cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Jean Ferry
Ferry osallistui Oulipoon tiiviisti, vaikka hän ei teoksissaan tuonut fantasiaa tai science fictionia kovin vahvasti esille. Hänen työssään on selvästi vaikutteita ranskalaisesta surrealismista ja Franz Kafkan tuotannosta.
WM-data
WM-data oli 1969 perustettu ruotsalainen it-konsultointiyritys, jonka liiketoiminnot LogicaCMG osti vuonna 2006. Nimi WM-data poistui käytöstä Suomessa ja Pohjoismaissa 27. helmikuuta 2008, kun koko LogicaCMG-konserni siirtyi käyttämään nimeä Logica. Nykyisin Logica on osa kanadalaista CGI:tä. Yritys tunnetaan Suomessa muun muassa kehittämästään Pegasos-potilastietojärjestelmästä, jota useat Suomen kaupungit ja kunnat käyttävät sairaaloissa ja terveysasemilla.
Björkstrand
Björkstrand, Bjorkstrand on ruotsin- ja tanskankielinen sukunimi:
Daniela
Daniela on monessa maassa esiintyvä naisen etunimi, Daniel-nimen naispuolinen vastine. Englannin­kielisissä maissa se esiintyy myös muodossa Daniella. Nimen ranskankielisiä vastineita ovat Danielle ja Danièle.
Suomessa nimi Daniela on Digi- ja väestötietoviraston tietojen mukaan annettu vuoden 2019 loppuun mennessä noin 2 870 henkilölle, joista melkein puolet on syntynyt 1980- ja 1990-luvuilla. Danielan nimipäivä on sekä suomen- että ruotsinkielisen kalenterin mukaan 11. joulukuuta, joka on myös Danielin nimipäivä. Suomenkieliseen kalenteriin nimi lisättiin vuonna 2020.
Tommy McClennan
Tommy McClennan (s. 8. huhtikuuta 1908, Yazoo City, Mississippi – k. 1962?, Chicago) oli yhdysvaltalainen delta blues -muusikko, laulaja ja kitaristi.
Elämä
McClennan syntyi maatilalla lähellä Yazoo Citya ja varttui kaupungissa. Hän soitti ja lauloi bluesia raa'alla, energisellä tyylillä ja esiintyi usein yhdessä ystävänsä Robert Petwayn kanssa. McClennan levytti vuosina 1939–1942 Bluebird Recordsille 41 kappaletta. Hän jätti jälkeensä bluesklassikoita kuten "Bottle It up and Go", "Cross Cut Saw Blues" (jota on versioinut muun muassa Albert King) ja "Deep Blue Sea Blues" (versio Petwayn "Catfish Bluesista"). McClennanin viimeinen levytys oli Petwayn "Boogie Woogie Woman" 20. helmikuuta 1942. Tämän jälkeen tuottaja Lester Melrose lopetti työsuhteen McClennan kanssa epäluotettavuuteen ja alkoholin käyttöön vedoten.
Petwayn myöhemmistä vaiheista ei tiedetä, mutta McClennan nähtiin toisinaan silloin tällöin Chicagossa Elmore Jamesin ja Little Walterin seurassa. McClennan kuoli ilmeisesti alkoholismiin vuonna 1962.
Almuric
Almuric on yhdysvaltalaisen pulp-kirjailija Robert E. Howardin kirjoittama planeettaromanssi, joka ilmestyi postuumisti jatkosarjana Weird Tales -lehdessä touko–elokuussa 1939 ja kirjana 1964. Tarinan päähenkilö on yhdysvaltalainen nyrkkeilijä, joka salaperäisen laitteen avulla siirtyy luolamiehiä ja outoja hirviöitä kuhisevalle planeetalle. Vanhanaikaisena miehenä hän nauttii löytämästään yksinkertaisemmasta elämästä ja erinäisten väkivaltaisten seikkailujen päätteeksi ottaa vaimokseen paikallisen naisen.
Howard aloitti Almuricin kirjoittamisen vuonna 1934, mutta jätti hankkeen kesken. Almuricissa Howard kierrättää aiemmista novelleistaan tuttuja teemoja ja juonielementtejä. Joidenkin arvioiden mukaan hän ei saanut romaania valmiiksi elinaikanaan, vaan sen viimeisteli joku toinen kirjoittaja. Almuricin arvostelut ovat olleet ristiriitaisia. Sen keskeisiä teemoja ovat barbarismin ja miehisyyden ylistäminen sekä modernin elämän epätyydyttävyys. Myös Howardin nyrkkeilyharrastus on tekstissä vahvasti esillä.
Juoni
Esau Cairn on 1900-luvun alun Yhdysvalloissa elävä ammattinyrkkeilijä, jolla on vaikeuksia sopeutua nykyaikaiseen elämänmenoon. Kiero poliitikko huijaa hänet osalliseksi rikoksiinsa, ja raivostuneena Cairn surmaa poliitikon. Tiedemiesystävänsä avulla hän pakenee vieraaseen maailmankaikkeuteen, mistä tiedemies on löytänyt Almuric-nimisen elinkelpoisen planeetan.
Esau elää alkuun yksin ja alastomana. Hän taistelee outoja villipetoja vastaan ja kerää ravintonsa luonnosta. Myöhemmin hän törmää jättiläismäisiin apinamiehiin guraseihin. Gurasit ovat alkukantaisia ja väkivaltaisia mutta myös käytännönläheisiä ja rehellisiä, ja Esau pitää heidän elämäntapaansa monella tapaa maapallon arkea parempana. Voimallaan ja suorapuheisuudellaan Esau ansaitsee gurasien arvostuksen ja saa heiltä lempinimen Rautakäsi. Miehistä poiketen guras-naiset ovat kauniita ja näyttävät maapallon naisilta. Altha-niminen nainen muistuttaa myös mielenlaadultaan maapallon naisia ja kokee ulkopuolisuutta karkeiden ja yksinkertaisten gurasien joukossa. Esau ja Altha löytävät toisistaan sielunkumppanit ja rakastuvat.
Gurasien vihollisia ovat pahat yagat, jotka ovat mustia, siivekkäitä ihmisiä. Yagat kaappaavat Althan ja Esaun ja vievät heidät vangiksi Yuthla-kukkulalla sijaitsevaan kaupunkiinsa, johon pääsee vain lentämällä. Yagat teettävät kaikki työnsä orjilla ja keskittyvät itse irstailuun. Heidän johtajansa on paha kuningatar Yasmeena, joka yrittää vietellä Esaun. Tämä kieltäytyy kunniasta ja onnistuu pakenemaan kaupungista maanalaista salakäytävää pitkin.
Kotona Esau kehottaa keskenään sotivia guraseja sopimaan riitansa ja pelastamaan vangitut naisensa yagojen kynsistä. Guras-soturit tunkeutuvat salakäytävää pitkin Yuthlaan, surmaavat yagat ja vapauttavat orjat. Yasmeena vapauttaa viime tekonaan lonkerohirviön, jonka Esau surmaa. Tarinan lopussa Esau ja Altha avioituvat ja päättävät muuttaa gurasien elämää astetta sivistyneempään suuntaan.
Kirjoittaminen ja julkaisu
Robert E. Howard tarjosi kesäkuussa 1933 englantilaiselle kustantaja Denis Archerille novellikokoelmaa. Tammikuussa 1934 Archer kertoi olevansa kiinnostunut, mutta valitteli novellikokoelmien käyvän huonosti kaupaksi ja pyysi Howardilta 70 000 – 75 000 sanaa pitkän romaanin, joka edustaisi samaa tyyliä kuin novellit. Painosmääräksi suunniteltiin 5 000 kappaletta. Helmikuussa Howard alkoi kirjoittaa romaania, joka todennäköisesti oli Almuric. Muutamaa viikkoa myöhemmin hän kuitenkin luopui hankkeesta. Romaanista oli tässä vaiheessa valmistunut ensimmäinen luonnos ja toinen versio oli puolivälissä.
