cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Opel Antara
Opel Antara (2006–2017)
Antaran muotoilu perustuu Frankfurtin autonäyttelyssä syksyllä 2005 esiteltyyn kaksioviseen Antara GTC -konseptiautoon. Tuotantomallin ensiesittely tapahtui seuraavana vuonna Pariisin autonäyttelyssä.
Euroopassa Antaran bensiinimoottorit olivat 2,4 Ecotec (140 hv) ja 3,2 V6 Ecotec (227 hv). Ainoa dieselmoottori oli 2,0-litrainen CDTI (150 hv). Mallivuodelle 2008 valikoimaa täydennettiin CDTI-dieselin 127-hevosvoimaisella versiolla. Muilla markkinoilla tarjolla on erilaisia vaihtoehtoja aina 3,6-litraiseen V6-moottoriin asti. left|thumb|245x245px|Facelift-mallin Opel Antara. Antara koki kevyen kasvojenkohotuksen vuoden 2010 lopussa. Ulkoasuun tehtiin pieniä muutoksia ja sisällä keskikonsolin säilytystiloja laajennettiin aikaisempaa monikäyttöisemmiksi. Samalla auton keulalle tuli myös uusi Opelin logo. Sähköinen käsijarru ja mäkilähtöavustin tulivat vakiovarusteiksi.
2,0 litran dieselin korvasi uusi Euro 5 -normit täyttävä 2,2-litrainen (160/181 hv) moottori ja 2,4 Ecotecin teho nousi uudistusten myötä 165 hevosvoimaan.
Louis Antoine de Bougainville
thumb|right|Jean-Pierre Franquelin maalaus Louis Antoine de Bougainvillesta. Louis Antoine de Bougainville, Bougainvillen kreivi (12. marraskuuta 1729 – 31. elokuuta 1811) oli ranskalainen löytöretkeilijä ja meriupseeri. Hänen mukaansa on nimetty Bougainvillen saari Papua-Uudessa-Guineassa.
Elämäkerta
Bougainville syntyi Pariisissa, Ranskassa notaarin poikana. Hän opiskeli nuorempana lakia mutta luopui pian siitä ja liittyi vuonna 1753 armeijan muskettijoukkoihin. 25-vuotiaana hän julkaisi tutkielman integraalilaskennasta liitteeksi Guillaume François Antoinen, Marquis de l'Hôpital'en tutkielmaan Des infiniment petits.
Vuonna 1755 hänet lähetettiin Lontooseen Ranskan suurlähetystön sihteeriksi, ja hänestä tuli Royal Societyn jäsen.
Hän lähti vuonna 1756 Kanadaan ja osallistui siellä seitsenvuotiseen sotaan (Suuri siirtomaasota: Ranskan ja intiaanien sota Englantia vastaan).
Vuonna 1766 Bougainville sai kuningas Ludvig XV:ltä tehtäväkseen purjehtia maailman ympäri. Hän onnistui tässä neljäntenätoista purjehtijana maailmassa ja ensimmäisenä ranskalaisena. Suoritus nosti Ranskan arvonantoa seitsenvuotisen sodan häviön jälkeen. Bougainville lähti matkaan samana vuonna kahdella laivalla: La Boudeuse ja L'Étoile. Hän saapui Tahitille huhtikuussa 1768 lähes ensimmäisenä eurooppalaisena. Hän ei tiennyt että Samuel Wallis oli käynyt saarella HMS Dolphinilla vajaata vuotta aikaisemmin. Maaliskuussa 1769 tutkimusmatkalaiset saivat maailmanympärimatkansa päätökseen ja saapuivat Saint-Malo’hon menetettyään vain seitsemän henkeä lähes kahdestasadasta, mikä oli erittäinen alhainen kuolleiden määrä vastaaviin matkoihin verrattuna. Bougainvillen maailmanympäripurjehdus oli myös ensimmäinen, johon osallistui nainen: Jeanne Baré oli tutkimusmatkan luonnontieteilijän Philibert Commerçonin palvelija.
Hän kuvasi Tahitia vuoden 1771 kirjassaan Voyage autour du monde lähes maanpäälliseksi paratiisiksi, missä miehet ja naiset elävät onnellisina ja viattomina, erossa sivistyksen korruptoivasta vaikutuksesta. Hän kuvasi "ylvään villin" käsitettä ja vaikutti utopististen filosofien kuten Jean-Jacques Rousseaun ajatteluun ennen Ranskan vallankumousta.
Maailmanympärimatkansa jälkeen hän hyväksyi jälleen laivastokomennuksen ja osallistui useisiin meritaisteluihin. Hänestä tuli vara-amiraali 1791, ja vuonna 1792, onnistuttuaan lähes ihmeenomaisesti pakenemaan Pariisin verilöylyjä, vetäytyi eläkkeelle Normandian tilalleen. Bougainvillen vanhoilla päivillä Napoleon I teki hänestä senaattorin, imperiumin kreivin ja Ranskan kunnialegioonan jäsenen. Hän kuoli Pariisissa 31. elokuuta 1811. Hän oli naimisissa ja hänellä oli kolme poikaa, jotka palvelivat Ranskan armeijassa.
Bougainvillen mukaan on nimetty Salomonsaarten suurin saari Bougainville sekä Bougainvillen salmi, joka erottaa sen Choiseulin saaresta. Sama nimi on myös salmella, joka erottaa Mallicollon ja Espiritu Santon saaret Vanuatulla. Lisäksi Bougainvillen mukaan on nimetty eteläamerikkalainen köynnöskasvi Bougainvillea, jota usein kasvatetaan kasvihuoneissa, sekä 13 Ranskan laivaston alusta.
Columbia Records
Columbia Records on yhdysvaltalais-englantilainen levy-yhtiö. Yhtiö perustettiin vuonna 1888 ja se on vanhin yhtäjaksoisesti toiminut levy-yhtiö. Nykyään se on Sony Music Entertainmentin tytäryhtiö.
Yhdysvaltalainen Columbia syntyy
Columbian historia alkaa vuodesta 1887 jolloin American Graphophone Company -yritys aloitti Graphophone-nimisten fonografien valmistuksen. Seuraavana vuonna, 1888, North American Phonograph Company hankki yksinoikeuden markkinoida nämä laitteet, kuten muitakin Thomas Alva Edisonin tuotteita. North American Phonograph Company oli kolmenkymmenen paikallisen ja alueellisen yrityksen kattojärjestö, niiden joukossa tammikuussa 1889 perustettua Columbia Phonograph Company. Tämän yhtiön myyntialue kattasi Marylandin, Delawaren ja Washington, D.C.:n. Viimeksi mainittu antoi yritykselle nimen (D.C. = District of Columbia).
Seuraavien vuosien aikana monet Columbian sisaryhtiöistä ajautuivat vararikkoon ja vuonna 1893 emoyhtiö North American Phonograph Company romahti. Columbia oli sen sijaan menestynyt hyvin ja osti emoyhtiön vararikon yhteydessä American Graphophone Company -yhtiön. Uuden, yhdistetyn yrityksen nimeksi tuli Columbia Phonograph Co. General ja yritys laajensi toimintansa koko maahan fonografien ja fonografilieriöiden valmistajana ja myyjänä.
Vuosisadan vaihteessa 1900 Columbia kiinnostui uudesta kilpailijasta, gramofonilevystä. Columbia yritti valmistaa näitä levyjä jo vuonna 1899, lieriön ja levyn välimuotona: pienet, paksut levyt joissa oli pystysuuntainen kaiverrus. Levyt olivat halkaisijaltaan 8,75 cm ja painettuja ruskeassa vahassa. Levyt myytiin leikkikaluina ja kokeilu jäi lyhyeksi.
