cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Clara Bow
Preferred Pictures ja uran nousu 1923–1925
Nuoruuden naamio on yksi Bow’n uran alkuvaiheen menestyneimmistä elokuvista. Muun muassa The New York Times ja Variety kehuivat hänen roolisuoritustaan. Bow’n oli myös tarkoitus näytellä toista pääosaa Painted People -elokuvassa yhdessä Colleen Mooren kanssa. Naisille tuli kuitenkin erimielisyyksiä muun muassa roolijaon suhteen. Bow oli vihannut omaa rooliaan ja halusi näytellä Moorelle tarkoitetun osan. Moore puolestaan kielsi elokuvan ohjaajaa ottamasta Bow’sta lähikuvia, ettei tämä varastaisi elokuvaa häneltä. Moore oli naimisissa elokuvan tuottajan kanssa, joten Bow’n vastalauseet olivat turhia. Bow pakotti studion palkkaamaan toisen näyttelijän hänen tilalleen ja jätti elokuvaprojektin kolmen viikon jälkeen. Mooren myöhemmin kertoman mukaan Bow oli ”lämmin, suloinen ja antelias tyttö, jolla oli paljon potentiaalia”.
pienois|vasen|Clara Bow ja [[Donald Keith elokuvassa Ylioppilasheila (1925)]] Loppuvuodesta 1923 Bow’n poikaystävä Arthur Jacobson muutti Hollywoodiin New Yorkista päästyään Preferred Picturesille kameramieheksi. Seuraavana vuonna Hollywoodiin muutti myös Bow’n isä Robert, ja kolmikko asui jonkin aikaa yhdessä. Kun järjestely selvisi johtaja Schulbergille, hän antoi potkut Jacobsonille, peläten ”suuren tähtensä” joutuvan skandaaliin. Kun Bow sai tietää erottamisesta, hän repi sopimuksensa, heitti sen Schulbergin kasvoille ja sanoi, ettei tämä voinut ohjailla hänen yksityiselämäänsä. Jacobson sanoi myöhemmin: ”[Clara] oli suloisin tyttö maailmassa, mutta hänen päältään ei kannattanut kävellä tai tehdä hänelle vääryyttä.” 7. syyskuuta 1924 julkaistussa The Los Angeles Times -sanomalehden artikkelissa kirjoitettiin Bow’n isän olevan liikemies ja Jacobsoniin viitattiin Bow’n veljenä. Samana vuonna Bow’n ja Jacobsonin suhde päättyi.
pienois|pysty|Clara Bow ja [[Conway Tearle elokuvassa ... ja naiset rakastavat heitä (1926)]] Vuoden 1925 aikana Bow näytteli peräti viidessätoista elokuvassa, joista kuusi hän teki Preferred Picturesille sopimuksensa alaisena. Yhdeksän muuta elokuvaa Bow teki muille elokuvastudioille, joita olivat muun muassa Warner Brothers ja Fox Film Corporation. Kesällä 1925 Bow oli aikakauslehti Motion Picture Classicin kannessa ja hänestä kirjoitettiin: ”Clara Bow näyttää ’hälyttäviä’ oireita tullakseen vuoden sensaatioksi…”. Loppuvuonna 1927 Bow kertoi työntäyteisinä vuosina 1924–1925 kuuluneensa samanaikaisesti peräti kolmeen eri kuvausryhmään. Hän kertoi myös palaneensa loppuun useamman kerran työpäivien venyessä jopa 18-tuntisiksi, ja itkeneensä itsensä uneen väsymyksestä.
Bow’n sopimusyhtiö Preferred Pictures lainasi Bow’ta muille tuottajille 1500–2000 dollarin summilla viikolta. Samalla studio maksoi hänelle viikkopalkkaa vain 200–750 dollaria. Bow kuitenkin rakasti elokuvien tekoa eikä välittänyt pienistä palkkioista. Schulberg ajoi Preferred Picturesin lopulta konkurssiin lokakuussa 1925, sillä studiolla oli velkoja yli 820 000 dollarin edestä mutta varoja vain hieman yli 1 400 dollaria. Schulberg siirtyi pian Paramount Picturesin tuottajaksi ja Adolph Zukorin alaisuuteen. Schulbergin sopimuksen alaisena myös Bow liittyi Paramountiin.
Nl
Nl tai NL tarkoittaa seuraavia asioita:
Clara Bow
Preferred Pictures ja uran nousu 1923–1925
Bow’n viimeinen elokuva Preferred Picturesille oli Ylioppilasheila (1925), joka oli tuolloin hänen suurin menestyselokuvansa. Ylioppilasheilassa Bow laajensi skaalaansa romanttiseen komediaan. Hän näytteli yliopisto-opiskelijaa Cynthia Dayta vastanäyttelijänään Donald Keith. Ylioppilasheila kuului esitysvuotensa suurimpiin yleisömenestyksiin. Elokuvalehti Photoplay tosin piti collegen ilmapiiriä ja Bow’n roolia epäuskottavina. Jotkut arvostelijat olivat kuitenkin tyytyväisiä Bow’n aluevaltaukseen. Timen mukaan ”Clara Bow pelasti elokuvan huvittavalla ja miellyttävällä näyttelemisellään…”. Filmauksen aikoihin Bow alkoi seurustella toisen vastanäyttelijänsä Gilbert Rolandin kanssa, josta tuli myös hänen ensimmäinen kihlattunsa. Niin ikään 1925 Bow nähtiin muiden muassa elokuvissa Oikeusmurha, Apachityttö ja Erään naisen salaisuus.
Supertähteys Paramount Picturesilla 1926–1928
pienois|pysty|Bow vuonna 1927 pienois|vasen|Bow [[Hula (elokuva)|Hula-elokuvan kuuluisassa kohtauksessa vuonna 1927.]]
Vuonna 1926 Bow näytteli seitsemässä elokuvassa, joista viisi hän teki Paramountille. Näitä olivat ... ja naiset rakastavat heitä, Houkuttelevat huulet, Synti joka houkuttelee, Hän, joka suudella saa sekä Nykyaikaista nuorisoa, jossa hän esiintyi omana itsenään. Paramountilla Bow’sta tuli nopeasti supertähti ja suuri kassamagneetti etenkin elokuvien ... ja naiset rakastavat heitä ja Synti joka houkuttelee ansiosta.
Loppuvuodesta 1925 Bow oli palannut New Yorkiin tekemään draamaelokuvan ... ja naiset rakastavat heitä. Hän näytteli yläluokkaista tyttöä Kittensiä ja sai myönteistä palautetta roolisuorituksestaan. Hän allekirjoitti 12. huhtikuuta 1926 ensimmäisen Paramount-sopimuksensa, johon sisältyi 750 dollarin viikkopalkka.
Bow’n todellisena läpimurtona voidaan pitää Victor Flemingin komediaelokuvaa Synti joka houkuttelee, joka perustui Sinclair Lewisin romaaniin Mantrap (1926). Hän esitti manikyristi Alvernaa, joka tuo eloa kahden miehen yksinäisyyteen. Bow kertoi Alvernan olleen huono kirjassa, mutta tehneensä hänestä flirttailevan elokuvaversioon. Hän sai suorastaan ylistäviä arvioita suorituksestaan, ja muun muassa Photoplay kirjoitti: ”kun hän on valkokankaalla, millään muulla ei ole merkitystä”. The Reel Journal kirjoitti, että Bow’sta oli tulossa Gloria Swansonin manttelinperijä, ja Carl Sandburg kehui hänen älykästä ja nopeaa työtään. Bow’n Paramount-sopimusta pidennettiin elokuussa 1926 viiden vuoden sopimukseksi, johon sisältyi vuosittain nouseva, alkuun 1700 dollarin viikkopalkka.
