cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Juurikaskärpänen
Juurikaskärpänen (Pegomya hyoscyami) on 0,6–0,7 cm pitkä, harmahtava kärpänen, joka on punajuuren ja sokerijuurikkaan paha tuhohyönteinen. Juurikaskärpänen munii yleensä kesäkuun puolivälissä noin millimetrin mittaiset vaaleat munat kasvin lehden alapinnalle. Toukka kuoriutuu 2–7 päivää myöhemmin ja kaivautuu lehden sisään syöden käytäviä lehden sisäosiin, josta syntyy tyypillinen vioitusjälki ns. miina. Juurikaskärpäsen toukka pudottautuu lehdestä maahan 2–3 viikon kuluttua jolloin se koteloituu, Uusi juurikaskärpänen voi vapautua kotelosta samana tai seuraavana kesänä.
Suomessa vihannesviljelijät ovat velvoitettuja seuraamaan lajin esiintymistä touko-elokuussa. Toukat aiheuttavat tuhoja viljelmillä kaivautumalla viljelykasvien lehtien sisään.
pienoiskuva|left|Juurikaskärpäsen toukkia
Reijo Norio
Reijo Kustaa Juhani Norio (vuoteen 1934 Nordström; 6. tammikuuta 1934 Raahe – 6. kesäkuuta 2023 Espoo ) oli suomalainen lastentautien ja perinnöllisyyslääketieteen erikoislääkäri ja professori.
Lääketieteellinen ura
Norio tuli ylioppilaaksi Raahen keskikoulun jatkoluokalta 1952 ja valmistui lääketieteen lisensiaatiksi Helsingin yliopistosta vuonna 1960. Hän väitteli siellä tohtoriksi vuonna 1966 ja sai lastentautien erikoislääkärin pätevyyden 1968 sekä perinnöllisyyslääketieteen erikoislääkärin pätevyyden 1982.
Norio aloitti perinnöllisyyslääketieteen Suomessa, neuvoi ihmisiä Väestöliiton klinikalla ja koulutti nuoria lääkäreitä alalle. Perinnöllisyyslääketiede tuli omaksi erikoisalakseen vuonna 1981, ja yli puolet alan erikoislääkäreistä oli vuosituhannen vaihteessa Norion entisiä oppilaita.
Norio oli Väestöliittoon vuonna 1971 perustetun perinnöllisyyslääkärin toimen ensimmäinen haltija vuoteen 1984 saakka. Perinnöllisyyttä koskevat kysymykset olivat askarruttaneet tiedeyhteisöä jo 1950-luvulla, mutta aiheen tärkeys ymmärrettiin vasta Norion väiteltyä kongenitaalinefroosista, lasten munuaissairaudesta, jonka on todettu kuuluvan suomalaiseen tautiperintöön.
Varsinaisen perinnöllisyysneuvonnan ohella Norio ja hänen klinikkansa osallistuivat harvinaisten sairauksien kuvaamiseen ja geenikartoitukseen. Norio tutki suomalaisten perinnöllisten sairauksien taustoja perheaineistojen analyysien ja laajojen genealogisten selvitysten avulla. Tässä tarkoituksessa hän kävi kirkkoherranvirastoissa tekemässä sukututkimuksia eri puolilla Suomea.
Norio oli 1969–1970 Rinnekodin keskuslaitoksen apulaisylilääkäri ja 1970–1972 Rinnekoti-Säätiön vajaamielisten tutkimuslaitoksen johtaja
Norio myös hoiti lääketieteellisen genetiikan ensimmäistä apulaisprofessuuria Turun yliopistossa 1984 ja vs. professuuria Helsingin yliopistossa 1985–1987.
Kuoronjohtajana
Lääkärintyön ohella Norio teki mittavan uran myös musiikin alalla. Hän suoritti kuoronjohtajan pätevyyden Klemetti-Opistossa. Hän toimi 1960-luvulla sekakuoro Oulun Laulun johtajana ja 1966–1974 Helsingissä Akateemisen Laulun johtajana. Hänen kiinnostuksensa suuntautui erityisesti barokkimusiikkiin. Hän suomensi yli kolmekymmentä kuoroteosta, muun muassa Johann Sebastian Bachin Matteus-passion ja Georg Friedrich Händelin Messias-oratorion. Hän julkaisi 1974 levyn Matteus-passiota suomeksi ja 1985 kirjan Matteus-passion mestarin jäljillä. Hän oli myös monta vuotta Lääkäri ja vapaa-aika -lehden musiikkikolumnistina.
Kielenhuolto
Suomen kielen vaaliminen oli musiikin ohella hänen harrastuksensa. Hän toimi Duodecim-seuran sanastolautakunnassa sekä ensimmäisen Lääketieteen termit -kirjan toimituskunnassa.
Huomionosoitukset
Norio sai professorin arvonimen 1989. Hänelle myönnettiin Pohjola-yhtiöiden palkinto vuonna 1994 ja Vuoden tiedekirja -palkinto 2000.
Perhe
Reijo Norion vanhemmat olivat Raahen kaupunginjohtaja, diplomi-insinööri Gösta Norio (vuoteen 1934 Nordström) ja Hilja Katariina Vuola. Hän avioitui 1960 Anna Maria Kaarina Korpelan kanssa. Professori Jaana Norio-Timonen on heidän tyttärensä.
Method Man & Redman
Method Man & Redman (Tunnetaan myös nimillä Red & Meth ja Meth & Red on yhdysvaltalainen hip hop -duo, sisältää kaksi räpin supertähteä Method Manin (Wu-Tang Clanista) ja Redmanin (Def Squadista).
Blackout: 1999–2001
Method Man ja Redman on molemmat levy-yhtiö Def Jamissa. Syyskuussa 1999 he julkaisivat ensimmäisen albuminsa Blackout!, minkä he nauhoittivat jo 1999 vuoden alussa. Method Man antaa usein 'Shout out'in Redmanille kappaleissa jossa Redman ei ole itse, Method Man huutaa yleensä 'What Up Doc!' viitaten Redmanin aliakseen "Funk Doctor Spock".
Blackout! 2: 2007–
27. maaliskuuta 2007 Redman varmisti että jatkoa elokuvalle How High on työn alla. 10. huhtikuuta 2007 Onion AV Club haastattelussa, Redman vihjaili että toinen albumi Method Manin kanssa aloitettaisiin keskikesällä tai syyskuussa. Blackout 2 julkaistiin 19. toukokuuta 2009.
Abdelkarim Kissi
Abdelkarim Kissi (, s. 5. toukokuuta 1980 Oujda) on marokkolainen jalkapalloilija. Keskikentällä pelaava Kissi edustaa Kyproksen pääsarjassa pelaavaa Ethnikos Achnaa.
Stranger in Moscow
Stranger in Moscow on yhdysvaltalaisen laulajan Michael Jacksonin viides vuoden 1995 albumilta HIStory: Past, Present and Future, Book I julkaistu single. Se julkaistiin marraskuussa 1996. Kappale perustuu Jacksonin henkilökohtaisiin kokemuksiin. Hän piti 15. syyskuuta 1993 konsertin Moskovassa maailmankiertue Dangerous World Tourin merkeissä, ja tuolloin Jackson tunsi itsensä yksinäiseksi kaupungissa. Kappaleen sanat kertovatkin Jacksonin päivistä Moskovassa.
Musiikkivideo
Yhdysvaltalainen toimittaja sekä elämäkertakirjailija J. Randy Taraborrelli totesin kappaleen musiikkivideon perustuvan Jacksonin tosielämään. Jacksonilla oli tapana kävellä öisin yksin ulkona etsien uusia ystäviä, myös hänen musiikillisen suosionsa huippuaikoina. Jackson sanoi:
Kappaleet
Yhdysvaltojen single
Itävallan single
Visionary single
Tyyppälä
Tyyppälä on Jyväskylän 48. kaupunginosa. Kaupunginosa muodostettiin vuoden 2009 alussa, sitä ennen alue kuului Jyväskylän maalaiskuntaan.