Samaan aikaan Frank Seaman, gramofonisoittimen keksijän Emile Berlinerin entinen jälleenmyyjä, perusti Universal Talking Machine Company -yhtiön ja aloitti levysoittimien ja äänilevyjen valmistuksen Zonophone-nimellä, Berlinerin kilpailijana. Epäilyttävien juridisten vaiheiden, ja suoran piraattitoiminnan (hän julkaisi muun muassa uudestaan Berlinerin omia levityksiä) kautta Seaman onnistui toukokuussa 1900 saamaan Berlinerin luopumaan yhdysvaltalaisista markkinoista. Columbia oli American Graphophone Companyn kautta tukenut Seamania, muun muassa osallisena patenteissa, mutta taloudelliset voitot tästä jäivät pieniksi ja lyhytaikaisiksi. Jo vuonna 1901 Seamanin liiketoiminta ajautui vararikkoon uuden kilpailijan Victorin takia. Victor oli Berlinerin liikekumppanin Eldridge R. Johnsonin uusi yhtiö. Tämän vuoksi Columbia kääntyi toiseen Berlinerin entiseen työntekijään, Joseph Jonesiin. Jones oli juuri saanut patentin uudesta levyjen valmistusmenetelmästä. Menetelmä muistutti paljon Berlinerin menetelmää, ja Columbia osti patentin 25 000 dollarilla. Syksyllä 1901 Columbia aloitti levyjen markkinoinnin nimellä Climax. Vuotta myöhemmin levymerkin nimi muutettiin samaksi kuin yhtiön nimi: Columbia. Columbia kilpaili Edison Phonograph Company- ja Victor Talking Machine Company-yhtiöiden kanssa levybisneksestä. Vuonna 1908 käynnisti "kaksipuolisten" levyjen valmistuksen ja levyttämisen. Heinäkuussa 1912 Columbia päätti keskittyä erityisesti levyjen tuottamiseen ja lopetti uusille sylinterilevyille levyttämisen ja valmistuksen. 25. helmikuuta, 1925, Columbia aloitti levyttämisen uudella sähköisellä levytystekniikalla, joka oli lisensioitu Western Electriciltä. Art Gilham, "kuiskaava pianisti" oli ensimmäinen joka levytti sähköisellä menetelmällä. 1926, Columbia valtasi Okeh Recordsin ja houkutteli kasvavan suosion saaneen jazz- ja blues-artistin
Louis Armstrongin levyttämään Columbiassa. Vuonna 1928 Paul Whiteman, kansallisesti suosittu orkesterinjohtaja, alkoi levyttää Columbialla. Samana vuonna Frank Buckley Walker yksi countrymusiikin pioneereja levytti Johnson Cityssä, Tennessessa mukama artistit kuten Clarence Green ja Charlie Bowman. Vuonna 1929 Ben Selvin lauloi talossa, muita kuuluisuuksia olivat Ruth Elling, Fletchen Hendersson ja Ted Lewis. Columbia käytti levytysyhtiönä iskelmiä levyttäessä Harmony ja Velvet levy-yhtiöitä.
Columbian omistajan vaihdos
Vuonna 1931, englantilainen Columbia Graphophone Company yhdistyi Graphophone Company-yhtiön kanssa josta muodostui sähköinen&musiikillinen teollinen yhtiö (EMI). EMI oli pakotettu myymään Amerikan Columbia toiminnot Grissby-Gronow Company-yhtiölle, mutta joka koki huonoja aikoja. Merkittävä markkinointituote oli Columbian "Royal Blue Record". Royal Bluesin valmistamat levyt 1932–1935 olivat suosittuja keräilijöiden ja musiikinharrastajien keskuudessa. "Pitkäsoittolevy" oli 10" kokoinen 78 rpm nopeudella toistettava levy, jonka soittoaika oli noin 1,5 tuntia. Columbian tuotanto hidastui, kun vuonna 1934, Griggsby-Gronow meni konkurssiin ja oli pakotettu myymään Columbia 75 000 USD hinnalla American Records Corporation (ARC)-yhtiölle. Tämä kauppa sisälsi valmiiksi Brunswick levy-yhtiön nimen ja Columbia oli karkottanut hitaammat myyjät kuten Havaijimusiikin Andy Ionan ja vielä tuntemattoman Benny Goodmannin. Vuoden 1936 loppupuolella yleisesti tajuttiin toiminnan jatkumisen mahdottomuus ja yhtiön toiminta heikkeni.
CBS ottaa vallan
Vuonna 1938 ARC, mukana Columbia-yhtiö myytiin Columbia Broadcasting System:ille William S. Paleyn ostamana 700 000 Yhdysvaltain dollarilla. CBS uudisti Brunswickin nimen ja Okeh nimen ja saivat paikan Violan-yhtiössä. Columbian kauppamerkki oli tästä lähtien 1950-luvun loppupuolelle kaksi yhdistynyttä ympyrää, jonka vasemmassa ympyrässä oli maaginen nuotti ja CBS mikrofoni oikeassa ympyrässä. The Royal Blues nimet esiintyivät tummanpunaisella pohjalla. Sininen Columbian nimi oli pidetty klassisen musiikin Columbian Mestareiden Levyjen tunnuksena.
LP-levy
Vuonna 1948 Columbia aloitti pitkäsoitto LP formaatin tuotannon, levyn joka pyöri 33,3 kierrosta minuutissa, josta tuli standardi gramofonilevyille puoleksi vuosisadaksi. Columbian LP:ille oli tarkoitettu tallennettaviksi osa klassisen musiikin suuria teoksia. Varhaisilla albumeilla esiintyivät Eugene Ormandy ja Philadelphian orkesteri, Bruno Walter ja New Yorkin Philharmoninen orkesteri, ja Sir Thomas Beecham ja Royal Philharmonic Orchestera
1950-luvulla
Mitch Miller solmi sopimukset Mercuryn kuuluisimpien artistien kanssa kuten Frankie Laine, Tony Bennett, Guy Mitchell, Johnnie Ray, The Four Lads, Rosemary Clooney ja Johnny Mathis. Vuonna 1955, Columbia korvasi mikrofoni/maagiset nuotit logon uudella modernilla "Kävelevä Silmä"-logolla.
Anna rakkaudelle tilaisuus
Anna rakkaudelle tilaisuus oli Suomen edustuskappale Eurovision laulukilpailussa 1978, joka järjestettiin Pariisissa. Kappaleen oli säveltänyt Reijo Karvonen, joka myös sanoitti kappaleen yhdessä esittäjä Seija Simolan kanssa. Kappale sijoittui kolmanneksi viimeiselle sijalle saaden vain kaksi pistettä Norjalta, joka itse jäi kilpailun viimeiseksi ja sai 0 pistettä.
Columbia Records
1960-luvulla
1961, CBS lopetti toiminnan Philips Recordsin kanssa, ja muodosti oman kansainvälisen järjestön, CBS Recordsin, joka käytti Columbian levytyksissä Yhdysvaltain ja Kanadan ulkopuolella CBS levymerkkiä. 1962, CBS aloitti folk-musiikin levyttämisen New Christy Minstrels-yhtyeen kanssa. Bob Dylan ja Barbra Streisand olivat kuuluisimmat laulajat, joilla oli levytyssopimus Columbia Recordsin kanssa.
Myös Simon & Garfunkel kuului Columbia Recordsille.
1970-luvulla
Vuonna 1970 Simon & Garfunkelin Bridge over Troubled Water oli menestys ja sitä myytiin 25 miljoonaa kappaletta.
1980-luvulla Sonyn omistuksessa
Vuonna 1982 CBS Records julkaisi Michael Jacksonin Thrillerin, kautta aikojen suurimman myynnin saavuttaneen albumin.
