cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Samppanja
Poreilun kehittäminen
Englantilaiset kehittivät aiempaa lujemman viinipullon ja alkoivat tehdä 1600-luvulla maahan tuodusta samppanjasta poreilevaa lisäämällä siihen pullotuksen yhteydessä sokeria toisen käymisen käynnistämiseksi. Kuplia ei aluksi ymmärretty – ne tunnistettiin hiilidioksidiksi vasta vuonna 1776. Vaikka poreileva samppanja olikin jo suosittua Englannissa, Ranskassa Ludvig XV salli samppanjan myymisen poreilun mahdollistavissa pulloissa vasta 1728. Heti seuraavana vuonna Nicolas Ruinart aloitti kuohuvan samppanjan myynnin, ja hänen jälkeensä Chanoine 1730 ja Forneaux, nykyinen Taittinger 1734.
Heikot pullot räjähtelivät sisäisen paineen johdosta hyvin usein vielä 1800-luvulla ja aiheuttivat jopa kuolemantapauksia. Apteekkari André Francois keksi 1836 menetelmän, jolla viinin sokeripitoisuus voitiin mitata luotettavasti. Keksinnön myötä pullojen rikkoutumisongelma katosi lähes kokonaan ja poreilun muodostuminen saatiin hallintaan.
1800-luvulta nykyaikaan
Vuonna 1844 keksittiin metallinen korkin sidelanka. Belgialainen Armand Walfart kehitti 1884 menetelmän, jolla pullon kaulaan valunut sakka saatiin aiempaa helpommin pois jäädyttämällä kaula suolaliuoksessa. Samppanja oli ollut aina makeaa, kunnes Louise Pommery toi 1874 markkinoille ensimmäisen kaupallisen kuivan samppanjan. Seuraavien vuosikymmenten kuluessa se syrjäytti makean samppanjan.
Monet samppanjatalojen perustajat tulivat Ranskaan Saksasta, sillä ranskalaiset eivät itse useinkaan halunneet markkinoida viinejä. Suuresta hovisuosiostaan huolimatta samppanja yleistyi hitaasti: vielä 1850-luvun alussa Champagnen viinituotannosta kaksi kolmasosaa oli punaviiniä.
Vuonna 1891 Madridissa solmittiin ensimmäinen kansainvälinen sopimus, joka suojasi samppanja-nimityksen käytön vain Champagnen viineille. Myöhemmin moni maa Euroopassa ja muualla maailmassa on liittynyt nimityksen suojaaviin sopimuksiin.
1900-luvun alussa Champagnea koettelivat huonot satovuodet, viinikirva ja home. Hallituksen 1911 vahvistamista valmistusrajoituksista raivostuneet viljelijät mellakoivat ja tuhosivat useita viinikellareita, minkä seurauksena rajoituksia lievennettiin. Maailmansotien välisenä aikana samppanjan menekkiä vähensivät sotien lisäksi Venäjän vallankumous, Yhdysvaltain kieltolaki ja 1930-luvun lama.
Rypäleiden hinnan laskettua ja ylituotannon vaivatessa haluttiin alkaa kontrolloida tuotantoa, ja vuonna 1935 sinetöitiin varsinainen apellaatio sääntöineen. Toisen maailmansodan aikana Champagnessa perustettiin viljelijöiden ja tuottajien etujärjestö CIVC.
Toisen maailmansodan jälkeen samppanjan myynti on lisääntynyt, mutta luksustuotteena se on herkkä suhdannevaihteluille. Vuosien 1910 ja 1964 välillä samppanjan tuotanto kasvoi 40 miljoonasta pullosta 70 miljoonaan, ja vuonna 2004 tuotanto oli 300 miljoonaa. 1900-luvun aikana samppanjan reaalihinta on laskenut ja se on levinnyt myös tavallisten ihmisen käyttöön. Toisaalta samalla kun samppanjan menekki on kasvanut, kaikkein arvostetuimpien samppanjoiden hinta on noussut.
Champagnen historialliset viiniviljelmät, viinikellarit ja samppanjatalot otettiin Unescon maailmanperintöluetteloon heinäkuussa 2015.
Nimen käyttöoikeus
thumb|left|Champagnen virallinen samppanjantuotantoalue punaisella.|alt= Euroopan unioni ja jotkin muut maat ovat suojanneet samppanja-sanan tarkoittamaan vain Champagnen alueelta tulevia kuohuviinejä. Tuotemerkki suojattiin Madridin sopimuksella vuonna 1891 ja se vahvistettiin ensimmäisen maailmansodan jälkeisessä Versailles’n sopimuksessa. Esimerkiksi Yhdysvallat ei kuitenkaan ratifioinut Versailles’n sopimusta ja jatkoi samppanja-nimen käyttämistä omissa kuohuviineissään, joskin käytännöstä on siellä jo lähes kokonaan luovuttu. Australia sopi EU:n kanssa vuonna 2010 luopuvansa samppanja-nimen käytöstä omissa viineissään. Vastineeksi australialaisten viinien maahantuontia Eurooppaan helpotettiin. Chilen kanssa EU solmi asiasta sopimuksen 2002, ja rajoitus astui voimaan 2015. Venäjällä on käytetty 1800-luvulta alkaen kuohuviineistä nimitystä šampanskoje.
Jopa sveitsiläinen Champagnen kylä joutui luopumaan oman nimensä käytöstä tuottamassaan viinissä.
Samppanjamenetelmällä (méthode champenoise) valmistetaan muitakin kuohuviinejä kuin samppanjaa, mutta niiden etiketeissä on käytettävä jotain muuta nimitystä, kuten méthode traditionnelle.
Laadun mukaan
thumb|[[Moët & Chandonin Dom Perignon -vuosikertasamppanjaa 1999.|alt=]] Vakiosamppanja on samppanjatalojen yleisin ja tärkein tuote, ja sen osuus tuotannosta on usein yli 80 prosenttia. Vakiosamppanja on vuodesta toiseen samanmakuista ja tasalaatuista, ja nykyisin aina kuivaa (brut). Siihen käytetään yleensä tasaisesti kaikkia kolmea päärypälelajiketta, vaikka suhteet vaihtelevatkin taloittain ja vuosittain. Vuosikertoja ei ilmoiteta (NV), sillä vakiosamppanjaan käytetään myös varastoviiniä. Vakiosamppanja säilyy yli vuoden ajan viinikellarissa, mutta pitkään kellarointiin siitä ei normaalisti ole.
Vuosikertasamppanjaa valmistetaan vain erityisen hyvinä satovuosina ja etiketissä mainitun satovuoden rypäleistä. Vuosikertasamppanja on hiukan laadukkaampaa ja vivahteikkaampaa kuin vakiosamppanja, ja se myös säilyy paremmin. Se onkin hiukan kalliimpaa kuin vakiosamppanja.
Luksus- tai prestige-samppanjat ovat kaikkein laadukkainta samppanjaa. Niitä valmistetaan vain kaikkein parhaimpien vuosikertojen kalleimmista rypäleistä. Ensimmäisestä puristuksesta käytetään joskus vain paras keskiosa. Luksussamppanjoita kypsytetään pitkään, ja ne pakataan loisteliaasti. Korkeimman eli 100 % laatuluokituksen saaneet samppanjat ovat Grand Cru, ja 90–99 % luokituksen samppanjat ovat Premier Cru. Kaksi suosituinta ja arvostetuinta luksussamppanjaa ovat perinteikkäät Dom Pérignon sekä Louis Roedererin valmistama Cristal.