Edmundo Luis Flavio Abastoflor Montero
pienoiskuva|Edmundo Luis Flavio Abastoflor Montero vuonna 1999. Edmundo Luis Flavio Abastoflor Montero (s. 15. joulukuuta 1943 Sucre) on bolivialainen roomalaiskatolinen arkkipiispa. Hänet vihittiin papiksi 10. kesäkuuta 1967 ja nimitettiin Potosín hiippakunnan johtoon 6. lokakuuta 1984. Piispaksi vihkiminen seurasi 13. huhtikuuta 1985. Pääkonsekraattorina toimi José Clemente Maurer, jota avustivat Luis Aníbal Rodríguez Pardo ja René Fernández Apaza.
Abastoflor Montero sai 31. heinäkuuta 1996 nimityksen La Pazin arkkipiispaksi.
Puukkosaha
thumb|300px|Puukkosaha Puukkosaha on sähkökäyttöinen saha, jossa terä tekee edestakaista liikettä. Sahaa pidetään ja ohjataan kaksin käsin ja sahattava kappale on paikoillaan. Tyypillisesti puukkosahaa käytetään lähinnä purkutöissä, ei niinkään tarkkaa sahausjälkeä vaativissa töissä.
Puukkosahoja on verkkoliitäntäisiä ja akkukäyttöisiä. Sopivalla terällä saha soveltuu esimerkiksi puun, muovin tai raudan sahaamiseen.
Lumi (Pamuk)
Lumi on Orhan Pamukin vuonna 2002 ilmestynyt proosateos. Se ilmestyi suomeksi 2004 Tuula Kojon suomentamana. Tarina käsittelee monia nyky-Turkin poliittisia ja kulttuurisia jännitteitä, muun muassa uskonnollisen johtajan Abdullah Gülin johtamaa liikettä, turkkilaisten asemaa siirtotyöläisinä Saksassa ja turkkilaisten teinityttöjen itsemurha-aaltoa.
Teoksen päähenkilö on runoilija Ka, jonka matkaa Kars-nimiseen kaupunkiin teos kuvaa.
You Are Not Alone
Kappaleet
Visionary single
Pinnankarheus
Pinnankarheus on kappaleen pinnan ominaisuus joka kuvaa pinnan pieniä epätasaisuuksia. Kooltaan pinnankarheutta suurempia epätasaisuuksia ovat aaltomaisuus, kolhut ja naarmut, sekä muotovirheet.
Pinnankarheutta kuvataan yleisimmin Ra-arvolla. Ra-arvoa määritettäessä mitataan pinnan muoto sopivalla mittalaitteella. Mittalaite tuottaa pinnasta primääriprofiilin. Primääriprofiili syntyy kun mitataan pallomaisen mittapään pinnan normaalin suuntaista liikettä, kun sitä liutetaan pintaa pitkin. Primääriprofiilista suodatetaan pois aaltomaisuus. Tästä jäljelle jäävästä R-profiilista voidaan laskea Ra arvo. Ra arvo lasketaan summaamalla pinnan huippujen korkeuksien ja laaksojen syvyyksien aritmeettiset keskiarvot.
Pinnankarheutta voidaan arvioida aistinvaraisesti vertaamalla tutkittavan kappaleen pintaa näytekappaleisiin joiden pinnankarheus tunnetaan.
Standardi ISO 21920-1:2022 käsittelee pinnanlaatuvaatimusten esittämistä teknisessä dokumentaatiossa.
Standardi ISO 4287 käsittelee pintojen muotojen profiilien mittausta.
Standardi ISO 8785 käsittelee naarmuja, huokoisuutta ja muita pinnan virheitä.
Pinnankarheus vaikuttaa kappaleen ulkonäköön, kulumiseen ja kitkaan kappaleen pinnalla. Pinnankarheudella voi olla huomattava vaikutus sovitteiden toimintaan. Pinnankarheudella on myös vaikutusta korroosioon. Pinnankarheus vaikuttaa myös pintakäsittelyiden tarttuvuuteen ja kappaleen likaantumiseen.
Louvre
Louvre sijaitsee aivan Pariisin kaupungin sydämessä Seinen oikealla rannalla joen ja Rue de Rivoli -kadun välissä ensimmäisessä arrondissementissa. Näyttelytilat kattavat noin 60 000 neliömetrin alueen.
Louvrea on historiansa aikana käytetty linnoituksena, palatsina ja taidemuseona. Tyyliltään se on sekoitus keskiaikaista tyyliä, Ranskan renessanssia, barokkia, uusklassismia ja nykyarkkitehtuuria.
Louvre on kokoelmiltaan maailman suurin ja kaikkein vierailluin taidemuseo. Louvreen on sijoitettu eräitä maailman taiteen kuuluisimpia teoksia, kuten Leonardo da Vincin Mona Lisa, Eugène Delacroix’n Vapaus johtaa kansaa ja Jacques-Louis Davidin Horatiusten vala. Vuonna 2013 museossa vieraili 9,3 miljoonaa kävijää.
Historia
Louvren nimen alkuperää ei tunneta varmasti. Jotkut historioitsijat ovat ehdottaneet nimen tulevan latinan sanasta lupara, ‘susi’. Toisen teorian mukaan nimi tulee saksilaisesta sanasta lauer, ‘vartiotorni’, ja kolmannen teorian mukaan muinaisranskan verbistä ovrer, ‘työskennellä’.
Louvren perusti kuningas Filip II, jonka hallituskausi alkoi vuonna 1190. Rakennuksen alkuperäinen tarkoitus oli suojella Pariisin läntistä rajaa. Se oli neliönmuotoinen linna, jossa oli paksut kiviseinät, vallihauta, nostosilta, korkeat tornit ja pyöreä tyrmä. Nämä keskiaikaiset perustat ovat näkyvissä edelleen rakennuksen kellarissa.
1300-luvun puolivälissä linna rappeutui, joten kuningas Kaarle V:n (1338–1380) arkkitehti Raymond du Temple korjautti sen asuttavammaksi ja turvallisemmaksi. Du Temple lisäsi rakennukseen suuret kierreportaat, olohuoneita, ulkotiloja ja puutarhoja. Samalla rakennukseen tuotiin kuninkaan suuri kirjasto, mikä aloitti rakennuksen käyttämisen kulttuuriaarteiden säilytyspaikkana.
Frans I (1494–1547) korvasi vanhan linnan keskustornin palatsilla, joka heijasti Ranskan kuningaskunnan, hallitsijan ja Pariisin vallan kasvua. Arkkitehtina toimi Pierre Lescot. Vuonna 1546 alkaneissa rakennustöissä neliömäisen pihan kolmelle sivustalle pystytettiin uudet rakennukset, ja neljäs sivusta jätettiin arkadilla puoliavoimeksi kaupunkiin päin.
Rakennustyöt jatkuivat ja laajenivat Henrik II:n (1519–1559) aikana, ja keskiaikaiset osat käytännössä purettiin kuninkaan uusien asuintilojen tieltä. Seinät rakennettiin puusta ja kermanvärisestä kivestä, jota saatiin läheisestä louhoksesta. Koristeveistoksista vastasi kuvanveistäjä Jean Goujon.
thumb|left|upright|Louvren suuri galleria. Katariina de’ Medici (1519–1589) rakennutti paikalle Tuileries’n palatsin, jonka arkkitehtina toimi Philibert de l’Orme. Myöhemmin Henrik IV (1589–1610) yhdisti vanhan palatsirakennuksen Tuileries’n palatsiin suuren gallerian ja kukkapaviljongin kautta. Suuri galleria oli alun perin yli 400 metrin pituinen ja 30 metrin levyinen, ja Henrik alkoi täyttää sitä maalauksilla. Tuileries’n palatsi paloi vuonna 1871.