Vuonna 1988 CBS Records, sisältyen Columbia Recordsin yksikkö myytiin Sonylle, joka uudelleen nimettiin Sony Music Entertainment-yhtiöksi vuonna 1991. Sonylla oli ainoana lisenssi CBS Records nimeen, se sitten valtasi oikeudet Columbian kauppamerkille Yhdysvaltain ulkopuolelta, Kanadassa ja Japanissa EMI:ltä, joka ei ollut käyttänyt niitä 1970.luvun alun jälkeen. CBS Masterworks Records oli uudelleen nimetty Sony Classical Records-yhtiöksi. Joulukuussa 2006, CBS Corporation uusi CBS Records nimen. 1997, Columbia teki sopimuksen ilman sopimusta olevien artistien Aware Recordsin kanssa. Tämän vuoksi Columbialla on ollut menestystä löytää hyviä artisteja. 2002 Columbia ja Aware solmivat option yhteistyön jatkumisesta.
Sony BMG-yhtiössä
2004 Sony liitettiin sen musiikkiosaston mukana Bertelsmann AG:n BMG yksikön kanssa yhdistetyksi yhtiöksi, Sony BMG, joka jatkoi Columbia Recordsin nimen käyttöä ja "kävelevä silmä" logon käyttöä kaikilla markkina-alueilla paitsi Japanissa. Japanissa, Columbian kauppamerkkejä omisti vielä muodollisesti Nippon Columbia, nykyisin Columbia Music Entertainment. Sony Music käyttää modifioitua versiota "maagisista nuoteista" kauppamerkkiä Sony Classicalin nimestä logoa. 1990-luvun alussa, Columbia väliaikaisesti palautti takaisin "nuotit ja mikin" logon ilman CBS:n mikrofoni merkkiä. Tätä logoa on virallisesti käytetty "Columbia Jazz" jazz-albumien julkaisuissa ja uudelleenpainoksissa. Virallisesti, Legacy Recordigs Sony BMG:n katalogiosasto, uudelleen painattaa Columbian klassisia albumeja.
Jani Saxell
Jani Saxell (s. 1972 Helsinki) on suomalainen kirjailija, toimittaja ja Helsingin työväenopiston luovan kirjoittamisen opettaja. Hän on työskennellyt WSOY:n kustannustoimittajana ja Kulttuurivihkot-lehden toimitussihteerinä. Saxell on toimittanut Suomen Kirjailijaliiton Kirjailija-lehteä yhdessä Terhi Rannelan kanssa.
Vapaana toimittajana Saxell on avustanut yli 50 lehteä (muun muassa City, Parnasso, Vihreä Lanka, Voima, Kansan Uutiset, Kirkko ja kaupunki ja Yliopisto), kirjoittanut eri artikkelikokoelmiin ja tehnyt journalistisia matkoja Venäjälle, Valko-Venäjälle, Israeliin ja Palestiinaan sekä Latinalaiseen Amerikkaan ja Yhdysvaltoihin.
Saxell valmistui filosofian maisteriksi kesällä 2006. Hänen gradunsa aiheena oli Timo Pusan tuotanto. Hän on opiskellut yleistä kirjallisuustiedettä, folkloristiikkaa, uskontotiedettä, taide- ja yhteiskuntahistoriaa, viestintää ja Latinalaisen Amerikan ja Venäjän tutkimusta.
Tuotanto
Vuonna 2000 Saxell voitti J. H. Erkon kirjoituskilpailun.
Saxellin novellikokoelma Ensilumi (2002) liikkuu vuosituhannen vaihteen suomalaisessa todellisuudessa. Novellien henkilögalleriaan kuuluu pikkurikollisia, taiteilijanalkuja, sopeutumattomia ja skinheadeja, radanvarsikaupunkien ja vanhana syntyneiden, surumielisesti Kehä III:n suuntaan hymyilevien lähiöiden kasvatteja.
Romaani Minä, Lotta ja Päivikki (2003) sijoittuu 2000-luvun alkuun helsinkiläisiin opiskelijapiireihin, mediatalojen liepeille ja globalisaatiokriittiseen aktivismiin kytkeytyvä kolmiodraama ja aikalaisromaani. Juhana Rossi kritisoi Ylioppilaslehdessä Saxellin tapaa käyttää tunnistettavasti oikeita henkilöitä fiktiivisen tarinansa hahmoina.
Huomispäivän vartijoiden (2007) pitkien novellien aihepiiri liikkuu Itä-Helsingistä science fictioniin, fantasiaan ja lähiötason maagiseen realismiin. Tapahtumapaikkoja ovat myös 1950-luvun Pariisi, 2010-luvun Yhdysvallat ja 2030-luvun Pietari.
Saxellin matka- ja reportaasikirja Vaihtoehtoinen USA (2009) on katsaus Yhdysvaltain kansalaisjärjestökenttään, Vietnamin ja Irakin veteraanien, naisten, mustien, latinoiden ja intiaanien näkemyksiin maansa nykytilasta. Siinä tutustutaan New Orleansin kivuliaaseen jälleenrakennukseen hurrikaani Katrinan jäljiltä, New Yorkin Brooklynin monikulttuurisuuteen, Seattlen musiikkipiireihin, San Franciscon lahteen turistikulissien takana ja Yhdysvaltain ja Meksikon rajalle kohoavaan, laittoman siirtolaisuuden vastaiseen muuriin. Kirja käsittelee myös amerikkalaista nykykulttuuria, erityisesti amerikkalaista nykykirjallisuutta haastattelujen muodossa.
Romaanit Unenpäästäjä Florian (2010), Sotilasrajan unet (2014) ja Tuomiopäivän karavaani (2017) ovat kolme ensimmäistä osaa Saxellin Eurooppa-tetralogiasta. Kirjat punovat yhteen Euroopan maagis-realistisesti sävyttynyttä lähimenneisyyttä ja dystooppista lähitulevaisuutta, erityisesti keski- ja itäeurooppalaisesta ja slaavimelankolisesta näkökulmasta tarkasteltuna. Unenpäästäjä Florian kytkeytyy romanien kohtaloihin Nicolae Ceaușescun Romaniassa ja toisen maailmansodan jälkeisessä Suomessa sekä 2010-luvun äärioikeiston nousuun. Sotilasrajan unet ja Tuomiopäivän karavaani fokusoivat Bosnian sotaan ja ex-Jugoslavian ihmisten kokemaan loputtomaan "post-war" -jälkitilaan, Eurooppa vuonna nolla -tunnelmiin.
Eurooppa-tetralogian maailmassa paranormaalit kyvyt ovat yleisiä, mutta samalla ne ovat johtaneet ennakkoluuloihin ja vainoihin. Sarjan päähenkilö, Romanian romani Florian Tímar, ja hänen avopuolisonsa Ann-Stine kokoavat omaa mutanttijoukkoaan entiseen kansakoulurakennukseen fiktiivisen Räksylänjärven rannalle Uudellemaalle. Samaan aikaan Sarajevon piirityksen kauhut kokenut psionisti Flavius hyödyntää Jugoslavian hajoamissotien jälkeistä tyytymättömyyttä, osattomuutta ja taloudellista hädänalaisuutta. Hänen Osattomien armeijansa, psionististen tai kyberneettisesti muokattujen poikkeusyksilöiden joukkonsa käy omalle ristiretkelleen "lännen pankkiireja, kodinkonekauppiaita ja laajentumiskomisaareja" ja "idän tiedustelupalveluja, ase- ja ihmiskauppiaita" vastaan.
Tuomiopäivän karavaani voitti toukokuussa 2019 Tähtivaeltaja-palkinnon. Jukka Mallinen totesi Kansan Uutisissa Saxellin seuraavan yhtäältä venäläisen kirjallisuuden eeppistä perintöä Fjodor Dostojevskin ja Leo Tolstoin hengessä, toisaalta taas ammentavan Blade Runner -elokuvasta ja kyberpunk-scifistä.
