cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
SdKfz 250
SdKfz 250/9 leichte Schützenpanzerwagen (2cm)
2,0 cm KwK 38 L55 -konetykillä ja 7,92 mm MG34 tai MG42 -konekiväärillä aseistettu tiedusteluajoneuvo. Miehistönä oli ajoneuvon johtaja, kuljettaja ja tykkimies. Ajoneuvon valmistus aloitettiin heinäkuussa 1942 ja niitä valmistettiin yli 700 kappaletta. Ensimmäisissä ajoneuvoissa (Ausführung A) oli kymmensivuinen torni kuin SdKfz 222:ssa. Torni vaihdettiin vuonna 1943 vastaavaan kuusikulmaiseen torniin (Ausführung B). Vuonna 1943 valmistui ajoneuvoja 310, vuonna 1944 318 ja vuonna 1945 154 kappaletta.
SdKfz 250/10 leichte Schützenpanzerwagen (3.7cm PaK)
3,7 cm PaK 35/36 -panssarintorjuntatykillä ja yhdellä 7,92 mm MG34 tai MG42 -konekiväärillä aseistettu tiedustelujoukkueenjohtajan ajoneuvo. Ajoneuvossa joukkueenjohtaja oli samalla ajoneuvon johtaja ja hänen lisäkseen miehistöön kuului kuljettaja ja kaksi tiedustelijaa.
Freddy Adu
Fredua Koranteng ”Freddy” Adu (s. 2. kesäkuuta 1989 Tema) on ghanalaissyntyinen yhdysvaltalainen jalkapalloilija. Pelipaikaltaan hän on hyökkääjä, mutta pystyy pelaamaan myös laitalinkkinä kummallakin laidalla ja hyökkäävänä keskikenttäpelaajana. Adu edusti kaudella 2015 Suomen pääsarjassa Veikkausliigassa pelaavaa Kuopion Palloseuraa.
Hyökkäävänä keskikenttämiehenä pelaava Adu lienee eniten julkisuutta saaneita ikäluokkansa jalkapalloilijoita maailmassa. Adu on kotoisin Ghanasta, josta muutti perheensä kanssa 1997 Yhdysvaltoihin.
Seurajoukkueura
Adusta tuli 14-vuotiaana yksi nuorimmista joukkuelajien ammattilaisurheilijoista Yhdysvaltain urheiluhistoriassa, kun hän teki sopimuksen Major League Soccerin D.C. Unitedin kanssa. Hän saavutti washingtonilaisseurassa MLS:n mestaruuden heti debyyttikaudellaan 2004. Hänet valittiin MLS:n tähdistöotteluun vuosina 2004 ja 2006. Joulukuussa 2006 Adu siirtyi toiseen MLS-seuraan Real Salt Lakeen.
Heinäkuussa 2007 Adun ilmoitettiin siirtyvän Eurooppaan, portugalilaiseen Benficaan 1,5 miljoonan euron siirtosummalla. Hän ei onnistunut vakiinnuttamaan paikkaansa Benfican avauksessa ja kesällä 2008 hän siirtyi kauden kattavalla lainasopimuksella Ranskan pääsarjassa pelaavaan AS Monacoon. Monacossa kaudella 2008–2009 Adun peliaika jäi myös vähäiseksi. Adu oli kauden aikana vain kerran avauskokoonpanossa Ranskan liigassa ja hän tuli vaihdosta kentälle kauden aikana yhdeksän kertaa. Peleissä hän ei tehnyt yhtään maalia. Monacossa vietetyn kauden jälkeen Adu lainattiin kaudeksi portugalilaiseen Belenensesiin. Valmentajan vaihduttua laina purettiin kesken kauden ja tammikuussa 2010 Adu siirtyi 18 kuukauden mittaisella lainasopimuksella kreikkalaiseen Aris Thessalonikiin. Helmikuussa 2011 Adu siirtyi Turkin toiseksi korkeimmalla sarjatasolla pelaavaan Çaykur Rizesporiin lainalle. Hän pelasi seurassa kahdeksan ottelua ja teki niissä kaksi maalia.
