cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kristillinen nykymusiikki
Kristillinen nykymusiikki (, CCM tai myös inspirational music (suom. inspiroiva musiikki)) on populaarimusiikin suuntaus, jonka aiheet käsittelevät kristillistä uskoa erityisesti protestanttisen evankelikalismin näkökulmasta. Termiä käytetään yleensä Yhdysvaltojen Nashvillessa, Tennesseen osavaltiossa toimivasta kristillisestä pop-, rock- ja ylistysmusiikin alasta, jota edustavat muiden muassa artistit Avalon, BarlowGirl, Jeremy Camp, Casting Crowns, Steven Curtis Chapman, David Crowder Band, Amy Grant, Natalie Grant, Jars of Clay, MercyMe, Newsboys, Chris Tomlin, Diante do Trono, Hillsong, Michael W. Smith, Rebecca St. James, Kari Jobe, Third Day, tobyMac, Ana Paula Valadão, Gateway Worship ja Darlene Zschech. Genre on edustettuna Billboard-lehden "Top Christian Albums" ja "Hot Christian Songs" -listoilla sekä Radio & Records -lehden "Christian Adult Contemporary", "Christian Contemporary Hit Radio", "Christian Rock", ja "Inspirational" -listoilla, kuten myös iTunes Storen "Christian & Gospel" -luokassa.
Kaikkea kristillissävytteistä populaarimusiikkia ei yleensä luokitella CCM:ksi kuten monia kristillisen punkin, hardcoren, metallin ja hip-hopin esittäjiä, jotka käsittelevät selkeästi kristillisiä aiheita. Samoin monia valtavirran artisteja kuten Bob Dylania, The Byrdsia, Lifehousea ja U2:ta, jotka ovat käsitelleet kristillisiä aiheita tuotannossaan, ei pidetä CCM-esittäjinä. CCM lasketaan erilliseksi myös varsinaisesta ylistysmusiikista.
Historia
CCM aloitti toimintansa populaarimusiikin parissa Jeesus-liikkeen aikaan 1960-luvun lopulla ja 1970-luvun alussa. Yksi ensimmäisistä suosituista "Jesus music"-albumeista oli Larry Normanin Upon This Rock (1969), jonka julkaisi alun perin Capitol Records. Perinteisestä gospelmusiikista poiketen Jesus music -suuntaus sai alkunsa rockmusiikista. Suuntauksen edelläkävijöihin kuuluvat myös 2nd Chapter of Acts, Andraé Crouch and the Disciples, Love Song, Petra ja Barry McGuire. Pieninä piireinä alkanut Jesus music -suuntaus kasvoi liikevaihdoltaan useita miljoonia dollareita liikuttavaksi alaksi 1980-luvulla. 1990-luvulla monet CCM-esittäjät kuten Amy Grant, dc Talk, Michael W. Smith ja Jars of Clay ylittivät raja-aitoja valtavirran Top 40 -radiosoittolistoille. Nykyisin kristillisen musiikin myyntiluvut ylittävät klassisen-, jazz-, latino-, new age- ja soundtrack-musiikin menekin. .
Kiistanalaisuus
CCM:stä on kiistelty sen alkuvaiheista 1960-luvulta alkaen. Kristillinen college Bob Jones University kieltää opiskelijahuoneistojensa asukkaita kuuntelemasta CCM:aa. Toiset taas pitävät kristillisen pop- ja rockmusiikin käsitettä epätavallisena ilmiönä, koska rock on historiallisesti yhdistetty seksuaaliseen siveettömyyteen, kapinallisuuteen, päihteisiin ja alkoholin käyttöön sekä muihin aiheisiin, joita tavallisesti pidetään antiteettisina kristinuskon opetuksille.
Aiheesta muualla
Música cristiana Współczesna muzyka chrześcijańska
Eugenius
thumb|Eugenius Eugenius oli roomalainen usurpaattori 392–394. Länsi-Rooman keisari Valentinianus II:n kuoleman jälkeen Valentinianuksen magister militum Arbogast teki Eugeniuksesta uuden keisarin. Eugenius oli ennen purppuraan pukeutumista toiminut virkamiehenä. Hän oli myös pakana, ja hänen ensimmäisiä toimenpiteitään oli palauttaa voitonjumalattaren alttari Rooman senaatin kokoussaliin.
Lopulta Itä-Rooman keisari Theodosius I hyökkäsi länteen ja kukisti Eugeniuksen armeijan Frigiduksen taistelussa 6. syyskuuta 394. Arbogast teki taistelun jälkeen itsemurhan, mutta Eugenius vangittiin ja hänet teloitettiin.
Alex Iafallo
Iafallo teki NHL-debyyttinsä Kingsin paidassa kauden 2017–2018 avausottelussa Philadelphia Flyersia vastaan 5. lokakuuta 2017.
Kesäkuussa 2023 Kings kauppasi Iafallon, Gabriel Vilardin, Rasmus Kuparin ja toisen kierroksen varausvuoron vuoden 2024 varaustilaisuudessa Winnipeg Jetsiin vaihdossa Pierre-Luc Duboisiin.
Solomon Northup
Solomon Northup (10. heinäkuuta 1807 Schroon (nykyisin Minerva), New York, Yhdysvallat – vuoden 1857 jälkeen) oli vapaana syntynyt afroamerikkalainen, joka työskenteli maanviljelijänä ja viulistina. Vuonna 1841 hänet kidnapattiin Washingtonissa ja myytiin orjaksi New Orleansin orjamarkkinoilla. Hän onnistui saamaan vapautensa takaisin vuonna 1853.
Kidnappaus
Northup oli lahjakas viulisti, joskaan se ei yksinään tuonut elantoa hänen viisihenkiselle perheelleen. Hänelle tarjottiin maaliskuussa 1841 hyväpalkkaista työtä kiertävän sirkuksen viulistina. Hän suostui tekemään lyhyen koe-esiintymisen Washingtonissa. Northup ei jättänyt toisessa kaupungissa työskenneelle vaimolleen viestiä, koska arveli palaavansa kotiin ennen tätä.
Orjuus
Orjanimen Platt saanut Northup myytiin orjamarkkinoilla Red Riverissä asuvalle William Fordille. Hyvämaineisen Fordin palveluksessa oli kuitenkin John Tibaut -niminen puuseppä, jonka kanssa Northup joutui törmäyskurssille. Talvella 1842 Ford ajautui rahavaikeuksiin ja joutui siksi myymään osan orjistaan. Northupin epäonneksi ostaja oli Tibaut. Hän ei kuitenkaan pystynyt maksamaan koko Northupista vaadittavaa summaa, joten juridisesti Northup oli yhä Fordin omaisuutta. Tämä pelasti myöhemmin Northupin hengen, kun nyrkkitappelussa hävinnyt Tibaut yritti kahden apurinsa kanssa lynkata hänet.
Aika vapautumisen jälkeen
Paluumatkalla Northup lakimiehineen yritti saattaa orjakauppias Birchin oikeuden eteen kidnappauksesta ja orjien myymisestä. Tämä ei kuitenkaan onnistunut, koska lain mukaan musta mies ei voinut todistaa valkoihoista vastaan. Koska Birch väitti toimineensa hyvässä uskossa ja Northupin todistajanlausunto sivuutettiin, Birch ei joutunut vastuuseen teostaan. Kotiin perheensä luokse Northup saapui 21. tammikuuta 1853.
Oltuaan vuoden vapaana Northup julkaisi vuonna 1853 muistelmateoksensa Twelve Years a Slave (ilmestynyt suomeksi nimellä 12 vuotta orjana, Oppian 2018). Hän toimi salaisessa, orjien pakenemisia järjestelleessä Underground Railroad -järjestössä sekä puhujana orjuuden vastaisessa liikkeessä. Hän kierteli puhumassa Yhdysvaltojen pohjoisosissa sekä Kanadassa.
