cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Versailles’n palatsin puisto
Ilmaa ja aurinkoa kansalle
Ludvig XIV oli auringonvalon ja raittiin ilman ystävä, joka ei pelännyt kylmää tai sadetta, vaan lähti ulos joka säällä, ei vain terveyttä hoitaakseen, vaan levätäkseen ja rentoutuakseen. Hän metsästi aktiivisesti ja kävi säännöllisesti kävelyillä puistossa ja puutarhoissa. Olisi kuitenkin virhe luulla, että Versailles olisi ollut vain kuninkaan ja hänen lähimpiensä, tai hovin jäsenten käytössä. Päinvastoin, Ludvig XIV näki omaa makuaan ja valtaansa yksityiskohtaisesti heijastelevassa kokonaisuudessa vallankäytön välineen, joka jokaisen piti päästä näkemään omin silmin. Kävijöiltä vaadittiin vain säädyllistä pukeutumista ja heitä varten oli järjestetty kuljetus Pariisista kaksi kertaa päivässä.
Suuri kanava – Le Grand Canal
Ristin muotoinen vesiaihe, alueeltaan 23 hehtaaria, ympärysmitta 5,5 km. Le Nôtre suunnitteli maaston muodon ja puiston rakenteet niin, että vaikka kanavalta linnaan on kolmisen kilometriä, se näyttää linnasta katsottuna olevan lähellä. Sieltä altaat näyttävät myös samankokoisilta, vaikka ovat todellisuudessa erikokoisia.
Versailles’n linnan puutarhat
Puutarhoja ovat André Le Nôtren suunnittelema muotopuutarha, ison ja pienen Trianonin puutarhat, Marie-Antoinetten kiinalais-englantilainen puutarha ja kuninkaan keittiöpuutarha (potager du roi).
Keittiöpuutarha koostuu Grand Carrésta, jossa 16 neliönmuotoista puutarhapalstaa ympäröivät suihkulähdettä ja 28 pienestä puutarhasta alueen reunoilla. Puutarhassa kasvaa yli 450 erilaista hedelmäpuutaja vuodesta riippuen 300-450 lajiketta vihanneksia. Se tuottaa vuodessa noin 40 tonnia vihanneksia ja hedelmiä.
Bosketit – Les bosquets
Versailles’n bosketteja kutsuttiin aikaisemmin nimellä ”vihreät huoneet”. Ne muodostuivat käytävien labyrinteista, jossa korkeat pensasaidat kätkivät esimerkiksi vesialtaita, puutarhoja tai köynnösten rajaamia näyttämöitä. Seinät loivat rauhallisen ja intiimin tilan, joka oli vastakohtana kuninkaalliselle käytävälle. Monet bosketit oli somistettu hyvinkin vaativasti ja sommitelmia muunneltiin kuninkaan mielitekojen mukaan.
Le Nôtren kuoleman jälkeen hänen seuraajansa, Jules Hardouin-Mansart, korvasi tanssilattian pienellä saarekkeella. Tuolloin kuningas oli jo lähes 70-vuotias, eikä enää tanssinut.
thumb|250px|Pylväikkö Versailles’n puistossa
Kuninkaan puutarhassa sijaitseva bosketti Kolme lähdettä – Bosquet des Trois Fontaines resturoitiin vuonna 2004 käyttäen vanhojen mestareiden työtekniikoita. Niinpä hitsaus on tehty lyijyllä, kuten Ludvig XIV:n aikana.
Vesialtaat ja suihkulähteet
thumb|250px|left|Bosketti Apollonin kylpy, Versailles’n puutarha
Aurinkokuninkaan aikana puutarhoissa oli lähes 2 000 suihkulähdettä; nykyään vain 1 700 niistä toimii, ja osa niistäkin ainoastaan Vesimusiikkipäivien aikana. Veden saaminen puiston altaisiin oli suuri haaste 1600-luvulla. Puiston alla kulki 30 kilometriä lyijystä ja valuraudasta tehtyjä vesiputkia. Palatsin tasakatoilla oli vesisäiliö. Sieltä vesi juoksi painovoimaisesti alemmalla tasolla sijaitseviin puutarhoihin. Terassien alla oli lisää vesisäiliöitä. Puiston lähellä sijaitseviin lampiin rakennettiin vedensiirtojärjestelmä, jota kutsuttiin ”Aurinkokuninkaan joeksi”. Lisää vettä saatiin Bièvre-joesta ja Marlyn pyöräkoneisto käänsi Seinen vettä kohti Versailles’n vesialtaita. Ludvig XIV suunnitteli jopa Euren kanavan suunnan muuttamista, mutta tätä luovuttiin.
Kasvihuone – L’orangerie
thumb|Kasvihuoneen parterri. Suuri osa sen vihreydestä muodostuu ruukuissa kasvavista pikkupuista, jotka talvehtivat [[orangeriassa.]]
Versailles’n linnan orangeria sijaitsee Midi-parterrin alla. Se rakennettiin vuosina 1684–1686, eli jo ennen nykyistä linnaa. Sen kunnosti Jules Hardouin-Mansart. Sana orangeria tarkoittaa ruukuissa kasvaville kylmänaroille pensaille ja pienille puille tarkoitettua talvitaloa. Yksi sijoitettavista olivat appelsiinipuut, jotka ovat antaneet tälle rakennustyypille sen ranskankielisen nimen orangerie, sanasta oranger ’appelsiinipuu’.
Patsaat
thumb|left|150px|Herkules, Versailles’n puutarhat
Antiikin teemoja sisältävässä muotopuutarhassa on yli 300 aikansa kuuluisimpien kuvanveistäjien marmorista, pronssista ja lyijystä toteutettuja veistoksia, rintakuvia, vaaseja ja pilareita. Ne tekevät alueesta tärkeän ulkoilmamuseon. Puiston patsaat ja veistokset olivat osa kuningaskunnan propagandaa: antiikin hahmot, kuten Apollon, Leto ja titaanit, korostivat Ludvig XIV:n loistoa ja hänen aikaansaannoksiaan. Varsinkin Apollon esiintyy sekä palatsissa että puistossa usein, hänhän oli auringon kirkkauden, järjen ja useiden taiteiden jumala. Myös aurinkoa itse ja sen kulkua kuvattiin moniin vesialtaita ja puistokäytäviä koristaviin veistoksiin.
Moesa
Moesa (italiaa, ) on joki Etelä-Sveitsissä, Alppien eteläpuolella. Joen pituus on 46 kilometriä, ja se on Sveitsin 20:nneksi pisin joki.
Sijainti
Moesa saa alkunsa Lepontisilta Alpeilta San Bernardinon solan länsipuolelta noin 2 200 metrin korkeudessa.
Joki virtaa Graubündenin ja Ticinon kantonien alueella. Isoimmat paikkakunnat joen varrella ovat Roveredo ja Mesocco.
Virtaama
Joen virtaama vaihtelee vuosien 1981–2010 tietojen perusteella vuosittain jonkin verran: joen vuotuinen keskivirtaama alajuoksulla Luminossa – ennen joen laskemista Ticinojokeen – on ollut 20 m³/s. Suurin keskivirtaama oli vuonna 2001 (29 m³/s) ja pienin keskivirtaama vuonna 2005 (9 m³/s).
Vesivoima
Moesassa on yhteensä seitsemän vesivoimalaa.
Therasia (kaupunki)
Therasia oli antiikin aikainen kaupunki samannimisellä saarella (nyk. Thirasía) Kykladeilla Kreikassa. Se sijoitetaan saaren pohjoisosaan lähelle nykyistä Agía Eirínin kylää.
