cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Mosselprom (rakennus)
Tontti
1890-luvulla sementin, rautarakenteiden ja isojen lasien valuttamisen kehitystä myötä oli alkanut vuokrakerrostalojen rakentamisaikakausi, jolloin kaupallisilla asuntomarkkinoilla rakennettiin runsaasti vuonna 1914 puhjenneeseen maailmansotaan saakka. Jotta tontit tuottaisivat tuloja, yksistään Moskovassa rakennettiin joidenkin lähteiden mukaan vuosina 1901–1917 noin 455, joidenkin kertomana yksistään kesällä 1912 noin 3 000 5-7-kerroksista taloa, jossa olivat kaikki mukavuudet, muun muassa keskuslämmitys, viemäristö, sähköt ja hissit. Ne olivat tilarakenteeltaan yhdenmukaisia kiinteistöjä, joissa pohjaratkaisultaan samanlaiset asunnot sijaitsivat kennomaisessa ryhmittelyssä, joiden keskellä on porraskäytävät ja gallerioita. Arkkitehtuurilta monipuolisempi ja koristeellisempi oli pääsääntöisesti vain sisäänkäynnin julkisivu. Asuntojen lisäksi rakennukseen haluttiin kauppoja, toimistoja, varastoja ja muita palvelutiloja. Vaikka kalleinta oli vuokra toisen kerroksen asunnoissa, silti kerrosten määrä nousi kahdeksaan ja jopa kolmeentoista, joten taloissa oli eri kokoisia ja eri hintaisia huoneistoja ja tiloja tulevien vuokralaisten erilaisiin tarpeisiin. Liiketoiminta toi merkittävää hyötyä myös kaupungin budjettiin, kun esimerkiksi Moskovassa 1913 saaduista 47 miljoonan ruplan kokonaistuloista 7 miljoonaa oli kerrostalo-omistajien maksamia veroja. Valtavan rakennusbuumin innoittamana kauppias A. Titov päätti vuonna 1912 rakentaa omistamallensa tontille ison seitsemänkerroksisen talon. Arkkitehtuuriltaan vuokratalon piti sekä muistuttaa wieniläistä koulua että ”edustaa purismin yksinkertaisia muotoja ja paljastettuja rakenteita”. Siitä johtuen maanomistaja A. Titov pyysi hankkeeseen suunnittelijaksi arkkitehti N. D. Strukovin, joka oli suunnitellut muutaman vuokra-asuintalon. Hänen luomiensa rakennusten julkisivuille olivat ominaisia hyvät mittasuhteet. Jo tuolloin Moskovan maalaus-, kuvanveisto- ja arkkitehtuuriopistosta valmistuneella Strukovilla oli myös varsin kyseenalainen maine. Vuonna 1895 Vadkovski pereulokilla (kujalla) oli romahtanut kaksikerroksinen rakennus, vuonna 1902 Malyi Moltšanovkalla kellarinholvi ei kestänyt rakennusta, ja vuonna 1908 jossain Kikinon kylässä romahtivat kirkon holvit ja seinät. Kaikki kolme rakennussuunnitelmaa olivat Strukovilta. Titovin päätöksen arveltiin johtuvan todennäköisesti tiedon ja teknisen asiantuntemuksen puutteesta.
Rakentamisen alkuvaihteet ja romahdus
Kauppias Titovin seitsemänkerroksinen vuokra-asuintalo rakennettiin vuosina 1912–1913 N. Strukovin tekemien rakennuspiirustuksien mukaan. Strukov käytti suunnitelmassaan hallittua ja sen ajan tunnusomaista stilistiikkaa suunnitellessaan rakennukselle sileät kaakeloidut julkisivut, joihin ilmettä antavat ruokailu- ja vierastilojen suunnitteluun käytetyt kolmisärmäiset erkkerit ja parittaiset ikkunat. Kulmikkaiden julkisivujen keskiosaa korosti ullakko. Talonsisäisiin portaikkoihin arkkitehti tarjosi kattoikkunoiden valoa. Puolisuunnikkaan muotoinen rakennus sisäpihoineen täytti koko kolmen risteävän kadun välisen alueen. Lisäksi suurikokoisen kerrostalorakennuksen pohjaosaan suunniteltiin valtavat kellaritilat varastoina ja säilytyspaikkoina vuokraamista varten. Tuolloin insinööri Strukovin seitsemänkerroksinen hanke oli korkein, mitä siihen aikaan oli suunniteltu.
Oikeudenkäynnissä onnettomuuden syyksi selvisi kiire, rakennusmääräysten rikkominen ja rakennusmateriaalien huono laatu. Rakentamiseen tarkoitetut tiilet olivat heikkolaatuisia, palkkien ja seinien paksuus riittämätön näin isokokoista rakennusta varten. Muuraus oli tehty lokakuussa 1912 liian kylmällä säällä, eikä se kestänyt talvisia lämpötilaeroja. Rakennuslautakunta havaitsi myös rakentamisaikaiset vääristymät. Erkkereiden kustannustehokkaampaan rakentamiseen oli seinien täytteeseen käytetty suunnitellun tiilen sijasta puumateriaalia, kantavien tiilipilareiden suunniteltua kuormitusta oli ylitetty ja pitkittäisten sisäseinien kantavuutta oviaukkoja lisäämällä heikennetty jne. Tuomioistuin määräsi kauppias Titoville 100 ruplan sakot, mutta arkkitehti Strukov, jolla se oli jo aika mones sortunut rakennus, tuomittiin kuuden viikon vankeusrangaistukseen.
Romahdus ei kuitenkaan estänyt toisen rakennusvaiheen aloittamista vuonna 1915 eikä ensimmäisen, Kalašnyi ja Malyi Kislovsky kujien puolisen H-muotoisen rungon valmistumista vuoden lopussa. Käynnissä olevan ensimmäisen maailmansodan aikaiset sotilaalliset, taloudelliset ja poliittiset mullistukset aiheuttivat kuitenkin sen, että vielä vuonna 1917 taloa rakennettiin hiljaista ja osittaista vauhtia. Talo oli viisikerroksinen, kun tsaarinvallan romahtaessa rakennuttaja joutui jättämään sekä hankeen että kotimaan. Vain viiden kerroksen ja nurkkauksen valmistumisvaiheen jälkeen rakennus pysyi hylättynä vuoteen 1922 saakka, jolloin se siirrettiin moskovalaiselle jättiyritykselle Mosselpromille, joka oli kipeästi uuden rakennuksen tarpeessa.
