cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Lahden taistelu
Taistelun alku
Saksalaiset kierrättivät yhden ryhmän etelästä Hennalan kasarmeille, jotka vallattiin käsikranaatteja käyttäen. Von Luckin osasto valloitti Villähteen aseman iltapäivällä ja jatkoi hyökkäystä Joutjärven pohjoispuolitse kohti keskustaa, joka päätyi saksalaisten hallintaan myöhään illalla. Ratsumestari Dulierin pataljoona taisteli kiivaasti Kullankukkulalla sijainnutta punaisten voimakkainta tukikohtaa vastaan. Tunnin taistelun jälkeen punaiset joutuivat vetäytymään sieltä ja Santamäeltä. Lahden keskiosat olivat klo 22:een mennessä lähes kokonaan saksalaisten hallinnassa. Ainoastaan pieni joukko punaisia piti asemansa Radiomäellä 20. päivän aamuun asti. Muut punaiset vetäytyivät kaupungin ulkopuolisille harjuille. Saksalaisia kaatui Lahden valtauksessa kuusi ja haavoittui 30. Punaisten tappioista ei ole luotettavia arvioita. Von Brandensteinin mukaan saksalaiset saivat yli 500 vankia.
Taistelujen seurauksena Tornatorin Lahden tehtaan suuret propsivarastot syttyivät palamaan.
Taistelun loppu
Majuri Hans Kalmin komentama Pohjois-Hämeen rykmentin 1. pataljoonan osa saapui pohjoisesta Lahteen puoliltapäivin 20. huhtikuuta ja sai näin koko Suomen ensimmäisenä valkoisena osastona kosketuksen saksalaisiin. Tästä täydennyksestä huolimatta Brandensteinilla oli Lahden hallussapitämiseksi vain kaksi tai kolme pataljoonaa. Samaan aikaan kaupungin länsipuolelle kerääntyi tuhansia Länsi-Suomesta pakenevia punakaartilaisia, jotka yrittivät seuraavina päivinä useasti Lahden valtaamista saadakseen maantieyhteyden Kymenlaakson suuntaan auki. Punaiset yrittivät läpimurtoa ensimmäisen kerran 22.–24. huhtikuuta ja vielä uudelleen 29. huhtikuuta, mutta saksalaiset onnistuivat torjumaan hyökkäykset. Saksalaisten 30. huhtikuuta tekemä menestyksekäs vastahyökkäys ratkaisi lopullisesti kysymyksen Lahden hallinnasta. Lahden länsipuolella saarroksiin joutuneet punaiset antautuivat 1. toukokuuta.
Perttulan teloitukset
Perttulan teloitukset eli niin sanotut Perttulan verihäät olivat helluntaina 18.–20. toukokuuta 1918 tapahtuneita Suomen sisällissodan aikaisia teloituksia, jolloin valkoiset ampuivat noin 30–40 punaista tai sellaiseksi epäiltyä. Nurmijärven Perttulan kylässä tapahtuneet teloitukset suoritti Uudenmaan ruotsinkielisistä suojeluskuntalaisista koottu Länsi-Uudenmaan pataljoona. Sen päällikkönä toimi ruotsalainen vänrikki Edvard Ward komppanianpäällikköinään entinen Venäjän armeijan upseeri Ivar Hast ja suojeluskuntavänrikki Ivar Ståhle.
Tapahtumat
Sisällissodan alkuvaiheessa punaisten tiedetään Nurmijärvellä surmanneen neljä henkilöä. Joukossa olivat muun muassa Raalan kartanon isäntä sekä Rajamäen rautatieaseman asemapäällikkö, joka kieltäytyi luovuttamasta hallussaan olleita virka-aseita. Myöhemmin sodan aikana paikkakunnalla toimi yhteishallinto, jossa oli mukana myös valkoisten kannattajia. Oma suojeluskunta perustettiin vasta Nurmijärven siirryttyä valkoisten haltuun. Paikkakunnalla muodostettiin kenttäoikeus, johon kuului neljä sodan aikaisessa yhteishallinnossa toiminutta valkoista. Lisäksi mukana oli nimismies Väinö Valvio, joka metsästi innokkaasti punaisia koko seuraavan kesän ajan.
Toukokuun puolivälin jälkeen Nurmijärvelle saapui Länsi-Uudenmaan pataljoona, joka oli jo muutaman viikon ajan kiertänyt eri puolilla Uuttamaata ja Varsinais-Suomea teloittamassa vangittuja punakaartilaisia. Teloitetut olivat vankeina Perttulan työväentalolla, josta heidät vietiin ammuttavaksi kahdessa eri ryhmässä. Joukossa oli myös kaksi naista. Nurmijärven paikallishistoria on myöhemmin väittänyt, että Nurmijärven valkoisilla ei ollut osuutta teloituksiin, mutta tapahtumia tutkineiden Olli Korjuksen ja Jaakko Paavolaisen mukaan paikalliset valkoiset olivat mukana valikoimassa uhreja. Määräys teloituksiin oli todennäköisesti saatu ylempää. Tutkijoiden mukaan on mahdotonta, että sodan jo päätyttyä ja eduskunnan kokoonnuttua, olisi Länsi-Uudenmaan pataljoonan tapainen rankaisuretkikunta liikkunut teloittamassa ihmisiä omin päin. Paavolainen pitää teloituskäskyn antajana Keravan suojeluskuntapiirin aluepäällikköä.
Perttulassa teloitettujen tarkka lukumäärä ei ole tiedossa, mutta uhrien määräksi on arvioitu 29–37. Nuorin ammutuista oli vain 16-vuotias ja joukossa oli myös naisia. Heidät haudattiin joukkohautaan teloituspaikalle, jonne vuonna 1955 pystytettiin muistomerkki ja samalla alue vihittiin hautausmaaksi. Teloitettuja haudattiin myös jo 1890-luvulla perustetulle Nummen hautausmaalle Raalantien varteen. Kuolemaantuomittuja säilytettiin Perttulan osuuskaupan saunarakennuksessa, jonka seinään kiinnitettiin muistolaatta vuonna 2017. Aloitteen muistolaatasta teki Nurmijärvi-Seura.
Suomen kuvataiteen päivä
pienoiskuva|[[Helene Schjerfbeck 1881-1882.]] Suomen kuvataiteen päivä on epävirallinen liputuspäivä. Sitä on vietetty vuodesta 2004 Helene Schjerfbeckin syntymäpäivänä 10. heinäkuuta. Vuodesta 2020 alkaen on vietetty myös suomalaisen taiteen päivää Tove Janssonin syntymäpäivänä 9. elokuuta.
Päivän pisti alulle Suomen Avarellitaiteen kunniapuheenjohtaja Antti Lassila. Hanke pistettiin alulle yhdistyken hallituksen kokouksessa vuonna 2001. Päivää on vietetty Hyvinkäällä 2005, Tammisaaressa 2006, Naantalissa 2007, Turussa 2008, Kotkassa, Riihimäellä ja Turussa 2009 sekä Turussa, Riihimäellä ja Hyvinkäällä 2010. Sisäministeriö suositti vuosina 2017–2019 liputtamista Schjerfbeckin syntymäpäivänä, joka nimettiin Suomen kuvataiteen päiväksi. Vuonna 2020 suositus vaihtui Tove Janssonin syntymäpäivään elokuulle. Ministeri Maria Ohisalon mukaan 10. heinäkuuta ei ollut innostuttu liputtamaan riittävästi, joten virastot määrättiin liputtamaan 9. elokuuta. Ministerin mukaan Jansson edustaa suomalaista taidetta laajemmin joten päivää on kutsuttu suomalaisen taiteen päiväksi.