Vuosi 1927 oli todellinen jättimenestys Bow’lle; kaikki hänen elokuvansa olivat vuoden taloudellisesti ja kriittisesti menestyneimpiä. Vuonna 1927 Bow näytteli kuudessa Paramountin menestyselokuvassa, joita olivat Jokin, Eronneiden lapsia, Punatut huulet, Siivet, Hula ja Hanki itsellesi mies.
Samana vuonna ilmestynyt William A. Wellmanin ohjaama sotaelokuva Siivet oli vuoden 1927 katsotuin elokuva. Se oli myös ensimmäinen parhaan elokuvan Oscarin voittanut elokuva sekä ensimmäinen elokuva, jossa esitettiin kahden miehen välinen suudelma. Siivet oli käsikirjoitettu uudelleen niin, että siihen saatiin rooli myös Bow’lle. Hän ei itse ollut rooliinsa tyytyväinen: “Siivet on miesten elokuva ja minä olen vain kermavaahto piirakan päällä.” Elokuva oli välitön menestys sen tultua ensi-iltaan. Siivet valittiin vuonna 1997 säilytettäväksi National Film Registryyn. Myös Bow’n tähdittämät Eronneiden lapsia ja Hula olivat vuoden 1927 menestyneimpiä elokuvia.
Bow oli vuoden 1928 suurin kassamagneetti. Tällöin häneltä ilmestyi neljä elokuvaa: Punatukka, Parempi mainettansa, Laivaston pikku morsian ja Koska nyt on lauantai-ilta, joka jäi hänen viimeiseksi mykkäelokuvakseen. Bow halusi mahdollisuuden näyttää kykyjään myös vaativammissa rooleissa ja esiintyi kokeilun vuoksi muutamissa draamaelokuvissa, mutta ne eivät menestyneet halutusti. Bow palasi hänelle ominaisiin flapper-rooleihin. Vuoden 1928 loppuun mennessä Bow’sta oli tullut Hollywoodin parhaiten palkattu näyttelijä, joka ansaitsi viikossa peräti 5000 dollaria.
Ensimmäiset äänielokuvat ja musikaalit 1929–1930
pienois|vasen|[[Marceline Day ja Bow elokuvassa Villikissa (1929)]]
Villikissa oli Bow’n ja Paramountin ensimmäinen äänielokuva. Bow oli saanut vain kaksi viikkoa aikaa valmistautua ensimmäiseen äänirooliinsa, kun taas Metro-Goldwyn-Mayer oli antanut omalle tähdelleen, Greta Garbolle, peräti kaksi vuotta aikaa valmistautua omaan äänielokuvadebyyttiinsä. Villikissasta julkaistiin myös mykkäversio niihin elokuvateattereihin, joissa ei ollut vielä äänielokuvien esittämiseen tarvittavia laitteita. Elokuva sai sekalaiset arvostelut, ja etenkin Bow’n brooklyniläisaksentti sai kritiikkiä osakseen. Erään arvostelijan mukaan hänen äänensä oli ”pehmeä kontra-altto, napakka ja luonnollinen”, kun taas toisen mukaan hänellä oli ”karski äänensävy, joka ei ole kovin kevyttä herkille tärykalvoille”. Variety kirjoitti Bow’n äänen olevan ”tarpeeksi hyvä” selvitäkseen siirtymisessä mykkäelokuvasta äänielokuvaan. Suurin osa mediasta piti Bow’ta kaikesta huolimatta kelvollisena äänielokuvanäyttelijänä. Sekalaisista arvioista huolimatta Villikissa oli yleisömenestys.
Bow piti asemansa Hollywoodin suurimpana kassamagneettina äänielokuvien Villikissa, Vaarallisia muotoja ja Tavaratalon tuulispää ansiosta. Lokakuussa 1929 Bow kuitenkin kertoi olevansa hermorauniona ja saavuttaneensa murtumispisteen. Tuolloin hän myös käytti rauhoittavia lääkkeitä.
Tauko elokuvista 1931–1932
Bow oli vuoden 1931 viidenneksi suurin kassamagneetti. Tuolloin ensi-iltansa saivat draamakomedia Vaarallista peliä sekä draamaelokuva Kick In. Ensin mainittu oli vuoden 1931 menestyneimpiä elokuvia Yhdysvalloissa. Kuuluisuuden paineet, julkiset skandaalit, kiireisen työtahdin aiheuttama ylirasitus ja vahingollinen oikeudenkäynti sihteeri Daisy DeVoeta vastaan kuitenkin veivät Bow’n hauraan mielenterveyden. Hän joutui lopulta parantolaan huhtikuussa 1931 saatuaan hermoromahduksen. Bow’n omasta pyynnöstä Paramount vapautti hänet hänen viimeisestä, sopimuksen alaisesta elokuvahankkeestaan, joka olisi ollut film noir nimeltä Suurkaupungin kadut (1931). Bow’n manageri B. P. Schulberg korvasi Bow’n rooliin naisystävänsä Sylvia Sidneyn. Vasta 25-vuotiaan Bow’n elokuvaura oli jo periaatteessa ohi. Hän irtisanoutui Paramountilta, jonka suurin tähti hän oli ollut. Schulberg sai vuoden kuluessa potkut yhtiöstä ja ryhtyi itsenäiseksi tuottajaksi. Paramount oli menettänyt tällöin myös asemansa Hollywoodin suurimpana studiona Metro-Goldwyn-Mayerille.
1920-luvun lopusta 1930-luvun alkuun Bow oli useiden huhujen kohteena. Hänen seksielämäänsä koskevat juorut olivat suurin osa epätosia ja täysin keksittyjä. The Coast Reporter -iltapäivälehti julkaisi skandaalinhakuisia syytöksiä Bow’sta vuonna 1931. Lehti syytti häntä ekshibitionismista, insestistä, lesboudesta, zoofiliasta, päihderiippuvuudesta, alkoholismista ja sukupuolitaudin tartuttamisesta. Lehden julkaisija yritti myös kiristää Bow’ta lupaamalla lopettaa perättömien juttujen kirjoittamisen 25 000 dollarin hinnasta. Kiristys johti julkaisijan liittovaltion agenttien tekemään pidätykseen ja myöhemmin kahdeksanvuotiseen vankilatuomioon.
Päästyään parantolasta kesäkuussa 1931 Bow suuntasi aviomiehensä kanssa Nevadaan maatilalle, jota hän kutsui ”aavikkoparatiisikseen”. Hän antoi joulukuussa haastattelun, jossa hän kertoi palaavansa pian takaisin Hollywoodiin, vaikka oli päättänyt vetäytyä elokuvateollisuudesta loppuun palamisen vuoksi. Bow kertoi myös saaneensa terveyttään takaisin unen, ruoan ja liikunnan avulla. Hän sanoi Hollywood-paluun syyksi ”tienata tarpeeksi rahaa voidakseni pysyä poissa sieltä”.
Pian Hollywoodin kaikki studiot (Paramountia lukuun ottamatta ) – ja jopa ulkomaiset studiot – halusivat Bow’n elokuviinsa. Muun muassa Mary Pickford halusi Bow’n näyttelemään sisartaan vuoden 1933 Salaisuuksia -elokuvaan. Howard Hughes tarjosi Bow’lle kolmen elokuvan sopimusta ja Metro-Goldwyn-Mayer halusi hänet pääosaan elokuvaan Punatukkainen Lilli (1932). Bow hyväksyi Punatukkaisen Lillin käsikirjoituksen, mutta lopulta hylkäsi tarjouksen Irving Thalbergin alkaessa vaatia häntä allekirjoittamaan pitkäaikaisen sopimuksen. Tuottaja David O. Selznick halusi Bow’n naispääosaan George Cukorin ohjaamaan draamaelokuvaan Menestyksen hinta (1932), mutta RKO Picturesin johtajien mielestä kyseiset ”Hollywoodiin sijoittuvat elokuvat” eivät olleet menestyneet ennenkään ja kieltäytyivät tuotannosta. Kun Selznick oli saanut vakuutettua RKO:n johtajat elokuvan suhteen, Bow oli jo sitoutunut toiseen elokuvaan. Hän oli myös yksi niistä näyttelijättäristä, jotka olivat ehdolla Scarlett O'Haran rooliin elokuvaan Tuulen viemää (1939). Bow ei kuitenkaan koskaan tehnyt roolia varten koe-esiintymistä.
