cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Sinuhe egyptiläinen
Historiallinen tarkkuus
Tästä huolimatta Markku Envall varoittaa, ettei romaania kannata ymmärtää kirjaimellisella tasolla virheettömänä. Eräs sveitsiläinen tutkija valitti, että romaanissa mainittua hiekkakirppua ei esiintynyt Afrikassa ennen kuin se saapui orjalaivojen mukana. Rostislav Holthoer on epäillyt, pitävätkö romaanissa kuvattu kallonporaus ja vastasyntyneiden hylkääminen kaislaveneisiin historiallisesti paikkansa. Hän ei ole kyennyt todentamaan eikä kiistämään joitain erityisiä tapoja tai perinteitä, mutta suurin osa uskonnollisista menoista on tosia. Jopa väärän kuninkaan päivä pohjautuu todellisuuteen, sillä muinaiset babylonialaiset tappoivat sijaiskuninkaan pelastaakseen oikean kuninkaansa, jos hänen ennustettiin kuolevan. Hän on toisaalta antanut tunnustusta Waltarille hänen ennakoinneistaan, sillä myöhemmät löydöt ovat varmentaneet romaanin arveluttavia yksityiskohtia. Waltarin imartelemattomat kuvaukset Ekhnatonista, Horemhebistä, Tejestä sekä Ejestä viallisina henkilöinä ovat osoittautuneet lähemmäksi totuutta kuin heidän aiemmat ylistyksensä. Long Islandin yliopiston tutkimus on tukenut Tutankhamonin murhatuksi joutumista, mihin vihjataan romaanissa. Jotkut eivät pitäneet uskottavana että muinaisegyptiläinen henkilö olisi kirjoittanut tekstin vain itselleen, mutta vuonna 1978 sellainen papyrus tuli julkisuuteen: sen tekijä, vääryyden uhri, kertoo elämäntarinansa ilman vastaanottajaa. Jussi Aron mukaan aidot heettiläiset ilmeisesti olivat vähemmän julmia ja ankaria kuin naapurikansat Lähi-idässä, ja väärän kuninkaan päivä on vääränä päivänä, muiden virheiden muassa, mutta Panu Rajala hylkää nämä väitteet todisteiden vaihtoehtoisina tulkintoina varsinaisina ristiriitoina olemisen sijaan. Markku Envall on sitä mieltä, että tarkkuus tai sen puute ei vaikuta teoksen kirjalliseen arvoon ja viittaa Shakespearen virheisiin.
Teoksen vastaanotto
Teoksen sanoma herätti lukijoissa laajaa vastakaikua maailmansodan jälkivanassa, ja kirjasta tuli kansainvälinen myyntimenestys. Sinuhe egyptiläinen on käännetty 41 kielelle; se on kansainvälisesti tunnetuin ja käännetyin suomalainen romaani, mutta sen kuuluisuus on sittemmin hiipunut.
Ensijulkaisu
Sinuhe egyptiläinen julkaistiin ensimmäisen kerran vuoden 1945 marraskuun loppupuolella. Aluksi tieto romaanista levisi suullisesti; WSOY arkaili sen mainostamista sen eroottisen sisällön tähden. Varhaista kohua se sai kirjailijakollega Maila Talvion tempauksen kautta: hän sai tutustua teokseen etukäteen ja kauhistui sen eroottisia kuvauksia siinä määrin, että vaati kustantajaa estämään julkaisemisen ja tarjosi jopa omaisuuttaan korvaukseksi hyllytyksestä – painokoneet oli kuitenkin jo käynnistetty. Ensimmäiset kaksi painosta myytiin loppuun ennen vuodenvaihdetta, ja siitä tuli kuuma puheenaihe sosiaalisissa ja kirjallisissa piireissä. Vähäiset arvostelut ennen vuoden loppua olivat myönteisiä: Huugo Jalkanen Uudesta Suomesta ja Lauri Viljanen Helsingin Sanomista sanoivat ettei romaani ollut pelkästään värikäs historian mukaelma, vaan että se liittyi edellisvuosien muovaamaan senaikaiseen henkeen. Lisää arvosteluja seurasi tammikuussa, ja yhteistä kielteisemmille sekä laimeammille arvosteluille oli Waltarin aiempien teoksien nuhteleminen, mutta moni näki sen Waltarin uran käännekohtana. Seksuaaliset kuvaukset herättivät närkästystä. Yrjö Tönkyrä Kaiku-lehdestä kirjoitti: ”Tahtomatta lainkaan esiintyä minään moralistina en kuitenkaan voi olla kiinnittämättä huomiota teosta hallitsevaan kuin sairaan mielikuvituksen luomaan eroottiseen mässäilyyn – koko maailma pyörii vain sitä varten että ihmiset voivat iloita...”
Ranskalainen egyptologi Pierre Chaumelle luki Sinuhe egyptiläisen suomeksi ja, Helsingin Sanomien artikkelissa 13.8.1946 esitellyssä kirjeessä, kirjoitti vaikutelmistaan:
Kriitikot olivat uumoilleet Waltarin mahdollisesti vetäneen historialliset tapahtumat hatusta, mutta tämä artikkeli kumosi nämä epäilyt ja loi perustan romaanin lähes tarunhohtoisen tarkkuuden maineelle. Tämä virheettömyys vahvistettiin myös Kairon egyptologisessa kongressissa, ja myös egyptologi Rostislav Holthoer on sittemmin todennut myöhemmän tutkimuksen varmentaneen joitakin Waltarin oletuksia ja arvailuja.
Ensimmäiset käännökset
Ruotsinnos ilmestyi vuoden 1946 loppuvaiheilla Ole Torvaldsin kääntämänä ja Waltarin hyväksynnällä lyhennettynä. Torvalds huolehti, ettei poistaisi mitään oleellista samalla kun hän sujuvoitti kerronnan rytmiä. Waltari kehui tulosta. Vuonna 1948 ilmestyi kokonainen ranskankielinen versio, samoin ilmestyivät myös tanskalaiset ja norjalaiset versiot. Romaania myytiin Euroopassa miljoona kappaletta viiden vuoden kuluessa sen ensijulkaisusta.
Englanninnoksen Sinuhe egyptiläinen sai elokuussa 1949. Kääntäjänä toimi Naomi Walford, ei suoraan suomesta vaan ruotsista, ja vielä lisää lyhentämällä menettäen noin kolmanneksen tekstistä: toisteiden karsimisen lisäksi filosofinen sisältö kärsi ja tärkeitä faktoja katosi. Kirkus Reviews kirjoitti: ”Hän [Sinuhe] tarkkailee ja muistaa – ja kirjoittaa vanhoina päivinään sen ylös – maailman sellaisena kuin hän sen tunsi. Se on rikas kirja, roisi kirja, kirja joka kuljettaa kaukaisille rannoille ja saa tuntemaan itensä katsojaksi kuten Sinuhe. Juoni on harva, hoikka lanka, jota ei ole koskaan täysin ratkaistu. Mutta kirja avaa silmät muinaiselle maailmalle, lähempänä meitä kuin luulemme.” Edmund Fuller Saturday Review:stä kuvaili tarinaa ”värikäänä, provosoivana, täysin mukaansatempaavana”; hän vertasi sitä Thomas Mannin Joosef ja hänen veljensä -teokseen kirjoittaen: ”Mannin suurteos on tutkielma ideoista ja persoonallisuuksista. Hänen mahtavasta tyylistään ilmaantuva Egypti näkyy rajatulla sosiaalisella alalla ja on yksityiskohtainen vain erillisissä kohtauksissa – Jos persoonallisuuksien syvyyksiä Mann syvemmin luotaa, Waltari luo jännittävän, eloisan, ja tarkan kopion Theban ja Egyptin yhteiskunnasta, ulottuen faaraosta ja naapurikuninkaista ruumiinpesijähylkiöihin Kuoleman talossa. Me näemme, tunnemme, haistamme ja maistamme Waltarin Egyptin. Hän kirjoittaa pistävällä, helpolla tyylillä ja selvästikin hänen kääntäjänsä Naomi Walford on palvellut häntä upeasti.”