Neuvostoaikainen rakentaminen
Mosselprom oli Moskovan kuvernementin maataloustuotteiden jalostusteollisuuden yrityksien trusti eli lähes monopoliasemassa oleva suuryritys. Konserni perustettiin joko vuonna 1921 tai 1922, ja se yhdisti jauho-, makeis- ja tupakkatehtaita, leipomoja, panimoja. Sattumana ei pidetty tämän kaupunginalueen valintaa, jossa niin entisaikojen kaupallinen kanssakäyminen kuin lähikujien nimet olivat kuin tuotemainontaa,. Yhtiöllä oli myös omaa julkaisutoimintaa ja painoja, myyntiosasto, noin 20 myymälää ja kartonkisia pakkauslaatikkoja tuottavia tehtaita. Mosselpromin tuotteita myytiin kotimaassa ja ulkomailla. Tuolloin rakentamislautakunnassa päätettiin, että A. Titovin keskeneräinen rakennus on rakentamiskelpoinen, mutta vaatii edelleen päätyseinän vahvistamista, mikä alun perin oli kuulunut toiseen rakentamisvaiheeseen. Suunnittelu ja jatkorakentaminen pantiin toimeen arkkitehti D. Koganin ohjauksessa, tekninen työ uskottiin insinööreille V. Tsvetajev ja A. Loleit. Jälkimmäistä pyydettiin kehittämään ja vahvistamaan nurkkarakennusta. Ensimmäisen maailmansodan jälkeen, jolloin herraskainen romantisointi ja koristelu tuntui taiteilijoista sietämättömältä ja kasvoi halu luoda enemmän kansalle kuin pröystäilevälle eliitille, pysty- ja vaakasuuntaisten pintojen muotoilussa hyväksyttiin geometrisia muotoja ilman ornamentikkaa ja kolme tarkoin määriteltyä perusväriä. Saksassa ja Venäjällä erityisen suosittua oli kubistisen arkkitehtuurin hengessä kulmikkaiden ja vinojen tasojen yhdisteleminen suora- ja myöhemmin 45 asteen kulmassa särmiömäisiksi. Silloin betonitöiden laajaa kokemusta omaava Loleit tekikin ehdotuksen, että nurkkarakennuksen täydentäminen ja rakentaminen toteutettaisiin poikkeuksellisena tornina kruunuineen, johon asetetaan Mosselpromin valomainos ja kello, joka näkyi Arbatskaja-aukiolle. Vuosina 1923-1925 viisikerroksinen rakennus sai korkeutta kahden lisäkerroksen verran, mutta julkisivujen alkuperäiset, vuonna 1913 luodut mittasuhteet ja toisiinsa niveltäminen kuitenkin säilyivät. Julkisivujen keskiosaa oli korostettu ullakolla, jolla talolle pyrittiin antamaan lapidaarinen ja konstruktivistinen ulkonäkö. Kalašnyi-kujan puoleinen ulkoseinä säilytti vuonna 1915 arkkitehtuurinsa, arkkitehti Kogan vain rikastutti niukkaa julkisivua hajottamalla kolmikulmaisten erkkereiden täytön ja rakennuttamalla niistä parvekkeet. Seinien panelointiin käytettiin tavallista kipsiä, mutta talon runkoa paljastava päätyseinä jätettiin vaille rappausta edustamaan kubismin pelkistynyttä muotoa. Rakennuksen keskiosasta kohosi hallitseva kuusikulmainen ja yksitoistakerroksinen torni, jonka kulmapylväät tekivät siitä huipultaan hammasreunaisen ja johon asennettiin jättimäinen kello. Tornin ansiosta talosta tuli 1920-luvun Moskovan kaikkein korkein rakennus.
Arkkitehti Kogan kiinnitti erityistä huomiota koko rakennuksen sisätilojen suunnitteluun. Alun perin vuokrattaviksi varastoiksi rakennettu kellarikerros muutettiin jauhovarastoksi. Alimpaan kerrokseen järjestettiin Moskovan myymälöiden hallinto-osasto, seuraaviin kerroksiin kirjanpito, johtokunta ja Mosselpromin palvelusektori. Naapuritalossa toimi ruokasali konsernin työntekijöille. Tuolloin ”Moskovan Ilta” -lehdessä oli rakennusta sisältäpäin kuvailtu hyvin amerikkalaistyyliseksi taloksi, jossa pitkät ja kapeat käytävät ja molemmin puolin pienet toimistohuoneet olivat juuri soviteltuja toimielinten käyttöön. Ainoastaan vierailijoita varten tarkoitetuissa saleissa saattoi välttyä tilojen ahtaudelta. Ylemmissä kerroksissa oli Mosselprom-talon asuntoja, joita vuosia pidettiin eräinä parhaimpina. Talo alkoi vähitellen rappeutua ja elinolosuhteet ylimpien kerroksien huoneistoissa jättivät paljon toivomisen varaa. Joidenkin lähteiden mukaan ”Pravda” kirjoitti jo huhtikuussa 1926, että huoneet eivät lämpene, kattoon ja seiniin kerääntyy kosteutta ja asukkaat palelivat koko talven.
Pannoot
1920-luvulla Mosselprom-rakennuksen tasaiset seinät olivat vaille arkkitehtonista ilmettä, ja varsinkin päätyseinä oli pelkkää tiilellä täytettyä paljasta betonirunkoa, jossa näkyi toimistojen ja asuntojen ikkunoita. Koska elettiin NEP-aikakautta, jolloin nuoressa Neuvostoliitossa jälleen hetkeksi laillistettiin yksityinen kaupankäynti, ja taiteen ja monumenttien oli määrä olla osa uuden elinympäristön rakentamista, Mosselpromin toimesta paksujen seinien askeettisuutta kutsuttiin modernisoimaan taiteilijapariskunta A. Rodtšenko ja V. Stepanova. Nuoret taiteilijat käyttivät hyväksi rungon ulkonevia kuvioita asettamalla seinille vallitsevassa elektisessä tyylissä mainoslauseita piristämään elintarvikkeiden tuotantoa. Tällainen mainonta oli suuressa suosiossa 1920-luvun Moskovassa, ja asetelmissa piti ilmetä yltäkylläisyyden ja hyvinvoinnin onnellinen aika. Lainausmerkkeihin kehystettyjä punaisia ja sinisesiä tekstejä tehtiin suoraan tiilille ja betonille. Tärkeimmille seinille tekijät valitsivat vaaleanharmaan värin lisänä vaalean- ja kirkkaan sinisen. Vertikaalisesti levitettiin sans-serif-kirjaimilla kirjoitettu lyhenne MCHX (Московский совет народного хозяйства eli MSNH) ja nimi МОССЕЛЬПРОМ (Mosselprom). Yhdessä runoilijan Vladimir Majakovskin kanssa Rodtšenko loi 1920 luvun jälkipuoliskolla kymmeniä Mosselpromin mainoksia ja tunnuslauseita. Kaikki makeis-, tupakka-, olut- jne. julisteet tehtiin vanerilevyille. Rodtšenkon ja Stepanovan kehittämät mielenkiintoiset muotoilukokoelmat ja mainokset täydennettyinä V. Majakovskin iskulauseilla, muun muassa tunnetuimmalla ”Ei missään muualla kuin Mosselpromissa” ((ven.:"Нигде кроме, как в Моссельпроме!") Malyi Kislovsky -kujan puoleisella seinällä erottivat rakennuksen rakenteellisia elementtejä ja antoivat sen melko yksinkertaisille julkisivuille upeaa väriä. Sen jälkeen korkeuden lisäksi huomiota ja mielenkiintoa herätti rakennuksen epätavallinen väritys. Rodtšenkon ja Stepanovan suunnittelemat työt toteuttivat vuonna 1920 perustetun Venäjän valtion taiteen ja teknisen koulun Vkhutemasin opiskelijat. Torniin asennettiin kello ja sähköinen valokirjoitus omistajaorganisaation nimestä, joista kumpikin näkyi kauas. Ne purettiin 1930-luvulla, eikä niitä ole sittemmin palautettu.
Takaisin asuintaloksi
Mosselprom-konserni lakkautettiin vuonna 1930 ja haalistuneet mainokset poistettiin. Julkisivut muutettiin apeiksi vaaleanbeigen värisiksi ja ilmeettömiksi, jollaisina ne pysyivät vuoteen 1997. Vuonna 1936 rakennus annettiin maanpuolustuksen Kansankomissariaatin käyttöön, ja seuraavana vuonna rakennus muutettiin asuintaloksi, jossa entiset toimistotilat ja -käytävät järjestettiin yhteisöllisiksi vaatimattomiksi huoneistoiksi. Taloa kutsuttiin "kenraalien taloksi", jossa asuivat sotakomentajat ja virkamiehet. Pian tornista hävisi kello.