Rypäleiden mukaan
thumb|Laurent-Perrierin rosésamppanjaa.|alt= Rosésamppanjaan sekoitetaan 8–20 prosenttia Champagnen punaviiniä, mikä antaa sille enemmän tai vähemmän voimakkaan punertavan värin ja joskus myös voimakkaan maun. Rosésamppanja on noussut suosioon 1980-luvulta alkaen, vaikka se olikin jo 1800-luvun alussa suosittua erityisesti Englannissa ja Venäjällä. Roséta on hankala tuottaa, minkä vuoksi sen hinta on melko korkea. Vaaleanpunainen luksussamppanja on kalleimmillaan moninkertaisesti valkoista luksussamppanjaa kalliimpaa. Rosésamppanjaa tehdään myös saignée-menetelmällä, jossa tummat kuoret jätetään pitemmäksi aikaa antamaan viiniin väriä.
Blanc de blancs valmistetaan ainoastaan valkoisista Chardonnay-rypäleistä. Se on perinteistä samppanjasekoitusta keveämpi ja lyhyempi maultaan.
Blanc de noirs on valkoista samppanjaa, jota valmistetaan ainoastaan tummista Pinot Noir- ja Pinot Meunier -rypäleistä.
Mono-terroir-samppanja on yhden kylän (monocru) tai yhden palstan (monoparcelle) sadosta valmistettua. Tällaiset sekoittamattomat viinit ovat omintakeisia ja hintavia, ja niiden suosio on kasvanut viime aikoina.
Makeuden mukaan
Samppanjan luokittelu makeusasteen mukaan:
Makea samppanja (sec, demi-sec tai doux) valmistetaan lisäämällä viiniin korkinvaihdon yhteydessä runsaasti ruokosokeria. Makeita samppanjoita nautitaan etenkin jälkiruokien ja leivonnaisten kera. Niitä ei erityisesti arvosteta, ja niitä pidetään sopivina aloittelijoille, jotka vierastavat kuivan samppanjan hapokkuutta.
Täysin sokeriton samppanja (Brut Nature) on täysin kuivaa, sillä siihen ei korkinvaihdon yhteydessä lisätä sokeria. Sen etiketissä voi olla esimerkiksi merkintä Ultra Brut, Extra Brut tai Sans Sucre, mutta usein vain Brut. Samppanjan maksimaalinen luontainen sokeripitoisuus on 3 g/l.
Muita tyyppejä
Iäkäs samppanja, kuten yli 20-vuotias, on luonteeltaan erilaista kuin nuorempi. Sen väri muuttuu oljen- tai kullankeltaiseksi, sen hapokkuus on tasoittunut, eivätkä sen kuplat näy lasissa kovin runsaina. Iäkkään samppanjan tuoksusta tulee monikerroksinen ja rikas ja mausta pyöristynyt ja paahtokaramellinomainen sekä hyvin pitkä ja sinnikäs. Iäkkäät samppanjat voivat usein vaatia totuttelua. Samppanja voi säilyä juomakelpoisena hyvin pitkään: esimerkiksi Ahvenanmaan edustalta merestä 2010 löydetty 1800-luvun alkupuolella pullotettu samppanja oli 170 vuoden jälkeenkin miellyttävän makuista.
Myöhään korkitetun samppanjan tuoksu on rikas ja voimakas, ja viini tuntuu suussa pyöreältä ja kermaiselta. Tällainen samppanja nautitaan suhteellisen pian korkinvaihdon jälkeen.
Kevyesti poreilevassa samppanjassa pullon paine on vähän yli puolet tavallisen samppanjapullon paineesta. Siinä on epätavallinen suutuntuma, ja sitä arvostetaan herkullisena aperitiivina.
Viinitarhat
thumb|Viinitarhoja [[Verzenayssa]] Champagnen viinitarhojen ohuen pinnan alla on paksu kalkkikerros. Se on erittäin niukka kasvualusta, mutta sen etuna on huokoisuus, veden saannin tasaisuus ja lämmön tasoittuminen. Maaperän poikkeuksellisuus antaa rypäleille omalaatuisen leiman. Tarhoja on yli 32 000 hehtaaria ja viljelijöitä 15 000. Hehtaarin viljelysmaan markkinahinta oli vuonna 2010 noin miljoona euroa.
Samppanjaan käytettävät rypäleet ovat kalliimpia kuin muihin viineihin käytetyt. Koska Champagnen olosuhteissa voidaan tuottaa hyvin laadukasta kuohuviiniä ja koska samppanja on hyvin suosittua, kaikki rypäleet käyvät kaupaksi ja viljelyllä vaurastuu helposti. Köynnösten keski-ikä on 15 vuotta, joskin muutama viljelijä käyttää yli 30-vuotiaita köynnöksiä: niissä rypäleiden laatu on korkea, mutta hoito työlästä ja satomäärä pieni. Viinitarhojen lannoitteena voidaan käyttää tummaa humuspitoista maakerrosta, jota saadaan rinteiden huipuilta. Köynnösrivien väliin levitetään puunkuorta suojaamaan maata eroosiolta. Viljelyn suurimpia riskejä ovat kevään hallat, syksyn sateet, lämpimän ja kostean sään aiheuttama home sekä kuuma kesä.
Rypälelajikkeet
Samppanja valmistetaan lähes aina valkoisista Chardonnay- tai punaisista Pinot Noir- ja Pinot Meunier -rypäleistä. Pinot Noir peittää 39 prosenttia viljelyalasta, Pinot Meunier 33 prosenttia ja Chardonnay 28 prosenttia. Rypäleiden yleisyys vaihtelee huomattavasti alueittain, ja joillain alueilla viljellään lähes yksinomaan jotain tiettyä rypälettä. Vaikein viljellä ja oikukkain on Pinoit Noir, mutta onnistuessaan se tuottaa hyvin laadukasta samppanjaa. Pinot Meunier tuo samppanjaan hedelmäisyyttä ja täyteläisyyttä, ja Chardonnay antaa samppanjalle keveyttä ja eleganssia. Chardonnayta käytetään yhtenä rypäleenä lähes kaikissa samppanjoissa.
Vuoden 2010 alkuperäluokitussäädös sallii kolmen yleisimmän lajikkeen lisäksi myös lajikkeiden Arbane Blanc, Petit Meslier Blanc, Pinot Blanc ja Pinot Gris käytön samppanjassa.
Sadonkorjuu
Rypäleet korjataan alueesta riippuen useimmiten syyskuun puolivälissä. Rypäleiden tulee korjuuhetkellä olla riittävän makeita mutta samalla myös riittävän hapokkaita. Rypäleet poimitaan käsin. Koneellinen korjuu on kielletty, jotta rypäleet eivät rikkoutuisi ja alkaisi käydä värjäten mehun.
Ensimmäinen käyminen
thumb| Moët & Chandonin teräksisiä käymistankkeja Kun mehu on puristettu, siihen lisätään hiukan rikkidioksidia suojaamaan sitä hapettumiselta ja infektioilta. Mehusta myös poistetaan kiinteät hiukkaset esimerkiksi suodattamalla tai kylmästabiloinnilla. Rypälemehu kaadetaan ruostumattomasta teräksestä tai tammesta tehtyihin käymistankkeihin, joissa alkaa alkoholikäyminen. Terästankkien etu on niiden hyvä hygienia ja hapettumisenestokyky; tammitankkien etu on kontrolloidun oksidaation tuoma pyöristyneempi suutuntuma ja vivahteikkuus. Tammitynnyrit ovat yleensä käytettyjä, sillä tuoreen puun ja sen paahdon aromi on liian voimakas samppanjalle. Kokonaan terästankeissa syntyvät muun muassa Dom Pérignon sekä Pol Rogerin ja Perrier-Jouëtin viinit. Vahvasti tammisia ovat sen sijaan esimerkiksi Krug, Bollinger, Henri Giraud ja Jacques Selosse. Jotkut tuottajat käyttävät viineissään molempia tankkimateriaaleja.
