cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Xiaomi Mi A2
Xiaomi Mi A2 Lite
Xiaomi Mi A2 Lite on edullisempi versio Xiaomi Mi A2:sta. Mi A2:sta poiketen Lite-mallissa näytön yläosassa on lovi ja näytön resoluutio on lievästi suurempi 2280 × 1080 pikseliä. Toisaalta Mi A2 Lite käyttää suorituskyvyltään heikompaa Snapdragon 625 -suoritinta ja sisältää 5 megapikselin etukameran. Myös RAM-muistin määrässä on eroa, sillä Mi A2 Liten perusversiossa RAM-muistia on kolme gigatavua. Sen sijaan akun kapasiteetti (4 000 mAh) on normaalia Mi A2:ta suurempi.
Charles Bolles
thumb|200px|Charles Bolles. Charles Earl Bolles (1829–1917?), tunnettu nimellä Black Bart oli runoilija ja lainsuojaton joka ryösti postivaunuja 1800-luvun Villissä lännessä. Hänet tunnettiin myös nimityksillä Charles E. Boles ja C.E. Bolton. Hän syntyi Englannissa, mutta muutti vanhempiensa kanssa kaksivuotiaana Yhdysvaltoihin.
Bolles oli tunnettu ja pahamaineinen ryöstäjä Pohjois-Kaliforniassa ja Etelä-Oregonissa 1870- ja 1880-luvuilla. Hänet tunnettiin myös hienostuneena ryöstäjänä. Hän suoritti ensimmäisen ryöstönsä elokuussa 1877. Myöhemmin hän alkoi jättää runoja ryöstöjen yhteydessä.
Viimeisen ryöstön yhteydessä hän sai haltuunsa yli 4800 dollaria, mutta paikalle tullut ratsastaja antoi aseensa postivaunun kuljettajalle joka ampui kohti Bollesia. Bolles pakeni, mutta jätti jälkeensä nenäliinan. Nenäliinan pesulamerkin avulla etsivä J. B. Hume onnistui löytämään hänet.
Wells Fargo syytti häntä ainoastaan viimeisestä ryöstöstä. Bolles tuomittiin kuudeksi vuodeksi San Quentiniin, mutta hän pääsi vapaaksi jo neljän vuoden päästä hyvän käytöksen johdosta. Kun hänet vapautettiin tammikuussa 1888 hänen terveytensä oli kärsinyt vankilatuomiosta; hän oli selvästi ikääntynyt, näkö oli heikentynyt ja toinen korva oli kuuroutunut. Toimittajat haastattelivat häntä vapauttamisen yhteydessä. Häneltä kysyttiin aikoiko hän ryöstää enää postivaunuja. "Ei, hyvät herrat," hän vastasi hymyillen; "Olen lopettanut rikolliset puuhat." Toinen toimittaja kysyi häneltä aikoiko hän kirjoittaa lisää runoja. Hän naurahti, "Etkö kuullut kun sanoin lopettaneeni rikolliset puuhat?".
Bolles katosi jäljettömiin pian vapautumisensa jälkeen.
Runot
Ensimmäinen runo oli jätetty Elokuun 3, 1877 postivaunujen ryöstöpaikalle.
Toinen runo löydettiin Heinäkuun 25, 1878 jälleen ryöstöpaikalta.
I Had Too Much To Dream (Last Night)
I Had Too Much To Dream (Last Night) on The Electric Prunesin vuoden 1967 esikoislevy. Albumin nimikappaleesta muodostui yhtyeen uran suurin ja tunnetuin hitti.
Shakkiolympialaiset 1931
Shakkiolympialaiset pidettiin vuonna 1931 Prahassa Tšekkoslovakiassa. Kilpailut kestivät 11. heinäkuuta – 26. heinäkuuta ja kyseessä oli järjestyksessään neljännet viralliset shakkiolympialaiset.
Tulokset
! # !!Maa !! Pelaajat !! Pisteet
Luettelo Espanjan laivaston sukellusveneistä
pienoiskuva|Espanjan laivaston sukellusvenejoukkojen tunnus Luettelo Espanjan laivaston sukellusveneistä sisältää Espanjan laivaston palveluksessa olleet tai muuten käyttämät sukellusveneet.
Peral-sukellusvenetorpedovene
pienoiskuva|Peralin sukellusvenetorpedoven vuodelta 1888
Isaac Peral -luokka
pienoiskuva|Isaac Peralin vesillelasku 22. heinäkuuta 1916 Quincyssa Massachusettsissa.
C-luokka
pienoiskuva|sukellusvene C3 ja sukellusveneiden pelastusalus Kanguro
Almirante García de los Reyes -luokka
pienoiskuva|Isaac Peral (S32)
Galerna-luokka
pienoiskuva|Tramontana (S-74)
McCabe ja Mrs Miller
McCabe ja Mrs Miller (McCabe and Mrs. Miller) on Robert Altmanin ohjaama yhdysvaltalainen lännenelokuva vuodelta 1971. Se perustuu Edmund Naughtonin romaaniin, jonka pohjalta Altman laati käsikirjoituksen yhdessä Brian McKayn kanssa. Elokuvan nimiosia näyttelevät Warren Beatty ja Julie Christie.
Juoni
Parrakas peluri McCabe saapuu Kanadan rajan hökkelikylään, voittaa korttipelissä ja ryhtyy suunnittelemaan liiketoimia kylään asettuakseen. Kumppanikseen hän saa oopiumiin mieltyneen bordellinomistajan, rouva Millerin. Pian kylään vetää väkeä ilotalon lisäksi myös pelikasino.
Vastaanotto ja myöhempi arvostus
Julie Christie sai Mrs Millerin roolista parhaan naispääosan Oscar-ehdokkuuden.
Helsingin Sanomien Mikael Fränti kirjoitti elokuvan tv-esityksen alla sen olevan naturalistinen vastine lännenelokuvan siloitellulle visuaaliselle perinteelle samalla tavoin kuin edellinen Altman-ohjaus M.A.S.H. (1970) rikkoi sankarillisen sotaelokuvan kliseet. ”Altman esittelee tyyppejä, tilanteita, ristiriitoja, tapahtumia, ihmisen arvottomuutta ja moraalittomuutta epädramaattisesti: näyttelijät saavat liikkua ja puhua melko vapaasti, mumista ja humista.” Näkökulma on ulkopuolisen tarkkailijan, ja katsoja saa luoda elokuvan omassa päässään jos jaksaa pysyä mukana.
Vuonna 2010 elokuva valittiin Yhdysvaltojen kongressin kirjaston National Film Registryyn, johon kootaan esteettisesti, historiallisesti tai kulttuurisesti merkittäviä amerikkalaiselokuvia. The New York Timesin kriitikot valitsivat elokuvan vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta maailmassa.
Ludwig Wittgensteinin elämäkerta
Ludwig Josef Johann Wittgenstein (26. huhtikuuta 1889 Wien, Itävalta – 29. huhtikuuta 1951 Cambridge, Englanti) oli itävaltalais-englantilainen filosofi.
Wittgenstein syntyi vuonna 1889 Wienissä kahdeksanlapsisen perheen nuorimmaksi lapseksi. Hän oli lapsena kiinnostunut tekniikasta, ja valmistuttuaan Berliinin teknillisestä korkeakoulusta hän lähti opiskelemaan ilmailutekniikkaa Englantiin. Hän kiinnostui matematiikan ongelmista ja siirtyi opiskelemaan filosofiaa Cambridgen yliopistoon Bertrand Russellin oppilaaksi. Russell vakuuttui pian siitä, että Wittgenstein olisi oikea henkilö jatkamaan hänen työtään filosofisen logiikan alueella. Wittgenstein ei kuitenkaan pitänyt yliopiston ilmapiiristä ja muutti asumaan Norjaan vuonna 1913.