Solomon Northupin kuolinaika, -paikka ja -syy eivät ole tiedossa. Viimeinen varma tieto Northupin liikkeistä on vuodelta 1863, jolloin hän oli matkalla Vermontiin. Hänen epäiltiin siepatun uudelleen. Northupin vaimo Anna kuoli vuonna 1876, ja sanomalehdessä julkaistun muistokirjoituksen mukaan hän oli leski.
Northup populaarikulttuurissa
Vuoden 2013 lokakuussa sai ensi-iltansa Steve McQueenin ohjaama elokuva 12 Years a Slave, joka perustuu Northupin muistelmateokseen. Kolme Oscar-palkintoa voittaneessa elokuvassa Northupia näyttelee brittiläinen Chiwetel Ejiofor.
Dorotean piiri
Dorotean piiri sijaitsee Dorotean kunnassa Ruotsissa. Sen väkiluku on.
Aiheesta muualla
thumb|left|Dorotean kunnan piirit
Melodifestivalen 2013
Melodifestivalen 2013 oli Ruotsissa 2. helmikuuta – 9. maaliskuuta 2013 järjestetty laulukilpailu, jossa valittiin Ruotsin edustaja vuoden 2013 Eurovision laulukilpailuun. Kilpailun voitti Robin Stjernberg kappaleella You.
Kilpailun kulku
Kilpailu alkoi neljällä alkukarsinnalla, joissa jokaisessa kisasi kahdeksan kappaletta, joita puhelinäänestäjät äänestivät kaksikierroksisessa äänestyksessä. Ensimmäisen kierroksen jälkeen kolme vähiten ääniä saanutta kappaletta putosivat, minkä jälkeen jäljellä olevien kappaleiden kesken äänestystä jatkettiin. Kahden kierrosten äänten yhteismäärällä mitattuna kaksi eniten ääniä saanutta jatkoi suoraan finaaliin ja seuraavat kaksi toiseen mahdollisuuteen.
2. semifinaali
Toinen semifinaali kilpailtiin 9. helmikuuta Scandinaviumissa Göteborgissa.
3. semifinaali
Kolmas semifinaali kilpailtiin 16. helmikuuta Skellefteå Kraft Arenalla Skellefteåssa.
4. semifinaali
Neljäs semifinaali kilpailtiin 23. helmikuuta Malmö Arenalla Malmössä.
Toinen mahdollisuus
Toinen mahdollisuus kilpailtiin 2. maaliskuuta Löfbergs Lila Arenalla Karlstadissa. Toisessa mahdollisuudessa kilpaili kahdeksan kappaletta, joista puhelinäänestäjät ensin äänestivät neljä toiselle kierrokselle. Neljä toisen kierroksen kappaletta jaettiin kahteen kappalepariin, joista kummastakin toinen äänestettiin finaaliin.
Finaali
Finaali kilpailtiin 9. maaliskuuta Friends Arenalla Solnassa. Voittajan valitsivat yhdessä 11 maassa kokoontuneet raadit sekä puhelinäänestäjät.
Pesah (kasaarien sotapäällikkö)
Pesah oli kasaarien sotapäällikkö. Nimen perusteella hän oli juutalainen ja mitä ilmeisimmin kasaarien aluepäällikkö Krimillä Kertšin niemimaan alueella. Hänen tittelinsä oli "balgitsi", joka oli kasaarien keskuudessa armeijakunnan komentaja tai verojen kerääjä.
Rusien sotajoukot hyökkäsivät vuonna 941 Bysantin kehotuksesta Krimille kasaarien alueelle "Helga"-nimisen sotapäällikön johdolla (ilmeisesti ruhtinas Oleg Moravialainen). Pesahin ollessa poissa rusit valloittivat Samkertsin kaupungin. Kostoksi Pesah hyökkäsi Krimillä bysanttilaisten kaupunkien kimppuun. Hän valloitti kolme kaupunkia ja lukuisia kyliä ja viimein piiritti alueen mahtavinta kaupunkia Khersonia eli Khersonesosta, jota ei kuitenkaan pystynyt valtaamaan. Sitten hän hyökkäsi rusien kimppuun Samkertsissä ja pakotti rusien sotapäällikön tekemään sotilasliiton kasaarien kanssa Bysanttia vastaan. Hänen voittoaan rusien sotajoukosta luonnehditaan myös kasaarien voitoksi Kiovan Rusista.
Antisemitistiset historioitsijat ovat luonnehtineet Pesahia "juutalaiseksi uhkaksi".
Ángelo Henríquez
Ángelo José Henríquez Iturra (s. 13. huhtikuuta 1994 Santiago) on chileläinen jalkapalloilija, joka edustaa kroatialaista Dinamo Zagrebia, ja on lainassa Manchester Unitedista.
Boetti Racing Team
Boetti Racing Team on Ghislain Boettin perustama ranskalainen pikkuformulatalli. Talli on kilpaillut menestyksekkäästi Ranskan Formula Renault-sarjoissa vuosina 2007-09. Vuosina 2010-11 talli kilpaili myös Eurocup Formula Renault, Formula Renault NEC ja Formula Renault Alps-sarjoissa vaihtelevalla menestyksellä.
Miesten yleisluistelun maailmanmestaruuskilpailut 1964
Yleisluistelun maailmanmestaruudesta kilpailtiin Helsingissä 15.-23. helmikuuta 1964. Kisapaikka oli Helsingin olympiastadion.
Pieni nostopainosumu
Pieni nostopainosumu (M76, NGC 650, NGC 651 tai Corkin sumu) on planetaarinen sumu Perseuksen tähdistössä. Pierre Méchain löysi sen vuonna 1780 ja lisäsi sen Charles Messierin luetteloon komeettamaisena kohteena numerolla 76. Heber Curtis tunnisti sen kuitenkin planetaariseksi sumuksi vuonna 1918.
Pienen nostopainosumun etäisyyttä Maasta ei tiedetä tarkalleen, arvioitu etäisyys on 1 700 ja 15 000 valovuoden välillä. Ei osata myöskään tarkalleen sanoa, kuinka suuri sumu on. Pienen nostopainosumun keskustähden kirkkaus on noin +16,6 magnitudia.
Pieni nostopainosumu muistuttaa muodoltaan hyvin paljon Nostopainosumua (M27), joka sijaitsee Ketun tähdistössä.
Pienellä nostopainosumulla on NGC-rekisterissä kaksi eri numeroa (650 ja 651), koska William Herschel luuli sen olevan kaksoissumu. Pieni nostopainosumu on yksi vaikeimmin havaittavista kohteista Messierin luettelossa.
Prinssi Albertin vuoret
Prinssi Albertin vuoret on vuorijono Victorianmaassa, Etelämantereen itäosassa. Se on pohjois-eteläsuunnassa 370 kilometriä pitkä ja ulottuu Priestleystä Ferrariin. Vuoret ovat saaneet nimensä prinssi Albertin eli kuningatar Viktorian puolison mukaan. Sir James Clark Ross nimesi vuoret jo vuonna 1841, mutta britit kartoittivat niitä vasta 1900-luvun puolella. Yhdysvaltalaiset ja uusiseelantilaiset jatkoivat kartoitustyötä 1950- ja 1960-luvuilla.