Therasian katsotaan sijainneen kukkulalla, joka on nykyisen Rívan sataman eteläpuolella noin kolme kilometriä pohjoiseen saaren pääkylästä Manoláksesta. Paikalla on jäänteitä pengerryksestä ja muureista. Kaupungin katsotaan olleen poliittisesti joko itsehallinnollinen Theran poliksen alaisuudessa tai kokonaan osa Theraa. Therasian kaupungin mainitsee Klaudios Ptolemaios.
Saaren eteläosasta on tehty löytöjä antiikin aikaa paljon varhaisemmalta kykladiselta kaudelta.
Vili Laitinen
Vili Juhani Laitinen (s. 18. joulukuuta 1999 Lohja) on suomalainen jääkiekkopuolustaja, joka pelaa SM-liigajoukkue Rauman Lukossa. Hän laukoo oikealta.
Seuraura
Laitinen on Lohjan Kisa-Veikkojen kasvatti. Hän siirtyi C-juniori-ikäisenä Espoo Bluesiin. Laitinen voitti kauden 2014–2015 päätteeksi C-nuorten Suomenmestaruuden. Sekä kauden 2015–2016 että kauden 2016–2017 päätteeksi hän voitti B-nuorten SM-hopeaa. Toukokuussa 2017 Laitinen teki sopimuksen Mestis-joukkue Espoo Unitedin kanssa. Hän pelasi kauden 2017–2018 aikana siellä 17 runkosarjaottelua tehopistein 2+2=4, mutta suurimman osan kaudestaan Laitinen pelasi kuitenkin Bluesin A-nuorissa.
Kaudeksi 2018–2019 Laitinen siirtyi Rauman Lukon A-nuoriin. Hän teki seurassa SM-liigadebyyttinsä 14. joulukuuta 2018 KooKoota vastaan, kun Laitiselle avautui paikka Lukon kokoonpanosta Ville Heinolan sairastumisen myötä. Hänet merkittiin joukkueen kakkospuolustajapariin Tarmo Reunasen viereen. Laitinen sai ottelussa jääaikaa lopulta 19.15 minuuttia ja hän keräsi teholukeman +1. Kaikkiaan Laitinen pelasi SM-liigassa kauden aikana 21 runkosarja- ja kaksi playoff-ottelua ilman tehopisteitä. Helmikuussa 2019 hän teki Lukon kanssa kaksivuotisen jatkosopimuksen.
Elokuussa 2019 Laitinen loukkaantui ja hän oli sivussa lokakuulle saakka. Laitinen jäi kuntouduttuaan kuitenkin Ville Heinolan palattua Pohjois-Amerikasta sekä Ilkka Heikkisen hankinnan myötä pieneen rooliin Lukossa. Hän pelasi pääosin seuran A-nuorissa ja sai alkaudella 2019–2020 tililleen vain yhden SM-liigaottelun, kunnes marraskuussa Lukko lainasi Laitisen toistaiseksi voimassa olevalla sopimuksella Mestis-joukkue Savonlinnan Pallokerhoon. Kuuden siellä pelatun ottelun jälkeen hän palasi Lukon vahvuuteen, kun Lukáš Klok ja Tarmo Reunanen edustivat maajoukkueitaan Channel One Cupissa. Laitinen teki liigauransa avausmaalin 30. joulukuuta 2019 Vaasan Sportia vastaan. Hänen osumansa hyväksyttiin videotarkistuksen päätteeksi. Tammikuussa 2020 hän palasi taas toistaiseksi voimassa olevalla lainasopimuksella SaPKoon, jossa Laitinen pelasi kauden aikana lopulta kymmenen ottelua. Hän nousi loppukaudella loukkaantumisten ja pelikieltojen myötä takaisin Lukkoon, jossa Laitinen pelasi lopulta kaikkiaan 27 runkosarjaottelua tehopistein 2+5=7.
Kaudella 2020–2021 Laitinen jäi Lukossa melko pieneen rooliin ja hän pelasi 39 runkosarjaottelua tehden viisi syöttöpistettä. Laitinen ei saanut peliaikaa pudotuspeleissä. Hän voitti kauden päätteeksi kuitenkin Suomenmestaruuden. Toukokuussa 2021 Laitinen teki Lukon kanssa kaksivuotisen jatkosopimuksen. Kaudella 2021–2022 hän kärsi loukkaantumisista ja tammikuun 2022 lopulla seura lainasi Laitisen SM-liigan siirtotakarajalle asti kestävällä, toistaiseksi voimassa olevalla sopimuksella monikansallisen ICE Hockey Leaguen italialaisjoukkue HC Pustertal-Val Pusteriaan hakemaan pelituntumaa. Joukkuetta valmensi suomalainen Raimo Helminen. Laitinen pelasi siellä kahdeksan ottelua, kunnes hän palasi siirtotakarajalla maaliskuussa Lukkoon.
Syyskuussa 2022 Lukko lainasi Laitisen toistaiseksi voimassa olevalla sopimuksella Mestis-joukkue TUTO Hockeyn vahvuuteen. Hän pelasi siellä suurimman osan kaudesta 2022–2023. Joulukuussa 2022 Lukko lainasi Laitisen kolmen ottelun ajaksi Ruotsin kolmanneksi korkeimmalle sarjatasolle HockeyEttan-joukkue Nybro IF:ään, jota valmensi Lukon entinen päävalmentaja Pekka Virta. Hänen roolinsa Lukossa jäi pieneksi ja Laitinen pelasi siellä 20 runkosarjaottelua, kunnes helmikuussa 2023 seura lainasi hänet ja hyökkääjä Kim Niemisen kahden ottelun mittaisilla sopimuksilla Vaasan Sportiin. Niiden jälkeen siirtotakarajalla Lukko lainasi Laitisen loppukaudeksi takaisin TUTOon. Lukolla oli oikeus kutsua hänet kerran takaisin vahvuuteensa ja Laitinen palasi joukkueen vahvuuteen kesken puolivälieräsarjan Helsingin IFK:ta vastaan, kun Matthew Abt joutui peleistä sivuun. Hän sai tililleen kolme playoff-ottelua.
Maajoukkueura
Laitinen on pelannut seitsemän nuorten ja 18 poikien maaottelua.
Muuta
Laitisen pikkusisko Nelli on Suomen naisten maajoukkuepuolustaja ja olympiapronssimitalisti (Peking 2022), joka pelaa Minnesotan yliopistojoukkueessa.
Ray Kroc
pienoiskuva|Kroc vuonna 1976. Raymond Albert ”Ray” Kroc (5. lokakuuta 1902 – 14. tammikuuta 1984) oli yhdysvaltalainen liikemies. Hän liittyi kalifornialaiseen yhtiöön, McDonaldsiin vuonna 1954. Kroc on väittänyt olevansa McDonaldsin perustaja, mikä on kiistanalaista.
Tiedosta
Tiedosta on Tieke-yhdistyksen (Tietoyhteiskunnan Kehittämiskeskus ry) julkaisema lehti, jossa esitellään artikkelien ja ajankohtaisjuttujen avulla suomalaisen tietoyhteiskunnan kehittymistä yritysten, organisaatioiden ja kansalaisten näkökulmasta.
Tiedosta-lehti ilmestyy neljä kertaa vuodessa ja sitä painetaan 3 000 kappaletta. Sen pääasialliset kohderyhmät ovat Tieken yli 100 jäsenyrityksen ja –organisaation lisäksi tietoyhteiskunta-asioiden asiantuntijat, yhteiskunnan päättäjät sekä yksityisten ja julkisten palvelujen kehittäjät
John Tate
John Torrence Tate (13. maaliskuuta 1925 – 16. lokakuuta 2019) oli yhdysvaltalainen matemaatikko, joka tunnetaan varsinkin työstään algebrallisen lukuteorian alueella.
Tate opiskeli Emil Artinin johdolla ja valmistui Princetonin yliopistosta. Hän työskenteli vuosina 1950–1994 Harvardissa ja opetti sittemmin Teksasin yliopistossa Austinissa.
