cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Nicholas Kujala
Koulutus
Kujala valmistui ylioppilaaksi Ruotsalaisen normaalilyseon lukiosta vuonna 2015. Hän opiskelee geologiaa ja sosiologiaa Helsingin yliopistossa.
Verteporfiini
Ominaisuudet ja käyttö
Verteporfiini on porfyriinijohdannainen, jonka yhteen pyrrolirenkaista on fuusioitunut disykloheksadieenirakenne. Verteporfiini absorboi voimakkaasti säteilyä aallonpituuksilla 689 ja 693 nm, jotka ovat punaisen valon aallonpituusalueella. Valolla säteilytettäessä verteporfiini saa aikaan happiradikaalien muodostumisen. Verteporfiinia käytetään silmänpohjan rappeuman, rappeuttavan likitaittoisuuden, ja toksoplasman aiheuttaman silmän suoni- ja verkkokalvontulehduksen fotodynaamisessa hoidossa. Verteporfiini annetaan ruiskeena verisuoneen ja se sitoutuu lipoproteiineihin ja kulkeutuu silmään. Silmässä valohoidon aikana muodostuneet happiradikaalit tuhoavat liiallisia verisuonia.
Nicholas Kujala
Puoluepoltiikka
Kujala on Suomen ruotsalaisen kansanpuolueen (RKP) puoluevaltuuston jäsen. Hän oli ehdolla eduskuntavaaleissa 2015 Uudenmaan vaalipiirissä ja kuntavaaleissa 2017 Espoon vaalipiirissä muttei tullut valituksi.
Verteporfiini
Ominaisuudet ja käyttö
Verteporfiinin haittavaikutuksina voi ilmetä ihon valoherkkyyttä, mutta se kestää vain hetken aikaa. Muita mahdollisia haittavaikutuksia voivat olla huonovointisuus, heikkous sekä selkä- tai rintakivut.
Nicholas Kujala
Puoluepoltiikka
Kujala oli Espoon suomenkielisen opetus- ja varhaiskasvatuslautakunnan varajäsen 2017–2018. Kujala on ollut RKP-nuorten varapuheenjohtaja vuodesta 2018. Hän on johtanut järjestön koulutuspoliittista valiokuntaa toimintavuonna 2013–2014 ja on toiminut liiton kansainvälisten asioiden valiokunnassa vuodesta 2018.
Verteporfiini
Ominaisuudet ja käyttö
Verteporfiinia valmistetaan nautaeläinten verestä eristetystä protoporfyriini IX:stä, josta muodostetaan ensimmäisessä vaiheessa diesteri. Tämä diesteri reagoi dimetyyliasetyleenidikarboksylaatin kanssa, jolloin muodostuu heksadieenirengas ja hydrolyysi emäksisissä olosuhteissa johtaa verteporfiiniin.
Kickxellomycotina
200px|right|thumb|Alakaareen kuuluva Coemansia-suvun sieni, Japani Kickxellomycotina on suhteellisen alkeellisena pidettävä sienten alakaari, johon kuuluvat lajit kasvavat rihmoina haplofaasissa. Suvullisessa vaiheessa niillä on tyypillisesti paksuseinäisiä yhtymäitiöitä. Alakaareen kuuluvia sukuja ovat analyysin perusteella ainakin Kickxella, Pinnaticoemansia, Tieghemiomyces ja Coemansia. Alakaaren lajit eivät tuota itiöpesäkkeitä vaan monitumaisia itiöitä. Lajit ovat erikoistuneet kuolleella solulla kasvaviksi. Osa lajeista elää loisina toisilla sienillä tai eläimillä. Osa Kickxellomycetina-alakaaren lajeista tuottaa tutkitusti hiilihydraatteja hajottavia entsyymejä toimiessaan kuolleen aineksen hajottajina. Tämän vuoksi nämä lajit ovat pikemmin biotrofeja kuin saprotrofeja. Alakaaren sienistä on löydetty myös kitiiniä hajottavaa entsyymiä, mutta ei pektiiniä hajottavaa entsyymiä.
Nicholas Kujala
Puoluepoltiikka
Kujala erosi RKP:stä Orpon hallituksen nimittämisen jälkeen, koska hän vastusti puolueen osallistumista hallitukseen. Hän sanoi syiksi esimerkiksi pakolaiskiintiön laskun sekä polttoaineiden hiilidioksidiveron alentamisen.
Kickxellomycotina
Alakaaren lajeja on pidetty aiemmin yhtymäsieniin luokiteltavina.
Nicholas Kujala
Nuorisopolitiikka
Kujala oli Espoon nuorisovaltuuston jäsen vuodesta 2010 vuoteen 2016. Hän toimi nuorisovaltuuston varapuheenjohtajana vuonna 2012 ja puheenjohtajana 2014. Vuonna 2014 hän edusti myös nuorisovaltuustoa Espoon kaupunginvaltuustossa. Hän oli Finlands Svenska Skolungdomsförbundin puheenjohtaja vuosina 2015–2017. Kujala oli yhden kauden Opiskelun ja koulutuksen tutkimussäätiö Otus rs. hallituksessa vuosina 2016–2018.
Kujala on toiminut Suomen nuorisoalan kattojärjestö Allianssi ry:n (aiemmin Suomen nuorisoyhteistyö Allianssi ry) hallituksen jäsenenä vuodesta 2016. Kujala on edustanut vuodesta 2018 järjestöjä RKP-nuoret, Ungmartha rf ja Finlands Svenska Ungdomsförbund FSU Allianssin hallituksessa. Kujala oli Allianssin osallisuus ja vaalit -luottamushenkilöryhmän jäsen vuonna 2018 ja kansainvälinen nuorisopolitiikka -luottamushenkilöryhmän jäsen vuonna 2019.
Särkikalat
Aiemmassa luokituksessa suurin osa särkikaloista luokiteltiin yhteen heimoon Cyprinidae (”särjet”), joka käsitti useita alaheimoja. Uudemmassa luokituksessa useimmat aiemmat alaheimot ovat erillisiä heimoja, ja Cyprinidae (karpit) on erotettu särjistä (nyk. Leuciscidae). Särkikalojen 12 heimoa on lueteltu tietolaatikossa (oikealla).
Suurimpia särkikalalajeja on jättibarbi (Catlocarpio siamensis), joka voi kasvaa kolmen metrin mittaiseksi. Suomen suurimmat särkikalalajit ovat istutettuna esiintyvän karpin lisäksi lahna, säyne ja toutain. Monet lajit ovat lyhyempiä kuin viisi senttimetriä. Lasirasbora (Danionella translucida) on maailman pienimpiä makean veden kaloja, se kasvaa 12 millimetrin pituiseksi.
Within Temptation
Within Temptation on vuonna 1996 perustettu alankomaalainen metalliyhtye. Yhtye on ollut toiminnassa vuodesta 1996 asti. Uransa aikana Within Temptation on esiintynyt lukuisilla isoilla metalli- ja rockfestivaaleilla. Heidän musiikkiaan on kuvailtu sinfoniseksi metalliksi, sinfoniseksi rockiksi, goottimetalliksi sekä myös doom metalliksi.
Historia
Kitaristi Robert Westerholt perusti Within Temptationin vuonna 1996. Muutama kuukausi perustamisen jälkeen yhtye allekirjoitti levytyssopimuksen DSFA Recordsin kanssa. Huhtikuussa 1997 ilmestyi yhtyeen ensimmäinen albumi Enter. Lokakuussa yhtye kiersi kaksi viikkoa Saksassa ja Itävallassa. The Dance -EP julkaistiin vuosi myöhemmin.
Vuosi 1999 oli Within Temptationin osalta hiljaista aikaa. Seuraava albumi julkaistiin vuonna 2000 yhtyeen jäsenten saatua opintonsa päätökseen. Joulukuussa julkaistu albumi oli nimeltään Mother Earth, ja siitä tuli suuri menestys. Yhtye soitti suurilla festivaaleilla ja loppuunmyydyille konserttisaleille. Albumilta julkaistiin myöhemmin singlet ”Our Farewell” ja ”Ice Queen”.