Elokuussa 2011 Adu palasi Yhdysvaltoihin Philadelphia Unionin joukkueeseen, jota valmensi hänelle jo D.C. Unitedin ajoilta tuttu Piotr Nowak. Adu ja Union purkivat sopimuksensa maaliskuussa 2013, minkä jälkeen hän siirtyi brasilialaiseen Bahiaan. Vuonna 2015 hän siirtyi Veikkausliiga-joukkueeseen KuPS. Adu ehti pelata seurassa viisi ottelua, kunnes loukkaantui. Loukkaantumisen jälkeen hän haki pelituntumaa jalkapallon Kolmosessa SC KuFu-98:n joukkueessa. Heinäkuussa KuPS ilmoitti, että Freddy Adu "siirtyy uusiin haasteisiin".
Maajoukkueura
Adu sai Yhdysvaltain kansalaisuuden vuonna 2003. Samana vuonna hän edusti maata alle 17-vuotiaiden MM-kilpailuissa ja alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa. Lisäksi Adu on pelannut vuoden 2005 alle 20-vuotiaiden MM-kisoissa Hollannissa ja vuoden 2007 alle 20-vuotiaiden MM-kisoissa Kanadassa.
A-maajoukkueuransa Adu avasi Yhdysvaltain maajoukkueen kaikkien aikojen nuorimpana 22. tammikuuta 2006, kun hän pääsi vaihdosta kentälle ystävyysottelussa Kanadaa vastaan. Adua ei kuitenkaan valittu Saksan MM-kilpailuihin 2006 matkanneeseen ryhmään. Sen jälkeen Adu on edustanut USA:n maajoukkuetta muutamia kertoja, muun muassa harjoitusottelussa Englantia vastaan. Adu valittiin Yhdysvaltain joukkueeseen kesäkuussa 2009 pelattuihin Maanosaliittojen cupiin, jossa Yhdysvaltain joukkue eteni aina loppuotteluun asti Brasiliaa vastaan. Semifinaalissa Yhdysvallat pudotti hallinneen Euroopan mestarin Espanjan pois loppuottelusta.
Kaarle August
thumb|Kaarle August Kaarle August (Karl August 1757–1828) oli Weimarin herttua. Vuonna 1809 hänestä tuli Sachsen-Weimar-Eisenachin suurherttua, kun herttuakunta syntyi Sachsen-Weimarin ja Sachsen-Eisenachin herttuakuntien personaaliunionista.
Kaarle August osallistui Wienin kongressiin, ja yritti puhua vaaroista, joita seuraa, jos ylimystön valtaa kasvatetaan ylettömästi ja kansaa alistetaan liikaa.
Fritz Wunderlich
Friedrich "Fritz" Karl Otto Wunderlich (26. syyskuuta 1930 – 17. syyskuuta 1966), oli saksalainen tenori.
Wunderlich syntyi Kuselissa Rheinland-Pfalzissa musikaaliseen perheeseen. Hänen äitinsä oli viulisti, ja hänen isänsä, joka kuoli kun Wunderlich oli vasta viisivuotias, oli sellisti, kapellimestari ja kuoronjohtaja. Perhe eli taloudellisesti ahtaissa oloissa, ja kerrotaan että Wunderlich toimi leipurina ja aloitti laulunopinnot naapureiden ja ohikulkijoiden kannustamana, kun hänen luontainen musikaalisuutensa ja kaunis äänensä herättivät huomiota. Hän sai stipendin Freiburgin musiikkiakatemiaan, jossa hän opiskeli käyrätorvensoittoa ja laulamista. Lisäansioita hän ansaitsi tanssimuusikkona.
Oopperalavalla Wunderlich esiintyi ensi kerran vuonna 1954 musiikkiakatemian esityksessä Mozartin Taikahuilun Taminon roolissa. Jo vuonna 1955 hän sai kiinnityksen Württembergin valtionoopperaan, jossa hän nousi nopeasti tähtikaartiin päästyään sairastuneen kollegan tilalle lavalle Taminon rooliin. Vuosina 1960–1963 Wunderlich kuului Baijerin valtionoopperan solistikaartiin. Vuodesta 1963 aina kuolemaansa asti Wunderlich oli Wienin valtionoopperan solisti. Vuodesta 1959 hän esiintyi myös säännöllisesti Salzburgin musiikkijuhlien solistina. Hänen uransa oli edelleen nousussa, kun hän kuoli tapaturmaisesti vuonna 1966 kaaduttuaan portaissa.
