cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Maurice René Fréchet
Varhaisvaiheet
Saatuaan koulunkäyntinsä päätökseen Fréchet'n oli astuttava asepalvelukseen. Siihen aikaan hän joutui ratkaisemaan, opiskelisiko matematiikkaa vai fysiikkaa. Hän valitsi matematiikan, koska fysiikan opiskelijana hän olisi joutunut suorittamaan myös kemian kursseja, joista hän ei pitänyt. Niinpä hän vuonna 1900 kirjautui École normale supérieureen opiskelemaan matematiikkaa.
Vuoden 1903 loppuun mennessä Fréchet oli julkaissut jo neljä tutkielmaa. Jotkin varhaisimmista tutkielmistaan hän julkaisi American Mathematical Societyssä, koska hän oli yhteydessä Pariisissa toimineisiin yhdys­valtalaisiin matemaatikkoihin, erityisesti Edwin Wilsoniin.
Uran alkuvaiheet
Uransa aikana Fréchet toimi opettajana monissa oppilaitoksissa. Vuosina 1907–1908 hän toimi matematiikan opettajana Besançonissa, sen jälkeen yhden vuoden Nantesissa. Vuodesta 1910 lähtien hän toimi mekaniikan professorina Poitiers'n yliopistossa, missä virassa hän jatkoi nimellisesti vuoteen 1919 saakka, vaikka ensimmäisen maailman­­sodan aikana hän ei voinut toimia opetus­tehtävissä.
Ensimmäinen maailmansota
Fréchet oli aikeissa siirtyä vuodeksi Yhdysvaltoihin Illinoisin yliopistoon, mutta joutui luopumaan suunnitelmistaan, kun ensimmäinen maailmansota syttyi vuonna 1914. Hän joutui asepalvelukseen samana vuonna 4. elokuuta. Koska hän osasi useita kieliä, jotka hän oli oppinut ulkomaalaisten parissa töissään toimineelta äidiltään, hän toimi tulkkina Britannian armeijalle. Tehtävä ei kuitenkaan ollut turvallinen, sillä hän joutui viettämään kaksi ja puoli vuotta rintamalla tai hyvin lähinnä sitä. Niinpä hänellä oli vain niukasti aikaa omistautua matematiikalle, mutta siitä huolimatta hän julkaisi sodan aikanakin useita matemaattisia tutkielmia.
Sodan jälkeen
Sodan jälkeen Fréchet valittiin toimintansa uudelleen aloittaneeseen Strasbourgin yliopistoon korkeamman analyysin professoriksi ja matematiikan laitoksen esimieheksi. Vaikka häntä rasittivat hallinnolliset tehtävät hän saattoi jälleen tuottaa suuren määrän korkea­laatuista tutkimusta.
Vuonna 1928 Fréchet päätti Borelin rohkaisemana muuttaa takaisin Pariisiin. Borel nimitettiin tuolloin toden­näköisyys­laskennan professoriksi Sorbonneen. Fréchet toimi lyhyen aikaa lehtorin virassa Sorbonnen Rockefeller-säätiössä ja vuodesta 1928 lähtien professorina. Hänet nimitettiin yleisen matematiikan vakinaiseksi professoriksi vuonna 1933 sekä differentiaali- ja integraali­­laskennan professoriksi vuonna 1935. Vuonna 1941 Fréchet tuli Borelin seuraajaksi toden­näköisyys­laskennan ja matemaattisen fysiikan professorina, ja tässä virassa hän toimi, kunnes siirtyi eläkkeelle vuonna 1949. Vuosina 1928–1935 hän toimi myös opettajana École normale supérieuressä, ja tässä toimessaan hänellä oli tilaisuus ohjata huomattavaa joukkoa nuoria matemaatikkoja toden­näköisyys­laskennan tutkijoiksi. Hänen oppilaitaan olivat muun muassa Doeblin, Fortet, Loeve ja Ville.
Saavutuksistaan huolimatta Fréchet ei saanut Ranskassa osakseen kovin suurta arvostusta. Yhtenä osoituksena tästä voidaan pitää sitä, että hänet nimitettiin Ranskan tiedeakatemian jäseneksi vasta 78-vuotiaana, vaikka häntä oli ehdotettu sinne aikaisemmin jo useita kertoja. Vuonna 1929 hänestä tuli Puolan tiede- ja taideakatemian ulkomaalainen ja vuonna 1950 Alanko­maiden kuninkaallisen tiede- ja taide­akatemian jäsen.
Fréchet oli myös esperantisti, ja hän julkaisi muutamia tutkielmia ja artikkeleja tällä keinotekoisella kielellä. Hän toimi myös Kansainvälisen tieteellisen esperantistiyhdistyksen puheenjohtajana 1950–1953.
Tärkeimmät julkaisut
Fréchet'n muista teoksista ja tutkielmista huomattavimpia olivat:
Fréchet myös kehitteli ajatuksia, jotka tśekkiläisen maantieteilijä, demografi ja tilastotieteilijä Jaromír Korčákin vuonna 1938 esitti artikkelissaan Deux types fondamentaux de distribution statistique ("kaksi tilastollisen jakauman perustyyppiä").
Kuusikulmio
thumb|120px|Säännöllinen kuusikulmio. thumb|Kuusiomutteri ja kuusiokolopultti. Kuusikulmio eli heksagoni on monikulmio, jossa on kuusi kulmaa ja sivua. Kuusikulmion kulmien summa on 720 astetta.
Maurice René Fréchet
Tärkeimmät julkaisut
Fréchet'n keksimäksi mainitaan toisinaan myös käsite, joka nykyisin tunnetaan nimellä Cramér-Raon raja, mutta hänen tätä aihetta käsittelevät luentomuistiinpanonsa vuodelta 1940 eivät ole säilyneet.
Kuusikulmio
Säännöllisen kuusikulmion eli kuusion kaikki sivut ovat yhtä pitkiä sekä jokainen kulma on 120 astetta. Kuusio on tyypillinen muoto muttereissa ja pulteissa.
Metohija
pienoiskuva|Metohijan sijainti Kosovossa
Maurice René Fréchet
Perhe
Vuonna 1908 Fréchet meni naimisiin Suzanne Carrien (1881–1945) kanssa. He saivat neljä lasta, joiden nimet olivat Hélène, Henri, Denise ja Alain.
Kuusikulmio
Säännöllisen kuusikulmion pinta-ala A, jonka sivun pituus on a, voidaan laskea kaavalla
Metohija
Metohija, on alue Kosovon lounaisosassa ja myös samanniminen vesistön valuma-alue. Sen alueella on kolme Kosovon seitsemästä rrethistä (hallinnollisesta alueesta):
Kuusikulmio
Vastaavasti sivun pituus voidaan ratkaista pinta-alasta kaavalla
Metohija
Alue on pinta-alaltaan noin 4 500 km². Vuonna 2002 sen väkiluku oli 790 272, joka oli 40 prosenttia Kosovon koko asukasmäärästä.
Kuusikulmio
Säännöllinen kuusikulmio voidaan helposti piirtää harpilla ja viivoittimella, sillä ympyrän sisään piirretyn säännöllisen kuusikulmion sivu on sama kuin ympyrän säde.
Metohija
Nimi
Nimi Metohija juontuu kreikan kielen sanasta metokhê. Tämä viittaa alueella sijainneisiin lukuisiin kyliin ja maaomistuksiin, jotka olivat keskiajalla Serbian ortodoksisten luostarien ja Athosin hallussa.
Albaniankielisen nimensä Rrafshi i Dukagjinit alue on saanut tunnetun keskiajalla eläneen albanialaisen aatelismiehen mukaan.