Palvellessaan Itävalta-Unkarin armeijassa ensimmäisen maailmansodan aikana Wittgenstein kirjoitti ainoan hänen elämänsä aikana julkaistun filosofisen teoksensa Tractatus logico-philosophicuksen. Teos julkaistiin vuonna 1921. Sodan jälkeen Wittgenstein vetäytyi filosofin uraltaan ja siirtyi kansakoulunopettajaksi Itävaltaan. Hän kuitenkin palasi filosofian pariin ennen kaikkea Moritz Schlickin ansiosta ja palasi Cambridgeen vuonna 1929. Samana vuonna hänelle myönnettiin tohtorin arvo. Hän alkoi luennoida Cambridgessä, ja vuonna 1936 hänet nimitettiin professoriksi. Hän käsitteli vuosien aikana luennoillaan muun muassa kielifilosofiaa sekä matematiikan ja psykologian filosofiaa. Hän kirjoitti ja muokkasi myöhäiskautensa pääteosta Filosofisia tutkimuksia vuodesta 1936 aina elämänsä loppuun saakka. Teos julkaistiin kaksi vuotta hänen kuolemansa jälkeen.
Wittgenstein luopui professuurista vuonna 1946 keskittyäkseen työhönsä. Hän asui viimeiset vuotensa Irlannissa sekä ystäviensä luona Cambridgessä, Oxfordissa ja Yhdysvalloissa ja kirjoitti tänä aikana paljon. Hän kuoli Cambridgessä 29. huhtikuuta 1951 eturauhassyöpään.
Sukutausta ja perhe
thumb|150px|Ludwig Wittgensteinin isä Karl Wittgenstein. Sukunimen ”Wittgenstein” otti käyttöön Ludwig Wittgensteinin isoisän isä Moses Maier. Hän asui Laasphen kylässä Wittgensteinin ruhtinaskunnassa Westfalenissa ja toimi läheisessä linnassa asuneen ruhtinasperheen tilanhoitajana. Kun Jérôme Bonaparte määräsi vuonna 1808, että kaikkien juutalaisten oli otettava sukunimi, Moses Maier otti nimensä ruhtinaskunnalta. Tuolloin hän oli kuitenkin jo muuttanut Korbachin kaupunkiin, jossa hänen poikansa Hermann Christian, Ludwig Wittgensteinin isoisä, syntyi vuonna 1802. Wittgensteinit eivät siis ole sukua linnassa asuneelle Sayn-Wittgensteinin aatelissuvulle, kuten joskus on väitetty.
Sekä Hermann Wittgenstein että hänen vaimonsa Fanny Figdor olivat syntyperältään juutalaisia, mutta molemmat olivat kääntyneet protestanttisuuteen ennen naimisiinmenoaan. Hermann Christian Wittgenstein oli ottanut toisen etunimensä etääntyäkseen juutalaisesta syntyperästään, ja hänellä oli myös antisemiitin maine. Wittgensteinit asuivat ensin Leipzigissa, mutta muuttivat vuonna 1850 Vösendorfiin, Itävalta-Unkariin ja vuonna 1860 Wieniin.
Ludwig Wittgensteinin isä Karl Wittgenstein syntyi Leipzigissa vuonna 1847. Hän oli voimakastahtoinen henkilö: hän muun muassa yritti karata kotoaan 11-vuotiaana ja tuli erotetuksi koulusta 17-vuotiaana, koska hän oli kirjoittanut aineen, jossa hän kielsi sielun kuolemattomuuden. Hän karkasi Yhdysvaltoihin vuonna 1865 ja työskenteli New Yorkissa muun muassa baarimikkona ja opettajana. Hän palasi kahden vuoden kuluttua Wieniin, ja opiskeltuaan vuoden teknillisessä korkeakoulussa hän meni töihin valssaamoon Tepliceen vuonna 1872. Vuonna 1877 hän kohosi yrityksen toimitusjohtajaksi, ja kymmenen vuoden sisällä Tepliceen siirtymisestään hän oli hankkinut suuren omaisuuden yhtenä Itävalta-Unkarin rauta- ja terästeollisuuden johtohahmona. Vuonna 1898 hän sanoutui irti kaikista viroistaan ja sijoitti omaisuutensa kiinteistöihin ja arvopapereihin, minkä ansiosta suvun omaisuus säilytti arvonsa maailmansotien aiheuttamasta inflaatiosta huolimatta.
Ludwig Wittgensteinin äiti Leopoldine Wittgenstein (o.s. Kalmus) syntyi Wienissä vuonna 1850. Hän oli isänsä puolelta juutalainen, mutta hänet oli kasvatettu katolilaiseksi. Leopoldine oli lahjakas pianisti, ja hänen ansiostaan Wittgensteinien koti oli yksi Wienin musiikkielämän keskuksista: Wittgensteinien iltamissa vierailivat muun muassa säveltäjät Johannes Brahms, Gustav Mahler ja Josef Labor. Lisäksi Karl Wittgenstein toimi kuvataiteilijoiden mesenaattina.
thumb|250px|Ludwig Wittgenstein sisarustensa kanssa. Ludwig oikealla alhaalla. Karl ja Leopoldine Wittgenstein menivät naimisiin vuonna 1873. Heillä oli kahdeksan lasta: Hermine, Hans, Kurt, Rudolf, Margarete, Helene, Paul ja Ludwig. Lapset saivat katolisen kasteen. Pojista kolme teki itsemurhan: Hans, joka oli lahjakas säveltäjä, katosi laivaltaan Chesapeakenlahdella vuonna 1902, Rudolf otti syanidia berliiniläisessä pubissa vuonna 1904 ja Kurt ampui itsensä ensimmäisen maailmansodan loppupuolella, kun hänen joukkonsa kieltäytyivät noudattamasta hänen käskyjään. Ainakin osasyyllinen Hansin ja Rudolfin itsemurhiin oli Karl Wittgenstein, joka painosti poikiaan lähtemään kaupalliselle uralle. Paul Wittgensteinista tuli myöhemmin kuuluisa konserttipianisti, ja hän jatkoi uraansa, vaikka menetti oikean kätensä ensimmäisessä maailmansodassa. Vanhimmasta tyttärestä Herminestä tuli isänsä suosikki ja myöhemmällä iällä perheen johtohahmo. Sisarista Ludwigille läheisin oli Margarete, ja hän vaikuttikin merkittävästi veljensä kehitykseen.
Lapsuus ja nuoruus
Ludwig Wittgenstein syntyi 26. huhtikuuta 1889 Wittgensteinien Alleegassen talossa kello 20.30 perheen kahdeksanneksi lapseksi. Hän oli perheen muiden lasten tavoin kotiopetuksessa. Lapsilla oli vain vähän yhteyksiä kodin ulkopuolelle ja nekin yläluokan jäseniin. Wittgensteinien kodissa korostettiin rehellisyyden ja velvollisuuksien täyttämisen tärkeyttä, mutta perhe ei ollut erityisen uskonnollinen.
