cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
A-luokka (hävittäjä, 1913)
A-luokka oli Britannian Kuninkaallisen laivaston torpedovenehävittäjäluokka, joka muodostui lokakuun 1913 hävittäjien uudelleen luokittelussa. Luokkaan sijoitettiin 26 tai 27 solmua saavuttaneet torpedovenehävittäjät. Luokan alukset oli valmistanut usealta eri telakalta 1890-luvun puolivälissä neljäkymmentäkaksi alusta useana eri luokkana (tilauksena) Amiraliteetin määritysten pohjalta telakoiden omien suunnitelmien mukaan. Alusten ainoana yhteisenä tekijänä oli suunniteltu nopeus 27 solmua.
Todellisuudessa kuuden ensimmäisen aluksen nopeudeksi oli määritelty 26 solmua, mutta yksikään niistä ei ollut enää palveluksessa luokitusta määritettäessä. Samoin monet 27 solmun aluksista olivat poistuneet palveluksesta ennen vuotta 1913, mutta yhdenmukaisuuden vuoksi kaikki neljäkymmentäkaksi alusta on luetteloitu alla olevassa luettelossa.
Glimpse of Love
Glimpse of Love on skotlantilaisen rockyhtyeen Franz Ferdinandin kappale, joka julkaistiin neljäntenä singlenä yhtyeen viidenneltä studioalbumilta Always Ascending. Kappaleen musiikkivideo julkaistiin 23. huhtikuuta 2018 videopalvelu YouTubessa.
Singlen B-puolena julkaistiin vaihtoehtoinen versio kappaleesta.
Kumpulainen
Kumpulainen on suomalainen sukunimi, joka on muun muassa seuraavilla henkilöillä:
Sanankoro Djitoumou
Sanankoro Djitoumoun kunta rajoittuu lännessä Katin piirin Ouélessébougoun, pohjoisessa Bougoulan ja Tiélén, idässä Sikasson alueen Bougounin piirin Dogon ja etelässä Keleyan kuntiin. Vesistöjä ovat sadekauden jälkeen kuivuvat Kalako, Dianikor Bâ ja Banifing. Kasvillisuus on heinäsavannia.
Kuntaan kuuluu 27 kylää. Asukkaat ovat etupäässä bambaroita. Lisäksi on jonkin verran fulbeja. Uskontoja ovat islam ja katolisuus.
Kunnan liikenneyhteydet ovat heikot. Paikallisia elinkeinoja ovat maanviljely, karjanhoito, kalastus, kaupankäynti ja käsityöammatit.
HMS Namur (1756)
HMS Namur oli Britannian kuninkaallisen laivaston vuonna 1756 vesillelaskettu 90-tykkinen toisen luokan linjalaiva.
Valmistus
Alus tilattiin 12. heinäkuuta 1750 Chathamin telakalta. Se laskettiin vesille 3. maaliskuuta 1756.
Palvelus
Alus osallistui vuonna 1797 Cabo de São Vicenten taisteluun päällikkönään James Hawkins-Whitshed. Alus muutettiin 74-tykkiseksi vuonna 1805 poistamalla ylin tykkikansi, ja se siirrettiin vuonna 1807 satamapalvelukseen. Myöhemmin aluksen kapteenina toimi Jane Austenin veli Charles Austen. Alus romutettiin vuonna 1833.
Saudi-Arabian politiikka ja yhteiskunta
thumb|200px|Kuningas [[Salman bin Abdul-Aziz Al Saud.]]
Saudi-Arabian politiikka ja yhteiskunta perustuvat siihen, että Saudi-Arabia on kuningaskunta, ja Saudien hallitsijasuku tunnustaa islamin wahhabiittilaista suuntausta. Kuningas Salman ja hänen hallituksensa johtavat ilman kansan valitseman parlamentin rajoitteita. Saudien sukuun kuuluu tuhansia jäseniä, joista jotkut ylläpitävät loisteliasta elämäntyyliä. Maan tämänhetkinen kruununprinssi on Mohammed bin Salman.
Vuonna 1992 kuningas Fahd otti käyttöön "peruslain", joka toimii jonkinlaisena perustuslakina. 30. marraskuuta 2003 150-jäseninen neuvoa-antava kokous, Majlis al-Šura, sai oikeuden tehdä lakiehdotuksia ja muuttaa hallituksen esityksiä. Jäsenet nimittää kuningas. Kunnallisvaalit järjestettiin ensi kertaa vuonna 2005. Naisilla ei niissä ollut äänioikeutta.
Maassa ei toimi laillisia poliittisia puolueita. Helmikuussa 2001 aktivistit suunnittelivat puoluetta ja perustivat sille nettisivun, mutta heidät pidätettiin.
Saudi-Arabiassa lain noudattamista valvoo uskonnollinen poliisi, mutaween. Mutaweenia on kritisoitu muun muassa tapauksesta, jossa se esti tyttöjä poistumasta palavasta koulurakennuksesta, koska he eivät olleet pukeutuneet islamin edellyttämällä tavalla. Länsimaisen ihmisen näkökulmasta yhteiskunnan asettamat rajoitteet saattavat tuntua ankarilta; tyystin kiellettyjä ovat esimerkiksi alkoholi ja muiden uskontojen kuin islamin näkyminen julkisuudessa. Myöskään tanssia tai muille kuin naisille ja lapsille tarkoitettuja elokuvateattereita ei sallita. Hiljattain poliisi on kieltänyt kissojen ja koirien myymisen lemmikeiksi ja näiden ulkoiluttamisen Riadissa. Saudi-Arabia kielsi orjuuden virallisesti vuonna 1962.
Saudi-Arabiassa ei ole asevelvollisuutta.
Tärkeä uskonnollinen johtaja on Saudi-Arabian suurmufti. Nykyisenä suurmuftina toimii Abd-al-Aziz Aal ash-Shaikh.
Muut uskonnot kuin islam eivät ole sallittuja, ja monia Saudi-Arabiaan ulkomailta saapuneita on vangittu ja karkotettu jopa yksityisestä kristinuskon harjoittamisesta.
Uskonnonvapaus
Saudikansalaisen on kiellettyä olla muun uskonnon edustaja kuin islamin. Maan katukuvassa ei saa näkyä muun uskonnon kuin islamin tunnuksia. Jopa maahan tulevien siirtotyöläisten, jotka yleensä tulevat Aasiasta ja Afrikasta, ei sallita kokoontua harjoittamaan omaa uskontoaan edes kodeissa. Viranomaiset tai sukulaiset yleensä surmaavat islamin hylkäävän saudin. Open Doors -niminen järjestö listaa joka vuosi maat sen mukaan, miten huonosti kristittyjen uskonnonvapaus niissä toteutuu ja miten paljon niissä esiintyy kristittyjen vainoa. Vuoden 2008 luettelossa Saudi-Arabia oli toiseksi pahiten kristittyjä vainoava maa.
Saudit noudattavat tiukasti šaria-lakia.
Naisen asema
Vasta vuonna 2011 naisille myönnettiin äänioikeus paikallisvaaleissa, ja he voivat myös asettua ehdokkaiksi tai heidät voidaan valita neuvoa-antavan shuria-neuvoston jäseniksi.
Naiset ja miehet eivät Saudi-Arabiassa kulje julkisesti yhdessä eivätkä saa muutenkaan ole tekemissä keskenään, elleivät he ole aviopuolisoja tai läheisiä sukulaisia. Laki on varsin tiukka; saudin kanssa naimisissa ollut 75-vuotias syyrialainen leski Khamisa Sawadi tuomittiin vankeuteen, raipaniskuihin ja karkotukseen, kun kaksi miestä vei hänelle leipää. Naiset ja miehet eivät saa olla keskenään edes työn merkeissä.
