cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Harold Harmsworth Rothermere
Elämänvaiheet
1930-luvulla Rothermere siirtyi poliittisissa linjauksissaan jyrkemmin oikealle. Hän tuki ensin lordi Beaverbrookin United Empire Party -puoluetta ja vuonna 1934 innokkaasti Oswald Mosleyn johtamaa fasistista British Union of Fascists -puoluetta. Rothermere kirjoitti Daily Mailiin 22. tammikuuta 1934 kuuluisan artikkelin ”Hurrah for the Blackshirts” (”Eläköön mustapaidat”), jossa nuoria miehiä kehotettiin liittymään Mosleyn puolueeseen. Jo puolen vuoden kuluttua Rothermere tosin lopetti Mosleyn julkisen tukemisen. Sitä vastoin hän ylisti koko 1930-luvun ajan Daily Mailin pääkirjoituksissa Adolf Hitleriä ja kansallissosialistien valtaa Saksassa. Hän kävi useita kertoja tapaamassa Hitleriä henkilökohtaisesti ja oli tämän kanssa kirjeenvaihdossa. Myös hänen kirjeensä ja sähkeensä Hitlerille olivat hyvin ihailevia, ja viestejä siepannut Britannian tiedustelupalvelu MI5 oli niistä huolissaan. Toisen maailmansodan sytyttyä Hitlerin ylistäminen Daily Mailin sivuilla loppui.
Rothermere lähti vuonna 1940 Britannian valtuutettuna vierailemaan Yhdysvalloissa, mutta hänen terveytensä romahti matkan aikana ja hän kuoli Bermudalla. Rothermeren suku hallitsee lehtikonsernia edelleen.
Frendit (9. tuotantokausi)
Frendien yhdeksättä tuotantokautta alettiin esittää Yhdysvalloissa 26. syyskuuta 2002 ja se jatkui 15. toukokuuta 2003 saakka. Tuotantokausi koostuu 24 jaksosta, joihin sisältyy myös kauden kaksiosainen päätösjakso. Tuotantokauden pääosissa jatkavat New Yorkissa asuvat ystävykset Rachel Green, Monica Geller, Phoebe Buffay, Joey Tribbiani, Chandler Bing ja Ross Geller.
Frendien yhdeksättä tuotantokautta esitettiin edellisten kausien tapaan NBC:llä torstai-iltaisin kello 20.00. Suomessa MTV3:lla kauden esittäminen aloitettiin tiistai-iltana 7. lokakuuta 2003 puoliyhdeksän ohjelmapaikalla. Sarja jatkoi korkeiden katsojalukujen keräämistä yhdeksännellä kaudella, vaikka luvut laskivat hieman edellisestä kaudesta. Tuotantokausi keräsi keskimäärin runsaat 21 miljoonaa katsojaa jaksoa kohden, ja se oli Yhdysvaltain television kolmanneksi katsotuin televisiosarja kaudella 2002–2003. Katsotumpia olivat C.S.I. (26,1 miljoonaa) ja Joe Millionaire (22,8 miljoonaa katsojaa).
Juoni
Monica ja Chandler yrittävät saada lasta, mutta saavat tietää olevansa hedelmättömiä. Phoebe alkaa tapailla Mike Hannigania, johon hän tutustuu Joeyn järjestämillä sokkotreffeillä. Rachel ja hänen vastasyntynyt tyttärensä Emma muuttavat Rossin luota Joeyn luokse. Kauden kuluessa Rachel huomaa ihastuneensa Joeyhin. Ross puolestaan rakastuu paleontologi Charlieen, joka kuitenkin seurustelee Joeyn kanssa. Kauden päätösjaksossa ystävykset matkustavat Barbadokselle, jossa järjestetään paleontologien konferenssi, jonka puhujaksi Ross on päässyt. Kauden lopussa Charlie ja Ross päätyvät yhteen, kuten myös Rachel ja Joey.
Sivuosissa
Muita sivuhenkilöitä:
Carl-Gustaf Hiort af Ornäs
Elämä ja ura
Hiort af Ornäs, kutsumanimeltään Nalle, opiskeli arkkitehtuuria Teknillisessä korkeakoulussa mutta ei suorittanut tutkintoa. 1930-luvulla Hiort af Örnäs työskenteli Porissa Ekwallin huonekalutehtaan teknisenä johtajana. Hän asui suurimman osan elämästään Espoon Tapiolassa, jonne hän rakensi omakotitalon. Tämä Inkeri ja Erkki Linnasalmen yhdessä Hiort af Ornäsin kanssa suunnittelema ”Villa Hjort” on yhä olemassa. Hiort af Ornäs muutti viettämään eläkevuosiaan Espanjaan, jossa kuoli 1996. Espanjassa ollessaan hän suunnitteli useita rakennuksia suomalaisten suosimaan Los Pacosin lähiöön Fuengirolassa.
Hiort af Ornäs perusti Puunveisto Oy:n 1945. Ornäs kehitti tekniikoita vanerinkappaleiden taivuttamiseksi monessa eri suunnassa, jotta saatiin aikaan monipuolisia ja ergonomisia muotoja etenkin tuoleihin. Rolf Mesterton toimi sekä Hiort af Ornäsin assistenttina että Puunveisto Oy:n tehtaan yleismiehenä vuodesta 1968 alkaen. Myöhemmässä vaiheessa Hiort af Ornäs perusti Helsinkiin Nallenluola-nimisen liikkeen, jonka rakentamisessa Rolf autoi Hiort af Ornäsia. Nallenluola myi Ornäsin suunnittelemia huonekaluja aivan Nupposen liikkeen vieressä.
Puunveiston tekemiä kalusteita myi Suomessa myös lahtelainen Mikko Nupposen yritys, jonka omistajiin kuului hänen poikansa, Hiort af Ornäsin toisen vaimon Orvokin isä Toivo Nupponen. Myös silloinen vaimo Orvokki työskenteli Nupposella samoihin aikoihin. Hiort af Ornäsin tuotantoa valmistettiin myös Ruotsissa Gösta Westberg AB:n toimesta lisenssin alaisena. Puunveisto Oy:n tuotanto, historiallisine suunnittelumateriaaleineen sekä alkuperäisine prototyyppeineen siirtyi Hiort af Ornäsin eläköidyttyä Puu Rolle Oy:lle. Puu Rolle oli Rolf Mestertonin (Hiort af Ornäsin avustuksella ja toiveesta) perustama yritys, joka käytännössä jatkoi Puunveiston yritystoimintaa uudella nimellä. Nupponen jatkoi osaltaan joidenkin mallien valmistusta, mutta Hiort af Ornäsin mielenkiinto yhteistyöhön Nupposen kanssa hiipui hiljalleen.
Hiort af Ornäsin tuotantoon kuuluu huonekaluja aina tuoleista ja sohvista senkkeihin saakka. Tunnetuin Siesta-nojatuoli on suunniteltu vuonna 1952. Muita Hiort af Ornäsin nojatuolimalleja ovat Mandarin, Meloni, Tapio ja Rielto, sohvaryhmiä Manhattan, Studio ja Pajatso. Vuonna 1971 Hiort af Ornäs suunnitteli SOK:lle muovisen Afo-tuolisarjan, joita näkyi paljon muun muassa Sokos-tavaratalojen kahviloissa ja muissa yleisissä tiloissa.
Hiort af Ornäs oli ruotsalaista aatelissukua. Hänen samanniminen isoisänsä, arkkitehti Carl-Gustaf Hiort af Ornäs (1845–1900) tuli Suomeen 1870-luvulla ja toimi Helsingissä rakennusurakoitsijana.