Yhtyeen lopullinen läpimurto tapahtui vuonna 2002, kun ”Ice Queen” -single saavutti ensimmäisen sijan Alankomaiden ja Belgian singlelistoilla. ”Mother Earth” myi Euroopassa yli 350 000 kappaletta, muun muassa triplaplatinaa Alankomaissa ja kultaa Belgiassa. Yhtye keikkaili ympäri Eurooppaa ja soitti monilla suurilla festivaaleilla, muun muassa Benelux-maissa (Ozzfest, Lowlands, Dynamo, Rock Werchter, Pukkelpop ja Parkpop), Saksassa (Rock im Park, Bizarre ja Summerbreeze) ja Ranskassa (Pariisissa, Lyonissa, Lillessä, Bordeaux’ssa ja Toulonissa).
Within Temptationin kolmas albumi The Silent Force julkaistiin 15. lokakuuta 2004. Se menestyi useissa maissa. Kaikkia albumin kolmea singleä, ”Stand My Ground”, ”Memories” ja ”Angels” saivat paljon soittoaikaa radiossa. Itse albumi myi kultaa Alankomaissa kolmessa viikossa.
Within Temptation julkaisi neljännen albuminsa The Heart of Everything 12. maaliskuuta 2007. Ensimmäinen single albumilta oli duetto ”What Have You Done”, jolla kuullaan myös Life of Agony -yhtyeen laulajaa Keith Caputoa. Toinen single oli ”Frozen”, jonka tuoton yhtye lahjoitti hyväntekeväisyyteen lastensuojelutyöhön. Kolmanneksi singlekseen yhtye valitsi kappaleen ”All I Need”. Kappaleeseen kuvattiin myös video.
Within Temptation julkaisi live-abumin Black Symphony syksyllä 2008. Albumilla yhtye soittaa Metropolitan Orchestra -orkesterin kanssa. The Black Symphony julkaistiin myös DVD:nä. Within Temptation julkaisi toisen live-albumin An Acoustic Night At The Theatre 30. lokakuuta 2009. Albumi sisältää akustisia versioita yhtyeen vanhemmista kappaleista sekä uuden kappaleen ”Utopia”, joka julkaistiin myös singlenä.
Yhtye julkaisi joulukuussa 2010 kappaleen ”Where Is the Edge”, joka oli ensimmäinen kappale yhtyeen seuraavalta albumilta. Albumin ensimmäinen single ”Faster” julkaistiin 21. tammikuuta 2011. Albumi The Unforgiving julkaistiin maaliskuussa 2011. Albumi on konseptialbumi, jonka kappaleet muodostavat yhtenäisen tarinan. Tarina pohjautuu Steve O’Connolin ja Romano Morenaarin samannimiseen sarjakuvaan.
Horyn
Horyn on Dneprin vesistöön kuuluvan Pripetin oikeapuolinen sivujoki, joka virtaa halki sekä Länsi-Ukrainan kolmen alueen että Brestin alueen Valko-Venäjällä.
Horynin varrella sijaitsevat Ukrainassa Zaslav, Slavuta, Netišyn ja Dubrovytsja sekä Valko-Venäjällä Retšytsa, Stolin ja Davyd-Haradok.
Joen nimi
Nimen uskotaan olleen peräisin goottilaisesta tai illyrialaisesta kirjallisuudesta. Enimmäkseen se yhdistetään goottilaiseen sanaan "horunjo" (горунйо eli tulva) tai eteläslaavilaiseen "geryn" (герін eli lähde). Joidenkin tutkijoiden mukaan se muodostui kuitenkin muinaisvenäläisestä sanasta "horina" tai ”goryna” (горина eli ”vuorialue”), ja muinaisina aikoina jokea kutsuttiin ”Horinaksi” tai ”Gorinaksi”. Kun Ipatjevin kronikassa vuonna 1150 kerrottiin Kiovan Rusin ruhtinaasta Izjaslav Mstislavitšista, hallitsijaa koskeva kirjaus oli joidenkin lähteiden mukaan seuraavanlainen: "... hän ylitti Gorinin (taikka Horynin) ja leiriytyi tänne." Nykyinen nimi esiintyi kirjallisissa lähteissä vuonna 1450, jolloin erääseen ukrainanankieliseen perukirjaan oli merkattu "... maistani pojalle Vasylille tontti Lutskin alueelta Horynjoen yläpuolella ..." Muunkin lähteen mukaan joki mainitaan joko 16. tai 20. lokakuu tai 20. lokakuuta 1672 Osmanien valtakunnan ja Puola-Liettuan välisen Butšatšin rauhansopimuksen solmimisen yhteydessä, jolloin eräs siihen osallistunut kasakkapäällikkö oli vaatinut "Ukrainan valtion" eli "Ukrainskie Panstwon" länsirajan perustamista muun muassa pitkin Horynjokea.
Paikallisen legendan mukaan Volitsjan kylän alapuolella oli kokonainen maanalainen meri, joka kaivautui yhä syvemmälle, mutta sen purot tulvivat laaksoon ja jopa kylään. Paikallisten keskuudessa joen nimi liittyy kaikkien ihailemaan upeaan bogatyriin nimeltään Horyn, joka pystyi pyyhkäisemään minkä tahansa vuoren paikaltaan. Joki alkaa siitä paikasta jossain Kremenetsin vuoristossa, jonka tarujen kookas voimamies valitsi lepopaikakseen, ja tässä kohti Horyn tarkoittaa "nukkua ikuisesti". Vielä 1800-luvun lopulla kerrotun tarinan mukaan joki sai alkunsa, kun Velyki Tseptsevitšin kylässä kerran jättiläismies kynti maata ja vesivirta seurasi hänen auraansa. Virran nimeksi tuli ”gorati” taikka ”horaty” sen jälkeen kun korppi tuolloin lensi miehen eteen ja huusi hänelle:.
Joen kuvaus
Horyn on yksi Ukrainan pisimmistä joista, joka kuten muut Hmelnytskyin joet syntyi muinaisen Tethysmeren ja sen jälkeisen Sarmatianmeren paikalle Fennosarmatian kratonin kohoamisen seurauksena sen kahden rakenteellisen osan, Ukrainan kidekilven länsi- ja Volyna-Podolskyn laatan lounaisreuna-alueen liikehtiessä. Joki saa alkunsa lähteestä Hmelnytskyin ja Rivnen alueiden rajalla taikka ylängöllä 345 metriä merenpinnan yläpuolella Volitsjan kylästä luoteeseen, Kremenetsin piirissä. Horynjoki virtaa halki Ternopilin, Hmelnytskyin ja Rivnen alueen Ukrainassa ja Brestin alueen Valko-Venäjällä. Joen ylävirta sijaitsee Volynian-Podolian ylämaalla, jossa joen vartisen Volynian alueen puolinen rinne on erittäin korkea ja jyrkkä, joenranta muistuttaa useiden kymmenien metrien korkuista vuorta ja sen paljas jyrkänne on vaalean hiekan väristä. Samalla vastakkainen Rivnen puolinen rinne on matala. Joen keski- ja alaosa virtaa Polesian alangolla.