Tate oli aikansa huomattavimpia tutkijoita, ja hänelle myönnettiinkin vuonna 2002 Wolfin palkinto yhdessä Mikio Satōn kanssa. Vuonna 2010 Tatelle myönnettiin Abelin palkinto.
Cash Cash
Cash Cash on yhdysvaltalainen elektronista tanssimusiikkia tekevä yhtye Roselandista, New Jerseystä. Yhtyeeseen kuuluvat Jean Paul Makhlouf, Alexander Luke Makhlouf sekä Sam Frisch.
Poesia
Poesia on vuonna 2010 perustettu suomalainen kirjankustantamo. Kustantamo nojaa yhteisölliseen tuotantomalliin ja useat sen julkaisuista ovat vapaasti saatavilla verkosta. Yksi Poesian kustanteista on Janne Nummelan, Tommi Nuopposen ja Jukka Viikilän runoteos Ensyklopedia vuodelta 2011. Poesian kustantamat teokset ovat voittaneet useita palkintoja. Esimerkiksi Pauli Tapion ja Jouni Teittisen Poesian kustantamat teokset on palkittu Helsingin Sanomien esikoiskirjapalkinnolla.
Four on the Floor
Four on the Floor on Juliette and the Licksin toinen studioalbumi, joka julkaistiin Euroopassa 2. lokakuuta 2006. Albumi julkaistiin Yhdysvalloissa vajaa vuosi myöhemmin, 24. heinäkuuta 2007. Albumista on julkaistu myös uusintapainos joka sisältää DVD:n, dokumentteja, live-esiintymisiä ja musiikkivideoita.
Ennen albumin nauhoituksia yhtyeen rumpali Jason Morris ja basisti Paul Ill jättivät bändin. Levyllä bassoa soittaa Jason Womack ja rumpuja Dave Grohl.
Arto Haveri
Arto Haveri (s. 1963) on suomalainen hallintotieteilijä, joka on toiminut kunnallispolitiikan professorina Tampereen yliopistossa vuodesta 2002 lähtien. Hän väitteli hallintotieteiden tohtoriksi Tampereen yliopistossa vuonna 1994.
Valtiovarainministeriö nimitti Haverin kuntapolitiikan kokonaisuuden toimenpidevaihtoehtoja valmistelevaan työryhmään vuonna 2020. Kun sosiaali- ja terveyspalvelujen järjestäminen siirrettiin kunnilta uusille hyvinvointialueille vuoden 2023 alussa, Haveri ehdotti julkisesti kunnanvaltuustojen koon pienentämistä.
Vuoden 2022 aluevaaleissa Haveri oli Kansallisen Kokoomuksen ehdokkaana Pirkanmaan hyvinvointialueella. Hän sai 316 ääntä eikä tullut valituksi.
Ratkaisukeskeinen psykoterapia
Ratkaisukeskeinen psykoterapia on asiakaskeskeinen, tavoitteellinen, tulevaisuussuuntautunut, vuorovaikutuksellinen ja voimavarakeskeinen psykoterapian muoto. Siinä etsitään ratkaisuja elämän pulmatilanteisiin luottamuksellisessa yhteistyösuhteessa asiakkaan ja psykoterapeutin välillä. Terapiassa muodostetaan mielikuva siitä, miten asiat ovat kun ne ovat hyvin. Terapiassa suunnitellaan tarvittavia askelia ja asiakas ottaa niitä kohti tuota tavoitettaan. Näin käytetään hyväksi tulevaisuuden vetovoimaa. Asiakkaiden omilla toiveilla, ideoilla ja tavoitteilla on suuri merkitys terapiassa.
Ratkaisukeskeisesti suuntautuneet psykoterapeutit keskittyvät tukemaan asiakasta jatkamaan elämäänsä eteenpäin sen sijaan, että – kuten useissa terapiamuodoissa – suuntautuisivat etsimään ongelmia ja syitä ongelmien taustalta. Ongelmien ei nähdä olevan tiiviissä ja selvässä syy-seuraussuhteessa. Olennaisena nähdään myönteinen tulevaisuusvisio ja tavoitteiden asettaminen. Ongelmia pyritään ratkomaan asiakkaiden kanssa yhteistyössä muun muassa etsimällä uusia ratkaisuja aiempien tuloksettomien ratkaisumallien tilalle.
Ratkaisukeskeisen psykoterapian vahvuuksiin luetaan se, että se soveltuu monenlaisiin tilanteisiin, erilaisille asiakasryhmille tai sitä voidaan toteuttaa erimuotoisesti. Ajallisesti se voi olla lyhyttä tai pidempikestoista. Pääsääntöisesti terapiat ovat lyhytterapiaa, kestävät tavallisimmin vain 1–10 kertaa. Yleinen käyntimäärä on 4–6 kertaa. Myönteisenä, asiakkaita kunnioittavana ja taloudellisena terapiamuotona voimavara- ja ratkaisukeskeinen terapia on lisännyt suosiotaan. Ratkaisukeskeinen lähestymisen viitekehyksellä voidaan työskennellä yksilöiden, parien, perheiden, ryhmien, työyhteisöjen tai jopa kokonaisten organisaatioiden kanssa. Lähestyminen soveltuu psykiatriaan, psykologiaan, sairaanhoitoon, sosiaalityöhön, lastensuojeluun, sielunhoitoon, kouluihin, neuvoloihin ja työpaikoille.
Ratkaisukeskeisyyden erityispiirteitä
Tyypillisiä piirteitä ratkaisukeskeiselle psykoterapialle on ratkaisujen etsiminen, tulevaisuusorientaatio, edistyksen huomioiminen, voimavaraistaminen, uusien näkökulmien etsiminen, ansionjako, tukijoukon mukaan ottaminen, luovuus ja selkeät yhteiset tavoitteet työskentelylle. Tässä terapiamuodossa pyritään hyödyntämään erityisesti uinuvia voimavaroja ja käytössä olevia vahvuuksia ja mahdollisuuksia. Tästä syystä ratkaisukeskeistä terapiaa kutsutaan myös voimavarakeskeiseksi terapiaksi.
Historia
Ratkaisukeskeinen psykoterapia on lähtöisin Amerikasta. Sen historialliset juuret juontavat sosiaaliseen konstruktionismiin, systeemiteoriaan sekä perheterapiaan. 50 vuoden aikana merkittäviä vaikuttajia tämän psykoterapiamuodon kehittymisessä ovat olleet muun muassa Milton H. Erickson, Don Jackson, Paul Watzlawick ja Jay Haley. Kansainvälisesti tunnettuja ratkaisukeskeisiä terapeutteja ovat muun muassa Brief Family Therapy Centerin Steve De Shazer, Insoo Kim Berg, Elam Nunnally, Bill O'Hanlon, Eve Lipchik, Scott Miller ja Michele Weiner-Davies.
Ratkaisukeskeinen psykoterapia Suomessa
Ratkaisukeskeistä psykoterapiaa on tehty Suomessa 1980-luvulta alkaen, etenkin prof. Elam Nunnallyn johdolla. Nunnally kuului Brief Family Therapy Centerin tiimiin, joka loi ratkaisukeskeisen psykoterapian ydinmallin. Pioneereja Suomessa ovat myös olleet psykiatri Ben Furman, sosiaalipsykologi Tapani Ahola, VTM Peter Sundman, sekä lääkärit Sara Vataja ja Eero Riikonen.