Marras-joulukuussa 2015 lahtelainen Fasetti Oy järjesti Hiort af Ornäsin tuotannosta näyttelyn Unohdettu Ornäs ja julkaisi seuraavana vuonna kirjan Muotojen mestari. Fasetti on ottanut Ornäsin suunnittelemia kalusteita uustuotantoon. Vuonna 2019 rekisteröitiin suunnittelijan tuotteisiin erikoistunut Ornäs Oy, joka toimii samassa hollolalaisessa osoitteessa Fasetin kanssa.
Luettelo Veistotaltan tähdistön tähdistä
Luettelo Veistotaltan tähtikuvion tähdistä.
Taulukon sarakkeissa käytetyt lyhenteet:
US Raonnaise
US Raonnaise on ranskalainen jalkapalloseura, joka on perustettu vuonna 1921 koillisranskalaisessa Raon-l'Étapen kunnassa Vosgesin departementissa.
Tremplin aux Bossons
Tremplin aux Bossons on hyppyrimäki Chamonix’ssa Ranskassa.
Mäessä järjestettiin kautta aikain ensimmäisten talviolympialaisten mäkihyppy kilpailu ja yhdistetyn mäkiosuus. Olympiakultaa mäkihypyssä voitti norjalainen Jacob Tullin Thams ja yhdistetyssä norjalainen Thorleif Haug.
Historia
Tremplin aux Bossons rakennettiin vuonna 1905. Hyppyrimäestä käytetään myös nimiä Le Tremplin Olympique du Mont ja Le Mont. Tremplin aux Bossons sijaitsee Mont Blancin massiivin juurella lähellä Glacier des Bossons-jäätikköä. Mäkeä remontoitiin vuonna 1923 vuoden 1924 talviolympialaisia varten. Mäki oli yksi vuoden 1924 talviolympialaisten suorituspaikoista. Vuonna 1936 mäki remontoitiin vuoden 1937 hiihdon maailmanmestaruuskilpailuja varten. Mäkihypyn maailmanmestaruuden vuonna 1936 voitti norjalainen Birger Ruud.
Signature Team
pienoiskuva|Tallin auto vuonna 2022. Signatech (aiemmin nimellä Signature Team) on vuonna 1990 perustettu ranskalainen autourheilutalli, joka kilpailee nykyään FIA World Endurance Championship-sarjassa.
Vuonna 2003 talli voitti ensimmäisen Formula Renault V6 Eurocup-sarjan mestaruuden Tristan Gommendyn ja Kosuke Matsuuran voimin. Samana vuonna talli debytoi Formula 3 Euroseries -sarjassa ajaen kaksoisvoittoon Macaon Grand Prix kilpailussa. Talli toisti tämän vuonna 2009, jolloin se alkoi kilpailla Le Mans Series -sarjassa. Vuonna 2010 talli voitti Formula 3 Euroseries-sarjan mestaruuden Edoardo Mortaran ja Marco Wittmannin voimin.
Vuonna 2013 talli osallistui European Le Mans Series -sarjaan LMP2-luokassa Alpinen kanssa nimellä Signatech Alpine. Seuraavana vuonna talli osallistui FIA World Endurance Championship -sarjaan ja Le Mansin 24 tunnin ajoon. Vuonna 2021 talli on osallistunut nimellä Alpine Endurance Team.
Telocvovim
Telocvovim on yhtyeen tuotannosta lähimpänä perinteistä raakaa black metalia vaikkakin myöhäisemmillä levyillä yleistyvät avant-gardet suuntaukset ovat kuultavissa jo ensilevyllä.
Jukka-Pekka Palviainen
Jukka-Pekka Palviainen (s. 22. syyskuuta 1967 Rauma) on suomalainen kirjailija. Hän on kirjoittanut aikuisten romaaneja sekä lasten- ja nuortenkirjoja.
Palviainen valmistui ylioppilaaksi 1986 ja lastentarhanopettajaksi 1990. Hänen esikoisromaaninsa Reino oli ehdolla Helsingin Sanomien kirjallisuuspalkinnon saajaksi vuonna 2003. Vuonna 2012 Palviainen sai Topelius-palkinnon nuortenromaanillaan Joku vieraileva tähti (2011). Vuonna 2018 Palviainen sai Laivakello-palkinnon.
Olen itä olen länsi (veistos)
thumb|250px|Pekka Jylhä, Olen itä olen länsi, 1999. Olen itä olen länsi on Pekka Jylhän veistos Helsingin Talinrannan Kielosaarenpuistossa. Se paljastettiin 27.5.1999.
Teos ja ympäristö
Teoksessa on suuri, lehtikullattu pronssilintu, joka kiinnittyy siivestään punaiseksi maalattuun, pylväsmäiseen teräsputkeen. Veistoksen korkeus on noin 5,5 metriä ja linnun siipien väli noin 2 metriä. Ympäristöteokseen liittyy sen edessä oleva kanaali, joka laskee Itämereen ja jonka äärelle lintu on laskeutumassa.
Itä ja länsi
Pekka Jylhä kuvailee teoksensa syntyä ja kehitystä tilanteessa, jossa hän vietti lapsuutensa kahden kulttuurin rajalla. ”Lapsuuteni Pohjanmaalla elin itse kahden voimakkaan uskonlahkon välissä jolloin Lestijoki muodosti luonnollisen rajan. Välillä elämä tuntui kuin olisi joutunut elämään kahden erilaisen mielen kanssa. Rajavyöhyke oli toisaalta nollapiste jossa molemmat uskonnot neutralisoituvat ja elämä oli siellä vapaampaa ja iloisempaa.” Jylhän aikaisempi versio teoksesta on veistos nimeltä Hyökkäys (1992). Se lähtökohtana on Eetu Iston maalaus Hyökkäys (1899).
Taiteilijan tulkinnan mukaan ”Siinä musta, kaksipäinen lintuaihe lähinnä käsittelee uhkaa ja pelkoa. Olen länsi olen itä, korkealla taivaalla lentävä kultainen lintu ilmentää uutta mahdollisuutta luoda omaa itsenäistä kulttuuria niin kuin linnun lento, joka piirtää persoonallista viivaa kahden voimakkaan kulttuurin välissä.”
Mika Waltarin Johannes Angelos -romaanin päähenkilö toteaa: "”Kukako olen. Olen länsi ja itä. Olen palaamaton menneisyys. Olen usko vailla toivoa. Olen Kreikan veri lännen ruumiissa.”"
Kaksoiskotka
Kaksoiskotka tai kaksipäinen kotka on muun muassa vaakunakuvioissa, embleemeissä ja veistoksissa esiintyvä kaksipäinen lintu. Kaksipäinen kotka tai kaksoiskotka on erityisesti valtiollisena vertauskuvana käytetty vallan ja sotilaallisen mahdin symboli. Sitä on käytetty useissa eri kulttuureissa ja useina eri aikakausina.
Suomessa Keisarinnankiven (1835) huipussa on kullattu maapallo, jonka päällä on kaksoiskotka.
Bobo-Dioulasso
thumb|Vanha moskeija. thumb|Rautatieasema. thumb|Lentokenttä. thumb|Torielämää. Bobo-Dioulasso on kaupunkikunta Burkina Fason länsiosassa. Se sijaitsee maan pääkaupungin Ouagadougoun ja Norsunluurannikon Abidjanin välisen liikenneväylän varrella 360 kilometriä Ouagadougousta lounaaseen. Bobo-Dioulasso on Hauts-Bassinsin alueen ja Houetin provinssin hallinnollinen keskus. Se on Burkina Fason toiseksi suurin kaupunki. Kunnassa on 983 600 ja kaupunkialueella 903 900 asukasta (vuonna 2019, väestönlaskenta).
Maantiede ja ilmasto
Bobo-Dioulasson kunnan pinta-ala on 1 600 ja kaupunkialueen 136,8 neliökilometriä. Se sijaitsee 430 metriä korkealla hiekkakiviylängöllä. Vesistöt kuuluvat Voltan ja Komoén altaisiin. Kaupungin läpi virtaa kuivana aikana rämeeksi muuttuva Houet.
