cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Mikko Virkki
Elämä
Valkjärven Päiväkivessä syntyneen Mikko Virkin vanhemmat olivat talollinen Petter Yrjönpoika Virkki (1846–1922) ja Helena Antintytär Virkki (1853–1930), jotka kuuluivat samaan Virkin sukuun. Kansakoulun käytyään Virkki työskenteli kauppa-alalla ja toimi myöhemmin muun muassa osuuskaupan myymälänhoitajana Terijoella. Virkillä oli Kivennavalla sijainnut vuokramökki, minkä vuoksi hänen tittelinään eduskuntamatrikkeleissa on myös mäkitupalainen. Virkki liittyi Terijoen työväenyhdistykseen vuonna 1901 jonka jälkeen hänestä tuli Mikko Uotisen ja Hanna Karhisen ohella yksi paikkakunnan työväenliikkeen johtohahmoista. Vuonna 1906 Virkki osallistui Tampereen torpparikokoukseen Kivennavan tilattoman väestön edustajana. Hän kannatti suurlakon aikana perustettuja punakaarteja, mutta halusi niiden toimivan erillään sosialidemokraattisesta puolueesta. Virkillä oli myös yhteyksiä rajaseudulla majaileviin venäläisiin vallankumouksellisiin, joita hän avusti osallistumalla aseiden ja painotuotteiden salakuljetukseen ja kätkemiseen.
Vuonna 1908 Virkki valittiin kansanedustajaksi. Hän istui eduskunnassa yhtäjaksoisesti sisällissotaan saakka lukuun ottamatta vaalikautta 1909–1910. Virkki oli myös Kivennavan osuusliikkeen hallituksen puheenjohtaja 1906–1918 ja Terijoen työväenyhdistyksen puheenjohtaja 1915–1918. Lokakuun 1917 eduskuntavaalien jälkeen hän esitti yhteisen hallituksen muodostamista porvarikoalition kanssa, muttei saanut eduskuntaryhmältään kannatusta. Sisällissodan käynnistyttyä Virkki nimitettiin punaisten valtaaman Suomen Pankin valvojaksi ja johtokunnan jäseneksi. Maaliskuun lopusta lähtien hän toimi myös Suomen Pankin Viipurin ja Pietarin konttorien johtajana.
Huhtikuun lopussa Virkki pakeni Pietariin, missä hänet myöhemmin syksyllä valittiin SKP:n keskuskomiteaan. Virkki liittyi myös Venäjän kommunistisen puolueen jäseneksi ja toimi erilaisissa puoluetehtävissä. Elokuussa 1920 hän haavoittui vakavasti Pietarissa tapahtuneessa Kuusisen klubin ammuskelussa. Vuonna 1921 Virkki toimi VKP(b):n suomalaisten jaosten rahastonhoitajana ja oli lehtitietojen mukaan 1920-luvun lopussa opettajana Lännen vähemmistökansallisuuksien yliopistossa. Vuonna 1929 Virkki muutti Neuvosto-Karjalaan, jossa hän työskenteli muun muassa valistustehtävissä. Virkki kuoli Petroskoissa 63-vuotiaana joulukuussa 1933.
Perhe
Virkin avioitui Rudusta kotoisin olleen Katariina Pyykön (1869–1942) kanssa vuonna 1894. Pariskunnalle syntyi viisi lasta, joista neljä kuoli jo pienenä. Katariina Virkki puolestaan kuoli nälkään Leningradissa piirityksen aikana vuonna 1942. Heidän tyttärensä Ebba Alisa Virkki (s. 1898) avioitui vuonna 1921 punaupseeri Simo Suden kanssa.
Kirkonkylän koulu (Pirkkala)
Kirkonkylän koulu on vuonna 1887 perustettu, Pirkkalassa sijaitseva peruskoulu. Koulussa on noin 200 oppilasta ja 20 henkilökuntaa. Koulu on vanhin Pirkkalassa sijaitseva koulu. Koulu sijaitsee Pirkkalan keskustasta noin neljä kilometriä Anian rantatien varrella.
Aleksandr Uljanov
thumb|upright|Aleksandr Uljanov. Aleksandr Iljitš Uljanov (, 12. huhtikuuta (J: 31. maaliskuuta) 1866 Nižni Novgorod – 20. toukokuuta (J: 8. toukokuuta) 1887 Pähkinälinna ) oli venäläinen vallankumouksellinen ja Vladimir Leninin vanhin veli.
Uljanov valmistui vuonna 1883 Uljanovskin lyseosta hyvin arvosanoin. Myöhemmin hän valmistui Pietarin yliopistosta pääaineena luonnontiede ja eläintiede. Uljanov järjesti työläisten ja opiskelijoiden piirissä salaa kokouksia ja mielenosoituksia. Vuonna 1886 hän liittyi vallankumoukselliseen Narodnaja volja -järjestöön.
Uljanov osallistui Venäjän keisari Aleksanteri III:ta vastaan suunnatun attentaatin suunnitteluun. 1. maaliskuuta 1887 hän ja eräät muut Narodnaja voljan jäsenet kuitenkin pidätettiin. Oikeudessa Uljanov piti poliittisen puheen. 8. toukokuuta hänet ja neljä muuta Narodnaja voljan terroristia, Pahomi Andrejuškin, Vasili Generalov, Vasili Osipanov ja Pjotr Ševyrjov, tuomittiin kuolemaan hirttämällä Pähkinälinnan vankilasaarella.
Veljen kuolema oli Leninille järkytys, ja siitä alkoi hänen radikalisoitumisensa.
Colette Avital
thumb|upright|Colette Avital (2002) Colette Avital (‎, s. 1. toukokuuta 1940 Romania ) on israelilainen poliitikko. Hän on edustanut työväenpuoluetta knessetissä vuodesta 1999, jolloin hänet valittiin varasijalta Matan Vilnain erottua. Hän on knessetin maahanmuuttovaliokunnan puheenjohtaja
Come Away Melinda (albumi)
Come Away Melinda on brittiläisen Uriah Heep -yhtyeen kokoelma-albumi, joka julkaistiin vuonna 2001. Albumi sisältää ainoastaan balladityylisiä kappaleita.
Yhden tähden hotelli
Yhden tähden hotelli on suomalaismuusikko Jorma Kääriäisen viides sooloalbumi. Se julkaistiin 28. helmikuuta 2007. Levyllä soittaa Riku Niemen johtama orkesteri.
Albumijulkaisun yhteydessä maaliskuussa 2007 julkaistiin Jorma Kääriäisestä kertova samanniminen elokuva.
Albumi nousi Suomen virallisen listan sijalle 3.
Peneda-Gerêsin kansallispuisto
thumb|250px|Aradojoen ylittävä silta kansallispuistossa
Peneda-Gerêsin kansallispuisto, usein myös pelkkä Gerês, on Portugalin ainoa kansallispuisto.
Peneda-Gerêsin kansallispuisto avattiin 8. toukokuuta 1971. Se sijaitsee Melgaçon, Arcos de Valdevezin, Ponte da Barcan, Terras de Bouron ja Montalegren kuntien alueilla. Puiston pinta-ala on 702,90 km².
Puisto on saanut WWF:n PAN Parks sertifikaatin.
Olneyn leesiot
Olneyn leesiot eli vauriot ovat hermovaurioiden muoto, jotka aiheutuvat hermoston NMDA-reseptoreiden (NMDAR) toimintaa hillitsevien aineiden eli antagonistien vaikutuksesta, jonka aineet aiheuttavat sitoutumalla näihin reseptoreihin. Siksi ilmiötä kutsutaan myös NMDAR-antagonistien neurotoksisuudeksi (NAN).
Tarkka mekanismi, jolla vauriot aiheutuvat, on kiistanalainen.
