cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kap Verde
Urheilu
Kap Verde on osallistunut olympialaisiin vuodesta 1996 alkaen 2–5 urheilijan joukkueilla. Se ei ole saanut mitaleita. Kap Verden koripallomaajoukkue on päässyt Afrikan-mestaruuskilpailuissa kolmanneksi, vuonna 2007. Kap Verden jalkapallomaajoukkue oli FIFAn rankingissa vuoden 2014 päättyessä sijalla 40.
Media
Kap Verden yleisradioyhtiö on nimeltään RTC, joka jakautuu televisioon (TCV), radioon (RCV) sekä nuorisolle suunnattuun kanavaan (RCV+). Kanava sai alkunsa vuonna 1986, kun yksipuoluejärjestelmän aikana kaksi yksityistä radiokanavaa kansallistettiin ja uuden yhtiön nimeksi tuli Rádio Nacional de Cabo Verde (RNCV). Maan avauduttua vuonna 1992 yksityiset mediat palasivat, ja 1997 RNCV ja televisiota hallinnoiva TNCV yhdistettiin nykyiseksi RTC:ksi.
Suurin osa maan mediasta on valtion omistuksessa, mutta esim. radiokanavat Praia FM ja Radio Comercial. Kapverdeläisiä lehtiä ovat muun muassa A Nação, A Semana ja Jornal O Cidadão.
Toimittajat ilman rajoja on kiitellyt maata sen poikkeuksellisesta median vapaudesta. Hyökkäykset toimittajia vastaan ovat lähes olemattomia. .
Rauha (uskonto)
Rauha uskonnollisessa merkityksessä voi tarkoittaa sopusointuista olotilaa koko maailmassa, tietyn kansan kohdalla tai yksittäisen ihmisen elämässä. Se voi tarkoittaa myös Jumalan tai taivaan ominaisuutta tai varmuutta taivaaseen pääsemisestä.
Rauha Vanhassa testamentissa
Raamatun vanhassa testamentissa esiintyvä heprean kielen sana šalom suomennetaan "rauha". Sen perusmerkitys on 'eheys' tai 'terveys'. Sanaa käytettiin Raamatun aikaan ja käytetään nykyäänkin tervehdyksenä (vrt. suomen sanat terve ja tervehdys). Vanhassa testamentissa rauha liittyy usein Israelin kansan rauhaan sen viholliskansoista, mutta myös rauhaan Jumalan kanssa. Molemmissa merkityksissä rauhan katsotaan edellyttävän Jumalan käskyjen noudattamista (esimerkiksi Jesaja 48:18). Toisaalta puhutaan uudesta rauhanliitosta, jossa Jumala lahjoittaa rauhan palvelijansa kärsimyksen tähden (Malakia 2:5, Jesaja 53:5).
Rauha kristinuskossa
Kristillisessä kielenkäytössä voidaan erottaa rauha-sanan eri merkityksiä:
Hiroshiman prefektuuri
Hiroshiman prefektuuri sijaitsee Japanissa Honshūn saarella Chūgokun alueella. Prefektuurin pääkaupunki on Hiroshima. Siellä on 2 848 000 asukasta (vuonna 2012), ja sen pinta-ala on 8 479,22 neliökilometriä.
Maantiede
Hiroshiman prefektuuri sijaitsee Chūgokun keskiosassa. Japanin sisämeren toisella puolella sijaitsee Shikokun saari. Suurin osa prefektuurista koostuu Shimanen prefektuuria kohti nousevista vuorista, mutta rannikolla on myös viljavia tasankoja, ja alueeseen kuuluu lisäksi useita sisämeren saaria. Sisämeren suojattu sijainti tekee prefektuurin ilmastosta erittäin lempeän.
Aluejako
Hiroshiman prefektuuri jakautuu 14 kaupunkiin ja yhdeksään muuhun kuntaan, jotka ovat kaikki maaseutukaupunkeja. Kunnat kuuluvat viiteen piirikuntaan, joilla ei ole hallinnollista merkitystä. Hiroshiman kaupunki jakautuu suuralueisiin.
Historia
Hiroshimaa ympäröinyt alue kuului ennen Bingon ja Akin provinsseihin. Hiroshima on perinteisesti ollut Chūgokun alueen keskus ja Mōri-klaanin asuinkaupunki Sekigaharan taisteluun saakka.
Kulttuuri ja nähtävyydet
Prefektuurissa on kaksi Unescon maailmanperintökohdetta: Hiroshiman rauhanmuistomerkki (Genbaku Dome) sekä Itsukushima-jinjan pyhäkkö Miyajiman saarella.
Patrick Sharp
Patrick Sharp (s. 27. joulukuuta 1981 Thunder Bay, Ontario) on kanadalainen ammattilaisuransa lopettanut jääkiekkohyökkääjä. Hän on voittanut kolmesti Stanley Cupin Chicagossa vuosina 2010, 2013 ja 2015. Maajoukkueesta Sharpilla on kaksi arvokisamitalia, olympiakulta Sotšista 2014 ja hopeamitali Kanadan MM-kisoista vuodelta 2008. Sharp oli kaudella Chicagon toiseksi paras pistemies yhdysvaltalaisen tulokkaan Patrick Kanen jälkeen. Sharp on edustanut NHL:ssä Chicago Blackhawksin lisäksi Philadelphia Flyersia ja Dallas Starsia. AHL:ssä hän on edustanut Philadelphia Phantomsia.
Via Herculia
Via Herculia (myös Via Herculea) oli roomalainen tie, joka kulki Italian eteläosassa. Sen arvellaan johtaneen Aequum Tuticumista Nerulumiin ja/tai Heracleaan.
Historia
Via Herculian olemassaolo tunnetaan vain piirtokirjoituksista. Se vaikuttaa olleen merkittävä tie Rooman myöhäisellä keisarikaudella. Tie valmistui Diocletianuksen ja Maximianuksen aikana, mitä todennäköisimmin näiden kauden alkupuolella noin 280–290-luvuilla, ja sai nimensä oletettavasti Maximianuksesta, joka tunnettiin myös nimellä Maximianus Herculius. Tietä kunnostettiin Maxentiuksen aikana vuonna 311, ja sitä ylläpidettiin ainakin Theodosiuksen tai Arcadiuksen aikaan 300-luvun lopulle saakka.
On ehdotettu, että tien rakentaminen ja ylläpito olisivat liittyneet siihen, että myöhäisantiikin aikana keisarit siirtyivät Roomasta asumaan yleensä Mediolanumissa tai Ravennassa, jonka jälkeen tarvittiin sellaisia nopeita yhteyksiä Italian eteläosiin, jotka eivät kiertäneet länsirannikolta Rooman kautta.
Reitti
Via Herculia kulki Apulia et Calabrian ja Lucania et Bruttiin alueilla. Sen tarkkaa reittiä ei tunneta. Usein sen esitetään kulkeneen Aequum Tuticumista Aquilonian, Venusian, Potentian ja Grumentumin kautta Nerulumiin, jossa se liittyi Via Popiliaan. Tällöin sen pituus olisi ollut Itinerarium Antonini Augustin mukaan noin 227 roomalaista mailia eli noin 336 kilometriä.
Toisessa vaihtoehdossa se olisi kulkenut muutoin samaa reittiä, mutta loppuosassa Grumentumista rannikolle Heracleaan. Tässä vaihtoehdossa tien pituus olisi ollut noin 160 mailia eli noin 237 kilometriä. Barrington Atlas of the Greek and Roman World -kartastossa tie on merkitty vain Aequum Tuticumin ja Aquilonian välille.
pienoiskuva|pysty=1.06|Via Herculian arvioitu reitti (yhtenäisellä viivalla) ja reittivaihtoehdot (katkoviivalla). Aequum Tuticumin ja Nerulumin välisen reitin asemapaikat ja niiden väliset etäisyydet olivat Itinerarium Antonini Augustin mukaan:
Monien asemapaikkojen sijainteja ei tunneta, ja monissa tapauksissa annetut välimatkat ovat selvästi virheellisiä. Tabula Peutingerianassa sama reitti esitetään selvästi virheellisessä ja sekaisin menneessä muodossa. Se antaa asemapaikoiksi usein kokonaan eri paikkoja, joista niistäkään useimpien sijaintia ei tunneta sen paremmin.