Seutu kuuluu Sudanin vyöhykkeeseen. Vuotuinen sademäärä on 900–1200 millimetriä. Kuiva kausi kestää lokakuusta toukokuuhun ja sadekausi kesäkuusta syyskuuhun. Lämpötilat vaihtelevat 19,5 ja 36,5 asteen välillä. Riittävän sademäärän ansiosta Bobo-Dioulasso on varsin vehreä kaupunki. Sen ympärillä sijaitsevat Dindéresson ja Kuiniman metsäalueet.
Hallinnollinen jako ja väestö
Bobo-Dioulasson kunta käsittää Don, Dafran ja Konsan arrondissementit, niihin kuuluvat 25 osa-aluetta ja 35 kylää.
Kunnassa osuu 29 prosenttia Hauts-Bassinsin alueen ja 45 prosenttia Houetin provinssin väestöstä. Vuotuinen väestönkasvu on 2,8 prosenttia. Alle 14-vuotiaita on 46 prosenttia väestöstä.
Etnisiä ryhmiä ovat bobot, djulat, senufot, gouinit ja siamout. Asukkaista 83 prosenttia on muslimeja, 11 prosenttia katolisia ja 5 prosenttia animisteja.
Historia
Kaupunki on saanut alkunsa Syan kylästä, joka oli tärkeä kauppapaikka Djennén, Kongin ja Beghon välisellä reitillä. Ranskalaiset valtasivat sen vuonna 1897. Ranskalainen komendantti nimesi Syan Bobo-Dioulassoksi vuonna 1904 paikkakunnan suurimpien väestöryhmien bobojen ja djulien mukaan. Bobo-Dioulasso sai vuonna 1927 osittaisen ja vuonna 1954 täyden kunnallisen itsehallinnon. Rautatie saapui sinne vuonna 1934. 1940-luvulla Bobo-Dioulasso oli Dakarin jälkeen Ranskan Länsi-Afrikan toiseksi suurin kaupunki, mutta maan itsenäisyyden aikana sen kehitys on taantunut pääkaupunki Ouagadougouhun verrattuna.
Liikenne, talous ja palvelut
Paikallisia elinkeinoja ovat maanviljely, karjanhoito, kaupankäynti, käsityöammatit ja teollisuus. Maataloutta harjoittaa lähes 85 prosenttia väestöstä. Tärkeimmät viljelykasvit ovat hirssi, durra, maissi, riisi, fonio, pavut, juurekset, vihannekset sekä puuvillan ja maapähkinän kaltaiset rahakasvit. Kotieläimiä ovat naudat, lampaat, vuohet, siat ja siipikarja. Bobo-Dioulasson kautta viedään karjaa varsinkin Norsunluurannikolle. Kaupungissa on elintarviketeollisuutta, maataloustuotteiden jalostusta sekä metalli- ja kemian teollisuutta. Taloudellisesti suurempi merkitys on kuitenkin käsityöammateilla ja pienimuotoisella kaupankäynnillä.
Kaupungissa toimii vuonna 1995 perustettu Bobo-Dioulasson polytekninen yliopisto. Terveyspalveluihin kuuluvat Souro Sanoun yliopistollinen sairaala, kaksi poliklinikkaa ja joukko terveysasemia. Kulttuurilaitoksia ovat Ranskan kulttuurikeskus, teatteri, nuorisotalo ja elokuvateatteri.
Matkailu ja nähtävyydet
Seudun matkailupotentiaali perustuu sen kulttuuriperintöön ja vaihtelevaan luontoon. Paikallisia nähtävyyksiä ovat savitiilistä rakennettu vanha kaupunginosa Dioulassobâ, sen 1880-luvulla pystytetty sudanilaistyylinen moskeija, prinsessa Guimbi Ouattaran mausoleumi, keskustori, käsityöläiskortteli ja Bolomakotén puutarhat. Siirtomaa-aikana rakennettuihin sudanilaista tyyliä jäljitteleviin rakennuksiin kuuluu näyttävä rautatieasema. Kaupungissa toimii bobojen perinnekulttuuria esittelevä Sogossira Sanoun museo ja senufojen kulttuurikeskus. Joka toinen vuosi järjestetään suuri kansallinen kulttuuriviikko.
Ritari
pienoiskuva|Hopeinen palkintopatsas, ns. Anglia TV:n ritari vuodelta 1850. Ritarin varustus on 1300-luvun jälkipuolen tyyppiä. Ritari oli keskiaikainen raskasaseinen ratsuväkisotilas, jonka tehtävinä taistelukentällä olivat rynnäkkö ja pakenevien vihollisjoukkojen takaa-ajo. He myös kamppailivat toisiaan vastaan viihteellisissä turnajaisissa. Aseinaan ritarit käyttivät yleensä peistä, miekkaa, nuijaa tai sotavasaraa. Ritarin koulutus alkoi seitsemänvuotiaana, ja ritariksi mies lyötiin yleensä aikaisintaan 21-vuotiaana. Ritarin arvonimi alkoi 1200-luvulla rajoittua ylhäisaateliston keskuuteen.
Palvelus
Ritari suoritti asepalveluksensa esimerkiksi suvereniteetille tai vaihtoehtoisesti feodaaliselle tai uskonnolliselle auktoriteetille. Palvelus saattoi olla velvoite feodaalisessa yhteiskuntajärjestelmässä, tai ratsupalveluksen suorittaja halusi itselleen erityisoikeuksia palveluaan vastaan. Tyypillinen erioikeus ratsumiehestä varusteineen on ollut vapautus veroista. Ruotsin valtakunnassa ratsusotilas varusteineen katselmoitiin vuosittain tätä kuninkaan veroa vastaan, joka oli asuintilakohtainen, eikä perinnöllistä erioikeutta tunnettu koko keskiajan aikana. Verovapaus ei koskenut muuta maaomaisuutta eikä välttämättä vapauttanut muista mahdollisista toimeenpannuista veroista, joita on kannettu vaihtelevasti.
Ritarilaitoksen historia
Antiikin Roomassa ritari tarkoitti alun perin ratsupalvelusta suorittavaa kansalaista. Heitä oli kahdenlaisia: valtion kustantamalla hevosella ratsastavia (equites equo publico) ja itse hankkimallaan hevosella ratsastavia (equites equo privato). Vähitellen ritarit erottuivat omaksi säädykseen, jolla oli erityisiä oikeuksia. Ritarisäätyyn pääsivät myöhemmin myös muut kuin sotilaat, esimerkiksi varakkaat maanomistajat, puhujat ja oppineet.
800- ja 900-luvuilla ritarit olivat Länsi-Euroopassa raskaasti aseistautuneita ratsumiehiä, ammattisotilaita, joiden sosiaalinen status ei välttämättä ollut erityisen korkea. 1000-luvulla alkoi levitä ajattelu, jonka mukaan ritarit olivat ”Kristuksen sotilaita” ja muodostivat erityisen sääntökunnan, joka oli sitoutunut kristinuskon puolustamiseen, uskollisuuteen, heikkojen ja naisten suojelemiseen ynnä muihin hyveisiin. Ritareiden kasvava arvostus johti siihen, että myös aateliset ja ruhtinaat alkoivat esiintyä ritareina. 1100-luvun kuluessa alettiin kaikkia ritareita pitää aatelismiehinä. Ritarius ei ollut alun perin perinnöllistä, vaan sen saattoi ansaita vain omin teoin. Perinnöllinen ritarisääty tunnetaan vasta vuodesta 1186.