Elokuvauran loppu
Bow allekirjoitti 28. huhtikuuta 1932 kahden elokuvan sopimuksen Fox Film Corporationin kanssa. Kyseiset elokuvat, Rajua rakkautta (1932) ja Hoop-La (1933), jäivät hänen viimeisikseen. Bow sai kustakin elokuvasta palkaksi 250 000 dollaria. Bow on maininnut Rajua rakkautta -elokuvan henkilökohtaiseksi suosikikseen. Kriitikot ylistivät Bow’n roolisuoritusta ja vaikka elokuva ei kokonaisuutena saanut hyvää vastaanottoa, se oli kuitenkin yleisömenestys. Bow sai kiitettävät arvostelut myös joutsenlaulukseen jääneestä Hoop-La -elokuvasta, joka sekin oli yleisömenestys. Vaikka Bow’n viimeiset elokuvat menestyivät hyvin, hän ei tuntenut enää intoa näyttelemiseen ja päätti omistautua kokonaan perheelleen. Vasta 28-vuotias Bow päätti kymmenen vuotta kestäneen valkokangasuransa vuonna 1933.
Imago
Clara Bow’ta on pidetty Hollywoodin alkuperäisenä ja ensimmäisenä flapper-tyyppinä, johon useimmat hänen valkokankaalla esittämänsä hahmot kuuluivat. ”Flapper” oli 1900-luvun alussa uudenaikaisena pidetty naistyyppi: koulutettu, naimaton ja käytökseltään epäsovinnainen. Jokin -elokuvan myötä Bow’sta oli tullut jazz-aikakauden kuumin nimi ja seksisymboli. Hänen roolihahmojensa ominaispiirteitä olivat energisyys, nuorekkuus ja seksuaalinen vetovoima, jotka viehättivät yleisöä kansainvälisesti.
Bow oli näyttelijänä luonnonlahjakkuus. Hän kertoi vuonna 1929 vihaavansa harjoituksia, sillä ne veivät hänen voimansa. Uransa alusta asti Bow luotti lähes täysin suoraan toimintaan: “Kerro minulle, mitä minun pitää tehdä, niin teen sen.” Häntä ei koskaan pysäytetty kohtausta otettaessa, jos hän teki jotain spontaania tai ennalta-arvaamatonta. David O. Selznickin mukaan Bow pystyi takomaan rahaa puolentoista miljoonan dollarin edestä minkälaisessa elokuvassa tahansa, kun taas toinen naisnäyttelijä pystyisi tuottamaan vain puoli miljoonaa dollaria samasta elokuvasta ja näyttelijäkokoonpanosta.
Metro-Goldwyn-Mayerin tuottaja Paul Bern sanoi Bow’n olleen ”mitä erinomaisin tunnenäyttelijätär valkokankaalla, tunteellinen, yksinkertainen, lapsellinen ja suloinen”. Vuosia Bow’n uran päättymisen jälkeen Victor Fleming vertasi häntä Stradivarius-viuluun: ”Kosketa häntä, niin hän vastaa neroudella.” Ohjaaja William A. Wellman sanoi: “Elokuvatähteys ei ole näyttelytaitoa – se on persoonallisuutta ja temperamenttia – – Ohjasin kerran Clara Bow’ta. Hän oli sekopäinen ja järjetön, mutta mikä persoona!” Käsikirjoittaja Adela Rogers St. John kirjoitti Bow’sta: ”Hänellä on todellista rohkeutta, koska hän elää rohkeasti.”
Yksityiselämä
pienois|pysty|Clara Bow Robert-isänsä kanssa kesä­kuussa 1931. Clara luonnehti myöhemmin isäänsä nopea- ja terävä­mieliseksi. Vaikka Robert oli alko­holisti, Clara piti hänet lähellään ja toisinaan asuttikin hänet luokseen. Hän yritti aina järjestää isälleen töitä, muttei kuitenkaan onnistunut.
Bow’lla oli uransa kulta-aikana kimurantti yksityiselämä, joka ei kuitenkaan haitannut hänen uraansa. Hänen boheeminen elämäntapansa ja käytöstavat aiheuttivat pahennusta Hollywoodin vaikutusvaltaisissa piireissä. Bow ei välittänyt heidän puheistaan vaan kertoi tekemisistään avoimesti. Lisäksi lehdistö lisäsi omia liioittelujaan, mutta ne eivät vaikuttaneet Bow’n menestykseen ja asemaan. Bow alkoi kärsiä masennuksesta 1920-luvun lopulla. Hänet oli myös suljettu Hollywoodin sosiaalisten tapahtumien ulkopuolelle, ja hän teki elokuvia toisensa jälkeen pitämättä kunnollista lomaa.
Clara Bow seurusteli ensimmäisen kerran kameramies Arthur Jacobsonin kanssa vuodet 1923–1924. 1920-luvun aikana hänellä oli romanssit muun muassa Victor Flemingin, Gary Cooperin, Bela Lugosin ja Fredric Marchin kanssa. Bow’n ensimmäinen vakavampi parisuhde oli Gilbert Rolandin kanssa vuonna 1925, ja he olivat kihloissakin.
Bow tapasi westernnäyttelijä Rex Bellin (oik. George Francis Beldam, 1903–1962) elokuvan True to the Navy kuvauksissa vuonna 1930. Bow ja Bell avioituivat Las Vegasissa 3. joulukuuta 1931. Pariskunta rakensi Mojaven aavikolle Nevadaan suuren, 160 000 hehtaaria käsittävän Walking Box Ranch -maatilan. Bow kutsui paikkaa ”aavikkoparatiisikseen”. Pari muutti maatilalle Bow’n vetäydyttyä elokuvateollisuudesta vuonna 1933. Vuosien mittaan heidän luonaan vieraili monia heidän näyttelijäystäviään, kuten Clark Gable, Carole Lombard, Errol Flynn, Norma Shearer ja Lionel Barrymore. Maatila listattiin myöhemmin National Register of Historic Places -rekisteriin.
Bow’n ja Bellin esikoispoika Rex Larbow Beldam syntyi maatilalla 16. joulukuuta 1934. Toinen poika George Robert Beldam (George Beldam Jr.) syntyi 14. kesäkuuta 1938. Rex Beldam vaihtoi isänsä kuoleman jälkeen nimensä Rex Anthony Bell Junioriksi. Bell Junior opiskeli lakia ja hänestä tuli menestynyt asianajaja-piirisyyttäjä Nevadassa. Hän kuoli 76-vuotiaana syöpään heinäkuussa 2011 Las Vegasissa.
Mielenterveysongelmat ja loppuvuodet
Elokuvauransa jälkeen Bow oli enimmäkseen poissa julkisuudesta. Hänen mielenterveysongelmansa alkoivat ilmetä 1940-luvun alussa. Vaikka perhe-elämä kärsi hänen jatkuvasta ailahtelustaan, perhe pysyi silti yhdessä. Bow’sta alkoi tulla sosiaalisesti sulkeutunut. Hän yritti itsemurhaa vuonna 1944 Bellin ollessa Yhdysvaltain edustajainhuoneella. Vuonna 1945 Bell ja Bow luopuivat maatilastaan ja muuttivat lapsineen Las Vegasiin. Vuonna 1947 Bow sai toisen hermoromahduksen.
