cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Liukuportaat
Liukuportaat Suomessa
Suomessa ja yleensä muissakin oikeanpuoleisen liikenteen maissa on tapana seisoa portaiden oikealla puolella ja kävellä vasenta puolta pitkin. Liukuportaissa ei saa kulkea paljain jaloin. Turvallisuussyistä pienen lapsen tulee olla vasemmalla puolella, ja häntä tulee pitää kädestä.
Jane (yhtye)
Yhtye ilmoitti hajoamisestaan kotisivuillaan 2. huhtikuuta 2007.
Liukuportaat
Liukuportaat Suomessa
Suomen pisimmät liukuportaat löytyvät Finnoon metroasemalta ja pituutta niillä on 78 metriä. Aiemmin pituusennätystä pitivät hallussaan Koivusaaren metroaseman liukuportaat. Ne ovat 76,2 metriä pitkät, ja niiden nostokorkeus on 33,5 metriä. Kolmanneksi pisimmät liukuportaat sijaitsevat Helsinki-Vantaan lentoaseman rautatieasemalla. Terminaalien puoleisen päädyn liukuportaat ovat 72 metriä pitkät, ja niiden nostokorkeus on 31,5 metriä. Neljänneksi pisimmät liukuportaat sijaitsevat Kampin metroasemalla Helsingissä. Kaksista liukuportaista vanhemmat ovat 65 metriä pitkät, ja niissä on 334 askelta. Ne olivat vuosina 1983–2016 Suomen pisimmät liukuportaat. Ensimmäisenä liukuportaat otettiin käyttöön Suomessa Turun Affärscentrumissa vuonna 1926, toisena Helsingin keskustan Stockmann-tavaratalossa vuonna 1931.
Christer Nuutinen
Christer Nuutinen (s. 1971 Södertälje, Ruotsi) on suomalainen taiteilija, joka toimii kuvittajana, käsikirjoittajana ja taiteen eri alueilla. Hänet tunnetaan muun muassa Kramppeja & nyrjähdyksiä -sarjan (kirj. Pauli Kallio) piirtäjänä ja Rumbassa ilmestyvän Doolbylandin tekijänä. Nuutinen on myös säveltänyt musiikkia televisioon ja mediataideteoksiin, Laura Neuvosen animaatioelokuviin Kutoja ja Möbleeraaja sekä Kai Lappalaisen animaatioelokuvaan Blop.
Tärkeimmät sarjakuvajulkaisut ja osanotot kokoelmateoksiin:
Kuivapari
Kuivapari on pariston sisällä oleva kahden eri metallin pari, jossa elektrolyyttinä ei ole neste. Se on primäärinen virtalähde, jota ei varata toistuvasti. Muun muassa radioissa ja taskulampuissa käytetään kaikkein yleisimmin 1,5 voltin kuivaparia. 4,5 voltin litteässä paristossa on 3 sarjaan kytkettyä kuivaparia.
Kuivapareja on useita tyyppejä, joista tärkeimpiä ovat:
Daniel Kehlmann
pienoiskuva|Daniel Kehlmann [[Frankfurtin kirjamessut|Frankfurtin kirjamessuilla vuonna 2017]] Daniel Kehlmann (s. 13. tammikuuta 1975 München ) on saksankielinen kirjailija. Hänen kansainvälisesti tunnetuin teoksensa Die Vermessung der Welt julkaistiin alun perin vuonna 2005, ja se on ilmestynyt Ilona Nykyrin suomennoksena nimellä Maailman mittaajat. Nykyri on suomentanut myös Kehlmannin teokset Maine (2011, alkuteos Ruhm, 2009) sekä Minä ja Kaminski (2013, alkuteos Ich und Kaminski, 2003).
Kehlmann syntyi Münchenissä mutta muutti vuonna 1981 perheineen Wieniin. Hän opiskeli filosofiaa ja kirjallisuutta. Hänen ensimmäinen romaaninsa Beerholms Vorstellung julkaistiin vuonna 1997.
Kehlmann oli vuonna 2005 ehdolla Saksan kirjallisuuspalkinnon saajaksi. Kyseinen ehdokkuus tuli juuri historiallisesta romaanista Die Vermessung der Welt. Kirjailijalta on lisäksi ilmestynyt novelleja ja esseitä.
Mittanauha
thumb|350px|Metallinen rullamittanauha thumb|350px|Kankainen mittanauha
Mittanauha on kankainen, muovinen tai metallinen nauha, jossa on pituusmittamerkkejä. Etenkin rakennustöissä käytettävissä metallisissa mittanauhoissa on usein sekä metri- että tuuma-asteikko. Nauhan taipuisuuden johdosta mittanauhalla voidaan mitata myös kaarevia muotoja, ja se on myös helposti kuljetettavissa. Mittanauha riittää mittauksiin noin millimetrin tarkkuudella.
Ompelutöihin tarkoitettu mittanauha on yleensä tehty taipuisasta vahakankaasta tai muovista. Rakennustöissä käytetään metallista rullamittaa, joka pysyy jäykkänä mitan ollessa vedettynä auki, mutta taipuu kelalle säilytystä varten. Metallinen mittanauha on usein päällystetty lakalla, muovilla tai lasikuidulla. Mittanauhan päässä on usein metallikulma, joka liikkuu oman paksuutensa verran vedettäessä ja työnnettäessä, jolloin tarkkuus säilyy mitatessa sekä sisä- että ulkomittoja.
Mittanauha on edelleen yksi tärkeimmistä työkaluista, vaikka sitä ovat osin korvaamassa muun muassa laseriin perustuvat sähköiset mittausmenetelmät.
Vanha timpurin mittanauha on yleensä tehty kankaasta ja kotelo on nahkaa. Tällaisia käytettiin esimerkiksi puun mittaamiseen.
Vol. 1 (Pauli Hanhiniemen Perunateatterin albumi)
Vol. 1 on suomalaisen Pauli Hanhiniemen Perunateatteri -rockyhtyeen debyyttialbumi. Se julkaistiin vuonna 1995.
Isojako
thumb|[[Someron Kimalan kylässä isojako toimitettiin vuosina 1780–1783. Noin 1 170 tynnyrinalan laajuiset maat järjesteltiin neljän omistajan kesken. Kuvassa isojakoasiakirjan kansilehti.]] Isojako (yksjako; ) on Ruotsissa, johon myös Suomi tuolloin kuului, 1700-luvun puolivälin jälkeen käynnistetty maanjakotoimitus, jolla korvattiin vanha sarkajako.
Isojaon tehtävänä oli poistaa sarkajaon aiheuttamiksi koetut seikat, kuten vainiopakko, ja yhdistää talojen sarkajaon mukaiset kapeat hajallaan sijaitsevat peltosarat harvemmiksi ja isommiksi lohkoiksi.
Historia
Ruotsissa isojakoon ryhdyttiin, koska Ruotsi oli menettänyt vilja-aittana toimineen Liivinmaan ja samanaikaisesti maan väkiluku kasvoi.
Vuonna 1746 maanmittari Jacob Faggot julkaisi teoksen ”Ruotsin maatalouden esteet ja apu”. Esikuvan isojaolle Faggot oli saanut Englannista, jossa oli aitaamisliike (engl. enclosure movement).
Vuoden 1757 valtiopäivillä hyväksyttiin maanmittari Jakob Faggotin ajama isojako ainoaksi maanjakomenetelmäksi. Isojako oli toteutettava, jos yksikin kylän osakas vaati sitä. Hallituksen into uuteen maanjakoon johtui taloudellisista ja puolustuksellisista seikoista. Uudistuksen tarkoituksena oli lisätä maataloustuotantoa ja sen tehokkuutta. Skånessa monet maanomistajat myönsivät myöhemmin tavoitteena olleen myös divide et impera eli hajottaa ja hallita vanhoja kyläyhteisöjä. Hajallaan olevat talonpojat olivat vähemmän äänekkäitä kuin tiiviissä yhteisössä elävät.