1100- ja 1200-luvuilla kehittyi aristokraattinen ritarikulttuuri. Kuningas tai ruhtinas löi miehen ritariksi, kun tämä oli osoittautunut sen arvoiseksi. Ritarit kamppailivat toisiaan vastaan juhlallisissa turnajaisissa. Ritarikulttuuriin kuului myös romanttisen rakkauden ihanne. Varhaiskeskiajalta periytyvää sankaritarustoa tulkittiin uudelleen ritari-ihanteiden valossa. Kuningas Arthurin hovi alettiin mieltää ritarillisuuden esikuvaksi. Toinen merkittävä esikuva olivat Rolandin laulun kreivi Roland ja hänen toverinsa eli paladiinit. Ritari-ihanteista ja urotöistä kerrottiin ritarirunoudessa (jota esittivät trubaduurit, truveerit ja minnelaulajat) sekä ritariromansseissa. Ritareiden elämäntapaa, kunniakäsityksiä ja arvomaailmaa ihannoitiin tuon aikakauden kirjallisuudessa. Jalomielisyyttä, armeliaisuutta ja kohteliaisuutta osoittavaa henkilöä voidaan vielä nykyisinkin nimittää kunnioittavasti tai leikillisesti ritariksi.
1200-luvun kuluessa ritarin arvonimi alkoi vähitellen rajoittua ylhäisaateliston keskuuteen. Taistelukentällä raskaan ratsuväen tehtäviä saattoivat ritareiden ohella hoitaa myös alemmat aatelismiehet (näiden nimityksiä olivat muun muassa asemiehet ja soinit) tai jopa aatelittomat palkkasoturit. Kun raskas, haarniskoitu ratsuväki menetti nopeasti sotilaallista merkitystään 1500-luvulla, ritarin nimityksestä tuli lopulta pelkkä kunnianimi.
Ritarilaitos Ruotsin valtakunnassa
Ritarisodankäynti omaksuttiin 1200-luvulla myös Ruotsissa, jossa se syrjäytti ledung-järjestelmän. Suomen ja Ruotsin säilyneissä kirjallisissa lähteissä käytettiin kirjavaa ja epäyhtenäistä termistöä. Riddare-termiä käytettiin raskaasta ratsusotilaasta, jonka kuningas henkilökohtaisesti oli lyönyt ritariksi omassa seremoniassaan. Ritariksi lyödyillä oli myös ainakin periaatteessa erityinen paikka ratsuväen taisteluryhmityksessä. Ritareita ei lyöty monta, ja esimerkiksi Turun linnan päälliköistä vain kahden tiedetään saaneen tämän arvon. Varhaisin nimeltä tunnettu suomalainen ritari oli Suontaan kartanon Niilo Olavinpoika, joka lyötiin ritariksi 1396 Moran kivillä lähellä Uppsalaa. Suomalaisia ritariksi lyötyjä tiedetään nimeltä vain muutamia senkin takia, että keskiajan kirjallinen lähdeaineisto on Suomessa hyvin suppea.
Asemiehet ja soinit
Sven-termiä (suomeksi soini) käytettiin esimerkiksi vuonna 1280 annetussa Alsnön säännössä kuvaamaan arkkipiispan ja piispojen raskaita ratsumiehiä, jotka myös vapautettiin edellä mainitusta verosta. Vaikka asepalveluksen saattoi suorittaa kuninkaan lisäksi arkkipiispoille, piispoille ja muille tärkeille läänityksiä saaneille henkilöille, oli varakkaiden henkilöiden seureen asemiesten määrä rajattu melko pieneksi. Esimerkiksi 20 asemiehen yläraja on mainittu joissain lähteissä. Turun piispan tiedetään lähettäneen merkittävän joukon soineja Viipurin avuksi 1400-luvun lopulla. Omassa seuruessaan hänen asemiestensä määrä oli silti ainakin periaatteessa rajattu.
Hengelliset ritarikunnat
Ristiretkiajalle oli tyypillistä, että muodostui hengellisiä ritarikuntia. Sen jäsenet antoivat ritarilupauksen ja olivat samalla munkkeja. Itämeren piirissä tällaisia olivat Saksalainen ritarikunta ja Kalpaveljet. Niillä oli voimakas vaikutus alueen politiikkaan, erityisesti Venäjän ja Puolan vastustamiseen.
Ritarin koulutus
Ritarin koulutus alkoi seitsemänvuotiaana, jolloin nuori aatelispoika opetteli ratsastamaan, voimistelemaan, miekkailemaan ja taistelemaan ilman aseita. Usein nuori aatelispoika lähetettiin enonsa linnaan koulutettavaksi, jolloin hän oppi myös palvelemaan ja tottelemaan sekä toimimaan kurinalaisesti. Oppilaita kutsuttiin paaseiksi.
Koulutus oli intensiivistä aina 13 vuoden ikään, jolloin poika voitiin nimetä aseenkantajaksi. Tämän jälkeen nuori aseenkantaja seurasi herraansa (tavallisesti isäänsä, setäänsä tai enoaan) taistelukentälle, turnajaisiin ja metsästysretkille sekä huolehti herransa logistiikasta. Aseenkantajat harjoittelivat nyt yleensä yhdessä toimimaan ryhmänä, sillä raskaan ratsuväen sodankäynti vaati hyvää yksikönsisäistä ryhmätyötä. Harjoituksen pääpaino oli edelleen aseharjoituksella ja fyysisen kunnon ylläpitämisellä, mutta useimmat aseenkantajat tässä vaiheessa opettelivat lukemaan ja kirjoittamaan sekä opettelivat, paitsi aseenkäyttöä, johtamistaitoa, strategiaa ja taktiikkaa, myös musiikkia ja säveltämistä, runoutta, tanssia, muita taiteita sekä tapakulttuuria. Ritariksi koulutettavan nuorukaisen tuli 1400-luvulta peräisin olevan Ritaripeili-teoksen mukaan hallita seitsemän vapaata taitoa, seitsemän hyvettä ja seitsemän ruumiillista valmiutta.
Aseenkantaja voitiin lyödä ritariksi aikaisintaan 21-vuotiaana, joskin poikkeuksiakin tiedetään: muun muassa prinssi Edward Plantagenet, ”Musta prinssi”, lyötiin ritariksi 16-vuotiaana. Ennen ritariksilyöntiään aseenkantajan oli osoitettava taitonsa, kelpoisuutensa ja kunniallisuutensa.
Ritariksilyönti suoritettiin usein joko taistelukentällä tai turnajaisten yhteydessä. Tässä tilaisuudessa vanhempi ritari ensin löi nuorta aseenkantajaa voimakkaasti mahaan (”viimeinen isku, jonka ritari sai vastaanottaa siihen vastaamatta”), komensi tämän kumartumaan ja kosketti tätä olkapäihin miekan lappeella. Tämän jälkeen toverit kiinnittivät ritarin jalkoihin kultaiset kannukset ritarin arvon merkiksi. Tästä tulee sanonta ”ansaita kannuksensa”.
Ritarikunnat
1100-luvulla, ristiretkien aikana, syntyi niin sanottuja hengellisiä ritarikuntia, joista tunnetuimpia olivat temppeliherrat, johanniitat ja saksalainen ritarikunta. Nämä pyrkivät yhdistämään munkki- ja ritari-ihanteet taistellessaan vääräuskoisia ja pakanoita vastaan sekä suojellessaan pyhiinvaeltajia. Edellä mainituista johanniitat toimivat edelleen kristillisenä hyväntekeväisyysjärjestönä. Myös Iberian niemimaalla syntyi reconquistan (kristittyjen suorittama maan takaisinvalloitus muslimeilta) aikana lukuisia hengellisiä ritarikuntia, kuten Santiagon ja Calatravan ritarikunnat Espanjassa sekä Kristuksen ritarikunta Portugalissa.