Helmi–maaliskuussa Howard sai myydyksi pienoisromaanin ”Mustan ympyrän kansa”, jonka päähenkilönä seikkaili hänen suosituin hahmonsa Conan barbaari. Almuricista luovuttuaan Howard ryhtyi kirjoittamaan Conan-romaania. Ensimmäinen yritelmä sijoittui Tombalku-nimiseen maahan, mutta tarina ei ollut toimiva, eikä Howard kirjoittanut romaanista kuin synopsiksen ja luonnostelman alusta. Eräs ”Tombalkun rummut” -luonnoksen keskeisistä henkilöistä oli Amalric, jonka nimi muistuttaa huomattavasti Almuricia. Myös kolmas romaanihanke oli Conan-aiheinen, ja sen nimeksi tuli Lohikäärmeen hetki. Siitä tuli ensimmäinen Howardin valmiiksi saama romaani sitten vuonna 1928 kirjoitetun omaelämäkerrallisen Post Oaks and Sand Roughsin.
Ensimmäinen kirjamuotoinen laitos ilmestyi vuonna 1964. Tuomas Kilven suomennos ilmestyi Oppianin kustantamana pehmeäkantisena kirjana vuonna 2019.
Teemat
Almuric on Edgar Rice Burroughsin tyyliä mukaileva miekka ja planeetta -seikkailufantasia. Howardille ominainen barbarismin ja menneen ”miehekkäämmän” ajan romantisoiminen ovat teoksessa vahvasti läsnä. Päähenkilön tavoin Howard oli suuri nyrkkeilyn ihailija. Vieraaseen, villiin maailmaan siirtyminen kuvataan vapauttavaksi kokemukseksi. Vaikka ”suuret, tyhmät, karvaiset miehet” pahoinpitelevät ja kiduttavat Esau Cairnia jatkuvasti, hän rakastaa elämäänsä Almuric-planeetalla.
Kertomuksessa on joitakin yhtymäkohtia muihin Howardin 1930-luvun alussa kirjoittamiin tarinoihin. Sekä ”The Daughter of Erlik Khan” että ”Rautapaholainen” sisältävät Yasmina- tai Yasmeena-nimisen naisen, joka elää Y-kirjaimella alkavalla oudolla vuorella. Howard myös kierrätti kohtauksia Archerille tarjoamastaan novellikokoelmasta: Solomon Kane -novellissa ”Yön siivet” esiintyy yagoja muistuttava siivekäs kansa. Lohikäärmeen hetken luonnoksessa puolestaan mainitaan, että Conan tunnettiin aikoinaan nimellä Rautakäsi. Kirjassa esiintyy myös prinssi Almuric -niminen hahmo, joka tosin saattaa viitata Saalistavan varjon samannimiseen henkilöön. Gurasit palvovat Thak-nimistä jumalaa; vuonna 1934 ilmestyneessä Conan-tarinassa ”Rosvoja talossa” esiintyy samanniminen apinamies.
Vastaanotto
David Drake kuvaili Almuricia ”hirvittävän huonoksi kirjaksi”. Vuoden 2008 uusintapainoksen esipuheessa Joe R. Lansdale oli päinvastaista mieltä: ”''Man. What a killer.''”
Fantasy Literature -sivustolla Sandy Ferber kirjoittaa, että romaani on ”äärimmäisen väkivaltainen” ja sisältää viihdyttävää ”pulp-sanankäyttöä”. Heikkoutena kirja ei juuri yritä selittää miljöön omituisuuksia, kuten Cairnin siirtymää vieraaseen maailmaan tai gurasien puhumaa täydellistä englantia. Ferber kuvailee tarinaa ”jämäkäksi, ajoin säälimättömän mukaansatempaavaksi fantasiaromaaniksi, joka on kerrottu hämmästyttävällä lennokkuudella”.
Samalla sivustolla julkaistussa arviossa Greg Hersom kuvailee Almuricia Howardille tyypilliseksi kepeäksi viihteeksi. Hersom tunnustaa pitävänsä Almuricista, vaikka kokeekin asiasta pienimuotoista syyllisyyttä. Arvosanaksi teos sai neljä tähteä viidestä.
Pulp and Dagger -verkkolehden arviossa Esau Cairnin hahmoa kuvaillaan kiintoisaksi, joskin mahdottomaksi samaistua. Howardin ”ihanneympäristöä” luonnehditaan ”planeetanlaajuiseksi miesten pukuhuoneeksi”. Arvostelijan tunteet kirjan suhteen ovat ristiriitaiset, ja hän kertoo pitäneensä kirjaa alkuun kehnona mutta nauttineensa toisesta lukukerrasta kovasti.
Pohjois-Suomi jatkosodan hyökkäysvaiheessa 1941
Taustaa
Aloittaessaan operaatio Barbarossan eli hyökkäyksen Neuvostoliittoon 22. kesäkuuta 1941 Saksa käytti Suomen aluetta hyväkseen. Ratkaisevat neuvottelut Suomen liittymisestä Saksan rinnalle käytiin molempien maiden sotilasjohdon välillä Helsingissä 3.–6. kesäkuuta. Valmistelut saksalaisjoukkojen saapumiselle aloitettiin heti. Järjestelyt hoidettiin kauttakulun organisoinnin varjolla, eikä saksalaisjoukoilla ollut lupa siirtyä Jäämerentien itäpuolelle ennen kuin 18. kesäkuuta, jolloin arveltiin hyökkäysvalmistelujen itään jo muutenkin paljastuneen. Kaksi divisioonaa saksalaisjoukkoja, Stettinistä 20 000 ja Oslosta 10 600 sotilasta, laivattiin Ouluun ja siirrettiin junakuljetuksina Rovaniemelle. Laivaukset alkoivat 5. kesäkuuta ja viimeiset joukot olivat Rovaniemellä 14. kesäkuuta. SS-Divisioona Nord aloitti 7. kesäkuuta marssin Norjasta Jäämerentietä pitkin Vuotson ja Sodankylän kautta Rovaniemelle. 8 000–9 000 sotilaan vahvuisen divisioonan kolonnan ohimarssi kesti kymmenen tuntia. Divisioona oli Rovaniemellä 10. kesäkuuta. Yhteensä 40 600 sotilaan vahvuiset joukot keskitettiin Rovaniemen seudulle, josta ne aloittivat 18. kesäkuuta siirtymisen kohti Sallaa.
Saksan Norjan armeijan esikunta siirtyi Rovaniemelle 15. kesäkuuta, armeijan komentaja kenraalieversti Nikolaus von Falkenhorst saapui viikkoa myöhemmin. Kaksi päivää esikunnan jälkeen Rovaniemelle laskeutuivat Saksan ilmavoimien lentokoneet. Joukoista kaksi vuoristodivisioonaa (2. ja 3.) siirtyi Norjasta Petsamoon vasta 22. kesäkuuta, valmisteluja varten maahan oli päästetty saksalaispioneereja siviiliasussa jo päivää aikaisemmin.
Kuhmon suunta ja eteneminen Rukajärvelle
Päämajan 25. kesäkuuta 1941 annetun käskyn mukaan 14. divisioonan tuli olla hyökkäysvalmis 27. kesäkuuta mennessä. Divisioonaa komensi eversti Erkki Raappana. Hän oli suoraan päämajan alainen. Divisioona suoritti tiedusteluretkiä rajan taakse ottaen selkoa neuvostojoukoista. 4. heinäkuuta suomalaisdivisioona ylitti rajan. Jalkaväkirykmentti 10, JR 52 ja JR 31 etenivät Repolaan 8. heinäkuuta mennessä. Suomalaisten joukkojen eteläisellä sivustalla hyökännyt vahvennettu pataljoona valtasi Lentieran seuraavana päivänä. Pohjoisella sivustalla eteni vahvennettu komppania. 14. divisioonaa vastassa oli JR 337 neuvostoliittolaisesta 54. divisioonasta.
