cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tupolev
Painopisteenä pommi- ja matkustajakoneet
Tupolevista tuli 1922 suunnittelutoimiston johtaja ja hän ohjasi joukkoa myöhemmin tunnetuksi tulleita suunnittelijoita (kuten Pavel Suhoi, Vladimir Mjasištšev). heidän suunnitelmiensa pohjalta valmistui TB-1-pommikone (eli ANT-4, Tupolevin nimikirjaimien mukaan). Pommikoneiden ohella toimisto suunnitteli sittemmin myös matkustajakoneita, myös Neuvostoliiton ensimmäisen suihkumatkustajakoneen, Tupolev Tu-104:n. Andrei Tupolevista tuli n jälkeen myös hänen poikansa Aleksei Tupolev (1925—2001) toimi yhtiön pääsuunnittelijana.
Neuvostoliittolaisten lentokonesuunnittelutoimistojen, kuten Antonovin, Berievin, Mjasištševin, Mikojan-Gurevitšin (MiG), Iljušinin ja Jakovlevin piirissä Tupolev on erikoistunut nimenomaan raskaiden lentokoneiden, pommikoneiden ja siviilimatkustajakoneiden suunnitteluun ja valmistukseen. Tupolev on suunnitellut myös rahtikoneita, miehittämättömiä lentolaitteita ja tutkimus- ja kehitystyypin lentokoneita.
thumb|240px|[[KMV Avian Tupolev Tu-154M Moskovassa (8/2003)]] Tunnetuimpiin Tupolevin siviililentokonetyyppeihin kuuluvat Tupolev Tu-134 ja Tupolev Tu-154, joita on runsaasti käytössä Venäjällä ja IVY:ssä. Yritys tuotti aikoinaan yli puolet aiemman Neuvostoliiton alueen maissa käytetyistä matkustajalentokoneista.
Yhdysvaltain Boeing, Euroopan ranskalais-englantilainen Concorde-konsortio ja Neuvostoliitto pohtivat kaikki yliäänimatkustajakoneen rakentamista 1960-luvun alussa, muun muassa koska yliäänipommikoneista oli saatu kokemusta. Ranskalle ja Englannille hanke oli teknologisen osaamisen osoitus, Neuvostoliitolle eräs kilpailu kapitalismin kanssa. Boeing vetäytyi ensimmäisenä, koska koneen tuotannolle ja käytölle ei ollut taloudellisia perusteita. Tupolev Tu-144 valmistui ensimmäisenä, vuonna 1969. Sitä pidettiin Neuvostoliiton sisäisillä lennoilla pitkään, kunnes se vedettiin pois käytöstä. Ranskalais-brittiläinen Concorde valmistui hieman myöhemmin ja oli käytössä 2000-luvun alkuun.
Viime aikoina valmistuksessa olleita Tupolevin lentokonemalleja ovat olleet muassa matkustajalentokoneet Tupolev Tu-204 ja Tupolev Tu-214. Yhtiön aiemmin valmistamia, Venäjällä yhä palveluskäytössä olevia pommikoneita ovat Tupolev Tu-95МС, Tupolev Tu-22М3, ja Tupolev Tu-160.
Suomi ja Tupolevin lentokoneet
Toisen maailmansodan aikana Suomen ilmavoimilla oli käytössään muutamia sotasaaliiksi saatuja Tupolevin pommikoneita (DB- ja SB-koneita) ja lukuisia muita neuvostoliittolaisia tyyppejä.
Suomen ja Neuvostoliiton bilateraalikaupan aikana tarjottiin neuvostoliittolaisia lentokoneita myös Finnairille, mutta lähinnä niiden suuren huoltotarpeen ja polttoainekulutuksen vuoksi Finnair pitäytyi yhdysvaltalaisen McDonnell Douglasin lentokoneissa.
Sudet tulevat
Sudet tulevat (The Company of Wolves) on vuonna 1984 ensi-iltansa saanut kauhu- ja fantasiaelokuva, jonka ohjasi Neil Jordan.
Juoni
Nuori Rosaline on hyvin läheinen isoäitinsä kanssa, ja pitää siitä, kun hän kertoo kauhutarinoitaan. Tarinoissa esiintyy usein ihmissusia ja nuoria kauniita neitoja, jotka rakastuvat tuntemattomiin miehiin joiden kulmakarvat kasvavat yhteen, ja jotka katoavat täydenkuun aikaan metsään. Eräänä päivänä metsässä Rosaline tapaa komean nuorukaisen. Pian hän pistääkin merkille, että kylän ulkopuolella on alkanut parveilla susia...
Recklinghausen
Recklinghausen on kaupunki Nordrhein-Westfalenin osavaltiossa, läntisessä Saksassa. Se sijaitsee Ruhrin metropolialueella. Kaupungissa oli vuoden 2022 lopussa 111 734 asukasta, ja sen pinta-ala on 66,5 neliökilometriä.
Recklinghausen tunnetaan muun muassa vuonna 1956 perustetusta ikonimuseostaan, joka on lajissaan suurin ortodoksisten valtioiden ulkopuolella. Se sisältää lähes 4 000 kappaleen edestä ortodoksista esineistöä Venäjältä, Kreikasta, Balkanin maista, kuten myös koptilaista taidetta Egyptistä.
Ystävyyskaupungit
Recklinghausenilla on kuusi ystävyyskaupunkia:
Tänä yönä
Tänä yönä on vuonna 1992 ilmestynyt Yön kahdeksas studioalbumi. Se sisältää seitsemän coverversiota 1970–1980-lukujen vaihteen suomalaisten punkyhtyeiden kappaleista sekä uuden version Yön debyyttialbumin Varieteen (1983) kappaleesta Ei voi elää rakkaudesta.
Ajatus levystä syntyi Kouvolassa, jossa keikkapaikan takahuoneessa soi kaiuttimista sama diskomusiikki kuin tanssilattialla. Kitaristi Jani Viitanen sai "paskana" pitämästään musiikista idean tehdä punklevy, jossa yhtye versioisi kunnianosoituksena alkuaikojensa innoittajia. Se nousi Suomen albumilistalla sijalle 30 viikolla 10/1992.
Kappaleet
Kappaleiden alkuperäiset esittäjät: Pelle Miljoona Oy (1), Woude (2), Problems? (3), Ratsia (5), Pelle Miljoona & 1980 (6), Hymy Taskinen & Co (7) ja Rudi (8).
Juulia Haverinen
Juulia (oik. Juulia Haverinen, s. 1993) on suomalainen laulaja. Hän on tullut tunnetuksi muun muassa levynsä kappaleilla "Lumienkeleitä", "Enkelten kellot" ja "Siellä missä mummi asuu", joista viimeinen on ollut säännöllisessä radiosoitossa. "Enkelten kellot" on ollut suosittu myöskin joululauluna. Haverinen oli levyn julkaisun aikaan vuonna 2005 11-vuotias. Hän on säveltäjäkapellimestari Pertti Haverisen tytär.
Juri Jakovlev
Juri Jakovlev (ven. Ю́рий Васи́льевич Я́ковлев, 25. huhtikuuta 1928 – 30. marraskuuta 2013) oli neuvostoliittolainen ja venäläinen näyttelijä. Hän sai Neuvostoliiton valtionpalkinnon vuonna 1979. Hän oli yksi tunnetuimmista näyttelijöistä Neuvostoliitossa.
Elämäkerta
Jakovlev syntyi 25. huhtikuuta vuonna 1928 Moskovassa juristin perheeseen. Toisen maailmansodan alkaessa hän pakeni perheensä kanssa Ufaan. Siellä hän jo 13-vuotiaana työskenteli sairaalassa äidinsä kanssa. Vuonna 1943 Jakovlevin perhe palasi Moskovaan. Siellä Juri kävi iltakoulua ja työskenteli apumekaanikkona autokorjaamossa.