Toimeenpano
Aluksi isojaon toimeenpanoon vaadittiin kaikkien kylän jakokunnan osakkaiden suostumus, mutta vuodesta 1757 lähtien riitti, että yksikin osakas vaatii isojaon toimeenpanoa. Peltojen jaon ohella myös aiemmin kylän yhteiset metsä- ja laidunmaat jaettiin isojaossa talojen kesken niiden veroluvun mukaan. Kustaa III:n aikana säädettiin, että se osa yhteismaista, joka jäi jäljelle, kun tiloille oli lohkottu niiden tarvitsemat metsäalueet, joutuisi kruunulle. Näin sai alkunsa valtion metsäomistus, joka on merkittävää varsinkin Pohjois-Suomessa. Isojaossa jaettiin myös ne alueet, joita oli aiemmin pidetty saamelaisille kuuluvina. Oikeuskirjallisuudessa on kuitenkin kyseenalaistettu se, onko valtio saanut kyseiset alueet lainmukaisesti omistukseensa, pohjautuen muun muassa Ruotsin korkeimman oikeuden niin sanottuun verotunturioikeudenkäyntiin 1981 DT 2.
Toimitus
Isojako aloitettiin Pohjanmaalla ja ensimmäinen paikka oli Laihia.
Isojakotoimitukset saatiin Pohjanmaalla sekä Lounais- ja Etelä-Suomessa suoritettua yleensä 1800-luvun alkupuolella, mutta esimerkiksi Kuusamossa isojako saatiin tehtyä loppuun vasta 1960-luvulla. Viimeinen isojako toimitettiin vasta vuonna 1989 Jurmon saarella.
Vaikutukset
Isojaon tuloksena vanha ryhmäkyläasutus suurelta osin hävisi, kun tilojen rakennukset siirrettiin yhteiseltä kylätontilta hajalleen kunkin tilan isojaossa saamille tiluksille. Vanhin kulttuurimuoto kylä hävisi uudistuksen yhteydessä.
Uudistuksen jälkeen todettiin Ruotsin maataloustuotannon kasvaneen voimakkaasti. Vuonna 1811 tuotettiin viljaa 771 600 ja perunaa 170 000 tonnia, neljäkymmentä vuotta myöhemmin vastaavat luvut olivat 1 182 500 ja 790 000 tonnia.
Isojako vaikutti myös torpparilaitoksen kasvuun, kun talot saattoivat nyt perustaa torppia saamilleen metsälohkoille. Torppien perustamista suosittiin, koska siten saatiin taloille ilmaista työvoimaa; torpan vuokra maksettiin näet useimmiten päivätöinä. Torppien määrä kasvoi 1700-luvulla niin, että kun niitä vuonna 1730 oli vielä vain noin tuhat, Ruotsin vallan loppuvuosina 1800-luvun alussa niitä oli jo noin 25 000.
Isojaon täydentäminen
Isojakoa on täydennetty uusjaolla vuonna 1848 laadittuun maanmittausohjesääntöön perustuen.
Ludwig Anzengruber
thumb|upright|Ludwig Anzengruber Ludwig Anzengruber (29. marraskuuta 1839 Alservorstadt, nykyisin osa Wieniä – 10. joulukuuta 1889 Wien) oli itävaltalainen näytelmä-, romaani- ja novellikirjailija.
Anzengruber menetti isänsä vuonna 1844. Anzengruber keskeytti koulunsa vuonna 1855 ja pääsi harjoittelijaksi kirjakauppaan. Jouduttuaan erotetuksi hän ryhtyi kierteleväksi näyttelijäksi saavuttamatta sen kummempaa menestystä. Hän palasi Wieniin vuonna 1866.
Anzengruberin onni alkoi kääntyä vasta 1870-luvun alussa, jolloin sai kantaesityksensä hänen näytelmänsä Der Pfarrer von Kirchfeld. Hän meni vuonna 1873 naimisiin 16-vuotiaan Adelinde Lipkan kanssa, ja pari sai kolme yhteistä lasta. Myöhemmällä urallaan Anzengruber saavutti menestystä varsinkin näytelmillään, mutta teki myös toimittajantyötä. Hän sairastui 50-vuotispäivänsä kynnyksellä pernaruttoon ja kuoli pari viikkoa myöhemmin verenmyrkytykseen.
Anzengruber käsitteli uskonnollisia ja siveellisiä ristiriitoja realistisissa maalaisnäytelmissä ja wieniläiskappaleissa, joissa ilmenee lempeää hyväntuulisuutta yhtyneenä elämän traagisuuden tuntoon: Der Pfarrer von Kirchfeld, Der Meineidbauer, Das vierte Gebot ja Ein Faustschlag. Näytelmä ''Heimg’funden. Eine Weihnachts-komödie'' sai Grillparzerin palkinnon. Romaaneista ja kertomuksista merkittäviä ovat kokoelma Dorfgänge ja varsinkin ''Der Sternsteinhof. Eine Dorfgeschichte''.
Beefeater (gini)
Beefeater Gin on James Burrough Ltd:n valmistama brittiläinen kuiva gini, jonka pullossa on Lontoon Towerin vartijan, ”beefeaterin”, kuva. Useimmissa maissa juoman alkoholipitoisuus on 40 tilavuusprosenttia. Ginin on luonut James Burrough, ja ensimmäinen kirjallinen maininta Beefeater-ginistä on vuodelta 1876. James Burrough Ltd:n ja sitä myötä myös Beefeaterin omistaa globaalisti toimiva Pernod Ricard.
ISO 3166-2:PT
Koodit
Koodin ensimmäinen osa on ISO 3166-1 -standardin mukainen Portugalin maakoodi ”PT” ja toinen osa on aluekohtainen numero.
Turun hautausmaa
thumb|Ensimmäisenä Turun hautausmaalle haudatun William Archibald Crampin hauta. thumb|Ortodoksinen hautausmaa. thumb|Juutalainen hautausmaa. thumb|Islamilainen hautausmaa. thumb|Katolinen hautausmaa. thumb|[[Paavo Nurmi|Paavo Nurmen sukuhauta.]] Turun hautausmaa on Turun Vasaramäessä sijaitseva, vuonna 1807 käyttöön vihitty hautausmaa. Tuolloisen, puolentoista hehtaarin laajuisen alueen suunnitteli arkkitehti Charles Bassi. Nykyisin hautausmaan pinta-ala on 59,2 hehtaaria, ja sillä sijaitsee noin 45 000 hautaa. Hautausmaalle on haudattu lukuisia historiallisesti merkittäviä henkilöitä, ja haudoilla on useita tunnettujen kuvanveistäjien suunnittelemia veistoksia ja muistomerkkejä.
Turun hautausmaan alueella sijaitsevat evankelis-luterilaisen hautausmaan lisäksi 1800-luvulla käyttöön otetut juutalainen ja ortodoksinen hautausmaa sekä vuonna 1915 perustettu Suomen Islam-seurakunnan hautausmaa ja vuonna 1936 perustettu katolinen hautausmaa.
Hautausmaalla on kaksi rakennustaiteellisesti merkittävää kappelikokonaisuutta: Erik Bryggmanin suunnittelema, vuonna 1941 valmistunut Ylösnousemuskappeli, ja vuonna 1967 käyttöön vihitty Pekka Pitkäsen suunnittelema Pyhän Ristin kappeli ja krematorio. Ylösnousemuskappelin lähellä on lisäksi Bryggmanin suunnittelema sankarihautojen yhteinen muistomerkki.
Museovirasto on määritellyt hautausmaan yhdeksi Suomen valtakunnallisesti merkittävistä rakennetuista kulttuuriympäristöistä.