Uransa alussa Wunderlich tunnettiin ennen kaikkea esimerkillisenä Mozart-tenorina. Hän kuitenkin laajensi aluettaan kattamaan koko lyyrisen tenorifakin alueen. Hänen loistelias, kristallinen äänensä ja taloudellinen, harkittu tulkintatyylinsä tekivät hänestä myös erinomaisen lied-laulajan varsinkin Schubertin ja Schumannin laulusarjojen tulkkina.
Wunderlich äänitti elinaikanaan paljon materiaalia, jota on julkaistu lukuisina levyinä hänen kuolemansa jälkeen.
Kosti
Kosti on suomalainen miehen nimi. Nimi on annettu vuoden 2019 loppuun mennessä 3 930 suomalaiselle.
Suomen Purjehtijaliitto
Suomen Purjehtijaliitto ry on purjehdusseurojen ja kilpapurjehduksen luokkaliittojen yhteistyöelin. Yhdistyksen virallinen lyhenne on SPL. SPL:n toiminta jakautuu matka- ja kilpapurjehdukseen ja välittömästi niihin liittyviin toimintoihin. Vuonna 1906 perustetussa yhdistyksessä on yli 32 000 jäsentä.
Vuoden 2011 alusta veneilyn etujärjestöt Suomen Purjehtijaliitto ja Suomen Veneilyliitto  yhdistyvät. Uuden järjestön nimi on Suomen Purjehdus ja Veneily, ruotsiksi Segling och Båtsport i Finland rf.
Järjestön perustaminen
Suomen Purjehtijaliitto (SPL) perustettiin 19. toukokuuta 1906. Samana vuonna perustettiin useita uusia purjehdusseuroja Suomeen. Aloitteen perustamisesta teki Nyländska Jaktklubben. SPL:n toiminta loi viralliset kansainväliset kontaktit, ja Suomi sai edustajansa Tukholman olympialaisiin vuonna 1912, vaikka kisoissa purjehdittiinkin Venäjän lipun alla toisen sortokauden olosuhteissa. Suomalaiset kieltäytyivät käyttämästä "orjalippua" (venäläistämistunnuksella varustettua pursilippua).
Purjehdus urheilumuotona alkoi kehittyä jo 1800-luvun puolessa välissä, ja perustettujen seurojen ja yhdistysten järjestäytymisen myötä toiminta kilpapurjehduksen teknisten sääntöjen ympärillä muodostui tavoitteellisemmaksi.
Purjehtijaliitosta tuli vuonna 1908 lähes pelkkä leimasin, kun toinen sortokausi alkoi. Venäläiset perustivat Purjehtijaliiton syrjäyttäjäksi järjestön, Meriseurojen keskusliiton, jolle tuli osasto myös Helsinkiin.
thumb|252px|Suomen vanhimman pursiseuran, porilaisen BSF:n uhmaviiri pursilipun venäläistämisen vastatoimena. Sen erikoismerkki on keisarillisen hallinnon hyväksymä alkuperäinen Suomalaiset kieltäytyivät järjestelmällisesti Meriseurojen keskusliiton kaikista tehtävistä. Venäläiset viranomaiset yrittivät ohjata kaikki pursiseurat kyseiseen liittoon, mutta määräys jäi kuolleeksi kirjaimeksi. Tekosyy saatiin siitä, että venäläistämisliiton venäläiset toimihenkilöt olivat ummikkoja, ja kaikki suomalaiset purjehtijat kieltäytyivät ymmärtämästä heidän puhettaan ilman tulkkia. Tämä oli osa routavuosien passiivista vastarintaa sen ohella, että Suomen kouluissa kieltäydyttiin opettelemasta venäjää tai kyrillisiä aakkosia.
Vielä kuolleemmaksi jäi määräys, jonka mukaan kaikkien suomalaisten pursiseurojen olisi ollut käytettävä vain kyseisen keskusliiton lippua, ei omiaan. Tämän määräyksen toimeenpanoa ei edes valvottu mitenkään ja kaikki jättivät sen huomiotta.