Valistusaikana 1715–1789 kuningas alkoi sallia muillekin pääsyn taidekokoelmaansa. Vuonna 1793 Salon de Careé ja suuri galleria avautuivat yleisölle ensimmäistä kertaa. Napoleon I (1769–1821) asetti paroni Dominique-Vivant Denonin Louvren ensimmäiseksi museonjohtajaksi ja nimesi museon itsensä mukaan Le Musée Napoléoniksi. Hän siirsi museoon paljon sotasaalistaan Euroopasta ja Egyptistä, mutta suuri osa näistä esineistä palautettiin Napoleonin kuoleman jälkeen kotimaihinsa. Louvressa on edelleen myös paljon kolonialismin aikaista taidetta Ranskan siirtomaista.
Louvressa alettiin vuodesta 1725 alkaen järjestää Pariisin salonkia, merkittävää taidenäyttelyä Ranskan johtaville taiteilijoille.
Louvressa on toiminut vuosisatojen ajan useita ranskalaisia akatemioita. Rakennuksesta tehtiin museo vuonna 1793, ja se sai viralliseksi nimekseen Le Musée Central des Arts. 1800-luvulla Ranskan valtiovarainministeriö toi toimitilansa pohjoissiipeen.
Presidentti François Mitterrand muutti 1980-luvulla koko rakennuksen museoksi ja uudistustöitä johti yhdysvaltalaisarkkitehti I. M. Pei. Pei muun muassa suunnitteli sisäpihalle suuren modernin lasipyramidin ja kolme pienempää sen ympärille. Koska pyramidi on läpinäkyvä, se ei peitä rakennuksen eri osia näkyvistä. Pei suunnitteli paikalle myös ”käännetyn pyramidin”, joka on maan alla.
center|500px|thumb|Louvre kuvattuna sisäpihalta, kuvan keskellä lasista tehty [[Louvren pyramidi|pyramidi]]
Kokoelmat
Louvressa oli vuonna 2014 yhteensä noin 460 000 taide-esinettä, joista 38 000 näytteillä. Esineet on järjestelty kolmeen siipeen viidelle tasolle. Suosituin siipi on Denon-siipi, jossa on näytteillä muun muassa Leonardo da Vincin Mona Lisa.
thumb|Kreikkalaisesineiden näyttelyhuone 38. Osastot:
Keväällä 2021 Louvre julkaisi verkossa digitaalisena ja maksuttomana Collections-tietokantana yli 482 000 kuvaa teoksistaan.
Kansainvälinen äidinkielen päivä
Kansainvälinen äidinkielen päivä on Unescon vuonna 1999 kehittämä 21. helmikuuta vietettävä kansainvälinen vuosipäivä.
Päivän juhliminen juontaa juurensa vuonna 1952 Itä-Pakistanissa sattuneesta ampumävälikohtauksesta, jossa poliisi ja armeija ampui Dhakan yliopiston opiskelijoita Bengalin kielikiistan aikana.
Anders Erik Wilhelm Enqvist
Anders Erik Wilhelm Enqvist (18. toukokuuta 1821 – 1891 Pietari) oli suomalainen Venäjän keisarikunnan armeijassa palvellut kenraalimajuri.
Enqvistin vanhemmat olivat merikapteeni Johan Fredrik Enqvist ja Fredrique Charlotte Morberg ja puoliso vuodesta 1851 Flora Stumpf-Tomaschoff. Enqvist tuli oppilaaksi Haminan kadettikouluun 1836 ja määrättiin valmistuttuaan vänrikkinä palvelukseen 9. tykistöprikaatiin vuonna 1846. Aliluutnantiksi hänet ylennettiin 1849 ja seuraavana vuonna hänet siirrettiin tykistöasevarikon palvelukseen Varsovaan. Enqvist ylennettiin luutnantiksi 1853 ja alikapteeniksi 1856. Väinänlinnan linnoitustykistössä hän palveli 1856–1860. Jälkimmäisenä vuonna hänet ylennettiin kapteeniksi ja siirrettiin 6. tykistöprikaatiin vuonna 1862. Seuraavana vuonna hänet asetettiin majurin arvoisena armeijan jalkaväkeen ja määrättiin palvelukseen Varsovan sotilaspiirin intendenttihallintoon. Everstiluutnantti hänestä tuli 1865 ja eversti 1868. Vuonna 1868 Enqvist myös nimitettiin kollegineuvoksena yli-intendenttihallintoon, mutta armeijan jalkaväessä pysytettynä. Hänet komennettiin palvelukseen Turkestanin sotilaspiiriin 1884, mutta jo saman vuoden lopulla hän sai eron sotapalveluksesta kenraalimajurina.
Emil Stjernvall-Walleen
thumb|pysty=0.85|Emil Stjernvall-Walleen 1870-luvun lopulla. Carl Emil Knut Stjernvall-Walleen (vuoteen 1854 Stjernvall; 16. marraskuuta 1806 Pori – 14. lokakuuta 1890 Helsinki) oli suomalainen vapaaherra, upseeri ja virkamies, joka toimi Pietarissa Suomen ministerivaltiosihteerin apulaisena vuosina 1857–1876 ja ministerivaltiosihteerinä vuosina 1876–1881. Yhdessä edeltäjänsä Alexander Armfeltin kanssa hän ajoi läpi monia Suomen suuriruhtinaskuntaa koskeneita uudistuksia.
Perhetausta
Stjernvall-Walleen kuului suomalaiseen Stjernvallin aatelissukuun. Hänen isänsä oli Ruotsin armeijassa everstiluutnanttina palvellut ja vuonna 1812 Viipurin läänin ensimmäiseksi maaherraksi nimitetty Carl Johan Stjernvall. Hänen äitinsä oli Eva Gustava von Willebrand ja äidinisä Turun ja Porin läänin maaherra Ernst Gustaf von Willebrand. Myös setä Gustaf Fredrik Stjernvall oli maaherra, Uudenmaan läänissä. Stjernvallin isä kuoli vuonna 1815, ja seuraavana vuonna äiti meni naimisiin Viipurin läänin uuden maaherran Carl Johan Walleenin kanssa. Kun Walleen vanhoilla päivillään vuonna 1854 korotettiin vapaaherraksi, hän adoptoi virallisesti Stjernvallin, joka tällöin otti nimekseen Stjernvall-Walleen ja peri isäpuolensa korkeamman aatelisarvon. Stjernvall-Walleenin siskoja olivat Aurora Karamzin ja Emilie Musin-Puškin, jotka avioituivat venäläisten ylimysten kanssa.
Varhaisempi ura
Isäpuoli Walleen arvioi Stjernvallin olevan älyltään keskinkertainen ja että hänen suurin vahvuutensa oli miellyttävä luonne. Stjernvall pääsi vuonna 1823 ylioppilaaksi ja opiskeli kaksi vuotta Turun akatemiassa. Sen jälkeen hän päätti ryhtyä sotilasuralle. Hänet otettiin vuonna 1825 alivänrikkinä Lappeenrannan jalkaväkirykmenttiin ja hän yleni siellä 1826 portepeevänrikiksi ja 1828 vänrikiksi. Vuonna 1829 Stjernvall siirrettiin Kaukaasiaan Tiflisin jalkaväkirykmenttiin, jossa hän palveli kaksi vuotta. Hän osallistui vuonna 1829 Turkkia vastaan käydyn sodan taisteluihin ja vuonna 1830 sotaretkeen Kaukasuksella. Vuoden 1829 sotaretkellä hän kunnostautui Bayburtin linnakkeen valtauksessa. Vuonna 1831 Stjernvall siirrettiin Henkikaartin Paavalin rykmenttiin, jossa hän sai 1834 aliluutnantin arvon. Vuonna 1836 hänet komennettiin henkikaartin junkkarikouluun, mutta hän erosi vielä samana vuonna armeijasta.