Olneyn leesiot ovat merkittävä tutkimuskohde, koska NMDA-reseptorien (NMDAR) antagonisteja käytetään yleisesti lääkkeinä ja päihteinä. Lääketieteessä esimerkiksi memantiinia käytetään Alzheimerin taudin etenemisen hidastamiseen, ketamiinia anestesia-aineena ja dekstrometorfaania yskänlääkkeenä. Leesioita on havaittu eläinkokeissa useilla eri eläinlajeilla tietyillä NMDAR-antagonisteilla. Leesioista ei kuitenkaan ole yhtä selkeitä viitteitä ihmisillä. Siksi leesioiden esiintyvyys ihmisissä on kiistanalaista ainakin NMDAR-antagonistien lääkekäytössä. Jos niitä havaitaan esiintyvän ihmisillä lääketieteellisessä käytössä, saatetaan antagonistien lääkekäytöstä luopua joissain hoitomuodoissa potilasturvallisuuden vuoksi; erityisesti jos kyse on lapsien tai raskaana olevien naisten hoidosta (lasten ja sikiöiden hermostot ovat kehitysvaiheessa).
Huolimatta NMDAR-antagonistien mahdollisesta kyvystä aiheuttaa hermovauroita ihmisillä, suojaavat ne eräältä toiselta hermomyrkyllisyyden muodolta, jota kutsutaan eksitotoksisuudeksi. NMDAR-antagonisteja kutsutaan siksi näennäisen ristiriitaisesti välillä neuroprotektanteiksi, eli hermostoa suojaaviksi aineiksi. Memantiinia esimerkiksi käytetään suojaamaan hermostoa Alzheimerin taudissa esiintyvää NMDA-reseptorivälitteistä eksitotoksisuutta vastaan.
Olneyn leesiot ovat saaneet nimensä ne 1989 löytäneen tutkija John Olneyn mukaan. J. Olney ja kollegat suorittivat tutkimuksia rotilla eri NMDAR-antagonistien avulla (ketamiini, fensyklidiini, ditsosilpiini ja tiletamiini) ja havaitsivat aineiden aiheuttavan hermovaurioita. Olney ei kuitenkaan nimennyt havaittua ilmiötä itsensä mukaan ja nimitys Olneyn leesiot on yleistynyt vasta 1989 julkaistun tutkimuksen jälkeen. Nimitystä kuitenkin käytetään harvoin tieteellisissä julkaisuissa.
Vauriot ihmisillä
1999 tutkittiin kahdeksan henkilön ruumit, jotka käyttivät pitkään NMDAR-antagonisteihin kuuluvaa amantadiinia lääkkeenä. Ruumiinavauksissa heidän aivoissaan ei havaittu olevan Olneyn leesioita.
2013 tutkittiin 21:n ketamiinin päihdekäyttäjän aivoja magneettikuvauksella. Varhaisessakin vaiheessa havaittiin vaurioita, jotka olivat yli 4 vuotta kestäneen runsaan ja jatkuvan käytön jälkeen levittäytyneet kattamaan käyttäjän koko aivot. Käyttäjien sairashistoriasta ilmeni muistiongelmia, ahdistusta ja pisimpään käyttäneillä esiintyi selkeästi myös pakkoliikkeitä (ataksiaa). 2009 julkaistussa tutkimuksessa havaittiin 150:stä tutkitusta henkilöstä niillä, ketkä käyttivät usein ketamiinia, heikentynyt muisti ja muun muassa masennusta. Nämä vaikutukset eivät kuitenkaan olleet merkittäviä ketamiinia harvoin käyttävillä.
Juhan Aare
Juhan Aare (20. helmikuuta 1948 Tallinna – 6. lokakuuta 2021) oli virolainen toimittaja ja poliitikko.
Hän tuli tunnetuksi vuonna 1987, kun hän juonsi Viron televisiolle ympäristöaiheista ohjelmaa Panda ja sai aikaan kansalaisliikkeen Virumaalle suunniteltuja fosforikaivoksia vastaan. Kansalaisliikkeestä sai alkunsa yhdistys Eesti Roheline Liikumine (Viron vihreä liike), josta kehittyi myöhemmin Viron vihreä puolue. Aare toimi ensimmäisenä ERL:n hallituksen puheenjohtajana.
Vuosina 1992–99 Aare toimi kansanedustajana riigikogussa ja vuosina 2002–05 hän oli Vihulan kunnanvaltuuston puheenjohtaja.
Aare teki toimittajan- ja poliitikontyönsä ohella myös dokumenttielokuvia sekä kirjoitti kirjoja. Hän harrasti esteratsastusta ja oli Viron ratsastusliiton puheenjohtaja vuosina 1993–98.
Aarella oli kolme lasta. Aaren isä oli professori Johannes Aare ja veli muusikko Tõnu Aare.
Ahousaht
pienoiskuva|Ahousahtin ensimmäisten kansakuntien hallitsema alue Ahousahtin ensimmäiset kansakunnat on ensimmäisten kansakuntien hallitsema alue joka sijaitsee Kanadan Brittiläisessä Kolumbiassa Vancouverinsaarella. Ahousahtit ovat osa Nuu-chah-nulth kyläneuvostoa.
Ahousateja on noin 1800 ihmistä. Lähes puolet heistä asuu Marktosisin intiaanireservaatissa. Ahousahtin kansakunnat ovat Vacouverin saaren suuriväkisin ensimmäisten kansakuntien kansa.
Yleistä kansakunnasta
Ahousahtien ensimmäinen kansakunta on suuriväkisin Nuu-chah-nulth-kansakunta. Kansakunta on useiden pienten kyläyhteisöjen yhteenliittymä: Ahousahtin, Manhousahtin, Kelthsmahtin, Piniit-tlahtin, Qwaacwi-ahtin, Oinmitisahtin ja Otsoahtin. Kansojen yhteenliittyminen alkoi jo ennen eurooppalaisten saapumista heidän rannikolleen. Ahousahtien 1 900-päinen väkimäärä kasvaa keskimäärin 2,6 % vuosivauhtia ja sen uskotaan kasvavan 3 125 henkilöön vuoteen 2024 mennessä. 77 % kansakunnan väkimäärästä on alle 40-vuotiaita ja 41 % alle 19-vuotiaita. Nykyään 36 % Ahousahtin kansasta asuu Marktosisin intiaanireservaatissa, joka sijaitsee Floresin saarella Tofinosta pohjoiseen päin. Marktosisissa on kuntosali, nuorisotalo,ravintola, terveyskeskus ja koulu alle 12-vuotiaille lapsille. Yläkoulun rakentaminen on aloitettu.
Marktosisissa on vain yksi Ahousahtien asuinpaikoista. Muut ovat perinteisiä kalastuspaikkoja tai muita paikkoja joissa on heille merkityksellisiä luonnonvaroja. Ahousahteista tiedetään paljon heidän rikkaan tanssi- ja musiikkiperinteen ansiosta.
Perinnöllisyysjärjestelmä
Ha'wiihin (perinteiden johtajan) rooli Ahousahtien hallintojärjestelmässä on hallita asuinalueita ja saatavilla olevia resursseja. Ha'wiih järjestelmä on säilynyt hengissä Ahousaht kansan keskuudessa sillä se on keskeinen osa kansakunnan historiaa. Ha'wiih järjestelmän määräämät lait ovat merkittävämpiä kuin päälliköiden ja hallinnon määräykset. Lain säilymisestä vastaavat Wit-wokit. Perinteiden johtaja ei myöskään ole lain yläpuolella. Jokaisella perinteiden johtajalla on neuvonantaja jonka kanssa perinteiden johtaja neuvottelee ennen päätöksentekoa. Ha'wiih ei voi puhua asioista ilman neuvottelua ellei hänellä ole hyviä uutisia kerrottavana- tai jotain tärkeää jaettavaa. Kaikilla Ha'willa on puhuja jota on harjoitettu pienestä pitäen puhujan tehtävään. Puhujien täytyy osata sujuvasti Ha'wiithin kieltä.