Wittgenstein ei ollut lapsena erityisen lahjakas oppilas. Hänen ajattelutapansa oli käytännönläheinen, ja hän olikin kiinnostunut tekniikasta. Hän esimerkiksi rakensi kymmenvuotiaana toimivan ompelukoneen mallin puusta ja rautalangasta. Hän oli kotiopetuksessa vuoteen 1903 saakka, jolloin hän aloitti kolmivuotiset opinnot teknisiin aineisiin erikoistuneessa reaalikoulussa Linzissä. Adolf Hitler kävi samaa koulua yhden lukuvuoden ajan samaan aikaan Wittgensteinin kanssa, mutta Hitler oli Wittgensteinia kahta vuosiluokkaa alempana, eikä ole todisteita siitä, että he olisivat olleet missään tekemisissä.
Kouluaikanaan Wittgenstein oli onneton, tunsi olonsa ulkopuoliseksi eikä menestynyt koulussa erityisen hyvin. Hän hylkäsi tuolloin uskonnollisen uskon. Hänen isosiskonsa Margaret tutustutti hänet Karl Krausin kirjoituksiin sekä Arthur Schopenhauerin filosofiaan, jonka idealismin hän hylkäsi vasta tutustuttuaan Gottlob Fregen käsiterealismiin. Häneen teki myös erityisen vaikutuksen Otto Weiningerin teos Sukupuoli ja luonne, ja etenkin se Weiningerin käsitys, että nerouden saavuttaminen on moraalinen velvollisuus, ja ainoa vaihtoehto sille on itsemurha. On mahdollista, että Wittgensteinin myöhemmät, toistuvat itsemurha-ajatukset liittyivät kokemukseen tämän velvollisuuden laiminlyömisestä. Teknisen kirjallisuuden saralta Wittgensteiniin vaikuttivat Heinrich Hertzin teos Die Prinzipen der Mechanik ja Ludwig Boltzmannin teos Populäre Schriften.
Wittgenstein valmistui reaalikoulusta kesällä 1906. Hän oli ensin suunnitteli lähtevänsä opiskelemaan fysiikkaa Wieniin Ludwig Boltzmannin oppilaaksi, mutta tämä teki samana vuonna itsemurhan. Ilmeisesti tästä riippumattomista syistä Wittgenstein kirjoittautui kuitenkin lokakuussa 1906 Berliinin teknilliseen korkeakouluun opiskelemaan konetekniikkaa. Hän valmistui toukokuussa 1908. Berliinissä opiskellessaan Wittgenstein aloitti läpi hänen elämänsä jatkuneen tavan kirjoittaa muistikirjoihin huomautuksia omasta elämästään ja filosofiasta.
thumb|Ludwig Wittgenstein vuonna 1890. Keväällä 1908 Wittgenstein muutti Englantiin tehdäkseen lentotekniikkatutkimusta. Hän teki leijanlennätyskokeita meteorologisella tutkimusasemalla Glossopissa, lähellä Manchesteria, ja auttoi muita tutkijoita kokoamaan, korjaamaan ja lähettämään tutkimuksissa käytettäviä leijoja. Hän ystävystyi Glossopissa häntä vanhemman opiskelijan William Ecclesin kanssa. Syksyllä Wittgenstein kirjoittautui Manchesterin yliopistoon tutkimustyötä tekeväksi opiskelijaksi, mutta hänen ei odotettu opiskelevan tutkintoa varten. Hänen päämääränsä mitä ilmeisimmin oli suunnitella ja rakentaa lentokone, ja lentää sillä.
Wittgenstein alkoi kiinnostua tutkimusta tehdessään matemaattisista ongelmista. Hän tapasi muita opiskelijoita kerran viikossa ja he keskustelivat muun muassa siitä, voisiko matematiikan palauttaa logiikkaan, ja Wittgenstein ryhtyi opiskelijatoverinsa kehotuksesta lukemaan Bertrand Russellin kyseistä aihetta käsittelevää teosta Principles of Mathematics. Hän tutki tarkkaan myös Gottlob Fregen teosta Grundgesetze der Arithmetik ja lähetti keväällä 1909 Russellin ystävälle Philip Jourdainille ratkaisuehdotuksen Russellin paradoksiin, ongelmaan, jonka Russell oli löytänyt Fregen joukko-opista. Jourdain ei kuitenkaan ollut tyytyväinen ratkaisuun, kuten ei Russellkaan. Wittgensteinin sisaren Herminen mukaan Wittgenstein oli tästä huolimatta pakkomielteisesti innostunut matematiikan filosofiasta, ja kahden kutsumuksen ristiveto ahdisti häntä. Hän kuitenkin keskittyi vielä ensisijaisesti ilmailutekniikkaan, ehkä Jourdainin vastauksen vuoksi.
Wittgenstein suunnitteli ensin lentokonemoottoria, jossa potkuria pyörittivät lapojen päissä olevat pienet suihkumoottorit. Hänen tutkimuksensa kohdistuivat ensin suihkumoottoriin, mutta toisena vuotenaan Manchesterissa hän keskittyi itse propellin suunnitteluun. Hän myös haki patenttia kehittämilleen propellin parannuksille. Patenttihakemus on päivätty 22. marraskuuta 1910, ja se hyväksyttiin kesäkuussa 1911.
Cambridgeen
Kesällä 1911 Wittgenstein matkusti Jenaan tapaamaan matemaatikko ja filosofi Gottlob Fregeä. Hän halusi näyttää tälle erään filosofisen teoksensa hahmotelmaa. Frege ei ollut erityisen vakuuttunut teoksesta, ja ehkä siitä syystä teoksesta tai sen luonnoksesta ei ole säilynyt mitään. Frege kuitenkin kehotti Wittgensteinia lähtemään opiskelemaan Cambridgen yliopistoon Bertrand Russellin oppilaaksi.
Syksyllä 1911 Wittgenstein siirtyi Cambridgeen, vaikka olikin vielä kirjoilla Manchesterissä. Hän tapasi Russellin ensimmäistä kertaa 18. lokakuuta tullessaan esittäytymään tämän huoneeseen etukäteen ilmoittamatta. Hän alkoi käydä Russellin luennoilla, joille osallistui usein vain muutama opiskelija. Hän osallistui aktiivisesti keskusteluun luennoilla, ja seurasi usein Russellia luennon jälkeen tämän huoneeseen jatkaakseen keskustelua. Russell ei ollut aluksi vakuuttunut Wittgensteinin kyvyistä työskennellä filosofian parissa.
Ensimmäisen lukukauden lopulla Wittgenstein vielä epäröi, jatkaisiko hän lentotekniikan opiskelua vai keskittyisikö hän filosofiaan. Russell pyysi häntä tekemään loman aikana esseen haluamastaan aiheesta, ja luettuaan sen Russell oli vakuuttunut hänen lahjakkuudestaan. Myöhemmin Wittgenstein kertoi Russellin kannustuksen hälventäneen häntä yhdeksän vuotta vainonneet itsemurha-ajatuksensa.
thumb|200px|Trinity Collegen pääsisäänkäynti, Great Gate.
1. helmikuuta 1912 Wittgensteinista tuli Trinity Collegen jäsen, ja kesäkuussa Russellista tuli hänen ohjaajansa. Koska Wittgenstein ei ollut koskaan opiskellut virallisesti logiikkaa, Russell määräsi loogikko W. E. Johnsonin tutoroimaan häntä, mutta jo muutaman viikon päästä tämä katkaisi opetussuhteen, koska Wittgenstein ei kuunnellut häntä vaan väitteli jatkuvasti. Wittgenstein ystävystyi Russellin kanssa, ja toimittuaan Wittgensteinin ohjaajana yhden lukukauden ajan Russell vakuuttui siitä, että tämä olisi oikea henkilö kehittämään eteenpäin hänen aloittamaansa työtä logiikan saralla. Russell piti Wittgensteinia sukulaissielunaan, mutta jo lukukauden lopulla Wittgenstein kritisoi hänen populaareja töitään ja erästä aineen olemassaoloa käsittelevää artikkelia, jota hän oli kirjoittamassa.
