cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Rivitalo
Rivitalon etuihin kuuluu se, että asuntojen kytkeminen yhteen tuo säästöjä rakennuskustannuksissa ja energiankulutuksessa. Rivitalo mahdollistaa myös tiiviin kaupunkirakenteen ja suuren asukastiheyden. Kuitenkin talo tarjoaa asukkaille oman reviirin lähes kuin omakotitalossa.
Kaarina Daavittila
Daavittila oli vuodesta 2004 lähtien Ylikiimingin kunnanjohtajana. Hän on toiminut myös Puolangan kunnanjohtajana. Daavittilalla on yrittäjätaustaa yli kymmenen vuoden ajalta ja hän on työskennellyt tilintarkastajana myös Kuntaliiton tytäryhtiössä Audiatorissa.
Rivitalo
Hallintamuodot
Rivitalojen hallintomuotoja on useita: rivitalo voi olla asunto-osakeyhtiö, asumisoikeustalo tai vuokratalo.
Kerrosluku
Rivitalot ovat yleensä yksi- tai kaksikerroksisia, mutta talotyyppi ei sinänsä aseta rajoituksia kerrosluvulle.
Pikatalot
Varhainen suomalainen rivitalotyyppi oli ns. pikatalot, joita rakennettiin toisen maailmansodan jälkeen vallinneen asuntopulan helpottamiseksi. Ajatuksena oli rakentaa mahdollisimman paljon asuntoja mahdollisimman vähin kustannuksin. Asunnot olivat pieniä ja niissä oli vain aivan välttämättömät varusteet. Esimerkiksi Tampereelle rakennettiin 1940- ja 1950-luvuilla kolme kymmenen pikatalon ryhmää: kaksi ryhmää Kalevan kaupunginosaan ja kolmas Nekalaan. Kussakin talossa oli kuusi asuntoa, joista jokaisessa oli huone ja keittokomero. Siten yhdessä pikataloryhmässä oli yhteensä 60 asuntoa. Käyttövesi haettiin ulkoa yhteisestä vesipisteestä ja pyykinpesua varten oli yhteinen pesutupa. Tampereen pikatalot olivat koko olemassaolonsa ajan kaupungin omistuksessa. Kalevan pikatalot purettiin vuonna 1995 ja Nekalan talot 2009. Pirkanmaan maakuntamuseo vastusti talojen purkamista, koska niiden on katsottu edustavan erittäin harvinaista asumismuotoa.
Rivitalon kaltaisia talotyyppejä
Paritalo poikkeaa rivitalosta siten, että siinä on vain kaksi asuntoa.
Englantilaistyyppinen kaupunkirivitalo tai kaupunkipientalo poikkeaa rivitalosta siten, että siinä kukin asunto on eri tontilla. Rivitalon asunnot taas sijaitsevat samalla tontilla.
Koppi ja kova luu
pienoiskuva|Sakari Peltola, Koppi ja kova luu, 2003. Koppi ja kova luu on kuvanveistäjä Sakari Peltolan humoristinen taideteos, joka sijaitsee Turun ylioppilaskylän kupeessa suositun kuntoilureitin varrella. Nimensä mukaisesti veistos koostuu koirankopista ja luusta. Koppi ja kova luu on valmistunut jo vuonna 2003, mutta se on etsinyt paikkaansa Turkua ennen Loimaalta, Karkkilasta ja Helsingistä Alppilan puistosta.
Streiff
Streiff tai Streif viittaa muun muassa seuraaviin henkilöihin:
Koppi ja kova luu
Kivistä teosta saa koskettaa, sen päälle voi kiivetä ja sitä vasten voi tehdä vaikka lihaskuntoliikkeitä. Tämän takia sitä on nimitety käyttötaideteokseksi.
Thomas Hart Benton
thumb|People of Chilmark, 1920. Thomas Hart Benton (15. huhtikuuta 1889 – 19. tammikuuta 1975) oli yhdysvaltalainen taidemaalari ja seinämaalausten tekijä.
Koppi ja kova luu
Koppi ja kova luu oli osa Turun kulttuuripääkaupunkivuoden Kulttuurikuntoilun keskuspuisto -hanketta. Teos paljastettiin vuonna 2011. Hankkeen ajatuksena oli käyttää taidetta liikunnan innoittajana, yhdistää käytettävyys ja luova työ. Hankkeeseen liittyen julkistettiin aiemmin kuvataiteilija Oona Tikkaojan Piiloleikki -teos ja Eero Merimaan Joitakin teknokukkasia.
Lähteet
60.46461°N, 22.28776°W
Thomas Hart Benton
thumb|left|Louisiana Rice Fields 1928.
Mustapohja
Mustapohja oli pienehkö kylä Kivennavalla Karjalankannaksella. Kylän kohdalla Rajajoki työntyi Venäjälle päin, niin että Mainila Venäjän puolella oli Mustapohjan kylän lounaispuolella, ikään kuin Mainilan kainaloon olisi syntynyt Mustapohjan kylä. Eikä kapea joki kyliä mitenkään toisistaan erottanut. Kylässä oli 21 taloa, jotka miltei kaikki olivat sijoittuneet tien varteen melko lähelle toisiaan. Nykyisin tuota kylätietä ei ole, eikä kylän kohdalla ole asutusta.
Kaikki mitä rakastin
”Kaikki mitä rakastin” on suomalaisen laulaja-lauluntekijä Leon kappale, joka julkaistiin singlenä 1. syyskuuta 2017. Kappale on viides singlejulkaisu Leon debyyttialbumilta, ja sen on säveltänyt ja sanoittanut Leo yhdessä tuottaja Aki Sihvosen kanssa. Leon mukaan kappale sai alkunsa, kun ”olin tosi maassa ja hukassa itseni kanssa. Tää on sellanen biisi joka vaan tuli ja teksti oli samantien siinä”. Leo soitti kappaleen Sihvoselle albumin olessa jo valmis, mutta yhdessä he kuitenkin päättivät lisätä sen levylle viime hetkellä.
”Kaikki mitä rakastin” nousi parhaimillaan Suomen radiosoittolistan sijalle 14 ja striimauslistan sijalle 45. Toukokuussa 2018 kappale striimasi kultaa. Kappaleeseen kuvattiin myös musiikkivideo, jonka ohjasi Ville Juurikkala. Videon idea oli ollut Juurikkalalla jo useita vuosia, mutta hän ei ollut vielä löytänyt sopivaa artistin ja kappaleen yhdistelmää jossa toteuttaa sitä. Video kuvattiin yhdellä otolla, jota varten Leo juoksi kymmenen kilometriä, ennen kuin Juurikkalan mielestä ”se tuska alkoi näyttää edes sinne päin oikealta miten mä olin aikanaan oman päänsisäinen tuskani kokenut”.
Yleisurheilu kesäolympialaisissa 1952 – naisten pituushyppy
Helsingin olympiakisojen naisten pituushyppyyn osallistui 34 urheilijaa edustaen 22 kansallisuutta. Kilpailu käytiin 23. heinäkuuta. Uuden-Seelannin Yvette Williams onnistui loppukilpailussa vasta kolmannellaan saamaan jatkokierroksille oikeuttavan tuloksen. Tämän jälkeen hän onnistuikin vielä parantamaan ja jäi lopulta vain sentin Fanny Blankers-Koenin vuodelta 1943 peräisin olevasta maailmanennätyksestä. Olga Gyarmatin olympiaennätys 569 Lontoon 1948 kisoista oli kevyttä tavaraa ja se rikottiin useampaan otteeseen jo karsinnassa.
Karsinta
Karsintaraja oli 530.