Stjernvallin urakehitystä avittivat osin hänen isänsä saavutukset, mutta erityisesti hänen siskonsa Auroran suhdeverkostot Pietarissa. Stjernvall luopui sotilasurastaan samana vuonna kun Aurora nai hovijahtimestari Pavel Demidovin, sillä tämä avioliitto avasi koko perheelle uusia mahdollisuuksia. Stjernvall aloitti virkauransa Suomen valtiosihteerinvirastossa Pietarissa tullessaan vuonna 1837 ministerivaltiosihteeri Robert Henrik Rehbinderin erityistehtäviin. Vuonna 1841 hän siirtyi Helsingin yliopiston kanslerin erityistehtäviin ja oli vuosina 1844–1855 kanslerinsihteerinä. Yliopiston kanslerina oli Venäjän kruununperijä, joten kanslerinsihteerinä Stjernvall pääsi luomaan luottamuksellisen suhteen suuriruhtinas Aleksandr Nikolajevitšiin, josta vuonna 1855 tuli keisari Aleksanteri II. Ystävyyssuhdetta vahvisti vielä se, että he olivat palvelleet samaan aikaan Paavalin rykmentissä. Stjernvallilla oli läheinen suhde myös ulkoministeri Aleksandr Gortšakoviin ja finanssiministeri Mihail Reuterniin. Krimin sodan alussa hän avusti Platon Rokassovskia Suomen puolustuksen järjestämisessä.
Stjernvall-Walleen oli vuosina 1846–1850 naimisissa pankkiirin tyttären Pauline Gasserin kanssa, mutta heidän avioliittonsa päättyi eroon. Heille ei syntynyt lapsia.
Ministerivaltiosihteerinä
Stjernvall-Walleenin terveys horjui jo Armfeltin eläessä, mutta tämän kuoltua hänet kuitenkin nimitettiin vielä 69-vuotiaana ministerivaltiosihteeriksi. Hän oli Armfeltin tavoin keisarin henkilökohtaisena suosikkina vaikutusvaltaisempi kuin samaan aikaan Suomen kenraalikuvernöörinä toiminut Nikolai Adlerberg. Stjernvall-Walleenin läpiviemiä hankkeita olivat muun muassa Suomen asevelvollisen sotaväen perustaminen ja asettaminen Venäjän sotilaspiirijärjestelmän ulkopuolelle sekä Suomen markan sitominen kultakantaan vuonna 1878. Kummassakin tapauksessa Aleksanteri II pyörsi lopulta aiemman vastustavan kantansa. Vuoden 1878 asevelvollisuuslain kohdalla taipumaan joutui myös Venäjän sotaministeri Dmitri Miljutin, joka myöhemmin (perusteettomasti) väitti Stjernvall-Walleenin juonitelleen asiassa petollisesti. Stjernvall-Walleenin sairastelun vuoksi asevelvollisuuslain lopullisen esittelyn keisarille hoiti hänen apulaisensa Casimir Palmroth. Palmrothin kuoltua vuonna 1880 apulaiseksi tuli tammikuussa 1881 Theodor Bruun.
Ministerivaltiosihteerin virkaan oli aiemmin kuulunut myös Helsingin yliopiston kanslerin esittelijän tehtävä, mutta vuosina 1875–1881 se oli poikkeuksellisesti annettu Bernhard Indreniukselle. Aleksanteri II:n kuoltua ja Aleksanteri III:n noustua valtaistuimelle vuonna 1881 Stjernvall-Walleen oli muutaman kuukauden ajan yliopiston vt. kanslerina uuden kruununperijän Nikolai Aleksandrovitšin alaikäisyyden vuoksi kunnes vetäytyi eläkkeelle molemmista tehtävistä myöhemmin samana vuonna. Hän muutti viimeisiksi vuosikseen Helsinkiin, jossa asui siskonsa Auroran luona Hakasalmen huvilassa. Hän kuoli 83-vuotiaana vuonna 1890. Hänet on haudattu Helsingin Hietaniemen hautausmaan vanhalle alueelle perhehautaan, jossa lepäävät myös hänen äitinsä, isäpuolensa ja sisarensa Aurora.
Stjernvall-Walleen oli aatelissäädyn edustajana valtiopäivillä 1872, 1882 ja 1885.
Stjernvall-Walleenin jälkeenjääneitä papereita julkaistiin kokoelmana vuonna 1902.
Prodin komissio
pienoiskuva|Prodin komission puheenjohtaja Romano Prodi. Prodin komissio oli kymmenes Euroopan komissio, joka aloitti toimikautensa syyskuussa 1999. Komission puheenjohtajana toimi Italian entinen pääministeri Romano Prodi. Prodin komissiota edelsi Jacques Santerin komissio, joka joutui eroamaan 15. maaliskuuta 1999 komission toimintaan liittyvien väärinkäytösepäilyjen takia. Santerin komissioon liittynyt skandaali vahingoitti merkittävästi Euroopan komission mainetta. Tapaus varjosti myös Prodin komission alkukautta. Santerin skandaalikomissiota seurasi Manuel Marínin väliaikainen komissio, joka toimi Prodin hallintokauden aloituspäivään saakka.
Prodin johtaman komission toiminta hyötyi Amsterdamin sopimuksesta, joka laajensi komission toimivaltaa. Median parissa Romano Prodia nimitettiin "Euroopan ensimmäiseksi pääministeriksi".
Prodin kaudella Euroopassa otettiin käyttöön yhteisvaluutta euro. Euro toimi tilivaluuttana 1. tammikuuta 1999 alkaen ja käteisvaluuttana kahdessatoista EU-maassa 1. tammikuuta 2002 lähtien. Euron käyttöönottoa seurasi kolmen vuoden siirtymäaika. Prodin toimikaudella allekirjoitettiin myös Nizzan sopimus, jonka pääasiallisena tarkoituksena oli uudistaa toimielinten rakennetta kestämään Euroopan unionin laajentuminen. Nizzan sopimus astui voimaan 1. helmikuuta 2003.
Merkittävistä uudistuksista huolimatta Prodin hallintokautta on kritisoitu mitäänsanomattomaksi ja sen on usein katsottu epäonnistuneen suurissa linjauksissaan.
Prodin komission virkakauden oli määrä loppua 31. lokakuuta 2004, mutta Euroopan parlamentin vastustaessa José Manuel Barroson ensimmäisen komission kokoonpanoa Prodin komissio jatkoi toimintaansa 21. marraskuuta saakka. Euroopan parlamentti hyväksyi Barroson uuden ehdotuksen Euroopan komissioksi 18. marraskuuta ja Barroson komissio aloitti 22. marraskuuta 2004.
Kolumbia talviolympialaisissa 2010
Kolumbia osallistui Vancouverin talviolympialaisiin 2010  yhden naisen joukkueella. Tämä oli ensimmäinen kerta, kun maa osallistui talviolympialaisiin. Kolumbian edustaja, Cynthia Denzler, edusti maataan pujottelussa ja suurpujottelussa.
Jüri Ehlvest
Jüri Ehlvest, kirjailijanimet Jüri von Ehlvest, Ürgar Helves (15. maaliskuuta 1967 Tallinna, Viro – 11. lokakuuta 2006 New York, Yhdysvallat) oli virolainen kirjailija.
Monipuolisesti opiskelleen Ehlvestin tuotanto sisältää eettisiä pohdintoja, uskomuksia ja niiden romuttamista. Hänen ensimmäinen julkaistu kaunokirjallinen teoksensa oli novelli "Järelejõudmine", joka ilmestyi Vikerkaarissa 1988. Sen jälkeen hän ehti ennen kuolemaansa julkaista romaaneja ja novelleja, joita on käännetty useille kielille, myös suomeksi.
Ehlvestin veli on shakinpelaaja Jaan Ehlvest.
Karl Tõnisson
Karl Tõnisson tai Kārlis Tennisons (1873 – 1962) oli virolainen buddhalainen vaikuttaja. Tõnisson julkaisi useita kirjoja viroksi, venäjäksi ja latviaksi, minkä lisäksi hänen värikkäät elämänvaiheensa tekivät hänestä kiistellyn virolaisen kansanlegendan hahmon.
