cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Malcolm Champion
Vuosina 1901–1914 Champion voitti 32 Uuden-Seelannin kansallista mestaruutta ollen eräässä vaiheessa mestari kaikilla matkoilla 220 jaardista (200 m) mailiin (1,6 km). Vuonna 1911 hän oli pitkän matkan Englannin-mestari ja 880 yd (800 m) Thamesin-mestari. Hän edusti myös Australaasiaa samana vuonna kuningas Yrjö V:n kruunajaisia juhlistaneissa Brittiläisen imperiumin mestaruuskisoissa, joissa hän sijoittui kolmanneksi mailin kilpailussa.
Uuden-Seelannin olympiakomitean taloudellisten vaikeuksien vuoksi hänen uintiseuransa järjesti lainan, jotta hän voisi matkustaa Tukholman olympialaisiin vuonna 1912. Olympialaisissa Champion kantoi Australaasian joukkueen lippua. Alun perin hänen oli tarkoitus kilpailla vain 400 m ja 1 500 m vapaauinneissa, mutta Bill Longworthin äkillinen korvatulehdus toi hänelle paikan viestijoukkueessa. Joukkue voitti viestin maailmanennätysajalla 10.11,2.
Uransa lopetettuaan Championista tuli valmentaja. Hän valmensi muun muassa omaa tytärtään Ednaa.
Peter Lerche
Peter Leo Lerche (s. 24. elokuuta 1954 Helsinki) on suomalainen kitaristi, säveltäjä, sovittaja ja tuottaja, joka on tehnyt pitkän uran studiomuusikkona ja kitaransoiton opettajana.
Ura
Lerche opiskeli kitaransoittoa itse, kunnes aloitti 18-vuotiaana opinnot Oulunkylän Pop & Jazz opistossa. Hän kuului Reijo Karvosen Ikaros-yhtyeeseen, joka edusti Suomea Intervision laulukilpailuissa Sopotissa 1978. MTV:n Syksyn sävel -kilpailussa 1978 Ikaros sijoittui seitsemänneksi Anssi Tikanmäen sävellyksellä ”Kiutaköngäs”.
Vuonna 1981 Lerche oli kiertueella Länsi-Saksassa UMO:n kanssa, minkä jälkeen hän pääsi sessiotyöhön ja työskentelyyn eri yhtyeissä kuten esimerkiksi Pave Maijasen yhtyeessä. Studiomuusikkona hän toimi vuosina 1981−1993.
Vuonna 1995 hän opiskeli musiikkia Bombayn yliopistossa ja vuonna 1998 Madrasissa, Intiassa. Lerche julkaisi ensimmäisen soololevynsä Peshawar Diaryn vuonna 2002. Levy mainittiin vuoden 2002 Helsingin Sanomien ”Vuoden parhaat levyt” -listauksessa. Hän on myös työskennellyt puolisonsa Pauliina Lerchen kanssa muun muassa Vesa-Matti Loirin yhtyeessä, Kriya-yhtyeessä ja duona Pauliina & Peter Lerche. Lerchelle myönnettiin taiteilijaeläke vuonna 2018.
Crystal Palace FC
Crystal Palace Football Club on lontoolainen vuonna 1905 perustettu jalkapalloseura, joka pelaa kaudella 2021-2022 Englannin korkeimmalla sarjatasolla Valioliigassa.
Historia
Crystal Palace Football Club perustettiin vuonna 1905 seuran omistajayhtiö The Crystal Palace Companyn pääkonttorissa Kristallipalatsissa Crystal Palacen kaupunginosassa Lontoossa. Yhtiöllä oli ollut samanniminen amatöörijoukkue jo vuodesta 1861. Uusi ammattilaisjoukkue pelasi Southern Leaguessa vuoteen 1920 saakka, jolloin se liittyi monien muiden etelän seurojen kanssa Jalkapalloliigan 3. divisioonaan.
Vuonna 1915 seura vaihtoi kotipaikkansa Herne Hillille Selhurstiin, ja myöhemmin nykyiselle kotistadionilleen Selhurst Parkille vuonna 1924. Ensimmäinen ottelu uudella stadionilla oli Sheffield Wednesdaytä vastaan 30. elokuuta.
"The Eagles", kuten seuran uusi lempinimi kuului, vajosi takaisin kolmosdivisioonaan 1970-luvun alussa. Malcolm Allisonin managerikaudella seurassa vallitsi uudistusmielisyyden ilmapiiri, ja tuolloin muun muassa perinteiset tunnusvärit vaihdettiin nykyisiin ja otettiin käyttöön maskotti. Joukkueen uudet värit kopioitiin FC Barcelonalta ja maskotti SL Benficalta.
Malcolm "Big Mal" Allisonin ensimmäisessä ottelussa debytoi myös nuori seuran juniorijoukkueesta nostettu skottipuolustaja Jim Cannon, joka teki 2–0-voittomaalin vastustajajoukkue Chelseaa vastaan. 16 vuotta kestäneen uransa aikana Cannon pelasi ainoastaan Palacessa – yhteensä 660 ottelua, joista 571 liigassa.
1970-luvun loppupuolella Crystal Palacen peräsimeen astui entinen Chelsea-tähti Terry Venables. Hän nosti seuran kahden kauden aikana 1. divisioonaan ennen siirtymistään Queens Park Rangersiin kauden 1981–1982 alussa. Hänet korvattiin väliaikaisesti apuvalmentaja Ernie Walleylla, joka ei kuitenkaan halunnut jatkaa työskentelyä joukkueeseen palanneen Malcolm Allisonin kanssa ja erosi. Joukkue ei kuitenkaan parantanut otteitaan Allisonin alaisuudessa, ja pian organisaatiossa seurasi suurempia muutoksia.
Ron Noadesin osakevaltaus 1981
Vuonna 1981 Ron Noades, entinen Wimbledonin puheenjohtaja, osti Crystal Palacen osake-enemmistön itselleen. Saman tien hän erotti Allisonin ja palkkasi hänen tilalleen Dario Gradin, joka oli nostanut Wimbledonin liigatasolle konferenssista ja saman tien nostanut 3. divisioonaan. Palace ei kuitenkaan Gradin alaisuudessa kyennyt ihmeisiin, ja hänet erotettiin.
Manageriksi palkattiin Steve Kember, mutta hänenkään kaudellaan otteet eivät parantuneet. Palace oli jo putoamisuhan alla, mutta voitto putoaja Wrexhamista säilytti hiuskarvan varassa olleen sarjapaikan. Päävalmennustehtävissä Kemberin korvasi kauden päätyttyä Alan Mullery, mutta hän ei ollut seuran verivihollisen Brightonin yhteyksiensä kanssa erityisen suosittu fanien keskuudessa. Kahtena peräkkäisenä kautena Palace oli todella lähellä putoamista, ja kauden 1983–1984 jälkeen Mullery siirtyi Terry Venablesin tilalle QPR:n manageriksi. Hänet korvattiin Dario Gradin Wimbledon-seuraajalla Dave Bassettilla, joka kuitenkin erosi yllättäen neljän vuorokauden kuluttua palatakseen takaisin Wimbledoniin.
Steve Coppellin aikakausi (1984–1993)
Crystal Palacen uudeksi manageriksi tuli 29-vuotias Steve Coppell, jonka pelaajaura Manchester Unitedissa oli katkennut polvivammaan. Yhteistyössä Noadesin kanssa hän uudisti Palacea, mikä huipentui vuonna 1989, kun joukkue nousi 1. divisioonaan.Fanit eivät kuitenkaan olleet Coppelliin täysin tyytyväisiä, koska skotlantilaisen Palace-ikoni Jim Cannonin lähtemisen joukkueesta katsottiin maksaneen vuonna 1988 karsintapaikan. Cannon lähti seurasta kesällä, 16 vuoden Eagles-uran jälkeen.