Tunnettuja Turun hautausmaalle haudattuja henkilöitä
Tunnettuja hautausmaalle haudattuja henkilöitä ovat muun muassa:
Turun hautausmaan julkiset muistomerkit
Hautausmaalla on useita julkisia muistomerkkejä :
Köhniönjärvi
Köhniönjärvi, joka on puhekielessä ja vanhemmissa kartoissa myös Köhniö , on Keski-Suomessa Jyväskylässä Kypärämäessä sijaitseva järvi.
Maantietoa
Köhniönjärven luoteispäässä on kunnallistekniikan museo Könkkölä. . Aiemmin siellä sijaitsi kaupungin työntekijöiden virkistyspaikka jonka tiloissa toimi myöhemmin tilausravintola Juhlatalo Könkkölä. Vuonna 2013 tilat siirtyivät takaisin kaupungin käyttöön ja sinne tuli nuorille suunnattu Könkkölän toimintakeskus.
1960-luvulla rannalla toimi kesäisin rantakioski ja toimii jälleen kesällä 2015. Kypärämäen–Köhniön asukasyhdistys ja Kypärämäen Martat järjestävät rannalla rantajuhlia.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Suur-Päijänteen alueen (14.2) Ristiselän alueella (14.23), jonka Köhniönjärven valuma-alueeseen (14.232) järvi kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 126,1 metriä mpy. Köhniönjärven luoteispäähän laskee Mäyräoja, jonka valuma-alueella sijaitsevat Soidenlampi, Mustalampi ja Kotalampi. Itärantaan laskee pieni puro Rimminsuolta. Sen valuma-alueella ovat Killervä, Riihilampi ja Rimminlampi. Köhniönjärvi laskee Köyhänojaa pitkin kolmen kilometrin päähän Jyväsjärven Korkeakoskenlahteen. Köyhänojalle tulee pudotusta 48 metriä. Siihen yhtyy matkalla Myllyjärven laskuoja.
Historiaa
Vuoden 1963 peruskartassa oli Köhniön asuinalue rakennettuna ja Könkkölä oli talo pienellä peltopalstalla. Köhniönjärven kohdalla metsärannassa on aiemmin ollut rautatieseisake, mutta se on lakkautettu jo vuosikymmeniä sitten. Nykyisen hiekkarannan kohdalle oli karttaan merkitty leirintäalue.
Jo kauan ennen kuin Köhniön ja Kypärämäen asuinalueet oli rakennettu, Köhniönjärven luoteispäässä oli Könkkölän torppa:
Mitä sais olla?
Mitä sais olla? on suomalaisen Pauli Hanhiniemen Perunateatteri -rockyhtyeen toinen studioalbumi. Se julkaistiin vuonna 1996.
Yukinojō Mori
Masakazu Mori (, s. 14. tammikuuta 1954), joka tunnetaan paremmin nimellä Yukinojō Mori, on japanilainen runoilija, sanoittaja ja säveltäjä. Hän on kirjoittanut yli 2 000 kappaletta lukuisille artisteille, kuten Kyōsuke Himurolle, Takurō Yoshidalle ja Jun’ichi Inagakille, sekä kirjoittanut animesarjojen tunnuskappaleita, muun muassa Dragon Ball Z. Hänen nuorempi veljensä Hideharu Mori on Picasso-rockyhtyeen kosketinsoittaja.
Pohjoismaiset hiihtolajit talviolympialaisissa 1964
Mäkihypyssä kilpailtiin ensimmäisen ja toistaiseksi ainoan kerran kolmen kierroksen systeemillä. Tämä kolmen kierroksen systeemi pelasti pienessä mäessä Veikko Kankkosen, jonka ensimmäinen hyppy epäonnistui pahoin. Suurmäessä Kankkonen jäi hopealle horjahdettuaan toisessa hypyssään saaden osalta tuomareista matalat tyylipisteet ja yksi heistä oli suomalainen Hannu Koskivuori, joka sai kuulla kotimaassaan runsaasti vihanilmauksia seuraavien viikkojen ajan.
15 km
<br style="clear:both" />
30 km
<br style="clear:both" />
4 x 10 km viesti
<br style="clear:both" />
5 km
<br style="clear:both" />
10 km
<br style="clear:both" />
3 x 5 km viesti
<br style="clear:both" />
Yhdistetty
<br style="clear:both" />
Normaalimäki
<br style="clear:both" />
Suurmäki
<br style="clear:both" />
Petr Čáslava
Petr Čáslava (s. 3. syyskuuta 1979 Kolín) on tšekkiläinen jääkiekkoilija, joka edustaa KHL-seura Severstal Tšerepovetsia. Hän on pelannut urallaan myös Tšekin maajoukkueessa jääkiekon maailmanmestaruuskilpailuissa.
Gavrila Deržavin
thumb|Gavrila Deržavin, [[Vladimir Borovikovski|Vladimir Borovikovski, 1811, Puškinin taidemuseo, Moskova|317x317px]] pienoiskuva|Gavrila Deržavin, [[Vladimir Borovikovski (attr.), 1791-1800, Eremitaašin taidemuseo, Pietari]] Gavriil (Gavrila) Romanovitš Deržavin ; (14. heinäkuuta (J: 3. heinäkuuta) 1743 Kazan, Venäjän keisarikunta – 20. heinäkuuta (J: 8. heinäkuuta) 1816 Zvankan maatila, Novgorodin kuvernementti, Venäjän keisarikunta) oli Venäjän suurin runoilija ennen Aleksandr Puškinia.
Suku ja koulutus
300px|thumb|left|14-vuotias [[Aleksandr Puškin lausuu runon Gavrila Deržavinin edessä Tsarskoje Selon lyseon loppukokeissa 8. tammikuuta 1815. Maalaus Ilja Repin, 1911]] Gavrila Deržavin syntyi Kazanissa köyhtyneeseen aatelisperheeseen, tosin hänen tarkka synnyinpaikkansa on jäänyt epäselväksi ja se voi olla myös jompi kumpi perheen maatiloista Sokurissa tai Karmatšissa, Laiševskin maakunnassa (nyk. Tatarstan). Deržavin polveutui vanhasta tataari suvusta. Hänen vanhempansa olivat armeijan palveluksessa 34-vuotiaaksi ollut Roman Nikolajevitš Deržavin (1706-1753) ja Fjokla Andrejevna Gorina os. Kozlova, vähän kouluja käynyt nainen, joka oli jäänyt leskeksi. He olivat kaukaista sukua toisilleen ja menivät naimisiin vuonna 1742. Gavrila (Gabriel) oli perheen esikoinen, hänellä oli nuorempi veli sekä sisar, joka kuoli jo lapsena.
Gavrilan koulutus alkoi 3-vuotiaana, kun paikalliset kirkonmiehet opettivat hänet lukemaan ja kirjoittamaan, koska hänen äitinsä oli lähestulkoon lukutaidoton. Kun hän oli 8-vuotias, perhe lähti isän palveluspaikkaan Orenburgiin lähellä nykyistä Kazakstania. Saksalainen Joseph Rose oli avanut kaupunkiin koulun aatelisten lapsille. Sen lisäksi, että Rose oli rikollinen, hänellä ei ollut muodollista koulutusta ja hän pystyi opettamaan lapsille vain saksaa, joka oli silloin halutuin kieli valistuneen luokan parissa Venäjällä.
Kun Gavrila oli 10-vuotias, Deržavinit muuttivat takaisin Kazaniin kahden vuoden Orenburgissa oleskelun jälkeen. Syksyllä 1752 hän teki ensimmäisen matkansa isänsä kanssa Moskovaan. Keuhkotaudista kärsineen Roman Deržavinin täytyi hakea eroa armeijan palveluksesta Moskovassa, aikomuksenaan jatkaa vielä matkaa Pietariin, jossa ilmoittaisi poikansa hallintoviranomaisille tämän tulevaa virkauraa varten. Hän viipyi kuitenkin Moskovassa tammikuun alkuun asti ja saatuaan virallisesti eron armeijasta, hänellä ei ollut enää rahaa jatkaa matkaa Pietariin. Gavrilan ja hänen isänsä oli pakko palata Kazaniin, missä isä kuoli myöhemmin samana vuonna.
