cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Saariniemenkatu 6
Ympäristö
Talon edessä on Paasivuoren puistikko, jonka halki kulkee tuntemattomaksi jääneen henkilön ideoima punagraniittinen ympäristötaideteos Punainen viiva Hakaniementorilta puiston halki puoluetalon eteen. Puistoa ympäröivät rakennukset liittyvät tavalla tai toisella työväenliikkeeseen, muun muassa Työväentalo.
Viitteet
60.17822°N, 24.94661°W
My Arms, Your Hearse
My Arms, Your Hearse on ruotsalaisen metalliyhtye Opethin vuonna 1998 julkaistu kolmas studioalbumi. Albumi on Opethin ensimmäinen konseptialbumi, ja sen tyyli on edelliseen albumiin Morningriseen verrattuna raskaampi ja sisältää vähemmän rauhallisia akustisia osuuksia sekä kitaraharmonioita. Albumi oli myös ensimmäinen Opethin levy, joka julkaistiin samaan aikaan niin Euroopassa kuin Pohjois-Amerikassa.
My Arms, Your Hearse sisältää myös yhteensä kokonaista neljä kappaletta ilman kitaristi-laulaja Mikael Åkerfeldtin death metal -örinää. Näistä ”Prologue”, ”Madrigal” ja ”Epilogue” ovat instrumentaaleja ja ”Credence” puhtaalla laululla laulettu.
Albumin konsepti kertoo eräänlaisen kummitustarinan miehestä, joka kuolee ja muuttuu aaveeksi. Albumin konsepti sen raitojen mukaisesti:
"Prologue", tarina alkaa miehen hautajaisilla, jossa hänen vaimonsa ja muut lähimmäisensä surevat hänen kuolemaansa. "April Ethereal", mies on muuttunut aaveeksi ja katselee hänen surevaa vaimoaan kuitenkaan tavoittamatta häntä. "When", aave huomaa, että hänen vaimonsa on lopettanut hänen kuoleman suremisen, joka saa aaveen ajattelemaan, että hänen vaimonsa rakkaus häntä kohtaan on hiipumaisillaan. "Madrigal", aave harkitsee vaimonsa murhaamista, jotta he voisivat olla yhdessä uudelleen. "The Amen Corner", aave menee vielä katselemaan vaimoaan, joka ei enää sure miehensä kuolemaa. "Demon of the Fall", raivostunut aave yrittää vielä tappaa vaimonsa onnistumatta. "Credence", aave tajuaa millaiseksi hän on tullut ja tuntee häpeän sekä surun tunteita. "Karma", aave huomaa, että hänellä ei ole enää mitään tehtävissä ja lähtee pois vaimonsa luota. "Epilogue", aave viettää viimeiset hetkensä maan päällä, ennen kuin hän siirtyy tuonpuoleiseen.
Toisaalta albumin konsepti kuvastaa vuodenaikoja ensimmäisen kappaleen alkaessa keväästä ja viimeisen kappaleen päättyessä talveen.
Albumin jokaisen kappaleen sanoitus loppuu seuraavan kappaleen nimeen, ja viimeisen kappaleen, ”Epiloguen”, lopussa on ensimmäisen kappaleen nimi päättäen ympyrän.
Ivan Bunin
Ivan Aleksejevitš Bunin (, 22. lokakuuta (J: 10. lokakuuta) 1870 Voronež – 8. marraskuuta 1953 Pariisi) oli venäläinen kirjailija, jolle myönnettiin Nobelin kirjallisuuspalkinto ensimmäisenä venäläisenä vuonna 1933.
My Arms, Your Hearse
My Arms, Your Hearse on ensimmäinen Opeth-albumi, jolla eivät soita yhtyeen entiset jäsenet, basisti Johan DeFarfalla sekä rumpali Anders Nordin. DeFarfallan tilalle yhtyeen basistiksi palkattiin Martín Méndez. Mendez ei kuitenkaan soita albumilla bassoa, koska ei ehtinyt opetella albumin bassokuvioita ennen sen nauhoittamista, ja tästä syystä Mikael Åkerfeldt soitti albumin bassokuviot. Rumpalina albumilla toimii Martin Lopez, joka jätti yhtyeen vuonna 2006.
”Demon of the Fall” on edelleen yhtyeen suosituimpia keikkakappaleita, jonka yhtye soittaa yleensä encorena.
Kappaleet
Vuoden 2000 uudelleenjulkaisu
Ivan Bunin
Hän asui Ranskassa vuodesta 1920. Hänen runojensa ja kertomustensa monipolvista ja monimuotoista rakennetta verrataan pitsiin, kutsutaan joskus "Buninin brokadiksi" ja pidetään yhtenä venäjän kielen rikkaimmista.
My Arms, Your Hearse
Kansitaide
Albumin kansitaiteen kuva on yhtyeen silloisen kitaristin Peter Lindgrenin ottama. Kuvassa esiintyvää figuuria esittää Lindgrenin naisystävä.
Ivan Bunin
Suku ja koulutus
Bunin syntyi perheensä maatilalla Voronežissa Keski-Venäjällä. Buninin perhe oli 1400-luvulta peräisin olevaa aatelista maanomistaja-teollisuussukua, jonka vaakuna tunnetaan 1790-luvun lopulta. Hän oli sukua kirjailija Anna Buninalle ja Vasili Žuhovskille, ja tästä kirjailija itse oli erittäin ylpeä.
Buninin perhe muutti maalta kaupunkiin vuokra-asuntoon vuonna 1867 antaakseen lukiokoulutuksen vanhimmille pojilleen Julille (1857–1921) ja Jevgenille (s. 1858). Kirjailijan mukaan hänen lapsuudenmuistonsa liittyivät Puškinin runoihin, joita lukivat kotona ääneen sekä vanhemmat että veljet. Äiti oli rakastava kasvattaja ja tutustutti pojan kansanperinteeseen. Neljän vuoden vanhana Bunin muutti vanhempiensa kanssa perheen Butyrkin maatilalle Jeletsin alueelle. Kotiopettajansa, Moskovan yliopiston opiskelija Nikolai Osipovits Romaskovin ansiosta poika innostui lukemisesta. Kotiopetukseen kuului myös kieliä, erityisesti latina ja piirtäminen. Ivan oli erityisen innokas tekemään maalauksia. Ensimmäisiä Buninin itsenäisesti lukemia kirjoja olivat Homeroksen Odysseia ja englantilaisen runouden kokoelma.
Zhuang Xiaoyan
Zhuang Xiaoyan (, s. 4. toukokuuta 1969 Shenyang, Liaoning ) on kiinalainen judon olympiavoittaja ja maailmanmestari.
Ivan Bunin
Yksityiselämä
Varvara Paštšenkoa (1870–1918), joka työskenteli Orlovski Vestnikissä oikolukijana, tutkijat ovat kutsuneet kirjailijan ensimmäiseksi "naimattomaksi" vaimoksi. Paštšenko valmistui Jeletsin tyttölukiosta ja opiskeli venäjän kielen lisäopintoja. Kirjeessään veljelleen Ivan sanoi, että ensitapaamisella Varvara joka oli "pitkä ja erittäin kauniipiirteinen, pince-nez silmälasit nenällä" - vaikutti hänestä erittäin ylimieliseltä ja itselliseltä tytöltä; myöhemmin hän luonnehti tätä älykkääksi ja mielenkiintoiseksi keskustelijaksi. Varvaran isä ei hyväksynyt Ivania vävykseen. Buninin perheen taloudellinen tilanne oli epävarma: Ivanin vanhemmat erosivat, myivät Butyrkin maatilan ja siirsivät Ozerkin maatilan vanhemmalle veljelle Jevgenille. Buninin sisaren Marian mukaan vanhemmat "istuivat joskus täysin ilman leipää". Ivan kirjoitti veljelleen Juliukselle, että hän ajatteli jatkuvasti rahaa: "Minulla ei ole penniäkään, ansaita rahaa, kirjoittaa jotain - en voi, en halua." pienoiskuva|244x244px|Varvara Paštšenko (1870-1918), 1892 Vuonna 1892 Ivan Bunin muutti Pultavaan, missä hän sai Juliuksen avustuksella työpaikan lääninhallituksen tilasto-osastolta. Pian sinne saapui myös Varvara. Yritys perustaa perhe uudessa paikassa epäonnistui: Bunin käytti paljon aikaa tapaamisiin populististen piirien edustajien kanssa, kommunikoi tolstoilaisten kanssa ja matkusteli. Marraskuussa 1894 Paštšenko lähti Poltavasta jättäen viestin: "Lähden, Vanja, älä muista minua pahalla." Ivan Aleksejevitš otti eron rakkaastaan niin raskaasti, että vanhemmat veljet pelkäsivät hänen henkensä puolesta. Palattuaan Jeletsiin Varvaran kotiin Buninille ilmoitettiin ettei kukaan tiennyt hänen osoitettaan. Paštšenkosta tuli kirjailija ja näyttelijä Arseni Bibikovin vaimo ja hän kuoli vuonna 1918 tuberkuloosiin. Tutkijoiden mukaan suhde Varvaraan on ikuistettu Buninin omaelämäkertoihin, erityisesti romaaniin Arsenjevin elämä.