Kuningas Abdullah nimitti helmikuussa 2009 Saudi-Arabian historian ensimmäisen naisministerin. Naisten oikeudet eivät kuitenkaan ole parantuneet, koska nainen ei saa esimerkiksi lähteä ulkomaille ilman miehensä lupaa.
Aiemmin naiset saattoivat käydä kuntosalilla, mutta naisten kuntosalit on nyt suljettu. Suurmufti vastustaa naisten liikuntaharrastusta. Heidän paikkansa on hänen mukaansa koti ja tehtävänsä lasten kasvattaminen.
Kuningas Abdullahin yliopisto avattiin vuonna 2009. Se on maan ensimmäinen yliopisto, jossa nais- ja miesopiskelijat voivat osallistua samoille luennoille ja käydä samoissa kahviloissa. Länsimaiset diplomaatit ovat toivoneet yliopiston edistävän islamilaisvaltion muutosta.
Kuolemanrangaistuksen käyttö
Vuonna 2007 Saudi-Arabiassa toteutettiin 156 teloitusta, selvästi enemmän kuin edellisinä vuosina. Kuolemanrangaistukset pannaan täytäntöön tavallisimmin julkisesti mestaamalla. Mestattavat rauhoitetaan, ja heidän silmänsä peitetään. Mestattavaksi saatetaan nykyisin tuomita rikollinen sukupuolesta riippumatta. Myös ristiinnaulitseminen on Saudi-Arabiassa hyväksytty rangaistusmuoto, joskin tällaisia teloituksia toteutetaan varsin harvoin. Tuomittu saatetaan ristiinnaulita myös mestauksen jälkeen.
Käytössä on myös lievempiä ruumiillisia rangaistuksia, esimerkiksi raipaniskut tai amputaatio. Myös silmä tai hampaita saatetaan poistaa.
Kuolemantuomioon päättyvät oikeudenkäynnit ovat usein salaisia.
Kuolemanrangaistus saattaa seurata useista eri rikoksista, jopa rienaus voi olla kuolemanrangeistukseen johtava rikos. Henkirikoksista voi saada kuolemantuomion, mutta viime kädessä asian ratkaisevat uhrin omaiset, jotka saattavat määrätä teloituksen sijasta haluamansa suuruisen "verirahan" tai armahduksenkin.
Myös homoseksuaalinen kanssakäyminen on kuolemanrangaistuksen uhalla kielletty. Tuomioon tarvitaan kuitenkin neljä todistajaa.
Amnesty International on todennut, että suhteettoman suuri osuus Saudi-Arabiassa teloitetuista on ulkomaalaisia.
Reformiliikkeitä
Yhteiskunnallisia reformeja maassa on ajanut muun muassa tunnettu filantrooppi ja prinssi Talal ibn Abd-al-Aziz, joka on esimerkiksi puhunut naisten oikeuksien puolesta ja esittänyt toivomuksen poliittisen puolueen perustamisesta. Vuonna 2004 maahan perustettiin laillisesti hallituksesta riippumaton ihmisoikeusjärjestö.
Issam Nima
Issam Nima (s. 8. huhtikuuta 1979) on algerialainen pituushyppääjä ja kolmiloikkaaja.
Hän oli neljäs Afrikan-mestaruuskilpailuissa 2002. Vuonna 2005 hän sijoittui 11:nneksi Helsingin MM-kilpailuissa. Seuraavana vuonna hän oli kahdeksas Moskovan sisäratojen MM-kilpailuissa ja voitti pronssia Afrikan-mestaruuskilpailuissa 5,2 metrin myötätuuleen hypätyllä tuloksella 837 cm. Hän karsiutui Osakan MM-kilpailuissa 2007, Valencian sisäratojen MM-kilpailuissa 2008 ja Dohan sisäratojen MM-kilpailuissa 2010.
HMS Luleå (T139)
HMS Luleå (runkonumerot T139 ja R139) oli Ruotsin laivaston Norrköping-luokan torpedovene, joka myöhemmin muutettiin ohjusveneeksi.
Valmistus
Alus tilattiin Karlskronan laivastontelakalta. Se laskettiin vesille 19. elokuuta 1975 ja liitettiin laivastoon neljä kuukautta myöhemmin 28. marraskuuta.
Jälkikaiunta
Jälkikaiunta on akustinen ilmiö, joka syntyy sarjasta kaikuja. Ilmiö tunnetaan äänitekniikassa paremmin englanninkielisellä nimellään reverb tai reverberation. pienoiskuva|BOSS RV-500 -[[Efektipedaali|jälkikaikuefektilaite|alt=]]
Molotšnyi
Maantiede ja asutus
Molotšnyin kunnan pinta-ala on 33,78 neliökilometriä. Se rajoittuu idässä ja lännessä Kuolan piirin Kildinstroin, lännessä Murmašin ja pohjoisessa Kuolan kuntiin. Pinta-alasta 37,3 % on maatalousmaata, 27,9 % asuinaluetta ja 27,0 % metsää.
Taajaman lisäksi kuntaan kuuluu Vyhodnoin rautatieasema, jossa vuonna 2009 oli 60 asukasta.
Jälkikaiunta
Jälkikaiunta ilmiönä
Alempi kuva (kuva 2) vastaa paremmin todellisuutta. Ääni etenee pallomaisina aaltoina kaikkiin suuntiin ja heijastuu seinistä uudelleen ja uudelleen, hiljalleen vaimentuen. Tätä hiljalleen vaientuvaa heijastusten sarjaa nimitetään jälkikaiunnaksi. Joskus virheellisesti puhutaan kaiusta, joka on yksittäinen heijastus, joka on ajassa selvästi erotettavissa.
Jälkikaiunnan määrä riippuu tilasta ja sen pintamateriaaleista. Kovat kiviseinät kaikuvat voimakkaasti, ja ääni tilassa ei lopu siihen, kun äänilähde vaimenee, vaan seinistä heijastuvat yksittäiset kaiut vaimenevat hiljalleen asteittain. Aikaa, joka kuluu äänilähteen vaimenemisesta jälkikaiunnan vaimenemiseen 60 desibelillä, kutsutaan jälkikaiunta-ajaksi (RT60 eli reverb time).
Tilasuunnittelu ja jälkikaiunta
Tilojen suunnittelussa tulee ottaa huomioon jälkikaiunnan kaltaiset akustiset ilmiöt. Liiallinen jälkikaiunta tekee äänestä puuromaista hälyä, äänenvoimakkuus kasvaa, mutta esim. puheesta ei saa selvää. Sopiva kaiunta sen sijaan vahvistaa usein ääntä miellyttävästi, ja esimerkiksi kivikirkkojen akustiikassa on tyypillisesti voimakas ja pitkä jälkikaiunta, joka antaa äänelle mahtipontisuutta. Suurten konserttisalien akustiikassa liiallista kaiuntaa pyritään välttämään, koska liiallinen kaiunta puurouttaa ääntä. Sopiva jälkikaiunta tekee musiikista elävämpää ja ääni kantaa paremmin isossa tilassa, kuitenkaan puuroutumatta. Konserttisalien suunnittelussa käytetään usein erilaisia seinä- ja kattoelementtejä sopivien heijastusten ja jälkikaiunnan aikaansaamiseksi.
Molotšnyi
Historia
Molotšnyi on saanut alkunsa vuonna 1935, jolloin Arktikan maatila siirrettiin Salavarakan tunturien luokse neljän kilometrin päähän Kuolasta. 1970-luvulla perustettiin kaksi suurkanalaa sekä maatalouden palveluyritys, ja vuonna 1979 paikkakunta sai kaupunkimaisen taajaman statuksen.
Liikenne, talous ja palvelut
Molotšnyin ohi kulkee Pietarin ja Murmanskin välinen valtatie M18 sekä Muurmannin rata, jolla on Vyhodnoin asema. Taajamasta on linja-autoyhteydet Kuolaan ja Murmanskiin. Vyhodnoin asemalla ei ole matkustajaliikennettä.