Tampereen asevelikylä
Asevelikylän rakennustyöt alkoivat kesäkuussa 1941 edellisenä keväänä valmistuneiden ns. ruotsalaistalojen eteläpuolisella alueella. Vertauskuvallisen ensimmäisen lapionpiston suoritti Tampereen aseveliyhdistyksen kunniapuheenjohtaja kenraalimajuri Aaro Pajari, ja jo ensimmäisen päivän aikana työssä oli 235 miestä ja 13 hevosta. Rakennustöiden käytännön johtajana toimi rintamalta kotiutettu liikemies, myöhempi kauppaneuvos Kalle Kaihari. Ensimmäisen, talvisodassa Tolvajärvellä ja Aittojoella taistelleiden aseveljien mukaan nimetyn talon harjannostajaiset vietettiin 14. helmikuuta 1942, ja ensimmäiset asukkaat muuttivat uuteen kotiinsa saman vuoden marraskuussa. Kuhunkin asuntoon tulivat makuuhuone, olohuone ja keittiö sekä varastotilat. Asevelikylä vihittiin käyttöön 5. syyskuuta 1943, vihkiäisijuhlan kunniavieraana oli tasavallan presidentti Risto Ryti, ja juhlapuheen piti Aseveljien Liiton pääsihteeri, kouluhallituksen pääjohtaja L. Arvi P. Poijärvi. Asevelikylän ensimmäiset asukkaat olivat sotainvalideja ja sotaleskiä perheineen.
Kylän rakennustalkoot saivat paljon julkisuutta, ja vaikka muutaman talon rakentaminen ei ratkaissut asutusongelmaa, se toi asuntokysymystä julkisuuteen ja korosti tamperelaisen yhteishengen saavutuksia. Asevelikylään muuttaneille perheille itselleen uudet asunnot merkitsivät suurta muutosta asunto-oloihin, jotka olivat aikaisemmin olleet paljon huonommat.
Asevelikylä on suojeltu rakennustaiteellisin, kulttuurihistoriallisin ja maisemallisin perustein.
Josef Vašíček
Josef Vašíček (12. syyskuuta 1980 Havlíčkův Brod, Tšekkoslovakia – 7. syyskuuta 2011 Jaroslavl, Venäjä ) oli tšekkiläinen jääkiekkoilija, pelipaikaltaan keskushyökkääjä.
Carolina Hurricanes varasi Vašíčekin NHL:ään vuonna 1998, kun Vašíček pelasi vielä Tšekin A-juniorisarjassa. Hän siirtyi heti seuraavalle kaudelle Pohjois-Amerikkaan. Kaksi ensimmäistä kautta kuluivat Kanadan OHL-juniorisarjassa. NHL-kausi 2000–2001 oli Vašíčekin ensimmäinen aikuisten sarjassa ja NHL:ssä. Vašíček pelasi Carolina Hurricanesissa yhteensä kuusi kautta ja voitti joukkueessa Stanley Cupin vuonna 2006. NHL:n työsulkukauden 2004–2005 Vašíček pelasi Tšekin Extraligassa HC Slavia Prahassa. Kausi 2006–2007 kului puoliksi Carolina Hurricanesissa ja Nashville Predatorsissa. Vašíčekin viimeinen kausi NHL:ssä 2007–2008 meni New York Islandersissa. Vašíček siirtyi kaudeksi 2008–2009 KHL:ään Lokomotiv Jaroslavliin.
Vašíček oli voittamassa jääkiekon maailmanmestaruutta Tšekin maajoukkueessa vuonna 2005. Hän edusti Tšekkiä myös vuosien 2003 ja 2009 maailmanmestaruuskilpailuissa, vuoden 2004 maailmancupissa sekä vuoden 2010 talviolympialaisissa.
Vašíček kuoli 7. syyskuuta 2011, kun Lokomotiv Jaroslavlia kuljettanut lentokone putosi maahan lähellä Jaroslavlin kaupunkia.
Gangneung Ice Arena
Gangneung Ice Arena on vuonna 2016 käyttöön avattu jäähalli Gangneungissa, Etelä-Koreassa. Se sijaitsee keskellä Gangneungin olympiapuistoa.
Gangneung Ice Arena toimii vuoden 2018 talviolympialaisten taitoluistelukilpailujen ja kaukalopikaluistelukilpailujen kilpailupaikkana.
Risbäckin piiri
Risbäckin piiri sijaitsee Dorotean kunnassa Ruotsissa. Sen väkiluku on.
Aiheesta muualla
thumb|left|Dorotean kunnan piirit
Douglas Aarniokoski
Douglas ”Doug” Aarniokoski (25. elokuuta 1965 Yhdysvallat) on suomalaissukuinen, yhdysvaltalainen televisio- ja elokuvaohjaaja. Aarniokoski on työskennellyt elokuvamaailmassa vuodesta 1989 lähtien. Tuolloin hän työskenteli tuotantoassistenttina elokuvassa Turner ja täystuho (Turner & Hooch).
Uran alkupuoli
1990-luvun ajan Aarniokoski työskenteli käsikirjoittajana (Puppet Master 4, 1993, Puppet Master 5: The Final Chapter, 1994) sekä apulais- ja second unit -ohjaajana useissa hittielokuvissa, kuten Neljä huonetta (Four Rooms, 1995), Hämärästä aamunkoittoon (From Dusk Till Dawn, 1996), Austin Powers – kumma jätkä (Austin Powers: International Man of Mystery, 1997) sekä Pelkoa ja inhoa Las Vegasissa (Fear and Loathing in Las Vegas, 1998).
Debyytti ohjaajana
Aarniokosken debyytti ohjaajana oli Highlander-elokuvasarjan neljäs osa Highlander – pelin loppu. Sen kuvaukset alkoivat lokakuussa 1999. Elokuvan budjetti oli varsin suuri, 15 miljoonaa dollaria, ja pääosissa olivat Christopher Lambert ja Adrian Paul. Elokuva keräsi lipputuloja Yhdysvalloissa runsaat 12 miljoonaa dollaria.
Ringhalsin ydinvoimalaitos
pienoiskuva|338x338px|Ringhalsin ydinvoimalan reaktorit 3 ja 4 pienoiskuva|338x338px|Ylhäältä vasemmalle reaktorit 1, 2, 3 ja 4 Ringhalsin ydinvoimalaitos on yksi Ruotsin kolmesta käytössä olevasta ydinvoimalaitoksesta. Se sijaitsee Ruotsin länsirannikolla Kattegatin rannalla. Laitos sijaitsee Värön niemimaalla Varbergin kuntaan kuuluvalla alueella. Voimala on noin 20 kilometrin päässä Varbergin taajamasta pohjoiseen. Laitoksen kolmen toimivan reaktoriyksikön yhteisteho on 3 050 megawattia, mikä on noin kuudesosa Ruotsissa kulutetusta sähköstä. Laitos työllistää 1 300 henkeä ja on Varbergin kunnan kolmanneksi suurin työnantaja.Laitoksen ensimmäinen reaktori, Ringhals 1, on kiehutusvesireaktori, joka otettiin käyttöön 1976. Se tullaan sulkemaan vuoden 2020 aikana. Kolme muuta ovat painevesireaktoreita. Ringhals 3 ja 4 ovat lähes identtiset.
Douglas Aarniokoski
Debyytti ohjaajana
Aarniokoski on ohjannut myös paljon vähemmälle huomiolle jääneet elokuvat The Safe Side (2004) ja The Courier (2005), joista ensimmäinen julkaistiin suoraan videolevitykseen.
Ringhalsin ydinvoimalaitos
Voimalaitosyhtiö Ringhals AB:n omistavat Vattenfall AB (70,4 %) ja E.ON (29,6 %). Vuonna 2005 Ruotsin hallitus oli antanut luvan tehon nostoon Ringhalsissa, vaikka päätös ydinvoimasta luopumisesta niiden käyttöiän loputtua onkin yhä voimassa.
Douglas Aarniokoski
2000-luku
Aarniokosken apulaisohjauksia 2000-luvulta ovat muun muassa Spy Kids (2001), Kultainen medaljonki (The Medallion, 2003) ja Once Upon a Time in Mexico (2003).