Ensimmäisellä kaudellaan korkeimmalla sarjatasolla 1989–1990 Palace sijoittui viidenneksitoista, mutta pääsi myös ensimmäistä kertaa historiansa aikana FA Cupin loppuotteluun. Finaalissa vastaan asettui Manchester United, jonka kanssa joukkue pelasi 3–3-tasapelin. Uusintakohtaamisessa ManU vei voiton 1–0.
Kaudella 1990–1991 Crystal Palace sijoittui 1. divisioonassa kolmanneksi. Lisäksi se voitti Full Members Cupin peitottuaan loppuottelussa Evertonin maalein 4–1. Kyseinen voitto onkin seuran historian ainoa cup-muotoisen kilpailun voitto. Kaudella 1992–1993 joukkueesta myytiin pelaajia urakalla, ja lisäksi useat avainpelaajat kärsivät loukkaantumisista. Seurauksena oli putoaminen maalierolla alemmalle sarjatasolle, entiseen 2. divisioonaan, uuteen 1. divisioonaan, eikä joukkue päässyt pelaamaan Valioliigaa sen kautta aikain ensimmäisellä kaudella.
Alan Smithin aikakausi (1993–1995)
Coppell erosi tehtävästään kauden päätteeksi Palacen pudottua. Hänen tilalleen astui apuvalmentajana toiminut Alan Smith, joka johdattikin seuran 1. divisioonan mestaruuteen ja Valioliigaan. Kaudella 1994–1995 joukkue pääsi välieriin molemmissa kansallisissa cupeissa, mutta putosi Valioliigasta jälleen kerran vain hiuksenhienosti – tällä kertaa tehtyjen maalien riittämättömyyden perusteella, kun Valioliigan paikkoja supistettiin kahteenkymmeneen.
Smith erotettiin muutaman päivän kuluttua kauden päättymisestä, ja Steve Coppell palasi valmennusvastuuseen. Erottamisen seurauksena joukkueesta myytiin myös lukuisia huippupelaajia kuten Chris Coleman, Eric Young, Richard Shaw, Gareth Southgate, Iain Dowie, John Salako ja Chris Armstrong. Palacen avauskokoonpano kauden 1995–1996 avausottelussa koostui hyvin pitkälle ennestään tuntemattomista kasvoista. Tuohon aikaan joukkueen vaakunan feenikslintua muistuttava eläin vaihtui enemmän kotkan näköiseen eläimeen.
Dave Bassettin aikakausi (1996–1997)
Steve Coppell siirti johtavampiin tehtäviin (ammattinimike Director of Football), ja joukkueen manageriksi palkattiin Dave Bassett. Bassett nosti joukkueen 16. sijalta lopputuloksissa kolmanneksi. Joukkue pääsi karsintojen pudotuspelien finaaliin, jossa kuitenkin hävisi Leicester Citylle maalein 2–1. Maaliskuussa 1997 Basset siirtyi Nottingham Forestin manageriksi. Crystal Palacen manageriksi palasi Coppell, ja jälleen kerran karsintojen pudotuspelien finaalissa pelannut joukkue voitti Sheffield Unitedin ja nousi Valioliigaan. Valioliigassa seura kesti jälleen vain yhden vuoden ennen putoamistaan 1. divisioonaan.
Mark Goldberg (1998–2000)
Maaliskuussa 1998 Ron Noades myi seuran osake-enemmistön tietokonepohatta Mark Goldbergille, jonka tavoitteena oli nostaa seura eurooppalaiselle huipputasolle viiden vuoden sisällä. Kausi 1998–1999 ei kuitenkaan sujunut odotusten mukaisesti. Goldberg veti rahallisen tukensa seuralta pois ja seura ajautui konkurssin partaalle. Venables erosi, ja managerin tehtäviin palasi jälleen kerran Coppell. Loppusijoitus sijoittui keskikastin tietämille, kuten myös kaudella 1999–2000, vaikka joukkueesta oli taloudellisen katastrofin keskellä jouduttu myymään lukuisia avainpelaajia.
Simon Jordan ja Alan Smithin paluu (2000–2001)
Heinäkuussa 2000 matkapuhelinpohatta Simon Jordan osti lähes konkurssikypsän seuran ja korvasi Coppellin vuosina 1993–1995 joukkuetta manageroineella Alan Smithillä. Vaikka talousasiat olivat nyt kunnossa ja joukkue saavutti Liigacupissa välieräpaikan, Smith erotettiin huhtikuussa 2001. Putoaminen 2. divisioonaan näytti vääjäämättömältä. Smithin korvasi väliaikaisesti toinen entinen Eagles-valmentaja Steve Kember, joka vastoin kaikkia ennakko-odotuksia ja vedonlyöntitoimistojen pahaenteisiä kertoimia pelasti joukkueen putoamiselta Huddersfield Townin kustannuksella.
Brucen, Francisin ja Kemberin aikakaudet (2001–2003)
Kaudeksi 2001–2002 valmennusvastuuseen astui Steve Bruce, joka jätti tehtävänsä Wiganissa vain seitsemän viikon jälkeen. Kausi sai hyvän alun, mutta neljän kuukauden kuluttua Bruce siirtyi Birmingham Cityyn, mikä vaikutti kielteisesti hänen suosioonsa Selhurst Parkilla. Palace-fanit antoivat hänelle liikanimen Juudas. Brucen korvasi Trevor Francis, hänen edeltäjänsä Birminghamissa. Francisin alaisuudessa Palace ei kyennyt kovinkaan erikoisiin suorituksiin, tuloksena loppusarjataulukon keskikastin sijoitus.
Seuraava kausi oli myös vaikea, ja Francis erosi maaliskuussa. Hänet korvasi jälleen kerran entinen Eagles-manageri Steve Kember. Kember johdatti Palacen voittoihin kauden 2003–2004 ensimmäisissä ottelusisa, mutta yllättäen tapahtui huikea lopahdus suoritustasossa, ja hänet erotettiin marraskuussa. Väliaikaisratkaisu Kit Symons valmensi kuukauden ajan ennen pohjoisirlantilaisen entisen Palace-pelaajan Iain Dowien kehiin astumista. Dowie oli ennen Palace-pestiään manageroinut Oldham Athleticia.
Iain Dowien aikakausi (2003–2006)
Iain Dowie nosti Palacen joulunajan karsiutumissijoilta pudotuspelijoukkueiden joukkoon huhtikuuhun mennessä. Kauden viimeisellä ottelukierroksella sunnuntaina 9. toukokuuta Palace olisi tarvinnut vain tasapelin Coventryä vastaan päästäkseen karsimaan Valioliigan paikasta, mutta joukkue hävisi ottelun maalein 2–1. Pudotuspelipaikka riippui enää täysin West Hamin–Wigan -ottelun lopputuloksesta. 90. peliminuutilla tullut, Wiganilta kaksi sarjapistettä vienyt West Hamin tasoitusmaali sinetöi Palacen kuudennen sijan.