Maantiede
Metohija on noin 60 kilometrin pituinen ja leveydeltään enimmillään 23 kilometriä. Sen keskimääräinen korkeus merenpinnasta on 450 metriä. Sen suurin joki on Valkoinen Drin. Metohija rajoittuu pohjoisessa ja luoteessa Mokra Goran vuoristoon, lännessä Prokletijeen, lounaassa Pastrikiin, etelässä ja kaakossa Šarin vuoristoon sekä idässä ja koillisessa Drenica, joka erottaa sen muusta Kosovosta.
Metohijan erilainen maantieteellinen asema muuhun Kosovoon nähden aiheuttaa eroja alueiden eläimistöön ja kasvistoon. Metohijassa Välimeren vaikutus on selkeä, minkä takia siellä esiintyy huomattava määrä välimerellisiä kasvi- ja eläinlajeja. Muu Kosovo taas on ekologisesti samankaltainen Serbian kanssa.
Metohija saa monista pienistä joistaan kasteluvettä hedelmällisille viljelymailleen. Yhdessä välimerenilmaston kanssa tämä antaa erinomaisen tuoton viljanviljelylle. Alue on tunnettu viini- ja hedelmätarhoistaan sekä kastanja- ja mantelipuistaan.
Kaupungit
Vuonna 2006 Metohijan suurimmat kaupungit olivat:
Historia
Metohijaan muutti 500–600-luvuilla slaaveja useissa aalloissa. 630-luvulta Metohija kuului Serbian ruhtinaskuntaan, 800-luvulta alkaen suurruhtinaskuntaan, ja Bysantin valtakunnan aikana Raškaan, jota hallitsivat Vlastimirovićit, pääkaupunkinaan Desnik.
900-luvun alussa Bulgarian tsaari Simeon valloitti Metohijan. Vaikka serbit valtasivatkin sen takaisin jo varhain 900-luvulla, Bysantin hallinto palasi valtaan vuonna 960.
Metohija palautettiin 1000–1100-luvuilla vähitellen Raškan hallintaan. Tämän jälkeen valtaan nousivat Nemanjićit. Serbian kuningaskunta perustettiin vuonna 1217 ja Serbian valtakunta vuonna 1345.
Ottomaanit valtasivat Metohijan ja liittivät sen valtakuntaansa Kosovon vilajetiksi (maakunnaksi) Serbian kukistuttua vuonna 1459. Metohija muutti hyvin runsaasti albaaneita, jotka ottivat serbien aseman Metohijan hallitsevana väestönosana. Samalla islam syrjäytti siihen asti vallinneen ortodoksisen kristillisyyden.
Vuonna 1912 Metohija liitettiin ensimmäisessä Balkanin sodassa Montenegron kuningaskuntaan. Ensimmäisessä maailmansodassa Itävalta-Unkarin joukot valloittivat Montenegron vuonna 1915. Serbian armeija karkotti keskusvallat Metohijasta vuonna 1918. Tämän jälkeen Montenegro liittyi Serbian kuningaskuntaan. Myöhemmin muodostettiin Serbien, kroaattien ja sloveenien kuningaskunta, joka uudistettiin Jugoslavian kuningaskunnaksi vuonna 1929. Akselivallat miehittivät kuningaskunnan toisessa maailmansodassa vuonna 1941, jolloin Metohijan alue liitettiin Italian hallitsemaan Albanian kuningaskuntaan. Italian solmittua rauhan liittoutuneiden kanssa vuonna 1943 Saksa otti alueen suoraan hallintaansa. Serbialaisten tšetnikkien ja jugoslavialaisten partisaanien lukuisten kapinointien jälkeen Metohija liitettiin Serbiaan ja samalla Jugoslaviaan osaksi Kosovon ja Metohijan autonomista maakuntaa.
Kosovo julistautui 17. helmikuuta 2008 itsenäiseksi Serbiasta.
Whoracle
Whoracle on ruotsalaisen metalliyhtye In Flamesin kolmas studioalbumi vuodelta 1997. Whoracle on In Flamesin albumeista viimeinen, jolla soittavat kitaristi Glenn Ljungström ja basisti Johan Larsson. Whoracle on In Flamesin ainoa konseptialbumi. Albumin konsepti kuvaa tulevaisuuden ihmiskunnan aiheuttamaa apokalyptista tapahtumaa.
Albumi nousi Suomen virallisen listan sijalle 33.
Kappaleet
Sanoitukset: Niklas Sundin, ellei toisin mainita.
Muinaiset reenjalakset
Muinainen reenjalas on arkeologinen irtain jäännös muinaisesta reestä. Jalakset voivat ajoittua kivikaudelta uudelle ajalle. Kovin vanhoja rekiä ei ole säilynyt, mutta jalaksia tai niiden osia on. Jalaksen voi sekoittaa muinaissukseen, koska ne muistuttavat toisiaan.
Puu säilyy huonosti happipitoisessa ympäristössä. Siksi kaikki löydetyt jalakset tavataankin soiden turvekerroksen alta mudasta, jossa happi on loppunut ja kosteus liuottaa mudasta happamia yhdisteitä, mikä säilyttää suksen puuainesta. Jalaksen pituus aiheuttaa sen, ettei se säily kovin todennäköisesti ehjänä. Useimmat jalaslöydöt ovat siksi katkelmia. Vanhin jalaslöytö on Heinolan reenjalas, joka ajoitetaan 9 000 vuotta vanhaksi. Venäjällä oli samaan aikaa käytössä muuntyyppisiä jalaksia (Vis- ja Veretje-tyypit), joten reen tai pulkan ikä on näitäkin vanhempi.
Jalastyypit ja reen rakenne
Rekiä on myös tehty kuivalle maalle, mutta tässä keskitytään vain lumessa liikkuviin rekiin.
Päällyskourullinen jalas on alkeellisin ja vanhin tunnettu jalastyyppi. Pitkä puu veistetään pohjastaan tasaiseksi ja yläpuolelle koverretaan koko pituudelle kouru, jolla jalas kiinnitetään reen pitkittäisen rungon alle. Heinolan reenjalas on tällainen. Pohjan pyöristyminen saattaa olla kulumista tai tahallaan tehtyä. Jalas kiinnitetään rakenteeseen köysillä sitoen. Tällaiset reet ovat ilmeisesti olleet kaksijalaksellisia. Näitä tehtiin mesoliittisella tai tyypillisen kampakeramiikan kaudella.
Keskikuurnalliset jalakset ovat kourumaisia jalaksen keskikohdalta, mutta ei jalaksen etummaiselta tai taaimmaiselta kolmannekselta. Ne ovat noin 10 cm leveitä ja 3–4 metriä pitkiä. Kourua kutsutaan kuurnaksi, sillä sen tarkoitus lienee sidereikien tekemisen helpottaminen. Jalaksen pystykepit eli kaplaat kiinnitettiin omiin reikiinsä, jota koverrettiin kuurnan viereen hieman ulospäin vinolle pinnalle. On arveltu, että kuurnallinen jalas kehittyi kourullisesta siten, että kuurna palveli samaa tarkoitusta kuin kouru, mutta kaplaita varten syntyi uusi kiinnitystapa levittämällä jalasta. Samalla jalaksen kannatteleva pinta-ala suureni. Reen rakenne oli kevyt ja se koottiin pingottamalla kaplaat tiukasti jalasta vasten hihnoilla tai rimoilla, joita kutsutaan kaustoiksi.
Kaplaiden asennoista on päätelty kuurnallisten jalasten kuuluneen yksi- tai kaksijalaksellisiin rekiin. Tyypin B reet rakennettiin yksijalaksellisiksi ja tavaratila syntyi vinojen kaplaiden väliin. Takana oli paksummat kaplaat, joista kuljettaja saattoi pitää rekeä pystyssä ja ohjata sitä suksilta tai työntäen. Tyypin A reki oli todennäköisesti kaksijalaksellinen, koska kaplaat asennettiin tiukasti pystyasentoon. Tyypin C reen kaplaat olivat vain löysästi kiinnitettynä jalaksiin. Malli saattoi olla yksi- tai kaksijalaksellinen. Tällaisia reet valmistettiin myöhäisellä kivikaudella, mikä tarkoittaa Suomessa kampakeraamisella kaudella ja sen jälkeen.