Äänestysjärjestelmä
Vaikka Ha'wiih muodostaa Ahousahtien hallinnollisen rungon, Ahousahteilla on myös erillisiä virkaan äänestettyjä virkailijoita. Jokaista sataa ihmistä kohden on yksi konsulin virka. Virkoja on kuitenkin korkeintaan 12 kpl. Yhdessä Ha'wiith, kylän päällikkö ja virkailijat ovat edustamassa Ahousahtien kansaa ja kunnioittavat heidän pitkää historiaansa. Ahousahtien ensimmäisen konsulin valitsi Ha'wiih joskus 1950 luvulla äänestämisen sijaan. Ha'wiihit ovat näin päätyneet kahden johtajan malliin.
Tyypillisesti konsulit ja vanhempi konsuli valitaan virkaansa kahdeksi vuodeksi. Tässä on kuitenkin havaittu ongelmia ja pyrkimys on siirtyä nelivuotiseen virkakauteen. Toinen tuleva muutos on pyrkiä antamaan kaikille yhteisön jäsenille äänioikeus. Aiemmin äänioikeus oli vain heillä, jotka asuivat reservaatissa.
Juice (vuoden 2018 elokuva)
Juice on vuonna 2018 ensi-iltansa saanut suomalainen elämäkertaelokuva, jonka on ohjannut Teppo Airaksinen. Elokuva kertoo muusikko Juice Leskisen elämästä. Pääosassa Leskistä esittää Riku Nieminen. Muissa pääosissa esiintyvät Iida-Maria Heinonen, Pekka Strang, Antti Tuomas Heikkinen, Silmu Ståhlberg, Ilkka Heiskanen ja Anna-Leena Sipilä.
VfB Friedrichshafen
Historia
VfB Friedrichshafen perustettiin vuonna 1904 Friedrichshafenin kaupunkiin. Seuran menestys on ollut viimeiset kymmenen vuotta loistavaa, kun joukkue on voittanut peräti yhdeksän kertaa Bundesliigan mestaruuden vuosina 1998, 1999, 2000, 2001, 2002, 2005, 2006, 2007 ja 2008. Lisäksi joukkueen toistaiseksi kovin saavutus on ollut Mestareiden liigan voitto kaudella 2007. Lisäksi VfB Friedrichshafen on kymmenen kertaa voittanut Saksan Cupin mestaruuden vuosina 1998, 1999, 2001, 2002, 2005, 2006, 2007, 2008.
Juice (vuoden 2018 elokuva)
Rooliaan varten Nieminen joutui ensin laihduttamaan itseään 10 kiloa päästäkseen Juicen nuoruusmittoihin ja sitten lihottamaan itseään 26 kiloa päästäkseen Juicen myöhempiin mittoihin. Nieminen laulaa myös elokuvassa itse kaikki Juicen kappaleet. Elokuva on kuvattu kokonaan filmille, jota kului 10 kilometriä ja kuvauspäiviä elokuvalle kertyi 36.
VfB Friedrichshafen
Historia
Suomalaispelaajista passarilegenda Sami Juvonen pelasi Friedrichshafen kausilla 1998-2000. Tuolloin hän voitti joukkueen mukana Saksan mestaruuden sekä cupin sekä Mestareiden liigan hopeaa ja pronssia. Muita suomalaisia seurassa on ollut Olli Aakula sekä Jussi Heino. Aakula pelasi seurassa kaudella 2003 voittaen Saksan liigan pronssia sekä cupin. Heino pelasi kauden 1999 joukkueen riveissä voittaen Saksan mestaruuden sekä cup-kullan. Lisäksi hän voitti lentopallon arvostetuimmassa seurajoukkuekilpailussa pronssia, kun VfB Friedrichshafen juhli Mestareiden liigan pronssia.
Juice (vuoden 2018 elokuva)
Juice sai ensi-iltansa 26. joulukuuta 2018. Elokuva sai eniten Jussi-ehdokkuuksia vuoden 2019 gaalassa kahdeksalla ehdokkuudella. Se palkittiin parhaasta pukusuunnittelusta, maskeeraussuunnittelusta ja kuvauksesta.
Zum Teufel
Zum Teufel Kustannus on vuonna 2005 perustettu kirjakustantamo ja verkkokauppa. Se keskittyy sarjakuviin, mutta on julkaissut ja myynyt myös musiikkiäänitteitä ja kirjoja. Vuoden 2007 syyskuussa Zum Teufel perusti Turkuun myymälän nimeltä Underground Ullakko. Vuoden 2010 alussa Underground Ullakko sekä Zum Teufelin verkkokauppa lopettivat toimintansa ja toimintaa samoissa tiloissa jatkoi osakeyhtiö Turun Sarjakuvakauppa, jonka hallituksen puheenjohtaja on Zum Teufelin Petteri Oja. Turun Sarjakuvakauppa muutti loppuvuodesta 2018 Turun Humalistonkadulle.
Historia
Kustantamo aloitti toimintansa marraskuussa 2005 julkaisemalla CD-painoksen Kontra-yhtyeen albumista Mieto levy. 31. joulukuuta avattiin verkkokauppa, joka on myynyt sekä kustantamon omia että muidenkin yhtiöiden tuotteita, joista suuri osa on omakustanteita ja underground-henkisiä teoksia. Seuraava albumijulkaisu oli kesällä 2006 ilmestynyt CD-painos Veltto Virtasen soololevystä Tahdon!.
Syksyllä 2006 Zum Teufel! aloitti sarjakuva-albumien julkaisemisen. Kustantamo on julkaissut muun muassa P. A. Mannisen ja Jyrki Nissisen teoksia. Alkuvuodesta 2012 Zum Teufel palkittiin Herra Koipeliini -palkinnolla Cocco Bill -albumin Kamomillacowboy saapuu kaupunkiin julkaisemisesta.
Kaivinkone
thumb|Ympäripyörivä kaivinkone.|alt= Kaivinkone on alkujaan maan kaivamiseen tarkoitettu kone mutta erilaisin lisävarustein varustettuna niitä käytetään lukemattomiin eri tarkoituksiin. Kaivinkoneet liikkuvat yleensä joko telaketjujen tai pyörien varassa. Tehonlähteenä on lähes poikkeuksetta polttomoottori ja voimansiirto on hydraulinen. Pienimmät kaivinkoneet painavat joitakin satoja kilogrammoja, suurimmat taas useita satoja tonneja. Myös traktoreihin voi olla kiinnitettynä kaivuvarsi, jolloin ne voivat myös toimia kaivurina.
Aki ja Turo
Aki ja Turo ovat näyttelijöiden Antti Raivion (Aki) ja Ville Virtasen (Turo) esittämät hahmot, jotka tulivat tunnetuiksi sketsisarjassa Hymyhuulet (1987–1988).
Kaivinkone
Kaivinkoneita käytetään muun muassa talojen, teiden, putkistojen ja muun infrastruktuurin rakentamisessa tarvittaviin kaivutöihin.
Kaivurikuormaaja
Kaivurikuormaajan (eli lusikkahaarukka tai yhdistelmäkaivuri) takapäässä on kaivuriosa ja edessä etukuormaaja. Etukuormaaja on yleensä teollisuusmallia eli se on tavallista järeämpi ja kiinteästi asennettu toisin kuin maataloudessa käytettävät etukuormaajat. Tämän tyyppiset koneet ovat pyöräalustaisia ja niiden ohjaus on usein toteutettu pyörien kääntöliikkeen avulla, mutta myös runko-ohjattavia malleja on olemassa. Kaivuri voidaan asentaa myös puskukoneen tai telakuormaajan taakse mutta sellainen on melko harvinaista. thumb|Case 580 SK kaivurikuormaaja
Aki ja Turo
Aki on nuori mies, joka pukeutuu farkkupuseroon ja -liiviin. Hänellä on ruskeat puolipitkät hiukset. Turo on vaaleahiuksinen nuori mies, joka pukeutuu yleensä pieneen vihreään puseroon, vaaleanpunaiseen kauluspaitaan ja mustiin trumpettihousuihin. Turo joutuu yleensä ystävänsä Akin kiusan kohteeksi, koska hän on hieman hiljainen ja kömpelö. Aki huutelee usein Turolle "Auts-töks-töks".