Muistelmissaan Derzavinin kertoo, että vuonna 1757 hän joutui 12-vuotiaana uudelleen matkustamaan Moskovaan ja peräämään oikeuttaan aatelisarvoon kaukaisen sukulaisensa everstiluuntantti Datlovin vakuutuksella, koska tarvittavat asiakirjadokumentit olivat kadonneet.
Vuonna 1758 Kazaniin avattiin uusi koulu, mikä säästi Gavrila Deržavinin äidiltä uhrauksia lähettää poika kouluun Pietariin. Kymnaasi tarjosi pintapuolista opetusta latinassa, ranskassa, saksassa ja laskennossa sekä tanssissa, miekkailussa ja musiikissa. Mihail Verevkinin johtaman oppilaitoksen opetuksen laatu oli heikko koska käytössä ei ollut oppikirjoja. Koulu tarjosi opiskelijoille myös mahdollisuuden esittää Molièren ja Aleksandr Sumarokovin tragedioita. Deržavin menestyi geometriassa ja käytyään kymnaasia kolmen vuoden ajan opetusministeri Suhalov kertoi hänelle vierailunsa aikana, että hän voisi päästä Pietariin Nikolajevskin insinöörijoukkoihin. Byrokratian rattaissa tapahtunut virhe johti kuitenkin siihen, että hänestä tuli vuonna 1762 sotilas Henkikaartin Preobraženskin rykmenttiin, keisarillisen perheen henkivartijoihin.
Yksityiselämä
Lisäksi Deržavinin talossa kasvatettiin Darja Aleksejevna Djakovan orvoiksi jääneet sukulaistytöt, hänen sisarensa Maria Aleksejevna Lvovan (1755-1807) ja vuonna 1803 kuolleen runoilija Nikolai Lvovin alaikäiset tyttäret Jelisaveta (1788-1864), Vera (1792-1873) ja Praskovja (1793-1839). Jelizaveta ja Vera Lvovan päiväkirjat sisältävät mielenkiintoisia tietoja Deržavinin perheestä. Darja Aleksejevna vapautti epäkäytännöllisen miehensä kaikista talouteen ja maaomaisuuteen liittyvistä velvollisuuksista ja pystyi kasvattamaan heidän varallisuuttaan. Hän kohteli alustalaisiaan hyvin ja jopa pesi ja silitti itse omia vaatteitaan. Zvankan tilalla sijaitsi matto- ja kangastehtaita sekä pieni sairaala talonpojille.
Gavrila Deržavin omisti vaimolleen runoja "Milenalle". Testamentissaan vuonna 1842 Darja Aleksejevna Deržavina jätti 30 000 ruplaa Kazanin yliopistoon perustettavaa stipendiä varten ja pääoman entisten vankien turvakodin perustamiseen. Zvankan maatilan ja aviomiehensä muiston ylläpitämiseen hän testamenttasi lisäksi 50 000 ruplaa tilan maille perustettavalle Znamenski-luostarille, jonka ylläpitoon hän määräsi antamaan 100 000 ruplaa johtokunnan käyttöön. Zvanski-luostari ja siihen liittyvä pappien orpotyttärille tarkoitettu koulu "Deržavinski" avattiin vasta vuonna 1869.
Virka-ura
pienoiskuva|Deržavinin kaupunkitalo Pietarissa Fontankan varrella Gavrila Deržavin eteni Katariina II:n aikana Pietarissa tavallisesta rivisotilaasta valtakunnan ylimpiin virkoihin. Hän palveli sotilaana Henkikaartin Preobraženskin rykmentissä. Kaksitoista vuotta hän eli keskellä raakuutta ja hurjastelua ja lueskeli öisin saksalaista ja venäläistä runoutta.
Koska hän oli Kazanista kotoisin, hän pääsi upseeriksi ylennyttyään kenraali Aleksandr Bibikovin mukana vuosiksi 1773−1776 Itä-Venäjälle, kun Bibikov oli kukistamassa Jemeljan Pugatšovin kapinaa. Siellä Deržavin kirjoitti Tsitalagain vuoren luona sepitetyt ja käännetyt oodit (ven. Оды, переведённые и сочинённые при горе Читалагае). Vuonna 1777 hänet nimitettiin Venäjän senaatin virkamieheksi, mutta hän joutui riitaan yliprokuraattori ruhtinas Aleksandr Vjazemskin kanssa ja Deržavin sai virkaeron.
Vuoden 1783 jälkeen hän eteni virkaurallaan rakettimaisella nopeudella keisarinna Katariina II:sta suuresti miellyttäneen ylistysrunon eli oodin nimeltä Felitsa (ven. Фелица) ansiosta. Hänet määrättiin vuonna 1784 Aunuksen kuvernööriksi, josta hänet vuonna 1785 siirrettiin Tambovin kuvernööriksi. Runoilijan into epäkohtien parantamiseen ei miellyttänyt ylempiä, ja häntä vastaan nostettiin oikeudenkäynti, joka kuitenkaan ei johtanut mihinkään tulokseen. Eräs Deržavinin kirjoittama runo tuotti hänelle kuitenkin hovin suosion uudestaan. Vuonna 1791 hänet nimitettiin keisarinna Katariina II:n henkilökohtaiseksi sihteeriksi ja valtiosihteeriksi. Deržavin toimi kauppakollegion johtajana 1794. Aleksanteri I:n aikana hän oli vuosina 1802−1803 oikeusministerinä. pienoiskuva|Gavrila Deržavin, [[Vladimir Borovikovski|Vladimir Borovikovski, 1795, Tretjakovin galleria, Moskova]]Vuonna 1800 Deržavin kirjoitti poliittisen teoksen Mielipide vastauksena keisari Paavali I:n pyyntöön tutkia nälänhätää Mogiljovin kuvernementissa. Lausunnossaan Deržavin syytti Valko-Venäjän nälänhädästä juutalaisten "palkka kauppoja", jotka riistivät talonpoikia vuokraamalla heille tiloja ja tislaamalla alkoholia, sekä paikallisen puolalais-liettualaisen aateliston (szlachta) välinpitämättömyyttä, jotka sallivat tämän hyväksikäytön. Vastauksena näihin kysymyksiin Deržavin ehdotti sarjaa uudistuksia aateliston erivapauksien olennaiseksi rajoittamiseksi, juutalaisen yhteisöhallinnon (qahal) lakkauttamiseksi, Venäjän juutalaisen yhteisön autonomian lopettamiseksi ja Venäjän juutalaisten uudelleensijoittamiseksi Mustanmeren siirtokuntiin. Lausunnosta tuli tärkeä tietolähde Aleksanteri I:n hallituskauden alkupuolelta. Keisari lopulta toteutti useita Deržavinin vuoden 1804 juutalaisten järjestöä koskevassa säännössä ehdottamia uudistuksia.
Kirjallinen ura
Deržavin tunnetaan parhaiten oodeistaan, joista tärkeimmät Na smert knjazja Meštšerskogo (ven. На смерть князя Мещерского, Ruhtinas Meštšerskin kuolemalle, 1779), Oodi Felicialle (ven. Ода к Фелице, 1784), Jumala (ven. Бог, Bog, 1784, suom. 1939) ja Vodopad (ven. Водопад,Vesiputous, 1791-1794). Hän on myös sanoittanut laulun Grom pobedy, razdavaisja!. Deržavin oli Venäjän suurin runoilija 1700-luvulla. Hänen tuotantonsa voidaan nähdä sekä klassismin oodirunouden huipentumana että sen radikaalina uudistajana. Hänen tyylinsä on paljon yksinkertaisempi ja samalla sirompi kuin hänen edeltäjiensä. Hän käytti kansanomaisia runokuvia ja otti aiheensa venäläisestä elämästä.