Elämäkerta
Tõnisson julkaisi ensimmäisen kirjansa venäjäksi Riiassa vuonna 1909 ja myöhemmin hän julkaisi buddhalaisia säkeitä käsittäneen kirjan Tartossa, jossa hän esitteli myös panmongolilaisuuden innoittaman ajatuksen panbaltialaisuudesta (Pan-Baltoonia). Pietarin buddhalainen temppeli rakennettiin vuosien 1909 ja 1915 välillä Kivinenän (Staraja Derevnja) kaupunginosaan Agvan Dorzijevilta, dalai-lamalta ja muilta tahoilta saatujen lahjoitusten avulla. Tšaari Nikolai II vahvisti temppelin henkilökunnan vuonna 1914, josta lähtien Tõnisson oli kirjoilla temppelin henkilökunnan jäsenenä. Temppeli päätyi hyökkäyksen kohteeksi Venäjän sisällissodan melskeiden aikana vuonna 1919 ja se menetti suuren osan temppelissä olleista reliikeistä. Vuonna 1920 Agvan Dorzijev teki Tõnissonista temppelin johtajan, mutta hän joutui pakenemaan kaupungista vuonna 1923 Dorzijevin kehotettua tätä lähtemään bolševikkien uhan takia.
Viron lähetystö kieltäytyi antamasta Tõnissonille viisumia Viroon hänen temppelitoimintansa takia, jolloin Tõnisson kääntyi Latvian lähetystön puoleen. Latvia myönsi Tõnissonille kansalaisuuden ja hän otti latvialaisen nimen Kārlis Tennisons. Latvian kansalaisuuden avulla Tõnisson saapui Tarttoon, jossa hän julkaisi kirjoja ja järjesti buddhalaisia menoja. Vuonna 1924 hän perusti Latvian ensimmäisen buddhalaisen seurakunnan Riiassa. Seurakunta vuokrasi taloa, jota käytettiin temppelin tavoin ja jossa järjestettiin buddhalaisia menoja kerran viikossa. Buddhalaisen toimintansa ohella Tõnisson harrasti urheilua. Hän auttoi tekemään liikunnallista joogaa tunnetuksi ja vuonna 1926 hän tuli virolaisen urheiluseura Kalevin järjestämän maratonin kolmanneksi ajalla 3 tuntia ja 31 minuuttia. Tõnisson muutti Baltiasta vuonna 1930 yhdessä Friedrich V. Lustigin kanssa ja vuosina 1932–1949 hän asui Siamissa eli nykyisessä Thaimaassa. Vuonna 1949 hän muutti Rangooniin Burmaan eli nykyiseen Myanmariin, jossa hän kuoli vuonna 1962.
Merkitys ja teokset
Tõnissonin elämää voi kuvailla värikkääksi ja buddhalaisuudessa häntä saatettaisiin kutsua mahasiddhaksi. Buddhalainen toiminta Virossa päättyi Tõnissonin lähdettyä, mutta hänestä tuli osa virolaista kansanlegendaa. Neuvosto-Vironaikaiset kirjailijat ja orientalistit kuten Gennadi Gerodnik pyrkivät luomaan kuvan Tõnissonista virolaisten vihollisena ja imperialistien kätyrinä. Friedrich Lustig julkaisi puolestaan Tõnissonin elämäkerran The Mahatma of Baltic vuonna 1965.
Kääpiöesikko
Ulkonäkö ja koko
Kääpiöesikon kielenmuotoiset lehdet muodostavat ruusukkeen, jonka keskeltä nousee keväällä monia kellomaisia, halkaisijaltaan noin 2,5–3,5 cm:n kokoisia kukkia. Kukat ovat yleensä vaaleankeltaisia.
Nightcap
Nightcap: The Unreleased Masters 1972–1991 on Jethro Tullin ennenjulkaisematonta materiaalia sisältävä kokoelma-albumi. Sen ensimmäinen CD koostuu Ranskassa elokuussa 1972 nauhoitetuista sessioista, joista myöhemmin uudelleennauhoitusten jälkeen muodostui A Passion Play -albumi. Toinen CD sisältää ennenjulkaisemattomia kappaleita vuosilta 1974–1991. Albumi julkaistiin rajoitettuna painoksena ja sen tuotto meni hyväntekeväisyyteen.
Muusikot
sekä:
Kääpiöesikko
Levinneisyys
Kääpiöesikkoa tavataan luonnonvaraisena Länsi-Euroopassa Färsaarilta Espanjan pohjoisosiin ja Italiaan asti. Sitä kasvaa paikoin Afrikan pohjoisrannikolla. Lähi-idässä kasvaa alalaji sibthorpii.
Koristekasvina
thumb|left thumb|left Suomessa kääpiöesikoita myydään keskellä talvea sisäkasveiksi ruukuissa. Väreinä on tarjolla punainen, keltainen, valkoinen, sininen ja oranssi. Lisäksi kasvista on jalostettu myös kirjavia muotoja. Sisällä kasvi kukkii yhdestä kahteen viikkoa, villeässä pitempään kuin huoneenlämmössä. Talvella kukkineen kasvin voi keväällä istuttaa puutarhaan. Kasvi tarvitsee paljon valoa, mutta ei suoraa auringonpaahdetta.
Thomas Edward Flynn
Thomas Edward Flynn (6. tammikuuta 1880 Portsmouth – 4. marraskuuta 1961) oli brittiläinen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi 13. kesäkuuta 1908 ja nimitettiin Lancasterin hiippakunnan johtoon 12. kesäkuuta 1939. Piispaksi vihkiminen seurasi 24. heinäkuuta. Pääkonsekraattorina toimi William Godfrey, jota avustivat Edward Myers ja Joseph McCormack.
Flynn kuoli 81-vuotiaana virassa.
Taavetin pankkiryöstö 1926
Taavetin pankkiryöstö tapahtui 1. kesäkuuta 1926 kun Kansallis-Osake-Pankin Taavetin konttoriin saapui iltapäivällä noin kello 15 aikaan kaksi miestä jotka alkoivat ampumaan pankin virkailijoita. Kiivaassa tulituksessa sai heti surmansa pankin valvoja kauppias Taavetti Myyrä. Pankinjohtaja Taavetti Punkkinen, prokuristi Alina Hirvikallio o.s. Riihelä ja pankinjohtajan taloudenhoitaja ja sisar neiti Eeva Punkkinen haavoittuivat vaikeasti. Ryöstäjät pakenivat paikalta ilman saalista pelästyttyään tilanteen aikana. He jättivät paetessaan pankkiin ryöstössä käyttämänsä aseen suurikokoisen Nagan-revolverin johon oli kiinnitetty äänenvaimennin. Haavoittuneet vietiin hoidettavaksi Viipurin lääninsairaalaan jossa pankinjohtaja Punkkinen kuoli saman päivän iltana ja prokuristi Hirvikallio 4. kesäkuuta.
Ryöstäjien takaa-ajoon osallistui poliisin lisäksi sotaväkeä ja suojeluskuntalaisia. Toinen ryöstäjistä pidätettiin jo samana iltana Pulsan asemalta ja toinen kaksi päivää myöhemmin. Ryöstäjät olivat iältään 18-20-vuotiaat työmies Yrjö Kuosmanen ja kansakoulunopettajan poika Eero Linnasalo, jotka olivat molemmat kotoisin Pulsasta. He olivat suunnitelleet ryöstöä jo edellisen vuoden syksystä lähtien. He olivat yrittäneet ryöstöä jo kaksi kertaa aiemmin keväällä mutta luopuneet aikeesta molemmilla kerroilla kun konttorissa oli ollut liikaa asiakkaita paikalla. Kolmannella yrittämällä 1. kesäkuuta saavuttuaan junalla Pulsasta Taavettiin he joivat itsensä metsässä humalaan ja menivät sitten pankin konttoriin. Konttorissa oli kuitenkin sillä hetkellä vain vähän rahaa sillä ylimääräinen raha oli lähetetty päivällä Lappeenrannan konttoriin. Viipurin hovioikeus tuomitsi ryöstön tekijät kuolemanrangaistukseen mutta korkein oikeus muutti marraskuussa 1926 tuomion elinkautiseksi kuritushuonerangaistukseksi. Ryöstössä käytetyn aseen omatekoinen äänenvaimennin on Rikosmuseon kokoelmissa.