Pudotuspelien välierien ensimmäisessä osaottelussa Selhurst Parkilla 14. toukokuuta Crystal Palace voitti Sunderlandin maalein 3–2. Toisen osaottelun ensimmäistä puoliaikaa Palace hallitsi, mutta ensimmäisen 45-minuuttisen lopulla Sunderland teki kaksi maalia. Toiselle puoliajalla Palace teki muutoksia. Vaihdosta kentälle otettu puolustaja Darren Powell teki viimeisellä minuutilla tasoitusmaalin, mikä tarkoitti 4–4-tasatilannetta yhteismaaleissa. Palacen onneksi karsintojen pudotuspeliotteluissa ei noudatettu europeleistä tuttua vierasmaalisääntöä, jonka turvin Sunderland olisi mennyt jatkoon, vaan ottelu meni jatkoajalle. Jatkoajalla ei maaleja nähty, joten ratkaisu meni rangaistuspotkukilpailuun. Rangaistuspotkukilpailussa etulyöntiasema vaihteli, ja päädyttiin äkkikuolemaratkaisuun. Sunderlandin maalivahti Mart Poom oli torjunut kaksi laukausta. Jeff Whitley olisi voinut maalilla varmistaa "Black Catsien" jatkopaikan, mutta epäonnistui täysin, ja kun lopulta Palacen Michael Hughes tälläsi pallon verkkoon, oli jatkoon menijä selvä.
Pudotuspelien finaalissa Cardiffin Millennium Stadiumilla 29. toukokuuta 2004 Palacea vastaan asettui West Ham United. Palace voitti kamppailun 1–0 kapteeni Neil Shipperleyn maalilla, ja eteni Valioliigaan.
Vaikka manageri Iain Dowie teki monia viisaita ratkaisuja ja monet Palacen pelaajat kuten Aki Riihilahti ja liigassa huikeat 21 maalia takonut Andy Johnson venyivät parhaimpaansa, ei joukkueen Valioliigariemua tälläkään kertaa kestänyt kuin yhden kauden ajan. Crystal Palace saavutti tuolloin kyseenalaisen kunnian olemalla ainoa joukkue, joka on pudonnut Valioliigasta ennätykselliset neljä kertaa.
Takaisin Valioliigaan (2013–)
Crystal Palace nousi jälleen takaisin Valioliigaan kaudeksi 2013–2014.
Jochim Neiman
Jochim Neiman (n. 1600 – 1673) oli saksalaissyntyinen Suomessa toiminut taidemaalari.
Neiman oli saksalaista käsityöläissukua. Hän muutti Tukholmaan Kustaa II Aadolfin valtakauden alkupuolella ja kouluttautui siellä maalariksi. Suomen nousukausi houkutteli hänet vuonna 1631 työhön Turkuun, missä hän alkuun teki koristelu- ja muuta käsityötä mm. Turun tuomiokirkkoon. Hän oli 1650-luvun alussa Suomen ensimmäinen muotokuvamaalari ja muotokuvamaalauksen uranuurtaja. Hän ikuisti suuren määrän Turun akatemian professoreita mutta lähes kaikki tuhoutuivat Turun paloissa 1738 ja 1827, ja hänen maalauksiaan on yleensäkin säilynyt vain muutama. Osa niistä siirtyi Ruotsiin sinne muuttaneiden mukana. Neimanin työksi arvioitu alkuaan Turun tuomiokirkossa ollut lapsimuotokuva vuonna 1662 kuolleesta Kaarle Kustaanpoika Hornista vainajana on nykyään Nordiska museetissa. Hänen professorimuotokuviaan ovat esimerkiksi maalattu, Gripsholmin linnassa säilynyt piispa Isak Rothoviuksen muotokuva vuodelta 1652 sekä Rauman kirkkoon vuonna 1640 tehtyyn Rauman kirkkoherran Gregorius Clementin (Gregorius Clementis eli Grels Finno) epitafiin maalatut muotokuvat. Maskun kirkon votiivikaapissa olevat Hebla Gallen ja Henrik Hoffmanin muotokuvat on myös kirjattu Neimanin teoksiksi.
Jochim Neiman käytti Suomessa ensimmäisenä konterfeijarin eli kiertävän maalarin titteliä ja kiersi työkseen muotokuvien teossa. Ruotsin Vaasa-ajan renessanssin muotokuvamaalaus, varsinkin Cornelius Arendtzin tyyli, antoi hänelle tyylillisiä vaikutteita. Hän oli 1600-luvun Suomessa harvoja konterfeijaria, eivätkä useimmat heistä pitäneet oppilaita. Jochim Neiman otti kuitenkin oppilaita, esimerkiksi Abraham Myra (k. 1684) oli hänen oppilaitaan.
Jäkäläpää (Lemmenjoki)
Jäkäläpää on Lemmenjoen kansallispuiston alueella Inarissa sijaitseva tunturi, jonka kolmesta huipusta korkein kohoaa 516,9 metrin korkeuteen merenpinnasta. Jäkäläpään eteläisimmän huipun rinteellä sijaitsevalla tasanteella on epävirallinen lentopaikka, jonka entisessä huoltorakennuksessa on toiminut vuodesta 2002 alueen kullankaivajia ja matkailijoita palveleva Karhu-Korhosen kirjasto ja Jäkäläpään kulttuurikeskus. Kirjasto sijaitsee kansallispuistossa kulkevan Kultareitti-vaellusreitin varrella Tunturin rinteellä sijaitsevasta pienestä lammesta saa alkunsa Miessijoki.
Lentopaikka
480 metrin korkeudessa sijaitseva Jäkäläpään lentopaikka (ICAO: EFJP) rakennettiin 1940–1950-lukujen vaihteessa läheisen Lemmenjoen kullankaivajien huoltamista varten. Se poistettiin Ilmailuhallituksen virallisten valvomattomien lentopaikkojen luettelosta vuonna 2006, mutta kentän käyttö on edelleen sallittu Lemmenjoen kansallispuiston järjestyssääntöjen mukaisesti. Jäkäläpäällä on kaksi sorapintaista kiitotietä, jotka ovat kooltaan 420 × 50 ja 390 × 50 metriä.
Infantiili neuroaksonaalinen dystrofia
Infantiili neuroaksonaalinen dystrofia eli Seitelbergin tauti on yleensä peittyvästi periytyvänä pidetty harvinainen oireyhtymä, jossa neuronien aksonit surkastuvat. Useimmiten oireilu alkaa kävelyn heikentymisenä vammautuneen ollessa 14–18 kuukauden ikäinen, mutta varhaisempaa oireilua esiintyy joskus jo 6–8-kuukautisilla. Psykomotorinen taantuminen aiheuttaa esimerkiksi lihasheikkoutta. Kasvoissa ja käsissä voi esiintyä pakkoliikkeitä, ja joskus oireisto aiheuttaa alaraajahalvauksen.
Oireistoon liittyy etenevä kehitysvammaisuus, jonka yhteydessä tavataan silmävärvettä, silmähermojen surkastumista sekä näkö- ja kuulovammojen kehittymistä. Oireistolla on yhteys hengityselininfektioihin, jotka voivat kroonistua. Tyypillisesti vammautunut elää noin 10-vuotiaaksi.
Seitelbergerin tauti kuvattiin ensi kertaa vuonna 1952.
Small Faces
Small Faces oli vuonna 1965 perustettu ja varsin suuren suosion saavuttanut lontoolainen rockyhtye. Yhtyeen nimi viittasi sen jäsenten lyhytkasvuisuuteen ja mod-kulttuuriin, jossa "face" oli ihaillun ja hyvin pukeutuvan henkilön nimitys. Yhtye menestyi kotimaansa lisäksi Manner-Euroopassa, mutta sen suuri läpimurto jäi saavuttamatta Yhdysvalloissa.
Vaikka Small Facesin jälkimaine ei nykyisin ole yhtä massiivinen kuin eräiden muiden 1960-luvun yhtyeiden, on yhtyeen musiikki varsin arvostettua rockhistorian tuntijoiden keskuudessa.
Jäsenet
Yhtyeen esikoissinglellä lauloi taustoja myös Frank Robson, joka sittemmin vaikutti suomalaisissa rockyhtyeissä Blues Section ja Tasavallan Presidentti.