Reitin osalta on arveltu, että tie on pyritty tekemään aina mahdollisuuksien mukaan edullisesti niin, ettei sen rakentamiseen tarvittu siltoja, leikkauksia tai muita rakennelmia. Siksi se noudatti varhaisempia teitä, käytti varhaisempia siltoja aina kuin mahdollista, ja oli tehty korkeammalle vuoristoon.
Jane Powell
Jane Powell, oikealta nimeltään Suzanne Lorraine Burce (1. huhtikuuta 1929 Portland, Oregon – 16. syyskuuta 2021 Wilton, Connecticut ) oli yhdysvaltalainen näyttelijä, tanssija ja laulaja.
Powellin ensimmäiset elokuvat olivat olleet melko samanlaisia nuorisomusikaaleja, mutta Stanley Donenin ohjaamassa vuoden 1951 elokuvassa Kuninkaalliset häät hän pääsi näyttelemään Fred Astairen rinnalle. Powell ja Astaire näyttelivät elokuvassa sisarusparia, ja heillä oli yksi yhteinen tanssikohtaus. Kuninkaallisten häiden jälkeen Powell teki joitakin musikaaleja, mutta vuonna 1954 hän teki jälleen yhteistyötä Donenin kanssa. Seitsemän veljeksen morsiamet on toinen hänen keskeisistä elokuvistansa.
Powellilla oli vuonna 1954 Seitsemän veljesten morsiamien lisäksi roolit elokuvissa Athena ja Syvällä sydämessäni. Seuraavaa vuonna hän oli mukana elokuvissa Meripojat ankkurissa ja On the Town. Powellin laulama ”True Love” nousi vuonna 1956 Billboardin listan 15:ksi. Hän alkoi 1950-luvun lopulla turhautua samanlaisiin musikaalirooleihin.
Powell siirtyi 1960-luvun aikana televisioon ja esiintyi useita kertoja muun muassa The Red Skelton Show’ssa ja muissa varieteenohjelmissa. Hän vieraili 1970- ja 1980-lukujen aikana muun muassa sarjoissa Lemmenlaiva ja Seikkailujen saari. Sarjassa Growing Pains Powellilla oli puolestaan sivurooli 1980- ja 1990-lukujen taitteessa. Hänen viimeinen televisioroolinsa oli vuonna 2002 sarjassa Kova laki: Erikoisyksikkö.
Powell näytteli aktiivisesti myös teatterissa, ja vuonna 1973 hän esiintyi Broadwayllä näytelmässä Irene ja vuonna 2000 Off Broadwayllä Bill C. Davisin kirjoittamassa draamakomediassa Avow. Powell oli vuonna 2003 mukana Chicagossa esitetyssä Stephen Sondheimin musikaalissa Bounce. Hän esiintyi vuoden 2007 jälkeen epäsäännöllisesti myös orkesterin Pink Martini mukana.
Hänelle on omistettu tähti Hollywood Walk of Famella.
Powellin viides aviomies oli entisen lapsinäyttelijä Dick Moore.
Vega (täsmennyssivu)
Vega, de Vega tai de la Vega voi tarkoittaa ainakin seuraavia:
Ben Bova
250px|thumb|right|Ben Bova Benjamin William "Ben" Bova (8. marraskuuta 1932 – 29. marraskuuta 2020 ) oli yhdysvaltalainen scifi-kirjailija.
Bova syntyi Philadelphiassa, Pennsylvaniassa. Hän meni vuonna 1953 naimisiin Rosa Cucinottan kanssa, mutta avioliitto päättyi eroon vuonna 1974. Hänestä tuli luonnontieteiden kandidaatti Templen yliopistosta 1954.
Ben Bova toimi vuosina 1972–1978 Analog Science Fiction and Factin päätoimittajana. Hänen kirjalliseen tuotantoonsa kuuluu mm. Grand Tour -sarja.
Muutosliike
Muutosliike (lyh. ΚΙΝΑΛ, KINAL) on kreikkalainen keskusta-vasemmistolainen puolue. Se on perustettu vuonna 2018. Muutosliike on vaaliliittopuolue, jonka muodostavat ennen kaikkea Pasok ja Demokraattisten sosialistien liike.
Muutosliike korvasi aikaisemman Demokraattinen ryhmittymä -vaaliliiton. Puolueella on 32 paikkaa Kreikan parlamentissa kesäkuun 2023 parlamenttivaalien jälkeen ja kaksi paikkaa Euroopan parlamentissa vuoden 2019 europarlamenttivaalien jälkeen.
Jäsenpuolueet
Muutosliikkeen jäsenpuolueet tai -liikkeet ovat:
Vaalitulokset
Puolueen tulokset parlamentti- ja europarlamenttivaaleissa ovat:
Only Inhuman
Only Inhuman on ruotsalaisen Sonic Syndicaten toinen studioalbumi. Albumilta julkaistiin singlet "Enclave" ja "Denied". Single "Enclave" poikkeaa muista kappaleista, koska siinä ei ole örinää ollenkaan taas kun muissa kappaleissa on. Albumi on Sonic Syndicaten suosituin ja myydyin.
Željko Ražnatović
Željko Ražnatović (serbiaksi Жељко Ражнатовић), (17. huhtikuuta 1952 – 15. tammikuuta 2000), laajalti tunnettu nimellä Arkan (serbiaksi Аркан) oli serbialainen puolisotilaallisten joukkojen johtaja ja kansanedustaja. Haagin kansainvälinen oikeus etsi häntä, mutta hän ehti kuolla ennen kiinni joutumistaan. Nimi Arkan tulee sarjakuvahahmon nimestä.
Nuoruusvuodet
Ražnatovićin isä oli ilmavoimien upseeri. Željko Ražnatović sekaantui rikolliseen toimintaan kuten koruvarkauksiin ja pankkiryöstöihin läntisessä Euroopassa 1970- ja 1980-luvulla. Hän sai vankilatuomioita ja karkasi vankiloista Belgiassa, Alankomaissa ja Saksassa.
1990-luvulla hän perusti Serbien vapaaehtoiskaarti-nimisen puolisotilaallisen ryhmän, jota kutstuttiin tiikereiksi.
Arkan sodissa
Arkanin "tiikerit" toimivat vuosina 1991-1995 alkuaan Itä-Slavoniassa. Heidän koulutusleirinsä oli Erdutissa entisellä sotilasalueella.
Luksuselämää sotien jälkeen
Željko Ražnatović oli eräiden serbien juhlittu sankari, ja pääsi parlamenttiin vuonna 1992. Seuraavana vuonna Arkan kumppaneineen perusti Serbian yhtenäisyyspuolueen.
Arkan avioitui huomattavasti nuoremman serbialaisen suosikkilaulajan Svetlana "Ceca" Veličkovićin kanssa 19. helmikuuta 1995. He saivat kaksi yhteistä lasta seitsemän Arkanin aikaisempien avioliittojen lasten lisäksi. Ražnatovićit asuivat varakkaiden asuinalueella ja harjoittivat sekä kunniallisia että hämäriä liiketoimia. Heitä haastateltiin usein televisiossa.
Arkanin murha
Naamioituneet miehet ampuivat Ražnatovićin 15. tammikuuta 2000 Belgradissa sijaitsevassa viiden tähden hotellissa. Todistajien mukaan teko oli palkkamurha.
Arkanin asianajaja on esittänyt, että murhan takana olisi ollut Ison-Britannian erikoisjoukko Special Boat Service. Vuoden 1999 sodan aikana Arkan oli ilmoittanut mobilisoivansa tiikerinsä puolustamaan Jugoslavian liittotasavaltaa, jos Nato käyttäisi maajoukkoja.