Käymistä nopeutetaan yleensä lisäämällä paikallista viinihiivaa, jonka laadun valinnalla on suuri merkitys lopputuloksen kannalta. Käyminen tapahtuu 18–20 asteessa ja kestää kymmenisen päivää. Sen tuloksena on 10,5-prosenttinen viini.
Malolaktinen käyminen
Useimmat tuottajat antavat samppanjansa käydä läpi malolaktisen käymisen kokonaan tai osittain. Siinä bakteerit muuttavat terävältä maistuvan omenahapon pehmeämmäksi maitohapoksi, ja samalla syntyy hiilidioksidia.
Sekoittaminen
Valmis samppanja tehdään usein sekoittamalla eri kylien viinejä, joskus jopa satoja erilaisia. Sekoitukseen voidaan käyttää myös aikaisempina vuosina varastoituja reserve-viinejä, yleensä 5–30 prosenttisesti. Sekoittaminen on samppanjan valmistuksen vaativin vaihe, ja se poikkeaa paljon muiden viinien sekoittamisesta. Kokenut sekoittaja maistelee erimakuisia raakoja perusviinejä ja arvioi, millaisia sekoituksia niistä pitää tehdä.
Toinen käyminen
thumb|Laite, joka kääntelee samppanjapulloja toisen käymisen aikana. Näin sakka valuu korkin alle, mistä se kerätään pois. Sekoitukseen valitut viinit juoksutetaan säiliöihin, ja sekoitus suodatetaan parin päivän kuluttua uusiin säiliöihin. Sen jälkeen siihen lisätään liqueur de tirage, jossa on muun muassa sokeria (24 g/litra), hiivaa ja kirkastavia aineita. Viini pullotetaan ja suljetaan väliaikaisella kruunukorkilla. Pullot viedään 10-asteiseen kellariin, jossa vähintään muutaman viikon kestävän säilytyksen aikana alkaa toinen käyminen, joka nostaa viinin alkoholipitoisuuden 12 prosenttiin. Pulloja käännellään käymisen aikana, jotta sakka pysyy irtonaisena ja valuu korkin alla olevaan muovikapseliin. Käymisessä syntyy hiilidioksidia, joka liukenee viiniin hiilihappona ja vapautuu sitten kuohuen, kun pullo avataan. Hiilidioksidin liukeneminen nostaa myös pullon paineen kuuteen ilmakehään.
Kypsytys
Samppanjaa kypsytetään vähintään 15 kuukauden ajan, luksuslaatuja jopa seitsemän vuotta. Kypsytyksen päätyttyä pullon korkki vaihdetaan ja toisen käymisen sakka poistetaan. Sakka on ajettu pullon kaulaan kääntelemällä pulloja päivittäin, nykyisin useimmiten koneellisesti. Vaihdon yhteydessä menetetty neste korvataan uudella, johon on lisätty hiukan sokeria.
Korkitus
thumb|left|150px|Samppanjapullon korkkeja Samppanjapullon korkki on perinteisesti luonnonkorkkia, ja se valmistetaan yhteenliimatuista korkinpalasista ja kahdesta korkkiliuskasta. Nykyisin korkkivikojen välttämiseksi käytetään myös Diam Mytik -nimistä, pienistä korkkihiukkasista valmistettua ja superkriittisellä hiilidioksidilla käsiteltyä suljinta. Myös tavalliseksi korkiksi muotoiltua kruunukorkkia on kokeiltu. Lopullinen korkki on erityisen tiivis, jotta se pitää paineen pullossa. Korkki sidotaan rautalangalla.
Lisäkypsytys
Lopullisen korkituksen jälkeen samppanjaa vielä käännellään, jotta se sekoittuisi. Sitä kypsytetään vielä muutaman kuukauden ajan kellarissa.
Tuottajat
Samppanjan tuottajia ovat rypäleiden viljelijät sekä samppanjatalot, jotka ostavat rypäleet ja tekevät niistä samppanjaa. Samppanjataloilla voi olla tiettyjen viljelijöiden kanssa monivuotinen sopimus, joka takaa ostajalle halutut raaka-aineet ja laadun. Jako viljelijöihin ja samppanjataloihin on ollut kauan selkeä, mutta nykyisin joillakin samppanjataloilla on omat tarhat ja myös jotkut viljelijät ovat alkaneet valmistaa omaa samppanjaa. Lisäksi osuustoimintaliikkeet eli kooperatiivit ovat tulleet osaksi samppanjantuotantoa. Osuusliikkeet pystyvät tarjoamaan markkinointia tai sellaisia kalliita palveluja, joihin viljelijä ei yksinään kykene.
Omia tuotteitaan myyvät viljelijät valmistavat lähinnä terroir-viinejä, eli he maksimoivat samppanjassaan kasvupaikan ominaispiirteet. He esimerkiksi pitäytyvät luonnonhiivoissa ja käyttävät rikkidioksidia ja makeutusta mahdollisimman vähän. Viljelijöiden omista viineistä vain noin 12 prosenttia päätyy vientiin, sillä ranskalaiset suosivat näitä edullisia samppanjoita ja ostavat niitä usein suoraan kellarin ovelta.
Samppanjan viljelijöiden ja tuottajien etujärjestö Comité Interprofessionel du Vin de Champagne (CIVC) vaikuttaa laajoin valtuuksin ja monin tavoin samppanjan valmistukseen liittyviin kysymyksiin. CIVC:tä johtavat viljelijöiden ja samppanjatalojen omien järjestöjen puheenjohtajat. Järjestö esimerkiksi säätelee satomääriä, valvoo laatumääräysten noudattamista, tarjoaa valmistajille erilaista tukea, tietoa ja koulutusta, valmistaa tilastoja ja muita dokumentteja, estää Champagnen nimen väärinkäyttöä sekä hoitaa tiedotusta ja suhdetoimintaa.
Etikettikoodi
Samppanjapullon etiketin kaksikirjaiminen koodi kertoo samppanjan tuottajan:
Tuotantomäärät ja vienti
Samppanjan kokonaissato vuonna 2018 oli 362 miljoonaa pulloa. Samana vuonna vietiin 302 miljoonaa pulloa, josta 219 miljoonaa oli samppanjatalojen tuottamaa ja 83 miljoonaa viljelijöiden ja osuuskuntien tuottamaa. Ranskaan tästä jäi 49 prosenttia ja ulkomaille vietiin 51 prosenttia. Suurimmat samppanjan tuojat 2018 olivat:
Suurimmat tuottajat
Kymmenen suurinta samppanjantuottajaa vuonna 2011 olivat Moët & Chandon, Veuve Clicquot, Nicolas Feuillatte, GH Mumm, Laurent-Perrier, Piper-Heidsieck, Taittinger, Pommery, Lanson ja Perrier-Jouët. Suurimman tuottajan Moët & Chandonin vuosituotanto oli 2 205 000 yhdeksän litran laatikkoa.
Laatumerkit
Ranskalaisen viinilehden La Revue du vin de France mukaan 20 parasta samppanjamerkkiä vuonna 2013 olivat Louis Roederer, Pol Roger, Bollinger, Gosset, Dom Pérignon, Jacquesson, Krug, Salon, Deutz, Billecart-Salmon, Charles Heidsieck, Perrier-Jouët, Philipponnat, A.R. Lenoble, Veuve Clicquot, Taittinger, Henri Giraud, Joseph-Perrier, Laurent-Perrier ja Ruinart.