Menetelmää kouluttavat Suomessa muun muassa yliopistojen täydennyskoulutuskeskusten ja kesäyliopistojen psykoterapiakoulutusohjelmat, Helsingin Psykoterapiainstituutti ja Lyhytterapiainstituutti. Koulutukseen on hyväksytty muun muassa lääkäreitä, psykologeja, sairaanhoitajia, teologeja ja sosiaalialan koulutuksen saaneita ammattilaisia. Koulutus on kuten useimmissa muissakin psykoterapioissa kolmivuotinen ja laajuudeltaan 60 op. Koulutuksen perusteella voi hakea Sosiaali- ja terveysalan lupa- ja valvontavirastolta Valviralta psykoterapeuttinimikkeen käyttöoikeutta ja sen jälkeen Kela-korvauskelpoiseksi. Ratkaisukeskeisen psykoterapian kysyntä kasvaa koko ajan, koska asiakkaat haluavat lyhyitä, taloudellisempia, tasavertaisia ja käytännönläheisiä terapioita. Helsingin Psykoterapiainstituutin koulutuksen perusteella nimikkeen käyttöoikeutta ei toistaiseksi saa. Tilanteesta on meneillään useita oikeustaisteluja.
Suomalaiset ratkaisukeskeisen työtavan kehittäjät ovat vuonna 1995 perustaneet oman Ratkes-yhdistyksen.
Lockheed Martin F-35 Lightning II
Lockheed Martin F-35 Lightning II on yhdysvaltalainen, yksipaikkainen, yksimoottorinen, joka sään monitoimihäivehävittäjä, joka on tarkoitettu sekä ilmaherruus- että pommitustehtäviin.
Ŀ
thumb|right|Paral·lelin metroasema [[Barcelonassa]] Ŀ (ŀ) eli pisteellinen L on katalaanin oikeinkirjoituksessa esiintyvä kirjain, jota käytetään äänteen merkitsemiseen yhdistelmässä ŀl erotuksena äänteestä, jota merkitään ll.
Lockheed Martin F-35 Lightning II
Se pystyy myös elektroniseen sodankäyntiin sekä tiedustelu-, valvonta- ja kohdetiedustelutehtäviin (ISR-tehtäviin). F-35:tä valmistaa Lockheed Martin pääasiallisina kumppaneinaan Northrop Grumman ja BAE Systems. Koneesta on kolme versiota: maakiitoteille suunniteltu F-35A (CTOL), vain lyhyen lähtökiidon vaativa ja pystysuoraan laskeutuva F-35B (STOVL) ja lentotukialustoimintaan suunniteltu F-35C (CV/CATOBAR).
Ŀ
Merkit Ŀ ja ŀ on koodattu Unicodeen koodipisteisiin U+013F ja U+0140, mutta koska ne ovat niin sanottuja yhteensopivuusmerkkejä, niiden sijaan suositellaan käytettäväksi keskipistettä · (U+00B7).
Lockheed Martin F-35 Lightning II
Yhdysvaltain merijalkaväki otti F-35B:n käyttöön heinäkuussa 2015, ilmavoimat F-35A:n elokuussa 2016 ja merivoimat F-35C:n helmikuussa 2019. Israel aloitti F-35:n operatiivisen käytön joulukuussa 2017, Italia joulukuussa 2018, Yhdistyneen kuningaskunnan Royal Air Force (RAF) tammikuussa 2019 ja Royal Navy joulukuussa 2020, Japani maaliskuussa 2019, Norja marraskuussa 2019 ja Australia joulukuussa 2020. Israelin ilmavoimat käytti F-35-konetta ensimmäisenä taistelutehtävässä vuonna 2018. Yhdysvallat suunnittelee ostavansa 2 456 F-35-konetta vuoteen 2044 mennessä, mikä edustaa pääosaa sen ilma- ja merivoimien sekä merijalkaväen lentokalustosta moniksi vuosikymmeniksi. Yhdysvaltojen on määrä jatkaa koneen käyttöä vuoteen 2070 saakka.
Vuonna 2016 ilmoitettiin, että F-35 ei korvaa Yhdysvaltain ilmavoimissa vuonna 1972 ensilentonsa tehnyttä A-10-koneita kuten alun perin oli suunniteltu.
F-35A oli yksi HX-hävittäjähankkeen ehdokkaista ja valittiin McDonnell Douglas F/A-18 Hornetin seuraajaksi Suomen Ilmavoimille.
Ohjelman alkuperä
F-35 on syntynyt Joint Strike Fighter (JSF) -ohjelmasta, joka oli Yhdysvaltain monen 1980- ja 1990-luvun taistelukoneohjelman sulautuma. Yksi edeltävistä ohjelmista oli vuosina 1983‒1994 käynnissä ollut asevoimien tutkimusorganisaatio DARPA:n (Defense Advanced Research Projects Agencyn) edistyksellisen pystysuoraan laskeutumaan kykenevän hävittäjän kehittämiseen tähdännyt ASTOVL (Advanced Short Take-Off/Vertical Landing). Ohjelman tarkoitus oli kehittää Yhdysvaltain merijalkaväelle ja Yhdistyneen kuningaskunnan merivoimille Harrier Jump Jetin korvaaja. Yksi ASTOVL:in salaisista alaohjelmista oli SSF (Supersonic STOVL Fighter), jossa Lockheedin Skunk Works -osasto tutki ääntä nopeamman STOVL-häivehävittäjän kehittämistä sekä merijalkaväen että ilmavoimien tarpeisiin. Tutkittu avainteknologia oli järjestelmä, jossa suihkumoottoria voitiin käyttää myös pystysuoran nostovoiman luomiseen. Lockheedin konsepti oli yksimoottorinen, etusiivillä (canard) varustettu deltasiipinen hävittäjä, jonka tyhjäpaino olisi ollut noin 11 000 kg. ASTOVL sai vuonna 1993 uuden nimen CALF (Common Affordable Lightweight Fighter), ja sitä kehittivät Lockheedin lisäksi McDonnell Douglas ja Boeing. pienoiskuva|oikea|X-35B Edwardsin lentotukikohdan yllä. Vuonna 1993 Yhdysvaltain puolustushallinto peruutti ilmavoimien MRF- (Multi-Role Fighter) ja merivoimien A/F-X (Advanced Fighter-Attack) -ohjelmat ja käynnisti JAST (Joint Advanced Strike Technology) -ohjelman. Suhteellisen huokeaan General Dynamics F-16 Fighting Falcon -hävittäjän korvaajaan tähdännyttä MRF-ohjelmaa oli jo pienennetty ja viivästetty, koska kylmän sodan päättyminen vähensi F-16-laivaston käyttöä ja siten pidensi niiden käyttöaikaa ja koska F-22-ohjelman budjettipaineet kasvoivat. Merivoimien A/F-X-ohjelma oli aloitettu vuonna 1991 nimellä A-X (Advanced-Attack), joka oli ATA (Advanced Tactical Aircraft) -ohjelman jatko Grumman A-6 Intruder -rynnäkkökoneen korvaajan suunnittelemiseksi. ATA:n tuloksena suunnitellun McDonnell Douglas A-12 Avenger II -häiverynnäkkökoneen kehittäminen oli peruutettu vuonna 1991 ongelmien ja liian korkeiksi nousseiden kustannusten takia. Samana vuonna lopetettiin ilmavoimien ATF (Advanced Tactical Fighter) -ohjelman vesana syntynyt merivoimien NATF (Naval Advanced Tactical Fighter) -ohjelma Grumman F-14 Tomcat -hävittäjän seuraajan kehittämiseksi ja liitettiin A-X-ohjelmaan, joka nimettiin A/F-X:ksi. Lisääntyneiden budjettipaineiden vuoksi Yhdysvaltain puolustusministeriö ilmoitti syyskuussa 1993 MRF:n ja A/F-X:n peruuttamisesta ja niiden kokemusten siirtämisestä JAST-ohjelmalle. Sen tarkoitus ei ollut kehittää uutta lentokonetta vaan edistyksellisen voiman projisointisodankäynnin vaatimuksia, teknologioita ja sitä havainnollistavia konsepteja.