Keskiharjakkeiset jalaksen keskellä kulki pitkittäin harja tai monta rinnakkaista harjaketta. Harjan ja nauhojen avulla kaplaat kiinnitettiin rekeen. Tällaisia rekiä käytettiin kivikauden lopulla esimerkiksi Kiukaisten kulttuurin tai Pöljän keramiikan aikana sekä pronssi- ja rautakauden alussa.
Suksireki on reki, jonka jalakset saattaisivat olla suksinakin, sillä reki on niin pieni. Tämä tyyppi tunnetaan Lapista Siperiaan historialliseltakin ajalta.
Mesoliittinen kausi
pienoiskuva|oikea|Heinolan reenjalas. Heinolan reenjalas on tyypiltään päällyskourullinen reenjalas ja on toistaiseksi maailman vanhin löydetty jalas. Se löytyi Heinolan Viikinäisistä vuonna 1934 ja on ajoitettu 6980–6800 eaa. eli mesoliittiselle kaudelle. . Se on veistetty lylymännystä ja on 246 cm pitkä ja 11,5 cm leveä. Jalaksen pohja on pyöreähkö ja siinä ei ole muissa jalaksissa tavattavia reikiä. Venäjällä on tavattu samantapaisia jalaksia. T.I. Itkonen oli sitä mieltä, että jalas kuului kaksijalaksiseen rekeen.
Venäläiseltä asuinpaikalta Vis I löytyi, tulkinnasta riippuen ovatko löydöt suksia vai jalaksia, noin 14-20 kappaletta erilaista jalasta. Kolmen jalasta oli valmistettu lehtipuusta. Näitä kutsuttiin Heinola-tyyppisiksi jalaksiksi, joissa ei ollut päällä kourua. Yhden jalaksen pituus oli 2 metriä pitkä ja 25 cm leveä ja sen pohja oli pyöreähkö. Sekä kärki että perä olivat loivasti ylöspäin kaarellaan. Nämä ajoitettiin 8300–7700 BP eli kalibroituna 7300–6500 eaa. .
Ylemmistä asuinpaikan Vis I turvekerroksista löydetyt jalakset olivat havupuuta. Kaksi näistä olivat Heinola-tyyppisiä, joihin oli kaiverrettu syvät kourut jalaksen päälle. Kaksikko ajoittui 7200 BP eli kalibroituna 6100 eaa. Loput ajoittuivat 7700–7000 BP eli kalibroituna 6500–5800 eaa. . Eräs tällainen jalas, jota kutsuttiin Vis-tyypin jalakseksi, oli tasapohjainen ja 2 metriä pitkä ja 30 cm leveä. Näitä löytyi 9 kappaletta. Vain yksi Vis-tyypin jalas oli koristeltu pienillä rinnakkaisilla ornamenttiviivoilla.
Saarijärveltä Tarvaalasta Luonnonvara-instituutin rakennuspaikalta löydettiin lokakuussa 2008 kivikirves ja –taltta. Löydöt liittynevät jo vuonna 1937 löytyneeseen reenjalakseen (KM/kt 8019), joka todettiin Summasen rannasta mudanajon yhteydessä. Jalas on ilmeisesti löydettäessä katkaistu kannastaan. Jalas on päällyskourullinen, mutta kolmasosa kärjestä on veistetty lautamaisen tasaiseksi. Jalas oli 381 cm pitkä, 23 cm leveä ja 9,8 cm paksu. Jalaksen kärki oli 105 cm pitkä, noin 15 cm leveä ja 1,8 cm paksu. Kärkeen on tehty kavennus eli nipukka, joka oli 8 cm pitkä ja 6 cm leveä, sekä 1,6 × 0,8 cm reikä, jolla kärki taivutettiin ja kiinnitettiin rekeen edestä. Keskiosastaan jalas oli veistetty koveraksi. Kourun reunoihin on porattu 21–32 cm välein 10 reikäparia sidosnaruja varten. Sidereiät olivat parin senttimetrin kokoisia. Pohja oli veistetty tasaiseksi ja se oli käytöstä kulunut sileäksi jopa keulan alta. Veistojäljet on tehty kiviaseella. Löytöpaikalta otetut maanäytteet oli E. Hyyppä tutkinut vuonna 1937 ja sijoitti jalaksen Litorinakauden alkupuolelle eli silloisen tietämyksen mukaan esikeraamiseen aikaan. T. I. Itkonen spekuloi vuonna 1938, että Tarvaalan jalas saattoi olla myös ahkion runko. Jalaksesta on kuva Elävä kivikausi- sivustolla (kuva).
Päällyskourullinen jalas
Lapinlahden reenjalas oli 523 cm pitkä ja se oli tyypiltään päällyskourullinen, jollaisia olisi ollut yksijalaksellisessa reessä. Se löytyi vuonna 1949 Koppolan kylästä. Jalaksen kanta oli 34 cm ja 115 cm pitkä kärki oli kapeimmillaan 20 cm leveä ja 1,8 cm paksu. Jalaksen keskiosa oli 3,65 cm, jossa kourun laidat olivat 3–4 cm korkeat. Tämä on suurin jalas, mitä Suomesta on löydetty ja epäilläänkin, ettei se olisi ollenkaan reen jalas. Sitä on myös ehdotettu veneen pohjan kölipuuksi eli talkaksi. Kannassa oli kaksi suurta reikää taaimmaisia suurkaplasta varten, jotka tuettiin sitomalla se takana oleviin sidereikiin. Kaplaat olivat pohjastaan kiilattu, jotta ne pysyisivät tukevammin paikoillaan ja tähän viittaavat pohjassa olevat iskun jäljet. Ruuhimaisen osan pohjalla kulkei kaksi reikäriviä, joihin istutettiin 14 kaplasta kahteen riviin. Kaplaat olivat mahdollisesti vielä tuettu kaustalla, joihin kaplaat sidottiin yläosastaan. Alun alkaen reessä olisi ollut vain 14 kaplasta, mutta näiden väliin olisi lisätty jälkeenpäin 12 kaplasta riviä kohti. Reikien koko oli noin 3 x 3 cm ja ne sijaitsivat 19–21 cm välein ja lisätyt reiät eri kokoisia ja 21–27 cm välein. Keulassa oli reikä vetoköyttä varten. Jalas löytyi 1,5 metrin syvyydestä suosta turpeen ja pohjaliejun rajapinnasta. Tämä viittaa siihen, että jalas olisi vajonnut vedessä pohjalle ja liettynyt sinne ennen maatumista. Jalaksesta otetut näytteet sisälsivät sekä suolaisen- että makean veden piileviä, joten se on voinut upota murtoveteen. Näytteiden siitepölytutkimus paljastaa havupuiden lisääntymisen kyseiseen aikaan. Jalas ajoitetaankin Litorinakauden ja atlanttisen lämpökauden loppuun, joka sijoitettiin ennen noin 2000 eaa. , mutta nykyään 3000 eaa. .
Keuruun Suolahdelta on löytynyt kourujalaksen peräkappale, jonka kanssa havaittiin myös osa laitarakennetta ja vajaan metrin mittainen reiällinen puu. Tämän löydön perusteella on arveltu reen olleen yksijalaksellinen ja muistuttaisi naskapi-intiaanien käyttämää toboggan-nimistä rekeä.
Laukaasta Vehniön kylästä löytyi päällyskourullinen jalas. Jalas löytyi 1920-luvulla ja siitä on kuvaus Suomen Museo 1930.