1940-luvun alusta 1990-luvun loppuun rakennus pysyi melko nuhruisennäköisenä eikä herättänyt huomiota. Sodan aikana torni toimi Saksan pommikoneilta suojaavien valonheittimien ja ilmatorjunta-aseiden jalustana. Sodan jälkeen rakennus siirtyi puolustusministeriölle, ja portaikon lattialle ilmestyi punainen matto, nurkkaan vanha kellokaappi ja ovensuuhun virkapuvussa ja -lakissa eteisvartija.
Vuonna 1960 talo siirtyi Moskovan kaupunkikomitean (Mosgorispolkomin) omaisuudeksi, ja eteisistä katosivat matot, kello ja ovimies. Huoneistojen suunnittelua muutettiin, talotekniikkaa uusittiin, taloon asennettiin uusia hissejä, ja sen asukkaiden koostumus muuttui. Joukkoon kuului vuodesta 1964 alkaen kuuluisa kielitieteilijä Viktor Vinogradov, joka asunnossa nro 11 vietti elämänsä kuusi viimeistä vuotta. Joissakin lähteissä kerrotaan, että akateemikon työhuone oli vaatinut laajamittaista peruskorjausta. Kaksi huonetta yhdistettiin ja liitettiin 170 cm pituisen kaaren avulla. Asunnon seinät oli vuorattu kirjahyllyin ja huoneet sisustettu antiikki- ja mahonkikalustein. V. Vinogradovin kirjastossa oli 20 000 kirjaa, joihin oli kuulunut sanakirjoja, almanakkoja, valikoima kieli- ja kaunokirjallisuutta 1800-luvulta alkaen. Nykyisin työhuone kirjastoineen ja huonekaluineen kuuluu Venäjän tiedeakatemialle. Talon julkisivussa on ollut muistolaatta V. Vinogradovin muistoksi vuodesta 1976 alkaen. Kaksikerroksista ”loleitintornia” käytettiin pitkään kotitalouksien tarpeisiin ja pyykkien kuivaustiloina, kmutta vuonna 1963 taiteilija Ilja Glazunov perusti kuusikulmaan työhuoneen. Glazunovin ansiosta tornin sisätilat saivat puisen verhoilun ja lastulevyistä välikaton. Alkuperäisen harjakaton Glazunov nostatti, jotta studiosta tulisi tilava. Kymmenen vuoden kuluttua taiteilija sai luvan laajentaa työhuoneensa tiloja entisestään.
Tietoja Suomen tasavallan presidenteistä
Samaan aikaan elossa olleet presidentit
Toimikauden alkaminen
Mosselprom (rakennus)
Rakennus nykypäivinä
Vuosina 1970-1980 rakennuksen ensimmäisiin kerroksiin asettui Venäjän Teatteritaiteen yliopiston (GITIS) tiedekunta. 1990-luvulla tiloja vuokrattiin yrityksille, arkkitehtistudioille ja kauneussalongeille. Joidenkin lähteiden mukaan 1990-luvulla vuokralle tulleen pankin tilaamat koko alakerran muutostyöt aiheuttivat erittäin vakavia halkeamia talonrakenteissa ja talon lievän kallistumisen. Osa entisistä asuintiloista otettiin taas kerran käyttöön toimistoina, muissa asuinkerroksissa huoneistot pysyivät entisillään, mutta suunnitelmiltaan nykyään kuitenkin merkittävästi muuttuneina. Talon 25 asunnossa asuu edelleen niiden jälkeläisiä, jotka kansoittavat huoneistot 1920-1930-luvuilla. Entiseen tapaan voi asuntoja ostaa tai vuokrata, ja ne ovat lähinnä kaksioita ja neljän huoneen huoneistoja.
Tietoja Suomen tasavallan presidenteistä
Samaan aikaan elossa olleet presidentit
Nykyisen perustuslain mukaan tasavallan presidentti ryhtyy toimeensa valitsemista seuraavan kuukauden ensimmäisenä päivänä. Vuosina 1919–2000 voimassa olleen hallitusmuodon mukaan presidentti astui toimeensa vaalia seuraavan maaliskuun 1. päivänä tai jos se sattui pyhäpäiväksi, sitä seuraavana arkipäivänä.
Mosselprom (rakennus)
Rakennus nykypäivinä
Moskovan 850-vuosipäivän lähestyessä Moskovan arkkitehtuurin Instituutin (ven. МАРХИ) ja sen lehtorin, arkkitehti Elena Ovsjannikovan aloitteesta rakennus peruskorjattiin. Taiteilija Andrei Tukanovin suunnittelemana rakennuksen historiallinen ulkonäkö ja värimaailma palautettiin Rodtšenkon luonnoksien mukaan maalatusta pohjoisesta pihanpuoleisesta seinästä otetun valokuvan avulla. Kuva oli V. Stepanovan jo miehensä kuoleman jälkeen tekemä vedos negatiivista, joka oli säilynyt Majakovskin museossa, ja siinä saattoi nähdä rakennuksen kirkkaan värisävytyksen. Vanha väriasteikko toki alkoi myös näkyä murenevan rappaus- ja maalikerrosten alta. Ennen töiden aloittamista suoritettiin seinien rappaus ja seinämaalaukset tehtiin suoraan rappauslaastille, kuten Rodtšenko oli haaveillut. Maalauksien elinkaaren pidentämiseen käytettiin maaleja, jotka kestävät lämpötilan muutoksia, alimmillaan jopa -50 °C asteen pakkasta.
Tietoja Suomen tasavallan presidenteistä
Samaan aikaan elossa olleet presidentit
Huomautukset
Mosselprom (rakennus)
Rakennus nykypäivinä
thumb|Mosselprom-talon julkisivu kesäkuussa 2008. Kadunpuoleisten julkisuvujen kirjoitusten kirjaimet tehtiin yli metrin korkuisiksi. Rakennuksen koillisseinään palautettiin V. Majakovskin kuuluisa iskulause ”Нигде кроме как в Моссельпроме!” (”Ei missään muualla kuin Mosselpromissa!”) kirjoitettuna pienin, lihavoimattomin valkoisin kirjaimin kapeammalle tummalle taustalle, ja loppuun tuli valtava punainen huutomerkki. Uudistusten yhteydessä parvekkeet saivat kirkkaanpunaisen pinnan. Korjausten jälkeen rakennus alkoi näyttää aivan samalta kuin 1920-luvulla, paitsi tornista puuttui kello.
Tietoja Suomen tasavallan presidenteistä
Samaan aikaan elossa olleet presidentit
<references group=Huom />
Presidenttien antama juhlallinen vakuutus
Luettelo niistä päivistä, jolloin presidentit ovat antaneet juhlallisen vakuutuksen eduskunnan edessä ensimmäisen toimikautensa alussa.
<references group=VP />
Presidenttien asepalvelus
Suorittaneet (ylin sotilasarvo):
Eivät suorittaneet:
Presidenttien äidinkieli
Ainoastaan presidentti Gustaf Mannerheim oli äidinkieleltään ruotsinkielinen. Muiden presidenttien äidinkieli on ollut suomi, myös presidentti P. E. Svinhufvudin.
Presidentit oikeudessa
Suomen perustuslain 113 §:n mukaan Suomen tasavallan presidentin toimesta ei saa nostaa syytettä, ellei kyseessä ole maanpetosrikos, valtiopetosrikos tai rikos ihmisyyttä vastaan. Vastaava säännös oli jo vuoden 1919 hallitusmuodossa. Siitä kuitenkin poikettiin sotasyyllisyysoikeudenkäynnissä, jota koskenut laki säädettiin perustuslain säätämisjärjestyksessä.