Parhaat vuosikerrat
Monet vuosikertasamppanjat ovat parhaimmillaan 30–40-vuotiaina, ja jotkin jopa satavuotiaiksi. Kunkin samppanjavuosikerran laatu ja pitkäikäisyys määräytyy etupäässä vuoden aikana vallinneiden sääolojen mukaan, mitkä Champagnen pohjoisesta sijainnista johtuen vaihtelevatkin paljon. Vuosikertasamppanjaa valmistetaan viidestä kuuteen kertaan vuosikymmenessä. Lämpimät vuodet synnyttävät runsaita ja rikkaita samppanjoita, ja viileät vuodet hienostuneita ja elegantteja viinejä. Vanhimpia edelleen hyvin säilyneitä vuosikertoja ovat etenkin 1865, 1874 ja 1892. Myös vuodet 1904, 1906 ja 1911 olivat erityisen laadukkaita. 1920-luvun paras vuosikerta oli 1928, joka on saanut jopa vintage of the century -epiteetin. Myös 1929 oli erinomainen vuosi. 1930-luvun parhaana vuosikertana pidetään usein vuotta 1937. 1940-luvun parhaista vuosista 1947 ja 1949 olivat erityisen kuumia ja kuivia vuosia, jolloin samppanjoista tuli erityisen runsaita. 1950-luvun parhaita vuosia olivat etenkin 1952, 1955 ja 1959. 1960-luvun samppanjat ovat jo ehtineet vanhentua siihen ikään, että ne ovat 2010-luvulla parhaimmillaan; yksi vuosikymmenen parhaita vuosikertoja on 1961. 1970-luvulla huippusamppanjoiden laatu kärsi tuotannon lisäämisestä, eikä hyviä viinivuosia ollut koko maassa kovinkaan monta. Viinintuntija Pekka Nuikin mukaan vuosikymmenen parhaita vuosikertoja ovat 1973, 1976 ja 1979. Seuraavalla vuosikymmenellä koettiin useita hyviä samppanjavuosia, joista parhaimpiin lukeutuvat 1982, 1988 ja 1989. Myös 1990-luvun loppupuoli on tuottanut monia hyviä ja lupaavia vuosikertoja.
Käyttö
Samppanjaa nautitaan seurustelujuomana, aperitiivina ja ruokajuomana. Master of Wine Essi Avellan pitää samppanjaa monikäyttöisenä ruokaviininä, sillä sen omat aromit ovat varsin mietoja, mikä jättää tilaa ruoan aromeille. Koska samppanja on hapokasta, se sopii hyvin rasvaisen kalan ja mausteisen itämaisen ruoan kanssa nautittavaksi. Liharuokien kanssa voidaan suositella täyteläistä samppanjaa. Jälkiruoan kanssa nautitaan makeaa samppanjaa.
Erityisesti samppanja on juhlajuoma. Sitä nautitaan esimerkiksi valtiollisissa ja diplomaattisissa tilaisuuksissa, taidenäyttelyjen avajaisissa, elokuvajuhlilla, vastaanotoilla tai onnittelukäynneillä. Sitä käytetään myös voitonjuomana moottoriurheilussa ja golfissa hole-in-onea juhlistamassa. Monet yhdistävät samppanjan seksiin ja erotiikkaan, ja sitä onkin perinteisesti nautittu yökerhoissa, kalleimmissa bordelleissa sekä orgioissa. Esimerkiksi Giacomo Casanova piti samppanjaa viettelemisen välttämättömänä välineenä.
Samppanja on usein muita kuohuviinejä kalliimpaa. Korkean hinnan syynä ovat samppanjan rajoitettu tuotantoalue, valmistusmenetelmä ja suuri kysyntä.
Tarjoilu
thumb|Samppanjan tarjoilua ravintolassa. Samppanja nautitaan viileänä, 8–10-asteisena. Huoneenlämpöinen samppanjapullo jäähtyy jääkaapissa kolmessa–neljässä tunnissa, jäähdytysastiassa alle 20 minuutissa ja pakastimessa 15 minuutissa.
Samppanjapullon korkin avaaminen vaatii tarkkuutta, sillä pullossa on kova paine. Lentävä korkki voi aiheuttaa silmävamman, ja liiallinen suihku on samppanjan tuhlausta. Tasaisesti jäähdytetty ja kuivattu pullo suunnataan poispäin ihmisistä 45 asteen kulmaan. Korkin päällä oleva sidelanka kierretään auki pitämällä peukaloa samalla korkin päällä. Kun lanka on poistettu, otetaan tukeva ote korkista ja kierretään pulloa. Kun korkki alkaa liikkua, sen liikettä hidastetaan niin, että pullon paine työntää sen vähitellen ulos. Juuri ennen kuin korkki on ulkona, sitä voi kallistaa hiukan, jotta aukaisemisesta syntyy ihanteellinen ääni.
Samppanjapullo voidaan avata myös säilällä tai sapelilla. Tekniikan nimi on sabrage. Miekkaa liu’utetaan pullon sivusaumaa pitkin, kunnes se kolahtaa pullon suussa olevaan kohoumaan, mikä katkaisee pullon kaulan korkin alapuolelta. Pullon suusta purkautuva paine pitää huolen siitä, ettei pullon sisälle mene lasinsiruja.
Samppanjaa juodaan usein huilumaisesta lasista, jossa se poreilee kauniisti, mutta tulppaaninmuotoinen viinilasi säilyttää sen tuoksun paremmin. Lasin tulee olla ohut ja väritön. Lasin huolellinen pesu, huuhtelu ja kuivaaminen on tärkeää etenkin samppanjan poreilun säilymisen kannalta.
Karl Torenberg
Karl Torenberg (1743 Pori – 1812 ) oli suomalainen  urkujenrakentaja. Hän oleskeli vuosia ulkomailla, lähinnä Hollannissa, mutta palasi Suomeen 1793. Hänen tiedetään korjanneen muun muassa Porin ja Sauvon kirkkojen ja Turun tuomiokirkon urut.
Gaf
Gaf on joissakin arabialaista kirjaimistoa käyttävissä kielissä esiintyvä kirjain, joka ilmaisee soinnillista velaarista klusiilia. Arabian standardiaakkostoon gaf-kirjain ei kuulu.
Persian gaf ( گ ) on muodostettu lisäämällä vinoviiva kāf-kirjaimen persialaiseen varianttiin ( ک ). Kirjainta käytetään tässä muodossa myös muun muassa urdussa, pandžabissa ja sindhissä. Paštussa käytetty gaf ( ګ ) kirjoitetaan kāf-kirjaimena, johon on lisätty pieni ympyrä. Tarkka kirjoitusasu riippuu siitä, esiintyykö kirjain sanan alussa, lopussa, keskellä vai itsenäisenä kirjaimena.
Patagonianmerileijona
Patagonianmerileijona eli eteläamerikanisohylje eli harjasmerileijona (Otaria flavescens) on suuri eteläamerikkalainen korvahyljelaji.
Koko ja ulkonäkö
Patagonianmerileijonakoiraat voivat olla 2,6 metrin pituisia ja 500 kilon painoisia, naaraat ovat 1,8–2 metrin pituisia ja yli 150 kilon painoisia. Lajin tunnistaa pienistä korvista ja vanhojen urosten suuresta kaulaharjasta. Turkki on lyhyttä ja harvaa, lyhintä se on rinnasta. Uroksilla niskasta keskiselkään ulottuu leveä ja paksu harja. Naaraan rinta ja vatsa ovat usein kellanharmaat ja ne ovat uroksia hieman tummempia. Urosten raajat ovat isommat kuin naarailla, joten ne ovat maalla paljon naaraita nopeampia.
Levinneisyys ja elinympäristö
Patagonianmerileijonia elää Perun, Chilen, Argentiinan, Uruguayn ja Etelä-Brasilian rannikoilla. Runsaiten niitä on Patagoniassa ja Falklandinsaarilla. Merileijonat suosivat viileitä vesiä ja lisääntyvät rauhallisilla rannoilla.