Schjerfbeckin syntymäpäivää ehdottivat Schjerfbeck-sällskapet i Ekenäs -seura ja Akvarellitaiteen yhdistys. Kirjallisuudella ja säveltaiteella oli omat juhlapäivänsä, mutta kuvataiteella ei. Lisäksi naiset ovat aliedustettuina liputuspäivissä. Schjerfbeck valittiin, koska hän on ehdottajien mukaan tunnetuimpia suomalaisia taiteilijoita ulkomailla. Ennen sisäministeriön suositusta vuonna 2017 päivää oli liputettu paikallisesti muun muassa Retretissä. Heinäkuista Suomen kuvataiteen päivää on vietetty järjestämällä maalaustapahtumia, työpajoja ja ulkoilmamaalausta. Päivää on paikoin juhlistettu vapaalla pääsyllä näyttelyihin ja julkisten veistosten opastuskierroksilla tai taiteilijatapaamisilla.
Jättiluuhauki
Jättiluuhauki (Atractosteus tristoechus) on luuhaukiin kuuluva kalalaji. Lajia tavataan uhanlaisena Kuubasta.
Koko ja ulkonäkö
Jättiluuhauki kasvaa tavanomaisesti noin metrin mittaiseksi, mutta voi suurimmillaan saavuttaa kahden metrin pituuden. Ruumiinmuodoltaan laji on pitkänomainen ja virtaviivainen. Kalan kuono on pitkä ja leveähkö, mutta ei yhtä pitkä kuin muilla luuhauilla. Jättiluuhauen selkä- ja peräevät ovat lähellä pyrstöevää. Suomut ovat suuret ja muodoltaan vinoneliömäiset luusuomut. Väritykseltään laji on selästään tumman ruskea ja vatsastaan vaalea.
Levinneisyys ja elintavat
Jättiluuhauki elää Kuuban länsiosissa ja mahdollisesti Isla de la Juventud -saarella. Lajin elinympäristöä ovat joet, suot ja murtovesilaguunit, joissa on runsaasti vesikasveja. Jättiluuhauki kykenee selviytymään vähähappisissa vesissä, koska se kykenee hengittämään happea ilmasta. Sen ravintoa ovat muut kalat ja myös vesilinnut. Kala kutee kasvillisuuden joukkoon, ja sen myrkylliset munat takertuvat kasveihin.
Jättiluuhauki luokitellaan äärimmäisen uhanalaiseksi. Kantaa uhkaavat saaliskalojen ylikalatus, elinympäristön saastuminen ja vieraslajit kuten jättikonnamonni ja isobassi.
Aleksandr Georgijev
Aleksandr Georgijevitš Georgijev (, ; s. 10. helmikuuta 1996 Ruse, Bulgaria) on venäläis-bulgarialainen jääkiekkomaalivahti, joka pelaa NHL-joukkue Colorado Avalanchen organisaatiossa.
Seuraura
Georgijev syntyi Bulgarian Rusessa, mutta hän kasvoi Venäjän Moskovassa. Georgijev on Pingviny Moskovan kasvatti. Hän pelasi kauden 2013–2014 Venäjän nuorten sarjassa, MHL:ssä Himik Voskresenskin vahvuudessa. Kauden jälkeen Georgijevin isä vei hänet Pietarsaareen Turun Palloseuran maalivahtivalmentaja Fredrik Norrenan vetämälle maalivahtileirille. Georgijev siirtyikin seuraavaksi kaudeksi 2014–2015 Suomeen ja TPS:n A-nuoriin.
Georgijev teki kauden 2014–2015 aikana myös debyyttinsä TPS:n SM-liigajoukkueessa. Hän teki liigadebyyttinsä 2. tammikuuta 2015 vieraissa Tapparaa vastaan. Georgijev torjui TPS:n voittomaalikilpailussa 3–4-voittoon päättyneessä ottelussa 24 kertaa. Voittomaalikilpailussa hän päästi Tapparan kolmesta yrityksestä yhden. Georgijev torjui liigauransa ensimmäisen nollapelin 12. helmikuuta 2015 vieraissa Hämeenlinnan Pallokerhoa vastaan. Hän torjui TPS:n 0–1-voittoon päättyneessä ottelussa 37 kertaa ja voittomaalikilpailussa HPK:n viidestä laukauksesta neljä. Georgijev palkittiin ottelun Ilta-Sanomien kolmen tähden tähtipelaajana ja myös Jukka Laamanen valitsi hänet legendojen tähtien ykköstähdeksi. Georgijev toimi siirtotakarajan jälkeen TPS:n pääasiallisena kakkosmaalivahtina Teemu Lassilalle, kun seura lainasi Kristian Järvisen loppukaudeksi HPK:hon. Hän torjui kauden aikana kaikkiaan 14 SM-liigaottelussa. Runkosarjan viimeisten kierrosten aikana Georgijev siirtyi vahvistamaan TPS:n A-nuoria pudotuspeleihin, joissa hän voitti kauden päätteeksi Suomenmestaruuden.
Georgijev lähti kauteen 2016–2017 TPS:n lähtökohtaisena kakkosmaalivahtina Oskari Setäselle. Hän pelasi runkosarjassa 27 ottelua ja esiintyi yhdessä playoff-ottelussa torjuen kaksi nollapeliä. Tammikuussa 2017 Georgijev teki TPS:n kanssa kolmivuotisen jatkosopimuksen.
Kesällä 2017 NHL-varaamaton Georgijev osallistui New York Rangersin kehitysleirille. Pian tämän jälkeen hän teki heinäkuussa seuran kanssa kolmivuotisen ja 2,775 miljoonan dollarin arvoisen tulokassopimuksen. Myös TPS vahvisti purkaneensa yhteisymmärryksessä sopimuksensa Georgijevin kanssa. Hän aloitti kauden 2017–2018 AHL-joukkue Hartford Wolf Packin vahvuudessa. Georgijev teki NHL-debyyttinsä Rangersissa 23. helmikuuta 2018 Minnesota Wildia vastaan. Hänestä tuli kaikkien aikojen ensimmäinen bulgarialaissyntyinen NHL-pelaaja. Georgijev torjui Rangersin 1–4-tappioon päättyneessä ottelussa 33 kertaa.
Lokakuussa 2020 Georgijev teki Rangersin kanssa kaksivuotisen ja yhteensä 4,84 miljoonan dollarin arvoisen jatkosopimuksen.
Heinäkuussa 2022 Rangers kauppasi Georgijevin Colorado Avalancheen vaihdossa kolmannen kierroksen varausvuoroihin vuosien 2022 ja 2023 varaustilaisuuksissa ja viidennen kierroksen varausvuoroon vuoden 2022 varaustilaisuudessa.
Siirron jälkeen Georgijev teki Avalanchen kanssa kolmen vuoden mittaisen ja yhteensä 10,2 miljoonan dollarin arvoisen sopimuksen.
Maajoukkueura
Georgijev pelasi alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuonna 2016, jolloin hän voitti hopeaa. Yhteensä Georgijev on pelannut 12 nuorten maaottelua.
Hawaiki
Hawaiki on polynesialaisessa mytologiassa esiintyvä polynesialaisten alkukoti. Se esiintyy myös alamaailmana maorien taruissa.
Eino Reivinen
Eino Toivo Reivinen (23. heinäkuuta 1904 Heinola – 15. kesäkuuta 1990) oli Suomen Puolustusvoimien eversti.
Dickson Nwakaeme
Dickson "Dicksonator" Nwakaeme (s. 21. huhtikuuta 1986 Lagos, Nigeria ) on nigerialainen jalkapalloilija, joka edustaa Veikkausliigassa pelaavaa Kuopion Palloseuraa lainasopimuksella Oulun Pallosta.