Yksi JSF-ohjelman pääpiirre on kansainvälinen osallistuminen, joka alkoi Yhdistyneen kuningaskunnan osallistumisesta ASTOVL-ohjelmaan. Monet ilmavoimiensa uudenaikaistamista tarvinneet kumppanimaat kiinnostuivat JSF:stä. Yhdistynyt kuningaskunta liittyi JAST/JSF:ään perustajajäsenenä vuonna 1995, jolloin siitä tuli JSF:n 1. tason kumppani. Alankomaat, Australia, Italia, Kanada, Norja, Tanska ja Turkki liittyivät ohjelmaan konseptin demonstraatiovaiheessa. Alankomaista ja Italiasta tuli 2. tason ja lopuista 3. tason kumppaneita. Siksi konetta kehitettiin yhteistyössä kumppanimaiden kanssa ja se tuli myös vientiin.
JSF-kilpailu
vasen|pienoiskuva|Lockheed Martin X-35C ilmassa pienoiskuva|F-35A: n ja F-35C: n aseistusta
Boeing ja Lockheed Martin valittiin vuoden 1997 alussa konseptin demonstraatio-ohjelmaan X-32- ja X-35-koneilla. McDonnell Douglasin tiimi karsiutui, ja Northrop Grumman ja British Aerospace liittyivät Lockheed Martinin tiimiin. Kummankin yhtiön oli määrä tuottaa kaksi prototyyppiä normaaliin nousuun ja laskeutumiseen (CTOL), lentotukialusnousuun ja -laskuun (CV) sekä lyhyen kiitotien nousuun ja pystysuoraan laskuun (STOVL). Lockheed Martin hyödynsi ASTOVL/CALF-ohjelman SDLF-järjestelmää, jonka avaintekijä on keskirungon etuosassa sijaitseva nostava puhallin. Se aktivoidaan kytkimellä, joka liittää käyttöakselin turbiineihin ja lisää työntövoimaa alle kääntyvästä suihkusuuttimesta. Aikaisempaa tutkimusta samanlaisista järjestelmistä, kuten Convair Model 200, Rockwell XFV-12 ja Jakovlev Jak-141, käytettiin myös hyödyksi. Boeingin X-32:ssa sen sijaan käytettiin suoraa nostojärjestelmää, jossa moottori sijoitettiin heti ohjaamon taakse ja sen työntövoimaa ohjattiin nousussa ja laskussa alaspäin monen suuttimen kautta.
Lockheed Martinin strategia konemallien yhdenmukaistamiseksi oli SDLF-järjestelmän ja kääntyvän suuttimen korvaaminen polttoainetankilla CTOL- ja CV-versioissa. Se mahdollistaa kaikkien mallien identtisen aerodynaamisen muodon, joskin CV-versiossa on suuremmat siivet laskeutumisnopeuden pienentämiseksi lentokannelle laskeuduttaessa. JAST-ohjelman tukialuskäyttövaatimusten takia päädyttiin perinteiseen pyrstöön ASTOVL/CALF-ohjelman tarjoaman canardi-deltasiipi-yhdistelmän sijasta. Tämä mahdollisti suuremman yhdenmukaisuuden versioiden välillä, mikä oli suunnittelun tässä vaiheessa yhä tärkeää. Lockheed Martinilla oli CTOL-käyttöön X-35A-prototyyppi, joka muutettiin X-35B:ksi STOVL-kyvyn osoittamiseksi, ja X-35C tukialuskelpoisuuden osoittamiseksi.
X-35A teki ensilentonsa 24. lokakuuta 2000 ja teki ohjattavuuteen, lentomatkaan ja liikehtimiskykyyn liittyvät koelentonsa sekä ali- että yliääninopeudella. 28 lennon jälkeen kone muutettiin X-35B:ksi suurimpina muutoskohtinaan SDLF-järjestelmä, alas kääntyvä suihkusuutinyksikkö sekä vakaudenhallintasuuttimet. Kone demonstroi onnistuneesti järjestelmän toimivuuden vakaassa leijunnassa, pystysuorassa laskussa ja alle 150 metrin nousukiidossa. X-35C teki ensilentonsa 16. joulukuuta 2000 ja teki tukialuslaskeutumisen sisältäneet koelennot.
Lockheed Martin julistettiin voittajaksi 26. lokakuuta 2001, ja se sai sopimuksen järjestelmän kehittämiseksi ja esittelemiseksi. Pratt & Whitney sai erillissopimuksen koneen F135-moottorin kehittämiseksi. Merkinnän F-35, joka poikkesi puolustusministeriön standardijärjestyksestä, päätti paikan päällä ministeriön ohjelmajohtaja kenraalimajuri Mike Hough. Merkintä tuli yllätyksenä jopa Lockheed Martinille, joka oli odottanut JSF:lle merkintää F-24.
Kehitys ja tuotanto
pienoiskuva|oikea|F-35:n tuulitunnelimalli Arnold Engineering Development Centerin viisimetrisessä transsoonisessa tuulitunnelissa. Kun Yhdysvaltain puolustusministeriön JSF-ohjelma eteni järjestelmäkehitys- ja esittelyvaiheeseen, X-35-konetta muokattiin F-35-taistelukoneen luomiseksi. Eturunkoa pidennettiin 5 tuumaa (12,7 cm), jotta saatiin tilaa tehtäväavioniikalle, ja korkeusperäsintä siirrettiin 2 tuumaa (5,1 cm) taaksepäin tasapainon ja hallinnan säilyttämiseksi. DSI-malliset (Diverterless Supersonic Inlet) moottorin ilmanottoaukot muutettiin nelitahoisista kolmitahoisiksi ja siirrettiin 30 tuumaa (76 cm) taaksepäin. Runkoa kohotettiin päältä 1 tuuma (2,5 cm) keskilinjaa myöten, jotta saatiin tilaa asekuiluille. X-35-prototyyppien merkintätapaa noudattaen kolme version nimiksi tuli F-35A (CTOL), F-35B (STOVL) ja F-35C (CV). Lockheed Martin integroi koneen järjestelmät ja tekee koneiden loppukokoonpanon, kun taas Northrop Grumman ja BAE Systems toimittavat tehtäväjärjestelmien ja lentorangan komponentteja.
Hävittäjän järjestelmien lisääminen lisäsi koneen painoa. F-35B:n paino nousi eniten, pääosin vuonna 2003 tehdystä päätöksestä laajentaa sen asekuiluja versioiden yhdenmukaisuuden säilyttämiseksi. Yhteensä 998 kg:n painonnousu (yli 8 %) aiheutti kaikkien avainsuorituskykyparametrien kynnysarvojen ylittämisen. Joulukuussa 2003 muodostettiin STOVL Weight Attack Team (SWAT) koneversion painon kompensoimiseksi ja laskemiseksi. Muutoksiin sisältyi moottorin työntövoiman lisääminen, lentorangan osien ohentaminen, pienemmät asekuilut ja suuntavakaajat, työntövoiman vähentäminen vakaudenhallintasuuttimista sekä siiven liitoskohdan, sähköosien sekä ohjaamon takaisen rungon uudelleen suunnittelu Monet SWAT:in muutokset toteutettiin yhdenmukaisuuden takia kaikissa kolmessa versiossa. Syyskuuhun 2004 mennessä ponnistelut olivat pudottaneet F-35B:n painoa yli 1 360 kg, F-35A:n 1 090 kg ja F-35C:n 860 kg. Painonpudotustyö maksoi 6,2 miljardia dollaria ja aiheutti ohjelmaan puolentoista vuoden viivästymisen. pienoiskuva|vasen|Ensimmäistä F-35A:n prototyyppiä hinataan käyttöönottoseremoniaansa 7. heinäkuuta 2006. Ensimmäinen F-35A, ”AA-1”, valmistui Texasin Fort Worthin tuotantolinjalta 19. helmikuuta 2006 ja teki ensilentonsa 15. joulukuuta 2006. Konetyyppi sai vuonna 2006 nimen Lightning II.