pienois|pysty=0.8|Vuoden 1954 Hollywood-elokuvan mainos. Pian Yhdysvaltain julkaisun jälkeen kirja valittiin kuukauden kirjaksi syyskuussa 1949, ja sitten se saapui lokakuussa 1949 Yhdysvaltain bestseller-listoille, joissa se viipyi poikkeuksellisen pitkään, ennätykselliset kaksi vuotta – tänä aikana myytiin 550 000 kappaletta. Marion Saunders, yhdysvaltalaisjulkaisun järjestänyt agentti, sanoi ettei ollut 15-vuotisen uransa aikana vastaavaa nähnyt. Se pysyi eniten myyneenä ulkomaisena romaanina Yhdysvalloissa, kunnes Umberto Econ Ruusun nimi syrjäytti sen. Kaiken kaikkiaan vastaanotto oli myönteistä, ja odotettiin, että Waltari nimitettäisiin Nobel-ehdokkaaksi. Elokuvaversion budjetti oli viisi miljoonaa dollaria ja mainoskampanja laajamittainen. Elokuvan tuotanto aloitettiin vuonna 1952, ja se tuli ensi-iltaan 1954. Näyttelijöiden sekä silloin uuden Cinemascope-teknologian kanssa ilmeni kuitenkin ongelmia, ja elokuva sai heikon vastaanoton, ja taloudellinen menestys oli vaatimaton.
”Viihdekirjallisuuden” leiman poistuminen
Suomalaisissa akateemisissa kirjallisuuspiireissä kriitikot olivat yleisesti pitäneet Waltaria viihdekirjailijana. Tämän leiman hän oli saanut väitetystä ylituotteliaisuudesta, pinnallisuudesta ja tyylin löyhyydestä johtuen; hänen suositusta eroottisestä sävytyksestään selkokielisissä tarinoissa; ja siitä ettei hän noudattanut suomalaisen kirjallisuuden ”suurta perinnettä” (isänmaallista, realistista kuvausta köyhien mutta uskaliaiden suomalaisten kamppailusta luonnon ja yhteiskunnan kanssa), jota kriitikot silloin suosivat. Suosiosta ja ylistyksestä huolimatta kirjalta evättiin vuoden 1946 valtion kirjallisuuspalkinto, pitkälti Waltarin sinnikkään arvostelijan ja poliittisen vastustajan Raoul Palmgrenin takia. Jopa ulkomaanmenestys tyrmättiin viihderomaanin menestyksenä. Ritva Haavikko on kuvaillut, että ajan kirjallisessa puheessa vallitsi Waltaria kohtaan välinpitämättömyys ja kateus. Waltari sai Suomessa viimein arvostusta 1980-luvulla, kun hänen kirjansa olivat ilmaantuneet ranskalaisille bestseller-listoille toinen toisensa jälkeen.
Sinuhe egyptiläinen on sittemmin vakiinnuttanut asemansa Suomen kirjallisuuden klassikkona ja mestariteoksena. Se ylsi ensimmäiselle sijalle vuoden 1988 suomalaisten lukijoiden äänestyksessä, toiselle sijalle (Volter Kilven Alastalon salissa-romaanin jälkeen) vuoden 1992 suomalaisten taiteen, tieteen ja kulttuurin edustajien äänestyksessä, se äänestettiin vuonna 2008 rakastetuimmaksi suomalaiseksi kirjaksi ja vuoden 2017 äänestyksessä se valittiin vuosisadan suomalaiseksi kirjaksi. Kun Ilta-Sanomat vuonna 2017 pyysi suomalaista kirjailijaa ja tutkijaa Panu Rajalaa valitsemaan 10 parasta kirjaa Suomen itsenäisyyden ajalta, Sinuhe egyptiläinen oli niiden joukossa ja hän kommentoi:
Ville-Juhani Sutisen mukaan teos on ”väärin arvostettu klassikko”, joka ansaitsee arvostuksen mutta eri syistä kuin kuvitellaan. ”Sinuhe – – on täydellinen lukuromaani, sillä se on kirjoitettu niin löysästi, ettei rasita edes klikkiotsikoiden selailijaa.”
Kansainvälinen maine
Waltaria ei pidetä ulkomailla erityisesti suomalaisena kirjailijana vaan historiallisen fiktion mestarina maailmankirjallisuudessa. Hänet kutsuttiin monesti luennoimaan yhdysvaltalaisiin yliopistoihin ja kirjallisuuskerhoihin, mutta Waltari kieltäytyi näistä puutteelliseen englannintaitoonsa viitaten ja koska ”kirjailijan ei tule aiheuttaa lukijoilleen henkilökohtaisen kohtaamisen aiheuttamaa pettymystä”. Hän kieltäytyi kohteliaasti myös Egyptin presidentin Nasserin kutsusta tulla Egyptiin, koska sillä ei ollut enää lainkaan yhteneväisyyksiä muinais-Egyptin kanssa ja koska hän oli jo tullut aiheen kanssa päätökseen.
pienois|vasen|pysty=0.5|[[Taha Hussein oli romaanin ihailija.]] Luvaton arabiankielinen käännös ilmestyi Egyptissä vuonna 1955 insinööri Hamed al-Qasbin kääntämänä osittaisesta englanninkielisestä versiosta. Taha Hussein, arabialaisen kirjallisuuden merkkihenkilö, oli lukenut ranskannoksen Sinuhe egyptiläisestä ja oli kovasti vaikuttunut tunnetusta vaativuudestaan huolimatta. Arabialaisen käännöksen esipuheessa hän kertoo lukeneensa monia kirjoja muinaisegyptistä, mutta ettei yksikään vetänyt vertoja Sinuhelle. Hän harmitteli sitä, että käännös oli perustunut englanninkieliseen versioon eikä suoraan suomalaiseen, ja julisti: ”Koska emme hallitse maailman valtakieliäkään, kuinka kykenisimme kääntämään mitään vähemmistökieleltäkään!” Faruk Abu-Chacra Helsingin yliopistosta on sen jälkeen aloittanut käännösprojektin tuottaakseen kokonaisen arabialaisen version, mutta hän on tarkentanut ettei itse ole kääntäjä; vuonna 2003 hän vertaili vuoden 1955 painosta suomalaiseen alkuperäiseen ja muihin eurooppalaisiin versioihin. Pekka Lehtinen on virallinen kääntäjä, ja heidän täytyy kääntää puuttuvat osiot itse. Abu-Chacran mukaan Sinuhe on Egyptissä hyvin tunnettu ja arvostettu romaani, mutta on nykyään harvinaisuus ja Arabian maiden kirjastoista hävinnyt. Häneltä meni 30 vuotta joidenkin arabiankielisten kappaleiden löytämiseen Beirutista.
Tšekkien keskuudessa Sinuhe egyptiläinen ja Waltarin tuotanto nauttivat suunnatonta, ”kulttimaista” suosiota. Sinuhe kuvasi samanlaista kyynistä voimapolitiikkaa ja väkivallan maailmaa, jollaisessa itäblokki eli; se ilmestyi Tšekkoslovakiassa vuonna 1965, aikana jolloin maan eristys muusta maailmasta alkoi höllentyä. Kääntäjä Marta Hellmuthová halusi välittää romaanin sanoman Tšekin kansalle mahdollisimman koskemattomana, joten hän opiskeli suomea neljä kuukautta kääntääkseen sen suoraan alkuperäisestä. Käännös valmistui yhdeksän vuoden työn jälkeen, ja osan ajasta hän vietti vankilassa länsimaisen ajattelun tähden. eräs lukija kirjoitti Lidové noviny -lehteen: ”Voin sanoa, että minua se (Sinuhe) auttoi selviytymään kommunistiajan pimeyden läpi täysjärkisenä! Olen herra Waltarille suunnattoman kiitollinen.” Kun Markéta Hejkalován kirjoittama Waltari-elämäkerta ilmestyi vuonna 2007, Hospodářské noviny-lehden arvostelu kuvaili sitä tšekkien omana 200 sivun monumenttina Waltarille.