Ringhalsin ydinvoimalaitos
Reaktorit
Ringhalsissa on kiehutusvesireaktori R1 ja kolme painevesireaktoria, joista R2 suljettiin vuoden 2019 lopussa ja R1:n on tarkoitus sulkeutua vuoden 2020 loppuun mennessä, kun taas R3 ja R4 on tarkoitus pitää käytössä vuoteen 2040 asti. Ringhalsissa sijaitsevat ainoat Ruotsin painevesireaktorit.
Douglas Aarniokoski
2000-luku
Aarniokosken tuorein elokuvaohjaus on vuonna 2014 ensi-iltansa saanut Nurse 3D. Television puolella hän on ohjannut 2010-luvulla jaksoja sarjoihin Criminal Minds – FBI-tutkijat, Limitless, Arrow, The Flash, Sleepy Hollow ja Star Trek: Discovery.
Ringhalsin ydinvoimalaitos
Ringhals 2
Ringhals 2 on painevesireaktori. Rakentaminen alkoi 1.10.1970, ja kaupallinen toiminta alkoi 1.1.1975, jolloin siitä tuli Ringhalsin voimalan ensimmäinen käyttöön otettu reaktori. Ylimääräisessä yhtiökokouksessa 15.10.2015 tehdyn päätöksen mukaisesti Ringhals 2 suljettiin 30.12.2019.
Salman bin Hamad Al Khalifa
pienoiskuva|prinssi Salman bin Hamad bin Isa Al Khalifa Prinssi Salman bin Hamad bin Isa Al Khalifa (s. 21. lokakuuta 1969) on Bahrainin kruununprinssi ja maan ensimmäinen varapääministeri.
Ringhalsin ydinvoimalaitos
Ringhals 3
Ringhals 3 pantiin kaupalliseen käyttöön 9.9.1981, ja siinä on kolmen silmukan painevesireaktori.
Ringhals 4
Ringhals 4:n rakentaminen alkoi vuonna 1972, samana vuonna kuin sen tuleva kaksoisreaktori R3.
Salman bin Hamad Al Khalifa
Prinssi Salman on Bahrainin kuninkaan Hamad bin Isa Al Khalifan vanhin poika ja hän on ollut Bahrainin kruununprinssi vuodesta 1999 lähtien, jolloin hänen isänsä astui valtaan oman isänsä kuoltua. Hän kuuluu Al Khalifan dynastiaan, joka on ollut vallassa Bahrainissa vuodesta 1783
Prinssi Salman on ollut vuodesta 2013 lähtien myös Bahrainin hallituksen ensimmäinen varapääministeri. Hallituksen sisällä on katsottu olevan jonkinlainen valtataistelu prinssi Salmanin ja erittäin pitkäaikaisen, vaikutusvaltaisen pääministerin Khalifa bin Salman Al Khalifan välillä. Pääministeri on kruununprinssi Salmanin isosetä.
Ringhalsin ydinvoimalaitos
Ringhals 4
tyhjä|pienoiskuva|454x454px|Reaktorit 1, 2 ja 3 tyhjä|pienoiskuva|383x383px|Etualalla reaktori 2, jonka takana näkyy reaktori 1
Lähteet
57.25972°N, 12.11083°W
Sosialistinen realismi
pienoiskuva|Työläisiä, talonpoikia ja sotilaita kuvaava veistos [[Mao Zedongin mausoleumissa Taivaallisen rauhan aukiolla Pekingissä.]] Sosialistinen realismi oli vuosina 1934–1991 Neuvostoliitossa ja muissa sosialistisissa maissa esiintynyt realismia edustava taidesuuntaus ja menetelmä, jonka tarkoituksena oli edistää sosialismin ja kommunismin päämääriä. Sosialistisen realismin ajatuksena oli realistinen muoto ja sosialistinen sisältö. Sitä sovellettiin kaikkiin taiteisiin.
Käsite sosialistinen realismi otettiin käyttöön Neuvostoliiton kirjailijaliiton liittokokouksessa vuonna 1934, jonka jälkeen siitä tuli maan virallinen ja ainoa hyväksytty taidesuuntaus. Sen isänä mainitaan usein kirjailija Maksim Gorki, jonka romaania Äiti (1907, suom. 1944) pidetään sosialistisen realismin perusmuotona. Esikuvina on pidetty myös eräiden 1800-luvun realistien, esimerkiksi peredvižnikien (”Vaeltajat”), Jacques-Louis Davidin ja Ilja Repinin taidetta.
Todellisuudessa käsitteen lanseerasi Kirjailijaliiton ensimmäinen puheenjohtaja Ivan Gronski vuonna 1932 ennen kuin sen sisältö oli selvillä. Maksim Gorkin ja Andrei Ždanovin pitämät puheet ensimmäisessä kirjailijakokouksessa antoivat käsitteelle sen kanonisen sisällön yhdessä Leninin puolueorganisaatiota ja kirjallisuutta käsittelevän artikkeli ja Gorkin artikkelikokoelman O literature (Kirjallisuudesta, 1933, suom. osittain 1975) kanssa. Näin sosialistinen realismi esteettisenä ja ideologisena ihanteena henkilöityi kirjalliseen johtajaan Gorkiin ja poliittiseen johtajaan Staliniin.
Sosialistisen realismin menetelmän mukaan taiteen tehtävä on palvella vallankumousta ja sosialismin rakentamista olemalla kansantajuista ja puoluekantaista. Monesti tämä merkitsi työläisten kuvaamista esimerkillisinä sankareina. Musiikissa suosittiin yleviä loppuosia. Johtajat asetettiin maalaustaiteessa kansan keskelle. Tarkoituksena oli korottaa työläisen asemaa esittämällä hänen elämänsä, työnsä ja vapaa-aikansa ihailtavassa muodossa.
Paitsi taiteellinen tyyli, sosialistinen realismi oli myös kulttuuripoliittinen menetelmä, jonka nimissä taiteen tekemistä ja vastaanottoa säänneltiin vallanpitäjien haluamalla tavalla.
Sosialistisen realismin tunnustamisesta ainoana hyväksyttävänä taiteen suuntauksena luovuttiin Neuvostoliitossakin käytännössä 1980-luvun lopulla. Taide-elämää sääntelevänä ja virallista kulttuuripolitiikkaa määräävänä järjestelmänä siitä luovuttiin Neuvostoliiton purkautuessa vuonna 1991.
Sosialistisen realismin alalaji kirjallisuudessa on tuotantoromaani. Tyypillinen tuotantoromaani kertoi jostakin isosta rakennushankkeesta, jonka eteen tehdyn työn se kuvasi sankaritekona.
Opin kaanonit
pienoiskuva|Vladimir Krihatski, Ensimmäinen traktori. pienoiskuva|pysty|Boris Vladimirski, Kaivostyöläinen, 1929. Vuonna 1932 ilmestyneen, alun perin kirjallisuutta varten tarkoitetun sosialistisen realismin opin kirjoittivat Maksim Gorki, Josif Stalin ja Andrei Ždanov. Heidän ehtonsa siihen oli, että menestyksestä kertovan taiteen on oltava optimistista, realistista ja sankarillista. Lopullisessa versiossa realismin määritteli kuusi kaanonia:
Myöhemmin lisättiin vielä neljä kaanonia kuvataiteelle, joissa määriteltiin taideteosten visuaaliset ominaisuudet:
Sosialistinen ja sosiaalinen realismi
Sosialistista realismia ei tule sekoittaa yhteiskunnalliseen tai sosiaaliseen realismiin, jolla tarkoitetaan erilaisten yhteiskunnallisesti tai poliittisesti osallistuvien taiteilijoiden kapitalismin epäkohtia arvostelevaa taidetta länsimaissa. Tämä ero on tärkeä, koska sosialistisen realismin oppien mukaan sosialistisen yhteiskunnan taiteilijat eivät saaneet arvostella sosialismia. Sen sijaan heillä oli vapaus arvostella kapitalistisen yhteiskuntajärjestelmän epäkohtia.