Pelikelpoisuus, protesti ja vastaprotesti
Nwakaemen Veikkausliigadebyytti tapahtui 4. heinäkuuta 2009 ottelussa Rovaniemen Palloseuraa vastaan. Dickson teki maalin, syötti toisen, ja valittiin parhaaksi pelaajaksi KuPSin 3–0 voittoon päättyneessä ottelussa. RoPS kuitenkin protestoi ottelusta. He vetosivat, että Palloliiton ei olisi tullut myöntää pelilupaa Nwakaemelle. Siirtoikkunan ulkopuolella saatava pelilupa edellytti, että Nwakaeme ei olisi pelannut 30. huhtikuuta jälkeen. Mikäli näin oli, hän olisi ollut pelikelvoton. KuPS oli hakenut 3. heinäkuuta 2009 poikkeuslupamenettelyn kautta Nwakaemelle pelilupaa ja se oli myönnetty. Kurinpitolautakunta kuitenkin käänsi ottelun tuloksen RoPSin voitoksi, koska katsoi uusien selvitysten pohjalta Nwakaemen todennäköisesti pelanneen toukokuussa Senegalissa virallisen ottelun. KuPS ei saanut seurakohtaista rangaistusta. He valittivat kuitenkin pisteiden menetykseen johtaneesta päätöksestä Urheilun oikeusturvalautakuntaan.
Nwakaeme ei pelannut kolmessa seuraavassa ottelussa lupaepäselvyyksien takia , mutta on sittemmin ollut KuPSin kantava voima. 2. lokakuuta 2009 julkistettiin Urheilun oikeusturvalautakunnan päätös, joka palautti KuPSille pisteet RoPS-ottelusta. Tämän päätöksen myötä asian käsittely on saatu päätökseen.
Ura KuPSissa
2. elokuuta 2009 Jaron silloinen päävalmentaja Mika Laurikainen totesi, että Nwakaemen kaltaisen miehen saaminen liigaan on todellinen urheilun voitto. 14. elokuuta 2009 KuPSin voitettua hallitsevan mestarin FC Interin, turkulaisten päävalmentaja Job Dragtsma kertoi Nwakaemen olevan paras hänen näkemänsä veikkausliigahyökkääjä. Hänet valittiin KuPSin hyökkääjä Pele Koljosen ohella Veikkausliigan elokuun tähdistöön.
29. syyskuuta 2009 Veikkaaja kertoi, että Nwakaeme on suuntaamassa ulkomaille. Hänen agenttinsa etsii pelipaikkaa ulkomailta.
Kesällä 2010 Urheilulehti listasi kauden parhaat Veikkausliiga-pelaajat ja rankkasi Dicksonin listan ensimmäiseksi.
Huhtikuussa 2011 veikkausliigapelaajat äänestivät Dickson Nwakaemen sarjan parhaaksi pelaajaksi ennen sarja-avausta.
Blas de Lezo (F103)
Blas de Lezo (runkonumero F103) on Espanjan laivaston vuonna 2003 vesillelaskettu Álvaro de Bazán -luokan fregatti.
Valmistus
Alus tilattiin Navantialta Ferrolista. Alus laskettiin vesille 16. toukokuuta 2003 kumminaan María José Nuevo Gil de Vergara ja otettiin palvelukseen 16. joulukuuta 2004.
Palvelus
Alus oli vuonna 2007 kaksi kuukautta Ranskan merivoimien lentotukialus Charles de Gaullen taisteluosastossa. Aluksella tapahtui onnettomuus 25. syyskuuta Naton Neptune Warrior harjoituksessa, mutta onnettomuus ei vaatinut uhreja. Aluksen saamat vauriot korjattiin Navantian Ferrolin telakalla, minkä jälkeen se purjehti Tanskaan liittyäkseen Naton pysyvään laivasto-osastoon SNMG-1. Alus korvasi osastossa olleen sisaraluksensa àlvaro de Bazánin.
Huhtikuusta 2009 alkaen alus osallistui SNMG-1:n mukana Naton Allied Protector operaatioon Adeninlahdella ja Afrikan sarven alueella. Aluksen miehistö nousi 4. heinäkuuta kahteen merirosvoalukseksi epäilyyn alukseen.
Alus lähti 9. huhtikuuta 2012 Ferrolista Yhdysvaltoihin liittyäkseen TF8:aan. Osaston muut alukset olivat USS Dwight D. Eisenhower, Ticonderoga-luokan risteilijä ja kolme Arleigh Burke -luokan hävittäjää. Harjoituksen jälkeen alus liittyi kansainväliseen laivasto-osastoon torjuakseen Karibianmeren huumekauppaa. Alus palasi 31. toukokuuta Ferroliin.
Alus lähti 11. kesäkuuta 2013 Rotasta ottaakseen johtoonsa Aksaziin Turkkiin sijoitetun SNMG-2:n. Alus saapui Aksaziin 15. kesäkuuta. Tehtävän aikana alus osallistui operaatio Ocean Shieldiin torjuen Intian valtameren merirosvousta sekä Active Endeavouriin torjuen Välimeren alueen terrorismia. Alus oli 26. heinäkuuta laivastovierailulla Istanbulissa ollen Navantian esittelyaluksena. Elokuun alussa alus palasi kotisatamaansa huollettavaksi.
Alus lähti 29. elokuuta Malagaan aloittaen toisen jakson SNMG-2:n mukana osallistuen Brilliant Mariner 2013 harjoitukseen. Álvaro de Bazán vapautti aluksen johtoaluksen tehtävistä Barcelonassa 13. lokakuuta.
Alus osallistui lokakuun alussa 2015 Skotlannin vesillä järjestettyyn yhteistoimintaharjoitukseen, minkä jälkeen se osallistui Trident Juncture 2015 harjotiukseen, johon osallistuivat Espanja, Italia ja Portugali.
Katsastus (elokuva)
thumb|220px|Vesa Vierikko ja Sulevi Peltola elokuvassa Katsastus Katsastus on Matti Ijäksen ohjaama, vuonna 1988 valmistunut tv-elokuva, joka perustuu Joni Skiftesvikin novelleihin Vanha mies, Näprääjä ja Katsastus. Kaksi ensiksi mainittua novellia on julkaistu kokoelmassa Puhalluskukkapoika ja taivaankorjaaja (1983) ja viimeinen kokoelmassa Tuulen poika (1985). Kaikki novellit on julkaistu yhteiskokoelmissa Viltteri ja Mallu (2003) ja Katsastus (2010).
Elokuvan päähenkilöitä ovat pohjoissuomalaiset kaverukset, kolmekymppinen Viltteri (Vesa Vierikko) ja nelikymppinen Öövini (Sulevi Peltola), sekä Viltterin vaimo Mallu (Kaija Pakarinen) ja Mallun veli Junnu (Markku Maalismaa). Elokuvan alussa Viltteri ja Mallu menevät naimisiin ja saavat lapsen, ja Öövinikin joutuu kohtaamaan keski-ikäistymisensä. Viltterin auton katsastusreissusta kehittyy pienimuotoinen road movie Ruotsiin ja takaisin. Elokuva on kuvattu Torniojokilaaksossa ja Helsingin seudulla.
Teema-kanavan yleisöäänestyksessä marraskuussa 2008 Katsastus valittiin 1980-luvun suosituimmaksi tv-ohjelmaksi. Elokuvan kaupallinen DVD-tallenne tuli myyntiin helmikuussa 2010. Skiftesvik on kirjoittanut Katsastuksen myös näytelmäksi. Sen kantaesitys oli Oulun kaupunginteatterissa syksyllä 2010 Tuomo Aitan ohjaamana. Näytelmä on sisällöltään laajempi kuin tv-elokuva. Oulun jälkeen näytelmää on esitetty mm. Lahden kaupunginteatterissa, Haminan teatterissa, Kuusankosken teatterissa ja Ykspihlajan Työväen Näyttämöllä Kokkolassa. Kesäteatterit mukaan lukien näytelmää on esitetty yli kymmenessä teatterissa.
Alankomaiden Itä-Intia
Alankomaiden Itä-Intia on niiden alueiden nimitys, jotka olivat Alankomaiden siirtomaaimperiumin osa Kaakkois-Aasiassa vuodesta 1815 joulukuuhun 1949, jolloin Indonesian vallankumouksen seurauksena syntyi itsenäinen Indonesian valtio.