Keskikuurnallinen jalas
Gråträskistä Piteån kunnasta Norrbottenista löytyi särkyneen reenjalaksen osia, joista yksi keskiosa ja kärki puuttuivat. Jalas oli ohut ja leveä keskikuurnallinen reenjalas, jolla ei ollut tyypillisiä paksupäisiä peräkaplaita, vaan niitä vastaavat reiät ovat pitkittäiset ja kulmikkaat. Jalaksen perä kapeni kiilamaisesti ja peräkaplaat sidottiin jalakseen takana oleviin kapeisiin sidereikiin.
Elite (ravintola)
thumb|Ravintola Elite Ravintola Elite on Helsingin Töölössä osoitteessa Eteläinen Hesperiankatu 22 sijaitseva ravintola. Se perustettiin vuonna 1932. Ravintolaa johti Ernst Mattas. Vuonna 1938 ravintola muutti nykyiselle paikalleen, uuteen Reitzin taloon, jonka katutasoon ravintolalle suunniteltiin oma huoneisto. Ernst Mattasin työtä jatkoi hänen poikansa Willy vaimonsa Margarethan kanssa aina vuoteen 1985 asti, jolloin ravintola siirtyi Alkon tytäryhtiölle Kantaravintolat Oy:lle ja sitten saman omistajan Arctialle vuoteen 1997 saakka, jolloin sen osti Royal Ravintolat yhdessä monien muiden Arctia-ravintoloiden kanssa.
Muinaiset reenjalakset
Keskikuurnallinen jalas
Gorbunovan jalas löytyi Uralilta Tobolskin läheltä. Jalas muistutti kuvassa päällyskourullista jalasta, jossa oli kuitenkin pitkänomaiset kaplasreiät ja kaareva pohja. Reikien asento oli pystysuorassa ja sidereiät puhkaisivat myös jalaksen ulkoreunan. Jalaksen etupää oli katkennut, mutta takapäässä oli taaksepäin suunnatut kaplasreiät, jotka olivat muuallakin muodoltaan pitkät ja kapeat. Vaikutelmaksi jää, että kaplaat istutettiin reikiin tiukasti kiinni. Jalaksen yläosa oli puun sydänpuuta. Jalaksen läheltä löytyi myös yli 50 cm pitkiä puun osia, joita on pidetty kaplaina.
Elite (ravintola)
Elitestä muodostui alusta alkaen suosittu taiteilijaravintola. Asiakkaisiin kuuluivat muun muassa kirjailijat Satu ja Mika Waltari, näyttelijät Tauno Palo, Kirsti Ortola, Sakari Halonen, Uuno Laakso ja Aku Korhonen, kuvataiteilijat Aimo Kanerva ja Unto Koistinen, kulttuurin ja politiikan kirjaaja Matti Kurjensaari sekä musiikkimiehet Aarre Merikannosta Selim Palmgreniin. Taiteilijakoti Lallukan sijainti lähistöllä vaikutti ratkaisevasti Eliten rooliin taiteilijaravintolana. Ravintola oli Tauno Palon suosikkiravintoloita. Elitessä on vielä nykyisinkin tarjolla hänen nimensä mukaan nimetty sipulipihvi. Palon kantapöytä on merkitty seinälaatalla.
Muinaiset reenjalakset
Keskikuurnallinen jalas
Alajärven kunnasta on Lappajärven eri rannoilta löydetty neljä jalasta. Ne ovat kaikki keskikuurnallisia mutta rikkoutuneita. Seuraavassa on niistä lyhyt kuvaus.
Elite (ravintola)
Ravintolan suunnitteli Stockmannin arkkitehtitoimisto vuonna 1938. Studio Pekka Perjo entisöi ravintolan vuonna 1986. Eliten kuvaan kuuluvat perinteinen, suurelta osin entisellään säilytetty miljöö valkoisin pöytäliinoin sekä Mattasin suvun yksityiskokoelmiin kuuluneet maalaukset, joita on yhteensä 26 kappaletta ja joista ainakin seuraavat teokset ovat Lallukan kuvataiteilijoiden maalaamia: V. Hervon Stilleben (1954), P. Lindforsin Lappi (1940), T. Mäntysen Miehiä (1982), Joen rannalla (1986), Kulmakapakka (1986) ja M. Visannin Lemminkäinen ja Aino (1955), Lemminkäinen saapuu saaren neitojen luo (1955) ja Neitsyt Maria (1954).
Muinaiset reenjalakset
Keskikuurnallinen jalas
F. Vieruaho on löytänyt vuonna 1963 Vieruahon rannasta jalaksen katkelman. Sen kantakappale on lohjennut pituussuuntaan ja on 137 cm pitkä ja 9 cm leveä jalaksen kannasta. Ehjänä jalas on ollut leveämpi, mutta oikeaa leveyttä on vaikea arvioida. Keskikuurnan leveys on 4,5 cm ja veiston jäljet näkyvät vieläkin selvästi. Jalakseen on porattu ja kaiverrettu erinäisiä reikiä. Aivan kannassa on nirkko, jossa on poikittainen reikä, sitten on kaksi isompaa rinnakkaista koloa, jonka jälkeen on porattu kaksi sidereikää ennen kuurnaa. Keskikuurnassa on vuorotellen leveä kolo, kolme sidereikää, kolo ja taas kolme sidereikää, jne. katkenneeseen päähän saakka. Jalas on ajoitettu myöhäiskivikautiseksi 4640 ± 40 BP eli kalibroituna 3439 ± 58 eaa. ja sen luettelonumero Kansallismuseossa on KM 16110.
Elite (ravintola)
Aarni Krohn kuvaili muistelmateoksessaan Eliteä seuraavasti:
Muinaiset reenjalakset
Keskikuurnallinen jalas
Seuraavat kolme jalasta on löytänyt Eemeli Joensuu vuonna 1963 Alajärven Kurejoen suusta, joka on Vierunahon lähellä. Jalakset ovat kaikki eri "paria" eli kuuluivat eri rekeen. Yksi alla olevista jalaksista on ajoitettu 4530 ± 40 BP eli kalibroituna 3237 ± 96 eaa. . (Kuvauksien epätarkkuudesta johtuen se saattaa olla Kopiston esittelemä KM16224:1, vaikka Kuokkanen sanoi sen olevan KM16224:3)
Jalas (KM 16224:2) löytyi katkelmana, jossa sen keulapala tavattiin samasta kohdasta edellisen kanssa kahdessa osassa. Sen pituus oli 178 cm, leveys 9,5 cm ja paksuus 2,8 cm. Keulan kärjessä on 7 cm:n pituinen pitkittäinen kolo, jonka kohdalla jalaksen ulkoreunat oli veistämällä kavennetut. Keskikuurnasta näkyi noin puoli metriä ja kuuden koloparin verran. Kolot olivat ilmeisesti kaplaita varten ja koloparien väliin oli porattu kaksi sidereikäparia. Jalas oli veistetty päältä ja alta. Kuurnan veistojälkiä näkyi vielä ja pohjaa oli veistetty myös. Koveruus saattoi johtua siitä, että ydinpuu oli jätetty alaspäin.
Kolmas samasta paikasta löytynyt jalas (KM 16224:3) on takaosa, joka oli kuitenkin haljennut pituussuuntaansa. Katkelman pituus oli 110 cm ja paksuus 2,9 cm. Jalaksen nirkko oli reiällinen ja kannassa oli kaksi suurta koloa, jotka suuntasivat vinosti taakse- ja ylöspäin. Kuurnan sivuilla oli kaplaille harvaan koverretut kolot ja niiden välissä kolme sidereikää. Kolot suuntautuivat vinosti ulospäin. Haljenneen puolen rakenne on saattanut olla samanlainen.