Liiton toiminta elpyi Suomen itsenäistymisen jälkeen; venäläistämisyhteisöt lakkautettiin jo Helmikuun vallankumouksen jälkeen ja pursilipuista poistuivat "Orjan merkit" eli erikoismerkin paikalla olleet Venäjän lipun värit. Venäläistämisen vastatoimena tehdyt Uhmaviirit säilyivät, kunnes uusi pursilippu otettiin käyttöön. Uhmaviirit museoitiin muiden väliaikaisten Suomen lippujen mukana.
1930-luvulla presidentti Lauri Kristian Relander oli innokas matkapurjehtija ja Purjehtijaliiton tukija.Samoin ministeri ja liikemies Henrik Ramsay oli alusta alkaen aina kuolemaansa asti Purjehtijaliiton kantavia voimia.
Yhteistyötä tehtiin ulkomaisten järjestöjen kanssa oli yhdistyksen keskeisempiä toimintamalleja. Ruotsin vanhimman, vuonna 1830 perustetun Kungliga Svenska Segel Sällskapetin (KSSS) kanssa tehty yhteistyö oli merkittävää. Yhteistyö Pietarin Keisarillisen Jokipursiklubin sekä Räävelissä toimineen Kalev Jahtklubin kanssa oli aktiivista 1800-luvun lopulta vuoteen 1914 saakka.
Suomen Purjehtijaliitto osallistui Kansainvälisen Purjehtijaliiton, ISAF, perustamiskokoukseen 1907. Suomen Purjehtijaliiton yhteistyö ISAF:n kanssa edesauttoi kilpapurjehdussääntöjen ja veneluokkien kehittymistä Suomessa.
Saavutukset
Suomen Purjehtijaliiton aikana Suomessa on kehitetty myös kaksi kansainvälisiksi kilpapurjehdusveneluokiksi kasvanutta venetyyppiä, H-vene ja Zoom8-jolla, joiden maailmanmestaruuksista kilpaillaan vuosittain.
Suomalaisen purjehduksen asemaa ovat parantaneet olympiamenestykset ja mitalit: kultaa ja pronssia Tallinnasta 1980 sekä kultaa Sydneystä 2000, lukuisat maailmanmestaruusmitalit sekä maailmanympäripurjehtijoiden menestys.
Purjehtijaliiton jäsenillä on liiton puolesta etunaan vapaa-ajanvakuutus.
Nykyisyys
Suomen Purjehtijaliitto on Suomen Olympiakomitean jäsenjärjestö.
Veneilyn etujärjestöjen yhdistyminen
Veneilyn etujärjestöt Suomen Purjehtijaliitto ja Suomen Veneilyliitto  yhdistyvät vuoden 2011 alusta alkaen. Uuden järjestön nimi on Suomen Purjehdus ja Veneily, ruotsiksi Segling och Båtsport i Finland rf. Liiton säännöt ja luottamushenkilöstö sekä toimihenkilöt vaihtuvat. Oikeushenkilönä liitoista vanhempi Purjehtijaliitto säilyy eli yhdistysrekisterinumero ei muutu, mutta liiton nimeksi merkittiin Patentti- ja rekisterihallituksen yhdistysrekisteriin 6.10.2010 Suomen Purjehdus ja Veneily ry Segling och Båtsport i Finland rf. Uudistukset merkitsevät käytännössä uuden liiton perustamista.
Ensimmäinen kokous pidettiin suunnitelmien mukaisesti Espoon Hanasaaressa, jossa yksimielisesti päätettiin, että Purjehtijaliitto muuttaa nimensä ja sääntönsä sekä Suomen Veneilyliitto lopettaa itsenäisen toimintansa. Purjehtijaliittoon kuulumattomille Veneilyliiton jäsenseuroille annettiin suositus liittyä uuteen liittoon. Päätökset vahvistettiin toisessa kokouksessa 29. elokuuta 2010. Suunnitelmien mukaan uusi liitto aloittaa toimintansa 1. tammikuuta 2011.
Saattue Uuteen Meksikoon
Saattue Uuteen Meksikoon on järjestyksessä 11. Suomessa ilmestynyt Lucky Luke -sarjakuva-albumi. Albumin käsikirjoittaja on René Goscinny. Se julkaistiin suomeksi vuonna 1973 Juhani Härmän ja Timo Reenpään suomentamana.