Jakovlev valmistui teatterikorkeakoulusta 1952 ja pääsi töihin Moskovan akateemiseen teatteriin. Hän sai ensimmäisen roolinsa albanialaisessa elokuvassa nimeltään Kultainen haarniska (ven. Великий воин Албании Скандербег) vuonna 1953. Jakovlevin ensimmäinen päärooli, joka teki hänestä kuuluisan, oli Ruhtinas Mishkin Idiot-nimisessä elokuvassa.
Juri Jakovlev kuoli sydäninfarktiin sairaalassa vuonna 2013 ollessaan 85-vuotias.
Alexandria (Virginia)
Alexandria on kaupunki Virginiassa Yhdysvalloissa Potomac-joen länsirannalla noin kymmenen kilometriä pääkaupungin Washingtonin keskustasta. Kaupungissa asui 150 575 henkilöä vuonna 2014. Kuten muutakin Pohjois-Virginiaa, modernia Alexandriaa on muovannut sen läheisyys Yhdysvaltojen pääkaupunkiin. Sen asukkaista huomattava osa on ammattilaisia, jotka työskentelevät liittovaltion hallinnon tehtävissä sekä sotilaallisissa toimissa.
Historia
Suurin osa nykyisestä Alexandriasta oli osa noin 24 neliökilometrin maapalaa, jonka Virginian kuvernööri luovutti englantilaiselle kapteenille, Robert Howsingille, 21. marraskuuta 1669. Noin kuukautta myöhemmin Howson myi maan 6 000 punnasta tupakan kasvattaja John Alexanderille.
Vuoteen 1732 mennessä Hugh West oli rakentanut paikalle varastot tupakan viljelyä varten. Maata olivat raivanneet jo 1720-luvulla John Summers ja Gabriel Adams. Vuonna 1748 brittikauppiaat pyysivät Virginiaa hallinneelta neuvostolta lupaa perustaa kylä Hugh Westin varastojen läheisyyteen mahdollistaakseen tupakan kuljetuksen. Vuonna 1749 keväällä paikka valittiin, ja perustettiin kylä nimeltä Alexandia John Alexanderin kunniaksi. Tontit huutokaupattiin kesällä 1749.
Alexandria muodostui vilkkaaksi satamaksi ja suureksi viennin keskukseksi. Kaupunkikuvaa leimasivat kookkaat tiilitalot. Vuonna 1789 Alexandria liitettiin Virginian osavaltion päätöksellä osaksi Columbian kuntaa.
Sisällissodan alkaessa Alexandria oli yksi tärkeimmistä vaihdon keskuksista ja satamista. Alexandria oli myös poliittisen elämän keskus, ja esimerkiksi nuori George Washington omisti sieltä talon, vaikka asuikin pääsääntöisesti Mount Vernonilla.
Unionin joukot valloittivat Alexandrian melkein heti sisällissodan alettua 24. toukokuuta 1861. Siitä tuli tärkeä huoltokeskus. Joukkoja ja tarvikkeita siirreltiin Alexandrian kautta sekä meriteitse että rautateitse. Junat toivat takaisin haavoittuneita sotilaita, jotka täyttivät kaupungin sairaalat. Samana aikana Alexandriaan rakennettiin useita linnoituksia Washingtonin kaupungin puolustusstrategian mukaisesti.
Philippe Bergeroo
Philippe Bergeroo (s. 13. tammikuuta 1954) on ranskalainen jalkapallovalmentaja ja entinen maalivahti.
Alexandria (Virginia)
Historia
Vaikka Alexandria toimi orjakaupan keskuksena ennen sisällissotaa, siellä oli myös useita vapaiden mustien yhteisöjä, joiden piirissä toimi paljon kulttuuriorganisaatioita sekä taitavia käsityöläisiä.
Alexandria, joka on noin 50 vuotta Washingtonin kaupunkia vanhempi, on yksi Amerikan vanhimmista yhteisöistä. Kaupungissa on edelleen paljon 1700-luvun rakennuksia, joita on suojeltu huolellisesti. Nämä suojeluprojektit aloitettiin vuonna 1960.
Philippe Bergeroo
Ura pelaajana
Bergeroo hankki jalkapallo-oppinsa Arin Luzienin juniorijoukkueessa, josta siirtyi Girondins Bordeaux'n organisaatioon vuonna 1971. Hän edusti joukkuetta seitsemän vuotta, kunnes siirtyi Lilleen. Hän oli Ranskan liigaan nousseen Lillen ykkösmaalivahti viiden vuoden ajan, kunnes siirtyi Toulouseen. Bergeroo sai paljon vastuuta myös Toulousen joukkueessa ja lopetti uransa vuonna 1988 pelattuaan yhteensä 485 liigaottelua.
Maajoukkuetasolla Bergeroo oli mukana EM-kisoissa 1984 voittamassa Ranskalle mestaruutta. Bergeroo oli turnauksessa kolmosmaalivahti Joël Batsin ja Albert Rustin takana. Hän oli mukana myös MM-kisoissa 1986, kun Ranska voitti pronssia, mutta jälleen penkkivahtina Batsin ja Rustin takana. Bergeroo pelasi urallaan kaikkiaan vain kolme A-maaottelua.
Ura valmentajana
Pelaajauransa jälkeen Bergeroo aloitti vuonna 1990 työskentelyn Ranskan maajoukkueen maalivahtivalmentajana. Hän oli mukana Michel Platinin, Gérard Houllierin ja Aimé Jacquet'n valmennustiimeissä. Bergeroon pesti huipentui MM-kisoihi 1998, joissa Ranskan ykkösmaalivahtina pelasi Fabien Barthez. Kisojen jälkeen Bergeroo siirtyi Paris Saint-Germainiin entisen maajoukkuekaverinsa Alain Giressen apuvalmentajaksi. Bergeroo työskenteli PSG:ssä myös Artur Jorgen aisaparina ja tämän saatua maaliskuussa 1999 potkut, Bergeroo nousi PSG:n päävalmentajaksi. Hän pelasti suurseuran katastrofaaliselta putoamiselta liigasta ja sai jatkaa myös kaudella 1999/2000. Bergeroo luotsasi seuran Ranskan liigacupin finaaliin, jossa PSG kärsi yllätystappion FC Gueugnonille. Kausi päättyi kakkossijaan myös liigassa. Bergeroon pesti PSG:ssä päättyi potkuihin joulukuussa 2000.
PSG-potkujen jälkeen Bergeroo toimi Stade Rennais'n päävalmentajana syyskaudella 2002/03. Ranskan jalkapalloliiton palvelukseen hän palasi heinäkuussa 2003 alle 17-vuotiaiden päävalmentajana. Hän valmensi eri ikäluokkien maajoukkueitta vuoteen 2013 saakka. Suurimmaksi saavutukseksi jäi alle 17-vuotiaiden Euroopan mestaruus vuonna 2004. Heinäkuussa 2013 hän siirtyi valmennustehtäviin Ranskan naisten jalkapallomaajoukkueen päävalmentajana. Bergeroon johdolla Ranskan naiset etenivät puolivälieriin MM-kisoissa 2015. Joukkue putosi tiukan taistelun jälkeen rangaistuspotkukilpailussa Saksalle. Ranska pelasi Bergeroon alaisuudessa Rio de Janeiron olympiaturnauksessa 2016 ja eteni kahdella voitolla jatkoon alkulohkosta. Edelliskisojen pronssimitaleita kirkastamaan lähteneen joukkueen turnaus päättyi kuitenkin jo puolivälieriin, kun Kanada oli vahvempi maalein 1-0. Syyskuussa 2016 Ranskan jalkapalloliitto purki Bergeroon sopimuksen.