Alajärveltä on löytynyt neljän erillisen keskikuunallisen jalaksen sarja, jossa osaset ovat huonokuntoisia katkelmia. Yksi jalas oli 13,6 cm leveä ja 4,9 cm paksu. Jalaksen yläosa oli puun sydänosaa, joka jätetään tavallisesti jalaksen pohjaan. Kyseessä on massiivisin keskikuurnallinen jalas, mitä tunnetaan. Jalas on luetteloitu numerolla KM/eh 16543:A. Toinen jalaskatkelma oli 10,2 cm leveä ja 1,9 cm paksu (KM/eh 16543:B), kolmas jalaskatkelma oli 1,8 cm paksu (KM/eh 16543:C) ja neljäs oli 2,3 cm paksu (KM/eh 16543:D).
Alajärveltä tunnetaan vielä 2,6 cm paksu jalaksen katkelma, joka on luetteloitu numerolla KM/eh 20163:1.
Rantasalmelta löytyi keskikuurnallinen, mutta kärjetön jalas, joka on luetteloitu numeroilla KM/kt 2007. Jalaksen perässä oli reiällinen nirkko kahden paksumman peräkaplaan reiän takana. Kuurnan kolopareista osa suuntautui ylöspäin ja osa vinosti ulospäin.
Kuortaneelta löytyi 1931 ehjä keskikuurnallinen jalas, jonka pituus oli ollut 317,5 cm, leveys 12,3 cm ja paksuus 2,5 cm. Itkonen käytti tätä jalasta esikuvanaan tehdessään kaksijalaksisen rekonstruktionsa, jota on esitelty alan kirjallisuudessa ahkeraan. Jalaksen perässä oli poikkeuksellisesti vain yksi paksumpi kaplaanreikä, kun muissa niitä oli kaksi. Osa kuurnan viereisistä kaplaan reistä oli suunnattu ylöspäin ja osa vinosti ulospäin. Mahdollisesti tämän takia sitä on ehdotettu myös yksijalaksellisen reen jalakseksi. Kärjestään jalas oli tasaisesti kapeneva ja kiinnitysreikä oli porattu poikittain jalaksen läpi. Kun jalas löydettiin ja vedettiin suosta esiin, vastusti jalas talteenottoa tosissaan. Ilmeisesti jalaksen kärjessä oli vielä kiinni poikittainen jukopuu ja se haras vastaan. Toinen lisätarina kertoo, että löytöpaikalla olisi ollut toinenkin jalas, joka oli kuitenkin lahona tuhoutunut nostettaessa. T. I. Itkonen ilmoitti vuonna 1938, että jalaksen ikää tuli pitää aiemmin ilmoitettua 5300–5500 vuotta vanhana noin 1000 nuorempana. Jalas olisi siten kivikauden lopulta. Jalas on luetteloitu numerolla KM/kt 7356.
Kiuruvedeltä Luupuvedeltä on löytynyt ehjä keskikuurnallinen jalas, joka oli 410 cm pitkä, 12 cm leveä ja 3,0 cm paksu. Jalaksen perä oli vahvempi kuin muu osa jalaksesta. Taaimmaiset paksumman kaplaat oli kiinnitetty rinnakkain ja jännitetty paikalleen nirkkoon koverretun poikittaisen reiän kautta sitoen. Myös peräkaplaiden edessä oli poikittain reikä, jota olisi voinut käyttää tähän tarkoitukseen. Kuurnan viereiset kaplaat olivat joko pystyssä tai vinottain ulospäin reikien suunnan mukaisesti. Kärkeen oli porattu reiät pohjan läpi kärjen kiinnittämiseksi kaarelle. Jalas on luetteloitu numerolla KM/kt 7056.
Orimattilasta Pennalan kylästä löytyi vuonna 1948 suomudan otossa 1,6 metrin syvyydestä reen lylymäntyisen jalaksen takaosa, joka toimitettiin suon laidalta löytyneen parin saviastian palasen kanssa yhdessä museoon. Jalas oli keskikuurnallinen ja sen pinnassa näkyivät vielä kivikirveen veiston jäljet. Kapean kivitaltan veistojäljet olivat 4–8 cm:n pituisia ja 0,3-0,7 cm:n levyisiä. Jalas oli 87 cm pitkä, 16 cm leveä ja 5,8 cm paksu. Jalaksen kannassa oli 3,2 cm:n mittainen vaakareiällinen nirkko ja kuurnan ja nirkon välissä kaksi suurta ja rinnakkaista kaplaksen koloa, jotka olivat matalat. Kuurnan, joka oli 5,5 cm leveä ja 1,2–2 cm syvä, molemmilla reunoilla oli 12 paria koloja, joista kolme olivat pyöreitä ja loput pitkulaisia sidereikiä. Jalas löytyi pohja kuperana lähes loppuun kuluneena. Viereiseltä asuinpaikalta löytyi Valdain piitä ja tyypillistä kampakeramiikkaa. Jalas on kuitenkin ajoitettu siitepölyajoituksella pronssikauden alkuun (3500–3200 BP). Jalas on Kansallismuseossa numerolla KM12057:1.
Inkoosta löytyi keskikuurnallinen reenjalaksen peräosa, joka oli 10,8 cm leveä ja 4,8 cm paksu. Kahden isomman peräkaplaiden reikien takana oli nirkko, johon oli koverrettu poikittain sidereikä. Timo Kuokkanen teki vuonna 1989 Kullaan ja Inkoon jalaksesta rekonstruktion Kuralan Kylämäessä. Jalas on luetteloitu numerolla KM/eh 14738 A ja B.
Ulvilan Kullaan Tuurijärveltä löytyi keskikuurnallinen reenjalas, joka oli 10 cm leveä ja 2,8 cm paksu. Peräosa puuttui, mutta jalas oli tasapohjainen ja kaplaiden reiät osoittivat vinosti ulospäin. Jalaksen kärkeen oli veistetty vesilinnun pää kahden sidereiän yläpuolelle. Jalas löydettiin loppuun kuluneena ja se olikin katkennut sidereikien kohdalta. Timo Kuokkanen teki vuonna 1989 Kullaan ja Inkoon jalaksesta rekonstruktion Kuralan Kylämäessä. Jalas on ajoitettu 4430 ± 110 BP eli kalibroituna 3133 ± 165 eaa. ja se oli mahdollisesti veistetty sembramännystä. Jalas on luetteloitu numerolla KM/eh 23896. Jalaksesta on Museovirastolla kaksi kuvaa,.
Lappajärven Kärnäsaaresta Ahvenniemen rantavedestä löysivät isä ja poika Osola vuonna 1963 keskikuurnallisen jalaksen, jonka pää pisti esiin vedestä matalanveden aikana. Löydös oli 152 cm pitkä, 10 cm leveä ja 2,4 cm paksu. Kanta muodosti reiällisen nirkon, johon oli koverrettu kaksi isoa taaksepäin osoittavaa rinnakkaista reikää. Koloparin edessä alkoi 3–4 cm leveä kuurna, jonka molemmin puolin oli kaiverrettu tasaparein aina kolot ja koloparien välissä kolme sidereikäparia. Kolojen välit olivat 60 cm ja niiden pitempi halkaisija oli 2,5–3 cm ja syvyys 5-7mm. Kolot suuntautuivat viistosti ulospäin. Jalaksen pinta oli pehmeäksi lahonnut. Jalaksen vierestä löytyi myös kaksi lahoa mutta sileäpintaista laudanpalasta, joiden pituus oli 50 cm ja leveys 10 cm. Toisessa laudassa oli kaksi reikäparia 45 cm päässä toisistaan. On mahdollista, että ne kuuluivat rekeen ja olivat tällöin keulapaloja. Jalas tunnetaan Kansallismuseossa numerolla KM16109.