Horyn virtaa lounaasta koilliseen ja yhtyy Pripetiin 127 metrin korkeudessa merenpinnan yläpuolella noin 14 kilometriä Davyd-Haradokista Valko-Venäjällä. Horynin pääuoman kokonaispituus on 659 kilometriä, josta 577:n verran jää Ukrainan puolelle, sen leveys on 20–80, keskisyvyys 2 ja suurin syvyys 4,0 tai jopa 16 metriä. Joen 27 700 neliökilometrin kokoisella valuma-alueella on epäsäännöllinen muoto, jolla on pituutta 300, leveyttä 92 ja sen suurin leveys keskiosassa 200 kilometriä, josta se jyrkästi laskee 10 kilometriin. Vesistöalue rajoittuu lännessä Styrin, idässä Ubortin ja Stvyhan (tai Stsvihan) ja etelässä Dnestrin valuma-alueisiin. Joen vedenpinnan kaltevuus on 0,29 m/km tai useimmin se mainitaan promilleissa  0,33‰ , kokonaislaskeuma on 218 metriä ja keskimääräinen vuotuinen virtaama 90 tai 110 kuutiometriä sekunnissa. Joen pohja on enimmäkseen hiekkaista, rinteillä toisinaan kivistä ja tasanteilla mutaista. Horyn on vesiliikennekelpoinen 291 kilometrin verran suuhunsa asti. Ennen Polkvan kanssa yhtymistä Horynjoen leveys on 3–10 metriä, alavirralla 25–60 metriä ja leveimmillään 190 metriä, syvyyttä yleensä on 1,5–3,0 metriä. Joen uoma mutkittelee, tulva-aluetta leikkaavat purot ja kanavat. Vesi on melko läpinäkyvä hiekkapohjan ansiosta. Horyn saa vetensä sulavasta lumesta, tulouomista, lähteistä ja sadevesistä.
Valuma-alueesta noin 0,1% on järviä, joista tunnetuin on Sviate ozero. Tämä Pyhäksi järveksi kutsuttu vesistö sijaitsee Slavutasta etelään Ukrainan yhden nuorimman "Male Polissia"-nimisen kansallispuiston alueella Horynin, Vilijan ja niiden sivujokien välissä. Se on kuuluisa kristallinkirkkaasta vedestään. Useimmat tutkijat uskovat, että järvi on vulkaanista alkuperää. Tästä voisivat kertoa sen soikea muoto, 9,5 metrin syvyys ja keskellä oleva saari.
Horynin uoma on pääasiassa noin 3–5 metriä rannoistaan kasvanut hieman umpeen ruokoa, saraa ja levää. Horynille on ominaista korkea kevättulva, jolloin vedenpinnan nousu alkaa useimmiten maaliskuussa, harvemmin helmikuussa, se tapahtuu intensiivisesti ja nousee 0,5–3,3 tai 0,8–4,6 tai poikkeuksellisesti jopa 1,2–5,8 metriin noin 1–2 viikon aikana, pysyy alueella 1–3 kuukautta ja laskee hitaasti, yksi tai kaksi kuukautta, ja on entisillään yleensä touko-kesäkuun loppupuolella. Jokiveden kemiallinen koostumus sisältää hiilikarbonaattia ja kalsiumia, koska laakson maaperässä esiintyy karbonaattikiviä kuten huokoista kalkkikiviä, kalsiumkarbonaattipitoista savea eli merkeliä ja lössiä jne.
Horynin valuma-alue on Atlantilta tulevien lämpimien ilmamassojen vaikutuksen alainen ja sijaitsee riittävän kosteuden vyöhykkeellä. Alueella sataa keskimäärin 650 mm:stä 700 mm:iin, maksimimäärän heinäkuussa, noin 100 ja jopa 146 mm ja minimisademäärä tammi-maaliskuussa n. 40 mm. Ensimmäinen lumi tulee yleensä ennen 20. marraskuuta ja lumipeitteen kesto alueella on 2–3 kuukautta ja se kausi lyhenee pohjoisesta etelään. Jääpeite muodostuu joulukuun puolessavälissä ja kestää maaliskuun puolenväliin. Tammikuussa jään paksuus on keskimäärin 20, kylmimmillä alueilla se ei yleensä ylitä 40–60, mutta ankarina talvina se on 60–80 senttimetriä. Vuosittain tulevat sateet aiheuttavat tulvia, joiden keskikorkeus on 0,5–1,5 metriä, mutta harvoin kevättulvan tasoa. Rinteille jää usein avovedenlätäköitä, jotka säilyvät paikoin läpi talven. Joen ylä- ja keskijuoksulla on monia kourulammikoita ja pieniä tekoaltaita.
Lanovtsin piirissä sijaitsevat Borštšyvsken ja Peredmyrsken säilytysaltaat ovat kaksi suurinta Horynilla.
Yläjuoksulla
Horynin valuma-alueen yläosa ennen yhtymäkohtaa vasemmanpuolisen sivujoen Ustjan kanssa sijaitsee Volynian-Podolian ylängöllä, joka yltää 385,5–215 metrin korkeuteen merenpinnan yläpuolella ja jota halkaisevat jokien ja purojen laaksot. Joen yläjuoksulla on pohjaveden lähteitä. Täällä joen uoma on kohtalaisen mutkainen ja laakso on suhteellisen kapea. Kalkkikiviset rinteet ovat usein kiteisten kivien, hiekan, saven ja kalkkikivien peittämiä, jonka ansioista joen pohja on paikoin kivikkoista. Horyn jäätyy joulukuussa ja jääpeite sulaa helmikuun lopussa tai maaliskuun alussa. Yläjuoksulla tulvatasangot ovat soisia, useimmiten niitty- ja suokasvillisuuden, harvemmin pensaiden ja yksittäisten puiden peittämiä. Täällä hallitsevat jokilaaksojen ja purojen rinteillä säilyneet leveälehtiset tammi-, valkopyökki-, vaahtera- ja saarnipuulajit. Varhaisten slaavilaisten siirtokuntien Horynjoen valuma-alueelle sijoittumisen erikoisuutena oli niiden keskittyminen Volynian ylängölle, jolta on löytynyt yli 85% kaikista varhaiskeskiaikaisen arkeologisen Luka-Raikovetsin kulttuurin asutuksista.
Keski- ja alajuoksulla
Horynin keski- ja alavirta sijaitsevat Polesian soistuneella, runsasvesistöisemmällä ja noin 144 metriä merenpinnasta olevalla alangolla, jolle on ominaista tasainen maasto hiekkaisine kukkuloineen. Joen keski- ja alaosan pääoma on vahvasti mutkainen. Keskijuoksulla uoman leveys kasvaa 20–30 metriin, kohti alavirtaa joen leveyttä alkaa olla 25–60 metriä ja alajuoksulla se voi olla jo yli 100 metriä. Alajuoksulla merkittävän alueen miehittää ruo’ottuneita ja sarakasvien peittämiä soita, jossa paikoin löytyy niittykasvillisuuden valtaamia märkiä alueita. Horyn on alajuoksullaan purjehduskelpoinen ja se on täynnä upotettuja tukkeja, ajo- ja rannoilta kaatuneita puita. Jäänlähtö keski- ja alajuoksulla alkaa 1–2 viikkoa myöhemmin kuin yläjuoksulla eli maaliskuun alussa tai puolivälissä.
Horynin alavirta kulkee läpi Pinskin soiden Valko-Venäjällä.
Sivujoet
Joidenkin lähteiden mukaan Horynilla on monta kymmentä sivujokea, niiden sivujokea ja kanavaa:
Suurin osa sivujoista on peräisin Volynian-Podolian ylängöltä. Niiden uomat ovat kapeita, rannat jyrkkiä, virtaukset nopeat ja pohja koostuu hiekasta ja kivistä. Horynin suurimmat sivujoet ovat sen oikeapuolinen 451 kilometrin pituinen Slutš ja vasenpuolinen 86 kilometriä pitkä Stubla. Suurimpien joukkoon kuuluvat vielä vasenpuoliset Vilija (77 km) ja Ustja (68 km). Oikeapuolisista tunnetuimmat ovat Polkva ja Tsvitoha, Utka , Zamtšisko ja Žirak Vasenpuolisista tunnetummat ovat Syren tai Siren, Virka, Melnitsja , Trostjanka ja Horinka. Vasenpuolisten joukkoon lasketaan joskus edelleen pieni ja paikoin hyvin soinen Tšakva Volodymyrskyin piirissä, joka kuljetti kylmää vettä leppäpensaiden välissä. Joen pituus oli 9,2 kilometriä ja se virtasi pääasiassa itään. Joki oli lievästi mutkitteleva ja sen laakson maaperä oli tasainen ja parannettu. Tämän alueen kuivatuksen myötä viime vuosisadan 70-luvulla Tšakvajoki katosi ja siitä muistuttaa vain lähde, joka virtaa pienenä purona. Sen vesi ei jäädy talvella. Lisäksi oikeapuolisiin kuuluu 36 kilometrin pituinen Tšakva.