Sosialistisella realismilla ei ole myöskään mitään yhteyksiä yhteisötaiteeseen (engl. social art tai community art), joka on 1990-luvulla yleistynyt taidesuuntaus.
Vastineena sosialistiselle realismille kapitalistisissa yhteiskunnissa mainitaan joskus sanaa kapitalistinen realismi, jolla tarkoitetaan usein halveksivassa mielessä länsimaisen yhteiskunnan kulutuksen, unelmateollisuuden ja todellisuuspaon sävyttämää taidetta. Kapitalistinen realismi oli vuonna 1963 Düsseldorfissa Gerhard Richterin, Sigmar Polken, Konrad Luegin ja Wolf Vostellin taidetta esitelleen näyttelyn otsikko.
Taustaa
pienoiskuva|pysty|[[Isaak Brodski, Josef Stalin, 1930-luku.]] pienoiskuva|pysty|[[Vera Muhina, Teollisuustyöläinen ja kolhoosinainen, 1937.]] Venäjän vallankumouksen jälkeisinä vuosina taiteilijat osallistuivat innokkaasti uuden sosialistisen yhteiskunnan rakentamiseen. Bolševikkijohtajat eivät kuitenkaan arvostaneet 1900-luvun alusta Venäjällä kukoistanutta modernismia ja avantgarde-taidetta, johon kuuluivat muun muassa abstrakti taide, konstruktivismi, kubofuturismi ja suprematismi. Erilaiset, usein toistensa kanssa kilpailleet taiteilijaryhmät lakkautettiin 1930-luvun alkuun mennessä. Kirjallisuudessa johtoon nousi proletaarikirjailijoiden yhdistys RAPP, joka kielsi klassisen kirjallisuuden ja entisten mestarien arvon. Hyökkäävä ”proletaarisuus” hallitsi kulttuurielämää vallankumouksen jälkeisten ensimmäisten vuosien ajan. Spontaanista kuohunnasta siirryttiin kuitenkin kurinalaisempaan ja sovinnaiseen ilmapiiriin. RAPP lopetettiin vuonna 1932 ja sen tilalle perustettiin vuonna 1932 Neuvostoliiton kirjailijaliitto, jonka perustamistilaisuudessa vuonna 1934 Maksim Gorki ja Andrei Ždanov julistivat määrittelemänsä uuden kirjallisuuden suunnan, sosialistisen realismin perusteet.
Sosialistiseen realismiin liittyi voimakkaasti henkilöpalvonta ja kommunistinen propaganda Stalinin vainojen kiihkeimpinä kausina. Stalinia ylistettiin kirjoissa, näytelmissä, elokuvissa, maalauksissa ja veistoksissa. Leninin kuva oli läsnä kaikkialla. Esimerkiksi tunnettu toisinajattelijarunoilija Anna Ahmatova oli pakotettu ylistämään Stalinia runoissaan yrittäessään vapauttaa vangittuna olevan poikansa kirjailija Lev Gumiljovia. Eräässä vuonna 1950 julkaistussa runossa Ahmatova julisti: ”Missä Stalin on, siellä on vapaus, rauha ja suurenmoinen maa.” Stalinia ihannoivat säkeet poistettiin myöhemmin runoilijan kuoleman jälkeen julkaistuista painoksista. Toinen esimerkki sosialistisen realismin henkilöpalvonnasta on vaikkapa Boris Vladimirskin maalaus Ruusuja Stalinille (1949).
Stalinin työtoveri ja hänen käskyjensä innokas toimeenpanija oli neuvostojohtaja Andrei Ždanov. Hän valvoi eri taiteenalojen toteuttamista sosialistisen realismin oppien mukaisesti. Hänen nimellään tunnettu suuntaus ”ždanovilaisuus” vaati koko kulttuurin tuotannon yhdistettäväksi kapea-alaiseen puolueuskollisuuteen myös toisen maailmansodan jälkeisenä aikana.
Pariisin maailmannäyttelyssä vuonna 1937 ensimmäisen Grand Prix -palkinnon jakoivat Hitlerin pääarkkitehti Albert Speer ja Neuvosto-paviljongin suunnittelijat. Paviljongin katolle oli sijoitettu Vera Muhinan veistos Työläinen ja kolhoosinainen (1935–1937), josta tuli myöhemmin neuvostotaiteen esikuva.
Toisaalta sosialistisen realismin kausi, joka kesti lähes 60 vuotta, oli paljon pitempi ja vaikuttavampi kuin Saksan kaksitoista vuotta kestänyt natsitaide. Sosialistiseen realismiin mahtui erilaisia suuntauksia, vaihdellen 1800-luvun romantiikasta, naturalismista ja realismista pelkistäviin ja impressionismia lähellä oleviin ilmaisuihin. Arkkitehtuurissa luovuttiin klassismin ihanteista Stalinin kuoleman jälkeen ja muotoilussakin omaksuttiin funktionalismin oppeja 1960-luvulta alkaen.
Teemat
pienoiskuva|[[Prahan kaupunkimaisemaa hallitsi vuosina 1955–1962 tämä patsas.]] Stalinistisen taiteen aiheista keskeinen oli sota. Rintamataiteen lisäksi suuret, liioitellun dramaattiset ja isänmaalliset sommitelmat valmistuivat sodan päätyttyä. Sankarilliset muotokuvat ja ryhmämuotokuvat tulivat myös tärkeiksi Stalinin valtakaudella ja herooiseen kaanoniin oli sidottu myös neuvostoliittolainen historiamaalaus. Työläiset ja talonpojat kuvattiin stahanovilaisen tehtävänsä mukaisina miehinä ja naisina, joilla oli helposti tunnistettava ulkomuoto. Maisema ei ollut kovinkaan arvostettu lajityyppi, kun taas mittavista sadoista, leikkuupuimureista ja raskaista kuorma-autoista tuli uudenaikaisen ihannemaiseman osia. Stalinin massakulttuurijärjestelmässä naiseen liitettiin pehmeitä arvoja aikaisemman, poikamaisen vallankumouksellisen tytön sijaan. Neuvostotaidetta tutkineen Eha Komissarovin mukaan ”Kertomus onnesta” on sosialistisen realismin propagandan loistavin saavutus; se on tarina tavallisen kansalaisen onnellisesta elämästä, jota hyvä valtio suojelee.
Virallinen ja …
pienoiskuva|Opettajien talon mosaiikkimaalaus [[Itä-Berliinissä, DDR:ssä.]] pienoiskuva|[[Lev Rudnev, Varsovan kulttuuri- ja tiedepalatsi, 1955.]] Sosialistisen yhteiskunnan taiteilijoilla saattoi olla hyvät mahdollisuudet edetä urallaan. Taiteilijaliittoon hyväksytyille liitot myönsivät apurahoja ja muita etuja, järjestivät työtiloja, työvälineitä ja taidenäyttelyitä sekä välittivät taiteen ostoa ja tilauksia. Kirjailijoiden sopeutumista rohkaistiin ja he olivat Neuvostoliiton parhaimmin palkattujen henkilöiden joukossa.
Taiteilijan tuli noudattaa sellaisen taiteen esikuvia, joka kulloinkin vallassa olleita kommunistijohtajia miellytti. Jos taiteen ei katsottu täyttävän sosialistisen realismin mittoja, taiteilijalla oli kolme vaihtoehtoa: lopettaa taiteilijanuransa, muuttaa taidettaan tai jatkaa niin sanottuna epävirallisena taiteilijana. Josif Stalinin vallassaoloaikana taiteilijoita myös tapettiin ja lähetettiin vankileireille. Vielä 1980-luvulla niillä taiteilijoilla, jotka eivät halunneet myötäillä sosialistista realismia, ei ollut mahdollisuuksia edetä urallaan.