Yhtyeen alkuvaiheet
Small Facesin varsinaisella perustajajäsenellä Steve Marriottilla oli nuoresta iästään (s. 1947) huolimatta jo runsaasti kokemusta julkisuudesta. Hän oli esiintynyt lapsinäyttelijänä Lioner Bartin menestysmusikaalissa Oliver ja ehtinyt levyttää kappaleen nimeltään "Give Her My Regards". Marriottin ensimmäinen yhtye oli The Frantic, jota seurasi yhtä lyhytikäiseksi jäänyt Steve Marriott & The Moments Marriott tapasi Ronnie Lanen ja Kenney Jonesin, kun he tulivat käymään musiikkiliikkeessä J60 Music Bar, jossa Marriott työskenteli. Lane ja Jones olivat yhtyeessä Outcasts, joka tarvitsi laulajaa. Uuden yhtyeen nimeksi valittiin Small Faces, koska kaikki olivat pienikokoisia.
Small Faces esitti uransa alkuaikoina särmikästä, soulvaikutteista rockia, joka oli mod-nuorten mieleen. He esiintyivät pääasiassa Lontoon monilla eri klubeilla, mutta nuorison lisäksi heihin kiinnittivät huomionsa myös kykyjenetsijät. Tuottajana ja managerina tunnettu Don Arden otti Small Facesin talliinsa. Debyyttisingle "What'cha Gonna Do About It", joka julkaistiin elokuussa 1965, nousi lokakuussa brittien myyntilistoille 20 myydyimmän singlen joukkoon. . Toinen single "I've Got Mine" floppasi pahasti listoilla, mutta enteili jo vahvasti psykedeelistä rockia. Urkurina toiminut Winston korvattiin Boz & The Boz People -yhtyeestä tulleella Ian McLaganilla, joka jo pienikokoisuutensa vuoksi sopi yhtyeen ulkoiseen imagoon. Vuonna 1966 yhtyeen singlet saivat useita listasijoituksia levymerkki Deccan julkaisemina. Suurin hitti, Marriottin ja Lanen itsensä tekemä "All Or Nothing" nousi saman vuoden elokuussa brittilistan kärkisijalle. Kappale otettiin hyvin vastaan myös Britteinsaarten ulkopuolella, ja Small Faces teki kiertueen Skandinaviaan.
Riita ja managerinvaihdos
Menestys toi mukanaan joukon ongelmia, joista päällimmäiseksi nousi manageri Don Ardenin käytös suojattejaan kohtaan. Arden oli ominut itselleen lähes kaiken päätösvallan, eikä hän kohdellut yhtyettä sen menestyksen edellyttämällä tavalla. Small Facesin omia näkemyksiä ei kuultu, eikä heidän vaatimuksiaan otettu todesta. Arden järjesti keikkoja liian paljon - jopa kolme esiintymistä illan aikana - ja korjasi itse suurimman osan palkkioista omaan taskuunsa. Orkesterin jäsenten välit manageriin viilenivät.
Arden ei myöskään ollut erityisen innoissaan Marriottin ja Lanen omasta tuotannosta. Vastoin Small Facesin omaa tahtoa Arden päätti julkaista "All Or Nothingin" seuraajaksi singlen "My Mind's Eye", vaikka se oli pelkkä demoversio. Levymerkki Deccan julkaisemana kappale tuli myyntiin vuoden 1966 marraskuussa. Vaikka se menestyi erinomaisesti, olivat Marriott, Lane, Jones ja McLagan saaneet tarpeekseen Don Ardenista ja studioaikaa niukasti tarjoavasta Deccasta ja lopettivat yhteistyönsä näiden kanssa vuoden 1967 alussa.
Menestyksen huumaa
Vuosi 1967 toi Small Facesille paljon uusia haasteita, sillä Yhdysvalloista levinnyt hippiliike toi mukanaan muun muassa lisääntyneen huumeiden käytön. Tämä vaikutti myös kappaleiden sanoituksiin. Keskellä "rakkauden kesäksi" nimettyä aikaa Small Faces julkaisi singlen ”Here Comes the Nice”, jonka sanoma oli hyvinkin ajankohtainen. Tarina on nimittäin melko avoin ylistyslaulu huumekauppialle. Kappale oli Marriott ja Lanen käsialaa. Koko yhtyeellä oli omakohtaisia kokemuksia LSD:n käytöstä. Levy vältti sensuurin ja nousi brittilistoilla kymmenenneksi.
Kesäkuussa 1967 Small Facesilta ilmestyi myös kaksi albumia, Immediaten julkaisema Olympic Studiossa tehty Small Faces sekä Deccan kiireellä tekemä From the Beginning, joka koostui yhtyeen aiemmista taltioinneista. Levyjen sisältö oli hyvin erityylinen. Siinä missä Deccan julkaisu tarjosi alkuperäistä ja tuttua Small Facesia, esitteli Immediaten levy kokonaan uudenlaisen yhtyeen, joka oli laajentanut sointejaan cembaloin, mellotronein ja bongorummuin lisäten joukkoon eri puhallinsoittimia. Albumilta löytyi vaikutteita niin soulista, psykedeliasta kuin folkistakin. Kumpikin levy nousi brittilistoilla top-20:een.
Vielä saman kesän aikana Small Faces halusi julkaista uuden singlen. Elokuussa ilmestyi psykedeelinen ”Itchycoo Park”. Kappaleen omintakeinen soundi ja entuudestaan tuntemattomat "tuulitunneliefektit" loivat mystisen tunnelman. ”Itchycoo Parkin” saama huomio oli melkoinen, ja kappale oli samalla Small Facesin ainoa Yhdysvalloissa Top-20-listoille kavunnut levy. Jälkeenpäin ”Itchycoo Park” on menestynyt hyvin Maailman paras levy -äänestyksissä.
Steve Marriott ei ollut erityisen innoissaan ”Itchycoo Parkin” menestyksestä, sillä kappaletta oli vaikea esittää konserteissa sen erikoisefektien vuoksi, eikä se myöskään edustanut yhtyeen ominta tyyliä. Paljon lähempänä Small Facesin haluamaa musiikillista linjaa oli seuraava single ”Tin Soldier”, joka oli herkkä rakkauslaulu. Marriottin vahva ja sielukas ääni pääsi oikeuksiinsa ja McLagan intoutui kosketinsoittimissa hurjaan menoon. Edeltäjiensä tavoin tämäkin kappale nousi Britanniassa Top-Teniin saavuttaen myynnillisen huippunsa tammikuussa 1968. Samalla ”Tin Soldier” toimi eräänlaisena edelläkävijänä lähestyen tyyliltään varhaista heavy metalia.
The Beatlesin vanavedessä
Small Facesin tunnetuin albumi on Ogdens’ Nut Gone Flake (1968), joka nousi Britannian albumilistan kärkisijalle ja on nykyisin psykedeelisen rockin kulttiklassikko. Viiden kuukauden ajan neljässä eri levytys-studiossa tehdyn albumin kaikki kappaleet olivat yhtyeen säveltämiä. Levyn avaava nimikappale oli instrumentaaliversio vuonna 1965 alun perin julkaistusta "I've Got Mine"-singlestä. Vinyylin kakkospuolella oli satu "Happiness Stan", joka kerrotaan kuudella kappaleen ja englantilaisen näyttelijä-koomikko Stanley Unwinin välipuheiden muodossa. Levy edusti erikoista sekoitusta, josta löytyi cockneylaista pilailua, lausuntaesityksiä, hard rockia, soulia, psykedeliaa ja herkkää tunnelmointia. Myös pyöreä, värikäs levykotelo erottui levyliikkeiden muusta tarjonnasta. Yhtye oli halunnut luoda jotain, jota voisi rinnastaa The Beatlesin klassikkoon Sgt. Pepper's Lonely Hearts Club Band. Vaikka levy menestyi loistavasti Britannian ohella kymmenissä eri maissa, oli se sisällöltään amerikkalaisille aivan liian englantilainen. Ogden's Nut Gone Flakea pidetään yleisesti rockin ensimmäisenä teemalevynä.