Norma Beecroft
Norma Beecroft (s. 11. huhtikuuta 1934 Oshawa, Ontario) on kanadalainen säveltäjä. Hän opiskeli säveltämistä ensin Torontossa John Weinzweigin johdolla ja sittemmin Yhdysvalloissa sekä Euroopassa. Beecroftista tuli yksi Kanadan aktiivisimmista varhaisista elektroakustisen musiikin tekijöistä.
Ankeriasjärvi (kaupunginosa)
Ankeriasjärvi on Jyväskylän 64. kaupunginosa. Tilastollisessa aluejaossa Ankeriasjärven kaupunginosaa vastaavat Palokärjen ja Vääräjärven pienalueet, joista ensiksi mainittu kuuluu Lohikoski–Seppälänkankaan suuralueeseen ja toiseksi mainittu Huhtasuon suuralueeseen. Palokärjen pienalueeseen kuuluu myös lähes koko Tyyppälän kaupunginosa. Kaupunginosan asukasluku oli 220 vuoden 2020 lopussa. Kaupunginosa muodostettiin vuoden 2009 alussa, sitä ennen alue kuului Jyväskylän maalaiskuntaan.
Norma Beecroft
Vuonna 1971 Beecroft oli mukana perustamassa Toronton New Music -konserttitapahtumaa, jonka puheenjohtajana hän toimi kahden vuosikymmenen ajan.
Pierre van Maldere
Maldere opiskeli viulunsoittoa Jean-Joseph Fioccon ja Henri-Jacques de Croesin johdolla. Hän soitti usein kuninkaallisessa kappelissa Brysselissä ja oli Karl Alexander Lothringenin suosikki, joka sai nimityksen tämän konserttien johtajaksi. Maldere matkusti paljon, ja hänen oopperoitaan esitettiin Wienissä sekä Pariisissa. Hän toimi Brysselin suuren teatterin johtajana ja sävelsi tänä aikana kaksi koomista oopperaa sinne. Malderen sinfonioissa on klassinen kolmiosainen rakenne. Hänen viulusonaateissaan ja trioissaan kuuluu italialaisen barokkimusiikin vaikutus.
Einar Råberg
Råberg kasvoi Gotlannin saarella Visbyssä. Hän palveli armeijassa vuodesta 1909 Kuninkaallisessa Gotlannin tykistörykmentissä aliluutnanttina. Vuosina 1918–1920 hän opiskeli Sotakorkeakoulussa ja toimi 1922–1925 kadettiupseerina Karlbergin sotakorkeakoulussa. Hän palveli majurina vuodesta 1928 ja vuodesta 1940 majurina. Saman aikaisesti 1930-luvulla hänellä oli vaatetusliike Tukholmassa.
Urheilu-uran rinnalla hän oli myös aktiivi urheilujohtaja. Hänestä tuli vuosiksi 1918–1939 Ruotsin painiliiton puheenjohtaja. Samanaikaisesti hän toimi Kansainvälisen painiliiton (IAWF, myöh. FILA) ensimmäinen puheenjohtajana vuosina 1921–1924. Hän toimi IAWF:n varapuheenjohtajana vuosina 1930–1948. Råberg toimi aktiivisti murtaakseen Suomen vahvan aseman kansainvälisessä painissa. Tämän vuoksi hän palkkasi suomalaisen Robert Oksan Ruotsin painin valmentajaksi. Tulosta syntyikin sotien välisenä aikana, jota osoittivat ruotsalaisten painijoiden Axel Cadierin, Ivar Johanssonin, Johan Richthoffin, Rudolf Svenssonin ja Carl Westergrenin kansainvälinen menestys.
Vuosina 1920–1939 hän oli Ruotsin urheilun valtakunnanliiton hallituksen jäsen ja vuodesta 1928 Ruotsin olympiakomitean jäsen aina vuoteen 1948 toimien kaksi viimeistä vuotta olympiakomitean sihteerinä. Vuonna 1939 hänet valittiin Ruotsin olympiakomitean ensimmäiseksi toimitusjohtajaksi. thumb|left|250 px|Ruotsin urheilun valtakunnanliiton puheenjohtaja [[Bertil (Ruotsin prinssi)|prinssi Bertil liiton kokouksessa vuonna 1949. Kokouksen muut osanottajat ovat Tor Wibom, Bo Ekelund, Ernst Bredberg, Sigfrid Edström, Einar Råberg, Gustav Frohm, Gustaf Dyrssen ja Sixtus Janson.]]
Dettmar Cramer
Pienen kokonsa vuoksi Crameria on kutsuttu muun muassa lempinimillä Napoleon ja Laufender Meter (Juokseva metri).
Ura
Cramerin oma pelaajaura jäi vaatimattomaksi. Hän edusti Viktoria Dortmundia ja Germania Wiesbadenia, kunnes siirtyi pelaajavalmentajaksi. Tässä ominaisuudessa hän työskenteli 1950- ja 1960-luvuilla Teutonia Lippstadtissa, VfL Gesekessä, FC Paderbornissa ja TuS Eving-Lindenhorstissa. Uransa alkuvaiheessa Cramer toimi myös toimittajana Saksan yleisradiossa.
Kesäkuussa 1963 Cramerista tuli Länsi-Saksan jalkapalloliiton WFV:n päävalmentaja ja tammikuussa 1964 hän siirtyi Saksan jalkapalloliiton palvelukseen toimien muun muassa Helmut Schönin apuvalmentajana maajoukkueessa MM-kisoissa 1966. Toimensa ohella Cramer valmensi Japania Tokion olympialaisissa 1964 ja johdatti maajoukkueen yllätysvoittoon Argentiinasta. Puolivälierissä Tšekkoslovakia oli kuitenkin selkeästi vahvempi maalein 4–0.
Cramer toimi Saksan maajoukkueen apuvalmentajana kesään 1974 saakka. Samaan aikaan hän työskenteli FIFAn palveluksessa valmentajakouluttajana muun muassa Japanissa, jossa hän organisoi maan valmennuskoulutuksen uudelleen. Elokuussa 1974 hän nousi Yhdysvaltain maajoukkueen peräsimeen, mutta jätti pestinsä jo tammikuussa 1975 siirtyen FC Bayern Münchenin päävalmentajaksi. Cramer sai osakseen rajua kritiikkiä muun muassa passiivisesta valmennustyylistään, mutta pelaajista erityisesti Franz Beckenbauer seisoi päävalmentajan takana. Cramer antoi menestyksen puhua puolestaan johdattamalla Bayernin kahteen peräkkäiseen Euroopan Cupin voittoon 1975 ja 1976. Tämän lisäksi Bayern juhli Intercontinental Cupin voittoa 1976. Kotimaan kentillä menestys jäi kuitenkin kauas toivotusta eikä Bundesliigan mestaruutta tullut. Kaudeksi 1977/78 Cramer siirtyi Eintracht Frankfurtin peräsimeen ja Gyula Lóránt tuli vastaavasti Bayernin päävalmentajaksi. Cramer johdatti Eintrachtin viidenneksi, kun Bayern romahti sijalle 12, mikä on seuran huonoin sijoitus Bundesliigassa.
Syksyllä 1978 Cramer jatkoi valmennusuraansa Al-Ittihadin päävalmentajana Saudi-Arabiassa. Hän valmensi seuraa joulukuuhun 1981 saakka. Al-Ittihadista hän siirtyi kreikkalaiseen Aris Salonikiin, jota valmensi toukokuuhun 1982. Kaudeksi 1982/83 Cramer palasi Saksaan Bayer 04 Leverkusenin päävalmentajaksi kolmevuotisella sopimuksella. Cramerin johdolla Bayer sijoittui Bundesliigassa parhaimmillaan seitsemänneksi. Menestys ei tyydyttänyt seurajohtoa, joka ei jatkanut valmentajan sopimusta enää kesällä 1985.