Tuulikki Schreck
Maija Tuulikki Schreck (sittemmin Tuulikki Tapola; 4. kesäkuuta 1929 – 3. syyskuuta 2020 Helsinki) oli suomalainen lapsinäyttelijä. Hänen vanhempansa olivat laulajatar Aino Schreck ja pankinjohtaja, Suomi-Filmin toimitusjohtaja Matti Schreck.
Horyn
Joen geologiset ominaisuudet
Horynin jokilaakson tasangoilla esiintyy muinaisten kiteisten kivien, pääasiassa graniittien päälle kertynyttä tertiääristä kalkkihiekkaa, merkeliä, kalkki- ja liitukiviä. Orgaanisia yhdisteitä edustavat Polesian alangon moreenisedimenteille ominaiset fluvioglasiaalista alkuperää hiekka, savi tai lössi, jolle on kehittynyt hedelmällistä harmaata metsämaata ja musta- taikka podsolimultaa. Merkittävästi on myös turvemaita. Pohjavettä löytyy devoni- ja liitukauden sedimenteissä ja kiteisten kivien halkeamissa, mutta alangolla pohjaveden kierto kovin syvälle ei ulotu. Ylä- ja keskijuoksulla molemmin puolin jokea 3–8 metriä vedenpinnan yläpuolella on leveitä terasseja jyrkkine, noin 5–10 metriä korkeine rantatörmineen. Rinteillä on hiekkaharjuja ja erillisiä kukkuloita, joiden korkeus on 1–8 metriä. Maaperä on silttihiekkaista, savista ja soisilla alueilla turpeista.
Tuulikki Schreck
Elokuvassa Sysmäläinen (1938) Schreck näyttelee naispäähenkilöä Britaa tämän lapsuudessa. Aikuista Britaa tulkitsee Sirkka Sari. Rikas tyttö -elokuvassa (1939) Schreckillä on sivuosa Auroora Rantasena. Tuulikki Schreckin merkittävin elokuvaosa oli vuonna 1940 valmistuneessa Orvo Saarikiven ohjaamassa perhe-elokuvassa Tottisalmen perillinen (1940). Siinä hän näyttelee paronin tyttärentytärtä Beataa. Kaikki kolme elokuvaa on tuottanut hänen isänsä Matti Schreck.
Horyn
Khotynin luolat
Nämä luolat ovat paikallisesti tärkeä luonnonmonumentti, joka sijaitsee Horynjoen tulvaterassin rinteessä lähellä Khotynin kylää.
Tuulikki Schreck
Tuulikki Schreck kouluttautui ekonomiksi, valitsi elämänurakseen opetusalan ja meni naimisiin jalkaväenkenraali Kustaa Tapolan pojan, rehtori Tuomas Tapolan kanssa. Tuulikki Tapolan nimellä hän toimi ranskan kielen opettajana Ilmajoen lukiossa 1963–1985. Hänen neljästä lapsestaan tyttäret Päivi Tapola ja Katri Tapola tunnetaan kirjailijoina. Myöhemmin Tuulikki Tapola asui miehensä kanssa Helsingissä.
Horyn
Luonnonvarat
Horynin riistarikkaat hedelmälliset metsäiset rannat ja puhtaat kalaisat vedet houkuttelivat paimentolaisia myöhäispaleoliittiselta ajanjaksolta noin 12–10 tuhatta vuotta eKr., joista on säilynyt muinaisia leirintäalueita ja hautakumpuja. Joen rantojen saviesiintymät vetivät puoleensa neoliittikauden ensimmäisiä siirtokuntia. Horynista tuli yksi alueen kehityksen vetureista jokikalastuksen ja maatalouden ohella kynnettyine rannikkoseutuineen. Useiden kulttuurien risteymäkohdassa sijaitsevassa Horynin laaksossa ajanjakso 6000–3000 eaa. loi perustan Tripoljen kulttuurille, jonka jäljeltä luoteisimmalta asutusalueelta lähellä Bodakin kylää löydettiin piikivityökaluja ja työpajoja niiden valmistamiseksi, irtonaisia keraamisia astioita, kupari- ja luukoristeita. Horynin tulva-alueiden soisissa osissa on runsaasti suomalmeja, joita käytettiin 1700-luvun alkuun asti raudan sulattamiseen ja joen rannoillaan edelleen löytyy sulatusuunien jäänteitä. Metallurgisena keskuksena pidettiin nykyisin hylättyä Dorohoštšan kylää.
Tuulikki Schreck
Tuulikki Schreckin veli oli runoilija, dramaturgi Jyri Schreck.
Horyn
Luonnonvarat
Suurin osa Horynin valuma-alueesta ja jokirinteiden lauhkeat ja kohtalaisen jyrkät tasaiset alueet ovat yleensä kynnettyä viljelymaata. Joidenkin lähteiden mukaan metsiä on pinta-alaltaan noin 1 950 km² ja sitäkin lehti-, havu- tai sekametsinä pääasiassa alajuoksun jyrkillä rinteillä. Horynjokea ympäröivät yleensä suurten tammien, mäntyjen ja saarnien metsät. Jyrkemmät rannat ovat sekametsän, leppä- ja pihlajapensaiden peitossa. Soiden kokonaispinta-ala on noin 1 700 km². Muilla alueilla Horynin laaksossa esiintyy kuivaa niittyä, jolla kasvaa vanhoja puita ja rannoilla paksuja ruoko- ja pajupensaikkoja Niittyjä pilkkovat pienet purot, järvet ja vesiputoukset, joissa asuu 34 kalalajia ja useita kymmeniä vesilintuja. Täällä voi nähdä punaiseen kirjaan merkityn jäännekasvin, yksivuotisen vesisaniaislajin salvinian tiiviin, paksun ja mattomaisen kasvuston kelluvan veden pinnalla. Horynjoen vesistä löytyy toinenkin uhanalaisia lajeja käsittelevän kirjan kasvi, isolumme, jonka massiivinen juurakko saavuttaa 1–2 metrin pituuden. Erityisen mikroilmaston ansiosta tämän joen varrella hyvin varhain alkavat kukkia esikot ja kiurunkannukset ja täällä löytyy jopa 20 orvokkilajia. Muiden harvinaisten lajien joukossa on metsänata, joka löydettiin täältä ensimmäisen kerran vuonna 2002. Erittäin harvinaisen suoneidonvaipan ainoa tunnettu nykyaikainen kasvupaikka on suoinen syvennys Horynjoen terasseilla Netišynin lähellä Hmelnytskyin alueella. Lehtoneidonvaippaa löytyy useista paikoista tammi- ja euroopanvalkopyökkimetsässä lähellä Netišyniniä, samoin Stantsiya Kryvynin mänty- ja valkopyökkimetsätalousalueelta ja pensaikoista lähellä Horynjoen pääuomaa. Tummaneidonvaippa kasvaa vanhan tammimetsän alueella lähellä Netišyniniä, konnanlieko jokiterassin suoisessa altaassa ja punakämmekkä havaittiin turveniityllä.