Helsinki Underground on romaani Helsingistä ja Kalasataman ekokaupunginosasta Herramme Tekoälyn vuonna 2047. Kalasatamassa ja sen kupeeseen rakennetulla keinosaarella pitävät majaansa tulevaisuuden talousmahdit, Uusi Hansaliitto ja Uusi Silkkitie. Helsinki saa verkkovirtansa kelluvista miniydinreaktoreista. Samaan aikaan Suomessa on vallannut alaa vanhauskoisten liike, joka yhdistelee syväekologiaa, uusprimitivismiä ja kalevalaista kansanuskoa. Lammassaarta keskuspaikkanaan pitävät vanhauskoiset vastustavat kaikkea uutta teknologiaa ja manaavat Kalasataman tornitaloja kumoon, kuin Kalevalan suurta tammea kaadettaessa. Ekokaupunginosaa piinaavat oudot katoamiset pakottavat romaanin päähenkilön, 17-vuotiaan Verna Lepän kokoamaan oman ”luusereista” ja ulkopuolisista koostuvan ryhmänsä tutkimaan yliluonnollista tapahtumasarjaa. Maagis-realistisessa ja kauhufantastisessa romaanissa aikatasojen rajat järkkyvät. Tulevaisuuden Helsingin ihmeet lomittuvat kansalaissodan ja kieltolain aikaisten pirtutrokarien ”Sörnäistenkaupunkiin”.
Tanssii kirjainten kanssa on omakohtainen, runsaiden nykykirjallisuudesta ammennettujen esimerkkien varaan rakennettu luovan kirjoittamisen opas. Siinä käsitellään muun muassa henkilöhahmojen rakentamista, dialogia, ajan kuvaamista, erilaisia kertojanääniä ja rakenneratkaisuja. Esseemäisemmissä jaksoissa Saxell pohtii satujen, myyttien ja maailmankirjallisuuden klassikoiden päivittämistä ja tuomista nykyaikaan, kaunokirjallisia kaupunkikuvauksia ja kirje- ja päiväkirjaromaanien uutta tulemista. Opas kartoittaa erityisesti romaania lyhyemmän muodon maailmoja: novellikokoelmia, joissa on kehyskertomus ja mosaiikkimaisia tarinakudelmia, jotka muodostavat yksissä kansissa romaanimaisen kokonaisuuden. Parasta katseluaikaa on 18 kirjoittajan esseekokoelma 1990-luvun jälkipuolen Yhdysvalloista alkaneesta, HBO:n tiettyjen nykyklassikkojen liikkeelle sysäämästä ”TV-sarjabuumista”. Esseissä käsitellään muun muassa uutta ja vanhaa Twin Peaksia, The Sopranosia, Sinkkuelämää, Mad Meniä, Breaking Badia, House of Cardsia ja Orange Is the New Blackia. Mukana on myös eurooppalaisia ja pohjoismaisia sarjoja, kuten The Crown (televisiosarja), Black Mirror, Vallan linnake ja Babylon Berlin.
Fernando Llorente
Fernando Javier Llorente Torres [] (s. 26. helmikuuta 1985 Pamplona, Navarran maakunta, Espanja) on espanjalainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan hyökkääjä. Hän edustaa italialaista Napolia. Kausina 2004−2013 hän edusti Athletic Bilbaota, 2013–2015 Italian Serie A:ssa Juventusta sekä kausina 2016–2019 Englannin Valioliigassa Swansea Cityä ja Tottenham Hotspuria. Hän on maailmanmestari 2010 ja Euroopan-mestari 2012.
Ura
Llorente edusti pitkään bilbaolaista Athleticia, johon hän liittyi juniorina kaudella 1996–1997. Kaudeksi 2003–2004 hän nousi seuran kolmosjoukkueeseen Basconiaan ja kaudeksi 2004–2005 kakkosjoukkueeseen Athletic B:hen.
Kauden 2004–2005 puolivälissä Llorente sai näyttöpaikkansa myös Athleticin edustusjoukkueessa ja teki ensiesiintymisensä Espanjan pääsarjassa Primera Divisiónissa 16. tammikuuta 2005 ottelussa Espanyolia vastaan. Kolme päivää myöhemmin hän teki hattutempun Espanjan cupin Copa del Reyn ottelussa Lanzarotea vastaan, mikä loi suuria odotuksia tuolloin 19-vuotiaan nuorukaisen tulevaisuudesta. Loppukaudesta hän pelasi säännöllisesti edustusjoukkueessa, onnistui sarjaotteluissa kolmesti maalinteossa ja esiintyi myös yhdessä UEFA Cupin ottelussa.
Kahden heikomman vuoden jälkeen Llorentesta tuli kaudella 2007–2008 Athleticin ykköshyökkääjä ja 11 maalillaan joukkueen paras maalintekijä. Hän pelasi Eurooppa-liigassa kaudella 2011−2012 kaikkiaan 15 ottelua, joissa teki seitsemän maalia. Hän oli avauskokoonpanossa myös tappiollisessa loppuottelussa Atlético Madridia vastaan. Hän pelasi Athleticissa yhdeksän kauden aikana 262 Primera Divisiónin ottelua, joissa teki 84 maalia.
Kaudeksi 2013–2014 Llorente siirtyi Juventukseen. Siirto oli ilmainen. Hän teki tulokaskaudellaan 16 Serie A -maalia. Kaikkiaan hän teki Juventuksessa 66 sarjaottelussa 23 maalia. Hän voitti maan mestaruuden 2014 ja 2015 sekä Italian Cupin ja Supercupin 2015. Mestarien liigassa 2014−2015 hän teki yhdeksässä ottelussa yhden maalin ja tuli vaihdosta kentälle tappiollisessa loppuottelussa FC Barcelonaa vastaan.
Maajoukkue
Llorente pelasi nuorten MM-kilpailuissa kesällä 2005. Hän teki turnauksessa viisi maalia, joista neljä syntyi alkulohko-ottelussa Chileä vastaan.
Ensiesiintymisensä tuolloin Vicente del Bosquen valmentamassa Espanjan maajoukkueessa Llorente teki 19. marraskuuta 2008 harjoitusottelussa Chileä vastaan. Aikaisemmin hän oli pelannut myös epävirallisessa Baskimaan joukkueessa. Ensimmäisen maaottelumaalinsa hän teki harjoitusottelussa Englantia vastaan helmikuussa 2009.
Llorente valittiin Espanjan maajoukkueen kokoonpanoon vuoden 2010 MM-kilpailuihin. Hän pelasi maailmanmestaruuden voittaneen Espanjan yhdessä ottelussa, neljännesvälieräottelussa Portugalia vastaan, 31 minuuttia. Hän kuului myös Euroopan-mestaruuden voittaneeseen Espanjan joukkueeseen 2012, muttei päässyt pelaamaan yhdessäkään ottelussa. Kaikkiaan hän on pelannut 24 A-maaottelua ja tehnyt seitsemän maalia. Viimeksi hän on pelannut maajoukkueessa 2013.
Fredrika Lovisa Lindqvist
Fredrika Lovisa Lindqvist (22. helmikuuta 1786 Turku – 14. huhtikuuta 1841 Tukholma, Ruotsi) oli suomalainen ruotsiksi kirjoittanut kirjailija.
Henkilöhistoria
Lindqvist, jonka isä oli Turun akatemian professori Johan Henrik Lindqvist ja kummisetä Henrik Gabriel Porthan, oli jo nuorena kiinnostunut opiskelusta ja kirjoittamisesta. Hän muutti Turun palon 1827 jälkeen Ruotsiin jossa hän julkaisi 1838 neljän novellin kokoelman Dikter i prosa.