Kaivinkone
Vastapainokaivuri
Vastapainokaivuri koostuu traktorista ja sen takapäähän asennetusta kaivurista tukitassuineen ja keulassa olevasta vastapainosta, joka sisältää usein vastapainoja ja hydrauliikka- ja lisäpolttoainesäiliöt. Vastapainokaivuri koostuu yleensä perustraktorista, josta on riisuttu nostolaitteet sekä muu hydrauliikka ja johon on lisätty kaivuri. Myös etuakseleita vahvistettiin lisääntyneen painon takia. Kaivureita on valmistettu Suomessa nimillä Vammas (muun muassa Kersantti, Korpraali, Major) ja Ukko-Mestari (muun muassa UM 3, Um 355). Kaivureita asennettiin muun muassa Valmet-, Nuffield-, Ford Fordson- ja Leyland-traktoreihin. Vastapainokaivureiden kulta-aika oli 1960-luvulla ja 1970-luvun alussa. Monesti kaivureihin lisättiin telat etenemiskyvyn parantamiseksi. Alkuperäisten akseleiden väliin lisättiin joskus akseli, jolloin saatiin puolitelat. Täystelat asennettiin alkuperäisten akseleiden päälle.
Jos etuakselin eteen lisättiin akseli saatiin ylipitkät telat. Myös telatraktoreita käytettiin kaivureissakin alustana esim. alfta-tela (Fiat tai Volvon Bamse). Myöhemmin Lännen tehtaat teki S8- ja S10-telakaivureita. Myöhemmin myös Median Patu M100 jossa ei enää ollut kaivureista tuttuja tukitassuja. pienoiskuva|Vammas Major vastapainokaivuri.
Ympäripyörivät kaivinkoneet
Ympäripyörivä kaivinkone on asennettu tela- tai pyöräalustan päälle siten, että sitä voidaan kääntää vapaasti pyörimisakselinsa ympäri haluttuun asentoon. Ympäripyöriviä tela-alustaisia kaivinkoneita ohjataan ajettaessa telojen nopeuserojen avulla (niin sanottu liukuohjaus). Teloilla voidaan ajaa myös samaan aikaan toisistaan riippumatta päinvastaisiin suuntiin eli kääntyä paikallaan. Pyöräalustaisissa koneissa on joko 2- tai 4-pyöräohjaus, (jota joissain yhteyksissä myös "hämähäkkiohjaukseksi" kutsutaan) Näissä 4-pyöräohjatuissa voi olla valinnaisesti valittavissa pyörien kääntö joko samaan suuntaan, jolloin koneella ajetaan alavaunuun nähden sivuviistoon, tai sitten normaali oletetun keskipisteen ympärikaarto, "normiajo" eli ajetaan ympyrän säteen suuntaisesti normaalisti kehää kaartaen.
Aki ja Turo
Myöhemmin parivaljakko julkaisi oman kokoalbumin Lievä kantrihuijaus (1988), jossa he suurimmaksi osaksi esittivät vanhoja 1960- ja 1970-luvun ulkomaisia menestyskappaleita uusin sanoituksin.
Kaivinkone
Ympäripyörivät kaivinkoneet
Ympäripyörivissä kaivinkoneissa on suurin kokojakauma alle tonnin painoisista aina useisiin satoihin tonneihin. Pienimmistä käytetään nimityksiä mini ja midi.
Aki ja Turo
Erään aikalaisarvion mukaan Aki ja Turo ”eivät antaneet katsojille vaihtoehtoja: heistä joko piti tai sitten ei” ja he jättivät Hymyhuulet-sarjan päätähdet Aake Kallialan ja Pirkka-Pekka Peteliuksen varjoonsa.
Kaivinkone
Pisto- ja kuokkakaivinkoneet
pienoiskuva|Pistotyyppinen vaijerikaivinkone, n. v. 1911. Pistokaivinkoneen eli lapiokaivinkoneen kaivumekanismi on toteutettu siten, että suurin kaivuvoima saavutetaan työnnettäessä kauhaa poispäin koneesta. Kuokkakoneessa suurin kaivuvoima taas saavutetaan vedettäessä kauhaa kohti konetta. Kuokkakoneella on helpompi kaivaa ojia kuin pistokoneella. Laajoja kaivantoja tehtäessä pistokone kuormaa kaivetun maan päällä kun taas kuokkakone kuormaa koskemattoman maan päällä.
Laahakaivinkone
Laahakaivinkoneen kauhaa nostetaan ja vedetään vaijereilla. Kaivuvoimat syntyvät kauhan painosta ja vetovaijerivoimasta.thumb|Minikaivinkone
Kaivinkoneen kauhat
Kaivinkoneisiin valmistetaan erilaisia kauhoja eri kaivutöitä varten. Ojien kaivamista varten on kolmiomainen kauha, joita on eri maastoille erityyppisiä. Metsä- pelto- ja normi ojakauhat poikkeavat muodoiltaan toisistaan johtuen eri tarkoituksesta ja maastotyypistä, mihin ne on tarkoitettu. Kapeita ojia kaapeleiden upotusta varten kaivetaan erityisen kapeilla kauhoilla. Luiskakauhoissa on usein kallistusmekanismi. Kauhan pyörittäjässä on portaaton pyöritys sekä kallistus mahdollisuus."rotaattorin" päässä eli täysin vapaasti hydraulisesti työn aikana ympärikäännettävissäkin haluttuun asentoon, ja ne on tarkoitettu maan pinnan viimeistelyyn esim. teiden varsilla. Pyörittäjä voidaan varustaa kiinteillä pihdeillä pylväiden käsittelyä varten. Kauhat valmistetaan yleensä hitsaamalla teräslevyistä. Kauhan leikkaavissa reunoissa ja pohjassa on yleensä perusainetta lujemmasta ja kulutusta paremmin kestävästä teräksestä valmistettuja kulutuspaloja. Kivistä maata ja louhetta kaivetaan yleensä piikki- tai kynsikauhalla.Tasauskauhoja käytetään maan tasaamiseen luiskakauhojen lisäksi. Kauhat kiinnitetään tapeilla suoraan puomiin tai pikaliittimellä.
Muut laitteet
Kaivinkone voidaan valjastaa moniin muhinkin töihin kuin kaivamiseen. Kaivinkone voidaan varustaa iskuvasaralla purkutöitä tai kovan maa-aineksen pehmittämistä varten. Kaivinkoneilla saatetaan tehdä hakkuutöitä ja silloin ne varustetaan hakkuupäällä. Kaivinkoneisiin voidaan nykyään myös asentaa ponttivasara pontitusta varten. Kaivinkoneeseen voidaan kiinnittää harja, jolla puhdistetaan katuja ja siistitään työkoneen jäljet. Kaivinkoneeseen voidaan kiinnittää vesakkomurskain, jolla voidaan niittää teiden reunoissa kasvavat kasvit.
Höyrykaivinkoneet
thumb|[[Orenstein & Koppel -yhtiön valmistama höyrykäyttöinen pistokaivinkone 1930-luvun lopulta. Nykyään matkailunähtävyytenä Kiteellä.]] Ensimmäiset kaivinkoneet toimivat höyryvoimalla, esimerkiksi Saimaan kanavaa on kaivettu höyrykaivinkoneilla. Yksi jäljellä olevista suomalaisista höyryllä toimivista kaivinkoneista palveli Valtionrautateiden radanrakennusosastolla 1960-luvulle asti. Sittemmin se lahjoitettiin Kiteen kaupungille ja on nykyisin (2016) muistomerkkinä Kiteen rautatieaseman pihassa.