Jälkikaiunta
Jälkikaiunnan elektroninen jäljittely
Musiikkiteollisuudessa jälkikaiuntaa luodaan ääneen keinotekoisesti elektronisella ääniprosessoinnilla. Säädettävää jälkikaiuntaa käytetään niin soitinten kuin laulunkin äänentoistossa, ja säädettävä jälkikaiuntaefekti löytyy esimerkiksi suuresta osasta sähkökitaravahvistimia. Ääniprosessoreissa on usein myös mahdollista luoda yksittäinen kaiku, jota käytetään myös efektinä esim. laululle tai kitaroille.
Molotšnyi
Liikenne, talous ja palvelut
Paikallisista elinkeinoista tärkein on maatalous. Murmanskin suurkanalan lisäksi kunnassa toimii maatalouden palveluyritys Murmanskselhozhimija, kaksi yksityistilaa sekä pienimuotoista elintarvike-, puunjalostus- ja rakennustarviketeollisuutta. Snežnajan ja Arktikan suurkanalat ovat lopettaneet toimintansa. Yli puolet työvoimasta käy töissä Murmanskissa.
Palveluihin kuuluu kaksi lastentarhaa, keskikoulu, lasten musiikkikoulu, kulttuuritalo, kaksi kirjastoa ja pieni poliklinikka. Kunnan koillisosaan suunnitellaan laskettelukeskusta.
Bougoula (Koulikoron alue)
Bougoula on maalaiskunta ja sen keskuskylä Koulikoron alueen Katin piirissä Malissa. Se sijaitsee 60 kilometriä Bamakosta koilliseen. Kunnassa on 10 900 ja kylässä 1 600 asukasta (vuonna 2009).
Bougoulan kunta rajoittuu pohjoisessa Katin piirin Mountougoulan, idässä Tiélén, etelässä Sanankoro Djitoumoun ja Ouélessébougoun ja lännessä Dialakoroban ja Sanankoroban kuntiin. Maisemaa leimaavat tasangot ja kukkulat. Kunnan läpi virtaa Fayajoki. Se kuuluu Sudanin vyöhykkeeseen. Kasvillisuus metsä- ja pensassavannia.
Kuntaan kuuluu 11 kylää. Asukkaista valtaosa on bambaroita. Lisäksi on fulbeja, dogoneja ja miniankoja. Vallitseva uskonto on islam, mutta kunnassa on myös animisteja ja kristittyjä.
Kunnan liikennyhteydet ovat heikot. Seudun pääelinkeinot ovat maanviljely ja karjanhoito. Tärkeimmät viljelykasvit ovat hirssi, durra, maissi, riisi, puuvilla, kenaf, maapähkinä, seesami, pavut, vihannekset ja hedelmät. Kotieläimiä ovat naudat, lampaat, vuohet, aasit ja siipikarja. Lisäksi hyödynnetään metsiä sekä harjoitetaan käsityöammatteja ja pienimuotoista kaupankäyntiä. Bougoulassa ja kolmessa muussa kylässä pidetään viikoittaiset markkinat.
Pussikiitäjät
Pussikiitäjät (Tachornis) on kiitäjälintusuku, johon kuuluu kolme lajia.
Marina
Marina on naisen etunimi. Nimi on feminiinimuoto roomalaisesta miehen­nimestä Marinus, joka taas on joko Marius-nimen muunnelma tai johtuu merellistä tai mereen liittyvää tarkoittavasta latinan sanasta marinus.
Suomessa nimi Marina on vuoden 2019 loppuun mennessä annettu 5 929 henkilölle, jotka kaikki ovat naisia. Yli puolet heistä on syntynyt 1960- ja 1970-luvuilla. Nimeä ei ole suomen­kielisessä kalenterissa, mutta suomen­ruotsalaisen kalenterin mukaan Marinan nimipäivä on 9. lokakuuta.
Kroatialainen ja slovenialainen deminutiivimuoto nimestä on Marinka.
Ernst Sundvik
Ernst Edvard Sundvik (9. joulukuuta 1849 Vaasa – 24. elokuuta 1918 Helsinki) oli Helsingin yliopiston fysiologisen kemian ja farmakologian professori vuosina 1886–1915. Sundvik uudisti farmaseuttisen opetuksen ja suoritti vuosien ajan myös maan oikeuskemialliset tutkimukset.
Ernst Sundvik oli kotoisin Vaasasta, ja hänen vanhempansa olivat maalari Karl Edvard Sundvik ja Katarina Lovisa Hällberg. Sundvik oli naimisissa Olga Augusta Sundvikin kanssa.
Hynynen
Hynynen on suomalainen sukunimi, joka on muun muassa seuraavilla henkilöillä:
Tere Sammallahti
Tere Andreas Sammallahti (s. 5. elokuuta 1981) on suomalainen kansanedustaja, insinööri ja tubettaja. Sammallahti valittiin kokoomuksen ehdokkaana valtuutetuksi Espoon kaupunginvaltuustoon vuoden 2021 kuntavaaleissa. Hänet valittiin Länsi-Uudenmaan hyvinvointialueen aluevaltuustoon vuoden 2022 aluevaaleissa. Aluevaltuustossa Sammallahti toimii valmius- ja turvallisuuslautakunnan puheenjohtajana. Vuoden 2023 eduskuntavaaleissa hän tuli valituksi Uudenmaan vaalipiiristä.
Vuosina 2019–2020 Sammallahti toimi ajatuspaja Liberan sisältöjohtajana ja muuten hän on työurallaan toiminut rakennusalan yrityksissä muun muassa teknisenä suunnittelijana.
Elämäkerta
Hän työskenteli vuosina 2019–2020 yksilönvapautta, vapaata yrittäjyyttä ja vapaita markkinoita tukevan Ajatuspaja Liberan sisältöjohtajana. Sammallahden työsuhde Liberassa päättyi lokakuussa 2020. Omien sanojensa mukaan hän luopui työstä, koska toimii aktiivisesti puoluepolitiikassa eikä pitänyt sitä asianmukaisena puoluepoliittisesti sitoutumattoman yhdistyksessä merkittävässä tehtävässä olevalta.
Sammallahti on ollut yksi vuonna 2013 perustetun Päivän Byrokraatti -blogin blogisisällöntuottajista. Hän bloggaa myös omalla nimellään ja tekee videoita YouTubeen. YouTubessa hänen kanavallaan on 14 200 tilaajaa ja hänen videonsa ovat keränneet n. 2,6 miljoonaa näyttökertaa. Videot ovat käsitelleet päivänpoliittisia aiheita; mm. Elokapinaa, soteuudistusta, talouspolitiikkaa sekä Alkon monopolia.
Joseph Roumanille
Joseph Roumanille (1818 Saint-Rémy-de-Provence, Ranska – 1891 Avignon, Ranska) oli provencelainen runoilija. Hän oli ensin opettaja, sen jälkeen oikolukija. 1850-luvun alussa hän avasi Avignonissa kirjakaupan ja vaikutti voimakkaasti provencelaisen kirjallisuuden elvyttämiseen. Hän vaikutti kansan tapojen siistiytymiseen, osittain raikkailla ja viattomilla runoillaan, osin satiirisilla kirjoituksillaan ja kertomuksillaan, joissa hän iloisen hyväntahtoisesti sivalteli muun muassa seudun kansankiihottajia vuoden 1848 helmikuun vallankumouksen jälkeen. Roumanille oli sihteerinä perustamassaan Félibrigessä ja julkaisi aikakauskirjaa Armana provençau.
Tere Sammallahti
Poliittiset näkemykset
Sammallahti kuvaa itseään liberaaliksi. Hän on sekä markkina-, että  arvoliberaali.