Sandra Eriksson
Sandra Elisabet Eriksson (s. 4. kesäkuuta 1989 Uusikaarlepyy) on suomenruotsalainen kestävyysjuoksija, jonka päämatka on 3 000 metrin estejuoksu. Hän edustaa IK Falkenia, jota ennen hänen seuransa oli vuoteen 2013 saakka IF Nykarlebynejden. Häntä on valmentanut vuodesta 2015 Oscar Gidewall ja tätä ennen vuosina 2006–2015 Guy Storbacka. Eriksson on vuosien 2007–2016 Suomen mestari 3 000 metrin estejuoksussa.
Eriksson asuu ja harjoittelee Tukholmassa. Myös hänen sisarensa Zenitha (1992) ja Heidi Eriksson (1986) ovat kansallisen tason juoksijoita. Molemmat ovat nyttemmin jo lopettaneet uransa.
SM-kisat
Eriksson on voittanut naisten estejuoksun Suomen mestaruuden kymmenenä peräkkäisenä vuonna: 2007, 2008, 2009, 2010, 2011, 2012, 2013, 2014, 2015 ja 2016. Kalevan kisoissa 2018 hän sijoittui toiseksi. Erikssonin ennätys 3 000 metrin estejuoksussa on 12. heinäkuuta 2014 juostu Suomen ennätysaika 9.24,70.
1 500 metrillä Eriksson on voittanut SM-kultaa Kajaanissa 2010 ja Kuopiossa 2014. Espoon kisoissa 2009 hän sijoittui toiseksi. Eriksson on voittanut SM-kultaa myös 5 000 metrillä vuonna 2010 ja 2012.
Sisäratojen SM-kilpailuissa Eriksson on voittanut 3 000 metrillä kultaa Mustasaaressa 2009, Helsingissä 2011 sekä Tampereella 2012 ja 2016 sekä hopeaa Joensuussa 2008. 1 500 metrillä hän sai hopeaa Mustasaaressa 2009. 3 000 metrillä Erikssonin ulkoratojen ennätys on 8.55,13, jonka hän juoksi Turussa 25. kesäkuuta 2014. Sisäradoilla hän on juossut Suomen ennätyksen 8.54,06 Prahassa 7. maaliskuuta 2015.
Maastojuoksun SM-kilpailuissa Eriksson on voittanut kultaa vuosina 2012, 2013 ja 2014 ja pronssia 2020.
Arvokisat
Aikuisten arvokisoihin Eriksson on osallistunut vuodesta 2009. Berliinin MM-kisoissa 2009, Barcelonan EM-kisoissa 2010 ja Daegun MM-kisoissa 2011 Eriksson jäi alkueriin.
Helsingin EM-kisoissa 2012 Eriksson selviytyi alkuerästään 3 000 metrin esteissä loppukilpailuun sijoittuen lopulta kymmenenneksi ajalla 9.48,19. Lontoon olympialaisissa 2012 ja Moskovan MM-kisoissa 2013 hän karsiutui alkuerissä. Vuoden 2013 Universiadeissa Kazanissa Eriksson sijoittui estejuoksussa alun perin kuudenneksi, mutta nousi lopulta vuonna 2020 dopinghylkäysten jälkeen kolmanneksi.
Zürichin EM-kilpailuissa 2014 Eriksson eteni loppukilpailuun ollen yhdeksäs ajalla 9.47,95. Prahan EM-hallikilpailuissa 2015 hän sijoittui 3 000 metrin juoksussa viidenneksi SE-ajalla 8.54,06. Eriksson osallistui Pekingin MM-kilpailuihin 2015, mutta oli alkuerien 23:s eikä päässyt jatkoon.
Amsterdamin EM-kisoissa 2016 hän pääsi loppukilpailuun, jossa oli kymmenes ajalla 9.45,71. Maaliskuussa 2016 hänet valittiin myös Rion olympialaisiin 2016. Olympialaisissa hän karsiutui alkuerissä.
Elossa ja potkii!
'''Elossa ja potkii! – The Elämäkerta''' on Pelle Miljoonan omaelämäkerta. WSOY julkaisi sen 31. lokakuuta 2004.
Kirjassa käydään läpi Pelle Miljoonan (oik. Petri Tiilin) koko elämä ja ura vuodesta 1955 vuoteen 2004. Kirjoitustyylinä käytettiin Pellelle ominaista Stadin slangia.
Puheterapia
Puheterapia on terapiamuoto jonka tarkoituksena on parantaa asiakkaan (lapsen tai aikuisen) toiminta- ja kommunikaatiokykyä kotona, päivähoidossa, koulussa ja työelämässä. Puheterapia on lääkinnällistä kuntoutusta, joka sisältää tutkimukset, kuntoutuksen suunnittelun ja järjestämisen, yksilö- ja /tai ryhmäterapian, vanhempien, omaisten ja lähiympäristön ohjauksen ja konsultoinnin, puhetta tukevien ja korvaavien kommunikaatiokeinojen suunnittelun ja ohjauksen, sekä kommunikaation apuvälinepalvelut ja niihin liittyvän ohjauksen. Työkentän laajuuden vuoksi monet puheterapeutit ovat keskittyneet tiettyihin häiriöryhmiin. Puheterapeutteja työskentelee kunnissa, valtiolla, yksityissektorilla sekä yksityisinä ammatinharjoittajina.
Puheterapeutit opiskelevat yliopistossa ja valmistuvat filosofian maistereiksi pääaineenaan logopedia. Laillistettuna puheterapeuttina voi työskennellä vasta Valviran (Sosiaali- ja terveysalan lupa- ja valvontaviraston) hyväksynnän jälkeen. Terapiamuodot vaihtelevat potilaan iän, puheen- ja kielenkehityksen tilan, viivästymien ja poikkeavuuksien mukaan. Keskeisenä lähtökohtana on hyvä vuorovaikutussuhde asiakkaan ja puheterapeutin välillä. Terapian alkaessa tehdään yksilöllinen terapiasuunnitelma. Terapiasuunnitelma perustuu aina puheterapeuttiseen tutkimukseen tai arvioon, jonka on tehnyt joko lähettävä tai kuntouttava puheterapeutti tai molemmat yhdessä. Toimintatavoista ja ajallisista tavoitteista sovitaan yhdessä asiakkaan tai hänen omaistensa kanssa.
Kielellisen erityisvaikeuden varhaisvaiheen kuntoutuksessa on saatu hyviä tuloksia esimerkiksi vanhempien systemaattisella ohjaamisella, riippumatta lasten kielellisten vaikeuksien taustasta tai laaja-alaisuudesta.
Terapiassa pyritään muun muassa saamaan kuullun, nähdyn ja liiketunnon hahmotus ja jäsennys kohdilleen, parantamaan muistia ja puhe-elinten toimintaa, vahvistamaan vuorovaikutustaitoja, keskittymiskykyä, kuulohavaintojen vastaanottoa ja puhemotoriikan oppimista sekä laajentamaan sanavarastoa.
Mikäli henkilö ei kykene kunnolla kommunikoimaan puheen avulla, avuksi tulevat puhetta tukevat ja korvaavat kommunikaatiomenetelmät ja apuvälineet, esimerkiksi (tuki)viittomat sekä kuvakommunikaatio. Nykyisin turvaudutaan myös paljon teknisiin apuvälineisiin, kuten tietokoneisiin. Puhetta korvaavassa kommunikoinnissa kumppanilla on tärkeä rooli, jotta viestintä onnistuu.
Etchi
thumb|Tyttö läpikuultavissa vaatteissa on etchin peruskuvastoa.