Konetyypin ohjelmisto kehitettiin kuutena julkaisuna tai ”Blockina” järjestelmäkehitys- ja esittelyvaihetta varten. Ensimmäiset kaksi Blockia, 1A ja 1B, valmistivat F-35:n alustavaan ohjaajakoulutukseen ja monikerroksiseen turvallisuuden valvontaan. Block 2A paransi koulutuskykyä, kun taas 2B oli ensimmäinen taisteluvalmis julkaisu, joka suunniteltiin Yhdysvaltain merijalkaväen alustavaa operatiivista kykyä varten. Block 3i lisäsi uuden ydinprosessorin suunniteltua Yhdysvaltain ilmavoimien alustavaa operatiivista kykyä varten. Toistaiseksi viimeinen julkaisu järjestelmäkehitys- ja esittelyvaihetta varten on 3F, joka sisältää täydet lentosuoritusarvot ja kaikki peruslinjan taistelukyvyt. Ohjelmistojulkaisujen rinnalla jokaisessa Blockissa päivitettiin avioniikkalaitteistoja ja paranneltiin konetta koelentojen ja rakennetestauksen perusteella. Jotkut varhaisen tuotantovaiheen koneet päätettiin päivittää Block 3F:ään, kun kehitysohjelma on valmis. Järjestelmäkehitys- ja esittelyvaihe vietiin loppuun huhtikuussa 2018, kun 17 000 koelentotunnin viimeinen lento oli lennetty. F-22:n tapaan F-35 on joutunut kyberhyökkäysten ja teknologian varkausyritysten kohteeksi, ja sen tuotantoketjussa on havaittu potentiaalisia haavoittuvuuksia.
Testeissä löytyi useita merkittäviä ongelmia: F-35B:n alkuvaiheen lentorangoissa oli ennenaikaisia murtumia, F-35C:n pysäytyskoukku oli epäluotettava, polttoainesäiliöt olivat liian haavoittuvia salamaniskuille, kypäränäytössä oli ongelmia yms. Ohjelmisto viivästyi toistuvasti sen ennennäkemättömän laajuuden ja monimutkaisuuden takia. Vuonna 2009 Yhdysvaltain puolustusministeriön JET-arviointiryhmä ilmoitti, että ohjelma oli kaksi ja puoli vuotta julkistetusta aikataulusta myöhässä. Vuonna 2011 ohjelmalle asetettiin uusi lähtötilanne, jolloin sen kustannuksia ja aikataulutavoitteita muutettiin ja alustava operatiivinen kyky siirrettiin eteenpäin suunnitellusta vuodesta 2010 vuoteen 2015. Samanaikaista testausta, vikojen korjaamista ja tuotannon aloittamista kritisoitiin tehottomaksi. Vuonna 2014 Yhdysvaltain puolustushankintojen alivaltiosihteeri Frank Kendall kutsui sitä hankintamenettelyn väärinkäytökseksi. Konetyypin kolmen version yhteisiä osia oli vain 25 %, joka oli paljon alle odotetun 70 %:n samankaltaisuuden. Koneversioiden avioniikka- ja tehtäväjärjestelmät olivat kuitenkin samat. Ohjelma sai huomattavaa kritiikkiä kustannusten ylittämisestä sekä koko ohjelman elinkaaren kustannuksista sekä alihankkijoiden laadunhallinnan puutteista.
JSF-ohjelman odotettiin maksavan noin 200 miljardia vuoden 2002 dollaria, kun järjestelmän kehityksestä ja esittelystä tehtiin sopimus vuonna 2001. Jo vuonna 2005 Yhdysvaltain hallituksen tarkastusvirasto oli tunnistanut ohjelmassa suuria kustannus- ja aikatauluriskejä. Kalliit viivytykset kiristivät puolustusministeriön ja sopimuskumppaneiden välejä. Vuoteen 2017 mennessä viivytykset ja kustannusten ylitykset olivat nostaneet F-35-ohjelman odotettavissa olevat hankintakustannukset 406,5 miljardiin dollariin, ja elinkaaren kokonaiskustannukset (vuoteen 2070 asti) 1,5 biljoonaan dollariin sisältäen myös käyttö- ja ylläpitokulut. Koneiden hinnat ja käyttökulut ovat kuitenkin laskeneet merkittävästi tuotannon kasvaessa. 14. tuotantosarjan F-35A:n yksikköhinta on 77,9 miljoonaa dollaria, joka on yli 70 % alempi kuin ensimmäisen tuotantosarjan koneen. Viivästykset kehityksessä sekä operatiivisessa testauksessa ja arvioinnissa ovat siirtäneet täysivauhtisen tuotannon aloittamista.
Päivityksiä ja lisäkehitystä
pienoiskuva|vasen|Yhdysvaltain ilmavoimien F-35A RAF Fairfordin lentotukikohdassa vuonna 2018. Ensimmäisen taistelukykyisen Block 2B -konfiguraation, jossa oli ilmataistelun ja ilmasta maahan -peruskyvyt, Yhdysvaltain merijalkaväki julisti operointikykyiseksi heinäkuussa 2015. Block 3F -konfiguraation operatiivinen testaus ja arviointi alkoi joulukuussa 2018. Valmistuessaan se päättää konetyypin kehittämisvaiheen. F-35-ohjelma kehittää myös ylläpitoa ja päivittämistä, esimerkiksi alkupään tuotannon koneet päivitetään Block 3F- tai Block 4 -konfiguraatioon.
F-35:tä odotetaan päivitettävän jatkuvasti sen koko käyttöiän. Ensimmäinen päivitysohjelma, nimeltään Continuous Capability Development and Delivery (C2D2) alkoi vuonna 2019 ja sen suunnitellaan jatkuvan vuoteen 2024 saakka. Sen lyhyen aikavälin kehitystavoite on Block 4, johon integroidaan lisää aseita, mukaan lukien vain vientikoneisiin tulevia aseita. Block 4:n avioniikkaa päivitetään, elektronisia tukitoimia parannetaan ja se saa Remotely Operated Video Enhanced Receiver (ROVER) -tuen. C2D2 korostaa myös ketterää ohjelmistokehitystä nopeamman versioiden käyttöönoton mahdollistamiseksi. Vuonna 2018 Air Force Life Cycle Management Center (AFLCMC) teki sopimukset General Electricin ja Pratt & Whitneyn kanssa tehokkaamman muuttuvavaiheisen suihkumoottorin kehittämiseksi F-35:een.
Puolustusalan sopimuskumppanit ovat tarjonneet F-35:een päivityksiä virallisten ohjelmasopimusten ulkopuolella. Vuonna 2013 Northrop Grumman paljasti kehittävänsä suunnattua häirintälähetintä (DIRCM, Directional InfraRed CounterMeasures) nimeltään Threat Nullification Defensive Resource (ThNDR). Se jakaisi tilan koneen Distributed Aperture Systemin (DAS) sensorien kanssa ja toimisi häirintälasersuojana infrapunahakuisia ohjuksia vastaan.
Kansainvälinen kumppanuusohjelma ja hankinnat
Joulukuussa 2011 Japani ilmoitti aikomuksestaan ostaa F-4 Phantom II -koneidensa korvaajiksi 42 F-35-konetta, joista 38 koottaisiin kotimaassa. Toimitusten oli määrä alkaa vuonna 2016. Kehityksen ja testauksen viivästysten vuoksi monet alkupään tilaukset siirtyivät. Italia vähensi tilausmääräänsä 131 koneesta 90:een vuonna 2012. Australia päätti ostaa väliaikaisratkaisuksi Boeing F/A-18F Super Horneteja vuonna 2006 ja EA-18G Growlereja vuonna 2013.