Säännöksiä, lakeja tai asetuksia siitä, minkälaista taiteen pitäisi olla, ei sosialistisissa yhteiskunnissa ollut. Totalitaristisissa yhteiskunnissa niin kansalaisten kuin taiteilijoidenkin oli vastattava siihen, mitä heiltä odotettiin. Sosialistinen realismi oli osa lopullista tavoitetta luoda Leninin kaavailema ”kokonaan uudenlainen ihmistyyppi”, uusi neuvostoihminen. Stalin kuvasi sosialistisen realismin harjoittajia ”sielujen insinööreiksi”.
Taiteilijoita kannustettiin suosimaan myönteisiä sävyjä taiteessaan. Arvostelua sosialistista yhteiskuntaa kohtaan ei saanut esittää. Myös taidekritiikin tuli suosia sosialistisen realismin aatteita. Jos esimerkiksi taiteilijan luomat hahmot todettiin kommunistien mielestä liian ”pessimistisiksi”, seurauksena oli ojennuskuuri ja mahdollisesti ongelmia taiteilijan uran etenemisessä.
Virolaiset saattoivat lukea Sirp ja Vasar -lehdestä vuonna 1948 Tartossa pidetyn taidenäyttelyn arvostelusta seuraavaa:
Sosialistisen realismin merkittävimpiä edustajia kirjallisuudessa olivat Maksim Gorkin lisäksi Aleksandr Fadejev, Nikolai Ostrovski, Fjodor Gladkov, Anna Karavajeva, Marietta Šaginjan, Mihail Šolohov ja Aleksei N. Tolstoi ja kuvataiteessa Vera Muhina, Aleksandr Deineka, Ilja Glazunov ja Sergei Merkurov.
Neuvostoliitossa luotiin fordistisen mallin mukainen taiteen tuotantojärjestelmä. Siinä taiteilija oli tilauksen täyttäjän osassa. Tilaus tuli tuotantojohtajilta, ideologeilta, jotka kokosivat taiteilijaprikaateja juurruttaakseen edistyksellisen kollektiivisen työn periaatetta ja taatakseen suurten valtion tilaustöiden valmistumisen ajoissa. Kollektiivisuus meni niin pitkälle, että teoksissa ei ollut taiteilijan nimeä.
… epävirallinen kulttuuri
Neuvostoliiton taiteilijaliittoon kuulumattomilla taiteilijoilla ei ollut laillista oikeutta olla taiteilija. Siitä huolimatta Neuvostoliitossa oli myös useita sosialistisen realismin ulkopuolella olevia niin sanottuja toisinajattelevien taiteilijoiden suuntauksia, joita kutsuttiin yleisnimikkeellä ”epävirallinen tai nonkonformistinen taide”. Niitä alkoi esiintyä 1950-luvun lopulta ja ne tulivat julkisuuteen Mihail Gorbatšovin perestroika-kaudella 1980-luvun lopulla. Neuvostoajalta tunnetaan myös samizdat, joka oli maanalaista kirjojen kustannustoimintaa.
Esimerkiksi 1970- ja 1980-luvuilla Ilja Kabakov oli tekemisissä epävirallisen Moskovan ”Romanttisen konseptualismin” (NOMA) kanssa. Svetlana Boym kirjoitti, että
Neuvostoliiton epävirallisen taiteen esikuvat olivat usein kielletyssä länsimaisessa taiteessa ja siinä esiintyvät ekspressionismi, uskonnollisuus, abstrakti maalaustaide ja konstruktivismi, käsitetaide ja performanssit. Toisinajattelijat kehittivät Neuvostoliitossa myös omia suuntauksiaan. Esimerkiksi mahtipontista neuvostotyyliä satirisoivaa suuntausta, jota kutsuttiin Sots-taiteeksi, on pidetty sosialismin pop-taiteena. Apt oli pienimuotoista ja usein käsitetaiteesta vaikutteita saanut suuntaus, jota esitettiin asuinhuoneistoissa. Neuvostoliitossa yksityisasunnoissa esitetty taide ei kuulunut valtiosääntelyn piiriin, joten toisinajattelijat alkoivat järjestää näyttelyitä kodeissaan. Toisinajattelijat kuitenkin arvelivat, että KGB tarkkaili myös yksityistiloissa pidettyjen näyttelyiden kävijöitä.
Toisinajattelijataiteilijoista eli nonkonformisteista tulivat tunnetuiksi Moskovasta muun muassa Erik Bulatov, Ilja Kabakov, Oleg Vassiliev, Svetlana ja Igor Kopistianski, Leonid Sokov, Viktor Pivovarov, Mihail Šemjakin, virolainen Ülo Sooster, Komar&Melamid, Boris Svešnikov, Vladimir Jakovlev, Anatoli Zverev, Lydia Masterkova, Vladimir Nemuhin, Ernst Neizvestny, Oscar Rabin, Vladimir Jankilevski, Eduard Steinberg, Lev Kropivnitski, Valentina Kropivnitskaja, Aleksandr Julikov, Andrei Grositski, Vasili Sitnikov, Dmitri Krasnopevtsev, Leonid Lamm, Igor Šelkovski; Leningradista Timur Novikov, Griša Bruskin, Afrika (Sergei Bugajev), Oleg Tselkov, Anatoli Basin, Aleksei Hvostenko, Klever (Valeri), Juri Gourov, Aleksandr Ney ja Siperiasta Edouard Zelenine. Toisinajattelevista kirjailijoista kuuluisia ovat muun muassa Aleksandr Solženitsyn, Joseph Brodsky, Vladimir Bukovski, Jiří Kolář, Václav Havel ja Milan Kundera.
Jos keisariajan Venäjällä oli eräs kulttuurinen muotisuuntaus orientalismi eli itämaisuuden ihailu, Neuvostoliitossa kehittyi sosialistisen realismin virallisuuden ohella länsimaisuuden innokas ihailu, oksidentalismi. Tämä näkyi paitsi länsimaisten kulutustavaroiden hankintana, myös länsimaisten taidesuuntien seuraamisena. Vaikka länsimaiden taidelehdet ja lähes kaikki nykytaidetta koskeva kirjallisuus oli kielletty Neuvostoliitossa, tieto länsimaisesta taiteesta välittyi jollakin tavalla taiteilijoille.
Suhtautuminen lännessä
Sosialistiseen realismiin suhtauduttiin länsimaissa ristiriitaisin tuntein. Neuvostoliiton ja sosialististen maiden taidetta esiteltiin innokkaasti lännessä varsinkin toisen maailmansodan jälkeen. Kylmän sodan ilmapiirissä taidetta käytettiin yleisesti valtiollisiin edustustarkoituksiin ja se nähtiin usein joko sosialistisen tai länsimaiden kapitalistisen elämäntavan ja yhteiskunnan ylivoimaisuuden osoittamisena. Abstraktin ekspressionismin on väitetty olleen Yhdysvaltain taidease kylmässä sodassa.
Kommunistisen aatemaailman omaksuneet taiteilijat länsimaissa eivät juurikaan ottaneet omakseen sosialistista realismia. Esimerkiksi kittiläläinen Reidar Särestöniemi opiskeli 1950-luvulla Leningradissa Repin-instituutissa SKDL:n myöntämän stipendin turvin, mutta hänen kirjeistään kotimaahan käy ilmi pettymys ja kuiva sarkasmi ajan neuvostotaiteilijoiden harjoittamaa sosialistista realismia kohtaan.