Etchi (, H, joskus myös ecchi) on japaninkielinen lyhennesana, joka tarkoittaa irstasta, seksikästä tai tuhmaa. Sanaa voidaan käyttää sekä verbinä, substantiivina että adjektiivina, jolloin merkitys vastaavasti muuttuu esimerkiksi ”irstailuksi” tai ”perverssiksi”. Sana juontuu kantasana hentain alkukirjaimesta, joka englantia jäljitellen äännetään japanissa ”etchi”. Hentai japanin kielen sanana tarkoittaa aivan samaa, mutta etchi lyhenteenä on häveliäämpi ilmaisu.
Länsimaissa etchi ja hentai tarkoittavat (japanilaista) piirrettyä erotiikkaviihdettä. Hentai on vakiintunut tarkoittamaan kovempaa materiaalia, ja etchi pehmeämpää, myös nuoremmille sopivaa. Etchin voidaan katsoa keskittyvän enemmänkin alastomuuteen, osittaiseen alastomuuteen tai provokatiiviseen vaatetukseen.
Bjälbo
Bjälbo voi tarkoittaa seuraavia asioita:
Teodoro Mendes Tavares
Teodoro Mendes Tavares (s. 7. tammikuuta 1964 Santiago, Kap Verde) on brasilialainen roomalaiskatolinen piispa. Hänestä tuli spiritaanien jäsen 8. syyskuuta 1986, ja hän sai pappisvihkimyksensä 11. heinäkuuta 1993. Hänet nimitettiin Belém do Parán arkkihiippakunnan vihkipiispaksi sekä Verben titulaaripiispaksi 16. helmikuuta 2011, ja piispaksi vihkiminen seurasi 8. toukokuuta. Pääkonsekraattorina toimi Alberto Taveira Corrêa, jota avustivat Paulino do Livramento Évora ja Arlindo Gomes Furtado.
Paul Gorguloff
Paul Gorguloff (29. kesäkuuta 1895 Labinskaja, Kuban, Venäjä –14. syyskuuta 1932 Pariisi) oli venäläissyntyinen emigrantti ja kirjailija, joka murhasi Ranskan presidentin Paul Doumerin 6. toukokuuta vuonna 1932 Pariisiin kirjamessuilla.
Gorguloff syntyi Labinskajassa, Kuban alueella, Venäjällä. Gorguloff opiskeli lääketiedettä ennen kuin Ensimmäinen maailmansota syttyi. Hän haavoittui sodassa.
Venäjän vallankumouksen aikana Gorguloff taisteli Venäjän valkoisessa armeijassa bolševikkeja vastaan ennen kuin muutti Prahaan, Tšekkoslovakiaan jossa suoritti opinnot loppuun.
Yksi kirjamessujen vierailevista kirjailijoista Claude Farrère onnistui saamaan Gorguloffin maahan ennen kuin poliisi saapui.
Gorguloffin motiivi ampua presidentti Doumer oli yksinkertaisesti se, että Ranska epäonnistui tukea valkoista vastavallankumouksellista liikettä Venäjällä bolševiikkejä vastaan. Gorguloff pidätettiin, ja hänet vietiin La Santén vankilaan, jossa hänet tuomittiin kuolemaan giljotiinilla. Hänen viimeiset sanat olivat: "Venäjä kotimaani".
Deströyer 666
Deströyer 666 on australialainen metalliyhtye, jonka kitaristi K.K. Warslut perusti toukokuussa 1994. Projektin aloitti kitaristi itse, mutta vähän aikaa myöhemmin hän kutsui mukaan muita jäseniä. Soitto on aggressiivista ja usein sanoituksissa puhutaan sodasta, saatanasta ja kristinuskon vihasta.
Tehnologitšeski institutin metroasema
thumb|left|210px|Aseman sisäänkäynti Tehnologitšeski institut (suom. Teknologinen instituutti) on Pietarin metron asema Kirovin-Viipurin- ja Moskovan–Petrogradin-linjoilla. Kirovin-Viipurin linjan asema avattiin 15. marraskuuta 1955 ja Moskovan-Petrogradin linjan asema 19. huhtikuuta 1961. Asema sijaitsee Kirovin-Viipurin linjalla asemien Puškinskaja (pohjoisessa) ja Baltijskaja (etelässä) välillä ja Moskovan-Petrogradin linjalla asemien Sennaja ploštšad (pohjoisessa) ja Frunzenskaja (etelässä) välillä. Asema on koristeltu 24 reliefillä, jotka kuvaavat venäläisiä ja neuvostoliittolaisia tiedemiehiä.
4. huhtikuuta 2017 sinisellä linjalla Sennaja ploštšadin ja Tehnologitšeski institutin välillä itsemurhapommittaja räjäytti pommin metrovaunussa, tappaen 14 ihmistä ja haavoittaen ainakin 49 ihmistä.
Norbert Glanzberg
Norbert Glanzberg (12. lokakuuta 1910 Rohatyn, Itävalta-Unkari, nykyinen Ukraina – 25. helmikuuta 2001 Neuilly-sur-Seine, Ranska) oli ranskalainen säveltäjä ja pianisti. Hän syntyi juutalaistaustaiseen perheeseen Ukrainassa, lähellä Lviviä.
Glanzberg on säveltänyt elokuvamusiikkia moniin elokuviin ja tehnyt kappaleita muun muassa Édith Piafille ja Petula Clarkille.
Geita
Geita on kaupunki Pohjois-Tansaniassa lähellä Victorianjärveä. Se on Geitan alueen pääkaupunki ja Geitan piirikunnan hallinnollinen keskus. Vuoden 2012 väestönlaskennan mukaan kaupungissa asui 99 795 asukasta. Geitan alue perustettiin vuonna 2012, jota ennen Geitan piirikunta kuului Mwanzan alueeseen.
Geita nousi huomattavaan asemaan Saksan Itä-Afrikan kultakaivostoiminnan myötä. Ensimmäiset kultahavainnot nykyisen Geitan kaupungin alueella tehtiin 1800-luvun lopulla, jonka jälkeen kaupunki on rakentunut kaivostoiminnan ympärille. Geitan kultakaivos on Tansanian suurin kullantuottaja.
Roco
thumb|Rocon logo Roco on itävaltalainen pienoisrautatievalmistaja. Se valmistaa kaksikiskojärjestelmän mukaisia vetureita, vaunuja ja kiskoja, mutta myös Märklinin kolmikiskojärjestelmän mukaisia vetureita on valmistuksessa. Roco valmistaa pääosin keskieurooppalaista kalustoa. Sen valikoimiin kuuluu myös suomalainen Sr2-sähköveturi. Suomalaisen esikuvan mukaan valmistettuja vaunuja ei yrityksen mallistossa kuitenkaan ole.
Ragnhild Aamodt
Ragnhild Margrethe Aamodt (s. 9. syyskuuta 1980 Sarpsborg) on norjalainen käsipalloilija ja olympiavoittaja. Hän edustaa nykyisin tanskalaisseura FC Midtjylland Håndboldia.
Aamodt debytoi Norjan maajoukkueessa vuonna 2002. Päättäessään maajoukkueuransa maaliskuussa 2009 hän oli pelannut 133 ottelua, joissa oli tehnyt 314 maalia. Norjan joukkueessa Aamodt oli mukana voittamassa olympiakultaa Pekingissä 2008, MM-hopeaa Ranskassa 2007 ja EM-kultaa vuosina 2004, 2006 ja 2008.
Aamodt on 163 senttimetriä pitkä.
F5
F5-opiskeluoikeusliike oli Raino Vastamäen perustama pääasiassa Helsingissä toiminut ryhmä, joka pyrki 1990-luvun lopulla vaikuttamaan opetusministeriöön, jotta yliopisto-opiskelijoiden opiskeluoikeutta ei rajoitettaisi viiteen vuoteen. Ryhmä syntyi viranomaismietintöjen tultua julkisuuteen.