Albumilta julkaistiin singlenä ”Lazy Sunday”, jonka Marriott esitti paksulla cockney-murteella. Hän ei olisi halunnut pilailumielessä tekemäänsä levytystä singleksi, mutta levy-yhtiö oli asiasta eri mieltä. Kappale nousi brittilistan kakkoseksi ja oli samalla Small Facesin viimeinen suuri hitti. Sitä seurannut akustinen ja jazzahtava ”Universal” ei myynyt enää toivotulla tavalla. Tämä sekä kriitikoiden murska-arvostelut masensivat Marriottin, joka lopetti moneksi kuukaudeksi säveltämisen kokonaan.
Hajoaminen ja comeback
Small Faces hajosi vuoden 1969 alussa musiikillisiin erimielisyyksiin. Marriottin lähtiessä omille teilleen yritti levy-yhtiö Immediate pelastaa Small Facesin julkaisten kaksoisalbumin "Autumn Stone". thumb|right|Steve Marriott Humble Pien riveissä vuonna 1973. Myöhemmin Immediate meni konkurssiin. Jälkeenpäin selvisi, että firman tuotosta oli kulkeutunut paljon Small Facesin jäsenille kuuluvaa rahaa Immediaten johtokunnan omiin käyttötarkoituksiin.
1970-luvun lopulla Small Faces teki Marriottin johdolla lyhyen comebackin. Yhtyeen uudelleen julkaisema single "Itchycoo Park" nousi brittilistalle joulukuussa 1975 sijaluvulle 9. Kokoonpano hajosi vajaan kolmen vuoden yhdessäolon jälkeen.
Steve Marriott menehtyi kotonaan tupakasta syttyneessä tulipalossa 20. huhtikuuta 1991. Ronnie Lane kuoli MS-tautiin 4. kesäkuuta 1997 taisteltuaan sairautta vastaan lähes 20 vuotta. . Ian McLagan kuoli aivohalvaukseen 3. joulukuuta 2014.
Small Facesin kaksi jäljelle jäänyttä alkuperäisjäsentä, rumpali Kenny Jones ja kosketinsoittaja Ian McLagan, ryhtyivät 1990-luvun aikana lakimiehen avulla perimään saataviaan sekä Immediatelta, jonka raunioista oli noussut Charly, kuin Deccaltakin, joka oli edelleen voimissaan. Yhtyeen entiset jäsenet saivatkin jälkikäteen melkoiset korvaukset molemmilta firmoilta Marriottin ja Lanen aikoinaan tekemistä kappaleista, joita oli ehditty 30 vuoden aikana myydä paljon ja joista oli tehty lukuisia cover-versioita. Säveltäjäkaksikko ei itse päässyt nauttimaan heille kuuluvista rahoista.
Matti Herman Palomaa
Matti Herman Palomaa (vuoteen 1906 Pukki) (16. lokakuuta 1871 Oulujoki – 14. marraskuuta 1947 Turku) oli suomalainen kemian tutkija.
Matti Herman Palomaan vanhemmat olivat talollinen Heikki Pukki ja Anna Kastelli ja puoliso vuodesta 1901 Nanna Mathilda Ahlgren (k. 1952). Palomaa kirjoitti ylioppilaaksi Oulun suomalaisesta lyseosta 1891, valmistui Helsingin yliopistosta filosofian kandidaatiksi 1895, lisensiaatiksi 1910 ja tohtoriksi 1927. Toimittuaan Helsingin yliopistossa kemian ﻿assistenttina 1901-1908 ja apulaisena 1910-1921 hänestä tuli Turun yliopiston kemian professori 1922, mitä tehtävää hän hoiti vuoteen 1944 saakka. Hän oli samaan aikaan myös yliopiston matemaattis-luonnontieteellisen tiedekunnan dekaani.
Palomaa tutki alun perin fysikaalista kemiaa ja kehitti laitteistoja lämmön mittausta ja säätöä sekä jakotislausta varten, mistä hän laati julkaisuja 1902-1910. Väitöstutkimuksessaan Studien über den Effekt der Substitution einer Methylengruppe durch zweiwertige Atome und Atomgruppe I (1908, osat II ja III 1911, 1917) hän selvitti orgaanisten yhdisteiden riippuvuutta niiden rakenteesta ja erityisesti atomien ja atomiryhmien keskinäisestä etäisyydestä niiden molekyyleissä. Hän julkaisi E. Mäkisen kanssa 1916 oppikirjan Johdatus kvantitatiiviseen analyysiin ja Turussa toimiessaan aloitti oppilaineen tutkimusjulkaisusarjan Studien über Äthernartige Verbindungen, josta hänen professorin kautensa aikana ehti ilmestyä yhteensä 23 osaa. Palomaan mukaan nimetystä Palomaan-Erikosken stipendirahastosta jaetaan apurahoja Turun yliopiston kemian laitoksen tutkijoille ja tutkimusryhmille. Yksi Yrjö Väisälän löytämistä asteroideista on nimetty hänen ystävänsä Palomaan mukaan, asteroidi 1548 Palomaa.
Girl Genius
thumb|upright|Agatha Heterodyne and the Beetleburg Clank, ensimmäinen Girl Genius -albumi vuodelta 2002. Girl Genius on yhdysvaltalaisten Phil ja Kaja Foglion luoma sarjakuva. Tarinan päähenkilö on nuori Agatha Heterodyne, tyttönero keskellä hullujen tiedemiesten ja heidän luomustensa riivaamaa steampunk-henkistä Eurooppaa. Sarjakuvaa ei ole suomennettu.
Tekijät itse ovat vältelleet steampunk-nimitystä ja käyttävät sen sijaan käsitettä ”kaasulyhtyfantasia”, jonka he katsovat paremmin kuvaavan sarjakuvansa maailmaa. Lisäksi Girl Geniuksen alkuaikoina ilmestyi myös Steampunk-niminen lehti, johon Fogliot eivät toivoneet sarjakuvansa sekoittuvan.
Huhtikuusta 2005 lähtien Girl Genius on ilmestynyt verkkosarjakuvana. Se päivittyy sivu kerrallaan, kolmesti viikossa. Vaikka alkuperäisen lehden ilmestyminen päättyi verkkoon siirtymisen myötä, Fogliot jatkavat kokooma-albumien julkaisua myös verkossa ilmestyneiden uusien jaksojen osalta. Albumien kustantaja on Foglioiden oman Studio Foglio -yrityksen toiminimi Airship Entertainment.
Girl Genius on saavuttanut palkintoja muun muassa Web Cartoonists' Choice Awardsista. Esimerkiksi vuonna 2008 se voitti parhaan sarjakuvan, parhaan käsikirjoituksen ja parhaan tapahtumaympäristön palkinnot. Albumisarjan kahdeksas osa Agatha Heterodyne and the Chapel of Bones palkittiin vuonna 2009 parhaan sarjakuvatarinan Hugo-palkinnolla. Kyseisessä kategoriassa palkinto jaettiin ensimmäistä kertaa.
Sarjakuvaan perustuen on ilmestynyt myös Phil Foglion ja James Ernestin suunnittelema korttipeli Girl Genius: The Works. Peli julkaistiin Cheapass Gamesin kustantamana vuonna 2001.