Zhuang Xiaoyan
Zhuang voitti olympiakultaa yli 72 kg:n painoluokassa Barcelonassa 1992 kukistettuaan loppuottelussa kuubalaisen Estela Rodríguezin ipponin arvoisella kami-shiho-gatame-heitolla ajassa 2.42. Zhuang voitti maailmanmestaruuden avoimessa luokassa Barcelonassa 1991 kukistettuaan tuolloinkin Rodríguezin loppuottelussa. Zhuang saavutti kultaa Aasian kisojen avoimessa luokassa Pekingissä 1990.
Ivan Bunin
Ensimmäinen avioliitto
Oleskellessaan Odessassa kesällä 1898 Bunin tutustui kreikkalaiseen emigranttiin, Nikolai Petrovitš Tsakniin, sanomalehti Luzhnoje Obozrenije kustantajaan ja päätoimittajaan. Bunin vieraili päivittäin Tsaknin datšalla lehteä toimittaessaan. Tsaknin 18-vuotiaan tyttären Anna Nikolajeva Tsaknin (1879–1963) kanssa syntyi yllättäen romanssi. Buninin omaksi yllätykseksi avioliitto solmittiin jo syyskuussa 1898. Vuoteen 1899 mennessä Bunin ja hänen vaimonsa olivat jo vieraantuneet toisistaan ja he muuttivat lopullisesti erilleen vuonna 1900. Anna Nikolajeva synnytti heidän poikansa Nikolain elokuussa 1900. Bunin näki hyvin vähän poikaansa, sillä lapsi asui äitinsä luona ja poika kuoli 1905 tulirokon ja tuhkarokon aiheuttamiin sydänkomplikaatioihin. pienoiskuva|153x153px|Ivan Bunin ja Vera Muromtseva, 1910-luku
Toinen avioliitto
Vuodesta 1906 lähtien Buninin elämässä alkoi uusi vaihe suhteessa Moskovan yliopiston kemian opiskelija Vera Nikolajevna Muromtsevaan (1881–1961), joka oli Moskovan kaupunginvaltuuston jäsenen Nikolai Muromtsevin tytär. Jekaterina Lopatina oli alun perin esitellyt heidät toisilleen joitakin vuosia aikaisemmin, mutta heidän kohtaamisensa kirjailija Boris Zaitsevin talossa 1906 johti nopeasti intensiiviseen suhteeseen. Muromtsevin perheessä oli levottomuutta Buninin siviilisäädystä ja hänen asemastaan ​​kirjailijana, mutta sopivaisuussääntöjä uhmattiin, ja pariskunta ei vain alkanut asua yhdessä, vaan lähti Venäjältä huhtikuussa 1907 pitkälle Lähi-idän kiertomatkalle. Koska Anna Tsakni ei antanut Buninille avioeroa, kirjailija ei voinut virallistaa suhdettaan Muromtsevaan. He menivät naimisiin lähdettyään Venäjältä vuonna 1922.
Buninin kotielämä sotien välisenä aikana oli varsin epätavallista. 1920-luvun puolivälistä lähtien Buninit jakoivat kesähuvilansa Villa Jeannetten Grassessa Ranskassa monien vieraiden kanssa, mukaan lukien useita uraansa aloittelevia nuoria kirjailijoita. Eräs heistä, runoilija Galina Kuznetsova (1900–1976), joka oli tullut käymään Ranskassa aviomiehensä kanssa, asui Buninien kanssa vuodesta 1927 ja hänellä oli pitkäaikainen suhde Buninin kanssa. Suhde päättyi dramaattisesti 1930-luvun puolivälissä, kun Kuznetsova jätti Buninin oopperalaulaja Margarita 'Margo' Stepunin vuoksi, joka oli Buninin ystävän, kirjailija ja kriitikko Fjodor Stepunin sisar. Kaiken lisäksi pitkäaikainen talossa asunut vieras Leonid Zurov (1902–1971) oli salaa rakastunut Veraan. Vaikka ilmapiiri Buninin taloudessa näinä vuosina oli ymmärrettävästi usein hyvin jännittynyt, Vera Nikolajevna sopeutui miehensä suhteisiin ja hyväksyi Kuznetsovan ja myöhemmin myös Margarita Stepunin ystävikseen. Kuznetsova ja Stepunin palasivat asumaan Buninien luo pitkiksi ajoiksi toisen maailmansodan puoliväliin asti.
Kirjallinen ura
Bunin aloitti runojen kirjoittamisen jo lukiossa ja ensimmäiset runokokeilunsa hän teki 15-vuotiaana. Ivan oli 17-vuotias, kun hän helmikuussa 1887 julkaisi ensimmäisen runonsa kuolleen runoilijaihanteensa Semjon Nadsonin haudasta (ven. Над могилой С. Я. Надсона) pietarilaisessa Rodina (ven. Родина) -kirjallisuuslehdessä. Toinen runo  'Kyläkerjäläinen' (ven. Деревенский нищий) julkaistiin toukokuussa. Myöhemmin kirjailija muisteli: "En koskaan unohda sitä aamua, jolloin menin hakemaan lehden numeroa postista Ozerkiin, poimin kasteisia kieloja metsistä ja luin työni yhä uudelleen." pienoiskuva|215x215px|Ivan Bunin ja hänen veljensä Julius (Juli) (1857-1921) 1890-luvun alussa Tammikuussa 1889 Orlovski Vestnik -lehden kustantaja Nadežda Semjonova tarjosi Buninille apulaistoimittajan paikkaa lehdessään. Ennen kuin suostui tai kieltäytyi, Ivan päätti neuvotella veljensä Juliuksen kanssa, joka lähti Ozerkista ja muutti Harkovaan. Harkovissa Bunin asettui veljensä luo, joka auttoi häntä löytämään yksinkertaisen työn zemstvo-neuvostossa. Saatuaan palkkansa Bunin lähti Krimille, vieraili Jaltalla ja Sevastopolissa.
Ivan Buninin debyyttirunokirja "Runot. 1887–1891" julkaistiin vuonna 1891 Orjolissa. Jotkut hänen aiemmin paikallislehdissä julkaistuista artikkeleistan, esseistään ja novelleistaan alkoivat ilmestyä pietarilaisissa aikakauslehdissä.