Iževsk
Iževsk (, tai Ижкар, Ižkar) on Venäjän Udmurtian tasavallan pääkaupunki. Se sijaitsee Ižjoen varrella Venäjän Euroopan-puoleisella alueella Volgan ja Uralvuorten välissä 1 129 kilometrin päässä Moskovasta. Kaupungissa oli 627 734 asukasta vuonna 2010, ja sen pinta-ala on 315,15 neliökilometriä.
thumb|180px|left|Udmurtian valtionyliopisto thumb|180px|left|Näkymä Kalašnikov-museosta thumb|180px|left|[[Mikaelin katedraali (Iževsk)|Mikaelin katedraali Iževskissä]]
Historia
Iževsk on perustettu vuonna 1760 metalliteollisuuskeskukseksi. Myöhemmin siitä tuli myös aseteollisuuskeskus. Vuosina 1985–1987 kaupunki tunnettiin nimellä Ustinov Dmitri Ustinovin mukaan.
Elinkeinoelämä
Kaupungissa on pääasiassa metalliteollisuutta, kuten koneiden ja aseiden valmistusta. Mihail Kalašnikov suunnitteli kuuluisan AK-47:n juuri Iževskissä. Kaupungissa valmistetaan myös autoja ja moottoripyöriä merkillä IŽ (ИЖ). Siellä on suurimittaista sahateollisuutta sekä ruuanjalostusteollisuutta.
Liikenne
Iževskin rautatieasemalta johtaa pohjois-eteläsuuntainen dieselkalustolla liikennöitävä junarata reitillä Balezino–Igra–Iževsk–Alnaši. Tämän osuuden pääteasemien kautta liitytään Venäjän sähköistettyihin, poikittaisiin päärataverkkoihin.
Maantieyhteyksiä on esimerkiksi Latviasta Moskovan kautta saapuva Eurooppatie  Kazan–Možga–Iževsk–Igra, joka jatkaa muun muassa Tjumeniin. Iževskssä on lentoasema, josta tasavallan oma lentoyhtiö Ižavia operoi. Esimerkiksi syksyllä 2012 Iževskistä oli lentovuoroja Jak-42-kalustolla Moskovaan (kaksi vuoroa päivittäin Domodevoon), Pietariin (kaksi vuoroa viikoittain), sekä harvakseltaan Ufaan ja Permiin.
Kulttuurielämä
Kaupunki on udmurtti-kulttuurin ja kasvatuksen keskus. Iževskissä on udmurtin kielen, kirjallisuuden ja historian instituutti sekä opettajankoulutuslaitos, lääketieteen, mekaniikan ja maanviljelysalan oppilaitokset.
Udmurtian kansallismuseon näyttely on tutustumisen arvoinen; museo on tehnyt kulttuuriyhteistyötä muiden suomalais-ugrilaisten kansallismuseoiden kanssa. Kaupungissa on Udmurtian kansalliskirjasto.
Yksi kaupungin merkittävimmistä kulttuurikohteista on Kalašnikovin asemuseo, jossa kerrotaan sekä Mihail Kalašnikovin elämästä että venäläisten ampuma-aseiden historiasta.
Kulttuuriohjelmasarjassa Suomensukuiset 30 päivässä (2013) Ville Haapasalo tutustuu Udmurtian osuudessa esimerkiksi kuuluisan rynnäkkökiväärin historiaan Kalašnikovin asemuseossa Iževskissä.
Ižstal Iževsk on maineikas jääkiekkoseura kaupungissa
Marko Leino
Marko Leino (s. 8. syyskuuta 1967 Hyvinkää) on suomalainen kirjailija ja elokuvakäsikirjoittaja. Leino palkittiin ensimmäisestä novellikokoelmastaan Miehen tehtävä (1999) Kalevi Jäntin palkinnolla. Tämän jälkeen hän on kirjoittanut muun muassa romaaneja sekä elokuva- ja televisiosarjakäsikirjoituksia Solar Filmsille, Vertigolle ja Snapper Filmsille. Hän on laatinut käsikirjoitukset muun muassa elokuviin Minä ja Morrison (2002),  Matti (2006), Joulutarina (2007) ja Kotirauha (2011). Viimeksi mainitut perustuvat Leinon omiin alkuperäisromaaneihin. Elokuvien lisäksi hän on käsikirjoittanut myös televisiosarjat Morsian (2008) ja Alamaailma (2010–2011).
Leino palkittiin vuonna 2010 Vuoden johtolanka -palkinnolla romaanistaan Ansa.
Leinon proosateoksia on käännetty kuudelletoista kielelle.
Otaniemen lukio
Otaniemen lukion muodostaneissa lukioissa opiskeli vuonna 2018 yhteensä 825 opiskelijaa. Tämän jälkeen opiskelijamäärä on ollut kasvussa, sillä esimerkiksi syksyksi 2019 lukioon otettiin 340 uutta opiskelijaa. Vuoden 2020 yhteishaussa ilmoitettu opiskelijamäärä oli jo 1 018.
Vuonna 2020 Otaniemen lukioon opiskelemaan pääsy edellytti suhteellisen korkeaa päättötodistuksen keskiarvosanaa (yleislinjalle 9,31, haettavana oli 232 aloituspaikkaa). Lukio oli tällä mittarilla yksi tavoitelluimmista lukioista Suomessa.
Matematiikka- ja luonnontiedelinja (MaLu)
Otaniemen lukion matematiikka- ja luonnontiedelinjalla (MaLu) on opetus- ja kulttuuriministeriön myöntämä matematiikan ja luonnontieteiden erityinen koulutustehtävä. Lukiolle on myös myönnetty valtakunnallinen kehittämistehtävä, jonka tarkoituksena on kehittää ja levittää luonnontieteisiin liittyvän pedagogiikkaa, toimintakulttuuria ja oppimisympäristöjä. Linjalle valitut opiskelijat opiskelevat vähintään 30 kurssia matemaattis-luonnontieteellisiä aineista. Vuonna 2020 MaLu-linjalla aloitti 72 uutta opiskelijaa.
Perinteitä
Otaniemen lukion MaLu-linja on jatkoa alun perin Olarin lukiossa olleelle MaLu-linjalle. Tuttavallisemmin MaLu opiskelijoita kutsutaan datoiksi.
Datanurkka
Entisessä Olarin lukiossa alun perin sijainnut datanurkka on syntynyt uudelleen Otaniemen lukion toiseen kerrokseen. Datanurkka on MaLu-linjalaisten suosima tila väli- ja hyppytuntien viettoon. Datanurkassa on oppilaiden itsekustantamat jääkaappi ja mikroaaltouuni.
Databileet
Tapahtuma, johon kutsutaan kaikki MaLu-linjalla opiskelevat ja opiskelleet alumnit. Tapahtumassa ollaan perinteisesti tarjoiltu illallinen ja seurattu toisen vuosikurssin suunnittelemaa ohjelmaa. Ensimmäisen vuosikurssin opiskelijat auttavat järjestelyissä ja kolmannen vuosikurssin opiskelijat tuottavat lyhytelokuvan, jota nimitetään dataleffaksi. Vuoden 2020 databileet järjestettiin poikkeuksellisesti suoratoistona covid-19-pandemian takia.
Dataleffa
Alun perin Olarin lukion MaLu-linjalla syntynyt perinne, jossa kolmannen vuoden MaLu opiskelijat, eli tuttavallisemmin dabit, tekevät vuosittaisiin databileisiin videotuotoksen. Videot ovat kestäneet noin kymmenestä minuutista tuntiin.