Presidenttien yksityisarkistot
Itsenäisen Suomen valtionpäämiesten yksityisarkistot
Saltina
200px|thumb|Saltinan uoma Brigissä
Saltina on Sveitsissä, Wallisin kantonissa virtaava joki, joka saa alkunsa Simplonin solan alueelta. Saltina laskee Brig-Glisin kaupungin läpi Rhôneen ja oli vuoteen 1972 Brigin ja Glisin kuntien välisenä rajana.
Kiiltoruusu
Kiiltoruusu (Rosa virginiana) on ruusukasvien heimoon ja ruusujen sukuun kuuluva puuvartinen monivuotinen kasvilaji, joka kasvaa luonnonvaraisena Pohjois-Amerikan itäosissa ; kyseisellä alueella kasvi on yleisin villiruusulaji. Kiiltoruusu on kesävihanta pensas, jonka kasvukorkeus on joskus jopa kaksi metriä, mutta tavallisesti vähemmän. Kasvin varret ovat peittyneet lukuisiin koukkukärkisiin piikkeihin. Sulkamaiset lehdet koostuvat tavallisesti 7-9 kiiltävästä lehdykästä. Vaaleanpunaiset, keskikesällä pitkän ajan kuluessa ilmestyvät kukat kasvavat yksittäin tai pieninä terttuina. Syömäkelpoiset, runsaasti C-vitamiinia sisältävät hedelmät ovat pieniä, pyöreitä ja kirkkaanpunaisia; niistä voi valmistaa sekä hilloa että teetä.
Saltina
Saltinan massiiviset tulvat ovat aiheuttaneet 50-100 vuoden välein suurta tuhoa Brigin alueella. Vuoden 1993 syyskuussa runsaat sateet (350 mm) aiheuttivat tulvan, jossa kuoli kaksi ihmistä ja vahingot olivat noin 650 miljoonaa CHF.
Rudolf Stammler
Stammler oli uuskantilaisuuden edustaja, joka uudisti maansa systemaattisen oikeusfilosofian. Toisin kuin monet muut aikansa oikeusfilosofit, hän etsi parasta mahdollista tapaa mukauttaa lait yhteiskuntaan. Hän katsoi, ettei tapa ollut muuttumaton, vaan kuvasti kulloisenkin hetken yhteiskunnallisen yhteisymmärryksen astetta. Stammlerin mukaan ei ollut olemassa aina ja kaikkialla oikeudenmukaista oikeuden sisältöä, vaan se saattoi jonain hetkenä muuttua epäoikeudenmukaiseksi inhimillisten halujen ja yhteiskunnan muuttuessa.
Saltina
Saltina on Brigin kaupungin puhallinorkesterin nimi.
Aiheesta muualla
Saltinan hydrologiset tiedot ympäristöministeriön sivuilla
Rudolf Stammler
Teoksia
Hänen teoksiaan ei ole suomennettu.
Kiiltoruusu
Quest-Ritson ja Quest-Ritson pitävät kiiltoruusua "parhaana ja monikäyttöisimpänä villiruusuna", ja kuvailevat lehtien ruskaväritystä: "Viimeisillä viikoilla koko kasvi muuttuu keltaiseksi, oranssiksi, helakanpunaiseksi, verenpunaiseksi ja ruskeaksi". Viljelyssä kiiltoruusu on saanut Royal Horticultural Societyn Award of Garden Meritin.
Työn imu
Työn imu on suhteellisen tuore työhyvinvoinnin käsite. Se kuvaa työntekijän myönteisiä työhyvinvointikokemuksia, ei pahoinvoinnin, kuormittuneisuuden tai stressioireilun määrää työssä. Suomalaisessa työolotutkimuksessa ja keskustelussa työn imu on vakiintunut viittaamaan "work engagementiin" sellaisena kuin hollantilaiset Wilmar Schaufeli ja Arnold Bakker sen ovat määritelleet. Käsitteen suomensi työn imuksi Työterveyslaitoksen tutkija Jari Hakanen.
Tarkemmin työn imulla tarkoitetaan myönteistä, tunne- ja motivaatiotäyttymyksen tilaa, jota luonnehtivat 1) tarmokkuus ("vigor"), 2) omistautuminen ("dedication") ja 3) uppoutuminen ("absorption"). Tarmokkuus on kokemusta energisyydestä, halua panostaa työhön, sinnikkyyttä ja ponnistelun halua myös vastoinkäymisiä kohdatessa. Omistautuminen on kokemuksia merkityksellisyydestä, innokkuudesta, inspiraatiosta, ylpeydestä ja haasteellisuudesta työssä. Uppoutumista luonnehtii syvä keskittyneisyyden tila, paneutuneisuus työhön ja näistä koettu nautinto. Aika kuluu kuin huomaamatta ja irrottautuminen voi tuntua vaikealta.
Työn imua tukevia tekijöitä
Kansainvälisen tutkimuksen perusteella vahvimmin työn imua tukevat erilaiset työhön liittyvät voimavarat: ne työn fyysiset, psykologiset, sosiaaliset tai organisatoriset piirteet, jotka auttavat vähentämään työn koettuja vaatimuksia ja jotka edesauttavat työn tavoitteiden saavuttamista. Työn voimavarat tukevat hyvinvointia työssä myös siksi, että ne tyydyttävät inhimillisiä itsenäisyyden, yhteisöllisyyden ja pärjäämisen perustarpeita ihmisessä ja siten virittävät henkilökohtaista kasvua, oppimista ja kehittymistä työssä. Eri töissä ja organisaatioissa kulloinkin merkityksellisimmät työn voimavarat voivat vaihdella ja olla tehtävätasoisia (esimerkiksi työn koetut tulokset, työn kehittävyys), työn organisointia koskevia (kuten työn itsenäisyys), vuorovaikutukseen liittyviä (kuten esimiehen ja työyhteisön tuki) tai organisatorisia (esimerkiksi kannustava ja uudistushakuinen työilmapiiri, perhemyönteinen organisaatiokulttuuri).
Työn voimavaratekijöiden lisäksi työn imuun voivat vaikuttaa työasemassa tapahtuvat muutokset; hyvinvoinnin tarttuminen ihmisten välillä ; yksilölliset voimavarat   ; palautuminen työpäivän rasituksista ; työn ja kodin rikastava vuorovaikutus sekä kodin voimavarat  ja positiiviset interventiot.
Työn imun seuraukset
Tähänastisen suomalaisen ja kansainvälisen tutkimusnäytön perusteella työn imulla on useita myönteisiä seurauksia yksilöille, työyhteisöille ja organisaatioille. Työn imu tukee sitoutumista työpaikkaan ; halua pysytellä senhetkisessä työpaikassa. ; halua pysyä pitkään työelämässä ; etenemistä organisaatiossa ; aloitteellisuutta ja muuta vapaaehtoista suoriutumista työssä ; työssä suoriutumista ja työn tuloksellisuutta  ; oppimismotivaatiota ja jatkokouluttautumista ; tyytyväisyyttä elämään ja muun elämän hyvinvointia ; sekä terveyttä
Työn imun suhde työuupumukseen
Lisäksi työn erilaiset kuormitustekijät, kuten liian suuri työn määrä tai työn laadullinen kuormitus aiheuttavat tutkimusten perusteella ennen kaikkea työuupumusta, mutteivät niinkään työn imun hiipumista. Myös työn imun seuraukset erottavat käsitteen perinteisistä työpahoinvoinnin oireista. Siinä missä työuupumuksella on vahvempia kielteisiä vaikutuksia työntekijän myöhempään terveyteen, ovat työn imun seuraukset nähtävissä työntekijän suoriutumisessa (ks. yllä).