Bunin matkusteli vuonna 1894 ympäri Ukrainaa. "Se oli aikaa, jolloin rakastuin Malorossijaan (Vähä-Venäjä), sen kyliin ja aroihin, tapasin innokkaasti sen ihmisiä ja kuuntelin ukrainalaisia ​​lauluja, tämän maan sielua", hän kirjoitti myöhemmin. Vuonna 1895 Bunin vieraili Venäjän pääkaupungissa Pietarissa ensimmäistä kertaa. Siellä hän tapasi narodnikit Nikolai Mihailovskin ja Sergei Krivenkon, Anton Tšehovin, Aleksandr Ertelin sekä runoilijat Konstantin Balmontin ja Valeri Brjusovin. Bunin alkoi käydä kirjeenvaihtoa Anton Tšehovin kanssa vuonna 1896, ja vuonna 1899 hän ystävystyi Maksim Gorkin ja Leo Tolstoin kanssa. pienoiskuva|200x200px|Kirjallisuusryhmä Sredan jäsenet: ylärivi vas.: Stepan Skitalets, [[Fjodor Šaljapin, Jevgeni Tšhirikov; alarivi vas: Maksim Gorki, Leonid Andrejev, Ivan Bunin, Nikolai Telešov.]]
1900-luku
Buninin menestys ja maine kirjailijana kasvoivat edelleen uuden vuosisadan ensimmäisellä vuosikymmenellä. Tšehov meni niin pitkälle, että ennusti hänelle tulevaisuutta suurena kirjailijana. Listopad-niminen runokokoelma sai suuren suosion, kun se julkaistiin vuonna 1901, ja peräti viisi osaa Buninin teoksia ilmestyi Maksim Gorkin Znanije-kustantamon suojeluksessa vuosina 1902–1909. Venäjän akatemia myönsi hänelle Puškin-palkinnon vuonna 1903 Listopadista ja Henry Wadsforth Longfellow'n Laulu Hiawathasta käännöksestä vuodelta 1898. Tämä kunnianosoitus myönnettiin uudelleen vuonna 1909, runokokoelmasta "Runot 1903–1906" ja käännöksistä Lordi Byronin Cainista ja Longfellow'n Kultaisesta legendasta ja samana vuonna hänet valittiin Akatemian jäseneksi.
Talvella 1899–1900 hän alkoi osallistua Sreda ('keskiviikko') kirjallisuusryhmän toimintaan Moskovassa ja solmi ystävyyssuhteen muun muassa Nikolai Telešovin kanssa. Nuori kirjailija hankki mainetta venäläisen klassisen kirjallisuuden realististen perinteiden tinkimättömänä puolestapuhujana. "Bunin teki kaikkien olon epämukavaksi. Hänellä oli ankara ja terävä silmä oikealle taiteelle, hän tunsi sanan voiman ja oli täynnä vihaa kaikenlaisia taiteellisia ylilyöntejä kohtaan", Boris Zaitsev muisteli myöhemmin.
Kirjallinen läpimurto tapahtui teoksen Derevnja (ven. Деревня, Kylä) ilmestyttyä vuonna 1909-1910, jossa näkyy Buninille tyypillinen impressionismi ja katkelmallisuus. Buninin tapaa kuvata maaseudun elämän ankeutta ja näköalattomuuta on verrattu Tšehoviin. Suhodol (ven. Суходол, ' Kuiva laakso') -pienoisromaania (1911) on pidetty yhtenä Buninin parhaista teoksista. Siinäkään ei ole selkää juonta, vaan teos koostuu katkelmista jotka välittävät kuvan maalaisaatelistoon kuuluva perheen kolmen sukupolven rappioon johtavasta tiestä. Aineistoa teokseen kirjailija ammensi oman sukunsa tarinasta.
Matkat ulkomaille
Erityisen tärkeä oli Buninin ja Muromtsevan matka Egyptiin ja Ceyloniin talvella 1910–1911, mikä inspiroi ​​tarinoita "Bratia, (ven. Братья) 'Veljekset'", 1914 ja "Gorod Tsarya Tsarei, (ven. Город Царя Царей) 'Kuninkaiden kuninkaan kaupunki", 1924. Venäjällä pariskunta vietti aikaansa pääasiassa Moskovassa ja Glotovossa Buninin-suvun maatilalla. pienoiskuva|267x267px|Ivan Bunin 1890-luvun lopulla Ennen ensimmäistä maailmansotaa Bunin matkusteli vaimonsa kanssa Ceylonilla, Palestiinassa, Egyptissä ja Turkissa. Talvet 1912–1914 hän asui Caprilla kirjailija Maksim Gorkin luona. Hän lähti Moskovasta vallankumouksen aikana vuonna 1917 Odessaan. Odessasta hän lähti vuonna 1919 ranskalaisella laivalla Ranskaan Grasseen. Hänen päiväkirjansa Kirotut päivät (ven. Окаянные дни, Okayánnije Dni) vuosilta 1918–1920 julkaistiin Pariisissa vuosina 1925–1926 Vozrozhdenije-sanomalehdessä ja kirjailijan kootuissa teoksissa vuonna 1936, joissa hän kuvaa aristokraattisesta taustastaan nousevaa inhoa bolševikkihallintoa kohtaan.
Muutto ulkomaille
Vallankumouksen jälkeen Bunin muutti pois Venäjältä ja asettui Pariisiin. Hänen myöhemmässä tuotannossaan nostalginen suhde venäläiseen maaseutuun vie voiton elämän raadollisuuden kuvaukselta. Toinen vahvistuva piirre Buninin tuotannossa on eroottisen rakkauden ja kuoleman kytkeytyminen toisiinsa, esimerkiksi kertomuksissa Mitjan rakkaus (ven. Митина любовь, Mitina ljubov, 1924, suom. 1969) ja Auringonpistos (ven. Солнечный удаp, Solnetšnyi udar, 1925, suom. 1969). Omaelämäkerrallinen romaani Arsenjevin elämä (ven. Жизнь Аpсеньева, Žižn Arsenjeva) ilmestyi vuosina 1930-1939 (suom. 1984) ja sen näkökulmana on lähimenneisyyteen on sekä kirjailijan henkilökohtainen kokemus että laajempi historiallinen tarkastelutapa. Tällä teoksella oli suuri merkitys, kun Bunin palkittiin Nobelin kirjallisuuspalkinnolla vuonna 1933.
Bunin oli ensimmäinen venäläinen, joka sai Nobelin kirjallisuuspalkinnon. Hän matkusti Tukholmaan hakemaan palkintoa natsi-Saksan kautta, ja kerrotaan, että Gestapo pidätti hänet Berliinissä, syytti jalokivien kehonsisäisestä salakuljetuksesta ja pani hänet juomaan pullollisen risiiniöljyä.
Vladimir Nabokov vertasi vuonna 1929 Buninin runoutta Aleksandr Blokiin ja arvosti hänen käännöstään Longfellow'n runoelmasta Laulu Hiawathasta.
Toisen maailmansodan aikana hän vastusti natseja ja piilotteli miehityksen aikana juutalaisia ja venäläisiä pakolaisia huvilassaan Grassessa Etelä-Ranskassa. Elämänsä loppupuolella hän kiinnostui uudesta neuvostokirjallisuudesta varsinkin Aleksandr Tvardovskista ja Konstantin Paustovskista ja jopa elätteli ajatusta synnyinmaahansa palaamisesta. Hän piti hyvänä vuonna 1946 tehtyä päätöstä antaa Neuvostoliiton kansalaisuus emigranttikirjailijoille, mutta hän riitautui asian vuoksi Boris Zaitsevin ja pitkäaikaisen ystävänsä Maria Tsetlinan kanssa. Hänen vuonna 1950 julkaistut Neuvostoliiton kulttuurielämää kritisoivat muistelmansa ''Muistelmat. Sirpin ja vasaran alla. (ven. Воспоминания. Под серпом и молотом, Vospominanija. Pod serpom i molotom.'') kuitenkin tekivät tästä lopullisesti mahdotonta.
Bunin kuoli Pariisissa sydänkohtaukseen, ja hänen kirjansa Anton Tšehovista jäi kesken. Ivan Bunin haudattiin Pariisin ulkopuolelle Sainte-Geneviève-des-Bois’n venäläiselle hautausmaalle Sainte-Geneviève-des-Boisiin.
Perintö
Buninin kirjan O Chekhove (ven. О Чеховe, 'Tšehovista') Anton Tšehovista viimeistelivät hänen vaimonsa Vera Muromtsova ja Leonid Zurov ja se julkaistiin New Yorkissa vuonna 1955 nimellä About Chekhov: The Unfinished Symphony. Vera Muromtsova kirjoitti myöhemmin myös muistelmat nimeltä 'Buninin elämä '.