Vuonna 1949 Bow kirjautui sisään Connecticutin Hartfordissa sijaitsevaan mielenterveyskeskukseen. Tuolloin hänellä diagnosoitiin skitsofrenia. Bow oli hakeutunut hoitoon hajanaisten vatsakipujen ja kroonisen unettomuuden takia. Hän kärsi unettomuudesta melkein koko elämänsä ajan, mikä johtui nuoruusajan traumoista. Bow’ta hoidettiin sähköhoidoilla ja hänelle tehtiin useita psykologisia testejä. Hänen älykkyysosamääränsä todettiin olevan normaali, toisaalta hänellä väitettiin olleen muun muassa huono arvostelukyky ja asiattomat käytöstavat. Bow’n kipujen todettiin olevan harhaluuloa ja hän sai diagnoosiksi skitsofrenian, vaikka hän ei kuullut ääniä tai hallusinoinut. Lääkärit saivat myös tietää Bow’n joutuneen isänsä raiskaamaksi ollessaan teini-ikäinen. Bow lähti mielenterveyskeskuksesta vuonna 1950, muttei palannut enää perheensä luo vaan muutti yksin bungalowiin lähelle lääkäriään Kalifornian Culver Cityyn. Hän ja Bell pysyivät kuitenkin naimisissa ja näkivät toisiaan.
Bellistä tuli Nevadan 21. varakuvernööri vuonna 1954, ja hän pysyi virassa kuolemaansa saakka. Bell kuoli 58-vuotiaana sydänkohtaukseen 4. heinäkuuta 1962. Bow osallistui aviomiehensä hautajaisiin Kaliforniassa, jolloin hän teki ensimmäisen julkisen esiintymisensä viiteentoista vuoteen. Bow’n isä Robert oli kuollut 85-vuotiaana vuonna 1959.
Clara Bow asui bungalow’ssa kuolemaansa saakka ja poistui sieltä vain harvoin. Hän vietti suurimman osan loppuelämästään jatkuvan hoidon ja huolenpidon alaisena. Bow vietti päivänsä muun muassa lukemalla kirjoja ja sanomalehtiä, maalaamalla ja kirjoittamalla. Hän otti vain muutamia vierailijoita vastaan.
Kuolema
Bow haudattiin mausoleumiin Forest Lawn Memorial Parkin hautausmaalle Kalifornian Glendaleen kolme vuotta aiemmin kuolleen aviomiehensä vierelle. Hänen arkunkantajinaan olivat Harry Richman, Richard Arlen, Jack Oakie, Maxie Rosenbloom, Jack Dempsey ja Buddy Rogers. Bow’n omaisuus oli hänen kuolemansa aikaan yli puolen miljoonan dollarin arvoinen. Hän jätti melkein koko omaisuutensa pojilleen.
Bow’n hautakiveen on merkitty syntymävuodeksi virheellisesti 1907. Yhdysvaltain vuosien 1910 ja 1920 väestönlaskennan mukaan hän oli kuitenkin syntynyt vuonna 1905.
Johann Götz
thumb|kreivi Johann Götz (1599–1645) (osa kuparipiirroksesta) Kreivi Johann Götz (myös Johann von Götzen) (1599 Lüneburg – 6. maaliskuuta 1645 Jankov) oli saksalainen sotilas, joka palveli keisarin ja Baijerin armeijassa kolmikymmenvuotisessa sodassa. Hän sai kreivin arvon 1635, ja 1636 hänestä tuli Baijerin armeijan marsalkka.
Clara Bow
Perintö
Clara Bow’n aikainen uran päättäminen sekä hänen nopea ja lopullinen katoamisensa parras­valoista ja julkisuudesta johti siihen, että hänet unohdettiin ajan myötä jo ennen kuolemaansa. Unohduksen myötä monia Bow’n elo­kuviakin katosi. Kadonneita elokuvia ja niiden osia on löydetty vuosi­kymmenten aikana. Niitä on entisöity, pantu säilytykseen UCLA Film and Television Archive -arkistoon, Yhdysvaltain kongressin kirjastoon ja sen National Film Registryyn sekä julkaistu VHS:lle ja DVD:lle. Bow’n 57:stä elo­kuvasta on vielä yhteensä 15 elokuvaa kokonaan kadonnut. Kuolemansa aikaan Bow oli niin unohdettu elo­kuva­teollisuudessa, että elo­kuva­historioitsijatkaan eivät muistaneet häntä. Muun muassa elokuvahistorioitsija Kevin Brownlow ei maininnut Bow’ta mykkä­elo­kuvista kertovassa kirjassaan The Parade's Gone By (1968). Louise Brooks, jolle oli omistettu kokonainen luku kirjassa, kirjoitti Brownlow’lle vihaisen kirjeen Bow’n mainitsemattomuudesta. Brownlow korjasi myöhemmin laimin­lyöntiään Bow’ta kohtaan omistamalla melkein kokonaisen jakson hänelle vuonna 1980 esitetyssä televisio­dokumentissa Hollywood: A Celebration of the American Silent Film, jota varten hän haastatteli erityisesti Louise Brooksia.
Johann Götz
Sotilasura
Götz oli kotoisin Lüneburgista ja alun perin luterilainen. Hän aloitti sotilasuransa Ernst von Mansfeldin alaisuudessa 1621, mutta vaihtoi keisarillisten puolelle Fleurusin taistelun jälkeen 1622 ja nousi everstiksi 1626. Myöhemmin Götz palveli Albrecht von Wallensteinin joukoissa, ja Wallenstein nimitti hänet Rügenin käskynhaltijaksi. Götz ei kyennyt estämään ruotsalaisten maihinnousua saarelle vuonna 1630 ja menetti asemansa. Götz osallistui 1632 Lützenin taisteluun, ja vuonna 1633 hän sai vapaaherran arvon. Wallenstein murhattiin 1634, mutta Götz selvisi murhan jälkeen tehdyistä Wallensteinin mielisten upseerien puhdistuksista. Götz nimitettiin Sleesiassa sotineiden joukkojen komentajaksi, mutta hän hoiti tehtävää niin huonosti, että joutui sotaoikeuteen syynä epäpätevyys ja mahdollinen maanpetturuus.
Clara Bow
Perintö
Clara Bow toimi toisena esikuvana Max Fleischerin luomalle Betty Boop -sarjakuvahahmolle. Bow oli esikuva myös Bérénice Bejon näyttelemälle Peppy Millerille elokuvassa The Artist (2011). Clara Bow mainitaan Princen kappaleessa ”Condition of the Heart” hänen albumiltaan Around the World in a Day (1985). Vaihtoehtorockyhtye 50 Foot Wave kirjoitti kappaleen ”Clara Bow” vuoden 2005 debyyttialbumilleen Golden Ocean. Jennifer Tilly näyttelee Bow’ta elämä­kerrallisessa elokuvassa Return to Babylon (2013).
Johann Götz
Sotilasura
Vuonna 1635 Götz kääntyi katoliseksi ja sai kreivin arvon. Götz vaihtoi 1636 Baijerin palvelukseen, jossa hänet nimitettiin armeijan ylipäälliköksi, ja hän sai marsalkan arvon. Melchior von Hatzfeldtin hävittyä Wittstockin taistelussa ruotsalaisille Götz yhdisti joukkonsa Hatzfeldtin kanssa, mutta joutui silti vetäytymään Johan Banérin johtamien ruotsalaisten edetessä. Vuonna 1637 Götz ja Hatzfeldt saartoivat Banérin Torgaussa, ja tämä joutui vetäytymään takaisin Pommeriin.
Götz johti hyvin Westfalenissa toiminutta armeijaa, mutta epäonnistui Breisachin vapauttamisessa 1638. Epäonnistumisen vuoksi Götz joutui toistamiseen sotaoikeuteen. Hänet kuitenkin vapautettiin 1640, ja hän vaihtoi takaisin keisarin palvelukseen, jossa hänestä tuli heti yksi keisarillisen armeijan johtavista kenraaleista. Vuodesta 1641 eteenpäin Götz toimi menestyksekkäästi: hän johti 1641 yhdistynyttä keisarillis-saksilaista armeijaa Görlitzin piirityksessä, ja vuonna 1643 hän toimi Matthias Gallasin kakkosmiehenä. Vuosina 1642 ja 1644 Götz komensi Unkarissa keisarillista armeijaa, joka taisteli Transilvanialaista ruhtinas Sigismund von Rákóczia vastaan.