Vatikaanin radio
Nykypäivänä radio tarjoaa lähetyksiään 47 eri kielellä, minkä lisäksi radio esimerkiksi ylläpitää myös Internetpalveluja. Vatikaanin radio Euroopan yleisradiounionin jäsen vuodesta 1950.
Historiansa aikana Vatikaanin radiolla on ollut suurempi rooli kuin pelkällä kääpiövaltion viestimenä, ja esimerkiksi toisen maailmansodan aikana radio tarjosi tärkeitä uutisia liittoutuneille, välitti viestejä, muttei välittänyt fasistisen Italian propagandaa.
Historiaa
Vatikaanin radio aloitti lähetyksensä kutsumerkillä HVJ kahdella lyhytaaltotaajuudella 10 kilowatin lähettimillä 12. helmikuuta 1931. Avauslähetyksessä puhui paavi Pius XI. Radion "isänä" tunnettu Guglielmo Marconi oli paavin henkilökohtainen ystävä ja toimi radioaseman teknisenä johtajana. Vuonna 1933 rakennettiin pysyvä mikroaaltolinkki Vatikaanin palatsin ja paavin kesäasunnon Castel Gandolfon välille. Vuonna 1936 radioasema sai Kansainväliseltä televiestintäliitolta erityisluvan suunnata lähetyksiään ilman maantieteellisiä rajoitteita. 25. tammikuuta 1937 asema sai uuden 25 kilowatin Telefunkenin lähettimen ja kaksi suunta-antennia. Nyt asema lähetti yli 10 taajuudella.
Vatikaanin Radion lähetysasema sijaitsee Santa Maria di Galerian kylässä 25 kilometriä Roomasta. 8. lokakuuta 1951 Italian ja Pyhän istuimen allekirjoittamalla lateraanisopimuksella lähetinkeskus kuuluu Pyhän istuimen hallinnoimaan alueeseen. Paavi Pius XII vihki keskuksen käyttöön 27. lokakuuta 1957.
Aiheesta muualla
41.90389°N, 12.45°W
Ensimmäinen opettaja
Ensimmäinen opettaja on Andrei Mihalkov-Kontšalovskin ohjaama neuvostoliittolainen draamaelokuva vuodelta 1965. Se perustuu Tšingiz Aitmatovin romaaniin, jonka pohjalta käsikirjoituksen ovat laatineet yhdessä kirjailijan kanssa ohjaaja ja Boris Dobrodejev. Kontšalovski teki elokuvan lopputyönään yleisliittolaisen elokuvainstituutin elokuvakoululle Moskovassa.
Juoni
Ihanteellinen tarina korostaa neuvostovallan siunauksellista vaikutusta syrjäkylien oloihin ja alistettujen naisten tasa-arvoistumiseen. Komsomolilainen nuorukainen Djuišen (Bolot Beišenalijev) saapuu kansalaissodan päätyttyä vuonna 1924 isänsä kotikonnuille Kukureun kylään Kirgisiassa. Hän on oppinut armeijassa lukemaan ja haluaa nyt jakaa oppiaan kylän lapsille. Kyläläisten ivasta välittämättä hän avaa kyläkoulun ja saa sinne oppilaita. Uskollisin ja lahjakkain heistä on 14-vuotias orpotyttö Altynai (Natalia Arinbasarova), jonka opettaja järjestää kouluun tasavallan pääkaupunkiin Taškentiin. Tytön sukulaiset kuitenkin naittavat hänet perinteen mukaan toiseksi vaimoksi väkivaltaiselle miehelle.
Vastaanotto
Elokuvan kylpemiskohtaus herätti pahennusta seksittömään neuvostoelokuvaan tottuneissa.
Suomessa Kontšalovski sai elokuvista Ensimmäinen opettaja, Aateliskoti ja Vanja-eno parhaan ulkomaisen ohjaajan Jussi-palkinnon vuonna 1973.
Elokuvan tv-esityksen alla 1977 Helsingin Sanomien Mauri Taviola kirjoitti. että se sisältää kiinnostavaa kirgisialaisen kylän elämänmenon kuvausta. Hän piti elokuvaa Kontšalovskin siihen mennessä vähiten tunnettuna mutta myös ehkä parhaana. Vuosikymmen myöhemmin saman lehden Mikael Fräntille elokuvan ajan ja paikan vaikutelma tuntui todelta ja henkilöhahmot rikkailta.
Fulda
Fulda on kaupunki Saksan keskiosassa, Hessenin osavaltion itäosassa, lähellä Baijerin ja Thüringenin rajaa. Se sijaitsee Fulda-joen varrella, Röhnin ja Vogelsbergin vuoristojen välissä. Kaupunki on Fuldan piirikunnan keskus. Kesäkuussa 2021 kaupungissa oli 67 872 asukasta.
pienoiskuva|Fuldan tuomiokirkko. Fulda on kehittynyt vuonna 744 perustetun benediktiiniläisluostarin ympärille. Kaupunkiin perustettiin yliopisto vuonna 1734, mutta se lakkautettiin vuonna 1805. Kaupungissa sijaitsee piispanistuin. Suurin osa fuldalaisista on katolisia.
Jeju
Jeju (, hanja 濟州島) on Etelä-Korealle kuuluva saari Korean niemimaan eteläpuolella. Se muodostaa muutaman muun pikkusaaren kanssa Jejun autonomisen maakunnan (, hanja 濟州特別自治道). Saari sijaitsee Itä-Kiinan meren ja Keltaisenmeren rajalla Koreansalmen länsireunalla ja Japanin Kyūshūn saaren länsipuolella. Jeju on Etelä-Korean maakunnista sekä asukasluvultaan että pinta-alaltaan pienin: maakunnassa asuu 550 211 henkeä (vuonna 2010), ja sen pinta-ala on 1 845,36 neliökilometriä.
Maantiede ja ilmasto
thumb|vasen|Jejun rannikkoa Jeju on Etelä-Korealle kuuluvista saarista suurin, ja se on tuliperäinen. Saaren ja samalla myös koko Etelä-Korean korkein kohta on tulivuori Hallasan, joka kohoaa 1 950 metrin korkeuteen merenpinnasta. Saari on noin 70 kilometriä pitkä ja 40 kilometriä leveä. Hallasania ympäröi 360 sivutulivuorta.
Hallasan-vuoren keskellä on kraatterijärvi.
Vuoden kylmimpienkin kuukausien, tammi- ja helmikuun, keskimääräinen ylin lämpötila on kolmisen astetta plussan puolella. Lämpimintä on heinä- ja elokuussa, lähes 30 astetta.
Hans Kalt
Hans Kalt (26. maaliskuuta 1924 – 2. tammikuuta 2011 Zug) oli sveitsiläinen soutaja, olympiamitalisti ja Euroopan mestari.
Jeju
Maantiede ja ilmasto
Maakunta jakautuu kahteen kaupunkiin, jotka ovat saaren pohjoisosan käsittävä Jeju ja eteläosan käsittävä Seogwipo.
Hans Kalt
Kalt saavutti perämiehettömässä kaksikossa olympiahopeaa Lontoossa 1948 ja olympiapronssia Helsingissä 1952. Lontoossa hänen parinaan souti veli Josef Kalt ja Helsingissä Kurt Schmid. EM-kilpailuissa Kalt voitti kultaa vuonna 1950 ja pronssia vuonna 1951.
Jeju
Historia ja kulttuuri
thumb|vasen|Doi hareubang -kiviukko. Jejun saarelta on löydetty satoja kivikautisia esineitä. Ensimmäisen vuosituhannen lopussa saarella oli Tamnan kuningaskunta, joka kävi kauppaa Manner-Kiinan ja Korean niemimaan valtioiden kanssa. Tamnasta tuli osa Koryota vuonna 1105. Joseon-dynastia hallitsi Jejua 1402–1910, ja rakennutti sen rannikoille linnoituksia. Japanilaiset kuitenkin miehittivät sen ja hallitsivat saarta toiseen maailmansotaan asti.