Karsintayhmä 1
Karsintayhmä 2
León Kruk
León Kruk (30. marraskuuta 1926 Apóstoles – 7. syyskuuta 1991) oli argentiinalainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi 18. syyskuuta 1954 ja nimitettiin San Rafaelin hiippakunnan johtoon 20. tammikuuta 1973. Piispaksi vihkiminen seurasi 17. maaliskuuta. Pääkonsekraattorina toimi Francisco Vicentín, jota avustivat Jorge Manuel López ja José Agustín Marozzi.
Kruk kuoli 64-vuotiaana virassa.
Pamppala
Pamppala oli 35 talon kylä Kivennavan pitäjän luoteiskulmassa Karjalankannaksella. Eteläpuolella olivat Voipialan kylän metsämaat ja itäpuolella Rantakylä, jonka takana Vuotjärvi. Pitkä Suulajärvi sijaitsi Pamppalan länsipuolella. Useimmat kylän talot olivat aivan Viipurista Pietariin johtavan tien varressa. Nykyisin kylän kohdalla tien (41K-181) varrella ovat peltoaukeat molemmin puolin tietä, asutusta ei kylän kohdalla ole.
Suuret toiveet
Suuret toiveet (Great Expectations) on David Leanin ohjaama brittiläinen draamaelokuva vuodelta 1946. Se perustuu Charles Dickensin romaaniin, joka on suomennettu nimillä Suuria odotuksia (1934) ja Loistava tulevaisuus (1960). Romaanin pohjalta elokuvan käsikirjoituksen laativat ohjaaja David Lean, tuottaja Ronald Neame sekä Cecil McGivern ja Kay Walsh. Pääosia näyttelevät John Mills, Valerie Hobson, Bernard Miles, Francis L. Sullivan ja Jean Simmons.
Aleksis Kiven muistomerkki (Turku)
Aleksis Kiven muistomerkki Turussa on kuvanveistäjä Wäinö Aaltosen suunnittelema pronssipatsas Itäisen Rantakadun varrella.
Suuret toiveet
Klassikon asemaan nousseessa Dickensin tarinassa 1800-luvun englantilainen orpopoika saa itselleen salaperäisen tukijan ja etenee vauraaksi herrasmieheksi. Tarina on filmattu tätä ennen 1917 ja 1934 sekä puolen tusinaa kertaa myöhemmin, mutta tätä vuoden 1946 David Leanin elokuvasovitusta pidetään yhä yleisesti parhaana, jopa parhaana kaikista Dickensin tekstien elokuvasovituksista.
Aleksis Kiven muistomerkki (Turku)
Muistomerkki perustuu Aaltosen vuonna 1939 paljastettuun Aleksis Kiven muistopatsaaseen Helsingin Rautatientorilla. Aaltonen lahjoitti Turun kaupungille muistopatsaan perustella tekemänsä kipsipään sillä ehdolla, että kaupunki valattaisi sen pronssiin.
Suuret toiveet
Vuonna 1999 British Film Instituten kyselyssä Suuret toiveet äänestettiin kaikkien aikojen viidenneksi parhaaksi brittielokuvaksi. Vastaajina oli tuhat Ison-Britannian elokuva- ja televisioammattilaista. The New York Timesin kriitikot valitsivat sen vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta elokuvasta maailmassa.
Aleksis Kiven muistomerkki (Turku)
Senaattori Ernst Albert Forssell, joka oli Aleksis Kiven ystävä, teki Kiven hautajaisissa piirroksen, joka on tiettävästi ainoa aito aikalaiskuva Suomen kansalliskirjailijasta. Piirrosta käytettiin tuomassa autenttisuutta patsaaseen, tosin Aaltonen ei pyrkinyt täyteen realistiseen yhdennäköisyyteen kirjailijan mietteliästä ja kärsivää ilmettä muotoillessan.
Muistomerkki pystytettiin 21. toukokuuta 1949 Turun Yliopiston silloisen päärakennuksen eli entisen Hotelli Phoenixin edustalle Yliopistonkadun varrelle. Yliopisto muutti Yliopistonmäelle vuonna 1959 ja Phoenixin talo purettiin 1959. Patsas oli pari vuotta evakossa ja vuonna 1962 se pystytettiin nykypaikalleen eli vastavalmistuneen kaupunginteatterin rakennuksen eteen ja paljastettiin 8. syyskuuta 1962. Graniittijalustalla oleva pronssipää on sata senttimetriä korkea.
Turkulainen Aleksis Kivi -kerho muistaa kirjailijaa Aleksis Kiven päivänä 10. lokakuuta muistomerkillä järjestämässään tilaisuudessa. Kerho osallistui myös muistomerkin hankintaan.
Staying a Life
Staying a life on Acceptin kymmenes albumi, mutta vasta toinen live-albumi. Albumi on levytetty Japanissa vuonna 1985.
Kappaleet
CD 1
CD 2
Notaatio (ohjelmointi)
Notaatio on tietojärjestelmän mallinnuskielessä käytettävä merkintätapa. Notaation tulkinta tapahtuu mallinnuskielen sääntöjä käyttäen, joita ovat kielioppi (syntaksi), merkitys (semantiikka) ja käyttösäännöt (pragmatiikka). Kuvauskielen kielioppi kertoo notaatioiden ulkoasun ja sen, miten niitä voidaan yhdistellä ja käyttää yhdessä. Merkityssäännöt kertoo kunkin symbolin tarkoituksen ja sen, miten se tulkitaan yksittäisenä tai yhdessä muiden symbolien kanssa. Käyttösääntö määrittelee toiminnan, joka merkinnästä on odotettavissa, eli sen merkityksen, jota notaarioista koostuva malli kuvaa.
Lähteet
Eriksen, Hans-Erik & Penker, Mangus. (2000). UML. Jyväskylä: IT Press. ISBN 951-825-026-5
Antebelluminbulldoggi
Antebelluminbulldoggi eli altamahanplantaasikoira on amerikkalainen koirarotu, joka jalostettiin Altamaha-joen laaksossa, Kaakkois-Georgiassa. Rotu on melko harvinainen eikä koiria ole kuin todennäköisesti noin 100. Roturekisteri on Animal Research Foundation Quinlanissa, Teksasissa.
Ulkonäkö
Antebelluminbulldoggin pää on suurempi ja vankempi kuin muilla bulldoggeilla, vaikka koira onkin selvästi bulldoggi-tyyppinen. Se on vahva, hyvin kehittynyt ja lihaksikas rotu. Urokset painavat 36–68 kiloa ja ovat 63–76 cm korkeita, nartut vastaavasti 31–45-kiloisina pienempiä. Korvat ja häntä ovat luonnolliset eikä niitä typistetä. Karvapeite on lyhyttä ja sileää. Väritys on valkoinen joko brindlein tai ruskein merkein tai mustin läiskin.
Luonne ja käyttäytyminen
Antebelluminbulldoggia kuvataan älykkääksi, velvollisuudentuntoiseksi ja vastuulliseksi jolla on vaikuttavat kyvyt perheen ja omaisuuden vahdiksi olematta kuitenkaan aggressiivinen muuten kuin niitä puolustaessaan. Se on ystävällinen ja rentoutunut kunnes tulee aika suojella sen omia. Antebelluminbulldoggi tunnetaan hellästä luonteestaan pieniä lapsia kohtaan.
Alkuperä
Maxwellin perhe jalosti rodun Darienissa Georgiassa tiukkojen Animal Research Foundation'n antamien ohjeiden mukaan luodakseen uudelleen valkoisen bulldoggin joka toimi metsurien ja riisiviljelmien omistajien apurina Altamaha-joen laaksossa. Antebellum-jakson aikana suuret riisipellot ympäröivät jokilaaksoa. Rotu on pysyvä yritys uudelleen luoda ja suojella Kaakkois-Georgian altamahanplantaasikoiraa.
Terveys
Vaikka siniset silmät ovat yleisiä, muita tauteja ei tunneta.