Sammallahden mielestä julkisen sektorin kokoa Suomessa on pienennettävä valtion ydintehtäviin kuulumattomia menoja leikkaamalla. Liberan sisältöjohtajana työskennellessään hän laati vaihtoehtobudjetin, jossa oli ehdotukset valtion menojen leikkaamiseen 10 miljardin euron edestä.
Joseph Roumanille
Roumanillen julkaistuista teoksista ovat huomattavia runosarja Li margarideto (1847), koominen sankarirunoelma La campano mountado (1857), joululaulut (Li nouvè, 1865), kootut proosateokset (Lis oubreto en proso, 1864) ja kootut runot (Lis oubreto en vers, 1859).
Koch
Koch voi tarkoittaa seuraavia:
Joseph Roumanille
Roumanillen puoliso Rose-Anaïs Roumanille, s. Gras, on julkaissut lyyrisiä runoja.
Tere Sammallahti
Poliittiset näkemykset
Sammallahti on tullut tunnetuksi perintöveron kritisoijana. Ajatuspaja Liberalla työskennellesään hän kirjoitti yhdessä oikeustieteen tohtori ja vero-oikeuden dosentti Janne Juuselan kanssa "Perintövero - kuoleva verolaji" -pamfletin, jossa esitettiin perintöveron poistamista ja ehdotettiin sen korvaamista luovutusvoittoverolla.
Vaalimenestys
Vuoden 2015 eduskuntavaaleissa Sammallahti oli piraattipuolueen ehdokkaana ja sai 700 ääntä.
Vuonna 2019 Sammallahti oli kokoomuksen ehdokkaana Uudenmaan vaalipiirissä eduskuntavaaleissa ja sai 2 124 ääntä. Kyseisissä vaaleissa Sammallahti oli yksi ylläpitämänsä Päivän Byrokraatti -julkaisun "suositusehdokas".
Vuoden 2021 kuntavaaleissa Sammallahti sai 1 804 ääntä ja tuli valituksi kaupunginvaltuutetuksi Espoon kokoomuksen kuudenneksi suurimmalla äänimäärällä ja koko kaupungin 9. suurimmalla äänimäärällä.
Vuoden 2022 aluevaaleissa Sammallahti sai 2 356 ääntä ja tuli valituksi Länsi-Uudenmaan hyvinvointialueen valtuustoon.
Vuoden 2023 eduskuntavaaleissa Sammallahti sai 5 277 ääntä ja tuli valituksi Uudenmaan vaalipiiristä.
Siirtolainen (lehti)
Siirtolainen oli Yhdysvalloissa vuosina 1893–1937 ilmestynyt amerikansuomalainen sanomalehti.
Siirtolainen sai alkunsa Adolf Riipan, Alex Ketosen ja Jacob E. Saaren Oregonin Astoriassa vuonna 1891 perustamasta Lännetär-viikkolehdestä. Kannattamaton lehti siirrettiin vuonna 1893 uudella nimellä Wisconsinin Superioriin, jossa toimituskuntaan liittyi vastikään Suomesta saapunut Antero Riippa. Vuonna 1894 kustantajat sopivat G. A. Grönlundin New Yorkin Lehden yhdistämisestä Siirtolaiseen, ja lehti muutettiin New Yorkin Brooklyniin, jossa sen päätoimittajaksi tuli Akseli Järnefelt-Rauanheimo ja vuonna 1896 Esa Eetu Takala. Tänä aikana Siirtolainen oli Amerikan luetuin suomenkielinen lehti.
Grönlundin kirjapainon tehtyä konkurssin lehden kustantajaksi tuli J. E. Saaren omistama Finnish American Publishing Company. Vuonna 1901 Saari ja Antero Riippa muuttivat lehden painokoneineen Michiganin Kalevan maanviljelysiirtokuntaan, jonne Saari houkutteli suomalaisia eri puolilta maata. Kalevassa toimitukseen liittyivät Aaro Jalkanen ja Kaapo Murros, jotka pian muuttivat Calumetiin. Riipan aputoimittajina työskentelivät myös Eenokki Lehtinen, Evert Määttälä ja Artturi Pelto.
Esko Nokelainen
Esko Nokelainen (s. 19. maaliskuuta 1947) on pelaajauransa lopettanut suomalainen jääkiekkoilija ja jääkiekkovalmentaja. Nokelaisen peliura alkoi 1960-luvulla Jyväskylässä, josta se jatkui vuodet 1971–78 Vaasan Sportissa. Nokelainen on valmentanut urallaan liigatasolla Hockey-Reipasta, Oulun Kärppiä, Ässiä ja KalPaa. Näiden lisäksi Nokelainen on valmentanut muun muassa Vaasan Sportissa ja Ruotsissa. Esko Nokelainen on valittu 1. divisioonan vuoden valmentajaksi kaudella 1989–90.
Esko Nokelainen on myös työskennellyt maajoukkueen valmentajana Hannu Aravirran työparina.
Finspång
Finspång on samannimisen Finspångin kunnan keskustaajama. Se sijaitsee Itä-Götanmaan läänissä ja Itä-Götanmaan historiallisessa maakunnassa Etelä-Ruotsissa. Vuoden 2010 lopussa taajamassa oli 12 440 asukasta.
Finspång oli 1970-luvun alun kuntauudistukseen asti kauppala.
Aiheesta muualla
Finspång
Miina Lindberg
Miina (Wilhelmina) Lindberg (7. marraskuuta 1866 – 20. toukokuuta 1924 Helsinki) oli helsinkiläinen palvelijatar, kaupunginvaltuutettu ja ammattiyhdistysvaikuttaja. Lindberg oli yksi Helsingin palvelijataryhdistyksen, myöhemmin Helsingin taloustyöntekijäin yhdistyksen, perustajista 1898. Hän toimi pitkään ensimmäisenä rahastonhoitajana ja oli vielä 1923 mukana yhdistyksen johtokunnassa. Palvelijataryhdistys oli suomalaisen ammattiyhdistysliikkeen pioneereja ja Kirjaltajien Lukuyhdistyksen jälkeen seuraava joka perusti alakohtaisia alayhdistyksiä. Lindberg muisteli myöhemmin Palvelijataryhdistyksen perustamista todeten, että ”älkäämme unhoittako, että palvelijat siihen aikaan tuskin uskalsivat ajatellakaan, sitä vähemmän puhua oikeuksiaan koskevista asioista”. Monet emännät ja isännät olivat tyytymättömiä yhdistyksen perustamiseen, ja joillekin palvelijoille todettiin suoraan, että jos he liittyisivät, heidät erotetaan paikastaan.
Lindberg nousi varamiehen paikalta Helsingin kaupunginvaltuustoon SDP:n edustajana ja oli valtuutettu elokuusta 1919 vuoden 1920 loppuun .Palvelijattaren nousu yhteiskunnalliseksi vaikuttajaksi ja kaupunginvaltuutetuksi oli merkittävä saavutus ajan olosuhteissa.
Völsunga-saaga
thumb|right|300px|Ramsundin kaiverruksen (n. 1030, [[Ruotsi) pohjalta tehty piirros kuvaa, kuinka (5) Sigurðr tappaa Fáfnir-lohikäärmeen, (1) paistaa sitten sen sydäntä ja maistaa siitä tihkunutta verta ja alkaa näin ymmärtää lintujen kieltä. (2) Linnut varoittavat Sigurðria tämän miekan takoneen seppä Reginnin petollisuudesta, jolloin (3) Sigurðr surmaa Reginnin ja (4) ottaa Fáfnirin kulta-aarteen itselleen ja lastaa sen ratsunsa Granin selkään. Vasemmalla on kuvattuna (6) Reginnin ja Fáfnirin veli, Otr, jonka taposta kulta oli maksettu verirahana.]]