Aatelistaustastaan huolimatta hän ei osannut ranskaa eikä hänellä ollut laajaa kirjallista sivistystä. Oltuaan ensin Mihail Lomonosovin jäljittelijä hän tuli vuodesta 1779 sivistyneiden pietarilaisten ystäviensä, varsinkin senaikaisen arvostetuimman kirjallisuusarvostelija ruhtinas Nikolai Lvovin vaikutuksen piiriin ja hänen esikuvansa runoilijana oli Horatius. Piirin kuuluivat myös Ivan Hemnitser, Vasili Kapnist ja Mihail Muravjov (1757-1807). Hemnitser tunnettiin faabeleitten kirjoittajana ja Kapnist ja Murojov runoilijoina, erityisesti sentimentalismin edustajina. Heitä yhdistivät sekä kirjallinen toiminta että perhesiteet: Kapnistin vaimo Aleksandra Aleksejevna Djakova ja Lvovin vaimo Maria Aleksejevna Djakova sekä Deržavinin toinen vaimo Darja Aleksejevna Djakova olivat sisaruksia. Senaatin pääsyyttäjä Aleksei Afanasjevitš Djakovilla oli kaikkiaan viisi tytärtä.
Vuosisadan lopulla hän joutui monien muiden aikansa kirjailijoiden tavoin Ossianin laulujen voimakkaan vaikutuksen alaiseksi. Samalla jäljiteltiin myös Anakreonia. Suurta huomiota herätti hänen vuonna 1783 ilmestynyt runonsa Felitsa (ven. Фелица), sirosteleva Katariina II:n ylistys. Sen kautta runoilija saavutti keisarinnan erityisen suosion, jonka hän kuitenkin myöhemmin menetti.
Oodin nimi Felitsa viittaa hallitsijan itse kirjoittamaan muodikkaaseen itämaiseen satuun, jossa nuori prinssi löytää hyveen tielle Felitsa-nimisen prinsessan avulla. Oodin ja sitä seuranneiden hallitsijalle omistettujen ylistysoodien kuten Blagodarnost Felitse (ven. Благодарность Фелице, Kiitollisuus Felitsalle, 1783), Videnije murzy (ven. Видение Мурзы, Tataariruhtinaan näky, 1783-1784, 1791) sekä Izobraženije Felitsy (ven. Изображение Фелицы, Felitsan kuva, 1789) sävy on aiempien mahtipontisten ja vakavien juhlarunojen sijasta sävy on ajoittain kevyt ja leikillinen, jopa humoristinen. Monet aikalaiset pitivät huomionosoitusta Deržavinin laskelmoituna imarteluna, mutta se miellytti Katariina II:sta niin paljon, että hän lähetti runoiljalle timantein koristellun kultarahoilla täytetyn rasian. Tätä seurasi nopea yleneminen korkeisiin virkoihin, mikä jatkui vielä Katariinan jälkeen Aleksanteri I: n hallinnossa.
Deržavin joutui uudestaan keisarinnan huomion kohteeksi, mutta Katariina II sai turhaan odottaa uusia ylistelyjä, sillä totuutta rakastava runoilija oli hovielämän varjopuolet nähtyään viilentynyt hallitsijan palvonnassaan. Uutta Deržavinin Katariinalle osoittamissa oodeissa oli myös hovin hännystelijöitten satiirinen kuvaus. Runoissa esiintyy hahmoja, joiden henkilöllisyyden lukijat saattoivat arvata. Hovimiehet esitetetään kiinnostuneempina huvituksista kuin strategiasta ja sotataidosta, mikä korostaa halitsijan viisasta valtiojohtoa. Deržavin mursi klassismin laji- ja tyylihierarkiaa käyttämällä korkean tyylin oodissa keskityyliin sopivaksi katsottua satiiria ja hallitsijan liittäminen keskityyliin edes välillisesti oli uskaliasta.
Katariina II ja hänen hallitsemistapansa, ajan johtavien sotapäälliköiden sekä sotilaallisten saavutusten ja voittojen ylistäminen teki Gavrila Deržavinista Venäjän imperiaalisen suuruuden ylistäjän. Hän kuva sotapäällikkö Valerian Zuboville omistetussa oodissa Na vozvrašthenije grafa Zuboa iz Persii (ven. На возвращение графа Зубова из Персии, Kreivi Zubovin paluulle Persiasta, 1797) Kaukasusta, josta tuli 1800-luvulla venäläisen kirjallisuuden tyypillinen aihe. Muutamat Deržavinin oodeista ja runoista, kuten Jumala (1784) ja Vodopad (Vesiputous, 1791-1974) ovat säilyttäneet arvonsa venäläisessä runoudessa ja varsinkin jälkimmäinen kuului jo 1700-luvun venäläiseen runokaanoniin. pienoiskuva|Zvankan maatila, 1800-luvun kaiverrusGavrila Deržavin jäi eläkkeelle virastaan vuonna 1803 ja vietti loppuelämänsä Zvankassa lähellä Novgorodia kirjoittaen idyllejä ja anakreonttisia runoja. Myöhemmän kauden oodeista merkittävimpiä on Jevgeniju: ŽIzn Zvanskaja (ven. Евгению: Жизнь званская, Jevgenille: Elämää Zvankalla, 1807), joka on Horatiuksen esikuvan mukainen kirjemuotoinen oodi, jossa tulee esille Deržavinin viehtymys maalaiselämään ja kotipiirin pienten ilojen ylistämiseen suurten poliittisten ja historiallisten tapahtumien kunniaksi kirjoitettujen runojen ohella. Näihin aihepiireihin liittyy hänen edelleen paljon luettu kokoelmansa Anakreontitšeskije pesni (ven. Анакреонтических песен, Anakreonisia lauluja, 1804).
Deržavinin myöhemmällä iällä kirjoittamat näytelmät eivät ole erityisen merkittäviä. Sitä vastoin huomattavia ovat hänen runoihinsa tekemät selitykset (1809−1810) ja Muistelmat (ilmestynyt postuumisti vuonna 1859). Filologi Jakov Grot on toimittanut Deržavinin kootut teokset (1864−1883) ja kirjoittanut tämän elämäkerran vuonna 1880.
Vaikka Deržavin asui Zvankan maatilallaan, hän ei jäänyt kokonaan syrjään Pietarin kirjallisuuspiireistä vaan otti kirjailijoita vastaan valtavassa palatsimaisessa kaupunkiasunnossaan, johon osallistui jopa 500 ihmistä, Fontankan varrella kerran kuukaudessa konservatiivisen kirjallisen seuran Beseda ljubitelei russkogo slova (ven. Беседа любителей русского слова, Venäjän kielen ystävien seura) kokouksissa vuodesta 1811 lähtien.
Zvankan tila sijaitsi Novgorodin alueen Tšudovskin alueen Tregubovskin maaseutuasutuksen alueella, Volkhov-joen rannalla, Sosnitskajan laiturin yläpuolella, Dimenka-joen suulla. Zvankan kartanon maisema on kulttuuriperintökohde. Kaksikerroksisen päärakennuksen suunnitteli Deržavin ystävä arkkitehti, graafikko ja runoilija Nikolai Aleksandrovitš Lvov palladiolaiseen tyyliin. Päärakennus vaurioitui toisen maailmansodan pommituksissa ja purettiin sodan jälkeen.