Kun keväällä 1645 Lennart Torstensson tunkeutui Böömiin, kutsuttiin Götz apuun. Hän kohtasi ruotsalaiset yhdessä Hatzfeldtin kanssa 6. maaliskuuta Jankovin taistelussa, mutta taistelu hävittiin ja Götz kaatui.
Perintö
Götz oli niin sanotun "saksalaisen puolueen" johtavia jäseniä ja italialaisten kenraalien Federico Savellin ja Ottavio Piccolominin katkera vihollinen. Tämä ei kuitenkaan estänyt riitautumista myös saksalaisen Hatzfeldtin kanssa.
Luonteeltaan Götz oli hyökkäävä, ylimielinen ja uppiniskainen sekä karkea käytöstavoiltaan. Hän ei kyennyt yhteistyöhön vertaistensa tai ylempiensä kanssa, mutta alaistensa kanssa hän tuli hyvin toimeen. Götz luuli liikaa omista kyvyistään ja ajatteli, että kaikki keisarillisen ja Baijerin armeijan kenraalit olivat häntä huonompia. Kenraalina Götz oli varomattoman rohkea, mutta hänellä oli kohtalaiset johtamiskyvyt ja karismaa. Hän kohtasi suhteettoman paljon epäonnistumisia, johtuen joko toistuvasta huonosta onnesta tai vääristä päätöksistä. Hatzfeldt on mustamaalannut Götzin maineen niin pahoin, että hänen menestyksiään on ylenkatsottu.
Götz oli naimisissa kahdesti. Ensimmäinen vaimo oli Elisabeth von Falcken ja toinen Apollonia von Hoditz. Ensimmäisen puolison kanssa Götz sai kaksi poikaa:
Scott Clements
Scott Clements on yhdysvaltalainen pokeriammattilainen. Hän on kaksinkertainen WSOP- ja WPT-voittaja.
Scott sijoittui rahasijoille World Series of Pokerin pääturnauksessa vuonna 2005 ja seuraavana vuonna voitti ensimmäisen WSOP-rannekkeensa 3 000 dollarin sisäänoston omaha hi/lo -turnauksesta. Lokakuussa 2006 Clements voitti World Poker Tourin North American Poker Championships -turnauksen ja ansaitsi ykköstilastaan 250 027 Kanadan dollaria. Seuraavan kesän WSOP:ssa Clements oli rahasijoilla viisi kertaa ja hän voitti toisen rannekkeensa, tällä kertaa 1500 dollarin pot limit omahasta. Hän oli myös finaalipöydässä Phil Hellmuthin voittamassa 1 500 dollarin no limit hold 'em -turnauksessa. Lokakuussa 2007 Clements uusi voittonsa North American Poker Championshipsissa. Ykköspalkinto oli tällä kertaa 1 456 585 Kanadan dollaria.
Tammikuussa 2008 Clementsin pokeriuran turnausansiot ylittivät 2,8 miljoonaa dollaria.
Bernardo Segura
Segura saavutti Atlantan kesäolympialaisissa vuonna 1996 pronssia. Sydneyn olympialaisissa 2000 hänet hylättiin ja Ateenan olympialaisissa 2004 hän keskeytti kisan. Hänen 20 000 metrin rataennätyksensä vuodelta 1994 on matkan maailmanennätys.
Bernardo Segura oli aktiiviurallaan 175 senttimetriä pitkä ja painoi 62 kilogrammaa.
Eino Uusitalo (teollisuusneuvos)
Eino Vilppu Uusitalo (8. maaliskuuta 1925 Viitasaari – 3. huhtikuuta 2019) oli suomalainen insinööri ja yritysjohtaja, joka sai teollisuusneuvoksen arvonimen.
Vuonna 1960 Uusitalo siirtyi Rikkihappo-yrityksen palvelukseen, ensin tehdassuunnittelijaksi, sitten suunnittelupäälliköksi ja vuodesta 1969 apulaisjohtajaksi. Kun Rikkihappo Oy ja Typpi Oy fuusioituivat Kemiraksi, Uusitalosta tuli yhtiön teknillisen ryhmän johtaja. Uusitalo vastasi useista yhtiön merkittävistä tehdashankkeista, mutta oli myös mukana vientitoiminnassa. Kemiran johtokunnan jäsen hänestä tuli 1986 ja varapääjohtaja sekä samalla johtokunnan varapuheenjohtaja 1987. Teollisuusneuvoksen arvonimen Uusitalo sai vuonna 1989.
Puusaniainen
pienoiskuva|oikea|250px|[[Cyathea arborea Guadeloupella]]
Puusaniaiset ovat suhteellisen alkeellisia saniaisia, jotka kuuluvat Cyatheales-lahkoon. Puusaniaislajeista monet kuuluvat saniaispuukasvien (Cyatheaceae) tai rankasaniaiskasvien (Dicksoniaceae) heimoon.
Puusaniaisia on kasvanut maapallolla jo triaskaudelta lähtien. Muun muassa saniaispuukasvit sekä rankasaniaiskasvit ovat olleet melko monimuotoisia sekä suhteellisen yleisiäkin jura- ja liitukausilla. Nykyisin kasvavia lajeja on kuitenkin kasvanut maapallolla ainoastaan kenotsooisella maailmankaudella. Nykyisin monia puusaniaislajeja tavataan vain tropiikissa kosteassa ilmastossa. Lisäksi monet lajit kasvavat vain tietyillä pienillä ja eristyneillä alueilla, kuten saarilla tai tropiikin vuorilla. Moni puusaniaislaji on harvinaistunut myös ihmisten liiallisen keräilyn seurauksena, ja nykyisin monet puusaniaislajit ovatkin CITES-sopimuksen lajien listalla.
Ambérieux-en-Dombes
Ambérieux-en-Dombes on kunta Ainin departementissa Rhône-Alpesin hallintoalueella. Kunnassa oli 1408 asukasta vuoden 1999 väestönlaskennassa. Ambérieux-en-Dombesin pinta-ala on 16 neliökilometriä.
Tšekin presidentinvaali 2003
Tšekin presidentinvaali 2003 pidettiin tammi- ja helmikuussa 2003. Kaksi kautta presidenttinä toimineen Václav Havelin virkakausi päättyi 2003, eikä hän voinut asettua enää ehdolle, jolloin maalle oli tarkoitus valita uusi presidentti. Vaaleissa ehdokkaina olivat Václav Klaus sekä Jan Sokol. Tšekin parlamentti ei valinnut kumpaakaan ehdokasta kahdella ensimmäisellä äänestyskierroksella 15. ja 24. tammikuuta 2003. Vasta kolmannella äänestyskierroksella 28. helmikuuta 2003 parlamentti valitsi uudeksi presidentiksi Václav Klausin.
Jussi Roponen
thumb|Jussi Roponen Juhani Akseli ”Jussi” Roponen (19. kesäkuuta 1947 Lehtimäki – 5. heinäkuuta 2023 Soini) oli suomalainen laulaja. Hän voitti Kalevi Hautamäen yhtyeen kanssa Suomen humppamestaruuden vuonna 1984 Lappeenrannassa.
Cinta Hermo
thumb|Cinta Hermo vuonna 2014. Cinta Hermo Martín (s. 12. joulukuuta 1961 Huelva ) on pitkään Suomessa vaikuttanut espanjalaissyntyinen laulaja-lauluntekijä ja flamencoartisti. Andalusiassa syntynyt Hermo tutustui Espanjassa Piirpauke-yhtyeen Sakari Kukkoon ja liittyi yhtyeeseen sen ensimmäisenä virallisena laulajana vuonna 1987. Hän on ollut muusikkona sekä säveltäjä-sanoittajana yhteensä seitsemällä Piirpauken albumilla ja julkaissut myös kaksi soololevyä. Nykyään Hermo asuu Helsingissä.