F5 järjesti mielenosoituksia Helsingissä, Vaasassa ja Tampereella. Ryhmä saavutti tavoitteensa, mutta 2004 opiskeluoikeuden rajaamisesta alettiin jälleen puhua.
Opiskeluoikeus yliopistoissa on ollut perinteisesti rajoittamaton. Tämä on perustunut akateemisen vapauden periaatteeseen.
Vasikantanssi
Vasikantanssi on vuonna 2003 kuvattu, Saara Cantellin ohjaama 12-osainen lapsille suunnattu televisiosarja, joka kertoo lapsista Saarasta ja Santusta ja heidän äidistään. Sarjan ensimmäisessä jaksossa he muuttavat maaseudulle. Maalla he oppivat tekemään töitä ja viljelemään maata. Sarjan on käsikirjoittanut Kirsti Manninen ja se perustuu Enni Mustosen samannimiseen kirjaan.
Kaikki levytykset 1960–1961
Kaikki levytykset 1960-1961 on Seppo Pirhosen vuonna 1999 julkaistu albumi.
Petra Foundation
Petra Foundation eli Petra Flanders stiftelse för integrerad vård on suomalainen säätiö, jonka tarkoituksena on parantaa syöpäpotilaiden elämänlaatua, silloin kun koululääketiede ei enää pysty heitä auttamaan.
Säätiö järjestää kokouksia ja seminaareja ja tukee kokonaisvaltaisen hoidon tutkimusta, jonka kohteena ovat psyyken merkitys ihmiskehon parantamisessa ja psyykkisten tekijöiden vaikutus ihmisten terveydentilaan.
Henrik Ehrnrooth (esteratsastaja)
Henrik Wilhelm Robert Ehrnrooth (s. 1960) on entinen suomalainen esteratsastaja ja nykyinen ratsastusvalmentaja. Ehrnrooth voitti esteratsastuksen Suomen-mestaruuden vuonna 1991 ratsulla Bikker. Seuraavana vuonna ratsukko sijoittui mestaruuskilpailuissa toiseksi. Vuoden 1983 ja 1985 SM-kilpailuissa Ehrnrooth ratsasti kolmanneksi hevosella Otello ja vuonna 1986 toiseksi hevosella Arctia Dream. . Vuonna 1976 Ehrnrooth voitti juniorien SM-mestaruuden esteratsastuksessa Sunshine Venturella, Helsingissä Laakson Ratsastusstadionilla. Ehrnrooth on kilpaillut kansainvälisissä Grand Prix -luokissa. Nykyään Ehrnrooth valmentaa muun muassa Hämeen ratsastusalueen esteratsastusjoukkueita ja useita kansallisen tason ratsukoita.
Gunnar Berndtson
Gunnar Fredrik Berndtson (24. lokakuuta 1854 Helsinki – 9. huhtikuuta 1895 Helsinki) oli suomalainen taidemaalari, joka luokiteltiin yleisesti ranskalaisen tavan ja esikuvien mukaan ”salonkimaalariksi”.
Opinnot
Berndtsonin isä oli filosofian tohtori ja kirjailija Fredrik Berndtson ja äiti Augusta Kristina de la Chapelle. Hän avioitui Hedvig Olga Beatrice Cronstedtin kanssa.
Toisin kuin useimmat taiteilijat 1800-luvun puoliväliin asti, Berndtson ei ollut varaton tai köyhä. Taiteilijoiden yhteiskunnallisesti alhaisen arvostuksen tähden hänkin epäröi taiteilijaksi ryhtymistä, siksi hän ylioppilaaksi tultuaan vuonna 1872 opiskeli parin vuoden ajan tekniikkaa polyteknisessä oppilaitoksessa (nyk. Teknillinen korkeakoulu) tavoitteenaan porvarillisen ammatin hankkiminen. Jo ennen ylioppilaaksi tuloaan Berndtson kävi 1869 Suomen taideyhdistyksen piirustuskoulua. Hänellä oli ylioppilaana mahdollisuus osallistua Helsingin yliopiston piirustussalissa annettuun opetukseen vuosina 1872–1875.
Yliopiston piirustussalissa Berndtsonin opettajina toimivat Bernhard Reinhold sekä Erik Johan Löfgren. Hiottuaan taitojaan hän uskalsi tehdä päätöksen taiteilijaksi ryhtymisestä. Opettajista varsinkin Löfgren teki historiallisilla teoksillaan vaikutuksen nuoreen oppilaaseen, ja vaikutuksen todetaan usein näkyneen läpi koko Berndtsonin tuotannon.
Piirustussalissa opiskelu johti teknisten opintojen hylkäämiseen, ja jo seuraavana vuonna hän lähti Pariisiin, jossa hän opiskeli tunnetussa ja maineikkaassa eliittikoulussa École des Beaux-Artsissa vuosina 1876–1882 Berndtson opiskeli myös Jean-Léon Gérômen ja Jean-Louis-Ernest Meissonierin ohjauksessa.
Berndtson toimi opettajana Suomen taideyhdistyksen piirustuskoulussa vuosina 1890–1892.
Aikainen ura
Suomalaisen taidemaalari Albert Edelfeltin ympärille kerääntyi hänen Pariisissa oleskelunsa vuosina ryhmä nuoria taiteilijoita. Heistä puhutaan usein Pariisin kävijöinä. Eräs heistä oli Gunnar Berndtson, joka seurasi Edelfeltin naismuotokuville ominaista tyyliä, jota kutsutaan salonkityyliksi. Berndtson pyrki äärimmäiseen tarkkuuteen laatukuvissaan, ja siitä tuli hänen ominaispiirteensä.
Berndtsonin ensiesiintyminen Pariisin salongissa vuonna 1878 tapahtui maalauksella Kamarimusiikkia, jossa neljä ihmistä seurustelevat taiteilijan ateljeessa. Teos on hetken dokumentointi ja samalla myös tarkka kuvaus kaikista yksityiskohdista. Naisten puvut ja muut tekstiilit on kuvattu täsmällisesti, sävyt ja valoisuusasteiden vaihtelut huomioiden. Toínen Pariisissa tehty maalaus oli Shakkipeli, jossa mies ja nainen pelaavat 1600-luvun interiöörissä ja vaatteissa shakkia. Maalaus on aiheeltaan ja sommittelultaan Meissonierin tyyliä tarkkoine kuvauksineen esineistä, ihmisistä ja interiööristä.
Menestystä
thumb|right|250px|Taiteentuntijoita Louvressa, 1879 Seuraava merkittävä työ oli vuonna 1879 Taiteentuntijoita Louvressa, joka oli kauniiden realististen muotojen ja rokokoon silkkitakkien himmeän kuullon kuvausta, ja toisaalta myös Meissoniermaista komposition ja aiheen havainnointia. Takit näyttävät samoilta, joita Charles Bargue käytti teoksessaan Shakin pelaajat. Voidaankin olettaa, että takit ovat Jean-Léon Gérômen rekvisiittavarastosta, koska Bargue käytti Gérômen varastoa valmistaessaan maalausten rekvisiittaa.
Suomessa Berndtson maalasi vuonna 1879 menestyksen innoittamana vielä kaksi talviaihetta. Teokset saivat nuivan vastaanoton Helsingin taideseuran näyttelyssä, mutta ne myytiin lähes välittömästi. Ne olivat esillä Pariisin salongissa. Samana vuonna hän maalasi entisestä taideyhdistyksen johtajasta muotokuvan. Tämän lisäksi hän teki muutamia tilaustöitä yksityisille tilaajille ja sai taideyhdistyksen apurahan. Näitten turvin hän lähti Pariisiin.