Repolan valtauksen jälkeen 14. divisioona jumittui kahdeksi viikoksi taisteluihin Omeliasta. Tilanne raukesi saarrostushyökkäyksellä 24. heinäkuuta mennessä. Divisioona eteni jälleen nopeasti, kunnes Ontrosenvaarassa neuvostojoukkojen vahvistukset pysäyttivät hyökkääjät. Suomalaiset saivat läpimurron Ontrosenvaarassa 12. elokuuta. Tämän jälkeen divisioona lepäsi melkein kuukauden, ennen kuin aloitti uudelleen hyökkäyksensä 5. syyskuuta. Rukajärven kylän divisioona saavutti 11. syyskuuta. Tämän jälkeen divisioona jatkoi etenemistään, kunnes 17. syyskuuta se sai käskyn ryhmittyä puolustukseen saavuttamalleen tasalle. Rintama kulki Nuokkijärveltä Ontajokea myöten Ontajärvelle ja Seesjärvelle. Tällä tasalla rintama pysyi sodan loppuun asti.
Kainuu ja Uhtua-Kiestinki-offensiivi
thumb|left|Valokuva panssarintorjuntakanuunasta Kiestingin suunnalta. Kenraalimajuri Hjalmar Siilasvuon komentamaan Suomen III Armeijakuntaan kuului jatkosodan alla yksi divisioona, 3.D. Ennen hyökkäyksen alkua divisioona jakoi joukkonsa kahtia: Ryhmä J:n (JR53) ja Ryhmä F:n (pääosa 3.D:sta). Ryhmä J:n tavoitteena oli edetä Kiestingin kautta Vienanmerelle, Ryhmä F:n taas Uhtuan kautta. Alkuvaiheessa suomalaisia oli vastassa neuvostoliittolaisen 54. divisioonan pääosat.
1. heinäkuuta III Armeijakunta lähti liikkeelle, samalla hetkellä, kun Sallassa myös aloitettiin hyökkäys. Hyökkäys eteni hyvin, sillä vastassa oli vain rajavartiojoukkoja. Neljässä päivässä ryhmät etenivät noin 50 kilometriä. Teiden huonokuntoisuus koetteli huoltoa, paikoitellen tiet olivat vain hevospolkuja. Molemmat osapuolet kärsivät huonojen tieyhteyksien takia. 9. heinäkuuta Ryhmä F:n hyökkäys pysähtyi Vuonnisenjoen varustettuihin neuvostoasemiin. Asemat saarrettiin ja tuhottiin 14. heinäkuuta mennessä. Taistelu vei kuitenkin toiveet Uhtuan nopeasta valtaamisesta. Vuonnisenjoen jälkeen suomalaiset etenivät 10 kilometrin päähän Uhtuasta, jolloin hyökkäys pysähtyi sillä suunnalla ja Ryhmä F ryhmittyi puolustukseen. Ryhmä J:n lohkolla hyökkäys eteni paremmin, tosin neuvostojoukkojen koventaessa vastarintaansa lisävoimien ansiosta. 11. heinäkuuta ryhmän eteneminen pysähtyi Sohjananjoen hyvin varustettujen asemien eteen. Neuvostojoukoilla oli vastassa tasamäärä, JR 242. Ryhmä F:ää vastassa oli kaksi jalkaväkirykmenttiä.
Saksan Norjan armeijan esikunta huomasi suomalaisten nopean etenemisen Sohjanan suunnalla ja ne päättivät lähettää Sallassa epäonnistuneen SS-Divisioona Nordin sinne Ryhmä J:n käyttöön. SS-täydennysten turvin III Armeijakunta aloitti läpimurtohyökkäyksensä Sohjananjoen yli 31. heinäkuuta. 3. elokuuta mennessä läpimurto saatiin ja saksalais-suomalaiset joukot etenivät Sohjanaan ja Kiestinkiin 7. elokuuta. 14. elokuuta Ryhmä J nimettiin Divisioona J:ksi, jonka komentajaksi tuli eversti Väinö Palojärvi. Kiestingin valtaamisen jälkeen hyökkäys jatkui kohti Louhea. Neuvostojoukkojen 88. divisioona saapui JR 242:n avuksi ja divisioonan joukot saarsivat saksalais-suomalaiset joukot 20. elokuuta ns. Kiestingin mottiin. Saksalais-suomalaiset joukot pääsivät ulos motista 2. syyskuuta mennessä, mutta joutuivat jättämään osan raskaasta kalustostaan. Motin takia III Armeijakunta lopetti hyökkäyksensä 14 kilometrin päähän Kiestingin itäpuolelle syyskuun alussa 1941.
Marraskuussa Divisioona J lähti uudestaan hyökkäykseen ilman Päämajan tai Saksan johtajan Adolf Hitlerin lupaa. Alkumenestyksen jälkeen hyökkäys pysähtyi ja joukot vetäytyivät takaisin lähtöasemiinsa.
Petsamo
Aamuyöllä 22. kesäkuuta Saksan 2. ja 3. vuoristodivisioonan kärkijoukot odottivat sillalla pääsyä Suomen puolelle. Suomalainen rajavartiosto nosti rajapuomin ja laski saksalaiset maahan kello 02:30. Operaatio Renntieriä noudattaen 2. divisioona miehitti nikkelikaivoksen ja Liinahamarin alueen, 3. divisioona Jäämerentien varren etelämmässä. Tirolista, Steiermarkista ja Salzburgista kotoisin olevat joukot rakensivat Petsamojoen yli huoltoyhteydet Neuvostoliiton rajalle, siltoja ja parakkeja, ja paransivat teitä. Petsamon maastotiedustelun rajalle saksalaiset saivat tehtyä 24. kesäkuuta mennessä.
Saksalaisten hyökkäysvalmisteluissa tapahtui kuitenkin virheitä. Etenemisreiteiksi valittiin epätarkkojen karttojen ansiosta teitä, joita ei todellisuudessa ollut olemassakaan. Myös panssarivaunuja käskettiin hyökkäämään puuttuvien tieyhteyksien suunnassa. Vaikka ongelmat tiedettiin, hyökkäys aloitettiin kohti Murmanskia 29. kesäkuuta 1941. Saksalaisten hyökkäyksen alla puna-armeijan puolustus murtui rajalla nopeasti ja hyökkäys eteni 3. heinäkuuta mennessä Litsajoelle. Matkaa oli kertynyt 25 kilometriä. Ongelmiksi olivat nyt muodostumassa heikot tiet ja maaston vaikeakulkuisuus. Rykmentin verran saksalaissotilaita siirrettiin selustaan teitä rakentamaan. Maaston lisäksi suurin este oli puna-armeijan sitkeä puolustus. Lisäksi meri- ja ilmaherruus oli neuvostojoukoilla. Kalastajasaarentoon jäi mottiin neuvostorykmentti, joka piti siellä pintansa sodan loppuun asti. Heinäkuun loppuun mennessä saksalaisjoukot olivat kärsineet 4 500 miehen kokonaistappiot.
30. heinäkuuta Yhdistyneen kuningaskunnan merivoimien lentotukialuksilta nousseet ilmavoimien torpedopommittajat tekivät iskun Liinahamarin satamaan. Sodan Yhdistynyt kuningaskunta julisti Suomelle vasta 6. joulukuuta 1941.