Eurooppaan syntyi 1300-luvulla myös maallisia ritarikuntia, joihin kuninkaat kutsuivat aatelismiehiä jäseniksi. Varhaisin ja ehkä tunnetuinkin näistä oli Sukkanauharitarikunta Englannissa. Muita tunnettuja maallisia ritarikuntia olivat Kultaisen taljan ritaristo Burgundissa sekä valakialainen Lohikäärmeen ritarikunta. Maalliset ritarikunnat edustivat aristokraattista romantiikkaa ja mystiikkaa, jonka avulla hallitsijat yrittivät luoda tiiviitä henkilökohtaisia siteitä itsensä ja aateliston välille. Nykyisin maalliset ritarikunnat elävät lähinnä erilaisten kunniamerkkien nimissä (esimerkiksi Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunta).
Raskaan ratsuväen alkuvaiheet
Ritarin esivaiheena voidaan pitää antiikin katafraktiratsuväkeä, joka ensimmäisenä tuli käyttöön 300-luvulla eaa. Armeniassa ja joka levisi hellenistiseen maailmaan. Katafraktien varustukseen kuuluivat peitsi ja miekka. Katafraktien tehtävänä oli ratkaista taistelu falangin päästyä taistelukontaktiin rynnäköimällä vihollisen heikkoa kohtaa vastaan ja suorittamalla läpimurto. Katafraktit ja usein heidät ratsunsakin olivat vahvasti haarniskoituja ja monella keihäällä oli vaikeuksia päästä läpi heidän panssareistaan.
Bysantin katafraktiratsuväki kehitettiin 500-luvulla taistelemaan jousiratsuväkeä vastaan, mihin legioonat soveltuivat huonosti. He olivat varustautuneet peitsen ja miekan lisäksi myös jousiaseella sekä heittonuolilla. Väitetään, että Bysantin katafraktin ennennäkemätön panssarointi antoi lopulta vaikutteita ritarivarustuksen kehittämiseen. Bysantin katafraktit taistelivat usein kovemman kurin alla kuin ritarit, ja heitä oli yleensä enemmän – osittain Bysantin vaurauden takia. Bysantti käytti katafrakteja aina tuhoonsa asti.
Varsinainen ritariratsuväki sai alkunsa karolingiaikana (vuodet 751–840). Ensimmäiset ritarit eivät olleet erityisen hyvin panssaroituja 700-luvulla harvalla ritarilla oli muita varusteita kuin rengaspaita ja kilpi. Ritarien varsinainen esiinmarssi tapahtui 1000-luvun alussa ritarisatulan ja ritarikannusten kehittämisen myötä. Uudenmallinen satula ehkäisi peitsirynnäkön muuttumisen äkilliseksi ”seiväshypyksi”. Uudenmalliset kannukset puolestaan mahdollistivat ratsun paremman hallitsemisen. Siinä, missä katafraktit joutuivat tyytymään raviin, ritari kykeni nyt hyökkäämään peitsi kainaloon koukistettuna täydessä laukassa.
Ritariratsuväki taistelussa
Taistelukentällä ritarit olivat tyypillisesti hyvin varustettua raskasta ratsuväkeä, jonka tehtäviä olivat rynnäkkö ja pakenevien vihollisjoukkojen takaa-ajo. Ratsastavat ritarit oli tyypillisesti varustettu pitkällä peitsellä, jonka tarkoitus oli tehdä mahdollisimman paljon tuhoa rynnäkön aikana. Peitsirynnäkkö suljetuin rivein usein mursi vihollisyksikön jo ensimmäisessä iskussa. Hitaassa ja ahtaassa lähitaistelussa peitsi oli huono ase. Lähitaistelussa käytettiin mieluummin miekkaa, nuijaa tai sotavasaraa, joilla pystyttiin taistelemaan ahtaassa tilassa.
Ritarien rynnäkkö suoritettiin suljetuin rivein peitset tanassa laukassa. Yksikkö levittäytyi riviin noin nuolenkantaman päässä vihollisesta. Aluksi ritarit etenivät hidasta ravia, keräten vähitellen vauhtia ja iskuvoimaa, kunnes yksikön komentaja komensi noin 50 metriä ennen kontaktia ”Pognies!” (Kannukset!), minkä jälkeen ritarit kiihdyttivät täyteen laukkaan. Rynnäkön onnistumisen kannalta oli tärkeää, että isku suoritettiin kautta linjan samanaikaisesti. Jos ritarien rivit hajosivat, myös iskuvoima valui hukkaan. Rynnäköllä oli myös valtava psykologinen vaikutus viholliseen: Usein vihollinen murtui jo ennen kontaktia. Mikäli rynnäkkö ei ensikontaktissa murtanut vihollisen rivejä, taistelu joko muuttui miekoilla ja nuijilla käytäväksi lähitaisteluksi tai komentaja saattoi komentaa yksikön perääntymään sekä valmistautumaan uuteen rynnäkköön.
1000- ja 1100-luvuilla ritarit ratsastivat useissa taisteluissa jalkaväen kumoon, mutta vähitellen jalkaväkitaktiikka kehittyi eivätkä ritarijoukot enää olleet lyömättömiä.
Korkean sosiaalisen asemansa johdosta ritarijoukoissa oli usein huono kuri, mikä johti usein tottelemattomuuteen ja liian aikaisiin rynnäköihin. Nämä aiheuttivat monissa taisteluissa pahoja tappioita, jopa häviöitä, kuten Bannockburnissa 1314, Crecyssä 1345, Nicopoliissa 1396 ja Agincourtissa 1415. 1300-luvun jälkeen sodankäynti kuitenkin ammattimaistui, ja sotilaskurin käyttöönotto merkitsi myös parantunutta taktista joustavuutta ritariarmeijoissa.
Ritarit ja asemiehet taistelivat 1300-luvulta lähtien pääsääntöisesti jalan, sillä jousien ja salkoaseiden kehitys merkitsi ratsun haavoittuvuuden lisääntymistä. Englantilaisarmeijan suuri voitto ranskalaisista ritareista Crecyssä 1345 satavuotisen sodan aikana perustui siihen, että pitkäjousimiehet ampuivat ranskalaisritarien hevoset kuoliaaksi, jolloin rynnäkkö muuttui sekamelskaksi ja jalan liikkuneet englantilaisritarit viimeistelivät kaaokseksi muuttuneen taistelun voitokseen. Haarniskoiden kehitys kuitenkin kompensoi aseteknologian kehityksen taistelijan osalta, ja jo Poitiers’ssa 1356 ranskalaiset taistelivat itsekin jalan. Jos raskaat ratsumiehet toimivat jalkaväkenä, he tyypillisesti taistelivat sulkeisjärjestyksessä, aseinaan kahdenkädenmiekka, taistelukirves tai hilpari. On harhakuvitelma, että liikkuakseen jalan heidän täytyi poistaa suuria osia haarniskastaan ja pitää kevyempiä varusteita. Taisteluhaarniska painoi 1400-luvulla noin 25 kg, mikä on vähemmän kuin nykyisen jalkaväkisotilaan täyspakkaus, ja haarniskan paino jakautui tasaisesti ympäri kehoa. Haarniskan ansiosta raskas ratsumies oli käytännössä haavoittumaton teräaseiden iskuja vastaan, mutta suojaus oli heikompi tylppiä aseita, kuten erilaisia nuijia ja varstoja, vastaan. 1400-luvun puolivälin jälkeen myös hevonen opittiin haarniskoimaan ja raskaasti haarniskoidut aatelismiehet taistelivat taas yhä useammin ratsain.