Joen rannoilla, tulvaniityillä että toisinaan myös soilla löytyy isokarpaloa ja viiltosaraa. Karhunvatukka on yleinen Ukrainassa juuri Karpaateilla ja sen viereisillä alueilla Horynjoen tasangoilla. Netišynin lähistöiltä sitä löydettiin mäntymetsäalueilta, joissa oli levinnyt eri lajia karhunvatukoita, mm. sinivatukkaa, metsävatukkaa ja vadelmaa. Netišyninin ja Slavutan kaupunkien läheisyydessä sijaitsevissa mäntymetsissä aluskasvillisuutta edustaa niukka sammalpeite, jossa kasvaa hoikkarölliruohoa ja jopa luonnonvarainen lampaannata sietää täällä männikön varjoa, kuivuutta ja niukkaravinteista kasvualustaa. Netišynin läheisyydessä on säilynyt arvokas alue täynnä vanhoja tammi-valkopyökkimetsiä, jossa on säilynyt joitakin jopa 200-vuotiaita tammia ja myös iäkkäitä valkopyökkejä. Niin vaahteran kuin valkopyökin elpyminen on hyvä ja alueella hallitsevat tammi-valkopyökkimetsille tyypilliset kasvit kuten kevättähtimö, keltapeippi, vuohenputki ja harvinaisista lajeista varjolilja. Horynjoen tulva-alueen rannikkokaistaleella kasvavan leppämetsän reunalta lähellä Netišyniä löytyi harvinainen saniaiskasvi metsäimarre. Horynajoen tulvatasangot ovat yleensä nurmirölli-, niittynurmikka- ja punanataniittyjä, mutta siinä leviää runsaasti kivennäisravinteita sisältäviä soita, joissa on tyypillisiä kostean paikan kasveja kuten peltopähkämö, rantamatara, vesiminttu, luhtalemmikki, liejupahaputki jne. Joenlaaksossa metsiköistä löytyy laaja valikoima lintuja ja monia eläinmaailman edustajia, saukkoja ja majavapatoja, liskoja, metsäkauriita ja villisikoja. Lintuja on yli 200 lajia ja harvinaisista lajeista löytyy täällä merikotka, telkkä, kalasääski, käärmekotka, mustahaikara ja muut. Horynin savirannoilla pesii pääskyjä ja joella voi tavata lokkeja ja sorsia. Tavallisesti kaislikoissa pesivät kyhmyjoutsenet vierailevat usein Horynjoen läheisillä järvillä ja usein näissä paikoissa pysähtyvät myös kurjet. Joidenkin lähteiden mukaan Horynissa ja sen sivujoissa on yhteensä 34 kala- ja ympyräsuisten lajia, joiden joukossa on myös Ukrainan punaisessa kirjassa lueteltuja uhanalaisia lajeja kuten ukrainannahkiainen, punasalakkoihin kuuluva Alburnoides rossicus, karppeihin kuuluva Dneprin barbel, Donets ruffe-ahvenlajia, seipiä, ruutanaa ja madetta. Joissakin osissa joesta löytyy runsaasti kuhaa ja särkeä ja täällä voi saada lahnaa, haukea, monnia, ahventa, säyneä, sorvaa, gobioa, salakkaa, pasuria, katkerokalaa, niin miekka- ja nokkasärkeä kuin särkien heimoon kuuluvaa leuciscusta eli seipiä, harvemmin turpaa, toutainia, suutaria, punasalakkaa, sapa, lisäksi Slutšista nieriää, rantanuoliaisia ja mutakalaa.
Käyttö
Horynan ja sen sivujoen rannat olivat osittain asuttuja jo 150 000 vuotta sitten paleoliittisen kivikauden Acheulin kulttuurin vallitessa. Kiovan Venäjän syntyessä 800-luvun lopulla Länsi-Ukrainan alueet avasivat historiassaan uuden sivun, jolloin käytiin taisteluja hedelmällisten maiden omistamisesta. Horynin valuma-alueelle ja rannoille ilmestyi slaavilaisia linnoitettuja asutuksia, joissa pääosin vallitsi maataloudellinen elämäntapa. Puolan kausi toi mukanaan majesteettiset linnat. Purjehduskelpoisuuden parantamiseksi 1800-luvun alussa joelle ilmestyi useita sulkuportteja mm. Kzlinin, Oleksandrian ja Tutšinin kylissä. Oleksandriassa paikallinen maanomistaja rakensi vuonna 1810 Horynille yksikammioisen puisen sulkuportin, laskusillan ja padon. Horyn tuli täyteen vettä ja eri paikkakunnille rakennettiin laitureita. Tällaiset rakennukset kestivät lähes puoli vuosisataa ja purettiin vuosina 1857-1858 Venäjän valtakunnan tie- ja viestintäministerin määräyksellä niiden huonosta kunnosta johtuvasti. Viranomaiset rakennuttivat useita uusia laitureita, joista vuonna 1864 Oleksandriassa sijaitsevasta lähti vuosittain yli 100 lauttaa ja jokilaivaa tavaroineen. Saman vuosisadan asiakirjoissa mainitaan "Šybkovskaya-laituri", josta kuljetettiin hartsia taikka havupuun pihkaa, tervaa, siipikarjaa ja josta 1800-luvun alussa lähti vuosittain 120 puulauttaa. Kun 1890-luvulla alettiin perustaa rautatietä Rivnesta Sarnyyn, rakennettiin Horynjoen yli silta ja Oleksandriaan rautatieasema. Siihen aikaan rakenteella oli vielä neljä vesimyllyä. Netišyniin, Slavutaan ja Taškiin perustettiin vesimyllyjä, joista tuli energialähde 1800-luvulla joelle ilmestyneille paperitehtaille. Samoin saviesiintymien ansiosta Slavutiin, Horovytsiaan ja Bilotyniin perustettiin useita keramiikka- ja fajanssitehtaita, jotka Slavutissa ja Krivinin, Krupetsin, Solov’en, Komaryvakan, Kolom’en ja Syltsen kylissä olivat toiminnassa 1900-luvun puoliväliin saakka. Sotien välisenä aikana 1900-luvun Netišynin lähelle rakennettiin vesivoimala, joka toimi ajoittain vuoteen 1964 asti, jolloin se suljettiin tarpeettomuuden vuoksi ja se korvattiin ylävirralle perustamilla kahdella ydinvoimalaitoksella.
Horynin altaan ekologinen kokonaistilanne on tällä hetkellä arvioitu huonoksi. Joella havaittiin vesilämpötilan lasku kesällä ja nousu talvella, jolloin lämpötilan lasku nähtiin johtuvansa suurista pohjaveden virtauksista. Horynin vesistön maanalaisen ravinnon osuuden kasvua ajanjaksolla 1991–2020 todettiin 3,1–10,3% verrattuna ajanjaksoon 1961–1990. Joen vettä pidetään kuitenkin likaisena ja huonolaatuisena. Joen vedenpinta on laskenut pohjaveden yleisen tason alenemisesta ja vuonna 1978 esiintyneestä jyrkästä laskusta johtuvasti. Horynin ylävirralla oleva Hmelnytskyin ydinvoimalaitos estää huipputulvat jättäen jokiuomaan vain minimaalisen virtauksen. Tämä johtaa väylän eroosion kehittymiseen, liettymiseen ja kanavoitumiseen. Lumipeite on vähentynyt, mikä on johtanut siihen, että kevättulvat varsinkin vuoden 1970 jälkeen ovat vähentyneet. Joskus jokien vedenkorkeus keväällä ei enää noussut yli äyräiden, varsinkin joen ylä- ja keskiosissa. Koska joen uoma oli voimakkaasti peittynyt hiekalla, lietteellä ja kasvijätteellä, metsitettiin 1980-luvulla alueella monia rotkoja ja jyrkkiä rinteitä, mikä heikensi merkittävästi maaperän eroosiota.
Horynajoen ja sen sivujokien rannoilla on kaupunkeja, kaupunkityyppisiä asutuksia, kyliä, maataloustiloja ja peltoja, jotka saastuttavat jokea huonosti käsitelleillä teollisuus- ja kotitalousjätteillä. Jokilaakson pohjavettä käytetään mm. Rivnen kaupungin juomavesihuoltoa varten. Horynjoen tilannetta huonontaa sekä Azotin kemiantehdas Rivnen kaupungin lähistöllä että Orživin puunjalostuslaitos alavirralla yhtymäkohdasta Ustjajoen kanssa, joiden jätevesien purkaminen on saastuttanut teollisuus- ja hulevesiä. Sateiden ja lumen sulamisen aikana pellolta virtaa jokeen kivennäislannoitteita, torjunta-aineita ja myrkyllisiä kemikaaleja. Kemiallisen saastumisen vuoksi Horynin vettä voidaan käyttää vain teknisiin tarkoituksiin ja kloorauksen jälkeen sekä teknisiin että taloudellisiin tarpeisiin.