8. syyskuuta saksalaiset lähtivät jälleen hyökkäykseen, mutta eivät verisissä taisteluissa päässeet Litsajoen yli ja hyökkäys keskeytettiin 22. syyskuuta. Alkoi asemasota, mutta vielä suunniteltiin hyökkäyksen jatkamista keväällä.
Taddeo Gaddi
230px|thumb|Enkelien ilmoitus paimenille [[Basilica di Santa Crocessa Firenzessä]] Taddeo Gaddi (noin 1300–1366) oli italialainen taidemaalari ja arkkitehti, joka edusti varhaista renessanssia. Maalarina hän teki kirkkoihin seinämaalauksia ja alttaritauluja. Monet kuuluisat maalaukset ovat tuhoutuneet tai kadonneet. Hänet tunnetaan Giotton oppilaana ja seuraajana, mahdollisesti myös kummipoikana. Hänen tunnetuin työnsä arkkitehtina on Ponte Vecchion kaarisilta Firenzessä, joka on Euroopan vanhin moniosainen kaarisilta.
Giorgio Vasari kertoo Gaddista Taiteilijaelämäkerroissa.
Itä-Eurooppa
thumb|Yhdistyneiden kansakuntien nykyinen tapa jakaa Eurooppa. Itä-Eurooppa on merkitty karttaan punaisella. Itä-Eurooppa on Euroopan maanosan itäinen osa. Varsinkin kylmän sodan aikana termiä käytettiin viittaamaan maihin, joiden järjestelmä oli tuolloin sosialistinen. Itä-Eurooppaan luettiin tällä perusteella Itä-Saksa, Venäjän Euroopan puoleiset osat, Baltian maat, Puola, Valko-Venäjä, Ukraina, Unkari, Tšekki, Slovakia, Romania, Moldova, Georgia, Bulgaria, Albania ja entisen Jugoslavian maat.
Yhdistyneitten kansakuntien Itä-Euroopan ryhmä
YK määrittelee itäeurooppalaisiksi maiksi seuraavat valtiot: Bulgaria, Moldova, Puola, Romania, Slovakia, Ukraina, Unkari, Tšekin tasavalta, Valko-Venäjä ja Venäjä.
Maantiede
Pinta-alallisesti suurin osa Itä-Euroopasta sijaitsee kaukana meristä, minkä vuoksi Itä-Euroopassa vallitsee pääosin mannerilmasto. Mannerilmastolle tyypillistä on talven ja kesän suuri lämpötilaero. Suurimmillaan ero voi olla 40–60 °C.
Itä-Euroopasta suurin osa on alankoa. Alueella vain Karpaatit ja Balkanvuoret ovat korkeaa ylänköä.
Triathlon kesäolympialaisissa 2020 – miesten kilpailu
Miesten triathlon Tokion olympialaisissa 2020 kilpailtiin 26. heinäkuuta. Kilpailuun osallistui 51 urheilijaa.
Olympiakultaa voitti norjalainen Kristian Blummenfelt, joka voitti toiseksi sijoittuneen brittiläisen Alex Yeen 11 sekunnilla. Kolmanneksi sijoittunut uusiseelantilainen Hayden Wilde hävisi voittajalle 20 sekuntia. Kilpailu jouduttiin aloittamaan uudestaan, kun kuvaamassa ollut vene oli osan kilpailijoiden tiellä lähtölaukauksen aikana.
Karsinnat
55 urheilijaa valittiin eri väylin. Isäntämaa Japani sai kaksi urheilijaa olympialaisiin ilman karsintaa. Seitsemän maata sai sekaviestirankingin perusteella paikan olympialaisiin, jolloin näiden maan kaksi miesurheilijaa saivat paikan myös yksilökilpailuihin. Kolme parasta maata erillisestä sekaviestin karsintapahatumasta sai kaksi urheilijaa yksilökilpailuihin. 26 triathlonistia valittiin rankingin perusteella. Loput viisi triathlonistia valittiin alueellisesti rankingin perusteella siten, että Euroopalle, Afrikalle, Aasialle, Oseanialle ja Amerikalle annettiin yksi paikka, jonka saa sellaisen maa, jonka urheilija ei ollut vielä päässyt kesäolympialaisiin. Loput kaksi paikkaa täytettiin erillisellä kutsulla. Jos maalla oli 11. toukokuuta 2020 vähintään kolme urheilijaa rankingin 30. parhaan joukossa, sai maasta osallistua olympialaisiin korkeintaan kolme urheilijaa. Muista maista olympialaisiin sai osallistua korkeintaan kaksi triathlonistia.
Isosilkkikukka
Isosilkkikukka (Clarkia amoena) on horsmakasvien (Onagraceae) heimoon, silkkikukkien (Clarkia) sukuun kuuluva kasvilaji, jota käytetään koristekasvina. Isosilkkikukasta voidaan erottaa kolme eri alalajia: Clarkia amoena ssp. amoena, Clarkia amoena ssp. huntiana ja Clarkia amoena ssp. whitneyi. Luonnossa isosilkkikukka kasvaa metsissä sekä pensastomailla ja menestyy lähes merenpinnan tasosta aina 1000 metrin korkeudelle saakka. Isosilkkikukka kukkii kesä–elokuussa ja sillä on vaaleanpunaiset kukat. Vuoriapollo (Parnassius phoebus) hakee luonnossa mettä isosilkkikukan kukista.
CIA:n vankilennot
thumb|300px|{{legend|#3333FF|Tummansinisellä merkityistä maista on mahdollisesti luovutettu vankeja CIA:lle.}} {{legend|#9999FF|Vaaleansinisellä merkittyjen maiden kautta vankeja on mahdollisesti kuljetettu.}} {{legend|#FF0000|Punaisella merkittyt maat ovat maita joihin vankeja on mahdollisesti kuljetettu.}} CIA:n vankilennot ovat Euroopan neuvoston Ihmisoikeus- ja lakiasiainkomitean mukaan tapahtumasarja, jossa Yhdysvaltain keskustiedustelupalvelu CIA on suorittanut kansainvälisen oikeuden vastaisia pidätyksiä ja kiertänyt Yhdysvaltain lakia järjestämällä lain kieltämiä kuulusteluja ulkomailla salaisissa paikoissa ja ilmatiloissa kaupallisille yrityksille kuuluneissa lentokoneissa.
Vuonna 2007 Euroopan neuvoston Ihmisoikeus- ja lakiasiainkomitean julkaisema Secret detentions and illegal transfers of detainees involving Council of Europe member states: second report -raportti toteaa, että CIA:n salaisia pidätyskeskuksia ja vankilentoja voidaan pitää tosiasiallisina ja että CIA on mahdollisesti suorittanut pidätyksiä myös muualla Euroopassa.
Asia tuli julkisuuteen ensimmäistä kertaa kun sveitsiläinen SonntagsBlick-lehti väitti artikkelissaan, että CIA:lla on Itä-Euroopassa salaisia vankiloita, joissa voidaan käyttää kuulustelumenetelmiä, jotka ovat Yhdysvaltain lain vastaisia.
Euroopan parlamentti
Europarlamentti perusti tilapäisen komission tutkimaan CIA:n vankilentoja, jonka raportoijana toimi italialainen MEP Claudio Fava.
Salaista vankilatoimintaa tutkivan väliaikaisen valiokunnan suomalaisjäsenet ovat Ville Itälä (varajäsen), Henrik Lax (varajäsen) ja Reino Paasilinna (varajäsen).
Euroopan neuvosto
Myös Euroopan neuvosto tutki asiaa. Sveitsiläinen Dick Marty johti tutkimuksia ja sai runsaasti tietoja asiasta osoittaen 14 maan tukeneen CIAn toimintaa. Monia tietolähteitä ei julkaistu.
