaan sisään tai menemään ulos "lavan alta". Instrumentaalinen bändi oli ulomman ja sisemmän väylän välissä, missä pojat erotettiin toisistaan ramppien avulla.
Esitys ja show-elementit
Bändillä oli kuusi instrumentaalista jäsentä sekä 10 tausta tanssijaa (5 naista ja 5 miestä), jotka tanssivat silloin kun bändin pojat eivät. Joskus bändin jäsenet hajaantuivat ja esiintyivät jokainen lavan eri kulmassa, mutta toisinaan kaikki olivat lavan samassa kulmassa.
Bändi käytti useita asuja esityksen aikana. He käyttivät "futuristisia" asuja ensimmäisen osion aikana; nuo puvut korvattiin puolessa välissä kiertuetta. Alkuperäiset asut sisälsivät siniset ruutukuvioiset poolopaidat ja siniset liivit. Myöhemmät asut sisälsivät mm. haarniskan kaltaiset paidat, jotka oli suunniteltu jokaiselle jäsenelle erilaisiksi. Näistä asuista tuli tunnetuimmat kiertuevaatteet, koska lehdistö ottaa useimmiten kuvia vain kiertueen alkuosista.
Ensimmäisten kolmen kappaleen jälkeen, jokainen jäsen esitteli itsensä yleisölle samaan aikaan kun muut vaihtoivat vaatteita "avaruusliiveistä" tummiin trenssitakkeihin lavan takana "As Long As You Love Me" esitystä varten, mikä esitettiin "tuoli rutiinilla". Taustatanssijat esittivät ja bändi soitti musiikkia sillä aikaa kun pojat vaihtoivat nahka-asusteisiin seuraavaa kappaletta varten. Kun pojat esittivät kappaleen "Quit Playing Games With My Heart" heidät kytkettiin vaijereihin ja he "leijuivat" yleisön yllä esittäen kappaletta. Sen jälkeen pojat vaihtoivat asunsa punamustiin moottoripyörä yläosaan ja mustiin housuihin. Lavan kulmiin asennettiin metallitikapuut, joissa he esittivät kappaleen "Don't Want You Back".
Seuraavaksi he esittivät kappaleen "The Perfect Fan" jolloin lavalla oli viisi eri äiti-tytär pari jotka oli tuotu yleisön joukosta. Vaihdettuaan valkoisiin asuihin Backstreet Boys esitti sekoituksen kolmesta hitti kappaleestaan "Everybody (Backstreet's Back)", "We've Got It Goin' On" ja "Thatä's The Way I Like It". Seuraavaksi pojat nostettiin lavan keskustaan mikkien kanssa ja he lauloivat litanian balladeja. He tanssivat "hattu-tanssin" "All I Have To Give" kappaleen kanssa. Esittäessään "Show Me The Meaning Of Being Lonely" he tanssivat hetken naistaustatanssijoiden kanssa.
Bändi palasi lavalle esittämään street version kappaleesta "It's Gotta Be You". Sitten he esittelivät instrumentaaliset bändin jäsenet ja he esittivät soolon. Lopulta he kiertelivät lavalla samalla kun katosta satoi konfetteja ja lopettivat konsertin.
Lopuksi bändi palasi vielä kerran lavalle esittämään "I Want It That Way"-kappaleen. Esityksen jälkeen pojat toivottivat katsojille hyvää yötä.
Settilista
Koko Millennium albumi esitettiin jokaisen esitys iltana (paitsi Nickin soolo "I Need You Tonight").
AS Yzeure
AS Yzeure on ranskalainen jalkapalloseura, joka on perustettu vuonna 1938. Sen kotipaikka Yzeure sijaitsee Ranskan keskiosassa Allier'n departementissa.
Diponegoro
thumb|200px|right|Diponegoron muotokuva 1830-luvulta Diponegoro (myös Dipo Negoro tai  Raden Mas Ontowirjo, n. 1785 – 1855 Makassar ) oli jaavalainen aatelinen, joka johti vuosina 1825-1830 käytyä Jaavan sotaa alankomaalaisten siirtomaavaltaa vastaan ja pyrki samalla nousemaan koko Jaavan hallitsijaksi.
Elämäkerta
Yogyakartan sulttaanikunta, jonka prinssi Diponegoro oli, perustettiin 13. helmikuuta 1755 hollantilaisten tuella. Tätä ennen se oli ollut osa Mataramin sulttaanikuntaa.