Julkaisuhistoria
thumb|Sarjakuvan luojat Kaja ja Phil Foglio vuonna 2007. Ajatus Girl Geniuksesta syntyi vuoden 1993 paikkeilla Kaja Foglion selatessa Philin vanhoja luonnoslehtiöitä. Piirrokset viktoriaanistyylisistä koneista saivat Kajan ehdottamaan, että he kehittäisivät sarjakuvan, jossa Phil pääsisi piirtämään sellaisia. Lisäksi he tahtoivat sarjakuvaansa vahvan naispäähenkilön – joka ei kuitenkaan olisi ”etsivä, ninja tai salamurhaaja”. Seuraavat kuusi vuotta Fogliot käyttivät sarjakuvan juonen ja hahmojen kehittelyyn. Aloittaessaan piirtämisen heillä oli jo olemassa karkea mutta johdonmukainen juonikehys koko tarinalle.
Girl Geniuksen maailma
Girl Genius sijoittuu vaihtoehtohistorialliseen Eurooppaan, jossa ”teollinen vallankumous on paisunut täysimittaiseksi sodaksi”. Tämän ovat saaneet aikaan hullut tiedemiehet ja keksijät, joita kutsutaan Sparkeiksi (’kipinä’). He kykenevät rakentamaan niin valtavia höyryvoimalla toimivia robotteja kuin luomaan Frankensteinin hirviötä muistuttavia, kappaleista kokoon ommeltuja keinotekoisia olentojakin. Robotteja kutsutaan clankeiksi (’kolina’) ja keinotekoisia olentoja constructeiksi (’luomus’).
Toisiaan vastaan kilpailevat hullut tiedemiehet pitävät valtaa suurimmassa osassa Eurooppaa, mutta heidät pitää ruodussa maanosaa rautaisella otteella hallitseva paroni Klaus Wulfenbach, poikkeuksellisen voimakas ja vahvatahtoinen Spark. Hänen päälinnoituksensa on Euroopan yllä leijuva jättimäinen ilmalaiva Castle Wulfenbach. Paroni nousi valtaan noin kahdeksantoista vuotta aiemmin kaaoksen keskeltä. Pitkään riehunut sota oli vastikään päättynyt molempien keskeisten osapuolten katoamiseen: sankarillinen Spark-kaksikko Heterodyne Boys lähti kukistamaan koko maailmaa uhannutta salaperäistä Otheria (’muukalainen’) ja katosi. Samoihin aikoihin päättyivät kuitenkin myös Otherin hyökkäykset, joten yleisen uskomuksen mukaan Heterodyne Boys saavuttivat tavoitteensa.
Fogliot ovat maininneet ottaneensa vaikutteita muun muassa Jules Vernen ja H. Rider Haggardin teoksista kehitellessään Girl Geniuksen maailmaa.
Tarinan alkuasetelma
Agatha on kasvanut Adam ja Lilith Clayn kasvattamana Transilvaniassa Beetleburgin kaupungissa. Hän opiskelee Transylvania Polygnostic Universityn arvostetussa opinahjossa, kuitenkin vailla menestystä: yksikään hänen keksinnöistään ei toimi ja häntä vaivaavat alituiset päänsärkykohtaukset. Kaikki muuttuu, kun eräänä päivänä Agathalta varastetaan riipus, jonka hän sai viisivuotiaana Barry-sedältään. Samaan aikaan paroni Wulfenbach saapuu yllättäen Beetleburgiin tarkastuskäynnille poikansa Gilgameshin kanssa, eivätkä kaikki yliopiston rehtorin salaisuudet kestä päivänvaloa.
Albumit
Beetleburg Clank sisältää alkuperäisen lehtijulkaisun numerot 1–3, Airship City numerot 4–6 ja Monster Engine numerot 7–9. Circus of Dreams sisältää numeroiden 10–13 lisäksi verkkosarjakuvan ”Advanced Classin” jaksot huhtikuun 17. päivästä kesäkuun 24. päivään 2005. Clockwork Princessistä alkaen albumit sisältävät yksinomaan verkossa julkaistua materiaalia, lehden lakattua ilmestymästä.
Pirates of the Caribbean: Maailman laidalla
Pirates of the Caribbean: Maailman laidalla on vuonna 2007 ensi-iltansa saanut Pirates of the Caribbean -elokuvasarjan kolmas osa. Elokuvan ohjasi Gore Verbinski ja sen käsikirjoittivat Ted Elliott ja Terry Rossio. Pääosissa ovat Johnny Depp, Orlando Bloom, Keira Knightley, Geoffrey Rush, Stellan Skarsgård, Bill Nighy, Chow Yun-Fat, Jack Davenport, Tom Hollander ja Naomie Harris.
Juoni
Elizabeth Swann ja kapteeni Barbossa tapaavat Sao Fengin Singaporessa neuvotellakseen Jack Sparrowin pelastamisesta Davy Jonesin loukusta. Feng kertoo jonkun yrittäneen varastaa navigointikartan maailman laidalle, ja varkaaksi paljastuu Elizabethin ja Barbossan kanssa toiminut Will Turner. Barbossa, Will ja Elizabeth sekä piilossa ollut Mustan helmen miehistö pakenevat Hai Peng -laivalla Itä-Intian Kauppakomppanian hyökätessä. He saapuvat maailman laidalle, joka näyttäytyy valtaisana vesiputouksena. Will käskee kääntää laivan ympäri, mutta se ajelehtii suoraan vesiputoukseen Barbossan tahdon mukaisesti.
Merirosvot vapauttavat Calypson kuolevaisesta ruumiistaan. Välttääkseen Calypson hyökkäämiseen hänet vanginneen Brethrenin kimppuun, Will muistuttaa hänelle Davy Jonesin mahdollistaneen hänen vangitsemisensa kuolevaiseen ruumiiseen. Calypso synnyttää valtavan kurimuksen merirosvojen kiusaksi. Alkaa suuri taistelu: Lentävä hollantilainen ja Musta Helmi taistelevat pyörteessä. Jack menee Lentävälle hollantilaiselle ja alkaa miekkailla Davy Jonesia vastaan. Samaan aikaan Will, Elizabeth ja Barbossa taistelevat Lentävän Hollantilaisen miehistöä vastaan. Davy Jones iskee miekalla Williä sydämeen, jolloin Will kaatuu maahan. Jack iskee Willin kättä käyttäen Davy Jonesin sydämen. Bill Turner kaivaa Willin sydämen irti, jolloin Willistä tulee Lentävän Hollantilaisen kapteeni ja täten kuolematon. Hollantilainen vajoaa syvyyksiin.
Musta Helmi hyökkää Endeavourin, Cutler Beckettin lippulaivan kimppuun. Lentävä hollantilainen nousee vedestä mukanaan Will Turner ja laivan ihmisiksi palannut miehistö. Musta Helmi ja Lentävä Hollantilainen upottavat yhdessä Endeavourin ja Becketin sen mukana - lippulaivan upottua loppu armada perääntyy.
Will tapaa Elizabethin saarella, mutta kirouksen vuoksi he eivät voi tavata seuraavaan kymmeneen vuoteen. Elizabeth lupaa odottaa uskollisena ja pitää Willin sydämen tallessa. Jack taas lähtee etsimään nuoruuden lähdettä.
Lopputekstien jälkeen elokuvassa on lyhyt kohtaus, jossa nähdään Elizabethin olevan saarella kymmenvuotiaan pojan kanssa, ja he näkevät jo kaukaa, vihreän välähdyksen jälkeen, Lentävän Hollantilaisen sekä Will Turnerin.
Tuotanto
Pirates of the Caribbean: Maailman laidalla oli vuoden 2007 tuottoisin elokuva ja keräsi rahaa yhteensä yli 960 miljoonaa dollaria. Noin 300 miljoonan dollarin budjetilla tehty elokuva pitää ennätystä maailman tuotannollisesti kalleimpana elokuvana.