Bayer pestinsä jälkeen Cramer ei enää palannut valmentajaksi Saksaan. Hän toimi 1991–1992 Korean alle 23-vuotiaiden maajoukkueen valmentajana sekä 1997 Thaimaan maajoukkuevalmentajana. Vuonna 2002 hän ilmoitti virallisesti lopettavansa valmentamisen ja kolme vuotta myöhemmin hänet nimitettiin Japanin jalkapallon Hall of Fameen.
Siviilielämä
Cramer palveli toisessa maailmansodassa Wehrmachtin yliluutnanttina (Oberleutnant) laskuvarjojoukoissa. Hän oli naimisissa toista kertaa ja vietti eläkepäiviään Reit im Winklissä Baijerissa. Cramer kuoli 90-vuotiaana 17. syyskuuta 2015.
Rutgersin yliopisto
Rutgersin yliopisto on julkinen tutkimusyliopisto New Jerseyssä, Yhdysvalloissa. Se on samalla kotiosavaltionsa osavaltionyliopisto, jolla on kampuksia Newarkissa, New Brunswickissa, Piscatawayssa ja Camdenissa. 10. marraskuuta 1766 perustettu Rutgers on Yhdysvaltojen kahdeksanneksi vanhin yliopisto.
Valfrid Leopold Brehmer
Valfrid Leopold Brehmer, 1850-luvulle Bremer (8. maaliskuuta 1818 Teijon ruukki – 4. elokuuta 1887 Helsinki) oli suomalainen vuorihallituksen intendentti ja valtioneuvos.
Brehmer oli naimisissa vuodesta 1854 Augusta Karolina Andersinin (k. 1903) kanssa.
Soanlahden seurakunta
Soanlahden seurakunta oli Viipurin hiippakuntaan ja Sortavalan rovastikuntaan kuulunut Suomen evankelis-luterilaisen kirkon seurakunta Raja-Karjalan länsiosassa Suomen Neuvostoliitolle luovuttamalla alueella. Seurakunnan alueen muodostivat Soanlahden ja Suistamon kunnat sekä Korpiselän kunnan käsittänyt Korpiselän rukoushuonekunta. Suistamon Loimolassa toimi lisäksi rukoushuoneyhdistys, mutta se ei muodostanut kirkkolain alaista rukoushuonekuntaa. Viimeisenä rauhan vuonna 1939 seurakunnan jäsenmäärä noin 5 360, joista Soanlahdella asui 1 350, Suistamolla 2 710 ja Korpiselän rukoushuonekunnassa noin 1 300.
AC Transit
pienoiskuva|AC Transitin [[linja-auto.]] AC Transit (Koko nimeltään Alameda-Contra Costa Transit District) on julkinen bussijärjestelmä, joka palvelee Alamedan- ja Contra Costan piirikunnan asukkaita. Sen päämaja sijaitsee Alamedan pääkaupungissa Oaklandissa. AC Transit perustettiin vuonna 1960 ja se on nykyisin Kalifornian kolmanneksi suurin bussijärjestelmä. Sen päivittäinen käyttäjämäärä on noin 236 000 henkilöä.
Soanlahden seurakunta
Kirkot
Näiden lisäksi Suistamon alueelle rakennettiin kaksi rajaseutukirkkoa. Loimolan kylään valmistui Loimolan kirkko vuonna 1932 ja Leppäsyrjän kylän työväentalo muutettiin Leppäsyrjän kirkoksi vuonna 1937. Lisäksi Suistamon Alatun kylään oli rakenteilla kolmas rajaseutukirkko, mutta tämä Alatun kirkko ei ehtinyt valmistua ennen talvisotaa.
Hautausmaat
Soanlahden luterilainen hautausmaa sijaitsi kirkonkylän pohjoislaidalla ortodoksisen hautausmaan vieressä. Soanlahden ekumeeninen sankarihauta sijaitsi noin 100 metrin päässä kirkosta. Korpiselän rukoushuonekunnalla oli oma hautausmaa kirkkonsa lähellä, jonka lisäksi oli yhteinen sankarihautausmaa Korpiselän ortodoksisen seurakunnan kanssa. Suistamon Loimolan kylässä toimineelle rukoushuoneyhdistykselle lahjoitettiin hautausmaa-alue vuonna 1926, mutta hautausmaata sinne ei ehditty perustaa.
Pappilat
Soanlahden kirkkoherran Marjamäki -niminen pappila sijaitsi Soanlahden kirkonkylässä, kyläkeskuksesta Jänisjärven rantaan viettävällä harjun rinteellä. Pappilan pinta-ala oli 1920-luvun alussa 153 hehtaaria, josta peltoa oli 24 ja metsää 47 hehtaaria. Pappilan aikaisempi päärakennus tuhoutui tulipalossa vuonna 1909.
Lisäksi Soanlahdella oli kirkkoherran virallisen apulaisen Pikkupappilaksi kutsuttu asunto, johon kuului yhden hehtaarin tonttimaa. Korpiselän rukoushuonekunnalla oli oma pappila Korpiselän kirkonkylässä. Lisäksi Suistamolla toimineelle Loimolan rukoushuoneyhdistykselle lahjoitettiin tontti pappilaa varten vuonna 1926.
Varhaisempaa historiaa
Soanlahti mainitaan 1580-luvulla Ilomantsin ortodoksisen seurakunnan kappelina Soanlahden tai Leppälahden nimellä, mutta toisinaan vain Pälkjärven kappelin osana. Alueen siirryttyä Ruotsille vuonna 1617 solmitun Stolbovan rauhan jälkeen, Pälkjärven ja Soanlahden alueista muodostettiin Pälkjärven luterilainen seurakunta. Soanlahden alue muodosti Pälkjärven seurakunnassa Leppälahden rukoushuonekunnan.
Ruskealan kappelina
Uudenkaupungin rauhan raja vuonna 1721 jakoi Pälkjärven seurakunnan kahtia ja Leppälahden alue siirtyi Venäjälle. Samoin kävi Kiteen seurakuntaan kuuluneelle Ruskealan rukoushuonekunnalle Leppälahden eteläpuolella. Ruskealasta ja Leppälahdesta muodostettiin Ruskealan seurakunta, jonka kappeli Leppälahdesta tuli. Vaikka raja erotti leppälahtelaiset Pälkjärvestä, kävivät he edelleen usein siellä kirkossa. Ruskealan seurakunta halusi tiiviimpiä yhteyksiä oman seurakuntansa ja Leppälahden kappelin välille, ja niinpä rakennettiin Jänisjärven länsirannalle Leppälahden kirkko vuonna 1769.
Santa Lucia (laulu)
thumb|Napolinlahti Napolista katsottuna. Horisontissa [[Vesuvius.]] Santa Lucia on Teodoro Cottraun säveltämä ja napolilaiseen kansan­laulu­tekstin pohjalta sanoittama laulu. Cottrau julkaisi sen vene­lauluna eli barkarolina vuonna 1849 käännettyään sanat Napolin murteesta italian kirja­kielelle.
Soanlahden seurakunta
Ruskealan kappelina
Vuonna 1830 Leppälahden kappeli lakkautettiin ja siihen kuuluneista Jänisjärven itäpuolisista kylistä muodostettiin edelleen Ruskealan seurakunnan alainen Soanlahden kappeliseurakunta. Lisäksi Leppälahden kirkko määrättiin siirrettäväksi Jänisjärven itärannalle Soanlahden kylään, mutta siirto toteutui vasta vuonna 1855. Vuosi 1855 mainitaankin monesti Soanlahden kappeliseurakunnan perustamisvuotena. Omat kirkonkirjat Soanlahti sai vuonna 1880.