Käsikirjoitukset ja ajoitus
Völsungain saaga on todennäköisesti kirjoitettu vuosien 1260–1270 paikkeilla. Saagan pääkäsikirjoitus NKS 1824 b 4to on vuoden 1400 tietämiltä. Lisäksi on säilynyt lukuisia kyseisestä käsikirjoituksesta tehtyjä kopioita 1600–1800-luvuilta. Völsungain saaga pohjautuu kuitenkin vanhalle, alkujaan suullisena välittyneelle germaaniselle sankarilaulujen perinteelle. Perinteen alkuperä on oletettavasti ulottunut jopa kansainvaellusten ajalle saakka. Tarinaan liittyvien teemojen varhaisimpia kuvallisia esiintymiä on havaittu riimukivissä, risteissä ja muissa muistomerkeissä, joita on löydetty Skandinaviasta, Saksasta ja Brittein saarilta. Vanhimmat kuvallisista aineistoista ovat mahdollisesti jopa 400-luvulta. Varhaisimmat säilyneessä kirjallisuudessa tavatut viittaukset Völsungien suvusta kertovaan aineistoon ovat muinaisenglanninkielisestä runoudesta (esim. Widsith, Beowulf). Tarinaperinteestä ammennettiin kuva-aiheita myös norjalaisten sauvakirkkojen veistoskoristeluihin 1100- ja 1200-luvuilla. Völsungain saaga luetaankin muinaissaagoista vanhimpiin eli niin sanottuihin sankarisaagoihin (saks. Heldensagas).
Völsung-Niflung -tarinasykli
Samaa tarinaperinnettä välittäviä eli Völsung-Niflung tarinasykliin kuuluvia keskiaikaisia kirjallisia lähteitä on säilynyt Pohjois-Euroopassa runsaasti. Ne pitävät sisällään sekä runoutta että proosaa. Vanhimpia näistä edustavat Eddan sankarirunot. Runo-Eddan pääkäsikirjoitus Codex Regius laadittiin vuoden 1270 paikkeilla, mutta sen sisältämät runot ovat vanhempia. Nykypäivään säilynyt Codex Regius sisältää yhteensä 18 tarinaperinteeseen liittyvää runoa, joskin osa Sigurðr-tarinaperinteeseen liittyvästä käsikirjoitusosiosta katosi 1500- tai 1600-luvulla. Muita keskiaikaisia islantilaisia Völsung-Niflung -tarinaperinteeseen kuuluvia tekstejä on Snorri Sturlusonin nimiin luetussa, 1200-luvun alkupuolella laaditussa Proosa-Eddassa sekä muinaissaagassa Nornagests þáttr. Myöhemmin keskiajan jälkeisinä vuosisatoina Völsungeista kertovien tarinoiden pohjalta laadittiin Islannissa myös rímur-runoutta (Völsungsrímur). Norjasta, Tanskasta, Ruotsista ja Färsaarilta tunnetaan perinteelle pohjautuvia kansanballadeja. Tarinaperinteen eteläisen version vanhinta osaa edustaa 1200-luvun alussa kirjoitettu keskiyläsaksankielinen runoelma Nibelungenlied (suom. Nibelungeinlaulu, käänt. Toivo Lyy). Myöhemmin laadittiin myös muuta samalle kertomusperinteelle pohjautuvaa runoutta, esimerkiksi 1400-luvulla runoelma Das Lied vom Hürnen Seyfrid. Pohjoinen ja eteläinen kertomusperinne eroavat toisistaan jonkin verran sisällöllisesti ja tyylillisesti sekä käytettyjen nimien ja maailmankuvansa osalta. Esimerkiksi henkilöiden nimet ovat erilaiset: Völsungain saagan Sigurðr on eteläisessä perinteessä Sifrit tai Siegfried, kun taas Brynhildr tunnetaan nimellä Brünhilt ja Atli nimellä Etzel. Völsungain saagassa pohjoista innovaatiota edustavat esimerkiksi Sigurðrin suvun genealoginen yhteys Óðinn-jumalaan, Sigurðrin aiempi kihlaus Brynhildrin kanssa sekä käsitys Brynhildrista Atlin sisarena. Eteläiseen perinteeseen luetaan paitsi saksankielisellä alueella tuotetut tekstit usein myös Teoderik Suuresta kertova saaga Þiðreks saga af Bern, joka kirjoitettiin Norjassa 1200-luvulla. Kyseinen saaga on pohjautunut joko johonkin nyt jo kadonneeseen saksankieliseen käsikirjoitukseen tai esimerkiksi saksalaisten hansa-kauppiaiden kautta suullisesti välittyneisiin tarinoihiin. Sisällöllisesti se seuraa pääosin tarinasyklin eteläistä perinnettä.
Sisältö ja lähteet
Suuri osa Völsungain saagan kerronnasta on sisältönsä puolesta edellä mainittujen Eddan sankarirunojen proosamuotoista uudelleenkerrontaa, ja kattaa oletettavasti myös Codex Regius-käsikirjoituksesta kadonneen Sigurðr-legendaan liittyneen osion. Saagan kirjoittajalla ei kuitenkaan ole todennäköisesti ollut käytössään Codex Regius -käsikirjoitusta. Sen sijaan hänen lähteenään on todennäköisesti ollut jokin toinen, nyt jo hävinnyt eddarunoutta sisältänyt käsikirjoitus, tai hänen lähteensä ovat voineet olla myös suullisia. On myös spekuloitu sillä, olisiko saaga pohjautunut jollekin toiselle proosamuotoiselle tekstille, joka ei perustunut Runo-Eddan materiaalille. On esitetty mahdollisuus niin kutsutun *Sigurðrin saagan (*Sigurðar saga) olemassaolosta. Tämä saaga olisi kertonut Sigurðr Fáfnirinsurmasta, mutta olisi sittemmin kadonnut. Varmuutta tällaisen saagan olemassaolosta ei kuitenkaan ole. Lisäksi on katsottu, että saagan myöhempi kirjuri olisi tehnyt muokkauksia Þiðrekr Berniläisen saagan pohjalta Völsungain saagan lukuun numero 23, jossa kuvataan Sigurðrin ulkoista ja sisäistä upeutta.
Merkitys keskiajan Skandinaviassa
Saagan pääkäsikirjoituksessa NKS 1824 b 4to Völsungain saaga edeltää Ragnarr Karvahousun saagaa. Viimeksi mainittu on kyseisessä käsikirjoituksessa suoraa jatkoa Völsungain saagalle. Siinä kerrotaan Óðinnin sukulinjaan kuuluvasta Sigurðrin ja Brynhildrin tyttärestä, Áslaugista, josta tulee saagassa Ragnarr Karvahousun vaimo. Keskiajan kontekstissa Völsungain saaga loi (yhdessä Ragnarr Karvahousun saagan kanssa) jumaliin johtavan sukulinjan myös Norjaa 1200-luvulla hallinneelle kuningas Haakon IV Haakoninpojalle, jota pidettiin Ragnarrin poikien jälkeläisenä. Myös monet keskiajan islantilaiset merkkimiehet katsoivat polveutuvansa Áslaugin ja Ragnarrin jälkeläisistä. Esimerkiksi Poltetun Njállin saagassa ja Lohilaaksolaisten saagassa kerrotaan Höskuldr- ja Hrútr-nimisistä veljeksistä, jotka ensin mainitussa saagassa esitetään Ragnarr Karvahousun jälkeläisinä. Höskuldrista ja Hrútrista taas polveutui lukuisia 1200-1300-lukujen islantilaisia merkkisukuja. Islantilaisten kirjan (isl. Íslendingabók) 1100-luvun alussa laatinut Ari Viisas taas ilmoitti omassa sukupuussaan polveutuvansa kyseisestä Ragnarrista.