Vuonna 2007 Euroopan neuvoston Ihmisoikeus- ja lakiasiainkomitean julkaisema Dick Martyn toinen raportti toteaa että voidaan pitää tosiasiana sitä, että CIA:lla on ollut salaisia pidätyskeskuksia Puolassa ja Romaniassa useiden vuosien ajan, ja että ei voida sulkea pois mahdollisuutta että CIA on suorittanut pidätyksiä myös muualla Euroopassa liittyen Yhdysvaltain presidentin puheessaan 6. 9. 2008 mainitsemaan High Value Detainees -ohjelmaan. Samoin raportissa tuomitaan Yhdysvaltain, Puolan, Romanian, "Entisen Jugoslavian Makedonian tasavallan", Italian ja Saksan, sekä Venäjän tiedustelujärjestöjen toimet joilla salattiin vakavia ihmisoikeusloukkauksia. Lisäksi raportti peräänkuuluttaa tietoja ja asianomaisten laillisoikeudellista vastuuta näistä vakavista ihmisoikeusloukkauksista.
Suomen osuus
Vuonna 2012 Amnestyn edustaja Julia Hall kertoi europarlamentin kuulemisessa Brysselissä, että Suomi on ollut vastahakoinen selvittämään tietoja vankilennoista. Vuonna 2014 eduskunnan oikeusasiamies Petri Jääskeläinen totesi, ettei vankilennoista voi saada enää yksityiskohtaista tietoa koska tiedot ovat hävinneet.
Lentoyhtiöitä tai lentokoneita omistavia yhtiöitä
* Yhtiöillä on lupa laskeutua kaikkialla Yhdysvaltain sotilaslentokentille.
Štěpánka Hilgertová
Štěpánka Hilgertová,o.s. Prošková, (s. 10. huhtikuuta 1968 Praha, Tšekkoslovakia) on tšekkiläinen meloja ja olympiavoittaja, joka on päättänyt kilpauransa. Hilgertová osallistui ensimmäisen kerran olympialaisiin Barcelonassa 1992 ja viimeisen kerran Lontoossa 2012, joten hän osallistui yhteensä kuusiin olympialaisiin. Hilgertová voitti olympiakultaa Atlantassa 1996 ja Atlantassa 2000 naisten kajakkiyksikössä. Hilgertoválla on näiden lisäksi maailmanmestaruuskilpailuista seitsemän kultaa, viisi hopeaa ja kaksi pronssia. Hän saavutti Euroopan–mestaruuskilpailuissa seitsemän kultaa, viisi hopeaa ja kolme pronssia.
Arkalochórin maanjäristys 2021
Arkalochórin maanjäristys 2021 oli maanjäristys, joka tapahtui Kreikassa 27. syyskuuta 2021 kello 9.17.21 paikallista aikaa. Sen keskus sijaitsi Kreetalla lähellä Arkalochórin kaupunkia, noin 28 kilometriä eteläkaakkoon Iraklionista. Maanjäristyksen magnitudi oli 6,0 (aikaisemmassa arviossa 5,8) ja intensiteetti VIII, ja se tapahtui noin 8 kilometrin syvyydessä.
pienoiskuva|vasen|Maanjäristyksen tuhoja Archontikón kylässä. Maanjäristys aiheutti tuhoja erityisesti Minóa Pediádan kunnan alueella. Järistyksessä kuoli yksi ihminen, kun Arkalochórin kunnostettavana ollut Profeetta Elian (Profítis Ilías) kirkko romahti. Ainakin 20 ihmistä loukkaantui ja yli asuinrakennusta tuli asuinkelvottomiksi. Pahiten kärsineellä alueella järjestettiin hätämajoitusta telttoihin hengelle. Maanjäristys tunnettiin laajasti eri puolilla Kreetaa ja myös ainakin Santorínilla ja muilla Kykladeilla.
Maanjäristys tapahtui aiemmin tuntemattomassa paikallisessa siirroksessa ja sen voimakkuus tuli siksi yllätyksenä. Toisaalta samalla alueella oli järissyt pienemmässä määrin jo neljä kuukautta ennen 27. syyskuuta järistystä. Pääjäristystä seurasi lukuisia jälkijäristyksiä, joista vielä samana päivänä ainakin kymmenen ylitti magnitudin 3,5. Suurin jälkijäristys oli 5,3 magnitudia kello 7.48 seuraavana aamuna 28. syyskuuta.
Edeltävän sadan vuoden aikana samalla alueella on tapahtunut 33 yhtä voimakasta tai voimakkaampaa maanjäristystä. Järistys on samalla ajanjaksolla voimakkain, joka tapahtui lähellä saaren pääkaupunkia Iraklionia. Vain pari viikkoa järistyksen jälkeen tapahtui voimakkaampi Lasíthin maanjäristys.
Adepti
Adepti tarkoittaa asiantuntijaa tai oppipoikaa, aloittelijaa. Sana viittaa myös alkemistiin ja kullantekijään.
Nimitystä adepti käytetään etenkin länsimaisissa salatieteissä, jossa sillä teosofian mukaan tarkoitetaan sellaista ihmistä, joka on saavuttanut vihkimyksen asteen ja tullut salaisen, esoteerisen tiedon mestariksi.
Sanalla ”vihitty” on myös samankaltainen merkitys. Vihityksi kutsutaan teosofiassa jokaista, joka on ”vastaanotettu joko vapaamuurariuden tai okkultismin mysteereihin, ja jolle ne on selvitetty”. Usein sanoilla 'adepti' ja 'vihitty' voidaan ymmärtää samaa asiaa.
Okkulttisissa opeissa mestareiden eli vihittyjen sanotaan perustaneen henkisiä järjestöjä ja salaseuroja. Adeptiksi voi tulla initiaation eli vihkimyksen kautta, ja nämä voidaan jakaa erilaisissa järjestelmissä asteisiin eri tavoin. Esimerkiksi ruusuristiläisyydessä ja vapaamuurariudessa on useita erilaisia astejärjestelmiä.
Ihmissusi (vuoden 1941 elokuva)
Juoni
Larry Talbot (Lon Chaney, Jr.) saapuu lapsuutensa kotiin Llanwellyyn, Walesiin isänsä Sir John Talbotin (Claude Rains) luokse. Siellä hän kiinnostuu paikalliseen naiseen, Gwen Conliffeniin (Evelyn Ankers), kokeiltuaan kaukoputkea talon tornissa. Gwen pitää antiikkipuotia isänsä kanssa. Larry käy ostamassa kyseisestä puodista kävelykepin, hopeapäisen kepin, jossa Gwen kertoo olevan ihmissuden kuva. Hän selittää Larrylle sen olevan ihminen joka muuttuu sudeksi tiettyinä vuodenaikoina, ”kun ukonhattu kukkii”.
Jo samana iltana Larry yrittää pelastaa Gwenin ystävän pedolta, jonka hän uskoo olevan susi. Hän tappaa suden kävelykepillään, mutta susi ehtii purra häntä. Pian hän huomaa ettei susi ollutkaan mikään tavallinen susi, vaan ihmissusi ja hän on pureman johdosta itse muuttunut sellaiseksi. Mustalaisennustaja, Maleva (Maria Ouspenskaya), kertoo Larrylle, että eläin joka puri häntä oli itse asiassa hänen poikansa, Bela (Bela Lugosi) suden muodossa. Bela on ollut ihmissusi jo vuosia ja nyt ihmissudeksi muuttumisen kirous on siirtynyt Larrylle tämän tapettua Belan.
Loppujen lopuksi Larry yrittää tappaa Gwenin vaeltaessaan metsässä ihmissuden muodossa. Larryn isä on metsässä ja tappaa lopuksi Larryn tämän omalla hopeapäisellä kepillä, kun hän yrittää estää Larrya tappamasta Gweniä. Kun Larry kuolee hän muuttuu taas takaisin ihmiseksi. Larryn isä ei uskonut, että Larry voisi olla ihmissusi, joten tämä selviää hänelle vasta Larryn kuollessa.