FSO Polonez
FSO Polonez (1978–2002) on FSO:n malli, joka perustui FSO 125P-autoon. Auton moottori oli melkein samanlainen kuin Polski Fiatin, mutta jakopäässä oli siirrytty hiljaisempaan hihnaan ja öljynkiertoa oli parannettu moottorin kestoiän lisäämiseksi - Polonezin moottoria ei pidetä erityisen kestävänä. Kori oli uusi, mutta alusta periytyi Polski Fiatista.
Muotoilu
Poloneziin oli suunniteltu uusi kori, joka oli 1970-luvulla moderni, mutta kuitenkin hieman raskaan näköinen. Korin oli suunnitellut ItalDesign, mutta viimeistelytyön oli hoitanut FSO. Kori ennen FSO:n viimeistelyä oli takaa päin hieman Lancia Deltan näköinen, ja eturekisterikilpi oli osittain upotettu puskuriin.
Asema FSO:n mallistossa
Polonez ei varsinaisesti korvannut Polski-Fiatia, jota kehitettiin yhdessä Polonezin kanssa. Polski-Fiat oli suunniteltu enemminkin kansanautoksi, vaikka Puolassa oli vielä tuotannossa varsinainen kansanauto, FSM 126, eli "käppänä". Polonez oli tarkoitettu keskijohdon tarpeisiin sekä vientiin. Polonezista tuli myös varsinaisia edustusmalleja, kuten Coupé-versio uudelleenmuotoillulla keulalla ja X-versio vinyylikatolla ja alumiinivanteilla. Toisaalta saatavissa oli myös halpamalleja, kuten C-versio, jossa ei ollut edes kylkisuojalistoja tai sumuvaloja. Yleisesti Polonez oli hyvin varusteltu, kuten tehtaan muutkin mallit.
Tekniikka
Teknisesti Polonez oli vanhanaikainen, moottori oli peräisin Fiat 1500-autosta, joka oli myynnissä 1960-luvun alussa. Polonezin moottorissa oli vain kolme runkolaakeria ja nokka-akseli sylinteriryhmässä. Moottori oli periaatteessa urheilullinen, koska siinä oli läpihengittävä sylinterikansi ja tehokkaasti muotoiltu pakosarja. Moottori otti kierroksia hyvin, ja käyntinopeusmittarin punaraja tuli vastaan vasta 7000 r/min kohdalla. Tämä on kuitenkin jo liian kova pyörintänopeus, joka saa venttiilien tahdistuksen sekaisin. Polonezin omistaja tuskin kierrättää moottoria näinkään paljon, sillä ääni muuttuu kierrosten myötä repivän raa'aksi, menohalujen pysyessä ymmärrettävästi rajallisina.
Polonezin vaihteisto oli alkujaan 4-vaihteinen, mutta myöhemmin siitä tuli 5-vaihteinen. Vaihteisto kärsi huonosti toteutetusta viidennestä vaihteesta, joka jo parinkymmenen tuhannen jälkeen alkaa pudota päältä. Vaihteisto on ainakin aluksi jäykkätoiminen, mutta vetreytyy kilometrien myötä. Vaihteisto on yksi Polonezin heikoista lenkeistä.
Jorge Manuel López
pienoiskuva|Jorge Manuel López vuonna 1993. Jorge Manuel López (5. kesäkuuta 1918 Rosario – 22. joulukuuta 2006) oli argentiinalainen roomalaiskatolinen arkkipiispa. Hänet vihittiin papiksi Rosarioon 19. joulukuuta 1942 ja nimitettiin sen vihkipiispaksi sekä Ausafan titulaaripiispaksi 20. toukokuuta 1968. Piispaksi vihkiminen seurasi 15. elokuuta. Pääkonsekraattorina toimi Guillermo Bolatti, jota avustivat Francisco Juan Vénnera ja Benito Epifanio Rodríguez.
FSO Polonez
Tekniikka
Polonezin jarrut ovat nimellisesti nykyaikaiset: Levyjarrut joka pyörässä, paineenrajoitinventtiili takana ja tehostin, mutta käytettävyydeltään ne eivät ole kovinkaan hyvät. Käsijarrusta moni Polonez saa katsastuksessa huomautuksen.
Jousitus on peräisin Fiat 1500-mallista, ja on perusrakenteeltaan seuraava: Edessä kierrejouset, kolmiomaiset tukivarret ja nesteiskunvaimentimet jousien sisällä. Takana on lehtijouset, iskunvaimentimet ja eteen suunnatut reaktiotangot. Polonezin alusta on yllättävän hyvä konstruktioonsa nähden, ja etenkin takapyörillä on hyvä pito hyvän taka-akselin lisätuennan vuoksi. Iskunvaimentimet ovat alkuperäisenä heikot.
Ohjaus on tyypiltään kierukka ja rulla, ja sen öljyllä on tapana jäykistyä kylmällä säällä. Yleisestikin ohjaus on aika jäykkä.
Tekniset tiedot (1.5 LE 1987)
thumb|260px|FSO Polonez MR'78 thumb|260px|FSO Polonez MR'87 - Akwarium-mallin takaosa thumb|260px|FSO Polonez Caro MR'91 thumb|260px|Daewoo-FSO Polonez Caro Plus
Mallit
Ensimmäinen Polonez-malli oli lempinimeltään "Borewicz", ja sen tunnistaa konepellin edessä olevasta palasesta, joka on muovia, sekä takaoven takaisen takasivuikkunan puutteesta. Akwarium-korimalli tuli vuonna 1986, ja se oli saanut keulansa Coupé-mallilta. Akwarium on Suomen yleisin Polonez-malli. Akwariumin jälkeen tuli siirtymämalli, jossa oli jo uusi takaosa, jossa takaluukku avautui puskurin tasolta. Tätä mallia ei tuotu Suomeen. Seuraavana (1992) tuli Caro, joka oli jo selvästi modernimman näköinen malli. Sisätiloissa ei ollut kuitenkaan mitään suurta muutosta sitten Polonezin markkinoille tulon. 1990-luvun puolivälissä tuli markkinoille Caro Plus, joka oli lievästi modernisoitu Caro, johon sai jopa polttoaineen monipistesuihkutuksella varustetun moottorin - kuitenkin pohjimmiltaan se sama Fiat-moottori 1960-luvulta.
Esko Lotvonen
Esko Juhani Lotvonen (s. 1. syyskuuta 1952 Rovaniemi) on suomalainen virkamies, joka toimi Rovaniemen kaupunginjohtajana 2012–2020.
Lotvonen toimi aiemmin vuosina 1990–1994 Lapin lääninhallituksessa suunnittelusihteerinä, vuosina 1994–1995 kehitysneuvoksena ja vuodesta 1995 Lapin maakuntajohtajana.
Lotvonen on koulutukseltaan yhteiskuntatieteiden maisteri Turun yliopistosta 2001.
Jean-Paul Boëtius
Jean-Paul Boëtius (s. 22. maaliskuuta 1994 Rotterdam) on alankomaalainen jalkapalloilija, joka edustaa Saksan Bundesliigassa pelaavaa Mainzia. Pelipaikaltaan hän on vasen laitalinkki.
Boëtius liittyi Feyenoordiin vuonna 2000. Hän teki ensiesiintymisensä Eredivisiessä 28. lokakuuta 2012, kun Feyenoord pelasi kotonaan 2–2-tasapelin Ajaxia vastaan. Hän on sittemmin edustanut sveitsiläisseura Baselia, lainasopimuksella belgialaista Genkiä ja pelattuaan jälleen vuoden Feyenoordissa saksalaisseura Mainzia vuodesta 2018.
Boëtius on pelannut useissa Alankomaiden juniorimaajoukkueissa. Ainoan ottelunsa Alankomaiden A-maajoukkueessa hän on pelannut maaliskuussa 2014 Ranskaa vastaan.