The Best of Mountain
The Best Of Mountain on Mountain-yhtyeen kokoelma. Albumia on myyty kultalevyyn oikeuttava määrä Yhdysvalloissa. Remasteroitu versio julkaistiin vuonna 2003 ja se sisältää neljä bonuskappaletta, joista kaksi on Leslie Westin vuoden 1969 sooloalbumilta Mountain, jonka julkaisun jälkeen yhtye varsinaisesti perustettiin.
Kalevala Spirit
Kappaleet
Kappaleet 1–9 ja 15 on aikaisemmin julkaistu albumilla Villi Itä − kalevalainen rapsodia vuonna 1986.
Tšekin presidentinvaali 2008
Tšekin presidentinvaali 2008 järjestettiin 8.-9. helmikuuta 2008. Toinen kierros järjestettiin 15. helmikuuta 2008. Pääehdokkaina olivat Kansalaisdemokraattisen puolueen ehdokas istuva presidentti Václav Klaus sekä Tšekin sosiaalidemokraattisen puolueen ehdokas, Michiganin Yliopiston professori Jan Švejnar.
Istuva presidentti Václav Klaus voitti vaalit.
Nn
Nn tarkoittaa seuraavia asioita:
Chain My Heart
Chain My Heart on saksalaisen DJ-tuottajan Topicin sekä yhdysvaltalaislaulajan Bebe Rexhan musiikkikappale. Sen julkaisi Virgin Records singlenä 11. kesäkuuta 2021. Kappaleen ovat sanoittaneet Rexha, Alexander Tidebrink, Topic ja Petter Tarland, joista Topic myös tuotti sen. Kappaleen musiikkivideon ohjasi Jason Lester ja se julkaistiin 13. heinäkuuta 2021.
"Chain My Heart" oli kaupallisesti huono menestys, sillä se pääsi singlelistalle ainoastaan Saksassa.
Ilmatilannekuva
Ilmatilannekuva (ITKU) on koonnos eri sensorein ja muilla keinoin kerätyistä tiedoista ilmatilassa lentävistä kohteista, kuten lentokoneista, helikoptereista, lennokeista, ballistisista ohjuksista, risteilyohjuksista, jne. Ilmatilannekuvaa kootaan esimerkiksi tutkien ja muiden sensorien avulla sekä aisti-ilmavalvontahavainnoin. Siviililentoliikenteen lentosuunnitelmat muodostavat osan ilmatilannekuvasta. Ilmatilannekuva palvelee sekä siviililennonjohtoa että maanpuolustuksen tarpeita. Ilmatilannekuva on osa aluevalvonnan kokonaisvaltaista tilannekuvaa.
Ilmatilannekuvaa käytetään alueellisen koskemattomuuden turvaamisessa. Tilannekuva auttaa kuhunkin tilanteeseen sopivien toimenpiteiden valitsemisessa. Suomeen saapuva tunnistamaton ilma-alus voidaan käydä tarkistamassa tyypillisesti Hornet-hävittäjien avulla ja se voidaan käännyttää, käskeä laskeutumaan tai sitä voidaan varoittaa suullisesti radion välityksellä tai varoitustulta ampuen. Ilmatilannekuva auttaa myös sopivien voimakeinojen valinnassa mahdollisissa ilmapuolustustehtävissä.
Ilmatilannekuva voi ulottua huomattavasti valtionrajaa ja sen lähiseutuja kauemmaksi esimerkiksi mikäli valtiot sopivat yhteisen ilmatilannekuvan muodostamisesta keskenään tai osana puolustusliittoa. Jälkimmäisestä tarjoaa esimerkin Naton ilmatilannekuva.
Osaa ilmatilannekuvasta voidaan jakaa väestönsuojelun käyttöön ilmavalvontaselostein. Ilmavalvontaselosteet on kuunneltavissa tavallisella ULA-radiolla. Niitä lähetetään esimerkiksi sotaharjoitusten aikana erityisten sotaharjoitusradioasemien kautta.
Jaska Jokunen
thumb|right|200px|Jaska Jokunen Jaakko ”Jaska” Jokunen on Charles M. Schulzin Tenavat-sarjakuvan päähenkilö. Hän on noin kahdeksanvuotias pikkupoika, joka kärsii monenlaisista vastoinkäymisistä ja varsinkin sisäisestä epävarmuuden tunteesta. Jaska Jokunen on ainoa Tenavien hahmoista, joka on mukana sekä kaikkein ensimmäisessä stripissä (2. lokakuuta 1950) että kaikkein viimeisessä (13. helmikuuta 2000). Koska Schulz ei pitänyt sarjansa alkukielisestä nimestä (Peanuts), useimpien Tenavat-animaatioiden ja -kirjojen nimessä esiintyy Jaska Jokusen nimi.
Kuvaus
Jaska Jokunen on kuvattu toiveikkaaksi lapseksi, joka kuitenkin kokee lähes aina epäonnistumisia ja pettymyksiä, ja ottaa ne hyvin raskaasti. Hänellä on oma baseball-joukkue, jossa hän on sekä kapteeni että syöttäjä, ja johon melkein kaikki hänen ystävänsä kuuluvat. Hän on kuitenkin huono pelaaja ja hänen joukkueensa häviää aina kaikki ottelut, lukuun ottamatta niitä kertoja jolloin hän on itse estynyt pelaamasta. Toinen hänen harrastuksistaan on leijanlennätys, joka ei koskaan onnistu ja jonka tuloksena leija useimmiten päättyy ”leijoja syövään puuhun”. Jaska Jokunen on kuitenkin kuvattu myös hyvin sitkeänä. Hänet nähdään usein esimerkiksi seisomassa yksinään rankkasateessa baseball-kentällä, kun muut ovat jo lähteneet kotiin. Jaska Jokusen epäonnistumisia siivittää usein joko katteeton usko onnen kääntymiseen tällä kertaa tai kokonaan lamaannuttava epätoivo.
Jaska Jokunen käyttää aina samannäköistä paitaa, jossa on yksi siksak-kuvioinen poikkiraita. Tämä paita nähtiin hänen yllään ensimmäisen kerran 21. joulukuuta 1950 ilmestyneessä stripissä. Tenavat-animaatioissa paita on aina väriltään keltainen, mutta väritetyissä stripeissä se on joskus ollut punainenkin. Jaska Jokunen näyttäisi olevan kalju muutamaa otsassa ja takaraivossa olevaa hiusta lukuun ottamatta. Schulzin mukaan Jaska Jokunen ei kuitenkaan ole kalju, vaan tämän hiukset ovat niin hennot ja vaaleat, että ne eivät näy.
Sarjan alussa vuonna 1950 Jaska Jokunen sanoi yhdessä stripissä olevansa nelivuotias. Vuonna 1957 hän mainitsee olevansa kuusivuotias. 1970-luvulta alkaen ilmestyneissä stripeissä hänen iäkseen mainitaan yleensä kahdeksan tai kahdeksan ja puoli vuotta.
Suhde muihin hahmoihin
Tenavien kaikista muista hahmoista poiketen Jaska Jokusta kutsutaan aina koko nimellä, tosin Piparminttu-Pipsa kutsuu häntä ”Jasuksi” (Chuck), Maisa ”Jaakoksi” (Charles) ja Ressu ”pyöreäpäiseksi pojaksi” (round-headed kid). Salli kutsuu häntä yleensä isoveljeksi eikä nimeltä.
Jaska Jokusen isä on parturi, kuten Schulzin isä oli, ja hän on ylpeä isästään, kuten Schulz oli. Jaska Jokusen äidistä ei kerrota paljoakaan.