Elokuva vaikutti paljon siihen millaisena ihmissusi usein esitetään nykypäivänä – eräänlaisena puoli-ihmisenä tai -sutena joka esimerkiksi liikkuu ajoittain kahdella jalalla pystyasennossa ja on luonnollista sutta huomattavasti suurikokoisempi. Elokuva hyödyntää kansantarinoiden traagista perinnettä loppuratkaisussaan.
Dogfood
Dogfood on suomalaisen Pera & The Dogs -yhtyeen ensimmäinen albumi. Se julkaistiin vuonna 1979.
Ihmissusi (vuoden 1941 elokuva)
Sovitukset
Elokuvan uusintaversio on The Wolfman (2010).
Vaikutus
Vuoden 2005 elokuva Cursed sisältää useita viittauksia tähän elokuvaan.
Gerhard Berger
Gerhard Berger (s. 27. elokuuta 1959 Wörgl, Tiroli, Itävalta) on entinen itävaltalainen autourheilija ja Formula 1 -kuljettaja.
Berger osallistui Formula 1 -urallaan 210 GP-kilpailuun, joissa hän saavutti kymmenen voittoa, 48 palkintosijaa, 12 paalupaikkaa ja 21 nopeinta kierrosta. Pisteitä Berger saavutti yhteensä 385 kappaletta ja kuuden parhaan joukkoon pisteille hän ajoi 94 kertaa.
Berger oli nopea kuljettaja, mutta ei koskaan voittanut maailmanmestaruutta. Hän lopetti vuonna alkaneen pitkän uransa formuloissa kauteen. 2000-luvulla Berger työskenteli BMW:lle, joka toimitti moottoreita F1:een Williams-tallille. Vuoden 2006 alussa Berger osti puolet Toro Rosso -Formula 1 -tallista.
Nuoruus ja uran alku
Berger vietti lapsuutensa Wörglin kaupungissa, joka sijaitsee lähellä Innsbruckia. Yhdeksäntuhannen asukkaan pikkukaupungissa laskettelu oli luonnollinen harrastus, koska kaupunki sijaitsi Alpeilla. Berger kuitenkin kiinnostui autoista ja hänellä oli vanhempia kavereita, jotka ajoivat kilpaa paikallisissa kilpailuissa. Heillä oli myös oma autoverstas. Jochen Rindtin menestys nosti autourheilun kiinnostusta Itävallassa. Berger oli 11-vuotias, kun Rindt yllättäen menehtyi onnettomuudessa Monzassa 1970.
Aluksi Berger ajoi kaikenlaisilla ajoneuvoilla. Hänen ensimmäinen moottoriajoneuvonsa oli polkupyörä, johon oli laitettu moottori. Kilpa-autoilija Frank Convalexius aikoi myydä oman Ford Escortinsa Bergerille ja hän ehdotti, että Berger osallistuisi sillä kilpailuihin. Vanhemmilleen Berger kertoi lähtevänsä kouluun, mutta todellisuudessa hän meni Convalexiusin kanssa radalle ajamaan Escortilla. Berger voitti kilpailun, mutta hänen autossaan oli liian iso moottori. Myös vanhemmat saivat tietää lehdestä luettuaan poikansa voitosta. He eivät harrastuksesta pitäneet. Gerhard teki puoli vuotta töitä, että sai ostettua oman Alfasundin.
Kokeiltuaan Formula Ford- ja Formula Super Vee -sarjoja, siirtyi Berger ajamaan vakituisesti Josef Kaufmannin Formula 3 -autoa. Berger tarvitsi ajamiseen myös isänsä apua. Isä piti F1:siä vaarallisina, vaikka hän ei autourheilusta ymmärtänytkään mitään. Hänelle kuitenkin vakuuteltiin, että nyt kyseessä olisi vain F3-auto. Vuonna 1982 Berger ajoi Saksan F3-sarjassa kymmenessä kilpailussa ja sijoittui kauden päätteeksi sarjassa kolmanneksi. Seuraavalla kaudella Berger osallistui Euroopan F3-sarjaan, jossa sijoittui seitsemänneksi. Saman vuoden Macaon GP:ssa hän oli kolmas. Kaudella 1984 Berger jatkoi Euroopan F3-sarjassa. Hän saavutti kaudelta kaksi voittoa, yhden paalupaikan, seitsemän palkintosijaa ja yhden nopeimman kierroksen. Loppupisteissä hän sijoittui kolmanneksi 46 pisteellä.
Formula 1 -ura
Bergerin F1-ura kesti yhteensä 14 kautta. Berger oli loppupisteissä kahdesti kolmas, mikä oli hänen paras sijoituksensa. Uransa aikana hän voitti kymmenen kilpailua, ylsi 48 kertaa palkintokorokkeelle, saavutti paalupaikan 12 kertaa ja ajoi 21 kilpailun nopeinta kierrosta.
Uran alkuvaiheet
Berger aloitti Formula 1 -uransa ATS-tallissa kaudella 1984. Hän ajoi kauden loppupuolella neljä kilpailua, joista parhaaksi sijoitukseksi jäi kuudes sija (pisteitä Berger ei saanut Italian GP:stä, koska talli oli ilmoittanut kauden alussa käyttävänsä virallisesti yhtä autoa tämän ajaessa toisella autolla). Seuraavaksi kaudeksi Berger siirtyi Arrows-talliin, jossa hän kilpaili koko kauden ajan. Tuloksena oli kaksi pistesijoitusta, joilla hän saavutti yhteispisteissä 20. sijan, kauden kahdesta viimeisessä kilpailusta.
Kaudella 1987 Berger sai kuljettajan paikan Ferrarilta. Kausi oli kuitenkin odotettua heikompi, koska Ferrarin tekniikka ei kestänyt yleensä maaliin saakka. Berger kuitenkin onnistui nousemaan toiseksi Portugalissa ja voittamaan kauden kaksi viimeistä kilpailua Japanissa sekä Australiassa. Berger lähti kauteen 1988 mestarisuosikkina, mutta joutui kuitenkin pettymään, kun McLarenin kuljettajat Ayrton Senna ja Alain Prost hallitsivat kautta ylivoimaisesti voittamalla 15 kilpailua 16:sta. Berger oli ainoa kuljettaja joka pystyi murtamaan McLarenin voittoputken voittamalla Italian GP:n. Voitto oli Ferrarille tärkeä, koska se ajettiin sen kotimaassa Italiassa ja koska Enzo Ferrari oli kuollut vain muutamia viikkoja sitten.
Kaudeksi 1989 Berger sai tallikaverikseen Ferrarille Nigel Mansellin. Ferrari ei kuitenkaan kyennyt rakentamaan mestaruuskamppailuun yltävää autoa. Berger joutui vakavaan onnettomuuteen Imolassa. Hän ajoi pahasti ulos nopeassa ja surullisen kuuluisassa Tamburello-mutkassa, joka myöhemmin vaati hänen läheisen ystävänsä, Ayrton Sennan, hengen. Berger kuitenkin selvisi vakavitta vammoitta ja palasi kilpailemaan jo seuraavassa kilpailussa. Hän voitti Portugalin GP:n ja osoitti samalla, että hänen ajotaitonsa olivat tallella onnettomuuden jälkeen.