Hans Kalt
Kalt kuoli 86-vuotiaana 2. tammikuuta 2011.
Jeju
Historia ja kulttuuri
Jeju erotettiin Etelä-Jeollan maakunnasta omaksi alueekseen vuonna 1946.
Huhtikuussa 1948 Jejulla puhkesi Korean jakoa ja Etelä-Korean itsevaltaisen johtajan Syngman Rheen hallintoa vastustavia mielenosoituksia. Rhee määräsi kommunisteiksi leimaamansa kapinoitsijat teloitettavaksi ja seuranneessa verilöylyssä noin 30 000 jejulaista siviiliä sai surmansa, 10 % saaren väestöstä. Moni saarelainen pakeni tapahtumia meren yli Japaniin.
Naisten asema Jejulla on vahvempi kuin muualla Koreassa osittain Haenyeo-perinteen ansiosta. Haenyeot ovat naispuolisia sukeltajia, jotka keräävät meren pohjasta simpukoita ja äyriäisiä. Naiset sukeltavat pidättäen hengitystään 2–3 minuuttia varusteinaan vain lyijyliivi ja uimalasit. Perinteisesti sukeltaminen aloitetaan noin kymmenvuotiaana. Sukeltavat naiset ovat olleet aktiivisia myös yhteiskunnallisesti, toimineet vastarintaliikkeessä japanilaismiehityksen aikana ja nyttemmin ympäristöliikkeessä, sekä perustaneet osuustoiminnallisia ravintoloita.
Jejulla on kasvatettu yli 700 vuotta saaren omaa ponirotua. Yhteen aikaan neljäsosa maaseudun kotitalouksista osallistui hevosten kasvatukseen. Nykyisin jejunponi on suojeltu alkuperäisrotu. Mongolialaisten valloittaessa Koreaa 1276 saarelle tuotiin mongolianhevosia, joita risteytettiin saaren oman ponikannan kanssa. Mongoliaa on joskus pidetty jejunponien alkuperämaana, mutta historialliset asiakirjat osoittavat Jejulla olleen hyvin kehittyneen hevosmieskulttuurin jo ennen mongolien tuloa.
Kylien lähelle on rakennettu bangsatap-nimisiä 3–4 metriä korkeita kivitorneja, joiden tarkoitus on suojella kylää pahoilta hengiltä ja onnettomuuksilta.
Jeju on suosittu matkailukohde. Se on hyväksytty Unescon maailmanperintöluetteloon luontokohteena nimellä ”Jejun tuliperäinen saari ja laavatunnelit”.
Talous ja liikenne
Jejun melko vähäravinteinen vulkaaninen maaperä ja erilainen ilmasto ovat muokanneet maanviljelystä varsin erilaisen kuin Manner-Koreassa. Sademäärä on liian pieni riisin kasvattamiseen. Sen sijaan siellä viljellään jonkun verran ohraa ja hirssiä. Jejulla kasvatetaan paljon sitrushedelmiä, mutta vapautuvan kaupan pelätään uhkaavan hedelmänviljelyn kannattavuutta. Karjanhoito keskittyy mustiin sikoihin ja fasaaneihin. Merestä saadaan kalan lisäksi monia selkärangattomia, kuten merikorvia.
Jejun etelärannalle on yli kymmenen vuotta ollut suunnitteilla laivastotukikohta. Hanke on lykkäytynyt paikallisten asukkaiden vastustuksen takia.
Jeju on suosittu matkailukohde, jonne on lentoja kaikilta Korean lentokentiltä ja joiltakin ulkomaisilta kentiltä. Saarelle pääsee myös matkustajalautoilla, joita lähtee esimerkiksi Busanista ja Mokposta.
Murmanskin rautatieasema
Murmanskin rautatieasema on Venäjän Murmanskin alueen Murmanskissa sijaitseva Venäjän rautateiden tärkeä rautatieasema.
Asema on Murmanskin radan henkilöliikenteen pääteasema ja sijaitsee Murmanskin sataman vieressä, vain 400 metrin etäisyydellä Jäämerestä. Asemalle on säännöllinen junayhteys lukuisista kaupungeista, muun muassa Pietarin Laatokan rautatieasemalta ja Moskovan Leningradin asemalta.
Hallinnollisesti Murmanskin rautatieasema kuuluu Venäjän rautateiden luoteisen tytäryhtiön, Lokakuun rautateiden vastuualueeseen.
Troijan hevonen
Troijan hevosella voidaan tarkoittaa ainakin seuraavia asioita:
Matthias Lanzinger
thumb|Matthias Lanzinger Matthias Lanzinger (s. 9. joulukuuta 1980 Abtenau, Itävalta) on itävaltalainen alppihiihtäjä. Lanzinger kilpaili maailmancuptasolla vuosina 2004–2008. Vuonna 2008 hän kaatui pahoin supersuurpujottelun maailmancupkisassa Norjassa ja hänen säärensä jouduttiin amputoimaan. Vammautumisensa jälkeen hän on osallistunut vammaisurheilukilpailuihin.
Ura
Lanzinger saavutti nuorten MM-hopeaa pujottelussa vuonna 2000. Kaudella 2003–2004 hän voitti Euroopan cupin kokonaiskilpailun. Lanzinger ylsi urallaan kerran palkintopallille alppihiihdon maailmancupissa, oltuaan kolmas super-G:ssä Beaver Creekissä joulukuussa 2005.
Maaliskuussa 2008 maailmancupin osakilpailussa Kvitfjellin super-G:ssä Lanzinger kaatui laskussaan törmättyään porttiin ja paiskautui turvaverkkoihin. Hänen toisen suksensa siteen irrotusmekanismi (jonka tulisi turvallisuuden vuoksi irrottaa suksi jalasta laskijan kaatuessa, jottei suksi rinteeseen tarttuessa vääntäisi jalan osia sijoiltaan tai poikki) ei toiminut kunnolla ja Lanzingerin jo murtunut jalka ei antanut kylliksi vastusta suksen irrottamiseksi hänen kieriessään mäkeä alas kohti turvaverkkoja ennen kuin oli jo liian myöhäistä. Hän sai jalkaansa myös avomurtuman. Hänet kuljetettiin ensin lillehammerilaiseen sairaalaan ja sieltä helikopterilla oslolaiseen sairaalaan. Myöhemmin kävi ilmi, ettei hänen vaurioitunutta jalkaansa pystytä pelastamaan parantumattoman kudosvaurion vuoksi, joten Lanzingerin vasen jalka amputoitiin polven alapuolelta. Huhtikuun alussa 2008 Lanzinger otti ensimmäiset askeleensa proteesin kanssa. Lanzingerin hoitotoimenpiteitä on kritisoitu ja joidenkin arvioiden mukaan hänen jalkansa olisi voitu pelastaa, minkä johdosta Lanzinger on ilmoittanut haastavansa kisajärjestäjät ja oslolaisen sairaalan oikeuteen.
Lanzinger teki paluun alppihiihtokilpailuihin marraskuussa 2011 kun hän kilpaili Alankomaissa liikuntavammaisten alppihiihtocupissa. Vuoden 2014 talviparalympialaisissa hän saavutti hopeaa supersuurpujottelussa ja alppiyhdistetyssä. Vuoden 2015 para-alppihiihdon MM-kilpailuissa hän saavutti kaksi hopeaa ja kaksi pronssia.
Esko Kulovaara
Esko Alpo Uolevi Kulovaara (28. elokuuta 1915 Koivisto – 16. huhtikuuta 2009) oli suomalainen maaherra ja virkamies. Hänen isänsä oli kansakoulunopettaja ja pitkäaikainen kansanedustaja Urho Kulovaara. Esko Kulovaara suoritti ylemmän oikeustutkinnon vuonna 1942 ja valmistui lakitieteen lisensiaatiksi vuonna 1944. Hän toimi aluksi sisäministeriön siirtoväenasiain osastolla ja vuosina 1945–1946 Sotakorvausteollisuuden valtuuskunnan toimistopäällikkönä. Vuosina 1949–1955 Kulovaara oli eduskunnan valtiovarainvaliokunnan sihteeri ja vuodesta 1955 ARAVAn pääjohtaja.