Teatterin ja median linja
Lukiossa on teatterin ja median opetukseen erikoistunut linja (TeMe), jolle valitaan vuosittain 25 opiskelijaa erillisten hakukriteereiden perusteella. Linjan toimintaan kuuluu teatteriproduktioita sekä valtakunnalliset teatteri- ja mediadiplomit.
Turonit
Turonit osallistuivat Vercingetorixin johtamaan kansannousuun vuonna 52 eaa ja lähettivät 8000 miestä gallialaisten liittoutuman avuksi.
Elbasan Kabashi
Elbasan Kabashi (s. 11. elokuuta 1990 Helsinki ) on suomalainen jalkapalloilija ja futsalpelaaja.
Jalkapallo
Kabashi pelasi juniorina FC Espoossa, jota hän edusti myös miesten tasolla Kakkosen kausina 2007, 2008 ja 2009. Kaudella 2010 hän edusti Kakkosessa LoPaa. Kaudella 2011 Kabashi pelasi 24 Viron Esiliigan ottelua maan pääsarjatasolle nousun saavuttaneessa Tallinna Kalevissa, jota hän kaudella 2012 edusti 18:ssa Meistriliigan ottelussa.
Vuodet 2013–2014 Kabashi oli pelaamatta. Kaudella 2015 hän pelasi 21 Kakkosen ottelua BK-46:ssa. Kaudella 2016 Kabashi edusti VPS-j:tä pelaten 22 ottelua ja tehden viisi maalia Vaasan piirin Kolmosessa.
Tilastot
''Päivitetty 7. elokuuta 2017.''
Futsal
Kabashi on pelannut Futsal-liigaa Ruutupaidoissa 2015–2017 ja SoVossa 2017.
5’nizza
Yhtye esitti musiikkiaan pääosin venäjäksi, mutta on myös kaksi laulua ukrainaksi. Yhtyeen musiikki oli yhdistelmä reggaeta, popmusiikkia ja hip-hopia. Yhteen nimi on sanaleikki venäjän kielen sanasta пятница (pjatnitsa eli perjantai), sana viisi on nimittäin venäjäksi пять eli pjat.
Nail Jakupov
Nail Railovitš Jakupov (s. 6. lokakuuta 1993 Nižnekamsk, Tatarstan, Venäjä ) on venäläinen jääkiekkoilija, pelipaikaltaan laitahyökkääjä. Hän pelaa KHL-seura Neftekhimik Nizhnekamsk issa.
Edmonton Oilers varasi Jakupovin ensimmäisenä vuoden 2012 varaustilaisuudessa. Tatarstanissa syntynyt ja kasvanut Jakupov on kansallisuudeltaan tataari, ja hän on yksi ensimmäisistä muslimivaltaisen tasavallan jääkiekkotähdistä. Häntä pidetään yleisesti epäonnistuneena ykkösvarauksena. Pistemäärät ovat olleet vaatimattomia odotuksiin nähden.
Ura
thumb|left|150px|Jakupov [[Jääkiekon nuorten maailmanmestaruuskilpailut 2012|nuorten MM-kilpailuissa 2012.]] Jakupov aloitti uransa kotikaupunkinsa joukkueessa Neftehimik Nižnekamskissa. 16-vuotiaana hän siirtyi seuran MHL-joukkueeseen Reaktor Nižnekamskiin. Jakupov pelasi Reaktorissa vain yhden kauden ennen siirtymistään Kanadan OHL-junioriliigan Sarnia Stingiin.
Kahden OHL-kauden aikana Jakupov onnistui nousemaan yhdeksi ikäluokkansa parhaista pelaajista. Edmonton Oilers varasi hänet vuoden 2012 NHL:n varaustilaisuudessa, koko tilaisuuden ensimmäisenä pelaajana. Tilaisuuden kolmantena pelaajana varattiin Jakupovin ketjukaveri Alex Galchenyuk.
Jakupovin NHL-uran alku viivästyi liigan työsulun myötä, jonka ajan hän pelasi KHL:ää kotikaupunginsa joukkueessa Neftehimik Nižnekamskissa. Ennen työsulun loppumista Jakupov ehti pelata yhteensä 22 ottelussa, joissa syntyi 18 tehopistettä.
Hyppääminen NHL-liigaan
thumb|left|175px|Jakupov Edmonton Oilersissa kaudella [[NHL-kausi 2014–2015|2014–2015.]] Edmontonissa pelinumeron 64 valinnut Jakupov sai NHL-debyyttinsä 20. tammikuuta 2013 ottelunsa Vancouver Canucksia vastaan.
Ensimmäisen maalinsa hän teki kaksi päivää myöhemmin Minnesota Wildia vastaan.
Jakupov palasi kaudella 2018–2019 KHL-liigaan. Hän teki kaksivuotisen sopimuksen SKA Pietarin kanssa. Kesäkuussa 2019 Jakupov solmi kaksivuotisen jatkosopimuksen SKA:n kanssa, joka ulottuu kevääseen 2022 asti. Toukokuussa 2020 Jakupov siirtyi vaihtokaupassa HK Vitjaziin. Kesäkuussa Vitjaz myi Jakupovin rahallista kompensaatiota vastaan KHL-joukkue Amur Habarovskiin. Lokakuussa 2020 Jakupov siirtyi KHL-joukkue Avangard Omskiin rahallista korvausta vastaan.
Mason Mount
Mason Tony Mount (s. 10. tammikuuta 1999 Portsmouth) on englantilainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja. Hän edustaa Englannin Valioliigassa pelaavaa Manchester Unitedia, johon hän siirtyi Chelseasta heinäkuussa 2023.
Seurajoukkueura
Mount pelasi pitkään Chelsean juniorijoukkueissa. Kaudella 2017–2018 hän pelasi lainasopimuksella Alankomaiden pääsarjassa Vitessessä ja teki 29 liigaottelussa kahdeksan maalia. Hänet valittiin Eredivisien kauden joukkueeseen. Kauden 2018–2019 hän pelasi lainalla Englannin mestaruussarjassa Derby Countyssa ja teki 35 ottelussa kahdeksan maalia.
Ensimmäisen valioliigaottelunsa Mount pelasi Chelseassa elokuussa 2019 ja ensimmäisen valioliigamaalinsa hän teki kauden toisessa ottelussa Leicester Cityä vastaan. Hän pelasi kauden aikana 37 valioliigaottelua ja onnistui maalinteossa lisäksi Norwich Cityä, Wolverhampton Wanderersia, Southamptonia, Aston Villaa, Evertonia ja uudelleen Wolverhamptonia vastaan. Mestarien liigassa hän pelasi kahdeksan ottelua.
Mount pelasi 11 ottelua Chelsean voittaessa Mestarien liigan kaudella 2020–2021. Hän teki maalin puolivälierässä FC Portoa ja välierässä Real Madridia vastaan sekä syötti loppuottelun ainoan maalin. Kauden 36 valioliigaottelussa hän viimeisteli kuusi maalia. Hän voitti UEFA Super Cupin ja seurajoukkueiden maailmanmestaruuden syksyllä 2021. Valioliigakaudella 2021–2022 pelaamissaan 32 ottelussa hän teki yksitoista ja syötti kymmenen maalia. Mestarien liigan seitsemässä ottelussa hän viimeisteli yhden maalin. Kauden 2022–2023 lopulla hän kärsi loukkaantumisista, ja hänelle kertyi 24 valioliigaottelua, joissa hän teki kolme maalia ja syötti kaksi. Mestarien liigassa hän pelasi yhdeksän ottelua.