Bunin rehabilitoitiin synnyinmaassaan vasta Stalinin kuoleman jälkeen vuonna 1956, kun hänen teoksiensa julkaiseminen sallittiin Neuvostoliitossa. Kootut teokset julkaistiin vuonna 1965. Päiväkirja 'Kirotut päivät' vuosista 1918-1920 oli julkaisukiellossa vuoteen 1989 asti ja vuodesta 1991 lähtien siitä on otettu 15 painosta.
Dracula – pimeyden ruhtinas
Dracula – pimeyden ruhtinas (Dracula: Prince of Darkness) on brittiläinen kauhuelokuva vuodelta 1966 ja toinen Hammer Film Productionsin Dracula-elokuvista. Elokuva on Terence Fisherin ohjaama ja sen pääosaa esittää Christopher Lee, joka viimein suostui uusimaan roolinsa kahdeksan vuoden jälkeen. Ehtona oli, ettei Dracula elokuvassa sano sanaakaan, ja niin kävi – Dracula on elokuvassa täysin mykkä.
Lauttasaaren seurakunta
Kirkkoherrat
Lauttasaaren kirkkoherrana on toiminut vuodesta 1956 lähtien palvellut neljä eri kirkkoherraa.
Joakim Terentjef
Joakim Terentjef (Jaakkima Terentinpoika) oli 1600-luvulla Karjalassa vaikuttanut ortodoksipappi, joka siirtyi opettamaan luterilaista oppia.
Terentjefin tehtävät
Novgorodin metropoliitta oli vihkinyt Terentjefin ortodoksipapiksi vuonna 1623, ja hänet oli määrätty papiksi Suistamolle. Hän osoitti kiinnostusta luterilaisuutta kohtaan siinä määrin, että maaherra Magnus Nieroth kutsui hänet Uukuniemen ortodoksiseurakunnan papiksi, ja sieltä 1638 edelleen Kurkijoen seurakunnan kirkkoherraksi. Kurkijoella oli kuitenkin jo ortodoksipappi, rovasti Osip Kuisma.
Nieroth suunnitteli Kurkijoelle koulua ortodokseja varten. Terentjefin piti opettaa pari ensimmäistä vuotta, ja sitten voitaisiin vielä palkata toinen, luterilainen opettaja.
Seurakuntalaiset eivät hyväksyneet Terentjefiä, vaan tukivat entistä pappiaan. Pietari Brahen vieraillessa Kurkijoella 1639 hän syrjäytti Osipin ja nimitti Joakim Terentjefin Kurkijoen ortodoksien rovastiksi, jolloin hänestä tuli ortodoksipappien esipaimen. Toimenpide oli Brahelle poikkeuksellinen, sillä hän oli useaan otteeseen tähdentänyt luterilaistamisen perustuvan vapaaehtoisuuteen.
Noituussyyte ja käräjät
Kaikki kuolemantuomiot oli alistettava hovioikeuden ratkaistavaksi. Hovioikeudessa Terentjef puolustautui menestyksellisesti. Lisäksi Pietari Brahe pyrki vaikuttamaan tuomion kumoamisen puolesta ja lähetti hovioikeudelle kirjeen. Hovioikeudesta Terentjef määrättiin kuultavaksi Turun tuomiokapituliin asti, missä tarkistettiin asian uskonopilliset kysymykset. Vuonna 1643 hovioikeus kumosi tuomion ja palautti Terentjefin virkaansa, jota hän hoiti vuoteen 1652.
Justin DiBenedetto
Justin DiBenedetto (s. 25. elokuuta 1988 Etobicoke, Ontario, Kanada) on kanadalainen jääkiekkoilija, joka pelaa Itävallan Erste Bank Eishockey Ligan Dornbirner EC:ssa. Hän on pelipaikaltaan vasen laitahyökkääjä, mutta DiBenedetto osaa pelata myös keskushyökkääjänä. Hänen vahvuuksiin kuuluu monipuolisuus, maalintekotaidot, syöttäminen ja fyysinen peli.
Junioriura
OHL-joukkue Toronto St. Michael's Majors varasi DiBenedetton 18. pelaajana vuonna 2004. Hän siirtyi joukkueeseen kaudeksi 2004–2005. Kahden siellä pelatun vuoden jälkeen DiBenedetto vaihtoi OHL-seuraa ja siirtyi kaudeksi 2006–2007 Sarnia Stingin riveihin. Hän teki edellisestä, St. Michael's Majorsissa pelatusta kaudesta (30 tehopistettä) yli kaksi kertaa enemmän tehopisteitä tehtyään Stingissä 58 runkosarjaottelussa tehot 28+35=63. DiBenedetto voitti joukkueen sisäisen tehotilaston lukemalla +21.
Kaudella 2007–2008 DiBenedetto oli tehoilla 39+54=93 Stingin toiseksi paras pistemies ja maalintekijä Steven Stamkosin jälkeen. New York Islanders varasi hänet kuudennella kierroksella 175. pelaajana NHL:n varaustilaisuudessa 2008. DiBenedetto pelasi vielä kauden 2008–2009 Stingissä, jonka sisäisen piste-, maali- ja syöttöpörssin hän voitti tehoilla 45+48=93. DiBenedetto sijoittui koko OHL:n piste- ja maalipörssissä kolmanneksi. Hän voitti myös joukkueensa sisäisen tehotilaston lukemalla +14. DiBenedetto palkittiin kauden päätteeksi OHL:n parhaana yli-ikäisenä pelaajana Leo Lalonde Memorial Trophylla ja valittiin toiseen tähdistökentälliseen. OHL-kauden jälkeen hän pelasi keväällä 2009 myös amatööritry-out -sopimuksella Islandersin farmijoukkue Bridgeport Sound Tigersissa, AHL:ssä.
Ammattilaisura
Huhtikuussa 2009 DiBenedetto teki kolmivuotisen tulokassopimuksen New York Islandersin kanssa. Hän pelasi ensimmäisen sopimuskautensa 2009–2010 kokonaan farmijoukkue Sound Tigersissa, jossa tulokaskausi toi 67 runkosarjaottelussa tehot 6+8=14. Kaudella 2010–2011 DiBenedetto nousi joukkueen varakapteeniksi ja oli 19 osumallaan Sound Tigersin kolmanneksi paras maalintekijä. Hän debytoi samalla kaudella myös NHL:ssä, jossa DiBenedetto pelasi kahdeksan ottelun tehden yhden syöttöpisteen. Hän pelasi ensimmäisen NHL-ottelunsa 2. maaliskuuta 2011 vieraissa Washington Capitalsia vastaan. Kauden 2011–2012 DiBenedetto pelasi taas kokonaan farmissa. Hän oli Rhett Rakhshanin kanssa joukkueen toiseksi paras maalintekijä 20 osumallaan.
Kaudeksi 2012–2013 DiBenedetto siirtyi Itävallan Erste Bank Eishockey Ligassa pelaavaan EC Red Bull Salzburgiin, jonka paras pistemies ja maalintekijä hän oli tehoilla 19+25=44. Kaudella 2013–2014 DiBenedetto jatkoi uraansa vuoden mittaisella sopimuksella Ruotsin SHL:n nousijajoukkue Örebro HK:ssa. Hänet hankittiin kärkiketjujen hyökkääjäksi, mutta DiBenedetto ei kuitenkaan vastannut häneen kohdistuneisiin odotuksiin. Hän teki 35 runkosarjaottelussa tehot 7+5=12 ja istui joissakin peleissä myös katsomossa. Tammikuussa 2014 DiBenedetto lopulta lähti Örebrosta ja siirtyi loppukaudeksi SM-liigajoukkue Espoo Bluesiin.
DiBenedetto palasi kaudeksi Itävaltaan ja vuoden mittaisella sopimuksella Dornbirner EC:hen.