Kulovaara toimi Turun ja Porin läänin maaherrana vuosina 1957–1971. Presidentti Urho Kekkonen erotti Kulovaaran maaherran virasta 1. joulukuuta 1971, koska tämän katsottiin yhdistäneen virkatoimensa ja yksityiset kiinteistökauppansa sopimattomalla tavalla.
Stormblåst
Kappaleet
Kaikki kappaleet säveltänyt ja sanoittanut Shagrath & Silenoz, ellei toisin mainita.
Stacy Hart
Stacy Hart (s. 28. elokuuta 1979) on englantilainen näyttelijä, jonka tunnetuin rooli oli englantilaisessa televisiosarjassa The Bill. Hän esitti sarjassa Selena-nimistä naista vuosina 2000–2005. Hän on näytellyt myös elokuvissa Elephant juice ja Get Real. Lisäksi hän on myös esiintynyt minielokuvassa Grafters. Hän on näytellyt televisiossa vuodesta 1998 lähtien.
Punasusi
Punasusi (Canis rufus) on Yhdysvaltain itäosissa elävä äärimmäisen uhanalainen koiraeläin. Se eli aikaisemmin laajalti Pohjois-Amerikan itäosissa, mutta metsästys ja elinalueen supistuminen ovat saattaneet sen sukupuuton partaalle. 1980-luvulla punasusi hävisi jo kertaalleen luonnosta.
Luokittelu
Punasutta on perinteisesti pidetty itsenäisenä lajina Canis rufus, jolla on kolme alalajia: C. rufus rufus, C. r. floridanus ja C. r. gregoryi. Punasuden ja suden eli harmaasuden (Canis lupus) keskinäinen luokittelu on kuitenkin ollut ongelmallista. On esimerkiksi esitetty teoria, että punasusi olisi oikeastaan vain suden ja kojootin risteytymisen tuloksena syntynyt hybridi. Monet tutkijat ovat siksi luopuneet punasuden lajistatuksesta, ja he pitävät punasutta ja sen alalajeja vain suden alalajeina.
Koko ja ulkonäkö
Punasuden turkki on nimensä mukaisesti punertava. Sitä ei kuitenkaan sen perusteella voi erottaa kojootista tai sudesta, koska myös niiden turkki on usein punertavaa. Joskus punasusien turkki on jopa harmahtavan musta, toisin kuin kojootilla. Raajat ovat pidemmät ja hontelommat, korvat suuremmat ja peitinkarvat lyhyempiä kuin sudella. Fossiilien perustella otaksutaan kojootin ja punasuden kehittyneen samasta kantamuodosta, vaikka toisaalta on myös arveltu että punasusi olisi vain suden ja kojootin risteytymä. Kooltaan punasusi on kojootin ja suden väliltä. Ruumis on 135–165 cm pitkä ja painoa on 16–41 kg, uros on naarasta kookkaampi.
Levinneisyys
Punasuden alkuperäinen levinneisyys ulottui pohjoisessa Pennsylvaniaan, etelässä Floridaan ja lännessä Texasiin. Nykyään punasusia elää Etelä-Carolinassa, Floridassa ja Mississippissä, Yhdysvalloissa. Nämä populaatiot perustuvat yksilöihin, joita on palautettu luontoon vankeudesta.
Elintavat
Punasudet elävät metsissä ja soilla. Ne liikkuvat pääasiassa öisin. Päivällä punasusi makaa maahan kaivamassaan onkalossa. Kesällä se liikkuu laiskasti, mutta aktivoituu syksyllä. Punasusien ääntely muistuttaa kojootin ulvontaa ja päättyy kojootille tyypilliseen korkeaan ulinaan. Punasudet elävät alfa-parin johtamassa laumassa, joka on samantapainen kuin kojooteilla ja susilla. Reviiriä puolustetaan muilta laumoilta. Elinalueen koko on noin 40–80 km².
Punasusi saalistaa jäniksiä, kaniineja, jyrsijöitä, peuroja ja majavia, joskus myös kaloja ja rapuja. Punasusinaaras synnyttää keväällä 2–7 pentua 8–9 viikon kantoajan jälkeen. Kaikki perheenjäsenet auttavat pentujen hoidossa. Punasuden elinikä on enintään 13 vuotta.
Vaasan Maila
Vaasan Maila on vaasalainen pesäpallon erikoisseura. Se on perustettu vuonna 1933. Tällä hetkellä sen edustusjoukkue pelaa miesten Suomensarjassa. Naisten Mailatterien edustusjoukkue pelaa Superpesiksessä kaudella 2022. Parhaimmat saavutukset ovat miesten pääsarjasta ja Suomen Cupista. Pääsarjassa joukkue pelasi viimeksi kaudella 1992. Paras saavutus miesten pääsarjasta on kaudelta 1989, jolloin joukkue selvisi pronssiotteluun asti. Sen se kuitenkin hävisi ja lopullinen sijoitus oli neljäs. Kaikkiaan kausia pääsarjassa Mailalle on kertynyt 12. Suomen Cupista joukkue kuittasi mestaruuden vuonna 1984. Joukkueen kotikenttä on Hietalahden pesäpallostadion.
Pesäpallon rantautuminen Vaasaan
Pesäpallon, ja sen edeltäjän pitkäpallon, harrastaminen alkoi Vaasassa jo 1920-luvun alkupuolella. Vaasalaiset pelasivat pitkäpallokilpailuissa Vaasan Vasaman alla ja osana Etelä-Pohjanmaan joukkuetta vuoden 1921 Suomen mestaruus-kilpailussa.
Ensimmäiset pesäpallo-ottelut pelattiin Vaasassa vuonna 1922 mutta uuden lajin säännöt tuottivat vaikeuksia pelin sujumisessa ja ottelutuloksien kirjaamisessa. Vasama eteni vuoden 1922 SM-sarjassa puolivälieriin, joissa se hävisi Toijalan suojeluskunnalle 3–10. Kaudeksi 1923 Etelä-Pohjanmaan suojeluskuntapiirin joukkueet yhdistivät voimansa Etelä-Pohjanmaan Palloveikoiksi, joka etenikin vuoden 1923 loppuotteluun. Kauden 1923 jälkeen pesäpallotoiminta keskittyi pääasiassa suojeluskuntajärjestöjen vastuulle ja tänä aikana syntyivät kenttäolosuhteet otteluiden pelaamista varten. Toiminta oli Vaasassa aktiivista jo vuosien 1925–1926 aikana.
Vasaman pesäpallotoiminta virkosi jälleen vuonna 1930, kun joukkue lähti mukaan Suursarjan otteluihin. Jatko Suursarjassa kävi kuitenkin taloudellisten voimavarojen puitteissa hankalaksi ja kaudella 1931 joukkue keskittyi pelaamiseen paikallisessa B-sarjassa. Kilpailutoiminnan järjestäytyessä Pesäpalloliiton perustamisen myötä alkoivat vaasalaiset pesäpalloilijat kokea oman seuran perustamisen aiheelliseksi, pesäpallon jäädessä Vasamassa muiden lajien varjoon.