Santa Lucia (laulu)
Laulun italian­kieliset sanat kuvaavat meri­maiseman kauneutta Napolin Borgo Santa Lucian edustalla Napolinlahdella. Laulun sanoissa veneilijä kehottaa kuulijoita tulemaan mukaan veneeseen nauttimaan ilta­tunnelmasta tähtien loistaessa. Pääasiassa Pohjoismaissa laulu on kuitenkin myöhemmin liitetty ennen kaikkea Lucian päivän juhlintaan 13. joulukuuta.
Soanlahden seurakunta
Itsenäiseksi seurakunnaksi
Soanlahti erotettiin Ruskealasta itsenäiseksi seurakunnaksi vuonna 1885, jolloin siihen liitettiin Impilahdesta Korpiselän ja Suojärven rukoushuonekunnat sekä Suistamo. Oman papin seurakunta sai vuonna 1888. Seurakunnallinen ero toteutui kuitenkin vasta vuonna 1899, jolloin seurakunta sai oman kirkkoherran.
Santa Lucia (laulu)
Laulun huomattavin esittäjä 1900-luvun alussa oli napolilainen ooppera­laulaja Enrico Caruso. Myöhemmin sen on levyttänyt myös muun muassa Elvis Presley vuonna 1965 albumissaan Elvis for Everyone.
Soanlahden seurakunta
Itsenäiseksi seurakunnaksi
Seurakunnan itsenäistymisen jälkeen vanha Leppälahdelta siirretty kirkko ei enää vastannut laajentuneen seurakunnan tarpeita ja niinpä annettiin keisarillinen määräys uuden kirkon rakentamisesta. Seurakunnan vähävaraisuuden vuoksi valtio rahoitti vuonna 1890 valmistuneen kirkon rakentamisen. Samana vuonna valtio rakennutti kirkot myös Korpiselille ja Suojärvelle. Soanlahden uuden kirkon valmistuttua, Leppälahdelta siirretty vanha ristikirkko purettiin vuonna 1891 ja sen hirsistä rakennettiin Soanlahden ensimmäinen kansakoulu.
Santa Lucia (laulu)
Käännöksiä ja mukaelmia
Laulun on mukaillen suomentanut V. Arti nimellä Soi iltakellot.
Soanlahden seurakunta
Kehitystä ja aluemuutoksia
pienoiskuva|oikea|300px|Korpiselän rukoushuonekunnan kirkko. Korpiselän rukoushuonekuntaa varten perustettiin vuonna 1908 Soanlahden kirkkoherran apulaisen virka ja Korpiselän rukoushuonekunta sai omat kirkonkirjat seuraavana vuonna. Korpiselkä pyrki myös itsenäiseksi seurakunnaksi, mutta tuomiokapituli ei ollut sen kannalla. Niinisyrjän kylä siirrettiin vuonna 1925 uuteen Harlun seurakuntaan. Suojärven rukoushuonekunta sai omat kirkonkirjat vuonna 1924 ja itsenäinen Suojärven seurakunta siitä muodostettiin vuonna 1928. Pälkjärveen kuulunut Luopasniemen alue liitettiin Soanlahteen vuonna 1936. Suistamon Loimolassa toimineelle Loimolan rukoushuoneyhdistykselle lahjoitettiin vuonna 1926 tontti kirkkoa, pappilaa ja hautausmaata varten. Loimolaan saatiin vuonna 1932 oma rajaseutupappi, joka toimi Soanlahden kirkkoherran apulaisena. Samana vuonna Loimolaan valmistui myös oma kirkko. Suistamon Leppäsyrjän kylään saatiin kirkko vuonna 1937 entisestä työväentalosta ja Alatun kylään oli kirkko rakenteilla talvisodan syttyessä vuonna 1939.
Santa Lucia (laulu)
Käännöksiä ja mukaelmia
Tšekissä laulu on tullut tunnetuksi Waldemar Matuškan esittämänä nimellä Krásná je Neapol.
Soanlahden seurakunta
Kehitystä ja aluemuutoksia
Soanlahden seurakunnan jäsenmäärä kasvoi voimakkaasti 1900-luvun alkuvuosikymmeninä. Vuonna 1900 seurakunnan jäsenmäärä oli 2 956, johon sisältyivät vuonna 1928 itsenäistynyt Suojärven rukoushuonekunta ja Harluun vuonna 1924 liitetty Niinisyrjän kylä. Kehitystä tapahtui etenkin Suistamon alueella, jonka halki vuonna 1924 valmistuneen Matkaselkä–Suojärvi-radan varteen alkoi kehittyä nopeasti sahateollisuutta, mikä houkutteli luterilaista väestöä muualta Suomesta. Niinpä Suistamon luterilainen väestö, joka vielä 1920-luvun alussa oli pieni vähemmistö, kasvoi vajaassa kahdessakymmenessä vuodessa noin 2 000 suuruiseksi. Koko Soanlahden seurakunnan asukasluku oli 1930-luvun lopulle tultaessa kasvanut noin 5 400 suuruiseksi.
Santa Lucia (laulu)
Käännöksiä ja mukaelmia
Thaimaassa laulun ensimmäisestä säkeestä on tullut Silpakornin yliopiston tunnuslaulu, sillä yli­opiston perustaja, Silpa Bhirasri (Corrado Feroci), oli syntyjään italialainen. Laulun thainkielisen version nimi on Silpakorn Niyom (ศิลปากรนิยม).
Soanlahden seurakunta
Talvi- ja jatkosodan aika
Marraskuun viimeinen päivä 1939 alkanut talvisota Suomen ja Neuvostoliiton välillä aiheutti Soanlahden seurakunnan itäosien evakuoinnin heti sodan alussa. Sen sijaan Soanlahden ja Korpiselän länsiosan kylät evakuoitiin vasta maaliskuussa 1940, kun alueet oli luovutettava Moskovan rauhan sopimuksen mukaisesti Neuvostoliitolle. Tuolloin evakuoitiin myös Soanlahden kirkon irtaimisto ja kirkko jäi ehjänä paikoilleen, mutta paloi jatkosodan alussa vuonna 1941 perääntyvien neuvostojoukkojen sytytettyä kirkonkylän palamaan.
Santa Lucia (laulu)
Käännöksiä ja mukaelmia
Laulu tunnetaan myös The Andy Griffit Show:sta, jossa se esiintyy jaksossa "The Song Festers."
Soanlahden seurakunta
Talvi- ja jatkosodan aika
Jatkosodan aikana jumalanpalveluksia pidettiin Kiprosen ja Kuusiston taloissa. Korpiselän rukoushuonekunnan kirkko sen sijaan säilyi takaisinvaltauksen yhteydessä ja se kunnostettiin takaisin kirkolliseen käyttöön. Suistamon alueen kirkoista Loimolan kirkko paloi perääntyvien neuvostojoukkojen sytyttämänä, mutta Leppäsyrjän kirkko säilyi ehjänä, tosin siitä oli välirauhan aikana tehty leipomo. Uusi evakuointi oli kuitenkin edessä jatkosodan lopulla kesällä 1944.
Santa Lucia (laulu)
Lucian päivään liittyvät versiot
thumb|Lucia-juhla [[Vaxholmin kirkko|Vaxholmin kirkossa Ruotsissa 2017]] Ruotsissa, Norjassa ja Tanskassa sekä Suomessa etenkin suomenruotsalaisten keskuudessa sävelmä liittyy ennen kaikkea 13. joulukuuta vietettävään Lucian päivän yhteyteen. . Ruotsin kielellä sävelmään on laadittu useitakin tähän aiheeseen liittyviä sanoituksia, joista tunnetuimmat ovat Sankta Lucia, ljusklara hägring ("Pyhä Lucia, kirkas ilmestys"), Natten går tunga fjät ("Yö kulkee raskain askelin") sekä 1970-luvulla tehty lastenlauluversio Ute är mörkt och kallt ("Ulkona on pimeää ja kylmää").
Suomenkielisen Lucian päivään liittyvän sanoituksen on kirjoittanut Erkki Ainamo, ja se alkaa sanoilla "Taivaalla tähtivyö".