Maajoukkueura
Mount on pelannut Englannin alle 16-, 17-, 18-, 19- ja 21-vuotiaiden maajoukkueissa yhteensä 40 ottelua ja tehnyt niissä 13 maalia. Hän pelasi kaikki ottelut Englannin voittaessa alle 19-vuotiaiden Euroopan-mestaruuden 2017.
Mount pelasi kesän 2021 EM-kilpailuissa täydet minuutit kahdessa ensimmäisessä alkulohko-ottelussa ja puolivälieräottelussa. Myös välierässä Tanskaa ja tappiollisessa loppuottelussa Italiaa vastaan hän pelasi avauskokoonpanossa ja oli molemmissa kentällä jatkoajan ensimmäiselle puoliskolle saakka. MM-kilpailuissa 2022 Mount pelasi avauskokoonpanossa kaksi ensimmäistä alkulohko-ottelua mutta pääsi voitokkaassa neljännesvälieräottelussa Senegalia vastaan ja tappiollisessa puolivälieräottelussa Ranskaa vastaan vain runsaaksi kymmeneneksi minuutiksi vaihdosta kentälle.
Toivo Kaario
Toivo Juhani Kaario (7. kesäkuuta 1912 Helsinki – 20. lokakuuta 1970 Tampere) oli suomalainen insinööri ja keksijä, joka kehitteli 1930-luvulta lähtien pintaliitäjiä rakentaen niistä useita prototyyppejä.
Nuoruusvuodet ja ensimmäiset prototyypit
Kaarion vanhemmat olivat insinööri Hugo Johannes Kaario ja Iida Maria Appelqvist. Perheessä oli neljä lasta joista Toivo oli vanhin. Kaario pääsi ylioppilaaksi Töölön yhteiskoulusta vuonna 1931 ja suoritti asevelvollisuutensa Santahaminassa 1931–1932. Kaario oli rakentanut lennokkeja jo 14-vuotiaasta saakka ja jo kouluvuosina hän oli päättänyt ryhtyä lentokonesuunnittelijaksi. Kouluaikanaan hän ystävystyi Nuoren Voiman liiton ylijohtaja Ilmari Jäämaan kanssa ja pääsi mukaan tämän kirjaan esittelemään suunnittelemiaan lennokkeja.
1930 Kaario rakensi luokkatoverinsa Ensio Nuortevan kanssa autolla hinattavan kevyen liitolentokoneen joka kantoi yhden miehen. Asevelvollisuusaikanaan Kaario tutustui moottorirekiin joilla talvisaikaan liikennöitiin merenjäällä Santahaminan ja kantakaupungin välillä. Näistä laitteista Kaario sai keväällä 1932 ajatuksen kehittää maavaikutusta (ground effect) hyväksikäyttävä pintaliitäjä ja hän suunnitteli maavaikutukseen perustuvan patosiiven sekä rakensi jo pienoismallinkin tällaisesta laitteesta.
Päästyään armeijasta Kaario yhdessä Esko Nuortevan kanssa perusti 1932 KaNu-lennokkitehtaan joka valmisti balsapuusta tehtyjä lennokkien rakennussarjoja alan harrastajille. Tämä yritys siirtyi 1937 Suomen Ilmapuolustusliiton hallintaan. Vuonna 1934 Kaario aloitti koneinsinööriopinnot Teknillisessä Korkeakoulussa. Talvella 1934–1935 hän rakensi ensimmäisen pintaliitäjäprototyypin, Pintaliitäjä N:o 1:en. Tätä prototyyppiä testattiin autohinauksessa Taivallahden jäällä tammikuussa 1935. Kaario haki samaan aikaan patenttia kehittämälleen patosiivelle ja patentti 18630/1935 myönnettiin hänelle marraskuussa 1939.
Ensimmäisestä prototyypistä saatujen testikokemusten perusteella Kaario rakensi myös toisen prototyypin, Patosiipi N:o 2:n, jota hän testasi vuosina 1935–1936. Kaario alkoi tämän jälkeen kehittää vedessä kulkevaa pintaliitäjätyyppiä ja rakensi useita pienoismalleja testejä varten. Koska patosiivellä oli lähes olematon liikkeellelähtökyky maan pinnalta Kaario kehitti kellosiiven jossa siipenä toimivan matalareunaisen laatikon sisään puhallettiin ilmaa moottorin pyörittämällä potkurilla. Tämä ilmavirtaus sai aikaan laatikon sisälle ylipaineen joka irrotti sen maasta leijumaan ilmasta. Kellosiipi pystyi leijumaan ilmassa mutta sen etenemiskyky oli heikko.
Sotavuodet
Talvisodan aikana Kaario toimi jalkaväessä joukkueenjohtajana ja osallistui taisteluihin Karjalan kannaksella Summassa, Suursuolla, Kattilaojalla ja Leipäsuolla. Purjelentoa ennen sotaa harrastanut Kaario oli mukana Ilmavoimien pääsykokeissa mutta hän ei päässyt lentäjäkoulutukseen puutteellisen näkökyvyn takia. Sodan jälkeen Kaario ylennettiin luutnantiksi heinäkuussa 1940. Syksyllä 1940 hän jatkoi opintojaan Teknillisessä Korkeakoulussa ja valmistui insinööriksi joulukuussa 1940. Opintojensa loppuvaiheessa Kaario siirtyi Valtion Lentokonetehtaan palvelukseen koekäyttöinsinööriksi ensin Tampereelle ja vuonna 1941 joksikin aikaa Kokkolaan. Kaario johti kokeita joilla pyrittiin selvittämään erilaisten bensiini–sprii seosten käyttökelpoisuutta lentokonemoottorien polttoaineena. Kotimaisen spriin käytöllä olisi voitu vähentää tuontibensiinin tarvetta.
Kaario oli koko jatkosodan ajan Tampereella Valtion Lentokonetehtaalla suunnitteluinsinöörinä. Hän oli kuitenkin suurimman osan ajasta 1942–1944 opiskelemassa lentokonemoottorien suunnittelua Charlottenburgin teknillisessä korkeakoulussa Berliinissä yhdessä kahden muun suomalaisinsinöörin kanssa. Tarkoituksena oli että nämä kolme insinööriä olisivat opintojensa jälkeen johtaneet uuden lentokonemoottoritehtaan rakentamista Suomeen. Komennuksen päätyttyä helmikuussa 1944 Kaario palasi Tampereelle mutta siirtyi heinäkuussa työhön valmistumisvaiheessa olevaan Linnavuoren moottoritehtaaseen Siuroon.
Kaarion ura Linnavuoressa
Linnavuoressa Kaario oli aluksi suunnittelemassa lentokonemoottorien koekäyttölaitosta. Kun tehdas syksyllä 1944 siirtyi lentokonemoottorien valmistuksesta ja korjauksista sotakorvaustuotteiden valmistukseen Kaario nimitettiin johtamaan tehtaan tarkastamoa. Tarkastamo huolehti saapuvan ja lähtevän tavaran tarkastuksista, laadunvalvonnasta, koekäytöistä yms. Tässä tehtävässä Kaario toimi vuoteen 1955 saakka.
Vuosina 1955–1962 Kaario oli tehtaan Lentomoottorikorjaamon päällikkönä ja ainoana insinöörinä. Tässä vaiheessa Linnavuoren tehtaan tuotanto oli jo selvästi painottunut dieselmoottorien valmistukseen ja lentokonemoottorien korjaus muodosti enää pienen osan koko tehtaan tuotannosta. Kaarion aikana korjaamo laajensi toimintaansa mäntämoottorien korjauksesta myös suihkumoottorien ja niiden lisälaitteiden korjaustyöhön. Viimeksi Kaario toimi 1962–1970 lentomoottoriosaston tarkastamon johdossa valvoen muun muassa korjattujen moottorien koekäytöt.