Vaasan Mailan perustaminen
Seinäjoen Maila-Jussien perustamisen myötä maakunnan pesäpalloilijat ja Etelä-Pohjalaisen Osakunnan pelaajat olivat kerääntyneet Seinäjoelle, mikä vauhditti osaltaan vaasalaisten oman seuran perustamista. Vasaman yleisseuran keskittyminen muihin lajeihin ei antanut mahdollisuutta lukuisten pesäpallon harrastajien tarpeiden toteuttamiseen, jolloin pesäpalloihmiset kyllästyivät heikkoon asemaansa ja ajatus erikoisseuran perustamisesta alkoi voimistua. Irtautuminen Vasamasta vaati kuitenkin asian kypsyttämistä ja ensimmäiset julkiset pohdinnat seuran perustamisesta käytiin Vaasa-lehdessä vuonna 1933."'Pesäpalloseura Vaasaan. Jo parin vuoden ajan on Vaasassa kytenyt ajatus erikoisen pesäpalloseuran perustamisesta. Onhan toki Wasamalla ollut pesäpallojoukkue, joka on maakunnassakin käynyt turneilla, mutta sen saavutuksissa on paljon parantamisen varaa. Nykyaikanahan ei seura, jonka ohjelmaan kuuluu monta eri lajia voi parastakaan yrittäen kehittää kaikkia näitä parhaalle mahdolliselle tasolle. Pesäpallokin vaatii aivan itsenäistä toimintaa, t.s. sitä varten on perustettava oma itsenäinen seura. Tiistaina tk:n 28 p:nä klo 19 toivotaan kaikkien pesäpalloa harrastavien kokoontuvan Koti-kahvilaan neuvottelemaan pesäpalloseuran perustamisesta. Seuraan on aijottu perustaa ukko-osasto, poikaosasto ja vielä naisosasto.'"Niinpä maaliskuussa 1933 toistakymmentä pesäpallosta kiinnostunutta kokoontui neuvottelemaan pesäpalloseuran perustamisesta Vaasaan. Mukana oli myös useita naisia. Kokouksessa seuran perustamista kannatettiin vahvasti ja kokous valitsikin kolmihenkisen toimikunnan laatimaan sääntöehdotusta uudelle seuralle ja päätti kutsua virallisen perustamiskokouksen koolle sääntöjen valmistuttua. Kokouksessa päätettiin myös julistaa kilpailu perustettavan seuran nimestä.
Seuran perustava kokous järjestettiin 7. huhtikuuta 1933 Koti-kahvilassa. Perustamishankkeen takana toimivat teknikko Ilmari Paasiala ja varastonhoitaja Viljo Koivisto. Perustamiskokouksessa oli paikalla 35 henkilöä, jotka kaikki liittyivät jäseneksi perustettuun seuraan. Perustamiskokouksessa hyväksyttiin toimikunnan laatimat säännöt ja liityttiin Suomen Pesäpalloliittoon. Seuran nimeksi valittiin äänestyksen jälkeen Kaarlo Virran ehdottama Vaasan Maila. Seuran ensimmäiseen johtokuntaan valittiin puheenjohtajaksi Ilmari Paasiala, varapuheenjohtajaksi Tenho Hakala, sihteeriksi Yrjö Ranta, rahastohoitajaksi Esti Antila, kalustonhoitajaksi Kaarlo Virta, harjoitusten johtajaksi Viljo Koivisto sekä naisten edustajaksi Helmi Kalijärvi. Heti perustamisen jälkeen Mailan kotikenttä sijaitsi Hietalahdessa, vaikka kyseessä olikin Hietalahden vanha kenttä eikä nykyinen stadion.
Ensimmäinen visiitti pääsarjassa
Pari ensimmäistä vuosikymmentä Maila rämpi Suomen alasarjoissa. Vuonna 1955 miesten edustusjoukkue oli kuitenkin jo lähellä pääsyä pääsarjaan. Se selvisi neljän joukkueen karsintasarjaan, jonka kaksi parasta pelaisivat seuraavalla kaudella SM-sarjassa. Maila aloitti karsinnan hyvin lyömällä Loimaan ja Puna-Mustat Helsingistä. Kaksi voittoa kolmesta ottelusta ei kuitenkaan riittänyt nousuun karsintalohkon kolmen ensimmäisen oltua tasapisteissa. Tehtyjen ja päästettyjen juoksujen ero oli Vaasalla heikoin ja se joutuikin pelaamaan myös kauden 1956 Suomen toiseksi korkeimmalla sarjatasolla.
Seuraava huippusaavutus Mailalta tuli kaudella 1959. Tuolloin se onnistui kauden päätteeksi nousemaan Suomen pääsarjaan. 25 vuotta alasarjoissa palkittiin SM-sarjapaikalla kaudeksi 1960 historian ensimmäisenä vaasalaisseurana. Vaasan Maila pelasi ensimmäisen pääsarjaottelunsa 8. toukokuuta vuonna 1960. Siinä se sai kotikentällään vastaansa Loimaan, joka kuitenkin voitti ottelun niukasti 0–1. Ensimmäisen pääsarjaottelunsa Maila voitti vieraissa saman kuun 15. päivänä. historiallisessa ottelussa Ilmajoen Kisailijat joutui taipumaan lukemin 3–6. Ensimmäinen kotivoitto tuli kuitenkin vasta kauden kahdeksannessa ottelussa Sotkamon Jymyä vastaan. Lopulta kausi päättyi hyvin ja Maila saavutti 15 joukkueen sarjassa sijan 11. Näin ollen se oli viimeinen sarjapaikan uusinut joukkue. 14 ottelusta Maila saavutti kuusi voittoa ja yhden tasapelin. 13 pisteellä eroa putoamisviivaan jäi ainoastaan yksi piste.
Hyvin menneen debyyttikauden jälkeen väistämätön tapahtui vuonna 1961. Maila nappasi kauden ainoan voittonsa vieraista Lahden Maila-Veikkoja vastaan. Tämän lisäksi joukkue sai yhden tasapelipisteen. Merkittävää on myös, että sarjajumbo Sotkamo sai ainoat sarjapisteensä voitettuaan Vaasan Mailan. Kolme pistettä ja juoksuero -45 toivat sarjassa viimeistä edellisen eli 14 sijan. Näin putoaminen pääsarjasta oli selviö. Maila vajosi alasarjoihin kahdeksi vuosikymmeneksi.
Paluu Mestaruussarjaan
Vaasan Maila nousi Mestaruussarjaan jälleen kauden 1981 päätteeksi voitettuaan Ykkössarjan, joka pelattiin 1981 ensimmäistä kertaa. Kauden 1982 runkosarjassa Maila sijoittui yhdeksänneksi kerättyään 18 pistettä. Voittoja joukkueelle kertyi kahdeksan ja tasapelejä kaksi. Sijoitus tiesi paikkaa neljän joukkueen putomissarjassa. Putoamissarjassa joukkue Maila hävisi ensin kahdesti Kankaanpään Mailalle. Joukkue kuitenkin vältti putoamisen ja nousi vielä putoamissarjan voittoon kukistamalla kahdesti sekä Kouvolan Pallonlyöjät, että Jyväskylän Lohen. Mailan kauden ylpeyden aihe oli kuitenkin yleisömäärä, joka oli runkosarjan viidenneksi suurin. Joukkueen kotipeleissä runkosarjassa kävi keskimäärin 1673 katsojaa, mutta luku putosi karsintasarjassa lukemaan 518.
Vuonna 1983 kävi kuitenkin samoin kuin edellisellä pääsarjavisiitillä, eli joukkue putosi toisen kauden jälkeen sarjasta. Kausi oli lähtenyt hyvin liikkeelle ja ensimmäinen tappio tuli vasta kauden neljännessä ottelussa. Tappio Seinäjoen Maila-Jusseille lukemin 0–10 enteili kuitenkin pahaa. Maila sijoittui runkosarjassa lopulta kahdeksanneksi kerättyään 18 pistettä. Näin Vaasan Maila oli ensimmäinen joukkue, joka joutui putoamissarjaan. Suora säilyminenkin jäi harmittavasti ainoastaan yhden pisteen päähän. Neljän joukkueen putoamissarjasta kaksi putosi. Kolmen kärki oli kuitenkin tasainen kaikkien kolmen oltua kahden pisteen sisällä. Ainoastaan Kankaanpää jäi nollille. Vaasan Maila putosi sarjasta jäätyään niukasti kolmanneksi kymmenellä pisteellään. Edellä olevat Siilinjärven Ponnistus ja Vimpelin Veto keräsivät 11 ja 10 pistettä. Mailan katsojakeskiarvo oli kauden runkosarjassa 1187.