Juoni
Lucky Luken tehtäväksi on annettu viedä Billy the Kid Teksasista Uuteen Meksikoon tuomioistuimen eteen tuomittavaksi siellä tehdyistä rikoksistaan. Ensimmäiseksi Billy the Kid ja Lucky Luke pysähtyvät Gun Gulchiin. Asukkaat pelkäävät Billyä, sillä hän teki myös siellä rikoksia. Viettäessään yötä Gun Gulchin vankilassa Billy tapaa pikkurikollisen nimeltä Bert Malloy. Billy huijaa omaavansa suuren aarteen, jotta Bert auttaisi Billyä pakenemaan Lucky Lukelta matkan aikana. Matkalla Bert koettaa useaan otteeseen auttaa Billyn pakoon, mutta yritykset epäonnistuvat kerta toisensa jälkeen. Lopulta Bert huijaa kokonaisen rikolliskoplan mukaan yritykseen. Huijaus epäonnistuu ja Lucky Luke ja Billy the Kid onnistuvat pakenemaan. Lopulta Lucky Luke ja Billy pääsevät Bronco Puebloon, jossa tuomioistuin on. Billy onnistuu pakenemaan, mutta lopulta Bert paljastaa Billyn vahingossa ja molemmat joutuvat tuomioistuimen eteen.
Jean-Marie Beaupuy
thumb|Jean-Marie Beaupuy Jean-Marie Beaupuy (s. 28. marraskuuta 1943) on ranskalainen Ranskan demokratian unionin poliitikko. Hän toimi vuosina 2004–2009 Euroopan parlamentin jäsenenä Euroopan liberaalidemokraattien liiton ryhmässä.
Haaparinne
Haaparinne on Siilinjärven asuinlähiö, joka sijaitsee kunnan eteläosissa noin kymmenen kilometrin päässä keskustasta etelään. Haaparinteen rakennuskanta on erittäin nuorta ja pääosa asukkaista on lapsiperheitä tai nuoria perhettä perustamassa olevia ihmisiä. Aluetta alettiin rakentaa vasta 2000-luvun alussa. Haaparinteen asuinrakentaminen koostuu omakoti- ja rivitaloista.
Haaparinteellä toimii vuonna 2012 avattu Haaparinteen päiväkoti, jossa on neljä lapsiryhmää. Haaparinteen läheltä kulkee lähiliikenteen linja 30, sekä läheltä kulkee 31 ja 35. Haaparinteeltä Kuopion keskustaan voi matkustaa Etelä-Siilinjärvi-lipulla.
Haaparinteen kaakkoispuolella sijaitsee Toivalan ja eteläpuolella Vuorelan asuinalueet. Matkaa Kuopioon on noin 10 kilometriä.
Rhodes
thumb|250px|Rhodes Piano Mark II 73|right Rhodes on Harold Rhodesin (28. joulukuuta 1910 San Fernando, Kalifornia – 17. joulukuuta 2000 Canoga Park, Kalifornia) kehittämä ja patentoima, sittemmin Fender Companyn ja CBS:n valmistama sähköpiano. Sen tunnistettava ja vivahteikas ääni on tullut tutuksi erityisesti jazz- ja rock-musiikin saralla. Rhodes-pianot ovat painavia ja siten vaikeasti kuljetettavissa, joten niitä käytetään nykyään harvemmin keikkapianoina. Sen sijaan yhä useammin käytetään syntetisaattoreita, joissa on digitaalisesti mallinnettu Rhodes-ääni.
Rhodes-pianon historiaa
Harold Rhodes oli pianonsoiton opettaja menestyksekkäässä musiikkiopistossa 1930-luvulla. Saatuaan stipendin Etelä-Kalifornian rakennustaiteen yliopistoon Harold suunnitteli suorittavansa sivuaineopinnot musiikista, mutta toisen maailmansodan puhjettua hän joutui sotaan ja liittyi ilmavoimiin.
Pre-Piano
thumb|180px|Rhodes Pre-Piano|right Sodan jälkeen Harold perusti oman yrityksen ja alkoi jalostaa ajatusta pienikokoisesta ja kevyestä pianosta. Vuonna 1946 hän julkaisi Pre-Piano -nimisen kolmeoktaavisen soittimen, jonka ääni muistutti lähinnä lelupianoa. Kohderyhmänä olivat kodit ja koulut, mutta myynti oli heikkoa kehnojen valmistusmenetelmien takia.