Suomessa 1970-luvulla Agit Prop -tyyli eli poliittinen laululiike lainasi piirteitä sosialistisen realismin propagandailmaisusta musiikissa ja maalaustaiteessa saatettiin käyttää neuvostotaiteen piirteitä. Vasemmistolaiset taiteilijat Suomessa ajattelivat kuitenkin tavallisesti, että sosialistinen realismi kuuluu sosialistiseen yhteiskuntaan ja että länsimaiden kapitalismissa ongelmat ovat toisenlaisia ja taidekin erilaista. Niinpä vasemmistolaiset ihailivat tavallisesti enemmän Venäjän ja Neuvostoliiton 1900-luvun alun avantgarde-kauden modernismia, kuin sitä seurannutta sosialistista realismia.
Suomessa verrattiin Neuvostoliiton sosialistisen realismin ja länsimaisen realismin vaihtoehtoja keväällä 1974. Ars 74 -näyttelyssä Ateneumissa oli esillä länsimaista hyper- ja superrealismia ja samanaikaisesti esitettiin Helsingin taidehallissa virallista neuvostotaidetta. Uuden Suomen taidearvostelija A. I. Routio totesi, että molemmissa tapauksissa julistava ilmaisu on vasemmistoväritteinen: ”Neuvostoliittolaiset taiteilijat kertovat, kuinka hyvin on kaikki neuvostovaltiossa, länsimaiset taiteilijat valittavat, kuinka pahoin kaikki on täällä lännessä.”
Henkilöpalvonnasta ympäristöongelmaksi
pienoiskuva|pysty|Stalin-patsas Grutasin veistospuistossa Liettuassa. pienoiskuva|pysty|Osia puretuista Stalinin ja Leninin monumentista. pienoiskuva|pysty|Stalinin saappaat Budapestin lähellä olevassa veistospuistossa. Henkilökultti ja propaganda oli esillä myös muiden sosialististen maiden taiteessa. Sitä sovellettiin muun muassa Kiinan kansantasavallassa Mao Zedongin ja Albaniassa Enver Hoxhan hallintokausilla. Tänäänkin Pohjois-Koreassa toteutetaan henkilöpalvontaa ja propagandaa taiteen nimissä.
Paatoksellinen sosialistinen realismi saattoi tuottaa joskus huvittavia piirteitä. Ensimmäinen traktori oli aiheena useilla maalauksilla, jotka kuvasivat maatalouden kollektivisointia Neuvostoliitossa. Kuvauksen kohteena oli tavallisesti Fordson-traktori, jota aluksi tuotiin maahan ja myöhemmin valmistettiin Neuvostoliitossa. Traktori oli tehokasta propagandaa maatalouden koneellistamisen ja kollektivisoinnin puolesta, ja se nähdään lukuisissa ajan julisteissa ja maalauksissa.
Toisen maailmansodan jälkeen Itä-Euroopan sosialistimaissa noudatettiin sosialistisen realismin periaatteita väljemmin kuin Neuvostoliitossa. Taide-elämä oli vahvasti kommunistien valvomaa vuosina 1945–1953, mutta sen jälkeen esimerkiksi Viron taiteilijoilla oli paljon yhteyksiä Moskovaan, koska Tallinnaa pidettiin Moskovassa länsimaisempana ja ”vapaampana” taidekeskuksena. Neuvostovenäjältä Ukrainaan muuttaneista taiteilijoista muodostui Odessa-ryhmä, jotka yhdistyi 1970-luvulla tunnuksella ”Valo, kirkkaus ja vapaus”. Vaikka taiteilijoille myönnettiin joitakin vapauksia 1950-luvun lopulla ja 1980-luvulla, kommunistipuolueen ja taiteilijaliittojen ylhäältä käsin ohjaama taide-elämä jatkui sosialismin romahdukseen asti.
Sen jälkeen sosialistisesta realismista tuli ympäristöongelma. Kortinkeräilijä Aira Heinänen, joka on erikoistunut patsaita esittävien postikorttien keräilyyn, kertoo Tampereen Lenin-museossa järjestettävän näyttelyn tiedotteessa tarkkailleensa Lenin-patsaiden kohtaloa vallankumousten jälkeen 1990-luvulla.
Mitä oli tehtävä? Jos kommunistivallan tunnukset jätettäisiin paikoilleen entisissä sosialistimaissa, ne saattaisivat herättää kansanjoukkojen vihaa ja vähitellen joutua kasvavan pilkan ja ilkivallan kohteiksi. Arveltiin myös, että ne saattaisivat toteuttaa entistä tehtäväänsä, toimia vanhan vallan propagandan ja henkilöpalvonnan kiihottajina. Patsaita alettiin poistaa monista paikoista, mutta kaatopaikka olisi niille varsin kova tuomio.
Eräs ratkaisu oli niin sanotut veistospuistot. Sosialistisen ajan julkisia patsaita on koottu yhtenäiselle alueelle muun muassa Unkarissa Budapestin lähellä olevaan veistospuistoon ja Grutasiin Etelä-Liettuaan. Näistä on tullut suosittuja käyntikohteita, joissa myös nuoret kävijät voivat tutustua sosialistisen yhteiskunnan taideperintöön. Viron Neuvostoliiton miehitysvallan (1941–1991) aikaista taidetta on esillä myös Viron taiteen museossa Kumussa Tallinnassa. Sosialistista realismia on esitelty läntisissä taidemuseoissa osin kitschin estetiikkaan liittyen.
Untuvaheinät
Untuvaheinät (Stipagrostis) on heinäkasvien (Poaceae) heimoon kuuluva kasvisuku. Sukuun kuuluu noin 55 lajia.
Kritiikki (ainejärjestö)
thumb|Kritiikki Ry:n logo
Kritiikki Ry on Turun yliopiston kulttuurihistorian, Suomen historian ja yleisen historian opiskelijoiden ainejärjestö. Kritiikki ry ajaa opiskelijoiden etua yliopisto-organisaatiossa. Lisäksi se järjestää jäsenilleen monipuolista vapaa-ajan toimintaa ja julkaisee Kritiikki-lehteä. Kritiikki ry on Turun yliopiston ylioppilaskunnan (TYY) yhteisöjäsen sekä kansallisen Historian Opiskelijain Liiton (HOL ry) ja International Students of History Associationiin (ISHA) jäsen.
Yhdistyksen historiaa
Keväällä 1958 turkulaiset historianopiskelijat perustivat itselleen oman yhdistyksen, nimeksi valittiin Kritiikki. Kritiikistä tuli rekisteröity yhdistys 30. tammikuuta 1967. Vuosijuhlia Kritiikki vietti ensimmäistä kertaa Hotelli Turussa 1967. Syksyn 1960 kokouksessa perustettiin yhdistyksen lehti, alkuperäiseltä nimeltään Ajan Hammas. Kritiikille saatiin 1964 oma (tosin muutaman muun ainejärjestön kanssa jaettu) toimisto, jonne perustettiin yhdistyksen kirjasto. Kritiikki järjesti alusta asti jäsenistölleen myös monenlaista liikunta- ja vapaa-ajantoimintaa sekä opinto-ohjausta. Kritiikki oli myös mukana perustamassa Historian Opiskelijain liittoa 1966.