Perintö
pienoiskuva|Gavrila Romanovitš Deržavinin ja Darja Aleksejevna Djakovan hauta Hutynin luostarissa.Gavrila Romanovitš Deržavin haudattiin vuonna 1816 ja hänen toinen vaimonsa Darja Aleksejevna Djakova vuonna 1842 Varlaam-Hutynin luostarin kirkastumisen katedraaliin lähelle Novgorodia. Neuvostoliiton aikana vuonna 1958 molempien jäännökset siirrettiin toisen maailmansodan pommituksissa vaurioituneesta katedraalista Novgorodin kremliin. Vuonna 1993 Gavrila Romanovitšin ja Darja Aleksejevna Djakovan jäännökset palautettiin Deržavinin syntymän 250-vuotisjuhlan kunniaksi kunnostettuun Varlaam-Hutynin luostarin katedraalin Novgorodin kremlistä.
Andrew Barsalona
Andrew Victory Barsalona (s. 3. elokuuta 1990 North York, Ontario, Kanada) on kanadalainen jalkapalloilija, joka edustaa Veikkausliigassa pelaavaa Vaasan Palloseuraa. Barsalonan pelipaikka on hyökkäävä keskikenttä.
Vaasaan Barsalona siirtyi Saksasta Germania Halberstedtin reservijoukkueen riveistä. Sitä ennen Barsalona pelasi Eintracht Braunschweigin reserveissä. Hänen debyyttinsä Veikkausliigassa tapahtui syyskuussa 2014. Hänen sopimuksensa kestää vuoden 2014 loppuun asti, jonka jälkeen on vielä optio seuraavasta vuodesta.
Elektronisuihkulitografia
Elektronisuihkulitografiassa (Electron beam lithography, EBL) resisti valotetaan elektroneilla joko suorakirjoitus- tai projektiomenetelmällä. Suorakirjoituksessa resistin valotus tapahtuu piste kerrallaan sarjamuodossa, joten prosessi on joustava mutta hidas. Se tarjoaa erittäin hyvän resoluution, joka on parhailla laitteilla noin 20 nm. Käyttötarkoituksia suorakirjoitukselle ovat optisen litografian maskien teko sekä tutkimus-, tuotekehitysprosessit ja piensarjatuotanto. Projektioprosessissa resisti valotetaan pyyhkäisemällä elektronisuihkulla maskin yli rivi kerrallaan, ja se sopii käytettäväksi kun tuotantomäärät ovat liian pieniä optiseen litografiaan. Etuina suorakirjoitukseen nähden ovat nopeampi prosessi ja maskin kuvioiden skaalautuminen kuten optisessa projektiolitografiassa. Viivanleveys on pienimmillään noin 60 nm.
Elektronisuihkulitografiassa käytetään yleensä 2 tai 3 valotuspistettä rinnakkain ja osin päällekkäin varmistamaan kuvion onnistuminen. Elektronisuihkulitografian suurin ongelma on sen hitaus, mikä tekee siitä sopimattoman massatuotantoon. Ongelmana on myös elektronien siroamisesta johtuva valotuskuvion leviäminen resistissä. Kuva esittää elektronien sirontaa resistissä.
Opel Manta
Opel Manta A
A-mallin Manta tuli markkinoille syksyllä 1970. Manta oli kilpailija urheilullisten henkilöautojen segmentissä lähinnä Ford Caprille.
Mantan alustaa oli hieman muutettu Kadettiin ja GT:hen verrattuna, edessä oli kahdet kolmiotukivarret, kierrejouset ja poikittainen hammastanko-ohjaus. Taka-akseli on Kadettin versiosta kehitetty: kierrejouset, kaksi pitkittäistä tukivartta ja panhard-tanko.
Opel Manta B
A-mallin Mantan myynti loppui 1975 ja sen korvasi uudempi B-mallin Manta, joka pysyikin markkinoilla jopa 13 vuotta. Edeltäjäänsä verrattuna uusi Manta oli suurempi, niin sisältä kuin ulkoakin ja korimalleja oli nyt kaksi; Coupé ja CC (CombiCoupe).
Moottorivaihtoehdot:
Manta 400
pienoiskuva|Opel Manta 400 kuvattuna vuonna 2008. Manta 400 oli seuraaja homologaatiota varten tehdylle Ascona 400 -mallille. Manta 400 julkaistiin homologaationa B-ryhmään osallistumista varten ja mallin ensiesiintyminen oli Korsikan rallissa 1983. Autolla voitettiin muun muassa Circuit of Ireland Rally, Cork 20 International Rally, Rally of the Lakes ja Donegal Rally -kilpailut.
Ralleissa paljon käytetyn Manta 400 -mallin Irmscherin elektroninen polttoaineen ruiskutus oli korvattu kahdella kaksikurkkuisella Weber-kaasuttimella, jolloin tehoa saatiin 275 hv. Nelivalokeula ja lokasuojien levikesarja myytiin Mantaan lisävarusteena. Opel Manta 400 mallin nimi ei tule moottorin iskutilavuuden mukaan, kuten muissa i sarjan Mantoissa. Manta 400 moottori on sama kuin Ascona 400 mallissa. Ascona 400 oli luokittelumalli rallia varten ja sen nimi tuli luokitteluun vaadittavasta 400 kpl määrästä, mallia kuitenkin valmistettiin 448 kappaletta.
Johnny Winter And
Johnny Winter And on yhdysvaltalaisen kitaristi, laulaja, lauluntekijä, yhtyeenjohtaja ja tuottaja Johnny Winterin kolmas varsinainen studioalbumi.
Julkaisuvuosi on 1970 ja levyn ovat tuottaneet Winter ja Rick Derringer. Tuotannossa ovat avustaneet Roy Segal ja Edgar Winter. Segal on toiminut myös äänittäjänä.
Valokuvat on ottanut Norman Seeff ja taidesuunnittelusta vastaa Lloyd Ziff.
Kiitoksissa on mainittu Steve Paul ja Teddy Slatus. Paul on manageri, joka järjesti Winterille levytyssopimuksen Columbia-yhtiölle.
Kappaleet
Albumin rauhalliset kappaleet ovat "No Time to Live", "Am I Here" ja "Let the Music Play".
Kupoli
thumb|Kupolin poikkileikkaus. Kupoli eli kupuholvi (latinan sanasta cupa ’tynnyri, sammio’) on pyöreiden, monikulmaisten tai neliömäisten tilojen kaarevarakenteinen holvikatto. Kupolin laella on toisinaan avoin tai ikkunallinen torni, lanterni. Kupolin lieriömäistä tai monikulmaista kantaa kutsutaan rummuksi tai tampuuriksi.
Esihistorialliselta ajalta tunnetaan Välimeren alueen kupolihaudat, joissa muoto oli saatu aikaan muuria ulontamalla ja rakentamisen edetessä kivikehää kaventamalla. Tunnetuimpia niistä ovat Mykenen kupolihaudat. Varsinaisen holvikupolien rakennustaidon on määritelty kehittyneen Etu-Aasian alueella. Roomalaisilla kupoleiden rakentaminen oli jo teknisesti korkealle kehittynyttä, mistä esimerkkinä muun muassa Pantheonin temppeli Roomassa. Bysantin kulttuurissa kupoliholvilla oli huomattava asema rakennustaiteessa, mestarinäytteenä Justinianus I:n vuonna 537 rakennuttama Hagia Sofia. Bysantin vaikutus oli sittemmin nähtävissä muun muassa islamilaista arkkitehtuuria edustavissa moskeijoissa ja Italian renessanssiajan arkkitehtuurissa (muun muassa Rooman Pietarinkirkko).
Ortodoksisen rakennusperinteen erityispiirteenä ovat kirkkojen sipulin- tai joskus liekinmuotoiset kupolit, yhtenä tunnetuimpana esimerkkinä 1500-luvun puolivälissä rakennettu Pyhän Vasilin katedraali Moskovassa. Sipulimuotoa on käytetty myös Itävallan, Etelä-Aasian ja Kaukoidän kulttuureissa, muun muassa Taj Mahalissa Intian Agrassa on sipulikupolit.