Joen yläjuoksua käytetään vesivoiman lähteenä ja kalanjalostukseen.
Alexis Contant
pienoiskuva|Alexis Contant noin vuonna 1905. Joseph Pierre Alexis Contant (12. marraskuuta 1858 Montreal – 28. marraskuuta 1918 Montreal) oli kanadalainen säveltäjä, urkuri, pianisti ja opettaja. Hän oli pitkälti itseoppinut, mutta sai myös opetusta Calixa Lavalléelta. Hän toimi Johannes Kastajan kirkon urkurina Montrealissa vuodesta 1885 kuolemaansa saakka. Hänen johdollaan opiskelivat muiden muassa Victor Brault, Claude Champagne, Orpha-F. Deveaux, Joseph Gagnier, Rodolphe Mathieu ja Wilfrid Pelletier.
Constantin sävellysten joukkoon lukeutuvat oratorio Caïn (1905), neljä messua orkesterisäestyksellä ja sävelruno L'aurore.
Pontus Hultén
thumb|right|Pontus Hultén Karl Gunnar Vougt Pontus Hultén (21. kesäkuuta 1924 Tukholma – 26. lokakuuta 2006) oli ruotsalainen museojohtaja, taidekeräilijä ja 1960- ja 1970-lukujen nimekkäimpiä eurooppalaisia taidemuseovaikuttajia. Hultén toimi Tukholman Moderna museetin johtajana vuosina 1959–1973. Vuonna 1973 Hultén kutsuttiin Pariisin Pompidou-keskuksen ensimmäiseksi johtajaksi. Museo avattiin vuonna 1977 ja Hultén johti sitä vuoteen 1981.
Hultén oli suunnittelemassa muun muassa Los Angelesin nykytaiteen museota (MoCA) ja toimi Palazzo Grassin ja Bonnin Taidehallin taiteellisena johtajana sekä Baselin Jean Tinguely -museon johtajana.
Hultén opiskeli taidehistoriaa ja oli merkittävä nykytaiteen keräilijä. Hänen henkilökohtainen kokoelmansa karttui samojen taiteilijoiden teoksilla, joiden näyttelyitä hän järjesti ja joiden teoksia hän hankki johtamiensa museoiden kokoelmiin. Vuonna 2005 hän lahjoitti 700 teoksen kokoelmansa Tukholman modernin taiteen museolle.
Olkapää
thumb|300px|Ihmisen olkapää thumb|300px|Olkanivel Olkapää eli hartia on kädellisten ruumiinosa, joka sijaitsee olkavarren yläosassa kaulan vieressä. Olkapään kohdalla on olkanivel. Miehillä hartiat levenevät murrosiässä lihasten kehittyessä.
Olkapään osat ovat solisluu, olkalisäke joka on lapaluussa kiinni, lapaluu, ylempi lapalihas, olkaluu, nivelside sekä lavanaluslihas.
John Schlesinger
John Richard Schlesinger (16. helmikuuta 1926 Lontoo, Britannia – 25. heinäkuuta 2003 Palm Springs, Kalifornia, Yhdysvallat) oli Hollywoodissa ja Britanniassa menestynyt elokuvaohjaaja.
Uran alku
Schlesinger aloitti uransa näyttelijänä mutta siirtyi ohjaajaksi vuonna 1958 televisiosarja Monitorin myötä. Vuonna 1961 valmistunut lyhytdokumentti Terminus toi hänelle BAFTA-palkinnon, jonka ansiosta hän sai ohjattavakseen seuraavana vuonna ensimmäisen pitkän elokuvansa Sellaista rakkautta. Hän sai ohjauksestaan Berliinin elokuvafestivaalien pääpalkinnon.
Läpimurto
Schlesingerin läpimurroksi osoittautui Kultaseni (1965), joka sai kolme Oscar-palkintoa ja toi lisäksi parhaan ohjauksen ja parhaan elokuvan ehdokkuuden. Hänen seuraava elokuvansa Kaukana mielettömästä maailmasta (1967) perustuu Thomas Hardyn romaaniin ja sai Oscar-ehdokkuuden musiikistaan.
Seuraava ohjaustyö Keskiyön cowboy (1969) oli hänen Hollywood-debyyttinsä, jonka päärooleihin palkattiin Jon Voight ja Dustin Hoffman. Elokuva oli suurmenestys, ja siitä tuli ensimmäinen K-18-elokuva, joka sai parhaan ohjauksen, elokuvan ja käsikirjoituksen Oscar-palkinnot. Elokuva sai lisäksi neljä muuta ehdokkuutta.
Saakelin sunnuntai (1971) oli poikkeuksellisen menestynyt brittielokuva, joka sai neljä Oscar-ehdokkuutta, mukaan lukien Schlesingerin ohjausehdokkuus. Heinäsirkat (1975) sai kaksi Oscar-ehdokkuutta ja Maratoonari (1975) miessivuosaehdokkuuden. Razzie-ehdokkuuden saanut Honky Tonk Freeway – vallaton valtatie (1981) oli Schlesingerin ensimmäinen epäonnistuminen ohjaajana. Elokuva jäi myös pahasti tappiolliseksi, minkä vuoksi Schlesinger ajautui hetkeksi televisioelokuvien ohjaajaksi, mutta teki vahvan paluun Haukka ja lumimies -trillerillään vuonna 1985. Pahan riivaamat, Kohtalokas vuokralainen ja Silmä silmästä menestyivät keskitasoisesti. Schlesingerin viimeiseksi ohjaustyöksi jäänyt The Next Best Thing (2000) oli hänen yksi suurimmista epäonnistumisistaan.
Puheterapeutti
Puheterapeutti on logopedian koulutusohjelmasta filosofian maisteriksi valmistunut ja Sosiaali- ja terveysalan lupa- ja valvontaviraston laillistama terveydenhuollon ammattihenkilö. Puheterapeutti kuntouttaa henkilöitä, joilla on eriasteisia kommunikaation tai syömisen tai nielemisen ongelmia. Puheterapeutti paitsi kuntouttaa, myös arvioi kuntoutuksen tarpeen. Isommissa keskussairaaloissa näitä toimenkuvia varten on eri puheterapeutit. Puheterapeuttisen kuntoutuksen piiriin kuuluvat muun muassa afasiat, dysfasiat, dysartriat, äänihäiriöt, kuulovammat, dysfagiat, äännehäiriöt (ns. s- ja r-viat) sekä muut neurologisista vaurioista johtuvat puheen ja/tai nielemisen ongelmat.
Puheterapeutit tutkivat ja kuntouttavat kaikenikäisiä potilaita: puheterapeutti voi tavata vastasyntyneen heti osastolla, jossa lähdetään arvioimaan imemisen taitoja, tai puheterapeutti kutsutaan konsultoimaan geriatrisen potilaan kiinteän ruuan ja nesteiden nielemisen turvallisuutta. Puheterapeutteja toimii terveyskeskusten lisäksi sairaaloiden foniatrian-, psykiatrian ja neurologian klinikoilla. Yksityiset puheterapeutit pitävät vastaanottoa tai kiertävät asiakkaiden tarpeiden mukaan päiväkodeissa, kouluissa ja kotona.
Yleensä afasia-potilaille annetaan kuntoutusta, joka tapahtuu joko vuodeosastolla tai polikliinisesti. Joskus afaatikko voi saada kuntoutuksen järjestymään Kelan kautta, jolloin yksityinen puheterapeutti käy antamassa puheterapiaa potilaan kotona tai kuntolaitoksessa. Useimmiten puhe- ja ymmärtämiskyky toipuu osittain, joskus jopa täysin. Lopullinen toipuminen riippuu aivojen häiriön vaikeusasteesta, yleisestä terveydentilasta sekä toki kuntoutujan motivaatiostakin.