Mitä työn imu ei ole
Työn imu ei tarkoita työoloja, joissa työ imee työntekijältään energiaa tms. muuta pois, vaan aidosti myönteistä hyvinvoinnin tilaa sekä työntekijän aktiivista ja samastuvaa suhdetta työhönsä. Kyse ei ole siis työnarkomaniasta tai -holismista. Työn imua kokevalle työ on tärkeää, mutta ennen kaikkea siihen sisältyvän myönteisen ja sen tuottaman tyydytyksen takia. Työholistillekin työ on tärkeää, mutta työholisti ei nauti työstään ja työholismi on myös käänteisessä yhteydessä onnellisuuteen.
Työn imu ei myöskään ole sama asia kuin flow, vaikka uppoutuminen muistuttaakin sitä. Se ei ole ’flown’ kaltainen hetkellinen ja spesifi ’huippukokemus’, vaan pysyvämpi ja kaikkialle levittyvä tila, joka ei kohdistu mihinkään yhteen tiettyyn asiaan, tapahtumaan, yksilöön tai käyttäytymiseen.
Miten työn imua tutkitaan?
Utrechtin yliopistossa Wilmar Schaufeli ja Arnold Bakker ovat kehittäneet työn imu -kyselyn (UWES, Utrecht Work Engagement Scale), joka voidaan toteuttaa joko alkuperäisenä seitsemäntoista kysymyksen tai lyhynnettynä yhdeksän kysymyksen mittaisena. Vaikka työn imulla tarkoitetaan lähtökohtaisesti pidempijaksoista työhyvinvoinnin tilaa, sitä on ryhdytty viime aikoina tutkimaan myös päivätasolla. Sonnentag on osoittanut päiväkirjatutkimuksessaan, että työn imun taso voi jossain määrin vaihdella työviikon aikana, vaikka se pitkällä aikavälillä onkin osoittautunut melko pysyväksi hyvinvoinnin tilaksi.
Fabian Tillanen
Fabian Tillanen (8. toukokuuta 1895 Mäntyharju – 16. syyskuuta 1976 Heinola) oli suomalainen poliitikko. Hän edusti SKDL:ää.
Tillanen toimi vuoden ajan, toukokuusta 1947 heinäkuuhun 1948, kansanedustajana Mikkelin läänin vaalipiiristä. Hän nousi eduskuntaan varaedustajan paikalta, kun Toivo Järvinen oli kuollut kesken vaalikauden. Tillanen oli eduskunnan talousvaliokunnan jäsen. Hän vaikutti poliittisella urallaan myös Heinolan maalaiskunnan kunnallispolitiikassa, kunnanvaltuuston ja kunnallislautakunnan jäsenenä.
Tillanen oli ammatiltaan maanviljelijä. Hän toimi myös maallikkotuomarina, lautamiehenä, ja sai herastuomarin arvonimen.
Tillasen vanhemmat olivat mäkitupalainen Kalle Tillanen ja Anna Kaisa Mikontytär. Hänen puolisonsa oli Eeli Maria Kalso, jonka kanssa hän avioitui vuonna 1925.
Brasilian Grand Prix 2012
Brasilian Grand Prix 2012 (virallisesti Formula 1 Grande Prêmio Petrobras do Brasil 2012) oli Formula 1 -kauden 2012 20. ja samalla kauden viimeinen osakilpailu, joka ajettiin 25. marraskuuta 2012 Interlagosin moottoriradalla Brasiliassa.
Vapaat harjoitukset
Williamsin kolmoskuljettaja Valtteri Bottas ajoi perjantain ensimmäisissä vapaissa harjoituksissa Bruno Sennan tilalla. Caterhamin Giedo van der Garde ajoi Heikki Kovalaisen tilalla.
Kilpailu
thumb|270px|Hamiltonin viimeinen McLaren kilpailu päättyi keskeytykseen. Kilpailun voitti McLarenin Jenson Button. Toiseksi ajoi Fernando Alonso ja kolmanneksi Felipe Massa. Kilpailussa ratkesi myös maailmanmestaruus, jonka voitti kolmannen kerran peräkkäin Sebastian Vettel. Hän lähti kilpailuun neljännestä ruudusta, mutta putosi viimeiseksi pyörähdettyään ensimmäisellä kierroksella Bruno Sennan törmättyä häneen. Törmäys myös vaurioitti hänen autoaan. Vettel lähti kuitenkin ajamaan takaa ohitseen päässyttä letkaa. McLarenin Lewis Hamilton ja Jenson Button kävivät kovaa taistelua kärjessä. Pian alkoi sataa vettä ja osa kuljettajista kävi varikolla ja osa ei. Esimerkiksi Button ja Nico Hülkenberg jatkoivat radalla, joka osoittautui toistaiseksi oikeaksi valinnaksi, koska sade laantui hetken päästä. Hulkenberg ja Button kävivät taistelua kärkipaikasta, kunnes Hülkenberg suistui sivuluisuun radalla sateen yllyttyä. Hän sai kuitenkin pidettyä autonsa radalla. Samalla Vettel teki koko ajan nousua kärjen takana. Hülkenbergin ja Hamiltonin taistellessa Hulkenberg pyörähti jälleen kerran radalta ja osui tällä kertaa Lewis Hamiltoniin rikkoen tämän etupyörän. Hamilton joutui keskeyttämään toistaiseksi viimeisensä kilpailunsa McLaren-tallissa ja Hulkenbergille määrättiin varikon läpiajorangaistus. Kärjessä oli Button, toinen oli Alonso, kolmas Massa, neljäs Webber ja Hülkenberg putosi rangaistuksensa jälkeen viidenneksi. Kilpailun lopussa sattui hauska tilanne, jossa Kimi Räikkönen ajautui ulos radalta ja lähti ajamaan radan ulkopuolelle, josta hän uskoi olevan tie takaisin radalle. Näin ei kuitenkaan ollut ja hän joutui kääntymään takaisin ja ajamaan radalle samaa reittiä mitä tulikin.
Kuningas Fjalar
thumb|Kuningas Fjalar, [[Albert Edelfeltin kuvitusta vuoden 1893 kirjaan Suomi 19:nnellä vuosisadalla.]] Kuningas Fjalar (Kung Fjalar : en dikt i fem sånger) on J. L. Runebergin eeppinen runoelma, joka on ilmestynyt ruotsiksi vuonna 1844. Teos on saanut vaikutteita Oidipuksen tarusta ja romantiikan ajan sankaritaruista, kuten Esaias Tegnérin Frithiofs Sagasta (1825) ja James Macphersonin Ossianin lauluista (1807).
Teoksen ensimmäinen suomennos ilmestyi vuonna 1876 nimellä Fjalar kuningas ja vuonna 1881 nimellä Kuningas Fjalar. Sitä on pidetty Runebergin parhaana runoteoksena. Ruotsalainen kirjailija-kriitikko Frans G. Bengtsson totesi siitä vuonna 1927: ”Ei mikään estä arvostelijaa jatkuvasti pitämästä Kuningas Fjalaria täysin virheettömänä alusta loppuun ja verrattomasti suurimpana, kauneimpana ja täysipainoisimpana runoteoksena mitä milloinkaan on kirjoitettu pohjoismaisella kielellä.”
Juoni
Tarinan kuningas Fjalar hallitsee Gauthiodin viikinkivaltakuntaa. Hän aikoo luopua sotimisesta ja lupaa käyttää miekkaansa vain heikkojen puolustamiseen. Juhlallisen lupauksen pilaa tietäjä Dargar, joka ennustaa Fjalarin suvun sammuvan insestiin. Fjalarilla on kaksi lasta, poika Hjalmar ja tytär Gerda. Ennustuksen estämiseksi tytär heitetään kalliolta alas mereen. Tytär ajelehtii meren yli kelttien kuningaskuntaan Morveniin ja elää siellä Oihonna-nimisenä prinsessana. Häntä käyvät kosimassa monet prinssit, jotka kuitenkin torjutaan. Runoelma sisältää runsaasti merenkäynnin ja kosiotapojen kuvausta. Ratkaisu tulee, kun Hjalmar saapuu kosioretkelle Morveniin ja Oihonna rakastuu häneen. Hjalmar voittaa taistelussa Morvenin prinssit. Silloin Oihonna tunnustaa, ettei hän ole samaa perhettä kuin prinssit. Hjalmar havaitsee tällöin, että kyse onkin hänen omasta sisarestaan. Oihonna surmaa itsensä, ja Hjalmar tekee samoin selostettuaan asian isälleen. Lopuksi myös Fjalar tekee itsemurhan.