Völsungain saaga, myytit ja historia
Völsungain saagan kuten myös monen muun muinaissaagan osalta on esitetty, että niissä kuvatut henkilöt ja tapahtumat olisivat alkujaan saattaneet viitata todellisiin historiallisiin tapahtumiin ja henkilöihin. Sigurðr-Siegfridin historiallisen prototyypin osalta on esimerkiksi esitetty, että hän olisi ollut 500-luvulla elänyt merovingihallitsija Sigibert I. Tämä oli visigoottiprinsessa Bnunichildin puoliso, joka surmattiin veljensä vaimon käskystä. Toisenlaisiakin tulkintoja on kuitenkin esitetty (esim. v. 21 kuollut keruskipäällikkö Arminius), ja monen Völsungain saagan hahmon esikuvana ei välttämättä ole ollut yksi ainoa historiallinen henkilö vaan hahmo on voinut perustua jopa kahteen tai kolmeen eri henkilöön. Saagan eri hahmojen oletetut esikuvat eivät välttämättä ole edes eläneet samalla vuosisadalla. Esimerkiksi Gunnarrin yhtenä esikuvana pidetty burgundikuningas Gundaharius kuoli noin vuonna 437, mutta saagassa samanaikaisesti esiintyvän kuningas Jörmunrekrin esikuva, goottien kuningas Ermanaric kuoli jo vuonna 375, edellä mainituista Sigurðrin mahdollisista esikuvista puhumattakaan. Toiset tutkijat ovat korostaneet Völsungain saagan myyttistä alkuperää. Sigurðr-Siegfried on esimerkiksi nähty myyttiseksi jumalaksi, joka lyö talven lohikäärmeen ja kuolee kasvillisuuden kuollessa. Nimi Völsungr on myös liitetty sanaan Völsi, jota tarinassa Völsa þáttr ("Völsin tarina") käytetään pakanallisen, hedelmällisyyskulttiin liittyvän palvontakultin taikakalusta.
Völsungain saaga suurvalta-ajan Ruotsissa
Kaukaisesta menneisyydestä kertovat islantilaiset muinaissaagat alkoivat 1600–1700-luvulla herättää kiinnostusta erityisesti suurvalta-ajan Ruotsissa gööttiläisen historiankirjoituksen myötä. Niiden katsottiin olevan lähteitä, jotka voisivat kertoa jotain Ruotsin muinaisesta ja loistokkaasta menneisyydestä, josta muuten oli saatavilla hyvin vähän lähteitä. Tämän seurauksena muinaissaagoja käytettiin ilman asianmukaista lähdekritiikkiä myös suurvaltaideologian rakennusaineena ja propagandatarkoituksessa, huolimatta siitä, että osa aikalaistutkijoista suhtautui muinaissaagojen lähdearvoon epäillen jo tuolloin. Völsungain saagaa ei voida pitää lähteenä ajasta ja henkilöistä, joita sen katsotaan kuvaavan. Suurvalta-ajan Ruotsissa kyseistä tarinaa käsiteltiin kuitenkin historiallisena lähteenä. Saagaa pidettiin varteenotettavana, koska sen tapahtumat sijoittuivat pohjoiseen maailmanpiiriin ja Tanskan ja Ruotsin alueille. Suurimpana syynä kiinnostukseen oli kuitenkin todennäköisesti se, että Völsungain saagan koettiin vahvistavan silloisten ruotsalaisten oppineitten rakastaman Þiðrekr Berniläisen saagan tuolloin virheellisesti historiallisena pidettyä sisältöä. Koska ruotsalaiset eivät suurvalta-aikana enää ymmärtäneet muinaissaagojen kieltä, muinaisislantia, ilmestyi Völsungain saaga ruotsiksi vuonna 1737 Eric Julius Björnerin kokoelmassa Nordiska kämpa dater (Stockholm, 1737).
Myöhempi suosio
Völsungain saagan suosio nousi uuteen kukoistukseen 1800-luvun Euroopassa, jolloin se käännettiin usealle kielelle. Saaga on sen jälkeen toiminut lähteenä fantasiakirjailijoille ja muille taiteilijoille, kuten esimerkiksi 1800-luvun lopun ja 1900-luvun alkupuolen pohjoismaisille, saksalaisille ja brittiläisille kuvataiteilijoille. Tarinaperinteestä ovat ammentaneet vaikutteita mm. William Morris, Thomas Mann sekä J. R. R. Tolkien. William Morris paitsi käänsi saagan englanniksi yhdessä Eiríkr Magnússonin kanssa (Story of the Volsungs and Niblungs, 1870), myös kirjoitti oman versionsa Völsungien suvun tarinasta (The Story of Sigurd the Volsung and the Fall of the Nibelungs, v. 1876). Christopher Tolkienin toimittamana on ilmestynyt myös J. R. R. Tolkienin uudelleentulkinta Sigurðrin ja Guðrúnin tarinasta ( The Legend of Sigurd and Gudrún, v. 2009). Völsungain saaga myös innoitti Nibelungeinlaulun ohella Richard Wagneria tämän laatiessa Nibelungin sormus -oopperatetralogiaansa.
Éloyse Lesueur
Ura
Lesueur-Aymonin sai Marrakechin alle 18-vuotiaiden MM-kilpailuissa 2005 hopeaa pituushypyssä tuloksella 628 ja sijoittui 100 metrin juoksussa seitsemänneksi. Pekingin alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa 2006 hän keskeytti seitsenottelun. Hengelon alle 20-vuotiaiden EM-kilpailuissa 2007 hän sai hopeaa pituushypyssä tuloksella 634.
Lesueur-Aymonin hyppäsi sisäratojen Ranskan-ennätyksen 684 Gainesvillessä tammikuussa 2008. Valencian MM-hallikilpailuissa hän sijoittui neljänneksi tuloksella 660. Hän sai 2009 pronssia Kaunasin alle 23-vuotiaiden EM-kilpailuissa tuulituloksella 672, mutta karsiutui loppukilpailusta Berliinin MM-kilpailuissa. Hän voitti Euroopan joukkuemestaruuskilpailujen pituushypyn 2010. Vuonna 2011 hän sijoittui Pariisin EM-hallikilpailujen pituushypyssä neljänneksi tuloksella 659 ja karsiutui loppukilpailusta Daegun MM-kilpailuissa.
Lesueur-Aymonin voitti pituushypyn Euroopan-mestaruuden Helsingissä 2012 avauskierroksen hypyllään 681. Lontoon olympialaisissa hän oli kahdeksas tuloksella 667. Hän sai hopeaa Göteborgin EM-hallikilpailuissa 2013 sisäratojen Ranskan ennätyksellä 690. Myöhemmin samana vuonna hän voitti Euroopan joukkuemestaruuskilpailujen pituushypyn, mutta karsiutui loppukilpailusta Moskovan MM-kilpailuissa.
Lesueur-Aymonin voitti pituushypyn sisäratojen maailmanmestaruuden Sopotissa 2014 tuloksella 685. Elokuussa 2014 hän voitti toisen kerran pituushypyn EM-kultaa Zürichin EM-kisoissa tuloksella 685. Hän voitti samana vuonna maanosien cupin pituushyppykilpailun. Prahan sisäratojen EM-kilpailuissa 2015 hän oli viides ja Birminghamin MM-hallikilpailuissa 2018 kahdestoista. Hän karsiutui loppukilpailusta Berliinin EM-kilpailuissa 2018 ja Glasgow'n EM-hallikilpailuissa 2019.
Valkoperäkolibrit
Valkoperäkolibrit (Chalybura) on kolibrien heimoon kuuluva lintusuku. Sukuun kuuluu kaksi neotrooppisella alueella elävää lajia.
Lina Turkama
Lina Turkama (s. 1989) on suomalainen näyttelijä, joka esiintyi naispääosassa vuoden 2011 elokuvassa Elokuu. Turkamalla ei ole näyttelijätaustaa tai -koulutusta – hän sai roolin ohjaaja Oskari Sipolan nähtyä hänet Tavastia-klubin narikkajonossa ja pyydettyä häntä koekuvauksiin.