Suomen ensimmäinen kaivinkone oli höyrykäyttöinen Bucyrus C70, joka otettiin käyttöön kesällä 1912 Suupohjan radan rakennustyömaalla. Kiskoilla liikkuva kone lastasi soraa rautatievaunuihin Koskenkorvan sorakuopalla. Samanlaisia koneita oli käytössä muun muassa Panaman kanavan rakennustyömaalla.
Hervannan toimintakeskus
Hervannan toimintakeskus on arkkitehtipari Raili ja Reima Pietilän suunnittelema, vuonna 1989 valmistunut rakennuskokonaisuus, joka sijaitsee Tampereen Hervannassa. Toimintakeskus on osa niin sanottua Hervannan keskusakselia, jonka Pietilät suunnittelivat 1970-luvulla. Tampereen kaupunki tilasi heiltä näyttäviä julkisia rakennuksia elävöittämään Hervannan betonista kerrostalolähiötä. Keskusakseliin kuuluu toimintakeskuksen lisäksi seurakunta- ja vapaa-aikakeskus sekä liikekeskus, jotka valmistuivat vuonna 1979.
Toimintakeskuksen rakentaminen aloitettiin keväällä 1985, ja tilat saatiin käyttöön neljä vuotta myöhemmin. Vihkiäisiä juhlittiin 26. toukokuuta 1989.
Toimintakeskuksen rakennukset
Toimintakeskuksessa on kolme rakennusta – elokuvateatteri, kirjastorakennus ja terveysasema – jotka suunniteltiin ja rakennettiin samaan aikaan. Niiden väliin jää kapeahko kävelykatu ja pieni keskusaukio. Ulkoarkkitehtuurin kaarevat punatiilipinnat ja toisissaan kiinni olevat katokset liittävät rakennukset yhdeksi kokonaisuudeksi. Toimintakeskus yhdistyy kiinteästi myös viereiseen Käärmekallioon ja Runoilijanpuistoon.
Moni-ilmeisimmän osan toimintakeskuksesta muodostaa kirjastorakennus, johon sijoitettiin alun perin paitsi Hervannan kirjasto myös palo- ja poliisiasemat, nuorisotilat sekä ravintola- ja liiketiloja. Elokuvateatteriin tehtiin 100- ja 200-paikkaiset salit, ja terveysasemarakennukseen valmistui puolestaan tilat terveysasemalle, sosiaalitoimistolle ja apteekille. Paloasema, poliisin palvelupiste ja sosiaalitoimisto eivät enää nykyään sijaitse toimintakeskuksessa. Myös säännöllinen elokuvateatteritoiminta on päättynyt, mutta teatterirakennuksen salit ovat edelleen kulttuurikäytössä sekä tapahtuma- ja kokoontumistiloina.
Arkkitehtuuri
Pietilät valitsivat Hervannan keskusakselin julkisivumateriaaliksi punaisen tiilen, joka erottui ympäröivästä betoniarkkitehtuurista. Tiilipinnat loivat lisäksi ajatuksellisen yhteyden Tampereen vanhoihin tehdasrakennuksiin. Nuori lähiö haluttiin näin kytkeä kaupungin menneisyyteen.
Toimintakeskuksen arkkitehtuurissa on historiallisia viittauksia myös eurooppalaisten kaupunkien arkadeihin ja jopa Lähi-idän rakennusperintöön. Esimerkiksi toimintakeskuksen pitkät, kaartuvat räystäät ovat saaneet vaikutteita irakilaisesta Basran kaupungista, jossa Reima Pietilä kävi luonnostelemassa katettuja basaarikatuja.
Hervannan toimintakeskukseen on siirretty entisen Branderin kahvilan sisustus, jonka Pietilät suunnittelivat vuonna 1963. Kahvila toimi Kalevan kirkon sisätilojen kokeiluprototyyppinä. Branderin liiketila sijaitsi Tampereen Kauppakadun ja Hämeenpuiston kulmassa vuoteen 1984 asti. Kun Brander luopui paikasta, Tampereen kaupunki hankki omistukseensa kahvilan kalusteet sekä puiset seinä- ja kattorakennelmat.
Suojelu ja merkittävyys
Toimintakeskus on suojeltu asemakaavalla vuonna 2002. Sen mukaan kyseessä on ”rakennustaiteellisesti arvokas ja kaupunkikuvan säilymisen kannalta tärkeä rakennus”, jota ei saa purkaa. Korjaus- ja muutostyöt tulee tehdä niin, että kohteen merkittävä kaupunkikuvallinen luonne ja arkkitehtoninen arvo säilyy.
Museovirasto on luokitellut toimintakeskuksen ja muut keskusakselin rakennukset valtakunnallisesti merkittävien rakennettujen kulttuuriympäristöjen joukkoon. Hervannan työt ovat Pietilöiden laajin rakennuskokonaisuus Suomessa. Heidän tyylinsä poikkeaa modernin arkkitehtuurin valtavirrasta.
Lievestuore
Lievestuore on taajama Laukaan kunnassa Keski-Suomessa. Lievestuore sijaitsee Laukaan kunnan eteläosassa, valtatie 9:n (E63) varrella ja Lievestuoreenjärven rannalla. Taajama on Laukaan kolmanneksi suurin ja ensimmäiseksi teollistunut taajama. Asukkaita Lievestuoreella oli vuoden 2016 lopussa 2 505. Kaupallisesti alue kuuluu Jyväskylän markkina-alueeseen ja valtaosa varsinkin erikoiskaupan asioinneista suuntautuu Jyväskylään.
Lievestuoreen suurin työnantaja on Senop Oy Lievestuoreen toimipiste, joka työllistää vajaat 200 henkeä. Alueella toimi aikaisemmin puolustusvoimien Lievestuoreen varikko, joka lopetti toimintansa vuonna 2007.
Sellutehdas
Lievestuoreen selluloosatehdas (aik. sulfaattiselluloosatehdas) oli toiminnassa vuosina 1927–1985, aluksi nimellä Haarlan Selluloosayhtiö (1927–1967) ja myöhemmin Keski-Suomen Selluloosa Oy (1971–1985). Tehdas oli toiminta-aikanaan Laukaan suurimpia työnantajia. Tehdas valmisti aluksi sulfaattiselluloosaa, kunnes 1950-luvulla siirryttiin sulfiittiselluloosan tuottamiseen. Tamperelainen liikemies Rafael Haarla perusti tehtaan Lievestuoreelle 1927, koska alueelta oli saatavissa raakapuuta, joka voitiin uittaa edullisesti tehtaalle. Lievestuoreen kautta kulki myös 1918 valmistunut Jyväskylä–Pieksämäki-rata.
Lipeälampi
Lievestuore muistetaan haisevasta Lipeälammestaan, johon 1920–1980-luvuilla toiminut Lievestuoreen sellutehdas laski jätteensä. Lampea on 1990- ja 2000-luvuilla puhdistettu, eikä nykyinen maapohja enää sanottavasti haise. Itse tehtaasta on nykyisin jäljellä enää vain perustusten jäänteitä. "Lievestuoreen Liisa" oli Irwin Goodmanin esittämä hittikappale vuodelta 1971. Siinä kerrotaan myös Lipeälammen aiheuttamista hajuhaitoista.
Kansalaisopisto ja yhteiskoulu
Sellutehtailija Haarla tuki voimakkaasti kylän sivistyspyrkimyksiä. Vuonna 1946 perustettiin Lievestuoreen kansalaisopisto, joka toimi osana setlementtiliikettä. Ohjelmassa oli aluksi ammatillisia aineita ja vieraita kieliä. Opisto sai 1961 Haarlalta oman toimitilan. Lievestuoreen yhteiskoulu oli perustamisvuonnaan 1948 Laukaan ensimmäinen oppikoulu.
Liikenneyhteydet
Lievestuore on valtateiden 9, 13 ja 23 varrella, vaikkakaan valtatietä ei kulje itse taajaman läpi. Alueella kulkee runsaasti linja-autoja. Jyväskylän keskustaan on matkaa noin 25 km ja Laukaan keskustataajamaan 30 km.