Arviointeja
Runoelman aatemaailmaa ja filosofiaa on tutkittu paljon. Se synnytti myös negatiivista kritiikkiä. J. V. Snellmanin vuonna 1844 julkaistu arvio on sikälikin merkittävä, että se on Snellmanin merkittävimpiä kirjallisuuspoliittisia kirjoituksia. Se oli myös vastakohta teoksen aikalaisiltaan ja jälkimaailmalta saamille myönteisille arvioille. Snellmanin mielestä runoelma oli pelkkää romanttista draamaa: ”''Pelkkä mielikuvituksen leikki, pelkkä fantastinen ja sentimentaalinen eivät tavoita ajan todellista sivistystä. Ne eivät ole myöskään sitä, mitä me vaadimme. Rakkaus, kunnia ja hartaus lämmittävät nykyaikana niin kuin kaikkina aikoina, mutta ne muuttuvat haihatteluksi, jos niiltä puuttuu tarkoitus ja päämäärä.” Snellmanin mielestä Runeberg sai Hirvenhiihtäjät-runoelmaansa positiivisen kansallisen otteen, mutta Kuningas Fjalarissa'' kansallinen ilmenee vain kieltona ja eristäytymisenä ajan yleisistä tavoitteista.
Negatiivinen kritiikki nousi myös juonen pienestä yksityiskohdasta: kuinka Hjalmar saattoi tunnistaa Oihonnan sisarekseen, kun hän oli kaksivuotias siskon mereen heittämisen aikana? Tämän kysymyksen nosti esille Göteborgin yliopiston professori Johannes Paulson vuonna 1904 Runebergin satavuotisjuhlissa. Aiheesta nousi suuri kohu. Kirjallisuustutkija Yrjö Hirn totesi teoksessaan Runeberg-gestalten (1942), että syynä saattoi olla Runebergin huolimattomuus juonen rakentamisessa. Hirnin mukaan kyse on kuitenkin vain yksityiskohdasta, ja teos on johdonmukainen elämänkatsomukseltaan. Se heijastaa eheästi Runebergin persoonaa, ja asiat tapahtuvat draaman lakien mukaan.
Brasilian Grand Prix 2012
Kilpailu
Vahingosta huolimatta Vettel sijoittui kilpailussa kuudenneksi ja voitti maailmanmestaruuden kolmen pisteen erolla Fernando Alonsoon.
Joonas Liimatainen
Joonas Liimatainen (s. 4. heinäkuuta 1991 Tampere) on suomalainen jääkiekkopuolustaja, joka edustaa Vaasan Sportia lainalla SM-liigajoukkue Tampereen Tapparasta. Hän on aiemmin pelannut Tapparassa 37 SM-liigaottelua tehopistein 2+7=9 ja keräten 30 jäähyminuuttia. Liimatainen on pelannut myös Kazakstanin ja Iso-Britannian pääsarjoissa. Jatkoaika-sivuston mukaan Liimatainen on isokokoiseksi pelaajaksi sulavasti luisteleva ja hyvin kiekkoa käsittelevä puolustaja joka viihtyy fyysisessä pelissä. Hän saa sekä yli- että alivoimavastuuta. Hänen heikkouksiinsa lueteltiin ylipelaaminen kiekon kanssa ja jäähyherkkyys.
Seuraura
Liimatainen on Tampereen Ilveksen kasvatti ja pelasi sen junioreissa vielä hyökkääjänä. Hän oli kaudella 2006–2007 karsintasarjassa joukkueen C-nuorten paras pistemies ja syöttäjä tehoilla 7+13=20. Runkosarjassa Liimatainen oli 13 osumallaan Ilveksen paras maalintekijä. Hän siirtyi kaudeksi 2007–2008 Tapparan B-nuoriin jossa vaihtoi hyökkääjän paikalta puolustajaksi. Liimatainen oli heti tehoilla 7+20=27 joukkueen tehokkain puolustaja. Liimatainen teki SM-liigadebyyttinsä seuraavalla kaudella (2008–2009) ollessaan vasta 17-vuotias. Hän pelasi kauden ainoaksi jääneen SM-liigaottelunsa 28. helmikuuta 2009 Saimaan Palloa vastaan ja keräsi siinä teholukeman +1.
Kauden 2009–2010 Liimatainen pelasi kokonaan Tapparan A-nuorissa ja toimi joukkueen varakapteenina. Hän oli tehoilla 4+11=15 joukkueen tehokkain puolustaja. Liimatainen nostettiin kaudeksi 2010–2011 Tapparan SM-liigarinkiin, mutta hän ei pelannut kauden aikana otteluakaan SM-liigassa. Liimatainen kuitenkin sai peliaikaa harjoituskaudella 2010 pelatussa European Trophy -turnauksessa ja hän pelasi miesten pelejä myös kahden Mestis-ottelun verran alle 20-vuotiaiden maajoukkueessa. Suurimman osan kaudestaan Liimatainen pelasi kuitenkin vielä Tapparan A-nuorissa, joiden tehokkain puolustaja hän oli tehoilla 2+24=26. Liimatainen sijoittui A-nuorten SM-liigan puolustajien pistepörssissä kuudenneksi HIFK:n Christian Silfverin kanssa.
Liigauransa toisen ottelun Liimatainen pelasi yli kahden vuoden jälkeen debyytistään kaudella 2011–2012. Hän paikkasi alkukaudella loukkaantumisia, mutta murtautui Tapparan liigajoukkueen kokoonpanoon ja kuului heikon kauden pelanneen joukkueen positiivisiin yllättäjiin. Liimataisen tulokaskausi toi 37 runkosarjaottelussa tehot 2+7=9. Hän teki liigauransa avausmaalin 21. lokakuuta 2011 JYPiä vastaan. Liimatainen kärsi kauden aikana myös ylävartalovammasta joulu- ja tammikuussa. A-nuorissa hän pelasi kauden aikana kuusi ottelua. Liimatainen teki tammikuussa 2012 kolmivuotisen jatkosopimuksen Tapparan kanssa.
Ennen kautta 2012–2013 Liimatainen pelasi Tapparassa kaksi European Trophy -ottelua, kunnes joukkue lainasi hänet koko kauden ajaksi hakemaan peliaikaa Mestis-joukkue Vaasan Sportista elokuussa 2012. Loukkaantumiset pilasi kuitenkin Liimataisen kauden ja hän pelasi runkosarjan aikana vain 28 ottelua.
Kaudeksi 2013–2014 Liimatainen teki vuoden mittaisen sopimuksen Mestis-joukkue Lempäälän Kisan kanssa, mutta hänen sopimuksensa purettiin yhteisymmärryksessä kauden kynnyksellä siirtyäkseen Kazakstanin mestaruussarjassa pelaavan HK Astanan kanssa, hän kerkesi pelaamaan siellä vain yhden runkosarjaottelun polvivamman takia. Seuraavaksi Liimatainen siirtyi joulutaukoon asti ulottuvalla sopimuksella Suomi-sarjajoukkue Nokian Pyryyn. Hän pelasi sielläkin vain kolme ottelua, kunnes Liimatainen siirtyi Iso-Britannian EIHL-liigan Cardiff Devilsiin. Hän kuitenkin loukkaantui kolmen pelaamansa ottelun jälkeen, eikä Liimatainen palannut loppukaudella enää kaukaloihin loukkaantumisten takia.