Sovitukset
Sinuhesta on tehty myös Michael Curtizin vuonna 1954 ohjaama Hollywood-elokuva Sinuhe, egyptiläinen (The Egyptian), jossa näyttelevät muun muassa Edmund Purdom, Michael Wilding, Peter Ustinov ja Jean Simmons.
Suomessa kirjasta on tehty 1982 valmistunut 22-osainen kuunnelma Radioteatterille. Kuunnelman dramatisoi Marja Rankkala, joka ehti lähettää Mika Waltarille luettavaksi puolet käsikirjoituksesta ennen Waltarin kuolemaa ja sai tältä ihailevan tunnustuksen työstään. Kolme vuotta kestäneen hankkeen perinpohjaiseen taustatyöhön kuului muun muassa tutustumismatka Egyptiin. Kuunnelman 130 roolia työllistivät käytännössä kaikki helsinkiläiset miesnäyttelijät kahden vuoden ajaksi. Kuunnelmasarjan musiikin sävelsi Esa Helasvuo, ohjauksesta vastasi Antti-Einari Halonen ja äänisuunnittelusta Åke Andersson. Pääroolissa Sinuhena oli Veikko Honkanen.
Susien klaani
Susien klaani on ranskalainen fantasiaelokuva vuodelta 2001. Elokuvan ohjasi Christophe Gans. Pääosissa näyttelevät Samuel Le Bihan, Vincent Cassel, Émilie Dequenne, Monica Bellucci ja Mark Dacascos. Elokuva perustuu tositapahtumaan Gévaudanin pedosta, joka tappoi 1700-luvulla satoja ihmisiä, suurin osa näistä oli naisia ja lapsia.
Mandariini (sarjakuvahahmo)
Mandariini on Marvel-kustantamon sarjakuvissa esiintyvä superroisto ja Rautamiehen pitkäaikainen arkkivihollinen. Hahmon loivat Stan Lee ja Don Heck. Mandariinin ensiesiintyminen tapahtui Tales of Suspense -lehden numerossa 50 (helmikuu 1964). Suomessa Mandariini esiintyi ensimmäisen kerran Vihreä Mies Hulk -lehden numerossa 6 (1982) tarinassa "Kosto on suloinen...!"
Historia
Mandariini on Kiinan varakkaimman liikemiehen poika ajalta ennen vallankumousta. Suku väitti polveutuvansa Tšingis-kaanista, vaikka Mandariinin äiti olikin englantilainen aatelisnainen. Molemmat vanhemmat kuolivat pian pojan syntymän jälkeen ja Mandariinin kasvatti hänen maailmalle katkeroitunut tätinsä isän puolelta.
Poika osoitti jo varhain tieteellistä neroutta ja käytti suuren perintönsä kouluttaakseen itseään tieteiden eri saroilla Kiinassa ja ulkomailla. Aikuistuttuaan hänestä tuli korkea-arvoinen valtion virkamies, mandariini, ja hänet opittiin pian tuntemaan kautta Kiinan nerokkaana valtiomiehenä.
Kommunistisen puolueen valtaannousun jälkeen Mandariinilta kuitenkin riistettiin hänen asemansa, palatsinsa ja varakkuutensa. Katkeroituneena Mandariini vaelsi myyttiseen Henkien Laaksoon, josta hän toivoi löytävänsä keinon palauttaa kunniansa. Hän löysi muinaisen avaruusaluksen ja valtavan lohikäärmemaisen luurangon. Alus oli makluaaneiksi kutsun sivilisaation ja luuranko aluksen kapteenin, Axonn-Karrin jäänne. Makluaaneista tunnetuin on Fin Fang Foom.
Mandariini tutkiskeli makluaanien alusta vuosia ja oppi hyödyntämään sen voimanlähteinä toimivia kymmentä sormusta voimakkaina aseina. Voimasormuksillaan Mandariini alisti Henkien Laakson ympärillä asuvat asukkaat ja kohosi pian voimatekijäksi, jota edes virallinen hallitus ei uskaltanut vastustaa. Mandariini otti tavoitteekseen Kiinan, ja sen jälkeen koko maailman valloituksen.
Maailmanvalloituksensa alussa Mandariini sabotoi amerikkalaisen ohjuskokeen ja varasti ohjukset, jotka olivat Anthony Starkin valmistamia. Stark lensi Rautamiehen haarniskassa Kiinaan etsimään ohjuksiaan. Tämän jälkeen Mandariini ja Rautamies ottivat useasti yhteen. Mandariini yritti muun muassa tuhota Stark-yhtiöt satelliitiltaan laukaistavalla kuolemansäteellä. Hän löysi myös avaruudesta peräisin olevan, 15-metrisen robotin, Ultimon tulivuoren kraatterista, ja lähetti sen Rautamiehen kimppuun.
Kaikki Mandariinin yritykset Rautamiehen tuhoamiseksi ovat epäonnistuneet, mutta toisaalta myös Rautamies on epäonnistunut Mandariinin saattamisessa oikeuden eteen. Myös Kostajat ovat taistelleet Mandariinia vastaan.
thumb|left|Mandariini ensiesiintymisessään Suomessa. Huomaa vanha puku. Mandariini sai pojan, Temujinin, jonka hän kylmästi sijoitti kaukaiseen luostariin. Tämän jälkeen Mandariini pystytti tukikohtansa Gobin autiomaahan ja kohdisti huomionsa Hulkiin. Mandariini liittoutui jopa Hulkin pitkäaikaisen vihollisen Hiekkamiehen kanssa, mutta epäonnistui tästäkin huolimatta Hulkin päihittämisessä, ja lopulta Hulk tuhosi Mandariinin tukikohdan. Opittuaan virheistään Mandariini rakensi Hulk-androidin, ja usutti sen Rautamiehen kimppuun. Mandariini yritti myös surmata Tony Starkin tyttöystävän Janice Cordin. Mandariinin kihlattu Mei Ling  kuitenkin pelasti Cordin uhraten oman henkensä.
Uusi keho
Mandariini palasi Kiinaan ja etsi keinoja sormustensa voiman lisäämiseksi. Hän löysikin tiedon Yin Silmä -nimisestä talismaanista, joka auttaisi häntä tehtävässä. Juonitteluillaan Mandariini manipuloi epäinhimilliset hakemaan esineen hänelle, mutta Musta Salama voitti Mandariinin ja piilotti voimasormukset.
Epätoivoissaan Mandariini vaelsi takaisin Henkien Laaksoon ja löysi makluaanien avaruusaluksesta pannan, jonka avulla paikansi sormuksensa. Palatessaan linnaansa Mandariini löysi sen toisen kiinalaisen mestaririkollisen, Keltaisen Kynnen valtaamana. Seuranneessa taistelussa Mandariini haavoittui kuolettavasti, mutta kykeni pantansa avulla siirtämään tajuntansa sormuksiinsa.
Painin maailmanmestaruuskilpailut 1981 (kreikkalais-roomalainen paini)
Vuoden 1981 kreikkalais-roomalaisen painin maailmanmestaruuskilpailut järjestettiin 28. elokuuta – 30. elokuuta 1981 Oslossa, Norjassa. Kisoissa painittiin kymmenessä painoluokassa.
Kisat alkoivat poliittisluonteisella välikohtauksella, kun Iranin joukkue marssi avajaisiin kantaen mukanaan maansa hengellisen johtajan, imaami Ruhollah Khomeinin kuvia.
Mandariini (sarjakuvahahmo)
Uusi keho
Mandariini taisteli Kostajia vastaan ja Rautamiehen onnistui tuhota linnoituksen voimalähde, jolloin Taivaiden Lohikäärme putosi maahan ja murskautui yhdessä Mandariinin kanssa. Mandariini on kuitenkin jo useasti aiemminkin huijannut kuolemaa.