Yhteistyö Leo Fenderin kanssa
Vuonna 1959 Harold tapasi miehen nimeltä Leo Fender. Leo oli aikaisemmin kehittänyt Fender Stratocaster -sähkökitaran ja hänellä oli paljon tietämystä sähköisten soittimien kielten vahvistuksesta. Yhdessä nämä kaksi halusivat kehittää ennennäkemättömän sähköpianon. Yhteistyö ei ollut kovin hedelmällistä, sillä heidän näkemyksensä hyvästä äänestä poikkesivat merkittävästi toisistaan. Vuosien 1959 ja 1965 välillä he julkaisivat vain yhden sähköpianomallin, 32-koskettimisen Piano Bassin. Tänä aikana Harold kuitenkin jatkoi oman ajatuksensa kehittämistä ja rakensi 88-koskettimista sähköpianoa.
CBS-aikakausi alkaa
thumb|180px|Fender Rhodes 73 Suitcase|right Vuonna 1965 tuotantoyhtiö CBS osti Fender Companyn, ja Harold Rhodesille aukesi kuin sattumalta mahdollisuus uuden keksintönsä sarjatuotantoon. Uusi malli oli nimeltään Fender Rhodes Suitcase 73, jossa numero 73 merkitsee koskettimien määrää. Tässä mallissa oli sisäänrakennettu esivahvistin, päätevahvistin ja kaiuttimet. Vaikka Leo Fender ei enää ollutkaan mukana yrityksessä, CBS päätti käyttää tuotteen nimessä molempien miesten sukunimiä, oletettavasti kaupallisista syistä. Fender oli jo tuohon aikaan merkittävä nimi. Mielenkiintoista kyllä, Leo ja Harold kehittivät myöhemmin yhdessä uusia ominaisuuksia Fender Rhodes -sähköpianoon ja yhteistyön tuloksena elokuun 4. päivänä vuonna 1970 hakivat yhdessä patenttia uudelle äänigeneraattorille (eng. tone generator).
Fender Rhodes Suitcase 73 oli markkinoilla todellinen menestys. Harold kehitteli edelleen ajatuksiaan ja joka vuosi hän teki parannuksia pianojensa mekaniikkaan. Viiden vuoden jälkeen oli uuden mallin aika. Sen nimi oli Fender Rhodes Mark I Stage piano. Sen lisäksi, että koneistoa oli parannettu merkittävästi, oli Suitcasesta tutut sisäänrakennettu vahvistin ja kaiuttimet jätetty pois. Kohderyhmänä olivatkin kiertävät yhtyeet, joiden tarpeita kevyt soitin vastasi erinomaisesti. Säätöruuveja Mark I:ssä oli vain kaksi: äänenvoimakkuus ja matalien taajuuksien ekvalisointi. Suitcase-mallista tuttu vibrato-ruuvi oli jätetty pois.
Mark I:stä Mark V:een
thumb|180px|Rhodes Mark I 88 Suitcase|right Vuodesta 1970 vuoteen 1979 CBS julkaisi kaksi sähköpianoa: Mark I:n ja litteäkattoisen Mark II:n. Vuonna 1975 CBS päätti lopettaa Fender-nimen käytön ja keskittyä vain Rhodes-nimen käyttöön, joten soittimen uusi nimi oli Rhodes Mark I. Sitä valmistettiin edelleen sekä suitcase- että stage piano -malleina 73- ja 88-koskettimisina versioina. Vuonna 1980 julkaistiin Rhodes 54. Tällä yritettiin edelleen vastata kiertuemuusikoiden tarpeisiin vielä kevyemmällä ja pienemmällä kosketinsoittimella. Viimeinen CBS-kauden Rhodes oli Mark III, johon oli sisäänrakennettu kaksiääninen syntetisaattori. Mark III ei kuitenkaan ollut menestys.