Pintaliitäjän kehitystyö
Kaario jatkoi sodan jälkeen vakinaisen työnsä ohella pintaliitäjien tutkimusta ja kehittelyä. Vuosina 1945–1949 hän rakensi kellosiivestä aikaisempien pienoismallien pohjalta täysikokoisen prototyypin jonka voimanlähteenä oli 2-sylinterinen Harley-Davidson moottoripyörän moottori. Tätä laitetta testattiin 1949 ensin maalla Härmälän lentokentän kupeessa ja sitten veden päällä Siurossa. Kaario sai kellosiivelle patentin joulukuussa 1952. Kellosiivellä ja englantilaisten 1959 esittelemällä hovercraft-aluksella oli se ero että hovercraftissa oli korkea joustavasta materiaalista tehty reunarakenne jonka aluksen alle puhalletun ilman aikaansaama ilmanpaine piti pullistettuna kun taas kellosiivessä oli jäykkä vanerireunus jonka alaosassa oli kumitiiviste. Hovercraft saattoi liikkua epätasaisellakin alustalla mutta sen nopeus oli pienempi kuin kellosiivellä.
Seuraavaksi Kaario halusi yhdistää samaan laitteeseen kellosiiven leijuntakyvyn ja patosiiven hyvät kulkuominaisuudet. Tätä varten hän alkoi 1950-luvun lopulla kehittää uutta prototyyppiä nimeltä Pintaliitäjä N:o 8. Hän sai kesällä 1959 Linnavuoren tehtaan omistaneen Valmet Oy:n johdon kiinnostumaan hankkeesta ja Valmet lupasi rahoittaa prototyypin rakentamisen. Prototyyppi rakennettiin Linnavuoren tehtaan lentokonemoottorikorjaamossa 1959–1960. Samoihin aikoihin Kaario pääsi esittelemään työtään lokakuussa 1959 Princetonin yliopistossa Yhdysvalloissa pidettyyn kansainväliseen asiantuntijakokoukseen Symposium on Ground Effect Phenomena. Esitelmän ansiosta Kaario sai monia kansainvälisiä yhteydenottoja.
Prototyyppi valmistui kevättalvella 1960 ja ensimmäinen koeajo sillä tehtiin 11. maaliskuuta tehtaan vieressä sijaitsevan Jokisjärven jäällä. Koeajossa pintaliitäjä saavutti noin 45 kilometrin tuntinopeuden ja toimi odotetulla tavalla. Koeajoja jatkettiin maalis-huhtikuun ajan jäällä ja maalla. Vedessä prototyyppi ei vielä toiminut liian heikkotehoisen 30 hevosvoiman moottorin takia. Kesästä 1960 lähtien Valmet kävi myös neuvotteluja pintaliitäjän prototyypistä kiinnostuneen Yhdysvaltain armeijan edustajien kanssa.
Syksyllä 1960 prototyyppiin vaihdettiin tehokkaampi 53 hevosvoiman Porsche-teollisuusmoottori ja tammikuussa 1961 päästiin koeajoja taas jatkamaan Jokisjärven jäädyttyä. Laite saavutti tasaisella lumipinnalla 2 hengen kuormalla noin 80 kilometrin tuntinopeuden. Ongelmia aiheutti lähinnä tärinä ajettaessa epätasaisella alustalla. Prototyyppiä arvioinut Valmetin toimikunta piti suurimpana ongelmana sitä että yli 20 cm korkeat esteet haittasivat ajoa tai estivät sen jopa kokonaan. Toukokuussa 1961 Kaario teki Valmetin pyynnöstä suunnitelman 100 tonnin painoisesta pintaliitäjästä joka olisi tarkoitettu Itämeren liikenteeseen. Tämän aluksen matkanopeus olisi ollut 160–200 kilometriä tunnissa.
Pintaliitäjän koeajot veden pinnalla aloitettiin heinäkuussa 1961 Jokisjärvellä. Ensimmäinen koeajo oli 7. heinäkuuta jolloin pintaliitäjä lensi noin 10 sekuntia täysin irti vedenpinnasta. Seuraavana päivänä tehdyn koeajon aikana tapahtui kuitenkin onnettomuus kun pintaliitäjä törmäsi koeajon aikana järvellä moottoriveneeseen. Moottoriveneessä olleista neljästä henkilöstä yksi kuoli ja kaksi loukkaantui. Pintaliitäjää ohjannut Kaario sai pieniä naarmuja törmäyksessä mutta pintaliitäjä tuhoutui kokonaan. Onnettomuuteen myötävaikutti se että pintaliitäjän ohjaajalla oli huono näkyvyys eteenpäin. Onnettomuuden synnyttämä julkisuus aikaansai myös sen että Valmet Oy vetäytyi pois projektista. Onnettomuutta seuranneessa oikeudenkäynnissä Kaario tuomittiin 20. syyskuuta 1962 Tampereen raastuvanoikeudessa 2 kuukauden ehdolliseen vankeusrangaistukseen ja maksamaan 420 000 markan vahingonkorvaukset.
Onnettomuuden jälkeen pintaliitäjän kehitystyö päättyi mutta Kaario jatkoi 1960-luvulla vielä artikkeleiden kirjoittamista ja erilaisten ideoiden kehittelyä. Hän suunnitteli 1966 muun muassa ilmatyynyjunaa joka olisi liikkunut kourun muotoisella radalla. Kaario seurasi myös ulkomailla tapahtuvaa pintaliitäjien kehittelytyötä. 1970 hänet valittiin alan järjestön The International Air Cushion Engineering Societyn ensimmäiseksi kunniajäseneksi. Toivo Kaario kuoli 58-vuotiaana lyhyen sairauden jälkeen lokakuussa 1970. Hänet on haudattu Tampereen Kalevankankaan hautausmaalle.
Ilulissat
250px|thumb|Jäävuori Ilulissatin jäävuonossa
Ilulissat on Grönlannin kolmanneksi suurin taajama; asukkaita siellä on 4 606. Se sijaitsee Grönlannin länsirannan puolivälissä, 200 km napapiirin pohjoispuolella. Ilulissat tunnetaan laajalti tanskankielisellä nimellään Jakobshavn, Jaakonsatama. Grönlanninkielinen nimi tarkoittaa jäävuoria.
Ilulissat on Grönlannin suosituin turistikohde läheisen jäävuonon takia. Jäävuono laskee länteen 40 kilometrin matkan Grönlannin jäätiköltä Disko-lahteen Ilulissatin kaupungin viereen. Sen itäpäässä on Jakobshavnin jäätikkö, joka on pohjoisen pallonpuoliskon eniten jäämassaa tuottava jäätikkö. Se etenee 20–35 metriä vuorokaudessa, ja siitä lohkeaa vuosittain noin 20 miljardia tonnia jäävuoria, jotka jatkavat matkaansa pitkin Ilulissatin vuonoa ja edelleen Atlantin valtamerelle. Suurimmat jäävuoret jämähtävät usein kiinni vuonoon leveytensä tai korkeutensa takia, ja saattavat viipyä siinä vuosien ajan, kunnes niiden taakse ahtautuvat uudet jäävuoret pakottavat ne liikkeelle. Ilulissatin jäävuono on Unescon maailmanperintökohde.
Cairanne
Cairanne on kunta eteläisessä Ranskassa Vauclusen departementissa Provence-Alpes-Côte d’Azurin alueella. Se sijaitsee noin 17 kilometriä Orangen kaupungista koilliseen.
pienoiskuva|vasen|Paikallinen viinitarha ja [[laventelipeltoa]] Cairanne kuuluu Côtes-du-Rhône -viinintuotantoalueeseen, ja sen viineillä on Cairanne (AOC)-laatuluokitus. Kunnassa tuotetaan myös vettä Cristaline tuotemerkillä. Cairanne on keskiaikainen linnoitettu kylä, ja sen puolustusmuureja on vielä jäljellä.