Valkee
Valkee voi tarkoittaa seuraavia:
Antti Lamminen
Antti Lamminen (s. 9. maaliskuuta 1982 Ulvila) on entinen suomalainen jalkapalloilija. Hän oli pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja ja hyökkääjä.
Lamminen pelasi Veikkausliigaa kasvattajaseurassaan FC Jazzissa kaudella 2003 kaksi ottelua. Vuonna 2005 Lamminen edusti PoPaa 2-divisioonassa 8 ottelun verran ja teki kaksi maalia.
Funk metal
Funk metal on musiikkityyli, jossa yhdistyvät heavy metalin raskaat kitarariffit, menevät bassokuviot ja funkmusiikin synkooppiset rytmit. Tyyli kehittyi 1980-luvun puolivälissä, kun sen aikaiset funk-yhtyeet kuten Faith No More, Fishbone ja Red Hot Chili Peppers alkoivat yhdistää metallimusiikin vaikutteita funkmaiseen tyyliinsä.
Patrikki
Patrikki oli kylä, joka sijaitsi Kivennavan pitäjän lounaislaidalla kahden pienen järven rantamilla Karjalankannaksella. Patrikki oli aika lailla eristettynä muusta pitäjästä. Koulu oli Ikolassa, noin neljän kilometrin päässä. Lähimpään kauppaan oli matkaa saman verran, samoin lähimpään puhelimeen. Maakirjoissa ja henkikirjoissa Patrikki luetaan Ikolan kylään kuuluvaksi, vaikka oli siitä selvästi erillään. Ennen talvisotaa Patrikissa oli 15 taloa.
Nykyisin Patrikissa eli Ozerkissa on runsaasti huvila-asutusta järvien rannoilla.
Tasavallan aukio (Jerevan)
pienoiskuva|Tasavallan aukio, 2010 Tasavallan aukio on keskusaukio Kentron-nimisellä ydinalueella Armenian pääkaupungissa Jerevanissa. Tasavallan aukio kuuluu keskusta-alueen tärkeimpiin nähtävyyksiin ja on kaupungin maamerkki.
Tasavallan aukio on alun perin kuulunut arkkitehti Aleksander Tamanjanin vuonna 1924 luomaan Jerevanin yleissuunnitelmaan. Tämä noin 3 hehtaarin kokoinen pääaukio rakennettiin vuosina 1926–1958 ja museorakennus valmistui 1977. Vuosina 1940–1990 aukio, kuten useimmat neuvostoliittolaisten asutuskeskusten keskeiset avopaikat, oli "Leninin aukio", ja nykyinen nimi palautettiin johtajan patsaan poistamisen jälkeen vuonna 1991. Ensin soikion muotoiseksi suunniteltu aukio on nykyisin taitava yhdistelmä puolisuunnikkaasta ja ovaalista, jonka keskiosaan rakennettu kivikuvio jäljittelee perinteistä armenialaista mattoa. Aukiota koristelee keskeisellä paikalla kansallisgallerian edessä sijaitseva soiva suihkulähde. Aukion laidalla olevan Armenian hallituksen talon tornissa tasatunnein lyövä kello on yksi maan tärkeimpiä nähtävyyksiä.
Historia
Arkkitehti Aleksander Tamanjan saapui Pietarista Jerevaniin vuonna 1919. Siihen mennessä tätä asutuskeskusta oli rakennettu ja kehitetty vuonna 1855 luodun, Ebenezer Howardin puutarhakaupungin ihanteita noudattavan ja vuosina 1906–1911 kaupungin teknikon B. Megrabovin (Mehrabjan) toimesta päivitetyn yleissuunnitelman mukaisesti. Tämä yleiskaava sisälsi kilometrin laajuisia konsentrisia rinkejä asuintaloineen ja niiden välissä 1–2 metriä leveitä katuja. Puutarhakaupungin suhteellisen harvan asukastiheyden periaatetta seuraten tämä paikkakunta mahdollisti elinpaikan vain 32 tuhannelle ihmiselle. Tuohon aikaan uusimman väestönlaskennan mukaan Jerevanissa asukkaita oli noin kolmekymmentä tuhatta, mutta tähän ei kuitenkaan ollut laskettu niitä seitsemääkymmentäviittä tuhatta armenialaista, jotka olivat paenneet Turkissa vuonna 1915 toteutettua joukkotuhontaa. Erittäin raskaiksi koituivat vuodet 1915–1921, jolloin suhteellisen lyhyessä ajassa tämä pikkukaupunki oli ylikansoitettu ja jossa ihmiset joutuivat asumaan taivasalla ankarissa v. 1918–1919 talvioloissa, nälänhädän ja pilkkukuume-epidemian kourissa. Tamanjan päätti rakentaa uuden Jerevanin, ei pelkästään modernin, vain uusinta urbaanirakennustaidetta toteuttaen, päähyveinä kaupungin puutarharakenne ja näkymät Ararat vuoristolle. Jerevanin uudella yleissuunnitelmalla oli kaksi perussuuntausta: se on puutarhakaupunkien klusteri, joka voisi tarjota asuinpaikan jopa asukkaalle, ja joka laajentuu etelään, kohti Araratia.
Puna-armeija saapui Jerevaniin marraskuussa 1920. Bolševikkien saapuessa kaupungin asukkaiden elintaso korjaantui, kun alettiin jälleen rakentaa taloja. Kunnallispalveluista toimintansa aloittivat katujen puhtaanapito ja kasteluverkkojen kunnossapito. Kaupungin yleissuunnitelmaan vaikuttivat monet muutokset sen jälkeen, kun Jerevanin pääkaupunki-status vahvistettiin vuonna 1923. Tamanjanin symboliikkaan kuulunut Ararat-vuoristo ei kuulunut enää Armenialle, ja kaupungin nähtiin seuraavan 15 vuoden aikana kasvavan noin 150 tuhannen asukkaan kotipaikaksi. Lopullinen yleiskaava hyväksyttiin jo huhtikuussa 1924. Siinä kolme kehäkatua ympäröivät kaupungin keskustaa. Tärkeinä komposiittisolmuina puutarhakaupungin arkkitehtuurin ja suunnittelun rakenteessa olivat Pohjoisen prospektilla (Avenuella) yhdistetyt Oopperateatterin (myös Teatterin tai Vapauden) ja Tasavallan aukiot. Ne olivat kaupunkielämän kaksi keskeistä aukiota, joiden yhdistelmän piti symboloida valtiovallan ja luovuuden yhteenkuuluvuutta. Tasavallan aukion nähtiin kehittyvän sekä kaupungin että koko maan hallinnolliseksi keskukseksi, mitä korostamassa olivat hallitustalo ja ministeriöt. Keskusaukion olennaisimman ominaisuuden mukaisesti tästä auringonsäteinä erkanevat kolme pääkatua kohti etelää. Pohjoisen Avenuen oli määrä eräänlaisena akselina ponnahtaa Tasavallan aukiolla sijaitsevan hallitustalon korkean kupolin yli, jota loppujen lopuksi ei valmistunutkaan, ja jatkua rautatieaseman aukiolle. Akselin suunta pysyi edelleen kohti palauttamistoiveiden kansallista kohdetta Araratia. Yleiskaavassa määriteltiin aukion ja rakennusten ominaisuudet. Tasavallan aukion kansanomaisuutta Tamanjan korosti sillä, että sen eteläosan piti muistuttaa Rooman Piazza del Popoloa, määrittelemättä, johtuuko italialainen nimi lähellä kasvavista Populus-puista tai aukion reunalla sijaitsevasta Santa Maria del Popolo -kirkosta, mutta ollessaan ilmeisesti tietämätön siitä, että 1800-luvun alkuun asti Piazza del Popolo oli julkisten teloitusten paikkana. Aukion pohjoisen alueen arkkitehti jätti paljonkin epäselväksi.