Tenniskyynärpää
Lateraalinen epikondyliitti eli kansankielessä tenniskyynärpää on kiputila, joka johtuu käden ylirasituksesta. Suurin syy tenniskyynärpäähän on toistuva ranteen ja sormien ojentajalihasten rasitus esimerkiksi tennistä pelattaessa. Tenniskyynärpää voi johtua myös esimerkiksi vasaroinnista. Rasitus aiheuttaa tulehdustilan olkaluun lateraaliseen sivunastaan, jossa lihasten jännesäikeet yhdistyvät.
Lina Turkama
Turkama opiskelee Töölön yhteiskoulun aikuislukiossa.
Susan Howard
Ura
Howard näytteli vierailevana tähtenä useissa suosituissa televisiosarjoissa 1960- ja 1970-luvuilla. Hänet nähtiin muun muassa Bonanzassa ja Columbossa. 1970-luvun puolessa välissä Howard näytteli ison sivuosan Maggie Petrocellina televisiosarjassa Petrocelli. Hän oli ehdokkaana sekä Golden Globe- että Emmy-palkinnon saajaksi Maggien roolistaan.
Tenniskyynärpää
Tenniskyynärpäätä tavataan etenkin 30–40-vuotiailla. Oireena on etenkin kättä liikuteltaessa tuntuva kipu kyynärnivelessä, mutta myös leposärky on mahdollista pahimmassa tapauksessa. Kipu voi säteillä kyynärvarteen.
Susan Howard
Ura
Ensiesiintymisensä Dallasissa Howard teki vuonna 1979. Hän oli sarjassa alkuun vierailevana tähtenä ja sittemmin vakituisena. Howardin Dallas-ura päättyi 1987. Hänen roolihahmonsa oli Donna Culver, joka sarjan edetessä rakastuu Steve Kanalyn näyttelemään Ray Krebbsiin ja päätyy tämän kanssa naimisiin. Howard sai roolistaan Soap Opera Digest -palkinnon vuonna 1986. Howard pääsi vaikuttamaan roolihahmoonsa: hän ehdotti, että tästä rakennetaan uranainen, jolla on vaikutusvaltaa. Niin myös kävi.
Televisiouransa jälkeen Howard on toiminut aktiivisesti Texasin republikaanipuolueessa.
Tenniskyynärpää
Hoito
Tenniskyynärpää paranee usein itsestään ajan myötä edellyttäen kipua aiheuttavan rasituksen poistumista. Käsi voidaan myös lastoittaa, jottei kättä voi käyttää ja jotta rasitus loppuu. Hoitona käytetään kipulääkkeitä. On myös mahdollista käyttää tulehduslääkkeitä. Lisäksi työn ergonomia on syytä selvittää. Hyvin kivuliaissa tapauksissa voidaan myös käyttää kortisoni- ja puudutuspistosta kipukohtaan. Erittäin hankalissa tapauksissa voidaan myös turvautua leikkaukseen
Janusz Korczak
float|right|250px thumb|250px|Veistos "Janusz Korczak ja lapset" Jerusalemin holokaustimuistomerkillä Janwusz Korczak (oik. Henryk Goldszmit, s. 1878 tai 1879 Varsova, Puola – k. elokuu 1942 Treblinkan tuhoamisleiri, Puola), oli puolanjuutalainen lastenlääkäri, pedagogi ja kirjailija.
Elämäkerta
Janusz Korczak syntyi Henryk Goldszmit -nimisenä Venäjän keisarikuntaan kuuluneessa Puolassa. Hän vietti lapsuutensa vauraassa asianajajaperheessä, jonka taloudellinen asema kuitenkin heikentyi isä Józef Goldszmitin sairastuttua ja lopulta kuoltua vuonna 1896 ilmeisesti syfilikseen. Henryk kävi venäjänkielisen kymnaasin Varsovassa ja opiskeli vuosina 1898–1904 lääketiedettä Varsovan yliopistossa. Hän otti myös osaa Lentävän yliopiston nimellä tunnettun, isänmaallishenkisen puolalaisnuorison epäviralliseen yliopiston toimintaan.
Opiskeluaikanaan hän teki opintomatkan Sveitsiin tutustuakseen maineikkaan kasvatustieteilijän Johann Heinrich Pestalozzin pedagogisiin ajatuksiin ja niiden käytännön toteutukseen niin sanotussa Pestalozzi-kylässä. Hän tutustui myös sveitsiläisiin lastenkoteihin ja puistoihin ja kirjoitti näkemästään varsovalaisiin lehtiin.
Hän käytti nimeä Janusz Korczak ensimmäisen kerran osallistuessaan abiturienttiaikanaan salanimellä erääseen kirjoituskilpailuun; myöhemmin hän otti sen pysyvästi kirjailijanimekseen.
Valmistuttuaan 1904 lääkäriksi Korczak sai lastenlääkärin paikan arvostetusta varsovalaisesta Behrsonin ja Baumanin sairaalasta. Vuonna 1912 hänestä tuli juutalaisen Dom Sierot -orpokodin johtaja, missä tehtävässä hän jatkoi elämänsä loppuun asti. Vuonna 1919 hän oli mukana perustamassa toista orpokotia nimeltä Nasz dom. Se oli tarkoitettu ei-juutalaisille lapsille.
Pedagogina Korczak pyrki rohkaisemaan lasten kirjoitusharrastusta, omaehtoista organisoitumista ja itsetuntoa. Hän muodosti orpokodin sisälle eräänlaisen pienen lasten valtion, jolla oli oma parlamentti, oikeusistuin ja sanomalehti. Vuodesta 1926 lähtien Korczak toimitti puolankielisen juutalaisen Nasz Przegląd -sanomalehden liitteenä ilmestynyttä Mały Przegląd- liitettä. Sen viimeinen numero ilmestyi 1.9.1939.
Käytännön työnsä ohessa Korczak julkaisi lukuisia kirjoja. Hän oli yksi kaikkien aikojen suosituimpia puolalaisia lastenkirjailijoita ja arvostettu pedagogi ja julkisuuden henkilö. Hänen tuotantoonsa kuuluu sekä lapsille suunnattuja satuja että lasten asemaa, kasvatusta ja lääkintää käsitelleitä tieteellisiä teoksia (suom. Lapsen oikeus kunnioitukseen). Korczakin lastenkirjoista tunnetuin lienee Król Maciuś Pierwszy (Kuningas Maciuś ensimmäinen) vuodelta 1923. Se on käännetty useille kielille ja filmatisoitu Puolassa kahdesti (Wanda Jakubowska 1958, Filip Zylber 1997). Sen pohjalta on myös tehty saksalais-ranskalais-puolalaisena yhteistyönä 26-osainen animaatiosarja (2002) ja -elokuva (2007). Venäjällä Lev Konov on tehnyt kirjan pohjalta oopperalibreton.
1930-luvun lopulla Korczakin työ alkoi vaikeutua nousevan juutalaisvastaisuuden vuoksi. Antisemitististen hyökkäysten vuoksi hänen täytyi luopua ei-juutalaisen orpokodin johtajuudesta ja lopettaa radio-ohjelmansa. Monet Korczakin työtovereista emigroituivat Palestiinaan, ja hän harkitsi itsekin muuttoa, mutta päätti jäädä Puolaan.
Toisen maailmansodan puhjettua 1939 ja Saksan hyökättyä Puolaan Korczak ilmoittautui vapaaehtoiseksi armeijaan, mutta häntä ei hyväksytty palvelukseen korkean ikänsä vuoksi.