Juha (vuoden 1956 elokuva)
Särkän Juha on ensimmäinen suomalainen pitkä värielokuva ja myös ensimmäinen suomalainen laajakangaselokuva (AgaScope).
Vastaanotto
Samasta aiheesta ovat ohjanneet elokuvan myös Nyrki Tapiovaara vuonna 1937 ja Aki Kaurismäki 1999. Suomalaissyntyinen Mauritz Stiller on ohjannut Ruotsissa aiheesta elokuvan Johan (1921).
Juhan luontokuvaus on tehty Kuusamossa. Elokuvasta tehtiin samanaikaisesti ruotsinkielinen versio, jonka ensi-ilta oli Sundsvallissa tammikuussa 1957. Menestys oli kuitenkin heikko, eikä elokuvaa esitetty Tukholmassa.
Arviot
Televisioesityksen yhteydessä on kritiikissä todettu, ettei Särkän ohjaustyö yllä Tapiovaaran version tasolle, sillä kerronta on näyttelijäkeskeistä, teatterinomaista. Elina Pohjanpään roolisuoritusta Marjana on kuitenkin kehuttu edelleen puhuttelevaksi.
CISV
Historia
CISV sai alkunsa vuonna 1950 yhdysvaltalaisen sosiaalipsykologi Doris Allenin aloitteesta. Allen perusti järjestön, joka sai nimekseen Children’s International Summer Villages, ja jonka ajatuksena oli rakentaa rauhanomaisempaa maailmaa järjestämällä toimintaa lapsille.
CISV-toiminta alkoi 11-vuotiaista, sillä tämänikäiset lapset olivat Doris Allenin mukaan oikeassa kehityksellisessä vaiheessa: riittävän itsenäisiä, mutta yhä avoimia ja ennakkoluulottomia ystävystymään erilaisten ihmisten kanssa. Allen uskoi myös, että tehokkainta on ensisijaisten kokemusten kautta tapahtuva oppiminen. Näin muodostuivat CISV:n kasvatukselliset periaatteet sekä arvot: ystävyys, yhteistyö, avoimuus, innostavuus ja aktiivisuus.
Ensimmäinen kesäkylä (Village) järjestettiin 11-vuotialle lapsille Yhdysvalloissa, Cincinnatissa. Leiriin osallistui ryhmiä kahdeksasta eri maasta. Ensimmäisen kesäkylän jälkeen vastaavia leirejä on pidetty yli 1400 ja nykyään CISV toimii yli 70 maassa. CISV sai osakseen kansainvälistä tunnustusta vuonna 1979, kun Doris Allen nimettiin ehdokkaaksi Nobelin rauhanpalkinnon saajaksi. Vuodesta 1951 lähtien yli 190 000 ihmistä on osallistunut yli 5000 kansainväliseen ohjelmaan. Vuonna 2006 järjestöstä ryhdyttiin käyttämään pelkästään lyhennettä CISV, sillä alkuperäinen nimi koettiin liian rajoittavaksi.
CISV Suomessa
Suomen CISV aloitti toimintansa Mannerheimin Lastensuojeluliiton alaisuudessa vuonna 1953, jolloin Suomesta osallistui ensimmäistä kertaa lapsiryhmä kansainväliselle Village-leirille. Ensimmäinen paikallisyhdistys perustettiin vuonna 1959 Helsinkiin, ja Suomen CISV-liitto sai alkunsa 1963. pienoiskuva|405x405px|CISV Finland:in (Suomen CISV-liiton) lippu nostettuna salkoon ensimmäisellä kansallisella CISV-leirillä Seinäjoella kesäkuussa 2018. Tällä hetkellä paikallisyhdistyksiä on kuusi: Helsinki (per. 1959), Lappeenranta (per. 1977), Naantali (per. 1975), Porvoo (per. 1964), Tampere (per. 1965) ja Vaasa (per. 2002). Vuosien varrella CISV on toiminut myös Mäntsälässä, Kankaanpäässä ja Jyväskylässä.
Ideologia ja toimintamuodot
CISV:n ideologia perustuu aktiiviseksi maailmankansalaiseksi kasvamiseen. CISV:n ideologian mukaan maailmankansalaisuus edellyttää erilaisten tietojen, taitojen ja asenteiden omaksumista, joiden pohjalta kasvatukselliset ohjelmat ovat saaneet tavoitteensa. Toiminnassa käytetään neljää eri sisältöaluetta (ihmisoikeudet, kestävä kehitys, konfliktien ratkaisu sekä monimuotoisuus), jotka vuorottelevat eri vuosina pääteemana. Ohjelmat rakennetaan David A. Kolbin kokemuksellisen oppimisen teoriaan pohjautuen. Myös vastuullisuuteen ja johtajuuteen kasvaminen kuuluu osaksi toimintaa. Vastuullisuutta ja johtajuutta sisällytetään kaikkiin ohjelmiin mm. antamalla nuorille vapaus suunnitella osa ohjelmasta tai leirin aikataulusta.
Junior Branch
Kaikki CISV:n 15-25 -vuotiaat kuuluvat Junior Branchiin (JB). JB-toimintaa (kuten leirejä ja erilaisia tapahtumia ja tempauksia) järjestetään sekä paikallisella että kansainvälisellä tasolla, ja vastuu toiminnasta on aina nuorilla itsellään. JB:n tavoitteena on kehittää johtajuutta, organisointikykyä ja vastuullisuutta, mutta myös pitää hauskaa muiden CISV:läisten kanssa.
Suomessa JB-toimintaa ohjaa kaksi NJR:ää (National Junior Representative). NJR:n kausi on kaksivuotinen, ja valinta tapahtuu kerran vuodessa, joten joka vuodelle on sekä junior- että senior- NJR.
ACD-kehitysvammaoireyhtymä
ACD-kehitysvammaoireyhtymä on synnynnäinen kehityshäiriö, joka aiheuttaa pääasiassa kaljuutta, lyhytkasvuisuutta ja kehitysvammaisuutta. Lisäksi tyypillisiä piirteitä ovat luuston epämuodostumat, karies ja likinäköisyys.
ACD-kehitysvammaoireyhtymä on mahdollisesti autosomin kautta peittyvästi periytyvä. Se kuvattiin ensimmäistä kertaa vuonna 1980, ja oireyhtymä on äärimmäisen harvinainen. Se on tähän mennessä todettu vain muutamalla ihmisellä.
ACD on akronyymi sanoista alopecia (kaljuus), contractures (kutistumat) ja dwarfism (kääpiökasvuisuus).
Nicolas Winding Refn
Nicolas Winding Refn (s. 29. syyskuuta 1970 Kööpenhamina) on tanskalainen elokuvaohjaaja, käsikirjoittaja ja tuottaja. Hänet tunnetaan visuaalisesta tyylistään ja erityisesti Pusher-trilogian (Pusher, Pusher II, Pusher 3) ohjaamisesta. Hän voitti parhaan ohjaajan palkinnon vuoden 2011 Cannesin elokuvajuhlilla elokuvasta Drive (2011). Refn tunnetaan myös elokuvista Bronson (2008), Valhalla Rising (2009), Only God Forgives (2013) ja The Neon Demon (2016) sekä televisiosarjasta Too Old to Die Young (2019).
Marina Markevitš
Markevitš saavutti MM-hopeaa Tokiosta vuonna 2008. Loppuottelussa hän hävisi japanilaiselle Hitomi Sakamotolle selätyksellä ajassa 0.53. Lisäksi Markevitšilla on yksi MM-kilpailuissa ja kaksi EM-kilpailuissa kertynyttä viidettä sijaa. Kadettien ja juniorien ikäluokista Markevitšilla on yhteensä viisi MM- tai EM-mitalia kirkkaimpana saavutuksenaan juniorien Euroopan mestaruus vuodelta 2006.
SS-12 Scaleboard
300px|thumb|SS-12 scaleboard, TR-1 kuljetusautossaan vasemmalla. Oikealla 9M76 raketti.