Nousu suomalaisen pesäpallon huipulle
Seuraava nousu vaasalaisessa pesäpallossa tapahtui kuitenkin jo vuonna 1984. Tuolloin Maila nousi Ykkössarjasta jälleen Mestaruussarjaan pelattuaan vain vuoden tasoa alempana. Samana vuonna Maila otti myös tähän astisen historiansa ainoan suurvoiton, kun se juhli Suomen Cupin mestaruutta. Mestaruus oli mahtava saavutus joukkueelta, joka ei pelannut pääsarjassa. Matkalla finaaliin Maila kaatoi muiden muassa SM-sarjan Imatran Pallo-Veikot. Finaalissa vaasalaiset matkustivat pääsarjaseura Kouvolan Pallonlyöjien vieraaksi. Ottelu päättyi vaasalaisten kannalta hyvin 9–4 voittoon. Huippusaavutuksena voidaan pitää myös 1988 mestaruussarjan runkosarjan voittoa. Joukkue kuitenkin kompastui pudotuspeleissä Kiteen Urheilijoille kotonaan 4–5, ja hävittyään myös vieraissa (9–2) tie mitalipeleihin nousi pystyyn.
Hietalahden vanha kenttä 1933–1966
Vaasan Mailan ensimmäisenä kotikenttänä toimi Hietalahden vanha pesäpallokenttä, jossa Maila pelasi kotiottelunsa seuran perustamisesta lähtien. Maila pelasi kentällä aina vuoteen 1966 asti, jolloin kenttä jäi rakennettavan moottoritien alle. Hietalahden vanhalle kentälle rakennettiin 1960 SM-sarjaan nousun myötä 60-metrinen katsomo, joka rakennettiin seuran omalla talkootyövoimalla. Katsomon rakentamiseen saatiin kaupungilta 200 000 markan avustus, minkä lisäksi tarvittiin omia varoja 100 000 markkaa. Katsomo jäi kaupungin omistukseen.
Kotirannan kenttä 1966–1973
Evakkoon joutuneen Mailan uudeksi pelipaikaksi valikoitui Kotirannalla sijaitseva palloilukenttä. Hietalahteen rakennettu katsomo siirrettiin mukaan Kotirannalle. Kotirannan kenttä sijaitsi nykyisen Kivihaan kauppakeskuksen paikalla.
Hietalahden pesäpallostadion 1974– edelleen
Vuonna 1974 tuli ajankohtaiseksi siirtyä takaisin Hietalahteen ja nykyisen pesäpallostadionin paikalle, jolloin Maila sai paikan toimintansa käyttöön kovan kilpailun jälkeen. Pesäpallokentän yhteyteen rakennettiin vuonna 1975 minigolf-rata talkootyönä. Mestaruussarjaan nousun myötä kenttä- ja katsomo-olosuhteet sekä sosiaalitilat kävivät Hietalahdessa kuitenkin alkeellisiksi ja vuonna 1981 Maila saikin neuvoteltua syksyn 1981 talousarvioon määrärahat sosiaalitiloja varten. Katsomon laajentamiseksi Maila otti pankkilainan kaupungin lupaamia lyhennyksiä ja takauksia vastaan ja tämän myötä Hietalahden katsomotilat laajentuivat 2000 henkilöä kattavaksi. Samassa yhteydessä uudistettiin myös kuuluttajan koppi.
Hietalahden kenttää laajennettiin vuoden 1988 Itä–Länsi-ottelua varten 4500 katsojan tarpeisiin. Tuolloin kentälle rakennettiin tuhannen henkilön katettu katsomo kuppi-istuimineen ja oli samalla ensimmäinen pesäpallokenttä katetulla katsomolla. Stadion valittiin vuoden stadioniksi vuonna 1986. Kentälle aloitettiin syksyllä 2003 pohjatyöt hiekkatekonurmen asentamiseksi, joka valmistui keväällä 2004.
Maratontaulukko
Vaasan Mailan pisteet Superpesiksen/SM-sarjan Maratontaulukossa.
Rudolf Kárpáti
thumb|Rudolf Kárpátin hauta. Rudolf Kárpáti (17. heinäkuuta 1920 Budapest – 1. helmikuuta 1999 Budapest) oli unkarilainen miekkailija ja olympiavoittaja. Hänen aseenaan oli säilä.
Rudolf Kárpáti voitti säilämiekkailussa kuusi olympiakultaa. Lontoossa 1948 ja Helsingissä 1952 hän voitti joukkuekultaa. Melbournessa 1956 ja Roomassa 1960 hän voitti kultaa joukkuekilpailujen lisäksi myös henkilökohtaisessa kilpailussa.
Melbournen 1956 henkilökohtaisessa kilpailussa Kárpáti hävisi vain Puolan Jerzy Pawlowskille, joka kuitenkin kärsi kaksi tappiota. Joukkuekilpailun kuudesta kultamitalistista kolme loikkasi länteen mutta Kárpáti pysyi kotimaassaan. Rooman 1960 henkilökohtaisessa kilpailussa Kárpáti hävisi Romanian Rohonyille. Tuloksesta kärsineet ranskalaiset tekivät vastalauseen väittäen Kárpátin hävinneen tahallaan mutta se ei mennyt läpi. Kárpáti hävisi vielä toisenkin kerran – ranskalaiselle Claude Arabolle – mutta voitti kultaa. Joukkuekilpailun finaalin ratkaisuottelussa Kárpáti voitti Puolan Jerzy Pawlowskin.
Henkilökohtaisen maailmanmestaruuden Kárpáti voitti 1954 ja 1959.
Tänään, tässä ja nyt
Tänään, tässä ja nyt oli suomalainen uutismakasiiniohjelma, jota esitettiin Kolmoskanavalla vuosina 1987–1989. Ohjelman juontajana toimi Timo T. A. Mikkonen. Sitä esitettiin 312 lähetyksen verran. Ohjelman uutisia suorissa lähetyksissä toimittivat muiden muassa Ahti Uusivuori ja Petri Lempiäinen ja assistenttina toimi Maria Lindell.
Ohjelmassa vieraili aina aikansa ajankohtaisia vieraita, joiden kanssa Mikkonen ja uutisankkurit keskustelivat, sekä kertoivat ja kävivät läpi viikon uutisia.
Troijalainen (tietotekniikka)
pienoiskuva|MEMZ-niminen troijalainen on ottanut valtaansa tietokoneen Troijalaiseksi tai troijanhevoseksi sanotaan tietokonetekniikassa ja tietokoneverkkosodankäynnissä viattomaksi naamioitua haittaohjelmaa tai ohjelman pätkää. Tavallisesti se tekee jonkin yksinkertaisen hyödyllisen toiminnon, mutta samalla käynnistää viruksen, madon, tekee tuhoja tai perinteisimmillään avaa takaportin tai muun haavoittuvuuden tietojärjestelmään. Se voi myös tehdä tiedonhakua, tietojen tuhoamista tai vastaavaa, jättämättä mitään jälkiä.
Paras tapa torjua troijalaisia on olla asentamatta ja käynnistämättä sellaisia ohjelmia, joiden alkuperää ei tunne tai joiden valmistajaan ei voi luottaa. Jotkin sähköpostiohjelmat saattavat ajaa sähköpostin liitteissä olevat ohjelmat liitteitä avattaessa, mikä vaikeuttaa ohjeen noudattamista. Samaten käyttöjärjestelmä saattaa olla säädetty niin, että järjestelmä ajaa irtomedialla olevan <tt>autorun</tt>-ohjelman automaattisesti, jolloin pelkäksi musiikki-CD:ksi luultu levy voi asentaa tietokoneelle haittaohjelmia.
Nimitys tulee antiikin Kreikan taruissa esiintyvästä Troijan hevosesta.