Temujin
Rautamiestä vastaan taistelee nykyisin Mandariinin poika, Temujin. Temujin on luonteeltaan isäänsä henkisempi ja kontrolloi mestarillisesti chitään, kaiken elollisen elämänenergiaa.
Temujin sai haltuunsa isänsä kymmenen sormusta, ja pitää Rautamiehen tuhoamista kunniakysymyksenä. Nuori mies osoittautuikin vaaralliseksi vastustajaksi jopa ilman sormuksiaan. Mandariinin sormukset korruptoivat nuorta miestä ja lisäävät hänen voimatasoaan entisestään.
Voimat ja varusteet
thumb|250 px|right|Mandariini osoittamassa sormustensa voimaa onnettomalle alaiselleen. Mandariini on yksi Marvel-universumin nerokkaimmista ihmisistä. Hän on tutkinut makluaanien tieteellisiä saavutuksia vuosien ajan ja jopa kehittänyt näiden keksintöjä eteenpäin. Vaikka Mandariinilla ei olekaan omasta takaa supervoimia, hän on erinomainen voimistelija ja mestarillinen lähitaistelija: hän hallitsee useita kamppailulajeja ja murskasi esimerkiksi kerran taistelutaidoillaan joukon Käden ninjoja. Harjoituksen kautta hän on kovettanut ihonsa ja lihaksensa, ja kykenee ilman voimasormustensa apuakin murskaamaan käsillään puuta, tiiliä ja jopa ohutta terästä. Pukunsa voimakentää käyttäen Mandariini on lyönyt kätensä jopa läpi Rautamiehen haarniskaa suojaavan magneettikentän.
Mandariinin pääasialliset aseet ovat kuitenkin hänen voimasormuksensa, joita hän pitää käsissään. Sormusten toimintaa ei voi selittää nykyisen teknologisen tietämyksen puitteissa, mutta niiden tiedetään olevan miltei rajattomia energianlähteitä. Sormusten avulla Mandariini hallitsee lukuisia voimia, joita kykenee ilmeisesti myös yhdistelemään. Sormusten voimalla hän siirsi esimerkiksi joukkueellisen kiinalaisia sotilaita silmänräpäyksessä Kuuhun.
Sormusten voimat ja sormet, joissa Mandariini niitä pitää, lueteltuina:
Vuosien saatossa Mandariini on luonut voimakkaan psyykkisen siteen sormuksiinsa. Side on vahvistanut suunnattomasti hänen voimiaan ja siteen ansiosta kukaan muu kuin Mandariini ei kykene käyttämään sormuksia. Mandariini kykenee myös komentamaan sormuksiaan vaikka ne olisivat pitkänkin matkan päässä hänestä. Mandariini kykenee mielensä voiman avulla tarkkailemaan sormustensa lähellä tapahtuvia tapahtumia.
Jatkuva sormusten käyttö on muuttanut Mandariinin kädet vihreiksi ja suomuisiksi (kenties johtuen makluaanien lohikäärmemäisyydestä).
Televisio
250px|thumb|Mandariini Rautamiehen animaatiosarjassa. Mandariini oli pääasiallinen vihollinen lyhytaikaiseksi jääneessä Rautamies-animaatiosarjassa. Hahmon ääninä toimivat Ed Gilbert ensimmäisellä tuotantokaudella ja Robert Ito toisella kaudella. Sarjassa Mandariini on arkeologi, joka paetessaan aavikkorosvoja putoaa muinaiseen katakombiin, jonka uumenissa lepää muukalaisten avaruusalus. Avaruusaluksesta Mandariini löytää kymmenen voimallista jalokiveä, mutta toteaa että aavikkorosvot ovat surmanneet jopa hänen vaimonsa.
Rosvojen jäljiltä ovat jääneet vain Mandariinin vaimon kymmenen sormusta, joihin tämä upottaa hankkimansa jalokivet. Pantuaan sormukset sormiinsa Mandariini muuttuu fyysisesti: hänen ihonsa muuttuu vihreäksi, korvat suipoiksi ja hänen lihasmassansa kasvaa. Mandariini hankkii ympärilleen lukuisia kätyreitä, kuten Harmaan Kalman, Elolaserin, MODOKin ja Mustan Ruoskan, ja alkaa hyökkäillä arkkivihollisensa Rautamiehen kimppuun.
Sarjan lopussa Rautamies onnistuu heijastamaan Mandariinin sormusten voiman takaisin tähän itseensä, minkä jälkeen Mandariini jää avuttomana aavikkorosvojen kynsiin.
Arkologia
Arkologia on italialaisen arkkitehdin Paolo Solerin 1960-luvulla kehittämä konsepti, yhdistelmä sanoista arkkitehtuuri ja ekologia. Sillä tarkoitetaan valtavan suurta rakennusta, "vertikaalista kaupunkia", jolla on oma sisäinen ekologiansa ja erittäin suuri väestötiheys. Arcosanti on Arizonassa sijaitseva arkologiaprototyyppi.
Asser Aromaa
Asser August Aromaa (28. joulukuuta 1911 Forssa – 4. huhtikuuta 1989 Lohja) oli suomalainen insinööri ja yritysjohtaja, joka sai teollisuusneuvoksen arvonimen.
Aromaan vanhemmat olivat laitosmies Yrjö August Aromaa ja Jenny Matilda Wessman ja puolisot 1939–1969 Kaino Edit Ruoho ja vuodesta 1970 Elvi Lotta Marjatta Korkkinen, aiemmin Liuhto. Kriminologi Kauko Aromaa oli Asser Aromaan poika ensimmäisestä avioliitosta. Asser Aromaa tuli ylioppilaaksi Forssan yhteiskoulusta 1932 ja valmistui diplomi-insinööriksi Teknillisestä korkeakoulusta 1939. Puhelin- ja radiotekniikasta kiinnostunut Aromaa toimi jo opintojensa aikana ja valmistuttuaan Posti- ja lennätinhallituksessa, vaikka hän osallistui talvisotaan ja jatkosotaan.
Sodan jälkeen Aromaasta tuli Posti- ja lennätinhallituksen toimistoinsinööri ja vuonna 1945 heikkovirta- ja puhelintekniikan professori Jaarli Jauhiaisen assistentti. Radioteollisuus-yhtiöön Aromaa siirtyi teknilliseksi johtajaksi 1946, seuraavana vuonna hänestä tuli yrityksen toimitusjohtaja. Vuonna 1948 Aromaa nimitettiin apulaisjohtajaksi Helvariin, jossa hänestä tuli toimitusjohtaja 1950. Mentyään 1954 Helvarista Pohjoismainen Sähkö -yhtiöön ensin Oulun konttorin johtajaksi ja sitten koneosaston hoitajaksi, Aromaa siirtyi 1957 Siemensin Suomen yhtiöön Siemens Sähköön heikkovirtaosaston päälliköksi, prokuristiksi, apulaisjohtajaksi ja vuodesta 1969 yhtiön toimitusjohtajaksi. Aromaa sai ansioistaan Teknillisen korkeakoulun kunniatohtorin arvon, teollisuusneuvos hänestä tuli 1969. Vuonna 1977 eläköitynyt Aromaa oli sotilasarvoltana reservin majuri (1968).
Fred Hoyle
thumb|Fred Hoylen patsas [[Cambridgen yliopiston tähtitieteen laitoksen pihassa.]] Frederick Hoyle (24. kesäkuuta 1915 – 20. elokuuta 2001) oli brittiläinen tähtitieteilijä ja tieteiskirjailija. Vuonna 1948 hän esitti pysyvän tilan teorian yhdessä Hermann Bondin ja Thomas Goldin kanssa.
Hoyle oli innostunut tähtitieteellisen tiedon kansantajuistamisesta. Hän piti vuonna 1950 radiossa kosmologian esitelmäsarjan, joka koottiin myöhemmin kirjaksi. Tässä radio-ohjelmassa Hoyle ensimmäisenä käytti vastustamastaan alkuräjähdysteoriasta nimitystä ”Big bang”. Hän kirjoitti myös muita yleistajuisia kirjoja, televisiosarjan käsikirjoituksen sekä tieteiskirjoja.