Elintavat
Patagonianmerileijonien elintavat ovat hyvin samantapaiset kuin muillakin merileijonilla. Ne liikkuvat laajalla alueella ravinnonhaussa ja vaeltavat joka vuosi lisääntymisrannoille. Patagonianmerileijonat viipyvät kuukausia valitsemallaan lisääntymispaikalla, missä naaraat synnyttävät yhden, harvoin kaksi poikasta 330 päivän kantoajan jälkeen. Koiraat valtaavat haaremin, jossa on keskimäärin yhdeksän naarasta poikasineen. Urokset käyvät usein verisiäkin kamppailuja naaraista. Sukukypsiä patagonianmerileijonat ovat viisivuotiaina. Patagonianmerileijona syö pääasiassa kalaa, mutta etenkin urokset saalistavat usein pingviinejä. Niillä itsellään on miekkavalasta ja kuutteja usein syöviä merileopardeja lukuun ottamatta vähän luonnollisia vihollisia. Kuutteja menehtyy myös tiheässä yhdyskunnassa, kun niitä jää suurten urosten alle. Patagonianmerileijonakanta on useita satojatuhansia yksilöitä eikä se ole uhanalainen. Osasyy lajin menestymiseen on sen melko arvoton turkki ja ohut rasvakerros, joiden takia niiden pyynti ei ole ollut yhtä kannattavaa kuin muiden korvahylkeiden.
Etelänkrilli
Etelänkrilli (Euphausia superba) on äyriäinen, joka elää suurina parvina Etelämannerta ympäröivissä merissä. Se on eteläisten merialueiden ekosysteemien avainlaji.
Ulkonäkö ja koko
Etelänkrilli kasvaa noin kuusi senttiä pitkäksi, ja painaa noin kaksi grammaa. Se on läpikuultava, ja selkäpuoleltaan ruskean sävyinen. Silmät ovat pyöreät, koirailla suuremmat kuin naarailla. Yhteensulautunutta päätä ja keskiruumiista peittää selkäkilpi; niitä seuraa lihaksikas 6-jaokkeinen takaruumis. Tuntosarvet ovat suhteellisen lyhyet. Maailman etelänkrillien yhteenlaskettu massa on luultavasti suurempi kuin minkään muun eläinlajin. 1980-luvulla sen laskettiin olevan noin 500 miljoonaa tonnia, mutta määrä on vähentynyt siitä ainakin joillakin alueilla.
Levinneisyys
Etelänkrilliä tavataan vyöhykkeellä, joka kiertää Etelämantereen ympäri polaaririntaman sisäpuolella jonkin matkaa irti rantaviivasta. Krilliparvet eivät ole jakautuneet tasaisesti tälle vyöhykkeelle, vaan suosivat tiettyjä paikkoja, jotka johtuvat joko ravinnoksi kelpaavan kasviplanktonin ja petoeläinten liikkeistä tai virtauksista ja pohjan muodoista. Krilliparvet liikkuvat, tiivistyvät ja hajaantuvat eri vuoden- ja vuorokaudenaikoina.
Lisääntyminen ja elintavat
Etelänkrillit laskevat munansa veteen alkukesästä: tammi-helmikuussa. Kukin naaras laskee tuhansia munia päällimmäisessä sadan metrin vesikerroksessa. Munat vajoavat kymmenen päivän ajan, ja toukat kuoriutuvat jopa kahden kilometrin syvyydessä. Ne kehittyvät toukkavaiheiden kautta aikuiseksi, ja osa saavuttaa sukukypsyyden kaksivuotiaina, osa vasta kolmantena vuonna. Toisin kuin monet sukulaisensa, etelänkrillit jatkavat kuoren vaihtamista säännöllisesti läpi elämänsä. Kun ravintoa on runsaasti, ne kasvavat nopeasti, ja voivat vaihtaa kuorta jopa 2-4 viikon välein. Kun ravinnosta on pulaa, laji jatkaa kuorenvaihtoa mutta muuttuu pienemmäksi. Lajin on aiemmin arveltu elävän kaksivuotiaaksi, mutta on tutkimustuloksia, jotka viittaavat etelänkrillien elävän jopa yksitoistavuotiaiksi.
Amfitryon
Amfitryon ( 'kahdelta puolen kiusattu', ) oli kreikkalaisessa mytologiassa Argoliin Tirynsin prinssi. Hän oli Alkaioksen poika, Alkmenen puoliso ja Herakleen isäpuoli.
Amfitryon oli kenraali, ja hän surmasi vahingossa setänsä Elektryonin ja joutui pakenemaan kihlattunsa Alkmenen, Elektryonin tyttären kanssa Thebaan enonsa Kreonin, Theban kuninkaan suojiin. Alkmene kieltäytyi menemästä naimisiin Amfitryonin kanssa, ennen kuin tämä oli kostanut hänen kaikkien veljiensä surmaajille. Amfitryonin poissa ollessa Zeus vieraili Alkmenen luona tämän aviomieheksi naamioituneena, ja Alkmene synnytti kaksoset: Ifikles oli Amfitryonin poika, Herakles Zeuksen poika.
Myytistä ovat kirjoittaneet omat versionsa Sofokles, Plautus, Luís de Camões, Molière, John Dryden ja Heinrich von Kleist. Henry Purcellin näyttämömusiikki on kirjoitettu John Drydenin tekstiin.
Andrea Fischbacher
Andrea Fischbacher (s. 14. lokakuuta 1985 Schwarzach im Pongau, Itävalta) on itävaltalainen uransa lopettanut alppihiihtäjä, supersuurpujottelun olympiavoittaja.
Fischbacher voitti junioreiden maailmanmestaruuden supersuurpujottelussa Mariborissa 2004 ja Bardonecchiassa 2005. Aikuisten arvokilpailuissa hän oli samassa lajissa seitsemäs Santa Caterinan MM-kilpailuissa 2005, kolmastoista Torinon olympialaisissa 2006, kolmas Val d’Isèren MM-kilpailuissa 2009, voittaja Vancouverin olympialaisissa 2010 ja yhdeksäs Schladmingin MM-kilpailuissa 2013. Syöksylaskussa hän oli Val d’Isèren MM-kilpailuissa seitsemäs, Vancouverin olympialaisissa neljäs, Garmisch-Partenkirchenin MM-kilpailuissa 2011 yhdeksäs ja Schladmingin MM-kilpailuissa kahdeksas.
Fischbacher kilpaili maailmancup-tasolla kaudesta 2003–2004 lähtien. Hän saavutti ensimmäisen palkintokorokepaikkansa oltuaan toinen supersuurpujottelukilpailussa Lake Louisessa 4. joulukuuta 2005. Ensimmäisen voittonsa hän saavutti samassa lajissa Sestrieressä 10. helmikuuta 2008 jakaessaan ykköstilan Fabienne Suterin kanssa, jolle voitto oli niin ikään ensimmäinen.
Fischbacher lopetti uransa kauden 2014–2015 jälkeen.
Immuniteetti
Immuniteetti eli vastustuskyky on elimistön kyky suojautua taudinaiheuttajia vastaan. Immuniteetti voidaan jakaa karkeasti kahteen luokkaan: luontainen ja adaptiivinen immuniteetti. Luonnollinen immuniteetti estää patogeeneja pääsemästä elimistöön sekä niiden leviämisen elimistössä. Luonnolliseen immuniteettiin ei liity oppimista vaan se toimii jokaisella patogeenikohtaamisella samalla tavalla. Hankittu immuniteetti toimii silloin, kun luonnollinen immuniteetti ei ole onnistunut estämään patogeenejä leviämästä elimistöön. Hankittu immuniteetti muuttuu jokaisen patogeenikohtaamisen jälkeen tehokkaammaksi, ja se on spesifisempi kuin luonnollinen immuniteetti.