Lievestuoreen rautatieasema aivan taajaman keskellä on yksi rataosan Jyväskylä–Pieksämäki asemista. Liikennepaikka sijaitsee 24,8 kilometrin päässä Jyväskylästä. Kesällä 2014 matkustajajunat lakkasivat pysähtymästä Lievestuoreella. Aiemmin asemalta oli lopetettu lipunmyynti ja asemarakennus siirtynyt yksityisomistukseen.
Lievestuoreen Kisa
thumb|Sylvi Saimo
Lievestuoretta edustaa urheiluseura nimeltään Lievestuoreen Kisa. Vuodesta 1927 toimineen urheiluseura Kisan toimintaa pyörittävät viisi lajijaostoa: hiihto- ja suunnistus-, pesäpallo-, jääurheilu-, lentopallo- ja yleisurheilujaostot. Pesäpallolla on pitkä historia seurassa. Tällä hetkellä Kisan lippulaivana toimii miesten pesäpallojoukkue, joka pelaa miesten Ykköspesistä. Seuran kuuluisin jäsen on ollut olympiavoittaja ja kansanedustaja Sylvi Saimo, joka asui Hohon kylässä.
Nokkakiven huvipuisto
Lievestuoreella toimii kesäisin myös Nokkakiven huvipuisto, joka avattiin vuonna 2007. Nokkakivessä on laitteita ja tekemistä kaikenikäisille. Puistoon on ilmainen pääsy ja sen laitteisiin pääsee ostamalla rannekkeen.
Moottoriurheilu
Lievestuore on tunnettu myös moottoriurheilusta. Kylän pohjoispuolella sijaitsee suuri moottoriurheilulle kaavoitettu alue, jolla toimii esimerkiksi Ruuhimäki Circuit -kartingrata sekä Keski-Suomen Moottorikerhon ylläpitämät motocross- ja enduro-radat. Alue toimii myös Suomen MM-rallin Ruuhimäen erikoiskokeen maalialueena.
Muuta
Kuntalaisten keskuudessa kylää kutsutaan myös nimellä Liepee, joka taipuu adessiivissa Liepeellä. Asukkaita kutsutaan liepeeläisiksi tai lievestuoreelaisiksi.
Teersalo
thumb|250px|[[Palva (Velkua)|Palvan ja Teersalon välillä liikennöivä lossi.]] Teersalo on kylä Livonsaaren etelärannalla Velkualla, Naantalin kaupungissa. Teersalossa on omakoti- ja rivitaloaluetta ja asukkaita on noin 100. Teersalossa sijaitsee suurin osa Livonsaaren palveluista ja yhdessä Palvan saaren kanssa se muodostaa suurimman osan Velkuan palveluista.
Teersalossa sijaitsi ennen Länsi-Rannikon Kala Oy:n kalasatama. Vuonna 2005 käytössä oli vielä pakasteluolat kaloille. Teersalossa järjestettäviä kesätapahtumia ovat muun muassa Velkuapäivät, Muinaistulien yö ja Salakuljettajan yö.
Palvelut
Teersalossa sijaitsevat kaupalliset palvelut kuten pieni kauppa, posti ja kaksi ravintolaa: 140-paikkainen Wanha Salakuljettaja ja 180-paikkainen Rantaklubi. Alueella sijaitsevassa Palvelukeskus Kummelissa on Naantalin kaupunginkirjaston sivukirjasto Velkuan kirjasto, päiväkoti, terveysasema, lounaskahvila, palveluasuntoja ja kaupungin yhteispalvelupiste. Lisäksi Teersalossa on vierasvenesatama, polttoaineautomaatti veneille ja autoille, sekä Naantalin kaupungin ylläpitämä uimaranta, matonpesupaikka ja leikkikenttä.
Ravintola Wanhan Salakuljettajan terassialueella on esiintymislava, jossa kesäisin esiintyy tunnettuja artisteja. Ravintola ylläpitää Teersalon vierasvenesatamaa, johon kuuluu myös viisi kesällä 2017 valmistunutta vuokramökkiä.
Liikenne
Teersaloon mantereelta johtava tie on yhdystie 1931 eli Velkuantie. Tie päättyy Teersalon lossirantaan, josta matka jatkuu lossilla Palvan saareen 1 kilometrin pituista lossireittiä pitkin. Lossi pystyy kuljettamaan noin 10 henkilöautoa kerralla. Teersaloon kulkee TLO:n linja-autoreitti Turusta, Raision ja Maskun kautta. Lisäksi Teersalosta on palveluliikennelinja Naantaliin. Yhteysalus M/S Kivimo liikennöi Teersalosta sen eteläpuolisiin lähisaariin. Teersalosta on päässyt myös Taivassalon Hakkenpäähän kesäisin Merenkulkulaitoksen yhteysaluksella. Reitti on osa Saariston Rengastietä.
Puistot
Teersalossa sijaitsee kaksi puistoa. Rantapuisto valmistui kesällä 2007 Teersalon rantaan. Sen alueelle on istutettu painolastikasveja, esihistoriallisella tai keskiajalla Suomeen saapuneita kasveja sekä alkuperäiskasveja. Alueelle rakennettiin pieni tori. Torin laatoissa on merensinistä sävyä ja kivien sekä kasvien asettelu toistaa saariston merenrantaa. Kasvilajeja puistossa on yli 35, joista suurin osa perennoita, mutta myös muutamia puita ja pensaita löytyy. Puistossa kasvavia lajeja ovat muun muassa masmalo, maahumala ja verikurjenpolvi.
Palvelukeskus Kummelin rannassa on vuonna 2001 rakennettu pieni saaristokasvitarha. Puutarhassa on saariston niityillä ja kedoilla esiintyviä kasveja istutettuina kasvipenkkeihin. Paikalle on pystytetty opastaulu, jossa kerrotaan eri luonnonkasveista.
Felix Otto Dessoff
thumb|right|Felix Otto Dessoff
Felix Otto Dessoff (14. tammikuuta 1835 Leipzig – 28. lokakuuta 1892 Frankfurt) oli saksalainen kapellimestari, pianisti ja säveltäjä.
Dessoff pääsi Leipzigin konservatorioon vuonna 1851. Hän opiskeli siellä pianonsoittoa Ignaz Moschelesin ja Louis Plaidyn, sävellystä Moritz Hauptmannin sekä orkesterinjohtoa Julius Rietzin johdolla. Tämän jälkeen hän työskenteli kapellimestarina Aachenissa, Altenburgissa, Chemnitzissä, Düsseldorfissa, Kasselissa ja Magdeburgissa. 7. syyskuuta 1859 Dessoff teki Wienissä hyvin menestyksekkään esiintymisen vierailevana kapellimestarina johtamalla Gioacchino Rossinin Wilhelm Tellin; vuoden 1860 alusta hän pääsi toimimaan hovioopperan kapellimestarina. Marraskuussa 1860 hän pääsi myös filharmonisten konserttien johtoon. Vuonna 1861 Dessoff aloitti Gesellschaft der Musikfreunden konservatorion sävellysluokan johtamisen. Hänen opiskelijoihinsa kuuluivat Robert Fuchs, Joseph Hellmesberger nuorempi, Heinrich von Herzogenberg, Richard Heuberger, Felix Mottl, Arthur Nikisch ja Ernst von Schuch.
Vuonna 1875 Dessoff lähti Wienistä hovikapellimestariksi Karlsruheen. Vuodesta 1880 kuolemaansa hän toimi Frankfurtin teatterin pääkapellimestarina. Dessoff oli Johannes Brahmsin ystävä ja teki monesti musiikillista yhteistyötä tämän kanssa. Hän johti Brahmsin ensimmäisen sinfonian kantaesityksen. Dessoffin omaan sävellystuotantoon kuuluu kamarimusiikkia, pianoteoksia ja yksinlauluja.
Dessoff meni vuonna 1861 naimisiin näyttelijänä työskennelleen Friederiken (1841–1907) kanssa. Margarete-tyttärestä (1874–1944) tuli kuoronjohtaja.