Hoyle valittiin Royal Societyyn vuonna 1957 ja lyötiin ritariksi 1972.
Varjeltu rakastaja
Varjeltu rakastaja on Mustan tikarin veljeskunta -kirjasarjan kuudes osa, jonka on kirjoittanut J. R. Ward (toiselta nimeltään Jessica Bird). Kirja julkaistiin englanniksi vuonna 2008 ja se suomennettiin vuonna 2011.
Fred Hoyle
Hoylen tunnetuin tieteisromaani on Musta pilvi (1957), joka kertoo aurinkokuntaan saapuvasta jättiläismäisestä, älykkäästä avaruuden pilvestä. Romaanin Los Angeles ei vastaa (1966) päähenkilönä on säveltäjä. Infernossa (1973) maapalloa uhkaa tuho Linnunradan ytimen räjähtämisen vuoksi. Skotlantilainen tähtitieteilijä nousee maapalloa kohtaavien myrskyjen jälkeen klaanipäälliköksi ja rakentamaan yhteiskuntaa uudelleen vanhojen tapojen mukaisesti.
Varjeltu rakastaja
Juoni
Phuryn täytyisi panna käytäntöön kutsumuksensa, mutta hän ei pysty. Ääni hänen päänsä sisällä ja kaipaus Bellaa kohtaan eivät jätä häntä rauhaan laisinkaan. Valittu Cormia on pysynyt hänelle täysin etäisenä eikä hän tiedä miten toimia naaraan kanssa. Samaan aikaan Lash ärsyttää Qhuinnin äärirajoille ahdistelemalla Johnia. Tapahtumalla on kohtalokkaita seurauksia ja Qhuinn on pahemmassa kuin pulassa. John sen sijaan taistelee itsensä kanssa ja haaveilee kauniista vampyyrinaaraasta, joka toimii portsarina Rehvengen klubilla. Rehvengellä on omat ongelmansa ja lesserit päättävät heittää kunnolla löylyä kiukaalle. Edessä on siis taisteluita ja lisää draamaa. Cormia alkaa tympääntyä Phuryn asenteeseen ja päättää näpäyttää urosta. Pian Phury huomaa, että hänen tunteensa Cormiaa kohtaan eivät olekaan aivan mustavalkoiset. Samalla kun Cormia ja Phury selvittävät välejään, veljeskunta saa yllättävän viestin. Vastassa on langennut enkeli Lassiter, jolla on veljeksille mieluinen yllätys, Tohr on löytynyt. Phury saa viimein itseään niskasta kiinni ja he Cormian kanssa päättävät käydä Kirjurineitsyen luona. Heidän mielestään jokaisella Valitulla on oikeus päättää omasta elämästään ja heidän ihmeekseen Kirjurineitsyt on samaa mieltä. Lopulta Phury alkaa päästä eroon kummituksistaan ja saa veljeltään viestin: Nalla on syntynyt.
Fred Hoyle
Hoyle vieraili syksyllä 1982 Suomessa esitelmöimässä yleisölle alkuaineiden synnystä tähdissä.
Panimoyhtiö Hiisi
Panimoyhtiö Hiisi on suomalainen Jyväskylässä toimiva pienpanimo. Moni panimon oluen nimi on saanut inspiraatiota suomalaisesta mytologiasta ja suuri osa oluista on vegaanisia. Vuoden 2021 Suomen paras olut -kilpailussa Hiisi voitti ensimmäisen sijan stout ja portteri -sarjassa oluellaan Ikiiurso. Panimoyhtiöllä on Jyväskylässä myös Hiisi Taproom -ravintola.
Janne Ahonen
Janne Petteri Ahonen (s. 11. toukokuuta 1977 Lahti) on suomalainen mäkihyppääjä.
Ahonen on mäkihypyn kaksinkertainen maailmanmestari henkilökohtaisessa kilpailussa (Trondheim 1997 ja Oberstdorf 2005), sekä moninkertainen MM-hopea- ja pronssimitalisti lentomäessä, normaalimäessä sekä suurmäessä. Ahonen on maailmancupin kokonaiskilpailun voittaja kausilta 2003–2004 ja 2004–2005 sekä ainoa viisinkertainen Keski-Euroopan mäkiviikon voittaja (1998–1999, 2002–2003, 2004–2005, 2005–2006 ja 2007–2008). Joukkuekilpailuissa hän on kolminkertainen maailmanmestari. Nelinkertainen nuorten maailmanmestari (kaksi henkilökohtaista ja kaksi joukkuekilpailussa). Henkilökohtaista olympiamitalia hän ei ole urallaan saavuttanut.
Ahosen valmentajana toimii hänen veljensä Pasi Ahonen sekä Jari Larinto, ja hän edustaa Lahden Hiihtoseuraa.
Ahonen ilmoitti lopettavansa uransa kesällä 2008. Hänelle järjestettiin vielä jäähyväiskilpailu, johon kutsuttiin monia huippuhyppääjiä. Ahonen kuitenkin ilmoitti maaliskuussa 2009 palaavansa takaisin mäkikisoihin kaudeksi 2009–2010. Kauden viimeisen kilpailun eli normaalimäen SM-kisojen jälkeen Ahonen ilmoitti jatkavansa vielä ainakin yhden kauden ajan, ja ilmoitti päätavoitteikseen kaudelle 2011 Keski-Euroopan mäkiviikon ja Oslon pohjoismaisten hiihtolajien maailmanmestaruuskilpailut. 5. maaliskuuta 2011, Oslon maailmanmestaruuskisoissa, Ahonen ilmoitti lopettavansa uransa kuluvan kauden jälkeen.
Ahonen palasi jälleen kilpailemaan kaudelle 2013–2014 päätavoitteenaan vuoden 2014 olympialaiset. Olympialaisten ollessa käynnissä Ahonen ilmoitti jatkavansa uraansa vielä ainakin vuodella kevääseen 2015 saakka. Ilmoitus laukaisi mediassa spekulaatiot mahdollisesta jatkosta myös seuraaviin olympialaisiin 2018 saakka. Ahonen ilmoitti vuoden 2016 alussa jatkavansa uraansa ainakin vielä Lahden MM-kisoihin 2017 saakka. Keväällä 2017 Ahonen ilmoitti jatkavansa uraansa ainakin vuoden 2018 talviolympialaisiin saakka. Ahonen osallistui Pyeongchangin talviolympialaisiin 2018 ja oli normaalimäessä 40:s, suurmäessä 27:s, joukkuemäessä 8:s ja näillä sijoituksillaan paras suomalainen. Kisojen jälkeen Ahonen ilmoitti jatkavansa vielä hyppäämistä. Ahonen ilmoitti lokakuussa 2018 lopettaneen kilpauransa mäkihyppääjänä. Maaliskuussa 2020 Ahonen ilmoitti jatkavansa uraansa ja osallistuvansa kevään SM-kilpailuihin.
Ura
Ennen aikuisten huipulle nousemista Ahonen voitti nuorten MM-kultaa vuonna 1993. Samana vuonna hän pääsi 15-vuotiaana myös aikuisten MM-kisoihin Falunissa, jossa hän kilpaili suurmäessä. Seuraavalla kaudella Ahonen voitti nuorten MM-kullan lisäksi ensimmäisen MC-osakilpailunsa Engelbergissä.