Aukion soikea keskiosa rakennettiin jo 1930. Vuosina 1934–1936 rakennettiin Abovjanin kadulle "Lasten maailma" -rakennus, joka alkoi tukkia uloskäyntiä Pohjoiselta Avenuelta Tasavallan aukiolle. Tamanjanin kuollessa vuonna 1936 tilanne aukiolla oli seuraava: rakenteilla oli hallitustalo, josta kellotorninsiipi ilman kelloa oli saatu päätökseen. Etelämpänä oli jo vuonna 1935 rakennettu posti. Aukeaman keskeinen osa oli raivattu valmiiksi ja tilaa oli saatu purkamalla sotilaallisen komendatuurin kaksikerroksinen toimistorakennus kellotorneineen. Vuoden 1936 lopuksi purettiin Egiazarovin maanalaiset saunat, yksikerroksinen elokuvateatteri ”Proletar”, lastentarha, kesäravintola "Pti-Šantan", useita kauppoja, myymälöitä ja asuintaloja, samoin hotelli "Ranska". Kaikkea Tamanjanin kuoleman jälkeen rakennettua on pidetty hänen suunnitelmaansa vääristävänä. Vuonna 1937 suurin osa Jerevanin kaupungin keulahahmoista joutui Stalinin vainon uhreiksi ja vielä 40-luvulla Jerevan pysyi pääosin vanhana kaupunkina yksi- tai kaksikerroksisine savirakennuksineen. Siihen mennessä aukio oli suorakulmainen tyhjä avoin tila Jerevanin keskustassa, jonka laidalla oli keskeneräinen hallitustalo ja sitä vastapäätä seisoi Leninin muistomerkki. Isoja muutoksia yleiskaavaan loi Tamanjan-kriittinen tasavallan päämies Grigori Arutinov (Grigor Harutyunyan), jonka mielestä arkkitehdin luomus ei täyttänyt modernin pääkaupungin vaatimuksia. Hän vaati arkkitehdeilta useita muutoksia yleiskaavaan: laajentaa ja suoristaa katuja, laittaa ja purkaa rakennuksia ja laakioita. Nykyiset kasvonsa aukio sai vasta 1970-luvulla, jolloin sen Piazza del Poppolon tyylistä eteläosaa ei voitu enää toteuttaa. Menossa oli erilainen aika, jolloin rakentamatta jäivät kaksi symmetristä kirkkoa.
Neuvostoaikana Jerevanista kasvoi kuitenkin yli miljoonan asukkaan monikulttuurinen metropoli, jonka keskusta rakennettiin kokonaan uusiksi. Lopputulosta pidetään Tamanjanin lisäämän armenialiseen 400–600-lukujen kulta-aikaan ja juurille paluuta edustavan kansallisen tyylin, ornamentiikan ja dekoratiivisten kivikaiverrusten ja Pietarin uusklassisismin onnistuneena sekoituksena. Todellisuudessa Jerevanista ei tullut yhden arkkitehdin kaupunkia, vaan sinne rakennettiin rakennuksia, joiden luonne ja sijainti eivät vastanneet Tamanjanin yleissuunnitelmaa. Pohjoista avenueta ei voitu enää rakentaa aukiolle saakka, koska väliin oli noussut kansallisgallerian rakennus. Alun perin soikeana suunnitellun aukion valmistumiseen vaikuttaneiden lähialueiden ominaisuuksien ansiosta muotoutui merkittävästi monimutkaisempi, ovaalin ja puolisuunnikkaan yhdistelmä. Kaunis ajatus Piazza del Popolosta on pysynyt paperilla. Historiamuseon ja kansallisgallerian valmistumista myötä 70-luvulla aukio sai lopullisen yhtenäisen muodon, jota pidettiin kaavailtua laajempana ja symmetrisempänä, jopa Rooman Pietarinaukiota muistuttavana alueena. thumb|Risteyksessä. Joidenkin lähteiden mukaan Neuvostoliiton aikakautena aukiolle suunniteltiin useita hankkeita. 1980-luvun puolivälissä Jerevanin kaupunginjohtajan Murad Muradjanin toimistolla käsiteltiin piirustuksia, jotka kertoivat aikomuksesta syventää aukion soikeaa keskiosaa ja rakentaa sinne maanalainen kauppa- ja viihdekeskus, jossa on elokuvateatteri ja autotalli. Arkkitehtien perehtyessä ehdotukseen ei sitä kuitenkaan voitu toteuttaa, koska maaperä ei ollut riittävän vakaa. Saman vuosikymmenen lopulla Armenian kommunistisen puolueen sanomalehdessä julkaistiin artikkeli, jonka kirjoittaja ehdotti alueen "parantamista" mm. siirtämällä Leninin patsaan aukion pohjoiseen osaan vesialtaan eteen, katse etelään. Keskelle vesiallasta ehdotettiin eräänlaista polkua vierailijoiden pääsyä varten taidegallerian kolmannessa kerroksessa sijaitsevasta vallankumouksen museosta suoraan johtajan patsaan luo. Antropologi Levon Abrahamjanin mukaan kyseinen hankeidea ja sen ympärillä käydyt voimakkaat keskustelut olivat johtuneet noina vuosina Moskovasta annetusta vaatimuksesta perustaa jokaisen sosialistisen tasavallan pääkaupungin keskusaukiolle Leninin museo. Tilanteen pelasti Jerevanissa jo toimiva vallankumouksen museo, jonka nähtiin riittävän hyvin ylläpitämään keskeistä leninististä-kommunistista symboliikkaa.
Vaikka tasavallan aukio ei saanut koskaan Tamanjanin suunniteltua muotoa, sitä silti pidettiin jopa Neuvostoliiton hienoimpana ja voidaan pitää edelleen neuvostoaikakauden arkkitehtuurin parhaimpana esimerkkinä. Sittemmin aukiolla restauroitiin ja laajennettiin jalkakäytäviä, uudelleen päällystettiin ajokaista keskellä aukiota, Leninin patsas korvattiin jättimäisellä näytöllä jne. Ja vaikka Tamanjan oli erilaisten juhlallisuuksien järjestämisen suunnitellut oopperateatterin (eli Vapauden) aukiolle, nykyisin Tasavallan aukiolla vietetään uudenvuodenjuhlia, kouluvuoden päättäjäisiä ja kansallispäivää, ja se on Jerevanin kaikkien kokoontumisten ja tilaisuuksien tapahtuma- ja viime aikoina jopa konserttipaikkana, mm. Armenian tasavaltalaispuolueen vaalitilaisuudessa v. 2012.
Vuonna 2003 Tasavallan aukiolla aloitettiin maisemointityöt, jolloin kaivaustöiden yhteydessä tuli esille kiviseiniä, laatat punaista ja mustaa tuffia, vesijohtoja ja savikannujen jäännöksiä. Odottamaton havainto antoi syytä arkeologisiin kaivauksiin ja tutkimuksiin, jonka aikana tehtiin kolme avokaivantoa ja löydettiin myös jäännöksiä 1600-luvun kellareista. Tutkimukset suoritettiin suhteellisen lyhyessä ajassa, ja koska aukion piti olla uudelleen käytettävässä kunnossa, kaivaukset jäädytettiin ja löydökset peitettiin paksun hiekkakerroksen alle.
Sijainti ja liikenne
thumb|Juomavesilähteet ja kello. Tasavallan aukio sijaitsee Jerevanin Kentron-nimisellä ydinalueella. Kävelymatkaa kuuluisaan Cascades-patsaspuistoon on 1,7 ja pitkin Tigranes Suuren katua sirpin muotoiseen Ympyräpuistoon noin 1 tai Jerevanin rautatieasemalle 2,8 kilometrin verran.