Ensimmäisen lukukautensa Wittgenstein oli keskittynyt logiikkaan ja Russelliin, mutta seuraavalla lukukaudella hän alkoi käydä muun muassa George Edward Mooren luennoilla, jotka käsittelivät psykologiaa. Moore ja Wittgenstein ystävystyivät nopeasti. Kesälukukauden alussa Wittgenstein tapasi eräissä Russellin järjestämissä illanistujaisissa David Pinsentin. Pinsent oli sivistyneestä perheestä lähtöisin oleva, pidetty matematiikanopiskelija. He tekivät aluksi yhdessä musiikkiin liittyviä psykologisia kokeita, ja pian heidän tapaamisensa jälkeen Wittgenstein pyysi yllättäen Pinsentiä matkustamaan kanssaan Islantiin. He alkoivat käydä yhdessä konserteissa ja päivällisillä. Samoihin aikoihin Wittgenstein koki eräänlaisen uskonnollisen heräämisen nähtyään Ludwig Anzengruberin näytelmän Die Kreuzelschreiber: hän alkoi pitää uskonnollisuuden perustana stoalaista ajatusta siitä, että mitä tahansa ulkomaailmassa tapahtuisikin, hän itse olisi turvassa. Kesäloman alussa Wittgenstein muutti G. E. Mooren entiseen huoneistoon Whewell’s Courtiin, jossa hän siitä lähtien asui aina Cambridgessä ollessaan. Hän matkusti heinäkuussa kotiinsa Wieniin ja kävi tyräleikkauksessa. Syyskuussa hän palasi Englantiin ja matkusti Pinsentin kanssa Islantiin.
Wittgensteinin palattua Cambridgeen Russell järjesti hänelle ja John Maynard Keynesille tapaamisen, ja miehet ystävystyivät. Keynes johti yhdessä Lytton Stracheyn kanssa Cambridge Apostles -salaseuraa, ja seura oli kiinnostunut ottamaan Wittgensteinin jäsenekseen, koska Russell arvosti häntä. Vaikka Russell, joka oli itsekin Apostolien jäsen, epäili, haluaisiko Wittgenstein liittyä seuraan, koska salaseurassa vallitsi homoseksuaalinen ilmapiiri, Wittgenstein valittiin Apostolien jäseneksi marraskuussa. Hän kuitenkin lähti seurasta jo vuoden lopussa. Hän työskenteli syyslukukaudella symbolisen logiikan parissa ja piti joulukuussa esitelmän nimeltä ”What is Philosophy?” yliopiston Moral Science Club -väittelykerhossa, jonka toimintaan hän osallistui aktiivisesti.
Matkallaan Wieniin lukukauden loputtua Wittgenstein vieraili Fregen luona Jenassa. Hän päätyi loman aikana hylkäämään Russellin kehittämän tyyppiteorian, ja vaikka se oli kulmakivi Russellin yrityksessä palauttaa matematiikka logiikkaan, tämä ei ollut kiinnostunut puolustamaan kantaansa. Russell oli hylännyt logiikan lähes kokonaan, eivätkä miehet tehneet enää tämän jälkeen yhteistyötä.
Pinsent oli tullut Lontooseen, koska Wittgenstein oli pyytänyt häntä kanssaan lomalle Espanjaan, mutta Wittgenstein olikin muuttanut mieltään: he olivatkin lähdössä Norjaan. Ennen heidän lähtöään Wittgenstein matkusti Cambridgeen tapaamaan Russellia ja Alfred North Whiteheadia, jotka molemmat olivat Pinsentin mukaan hyvin kiinnostuneita Wittgensteinin ideoista. Norjassa Wittgenstein ja Pinsent majoittuivat hotelliin Øystesen kylään Hardangerinvuonon varrelle, ja Wittgenstein alkoi työskennellä kovasti logiikan parissa. Hänen mielialansa vaihtelivat sen mukaan, miten hänen työnsä sujui, ja hän pelkäsi kuolevansa ennen kuin saisi työnsä valmiiksi. Tämän vuoksi hän sopi Russellin kanssa, että he tapaisivat mahdollisimman pian, jotta hän voisi esitellä tälle ajatuksensa. Loman lopulla hän alkoi suunnitella muuttavansa Norjaan voidakseen omistautua täysin logiikan tutkimiselle.
Norjaan
thumb|250px|Kuva Skjoldenista. Wittgensteinin mökki sijaitsi kuvassa vasemmalla näkyvän lipputangon lähellä.
Russell vastusti Wittgensteinin suunnitelmaa muuttaa yksin Norjaan ja yritti puhua hänet ympäri mutta turhaan. Hän lähti lokakuussa 1913 kohti Norjaa, Sognevuonon varrella sijaitsevaa Skjoldenin kylää. Skjolden oli hänelle ihanteellinen paikka työskennellä, ja hänen siellä viettämänsä vuosi oli yksi hänen elämänsä tuotteliaimmista: jo muutaman viikon päästä hän kertoi kirjeessään Russellille olevansa vakuuttunut, että kaikki logiikan lauseet voitaisiin johtaa yhdestä peruspropositiosta. Tämä peruslause ilmaisisi menetelmän, jolla olisi mahdollista määrittää jokaisen logiikan lauseen totuusarvon riippumatta sen elementaarilauseiden totuusarvoista. Myöhemmin hän kehitti tällaisen menetelmän totuustaulumetodin muodossa.
Ennen joulua 1913 Wittgenstein kuitenkin masentui uudelleen. Hän vietti joulun Wienissä perheensä parissa, mikä aiheutti hänelle lisää ahdistusta. Vuoden alussa Wittgenstein ja Russell riitautuivat kirjeenvaihdossaan, ja Wittgenstein ilmoitti, ettei kirjoittaisi Russellille tai tapaisi häntä enää koskaan. Russell sai lepytettyä hänet, mutta heidän suhteensa ei ollut tämän jälkeen yhtä läheinen kuin ennen. Maaliskuussa 1914 George Edward Moore tuli Skjoldeniin tapaamaan Wittgensteinia. Kaksi viikkoa kestäneen vierailun jokaisena iltana Wittgenstein kertoi Moorelle edistymisestään logiikassa ja myös saneli hänelle huomautuksia, jotka on julkaistu teoksen Muistikirjoja 1914–1916 liitteenä. Huomautuksissa keskeisessä asemassa on erottelu näyttämisen ja sanomisen välillä. Palattuaan Cambridgeen Moore tiedusteli, soveltuisiko Wittgensteinin Norjassa kirjoittama tutkielma Logik opinnäytetyöksi tämän Bachelor of Arts -tutkintoa varten, mutta koska tekstistä puuttuivat johdanto ja lähdemerkinnät, se ei kelvannut. Wittgenstein raivostui tästä ja lähetti Moorelle vihaisen kirjeen, joka katkaisi heidän ystävyyssuhteensa usean vuoden ajaksi, vaikka Moore ei ollut päättänyt siitä, kelpasiko teksti opinnäytetyöksi.
Etulinjan takana
thumb|Wittgensteinin muistiinpanoja vuodelta 1914.