Kuvaukset
Elokuvan kuvaukset alkoivat 3. elokuuta 2006 ja päättyivät 12. joulukuuta 2006.
Palkinnot
Elokuva oli ehdolla kahteen Oscar-palkintoon: parhaisiin erikoistehosteisiin ja parhaaseen maskeeraukseen.
Soundtrack
Elokuvan musiikin on säveltänyt Hans Zimmer, joka on säveltänyt myös muun muassa Gladiatorin ja Yön ritarin musiikit. Pirates of the Caribbean: Maailman laidalla -soundtrackin kappaleet ovat:
Rihards Bukarts
Rihards Bukarts (s. 31. joulukuuta 1995) on latvialainen jääkiekkoilija.
Pelaajaura
Bukarts on SK Sagan kasvatti. Hän pelasi kaudella 2011–2012 Venäjän nuorten jääkiekkosarjassa edustaen Kapitan Stupinoa, jossa hänestä tuli nuorin sarjassa maalin tehnyt pelaaja. Dinamo Riika varasi Bukartsin vuoden 2012 KHL:n varaustilaisuudessa. Hänestä tuli pienimmällä numerolla KHL:ään varattu latvialainen. Hänen veljensä Roberts varattiin vuonna 2009 neljä pykälää myöhempänä.
Bukarts siirtyi Dinamo Riian organisaatioon kaudeksi 2012–2013, mutta lähti seuraavana vuonna Pohjois-Amerikan juniorisarjoihin. WHL-sarjan Brandon Wheat Kings varasi Bukartsin kesällä 2013 CHL Import Draftissa ja hän pelasi Wheat Kingsissä kolme kautta. Viimeisen juniorikautensa aikana Bukarts siirtyi Portland Winterhawksiin.
Kaudelle 2016–2017 Bukarts teki yhden vuoden sopimuksen AHL-seura Springfield Thunderbirdsin kanssa, pelaten suurimman osan kaudesta Thunderbirdsin farmijoukkueessa ECHL-liigan Manchester Monarchsissa.
Kaudella 2017–2018 Bukarts palasi Eurooppaan. Hän aloitti kauden tšekkiläisessä HC Zlínissä, josta hän siirtyi marraskuussa Dinamo Riikaan. Helmikuussa 2018 Bukarts siirtyi vielä saksalaiseen Eisbären Berliniin. Kaudeksi 2018–2019 hän siirtyi Schwenninger Wild Wingsiin. Bukarts edusti Schwenningeriä yhden kauden ja teki sen aikana 22 pistettä 42 ottelussa. Hän oli joukkueen viidenneksi paras pistemies. Bukarts siirtyi Schwenningeristä kolmenteen saksalaisjoukkueeseen, Düsseldorfer EG:hen.
Bukarts pelasi yhden kauden Düsseldorfissa ja palasi sitten latvialaiseen Dinamo Riikaan. Kauden 2021–2021 hän puolestaan edusti KHL-seura Admiral Vladivostokia.
Maajoukkueura
Latvian jääkiekkomaajoukkueessa Bukarts on pelannut maailmanmestaruuskisoissa 2017, 2018, 2019, 2021 ja 2022.
Luettelo Japanin kaupungeista
pienoiskuva|
Luettelo Japanin kaupungeista sisältää ne Japanin kunnat, joilla on kaupungin oikeudet. Japanissa on kolmen tyyppisiä kuntia, kaupunkeja, maaseutukaupunkeja ja kyläkuntia, joita hallinnoidaan osana maan 47 prefektuuria. Toisin kuin maaseutukaupungit ja kyläkunnat, kaupungit eivät kuulu mihinkään piirikuntaan. Käytännössä kaikilla kolmentyyppisillä kunnilla on samankaltaiset velvollisuudet. Japanissa on 792 kaupunkia (vuonna 2018).
Japanin kunnallishallinnon määrittelee maan paikallishallintolaki (地方自治法, Chihō jichihō). Sen mukaan kunnalle voidaan myöntää kaupunkioikeudet, jos siellä on yli. Tätä vaatimusta on vuoden 2004 laissa lievennetty kuntaliitosten rohkaisemiseksi. Asukasluvultaan suurin kaupunki on yli 3,5 miljoonan asukkaan Jokohama, pienin vain noin kaupungiksi kutistunut Utashinai. Pinta-alaltaan suurin kaupunki on yli laajuinen Takayama, pienin vain viiden neliökilometrin kokoinen Warabi.
Japanin pääkaupunki Tokio muodostaa oman prefektuurinsa. Se koostuu useista kunnista ja 23 erillisalueesta, Tokion ydinalueesta, joka muodosti Tokion kaupungin ennen vuotta 1943. Tokion erillisalueita hallinnoidaan kaupunkien tavoin, ja esimerkiksi englanninkielisessä viestinnässään ne kutsuvat itseään kaupungeiksi (city).
Sankarit
Sankarit tarkoittaa seuraavia asioita:
Luettelo Japanin kaupungeista
Maan muille suurille kaupungeille on perustettu kolme suurkaupunkiluokkaa, joiden kautta niille on myönnetty tavanomaista laajempia valtaoikeuksia. Virallisia suurkaupunkeja on 20 kappaletta, ja niissä tulee lain mukaan olla yli. Ydinkaupunkeja on vuorostaan 60, ja niissä väkiluvun tulisi ylittää raja. Näiden luokkien alapuolella oli aiemmin erityiskaupunkien luokka, joka lakkautettiin virallisesti vuonna 2015 mutta jätettiin voimaan siihen kuuluvien kaupunkien osalta; jäljellä on 25 erityiskaupunkia.
Japanin nykyisenkaltainen kunnallishallinto perustettiin Meiji-restauraation jälkeen vuonna 1889, kun maa jaettiin. Niistä vain 39:lle myönnettiin kaupunkioikeudet. Myöhemmin 1900- ja 2000-luvuilla kaupunkien määrä on jatkuvasti kasvanut, etenkin Shōwa-kauden suurissa kuntaliitoksissa 1950-luvulla, kun niiden määrä nousi yli 500:aan, ja Heisei-kauden liitoksissa 2000-luvun ensikymmenellä. Vuonna 2014 jäljellä oli, joista 790 oli kaupunkeja.
Luettelo kaupungeista
Asukasluku, pinta-ala ja väestötiheys vuoden 2015 väestönlaskennan mukaisia.
Philipp Friedrich Hiller
pienoiskuva|alt=|Philipp Friedrich Hiller Philipp Friedrich Hiller (6. tammikuuta 1699 Mühlhausen an der Enz – 24. huhtikuuta 1769 Steinheim) oli saksalainen runoilija ja luterilainen pappi.
Hiller valmistui maisteriksi Tübingenissä 1720. Papiksi hän valmistui 1724 ja aloitti työnsä Brettachissa ja kotiseudullaan Mühlhausen an der Enzissä ja Steinheim bei Heidenheimissa. 1736 hänestä tuli kotikaupunkinsa pappi.
Parin vuoden kuluttua hän joutui luopumaan seurakuntavirastaan, koska hänen äänensä heikkeni ja hän saattoi puhua vain hiljaisella äänellä. Niinpä hän keskittyi kirjoittamaan hartauskirjallisuutta ja teki sielunhoitotyötä kirjeiden välityksellä. Hiller oli württenbergiläisen pietismin kannattaja ja arvostettu ”pietismin isä”. Häntä on kutsuttu schwäbiläiseksi Paul Gerhardtiksi, hän on kirjoittanut kaikkiaan 1073 virttä. 1730-luvulla hän oli alkanut kirjoittaa hengellisiä runoja ja hän muokkasi Johann Arndtin tunnetun hartauskirjan Paradisgärtelein (Paratiisin Yrttitarhasta)” rukouksia runo- tai virsimuotoon ja julkaisi niitä kahdessa kokoelmassa Geistliches Liederkästlein zum Lobe Gottes: bestehend aus 732 kleinen Oden über so viel biblische Sprüche, Kindern Gottes zum Dienst aufgesetzt; in 2 Theilen. Se ilmestyi 1762–1767. Kummassakin osassa on vuosikerrallinen päivittäisiä hartaustekstejä runomuodossa ja enimmillään virsiä oli yli 2000.