Kanadan tilintarkastusvirasto julkaisi 3. huhtikuuta 2012 raportin, jossa hahmoteltiin Kanadan F-35-hankinnan ongelmia. Raportissa kerrottiin, että hallitus tietoisesti vähätteli 65 F-35:n lopullista hankintahintaa kymmenellä miljardilla dollarilla. Vuoden 2015 parlamenttivaalien jälkeen liberaalipuolueen muodostama hallitus päätti olla jatkamatta koneen hankintaa ja käynnisti kilpailun koneen valitsemiseksi.
Singapore ilmoitti tammikuussa 2019 suunnitelmastaan ostaa pieni määrä F-35-koneita konetyypin kykyjen ja soveltuvuuden arvioimiseksi ennen kuin päättää ilmavoimiensa F-16-laivaston korvaamisesta. Toukokuussa 2019 Puola ilmoitti suunnitelmastaan ostaa 32 F-35A-konetta neuvostoajan taistelukoneidensa korvaamiseksi. Sopimus allekirjoitettiin tammikuussa 2020.
Yleiskatsaus
Vaikka F-35:ltä puuttuu suuremman, kaksimoottorisen F-22:n raaka, kinemaattinen suorituskyky, se on kilpailukykyinen neljännen sukupolven hävittäjien, kuten F-16:n ja F/A-18:n kanssa, erityisesti asekuormassa, koska F-35:n aseiden kantamiskyky koneen sisällä eliminoi ulkoisesta kuormasta syntyvää ilmanvastusta. Kaikkien versioiden huippunopeus on 1,6 Machia täydellä sisäisellä kuormalla. F135-moottori kiihtyy hyvin ja tuottaa hyvin energiaa alisoonisilla nopeuksilla ja jälkipoltto kiihdyttää yliääninopeuteen. Suuret korkeusperäsimet, siiven johtoreunan pidennykset ja laipat sekä kallistetut sivuperäsimet tuottavat erinomaisen hallittavuuden suurilla kohtauskulmilla, jotka voidaan trimmata 50°:een. Epävakaus ja fly-by-wire-ohjaus tuottavat erinomaiset käsittelyominaisuudet ja hallitun lennon. Koska F-35:ssä on sisäistä polttoainetta yli kaksinkertaisesti F-16:een verrattuna, sillä on merkittävästi suurempi taistelusäde ja sen häiveominaisuudet mahdollistavat tehtävän tehokkaamman lentoprofiilin.
Sensorit ja avioniikka
pienoiskuva|oikea|AN/APG-81 AESA-tutkan antenni. F-35:n tehtäväjärjestelmät ovat sen monimutkaisimpia puolia. Avioniikka ja sensorifuusio suunniteltiin parantamaan lentäjän tilannetietoisuutta ja johtamiskykyjä sekä edesauttamaan verkostokeskeistä sodankäyntiä. Tärkeimpiin sensoreihin kuuluvat Northrop Grumman AN/APG-81 -AESA-tutka, BAE Systems AN/ASQ-239 Barracuda -elso-järjestelmä, Northrop Grumman/Raytheon AN/AAQ-37 DAS, Lockheed Martin AN/AAQ-40 EOTS ja Northrop Grumman AN/ASQ-242 CNI -laitteisto. F-35 suunniteltiin niin, että sensorit kommunikoivat keskenään tarjotakseen yhtenäisen kuvan paikallisesta taistelutilasta sekä edesauttavat toistensa toimintaa, esimerkiksi APG-81-tutka toimii myös osana elektronisen sodankäynnin järjestelmää. pienoiskuva|vasen|Elektro-optinen maalinosoitusjärjestelmä F-35:n nokan alla. Suuri osa F-35:n ohjelmistosta on kehitetty C- ja C++-ohjelmointikielillä, mutta myös F-22:ssa käytettyä Ada83-koodia on mukana. Block 3F:n ohjelmistossa on 8,6 miljoonaa riviä koodia. Koneessa on Lockheed-Martinin kehittämä middleware-ohjelmisto, jonka myötä ohjelmistoa ja laitteistoa voidaan päivittää ilman, että tarvitsee kirjoittaa uusiksi miljoonia rivejä ohjelmakoodia. Middlewarea ajetaan Freescalen PowerPC-prosessoreilla. Green Hills Softwaren kehittämä Integrity-178B on reaaliaikainen käyttöjärjestelmä (RTOS), joka ohjaa ohjaamon näyttöä. Käyttöjärjestelmä on jo ennestään FAA-sertifioitu. Näyttö on L-3 Display Systemsin (nykyään L3Harrisin) aktiivimatriisi nestekidenäyttö. Näyttö käyttää hyllytavarana (COTS) saatavaa tekniikkaa, jota muokataan heijastumisen estolla ja yönäkökäyttöä varten. Dataverkko sisältää MIL-STD 1553 -väylän asejärjestelmille sekä IEEE 1394b- (FireWire 800) ja kuitukanavaväyliä. Kommunikaatio, navigaatio ja omatunnuslaite käyttävät Xilinxin valmistamia FPGA-piirejä. Koko Yhdysvaltain konelaivaston laajuisten ohjelmistopäivitysten mahdollistamiseksi ohjelmiston määrittämiin radiojärjestelmiin sekä päivitysten joustavuuden ja edullisuuden vuoksi avioniikassa käytetään myös vapaasti myytäviä komponentteja silloin kuin se on mahdollista. Tehtäväjärjestelmien ohjelmisto oli erityisesti sensorifuusion osalta yksi kehitysohjelman vaikeimpia osia ja syynä merkittäviin ohjelman viivästyksiin.
APG-81-tutka keilaa elektronisesti, ja siinä on aktiivinen ja passiivinen ilmasta ilmaan -moodi, ilmasta maahan -moodi sekä synteettisen apertuurin tutka (SAR). Se voi seurata useita maaleja ja samanaikaisesti ulottaa etsintäkeilansa yli 150 kilometrin päähän. Antenni on kallistettu taaksepäin havaittavuuden vaikeuttamiseksi. Tutkaa täydentää AAQ-37 DAS, joka koostuu kuudesta infrapunasensorista, jotka tarjoavat ohjuslaukaisuvaroituksen ja maalinseurannan kaikista suunnista. DAS toimii tilannetietoisuutta antavana infrapunamaalinosoitusjärjestelmänä, joka antaa ohjaajan kypäränäyttöön joka suuntaan ulottuvan näkymän myös pimeässä. Elektronisen sodankäynnin (elso) ASQ-239 Barracuda -järjestelmässä on 10 radiotaajuusantennia, jotka on upotettu siiven ja pyrstön reunoihin joka suuntaan toimiviksi tutkavaroitusvastaanottimiksi. Se tarjoaa sensorifuusioon myös radiotaajuus- ja infrapunaseurantaa, uhkien maalinosoitusta sekä multispektrisiä vastatoimia omasuojaksi ohjuksia vastaan. Elso-järjestelmä pystyy havaitsemaan ja häiritsemään vastustajan tutkia. AAQ-40 EOTS on asennettu koneen nokan alle monitahoisen vaikeasti havaittavan ikkunan taakse. Se toimii laser-maalinosoittimena, lämpökamerana ja kauas katsovana infrapunamaalinosoituslaitteena. ASQ-242 CNI -viesti-, navigointi- ja tunnistuslaitteisto käyttää puolta kymmentä erilaista fyysistä datalinkkiä, mukaan lukien MADL (Multifunction Advanced Data Link), vaikeasti havaittavaan toimintaan. Sensorifuusion kautta radiotaajuusvastaanotinten ja infrapunasensorien informaatio yhdistetään ohjaajalle yhdeksi taktiseksi kuvaksi. Joka suuntaan toimiva maalien suunta- ja tunnistustieto voidaan välittää MADL:in kautta toisille koneille lähetyksen tulematta havaituksi. Koneessa on myös Link-16-järjestelmä kommunikointiin vanhempien järjestelmien kanssa.