Wittgenstein oli isänsä kuoltua saanut suuren perinnön. Heinäkuussa hän kirjoitti ”Der Brenner” -kulttuurijulkaisun päätoimittaja Ludwig von Fickerille ja kertoi haluavansa lahjoittaa 100 000 kruunua jaettavaksi itävaltalaisille taiteilijoille. Ficker matkusti Wieniin tapaamaan Wittgensteinia 26.–27. heinäkuuta ja esitteli Wittgensteinin arkkitehti Adolf Loosille, mistä Wittgenstein ilahtui suuresti. Lahjoituksesta saivat osuuden muun muassa Loos sekä runoilijat Georg Trakl ja Rainer Maria Rilke.
28. heinäkuuta 1914 Itävalta julisti sodan Serbialle, ja Ensimmäinen maailmansota syttyi. Seuraavina päivinä Wittgenstein ja Pinsent suunnittelivat vielä lomaansa kirjeenvaihdossaan, mutta pian Englanti ja Itävalta-Unkari olivat sodassa eri puolilla, eikä Wittgenstein onnistunut lähtemään maasta. Hän ilmoittautui vapaaehtoiseksi armeijaan 7. elokuuta, vaikka hänet oli vapautettu palveluksesta tyrän vuoksi. Hänen motiivinsa liittyä armeijaan eivät olleet pelkästään isänmaallisia, vaan hän halusi tehdä jotain muuta kuin ajatustyötä ja koki velvollisuudekseen jakaa sodan ihmisille aiheuttaman taakan.
Wittgenstein määrättiin tykistörykmenttiin Krakovaan itärintamalle. Hän palveli venäläisiltä vallatulla Goplana-laivalla Veiksel-joella eikä ilmeisesti osallistunut taisteluihin. Hän ei pitänyt palvelustovereistaan ja vertasi päiväkirjassaan tilannettaan kouluaikoihinsa Linzissä. Hänen mielensä kuitenkin muutti krakovalaisesta kirjakaupasta löytynyt Leo Tolstoin Evankeliumi, jota lukiessaan hän koki uskonnollisen kääntymyksen. Hän alkoi jälleen tukeutua ajatukseen siitä, että mitä tahansa tapahtuikaan ”ulkomaailmassa”, hän itse olisi turvassa.
Wittgensteinin tehtävä laivalla oli käyttää öisin valonheitintä, mikä oli usein hyvin vaarallista. Hän kirjoitti tuolloin paljon logiikasta ja keksi syyskuun lopulla kielen kuvateorian. Hän kertoi myöhemmin Georg Henrik von Wrightille, että lukiessaan sanomalehdestä raporttia Pariisissa käydystä, tuohon aikaan harvinaista autokolaria käsitelleestä oikeudenkäynnistä hän oli tullut ajatelleeksi, että oikeuden istunnossa tapahtumien havainnollistamiseen käytetyt pienoismallit kuvasivat tapahtumaa, koska niiden suhde toisiinsa vastasi olioiden suhdetta todellisessa kolarissa, ja samanlainen rakenteellinen vastaavuussuhde pätisi myös lauseiden ja asiaintilojen välillä. Propositio kuvaa siis loogisen rakenteensa ansiosta mahdollista asiaintilaa.
Marraskuun alussa Itävallan joukot olivat perääntymässä, ja Goplana suuntasi kohti Krakovaa, jossa joukkojen oli majoittua talven ajaksi, kun Wittgenstein sai Georg Traklilta kirjeen. Trakl toivoi, että Wittgenstein tulisi tapaamaan häntä Krakovaan, jossa hän oli psykiatrisessa hoidossa. Wittgenstein oli hyvin innostunut tapaamisesta, mutta kun hän saapui Krakovaan 5. marraskuuta, Trakl oli kuollut hänelle sairaalassa määrätyn kokaiinin yliannostukseen.
Joulukuussa 1914 Wittgenstein siirrettiin Krakovassa sijaitsevaan tykistöverstaaseen, ja hänen tehtäväkseen tuli luetteloida kasarmin ajoneuvoja. Hän sai oman huoneen ja piti uusista palvelustovereistaan. Tuolloin hänellä ei ollut aikaa tai mielenkiintoa pohtia filosofiaa, mutta hän luki muun muassa Friedrich Nietzschen kokoelmateosta, jossa oli mukana teos Antikristus. Vaikka hän hyväksyi osia Nietzschen kritiikistä kristinuskoa kohtaan, hän oli yhä vakuuttunut, että kristinusko oli ”ainoa varma tie onnellisuuteen”. Wittgensteinille uskonnossa ei ollut niinkään kyse uskomuksista, vaan ennen kaikkea tunteista ja käytännöistä.
Wittgenstein nimitettiin pian sotilasvirkamieheksi ja myöhemmin adjutantiksi. Helmikuun alussa hänet asetettiin pajan johtoon, mutta hän ei viihtynyt esimiehen roolissa. Vaikeuksia aiheutti muun muassa se, että hän oli upseerin asemassa ilman vastaavaa sotilasarvoa. Hän pyysi ylennystä tai siirtoa toiseen tehtävään, mutta mitään ei tapahtunut. Vuoden 1915 ensimmäisinä kuukausina hän ei kirjoittanut filosofiaa, mutta oli kirjeenvaihdossa muun muassa Keynesin ja Pinsentin kanssa. Huhtikuussa hänet asetettiin koko verstaan johtoon. Touko- ja kesäkuussa hän alkoi jälleen työskennellä filosofian parissa: noina kuukausina hän kirjoitti noin kolmasosan huomautuksista, jotka on julkaistu myöhemmin nimellä Muistikirjoja 1914–1916.
Wittgenstein loukkaantui lievästi tykistöverstaalla sattuneessa räjähdyksessä kesällä 1915. Hän oli ensin sairaalassa noin viikon ja sen jälkeen Wienissä kolmen viikon lomalla. Hänen palatessaan lomalta tykistöverstas oli siirretty nykyisen Ukrainan alueelle Sokaliin, jonne Itävallan armeija oli edennyt Gorlice-Tarnówin offensiivissa, ja paja toimi nyt junassa juna-asemalla. Hän ystävystyi tohtori Max Bielerin kanssa, ja he keskustelivat päivittäin useiden tuntien ajan muun muassa filosofiasta, Tolstoin Evankeliumista tai Fjodor Dostojevskin Karamazovin veljeksistä. Tällöin Wittgenstein myös ensimmäisen kerran alkoi koota huomautuksiaan tutkielman muotoon.
Etulinjassa
thumb|150px|[[Gustav Klimt: Wittgensteinin sisaren Margarethe Stonborough-Wittgensteinin muotokuva, 1905]]
Maaliskuussa 1916 Wittgenstein lopulta siirrettiin pois verstaasta, kun hänet määrättiin Itävallan seitsemänteen armeijaan kiinnitettyyn tykistörykmenttiin itärintaman eteläosaan, lähelle Romanian rajaa. Hän oli odottanut kauan mahdollisuutta osallistua taisteluun, mutta pian saapumisensa jälkeen hän sairastui. Häntä ei kuitenkaan jätetty jälkeen, ja pian parantumisensa jälkeen hänet määrättiin hänen omasta pyynnöstään vaaralliselle paikalle tähystäjäksi. Hän rukoili jatkuvasti ja kiitti Jumalaa selviytymisestään. Hän ei pitänyt uusista palvelustovereistaan. Maalis-toukokuussa hän kirjoitti vähän logiikkaa, mutta kun Venäjän joukot aloittivat kesäkuussa Brusilovin hyökkäyksen ja Wittgensteinin rykmentti kärsi suuria tappioita, hänen työnsä luonne alkoi laajeta puhtaasta logiikasta käsittelemään myös muun muassa Jumalaa ja elämän tarkoitusta, ja hän alkoi ajatella, että nämä elämänfilosofiset pohdiskelut ovat yhteydessä hänen logiikkaa käsitteleviin töihinsä. Hänelle myönnettiin hyökkäyksen aikana kunniamerkki, koska hän ei ollut kehotuksista huolimatta poistunut vartiopaikaltaan, ja hänet ylennettiin ensin Vormeisteriksi ja myöhemmin korpraaliksi. Elokuun lopulla hänet lähetettiin Olomouciin upseerikoulutettavaksi. Ennen siirtymistään sinne hän oli lomalla Wienissä.