Aukiolta hallitustalon vanhaa tornikelloa tarkkaillessa löytää "Tasavallan aukio" -nimisen metroaseman, joka sijaitsee vain kahden minuutin kävelymatkan päässä pääaukiolta. Lisäksi tähän kulkee busseja nro 1, 2, 22, 32, 33, 44, 54, 58 ja reittitakseja (tai pikkubusseja) nro 12, 26, 62 kaupungin eri osista. Kääntäessä katseen kohti museorakennusta ja suihkulähteitä, näkyy vasemmalla seitsemän kuuluisaa, arkkitehti Spartak Kntekhtsjanen suunnittelemaa juomavesilähdettä ja vanhan kaupungin Abovjanin katu. Nämä vanhan sanonnan mukaan ”ihmisen 7 voimalähdettä” asennettiin vuonna 1965.
Aukio sijaitsee seuraavien katujen risteysalueella:
Keskeisimmät rakennukset
Sosialistisen realismin hallitsemina vuosinakin Tamanjanin onnistui suunnitelmiensa pääpiirteissä pitää keskiaikaisessa Armeniassa 400–600-luvulla kestäneen kulta-ajan arkkitehtuuri, jolle ominaiset historialliset hellenistiset ja syyrialaiset viittaukset näkyvät hänen 1930–1950-luvun julkisivujen kaavailussaan. Suuntauksessa suuri rooli on kaksoispilareilla, joiden päissä yhteinen kapiteeli, ja kaarilla, joissa korotetut keskiosat. Rakennusten ja niiden julkisivujen tyyliseikkoihin kuuluvat suuret kaariportaalit, runsaasti joko holvikaaria tai veistoksin koristeltuja friisejä, myös rakennuksien sisällä, kuten esimerkiksi ulkoministeriön rakennuksen kirjakaupassa, perinteisenä armenialaisena koristemaalauksena, veistona ja hienovaraisena dekoraationa. Aukion viidestä neljä rakennusta rakennettiin vuosina 1926 ja 1958, viides, museorakennus valmistui vuosina 1975–1977. Varhaisemmat rakennukset ovat neoklassista arkkitehtuuria armenialaisella sävytyksellä. Hieman myöhäisemmät ulkoministeriön ja taidegallerian rakennukset ovat modernistisia jäljitelmiä, joille omaperäisyyttä luovat veistetyt koristeet neo-armenialaisessa hengessä. Aukion klassisen monumentaalinen ja pitkälti perinnettä elvyttävä arkkitehtuuri on pääasiassa käytettävän luonnonkiven, tuffin sanelema. Pintamateriaalina käytössä on varsinkin valkoinen ja vaaleanpunainen felsinen tuffi, jonka ansiosta Jerevania kutsutaan usein "vaaleanpunaiseksi kaupungiksi". Rakennusten sokkelit ovat basalttia. Museon edessä on musikaalinen suihkulähde, jonka eriväriset valot tehostavat taiteellista vaikutelmaa, ja aukion soikeaa osaa koristaa mosaiikki.
Saksan väestö
pienoiskuva|250px|Saksan väkiluku vuosina 1950–2020. Ennen vuotta 1990 kaaviossa on yhdistetty [[Länsi-Saksan ja Itä-Saksan väkiluvut.]] pienoiskuva|Saksan [[väestöpyramidi vuonna 2018.]] Saksan väestöllä tarkoitetaan kaikkia Saksan liittotasavallan alueella asuvia ihmisiä. Saksan väkiluku on noin 84 400 000 (31.12.2022). Vuonna 2011 Saksan väkiluku tarkistettiin ja väestömääräksi saatiin 80 300 000. Sen jälkeinen väestönkasvu johtuu positiivisesta muuttotaseesta, luonnollinen väestönmuutos on ollut negatiivinen. Saksan hedelmällisyysluku on kohonnut selvästi 2010-luvulla, joskin se on länsimaille tyypilliseen tapaan väestön uusiutumisrajan alapuolella.
Tasavallan aukio (Jerevan)
Hallitustalo
pienoiskuva|vasen|Hallitustalo Armenian hallitusrakennuksen on suunnitellut arkkitehti Aleksander Tamanjan, josta hänelle v. 1942 myönnettiin postuumisti Neuvostoliiton valtion palkinto. Tämä ns. valtioneuvostolinna nro 1 rakennettiin alun perin Armenian Kansankomissariaattia varten ja sen ensimmäinen vaihe, luoteinen siipi valmistui vuonna 1929. Lilasta ja vaaleanpunaisesta kivestä rakennettu talo on pohjaratkaisultaan monikulmio, johon kuuluu sisäpiha. Rakennukselle on ominaista kansallinen koloriitti. Sen julkisivun pylväät ja kaaret ovat kaiverruksin koristeltuja. Pääaukiolle ilmeen piti luoda ennen kaikkea sen suuri, kolmitasoinen ja pyöreä tornimainen sisääntuloaula, jonka yksityiskohdissa palattiin 600-luvulta olevan Zvartnotsin kirkon tyyliin. Kohteen monipuolisempaan työskentelyyn käyttöönotto oli vaatinut rakennuksen integroitua suunnittelua entistä mahtavammaksi vuosien 1932 ja 1936 aikana. Niiden uusien piirustuksien mukaisesti rakennuksen keskiosaan oli määrä pystyttää pitempi sylinterimäinen osa epäsäännölliseen viisikulmion muotoon toimimaan siipiä yhdistävien käytävien eräänlaisena solmukohtana. Tamanjanin luomaa rakennustaidetta ei kuitenkaan kokonaan voitu toteuttaa, koska silloin hallitustalon laajuuden ja loiston nähtiin olevan ristiriidassa ympäröivien rakennusten kanssa. Hallitustalo rakennettiin siis ilman 60 metrin korkuista tornimaista aularakennusta ja tämän päätöksen teki Armenian keskuskomitean ensimmäinen sihteeri G. Arutinov vuonna 1938. Hän piti tarpeellisena vähentää merkittävästi rakennuksen tilavuutta ja nopeuttaa pitkittynyttä loppuunrakentamista. Tämä päätös johti tarpeeseen muuttaa projektia, jolloin sitä työtä jatkoi arkkitehdin poika Gevorg Tamanjan. Hän poisti korkean keskiosan, mutta lisäsi itäsiipeen laajennetun kokous- ja juhlasalin auloineen. Rakennustyöt keskeytettiin vuonna 1941 eikä hallitustalon pohjois- ja itäosien monimutkaisuus koskaan herännyt eloon. Talo valmistui vuonna 1955. Hallitustaloa koristavat Moskovassa valmistettu ja vuonna 1941 Jerevaniin tuotu kello, halkaisijaltaan 4 metriä, viisarien pituudet 188 ja 170 cm, ja Martiros Sarianin suunnittelema Armenian sosialistisen neuvostotasavallan vaakuna.
Saksan väestö
Saksa on teollisuusmaa, jonka koulutuksen, teknologian ja taloudellisen tuottavuuden taso ovat maailman korkeimpia. Toisen maailmansodan jälkeen yliopistoihin jatkavien opiskelijoiden määrä on kolminkertaistunut. Saksan taloudellisesti suurin ryhmä on keskiluokka.