Jaska Jokunen on rakastunut ”pieneen punatukkaiseen tyttöön”, jonka hän yleensä näkee ollessaan ulkona koulun välitunnilla syömässä eväitään, mutta jolle hän ei koskaan uskalla mennä puhumaan. Pientä punatukkaista tyttöä ei kuitenkaan koskaan näytetä lukijalle sarjakuvassa, lukuun ottamatta yhtä vuonna 1998 ilmestynyttä strippiä, jossa hän näkyy vain siluettina. 1990-luvulla julkaistuissa stripeissä Jaska Jokunen on rakastunut myös toiseen, Pilvikki-nimiseen tyttöön, jonka kanssa hänellä on hieman enemmän menestystä. Piparminttu-Pipsa ja Maisa ovat taas molemmat rakastuneita Jaska Jokuseen, mutta heitä Jaska Jokunen pitää vain ystävinään.
Jaska Jokunen odottaa aina ystävänpäivänä saavansa paljon ystävänpäiväkortteja, mutta ei juuri koskaan saa yhtäkään.
Hahmon historia
Schulz käytti nimeä Charlie Brown jo Tenavien edeltäjässä, Li’l Folks -sarjassa, jossa se esiintyi neljän eri pojan nimenä. Yksikään näistä hahmoista ei tosin muistuttanut ulkonäöltään Jaska Jokusta. Nimi mainittiin ensi kerran 30. toukokuuta 1948 julkaistussa Li’l Folks -stripissä. Tenavissa Jaska Jokunen oli mukana 2. lokakuuta 1950 ilmestyneestä ensimmäisestä stripistä alkaen. Sarjan varhaisimpina vuosina Jaska Jokunen oli kuvattu varsin erilaisena kuin myöhemmin, näsäviisaana ja sanavalmiina. Nämä piirteet kuitenkin katosivat muutaman vuoden jälkeen, kun hahmon nykyään tunnettu persoonallisuus muotoutui.
Jaska Jokusella on ollut Tenavat-animaatioissa useita ääninäyttelijöitä. Yhdysvalloissa lapsiääninäyttelijä Peter Robbins (1956–2022) tunnettiin Jaska Jokusen ”alkuperäisenä äänenä”, sillä hän näytteli hahmoa ensimmäisissä televisioanimaatioissa (muun muassa Jaska Jokusen joulu ja Suuri Kurpitsa, Jaska Jokunen), joista on siellä tullut yleisesti tunnettuja klassikko-ohjelmia.
Mahdolliset esikuvat
Jaska Jokunen sai nimensä Charles Francis ”Charlie” Brownilta (1926–1983), joka oli Schulzin työtoveri Art Instruction -piirustuskoulussa Minneapolisissa. Brown alkoi myöhemmin uskoa Jaska Jokusen hahmon perustuvan häneen muutenkin, sillä hän koki myöhemmässä elämässään monia ”jaskajokusmaisia” vastoinkäymisiä, ja toimittajat haastattelivat mielellään ”oikeaa Jaska Jokusta”. Schulz kiisti ehdottomasti lainanneensa hahmoon ystävältään muuta kuin nimen. Brown kuitenkin kirjoitti omaelämäkerran nimellä Me and Charlie Brown: A Book of Good Griefs. Se julkaistiin postuumisti vuonna 1985.
Schulzilta kysyttiin usein haastatteluissa, perustuiko Jaska Jokusen persoona häneen itseensä. Uransa alkuvuosina antamissaan haastatteluissa hän korosti usein liioitellen omaa samankaltaisuuttaan Jaska Jokusen kanssa, koska tällaisen roolin omaksuminen auttoi häntä työssään. Myöhemmin hän totesi, että se ei pitänyt paikkaansa, mutta toimittajat pitivät yllä myyttiä Schulzista tosielämän Jaska Jokusena, koska siitä sai paremman tarinan. Joka tapauksessa Schulzin mukaan kaikissa Tenavien hahmoissa oli ainakin jotain hänestä itsestään.
Ivan Martin Jirous
thumb|Ivan Martin Jirous Ivan Martin Jirous (23. syyskuuta 1944 Humpolec, Tšekkoslovakia – 10. marraskuuta 2011 ) oli tšekkiläinen runoilija ja tšekkiläisen rockyhtyeen The Plastic People of the Universe taiteellinen johtaja ja Tšekin maanalaisen toiminnan organsaattori kommunistihallinnon aikana. Hänet tunnetaan myös nimellä Magor ('puupää', johdettu luultavasti termistä "phantasmagoria", nimen keksijä on "kokeellinen" runoilija Eugen Brikcius.
Jirous on valmistunut historioitsijaksi, mutta ei voinut työskennellä alalla kommunistihallinnon aikaisessa Tšekkoslovakiassa. Hän oli paikallisen toisinajattelijakulttuurin edustaja, ja siinä hänen merkittävin panoksensa oli työ "Parallel Polisin" eli "toisen kulttuurin" piirissä. Hän oli sitä mieltä, että itsensä ilmaiseminen taiteen kautta edistää totatilaristisen järjestelmän tuhoamista.
Jirous kuului Václav Havelin ystäväpiiriin, ja Havel mainitsee hänet useasti julkaisemissaan kirjeissään vaimolleen Olga Havloválle. Jirous oli Peruskirja 77:n allekirjoittajia.
Juho Rissanen
Juho Vilho Rissanen (9. maaliskuuta 1873 Kuopio – 11. joulukuuta 1950 Miami, Florida, Yhdysvallat) oli suomalainen taidemaalari.
Juho Rissanen syntyi Kuopiossa suomenkieliseen työläisperheeseen. Rissanen oli ensimmäisiä suomalaisia taidemaalareita, jonka vanhemmat olivat palvelusväkeä. Tuohon aikaan taiteilijat tulivat yleensä säätyläisperheistä. Hän kuvasi teoksissaan erityisesti kansanihmisiä ja näiden työntekoa.
Elämä
Rissasen vanhemmat olivat kiertelevä työmies Heikki Rissanen ja palvelijana toiminut Agatha Rissanen o.s. Kärkkäinen. Perheellä ei ollut vakinaista asuntoa vaan he asuivat loisina eri taloissa Kuopiossa ja sen lähiympäristössä. Juho Rissasen ollessa 10-vuotias hänen isänsä eksyi talvella 1884 juopuneena markkinoilta palatessaan Linnanlahden jäällä ja paleltui kuoliaaksi. Tapahtuma varjosti Rissasen elämää ja vuosina 1900–1903 hän maalasi useita tähän tapaukseen liittyviä kuvia. Rissanen aikoi tehdä kolmiosaisen teoksen, jonka aiheina olisi ollut isän kuolema vuonna 1903; muut osat jäivät osin luonnosasteelle.
Isän kuoltua Juhosta tuli perheen elättäjä ja hän työskenteli useissa eri töissä muun muassa juoksupoikana, suutarina, muurarina ja kirjakauppiaana. Vuonna 1888 Juho kävi käsityöläisten sunnuntaikoulua. Hän oli oppipoikana kuopiolaisen koristemaalarimestari Viktor Bergin maalausverstaassa vuosina 1889–1892 ja alkoi tässä vaiheessa kiinnostua myös taiteesta.
Rissanen pääsi aloittamaan Albert Edelfeltin avulla varsinaiset taideopinnot Helsingissä Taideteollisuuskeskuskoulussa vuonna 1895 ja 1896 edelleen Helsingissä Suomen taideyhdistyksen piirustuskoulussa Albert Gebhardin oppilaana. Hän jatkoi Albert Gebhardin yksityisoppilaana 1896–1897 ja kävi samaan aikaan 1897 Turun piirustuskoulua Victor Westerholmin johdolla, jolloin hän maalasi muun muassa teokset Hauta-Heikin mummo, Ukko Istolainen, Tyttö ja Satavuotias. Samana vuonna hän osallistui myös ensimmäisen kerran Suomen taiteilijoiden näyttelyyn sekä sai apurahan keisarillisesta käsikassasta. Vuosina 1897–1898 Rissanen opiskeli Pietarin taideakatemiassa Ilja Repinin oppilaana. Vuonna 1898 hän osallistui jälleen Suomen taiteilijoiden näyttelyyn ja jatkoi opintoja Suomen taideyhdistyksen piirustuskoulussa Helsingissä vuosina 1898–1899.