Paluu Ferrarille
thumb|Berger ja Jean Alesi Britannian GP:ssä 1994. thumb|Berger [[Kanadan Grand Prix 1995|Kanadan GP:ssa 1995]] Berger palasi Ferrarin rattiin kaudeksi 1993. Talli palkkasi tutut kuljettajat yrittäessään saavuttaa kadonnutta menestystä takaisin. Lisäksi Jean Todt palkattiin tallipäälliköksi, joka takasi perustukset myöhemmin alkaneelle menestykselle. Bergerin menestys jäi kaudella vähäiseksi, hän onnistui saavuttamaan ainoastaan yhden palkintosijan sijoittumalla kolmanneksi Unkarin GP:ssa. Kaudella 1994 Berger järkyttyi suuresti, kun Imolassa kuoli ensin aika-ajoissa hänen maanmiehensä Roland Ratzenberger ja seuraavana päivänä kilpailussa ystävä Ayrton Senna. Berger voitti Saksan GP:n, joka oli Ferrarin ensimmäinen voitto sitten kauden 1990. Kuljettajien MM-sarjassa Berger sivusi uransa parasta sijoitusta olemalla kolmas, mutta hänellä oli kakkos- ja ykkössijalle 40 pistettä eroa. Viimeisellä kaudellaan Ferrarilla 1995 Berger saavutti kuusi kolmatta sijaa ja kuudennen sijan kuljettajien MM-sarjassa.
Uran loppuvaiheet
Hallitsevan maailmanmestarin, Michael Schumacherin, siirtyessä Ferrarille kaudeksi 1996, sai Berger hänen paikkansa Benettonilta. Berger saavutti kaudella kaksi palkintosijaa ajamalla kolmanneksi Imolassa ja toiseksi Saksan GP:ssa. Kausi 1997 jäi Bergerin uran viimeiseksi. Hän saavutti kauden aikana uransa ja Benettonin viimeisen voiton Saksan GP:ssa palattuaan kolmen kilpailun mittaisen sairausloman jälkeen tositoimiin. Uransa viimeisessä kilpailussa, Jerezissä Berger sijoittui neljänneksi jääden kilpailun voittaneelle Mika Häkkiselle, jolle voitto oli uran ensimmäinen, alle kaksi sekuntia. Bergerin huhuttiin palaavan vielä Ferrarille kaudeksi 1998, mutta sitä ei koskaan tapahtunut.
Formula 1 -tulokset
‡ = Tallin 2.auto, jolla ei voinut kerätä pisteitä.
FS Isly (1891)
Isly oli Ranskan laivaston vuonna 1891 vesillelaskettu Alger-luokan panssarikansiristeilijä.
Valmistus
Alus tilattiin Brestin telakalta ja sen köli laskettiin elokuussa 1887. Alus laskettiin vesille 23. kesäkuuta 1891 ja se otettiin palvelukseen vuonna 1893.
Palvelus
Alus poistettiin alusluettelosta vuonna 1914.
Taitokortteli (Joensuu)
thumb|300px|Wanhan kaupungin päivää vietetään Taitokorttelin sisäpihalla elokuussa. thumb|300px|Taitokortteli Mustosen talon vinkkelistä. Taitokortteli on Taito Pohjois-Karjala ry:n (entiseltä nimeltään Pohjois-Karjalan käsi- ja taideteollisuus ry) sekä eri yrittäjien perustama ympäri vuoden toimiva kulttuurikortteli Joensuun keskustassa Rantakadun ja Koskikadun kulmassa Koskikatu 1:ssä. Kortteli avattiin toukokuussa 2006.
Taitokorttelin toimintaa
Taitokorttelissa on paikallisten käsityöyrittäjien putiikkeja, käsityöneuvontaa, kahvila ja näyttelytilaa. Yrittäjät voivat käyttää tarpeen mukaan yhteisiä tiloja ja toteuttaa pieniä ja suuria yhteishankkeita.
Taitokeskus Joensuu tarjoaa käsityöalan neuvontaa ja kurssitoimintaa. Lisäksi Taitokeskukseen voit tulla kutomaan päivämaksun ja materiaalien hinnalla, ammattitaitoisten ohjaajien opastuksella. Taitokeskus toimii myös taiteen perusopetukseen perustuvan lasten Kässä-käsityökoulun toimipisteenä.
Kauppaneuvoksen kahvila palvelee myös lounasasiakkaita.
Mustosen talon käytävägalleriassa on vaihtuvia näyttelyitä, ja hirsinen aitta Taitokorttelin sisäpihalla tarjoaa näyttelyitä kesäisin ja toimii ympäri vuoden erilaisten tapahtumien myyntipaikkana.
Korttelin pihalla järjestetään elokuussa menneen ajan markkinoiden tapaan Wanhan kaupungin päivä. Päivän aikana tehdään tunnetuksi kädentaitojen osaajia ja perinteisiä tekniikoita hyödyntäviä yrityksiä, lisäksi ohjelmassa on kulttuuriesityksiä. Joulun alla sisäpiha muuttuu Joulukyläksi. Sisäpihalle rakennetaan punaisten mökkien kylä, joissa on myytävinä käsitöitä ja elintarvikkeita. Kesällä sisäpihalla järjestetään erilaisia tapahtumia. Pihan tiilirakennuksessa on muun muassa taidegalleria Kohina, lelukauppa ja TaitoShop.
Helmikuussa 2010 pihalle avattiin luistinrata.
Kävijöitä Taitokorttelissa on noin 7 500 kuukaudessa. Tavoitteena on 100 000 kävijää vuodessa.
Perheentalo
Parviaisen talo avattiin maaliskuussa Perheentaloksi, jossa Pelastakaa Lapset ry ja muut järjestöt järjestävät kerhoja ja vertaistoimintaa.
Taitokorttelin historiaa
thumb|300px|Joulutorin kojuja Taitokorttelin sisäpihalla 2008. Taitokortteli rakentuu yli sata vuotta vanhoista kauppaneuvos Antti Juhana Mustosen ja kauppaneuvos Petter Parviaisen perheilleen rakennuttamista puutaloista, sisäpihan tiilitalosta sekä punaisesta piha-aitasta.
Ranta- ja Koskikadun kulmassa oleva Mustosen talo valmistui vuonna 1870. Rakennusta asuttivat kauppiasperheen lisäksi heidän palvelusväkensä. Sveitsiläistyylisen talon suunnitteli sen aikainen Joensuun kaupungin johtava rakennusmestari Leander Backman. Huomiota saaneita yksityiskohtia ovat muun muassa parvekkeet sekä katon päätykoristeet. Kauppaneuvos Mustosen kuoltua 1877 talo siirtyi kaupungintaloksi aina vuoteen 1914 saakka.
Rakennuksessa toimivat niin maistraatti, raastupa, kaupunginvaltuusto, rahatoimikamari, tyttökoulu kuin tullikamarikin. Suomen pankin tultua Joensuuhun vuonna 1902 Mustosen talon päätyyn muurattiin tiilirakennelma, jonka seinät kalteroitiin sisältäpäin ratakiskolla ja verhoiltiin punatiilellä. Näin saatiin varma ja turvallinen kassaholvi.
Uusi kaupungintalo valmistui 1914, ja Mustosen talo siirtyi vuosien 1914–1955 väliseksi ajaksi Joensuun posti- ja lennätinkonttorin käyttöön ja sen jälkeen lääninhallitukselle. Pohjois-Karjalan lääninhallitus perustettiin vuonna 1960, ja sen toiminta sijoittui Mustosen taloon. Rakennuksen käyttöönotto vaati muutoksia ja esimerkiksi talon alkuperäinen huonejako muuttui täysin sekä talon rakenteet muutettiin perusteellisesti. Lääninhallituksen saatua uudet toimitilat, talossa toimi muun muassa Joensuun Energialaitoksen toimisto.