SS-12 Scaleboard (Naton raportointinimi) on venäläinen, Neuvostoliiton aikaan kehitetty taktinen ydinohjus. venäläinen nimitys TR-1, 9P20. Sen kantama oli noin 900 km. Ohjuksessa oli yksi taktinen ydinkärki. Ajoaineenaan tämä ohjus käytti nestemäistä polttoainetta. Asetyyppi oli aktiivissa palveluskäytössä vuosina 1969–1989, kahden vuosikymmenen ajan tarkalleen.
SS-12 Scaleboardia ei koskaan käytetty Neuvostoliiton ulkopuolella. Ase kuljetettiin erillisessä suojasäiliössä 8x8 pyöräajoneuvolla. Tästä seurasi se, että melko harvat pääsivät itse ohjusasetta näkemään, ja sitä epäiltiin jopa myytiksi etenkin länsimaissa. Ase oli hidas laukaista, sillä se täytyi tankata nestepolttoaineella ennen laukaisua. SS-12 tarvitsi lisäksi huomattavan paljon erityyppisiä, niin kutsuttuja tukiajoneuvoja. Siitä huolimatta tämä oli nopeampi asettaa laukaisukuntoon, kuin Scud-luokan ohjukset. SS-12 korvattiin myöhemmin uudenaikaisemmilla ohjusaseilla kuten SS-22.
Okkert Brits
Okkert Brits (s. 22. elokuuta 1973 Uitenhage, Etelä-Afrikka) on eteläafrikkalainen entinen seiväshyppääjä.
Brits voitti vuonna 1992 Afrikan-mestaruuden seiväshypyssä ja sijoittui Soulin nuorten MM-kisoissa kolmanneksi tuloksella 540. Kauden lopussa hän hyppäsi yleisurheilun maailmancupissa kolmanneksi. Seuraavana vuonna hän voitti jälleen Afrikan-mestaruuden, mutta karsiutui Stuttgartin MM-kisoissa tuloksella 565. Vuonna 1994 hän voitti yleisurheilun maailmancupin hypättyään 590. Seuraavana vuonna hän voitti kultaa Afrikan kisoissa ja MM-pronssia Barcelonan sisäratojen MM-kisoissa. Göteborgin ulkoratojen MM-kisoissa hän oli neljäs, mutta kauden lopussa hän voitti GP-finaalin tuloksella 595. Vuonna 1997 hän sijoittui Pariisin sisäratojen MM-kisoissa kuudenneksi ja vuonna 1998 hän voitti Afrikan-mestaruuden. Sevillan MM-kisoissa 1999 hän hyppäsi kymmenenneksi. Hän voitti samana vuonna kultaa Afrikan kisoissa.
Brits sijoittui Sydneyn olympialaisissa 2000 seitsemänneksi ja myöhemmin samana vuonna GP-finaalissa kolmanneksi. Seuraavana vuonna hän oli Lissabonin sisäratojen MM-kisoissa seitsemäs. Vuonna 2002 hän voitti Kansainyhteisön kisoissa kultaa ja voitti myöhemmin samana vuonna yleisurheilun maailmancupin. Pariisin MM-kisoissa 2003 hän voitti MM-hopeaa. Kauden lopussa hän sijoittui IAAF:n yleisurheilufinaalissa toiseksi. Seuraavana vuonna hän karsiutui sekä Budapestin sisäratojen MM-kisoissa että Ateenan olympialaisissa, mutta voitti Etelä-Afrikan-mestaruuden. Hän voitti maansa mestaruuden myös vuonna 2006. Samana vuonna hän voitti Afrikan-mestaruuden ja sijoittui yleisurheilun maailmancupissa viidenneksi.
Britsin pikkuveli Pieter on myös seiväshyppääjä. Okkert Brits pitää ennätyksellään hallussaan seiväshypyn Afrikan-ennätystä.
Kuningas ja viisas neitsyt
Kuningas ja viisas neitsyt on Carl Orffin säveltämä ja librettoima Grimmin satuun pohjautuva ooppera, joka sai kantaesityksensä 20. helmikuuta 1943. Teos on yksi Orffin suosituimmista oopperoista.
Tapahtumapaikka ja -aika
Kuninkaanlinna ympäristöineen satujen aikaan.
Juoni
Eräänä päivänä maanviljelijä löytää kultaisen huhmareen. Tyttärensä varoituksista huolimatta hän vie löytönsä kuninkaalle. Häntä ei kuitenkaan palkita rehellisyydestään, vaan hänen epäillään pitäneen huhmareeseen kuuluvan petkeleen itsellään. Tyrmässä mies valittaa kohtaloaan ja surkuttelee, ettei kuunnellut tyttärensä neuvoa. Kuninkaan kiinnostus herää; hän kutsuu tytön luokseen ja antaa tälle kolme tehtävää, jotka tyttö ratkaisee. Kuningas ottaa tytön vaimokseen. Mutta uusi kuningatar ei ole ainoastaan viisas vaan myös oikeudenmukainen. Niinpä kun kuningas eräässä kiistantapauksessa langettaa väärän tuomion, kuningatar vaatii oikeudenmukaisuutta. Sen seurauksena hänet karkotetaan linnasta. Armosta hän saa ottaa arkussa mukaansa sen, ”mihin hänen sydämensä on eniten kiintynyt”. Ovela kuningatar tainnuttaa kuninkaan ja kun herätessään myöhemmin tämä löytää itsensä arkusta kukkivan puun alta.
Rita Piirainen
Rita Piirainen on Uudenmaan elinkeino-, liikenne- ja ympäristökeskuksen ylijohtaja vuodesta 2010. Hänen virkakautensa kestää viisi vuotta. Vuonna 2016 hän aloitti toisen viisivuotiskauden.
Piirainen toimi aiemmin Uudenmaan tiepiirin tiejohtajana vuodesta 2001. Koulutukseltaan Piirainen on diplomi-insinööri.
Latvian ukrainalaiset
Latvian ukrainalaiset ovat Latviassa asuvia ukrainalaisia. He ovat verrattain nuori vähemmistö verrattuna Latvian muihin vähemmistöryhmiin, mutta määrällisesti he ovat kolmanneksi suurin vähemmistö ryhmä heti venäläisten ja valkovenäläisten jälkeen.
Historia
Yksittäistapauksia lukuun ottamatta ensimmäiset ukrainalaiset alkoivat saapua Latviaan 1800-luvulla opiskelijoina, sotilaina ja virkamiehinä. Vuonna 1911 Latviaan perustettiin ukrainalainen kulttuuriseura Gromada, johon kuului muun muassa kuoro ja teatteriryhmä. Tilaisuuksia järjestettiin Latvialaisen seuran tiloissa. Ensimmäisen maailmansodan aikana moni ukrainalainen taisteli Latvian alueella ja monet Riian tehtaat evakoitiin Ukrainaan Donbasiin, Jekaterinolaroviin ja Odessaan. Vuonna 1935 Latviassa oli 1844 ukrainalaista, eikä heillä ollut virallista kulttuuriautonomiaa, tai omia kouluja muiden suurempien vähemmistöryhmien tapaan. Vuonna 1933 perustettiin Latvialais-ukrainalainen ystävyysseura, mutta sen toiminta lakkautettiin neuvostomiehityksen myötä vuonna 1940. Puna-armeijan mukana Latviaan tuli monia ukrainalaisia. Suurin osa nykyisistä Latvian ukrainalaisista on muuttanut vuoden 1959 jälkeen, jolloin oli aloitettu Latvian laajamittainen teollistaminen, johon tarvittiin työvoimaa Latvian ulkopuolelta. Ukrainalaisia työskenteli pääasiassa teollisuustöissä, rakennuksilla ja liikenteessä. Lisäksi ukrainalaisia palveli edelleen Latviaan sijoitetuissa neuvostojoukoissa. Suurin osa ukrainalaisista asettui kaupunkeihin, maaseudulla heitä oli vain vähän. Vuoden 1989 tilastojen mukaan ukrainalaisista 76% oli syntynyt Ukrainassa ja vain 19% Latviassa. Latvian kansallisen heräämisen yhteydessä perustettiin ukrainalainen kulttuuriseura Dnipro vuonna 1988. Latvian kansanrintamaan kuuluneet ukrainalaisnuoret perustivat vuonna 1989 kerhon, jonka tarkoituksena oli ylläpitää siteitä Ukrainan kansanrintamaan. 1989 perustettiin ensimmäinen ukrainalainen sunnuntaikoulu, jossa annettiin ukrainan kielen opetusta.