Hallinto
Eri alueilla siirtomaavaltaa toteutettiin eri tavoin. Jaavalla sijaitsi neljän nimellisesti itsenäisen monarkian joukko, joista käytettiin nimitystä Vorstenlanden. Osa muualla pätevistä laeista ei koskenut niitä, mutta niissäkin kenraalikuvernöörin edustaja oli ylin auktoriteetti.
Vorstenlandien ulkopuolella valtaa käyttivät nimellisesti bupati-nimellä tunnetut paikallissyntyiset virkamiehet. Heidän valtansa kuitenkin väheni ajan myötä, ja alankomaalaiset alkoivat luottaa enemmän heidän avustajiinsa (patih) ja piirikuntien päihin (wědana).
Kulttuuri
Eurooppalaisperäiset kuvataiteet tulivat 1800-luvulla tunnetuiksi Alankomaiden Itä-Intiassa. Semarangilaissyntyinen Raden Saleh vietti – aluksi kenraalikuvernööri Godert van der Capellenin sponsoroimana – yli 20 vuotta Euroopassa, missä sai vaikutteita Eugene Delacroix’lta ja maalasi myös Alankomaiden hovissa. Palattuaan Jaavalle 1851 hänestä tuli joksikin aikaa maalari Yogyakartan ja Mangkunegaranin hoveihin.
Uskonto
1800-luvulla kristinuskosta tuli ensimmäistä kertaa tekijä Jaavan paikallisväestölle. Vaikka eurooppalainen lähetystyö ei ollut tuloksekasta, syntyi paikallisten kristinuskosta vaikutteita ottaneiden gurujen johtamia lahkoja. Näillä oli usein huomattavia vaikeuksia sekä lähetyssaarnaajien että paikallisten hallitsijoiden kanssa. Siirtomaahallitus ei sallinut lähetyssaarnaajien toimia kaikkialla, vaan muun muassa Bali, Flores, Kalimantan ja suuri osa Sumatraa oli näille kiellettyä aluetta.
Alankomaalaiset pelkäsivät Mekkaan pyhiinvaellukselle lähtevien muslimien olevan mahdollinen kapinahengen lähde. Tämän vuoksi pyhiinvaelluksia Mekkaan pyrittiin aluksi estämään vaatimuksella passista ja 110 guldenin verolla ja pitämällä yllä perinnettä, jonka mukaan seitsemän pyhiinvaellusta entisen Demakin sulttaanikunnan alueelle vastasi yhtä pyhiinvaellusta Mekkaan. Verosta luovuttiin 1852, ja vuosina 1926–1927 Mekkaan matkusti Alankomaiden Itä-Intiasta 52 412 henkeä, mikä oli enemmän kuin mistään muusta maasta.
Rautatieliikenne
Rautatiet olivat Alankomaiden Itä-Intiassa keskittyneet Jaavalle ja liittyivät läheisesti sokeriteollisuuden kehitykseen. Ensimmäiset luvat rautatieliikenteeseen myönnettiin vuosina 1863 ja 1864, ja ensimmäiset rautatiet, joka yhdistivät Semarangin, Surakartan ja Yogyakartan sekä Batavian ja Bogorin, aloittivat toimintansa vuonna 1872. Kolmas Surabayan, Pasuruanin ja Malangin yhdistänyt rata valmistui vuonna 1879, ja rataverkko laajeni myöhemmin kattamaan koko Jaavan. Myös Sumatralle ja siellä Acehiin rakennettiin ratoja.
Vuodesta 1884 lähtien kapearaideradat (yleensä kahden jalan eli 610 millimetrin levyisinä ) alkoivat toimia lyhyen matkan syöttöliikenteessä sokeriteollisuuden, kaivosten ja teollisuuden apuna. Sekä matkustajien että rahdin matkat rautateillä olivat yleensä lyhyitä.
Rautatieverkko alkoi vuoden 1931 jälkeen rappeutua. Vuonna 1942 Alankomaiden Itä-Intiassa oli 1 870 mailia valtion rautateitä ja 531 mailia yksityisten yritysten rautateitä. Japanin miehityksen aikana kalustoa ja raiteita poistettiin käytöstä laajalti.
Vesiliikenne
Surabayassa rakennettiin vuonna 1825 höyrylaiva van der Capellen, jota käytettiin Jaavan ja muiden saarten väliseen postin liikennöintiin. Valtio huolehti postiliikenteestä 1860-luvun puoliväliin asti, jolloin sen hoito annettiin brittiläiselle Netherlands Indies Steam Navigation Co. (NISN) -yhtiölle. Sillä oli käytännössä monopoli saarten välisessä vesiliikenteessä, kunnes vuonna 1890 se menetti postinkuljetuslupansa alankomaalaiselle Koninklijk Paketvaart Maatschappij (KPM) -yhtiölle. Jotkin pienemmät toimijat palvelivat KPM:ää täydentävänä syöttöliikenteenä, jolloin vuonna 1935 KPM perusti Celebes Kustvaart Maatschappij -yhtiön niiden kilpailijaksi.
Suezin kanavan avaamisen jälkeen 1869 Stoomvaart Maatschappij Nederland -yhtiö aloitti säännöllisen liikenteen Alankomaiden Itä-Intian ja siirtomaaisäntä Alankomaiden välillä vuonna 1870.
Jari Leppänen
Jari Leppänen (s. 14. syyskuuta 1957 Turku) on suomalainen näyttelijä. Hän on tehnyt pitkän teatteriuran ja lisäksi näytellyt TV-tuotannoissa. Hänet tunnetaan muun muassa roolistaan Valde Lindgreninä draamasarjassa Lehmän vuosi.
Ura
Leppänen on näytellyt muun muassa Tampereen Teatterissa, Pyynikin kesäteatterissa, Helsingin kaupunginteatterissa, Lahden kaupunginteatterissa sekä Varkauden teatterissa. Vuodesta 2005 hän on ollut kiinnitettynä Tampereen Työväen Teatteriin.
Yksityiselämä
Leppäsen puoliso on erityisopettaja Tuija Salama-Leppänen, ja parilla on vuosina 1992, 1994 ja 1997 syntyneet lapset. Leppänen harrastaa joogaa.
Tšekin Sleesia
Tšekin Sleesia (, sleesiaksi Czeski Ślůnsk,, ) on historialliseen Sleesiaan kuuluvalle alueelle annettu nimi. Tšekin Sleesia on osa Tšekin tasavaltaa.
Tšekin Sleesia sijaitsee Tšekin tasavallan koillisosassa, pääasiassa Määrin-Sleesian läänissä. Se on laajuudeltaan lähes identtinen Ylä- ja Ala-Sleesian herttuakunnan kanssa, joka tunnetaan myös nimellä Itävallan Sleesia.
Maantiede
Tšekin Sleesia rajautuu Määriin etelässä, Puolaan pohjoisessa ja Slovakiaan kaakossa. Se käsittää suuren osan modernista Määrin-Sleesian läänistä mukaan lukien Ostravan kaupungin. Ostravan jälkeen tärkeimpiä kaupunkeja ovat Opava ja Český Těšín. Historiallisesti Český Těšín on Puolaan kuuluvan Cieszynin kaupungin läntinen osa.
Tšekin Sleesian suurimmat joet ovat Oder, Opava ja Olše.
Väestö
Väestö puhuu pääasiassa tšekkiä muutetuilla vokaaleilla.
Tammela
pienoiskuva|250px|[[Tammelan kirkko.]] pienoiskuva|250px|Kuva Hakkapeliittatapahtumasta vuodelta 2006. pienoiskuva|250px|[[Torronsuon kansallispuistoa keväällä 2005. Kuvattu Idänpäänkallion luontotornista.]] pienoiskuva|250px|[[Liesjärven kansallispuistoon kuuluva kapea Kyynäränharju jakaa Liesjärven ja Kyynärän järvet. Vasemmalla Liesjärvi. Kuvattu marraskuussa 2014.]]