Kaudeksi 2014–2015 Liimatainen oli siirtymässä taas LeKiin, mutta hän jätti joukkueen jälleen ennen kauden alkua siirtyäkseen ulkomaille. Liimatainen teki runsas viikko myöhemmin sopimuksen EIHL-joukkue Dundee Starsin kanssa. 11 pelaamansa ottelun jälkeen, lokakuussa 2014 hänet kiinnitettiin NIHL-liigan Invicta Dynamosiin. Liimatainen ei kuitenkaan koskaan saapunut joukkueen vahvuuteen ja marraskuussa Dynamosin seurajohto päätti vastaamattomien yhteydenottojen jälkeen etsiä uuden vahvistuksen hänen tilalleen. Liimatainen ei pelannut loppukaudella enää missään.
Syyskuussa 2015 Liimatainen teki loppukauden 2015–2016 kattavan sopimuksen KPK:n kanssa.
Elokuussa 2016 Liimatainen teki koko kauden mittaisen sopimuksen Oxford City Starsiin (NIHL) opiskelujen takia. Liimatainen ilmoitti joukkueen kotisivuilla, että opiskelut veivät liikaa aikaa jonka takia hän ei pelannut kautta loppuun. Hän kerkesi pelaamaan 16 ottelua Oxford City Starsin paidassa.
Maajoukkueura
Liimatainen on ollut eri ikäkausimaajoukkueiden mukana, mutta on ollut vain yhdessä poikien maaottelussa kokoonpanossa.
Kiiltokuvia
Kiiltokuvia on syksyllä 2014 MTV3-kanavalla esitetty suomalainen draamasarja. Sen ohjasi Lauri Nurkse ja käsikirjoitti Katja Kallio. Tuotantoyhtiönä toimi Jarowskij.
Sarjan keskiössä on kukkakauppias Lili (Jonna Järnefelt), joka on kahden lapsen yksinhuoltaja. Muita keskeisiä henkilöitä ovat Lilin vanhemmat Mikko (Heikki Nousiainen) ja Soile (Sinikka Sokka), sekä heidän äitinsä Johanna (Anneli Sauli) ja Liisa (Anja Pohjola).
San Antonion lähetysasemat
San Antonion lähetysasemat on Unescon maailmanperintökohde, johon kuuluu viisi lähetysasemaa San Antoniossa ja sen läheisyydessä Texasissa. Lähetysasemista vanhin on Alamo, joka perustettiin 1718. San Josén lähetysasema perustettiin 1720 ja muut asemat 1731.
Kohteet
Pohjoisin lähetysasemista on 1,7 hehtaarin laajuisen alueen San Antonion keskustassa peittävä Alamo, eli Valeron lähetysasema. Asemasta on enää jäljellä kirkko, luostarin asumistilat ja vesikanavia. Muurista on löytynyt jäänteitä arkeologisissa kaivauksissa.
Concepcionin lähetysasema sijaitsee San Antonio -joen itäpuolella lähellä San Pedro Creekin yhtymäkohtaa. Sen 13,3 hehtaarin alueella olevissa kalkkikivestä rakennetusta kirkosta ja luostarirakennuksista on säilynyt suurin osa sen alkuperäisestä ulkoasusta. Lisäksi alueella on säilynyt monia erilaisia työhuoneita, tukirakennuksia ja aukio. Arkeologisissa tutkimuksissa on löydetty myös jäänteitä vilja-aitasta, muurista ja alkuperäisasukkaiden asumuksista.
San Josén lähetysaseman rakennuskompleksi on suurin viidestä lähetysasemasta. Sen 20,6 hehtaarin alueella on kirkko, luostarin asuinrakennuksia, siirtomaa-aikainen vilja-aitta, alkuperäisasukkaiden kortteleita, ympärysmuuri ja 1900-luvun alusta peräisin oleva valssimylly. Rakennukset on sijoitettu aukion ympärille. Lähetysasema sijaitsee hajanaisesti asutulla alueella San Antonio -joen länsirannalla.
Maaseudulla sijaitseva San Juanin lähetysasema on 130,5 hehtaarin laajuinen, ja siihen kuuluu asemarakennusten lisäksi sitä ympäröivät maanviljelyalueet. Säilyneitä rakennuksia ovat kirkko ja luostari sekä alkuperäisasukkaiden asutusten ja ympärysmuurin jäänteet.
Espadan lähetysasema sijaitsee kohteista harvimmin asutuimmalla alueella, ja sen pinta-ala on 94,7 hehtaaria. Asemasta on säilynyt kirkko ja luostari sekä tukirakennuksien ja muurien rauniot. Peltoja kastelevat kanavat ovat olleet toiminnassa 1700-luvun puolivälistä saakka. Espadan lähetysasemaan liittyy lisäksi Floresvillessä 37 kilometriä etelään sijaitseva Rancho de las Cabras -niminen tila.
Historia
Lähetyssaarnaaja Antonio de Olivares johti 1709 tutkimusmatkaa San Antonio -joelle etsiäkseen paikkaa uusille lähetysasemille. Retkikunta löysi paljon puhdasta vettä, hedelmällistä maata ja riistaa. Olivares oli vuonna 1718 perustamassa Valeron lähetysasemaa.
Espanjalaisten ja ranskalaisten välisen sodan aikana vihamielisyydet levisivät myös Texasiin, minkä seurauksena monet espanjalaiset lähetyssaarnajaat pakenivat Itä-Texasista. Isä Antonio Margil perusti 1720 San Antonion jokilaaksoon San Josén lähetysaseman. Samana vuonna uudelleenperustettiin myös Itä-Texasin hylätyt asemat. Niistä tuli kuitenkin haavoittuvia vuonna 1730, kun alueelta vedettiin pois niitä suojelevat asevoimat. Lähetysasemat siirrettiin seuraavana vuonna San Antonion jokilaaksoon, jonne perustettiin Concepcionin, San Juanin ja Espadan lähetysasemat. Lähetysasemien mukana alueella muutti jonkin verran intiaaneja.
San Antonion lähetysasemat kohdistivat toimintansa pääasiassa coahuiltecaneja kohtaan, mutta läheisissä intiaaniyhteisöissä eli ihmisiä 200 ryhmästä. Useimmat lähetysasemille muuttaneet alkuperäisasukkaat tulivat vapaaehtoisesti varman toimeentulon, ruoan ja veden perässä. Lähetysasemille alettiin alkuperäisasukkaiden avustuksella rakentaa tilapäisten rakennusten paikalle uusia rakennuksia. Valeroon ja San Joséen kivikirkkojen rakentaminen aloitettiin 1744, San Juanin, Concepcionin ja Espadan 1745.
San Antonion lähetysasemien hallintaa alettiin 1700-luvun lopulla siirtää paikallsihallinnoille ja hiippakunnille. Samalla alkuperäisasukkaiden hengellinen vastuu siirtyi lähetyssaarnajilta papeille ja arkkipiispoille. Vaikka Espanjan sekularisaatiolait vaativat, että muutokset piti tehdä kymmenessä vuodessa, sekularisaatio eteni San Antonion laaksossa vasta pakosta.