Nykyaikaisten urheiluareenojen kattorakenteena käytetään usein kupolia.
New Yorkin roomalaiskatolinen arkkihiippakunta
New Yorkin roomalaiskatolinen arkkihiippakunta on roomalaiskatolisen kirkon arkkihiippakunta, jolla on 2,5 miljoonaa jäsentä ja 480 seurakuntaa New Yorkin osavaltion eteläisissä piirikunnissa. Sen pääkirkko on Pyhän Patrickin tuomiokirkko Manhattanilla.
Historia
Yhdysvaltojen apostolinen prefektuuri perustettiin vuonna 1784 ja vuonna 1808 Vatikaani korotti Baltimoren hiippakunnan arkkihiippakunnaksi, jolloin siitä erotettiin Philadelphian, Bostonin, Bardstownin ja New Yorkin hiippakunnat. Vuonna 1847 New Yorkin hiippakunnasta erotettiin Albanyn ja Buffalon hiippakunnat, ja se korotettiin arkkihiippakunnaksi vuonna 1850.
San Justo (1779)
San Justo oli Espanjan laivaston vuonna 1779 vesille laskettu 74-tykkinen linjalaiva.
Valmistus
Francisco Gautierin suunnittelema alus tilattiin Artillero Realilta Cartagenasta. Alus laskettiin vesille 1779.
Palvelus
Ennen vuotta 1805 alus ei osallistunut merkittäviin sotatapahtumiin ei Gibraltarin piiritykseen eikä Cabo de São Vicenten taisteluun. Kesällä 1805 alus oli Ferrolissa telakalla huollettavana, jolloin sen päällikkönä oli Don Francisco Javier Garston. Aluksen miehistö oli pääosin kokemattomia vasta värvättyjä, mikä vaikutti aluksen suorituskykyyn. Telakalta vapauduttuaan alus liitettiin Villeneuven johtamaan ranskalais-espanjalaiseen laivastoon. San Justo lähti Ferrolista Cádiziin 9. elokuuta.
Mäntynokkavarpunen
Mäntynokkavarpunen (Mycerobas icterioides) on eteläisessä Aasiassa elävä peippoihin kuuluva varpuslintu.
Koko ja ulkonäkö
pienoiskuva|250px|vasen|Naaras Kooltaan mäntynokkavarpunen on noin 22 cm. Koiraan pää, siivet ja pyrstö ovat väritykseltään mustat. Muu höyhenpuku on väritykseltään kirkkaan keltainen ja niskassa on oranssi vivahde. Koiras muistuttaa ulkonäöltään tamminokkavarpuskoirasta (Mycerobas affinis), jolla on kuitenkin enemmän oranssia höyhenissään. Koiras muistuttaa huomattavasti myös huppukuhankeittäjää (Oriolus xanthornus), josta mäntynokkavarpunen eroaa huomattavasti tukevamman nokkansa perusteella. Huppukuhankeittäjä ja mäntynokkavarpunen eivät myöskään elä samalla alueella. Naaras on selästään ja päästään ruskehtavan harmaa. Vatsa on väriltään vaaleanpunertavan ruskea. Siivet ovat harmaat ja mustareunaiset. Nuoret mäntynokkavarpuskoiraat muistuttavat naarasta, mutta ovat vatsastaan keltaisia. Mäntynokkavarpusen nokka on suurikokoinen ja tukeva ja muodoltaan kolmiomainen.
Levinneisyys ja elinympäristö
Mäntynokkavarpusta tavataan Afganistanista, Pakistaninta, Intiasta ja Nepalista. Lajin elinympäristöä ovat kesällä Himalajan rinteiden mänty- kuusi- ja setrimetsät 1 500–3 000 metrin korkeudella. Talvella lintu siirtyy alemmaksi vuorenrinnettä tammimetsiin, jotka sijaitsevat noin 1 200 metrin korkeudella.
Ravinto
Mäntynokkavarpuset etsivät ravintonsa maasta. Ravinto koostuu käpyjen sisällä olevista siemenistä, marjoista sekä hyönteisistä.
Pesiminen
Pesimäkauden ulkopuolella mäntynokkavarpuset elävät pienissä ryhmissä. Pesimäkausi kestää huhtikuulta heinäkuulle. Pesä rakennetaan lähelle puun runkoa oksanpätkistä, sammalista ja jäkälistä. Pesä on muodoltaan kuppimainen. Naarasmäntynokkavarpunen munii kahdesta kolmeen vihertävän harmaata ruskeaviiruista munaa. Sama pari pesii kaksi kertaa pesimäkauden aikana.
Kurön
Kurön, jota kutsutaan myös nimellä Hoppets Ö, on Mälarenin saari Ruotsissa Ekerön kunnassa, joka sijaitsee Tukholman läänissä.
Maantietoa
Kurön sijaitsee Mälarenin itäosassa Södra Björkfjärdenin ja Prästfjärdenin välissä. Saaren länsipuolella sijaitsee Ridön ja saarien väliin jää 700 metriä leveä salmi Kurösund. Kurönin koillispuolella kilometrin päässä on Adelsönin lounaispää. Saaren luode-kaakko -suunnissa on järvenselkää kuuden kilometriä, mutta kohtisuorissa suunnissa vain parin kilometriä. Saaren pituus on 2,1 kilometriä ja leveys on 1,3 kilometriä. Sen pinta-ala on 185 hehtaaria eli 1,9 neliökilometriä. Se on metsäinen saari, josta on raivattu peltomaaksi alle viidesosa sen pinta-alasta. Pellot ovat nykyään niittyinä. Saaren asutus on keskittynyt Kurönin kylään, joka sijaitsee itärannassa. Muualla saarella sijaitsee kaksi asuntoa. Saaren on omistanut vuodesta 1912 lähtien pelastusarmeija, jonka kuntouttaa siellä päihderiippuvaisia ihmisiä. Vuoteen 2009 vastaanotettiin saarelle vain miehiä, mutta nykyään otetaan hoidettaviksi kaikkia. Saaren rakennukset ovat Pelastusarmeijan käytössä.
Historiaa
Vuonna 1871 havaitsi renki Jan Erik Vanselius peltoa kyntäessään maassa kiiltävän esineen. Se osoittautui kullasta valmistetuksi kaularenkaaksi, joka painoi 168 grammaa. Se arvellaan tulleen maahan kaivetuksi viikinkiaikana 500–1100 jaa. Renki sai löytöpalkkioksi 371 riikintaaleria ja 71 äyriä päälle. Rengas on esillä Historiska Museetin näyttelyssä.
SS Niagara (1846)
Höyrylaiva SS Niagara oli vuonna 1846 vesille laskettu 74,7 metrin pituinen Collingwood Line -varustamon omistama siipiratasalus, niin kutsuttu "palatsihöyry". Alus oli rakennettu Pohjois-Amerikan Suurten järvien henkilö- ja rahtiliikenteeseen.
Onnettomuus
Alus lähti Sheboyganista Michiganistä 23. syyskuuta 1856 reitilleen Michiganjärven poikki kohti Wisconsinin Port Washingtonia. Aluksella oli kaikkiaan 170 matkustajaa sekä runsaasti lastia. Noin kello kuuden aikaan illalla aluksen konehuoneen lähistöllä havaittiin tulipalo, jonka seurauksena koneet ja siipirattaat pian pysähtyivät. Alus oli tuolloin noin 6–8 kilometrin päässä rannasta, ja se peittyi nopeasti savuun ja liekkeihin. Yritykset palon tukahduttamiseksi eivät onnistuneet.