Trondheimin MM-kisoissa 1997 Ahonen voitti ensimmäisen maailmanmestaruutensa normaalimäessä noustuaan ensimmäisen kierroksen kahdeksannelta sijalta yllätysvoittoon. Normaalimäen kultamitalin lisäksi Ahonen voitti maailmanmestaruuden myös joukkuemäessä. Naganon olympialaiset 1998 toivat myöhemminkin turhankin tutuksi käyneen 4. sijan normaalimäessä. Seuraavalla kaudella 1998–1999 Ahonen voitti ensimmäistä kertaa Keski-Euroopan mäkiviikon, mutta kausi tuotti myös pettymyksiä. Ramsaun MM-kisoissa 1999 Ahonen oli kaikissa, niin normaali-, suur- kuin joukkuemäen kilpailussakin, neljäs. Hän myös johti pitkään maailmancupia, mutta joutui loppukaudesta taipumaan Saksan Martin Schmittille ja jäi toiseksi.
Toistaiseksi viimeisimmän joukkuemäen MM-kultansa Ahonen voitti Val di Fiemmen MM-kilpailuissa 2003. Samalla kaudella hän voitti toisen kerran Keski-Euroopan mäkiviikon, jonka aikana hän myös voitti Innsbruckin osakilpailun. Seuraavana vuonna Ahonen voitti ensimmäistä kertaa maailmancupin ja hopeaa lentomäen MM-kilpailuissa, sekä henkilökohtaisessa että joukkuekilpailussa. Maailmancup-kamppailu oli tiukkaa Ahosen ja Norjan Roar Ljøkelsøyn välillä, mutta eroa Ahosen hyväksi jäi lopulta 10 pistettä. Kauden aikana Ahonen voitti kolme osakilpailua ja sijoittui peräti 13 kertaa kolmen parhaan joukkoon.
Kausi 2004–2005 oli Ahosen dominoima. Hän voitti toistamiseen maailmancupin ja 12 osakilpailua, mikä oli ennätys yhden kauden voitoissa kauteen 2008–2009 asti. Niin ikään Ahosen kuuden osakilpailun voittoputki on ennätys, johon tosin loppukaudesta ylsi myös Matti Hautamäki, kauden 2007–2008 alussa Thomas Morgenstern ja kaudella 2008–2009 Gregor Schlierenzauer. Ahonen voitti Keski-Euroopan mäkiviikon jo kolmatta kertaa voittamalla kolme ensimmäistä osakilpailua ja sijoittumalla Bischofshofenissa toiseksi. Mäkiviikon jälkeen Ahosta vaivasi sitkeä flunssa sekä myöhemmin murtunut kylkiluu. Ahonen teki tästä huolimatta loistokkaan paluun Oberstdorfin MM-kisoihin voittamalla suurmäestä kultaa ja normaalimäestä pronssia. Lisäksi Suomen joukkue saavutti hopeaa Oberstdorfissa suurmäen joukkuekilpailussa. Willingenissä Ahonen hyppäsi 152 metrin "haamuhypyn", eli pisimmän hypyn, mitä suurmäessä on koskaan hypätty. Kauden ainoa todellinen vastoinkäyminen tuli vasta päätöskisassa Planicassa, kun voitosta taistellut Ahonen liiti viimeisellä hypyllään vaarallisen pitkälle (240 metriä), kaatui hyppynsä ja mursi häntäluunsa.
Jorma Kääriäinen
Jorma Kääriäinen (s. 29. huhtikuuta 1961 Kajaani) on suomalainen muusikko, joka tunnetaan soolotuotantonsa lisäksi Agents-yhtyeen laulusolistina vuosilta 1992–2006. Vuosina 2006–2013 Kääriäinen oli Riku Niemi Orchestran vakituinen solisti.
Janne Ahonen
Ura
Kauden 2005–2006 maailmancupin Ahonen aloitti hienosti. Ennen Torinon olympialaisia käytiin 14 henkilökohtaista osakilpailua, joissa hän sijoittui joka kerta kuuden parhaan joukkoon, voittaen kaksi kertaa ja sijoittuen palkintokorokkeelle yhdeksän kertaa. Keski-Euroopan mäkiviikolla Ahosen lähin uhkaaja oli Jakub Janda, jonka kanssa Ahonen otti mäkiviikon historian ensimmäisen jaetun voiton. Myös maailmancupissa Ahosen pahin vastustaja oli Janda, jonka kauden aloitus oli vielä parempi kuin Ahosella. Viisi voittoa ensimmäisistä yhdeksästä kilpailusta, ja mäkiviikon jälkeen Jandan johto Ahoseen maailmancupin kokonaispisteissä oli 117 pistettä, mutta seuraavan kahden osakilpailun jälkeen ennen olympiataukoa eroa oli enää 51 pistettä. Torinon kisat olivat Ahoselle pettymys ja kauden käännekohta, kun henkilökohtaista olympiamitalia ei tullutkaan, sijoitusten ollessa normaalimäessä kuudes ja suurmäessä yhdeksäs. Maailmancupin osakilpailut Torinon jälkeen eivät sujuneet Ahoselta enää alkukauden tapaan ja parhaaksi sijoitukseksi jäi viimeisen osakilpailun kymmenes sija Planicassa. Maailmancupin kokonaispisteissä eroa Jandaan jäi lopulta 127 pistettä ja Ahonen oli toinen.
Jorma Kääriäinen
Kääriäinen käytti aiemmin taiteilijanimeä Freddie Falcon, mutta vuodesta 1992 eteenpäin hän on esiintynyt oikealla nimellään.
Janne Ahonen
Ura
Kausi 2006–2007 oli Ahoselle vaikea; ensimmäistä kertaa urallaan hän jäi täydellä maailmancup-kaudella ilman palkintokorokesijoituksia. Maailmancupin loppupisteissä hän sijoittui lopulta kahdeksanneksi. Sapporon MM-kisoissa 2007 Ahonen sijoittui suurmäessä kuudenneksi ja normaalimäessä hän oli 14.
Kaudella 2007–2008 Ahonen kuitenkin palasi takaisin huipulle ottamalla historiallisen viidennen mäkiviikon kokonaisvoittonsa, jättäen taakseen Jens Weißflogin saavuttamat neljä voittoa. Samalla hän nousi maailmancup-voittojen määrässä (36) ohi Weißflogin (33). Ahosta parempaan ovat tässä pystyneet vain Gregor Schlierenzauer, Matti Nykänen ja Adam Małysz. Garmisch-Partenkirchenin uudenvuoden kilpailussa 2008 Ahonen saavutti sadannen maailmancupin palkintopallisijoituksensa. Kyseistä tilastoa hän johtaa ylivoimaisesti ennen Adam Małyszia (92 palkintopallisijoitusta). Helmikuussa 2008 Ahonen saavutti henkilökohtaisen pronssimitalin sekä joukkuehopean lentomäen MM-kisoissa Oberstdorfissa. Näiden mitalien myötä hän sivuaa Matti Nykäsen ennätystä aikuisten arvokilpailuiden mitalien määrässä (19). Viimeisen mitalinsa ennen välivuottaan Ahonen nappasi 28.3.2008 Rukalla järjestetyssä kisassa voittamalla suurmäen Suomen mestaruuden. Se oli hänen uransa kahdestoista Suomen mestaruus.
Doug Ford
Douglas Michael Ford, Sr. (8. kesäkuuta 1922 – 14. toukokuuta 2018 ) oli yhdysvaltalainen golfaaja. Hän syntyi West Havenissa, Connecticutissa, ja aloitti ammattilaisuransa vuonna 1949. Hänet muistetaan yhä PGA Championshipin (1955) ja The Masters Tournamentin (1957) voitoista.
Janne Ahonen
Ura
Aiemman ilmoituksensa mukaisesti Janne Ahonen lopetti mäkihyppyuransa 9. heinäkuuta 2008 Lahdessa järjestetyn jäähyväiskilpailun jälkeen. Hänen jäähyväiskisaansa oli eri lähteiden mukaan seuraamassa 11 500–15 000 ihmistä paikan päällä. Viimeisen, tosin näytösluontoisen, kisansa Janne onnistui voittamaan kohtalaisen ylivoimaisesti.
Jorma Kääriäinen
Elämä ja ura
Lapsena Kääriäinen kuunteli The Beatlesia ja hänen ensimmäinen idolinsa oli Danny 1960-luvun lopulla. Hänen isänsä ja setänsä soittivat Ossi Kalevi -tanssiorkesterissa, jonka kanssa myös Kääriäinen sai harjoitella ja esiintyä.