Tasavallan aukio (Jerevan)
Ulkoministeriö
pienoiskuva|Ulkoministeriö Vuonna 1940 arkkitehti ja arkkitehtuurin historioitsija N. Tokarski ehdotti toisenkin hallintorakennuksen rakentamista Tasavallan aukiolle. Suunnittelu annettiin arkkitehti Samvel Safarjanin tehtäväksi, mutta sodan puhjetessa vuonna 1941 uudistustyöt pysähtyivät kokonaan. Sekä hallitustalon että alueen muiden rakennuksien rakennustöitä jatkettiin sodan jälkeen, jolloin maan hallituksella ei ollut rahaa rakennuttaa kauniita taloja. Silloin resurssit kuuluivat osuustoiminnallisille ja konjakin tuottajille. Sen vuoksi S. Safarjan yhdessä nuorten arkkitehtien V. Arevšatjanin ja R. Israeljanin suunnitteli Abovjanin ja Buzandin katuja päin olevan siiven yritysliittymälle ”Ararat” ja rakennuksen puoliympyrän muotoisen osan, jossa 1996 alkaen on ulkoministeriö, tuottajien osuuskunnille, myöhemmin Armenian teollisuusneuvostolle (Armpromsovetille). Tätä vuonna 1955 rakennettua taloa kutsutaan myös "Valtioneuvostolinnaksi nro 2". Kumpaakin valtioneuvostolinnaa pidettiin jo keskeneräisinä arkkitehtonisilta ominaisuuksiltaan luontevasti yhteen sulautuvina. Niillä on niin samankaltaisuutta kuin veistotaiteellisten arvojen ja hillityn plastisen sommittelun tarjoamaa eroavuutta. S. Safarjan on käyttänyt suurta suosiota saavuttaneita, postmodernismista innoituksensa saaneita koristetekniikan uutuuksia kuten funktionalistisen vaaleaa ja kermaista väritystä, kaaria, kapeita ampuma-aukkoikkunoita ja symmetriaa.
Saksan väestö
Suurimmat kaupunkialueet
pienoiskuva|250px|Saksan väestötiheys Saksassa on 12 virallista metropolialuetta. Näillä alueilla asuu yli puolet saksalaisista. Vuonna 2005 Saksassa oli 82 yli 100 000 asukkaan kaupunkia. Saksan suurimpia metropolialueita ovat:
Tasavallan aukio (Jerevan)
Kansallisgalleria ja museo
pienoiskuva|vasen|Kansallisgalleria Vielä vuonna 1935 historiamuseo, taidegalleria, konserttisali ja Armenian kirjallisuusmuseo sijaitsivat kaksikerroksisessa mustassa, keskusaukiolle sivuttain olleessa Kulttuuritalon nimellä tunnetussa rakennuksessa, josta kehittyi jotain enemmän kuin entinen kymnaasi. Tämä vuonna 1913 (tai 1916) arkkitehti V. Simonjanin suunnittelemana rakennettu talo kuului purettavaksi kaupungin länsi- ja itäosia yhdistävän pääkadun tieltä, mutta 40-luvun lopussa – 50-luvun alussa G. Arutinovin päätöksellä arkkitehti Mark Grigorjanin tehtäväksi annettiin kulttuuritalon jälleenrakentaminen. Samalla museoiden ja gallerian kokoelmat kasvoivat ja rakennus yhä vähemmän täytti näytösten esillepano- ja varastojen laajentamisvaatimuksia. 50-luvun puolivälissä G. Arutinov päätti, ettei ole tarvetta purkaa pääasiallista rakennusta, vaan lisätään siihen kolmas kerros, ja muutetaan aukiolle näkyvän julkisivun yksityiskohtia. Samalla hän kielsi arkkitehtien ehdottaman kolmitasoisen pyöreän keskiosan ja sen kupolin rakentamisen. Museot jatkoivat kuitenkin kasvuaan, jolloin historiamuseosta haarautui vallankumouksen museo ja gallerian holveihin kerääntyi kymmeniä tuhansia maalauksia. 60-luvun lopussa arkkitehdit M. Grigorjan yhdessä A. Ghazarjanin ja M. Rostomjanin kanssa aloitti suunnittelun ja 70-luvun alussa palattiin rakentamisen pariin. Virallisesti rakennus otettiin käyttöön vuonna 1976, mutta uusi näyttely oli valmis vasta seuraavana vuonna 1977. Nykyisin historiamuseo on kerännyt jo lähes puoli miljoonaa Armenian kulttuuriperintöön kuuluvaa näyttelyesinettä esihistoriasta nykypäivään. Samassa rakennuksessa on 56 -salinen kansallisgalleria ja pohjakerroksessa sijaitsee 25. joulukuuta v. 2005 virallisesti Arno Babadžanjanin mukaan nimetty konserttisali, sisäänkäynti on Abovjanin kadulta. Salia korjattiin vuosina 1953, 1961 ja 1977. Tämän aukion koillisreunalla sijaitsevan valkoisella kivellä vuoratun rakennuksen etupiha koristeltiin suurella lammella suihkulähteineen.
Saksan väestö
Maahanmuutto
Saksassa asuu yli 16 miljoonaa ihmistä, joiden syntyperä ei ole saksalainen. Näistä seitsemän miljoonaa on maahanmuuttajia. Saksalaisten jälkeen suurin etninen ryhmä on turkkilaiset. 1960-luvusta lähtien Länsi-Saksa ja myöhemmin Saksan liittotasavalta ovat vastaanottaneet maahanmuuttajia erityisesti Etelä- ja Itä-Euroopasta sekä Turkista. Suurin osa maahanmuutosta on työperäistä, ja myös pakolaisten määrä kehitysmaista on suuri.
Idästä länteen kohdistuvalla maahanmuutolla on Saksassa pitkä historia. Toisen maailmansodan jälkeen Itä-Saksasta muutti paljon ihmisiä Länsi-Saksaan. Myös Saksojen yhdistyttyä sama kehitys jatkui, tosin pääasiassa taloudellisista syistä. Sama kehitys jatkuu edelleen, joskin paljon huomaamattomampana.
Tasavallan aukio (Jerevan)
Hotelli Marriott Armenia
pienoiskuva|vasen|Hotelli Armenia Mariott. Yhdeksänkerroksinen hotelli tunnettiin aiemmin nimeltä "Armenia" Joidenkin lähteiden mukaan hotellin rakentaminen alkoi vuonna 1950 ja ovensa se avasi vuonna 1958. Rakennuksen arkkitehtina oli Mark Grigorjan, jonka lapsenlapsen mukaan hotelli "Armenia" on viimeisenä, vuodesta 1959 alkaen suunniteltu rakennus. Sen rakennustyöt päättyivät vuonna 1965, jolloin se yhdessä samoina vuosina kunnostetun liikenne- ja viestintäministeriön rakennuksen kanssa antoi aukion arkkitehtoniselle kokonaisuudelle lopulliset määritelmät. Tämä vaaleanpunainen, neoklassistinen tuffitalo valtavine pyörökaarineen ja korkeine pylväikköineen kuului Neuvostoliiton aikoina Inturist-yhtiölle, joka sai matkailijoita kaikkialta Neuvostoliitosta ja jopa muualta maailmalta. Kommunismin loppuvaiheessa hotelli jäi pois käytöstä. Vasta 1990-luvun alun kriisin päätyttyä ja matkailutoiminnan uudelleen elpyessä hotellissa tehtiin kunnostustöitä. Vuonna 1998 hotelli yksityistettiin ja vuonna 2002 sen osti yhdysvaltalainen yritys, joka korjautti siitä kansainvälisen luokittelujärjestelmän mukaisen neljän tähden majoituspaikan. Eri lähteiden mukaan hotellissa on yksi 585 neliömetrin juhlasali, 7–10 kokoustilaa, 215–259 huonetta , joista sviittejä 11–14 , ja joista on näkymät kaupungille tai kohti Araratia.
Saksan väestö
Etniset ryhmät
Saksan suurimmat etniset ryhmät ovat saksalaiset, turkkilaiset, italialaiset, puolalaiset, serbit, montenegrolaiset ja kreikkalaiset. Vuonna 2008 30 prosentilla Saksassa syntyneistä lapsista ainakin toinen vanhemmista oli ulkomaalaistaustainen. Näiden lasten vanhempien keski-ikä oli 33,8 vuotta. Saksassa syntyneiden lasten vanhempien keski-ikä taas oli 44,6 vuotta.