Suomen evankelis-luterilaisen kirkon virsikirjassa on viisi hänen kirjoittamaansa virttä.
Ruotsin kirkon virsikirjassa on yksi hänen kirjoittamansa virsi
Theodor von Heuglin
thumb|250px Martin Theodor von Heuglin (20. maaliskuuta 1824 Hirschlanden – 5. marraskuuta 1876 Stuttgart) oli saksalainen tutkimusmatkailija ja lintutieteilijä.
Hänen isänsä Ludwig Friedrich Heuglin oli protestanttinen pastori, joka kasvatti häntä kaivosinsinööriksi. 15-vuotiaana hän aloitti ammattiin tähtäävät opinnot Ludwigsburgissa. 1842/43 hän opiskeli Stuttgartin polyteknikumissa. Hän oli kuitenkin paljon kiinnostuneempi tutkimaan tuntemattomia seutuja ja siksi hänen opintonsa suuntautuivat luonnontieteisiin, erityisesti eläintieteisiin.
1850 hän matkusti Egyptiin, missä hän opetteli arabiaa ja vieraili Punaisellamerellä ja Siinain niemimaalla. 1852 hän liittyi tohtori Christian Reitzin seuraan tutkimusretkelle Abessiniaan. Reitz oli Itävallan konsuli Khartumissa, Sudanissa. Reitzin kuoltua von Heuglin osoitettiin hänen virkaansa konsulaatissa. Virassa ollessaan hän matkusteli Abessiniassa ja Kordofanissa keräten merkittävän luonnonhistoriallisen lajikokoelman, muun muassa 754 lintulajia. 1855 hän matkusti Wieniin. 1856 hän matkusteli Itä-Sudanissa ja 1857 hän matkusti Punaisenmeren Afrikanpuoleista rannikkoa ja Somalian rannikolla.
1860 hänet valittiin Eduard Vogelin kadonnutta retkikuntaa etsimään lähetetyn retkikunnan johtoon. 1861 retkikunta rantautui Massawaan ja sai ohjeet jatkaa suoraan Khartumiin ja sieltä Ouaddaihin, missä Vogel oli tarkoitus pidättää. Von Heuglin, yhdessä tohtori Hermann Steudnerin kanssa, suoritti laajan kiertoliikkeen Abessinian ja Oromomaan kautta ja sen johdosta retkikunnan johtajuus otettiin häneltä pois. Hän ja Steudner saapuivat Khartumiin 1862 ja liittyivät siellä Alexandrine Tinnén johtamaan seurueeseen. Seurue matkasi ylös Valkoista Niiliä Gondokoroon ja tutki suuren osan Bahr-al-Ghazalista, missä Steudner kuoli kuumeeseen 10. huhtikuuta 1863.
Von Heuglin palasi Eurooppaan loppuvuodesta 1864. Vuosina 1870 ja 1871 hän suoritti useita matkoja Huippuvuorille ja Novaja Zemljalle. 1875 hän matkusti jälleen Koillis-Afrikkaan, Beniin, Ameriin ja Pohjois-Abessiniaan. Hän oli suunnittelemassa tutkimusretkeä Sokotran saarelle, kun hän kuoli Stuttgartissa.
Von Heuglin nimesi lukuisia lintulajeja, muun muassa keniantrapin. Hänen kunniakseen on nimetty naamiotrappi (Neotis heuglinii), puistopunatasku (Cossypha heuglini), savannitasku (Oenanthe heuglini) ja lähdekutoja (Ploceus heuglini).
Maginot-linja
300px|thumb|right|Maginot-linjan sijaintia esittävä kartta. Maginot-linja oli Ranskan ensimmäisen maailmansodan jälkeen rakentama puolustuslinja Elsass-Lothringenin alueella. Linjan tarkoitus oli pysäyttää mahdolliset suorat hyökkäykset Saksan taholta. Ranskalaiset tiesivät että linjan pystyisi kiertämään Belgian ja Luxemburgin kautta ja näin Saksa olikin tehnyt jo ensimmäisessä maailmansodassa Schlieffen-suunnitelmassa, jolloin Ranskan ja Saksan raja oli myös linnoitettu, joskin ei niin vahvasti kuin Maginot-linja. Tähän Ranska luottikin sillä Saksan invaasio Belgiaan antaisi Ranskalle aikaa mobilisoida ja näin Ranska saisi keskittää parhaiten koulutetut joukkonsa Belgiaan, samalla kun heikommin koulutetut joukot miehittävät Maginot-linjaa. Ranskalle tässä olisi myös se etu että silloin sotaa ei käytäisi Ranskan maaperällä. Belgialla oli myös oma vahva puolustuslinjansa Liègen alueella, jonka merkittävimpänä osana oli maailman suurin linnoitus Fort Eben-Emael, jota pidettiin läpäisemättömänä.
Puolustuksessa oli kuitenkin aukko: Ardennit, metsäinen ja vuoristoinen alue jota ranskalaiset pitivät lähes läpikulkemattomana suurille sotajoukoille ja siten alueelle ei keskitetty joukkoja eikä Maginot-linja ylettynyt sinne asti. Ranskalaiset olettivat että Ardennien läpi kulkevat joukot koostuisivat pääosin kevyestä jalkaväestä ja tykistöstä ja nämä huomattaisiin nopeasti. Toisessa maailmansodassa saksalaiset onnistuivat kuitenkin liikuttamaan panssarinsa Ardennien läpi, minkä vuoksi he etenivät huomattavasti nopeammin kuin mitä Ranska uskoi olevansa mahdollista ja pian kiersivät ranskalaisten selustaan. Ranskalaiset eivät kyenneet reagoimaan tähän läpimurtoon tarpeeksi nopeasti ja pian saksalaiset valloittivat Ranskan.
Vaikka Ranska valloitettiinkin vain kuudessa viikossa, Maginot-linja oli paradoksaalisesti toiminut kuten oli suunniteltukin; se oli pysäyttänyt Saksan suoran hyökkäyksen, pakottaen Saksan hyökkäämään Belgian kautta ja ostanut Ranskalle aikaa reservijoukkojen mobilisointiin. Vaikka joitakin bunkkereita ja linnakkeita menetettiin, linjaa ei koskaan murrettu.
Yleistietoa
Maginot-linja sijaitsi Ranskan rajalla ja ulottui Belgiasta Italiaan. Ainoat alueet, jonne linja ei ulottunut, olivat Belgian pohjoisimmat alueet ja ”läpikulkemattomana” pidetty Ardennien metsäinen vuoristoalue. Saksalaiset kuitenkin käyttivät näitä heikkoja kohtia hyväkseen aloittaessaan Ranskan valtausta. Linja koostui sadoista kukkuloiden alle rakennetuista linnoituksista ja bunkkereista, jotka oli yhdistetty toisiinsa maanalaisella rautatieverkostolla. Tunneleiden pituus yhteensä oli yli sata kilometriä. Bunkkereiden sisällä oli tykkiasemia, asevarastoja ja sotilaiden asuintiloja. Niiden aseistukseen kuului kahdeksan tykkiä ja kaksikymmentä konekivääriä.