Tammelan naapurikunnat ovat Forssa, Hämeenlinna, Jokioinen, Karkkila, Lohja, Loppi, Somero ja Urjala. Entisistä kunnista Tammelan naapureita ovat olleet Koijärvi, Kalvola, Renko, Pyhäjärvi Ul, Pusula, Somerniemi sekä Nummi-Pusula, ja ennen Hämeenlinnan seudun kuntaliitosta 2009 Tammelan rajanaapurina oli nykyisistä kunnista myös Hattula.
Ovodda
Ovodda on kaupunki ja kunta Italiassa Sardinian hallintoalueella Nuoron maakunnassa. Kunnassa on arviolta 1 602 asukasta (vuonna 2016) ja sen pinta-ala on 40,85 neliökilometriä. Se sijaitsee 751 metrin korkeudella merenpinnan yläpuolella.
Tammela
Historiaa
Kruunun hallinnossa nykyisen Tammelan alue kuului 1500-luvulla hämäläiseen Loimon, myöhemmin Portaan hallintopitäjään, jonka alue käsitti pääosiltaan silloiset Tammelan ja Someron kirkkopitäjät eli nykyisen Forssan kaupungin sekä Jokioisten, Humppilan ja Ypäjän kunnat ja nykyisen Someron kaupungin mukaan lukien Somerniemi.
Nykyisen Tammelan alueella ovat J. V. Hirsjärven vuodelta 1949 olevan tutkimuksen mukaan sijainneet Portaan ja Saaren kirkkopitäjät. Niiden kirkkojen hävittyä pitäjän nimeksi tuli Tammela, sillä uusi kirkko rakennettiin sennimiseen kylään. Timo Alasen vuodelta 1995 olevan tutkimuksen mukaan Tammelan kirkkopitäjä on mahdollisesti ollut aiemmin nimeltään Loimo.
1800-luvulle asti Tammelan kirkkopitäjä käsitti alueeltaan likimain nykyistä Forssaa ja Tammelaa vastanneen Tammelan emäseurakunnan sekä Jokioisten, Humppilan ja Perttulan (likimain sama kuin nykyinen Ypäjä) kappelit. Kun kappeliseurakunnat saivat vuoden 1865 kunnallisasetuksen myötä oman kunnallishallinnon ja itsenäistyivät Tammelasta myös kirkollisesti 1800-luvun loppuvuosikymmenten aikana, kunnallisasetuksen mukainen Tammelan kunta tuli käsittämään vain vanhan emäkirkonläänin.
Tammelaan kuuluneesta Forssan teollisuusyhdyskunnasta muodostettiin itsenäinen kauppala vuonna 1923, jolloin Tammelan kunta sai suurin piirtein nykyiset rajansa. Forssan itsenäistyessä Tammelan kunnan pinta-ala väheni 88,4 km² ja asukasluku lähes 8 000 henkilöllä. Kalvolan kunnasta liitettiin 72 km²:n suuruinen Patakankaan alue Tammelaan vuonna 1956. Liitos toi kuntaan 252 uutta asukasta. Vuonna 1971 Tammelasta liitettiin puolestaan 9 km²:n kokoinen Lempään alue Forssaan. Asukkaita sinne siirtyi 100.
Nimi
Kunnan nimen alkuperästä on erilaisia selityksiä. Tavallisin niistä on johtaa nimi tammesta, vaikka tammen luontainen levinneisyys ei yllä aivan Tammelaan saakka, sillä lähimmät esiintymät lienevät Vihdin seudulla ja Lohjalla. Koska tammi kasvaa pihapuuna Tammelassa melko hyvin, niin voisi olettaa että nimi juontuisi ennen alueella kasvaneesta suuresta pihatammesta. Toinen mahdollinen kantasana on ruotsin kielen sana damm eli pato, joka viittaisi Loimijoen koskiin. Yksi vaihtoehto on myös seudun kantatalo, jonka nimi siirtyi kylän nimeksi. Tammelan kylä mainittiin asiakirjoissa ensimmäisen kerran vuonna 1423.
Maisemat
Pääosa nykyisestä Tammelan alueesta luetaan Tammelasta Urjalan, Hämeenlinnan, Hattulan, Lopen, Karkkilan, Nummi-Pusulan ja Someron alueille ulottuvaan Tammelan ylänköön, joka on karua ja harvaan asuttua moreenimaata erotuksena ympäröivistä tiheämmin asutuista viljelyseuduista.
Paitsi moreenimuodostumia, kuten drumliineja, Tammelan ylängöllä on myös harjuja, joista nähtävyyksinä tunnettuja ovat Kaukolanharju Saaren kansanpuistossa ja Kyynäränharju Liesjärven kansallispuistossa. Näiden ohella on Salpausselkiin liittyviä reunamuodostumia ja harjudeltoja, kuten Pernunnummi Lopen ja Tammelan rajalla.
Korkeuserot ylängöllä ovat pieniä, paitsi reunoilla missä kallioperän murrokset jyrkentävät pinnanmuotoja. Tammelan ylänköön luetaan myös eteläisen Suomen suurimpiin soihin kuuluva Torronsuo. Länsiosat Tammelasta liittyvät Loimijokilaakson viljelysmaisemiin yhdessä Jokioisten, Humppilan ja Ypäjän kanssa ja siellä on myös savimaita.
Vesistöt
Vesistöaluejaossa pääosa Tammelasta kuuluu Kokemäenjoen vesistöalueeseen ja tämän sisällä suurimmaksi osaksi Kokemäenjoen eteläisen sivujoen Loimijoen valuma-alueeseen.
Pyhäjärvi ja Kuivajärvi latvavesineen
Loimijoki saa alkunsa Tammelan ja koko Loimijoen valuma-alueen suurimmasta järvestä, Tammelan Pyhäjärvestä. Pyhäjärveen ovat laskeneet lounaasta Kalliojärvi, joka nyttemmin on kuivattu pelloksi, ja Torronsuon kansallispuistoon kuuluva umpeenkasvanut Talpianjärvi.
Trio Saludo
pienoiskuva|Trio Saludo Trio Saludo on suomalainen laulutrio, joka perustettiin vuonna 1973.
Tammela
Pyhäjärvi ja Kuivajärvi latvavesineen
Kuivajärveen rajoittuvia tai sen rantakyliä ovat Saari, Kankainen, Hykkilä, Lunkaa, Porras ja Ojanen.
Kuivajärveen laskee etelästä Tammelan Liesjärvestä alkunsa saava Turpoonjoki. Siihen yhtyy Tammelan Portaan kylän luona Tammelan, Lopen ja Hämeenlinnan, aiemmin Rengon rajalla sijaitsevasta Pääjärvestä alkunsa saava Ilmetynjoki. Liesjärveen laskevat lännestä Liesjärven kansallispuiston alueella Kyynärä, Tapolanjärvi ja Ruostejärvi. Etelästä Someron, aiemmin Somerniemen alueelta Liesjärveen laskee Salkolanjärvi.
Tammelan kylistä Turpoonjoen varrelle sijoittuu Porras ja Liesjärven rannalle Liesjärvi. Salkolanjärven rannalla Somerolla, aiemmin Somerniemellä on Salkolan kylä.
Pohjoisesta Kuivajärveen laskee Tammelan Pehkijärvestä alkunsa saava Myllyjoki, johon laskevat Alhonojaa pitkin Mustialanlammi ja osittain Forssan puolelle ulottuva Kaukjärvi. Pehkijärveen laskee luoteesta Susikaslammista Vaihijoki, jonka nimenä ylempänä on Susikkaanjoki. Sen latvajärviä ovat Lunkijärvi Tammelan ja Forssan, aiemmin Koijärven rajalla ja joukko pikkujärviä, joista suurimmat ovat Liesjärvi, Teurajärvi ja Pitkäjärvi Tammelassa. Koillisesta Pehkijärveen laskee Kuuslammista alkunsa saava Teuronjoki, jonka latvajärviä ovat Ojajärvi Tammelassa, Kanajärvi Tammelan ja Hämeenlinnan, aiemmin Kalvolan rajalla, Sotkajärvi Hämeenlinnan ja Hattulan rajalla, aiemmin Hattulassa ja Pukarojärvi Hattulassa. Etelästä Pehkijärveen laskee vielä Oksjoen kautta Oksjärvi.