Koulutus
Puheterapeutiksi voi kouluttautua Helsingin, Oulun, Tampereen ja Turun yliopistoissa sekä Åbo Akademissä. Opiskeltavan pääaineen nimi on logopedia. Teoriaopiskelun lisäksi logopedian opiskelijat pitävät valvottuja opiskelijaterapioita. Opiskelun loppuvaiheessa on pakollinen kiertoharjoittelu sekä loppuharjoittelu terveyskeskuksessa tai sairaalassa. Maisteriksi opiskelu kestää viidestä kuuteen vuotta, jonka jälkeen voidaan terveysviranomaisilta hakea oikeus toimia puheterapeuttina.
Maisteriksi valmistuttuaan voi logopedian opintoja laajentaa lisensiaatin tai tohtorin tutkinnolla ja hankkia erikoispuheterapeutin pätevyyden. Ensimmäiset erikoispuheterapeutit valmistuivat Helsingin ja Oulun yliopistoista joulukuussa 2007.
Werner Åström
Werner Johannes Åström (30. syyskuuta 1885 Oulu – 22. huhtikuuta 1979 Helsinki) oli suomalainen taidemaalari. Hän maalasi pehmeästi muotoillen mutta värikkäästi idyllisen rauhallisia interiöörejä, levollisia alastonkuvia ja rehevän valoisia kesämaisemia.
Åström kävi Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulun 1903–1904 ja harjoitti sen jälkeen taideopintoja muun muassa Pariisissa Académie Colarossissa ja Académie Ransonissa 1905–1906 sekä 1909–1911. Hän toimi Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulun johtajaopettajana 1917–1918 ja opettajana 1926–1940 sekä Helsingin yliopiston piirustussalin vt. opettajana 1925–1926 ja 1929.
Åström debytoi Helsingissä 1907. Vuonna 1917 hän voitti ensimmäisen palkinnon dukaattikilpailussa. Vuosina 1920–1924 Åström asui Vaasassa, Lapualla ja Vimpelissä. Hänen maalaustensa kohteena oli tavallista kansaa Marraskuun ryhmän ihanteiden mukaisesti. Tältä ajalta on esimerkiksi maalaus Talvi-ikkuna (1920). Hänen teoksiaan on muun muassa Kansallisgallerian kokoelmissa.
Åströmille myönnettiin Pro Finlandia -mitali (1954) ja valtion taiteilijaeläke. Hän kuoli 93-vuotiaana Helsingissä 22. huhtikuuta 1979.
Ilmastonmuutos
thumb|250px|Muutoksia CO2-pitoisuudessa (vihreä), lämpötilassa (sininen) ja pölyssä [[Vostok (järvi)|Vostokin jäässä viimeisen 400 000 vuoden aikana. Nykyinen tilanne oikealla.]] Ilmastonmuutos on merkittävä pitkän aikavälin muutos globaalissa tai paikallisessa ilmastossa. Muutokset voivat tapahtua esimerkiksi sadannoissa, lämpötiloissa ja tuulikuvioissa. Tarkasteltava aikaväli voi vaihdella kymmenistä vuosista miljooniin vuosiin. Ilmastonmuutos voi aiheutua tapahtumista, jotka liittyvät muun muassa merien lämpömekanismeihin, maapallon rataan, mannerlaattojen liikkeisiin, auringon aktiivisuuteen, vulkaaniseen toimintaan, asteroiditörmäyksiin ja viime aikoina myös ihmisen toimintaan.
Ilmaston sisällä tapahtuvat muutokset
Sää on kaoottinen epälineaarinen dynaaminen järjestelmä. Tämä tarkoittaa, että se on vain osittain ennustettavissa. Ilmasto eli sään keskiarvo on kuitenkin ollut havaintojen valossa suhteellisen vakaa aivan viime aikoihin asti. Ilmastoon lukeutuvat keskilämpötila, sadanta, aurinkoisten päivien määrä ja lukuisat muut mitattavat suureet.
Maan ympäristössä tapahtuu kuitenkin muutoksia, jotka voivat vaikuttaa ilmastoon. Esimerkiksi jäätiköiden kasvu ja pieneneminen aiheuttavat sekä luonnollista vaihtelua, että vahvistavat ulkoisia pakotteita. Toisaalta meri-ilmakehäjärjestelmän muutokset voivat aiheuttaa voimakkaita muutoksia. Merien vaikutus ilmastoon liittyy monilta osin niiden suureen lämpökapasiteettiin ja kykyyn kuljettaa energiaa. Termohaliinikierron merkitys kasvaa pitemmillä aikaväleillä. Toisaalta ilmaston tila ei ole riippuvainen yksin nykytilasta vaan siihen vaikuttavat myös edeltävät tilat, kysymys on siis hystereesi-ilmiöstä.
Ilmakehästä riippumattomat muutokset
Satojen miljoonien vuosien kuluessa mannerlaattojen liikkeet vaikuttavat merivirtoihin ja vuorten muotoihin muuttaen siten ilmastoa. Auringon aktiivisuudessa sekä pitkällä että lyhyellä aikavälillä tapahtuvat muutokset muuttavat ilmaston säteilypakotetta.
Suhteessa nopeampia muutoksia ovat satojen tuhansien vuosien aikajänteellä tapahtuvat Maan radan säännölliset heilahtelut, jotka johtuvat aurinkokunnan sisäisestä dynamiikasta. Nämä Milankovićin jaksot aiheuttavat niin kutsutun jääkausisyklin.
Voimakkaat tulivuorenpurkaukset voivat vaikuttaa ilmastoon äkillisesti. Suuria purkauksia tapahtuu useita kertoja vuosisadassa. Joidenkin kymmenien miljoonien vuosien välein esiintyy myös erittäin suuria (miljoonien neliökilometrien suuruisia) purkausalueita, jotka vaikuttavat ilmastoon miljoonien vuosien ajan.
Kasvihuoneilmiö on merkittävä maapallon lämpötilaa säätelevä tekijä. Kasvihuoneilmiötä voimistavista kasvihuonekaasuista hiilidioksidin määrän ilmakehässä arvioidaan tällä hetkellä olevan todennäköisesti korkein viimeiseen 15 miljoonaan vuoteen. Paleoklimatologeja kiinnostaakin nyt tutkia keskiplioseenikaudella eli kauan ennen ihmissuvun ilmaantumista maapallolle vallinnutta lämpökautta 3,3–3,0 miljoonaa vuotta sitten, koska tuolloin hiilidioksidipitoisuus oli myös koholla (>350 ppm) ja pintalämpötilat olivat noin 1,9–3,6 °C korkeampia kuin esiteollisena aikana.
Kalkkikiven rapautuminen vaimentaa hiilidioksidipitoisuuden muutoksia. Mitä enemmän hiilidioksidia, sitä enemmän rapautuminen kiihtyy, mikä lisää kalkkikiven syntymistä, joka taas sitoo hiilidioksidia itseensä vähentäen pitoisuuksia. Kestää kuitenkin miljoonia vuosia, ennen kuin ilmakehän hiilidioksidipitoisuus palaa ennalleen edellä kuvatun prosessin avulla.
Maan historiassa tunnetaan useita hetkiä, jolloin kasvihuoneilmiö on riistäytynyt käsistä. Esimerkkinä tästä toimii tilanne permi- ja triaskauden rajalla 250 miljoonaa vuotta sitten, jolloin tapahtui permikauden joukkotuhona tunnettu Maan historian suurin tunnettu lajien sukupuutto.
Ihmisen vaikutus
Nyt käynnissä oleva ilmastonmuutos on seurausta ihmisten toiminnasta. Etenkin vauraiden maiden suuri- ja keskituloisten asukkaiden elintavat aiheuttavat paljon ilmastonmuutosta kiihdyttäviä päästöjä. Ihmiskunnan suurituloisimman prosentin yhteenlasketut ilmastopäästöt ovat kaksinkertaiset verrattuna ihmiskunnan pienituloisemman puolikkaan päästöihin, ja maapallon asukkaiden suurituloisin kymmenys aiheuttaa suurimman osan ilmastoa lämmittävistä päästöistä. Suomalaisista noin neljäkymmentä prosenttia kuuluu edellä mainittuun kymmenykseen, joka ansaitsee vähintään 2500 euroa kuussa.