Feodalismin heikentyminen 1300-luvulla merkitsi ammattisotilaiden ja palkkasoturiarmeijoiden nousua. Keskusvallan lujittuminen merkitsi vakinaisten armeijoiden perustamista. Niinpä monet ritarit ja asemiehet ryhtyivät ammattisotilaiksi. Ritariyksiköistä tuli kurinalaisempia ja ammattimaisempia kuin aiemmin. 1300-luku merkitsi Italiassa ammattimaisten sotaherrojen, kondottieerien, nousua. Kondottieerit kehittivät lopulta keskiajan sotataidon tieteeksi – ehkä jopa liiankin pitkälle, sillä vähemmän sofistikoituneet, mutta aggressiivisemmat ranskalaiset murskasivat lopulta kondottieeri Carmagnolan armeijan Fornovon taistelussa vuonna 1495.
Eric Ericson
pienoiskuva|Eric Ericson vuonna 2007. Eric Gustaf Ericson (26. lokakuuta 1918, Borås – 16. helmikuuta 2013 Tukholma) oli ruotsalainen kuoronjohtaja ja professori. Hän valmistui Tukholman kuninkaallisesta musiikkikorkeakoulusta vuonna 1943 ja jatkoi sen jälkeen opintojaan muun muassa Sveitsissä ja Yhdysvalloissa.
Ericson perusti Ruotsin ensimmäisen ammattilaiskuoron, Kammarkörenin, vuonna 1945, ja hänen aloitteestaan perustettiin myös Ruotsin Radion kuoro, jonka johtajana hän toimi 1951–1982. Uppsalan yliopiston mieskuoroa Orphei Drängar Ericson johti 1951–1991. Hän toimi kuoronjohdon professorina Tukholman kuninkaallisessa musiikkikorkeakoulussa vuodesta 1979.
Eric Ericsonille myönnettiin Polar Music Prize -palkinto vuonna 1997.
Ritari
Varustus
Ritarien varustus oli raskas, sillä taistelun luonne vaati hyvän suojavarustuksen. Varustus painoi noin 5 kg kevyimmillään. Alkuaikoina ritarin varusteena oli mekkomainen rengaspaita, kilpi ja kypärä. Varhaiskeskiajalla varusteet olivat kalliita – rengaspaita saattoi maksaa saman verran kuin maatila ja ratsu maksoi helposti kymmenen lehmän hinnan. Rengaspaidan alla pidettiin toppatakkia vaimentamassa tylppien aseiden iskuja. Gambeson oli tavallisin tuon ajan jalkamiehen varuste. 1000-luvulla rengaspaidan hihat pitenivät koko käsivarren mittaiseksi, ja myös kypärän alla alettiin pitää rengashuppua. 1100-luvulla talouden nousun myötä yhä useammilla oli varaa myös rengashaarniskasukkiin. Samalla pitkä rengasmekko lyheni rengaspaidaksi. Myös kilpi pieneni klassisen "vaakunakilven" muotoiseksi. 1100-luvun lopussa kehitettiin koko pään peittävä patakypärä. Koska patakypärä peitti kasvot ja vaikeutti tunnistamista, kilpeen maalattiin kantajansa tunnusmerkki. Tämä merkitsi vaakunaopin eli heraldiikan syntymistä. Haarniskan päällä alettiin pitää asetakkia, johon myös oli ommeltu kantajansa vaakuna. 1100-luvulta tunnetaan myös ensimmäiset koko hevosen kattavat haarniskat. 1200-luvulla ilmestyivät ensimmäiset kiinteät levyt suojaamaan raajoja sekä vartaloa.
Järjestäytyminen
Ritariarmeijan pienin yksikkö oli peitsi, joka koostui ritarista, yhdestä raskaasta asemiehestä sekä kahdesta kevyestä ratsumiehestä. Peitseen saattoi lisäksi kuulua aseenkantajia, jalkaväkeä tai ratsastavia jousimiehiä. Neljä tai viisi peistä muodostivat vintenarian (joukkueen), nimivahvuus oli 20 miestä ja komentaja vintenarius, ja viisi vintenariaa eskadroonan. Eskadroonalla oli oma lippu, baneeri. Yhden komentajan alaisuudessa olevaa monesta eskadroonasta koostuvaa osastoa kutsuttiin pataljoonaksi. Tavallisesti armeijassa oli kaksi tai kolme pataljoonaa ja ylipäällikön alaisuudessa oleva reservi.
Lisäksi ritari- ja asemiesarmeijaan kuului epälukuinen joukko sulkeisjärjestysjalkaväkeä, yleensä keihäin, lyömäasein tai piikein aseistettua sekä jousimiehiä ja kevyitä joukkoja, joiden tehtävänä oli toimia vaikeakulkuisessa maastossa. Keskiajalla logistiikka asetti rajat armeijan koolle. Mahdollisuuksien mukaan armeija pyrittiin kokoamaan palkkasotureista, sillä asevelvollisuus rasitti varustajan taloutta. Sitä paitsi asevelvollisuudella koottu armeija ei yleensä kestänyt ritariarmeijaa vastaan. Espanjassa, Portugalissa ja Välimeren maissa armeijaan kuului myös runsaasti kevyttä ratsuväkeä. Unkarissa puolestaan vain armeijan ydin koostui ritareista, ja pääosa armeijasta koostui kevyistä ratsujousimiehistä.
Ritari- ja asemiesarmeijan tyypillinen taktiikka oli, että jalkaväki eteni armeijan edellä, ja toisaalta kilvillään suojasi ritarien ratsuja sekä toisaalta jousillaan ensin pehmitti vihollista raskaan ratsuväen ratkaisevaa iskua varten. Kevyt ratsuväki asetettiin sivustoille toisaalta suojaamaan omia sivustoja ja toisaalta iskemään vihollisen kylkeen. Espanjassa oli tapana, että kuningas itse komensi ritareita, kruununprinssi komensi reserviä, ja nuoremmat prinssit puolestaan jalkaväkeä. Kun kevyiden joukkojen ja jalkaväen manööverit olivat pakottaneet vihollisen sille epäedulliseen asemaan ja pehmittäneet sitä, oli ritarien rynnäkön vuoro. Oli tärkeää, että ratkaiseva rynnäkkö suoritettiin juuri oikeaan aikaan; liian aikaisin suoritettu rynnäkkö saattoi johtaa ritarien lyömiseen, ja liian myöhään suoritettu taas törmäsi voittoisaan viholliseen.
Merkittäviä taisteluja
Keskiajan suurin ritaritaistelu oli Las Navas de Tolosan taistelu Espanjassa 1212, jossa yhdistyneet Kastilia-Leonin, Aragonian, Navarran ja Portugalin joukot löivät almohadiberberien armeijan.
Ritarien väistyminen
pienoiskuva|Brandenburgin rajakreivi Joakim II ritarin haarniskassa. Lucas Cranach vanhemman maalaus, 1520.
1500-luvulle tultaessa pitkin keihäin aseistetusta jalkaväestä oli tullut armeijan pääaselaji. Raskaat ratsumiehet, joita yhä useammin oli alettu kutsua santarmeiksi, ottivat saman roolin kuin antiikin katafraktit. Jalkaväen ottaessa päätaisteluvastuun santarmit rynnäköivät joko vihollisen kylkeen, linjojen heikkoon kohtaan tai vihollisen ylipäällikköä vastaan ratkaisten taistelun.
Ritaristo muodosti myös nyt jalkaväen upseeriston ytimen. Koska ritarit olivat aatelisia, ammattisotilaita ja jo nuoresta pitäen harjoitelleet sotilaiksi, oli luonnollista käyttää heitä jalkaväkiyksikköjen johtajina, ja myöhemmin syntyivät ensimmäiset sotilasoppilaitokset. Ei ole liioiteltua sanoa, että nykypäiväinen upseeristo juontaa juurensa ritarilaitokseen.