Kaukjärven rantakyliä ovat Tammelan puolella Mustiala ja Kaukjärvi sekä Forssan puolella Järvenpää, Kuusto ja Lunttila. Susikkaanjoen varrella on Tammelan Susikkaan kylä. Teuronjoen ja sen latvahaarojen varsille syntyneitä kyliä ovat Teuro ja Kuuslammi Tammelassa ja Kanajärvi Hämeenlinnassa, aiemmin Kalvolassa.
Muita vesistöjä
Luoteessa, Mustialan ja Kaukjärven kylien takamailla Tammelan alueelle ulottuvat Jokioisissa Loimijokeen laskevan Loimijoen sivujoen Jänhijoen latvahaarat Peräjoki, Heinijoki ja Myllyoja, joihin laskevat Jänijärvi Kaukjärven Saukoniemenkulmalla, Heinijärvi Mustialan Heinämaankulmalla ja Särkijärvi, Saloistenjärvi, Kyynäräjärvi, Valkjärvi ja Kuivajärvi Mustialan takamailta. Loimijoen toiseen sivujokeen Kojonjokeen eli Koijokeen laskee samalla alueella Tammelan Mustialan ja Forssan, aiemmin Koijärven, Kojon kylien rajalla sijaitseva Valijärvi.
Pohjoisessa pieni osa Tammelan nykyisestä alueesta jää Kokemäenjoen vesistön Vanajan reittiin laskevan Tarpianjoen latvahaarojen varsille. Täällä Tammelan ja Urjalan rajalla sijaitsevan Hirsjärven läheisyydessä on Tammelan Pikonkorven erämaakylä ja likimain vedenjakajalla Teuronjoen latvahaaroja vastaan toinen Tammelan ja Kalvolan rajoille syntynyt Tammelan erämaakylä Torajärvi. Vanajaveden reittiin Janakkalan Kernaalanjärven kautta laskee myös pari pientä harjujärveä Pernunnummella Lopen ja Tammelan rajalla.
Lounaisin kulma Tammelasta kuuluu Paimionjoen vesistöalueeseen. Täällä Tammelan puolelle ulottuvat Somerolta Paimionjoen sivujoen Pajulanjoen latvahaarat, joiden varsilla sijaitsevat Tammelan Torron, Patamon ja Letkun kylät. Tämän vesireitin latvajärviä ovat Tourunjärvi, Haiponjärvi ja Valajärvi Tammelassa ja Valkjärvi Tammelan ja Someron, aiemmin Somerniemen, rajalla.
Karjaanjoen vesistöön Tammelasta kuuluvat Onkimaanjärvi Karkkilan, Lopen ja Tammelan rajalla ja Kivijärvi Lopen ja Tammelan rajalla.
Koulutus
Tammelassa sijaitsee viisi peruskoulua. Peruskouluista Tammelan koulukeskus antaa opetusta luokille 1–9. Seuraavat koulut tarjoavat opetusta ainoastaan luokille 1–6:
Tammelan lukiolaisista suurin osa opiskelee Forssan yhteislyseossa.
Kulttuuria ja kulttuuriympäristöjä
Tammela kutsuu itseään Suomen Hakkapeliittapitäjäksi, koska 30-vuotisen sodan aikana suhteellisesti eniten hakkapeliittoja otettiin juuri Tammelasta.
Seilin kirkko
Seilin kirkko on Seilin saarella sijaitseva puukirkko, joka on rakennettu vuonna 1733 aiemman, Turusta vuonna 1624 siirretyn Pyhän Yrjänän puukirkon paikalle. Kirkko oli alun perin erillisellä neljän hehtaarin saarella Seilin itäpuolella, mutta maankohoamisen seurauksena se on ollut jo kauan osa pääsaarta. Sen rakennusmestariksi mainitaan kirkossa olevassa perustamistaulussa Merimaskusta kotoisin ollut Kaarle Killainen. Kirkon rakentamistyöt aloitettiin 1. kesäkuuta 1733, ja ne valmistuivat 23. elokuuta 1733. Kirkko vihittiin käyttöön kolme päivää myöhemmin. Sen jälkeen kirkon sisällä ei ole tehty suuria muutoksia. Kirkon ikkunoita on suurennettu vuonna 1906, jolloin tehtiin myös ulkovuoraus, joka sai punamultamaalin. Ulko-oven suojaksi rakennettiin katos. Seiniin lisättiin tukipalkit vuonna 1933. Kirkon lattiaa ja penkkejä on hieman korjailtu vuosien saatossa. Kirkon sisustus on pelkistetty; kaikki sisäpinnat saarnastuolia lukuun ottamatta ovat käsittelemättömiä, seinähirret piilukirveellä veistettyjä ja katto sahalautaa. thumb|left|280px|Kirkko sisältä.
Tammela
Kulttuuria ja kulttuuriympäristöjä
Tammelan alueella on seitsemän kohdetta, jotka Museovirasto on määritellyt valtakunnallisesti merkittäviksi rakennetuiksi kulttuuriympäristöiksi. Ne ovat Hämeen härkätie (Tammelassa yhdystiet 2802 ja 2824), Korteniemen metsänvartijan tila, Mustialan maanviljelysopisto, Saaren kartano ja Saaren kansanpuisto, Tammelan kirkko sekä Teuron ja Torron kylät.
Seilin kirkko
Kirkko on muodoltaan ristikirkko. Tynnyriholvin kattama runkohuone on itä-länsisuuntainen, ja sivusakarat ovat matalammat, kapeammat ja lyhyemmät. Sakaristo sijaitsee pohjoissakarassa ja alttari itäisessä. Kaide erottaa kirkon länsiosan, jossa istuivat ”tarttuvien tautien vaivaamat” eli spitaaliset. Sairaiden puolella on oma pieni alttari ja sisäänkäynti, joka nykyään on suljettu. 1730-luvulla valmistetun saarnastuolin maalaukset ja saarnastuolitaulun on tehnyt C. J. v. Holthusen (Holthausen). Taulu kuvaa naista sairasvuoteella ja enkeliä, joka pitelee kalkkia ja ristillä koristeltua öylättiä. Helge Sténin vuosina 1948–1949 maalaaman modernistisen alttaritaulun aihe on Myrsky Genesaretinjärvellä.
Tammela
Kulttuuria ja kulttuuriympäristöjä
Tammelan pitäjäruoiksi nimettiin 1980-luvulla veripalttu, ryynimakkara ja mämmi.
Seilin kirkko
Kirkkopihalla on kellotapuli, joka on rakennettu vuonna 1960 vanhan tapulin piirustusten mukaan. Alkuperäiset kellot ovat peräisin 1600-luvulta, samoin risti, joka on pystytetty vuonna 1982 kaikkien 663:n Seilissä kuolleen spitaalisen muistoksi.
Tammela
Kylät
Nykyisen Tammelan historiallisia kyliä ovat:
Näiden lisäksi nykyisen Tammelan kyliä ovat Heinu, Iittala, Kotkajärvi, Kutinen, Orjanhirsi, Sauvala ja Taljala. Näistä pääosaltaan Kalvolaan kuuluvista kylien takamaista pieniä osia tuli kuulumaan Tammelaan, kun Kalvolassa Tammelan rajalla sijainneen Patakankaan koulupiirin alue liitettiin vuonna 1956 Kalvolasta Tammelaan.
Seilin kirkko
Seilin museokirkko on kesäisin avoinna matkailijoille.