Saksalaisten miehitettyä Puolan juutalainen orpokoti joutui siirtymään Varsovan keskustaan perustettuun gettoon, ensin osoitteeseen Chłodna 33 ja vuoden 1941 lopussa Sienna-kadulle (nro 16; toinen osoite Śliska 9). Korczak kieltäytyi hänelle tarjotusta mahdollisuudesta paeta getosta Sveitsin passilla, koska hän olisi joutunut jättämään lapset natsien kynsiin. Getossa Korczak piti päiväkirjaa, jonka on käännetty puolasta useille kielille.
Todennäköisesti 5. elokuuta 1942 orpokodin lapset ja henkilökunta tultiin hakemaan Treblinkan tuhoamisleiriin. Korczak, joka pyrki viimeiseen asti huolehtimaan orvoistaan ja rauhoittamaan näiden pelkoa ja ahdistusta, lähti matkalle kohti Treblinkaa yhdessä lasten kanssa. Monet silminnäkijät, kuten kirjallisuuskriitikko Marcel Reich-Ranicki ja pianisti Władysław Szpilman, ovat kuvanneet muistelmissaan Korczakin ja lasten kävelyä Varsovan geton halki Umschlagplatzin juna-asemalle. Korczak ja lapset menehtyivät kaasukammiossa todennäköisesti pian leirille saapumisensa jälkeen.
Kunnianosoituksia
Korczakin lastenkodin viimeisen sijaintipaikan lähellä, missä nykyään on Kulttuuripalatsin pohjoispuolinen puisto, on Korczakin patsas. Lastenkodin alkuperäinen rakennus Krochmalna-katu 92:ssä (nykyään Jaktorowska 8) on säilynyt, ja siinä toimii edelleen lastenkoti. Rakennuksen edessä on Korczakille omistettu muistomerkki, ja rakennuksessa toimii myös Korczakin perintöä ylläpitävä Korczakianum-keskus. Myös Treblinkan tuhoamisleirin paikalla olevassa laajassa, eri kokoisista kivenjärkäleistä muodostuvassa muistomerkissä on Korczakille ja lapsille omistettu kivi.
Unesco vietti vuonna 1978 Korczak-vuotta.
Vuonna 1990 Andrzej Wajda ohjasi Agnieszka Hollandin käsikirjoittaman elokuvan Korczak, jonka pääosaa näytteli Wojciech Pszoniak.
Suomessa Radioteatteri teki vuonna 1961 dramatisoinnin Korczakin ja hänen suojattiensa viimeisistä vaiheista. Tässä dramatisoinnissa Korczak lauloi katumuspsalmeja aivan viime hetkeen asti - ja astui kammion ovelle rukousliina harteillaan.
Puolan parlamentti julisti vuoden 2012 Korczakin juhlavuodeksi, koska silloin tuli kuluneeksi 100 vuotta Korczakin lastenkodin perustamisesta ja 70 vuotta hänen kuolemastaan.
Super Smash Bros. (pelisarja)
Super Smash Bros. (大乱闘スマッシュブラザーズ) on Nintendon kehittämä taistelupelisarja, jossa Nintendo-peleistä tutut hahmot tappelevat toisiaan vastaan.
Pelisarjan ensimmäinen osa ilmestyi vuonna 1998 Nintendo 64:lle. Peli on saanut jatkoa: Super Smash Bros. Melee julkaistiin GameCubelle, Super Smash Bros. Brawl Wiille ja Super Smash Bros. for Nintendo 3DS & Wii U WiiUlle ja Nintendo 3DS:lle ja Super Smash Bros. Ultimate Nintendo Switchille. Brawlista alkaen peleissä on esiintynyt myös kolmannen osapuolen pelikehittäjien hahmoja, kuten Segan Sonic the Hedgehog.
Karl Elis Saxén
Karl Elis Saxén (28. huhtikuuta 1873 Vaasa − 26. huhtikuuta 1918 Koria) oli suomalainen hovioikeudenneuvos.
Saxénin vanhemmat olivat ylimetsänhoitaja Frans Ludvig Saxén (1820−1887) ja Ida Lovisa Hällfors. Hän pääsi ylioppilaaksi 1891 Helsingin ruotsalaisesta normaalilyseosta ja suoritti Helsingin yliopistossa oikeustutkinnon 1894. Saxén sai varatuomarin arvon 1897.
HMS Halmstad (T140)
Valmistus
Alus tilattiin Karlskronan laivastontelakalta. Se laskettiin vesille 17. lokakuuta 1975 ja liitettiin laivastoon kuusi kuukautta myöhemmin 9. huhtikuuta 1976.
Karl Elis Saxén
Saxén oli Viipurin hovioikeudessa notaarina vuodesta 1908. Hän oli yhdenvertaisuuslain vastustuksen vuoksi vangittuna Krestyn vankilassa Pietarissa 1913−1914. Vapauduttuaan Saxén toimi Kymi-yhtiön konttoripäällikkönä vuodesta 1914 alkaen. Hänet nimitettiin 1917 hovioikeudenneuvokseksi mutta hän ei astunut virkaan. Punaiset surmasivat Saxénin Suomen sisällissodan aikana huhtikuun lopulla 1918 Korialla.
HMS Halmstad (T140)
Palvelus
Alus on poistettu palveluksesta.
Karl Elis Saxén
Saxén oli naimisissa vuodesta 1905 Sylvia Elisabeth Weckmanin kanssa.
HMS Union (1756)
HMS Union oli Britannian Kuninkaallisen laivaston vuonna 1756 vesillelaskettu Neptune-luokan 90-tykkinen toisen luokan linjalaiva.
Valmistus
Alus tilattiin 12. heinäkuuta 1750 Chathamin telakalta, missä köli laskettiin 5. kesäkuuta 1751. Alus laskettiin vesille 25. syyskuuta 1756 ja valmistui 21. tammikuuta 1757. Aluksen valmistuskustannukset olivat 52 157 puntaa 7 shillinkiä ja 8 pennyä sisältäen varustamisen.
Palvelus
Alus otettiin palvelukseen amiraali Thomas Smithin lippulaivana syyskuussa 1756 päällikkönään James Galbraith.
Alus muutettiin vastaanotti alukseksi 6. helmikuuta 1802 ja samalla se nimettiin HMS Sussex'ksi. Alus siirrettiin reserviin maaliskuussa 1816 ja se romutettiin lokakuussa Chathamissa.
HMS Strömstad (T141)
HMS Strömstad (runkonumerot T141 ja R141) oli Ruotsin laivaston Norrköping-luokan torpedovene, joka myöhemmin muutettiin ohjusveneeksi.
Valmistus
Alus tilattiin Karlskronan laivastontelakalta. Se laskettiin vesille 26. huhtikuuta 1976 ja liitettiin laivastoon viisi kuukautta myöhemmin 24. syyskuuta.
Palvelus
Alus poistettiin palveluksesta 5. marraskuuta 1998.
Uikujoki
Uikujoki on joki Karjalan tasavallan itä- ja keskiosassa Venäjällä. Se saa alkunsa Puudožin piirin alueella ja virtaa Uikujärven kautta Vienanmereen. Uikujärveen laskevaa osuutta sanotaan Ylä-Uikujoeksi (135 km )ja siitä eteenpäin virtaavaa osuutta Ala-Uikujoeksi (, 188 km).
Uikujoen kokonaispituus on 314 kilometriä ja sadealueen pinta-ala 27 156 neliökilometriä. Joki muodostaa osan Vienanmeren–Itämeren kanavasta. Alajuoksulla on vesivoimalaitoksia ja kuuluisa Uikujoen kalliopiirrosalue.
HMS Ystad (T142)
HMS Ystad (runkonumerot T142 ja R142) oli Ruotsin laivaston Norrköping-luokan torpedovene, joka myöhemmin muutettiin ohjusveneeksi.
Valmistus
Alus tilattiin Karlskronan laivastontelakalta. Se laskettiin vesille 3. syyskuuta 1976 ja liitettiin laivastoon kolme kuukautta myöhemmin 10. joulukuuta.