Onkin ehdotettu, että vuoden 1950 jälkeinen aika irrotettaisiin holoseenista omaksi epookikseen (antroposeeni), joka vahvistettaisiin osaksi geologista ajanlaskua. Ihmisperäisen ilmastonmuutoksen myötä maapallolla on alkamassa kokonaan uusi, luontaisesta poikkeava kehityskulku.
Jessica Anderson
Jessica Margaret Queale Anderson (25. syyskuuta 1916 – 9. heinäkuuta 2010 Sydney ) oli australialainen romaani- ja novellikirjailija.
Ilmastonmuutos
Ihmisen vaikutus
Ilmaston lämpeneminen johtuu ennen kaikkea ilmakehän hiilidioksidi-, metaani- ja typpioksiduulipitoisuuksien sekä troposfäärin otsonipitoisuuksien noususta. Pienhiukkasten eli aerosolien vaikutusta pilvisyyteen on vaikea arvioida tarkasti, mutta nykytiedon valossa pienhiukkasilla olisi voimakas ilmastoa viilentävä nettovaikutus, joka on huomioitu ilmastomalleissa ja -ennusteissa. Pienhiukkasten suhteellinen ilmakehää viilentävä vaikutus vähenee kuitenkin jatkuvasti. Tämä johtuu siitä, että kasvihuonekaasujen pitoisuus ilmakehässä kasvaa voimakkaasti ja näillä kaasuilla on huomattavasti pidempi elinkaari kuin pienhiukkasilla.
Jessica Anderson
Anderson syntyi Gayndahissa Queenslandissa ja opiskeli 1920-luvulla Brisbanessa ja muutti 1930-luvulla Sydneyyn, jossa hän sen jälkeen pääasiassa asui. Hänen varhaisimmat julkaisunsa ovat 1960-luvun alusta, esikoisromaanni An Ordinary Lunacy vuodelta 1963.
Ilmastonmuutos
Ihmisen vaikutus
Kasvavia hiilidioksidipäästöjä tuottava fossiilisten polttoaineiden jatkuvasti lisääntyvä käyttö on suurin yksittäinen syy antropogeeniseen eli ihmisten toimista johtuvaan ilmastonmuutokseen. Myös maankäytön muutokset kuten metsien hävitys ja soiden kuivatus pelloksi sekä maatalous voimistavat ilmastonmuutosta. Nautakarjan pito ja riisinviljely aiheuttavat ilmastoa lämmittäviä metaanipäästöjä. Ilmakehän metaanipitoisuus onkin noussut lähes kolminkertaiseksi esiteolliseen aikaan verrattuna.
Jessica Anderson
Jessica Anderson sai Miles Franklin -palkinnon kahdesti, vuosina 1978 ja 1980.
Ilmastonmuutos
Ihmisen vaikutus
Ilmastoa lämmittävää typpioksiduulia muodostuu viljelysmaassa nitraattien hajotessa ja keinolannoitteiden käyttö lisää typpioksiduulipäästöjä. Typpioksiduulipäästöt kasvavat tällä hetkellä lineaarisesti.
Rakentaminen käyttää maailmanlaajuisesti noin puolet ihmiskunnan käyttämistä materiaaliresursseista, lähes puolet energiasta, 40 % vedestä ja 60 % viljelykelpoisesta maa-alasta. Merenpinnan tuleva nouseminen johtaa entistä suurempiin ongelmiin rakentamisen levitessä maatalousmaalle ja luonnonympäristöihin. Siksi kaupunkisuunnittelun, arkkitehtuurin ja rakennustavan kehittäminen ovat tärkeitä ilmastonmuutoksen torjunnassa ja myös siihen sopeutumisessa.
Viimeisten 20 miljoonan vuoden aikana ilmakehän hiilidioksidipitoisuus on vaihdellut pääasiassa 200 ja 400 ppm:n välillä, ja viimeiset 800 000 vuotta esiteollisena aikana pitoisuus on vaihdellut välillä 180–300 ppm.
Ihmiskunnan pääenergianlähde on ollut jo pitkään kivihiilikauden metsäjäännösten, fossiilisten polttoaineiden (öljy, kivihiili, maakaasu) esiinkaivaminen ja polttaminen. Näistä kivihiilen varannot riittävät vielä sadoiksi vuosiksi eteenpäin.
Hiilen eri muotojen polttaminen on nostanut ilmakehän hiilidioksidipitoisuuden nykyiseen 417 ppm:iin, lähes 50 % historiallisesta arvosta (v. 2021 tilanne). Koska fossiilisten polttoaineiden käyttö lisääntyy edelleen, myös ilmakehän hiilidioksidipitoisuus kasvaa ja vieläpä nopeutuen.
Biosfäärin vaikutus
Kasvillisuus menestyy pääsääntöisesti hyvin hiilidioksidipitoisessa ilmassa, koska kasvit tarvitsevat hiilidioksidia yhteyttämiseen. Uusimmat tutkimukset asettavat kuitenkin kyseenalaiseksi kasvillisuuden rehevöitymisen nettovaikutuksen. Tämä johtuu siitä, että ilmaston lämmetessä maaperään varastoitunut hiili alkaa hajota lisäten ilmakehän hiilidioksidipitoisuutta entisestään.
Lisäksi on merkkejä lämpenevien pohjoisten soiden (Siperia, Alaska, omalta pieneltä osaltaan myös Suomen Lappi) lisääntyvästä hiilidioksidin- ja metaanintuotannosta, josta saattaa muodostua tulevaisuudessa hyvinkin oleellinen ilmakehän hiilidioksidipitoisuuden kohottaja.
Pakotteiden keskinäiset vuorovaikutukset
Nykyisin pidetään todennäköisenä, että ihmisen aikaansaama ilmaston lämpeneminen ei ole tasaisesti etenevä prosessi, vaan että ilmasto tulee muuttumaan hyppäyksenomaisesti kriittisten kynnysarvojen ylittymisen seurauksena.
Kun jokin ilmastopakote, vaikkapa säteily, muuttaa ilmastoa, monet mekanismit voivat joko vahvistaa tai vaimentaa muutosta. Nämä ovat positiivisia ja negatiivisia takaisinkytkentöjä.
Mari Pehkonen
Pehkonen pelasi myös naisten jääkiekkomaajoukkueessa Torinon olympialaisissa 2006. Hän oli joukkueen paras maalintekijä kolmella maalilla viidessä ottelussa. MM-kilpailuihin hän osallistui vuosina 2007, 2008 ja 2009 ja saavutti MM-pronssia kahdella jälkimmäisellä kerralla. Kaikkiaan hän on pelannut 49 maaottelua ja tehnyt niissä tehopisteet 15+22=37.
Ilmastonmuutos
Pakotteiden keskinäiset vuorovaikutukset
On olemassa lukuisia lämpenemistä voimistavia positiivisia takaisinkytkentöjä, joita kaikkia ei ole huomioitu IPCC:n ilmastomalleissa. Näitä takaisinkytkentöjä liittyy esimerkiksi jäätiköiden kiihtyvään sulamiseen, joka nopeuttaa meriveden lämpenemistä.
Mari Pehkonen
Pehkonen on Tapparan kasvatti, mutta pelasi yhden vuoden Ilveksessä ennen siirtymistään Yhdysvaltoihin. Kaikkiaan hän pelasi vuosina 1998–2005 SM-sarjassa 108 runkosarjaottelua, joissa hänen tehopisteensä olivat 50+54=104, sekä 12 pudotuspeliä tehopistein 6+2=8. Hän on saavuttanut yhden SM-hopean.
Pehkonen on pelannut myös jalkapalloa aina Ilveksen naisten mestaruussarjajoukkueessa saakka. Lisäksi hän on osallistunut tyttöjen maajoukkueleirityksiin.