Tammela
Kylät
Vuonna 2008 perustettiin Tammelan kylät ry, jonka tehtävänä on toimia kylätoimintayhdistysten yhteistyöfoorumina, kylä- ja asukas- toiminnan kehittäjänä ja edunvalvojana, sekä kotiseututyön edistäjänä Tammelan kunnan alueella.
Seilin kirkko
Osin talkoovoimin tehty kunnostus valmistuu syksyllä 2015. Siinä muun muassa ulkovuorausta on korjattu ja maalattu punamullalla.
Tammela
Taajamat
Vuoden 2017 lopussa Tammelassa oli 6 155 asukasta, joista 3 053 asui taajamissa, 3 066 haja-asutusalueilla ja 36:n asuinpaikat eivät olleet tiedossa. Tammelan taajama-aste on 49,9 %. Tammelan taajamaväestö jakautuu kolmen eri taajaman kesken:
Kunnan keskustaajama on lihavoitu. Asteriskilla (*) merkityt taajamat kuuluvat tähän kuntaan vain osittain. Tammelan kirkonkylä ei muodosta omaa taajamaansa, vaan se on kasvanut yhteen Forssan keskustaajaman kanssa.
Seurakunnat
Suomen ortodoksisen kirkon seurakunnista Tammelan alueella toimii Hämeenlinnan ortodoksinen seurakunta.
Amyrtaios
Amyrtaios eli Amenirdisu oli saislainen prinssi, joka toimi lyhyt aikaisen Egyptin 28. dynastian hallitsijana vuosina 404–399 eaa. Amyrtaios oli käynyt sissisotaa Persiaa vastaan monen vuoden ajan. Persian kuninkaan Dareios II:n kuoltua hän onnistui julistamaan itsensä faaraoksi, Artakserkses II:n ollessa virallisesti vallassa. Amyrtaioksen valta ulottui etelässä Assuaniin asti. Hänen valtakaudesta tiedetään hyvin vähän. Hän ei kirjoittanut nimeään kartussiin.
MHPArena
MHPArena on jalkapallo- ja yleisurheilustadion Stuttgartissa Saksassa. Vuoteen 1993 nimenä oli Neckarstadion, mutta nimi vaihtui kaupunginvaltuuston päätöksellä Gottlieb-Daimler-Stadioniksi edesmenneen paikallisen teollisuusmiehen Gottlieb Daimlerin mukaan. Vuodesta 2008 vuoteen 2023 nimenä oli Mercedes-Benz Arena. Stadionin kapasiteetti on 60 449 katsojaa.
Saksalaisen arkkitehti Paul Bonatzin suunnittelema stadion valmistui vuonna 1933 nimellä Adolf-Hitler-Kampfbahn. Ensimmäinen siellä pidetty tapahtuma oli voimistelufestivaali vielä samana vuonna. Toisen maailmansodan jälkeen stadion toimi lähinnä amerikkalaisten miehitysjoukkojen käytössä baseball-otteluiden tapahtumapaikkana nimillä Century Stadium ja Kampfbahn. Nimi Neckarstadion otettiin käyttöön vuonna 1949.
Nykyään stadion toimii jalkapallojoukkue VfB Stuttgartin kotistadionina ja siellä järjestetään myös muita suuria urheilutapahtumia, kuten Yleisurheilun Euroopan-mestaruuskilpailut vuonna 1986 ja Yleisurheilun maailmanmestaruuskilpailut vuonna 1993. Se on ollut myös jalkapallon MM-kilpailuiden näyttämönä vuosina 1974 ja 2006. Vuonna 2006 stadionilla pelattiin kuusi ottelua. Neljä alkusarjaottelua, yksi ensimmäisen pudotuspelikierroksen ottelu ja pronssiottelu.
Stadion on ollut pitkään Berliinin ja Münchenin olympiastadionien ohella Saksan suurten yleisurheilutapahtumien näyttämönä ja teknisen kehityksen tienavaajana. Muun muassa Saksan ensimmäinen synteettinen juoksurata ja värillinen jättinäyttö asennettiin juuri Stuttgartin stadionille. Myös viimeisimmät suuret yleisurheilutapahtumat on järjestetty juuri Stuttgartissa.
600px|thumb|left|Gottlieb-Daimler-Stadion avoimien ovien päivänä 15. tammikuuta 2006. <br style="clear:both;" />
Lähteet
48.79227°N, 9.23203°W
Sander Westerveld
Sander Westerveld (s. 23. lokakuuta 1974 Enschede) on entinen alankomaalainen jalkapalloilija. Pelipaikaltaan hän oli maalivahti.
Westerveld edusti pääsarjatasolla Alankomaiden Eredivisien Twenteä, Vitesseä ja Sparta Rotterdamia, Englannin Valioliigan Liverpoolia, Portsmouthia ja Evertonia, Espanjan Primera Divisiónin Real Sociedadia, Mallorcaa ja Almeríaa sekä eteläafrikkalaista Ajax Cape Townia.
Alankomaiden maajoukkueessa Westerveld pelasi kuusi ottelua vuosina 1999–2001.
Saavutukset
Liverpool:
Xidi
Xidi (, pinyin: Xīdì) on noin tuhannen asukkaan kylä Anhuin maakunnan eteläosassa Kiinassa. Xidi alkoi kehittyä vuoden 1465 jälkeen, kun 400 vuotta aiemmin kylään tullut Hun suvun jäsenet alkoivat toimia kauppiaina. Kylään rakennettiin tämän jälkeen monia yksityisiä ja julkisia rakennelmia. Xidin yli 300 rakennuksesta 124 on säilynyt hyvin, ja monet näyttävästi koristelluista rakennuksista ovat edelleen Ming- ja Qing-dynastioiden aikaisessa ulkoasussaan. Läheisen Hongcunin kylän kanssa Xidi valittiin vuonna 2000 Unescon maailmanperintöluetteloon, mikä on lisännyt alueen matkailua, josta tulevista lipputuloista asukkaille on luvattu korvaus, jos he pitävät kylän rakennukset perinteisessä ulkoasussa.
Maantiede ja kaupunkikuva
left|thumb|Näkymä kylään. Noin 13 hehtaarin laajuinen Xidi sijaitsee vuorten ympäröimänä Anhuin maakunnan eteläosissa. Laaksoon pohjoisesta ja idästä virtaavat joet yhdistyvät kylän eteläpuolella Huiyuan-sillan luona. Xidi sijaitsee subtrooppisella vyöhykkeellä, ja siellä vallitsee kostea monsuuni-ilmasto. Vuoden keskilämpötila on 15,8 astetta.
Kolme puroa jakaa Xidin osiin. Kylän kolme pääkatua kulkevat itä–länsi-suuntaisesti kylän halki, ja ne on päällystetty Yin piirikunnalta löytyvällä graniitilla. Pääkaduista lähtee rakennusten väliin kapeita kujia, ja kaikkien julkisten rakennusten edessä on pieni aukio.
Historia
Xidi rakennettiin Huangyou-kautena (1049–1054) Pohjoisen Song-dynastian aikana. Kylän kehittyminen liittyi läheisesti Hun suvun vaiheisiin. Suku oli adoptoinut vuonna 904 Tang-dynastian aikaisen keisarin Zhaozongin pojan, kun Zhaozong oli pakotettu luopumaan kruunusta. Poika sai nimekseen Hu Changyi, ja hänen jälkeläisensä Hu Shiliang muutti Xidiin perheensä kanssa vuonna 1047.
Hut alkoivat toimia kauppiaina vuonna 1465, jolloin myös kylän väkiluku alkoi kasvaa. Kylään rakennettiin myös merkittäviä yksityisiä ja julkisia rakennuksia sekä Huiyuan- ja Gulai-sillat. Suvun jäsenet vaikuttivat 1600-luvun puolivälistä 1800-luvun puoliväliin talouselämän lisäksi politiikassa. Monet suvun jäsenistä etenivät Ming- ja Qing-dynastioiden aikana keisarillisiksi virkamiehiksi. Tuona aikana kylän väkiluku kasvoi parhaimmillaan 600 asukkaaseen, mutta kylän kehitys pysähtyi, kun Anhuin kauppiasyhteisöjen merkitys heikkeni Qing-dynastian loppuvaiheissa.