Noormarkusta Rudanmaan Myllypurosta löytyi 7,3 cm leveä ja 2,1 cm paksu keskikuurnallinen reenjalas, joka katkenneenakin oli vielä 183 cm pitkä. Pellonkulmauksesta havaittu jalas löytyi hiljattain kaivetusta ojasta saven ja mudan rajapinnasta noin 1 metrin syvyydestä. Jalaksen kärjessä ei ollut side- tai kiinnitysreikiä, mutta sen kärki oli kavennettu. Kuurna alkoi keskivaiheella jatkuen 3 cm leveänä katkenneeseen kohtaan. Kuurnan molemmin puolin oli reikäparit seuraavasti. Ensin oli kaplasreikäpari, jonka jälkeen oli tehty 4 sidereikäparia, sitten oli kapalasreikäpari, jonka jälkeen vain kaksi sidereikäparia ja lopuksi taas kapalsreikäpari ja kaksi sidereikäparia. Kaplaat oli tuettu koverrettuihin koloihin, jotka suuntautuivat vinosti sivulle ja olivat kooltaan 1,5 x 1,2 cm ja 0,8 cm syvät. Sidereiät olivat mitoiltaan 1,2 x 0,7 cm. Jalas on ajoitettu 4900 ± 150 BP eli kalibroituna 3705 ± 178 eaa. ja on luetteloitu numerolla KM20260 (aiemmin SatM 18464).
Pudasjärveltä Ruottistenjärveltä löytyi ehjä keskikuurnallinen reenjalas, joka oli 396 cm pitkä, 13 cm leveä ja 3,0 cm paksu. Jalas on näytteillä Pohjois-Pohjanmaan museossa Oulussa ja luetteloitu museonumerolla PPM 5596.
Pyhäselältä löytyi 8,0 cm leveä ja 1,4 cm paksu keskikuurnallinen reenjalas. Jalas on luetteloitu numerolla KM/eh 23583.
Rautalammelta löytyi 8,7 cm leveä ja 3,5 cm paksu keskikuurnallinen reenjalas. Jalas on luetteloitu numerolla Kuopion museo 2776.
Temmeksesta löytyi 9,0 cm leveä ja 6,5 cm paksu keskikuurnallinen jalaksen takaosa, jossa peräkaplaiden takana oli nirkossa poikittainen reikä ja edessä sitomista varten vielä yksi reikä. Jalas on luetteloitu numerolla PPM 4023.
Temmeksestä Ojankylästä Palokankaan talosta löytyi vuoden 1940 tienoilla 75 cm mutakerroksen alta punaisen saven pinnalta jalaksen kantaosa. Katkelma oli 96 cm pitkä, 10,4 cm leveä ja 1,4–4 cm paksu. Jalaksessa oli 4,5 cm leveä kuurna, jonka molemmilla puolilla oli yksi pari kaplaankoloja ja yksi pari sidereikiä. Kannan kärjessä oli lähekkäinen pari kaplaankoloja, jotka osoittivat reen takakaplaiden paikkoja. Takakaplaiden edessä oli vaakasuoraan koverrettu 5,2 cm leveä sidereikä, joka kohoaa jalaksesta kuin suksien päläs. Tämä on jalaksen paksuin kohta. Jalaksen kaplas- ja sidereikien välit oli yhdistetty kaksoisviivalla. Jalaksen takaosa oli pyöreä eikä siinä näkynyt jälkeä nirkosta. Jalas on luetteloitu numerolla KM 11875.
Temmeksestä Palokankaan talon läheltä löytyi jalaksen KM 11875 löytöpaikan läheltä myös toinen jalas. Suomudan nostossa noin 80 cm syvyydeltä tavattiin keskikuurnallinen reenjalas, josta oli tallella 177 cm:n pituinen kantaosa. Lylymäntyisen jalaksen muut mitat olivat 8,5 cm leveä ja 3–6,5 cm paksu. Puuaines ol hieman lahonnutta ja siitä karisi kuivuttuaan pintaa pois. Jalaksen kannassa oli lievä nirkko (lahonnut?), johon oli tehty kaksi vierekkäistä 1,5 cm:n syvyistä reikää. Reikäparin edessä oli noin 25 cm pitkä, 3–4 cm leveä ja 6,5 cm paksu "päläs", johon oli koverrettu vaakasuora ja 7 cm leveä sidereikä taaimmaisia kaplaita jännittämään. Kuurna oli veistetty koko matkalle ja kuurnassa on havaittavissa keskellä pituussuunnassa pieni harjanne ja kaplaiden reikäparit sijaitsivat 50–60 cm välein ja niiden välissä sidereikäparit yhtä harvassa. Jalaksen pohja on kulunut käytössä vähän kuperaksi ja on keulapuolelta kulunut vasemmalta puolelta ohuemmaksi kuin toiselta puolelta. Samanlaisia piirteitä tunnetaan ainakin Kuopion museossa olevalla Rautalammin jalaksella. Jalas otettiin vuonna 1941–41 Oulun museon kokoelmiin numerolla PPM 1025.
Ylistarolta löytyi 15 cm leveä ja 4,0 cm paksu keskikuurnallinen jalas. Jalas on luetteloitu numerolla KM/eh 2216:873. Jalaksesta on kuva Museoviraston sivulla kuva.
Laukaan Sammallahdelta löytyi keskikuurnallinen jalas. KM 17057. Jalaksesta on kuva Museoviraston sivulla kuva.
Inkoon Gumbölestä on löydetty keskikuurnallinen jalas. Se on luetteloitu numerolla KM 14738.
Alajärveltä Joensuusta on löydetty keskikuurnallinen jalas, joka on numeroitu KM20248.
Keskiharjakkeinen- eli harjajalas
Kuusamosta löytyi vuonna 1936 noin 7 km kirkonkylästä kaakkoon, lähellä Kuusamonjärven rantaa Vanttajajoen suussa olevan Niittylän tilan mailta, mäntypuinen jalas noin 50 cm syvyydestä. Jalas oli mudan ja savihiedan välistä. Sen mitat olivat 282 cm pitkä, 8 cm kapea ja yli 3 cm paksu. Jalas oli pohjastaan hieman kupera ja päältä hieman harjava paitsi kärjestä, jossa se oli ilmeisesti taivutettu kaarelleen. Siihen oli koverrettu kahdelle kaplaalle kulmikkaat reiät, jotka menivät pohjasta läpi. Kaplaaiden kohdalle sivulle oli porattu sitomista varten läpi menevät reiät, mutta etumaisen kaplaan edessä oli vielä yksi poikittainen reikä. Jalaksen kärjessä oli kaksi reikää peräkkäin ja pieni kavennus. Kärjen kaarevuus oli jo kuollut, mutta kannan päässä oli nipukkamainen matala kaarevuus jäljellä. Tämän jalaksen toisintoja tunnettiin Sonkajärveltä ja Pielavedeltä sekä Ruotsista 6 kappaletta (lahde vuodelta 1936). Jalas on Kansallismuseon kokoelmissa numerolla 7898:3. Se on ajoitettu noin 600–400 eaa.