Nykypäivä
Ukrainalaisten kansallistunne Latviassa on melko heikko ja he ovatkin kovaa vauhtia venäläistymässä. Ukrainan kielen on korvannut paljolti venäjä ja seka-avioliitot venäläisten ja ukrainalaisten välillä ovat tavallisia. Ukrainan kielellä on Latviassa noin 25 000 puhujaa. Latvian kieltä osataan huonosti, mistä syystä kansallisuuden saaminen on ollut vaikeaa. Ukrainalaisista suhteellisen pienellä osalla onkin Latvian kansalaisuus. Ukrainalaiset ovat kuitenkin hyvin koulutettuja ja vain Latvian juutalaiset ovat vähemmistöryhmistä heitä koulutetumpia. Riiassa toimii Latvian ainoa ukrainalainen koulu, mutta suurin osa ukrainalaisista koululaisista käy venäläistä koulua. Noin puolet ukrainalaisista asuu Riiassa ja loput asuvat hajallaan ympäri Latviaa.
Männynsuomuorakas
Männynsuomuorakas (Sarcodon squamosus) on toinen kahdesta suomuorakaslajista. Se kasvaa männyn seuralaisena, on pinnaltaan karhean ruskeasuomuinen, ja maultaan kirpeä. Nuoria yksilöitä voi käyttää ruokasienenä. Lajin voi sekoittaa samankaltaiseen kuusensuomuorakkaaseen, joka kuitenkin on kookkaampi, suppilomaisempi ja pehmeämaltoisempi sekä lakin keskipainanteesta, joka kuusensuomuorakkaalla kehittyy jopa jalan yläosaan ylettäväksi suppiloksi. Sen lakin suomut ovat suurempia ja harvemmassa, ja ne siirottavat yleensä vain lakin keskellä.
Ulkonäkö ja koko
Männynsuomuorakkaan lakki on 10–15 cm leveä, kupera tai laakea keskustassa kuoppa, suppilomainen, reunoilta sisäänkiertynyt. Väri lakissa on vaaleanruskea tai ruskeanmusta, pohjaväri vaalea, suomut ovat tummia. Lakissa on tiheässä siirottavia suomuja, isompia keskustassa ja reunoilla on pienempiä. Lakin alapinnalla on helttojen sijaan orat eli piikit. Piikit melko lyhyitä ja vaalenaharmaita tai ruskeita. Jalka vaalea ja jykevä, lakin halkaisijaa lyhyempi noin 3–6 cm, 0,5–2 cm paksu, vaalean ruskea ja täyteinen. Malto on kovaa ja kiinteää, väri vaalea, tyvestä tummanruskeaa. Haju on hyvä, lakritsamainen. Nuorena sieni on miedon makuinen, vanhemmiten kirpeänkarvas. Itiöpölyn on ruskeaa.
Levinneisyys
Männynsuomuorakas on melko yleinen Etelä- ja Keski-Suomessa, harvinaistuu pohjoiseen mentäessä.
Kasvupaikka ja elinympäristö
Männiköissä, tuoreissa- ja kuivissa kangasmetsissä, boreaalisella vyöhykkeellä. Nimensä mukaisesti männyn juurisieni.
Käyttö
Sienivärjäyksen kannalta on merkittävää, että tämä on suomuorakaslajeista se, josta saadaan purettamalla sinisen sävyjä. Nuorista itiöemistä saadaan ruskeita sävyjä, vanhemmista, lähes mädistä saa harvinaisempia sinisen, turkoosin ja vihreän sävyjä. Kuusensuomuorakkaasta saa vain ruskeaa sävyä.
Mircea Geoană
thumb|right|Mircea Geoană Dan Mircea Geoană (s. 14. heinäkuuta 1958 Bukarest ) on romanialainen poliitikko. Hän oli sosiaalidemokraattisen puolueen (PSD) johtaja 2005–2010 ja senaatin puhemies 2008–2011 sekä aiemmin maansa ulkoministeri 2000–2004 Adrian Năstasen hallituksessa.
Geoană toimi 1996–2000 lähettiläänä Yhdysvalloissa. Vuonna 2001 hän oli ETYJin puhemies. Geoană pyrki 2004 Bukarestin pormestariksi, mutta hävisi vaalissa demokraattisen puolueen Traian Băsesculle.
Geoană oli vuonna 2009 ehdolla Romanian presidentiksi, mutta hävisi vaalien toisella kierroksella istuvalle presidentille Băsesculle prosentein 50,33–49,66. Helmikuussa 2010, vain kaksi kuukautta niukan vaalitappion jälkeen, hän hävisi sosiaalidemokraattisen puolueen johtajavaalin Victor Pontalle äänin 856–781. Sittemmin hän ajautui erimielisyyksiin puolueensa kanssa ja tuli erotetuksi sen jäsenyydestä marraskuussa 2011. Hänet äänestettiin tuolloin pois myös senaatin puhemiehen paikalta.
Geoană jatkoi puolueesta erottamisensa jälkeen riippumattomana senaattorina. Maaliskuussa 2012 hän oli perustamassa România noastră -liikettä. Myöhemmin samana vuonna hän palasi PSD:hen ja valittiin kolmannelle kaudelle senaattiin.
Counter-Strike: Condition Zero
Counter-Strike: Condition Zero (lyhennettynä CS:CZ tai CSCZ) on Valve Corporationin kehittämä ja Sierra Entertainmentin vuonna 2004 julkaisema taktinen ensimmäisen persoonan ammuntapeli. Kehityksestä vastasivat osittain myös Gearbox Software, Ritual Entertainment ja Turtle Rock Studios.
Condition Zero on verkkoammuntapeli Counter-Striken jatko-osa, joka eroaa edeltäjästään pääosin graafisesti, vaikka peli esitteleekin uusia ominaisuuksia. Counter-Strike: Condition Zero ei menestynyt kaupallisesti, sillä uutta sisältöä oli vähän, pelimoottori oli vanhentunut ja peli oli graafisesti aikaansa jäljessä.
Pelaaminen
300px|thumb|left|Kuvankaappaus ”Deleted Scenes” -tehtävästä Building Recon. Pelaaja kannattelee [[M249 SAW|M249-konekivääriä.]]
Pelaajat asettuvat kahteen eri joukkueeseen, ostavat varusteensa pikavalikon välityksellä ja pyrkivät suorittamaan pelin päätehtävän. Virallisissa pelimuodoissa terroristien tavoitteena on C-4-pommien viritys pommialueille sekä panttivankien hallussa pitäminen. Erikoisjoukot yrittävät puolestaan estää nämä aikeet ennen aikarajan umpeutumista. Kierroksen voi päättää myös eliminoimalla kaikki vastapuolen jäsenet, sillä pelaajat eivät uudelleensynny taistelukentälle. Virallisissa pelimuodoissa on myös niin kutsutut oletusvoittajat. Erikoisjoukot voittavat, jos terroristit eivät onnistu virittämään C-4-pommia ennen aikarajan umpeutumista, ja terroristit voittavat, jos erikoisjoukot eivät ehdi pelastaa panttivankeja. Peli sisältää myös tekoälyn ohjaamia pelaajia, joita vastaan voi pelata niin yksin kuin myös verkossa.