Tasavallan aukio (Jerevan)
Vielä Leninin patsaasta
Leninin patsas sijaitsi Tasavallan aukion eteläosassa, tarkemmin sen lounaiskulmassa , jossa johtajan katse oli kohti pääkaupunkia Moskovaa. Jos Lenin olisi seisonut aukion pohjoispuolella, hänen kasvonsa olisivat olleet kohti Turkkia ja hänen esille nostettu kätensä olisi osoittanut tietä valoisaan tulevaisuuteen siinä islamilaisessa maassa. Avoin kilpailu Leninin patsaasta julistettiin vuonna 1938 ja siihen osallistujia oli kymmeniä koko Neuvostoliitosta. Yhtenä ehtona oli se, että muistomerkin kokonaiskorkeuden piti olla 18 metriä, mikä tarkoitti, että Leninin on oltava vähintään 7 metriä sointuakseen jalustan korkeuden kanssa. Työ oli toimitettava kaupunginvaltuuston arkkitehtisuunnitteluosastolle 15. maaliskuuta 1939 mennessä. Muistomerkin kehittämis- ja toteuttamishankkeen sai näkyvä kuvanveistäjä Sergei Merkurov. Kesällä 1939 arkkitehdit Levon Vardanov ja Natalia Paremuzova aloittivat patsaan jalustan suunnittelutyöt. Jalustaa oli rakentamassa kokenut muurari Ukrainasta, joka oli aikaisemmin työskennellyt oopperatalon rakennustyömaalla. Patsas on pronssia ja graniittia. Töitä tehtiin kellon ympäri ja johtajan patsas sijoitettiin paikoillensa 24. marraskuuta 1940, jolloin tuli 20 vuotta neuvostovallan voitosta Armeniassa. Lopputulos oli yksi parhaimmista Leninin patsaista Neuvostoliitossa.
Saksan väestö
Etniset ryhmät
1960-luvulta asti Saksaan on muuttanut etnisiä saksalaisia Puolan kansantasavallasta ja Neuvostoliitosta (erityisestä Kazakstanista, Venäjältä ja Ukrainasta). Neuvostoliiton hajoamisen jälkeen määrä on kasvanut huomattavasti. Vuosina 1991–2001 näiltä alueilta saapui Saksaan lähes kaksi miljoonaa etnistä saksalaista. Nykyään tällaista alkuperää olevien ihmisten määrä Saksassa on 4,0–4,5 miljoonaa arviosta riippuen.
Tasavallan aukio (Jerevan)
Vielä Leninin patsaasta
Kahdesti vuodessa, vappuna ja lokakuun vallankumouksen vuosipäivänä 7. marraskuuta, patsaan korokkeelle asettui ministerineuvosto, joka avasi sotilasparaatin. Sotilaallisia vappuparaateja järjestettiin vuoteen 1969, jolloin Moskovassa päätettiin, että sen on oltava työväenparaati. Vuonna 1961 täällä vieraana oli Nikita Hruštšov ja vuonna 1970 Leonid Brežnev. Itsenäisyystaistelujen aikana helmikuussa vuonna 1991 tämä Merkurovin yksi näyttävin taideteos töhrittiin maalilla ja räjähteet tuhosivat patsaan jalustan metallioven. ja sen lähellä olevat koristeet. Patsas purettiin pois 13. huhtikuuta v. 1991 ja joidenkin lähteiden mukaan hyvin brutaalilla tavalla. Joidenkin mukaan se irrotettiin juhlallisesti jalustaltaan ja talletettiin kuten sen aikakautensakin Armenian historian museon sisäpihalle. Kuparilla viimeistelty, koristeellinen ja liioittelematta arkkitehtuurin mestariteoksena pidetty jalusta pysyi tyhjänä viisi vuotta ennen kuin se purettiin heinäkuussa vuonna 1996. Näiden vuosien aikana lujatekoisen jalustan arkkitehtonisen käyttöratkaisun löytyminen nousi hyvin ajankohtaiseksi. Järjestettiin jopa kilpailu, mutta yhtään hanketta ei hyväksytty. Noin parin vuoden kuluttua poliitikko ja kirjailija Vano Siradegjan vaati ns. sokkelin purkamista. Vuonna 2001, kun täyttyi 1700 vuotta Armenian kuninkaan Tiridates III:n (armeniaksi Trdat) päätöksestä tunnustaa viralliseksi valtionuskonnoksi kristinusko, Leninin patsaan paikalle pystytettiin metallinen risti, mutta ympäröivään arkkitehtuuriin mitenkään sulautumaton risti poistettiin pian. Vuonna 2006 järjestettiin uudelleen arkkitehtonisten hankkeiden kilpailu, joka nytkään ei tuottanut tulosta. Toimittaja Tevos Nersisjan ehdotti paikalle pyöreää tornimaista pylvästä armenialaisen taisteluhengen voitolle. Tämän valtavan pilaripatsaan oli määrä seisoa aivan keskellä aukiota yhdistämässä kaikkia armenialaisia eri puolilla maailmaa. Lisäksi Nersisjanin ideana oli rakentaa vihreä kupolikatto taidegalleriaan. Armenian suhdetoiminnan eli PR-kehityskeskus ehdotti Leninin paikalle viereistä hotellirakennusta kaksi kertaa korkeampaa metallista rakennelmaa nimeltään "Kansojen sukupuu” siinä merkityksessä, että kaikki maailman kansat ovat peräisin armenialaisista. Asiantuntijoiden mielestä hankkeella oli arkkitehtuurista arvoa kuitenkin yhtä vähän kuin Nersisjanin ehdottamalla pylväällä. Taiteilijan ja muotoilijan Edward Vaneskehianin mukaan kaupungin keskusta tarvitsisi riemukaaren, johon hän suunnittelisi maailman suurimman, mahdollisesti Guinnessin ennätystenkirjaan päätyvän Armenian vaakunan. Ammattimaisempaa elementtiä paikan symboliikkaan olisi tuonut mukanaan kuvanveistäjän Georgi Franguljanin ja arkkitehtien Ruben Tšahmatšjanin ja Vardges Šahbazjanin ehdottama museomuistomerkki. Taas kerran hanke oli tietyssä "maantieteellisessä keskipisteessä” sijaitseva "muistomerkki armenialaisten yhtenäisyydelle eri puolilla maailmaa" ja museosta oli määrä tulla "kansallinen symboli", joten pyrkimyksen nähtiin olevan vailla panosta aukion arkkitehtuurin erityisominaisuuksien tai teknisen taituruuden säilyttämiseen.
Saksan väestö
Etniset ryhmät
Saksaan saapui vuodesta 2015 kevääseen 2018 yli miljoona turvapaikanhakijaa. Tilastojen mukaan ulkomailla syntyneet naiset saavat keskimäärin enemmän lapsia kuin syntyperäiset saksalaisnaiset.
Tasavallan aukio (Jerevan)
Vielä Leninin patsaasta
Jossain vaiheessa Leninin paikalla oli 15 metrin korkuinen ja 8 x 6 metrin kokoinen sähköinen mainostaulu, joka välitti mainoksia hintaan 2–8 $ (eli n. 1,65 – 6,50 €) minuutti, riippuen siitä, kuinka monta kertaa se näkyy, ja Hollywoodin toimintaelokuvia. Leniniin tottuneet kaupunkilaiset uskoivat edelleen, että patsas on poissa tilapäisesti ja mainostaulu seisoo tässä, kunnes tähän pystytetään uusi muistomerkki. Taulu poistettiin vuoden 2006 lopulla.