Martin Happe
Martin Albert Happe M.Afr. (s. 15. marraskuuta 1945 Sendenhorst) on saksalaissyntyinen, Mauritaniassa toimiva roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi 2. kesäkuuta 1973 ja nimitettiin Nouakchottin hiippakunnan piispaksi 10. heinäkuuta 1995. Piispaksi vihkiminen seurasi 1. marraskuuta. Pääkonsekraattorina toimi Reinhard Lettmann, jota avustivat Robert Marie Jean Victor de Boissonneaux de Chevigny ja Jean Zerbo.
West Side Story
West Side Story on Arthur Laurentsin kirjoittama musikaali. Sen on säveltänyt Leonard Bernstein, käsikirjoittanut Arthur Laurents ja laulut on sanoittanut Stephen Sondheim. Alkuperäinen tuottaja, koreografi ja ohjaaja on Jerome Robbins.
West Side Story -musikaalin ensi-ilta oli Broadwaylla sijaitsevassa Winter Garden -teatterissa 26. syyskuuta 1957. Musikaalia esitettiin 732 kertaa ennen sen kiertueelle siirtymistä. West Side Story oli alusta asti aikansa suosituimpia musikaaleja.
Nykyään West Side Storya esitetään edelleen säännöllisesti teattereissa kautta maailman. Lisäksi Bernsteinin säveltämä musiikki on erittäin suosittua. Musikaalin tunnetuimpia lauluja ovat ”America”, ”Maria”, ”Tonight” ja ”Somewhere”. Bernstein kokosi vuonna 1961 musikaalin pohjalta orkesterisarjan Sinfonisia tansseja West Side Storysta (Symphonic Dances from West Side Story), joka on ollut monien sinfoniaorkesterien ohjelmistossa. Varsinkin osa ”Mambo” on ollut suosittu myös erillisenä kappaleena.
Musikaaliin perustuen on tehty kaksi samannimistä elokuvamusikaalia. Ensimmäinen sai ensi-iltansa vuonna 1961, jonka ohjasivat Jerome Robbins ja Robert Wise. Elokuva sai 10 Oscar-palkintoa muun muassa parhaasta elokuvasta. Vuoden 2021 elokuvan on ohjannut Steven Spielberg.
Sergei Stepanov
Stepanovin "Run Away"-kappaleessa kahteen kertaan soittamasta saksofonisoolosta tuli sittemmin internet-ilmiö. Stepanov sai soolollaan laajaa julkisuutta ja suosiota ympäri maailman. Hän sai lempinimen Epic Sax Guy.
John Campbell (basisti)
thumb|John Campbell
John Campbell (s. 30. syyskuuta 1972) on yhdysvaltalainen basisti ja yksi metalliyhtye Lamb of Godin perustajajäsenistä.
Campbell soittaa pääasiassa Jacksonin bassokitaroita, mutta omistaa myös Peavey Milleniumin -basson, jota hän käyttää muun muassa esiintymissä. Toisin kuin useat basistit, jotka suosivat 4- tai 5-kielistä bassoa, Campbell soittaa joskus myös itsetekemällään kolmikielisellä Guild Pilot -bassolla, josta on poistettu korkeampi G-kieli. Campbellin mukaan se tekee soittamisesta rentouttavampaa.
Antarktiksenlauha
pienoiskuva|oikea|Antarktiksenlauha luontaisessa kasvuympäristössään. Antarktiksenlauha eli etelämantereenlauha (Deschampsia antarctica) on pieni heinäkasvi, jota tavataan Etelämantereella sekä Etelä-Orkneyn ja Etelä-Shetlannin saariryhmillä. Kysymyksessä on kalju heinäkasvi, jota tavataan vain eteläisellä tundralla. Kasvi on toinen kahdesta Etelämantereella alkuperäisenä esiintyvästä siemenkasvista kohokkikasvi Colobanthus quitensisin ohella. Sen kasvuala on laajenemassa ilmastonmuutoksen myötä.
Frances E. Allen
Frances Elizabeth Allen (4. elokuuta 1932 – 4. elokuuta 2020) oli yhdysvaltalainen tietojenkäsittelytieteilijä. Hän sai vuonna 2006 Turing-palkinnon ensimmäisenä naisena sen 40-vuotisen historian aikana.
Allen hankki leipänsä alun alkaen matematiikanopettajana. Hän sai maisterinarvonsa Michiganin yliopistosta vuonna 1957 ja loi sittemmin pitkän uran IBM:llä.
Allen työskenteli kääntäjien optimointien parissa ja hänen merkittäviä artikkeleitaan aiheesta oli muun muassa Program Optimization (1966) ja Control Flows Analysis sekä A Basis for Program Optimization (molemmat 1970). Vuonna 1971 John Cocken kanssa julkaistu artikkeli A Catalog of Optimizing Transformations tunnisti ja käsitteli useita nykyäänkin käytössä olevia muunnoksia.
Allen nimitettiin vuonna 1989 "IBM Fellow'n" arvoon ensimmäisenä naisena.
Bill Evans
William John ”Bill” Evans (16. elokuuta 1929 Plainfield, New Jersey, Yhdysvallat – 15. syyskuuta 1980 New York, New York, Yhdysvallat) oli yksi merkittävimmistä jazzpianisteista. Hän oli edelläkävijä modaalisen jazzin kehityksessä ja hänen soittotyylinsä on vaikuttanut suuresti moniin uuden sukupolven jazzpianisteihin. Evans soitti ja levytti uransa aikana monien tunnettujen jazzmuusikoiden kanssa, joista tärkeimpinä mainittakoon Miles Davis, Cannonball Adderley, Jim Hall, Chet Baker, Tony Scott, Oliver Nelson ja George Russell. Tärkeimmän musiikillisen työnsä hän teki kuitenkin johtaessaan omia pianotriojaan, joita hänellä ehti lähes 30-vuotisen taiteellisen uransa aikana olla lukuisia.
Lapsuus ja nuoruus
Bill Evans syntyi Plainfieldin kaupungissa New Jerseyssä keskiluokkaiseen perheeseen, johon kuuluivat hänen lisäkseen venäläissukuinen äiti, walesilaissukuinen isä ja kaksi vuotta vanhempi veli Harry. Evansin äiti oli harrastelijapianisti, ja hän innosti molemmat poikansa jo varhaisella iällä musiikin pariin. Bill aloitti pianonsoiton kuusivuotiaana, mutta koska hänen vanhempansa halusivat hänen opiskelevan muitakin soittimia, hän aloitti myös viulunsoiton seitsemänvuotiaana ja huilunsoiton 13-vuotiaana. Bill ja Harry opiskelivat saman pianonsoitonopettajan kanssa opetellen soittotekniikkaa ja nuottien lukemista. Tähän aikaan hän harjoitteli laajalti länsimaista klassista musiikkia kuten Bachia, Beethovenia, Haydnia ja Dvořákia – omien sanojensa mukaan kolme tuntia päivässä. Hänen loistava nuotinlukutaitonsa, soittimenhallintansa sekä pianisminsa juontaa juurensa näiltä ajoilta. Evans soitti varhaisessa teini-iässään myös erilaisissa tanssi- ja viihdeorkestereissa ja kiinnostui näihin aikoihin myös improvisoidusta musiikista, joka lopulta johdatti hänet jazzin pariin. Kiinnostus klassiseen musiikkiin säilyi kuitenkin hänellä koko elämän ajan. Vuonna 1951 asepalvelus, jonka Evans suoritti huilistina sotilassoittokunnassa, katkaisi hänen jo hienoisessa nousussa olleen uransa pianistina rhythm and blues -saksofonisti Herbie Fieldsin yhtyeessä. Kotiuduttuaan kolme vuotta kestäneestä palveluksesta hän muutti New Yorkiin vuonna 1954 ja aloitti uransa freelancemuusikkona.