Wittgenstein sai Adolf Loosilta tämän entisen oppilaan, Olomoucissa asuneen Paul Engelmannin nimen ja osoitteen. Engelmann esitteli Wittgensteinin nuorista sivistyneistä miehistä koostuneelle ystäväpiirilleen, ja Wittgenstein viihtyi heidän seurassaan. Erityisen hyvin Wittgenstein kuitenkin ystävystyi Engelmannin kanssa, ja he keskustelivat paljon muun muassa uskonnosta ja Wittgensteinin tekeillä olleesta kirjasta. Wittgenstein palasi etulinjaan tammikuussa 1917, nyt reservin luutnantiksi ylennettynä Itävallan kolmanteen armeijaan Karpaattien pohjoispuolelle. Helmikuun vallankumouksen jälkeen itärintamalla oli hiljaista, ja Wittgenstein sai lomaa, jonka hän vietti Wienissä. Heinäkuussa Venäjän armeija aloitti kuitenkin Kerenskin hyökkäyksen, ja Wittgenstenille myönnettiin puolustustaistelusta ansiomitali. Hän pysyi Ukrainassa aina Brest-Litovskin rauhaan maaliskuuhun 1918 saakka. Luultavasti tältä ajalta on peräisin Tractatus logico-philosophicus -teoksen varhainen versio, joka on julkaistu nimellä Prototractatus.
Wittgenstein oli ylennetty luutnantiksi helmikuussa 1918, ja maaliskuussa hänet siirrettiin tykistörykmenttiin Italian rintamalle. Hän sairastui pian Italiaan saavuttuaan ja oli lyhyen aikaa sotasairaalassa Bolzanossa. Hän kuitenkin pystyi osallistumaan hyökkäykseen heinäkuussa. Hänelle esitettiin myönnettäväksi toiminnastaan Itävalta-Unkarin armeijan korkeinta ansiomitalia, mutta hän sai lopulta vähempiarvoisen ansiomerkin. Itse hyökkäys ei kuitenkaan onnistunut.
Heinäkuussa Wittgensteinille myönnettiin syyskuun loppuun kestänyt loma. Hän vietti lomansa Wienissä sekä setänsä Paul Wittgensteinin luona Halleinissa, jossa hän sai valmiiksi Tractatuksen lopullisen version. Hän oli saanut heinäkuussa David Pinsentin äidiltä kirjeen, jossa tämä kertoi Pinsentin kuolleen 8. toukokuuta lento-onnettomuudessa Englannissa, jossa hän oli toiminut koelentäjänä. Wittgenstein oli surun murtama ja harkitsi itsemurhaa ja päätti omistaa Tractatuksen Pinsentin muistolle. Hän lähetti teoksen Karl Krausin teoksia julkaisseeseen Jahoda-kirjapainoon, mutta sitä ei hyväksytty julkaistavaksi. Wittgenstein tarjosi kirjeessä Gottlob Fregelle kopiota teoksesta ja tämä sanoi lukevansa sen mielellään. Lokakuun lopulla hän matkusti Olomouciin luettaakseen teoksensa Paul Engelmannilla ja palasi sieltä suoraan Italiaan.
Itävalta-Unkarin armeijan rivit alkoivat rakoilla. Ludwigin veli Kurt Wittgenstein ampui itsensä, kun hänen alaisensa eivät noudattaneet hänen käskyjään. 3. marraskuuta Wittgenstein otettiin vangiksi, kuten kaikki alueen itävaltalaisjoukot. Ensin hänet sijoitettiin vankileirille lähelle Comoa, missä hän ystävystyi veistäjä Michael Drobilin ja opettaja Ludwig Hänselin kanssa. Tammikuussa 1919 miehet siirrettiin toiselle leirille Cassinoon. Siellä ollessaan hän päätti ryhtyä kansakoulunopettajaksi. Helmikuussa hän sai lähetettyä postikortin Russellille, johon hän ei ollut ollut yhteydessä kolmeen vuoteen. Hänen onnistui Keynesin avustuksella lähettää kopio käsikirjoituksesta Russellille, ja kesään mennessä hän oli lähettänyt kopiot myös Fregelle ja Engelmannille: ei tiedetä, miten hänen oli onnistunut valmistaa kolme kopiota teoksestaan.
Engelmann piti teoksesta, mutta Frege, jonka mielipidettä hän ilmeisesti odotti eniten, kiinnitti kirjeessään huomiota vain terminologian epäselvyyksiin eikä lainkaan sisällöllisiin seikkoihin, ja nämäkin huomiot koskivat vain teoksen ensimmäisiä sivuja. Russell sen sijaan oli selvästi ymmärtänyt teoksen logiikkaa koskevat huomautukset, mutta ei hyväksynyt ajatusta, että joitakin asioita ei voi sanoa, vaan ne voi vain näyttää. Hän kertoi pitävänsä kirjaa erittäin tärkeänä, mutta ajoittain hämäränä. Wittgenstein vapautettiin vankileiriltä 21. elokuuta 1919, ja hän palasi Wieniin.
Wienissä
Marraskuussa Wittgenstein muutti Wittgensteinien perhetuttujen, Sjögrenin perheen luo ja ystävystyi perheen pojan Arvid Sjögrenin kanssa. Joulukuussa hän matkusti Haagiin tapaamaan Russellia selittääkseen tälle Tractatusta. Vaikka Russell suhtautui varauksella joihinkin kirjan ajatuksiin, hän tarjoutui kirjoittamaan siihen esipuheen. Kun Wittgenstein otti Wieniin palattuaan yhteyttä Leipzigissa sijainneeseen Reclam-kustantamoon, halusivat he kuuluisan Russellin ansiosta tutustua kirjaan. Wittgenstein kuitenkin pettyi Russellin esipuheeseen ja lähettäessään sen Reclamille hän kertoi, ettei sitä saisi julkaista kirjan yhteydessä, jolloin kustantamo hylkäsi kirjan. Wittgenstein masentui syvästi, ja kesällä 1920 hän kirjoitti Russellille, että tämä saisi tehdä kirjalle mitä haluaisi. Wittgenstein pohti jälleen itsemurhaa, mutta sai lohtua kirjeenvaihdostaan Paul Engelmannin kanssa.
Kansakoulunopettajana
7. heinäkuuta Wittgenstein valmistui opettajakoulutuksesta. Hän työskenteli kesän ajan Klosterneuburgin luostarin puutarhurina. Pitkät työpäivät helpottivat hänen ahdistustaan, mutta hän oli edelleen surullinen Pinsentin kuoleman vuoksi. Syksyllä hän aloitti opettajan työt: hänet määrättiin ensin pikkukaupunkiin Wienin eteläpuolelle, mutta hän kieltäytyi, koska hän halusi maaseudulle. Lopulta hän sai paikan pienestä ja köyhästä Trattenbachin kylästä. Hänen pyrkimyksensä ei kuitenkaan ollut parantaa maalaislasten elinolosuhteita, vaan kehittää heitä sisäisesti opettamalla heille matematiikkaa sekä lukemalla kirjallisuutta ja Raamattua. Ludwig Hänsel, Michael Drobil ja Arvid Sjögren vierailivat usein hänen luonaan. Kyläläiset pitivät Wittgensteinia outona, ja pian alkoi liikkua huhuja, että hän olisi rikas paroni. Wittgenstein pyrki opettajana Itävallan koulureformiliikkeen periaatteiden mukaisesti kannustamaan oppilaita ajattelemaan itsenäisesti pelkän ulkoa opettelun sijaan, mutta hän käytti ruumiillisia rangaistuksia, mikä ei ollut reformiliikkeen oppien mukaista. Vuoden 1921 kevät- ja kesälukukaudella Wittgensteinin innostus Trattenbachia kohtaan alkoi hävitä, kun oppilaiden vanhemmat sekä muut opettajat vastustivat hänen pyrkimyksiään opettaa lapsia tavallista syvällisemmin.