Xidi suojeltiin maakunnallisella tasolla vuonna 1987. Xidi ja läheinen Hongcun valittiin vuonna 2000 Unescon maailmanperintöluetteloon yhteiskohteena nimellä Eteläisen Anhuin muinaiset kylät. Paikallisviranomaiset päättivät suojella yksityisomistuksessa olevia rakennuksia lupaamalla yksityisille osuuksia pääsylipputuloista, jos niiden omistajat säilyttävät omistuksensa perinteisessä asussa.
Väestö ja matkailu
Xidista on tullut merkittävä matkailukohde erityisesti Unescon maailmanperintöluetteloon pääsemisen jälkeen. Samalla kun kylää on alettu markkinoida matkailukohteena, niin paikallishallinto on modernisoinut infrastruktuuria. Sinne on rakennettu vesijohtoverkosto ja kylpyhuoneita. Vuonna 2010 kylässä vieraili yli 650 000 ihmistä, ja vuosien 2005–2010 aikana matkailijoiden määrä on noussut vuosittain 10–15 prosenttia. Lipputuloja kylästä saatiin vuonna 2010 noin 26 miljoonaa renminbia, ja jokaiselle kotitaloudelle siitä jaettiin 8 000 renminbia.
Arkkitehtuuri
thumb|Kylän portti. Xidin rakennukset on tehty puusta ja tiilistä ja ne on koristeltu näyttävästi. Rakennuksissa on yleensä sisäpiha ja kolme symmetrisesti jaettua huonetta. Keskellä on aula ja sen kummallakin puolella sivuhuoneet. Kaltevilla katoilla on harmaat kattotiilet, ja ulkoseinissä on turvallisuussyistä hyvin pienet ikkunat. Ikkunat on usein koristeltu kukka-aiheilla tai geometrisillä kuvioilla. Ovien yläpuolella on paneeleita, joihin on kaiverrettu kukkia, lintuja, kaloja ja historiallisia kohtauksia. Monien rakennusten edustalla on pieni puutarha. Paikoin talot on yhdistetty pienillä silloilla katuihin, ja talojen edustalla on kivisiä penkkejä. Talot ovatkin pääosin edelleen Ming- ja Qing-dynastioiden aikaisessa ulkoasussaan.
Kylän sisääntuloväylällä on 12,3 metriä korkea ja 9,95 metriä leveä porttirakennelma. Marmorista rakennettu portti on muodostunut neljästä pylväästä ja kolmesta kulkuaukosta. Vuonna 1578 rakennetun portin keskimmäiseen pylvääseen on hakattu neljä paria ryömiviä leijonia. Sivuaukkojen arkkitraavissa on kuvattu monia suojelushahmoja. Muita kylän merkittävimpiä rakennuksia ovat muun muassa entinen Hu Shihengin kotitalo, joka rakennettiin 1600-luvun lopulla Hun suvun esi-isien palvontapaikaksi, ja Dafun talo.
Xidissa on kaikkiaan yli 300 asuinrakennusta, joista 124 on säilynyt hyvin. Kylän rakennuksista noin 30 prosenttia arvioitiin kuitenkin 1900-luvun lopussa olevan entisöinnin tarpeessa.
Omenakääriäinen
Omenakääriäinen (Cydia pomonella) on pieni perhoslaji, jonka toukat aiheuttavat suurta vahinkoa omenille (Malus) ja muutamille muille hedelmäpuille.
Olavi Haikala
Olavi Haikala (7. huhtikuuta 1912 Lappee – 14. kesäkuuta 1994) oli Suomen merivoimien muun muassa sodan aikana panssarilaivoilla palvellut ja useissa merenkulun ja meriupseerien luottamustehtävissä toiminut meriupseeri, sotilasarvoltan kommodori.
Omenakääriäinen
Koko ja ulkonäkö
Aikuinen perhonen on noin senttimetrin pituinen. Siiven pohjaväri on punertavan harmaa ja sen poikki kulkee useita, ohuita vaaleanharmaita viiruja, erityisesti siiven keskivaiheilla. Siiven kärkiosassa on laaja ruskeankirjava laikku. Lepäävä perhonen pitää siipiään kattolaskuisesti ruumiin sivuilla.
Olavi Haikala
Haikala suoritti Merisotakoulun 1933 ja palveli koululaiva Suomen Joutsenen vahtiupseerina 1933-1936. Tämän jälkeen hänet sijoitettiin nuoremmaksi upseeriksi rannikkolaivastoon 1936-1939 ja hän kävi laivaston tykistökurssin Iso-Britanniassa 1937. Talvisodan sytyttyä Haikala toimi panssarilaiva Ilmarisen tykistöupseerina 1939-1941. Jatkosodassa hän komensi Äänisen laivasto-osastossa laivuetta 1941-1943. Panssarilaiva Väinämöisen ensimmäisenä upseerina hän oli 1944.
Omenakääriäinen
Koko ja ulkonäkö
Täysikasvuinen toukka on reilun senttimetrin pituinen ja mustaa päätä lukuun ottamatta väriltään punertava.
Olavi Haikala
Sodan jälkeen hän palveli pitkään merivoimien esikunnassa toimisto- ja osastopäällikkönä 1945-1964. Tämän jälkeen Haikala oli merivoimien esikunnan esikuntapäällikkönä 1964-1966. Laivastolippuetta hän komensi 1966-1968. Merisotakoulua hän johti 1969-1971.
Omenakääriäinen
Levinneisyys ja lentoaika
Laji on peräisin Euroopasta, mutta levinnyt ihmisen mukana jokseenkin kaikkialle. Aikuiset perhoset lentävät toukokuulta elokuulle, mutta pääasiallinen lentoaika on omenan kukinnan jälkeen kesäkuussa. lajilla on usein kaksi sukupolvea kesän aikana.
Olavi Haikala
Lisäksi Haikala toimi myös ase- ja laivahankintoihin liittyvänä asiantuntijana. Suomen soutuliiton toiminnanjohtajana hän toimi 1947-1954. Meriupseeriyhdistyksen puheenjohtajana hän oli 1966-1967. Hän toimi myös oikeudellisissa tehtävissä.
Ylennykset: aliluutnantti 1933, meriväenluutnantti 1935, kapteeniluutnantti 1940, komentajakapteeni 1943, komentaja 1954, kommodori 1964.
Omenakääriäinen
Elinympäristö ja elintavat
Kääriäisen toukka kaivertaa omenaan laajan, sen siemenkotaan asti ulottuvan käytävän. Laji talvehtii täysikasvuisena toukkana puun kaarnan raoissa.
Omenakääriäisen saalistajia luonnossa ovat ainakin seuraavat: Agonum punctiforme, Agulla xanthostigma, Anisodactylus californicus, Calathus ruficollis, maakiitäjäiset (Carabidae), Cheiracanthium mildei, Clivina impressifrons, Diaea dorsata, isopihtihäntä (Forficula auricularia), Harpalus pensylvanicus, Ixeuticus martius, sinitiainen (Cyanistes caeruleus), talitiainen (Parus major), Poecilus cursitor, Pterostichus chalcites, Pterostichus lustrans, aitosysikiitäjäinen (Pterostichus melanarius) ja hopearilli (Zosterops lateralis).
Ravintokasvi
Toukat elävät useissa hedelmäpuissa, erityisesti omenassa ja päärynässä.
Gonfalonieeri
pienoiskuva|[[Artemisia Gentileschi: Ritratto di Gonfaloniere (1622). Pietro Gentile Bolognan gonfalonieerina.]] Gonfalonieeri ( ”lipunkantaja”) oli keskiajan Italian kaupunkivaltioiden korkean virkamiehen arvonimi.