F-35:n prosessorit, sensorit ja ohjelmisto suunniteltiin alusta saakka paranneltaviksi koko konetyypin eliniän ajan. Technology Refresh 3, joka sisältää uuden ydinprosessorin ja uuden ohjaamonäytön, on suunniteltu otettavaksi käyttöön tuotantosarjasta 15 lähtien. Lockheed Martin on tarjonnut Block 4 -konfiguraatiota varten Adanced EOTS:ia, joka mahtuu samaan paikkaan kuin peruslinjan EOTS vain minimaalisin muutoksin. Lockheed Martin vailitsi kesäkuussa 2018 Raytheonin parantamaan DAS-järjestelmää. Yhdysvaltain ilmavoimat on tutkinut F-35:n mahdollisuuksia organisoida miehittämättömien rynnäkkökoneiden hyökkäyksiä sensoriensa ja tietoliikennelaitteistonsa välityksellä.
Häive ja havaittavuus
pienoiskuva|oikea|Paneelien ja luukkujen reunojen hammaslaitaisuutta. F-35:n suunnittelun avainkohta on häive. Koneen tutkapoikkipinta-alaa on pienennetty lentorangan huolellisen muotoilun ja tutkasäteilyä absorboivien materiaalien avulla. Näkyviin toimiin kuluvat reunojen yhdensuuntaisuus, paneelien hammaslaitaisuus sekä moottorin peittäminen näkyvistä. Lisäksi DSI-tyyppisissä moottorin ilmanottoaukoissa käytetään kuhmua ja eteenpäin kaarrettua huulta turbulenttisen rajakerroksen ohjaamiseksi ilmanottoaukkojen sivuitse, sen sijaan että käytettäisiin jakolevyä rungon ja ilmanottoaukon välissä tai imuaukkoja, mikä vielä pienentää tutkajälkeä edestäpäin. F-35:n tutkapoikkipinta-alaa on luonnehdittu tietyillä taajuuksilla ja tietyistä kulmista pienemmäksi kuin metallista golfpalloa. Joissakin olosuhteissa F-35 on verrattavissa häiveominaisuuksiltaan F-22:een. Ylläpitoa varten F-35:n häiveominaisuuksissa otettiin oppia aikaisemmista häivekoneista. F-35:n tutkasäteilyä imevä kuitumattokuori on kestävämpi ja vaatii vähemmän ylläpitoa kuin vanhemmat päällykset. Myös koneen infrapunajälkeä ja visuaalista havaittavuutta on häivytetty samoin kuin radiotaajuuspäästöjä havaittavuuden heikentämiseksi. F-35:n häiveteknologia keskittyy X-taajuuskaistan aallonpituuksille. Matalataajuiset tutkat pystyvät havaitsemaan häivekoneen Rayleigh'n sironnan (Rayleigh scattering) takia, mutta ne tutkat ovat valtavia, alttiita välkkeelle ja epätarkkoja. Todellisen tutkapoikkipinta-alan naamioimiseksi F-35:een voidaan asentaa neljä Luneburgin linssiä.
F-35:n moottorien aiheuttama melu on aiheuttanut huolta koneen tulevien tukikohtien lähistön asuinalueilla. Arizonan Luken ja Floridan Eglinin lentotukikohtien lähistön asukkaat pyysivät ympäristövaikutustutkimuksia vuosina 2008 ja 2009. Vaikka F-35:n melutasot olivat verrattavissa F-16:een, niiden ääniteho on suurempi erityisesti matalammilla taajuuksilla. Kyselyt ja tutkimukset ovat osoittaneet, että F-35:n aiheuttama melu ei eronnut F-16:sta eikä F/A-18E/F:stä, vaikka jotkut erottivat suuremman matalataajuisen melun.
Ohjaamo
pienoiskuva|oikea|F-35:n ohjaamosimulaattori. pienoiskuva|vasen|F-35 lentäjän kypärä vuonna 2013. Lasiohjaamo suunniteltiin antamaan ohjaajalle hyvä tilannetietoisuus. Päänäyttö on 20x8-tuumainen (50x20 cm) panoraamakosketusnäyttö, joka näyttää mittariston, aseiden hallinnan, kommunikointi- ja suunnistustiedot sekä varoitukset ja hälytykset. Ohjaaja voi räätälöidä tietojen esittämisjärjestyksen. Päänäytön alla on pienempi varanäyttö. Ohjaamossa on Adacelin kehittämä puheentunnistusjärjestelmä. F-35:ssä ei ole heijastusnäyttöä, vaan sen sijaan lento- ja taistelutiedot näytetään ohjaajan kypäränäytössä. Yksiosainen himmennetty kuomu on saranoitu edestä. Siinä on sisäinen kehys rakenteellisen lujuuden lisäämiseksi. Martin-Baker US16E -heittoistuimen laukaisee sivukiskoihin asennettu kaksoiskatapulttijärjestelmä. HOTAS-tyyppiset ohjaussauva on oikealla ja kaasu vasemmalla. OBOGS-hapenkehitysjärjestelmä saa energiansa erillisestä Integrated Power Package (IPP) -voimanlähteestä. Lisäksi on lisähappipullo ja varahappijärjestelmä hätätilanteita varten.
Vision Systems Internationalin (myöhemmin Collins Elbit Vision Systems) HMDS-kypäränäyttö on avaintekijä F-35:n ohjaamon käyttöliittymässä. Toisin kuin perinteisessä heijastusnäytössä ohjaaja näkee lento- ja taistelutiedot riippumatta siitä, mihin suuntaan hänen kasvonsa osoittavat. DAS-järjestelmän tuottama infrapunakuva voidaan näyttää suoraan HMDS:lle, jolloin ohjaaja voi katsella ikään kuin koneen läpi. HMDS mahdollistaa ohjusten laukaisun maaleja kohti, vaikka koneen nokka osoittaisi toiseen suuntaan. Kypärän hinta on 400 000 dollaria. HMDS painaa enemmän kuin perinteiset kypärät, minkä vuoksi on esitetty huoli, että se voi vaarantaa kevyet ohjaajat heittoistuinta käytettäessä. Kypärää on kuitenkin myöhemmin kevennetty ja parannettu siltä osin lentäjien turvallisuutta.
Kehityksen aikaisen HMDS:n tärinän, värinän, pimeä- ja sensorinäytön ongelmien vuoksi Lockheed Martin ja Elbit julkaisivat vuonna 2011 spesifikaatioluonnoksen vaihtoehtoisesta HMDS:stä, joka perustui AN/AVS-9-pimeänäkökiikareihin varajärjestelmänä, sekä ottivat BAE Systemsin mukaan sen kehitystyöhön. Jotta vaihtoehtoinen HMDS olisi voitu ottaa käyttöön, ohjaamoa olisi pitänyt muuttaa. Kun peruslinjan kypärä kehittyi, vaihtoehtoisen HMDS:n kehitys pysäytettiin lokakuussa 2013. Vuonna 2016 Gen 3 -kypärä esiteltiin tuotantosarjan 7 mukana. Siinä on parannettu yökamera, uusi nestekidenäyttö, automaattinen kohdistus ja ohjelmiston parannuksia. Kolmannen sukupolven kypärää valmistaa Rockwell Collins ESA Vision Systems, joka on Elbit Systemsin ja Rockwell Collinsin (nykyisin Collins Aerospace) yhteisyritys.