Ulvilan Kullaan Palukselta Puiston tilalta löytyi 70 cm syvyydestä vetisestä rantapellosta jalaksen kärki, jota Unto Salo lähti vuonna 1962 tutkimaan. Hän kaivoi ylös Suomessa täydellisimmin säilyneen harjajalaksisen reen osia. Kaivannosta löytyi yksi jalas, jonka pituus oli 213 cm, leveys 10,5 cm ja sen kärki oli noin 75 cm pitkä. Kärjen kaarevuus oli jo oiennut. Jalaksen harjan molemmilla puolilla oli neljä koloparia eli kaplaskoloja ja harjan läpi oli taltalla koverrettu poikittain sidereiät, joita oli seitsemän kappaletta. Jalaksen takana oli ilmeisesti peräkaplaalle tehty pohjan läpi ulottunut koverrettu reikä. Jalaksen katkenneessa kärjessä oli kaksi rinnakkaista reikää. Muita löytöjä olivat kaksi riukumaista sivupuuta eli kaustaa, joista toinen oli 252 cm pitkä. Kaustan alapuoli oli koverrettu pitkittäin uurteelle ja siihen oli sitomista varten tehty useita reikiä. Toinen takakaplaista, joka oli 98 cm pitkä, löytyi ja se oli jääkiekkomailan muotoinen. Ilmeisesti lapamainen taite toimi kädensijan tehtävässä. Viimeiseksi mainittava lyhyt kapula on yksi kaplaista tai toisen takakaplaan katkelma. Jäänteitä köysistä tai peitteistä ei löytynyt, mutta muista kaplaista todettiin muutama osanen. Reki oli ilmeisesti veistetty metalliterällä, koska veistojäljet olivat pitempiä kuin kivikautisilla puuesineillä. Reestä tehtiin Satakunnan Museossa rekonstruktio. Vaikka paikalta löytyi vain yksi jalas, valittiin rekonstruktion malliksi kaksijalaksinen reki. Jalaksesta otettiin myös radiohiiliajoitus, joka sijoittaa sen kalibroimattomana 600–280 eaa. eli kalibroituna 563 ± 184 eaa. .
Noormarkun harjajalaksen kärjessä on hirvenpääkoriste. Se löydettiin Harjakankaalta noin 5 km Noormarkun Myllypuron kuurnallisesta jalaksesta kaakkoon. Se on ajoitettu kivikauden loppuun 3530 ± 110 BP eli kalibroituna 1877 ± 141 eaa. . Sitä säilytetään Satakunnan Museossa.
Saarijärven Salmenrannasta Hännilästä löytyi keskiharjainen reenjalas (KM 7063), jollaisia käytettiin kivikauden lopusta varhaiselle rautakaudelle. Siitä valmistettiin myös toimiva rekonstruktio. Jalas on näytteillä Saarijärven museossa.
Muitakin harjajalaksellisia reen jalaksia tunnetaan. Muun muassa Pihtiputaalta ja Evijärveltä on löytynyt tämän tyyppisiä jalaksia.
Suksireki
Morjärvin reki Ruotsin Lapista valmistettiin ilmeisesti suksista. Tyyppi on ollut käytössä rautakaudella Lapista Siperiaan asti.
Saarijärveltä löytyi Morjärv- tyyppinen reenjalas (KM28211), jonka tarkkaa löytöpaikkaa ei tiedetä. Jalas ajoitettiin 1790 ± 80 BP eli kalibroituna 120–380 jaa.
Kemijärven Tohmon kylästä löytyi vuonna 1938 Karvakkojängästä noin kilometrin päästä Kemijoesta 30 cm syvyydestä mäntyisen reenjalaksen, jonka pituus oli 240 cm, leveys 13,7 cm ja paksuus 3,6 cm. Keulan paksuus oli vain 1,8 cm. Jalas oli katkennut kannastaan ja sivultaan lohjennut. Jalaksella on ollut vain muutama kaplas, jotka ilmeisesti kannattelivat kuormalavaa. Osa kaplaksista on ensikäytön jälkeen hakattu metallikirveellä pois. Jalaksen kärjessä on pitkä pituussuuntainen reikä ja sen edessä pieni pyöreä reikä. Näihin kiinnitettiin ilmeisesti kaustapuu ja jalaksia yhdistävä yhdyspuu. Jalas on luetteloitu numerolla KM/kt 8225:2.
Ruotsista on löydetty Kemijärven (KM/kt 8225:2) tapaisia jalaksia muun muassa Länsipohjan Alakainuusta ja Lapinmaan Stenselestä.
Enontekiön Peltovuoman kylän läheltä löytyi vuonna 1934 nuottaa vedettäessä Peltojoessa mäntyinen siro jalas, joka oli 230 cm pitkä, 11,8 cm leveä ja 5,2 cm paksu kaplaskolojen kohdalla ja muuten 1,2–1,5 cm paksu. Jalas oli hajonnut neljään osaan, mutta yhdessä ne muodostivat lähes ehjän jalaksen. Kaplaskoloja oli kolme ja ne oli veistetty neliön muotoisiksi kuten myös kolojen kohokkeet. Kolojen mitat olivat noin 1,5 cm ja 3 cm sekä syvyys 3,1–3,5 cm. Veistojäljet olivat metalliaseella tehdyt. Kaplaskolojen etäisyydet olivat 65 cm ja 77 cm. Jalaksen pohja oli kuperaa kuorittua puun pintaa ja päällinen veistettyä pintaa. Jalas on luetteloitu numerolla KM/kt 8153.
Tyypiltään määrittelemätön jalas
Alatornion Könölän kylästä löytyi 1936 U. Hannulan metsäpalstalta ojankaivun yhteydessä yli 110 cm syvyydestä lylymäntyinen jalaspari. Jalasten pituus oli vähintään 366 cm pitkät ja 15 cm leveät. Jalaksien lauta oli 3,8 cm paksu ja ne kapenivat hieman molempia päitä kohti edetessä. Keulan kärki oli tasainen, mutta oli lovettu kalanpyrstön muotoon kiinnitystä varten. Kärjen leveys oli 12 cm ja kannan leveys oli myös 12 cm. Jalaksen pohja oli kulumisesta hieman pyöristynyt ja päällyspuolella, joka oli vastaavasti kovera, oli kummankin jalaksen reunoille veistetty erilliset kohopienat, joihin oli porattu reiät. Jalakset kiinnitettiin ilmeisesti reen rakenteisiin rei'istään, mutta ilman kaplaksia joiden tarvitsemat reiät puuttuivat. Pienojen korkeus oli alle 4 cm ja reiän pituus oli vajaa 3 cm ja korkeus yli 1,5 cm. Reiät vaikuttivat metalliterällä poratut, joten Itkonen arveli niiden olevan pronssikaudelta. Jalakset on lähetetty Kansallismuseolle, jossa ne luetteloitiin numerolla 7826 (kansatieteen osasto). Ne on ajoitettu kivikauden ja pronssikauden vaihteeseen noin 700–400 eaa.
Hollolassa Renkomäen Pennalassa löydettiin 1948 reenjalaksen katkelma. Myöhemmin vuonna 1959, kun rakennettiin salaojaputkea, havaittiin keramiikanpalasista. Jatkotutkimukset olivat tuottoisat, sillä palasista pystyttiin kokoamaan niin sanotun Pennalan ruukun, joka edustaa tyypillistä kampakeramiikkaa (noin 4000–3000 eaa.). Tämä voisi kytkeä myös jalaksen samaan kauteen. Jalas on luetteloitu numerolla KM 12057:1.
Ullavan Pilkanmaalta Ullavajärven kaakkoisrannalta löytyi 2001 Pahalammelta merovinkiaikaisen suksen kärkipala ja reenjalaksen katkelma sekä muita ihmisen työstämäksi otaksuttuja puunkappaleita. Koska suksi ajoitettiin 700-luvulle, voivat muutkin puuesineet ja etenkin reen jalas olla samalta ajalta.
Muonion Kangosjärveltä tehtiin suolöytö, jossa havaittiin reenjalas. Samantyyppisiä reenjalaksia on löydetty myös Ruotsista. Jalas ajoitetaan pronssikauden lopulle noin 500 eaa. tai rautakauden alkuun. Itkonen on käsitellyt jalasta julkaisussaan vuonna 1947.