Luonnollinen immuniteetti
Luonnollinen immuniteetti (luontainen immuniteetti, englanniksi innate immunity) tunnistaa ja tuhoaa mikrobeja. Luontainen immuniteetti toimii tiettyjen solureseptorien avulla, jotka tunnistavat mikrobien rakenteita ja aktivoivat solut, jotka ovat kontaktissa mikrobien kanssa. Luontainen immuniteetti on ilmeisesti evoluution vanha keksintö, mutta sillä on erinomaisen tärkeä rooli immuunivasteen säätelyssä. Luontaisen immuniteetin solut (esimerkiksi makrofagit) eivät tunnista kaikkia mikrobeja eivätkä kykene muodostamaan ns. muistisoluja.
Hankittu immuniteetti
Hankittu immuniteetti eli adaptiivinen immuniteetti on evoluution uudempi keksintö. Se perustuu T- ja B-soluihin, joilla on erityiset, spesifiset reseptorit mikrobeja vastaan. B-solujen reseptori on immunoglobuliini M (IgM) ja T-solujen reseptoria kutsutaan T-solureseptoriksi. Molemmat sijaitsevat solun pinnalla, ja kullakin yksittäisellä solulla on vain yksi reseptorityyppi. Adaptiivisen immuniteetin kauneus piilee siinä, että T- ja B-solujen solunkehityksen aikana kussakin solussa reseptoria koodittava geeni käy läpi satunnaisen geneettisen rekombinaation, joka saa aikaan sen, että reseptoreita voi olla miljardeja erilaisia. Täten elimistössä tuotetaan jatkuvasti miljardeja spesifisiä T- ja B-soluja, joilla kullakin on oma spesifinen reseptorinsa, eli kukin solu tunnistaa tietyn mikrobin tai muun antigeenin.
Kun B- tai T-solu kohtaa mikrobin, jota vastaan sillä on spesifinen reseptori, alkaa ns. klonaalinen laajentuminen, jossa kyseinen solu jakautuu hyvin nopeasti. Tämä saa aikaan humoraalisen immuunivasteen, jossa B-solut tuottavat liukoisia vasta-aineita (immunoglobuliineja), ja soluvälitteisen T-soluvasteen, jossa ns. tappaja-T-solut tuhoavat mikrobi-infektoituneet solut elimistössä. Lopuksi immuunivaste vaimenee, ja jäljelle jää ns. muistisoluja, jotka mahdollistavat kyseisen immuunivasteen nopean reaktivaation, jos kyseinen mikrobi tavataan uudestaan elimistössä. Muistisolujen ansiosta ihminen ei yleensä sairasta tiettyä mikrobitautia kahdesti. Joskus immuunivaste voi olla liian voimakas, jolloin elimistön kudokset tai elimet voivat vaurioitua. Tunnetaan myös autoimmuunitauteja, joissa elimistön oma immuniteetti alkaa hyökätä omia soluja vastaan. Näiden tautien alkusyytä ei usein tiedetä.
Immuniteetin tutkimuksen historiaa
Jo antiikin aikoina tiedettiin, että tietyn taudin sairastaneet ihmiset eivät sairastuneet samaan tautiin uudestaan. Taustalla olevaa mekanismia ei tiedetty, ja yleisesti uskottiin, että tartuntataudit olivat yliluonnollista alkuperää tai saastuneen ilman aiheuttamia.
Saksalainen lääkäri Robert Koch ja ranskalainen kemisti Louis Pasteur tekivät 1800-luvulla uraauurtavia tutkimuksia, jotka todistivat aukottomasti, että tartuntataudit ovat mikrobien aiheuttamia. Tämä mahdollisti rokotteiden kehittämisen, mikä on johtanut monien tartuntatautien (esimerkiksi tuhkarokko, kurkkumätä) merkittävään vähenemiseen tai jopa katoamiseen kehittyneistä maista.
Mäyränkääpä
Mäyränkääpä (Boletopsis leucomelaena) on Suomessa eteläisesti ja harvinaisena esiintyvä kääpälaji. Se kasvaa lehtomaisissa, multapohjaisissa ja varjoisissa kuusi-sekametsissä. Monet löydöt on tehty kalkkipohjaisilta alueilta. Mäyränkääpä on mykorritsasieni kuten muutkin sukunsa lajit.
Mäyränkäävän yksivuotinen, jalallinen itiöemä on jo nuorena yläpinnaltaan mustanruskea ja tahmaton, toisin kuin sudenkääpä. Pyöreän lakin halkaisija on täysikasvuisena 5-8 cm eikä siinä näy lohkeamia tai halkeilua. Pillipinta on kermanvalkea ja syvällä pilleissä näkyy harmaata, kosketuskohdista pinta muuttuu punaharmaiksi. Kulmikkaita tai sokkeloisia pillejä on 2-3 millimetrillä. Jalka on pinnaltaan harmaa, karikkeen alle jäävässä osassa näkyy oransseja läiskiä. Malto on kermanvalkea ja nopeasti lohkopinnassa punaharmaaksi muuttuva, vanhana väristä tulee likainen. Kuivuessaan itiöemä muuttuu marenkimaisen hauraaksi ja väriltään vihertävänmustaksi. Mäyränkäävän jälkimaku on karvas.
Yamaha YBR
250px|thumb|Yamaha YBR125 Yamaha YBR125 on Yamahan valmistama 125-kuutioinen 4-tahtinen kevytmoottoripyörä, jossa on kaksi istumapaikkaa. Kahden hengen istumapaikka mahdollistaa toisen ihmisen kuljetuksen laillisesti. Pyörässä on sähkökäynnistys, tehokas levyjarru edessä, rumpujarru takana ja 18-tuumaiset kevytmetallivanteet. Yamaha YBR:n huippunopeus on normaaleissa olosuhteissa normaalissa ajo-asennossa noin 95–105 km/h. Tekniikan maailman kevytmoottoripyörä arvostelussa arvosteltiin kuutta eri kevytmoottoripyörää ja Yamaha YBR päätyi toiselle sijalle, voiton vei Husqvarnan Supermoto.
Catharina Torenberg
Catharina t. Katariina Torenberg-Annell (1787–1866) oli Suomen ensimmäinen naispuolinen viulutaiteilija. Hän esiintyi 1802–1805 Turussa useissa konserteissa mutta siirtyi 1805 Ruotsiin, josta palasi 1865.
Hjeltin senaatti
Helsingin yliopiston kanslerin, professori Edvard Hjeltin senaatti oli toinen parlamentaarinen Venäjän keisarikunnan alaisuudessa toiminut Suomen senaatti. Sen toiminta sijoittuu toisen sortokauden alkuun. Keisari nimitti 6 nuorsuomalaisen eli perustuslaillisen, 2 ruotsalaisen ja 5 vanhasuomalaisen muodostaman monipuoluesenaatin 1. elokuuta 1908. Kiista Venäjän yleisvaltakunnallisen lainsäädännön asemasta Suomessa oli pysyvä kiistan aihe. Senaatin hajoaminen alkoi vuoden 1909 alussa johtuen tästä ristiriidasta. Ensi vaiheessa maalis-huhtikuussa 1909 erosivat nuorsuomalaiset. Senaatin vt. varapuheenjohtajana toimi Edvard Hjeltin jälkeen hänen vanhasuomalaisiin kuuluva veljensä August Hjelt. Senaatin lopullinen ero johtui ristiriidasta, joka syntyi ns. sotilasmiljoonista.
Kirsi Tarvainen
Kirsi Tarvainen (s. 15. kesäkuuta 1962 Oulu) on suomalainen näyttelijä ja laulaja. Hänet tunnetaan vahvoista naisrooleista näyttämöllä sekä matalasta lauluäänestä.
Tarvainen on ollut kiinnitettynä Turun kaupunginteatteriin vuodesta 1997. Aiemmin hän näytteli Oulun, Porin sekä Lahden kaupunginteattereissa. Vuonna 2009 Turun teatterikerho myönsi Tarvaiselle 12 000 euron tunnustuksen merkittävästä teatterityöstä Turussa.