Diponegoro oli Yogyakartan 3. sulttaanin Hamengkubuwono III:n vanhin poika. Hänestä tuli varttuessaan harras muslimi, ja hän rukoili ja paastosi säännöllisesti. Hän kiersi ympäri entisen Mataramin sulttaanikunnan alueen hautausmaita esi-isiään kunnioittaakseen. Matkoillaan hän tuli tutuksi paitsi uskonnollisille johtajille myös tavalliselle kansalle, ja hänen sanottiin olevan Allahin suosiossa.
Noin 20-vuotiaana Diponegoron kerrotaan käyneen läpi uskonnollisen kokemuksen, jossa hän vakuuttui roolistaan tulevana Jaavan hallitsijana ja paikallisen legendan ennustamana Ratu Adil -nimellä tunnettuna hallitsijana, joka aloittaisi valtakautensa lyhyen sodan jälkeen. Tarinan mukaan myyttinen naishahmo Nyai Roro Kidul olisi lisäksi kehottanut häntä ottamaan nimen Ngabdulhamid.
Vuonna 1814 Diponegoron isä kuoli, ja hänen nuorempi veljensä peri kruunun ja otti hallitsijanimen Hamengkubuwono IV – Diponegoro itse oli tämän jälkeen ensimmäisenä kruununperimysjärjestyksessä. Hänen sijastaan kruunun kuitenkin peri Hamengkubuwono IV:n kuollessa vuonna 1822 hänen kolmivuotias velipuolensa, koska tämän äiti oli hänen äitiään korkea-arvoisempi. Asiaa oli edesauttamassa Alankomaiden Itä-Intian kuvernööri Godert van der Capellen. Jaavalaiset jakautuivat kannattamaan jompaakumpaa kruununperijää.
Jääkiekon nuorten maailmanmestaruuskilpailut 2002
Jääkiekon nuorten maailmanmestaruuskilpailut 2002 pelattiin Tšekissä ja maailmanmestaruuden voitti Venäjä.
Turnauksessa Ranska pelasi ensimmäistä kertaa nuorten MM-kisojen korkeimmalla sarjatasolla, mutta jäi kuitenkin turnauksessa viimeiselle sijalle ja näin putosi takaisin alemmalle sarjatasolle.
Lopputulokset
MM-Taso
1. divisioona
2. divisioona
3. divisioona
Robert Forster
Robert Forster (syntymänimeltään Robert Wallace Foster Jr.; 13. heinäkuuta 1941 Rochester, New York – 11. lokakuuta 2019 Los Angeles, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen näyttelijä, joka teki pitkän uran elokuvissa ja televisiossa. Forster esiintyi yli sadassa elokuvassa. Hän näytteli pääosissa esimerkiksi tieteiselokuvassa Musta aukko (1979) ja kauhuelokuvassa Alligaattori (1980).
Forster tunnetaan parhaiten roolistaan Quentin Tarantinon elokuvassa Jackie Brown (1997). Hän oli roolisuorituksestaan ehdokkaana parhaasta miessivuosasta vuoden 1998 Oscar-gaalassa. Sittemmin Forster näytteli muun muassa elokuvissa Mulholland Drive (2001), The Descendants (2011) ja Olympos on valloitettu (2013) sekä televisiosarjoissa Heroes (2007–2008) ja Twin Peaks: The Return (2017). Hänellä oli myös pieni rooli televisiosarjassa Breaking Bad (2013) ja sarjan jatko-osana toimivassa elokuvassa El Camino (2019). Kuolemansa jälkeen hänet nähtiin vielä samassa roolissa Netflixin sarjassa Better Call Saul (2020).
Elämä
Forster syntyi Rochesterissa New Yorkissa vuonna 1941 amerikanitalialaiselle äidille ja sukutaustaltaan irlantilais-englantilaiselle isälle. Hänen vanhempansa erosivat hänen ollessaan kahdeksanvuotias.
Forster opiskeli korkeakoulussa psykologiaa ja valmistui vuonna 1963. Hänen näyttelijänuransa alkoi Broadwaylla, josta hänet löydettiin valkokankaalle. Forsterin ensimmäinen elokuva oli Heijastuksia kultaisessa silmässä (1967), jossa pääosia näyttelivät Elizabeth Taylor ja Marlon Brando.
Forster oli naimisissa kahdesti, ja hänellä on yhteensä neljä lasta sekä neljä lastenlasta.
Forster oli Triple Nine Societyn jäsen. Kyseisen järjestön jäsenet ovat saaneet älykkyystesteissä suuremman älykkyysosamäärän kuin 99,9 prosenttia väestöstä.