Sean Young
Mary Sean Young (s. 20. marraskuuta 1959 Louisville, Kentucky, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän aloitti elokuvauransa vuonna 1980 elokuvalla Jane Austen in Manhattan ja esiintyi seuraavana vuonna elokuvassa Stripes.
Youngin äiti oli käsikirjoittaja ja toimittaja Lee Guthrie ja isä Donald Young joka oli televisoissa uutisten tuottaja ja toimittaja. Hän kävi High Schoolin Cleveland Heightsissa, Ohioiossa. Hän jatkoi opiskelua Interlochen Center for the Arts oppilaitoksessa Michiganissa. Young oli vuosina 1990–2002 naimisissa Bob Lujanin kanssa ja sai kaksi lasta.
Hän ”voitti” vuonna 1992 kaksi Razzieta: huonoimmasta naispääosasta ja huonoimmasta naissivuosasta roolistaan elokuvassa Suudelma ennen kuolemaa (A Kiss Before Dying).
Jorma Kääriäinen
Elämä ja ura
Kansakoulun ensimmäisen ja toisen luokan Kääriäinen kävi Kivimaan kansakoulussa Lahdessa, jossa opettaja Inka Tuokko kannusti häntä musiikin pariin. Tuokon innostamana Kääriäinen pyrki ja pääsi Lotilan koulun musiikkiluokalle, jossa häntä opetti ja kannusti Paavo Kiiski.
Vuonna 1972 Kääriäinen tutustui kaverinsa myötä Elvis Presleyn tuotantoon, ja Presleystä tulikin hänen uusi idolinsa. Vuonna 1976 Kääriäinen kokosi oman yhtyeen, joka esiintyi muun muassa ravintola Salpauksessa. Yhtyettä kävivät katsomassa muun muassa Aikka Hakala (”Teddy Guitar”), Kari Heimonen ja Richard Stanley, jotka ryhtyivät edistämään Kääriäisen uraa Freddie Falcon -taiteilijanimellä V8-yhtyeen kanssa.
Vuonna 1978 Kääriäinen julkaisi ensimmäisen Freddie Falcom -singlen Rock House / Crazy Love. Vuonna 1979 ilmestyi LP Blue ja single Lonely Blue Boy / Red Hot. Vuonna 1980 Kääriäisen manageriksi tuli Joni Heinonen ja V8 lähti Dave Taylorn yhtyeeksi. Vuonna 1981 Kääriäinen lähti Yhdysvaltoihin ja asettui asumaan Los Angelesiin kunnes palasi Suomeen suorittamaan asepalveluksensa.
Kääriäinen suoritti asepalveluksen vuonna 1982 ja tutustui armeijassa Mika Siekkiseen, jonka kanssa hän perusti yhtyeen. 1980–1990-luvuilla Kääriäinen esiintyi Leo Luoto & Pop Tops -yhtyeen kanssa ja tutustui Pekka Kuorikoskeen ja tämän kautta Pekka Heliniin. Myöhemmin hän tutustui myös Esa Pulliaiseen, joka pyysi häntä Agentsin solistiksi elokuussa 1992. Joulukuussa 1993 tehtiin ensimmäiset yhteiset äänitykset.
Vuonna 2006 Agentsin ja Kääriäisen yhteistyö päättyi ainakin väliaikaisesti. Vuonna 2013 Kääriäinen ilmoitti jäävänsä keikkatauolle selkävaivojensa takia. thumb|Jorma Kääriäinen esiintymässä vuonna 2015. Keikoilla Kääriäinen on lähinnä esittänyt kappaleita soololevyiltään sekä Jorma Kääriäisen ja Agentsin yhteistuotannolta mutta ohjelmistoon on mahtunut myös uusia kappaleita kuten Reissumiehen kitara. Tällä hetkellä Jorma suunnittelee tulevaa soololevyä.
Kääriäinen on tehnyt joitakin käännöstekstejä ja sanoituksia niin Agentsille, omaan soolotuotantoon kuin muille artisteille.
Aiheesta muualla
Kotisivut: https://www.facebook.com/groups/jorkka.kaariainen
Janne Ahonen
Ura
Ahonen valittiin vuoden urheilijaksi vuonna 2005. Vuoden 2008 Urheilugaalassa Ahonen sai kaksi Uuno-palkintoa. Erikoispalkinnon pitkästä urheilu-urastaan ja Vuoden sykähdyttävin hetki -palkinnon mäkiviikon voitostaan. Mäkihyppyuransa jälkeen hän vastasi A-maajoukkueen hyppypuvuista.
San Mauro
San Mauro voi tarkoittaa ainakin seuraavia:
Janne Ahonen
Ura
Ahonen sai kunnian toimia Suomen joukkueen lipunkantajana Naganon ja Pyeongchangin olympialaisten sekä Lahden maailmanmestaruuskilpailuiden avajaisissa sekä vuosina 2001 että 2017.
Paluu mäkikisoihin
thumb|250px|Ahonen vuoden [[Talviolympialaiset 2010|2010 talviolympialaisissa.]] Janne Ahosen tekemästä päätöksestä jatkaa mäkihyppyuraansa kaudella 2009–2010 tuli tieto 8. maaliskuuta 2009. Tavoitteekseen Ahonen ilmoitti palkintokorokkeelle nousemisen. Hän sanoo, ettei tule kilpailemaan täyttä maailmancupin kiertuetta, mutta tavoitteena on kuitenkin ottaa paikka Suomen mäkijoukkueessa sekä Keski-Euroopan mäkiviikolle että Vancouverin 2010 talviolympialaisiin. Ahonen kilpaili ensimmäisen kerran paluunsa jälkeen joukkuekisassa Lahdessa 18. syyskuuta 2009. Ahosen joukkue Lahden Hiihtoseura voitti kilpailun. Seuraavan päivän henkilökohtaisessa kilpailussa Ahonen voitti mestaruuden ennen Harri Ollia.
Kausi 2009–2010
Maailmancup-kauden Ahonen aloitti sijoittumalla Kuusamon henkilökohtaisessa osakilpailussa 34:nneksi. Mäkiviikolla Ahonen sijoittui palkintokorokkeelle kolmesti oltuaan toinen Oberstdorfissa 29. joulukuuta 2009, kolmas Innsbruckissa 3. tammikuuta 2010 ja toinen Bischofshofenissa 6. tammikuuta 2010. Mäkiviikon kokonaiskilpailussa hän sijoittui toiseksi.
Olympialaisten normaalimäen kilpailussa Ahonen sijoittui jo kolmatta kertaa olympialaisissa neljännelle sijalle, jääden pronssimitalista viiden pisteen päähän. Suurmäessä Ahonen oli 31. vetäydyttyään kilpailun toiselta kierrokselta koekierroksella sattuneen kaatumisen seurauksena.
Ahonen osallistui vielä vammastaan huolimatta vuoden 2010 mäkihypyn SM-kisoihin. Siellä hän saavutti normaalimäen henkilökohtaisessa kilpailussa hopeaa ja joukkuekilpailussa kultaa. Suurmäen kilpailu peruttiin huonojen tuuliolosuhteiden vuoksi. Hieman sen jälkeen Ahonen paljasti jatkavansa uraansa ainakin kaudelle 2010–2011 asti. Kauden 2011 viimeiset hyppynsä Ahonen hyppäsi Lahden Salpausselän kisoissa.