1881 Berndtson maalasi Pariisissa yhden merkkiteoksistaan, Morsiamen laulun, joka kuvaa ranskalaista hääjuhlaa. Valon kuvaus on erilaista kuin hänen aiemmissa, akateemisemmissa maalauksissaan. Maalauksessa valo tulvii monesta ikkunasta tehden tilasta avaran ja tunnelmasta raikkaan. Valoa on käsitelty ja valonlähteet asetettu samaan tapaan kuin ulkoilmamaalauksessa.
Talven 1882–1883 Berndtson työskenteli Egyptissä Kairossa ranskalaisen paroni Delort de Gléonin vieraana. Hän kotiutui Kairon ranskalaisyhteisöön, jonka kautta hän sai lukuisia muotokuvatilauksia. Hän toimi myös Le Monde Illustré -lehden kuvittajana lähettäen lehdelle kolme piirrosta. Kairon talven päätyö oli suuri maalaus Arabilainen värjäri, jonka hän lähetti Pariisin salonkiin. Maalauksen, jonka nykyinen olinpaikka on tuntematon, osti Egyptissä paroni de Menasce. Maalauksen pieni toisinto kuuluu Gösta Serlachiuksen taidemuseon kokoelmiin. Toisinto oli lahja Berndtsonin ystävälle Octave Borellille, joka oli Kairossa asunut ranskalainen lakimies ja lehdenkustantaja.
Kairossa valmistui myös maalaus Almée – egyptiläinen tanssijatar, joka esittää itämaista tanssittajatarta esiintymässä paroni Delort de Gléonille ja Octave Borellille, tummaihoisen miehen soittaessa rumpua. Maalaus kuvaa salonkia paronin palatsissa, jonka oli suunnitellut ranskalainen orientalistiarkkitehti Ambroise Baudry.
Viimeiset vuodet
Vuonna 1886 Berndtsonilta valmistui Ritarihuoneen näyttelyyn maalaus Lepo markkinamatkalla. Se näyttää ulkoilmamaalaukselta, mutta osa hahmojen varjoista viittaa kontrolloituun ateljeevalaistukseen. Samana vuonna Berndtson kihlautui neiti Hedvig Cronsted'in kanssa ja maalasi teoksen Nuori tyttö ja ruusu sekä muotokuvan kihlatustaan.
1889 Berndtson sai valtion palkinnon muotokuvamaalauksesta ja hänet valittiin palkinto- ja ostolautakunnan jäseneksi Ateneumiin. Hän viimeisteli teoksensa Vanha laulu, joka jälleen kerran todistaa Berndtsonin taitavaa sisätilojen, hahmojen ja tekstuurien kuvausta. Samana vuonna valmistui maalaus Matti Äyräpää hammaslääkärinä, joka kuvaa miestä ja nuorta naista hammaslääkärin vastaanottotilassa. Kauniisti kuvattu tila ja ikkunasta tulviva valo luovat maalaukseen rauhallisen tunnelman ja tuovat esiin esineistön, joka kuultaa pehmeässä valossa maalauksen taka-alalla.
Berndtson kuoli sairauteen vuonna 1895. Kyseessä oli luultavasti Egyptin matkalta tai Pariisin salongeista saatu syfilis.
Opetuksellinen perintö
Berndtson opetti yksityisakatemiassaan 1890-luvulla. Se toimi yhtenä vaihtoehtona Suomen taideyhdistyksen piirustuskoulun vanhahtavalle opetukselle. Berndtsonin opetukseen sisältyi kipsipatsaitten piirustusta ja asetelmien maalausta, jonka jälkeen siirryttiin elävään malliin. Berndtson oli omaksunut opetusmallin Pariisissa. Hän opetti naturalisemmin kuin muut ajan opettajat. Koulussa opiskelivat muun muassa Väinö Blomstedt, Sigrid Granfelt, Beda Stjernschantz, Magnus Enckell ja Ellen Thesleff. Hän opetti vuonna 1890 myös Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulussa Helsingissä.
Tekniikka ja tyyli
Naturalistisella koulukunnalla on ollut vaikutusta häneen. Hänen ilmaisunsa oli ranskalaisten mestarien sekä naturalistisen koulukunnan kuten Jules Bastien-Lepagen väliltä. Berndtson lisäsi aiheisiinsa mukaan myös pohjoismaista kansallisromantiikkaa.
Näyttelyt
Berndtson osallistui kotimaisiin ryhmänäyttelyin vasta elämänsä viime vaiheissa, ja ulkomaisia näyttelyitä hänellä ei ollut elinaikanaan. Ensimmäisen kerran hän asetti töitään julkisesti näytteille vuonna 1873. Lisäksi hän osallistui Suomen Taiteilijain näyttelyihin ja moniin ulkomaisiin yhteisnäyttelyihin.
Onkilammi (Tammela)
Onkilammi on Kanta-Hämeessä Tammelassa oleva järvi, joka kuuluu Ilmetynjoen valuma-alueeseen. Joki kuuluu Kokemäenjoen vesistön Loimijoen valuma-alueella olevaan Turpoonjoen valuma-alueeseen.
Maantiede
Järven pinta-ala on 4,3 hehtaaria ja sen pituus on 400 metriä ja leveys 250 metriä. Siihen ei laske ojia, mutta se saa vetensä sadannasta, suovedestä ja harjualueen pohjavedestä. Järven luusua sijaitsee järven länsirannalla, josta saa alkunsa yli 2,5 kilometriä pitkä Vääräoja.
Vesihuolto
Alue kuuluu Pernummen hiekkamuodostuman alueeseen. Onkilampeen ja Väärätojaan purkautuu Kolmanteen Salpausselän harjujaksoon kuuluvasta Karjuharjusta ja sen ympäristöstä paljon pohjavettä. Sen pumppaamisesta talousvedeksi harkitaan vakavasti.
Historia
Vuoden 1884 Senaatin kartastossa järven nimenä luki "Onkilampi".
Rare Exports
Rare Exports on suomalainen fantasiaelokuva vuodelta 2010. Se on aiemmin mainoksia ja lyhytelokuvia ohjanneen Jalmari Helanderin ensimmäinen pitkä ohjaustyö ja perustuu hänen aiempiin lyhytelokuviinsa Rare Exports, Inc. (2003) ja Rare Exports: The Official Safety Instructions (2005). Elokuvan kuvaukset aloitettiin 26. lokakuuta 2009 Pohjois-Norjassa ja ensi-ilta oli 3. joulukuuta 2010. Suomessa elokuva keräsi 252 656 katsojaa. Suomen lisäksi elokuva otettiin teatterilevitykseen muun muassa Yhdysvalloissa, Britanniassa, Saksassa ja Australiassa.
Juoni
Rare Exports sijoittuu lyhytelokuvien tapahtumia edeltävään aikaan. Elokuvan tapahtumat saavat alkunsa, kun Korvatunturilla kaivauksia tekevä amerikkalainen retkikunta saa selville tunturin olevan todellisuudessa ikivanha hautakumpu ja aikoo räjäyttämällä avata haudan saadakseen käsiinsä sen sisällä olevan salaisuuden.
Jouluaattoa edeltävänä yönä tapahtuu lisää outoja. Useita lämpöpattereita sekä muita lämpimiä esineitä, kuten fööni, on viety kylän taloista. Tämän lisäksi on kadonnut myös perunasäkkejä ja, mikä pahinta, kaikki lapset Pietaria lukuun ottamatta on siepattu vuoteistaan. Raunon ja Pietarin kotipihaan viritetystä sudenkuopasta löytyy salaperäinen alaston ja parrakas ukko, joka ei osaa puhua mitään kieltä, mutta jolla on taipumusta muun muassa puremiseen. Pietari osaa kertoa otuksen olevan joulupukki, ja tovereidensa Piiparisen (Rauno Juvonen) ja Aimon (Tommi Korpela) kanssa Rauno aikoo lunastaa poroista menettämänsä rahat myymällä joulupukin amerikkalaisretkikunnalle.