Kiinassa ollut Russell kertoi kirjeessään Wittgensteinille jättäneensä Tractatuksen julkaisemisen entisen oppilaansa Dorothy Wrinchin huolehdittavaksi. Wittgenstein vietti kesälomansa Norjassa Arvid Sjögrenin kanssa ja asui Skjoldenissa mökissään, joka oli valmistunut sodan aikana. Palattuaan lomaltaan hän sai Englantiin palanneelta Russellilta kirjeen, jossa tämä kertoi, että Tractatus tultaisiin julkaisemaan The International Library of Psychology, Philosophy and Scientific Method -monografiasarjassa, jonka toimittaja oli Russellin ystävä Charles Kay Ogden. Tästä tietämättä Wrinch oli lähestynyt saksalaisia kustantamoita, kun Cambridge University Press oli kieltäytynyt julkaisemasta kirjaa, ja saanut hyväksyvän vastauksen Wilhelm Ostwaldilta Russellin esipuheen ansiosta. Kirja julkaistiin Ostwaldin Annalen der Naturphilosophie -aikakausjulkaisussa, mutta siinä oli paljon kirjoitusvirheitä ja virheellisiä merkkejä loogisten konnektiivien paikalla.
Talvella 1921–1922 tuolloin 18-vuotias opiskelija Frank Ramsey käänsi Tractatuksen englanniksi, ja Wittgenstein sai käännöksen maaliskuussa. Wittgenstein tarkensi Ostwaldin painoksen virheistä ja Ramseyn väärinymmärryksistä johtuneita epätarkkuuksia ja muokkasi käännöstä sujuvammaksi englanniksi. Hän myös valitsi kirjan nimeksi Logisch-Philosophische Abhandlungin suoran käännöksen ja Russellin ehdottaman nimen Philosophical Logic sijaan Mooren ehdotuksen Tractatus Logico-Philosophicus, joka mukailee Baruch Spinozan teoksen Tractatus theologico-politicus nimeä. Kun kävi ilmi, että Ostwaldin painoksesta oli jäänyt pois eräs Wittgensteinin myöhemmin lähettämä huomautus, Ogden kysyi, voisiko Wittgenstein lähettää lisää selventäviä propositioita vaikeatajuiseen kirjaan, mutta tämä kieltäytyi tästä jyrkästi. Kesäkuussa Wittgenstein luovutti kaikki oikeudet The International Libraryn julkaisija Kegan Paulille, eikä siten saanut lainkaan korvausta kirjan julkaisemisesta tai rojalteja sen myynnistä.
thumb|250px|Kuva Puchbergistä noin vuodelta 1900. Elokuussa Wittgenstein ja Russell tapasivat Innsbruckissa. He riitelivät uskonnollisista ja moraalisista seikoista, ja heidän ystävyyssuhteensa päättyi tähän tapaamiseen. Syyskuussa Wittgenstein lähti Trattenbachista ja opetti hetken Haßbachin kylässä, mutta jo marraskuussa hän siirtyi Puchbergiin. Hän ei pitänyt kummankaan kylän ihmisistä. Marraskuussa hän sai myös ensimmäisen kopionsa Tractatuksesta. Kirja alkoi herättää mielenkiintoa muun muassa Wienin ja Cambridgen yliopistopiireissä. Ramsey teki ensimmäisen arvostelun kirjasta Mindiin lokakuussa.
Syyskuussa 1923 Ramsey tuli tapaamaan Wittgensteinia Puchbergiin kahden viikon ajaksi. He kävivät Tractatusta läpi rivi riviltä, ja Wittgenstein teki kirjaan korjauksia, jotka on sisällytetty sen myöhempiin painoksiin. Wittgenstein pyysi Ramseyta tiedustelemaan, soveltuisiko Tractatus opinnäytetyöksi hänen Bachelor of Arts -tutkintoaan varten. Palattuaan Englantiin Ramsey kertoi kirjeessään, ettei tämä onnistunut uusien säädösten takia. John Maynard Keynes alkoi kuitenkin Ramseyn välityksellä taivutella Wittgensteinia Englantiin.
Vuonna 1924 Ramsey asui Wienissä kuusi kuukautta käydäkseen psykoanalysoitavana ja keskustellakseen säännöllisesti Wittgensteinin kanssa. Wittgenstein vietti kesän 1924 Wienissä, ja syyskuussa hän siirtyi opettamaan Otterthaliin, Trattenbachnin naapurikylään. Siellä hän kirjoitti oppilaidensa avustuksella sanakirjan Wörterbuch für Volksschulen peruskoulun oppilaiden käyttöön. Kirja julkaistiin vuonna 1926, kun siihen oli lisätty joitain sanoja ja jätetty pois Wittgensteinin esipuhe, jonka kieltä julkaisija piti huonona saksana.
Alkuvuodesta 1925 Wittgensteinin vanha ystävä William Eccles pyysi kirjeessään häntä tulemaan Manchesteriin. Hän matkusti Englantiin lokakuussa ja asui ensin Keynesin luona Lewesissä. Vierailtuaan Ecclesin luona hän kävi Cambridgessä, jossa hän tapasi ystävänsä W. E. Johnsonin sekä Ramseyn, jonka kanssa hän riiteli kiivaasti. Huhtikuussa 1926 Wittgenstein joutui eroamaan opettajanvirastaan Otterthalissa, koska hän oli lyönyt erästä oppilastaan siten, että tämä menetti tajuntansa. Kun hän puolusti itseään oikeudenkäynnissä, hän tunsi halua valehdella siitä, miten paljon hän kuritti oppilaitaan. Tämä mielen heikkous tuotti hänelle tuskaa usean vuoden ajan.
Takaisin filosofian pariin
thumb|200px|Ludwig Wittgenstein suunnitteli ja rakensi sisarelleen Margaretelle Haus Wittgensteinin yhdessä Paul Engelmannin kanssa.
VV Cephei
280px|thumb|VV Cephein ja [[Aurinko|Auringon kokoero]]
Ludwig Wittgensteinin elämäkerta
Takaisin filosofian pariin
Lähdettyään Otterthalista Wittgenstein tiedusteli wieniläisestä munkkiluostarista, pääsisikö hän sinne munkiksi. Tämä ei onnistunut, mutta hän työskenteli kolmen kuukauden ajan luostarin puutarhurina. Tänä aikana hänen äitinsä kuoli. Kesällä 1926 Wittgenstein palasi Wieniin, ja hänen sisarensa Margarete pyysi häntä suunnittelemaan sisarelleen taloa yhdessä Paul Engelmannin kanssa. Engelmann oli tehnyt alustavat suunnitelmat Wittgensteinin ollessa vielä Otterthalissa, mutta kun Wittgenstein liittyi projektiin, hän otti päävastuun suunnittelusta. Wittgenstein painotti suunnittelussaan käytännöllisyyden sijaan selkeyttä ja täsmällisyyttä ja ohjeisti rakentajia hyvin tarkasti. Margarete muutti taloon vuoden 1928 lopulla.