San Antonion lähetysasemien omistajat vaihtuivat useasti 1800-luvulla ja 1900-luvun alussa. Ne jäivät samalla käyttämättömiksi ja alkoivat ränsistyä. Lähetysasemia alettiin suojella 1900-luvun aikana. San Josén lähetysasemaa kunnostettiin 1920– ja 1930-luvuilla ja se listattiin 1941 kansalliseksi historialliseksi kohteeksi. Alamo sai puolestaan National Historic Landmark -statuksen vuonna 1960. San Josén lähetysaseman historiaan liittyvien Concepsionin, San Juanin ja Espadan lähetysasemien suojelua alettiin suunnitella pian San Josén suojelemisen jälkeen. Nämä neljä lähetysasemaa yhdistettiin 1983 San Antonio Missionsin kansalliseksi historiapuistoksi.
Pat Garrett
Garrett tunnetaan siitä, että hän ampui Billy the Kidin pimeässä huoneessa 14. heinäkuuta 1881 Fort Sumnerissa New Mexicossa.
Hän kirjoitti yhteistyössä Marshall Ashmun Upsonin kanssa Billy the Kidin elämästä kertovan kirjan. The Authentic Life of Billy the Kid oli suureksi osaksi Upsonin mielikuvituksen tuotetta, ja se vakiinnutti monet epätotuudet pitkiksi ajoiksi.
Elämäkerran kirjoittaja Leon C. Metz on esittänyt, että Garrettin ensimmäinen puoliso oli nimeltään Juanita Gutiérrez, joka olisi ollut toisen puolison, Apolinaria Gutiérrezin, sisar. Vihkitodistusta ei ole löydetty, mutta todennäköisesti ensimmäisen puolison nimi oli Juanita Martínez, jonka hän nai vuonna 1879. Juanita Martínez kuitenkin kuoli pian. Garrett meni naimisiin Apolinaria Gutiérrezin kanssa 14. tammikuuta 1880. He saivat yhteensä kahdeksan lasta.
Pat Garrett ammuttiin helmikuussa 1908 Las Crucesin lähistöllä.
Lapsuus ja nuoruus
Pat Garrett syntyi Chambersin piirikunnassa Alabamassa. Hän varttui Louisianassa, minne perhe oli muuttanut isän hankkimalle puuvillaplantaasille Patin ollessa 3-vuotias. Äiti Elizabeth Ann Jarvis oli mennyt naimisiin John Lumpkin Garrettin kanssa ilmeisesti Georgiassa, ja heille syntyi yhteensä kahdeksan lasta.
Tarkkoja tietoja ei ole siitä, millä tavalla Pat osallistui vanhempiensa plantaasin liiketoimiin. Tiedetään, että hän oli mukana puuvillapelloilla ja työskenteli plantaasin kaupassa. Pat Garrett kasvoi suhteellisen etuoikeutetussa maailmassa. Isä John Garrett oli orjanomistaja. Orjat huolehtivat tilan taloustöistä, peltojen viljelystä ja sadonkorjuusta.
Pat Garrettiin koulusivistyksestä on vähän tietoja. Osavaltion koulutusjärjestelmä oli liittovaltion huonoimpia. Hän oli kuitenkin luku- ja kirjoitustaitoinen. Garrett ei olisi voinut toimia kahden piirikunnan seriffinä eikä tullijohtajana, jos hän olisi ollut lukutaidoton. Jo varhain elämässään hän alkoi kyseenalaistaa vallitsevan uskonnon. Garrettia on luonnehdittu agnostikoksi.
Sisällissodan jälkeen John Garrett menetti orjansa. Federalistit takavarikoivat osan puuvillasta. Tila velkaantui, ja John Garrettin alkoholinkäyttö lisääntyi. Äiti Elizabeth kuoli 37-vuotiaana maaliskuussa 1867 ja isä John noin 46-vuotiaana helmikuussa 1868. Isän kuoltua velkaantunut tila myytiin. Pat ja hänen sisaruksensa muuttivat Margaret-sisaren ja tämän miehen luokse asumaan.
Kuvaja
Kuvaja on suomenkielinen sukunimi. Tunnettuja nimenkantajia ovat:
Pat Garrett
Biisoninmetsästäjänä Texasissa
Marraskuussa 1876 Fort Griffinin lähistöllä hän riitaantui metsästäjakaverinsa Joe Briscoen kanssa. Välienselvittely päättyi Briscoen kuolemaan Garrettiin ammuttua häntä kiväärillä.
Garrett tuhlasi ansioitaan uhkapeleihin muun muassa Dodge Cityssä ja St. Louisissa. Hän kertoi vuosia myöhemmin tavanneensa Bat Mastersonin Dodgessa.
Helmikuussa 1877 comanche-päällikkö Nigger Horse (Black Horse; Tu-ukumah ) ja hänen soturinsa tuhosivat Garrettin ja hänen metsästyskaverinsa Willis Skelton Glennin leirissä olleet 800 biisoninnahkaa ja varastivat hevoset. Kukaan metsästäjistä ei ollut paikalla hyökkäyksen aikana. Kun Glenn näki, mitä oli tapahtunut, hän vannoi kostoa. Toukokuussa 1877 comanchet hyökkäsivät toisen kerran Garrettin ja Glennin leiriin. Glenn pääsi pakenemaan. Yksi hyökkääjistä oli Herman Lehmann, ”valkoinen intiaani”, jonka apachet olivat siepanneet lapsena Texasissa ja myyneet comancheille. Comanchet silpoivat ja polttivat leirissä olleet biisoninnahkat. Garrett oli ollut hyökkäyksen aikana metsästämässä. Garrett suhtautui realistisesti intiaanien hyökkäykseen ja halusi unohtaa sen.
Vuonna 1892 Skelton Glenn vaati lähes 15 000 dollarin korvauksia valtiolta. Glennin mukaan comanchet olivat rikkoneet rauhansopimuksen hyökkäämällä leiriin. Glenn pyysi Garrettia todistamaan asiassa. Vuonna 1899 Garrett teki käytännössä lopun Glennin vaatimuksesta todistamalla, että leiriin oli hyökätty, mutta tuhotun tavaran arvo oli ollut alle 1000 dollaria. Asian käsittely pitkittyi. Useita vuosia myöhemmin Glenn halusi osoittaa oikeudelle Garrettin olleen patologinen valehtelija. Lopulta Glennille määrättiin 4150 dollarin vahingonkorvaus.
Lincolnin piirikunnan seriffinä
Helmikuussa 1878, 27-vuotiaana, hän muutti Fort Sumneriin Lincolnin piirikuntaan. Vuosi 1878 oli Lincolnin piirikunnan sodan ratkaisevin vuosi. Lincolnissa hän sai kutsumanimen ”Juan el Largo”, koska oli lähes kaksi metriä pitkä. Garrett työskenteli ensin Pete Maxwellin tilalla. Maxwellin sisar Paulita Maxwell muisteli myöhemmin: ”Hän oli huoleton, miellyttävä mies, hyvä tarinankertoja ja täynnä kuivaa huumoria. Hän piti seurassa juomisesta ja oli hyvä pelaamaan pokeria ja kolmen kortin montea.”
Garrett riitaantui Maxwellin kanssa ja lähti Maxwellin tilalta jotakuinkin kesällä 1878. Hän piti saluunaa ja noin kuukauden ajan lihakauppaa. Baarissa työskennellessään hän tapasi lainsuojattomia miehiä ja epäilemättä myös William H. Bonneyn. Ei ole näyttöä kuitenkaan siitä, että Garrett olisi ollut Billy the Kidin läheinen ystävä. Garrett kertoi ystävälleen James E. Slighille, että kun hän tunsi Kidin, he eivät olleet ystäviä eivätkä vihollisia: "Hän pitää huolta omista asioistaan ja minä omistani. Hän vierailee vaimoni suvun luona joskus, mutta ei koskaan tule käymään minun luonani. En halua olla hänen kanssaan missään tekemisissä, ja hän tietää sen. Hän tietää, että hänen ei tarvitse pelätä minua, kunhan vain ei häiritse minua eikä asioitani."