Rissanen maalasi vuonna 1899 muun muassa teokset Povarissa, Sokea ja Kuppari, sekä osallistui Suomen taiteilijoiden näyttelyyn. Rissanen oli mukana Pariisin maailmannäyttelyssä töillään Avannolla onkijat ja Murtaja, ja sai teoksillaan pronssimitalin. Samana vuonna hänelle myönnettiin Valtion matkastipendi. Hän maalasi teoksen Rautaa kaulassa ja lähti sitten opintomatkalle Italiaan.
Rissanen teki opintomatkoja Italiaan 1900–1901 opiskellen Firenzessä Filadelfion Sinin ateljeessa, Saksaan vuonna 1902 Hovingin stipendin turvin, Italiaan uudestaan 1903 ja Ranskaan 1908, 1911–1913 sekä 1913–1914.
Rissanen muutti pois Suomesta vuonna 1918 asuen ensin Tanskassa ja myöhemmin Ranskassa vuosina 1921–1939. Vähän ennen toisen maailmansodan alkamista Rissanen muutti Floridaan Yhdysvaltoihin vuonna 1939 ja asui siellä viimeiset elinvuotensa. Rissasen kuoltua Floridassa hänen tuhkauurnansa tuotiin Suomeen ja haudattiin Kuopion Isolle hautausmaalle 24. helmikuuta 1951.
Rissanen oli naimisissa vuosina 1908–1914 kuvanveistäjä Hilda Flodinin kanssa, mutta liitto päättyi avioeroon.
Maalauksia
pienois|Juho Rissasen vuonna 1907 maalama alttaritaulu Ristin tie [[Nilsiän kirkko|Nilsiän kirkossa.]] pienois|Juho Rissasen teos Vuoristolähteellä vuonna 1973 julkaistussa postimerkissä.
Ambléon
Ambléon on kunta Ainin departementissa Rhône-Alpesin hallintoalueella. Kunnassa oli 86 asukasta vuoden 1999 väestönlaskennassa. Ambléonin pinta-ala on 6 neliökilometriä.
Sony Interactive Entertainment
Yhtiö hallitsee ja huolehtii PlayStation-sarjan konsoleiden myynnistä, kehityksestä ja tuotannosta, verkkopalveluista (PlayStation Network) sekä videopelien julkaisusta konsoleilleen.
Historia
Yhtiön ensimmäinen konsoli PlayStation julkaistiin vuonna 1994 Japanissa ja vuonna 1995 Yhdysvalloissa.
SCEI:n presidentti Ken Kutaragi nimitettiin yhtiön puheenjohtajaksi, kun taas Sony Computer Entertainment American pääjohtaja Kaz Hirai ylennettiin SCEI:n presidentiksi 30. marraskuuta 2006. Huhtikuussa 2007 Ken Kuratagi luopui puheenjohtajan paikalta siirtämällä tehtävänsä äskettäin yhtiön presidentiksi nimitetylle Hiraille.
Vuonna 2015 Sony myi MMO-pelejä kehittäneen Sony Online Entertainment yksikön.
Sony Computer Entertainment nimettiin uudestaan Sony Interactive Entertainment vuonna 2016. Samaan yksikköön yhdistettiin myös Sony Network Entertainment.
Vuonna 2020 kerrottiin PlayStation Studios -brändistä, joka on kattobrändi ensimmäisen tason studioiden nimikkeille. Kesäkuussa 2021 Sony osti Housemarquen, joka liittyi Naughty Dogin, Insomniac Gamesin ja Guerrilla Gamesin joukkoon. Heinäkuussa 2021 Sony kertoi alankomaalaisen Nixxes Softwaren hankinnasta ja syyskuussa 2021 sekä brittiläisen Firespriten että yhdysvaltalaisen Bluepoint Gamesin hankinnasta.
Tammikuussa 2022 yhtiö ilmoitti Bungien ostamisesta 3,6 miljardin dollarin hinnalla. Maaliskuussa 2022 yhtiö tiedotti ostaneensa kanadalaisen Haven Studiosin ja huhtikuussa 2023 yhdysvaltalaisen Firewalk Studiosin.
Pelit
Sonyn omat kehittämät pelit on lueteltu seuraavassa:
Gutta (albumi)
Gutta on rap-artisti Ace Hoodin debyyttialbumi. Albumi julkaistiin 18. marraskuuta 2008. Albumin julkaisivat Def Jam ja DJ Khaledin levy-yhtiö We the Best.
Albumi sijoittui Billboard 200-listan 36. sijalle 24,000 kappaleen viikkomyynnillään.
Kappaleet
Suluissa tuottaja.
KrAZ-255B
KrAZ-255B oli neuvostoliittolaisen, sittemmin ukrainalaisen KrAZ:in vuosina 1967–1994 valmistama raskas maastokuorma-auto. Auto oli kolmiakselinen, jokapyörävetoinen ja sen kantavuus oli 8 020 kg.
Suunnittelu
Vuonna 1959 perustetun Krementšukin autotehtaan ensimmäinen kuorma-auto oli maastokäyttöön tarkoitettu KrAZ-214. Autosta esiteltiin uudistettu malli vuonna 1966, jolloin mallimerkinnäksi tuli KrAZ-255. Auton sarjavalmistus alkoi seuraavana vuonna. Kuusisylinterinen kaksitahtinen JaMZ M206A -dieselmoottori vaihtui kahdeksansylinteriseen JaMZ 238 -nelitahtidieseliin ja polttoaineen kulutus laski 70 litrasta 40 litraan sadalla kilometrillä. Ulkoisena erona olivat entistä suuremmat renkaat ja sitä kautta kasvaneet korkeus ja maavara.
Teknisiä tietoja
Auton omamassa oli 11 170 kilogrammaa. Akselimassat jakautuivat siten, että etuakselilla oli 4 920 kg ja telillä 6 250 kg. Kantavuus oli 8 020 kilogrammaa.
Voimansiirto
Voima välittyi moottorilta kaksilevyisen, mekaanisella välityksellä toimineen kuivan kytkimen kautta viisinopeuksiseen vaihteistoon, joka oli ensimmäistä vaihdetta lukuun ottamatta synkronoitu. Kaksinopeuksinen alennusvaihde oli etu- ja taka-akselistojen välillä sijainneessa raskaassa, 420 kg painaneessa jakolaatikossa, jossa oli myös taka-akselien momentin jakanut keskustasauspyörästö. Tämän takia jakolaatikosta lähti erilliset kardaaniakselit kummallekin taka-akselille, joissa oli erikoinen kaksoisvälitys: voima siirtyi vetopyöräparin kautta ensin lieriöhammaspyöräparille, josta se välittyi tasauspyörästöön. Jakolaatikossa ollut keskustasauspyörästö oli lukittava, mutta akselien tasauspyörästöissä lukkoja ei ollut. Etuveto oli erikseen kytkettävä.
Jarrut
Käyttöjarrujärjestelmä oli paineilmatoiminen. Rakenne oli sangen monimutkainen, sillä esimerkiksi jarrupolkimen ja poljinventtiilin välillä oli mekanismi, jossa oli kolme niveltä. Venttiilin rakenteen tähden teli meni pienessäkin jarrutuksessa helposti lukkoon. Seisontajarru toimi mekaanisen välityksen kautta, ja sitä varten oli erillinen jakovaihteiston yhteyteen rakennettu jarrurumpu.