Matkustajien pyrkiessä pelastusveneisiin aluksella syntyi paniikki, jonka seurauksena kaikki pelastusveneet yhtä lukuun ottamatta kaatuivat. Useita ihmisiä hyppäsi palavalta laivalta kylmään veteen. Useat alueella olleet alukset kiirehtivät onnettomuuspaikalle ja pelastivat vedestä suurimman osan matkustajista. Pelastettujen joukossa olivat myös aluksen päällikkö sekä suurin osa miehistöä, mutta yli 60 henkeä menehtyi yhdessä Wisconsinin historian pahimmista liikenneturmista. Menehtyneiden joukossa oli myös entinen Yhdysvaltain kongressin jäsen John B. Macy.
Palon raportoitiin syttyneen tahallisesti, joko tuhopolttona tai varomattoman tulenkäsittelyn vuoksi. Päällikkö kiisti väitteet, joiden mukaan palo olisi saanut alkunsa konehuoneesta, jota pidettiin paloturvallisena. Sen sijaan hänen mukaansa rahdin joukossa oli helposti itsestään syttyviä aineita. Tulipalon syttymissyytä ei koskaan saatu määriteltyä.
Niagaran hylky lepää 16–17 metrin syvyydessä wisconsinilaisen Belgiumin kylän edustalla Michiganjärvessä.
Derna
Derna (myös nimillä Darnah ja Darna) on kaupunki Libyassa Välimeren rannikolla Bengasin kaupungista itään. Vuonna 2003 kaupungissa oli arviolta 77 000 asukasta.
Historia
thumb|vasen|Maalaus [[Dernan taistelusta.]] Dernan perustivat kreikkalaiset ja se oli alun perin Darnis-niminen kauppa-asema. Aleksanteri Suuren aikoihin alueen viisi kaupunkia perustivat Pentapolis-nimellä tunnetun federaation, mutta Darnis oli vielä näihin aikoihin niin pieni, ettei sitä laskettu näiden viiden merkittävämmän kaupungin joukkoon. Pentapoliksen tapaan Darnis päätyi Rooman valtakunnanalaisuuteen vuonna 96 eaa. Bysnatin valtakunnan aikana vähintään Nikean kirkolliskokoukseen mennessä vuonna 325 jaa. Derna oli piispanistuin. Bysantin valtakunnan valtaa alueella seurasivat islamilaiset arabit. Alueen muslimikuvernööri Abu Shaddad Zuhayr bin Kays al-Balawi sai Yakutin mukaan surmansa Dernassa käydyssä taistelussa kreikkalaisia vastaan vuonna 695 tai 693. Arabivalloituksen jälkeen Dernan merkitys väheni ja sitä mainitaan tuskin lainkaan useiden seuraavien vuosisatojen ajan.
Kaupunki elpyi vasta 1400-luvun jälkeen, kun kristittyjen vallattua al-Andalusin Pohjois-Afrikkaan alkoi virrata pakolaisia. Osa heistä muutti lopulta Dernaan. Andalusilaisia siirtolaisia mainitaan historiallisissa lähteissä Dernassa 1600-luvulta lähtien. Samoissa lähteissä mainitaan kaupungin olleen raunioina ennen uusien siirtolaisten saapumista. Kaupungin mainitaan autioituneen jälleen kerran Tripolin dey Uthmanin hyökkäyksessä 1656, mutta tällä kertaa se toipui nopeasti. 1600-luvun lopussa Tripolin paššan paikallinen kuvernööri Muhammed Bey vastasi paljolti kaupungin jälleenrakennuksesta ja esimerkiksi keinokasteluverkoston valmistumisesta. Tällöin rakennettiin myös kaupungin suurmoskeija. Vuonna 1805 kaupungissa käytiin Dernan taistelu Tripolia kohti marssivien amerikkalaisten retkellä Yusuf Karamanlia vastaan tämän harjoittaman merirosvouden takia. Vuonna 1816 kaupunkiin iski kulkutauti, joka huvensi sen asukasluvun 7 00:ta 500:an. Karamanlit hallitsivat Dernaa vuoteen 1835 saakka, jolloin se palautui Osmanien valtakunnan suoran hallinnon alle. Dernasta tuli Bengasin sandjakiin kuuluva kada.
Italian–Turkin sodassa vuonna 1911 sodan ensimmäisiin lukeutuvat yhteenotot käytiin Dernassa 30. syyskuuta, jolloin italialaiset pommittivat kaupunkia ja miehittivät sen 16. lokakuuta. Kaupungin asukasluku oli tuolloin noin 9 500. Ensimmäisen maailmansodanaikana kaupunki säilyi italialaisten käsissä ja toisessa maailmansodassase vaihtoi käsiä useaan otteeseen italialaisten, saksalaisten ja liittoutuneiden välillä. Britit miehittivät sen lopullisesti tammikuussa 1943. Kaupunki kärsi mittavia vahinkoja sodan aikana. Libya itsenäistyi kuningaskuntana joulukuussa 1951. Myöhemmin valtaan nousi eversti Muammar Gaddafi, joka kukistui sisällissodan aikana lokakuussa 2011. Libyan väkivaltaisuudet eivät kuitenkaan päättyneet Gaddafin kukistumiseen. Dernassa vallan otti Islamilaisen nuorison šuurakanslia, joka julisti lokakuussa 2014 Dernan liittyvän Isis-järjestön kalifaattiin. Isisin ajoi kaupungista al-Qaedan yhteyksissä oleva asejoukko huhtikuussa 2016.
Glykolipidi
thumb|Glykolipidejä. Glykolipidit ovat muodostuneet rasvahaposta ja siihen liittyneestä hiilihydraatista. Glykolipidejä esiintyy erityisesti solukalvon soluvälitilan puolella, jossa ne toimivat muun muassa ABO-veriryhmän muodostajina. Mikrobeissa glykolipidit toimivat reseptoreina.
Olio (ohjelmointi)
Olio on olio-ohjelmoinnissa ohjelmiston perusyksikkö, joka sisältää joukon loogisesti yhteenkuuluvaa tietoa (attribuutteja) ja toiminnallisuutta (jäsenfunktioita eli metodeja). Oliot voivat kommunikoida keskenään lähettämällä viestejä tai kutsumalla toisen olioiden metodeja. Viestin vastaanottaminen suorittaa määritellyn toiminnon vastaanottavassa oliossa. Oliota käytetään ohjelmistosuunnittelussa esittämään jonkin abstraktin tai reaalimaailman käsitteen ilmentymää ohjelmistossa. Oliokielillä laaditut ohjelmat koostuvat tavallisesti lukuisista olioista, joiden yhteistyön tuloksena on ratkaisu ohjelmointiongelmaan.
Elämässä pitää olla runkkua
Elämässä pitää olla runkkua on Juice Leskisen säveltämä ja sanoittama kappale vuodelta 1974. Se julkaistiin Coitus Int -yhtyeen albumilla Per Vers, runoilija.
Olio (ohjelmointi)
Oliolla on määritelmä, josta käytetään nimeä luokka. Luokka määrittelee jonkun tietyn oliojoukon yhteiset piirteet. Olio luodaan laatimalla luokan ilmentymä eli instanssi, esimerkiksi varaamalla olion vaatima muisti. Esimerkiksi henkilörekisteriohjelmassa voidaan määritellä luokka Henkilö, joka määrittelee millaista tietoa henkilöistä halutaan esittää ja millä tavalla näitä tietoja voidaan käsitellä. Ohjelman ajon aikana luokasta Henkilö luodaan olioita esittämään yksittäisiä henkilöitä.
Elämässä pitää olla runkkua
Pate Mustajärven versio
Pate Mustajärvi teki kappaleesta oman version, ja se julkaistiin singlenä vuonna 1983. Mustajärven versiossa on laulutekstiin tehty muutoksia. Singlen B-puolella on kappale ”Yhdessä itkien”, joka on myös Leskisen tekemä, mutta tällä kertaa Mustajärveä varten.