Vesannolta Vesijärven kylästä löytyi vuonna 1937 150 cm syvyydestä melko ehjä mahdollisesti hapainen jalas, joka hajosi kolmeen osaa sitä kuivattaessa. Jalas oli paksuin keskeltä, levein kannastaan, mutta oheni päitä kohden. Jalaksen pohja ja päällyspinta olivat kuperat. Noin 90 cm kärjestä oli jalakseen porattu läpi reikä, jonka jälkeen alkoivat tyypilliset koloparit säännöllisin 10–13 cm välein. Jalas oli 325 cm pitkä, 10,4 cm leveä ja 4,2 cm paksu. Kolopareja oli 16 kappaletta, jotka olivat 2–3 cm pitkät ja 1–1,5 cm leveät ja jotka olivat kohtisuorassa jalasta vasten. Reikiin on ollut kiinnitettyinä reen kaplaat.
Tervon pitäjästä löytyi vuoden 1935 tietämillä Tallusjärveä laskettaessa reenjalaksen kärki, joka oli 131 cm pitkä, 12,8–14,8 cm leveä ja 2,7–5 cm paksu. Puuaines oli lylymäntyä ja käytössä kulunut. Koska jalas oli katkennut molemmista päistään, on sen alkuperäinen pituus ollut 2–3 metriä. Jalaksen reunoja seuraa tiheät rivistöt kaplaksien koloja, jotka olivat 3,3–4,5 cm pitkät ja 1,2–1,5 cm leveät kolon suulla ja 2,5–3,4 cm pitkät kolon pohjalla. Kolot oli kaiverrettu pystyyn. Jalaksen pohja oli puun kuorittu pinta, mutta päällinen karkeasti veistettyä pintaa. Työn jäljestä on päätelty jalaksen olleen kivikautinen. Jalas on luetteloitu Kansallismuseossa KM/kt 8154.
Lyckelsen jalas Ruotsin lapista on kuten Sallan suksikin (luultiin aluksi jalakseksi) tasainen pohjastaan ja yläpuoleltaan. Se ei silloin voi olla mikään nuoremmista kolmesta päätyypistä. Jalas on iältään pronssi- ja rautakauden vaihteesta.
Kelkan jalakset
Parkanosta löysi E. Huhdanpää Vähä-Venesjärven eteläpäästä 1930-luvulla noin 40 cm syvyydestä kelkan jalaksen, neljä kaplasta, kaksi kaustaa ja muutamia liisteiden kappaleita. Jalas oli veistetty kummastakin päästään nousevaksi ja siihen oli koverrettu kahdet kaplaskolot. Kolojen väliin oli jätetty korvake, jossa oli poikittainen reikä sitomista varten. Jalaksen päissä oli veistetty kolot kastan sitomista varten. Jalaksen pituus oli 194 cm ja koottuna kaustan korkeus maasta oli 30 cm. Jalakset sijaitsivat 70 cm ja kaustat 53 cm:n päässä toisistaan. Samanlaiset kelkat on tavattu Norjassa Osebergista (vuoden 1936 lähteen mukaan), jotka ovat kauniita viikinkiajan työnäytteitä. Parkanon kelkka on uudempi ja vaatimaton ulkonäöltään ja rakenteeltaan. Kelkka on osa Kansallismuseon kansatieteellisen osaston kokoelmia numerolla KM/kt 7800.
Hävinneet tai tuhoutuneet jalakset
Sallasta löytyi vuonna 1939 suosta 4 metriä pitkä ja 12–15 cm leveä jalas. Sen pohja oli kuperapintainen ja mukana nousi myös kaplaita ja kausta. Esineet jätettiin Sallan kirkon torniin, mutta ovat voineet hävitä sodan aikana sieltä.
Himocast
Himocast on suomalainen podcast seksistä ja seksuaalisuudesta. Ohjelmaa tekevät kirjailija-taiteilija Jenni Janakka ja bloggaaja, seksuaalikasvattaja Kaisa Merelä.
Ohjelmaa voi kuunnella podcast-sovelluksilla ja Podplayssa. Himocast aloitti joulukuussa 2018. Jaksoissa esiintyvät tekijät Janakka ja Merelä, joiden lisäksi osassa jaksoissa on vieraita.
Lokomo
thumb|200px|Lokomon valmistama [[Hv1-höyryveturi Metson tehtaan edessä Tampereen Hatanpäällä. Vuonna 1920 Suomen Valtion Rautateille luovutettu yksilö (numero 575) oli ensimmäinen Lokomon valmistama veturi.]] thumb|200px|Lokomon takomossa vuosina 1920–1985 käytössä ollut [[Höyrykonevasara|höyrykäyttöinen konevasara Tampereen Hatanpäällä.]] Oy Lokomo Ab oli tamperelainen, vuonna 1915 perustettu konepajayritys, joka oli tunnettu muun muassa vetureiden valmistajana. Lokomon osti vuonna 1970 Rauma-Repola Oy. Sieltä Lokomon tehtaat siirtyivät ensin Rauma Oy:lle ja edelleen Rauman ja Valmetin fuusiossa syntyneelle Metso Oyj:lle.
Entisen Lokomon konepajan omistaa nykyään Metso Minerals (Tampere) Oy. Yhtiö valmistaa murskaimia ja murskauslaitoksia Lokotrack-tuotemerkillä. Sen palveluksessa oli vuonna 2005 noin 800 henkilöä. Yhtiön tuotantolaitokset sijaitsevat Tampereella, Hatanpään valtatien varrella osoitteessa Lokomonkatu 3.
Lokomon valimon toimintaa jatkaa nykyään Metso Lokomo Steels Oy, joka myös toimii Hatanpään alueella. Metso myi valimonsa Tevo Oy:lle 2015. Hatanpään valimon toimintaa jatkaa Tevo Lokomo Oy.
Historia
Lokomon perustajia olivat insinöörit Werner Ryselin ja Jalmar Castrén sekä professori J. J. Karvonen. Heidän lisäkseen perustajiin kuului myös useita tamperelaisia liikemiehiä, muun muassa kenkätehtailija Emil Aaltonen. Werner Ryselin oli aikaisemmin toiminut Tampellan konepajan veturiosaston johtajana Tampereella.
Lokomo perustettiin Tampellan kilpailijaksi valmistamaan vetureita. Vetureiden vähäisen kysynnän takia yhtiö ryhtyi valmistamaan muitakin tuotteita, kuten esimerkiksi kirkonkelloja, alasimia, laivojen potkureita, ankkureita, betonimyllyjä, tiejyriä ja murskaimia.
Tampellaa pidettiin ruotsinkielisenä yhtiönä, kun taas Lokomon katsottiin olevan suomenkielinen. Kielipolitiikan voimaa vielä 1930-luvun lopussa kuvaa esimerkiksi tarina siitä, miten diplomi-insinööri, tuleva vuorineuvos Uolevi Raade ei saanut ruotsinkielisistä yrityksistä töitä, vaan meni Lokomon palvelukseen.
Vuonna 1926 valtaosa Lokomon osakekannasta siirtyi Emil Aaltosen omistukseen.
Lokomon tuotteita
thumb|200px|MIR-sukellusalus. thumb|left|Höyryveturi Tr1 Risto numero 1081 rakenteilla Lokomo valmisti höyryvetureita perustamisestaan alkaen vuoteen 1959, jolloin yhtiö siirtyi dieselvetureiden valmistajaksi. Dieselvetureita valmistettiin vuoteen 1969 saakka. Kaikkiaan Lokomo valmisti 671 diesel- ja höyryveturia.
Sota-aikana Lokomo valmisti muun muassa kranaattien kuoria, tykkien putkia, linnoitteiden kupuja ja lentokoneiden osia. Sodan lopusta vuoteen 1952 yhtiö valmisti sota­korvaus­tuotteita, muun muassa lähes 300 kpl kapearaiteisia höyry- ja dieselvetureita ja suuren määrän haponkestäviä venttiilejä.