Ritarit taiteessa ja viihteessä
Ritariromaanien kukoistuskausi oli 1100–1300-luvuilla. Ne olivat kansankielellä kirjoitettuja ritareista kertovia runo- tai proosateoksia, joka kuvasivat ritareita romantisoiden. Suosittuja aiheita olivat kuningas Arthur ja pyöreän pöydän ritarit sekä Tristan ja Isolde. Tärkeitä teemoja olivat ritari-ihanteet ja palvova rakkaus ylhäiseen naiseen. Myöhemmin uskonnollinen mystiikka, kuten Graalin malja, sai keskeisen sijan.
Kuuluisin ritariudesta kertova myöhempi romaani on Miguel de Cervantesin vuosina 1605–1615 julkaistu Don Quijote, joka parodioi aiempia ritaritarinoita.
Ritariromantiikka koki kuvataiteissa ja kirjallisuudessa uuden kukoistuksen 1800-luvulla. Walter Scott kirjoitti vuonna 1820 suositun romaaninsa Ivanhoe, joka kertoo 1100-luvun Englannista.
Suomalainen kirjailija Juha-Pekka Koskinen on kirjoittanut ensimmäisestä ristiretkestä (1095–1099) kertovan romaanin Ristin ja raudan tie (2004) sekä temppeliherrain perustamiseen liittyvän romaanin Seitsemäs temppeliherra (2007).
Cabiria
Cabiria on italialainen historiallinen elokuva vuodelta 1914. Se sijoittuu Karthagoon toisen puunilaissodan aikaan. Cabiria on pieni tyttö, joka joutuu eroon perheestään Etnan purkauksen aikana. Kansallismielinen kirjailija Gabriele D’Annunzio osallistui elokuvan käsikirjoittamiseen. Eräiden Italian fasistien sittemmin omaksumien symbolien ja rituaalien, kuten roomalaisen tervehdyksen käytön on arveltu saaneen innoituksensa tästä elokuvasta.
Restauroitu versio esitettiin Berliinin elokuvajuhlilla vuonna 2007.
Nintendo World Cup
Nintendo World Cup (熱血高校ドッジボール部 サッカー編) on Technos Japan Corporationin kehittämä jalkapalloaiheinen urheilupeli. Se julkaistiin alkujaan vuonna 1990 Nintendo Entertainment System -konsolille (NES) ja myöhemmin muun muassa Game Boylle ja Sega Mega Drivelle. NES-versiossa on samanaikainen nelinpeli.
Peli on lokalisoitu versio Japanissa julkaistusta pelistä Nekketsu Kōkō Dojjibōru Bu: Sakkā Hen, joka on yksi Kunio-kun -pelisarjaan kuuluvista peleistä.
NES:lle peli julkaistiin myös pelimoduulilla, jolla oli mukana pelit Super Mario Bros. ja Tetris.
Pelaaminen
Nintendo World Cupissa pelataan maajoukkueilla. Peliä voi pelata yksin tai moninpelinä enintään kolmen muun pelaajan kanssa. Pelissä on monta erilaista kenttää – joissakin on kivenlohkareita, jotka voivat kaataa pelaajan. Nintendo World Cupissa pelaaja voi taklata vastustajan joukkueen pelaajia siten, että ne jäävät maahan vähäksi aikaa tai koko jäljellä olevan puoliajan ajaksi. Pelaaja ohjaa joukkueen kapteenia. Pelaaja antaa komentoja, joita ovat esimerkiksi syöttö, laukaus ja taklaus. Tehokkain potku on saksipotku, jota maalivahti ei yleensä voi torjua, vaan lentää ilmaan.
Anastasija Hripunova
Anastasija Andrejevna Hripunova (, s. 2. heinäkuuta 1986 Moskova) on venäläinen karateka. Hän on Kyokushinin 11-kertainen maailmanmestari ja nelinkertainen Euroopan-mestari. Hripunova on voittanut myös Venäjän mestaruuden kuudesti.
Kilpaura
Hripunova saavutti ensimmäisen kerran menestystä 2005 voitettuaan EM- ja MM-pronssia. Sittemmin vuodesta 2007 lähtien Hripunova hallitsi MM-kisoja voittaen myös naisten historian ensimmäisen World Openin 2011, joka käytiin avoimessasarjassa. Hän voitti 2007 MM-kisojen loppuottelussa Hitomi Fukuin ja vuoden 2008 MM-loppuottelussa Dobroslawa Soltysikin. Sittemmin vuodet 2009, 2010 ja 2012 Hripunova kohtasi jokaisella kerralla voitokkaasti Yuma Tazakin. Hän eteni 2009 ensimmäistä kertaa EM-kisojen loppuotteluun, mutta hävisi mestaruuden Dobroslova Habraszkalle. Sitä vastoin 2010 Hripunova voitti Marianna Verbitstkayaa vastaan käydyn EM-loppuottelun, joka oli samalla hänen ensimmäinen Euroopan mestaruus.
2013 Hripunovan loppuotteluputki katkesi, kun hän saavutti EM-pronssia avoimessasarjassa ja voitti myös MM-pronssia keskisarjassa.
Vuodet 2014–2018 Hripunova jatkoi ylivoimaansa MM-kisoissa voittaen Chihiro Tanaka vuosien 2014 ja 2016 MM-loppuottelussa. Vuoden 2015 maailmanmestaruuden hän voitti Yuma Tazakia vastaan, kun kaksikko kohtasi neljännen kerran MM-loppuottelussa. 2017 puolestaan Hripunova voitti Aleksandra Matysiakin ja vei uransa yhdeksännen Euroopan-mestaruuden keskisarjassa.
2016 Hripunova saavutti kaksi Euroopan mestaruutta, aluksi keskisarjassa voitettuaan loppuottelussa Jelena Gulkon ja myöhemmin avoimessasarjassa voitettuaan Ksenija Zasorinan. Hän voitti loppuvuodesta myös kymmenennen maailmanmestaruuden. Hripunova voitti loppuottelussa Chihiro Tanakan.
2018 Hripunova siirtyi raskaaseen sarjaan ja eteni MM-kisoissa aina loppuotteluun saakka, jossa hän kohtasi viisinkertaisen raskaansarjan maailmanmestarin Uljana Grebenštšikovan. Hripunova voitti mestaruuden, joka oli samalla hänen uran yhdestoista maailmanmestaruus.
Teditsolidi
Teditsolidi (C17H15N6O3F) on oksatsolidinoneihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä käytetään lääketieteessä antibioottina erityisesti ihoinfektioiden hoidossa.
Ominaisuudet ja käyttö
Teditsolidin antibioottiset ominaisuudet perustuvat siihen, että se sitoutuu oksatsolidinoniryhmästään bakteerien ribosomin 50S-alayksikköön ja estää proteiinisynteesin. Yhdisteen sitoutuessa tRNA ei kykene sitoutumaan ribosomiin ja lisäksi 50S-alayksikkö ja 30S-alayksikkö eivät kykene muodostamaan proteiinisynteesiin tarvittavaa 70S-kompleksia. Lääkeaine tehoaa erityisesti grampositiivisiin bakteereihin kuten streptokokkeihin, stafylokokkeihin ja enterokokkeihin. Se tehoaa myös MRSA-kantoihin. Teditsolidilla on tehoa mykobakteereihin ja muutamiin gramnegatiivisiin bakteereihin. Sitä käytetään MRSA:n aiheuttamiin ihotulehduksiin. Teditsolidi hyväksyttiin markkinoille Yhdysvalloissa vuonna 2014, ja usein sitä käytetään aihiolääkkeenään teditsolidifosfaattina.
Haittavaikutukset
Haittavaikutuksinaan teditsolidi voi aiheuttaa huonovointisuutta, ripulia, pääkipua ja harvinaisesti luuydinsuppressiota. Teditsolidi ei ole yhtä myrkyllistä maksalle kuin ensimmäisen sukupolven oksatsolidinoniantibiootteihin kuuluva linetsolidi.