Vaikka pelin osapuolet, terroristit ja erikoisjoukot, vaikuttavat hyvin erilaisilta, ne eivät pelillisesti poikkea toisistaan juuri lainkaan. Tehtävänantojen ja ulkoisten ominaisuuksien lisäksi ainoa mainittava eroavaisuus on lähtöaseiden valikoima, joka on selkeästi suunnattu kummallekin osapuolelle tyypillisiin ratkaisuihin: puolustus- ja poliisivoimien käyttämiin taktisiin ja kevyisiin aseisiin, esimerkiksi M4A1-S-karbiiniin, sekä yksittäisten kapinallisryhmien ja rikollisjärjestöjen suosimiin varmatoimisiin ja edullisiin aseisiin, kuten AK-47-rynnäkkökivääriin. Mukaansa voi ottaa myös taktisia apuvälineitä, kuten sirpale-, -valo ja savukranaatteja, yönäkölasit, ja suojavarusteiksi Kevlar-liivin ja kypärän. Varusteet ostetaan kierroksen alkaessa virtuaalirahalla, jota ansaitaan tapoista ja erävoitoista tai suorittamalla annettuja tehtäviä.
Tour of Duty
”Tour of Duty” on toinen pelin yksinpelimuodoista. Se sisältää neljä eri vaikeusastetta, helpon, normaalin, vaikean ja ekspertin. Kampanja koostuu graafisesti uudistetuista moninpelikartoista, joita pelataan bottien kanssa. Jokaiseen tehtävään kuuluu jokin haaste; pelaajan täytyy esimerkiksi tappaa tietty määrä vihollisia tietyssä ajassa tietyllä aseella. Pelaaja saa edetessään pisteitä, joita voi käyttää parempiin botteihin ja niiden varusteisiin. Vastustajien taitotaso nousee pelaajan edetessä.
Deleted Scenes
”Deleted Scenes” on yksinpelikampanja, joka sijoittuu eri puolille maailmaa. Kyseessä on toisistaan eroavien tehtävien joukko, jota on mahdollista pelata ilman nettiyhteyttä. ”Deleted Scenes” eroaa ulkonäöltään varsinaisesta CZ:sta. Aseet toimivat lähestulkoon samalla tavalla kuin pelin verkkoversiossa, mutta joissakin aseissa, kuten Desert Eagle -pistoolissa tai AWP-tarkkuuskiväärissä, on kosmeettisia eroja. Äänet ovat joissain aseissa hieman erilaiset. ”Deleted Scenes” sisältää enemmän taktisia erikoisvarusteita, kuten radiopuhelimen, jolla voi kutsua apujoukkoja, hitsaajan, jolla voi aukaista ovia ja lukkoja, ja kameran todistusaineiston keräämistä varten. Lisäksi kampanja esittelee uusia aseita, kuten M60-konekiväärin ja raketinheittimen, joita ei moninpelissä nähdä.
Kehitys
Rogue Entertainment aloitti Condition Zeron kehityksen vuonna 2000. Pelin tuottaja Jim Molinet siirtyi vuonna 2001 Sonylle, jolloin Roguen osalta pelin kehitys jäi kesken. Valve antoi pelin kehittämisen Gearbox Softwarelle, joka oli aiemmin kehittänyt Half-Lifen lisäosat Opposing Force ja Blue Shift. Tällöin Valve pystyisi keskittymään Team Fortress 2 -peliin ja sen uuden moottorin kehittämiseen. Gearbox uudisti Counter-Striken luomalla korkealaatuset hahmomallit ja tekstuurit, realistiset sääefektit ja uusia aseita, kuten M72 LAW -raketinheittimen ja Molotovin koktailin.
Pelin kehitys viivästyi useita kertoja. Se myöhästyi suunnitellusta vuoden 2002 julkaisupäivästä, minkä jälkeen se aiottiin julkaista vuonna 2003. Pelin kehitys annettiin Ritual Entertainmentille, joka keskittyi moninpeliä enemmän yksinpelin kehittämiseen. Tekoäly lainattiin Half-Lifestä.
Julkaisu
Counter-Strike: Condition Zero julkaistiin lopulta Windowsille 23. maaliskuuta 2004. Peliä myytiin ”uudistettuna versiona” maailman suosituimmasta verkkomoninpelistä, mutta Counter-Strike-nimi kannessa ei taannut myyntituloja. Mainittavaa on myös se, että muutamaa kuukautta myöhemmin Valve julkaisi Counter-Strike: Sourcen, joka käyttää realistisen fysiikan ja valaistuksen mahdollistavaa Source-pelimoottoria. Counter-Strike: Sourcen saivatkin Condition Zeron lailliset omistajat. CS:CZ julkaistiin vuonna 2013 Linuxille.
Vastaanotto
Counter-Strike: Condition Zero ei menestynyt kaupallisesti eikä ollut myöskään kriitikoiden mieleen. Metacritic-sivuston laskema keskiarvo valikoiduista arvosteluista on 65 %. IGN:n kriitikko antoi pelille arvosanan 7/10. Kriitikoiden mukaan Condition Zero oli vanhanaikainen eikä siinä ollut juurikaan uusia ideoita. BBC:n kriitikko sanoi sen sopivan ”Counter-Strike-neitsyille” harjoitteluun ennen verkkopalvelimilla pelaamista. Peliä on myyty Steam-palvelussa helmikuun 2016 alkuun mennessä 66 780 kappaletta.
UFC 83
UFC 83: Serra vs St. Pierre 2 oli vapaaottelutapahtuma, jonka järjestäjänä oli Ultimate Fighting Championship. Tapahtuma pidettiin 19. huhtikuuta 2008, Bell Centressä, Montrealissa, Quebecissä, Kanadassa. UFC 83 oli ensimmäinen UFC-tapahtuma Kanadassa ja se teki heti UFC:n historian yleisöennätyksen 21 390 katsojalla. Illan pääottelu tapahtui mestari Matt Serran ja tilapäismestari Georges St. Pierren välillä.
Tapahtumat
Kalib Starnes erotettiin UFC:sta huonon esityksen vuoksi, vaikkakin hän meni otteluun jalka murtuneena. Myös Travis Lutter erotettiin UFC:sta huonon esityksen ja toisen perättäisen tappion vuoksi.
Homo antecessor
Homo antecessor eli euroopanihminen on sukupuuttoon kuollut ihmislaji, joka eli noin 1,0–0,8 miljoonaa vuotta sitten Etelä-Euroopassa ja Pohjois-Afrikassa. Lajilla oli suhteellisen modernit kasvot. Se harjoitti mahdollisesti monimutkaisia hautausrituaaleja.
Laji tunnetaan Pohjois-Espanjan Atapuercasta vuonna 1994 löydetyistä fossiileista, jotka on ajoitettu 857 000–780 000 vuoden taakse. Vuonna 2005 lajista löytyi uusi alaleuan kappale. Myös Pohjois-Algerian Tighennifistä, Etiopian Bourimuodostumasta, Eritrean Buiasta ja Kenian Olorgesailiesta löytyneet 1,0–0,75 miljoonaa vuotta vanhat fossiilit saattavat olla euroopanihmisestä.
Euroopanihmisen sijainti ihmisen sukupuussa on epävarma. Sen on arveltu saattavan olla nykyihmisen esi-isä. Jotkut tutkijat pitävät sitä varhaisena heidelberginihmisenä, josta nykyihminen kehittyi, toiset afrikanpystyihmisen ja heidelberginihmisen välisenä siirtymämuotona, ja jotkut erillään kehittyneenä afrikanihmisen muotona.
Tiedot euroopanihmisen piirteistä perustuvat Espanjasta löytyneisiin 14 kallon palaseen ja kahteen osittain säilyneeseen alaleukaan. Nämä fossiilit ovat peräisin 8–14 eri yksilöstä, joiden ikähaarukka oli 3–18 vuotta. Euroopanihmisen kasvojen keskiosa oli ihmismäinen, sen silmäkuoppien yläpuolella oli yhtenäisestä luuharjanteesta muodostuneet kaaret, aivojen tilavuus oli yli 1000 cm3, leuka oli ohuempiluinen kuin afrikanihmisellä, alaetu- ja kulmahampaat olivat kapeat ja niiden muoto oli erilainen kuin afrikanihmisellä, välihampaat olivat leveät ja alavälihampaat kaksijuuriset. Sen pituus oli noin 167–183 cm, ja mies painoi noin 90 kg.