Kirjallisuusvuosi 1887
Kirjallisuusvuosi 1887 käsittelee vuoden 1887 tärkeitä kirjallisuuden tapahtumia, uutisia ja julkistuksia.
Dimetrodon
Dimetrodon (nimen merkitys: ”kahdenpituiset hampaat”) on sukupuuttoon kuollut Sphenacodontidae-heimoon kuuluva synapsidisuku. Se eli varhaisella permikaudella noin 299–270 miljoonaa vuotta sitten. Suvun lajeihin kuului muiden Sphenacodontidaen jäsenten tavoin aikansa hallitsevia lihansyöjiä. Dimetrodon kasvoi 1,7–4,6 metriä pitkiksi, ja sen erityisominaisuksiin kuului niin sanottu ”selkäpurje”, jonka käyttötarkoitusta ei varmasti tiedetä.
Luokittelu
Dimetrodon kuuluu synapsidien kehityslinjaan nimeltä Sphenacodontia ja sen alaryhmään Sphenacodontoidea, johon luetaan ainoastaan terapsidit (Therapsida) ja heimo Sphenacodontidae. Dimetrodonin lähisukulaisiin kuuluvat muut Sphenacodontidaen edustajat, esimerkiksi Sphenacodon ja Secodontosaurus. Dimetrodon-sukuun luetaan useita lajeja, joiden esiintymisajat kattavat koko varhaisen permikauden.
Dimetrodonia on kuvattu populaarikulttuurissa yhdessä dinosaurusten kanssa. Se ei kuitenkaan ole dinosaurus vaan paljon lähempää sukua nisäkkäille kuin millekään matelijoille. Dimetrodon eli yli 60 miljoonaa vuotta ennen ensimmäisten dinosaurusten kehittymistä.
Levinneisyys ja ominaisuudet
Pienimmän Dimetrodon-lajin pituus on vain noin 1,7 m ja paino noin 28 kg, mutta suurin tunnettu laji kasvoi jopa noin 4,6 m pitkäksi ja suunnilleen 250 kilogramman painoiseksi. Dimetrodonin fossiileista suurin osa on löydetty Yhdysvalloista Oklahomasta ja Texasista, mutta myös muulta Yhdysvaltojen alueelta on löytynyt sen jäänteitä. Tämän lisäksi laji Dimetrodon teutonis on löydetty Saksasta. Dimetrodonin jalanjälkien fossiileja on löytynyt Kanadasta Nova Scotiasta.
Dimetrodonin erityisominaisuuksiin kuului niin sanottu ”selkäpurje”, joka muodostui pidentyneistä selkänikamista ja niiden todennäköisesti kannattelemasta kudoksesta. Purjeen käyttötarkoitusta ei varmasti tiedetä, mutta se saattoi toimia kuin aurinkokerääjä ja auttaa näin eläintä lämmönsääteilyssä. Tämän ansiosta se saattoi päästä aikaisemmin liikkeelle aamulla kuin muut samankokoiset eläimet, joilla vastaavaa purjetta ei ollut.
Fylogenia
Fröbisch, J., Schoch, R.R., Müller, J., Schindler, T., & Schweiss, D. 2011 (Muut paitsi Caseasauria tutkimuksen kladogrammista, Caseasauria tekstiosasta): 270px|pienoiskuva|Dimetrodonin luuranko [[Field Museum of Natural Historyssä]] pienoiskuva|270px|Dimetrodon grandis
Alpiarça
Alpiarça on kunta Santarémin piirissä, Portugalissa. Sen pinta-ala on 95,36 km² ja väkiluku noin 7 700.
Alpiarçan nykyinen pormestari on Mário Pereira. Kunnan juhlapäivä on 2. huhtikuuta.
Jevgeni Minajev
pienoiskuva|Painonnoston 60 kg:n sarjan olympiamitalistit vuonna 1960: Isaac Berger (vas.), Minajev ja Sebastiano Mannironi.
Jevgeni Minajev (21. toukokuuta 1933 Klin, Moskovan alue, Venäjä – 8. joulukuuta 1993 Klin, Moskovan alue, Venäjä) oli Neuvostoliittoa urallaan edustanut painonnoston olympiavoittaja.
Minajev saavutti olympiahopeaa alle 60 kilogramman sarjassa Melbournessa 1956. Yhteistuloksellaan 342,5 kg hän hävisi kymmenen kiloa Yhdysvaltain Isaac Bergerille. Ennen Rooman olympialaisia 1960 Minajev oli hävinnyt kuusi peräkkäistä kertaa Bergerille. Roomassa Minajev nosti punnerruksella maailmanennätystä sivuten 120 kg, tempauksella 110 kg ja työnnöllä 142,5 kg saaden yhteistulokseksi maailmanennätystä sivuavat lukemat 372,5 kg, mikä riitti kello neljään aamuyöllä kestäneessä kilpailussa kultamitaliin kymmenen kilon erolla Bergeriin.
Minajev voitti maailmanmestaruuden Teheranissa 1957 ja Budapestissa 1962, molemmissa yhteistuloksella 362,5 kg. . Hän saavutti MM-hopeaa vuosina 1958 ja 1961 häviten molemmilla kerroilla Bergerille.
Timo Toikka
Timo Toikka –nimisiä henkilöitä ovat:
Kirjatyö
Kirjatyö oli Viestintäalan ammattiliiton kustantama lehti. Kirjatyön edeltäjä oli 1893 perustettu Gutenberg, josta tuli 1916 Kirjatyö. Lehti painettiin Forssan Kirjapaino Oy:ssa monien muiden arkkipainossa painettavien erikoislehtien tapaan.
Lehden viimeinen numero ilmestyi joulukuussa 2009. Viestintäalan ammattiliitto ja Kemianliitto yhdistyivät Teollisuusalojen ammattiliitoksi (TEAM), jonka uuteen Intiim-julkaisuun Kirjatyö yhdistettiin. Kirjatyön verkkoversio ilmestyi 1998–2009.
Reformointi
Reformointia käytetään mm. bensiinin valmistuksessa ja polttokennoissa. Bensiinin valmistuksessa suoraketjuisesta tai lievästi haaroittuneesta hiilivedystä poistetaan vetyä, jolloin muodostuu aromaattisia yhdisteitä, reformaattia. Tällöin kuitenkin pyritään aromaattisista yksinkertaisin eli bentseeni erottelemaan myrkyllisyytensä vuoksi pois. Aromaattiset yhdisteet nostavat bensiinin oktaanilukua.
Polttokennotekniikassa reformoinnilla vetypitoinen polttoaine muutetaan vedyksi tai vetypitoiseksi kaasuseokseksi, joka myöhemmin reformoidaan puhtaaksi vedyksi. Reformointi voi tapahtua joko kennon sisä- tai ulkopuolella. Sisäinen reformointi toimii vain korkean lämpötilan polttokennoissa.
Käytetyimmät prosessit metaanin reformoinnissa ovat :
Kuivareformointi: on herättänyt suurta mielenkiintoa kahden kasvihuonekaasun, hiilidioksidin ja metaanin, välisenä reaktiona. Saatua synteesikaasua voidaan käyttää mm. Fischer–Tropsch-synteesissä keinotekoisten polttoaineiden valmistuksessa.
Pietro Gazzoli
Pietro Gazzoli (6. elokuuta 1903 – 17. helmikuuta 1990) oli italialainen roomalaiskatolinen piispa. Hän syntyi Edolossa. Hänet vihittiin papiksi Brescian hiippakuntaan 14. helmikuuta 1926 ja nimitettiin sen vihkipiispaksi sekä Forum Flaminiin titulaaripiispaksi 3. helmikuuta 1968. Piispaksi vihkiminen seurasi 19. maaliskuuta. Pääkonsekraattorina toimi Luigi Morstabilini, jota avustivat Felice Bonomini ja Carlo Manziana.
Gazzoli jäi eläkkeelle 80-vuotispäivänään 6. elokuuta 1983.