Vuodet 2013–2020
Tammikuussa 2013 Ahonen ilmoitti palaavansa toistamiseen mäkihyppääjäksi. Hän palasi maailmancupiin kaudeksi 2013–2014 päätavoitteenaan ensimmäinen henkilökohtainen olympiamitali vuoden 2014 olympialaisissa Sotšissa. Kaudella 2013–2014 Ahonen sijoittui yhdeksänneksi Lillehammerin suurmäen osakilpailussa. Titisee-Neustadin sunnuntaiosakilpailussa hän sijoittui viidenneksi, mikä on hänen paras sijoituksensa maailmancupissa toisen paluunsa jälkeen. Sotšin olympialaisissa 2014 hän sijoittui suurmäessä 22:nneksi, normaalimäessä 29:nneksi ja joukkuekilpailussa kahdeksanneksi. Falunin MM-kilpailuissa 2015 hän sijoittui normaalimäessä 15:nneksi ja suurmäessä 19:nneksi. Lahden MM-kilpailuissa 2017 Ahonen oli suurmäen 23:s, normaalimäen 25:s, sekajoukkuemäen 11:s ja joukkuemäen kuudes.
Ahonen edusti Suomea vuoden 2018 Pyeongchangin talviolympialaisissa jo seitsemättä kertaa. Suurmäessä hän sijoittui 28:nneksi ja normaalimäessä 40:nneksi.
Saavutukset
(Muut palkintosijat kolme hopeaa, ja kaksi pronssia), (mäkiviikoilla yhteensä yhdeksän osakilpailuvoittoa)
Yksityiselämä
Janne Ahonen avioitui Tiia Monica Ahosen (o.s. Jakobsson) kanssa vuonna 2004. Ahosilla on vuonna 2001 syntynyt, julkisuudessakin esiintynyt Mico-poika ja toinen, vuonna 2008 syntynyt Milo-poika. Janne Ahosen nuorempi veli Pasi Ahonen (s. 17. toukokuuta 1981) on myös entinen mäkihyppääjä ja osallistui urallaan kahteen maailmancupin osakilpailuun.
Janne Ahonen harrastaa moottoripyöriä ja kiihdytysajoa. Parhaimmillaan Ahonen on sijoittunut FIA:n kiihdytysajon EM-kisoissa viidenneksi vuonna 2010 ja perusti vuonna 2011 oman kiihdytysautotallin, joka kantaa nimeä ART. Tallin nimi tulee kirjaimista Ahonen Racing Team. Ahonen mäkihyppyvalmentaa vanhempaa poikaansa Mico Ahosta. Ahonen ompelee myös mäkihyppypukuja, pääasiakkaanaan Suomen Hiihtoliitto.
Ahonen lopetti alkoholin käytön elokuussa 2013. Ahonen aloitti työn Suomen moottoripyörämuseossa Lahdessa helmikuussa 2022.
Muuta
Vuonna 2009 Ahonen oli kilpailemassa Pelkokerroin-ohjelman urheiluspesiaalissa, jossa mukana oli myös toinen entinen mäkihyppääjä, Matti Nykänen. Ahonen sijoittui jaksossa toiseksi. Ahonen on toiminut Ylen asiantuntijana mäkihypyn kaudesta 2019–2020 alkaen.
Lissabonin fado
Lissabonin fado on portugalilaisen fado-musiikin tyylilaji, joka syntyi todennäköisesti työväenasuinalueilla (Alfama, Castelo, Mouraria, Bairro Alto, Madragoa) Lissabonissa ja jota kuunneltiin esimerkiksi baareissa. Ensimmäinen tunnettu fadista oli Maria Severa. Lauletuin aihe fadossa on saudade (kaiho, kaipuu).
Salazarin diktatuurin aikana mm. sosiaalisia ongelmia ja politiikkaa käsittelevät sanoitukset sensuroitiin. "Klassisen" fadon (tunnetaan myös fado castiçona) tuoreimpia esittäjiä ovat mm Alfredo Marceneiro, Berta Cardoso, Hermínia Silva, Fernando Farinha sekä Fernando Maurício, kaikki mainitut ovat jo kuolleet.
Moderni fado syntyi Amália Rodriguesin vaikutuksella. Hän teki suosituiksi merkittävien runoilijoiden (mm. Luís de Camões, José Régio, Pedro Homem de Mello, Alexandre O’Neill, David Mourão-Ferreira, José Carlos Ary dos Santos) runoihin perustuvat fadot.
Tunnetuimpia fado de Lisboan esittäjiä nykyään ovat mm. Dulce Pontes, Mariza, Joana Amendoeira, Mafalda Arnauth, Raquel Tavares, Kátia Guerreiro, Camané, Helder Moutinho, Mísia sekä Cristina Branco.
K. A. Tavaststjerna
Karl August Tavaststjerna (13. toukokuuta 1860 Mikkelin maalaiskunta – 20. maaliskuuta 1898 Pori) on eräs tunnetuimmista suomenruotsalaisista kirjailijoista.
Elämäkerta
Karl August syntyi vanhaan aatelisperheeseen, jonka kantaisä oli vuonna 1683 aateloitu Erik Tavaststjerna. Hänen isänsä, Carl Johan Tavaststjerna oli urasotilas, joka saavutti kenraalimajurin arvon ennen kuolemaansa. Hänen äitinsä Catharina Fredrika Granfeltin suku oli vielä vanhempi, sillä se katsoi rälssioikeutensa periytyvän vuonna 1586 aateloidulta Gudmund Arundinpojalta. Karl August, näin ollen, vietti lapsuutensa yläluokkaisessa ympäristössä. Tavaststjernojen koti oli ensin Annilan kartanossa Mikkelin pitäjässä, ja myöhemmin, Carl Johanin saatua vuonna 1868 siirron toiseen yksikköön, Ryttylän kartano Hausjärvellä.
Tavaststjernan äiti kuoli pian muuton jälkeen lavantautiin saatuaan tartunnan perustamallaan sairastuvalla, jossa hoidettiin 1860-luvun nälkävuosien seurauksena pitäjään tulleita kerjäläisiä. Karl August lähetettiin äitinsä kuoleman jälkeen yksityiskouluun Helsinkiin, jossa hän asui enonsa, Helsingin yliopiston dogmatiikan ja siveysopin professorin, A. F. Granfeltin luona. Vuonna 1872 hänen isänsä meni uusiin naimisiin ja koko perhe muutti takaisin Mikkeliin, jonka ruotsinkielisessä lyseossa Tavaststjerna aloitti opintonsa. Tavastjernan isän kuoltua kahta vuotta myöhemmin, hänen huoltajakseen tuli eversti Constantin Ruin. Lukuvuodet Tavaststjerna asui kuitenkin yhä Mikkelissä, kunnes valmistui vuonna 1878 ja haki arkkitehdin opintoihin Helsingin Polyteknilliseen kouluun.
Hänen ensimmäiset julkaistut runonsa ilmestyivät vuonna 1879 Polyteknillisen koulun lehdessä, Arbetaren. Suurin osa näistä varhaisista runoista päätyi myöhemmin myös hänen ensimmäiseen kokoelmaansa För morgonbris (1883), joka julkaistiin samana vuonna kun Tavaststjerna valmistui arkkitehdiksi. Tavaststjerna kammoksui Suomen henkistä ilmapiiriä ja kirjoitti lokakuulle 1880 päivätyssä kirjeessä:
Hän lähtikin heti valmistuttuaan Pariisiin jatkamaan arkkitehdin opintojaan. Siellä ollessaan hänestä tuli vakiovieras suomalaisen kuvanveistäjän Walter Runebergin salongissa, jossa hän tutustui myös moniin muihin pohjoismaalaisiin taiteilijoihin ja kirjailijoihin, kuten esimerkiksi August Strindbergiin ja kirjallisuuden Nobel-palkinnon myöhemmin voittaneeseen Bjørnstjerne Bjørnson iin. Opintojen suhteen Pariisin-matka osoittautui kuitenkin hukkaanheitetyksi, sillä Tavaststjernalle selvisi varsin pian, ettei mitään opittavaa olisi ellei hän pääsisi sisään École des Beaux-Arts -taidekouluun, minkä pyrkimyksen hän kuitenkin katsoi liian vaikeaksi ja aikaavieväksi. Keväällä Tavaststjerna palasi Suomeen ja ryhtyi työhön Rakennushallituksessa.