Vilhelm Junnila
Lassi Vilhelm Junnila (s. 6. maaliskuuta 1982 Naantali) on suomalainen poliitikko. Hän oli Orpon hallituksen ensimmäinen elinkeinoministeri. Junnila ilmoitti eroavansa toimittuaan ministerinä 11 päivän ajan.
Junnila valittiin perussuomalaisten kansanedustajaksi eduskuntavaaleissa 2019 ja uudelleen 2023. Junnila toimii Euroopan turvallisuus- ja yhteistyöjärjestön (ETYJ) parlamentaarisen yleiskokouksen Suomen valtuuskunnan puheenjohtajana. Junnila on myös Naantalin kaupunginvaltuuston puheenjohtaja vuoden 2021 syksystä lähtien. Ennen valintaansa kansanedustajaksi Junnila toimi kahdeksan vuotta kansanedustajan avustajana.
Koulutus ja ura
Junnila on koulutukseltaan merkonomi Raision kauppaoppilaitoksesta (2001). Ylioppilastutkintoa hän ei ole suorittanut, ainoastaan kolme koetta vuonna 2003. Junnila on ilmoittanut opiskelleensa valtio-oppia ja toimineensa yrittäjänä. Hän on ollut kirjoilla Turun yliopiston avoimessa yliopistossa muttei ole suorittanut kursseja. Yrittäjäurasta ei löydy Ylen mukaan todisteita, sillä Junnilan ilmoittamaa puolalaista yritystä ei löydy rekistereistä. Hän on avustajansa mukaan työskennellyt Muumimaailman parkkipaikan muumipoliisina, opiskeluaikana IT-tehtävissä Fortum Oil & Gas ja Neste Oil -nimisissä yrityksissä, teollisuudessa Arme Oy:ssa sekä taloushallinnollisissa ja isännöintitehtävissä muutamassa pienemmässä yrityksessä.
Kansanedustajana
Tultuaan valituksi eduskuntaan Junnila esitti vuosittain 45 000 euron määrärahaa Veljesapu-Perinneyhdistykselle, joka vaalii natsi-Saksan SS-joukkojen Waffen-SS-siivessä toimineiden suomalaisten vapaaehtoisten perintöä. Vuonna 2019 Junnila teki talousarvioesityksen sadan euron määrärahan myöntämisestä somaliyhdistys Berdelle ”verkkokirjoittelusta aiheutuneeseen ahdistukseen ja mielipahaan".
Keskustelu uusnatsiyhteyksistä ja -viittauksista
Vuonna 2019 Junnila oli ollut puhumassa äärioikeistolaisen Kansallismielisten liittouman järjestämässä tapahtumassa nimeltä ”188 Kukkavirta”. Junnilan mukaan tilaisuus oli Turun terrori-iskun uhrien muistotilaisuus, jossa oli puhujia kaikista muistakin puolueista. Muiden puolueiden edustajia ei kuitenkaan ollut puhumassa 188 Kukkavirta -tapahtumassa. Junnila ilmoitti 19. kesäkuuta 2023, ettei hänellä ole suhdetta Kansallismielisten liittoumaan ja että hänet oli keinotekoisesti yhdistetty ”mainittuihin tahoihin”, vaikka hän piti puheensa Aurajoen toisella rannalla. Omalla kotisivullaan Junnila oli tapahtumasta 2019 kirjoittaessaan tosin kiittänyt järjestäjiä ”erityisesti siitä”, että vastarantakin oli sinä vuonna annettu tapahtuman käyttöön, jolloin ”vasemmistolaisten rumpuryhmä ei päässyt sinne metelöimään ja häiritsemään muistotilaisuutta”. Tapahtumasta jaettiin myös kuvia, joissa järjestäjät seisoivat Junnilan vieressä tämän puhuessa. Tapahtumasta kuvatussa videossa näkyy, miten alussa yhtenäisenä liikkunut kulkue jakautuu Tuomiokirkkosillan kohdalla kahteen osaan molemmin puolin jokea.
Junnila pahoitteli 22. kesäkuuta 2023 aiempaa toimintaansa ja kertoi ottaneensa opikseen, piti Pohjoismaisen vastarintaliikkeen lakkauttamista hyvänä asiana ja kertoi, ettei enää osallistuisi vastaavaan tilaisuuteen. Useat tutkijat pitivät Junnilan toimintatapaa äärioikeistolle tyypillisenä kaksoisviestintänä, jossa huumorin varjolla ja symbolipelillä voi omalle kannattajakunnalle esittää ihmisvihaa, venyttää sallitun rajoja, uhriutua vastareaktioista ja lopulta kiistää kaiken, jos tarve vaatii.
Luottamusäänestys eduskunnassa
Eduskunnan käsitellessä Orpon hallituksen ohjelmaa 27. kesäkuuta 2023 oppositiopuolue vihreiden kansanedustaja Hanna Holopainen esitti elinkeinoministeriksi nimitetylle Junnilalle epäluottamuslausetta tämän ”äärioikeistoyhteyksien” vuoksi. Holopaisen mukaan Junnilan yhteydet äärioikeistoon ”eivät ole yksittäinen vahinko tai huumoria vaan järjestelmällistä yhteydenpitoa”. Junnilan tapaus oli jo ehtinyt herättää huomiota myös ulkomailla, ja Holopainen sanoi vihreiden olevan huolestuneita Suomen maineesta maailmalla. Junnilan puheista olivat uutisoineet muun muassa BBC, ranskalainen Le Monde, saksalainen Süddeutsche Zeitung ja The Times of Israel. Süddeutsche Zeitung väitti myös eduskunnan puhemiehen Jussi Halla-ahon ja sisäministeriksi nimitetyn Mari Rantasen nostaneen esiin äärioikeistolaisia teemoja.
Luottamusäänestyksessä 28. kesäkuuta 2023 Junnila sai eduskunnan luottamuksen kokoomuksen, perussuomalaisten ja kristillisdemokraattien tuella äänin 95–86. Epäluottamuksen puolesta äänestivät kaikki vihreiden, sosiaalidemokraattien ja vasemmistoliiton paikalla olleet kansanedustajat sekä seitsemän hallituspuolue RKP:n yhdeksästä kansanedustajasta, mukaan lukien kaikki kolme RKP:n ministeriä. Jos kaikki opposition edustajat olisivat olleet paikalla, äänestäneet epäluottamuslauseen puolesta ja muutoin äänet olisivat jakautuneet samoin kuin ne menivät, Junnila ei olisi saanut eduskunnan luottamusta.
Perusuomalaisten puheenjohtaja, valtiovarainministeri Riikka Purra oli hallituslähteiden mukaan ennen luottamusäänestystä uhannut kaataa hallituksen, mikäli RKP:n eduskuntaryhmä äänestäisi Junnilan luottamusta vastaan. Äänestyksen jälkeen Purra vakuutti, että Junnilalla oli hänen itsensä ja Perussuomalaisten eduskuntaryhmän täysi tuki. Purra sanoi kuitenkin pitävänsä Junnilan leikinlaskua ”selvästi sopimattomana”. Perussuomalaisten eduskuntaryhmän puheenjohtaja Jani Mäkelä katsoi, että luottamusäänestyksessä oli kyse ”punavihreiden ajojahdista, jonka kohteeksi oli nyt poimittu ministeri Junnila”.