Tarvainen on ollut naimisissa näyttelijä Ilkka Koivulan kanssa ja heillä on poika.
Celebrimbor
Celebrimbor on kuvitteellinen hahmo J. R. R. Tolkienin Taru sormusten herrasta -kirjan maailmassa. Toisella Ajalla Celebrimbor oli Eregionin sepistä taitavin ja takoi haltioille kolme mahtisormusta, jotka antoivat kantajilleen eri voimia tai ominaisuuksia.
Celebrimbor ”Hopeakäsi” on haltia Finwën suvusta. Hän on Curufinin poika ja Fëanorin pojanpoika. Isänsä Curufinin karkottamisen jälkeen hän jäi Nargothrondiin asumaan. Hän sai surmansa Sauronin kädestä, jolloin Fëanorin suku sammui.
Esiintymiset muualla
Celebrimbor esiintyy Middle-earth: Shadow of Mordor -pelissä. Siinä Celebrimbor on vankina Mordorissa. Hän varastaa Sauronin sormuksen ja alkaa kerätä omaa örkkiarmeijaansa sormuksen avulla, mutta lopulta sormus pettää hänet. Lisäksi peliä varten julkaistu ladattava lisäosa Bright Lord kertoo, kuinka Celebrimbor joutui vangiksi Mordoriin.
Theano (mytologia)
Theano oli kreikkalaisessa mytologiassa Pallas Athenen papitar Troijassa. Hän oli traakialaisen kuninkaan Kisseuksen tytär ja Antenorin, jonka sai lukuisia lapsia, puoliso. Ennen Troijan sotaa hänen perhekuntansa oli ottanut Menelaoksen ja Odysseuksen vastaan ja kehottanut luovuttamaan Helenan rauhan nimessa takaisin kreikkalaisille. Tämän vuoksi kreikkalaiset säästivät heidät kaupungin kukistuttua. Myöhemmän tradition mukaan Theanoa ja Antenoria pidettiin pettureina, jotka pettivät Troijan ja luovuttivat palladionin, kaupunkia suojelleen Athenen veistoksen, kreikkalaisille.
Bulwark-luokka
Bulwark-luokka oli Britannian kuninkaallisen laivaston viimeinen puurunkoinen höyrykonein varustettu 91-tykkinen linjalaivaluokka, jonka kahdentoista aluksen valmistus aloitettiin. Niiden työt aloitettiin vasta HMS Warriorin kölinlaskun jälkeen. Maaliskuussa 1861 alusten valmistus keskeytettiin ja seitsemän alusta muutettiin panssarifregateiksi. HMS Bulwark ja HMS Robust varastoitiin lähes valmiina, kunnes ne romutettiin vuosina 1873 ja 1872.
Alukset
Luokan alusten suunnittelu pohjautui 101-tykkisten Duncan-luokan alusten suunnitelmiin ja niistä saatuihin kokemuksiin. Alusten koko oli sama, mutta rakenteiden suunnittelu oli uudistettu pienemmälle tykkimäärälle.
Johannes Torenberg
Johannes Torenberg (1773–1809) oli suomalainen urkuri. Hän oli urkurina Turun tuomiokirkossa ja toimi Turun akatemian laulun- ja musiikinopettajana (director musices) ja Akateemisen kapellin musiikinjohtajana 1793–1809. Hänen sävellyksistään tunnetaan kantaatti Henrik Gabriel Porthanin hautajaisiin ja muutamia marsseja.
Torenbergin isä oli urkujenrakentaja Karl Torenberg.
Etelänselkälokki
Esiintyminen
Etelänselkälokki elää eteläisen pallonpuoliskon valtamerien rannikoilla ja saarilla sekä Etelä-Amerikassa, Etelä-Afrikassa että Oseaniassa. Alkoi esiintyä Pohjois-Amerikassa myöhäisellä 1980-luvulla. Lajin elinympäristön ala on 1–10 miljoonaa neliökilometriä ja maailman populaation koko on 3,3–3,4 miljoonaa yksilöä.
Elinympäristö
Valtamerien rannikot ja saaret.
Lisääntyminen
Pesä on painanne maassa ja vuorattu ruohoilla ja höyhenillä. Naaras munii tavallisesti kolme munaa. Molemmat emot ruokkivat poikasia.
Ravinto
Etelänselkälokit ovat kaikkiruokaisia kuten useimmat muutkin lokit.
Seisova aalto
frame|right|Seisova aalto. Punaiset pisteet ovat solmukohtia.
Seisova aalto on fysiikan aalto-opissa ilmiö, jossa heijastuvat aallot vahvistavat toisiaan eli interferoivat. Seisovassa aaltoliikkeessä on ns. solmuja ja kupuja. Solmut ovat kohtia, joissa aallon amplitudi on koko ajan nolla; kuvut sijaitsevat solmujen puolivälissä.
Akustiikka
Akustiikassa seisovia aaltoja kutsutaan myös huonemoodeiksi. Ilmiö syntyy kun huoneen mitta on puolet ääniaallon pituudesta tai sen monikerta. Aalto vahvistaa itseään kimmotessaan seinästä. Huonemoodit ovat hyvin paikallisia: Niiden olemassaolon voi todeta soittamalla pistetaajuuksia stereoista ja kävelemällä huoneessa, joissain kohtaa ääni vaimentuu ja toisessa korostuu. Ero voimakkuudessa voi olla merkittävä jo metrin murto-osien siirtymisellä.
Moodit ovat varsinkin lähes kuutionmallisten betoniseinäisten huoneiden ongelma äänentoistossa, sillä mitä lähempänä huoneen mitat ovat toisiaan, sitä epätasaisemmin moodien aiheuttamat piikit taajuusvasteessa sijoittuvat. Kevytseinäisissä huoneissa matalat taajuudet kulkevat helposti rakenteiden läpi, eivätkä siksi jää voimakkaasti soimaan.
Paikallisuutensa vuoksi huonemoodien vaikutusta äänentoistoon voi vähentää äänilähteiden sekä kuuntelupaikan sijoituksella: Nyrkkisääntönä seinien, ja erityisesti nurkkien, lähistöllä moodit ovat voimakkaimmillaan kun taas huoneen keskellä on vaimentumia.
BBC on määrittänyt, millainen on pienin huone, jossa voidaan käsitellä, tuottaa tai tallentaa ääntä huonemoodit huomioiden:
Huoneen mittasuhteet tulisi olla 1,294:1,176:1.
Laskukaavoja
Seisovan aallon taajuuden ja monikerran laskeminen onnistuu kaavalla f=n(c/2D), jossa f on seisovan aallon taajuus, c = äänen nopeus, n = aallon solmukohtien määrä ja D = huoneen sivun mitta. Esimerkiksi huone, jonka vastakkaisten pintojen välillä olisi neljä metriä, näyttäisi kaava seuraavalta:. Kerrannaistaajuudet ratkaistaan muuttamalla n arvoa.
Seisova aalto ei aina kaksinkertaista ääniaallon liike-energiaa. Aaltojen kokonaisenergia lasketaan kaavalla, jossa \delta=0, kun aallot ovat täydellisessä myötävaiheessa.
Ilona Punkkinen
Ilona Emilia Punkkinen (o.s. Ranta, s. 28. lokakuuta 1982 Lappeenranta) on suomalainen aita- ja pikajuoksija, jonka seura on Lappeenrannan Urheilu-Miehet. Häntä valmentaa Markus Iitiä. Punkkinen on moninkertainen SM-mitalisti ja arvokisakävijä. Hänen päämatkansa on 400 metrin aitajuoksu, ja sivulajeina hänellä on sadan ja 200 metrin juoksu.