Ensimmäiset vuodet New Yorkissa ja yhteistyö Miles Davisin kanssa
New York, joka oli jazzin kehityksen keskeisin tapahtumapaikka 1950-luvulla, tarjosi Evansille paljon mahdollisuuksia. Hän aloitti opinnot Mannesin musiikkiyliopistossa ja yritti saada töitä jazzyhtyeissä vanhojen kontaktiensa avulla. Hän otti vastaan lähes kaikki saamansa pestit ja alkoi vähitellen tulla paikallisten muusikkojen tietoisuuteen kyvykkäänä säestäjänä ja mielikuvituksekkaana solistina. Hänen soitossaan yhdistyivät vaikutteet Bud Powellin, Nat King Colen ja Lennie Tristanon pianotyyleistä. Musiikkiteoreetikko ja säveltäjä George Russell, johon Evans tutustui vuonna 1955, vaikutti suuresti tämän soittotyylin kehitykseen. Russellin teoria modaalisuudesta – joka oli julkaistu kirjana nimeltään The Lydian Chromatic Concept Of Tonal Organization – sai Evansin ajattelemaan improvisaatiota skaalojen kautta, poiketen monista sen ajan bebop-tyyliä edustavista jazzpianisteista. Tämä sai myös modaalisesta musiikista innostuneen Miles Davisin palkkaamaan hänet osaksi sekstettiään. Evans oli Davisin leivissä vain vajaan vuoden; hän uupui sen tiukasta kiertueaikataulusta ja koki paineita, koska oli ainoa valkoinen muusikko yhtyeessä. Hän aloitti heroiinin käytön samoihin aikoihin Davisin varoituksista huolimatta ja erosi yhtyeestä lopulta vuoden 1958 lopulla. Aika yhtyeessä oli kuitenkin musiikillisesti antoisaa Evansille, ja sen suosio nosti myös hänen julkisuusarvoaan. Yhteistyö Davisin kanssa kulminoitui vuonna 1959 tehtyyn pitkäsoittoon Kind of Blue, josta tuli yksi tunnetuimmista ja parhaiten myyneistä levyistä koko jazzin historiassa. Davis rakensi levyn Evansin musiikillisten ideoiden ympärille ja tämä vastasikin soittonsa lisäksi suureksi osaksi albumilla olevista sävellyksistä.
Ensimmäinen trio
Vuoden 1959 puoleenväliin mennessä Evans oli tehnyt lukuisia levyjä pianistina eri yhtyeissä. Lisäksi kaksi hänen omalla nimellä tekemäänsä pianotriolevyä, New Jazz Conceptions (1956) ja Everybody Digs Bill Evans (1959), oli julkaistu. Näissä olevat muusikot olivat äänityssessioihin erikseen palkattuja, mutta Evansilla oli palava tarve löytää vakituiset soittajat omaan trioonsa. Sellaiset tulivat olemaan basisti Scott LaFaro ja rumpali Paul Motian. Ensimmäisen vakituisen Bill Evans Trion toiminta alkoi vuonna 1959 ja päättyi yllättäen, kun LaFaro kuoli auto-onnettomuudessa vuonna 1961. Tämä oli Evansille suuri menetys, sekä henkilökohtaisesti että musiikillisesti; hän koki, että yhtye oli ainutlaatuinen ja LaFaro vertaansa vailla. Kesti lähes kaksi vuosikymmentä ennen kuin hän löysi soittajat joiden kanssa koki vastaavanlaista musiikillista yhteenkuuluvuutta ja yhtyesoitannollista ”kemiaa”. Toimintansa aikana yhtye ehti nauhoittaa kaksi studiolevyä: Portrait In Jazz (1959) ja Explorations (1960). Vain paria viikkoa ennen LaFaron onnettomuutta nauhoitetut esiintymiset Village Vanguard -klubilta julkaistiin myöhemmin levyillä Waltz For Debby (1961) ja Sunday At The Village Vanguard (1962). Evansin idea kollektiivisesta yhtyesoitosta tulee hyvin esiin näillä levyillä: pianon rooli on solistisesti samanvertainen basson ja rumpujen kanssa, jotka perinteisesti jazzpianotrioissa olivat aiemmin toimineet enimmäkseen vain pianosolistia säestävässä roolissa.
Musiikillinen toiminta 1960-luvulla
pienoiskuva|Evans ensimmäisellä Suomen-vierailullaan vuonna 1964. Bill Evans Trio kärsi LaFaron kuolemasta ja muusikot vaihtuivat yhtyeessä suhteellisen tiuhaan; kesti kuusi vuotta ennen kuin Evans löysi musiikillisesti tyydyttävät ja pitkäaikaiset soittokumppanit. Basisti Chuck Israels tuli yhtyeeseen LaFaron kuoleman jälkeen, mutta hänen soittotaitonsa ja innovatiivisuutensa eivät yltäneet tämän tasolle. 1960-luku tarjosi kaikesta huolimatta Evansille paljon töitä: hän oli vakiinnuttanut asemansa jazzpiireissä sekä päässyt suuren yleisön tietoisuuteen ja suosioon. Hänen arvostuksensa kasvoi vuosikymmenen edetessä erityisesti Euroopassa, jonne hän tekikin lukuisia menestyksekkäitä kiertueita. Evansin manageriksi tuli vuonna 1962 Helen Keane. Tämä ammatillinen suhde kesti koko Evansin eliniän ja auttoi pitämään hänen uransa nousujohteisena pianistin vakavasta huumeriippuvuudesta huolimatta. Evans levytti kyseisellä vuosikymmenellä myös pianotrioformaatin ulkopuolella, osittain kaupallisista syistä – heroiinin käyttö oli pohjaton rahakaivo. Tällaisista ideoista oli usein vastuussa levy-yhtiö ja manageri-Keane, mutta Evans oli myös tietoinen taiteellisista tavoitteistaan, eikä suostunut projekteihin jotka olisivat sotineet niitä vastaan. Osa kokeiluista osoittautui kuitenkin myös taiteellisesti toimiviksi. Vuonna 1963 julkaistiin Conversations With Myself -nimeä kantava levy, johon on äänitetty päällekkäin kolme pianoraitaa ilman muiden instrumenttien säestystä. Tämä ennenkuulumattomalla tekniikalla toteutettu uraauurtava levy, joka oli myös musiikillisesti paikoin erittäin onnistunut, toi Evansille hänen ensimmäisen Grammy-palkintonsa. Myös vuonna 1962 ilmestynyt kvintettilevy Interplay oli onnistunut. Levyllä olivat mukana nuori trumpetisti Freddie Hubbard, kitaristi Jim Hall, basisti Percy Heath ja pianistin pitkäaikainen ystävä ja soittokumppani rumpali Philly Joe Jones. Muista Evansin levytyksistä eri instrumentaatioilla mainittakoon trio vahvistettuna sinfoniettalla -levytys Bill Evans Trio With Symphony Orchestra (1965), Jim Hallin kanssa tehdyt duolevyt Undercurrent (1962) ja Intermodulation (1966) sekä soolopianolevy Alone (1967). Näistä viimeinen voitti vuoden 1970 parhaan jazzpienyhtyeen / -solistin Grammy-palkinnon.