Pesukarhusolmio
Junnila piti 28. kesäkuuta 2023 eduskunnassa solmiota, jossa on pesukarhun kuvia. Ilta-Sanomien mukaan pesukarhuun liittyy äärioikeistolaista symboliikkaa, sillä pesukarhun englanninkielisestä nimestä (raccoon) on johdettu rasistinen termi. Lisäksi lehti yhdisti eläimen natsi-Saksaan, sillä väitetään natsijohtaja Hermann Göringin tuoneen vieraslajin Eurooppaan. Junnila on myös aiemmin viitannut pesukarhuihin. Eräät poliitikot tuomitsivat pesukarhusolmion. Ville Niinistön mukaan Junnilan solmio pilkkaa natsipuheiden kritiikkiä. Myös vasemmistoliiton kansanedustaja Merja Kyllönen kritisoi solmiota Suomi-areenassa. Helsingin yliopiston politiikan tutkija Johanna Vuorelma pitää solmiota piiloviestinä Junnilan omille kannattajille. Junnilan mukaan kyse ei ollut piiloviestinnästä, vaan hän kertoi solmion olleen puolisoltaan saama lahja joka kaulassaan hän halusi ”mennä elämänsä kovimpaan paikkaan”, viitaten luottamusäänestykseen.
”Ilmastoabortti”
Junnila oli syksyllä 2019 tehnyt eduskunnassa kirjallisen kysymyksen, jossa hän oli ehdottanut, että väestönkasvua Afrikassa ja sen aiheuttamaa ilmastohaittaa tulisi hillitä edistämällä niin sanottuja ”ilmastoabortteja”. Kristillisdemokraatti Päivi Räsänen tiedusteli 29. kesäkuuta 2023, oliko Junnila edelleen samalla kannalla. Seuraavana päivänä myös Sari Essayah vaati Junnilaa sanoutumaan irti kysymyksestään, koska sen ”sanamuodot ovat täysin tuomittavia”. Junnila piti kysymystään täysin uuden hallitusohjelman mukaisena.
Ero
30. kesäkuuta 2023 presidentti Sauli Niinistö ilmaisi pitävänsä Junnilasta syntynyttä kohua hallitukselle ”vähintään kovin kiusallisena”. Samana päivänä Yleisradio kertoi vaikuttavan siltä, että Junnila on antanut harhaanjohtavia tietoja koulutuksestaan ja työkokemuksestaan. Junnila on väittänyt opiskelleensa valtio-oppia yliopistossa, mutta todellisuudessa hän oli ollut aiemmin kirjoilla avoimessa yliopistossa muttei ollut suorittanut yhtäkään kurssia. MOT-ohjelman toimitus ei löytänyt todisteita aktiivisesta yritystoiminnasta. Myöhemmin samana päivänä Junnila ilmoitti eroavansa elinkeinoministerin tehtävästään.
George Kelly (näytelmäkirjailija)
George Edward Kelly (16. tammikuuta 1887 Philadelphia, Pennsylvania, Yhdysvallat – 18. kesäkuuta 1974 Bryn Mawr, Pennsylvania, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen näytelmäkirjailija, käsikirjoittaja ja näyttelijä, joka kirjoitti 1920-luvulla muutamia suosittuja näytelmiä. Niistä Craig’s Wifen toi hänelle Pulitzer-palkinnon. Kelly aloitti uransa näyttelijänä ja esiintyi muun muassa vaudevillessä, jonne kirjoitti jo sketsejä. Hän siirtyi 1920-luvulla kirjoittamaan Broadwaylle ja kirjoitti 1930-luvulta alkaen myös elokuva- ja radiokäsikirjoituksia.
Nuoruus ja uran alku
George Kelly syntyi Philadelphiassa 1887. Hän oli toiseksi nuorin irlantilaisten maahanmuuttajien John Kellyn ja Mary Anne Costellon kymmenestä lapsesta.
Kelly alkoi uransa näyttelijänä 1910-luvulla. Hän esiintyi alkuun erilaisissa teatteriseurueissa, mutta päätyi vuonna 1915 veljensä Walterin perässä vaudevilleen. Kelly kirjoitti itse vaudevilleen yksinäytöksisiä näytelmiä. Hänen sketsinsä olivat monien tavanomaisten ohjelmien sijaan aitoja näytelmiä, joissa oli perinteinen näytelmän rakenne sekä uskottavia henkilöhahmoja ja juonia. Kelly palveli 1917–1918 ensimmäisessä maailmansodassa ja palasi sen jälkeen lavalle.
Vaudevillestä Broadwaylle
The Show-Offin jälkeen Kelly siirtyi komediasta draamaan ja kirjoitti Craig’s Wifen (1925). Näytelmä oli ankara kertomus naisesta, joka uhraa miehensä omaisuutensa takia, mutta lopulta menettää ne molemmat. Kelly palkittiin näytelmästä Pulitzer-palkinnolla.
Kellyn suosio alkoi heiketä 1920-luvun lopulla, vaikka hän kirjoitti vielä seitsemän näytelmää. Ne kuitenkaan eivät saaneet enää niin paljoa yleisöä ja niitä esitettiin vain lyhyen aikaa. Vaikka Kelly oli taitava ihmisen turhamaisuuden satisiroija, hänen draamansa eivät juurikaan saaneet yleisöä. Kellyn kylmyys ja misantropia olivat lopulta liikaa sekä kritiikoille että yleisölle. Kellyn myöhempiä Broadway-näytelmiä olivat muun muassa Reflected Glory (1936), The Deep Mrs. Sykes (1945) ja The Fatal Weakness (1946).
Kelly toimi 1920-luvun jälkeen myös Hollywoodin käsikirjoittajana ja konsulttina sekä kirjoitti radioon. Hänen elokuvakäsikirjoituksiinsa kuuluu muun muassa hänen oman näytelmänsä sovitus Craig’s Wife (1936).
Yksityiselämä
Kelly kuoli Pennsylvanian Bryn Mawrissa 87-vuotiaana lyhyen sairastelun jälkeen. Hän oli viimeiset vuotensa asunut Kaliforniasa Sun Cityn eläkeläiskylässä.
Max Robert
Max Robert (s. 9. kesäkuuta 1967) on ranskalainen entinen rattikelkkailija.
Robert saavutti vuoden 1998 olympialaisissa Naganossa pronssimitalin neljän miehen kelkkailussa. Ranskan joukkueeseen kuuluivat hänen lisäkseen Bruno Mingeon, Emmanuel Hostache ja Éric Le Chanony. Ranska jakoi pronssin Ison-Britannian kanssa. Vuotta myöhemmin Robert voitti samasta lajista MM-kultaa Cortina d'Ampezzossa.
Oleg Sinjavin
Oleg Jurjevitš Sinjavin (, s. 8. heinäkuuta 1995) on venäläinen ratameloja. Hän on saavuttanut Venäjän 1 000 metrin kajakkinelosen joukkueessa MM-hopeaa Szegedissä 2019 ajalla 02:49.788 ja EM-pronssia Poznańissa 2021 ajalla 03:03.850.
Himalaja
Himalaja (sanskritiksi हिमालय Himālaya; jossa hima tarkoittaa 'lumi' ja ālaya tarkoittaa 'koti') on Aasiassa sijaitseva vuoristo, joka erottaa Intian niemimaan Tiibetin ylängöstä. Laajemmassa merkityksessä Himalaja on massiivinen vuoristoryhmä, joka käsittää myös Karakorumin, Hindukušin ja joitain pienempiä vuoristoja. Himalaja erottaa sen pohjoispuolella sijaitsevan Tiibetin Intiasta ja Pakistanista, jotka jäävät vuoriston eteläpuolelle. Nepal ja Bhutan sijaitsevat vuoriston etelärinteellä.
Himalaja on syntynyt Indo-Australian ja Euraasian mannerlaattojen törmäyksessä. Mannerlaatat ovat yhä liikkeessä, minkä vuoksi Himalaja nousee 2,5–5 cm vuosisadassa eroosiosta huolimatta.
Himalajalla sijaitsevat suurten jokien Indusin, Gangesin ja Brahmaputran alkulähteet, ja sen pohjoispuolisella Tiibetin ylängöllä sijaitsevat lisäksi muiden muassa Saluenin, Mekongin ja Jangtsen alkulähteet.
Nimi
Vuoriston nimi Himalaja koostuu kahdesta sanskritinkielisestä sanasta. Nimen alkuosa hima merkitsee lunta, ja loppuosa alaja puolestaan paikkaa.