Sumatranserovi
Taksonomia
pienoiskuva|vasen|Piirroksessa 1800-luvulta. Sumatranserovin kuvaili tieteelle Johann Matthäus Bechstein vuonna 1799. Serovien taksonomista on kiistelty. Monista aiemmin alaljeina pidetyistä seroveista on tehty sittemmin omia lajejaan. Sumatranserovia itsessään pidetään nykyisin monotyyppisenä, eli sitä ei jaeta eri alalajeihin. Aikaisemmin määriteltyjä sumatranserovin alaljeija ovat C. s. sumatraensis, C. s. swettenhami ja C. s. robinsoni. Sumatranserovi on läheistä sukua japaninseroville (Capricornis crispus).
Levinneisyys ja elinympäristö
Sumatranserovia tavataan Indonesian Sumatran saarella, Malesiassa Malakan niemimaalla ja Thaimaan eteläosassa. Sumatralla lajia esiintyy lähinnä Barisanvuorilla, jotka kulkevat saaren länsiosaa pitkin Acehista Lampungiin. Malesiassa niitä esiintyy etenkin Malesian pohjoisissa osavaltioissa Kelantanissa, Perlisissä ja Perakissa.
Sumatranserovin elinympäristö käsittää metsiä, pensaikkoja ja kivikkoja 200 metrin korkeuksilta merenpinnasta 3 000 metriin saakka.
Elintavat
Sumatranserovit syövät kasveja ja ne ruokailevat tavallisesti varhain aamuisin tai myöhään illalla. Muina aikoina se voi lepäillä esimerkiksi luolien, kivien tai kallioiden suojassa. Sumatranserovin pääasiallisia petoeläimiä ovat leopardi ja tiikeri.
Sumatranservoien lisääntymisestä tiedetään vai vähän. Oletettavasti ne lisääntyvät lokakuun ja marraskuun välisenä aikana. Tiineys kestää 210 päivää ja poikasia on yksi tai harvemmin kaksi. Emo imettää 12 kuukautta. Naaraista tullee sukukypsiä 30-kuukauden ja uroksista 30–36-kuukauden ikäisinä. Sumatranserovit voivat elää 10-vuotiaiksi saakka.
Uhat ja suojelu
Sumatranserovi kuuluu CITES-sopimuksen liitteeseen I. Laji on suojeltu lailla Indonesiassa ja Malesiassa. Molemmissa maissa lajia esiintyy suojelluilla alueilla.
Päijänne (Sonkajärvi)
Päijänne on pieni, noin 200 metriä pitkä lampi Sonkajärvellä. Päijänteeseen laskee etelästä Hiekkapuro, ja Päijänne laskee pohjoiseen Talaslampeen.
Houtskarin vaakuna
thumb|150px|Houtskarin vaakuna (1951–2008) Houtskarin vaakuna oli Houtskarin kunnan tunnus. Vaakunan hansalaiva aihe viittaa sekä paikkakunnan vanhoihin merenkulkuperinteisiin sekä tarinaan siitä, että saaren asutus olisi hansojen peruja. Kalat viittaavat merikalastukseen.
Uusikartano
Varhaisvaiheet osana Yläneenkartanon omistuksia
Uudenkartanon kirjallisesti tunnetuimman ytimen muodostaa varhaiskeskiaikainen suurehko Polviniemen tila Yläneenjoen varressa Yläneellä. Vaasa-suvun poliittisessa talouspelissä keskiaikainen tila merkittiin kartanon luontoiseksi, jolloin se kyettiin siirtämään aatelistolle. Aikanaan alue tuli liitetyksi Yläneen kartanoon.
Federico Fellinin lentoasema
Federico Fellinin lentoasema on lentoasema Riminissä, Italiassa. Lentoasema sijaitsee viisi kilometriä kaakkoon Riministä. Lentoasemalla on joitakin palveluja, muun muassa valuutanvaihto ja maksuton Internet-yhteys.
Uusikartano
Erottaminen Yläneenkartanosta ja Sahlberg-suku kartanon omistajana
Uusikartano on erotettu Yläneen kartanosta vuonna 1809. Tällöin noin puolet Yläneen kartanon lampuotitiloista erotettiin uudeksi tilaksi, joka sai tämän jälkeen nimen Uusikartano. Tila oli siis merkitty vanhaksi rälssiksi, minkä omistajaksi pääsi aikanaan majuri Isak Reinhold Sahlberg Eurasta, joka sai aatelittomuudestaan huolimatta luvan ostaa Uudenkartanon osuuden Yläneenkartanosta. Häntä seurasivat Uudenkartanon omistajina poika, luonnontieteilijä ja entomologi, Turun yliopiston professori ja Yläneellä sijainneen Huvituksen puutarhatilan perustaja Carl Reinhold Sahlberg, pojanpoika, luonnontieteilijä ja entomologi Reinhold Ferdinand Sahlberg ja tämän poika Valter Reinhold Sahlberg. Uudessakartanossa asui lapsuudessaan ja nuoruudessaan myös Carl Reinhold Sahlbergin poika, hyönteistieteilijä ja Helsingin yliopiston professori John Sahlberg. Sahlbergin suvun omistuksessa kartano oli vuoteen 1890.
Houtskarin vaakuna
Vaakunan selitys on ”hopeakentässä punainen kolmimastoinen hansalaiva purjehtimassa aaltokoroisella sinisellä tyviöllä, jossa kolme hopeista kalaa järjestettynä 2 + 1.” Vaakunan on suunnitellut Gustaf von Numers, ja Houtskarin kunnanvaltuusto hyväksyi sen kokouksessaan 16. toukokuuta 1951. Sisäasiainministeriö vahvisti vaakunan käyttöön 11. syyskuuta samana vuonna.
Vaakuna jäi epäviralliseksi kotiseutuvaakunaksi 2009, kun Houtskari yhdistyi Paraisten, Nauvon, Korppoon ja Iniön kanssa Länsi-Turunmaan (nyk. Paraisten) kaupungiksi.
Stiletti
thumb|240px|right|Stiletti thumb|right|Nykyaikainen stiletti, jossa terä ponnahtaa kahvasta. Stiletti oli alun perin ohut kolmisärmäinen tikari, nykyisin veitsi, jonka terä on usein laukaistavissa kahvan sisältä.
Alun perin stiletti oli yksi tikarin erityistyypeistä. Ritariaikana miekkaa pidettiin paremmassa kädessä ja stilettiä huonommassa. Tuolloin stiletissä oli ohut, yleensä kolmisärmäinen terä, jolla pyrittiin lävistämään haarniska heikosta kohdasta. Stiletin kapea terä oli suunniteltu erityisesti tunkeutumaan rengaspaidan teräsrenkaiden läpi ja siten se sopi myös salamurhaajan työkaluksi. Stiletin merkitys väheni, kun tuliaseiden kehitys teki haarniskan käytön merkityksettömäksi.
Nykyään stiletillä kuitenkin tavallisesti tarkoitetaan veistä, jossa (usein kaksiteräinen) terä ponnahtaa jousen voimalla kahvan sivusta tai sisältä ja lukkiutuu käyttöasentoonsa.
Uusikartano
Kartano Björnin suvulla ja Yläneen kunnalla
Vuonna 1890 kartanon omistajaksi tuli taloustirehtööri F. F. Björni, joka oli hankkinut omistukseensa myös Yläneenkartanon. Vuonna 1910 tilan maista noin 5 500 hehtaaria myytiin valtiolle asutustarkoituksiin. Valtiolle myydyille alueille perustettiin 126 uutta, itsenäistä tilaa.
John Bigler
thumb|John Bigler John Bigler (8. tammikuuta 1805 – 29. marraskuuta 1871) oli lakimies sekä Kalifornian kolmas kuvernööri vuosina 1852–1856. Hän oli puoluekannaltaan demokraatti.