Seisova aalto
Elektroniikka ja radiotekniikka
Elektroniikassa seisova aalto syntyy helposti siirtolinjassa, kun signaalin aallot johtimen impedanssisovittamattomista päistä heijastuessaan menevät samaan vaiheeseen. Vähän alle valonnopeuden oleva signaali muodostaa korkeilla radiotaajuuksilla ja tiedonsiirrossa helposti tällaisen tilanteen jo metrien etäisyyksillä ja allekin.
Ilona Punkkinen
Punkkisen ensimmäinen SM-mitali oli hopeaa 4 × 100 metrin viestissä vuonna 1999 ja hän on sen jälkeen voittanut vuoteen 2010 mennessä jonkin SM-mitalin joka vuosi. Pikaviestissä hän voitti hopeaa myös 2004. Kultaa tuli vuosina 2001, 2002, 2003 ja 2006, pronssia vuonna 2000. Vuosina 1999 ja 2002 tuli pronssia sekä vuonna 2004 kultaa 4 × 400 metrin viestissä.
Henkilökohtaisia SM-mitaleja Punkkinen on voittanut yhdeksän ulkona ja kuusi hallissa. Hän on saanut seitsemän kultaa 400 metrin aitajuoksussa (2001, 2005, 2006, 2007, 2008, 2009 ja 2010). Pronssille hän sijoittui vuosina 2002 ja 2012. SM-halleissa hän on voittanut 300 metrin aitajuoksussa kultaa vuonna 2006 ja 60 metrin juoksussa kaksi kultaa (2007, 2010) ja yhden hopean (2005) sekä 200 metrin juoksussa hopeaa vuonna 2007 ja pronssia vuonna 2001.
Punkkinen kuului Suomen joukkueeseen MM-kisoissa 2005 ja 2007, EM-kisoissa 2006, 2010 ja 2012 sekä EM-hallikisoissa 2007. Ulkoratojen kisoissa 2005, 2006, 2007 ja 2010 Punkkinen juoksi 400 metrin aidat. EM-kisoissa vuonna 2012 hän oli mukana 4x400 metrin viestijoukkueessa sekä 2006 ja 2007 myös pikaviestissä. EM-hallikisoissa Punkkinen juoksi 60 metriä. Kaikissa näissä kilpailuissa hän karsiutui alkuerissä.
Universiadeissa Punkkinen voitti vuonna 2007 kultaa 4 × 100 metrin viestissä. Lisäksi hän sijoittui neljänneksi 400 metrin aitajuoksussa ennätysajallaan 56,48 s, jolla hän on Suomen kaikkien aikojen tilastossa neljännellä sijalla.
Seisova aalto
Elektroniikka ja radiotekniikka
Jos syöttöjohtoa, tavallisesti koaksiaalikaapelia, ei ole päätetty sen ominaisimpedanssia vastaavaan puhtaaseen resistanssiin, syntyy seisova aalto. Syöttöjohtoon lähetetty teho ei siirry kohteeseensa vaan osa siitä heijastuu takaisin lähtöpistettä kohti. Näin syöttöjohtoon syntyy paikallaan olevia virta- ja jännitevaihteluita. Seisovan aallon suhde on Umax / U min, myös SAS, V.S.W.R ja SWR nimityksiä käytetään.
Schmier
thumb|Schmier Marcel "Schmier" Schirmer  (s. 22. joulukuuta 1966) on saksalaisten Headhunter ja Destruction -yhtyeiden laulaja ja basisti.
Seisova aalto
Elektroniikka ja radiotekniikka
Radiotekniikassa seisova aalto syntyy helposti johtimessa tai heijastavien seinämien välille, kun aaltoja mahtuu välille jokin tasamäärä. Ilmiötä käytetään hyväksikin resonoivissa ontelorakenteissa.
Schmier
Yleistä
Marcel on 192 cm pitkä ja painaa 88 kg. Hänen lempiyhtyeitään ovat Judas Priest, Motörhead, Dead Kennedys, Exodus, System of a Down ja Kreator. Lempielokuva on Matrix.
Muuta
Marcel on ollut Destruction-yhtyeen jäsen vuosina 1983–1989 ja uudelleen vuodesta 1999.
Eregion
Eregion, “Paatsamien maa”, on J. R. R. Tolkienin Taru sormusten herrasta -kirjatrilogian maailmaan pohjautuvissa teoksissa paikka, jota ihmiset kutsuivat nimellä Paatsamala.
Eregionin historia
Kyseessä oli noldorin valtakunta Glanduinin ja Bruinenin jokien välissä. Galadriel ja Celeborn perustivat sen Toisella Ajalla. Valtakunta kukoisti kiinteässä kanssakäymisessä Sauronin tuhoaman Khazad-dûmin kanssa.
Kun Celeborn ja Galadriel perustivat Lothlórienin, he jättivät Eregionin Celebrimborin, Fëanorin pojanpojan hallittavaksi. Hän takoi valeasuisen Sauronin opastuksella Kolme Sormusta. Mutta kun he tajusivat Sauron yrittäen hallita niitä sekä kääpiöiden ja ihmisten mahtisormuksia omalla Valtasormuksellaan ja kieltäytyivät käyttämästä niitä, Sauron hyökkäsi Eregioniin. Eregion tuhoutui sodassa ja Celebrimbor sai surmansa, mutta Kolme Sormusta saatiin pidettyä poissa Sauronin käsistä.
Regionen und Orte in Tolkiens Welt Platser i Tolkiens värld
22. syyskuuta
22. syyskuuta on gregoriaanisen kalenterin mukaan vuoden 265. päivä (266. päivä karkausvuonna). Vuodesta on jäljellä sata päivää.
Syyspäiväntasaus sattuu joko syyskuun 22. tai 23. päiväksi.
Kuolleita
Katso myös: kalenteri ~ 21. syyskuuta, 23. syyskuuta
Johannes Tornaeus
Johannes Jonae Tornaeus (k. 1681) oli suomalainen pappi, vuodesta 1640 Alatornion kirkkoherra. Hän opiskeli Uppsalan yliopistossa 16.2.1625. Tutkinnon suoritettuaan hän matkusti kreivi Bengt Oxenstiernan kanssa 6-7 vuotta itämaissa. Heidän matkansa ylettyivät jopa Kiinaan. Matkalla hän perehtyi itämaisiin kieliin. Hän järjesti opetusta Tornion Lapissa. Hän julkaisi saamenkielisen teoksen Manuale Lapponicum, jossa on kirkkokäsikirja, osia Vanhasta testamentista, Lutherin vähä katekismus, evankeliumeja ja epistoloita, psalmeja. Hänen 1672 laatimansa kertomus Tornion ja Kemin Lapista on julkaista lyhennettynä 1772 nimellä Beskifning öfver Torneå och Kemi Lappmarker ja selvityksen Lapinmaasta "Berättelse om Lapmarckerna och deras tillstånd", julkaistu teoksessa K. B. Wiklund, Svenska landsmålen XVII, 3: 1900.
Tom Scavo
Tom Scavo on kuvitteellinen henkilö televisiosarjasta Täydelliset naiset. Häntä näyttelee Doug Savant. Scavo on naimisissa Lynetten kanssa ja heillä on viisi yhteistä lasta, kolme poikaa ja kaksi tyttöä. Tomilla on lisäksi tytär yhden illan jutusta, Kayla. Tomilla oli sarjassa oma ravintola, mutta ravintola lopetettiin huonon menestyksen vuoksi. Työttömäksi jäätyään Tom alkoi opiskella yliopistossa mandariinikiinaa.
Tarina
Tom Scavo on sarjan alussa alituisesti poissa kaupungista työnsä vuoksi. Lynette on lähellä hermoromahdusta - yksin kotona neljän pienen lapsen kanssa. Tom ei tiennyt Lynetten ongelmista lainkaan. Ensimmäisen kauden lopussa Tom päättää jäädä koti-isäksi lapsilleen menetettyään ylennyksensä.