Ajan hengen mukaisesti myös Kritiikki politisoitui 1960- ja 1970-lukujen vaihteessa. Kritiikki siirtyi alkuaikojensa keskustalais-liberaalista kannastaan sosiaalidemokraattisuuden kautta pidemmälle vasemmistolaisuuteen. Kritiikki ajoi monia opiskelijan asemaan vaikuttavia muutoksia, kuten yliopiston hallintauudistusta mies ja ääni -periaatteelle sekä opintotukijärjestelmän uudistusta. Vuonna 1977 Kritiikki julisti poliittisuuden pannaan. Yhdistyksen sitoutumattomuutta alettiin korostaa ja sen toiminta viihteellistyi. 1980-luvulla lanseerattiin myös kritiikkiläiset nykyään opiskelijoiden haalarimassasta erottava viitta. Internetin mahdollisuuksia Kritiikki alkoi hyödyntää luomalla ensimmäiset kotisivunsa 1997, nykyiset sivut ovat vuodelta 2005. 1980-luvulla otettu epäpoliittinen opiskelijoiden viihtyvyyteen ja edunvalvontaan painottunut linja on säilynyt nykypäivään asti.
Nykyään Kritiikin ja kriitikkiläiset löytää Rehtorinpellonkadulta, Yo-talosta. Siellä toimistotila on jaettu Kanta ry:n kanssa. Kritiikki on edelleenkin yksi aktiivisimmista ja suurimmista ainejärjestöistä. Se järjestää vuosittain neljät sitsit ja monet muut illanistujaiset. Kritiikkiläiset pääsevät osallistumaan myös muun muassa peli-iltoihin, viini-iltoihin ja leffailtoihin.
Åselen piiri
Åselen piiri sijaitsee Åselen kunnassa Ruotsissa. Sen väkiluku on.
Aiheesta muualla
thumb|left|Åselen kunnan piirit
Pýrgos (Thíra)
Pýrgos eli Pýrgos Kallístis (Πύργος Καλλίστης, Pýrgos Kallístis) on Kreikan kylä, joka sijaitsee Thíran saarella Santorínin saariryhmässä ja kuuluu Thíran kuntaan, Thíran alueyksikköön ja Etelä-Egean saarten alueeseen. Se kuului aiemmin Firán kuntaan ja vuodesta 2011 lähtien Thíran kunnan Firán kunnallisyksikköön. Kylän väkiluku on 884 (vuonna 2011).
David Leitch
David Leitch (s. 16. marraskuuta 1975 Kohler, Wisconsin) on yhdysvaltalainen ohjaaja, tuottaja ja näyttelijä.
Pýrgos (Thíra)
Pýrgos sijaitsee Thíran saaren keskiosissa noin neljä kilometriä saaren pääkaupungista Firásta etelään. Kylän kaakkoispuolella on Profítis Ilías -vuori, jonka huipulla sijaitsee Profeetta Elian luostari.
David Leitch
Leitch teki debyyttinsä ohjaajana elokuvassa John Wick (2014), jonka hän ohjasi yhdessä Chad Stahelskin kanssa.
Pýrgos (Thíra)
Pýrgos Kallístis muodostaa myös laajemman kyläyhdyskunnan (Τοπική Κοινότητα Πύργου Καλλίστης, Topikí Koinótita Pýrgou Kallístis), johon kuuluu varsinaisen Pýrgoksen kylän sekä Profeetta Elian luostarin lisäksi myös saaren satama Órmos Athiniós. Koko kyläyhdyskunnan väkiluku on 912.
David Leitch
John Wickin jälkeen hän ohjasi Charlize Theronin tähdittämän elokuvan Atomic Blonde (2017), sekä Ryan Reynoldsin tähdittämän elokuvan Deadpool 2 (2018).
Vuonna 2019 hän ohjasi Hurjapäät-elokuvasarjan spin-offin Fast & Furious: Hobbs & Shaw.
Impiönjärvi
Impiönjärvi on Simojoen vesistöalueeseen kuuluva pieni järvi Ranuan kunnassa Etelä-Lapissa. Järven pinta-ala on noin 4,2 km², ja sen korkeustaso on 177,3 metriä merenpinnan yläpuolella. Järvi saa vetensä pohjoisesta Roosinginjärvestä ja lounaasta Saunajärvestä. Impiönjärvestä vedet laskevat Impiönjokea pitkin länteen Simojärveen.
Impiönjärvessä ei ole lainkaan saaria, ja rantaviivaa on noin 13 kilometriä. Impiön kylä sijaitsee järven lounaisrannalla. Suomen ympäristökeskuksen vuonna 2013 tekemien mittausten mukaan Impiönjärven vedenlaatu on hyvä.
Punkalaitumen keskustan kylämaisema
Punkalaitumen keskustan kylämaisema Punkalaitumen kirkonkylässä on Museoviraston valtakunnallisesti merkittävien rakennettujen kulttuuriympäristöjen luetteloon sisältyvä kulttuuriympäristö Punkalaitumella Satakunnan maakunnassa.
Punkalaitumen kunnantalo valittiin (Suomen Kuntaliitto) kesällä 2009 kolmen Suomen kauneimman kunnantalon joukkoon (Kuopion kaupungintalo, Pälkäneen kunnantalo).
Punkalaitumen kunnantalo on rakennettu vuonna 1923 Jugend-henkisesti kaksikerroksiseksi puurakennukseksi, josta ensimmäinen kerros on hirttä. Toinen kerros on laajan mansardikaton peittämä, jonka laella on soma lanterniini. Taloa on remontoitu useaan otteeseen. Vuosina 1992–1998 talossa tehtiin täydellinen peruskorjaus. Viimeisin korjaustyö tehtiin vuonna 2000. Kunnantalon pinta-ala on 915 m² ja keskimäärin sen huoneet ovat 15 m².
Esa-Matti Long
Esa-Matti Long (ent. Pölhö, s. 1969 Mikkeli) on suomalainen näyttelijä. Hän valmistui Teatterikorkeakoulusta vuonna 1996.
Longilla on kiinnitys Suomen Kansallisteatteriin, jossa hän on esiintynyt muun muassa Juhanina Seitsemässä veljeksessä 1997 ja Vanhalana Tuntemattomassa sotilaassa 2007. Hänen ensimmäinen roolinsa Kansallisessa oli nuoren Alan Strangin rooli Peter Shafferin näytelmässä Equus vuonna 1996. 2000-luvun puolivälissä hän vieraili kahteen otteeseen ohjaajana Koko-teatterissa. Televisiossa Long on esiintynyt muun muassa Salatut elämät, Alamaailma-trilogia: Lakimies ja Roba-sarjoissa.
Joseph Fauria
Joseph Jules Fauria (s. 16. tammikuuta 1990 Northridge, Kalifornia) on yhdysvaltalainen amerikkalaisen jalkapallon pelaaja, joka edustaa NFL-seura Detroit Lionsia. 203 senttimetriä pitkän ja 116 kiloa painavan Faurian pelipaikka on sisempi laitahyökkääjä. Faurian eno Christian Fauria on myös entinen NFL-tason sisempi laitahyökkääjä. Fauria pelasi yliopistotasolla Crespi Carmelite High Schoolin UCLA-joukkueessa. Häntä ei ole varattu NFL:ään. Fauria debytoi NFL:ssä kauden 2013 avauspelissä. Hän teki kauden aikana vain 18 vastaanottoa, mutta niistä seitsemän johti touchdowniin. Lokakuussa 2014 Fauria loukkaantui kompastuttuaan kotonaan koiranpentuunsa. Hän oli sivussa muutamasta ottelusta.
Tampereen Jalkapalloklubi
Tampereen Jalkapalloklubi (TJK) on vuonna 1972 perustettu tamperelainen jalkapallon ja futsalin erikoisseura.
John Cooper Clarke
John Cooper Clarke (s. 25. tammikuuta 1949) on englantilainen runoilija, joka on tullut tunnetuksi erityisesti energisistä runoesityksistään ja levyjulkaisuistaan 1970- ja 1980-luvuilla. Clarkea pidetään punk-runouden isähahmona ja yhtenä maailman suosituimmista runoesiintyjistä.
Tampereen Jalkapalloklubi
TJK:n naisten edustusjoukkue pelaa kaudella 2013 Naisten Ykkösen B-lohkossa.