Joensuun kaupunki ryhtyi korjaamaan Mustosen taloa jälleen 1980-luvun puolivälissä matkailun ja kulttuurin toimistokäyttöön. Rakennus päätettiin palauttaa niin lähelle alkuperäistä tilaansa kuin mahdollista. Entistämistyön valmistuttua rakennuksessa sijaitsi Joensuun Laulujuhlien toimitilat vuosien 1981–1997 ajan. Vuonna 2000 tiloihin muutti kaupungin tekninen virasto. Vuonna 2006 talo saneerattiin Taitokeskuksen sekä pienten käsityöyrittäjien käyttöön.
Kauppaneuvos Petter Parviainen rakennutti vuonna 1886 ensin patriisitalonsa Tori- ja Suvantokadun kulmaan, josta rakennus siirrettiin 1970-luvulla Rantakatu 15:een. Rakennus on kolmivyöhykkeinen; alimmaisena komerovyöhyke koristeellisine tähtileikkauksineen, keskellä seinävyöhyke T-mallisine ikkunoineen ja ylimpänä ullakkovyöhyke päätyikkunoineen. Parviaisen talo on toiminut muun muassa Joensuun kaupungin virasto- ja toimistokäytössä kuten Mustosen talokin.
Pihassa sijaitseva tiilitalo rakennettiin vuonna 1931 autotalli- ja varastorakennukseksi. 1950-luvun vaihteessa rakennus on toiminut muun muassa postilaitoksen varastona ja autotallina sekä Itä-Suomen Seminaarin väliaikaisena puutyöluokkana. Purku-uhankin alla ollut tiilitalo remontoitiin vuonna 2007 Taitokorttelin käyttöön. Talon katto uusittiin, alimmat ikkunat suurennettiin näyteikkunoiksi ja pienemmät ikkunat entisöitiin alkuperäisen mallin mukaisiksi.
Pihapiiriin kuuluva vuonna 1913 rakennettu punamultainen piha-aitta on siirretty Koskikadulle uudisrakentamisen tieltä Malmikatu 1:stä. Aittaa lyhennettiin alkuperäisestä mitastaan ja toinen kerros jätettiin osittain pois.
Theaitetos (dialogi)
Historia
Asetelmansa puolesta Theaitetos muodostaa eräänlaisen "trilogian" Sofistin ja Valtiomiehen kanssa. Dialogin tapahtumat tapahtuvat välittömästi Euthyfronin tapahtumien jälkeen. Monesti dialogin on ajateltu seuraavan myös Parmenidesta. Alkuperäinen keskustelu tapahtui juuri ennen Sokrateen oikeudenkäyntiä vuonna 399 eaa. Itse dialogin kehyskertomus puolestaan sijoittuu noin vuoteen 369/367 eaa., jolloin megaralaiset filosofit Eukleides Megaralainen ja Terpsion luetuttavat uudelleen Eukleideen tallettaman keskustelun. Tuohon vuoteen sijoittuu dialogissa mainittu taistelu, jossa Theaitetos haavoittui vakavasti. Dialogi on mahdollisesti kirjoitettu hänen muistokseen.
Diogenes Laertioksen esittämässä, Thrasylloksen tekemässä Platonin teosten jaottelussa dialogi kuuluu II tetralogiaan yhdessä dialogien Kratylos, Sofisti ja Valtiomies kanssa. Aiheensa puolesta Thrasyllos luki dialogin Platonin koettelevien (peirastikos) teosten joukkoon. Aristofanes Byzantionlaisen jaottelussa dialogi kuuluu puolestaan IV trilogiaan yhdessä dialogin Euthyfron sekä Sokrateen puolustuspuheen kanssa.
Sisältö
Vaikka dialogi ei onnistukaan koskaan antamaan selkeää lopullista vastausta kysymykseen ”mitä tieto on?”, se antaa lukijalle joitakin epäonnistuneita ja joitakin hedelmällisempiä lähestymistapoja kysymykseen. Dialogia pidetään yhtenä Platonin parhaista ja vaikeimmista, ja nykyaikaisessa epistemologiassa keskustellaan edelleen lähestymistavoista, jotka muistuttavat hyvin paljon dialogin käsittelemiä. Dialogin epäonnistumisen kysymyksen tyydyttävässä käsittelyssä on ehdotettu johtuneen siitä, että Sokrateen kuulustelijat olivat matemaatikkoja, ja keskustelun talletti megaralainen.
Klassinen tiedon määritelmä
Dialogin alussa on lyhyt Eukleideen ja Terpsionin keskustelu, jossa mm. kuvataan keskustelun taustat ja määritellään tieto samaksi kuin viisaus. Loppuosa dialogista voidaan jakaa kolmeen osaan, joissa esitetään vaiheittain klassinen tiedon määritelmä:
Tieto on havaintoa
Kirjoituksen ensimmäinen osio on pisin. Siinä Platon esittää laajaa ja monimutkaista kritiikkiä Protagoraan (”ihminen on kaiken mitta”, ”asiat ovat minulle sellaisia miltä ne minusta vaikuttavat ja sinulle sellaisia miltä ne sinusta vaikuttavat”) ja Herakleitoksen (”kaikki liikkuu kuin virtaava vesi”) näkemyksiä vastaan. Hän katsoo, että he määrittelivät tiedon pelkäksi havainnoksi ja että tämä puolestaan on eräänlaista relativismia. Tietoon sisältyy kuitenkin myös käsitteellinen ainesosa, joka ei voi olla peräisin pelkästään havainnosta.
Tieto on oikea käsitys
Toinen osio lähtee siitä, että tieto ei liity havaintoon vaan sielun kykyyn tarkastella todellisuutta, eli käsitysten muodostamiseen. Kaikkia käsityksiä ei kuitenkaan voi sanoa tiedoksi, koska on olemassa myös vääriä käsityksiä. Tämän jälkeen käsitellään enimmäkseen sitä, kuinka väärät uskomukset ovat mahdollisia. Sokrateen mukaan väärinkäsitykset liittyvät lähinnä havainnon ja muistikuvan virheelliseen yhdistämiseen. Aihetta ei kuitenkaan käsitellä tyydyttävästi loppuun saakka.
Tieto on oikea käsitys yhdessä selityksen kanssa
thumb|200px|Dialogin alku ensimmäisessä painetussa laitoksessa ([[editio princeps) vuodelta 1513.]]
Kolmas osio on Theaitetoksen tutkituin osa, koska sen esittämästä tiedon määritelmästä on tullut suosittu ja kestävä vastaus. Osiossa tieto määritellään oikeaksi käsitykseksi, joka voidaan selittää, koska on mahdollista, että ihmiset ovat saaneet toden uskomuksen pelkästään hyvällä onnella. Sellainen mikä ei ole selitettävissä, ei ole tiedettävissä. Selittämiselle esitetään kolme määritelmää.
Toisen määritelmän mukaan selittäminen on sitä, että henkilö osaa luetella asian muodostavat alkeisosaset. Tämä määritelmä torjutaan lopulta monimutkaisilla argumenteilla olioiden perusosista. Lyhyesti esitettynä argumentit esittävät, että oliota koskeva tosi uskomus (ja siten oliota koskevan tiedon hallussapitäminen) voi olla oikeutettu vain, jos olio pilkotaan osiin, jotka analysoidaan. Tämä prosessi johtaa lopulta olioiden yksinkertaisimpiin osiin. Koska nämä osat ovat yksinkertaisimpia mahdollisia, niitä ei voi jakaa enää pienempiin osiin, ja siksi niille ei voida oikeuttaa mitään uskomusta, joka olisi tosi. Siten ne ovat kolmannen tiedon määritelmän mukaan tuntemattomia. Tästä seuraa, että minkään olion osia ei voida tuntea, ja tästä puolestaan, että oliota itseään ei osiensa summana voida tuntea. Määritelmästä seuraa siis, että tieto on mahdotonta.