VV Cephei
VV Cephei (lyhentäen VV Cep) on Kefeuksen tähtikuviossa oleva kaksoistähti, jossa on valtavan suuri punainen hyperjättiläinen ja kirkas sininen tähti. VV Cephei on spektroskooppinen kaksoistähti ja pimennysmuuttuja: tähdet peittävät vuorotellen toisensa.
Ludwig Wittgensteinin elämäkerta
Takaisin filosofian pariin
Wienissä ollessaan Wittgenstein tapasi sveitsiläisen, itseään lähes puolta nuoremman Marguerite Respingerin. He alkoivat tapailla, ja Respingeristä tuli ilmeisesti ainoa nainen, johon Wittgenstein rakastui elämänsä aikana. Tuolloin Wittgenstein veisti myös rintakuvan, jonka mallina Respinger toimi.
Wittgensteinin rakentaessa Haus Wittgensteinia Margarete järjesti Moritz Schlickille ja Wittgensteinille tapaamisen. Schlickin keskustelupiirissä, myöhemmässä Wienin piirissä, oli luettu Tractatusta tarkkaan, ja Schlick oli yrittänyt tavata Wittgensteinin jo tämän ollessa Otterthalissa. Kesällä 1927 Schlick, Friedrich Waismann, Rudolf Carnap ja joskus myös Herbert Feigl alkoivat käydä säännöllisesti keskustelemassa Wittgensteinin kanssa, koska tämä oli kieltäytynyt tulemasta Schilkin keskustelupiirin tapaamisiin. Wittgenstein kuitenkin vaati, ettei keskustelu saisi olla aina filosofista, ja hän saattoikin esimerkiksi lukea miehille runoja. He tajusivat pian, ettei Wittgenstein, jonka Tractatusta pidettiin Wienin piirin keskuudessa selkeytensä ja tarkkuutensa ansiosta esikuvallisena teoksena, ollutkaan heidän kaltaisensa positivisti, vaan muistutti asenteiltaan ihmisiä ja ongelmia kohtaan pikemminkin taiteilijaa kuin tieteilijää.
Maaliskuussa 1928 Wittgenstein osallistui Wienissä intuitionistisen matematiikanfilosofian suuntauksen johtajan Luitzen Egbertus Jan Brouwerin luennolle. Brouwerin intuitionismi oli vastakkainen näkemys russellilaiselle logisismille, jossa matematiikka pyritään palauttamaan logiikkaan. Herber Feiglin mukaan luento vaikutti Wittgensteiniin suuresti, ja luennon jälkeinen ilta merkitsi Wittgensteinin paluuta filosofian pariin. Huolimatta Brouwerin vahvasta vaikutuksesta Wittgenstein ei kuitenkaan kääntynyt intuitionistiksi, vaan suuntaus vetosi häneen pikemminkin mannermaisen antirationalistisen näkökulmansa vuoksi. Wittgenstein oli silti yhtä mieltä Brouwerin kanssa muun muassa siitä, että matematiikkaa ei voida eikä tarvitse palauttaa logiikkaan, että matematiikkaa ei tarvitse osoittaa konsistentiksi ja että ei ole olemassa mitään ihmismielestä riippumatonta matematiikan todellisuutta, jota matemaatikot tutkisivat. Wittgensteinin myöhäiskauden filosofiaa voidaankin pitää tällaisten ideoiden kehittelynä uusille alueille, pois päin Tractatuksen loogisesta atomismista.
Paluu Cambridgeen
Marraskuussa 1928 Haus Wittgensteinin valmistuttua Wittgenstein ilmoitti kirjeessään Keynesille tulevansa Englantiin. Sairastumisensa vuoksi hän pääsi kuitenkin lähtemään Wienistä vasta tammikuussa 1929. Cambridgessä Keynes yritti saattaa Wittgensteinin takaisin yhteen Apostolien salaseuran kanssa. Seura valitsi Wittgensteinin kunniajäsenekseen, sillä Tractatuksesta oli yliopistossa tullut muodikas teos ja Wittgensteinista itsestään lähes kulttihahmo. Wittgenstein tapasi muutamia kertoja Keynesin päivälliskutsuilla apostoleja sekä Bloomsburyn ryhmän jäseniä, mutta ei juuri viihtynyt heidän seurassaan.
Wittgensteinin palattua Cambridgeen Frank Ramseystä tuli hänen työtoverinsa ja paras ystävänsä. Yliopistossa Wittgensteinin virallinen status oli jatko-opiskelija, ja häntä 14 vuotta nuorempi Ramsey oli nimetty hänen ohjaajakseen, vaikka käytännössä miehet työskentelivät tasa-arvoisesti samankaltaisten ongelmien parissa. Heidän mielenkiinnon kohteissaan ja ajattelutavoissaan oli kuitenkin eroja: toisin kuin Ramsey, Wittgenstein ei ollut kiinnostunut matematiikan perustamisesta logiikalle, vaan hän halusi tutkia syitä, joista epäselvyydet ylipäänsä matematiikanfilosofiassa johtuivat.
Toinen Wittgensteinin filosofian kehittymisen kannalta tärkeä henkilö oli italialainen taloustieteilijä Piero Sraffa, jonka Wittgenstein tapasi vähintään kerran viikossa. Sraffan esittämä kritiikki oli perinpohjaista, ja se sai Wittgensteinin näkemään ongelmat aivan uusista näkökulmista. Kuuluisan anekdootin mukaan Wittgenstein hylkäsi kielen kuvateorian juuri keskustellessaan Sraffan kanssa : tämä oli tehnyt napolilaisen eleen pyyhkäisten sormenpäillään leukansa alapuolelta ulospäin ja kysynyt Wittgensteinilta, mikä on tuon eleen looginen muoto. Wittgenstein kertoi myös, että antropologinen näkökulma hänen myöhäisfilosofiassaan, joka ilmenee muun muassa siinä näkemyksessä, että ilmauksilla voi olla merkitys vain ”elämän virrassa”, on juuri Sraffan ansiota. Ramseyn ja Sraffan lisäksi Wittgenstein ei ollut juuri tekemisissä yliopiston muiden opettajien kanssa. Hänen ja Mooren aiemmin katkennut ystävyyssuhde jatkui nyt, ja hänellä oli lämmin ystävyyssuhde myös W. E. Johnsonin kanssa, mutta kummankaan miehen kanssa hän ei tehnyt yhteistyötä filosofian saralla. Hänen suhteensa Keynesiin ei tuona aikana ollut kovin läheinen. Hänen ystäväpiirinsä koostuikin pääasiassa häntä huomattavasti nuoremmista opiskelijoista.
Toisen lukukauden lopussa Wittgensteinin taloudellinen tilanne oli huono. Hän haki Trinity Collegelta apurahaa, ja ilmeisesti apurahasta päättävien elinten vakuuttamiseksi tohtorintutkinnon myöntämistä Wittgensteinille joudutettiin. Wittgenstein käytti väitöskirjanaan Tractatusta, ja 18. kesäkuuta 1929 järjestetyssä väitöstilaisuudessa tarkastajina toimivat Moore sekä Russell, joka tapasi Wittgensteinin ensimmäistä kertaa sitten vuoden 1922. Kun Wittgensteinille oli myönnetty tohtorin arvo, Trinity College antoi hänelle 100 punnan apurahan.