Vuonna 1983 Rhodes-tuotenimi myytiin William Schultzille, joka myi sen edelleen Rolandille. Roland valmisti Rhodes-nimellä omia kosketinsoittimiaan, joissa oli digitaalisesti mallinnettu Rhodes-soundi. Harold Rhodes suunnitteli vielä Rhodes Mark V:n Steve Woodyardin avustuksella. Harold itse piti Mark V:tä ainoana oikeana sähköpianona, ja häneltä kesti 25 vuotta päästä tähän pisteeseen. Mark V:tä valmistettiin noin 5 000 kappaletta. Kaksi vuotta Mark V:n julkistamisen jälkeen tehdas suljettiin 1991, jonka jälkeen ei ole valmistettu yhtään elektromekaanista Rhodes-pianoa. Harold Rhodesin ja Rolandin välillä oli kiistaa Rhodes-tuotenimestä, mutta Harold sai oikeutensa nimeen kolme vuotta ennen kuolemaansa.
Christopher Beazley
Christopher John Pridham Beazley (s. 5. syyskuuta 1952) on brittiläinen Konservatiivisen puolueen poliitikko. Hän on toiminut Euroopan parlamentin jäsenenä vuosina 1984–1994 ja uudelleen vuosina 1999–2009.
Myös Beazleyn isä Peter Beazley oli europarlamentaarikko (1922–2004).
Angband
Angband voi tarkoittaa seuraavia asioita:
Spiritus asper
Spiritus asperin merkki on oikealle avautuva puolikaari, joka merkitään kirjaimen yläpuolelle. Se on kehittynyt arkaaisen heeta-kirjaimen vasemmasta puoliskosta Ͱ sen jälkeen, kun heeta oli muuttunut eetaksi, eikä ollut enää käytettävissä /h/-äänteen merkitsemiseen. Spiritus-merkkejä alettiin käyttää ortografiassa hellenistisellä kaudella.
Käyttö
Spiritus asper merkitään sananalkuisen vokaalin (tai sananalkuisessa diftongissa jälkimmäisen vokaaliin) yläpuolelle, mikäli kirjain ei saa spiritus lenistä. Vokaalin ollessa iso kirjain se merkitään kirjaimen eteen. Merkki voi olla vokaalin yläpuolella tai edessä yhdessä painomerkin kanssa. Esimerkkejä:
Spiritus asper merkitään aina sananalkuisen ypsilon -kirjaimen sekä lähes aina myös sananalkuisen rhoo  -kirjaimen yläpuolelle (tai isossa kirjaimessa sen etupuolelle). Esimerkkejä:
Sanan sisällä olevan kaksois-rhoon tapauksessa merkitään useimmiten spiritus asper jälkimmäisen rhoon yläpuolelle; tällöin ensimmäinen saa spiritus leniksen. Merkinnällä ilmaistaan siis, että /h/-äänne lausutaan jälkimmäisen rhoon jälkeen. Esimerkki:
Sanojen supistumassa eli krasiksessa tapauksissa, jossa jälkimmäisessä sanassa on spiritus asper, krasiksen tuloksena syntyvässä sanassa ei ole spiritus asperia. Sen sijaan supistumavokaalia edeltävä konsonantti muuttuu aspiroiduksi vastineekseen (eli →,  → ,  → ), mikäli mahdollista, ja supistunut vokaali saa apostrofin tai koroniksen, joka vastaa spiritus lenistä. Esimerkki:
Ulkoasu
Spiritus asperin ulkoasu pienissä ja isoissa kirjaimissa ilman muita diakriitisia merkkejä tai yhdessä niiden kanssa:
Tuileries’n palatsi
thumb|300px|Tuileries’n palatsi noin vuonna 1865. Vasemmalta oikealle: eteläsiipi, Kellopaviljonki, pohjoissiipi, Teatteripaviljonki, Koneiden galleria, Marsan-paviljonki. Äärimmäisenä oikealla Carrouselin pihaa.
Tuileries’n palatsi oli Pariisin keskustassa sijainnut palatsi, joka kuului samaan pihapiiriin Louvren palatsin kanssa. Tuileries’n rakentaminen aloitettiin vuonna 1564, samaan aikaan kuin puutarha, joka tunnetaan nimellä Tuileries’n puisto, les Jardins des Tuileries. Palatsia laajennettiin useaan otteeseen kunnes se sulki Louvren pihapiirissä olleen aukon. Tuileries’n palatsi tuhoutui vallankumouksellisen Pariisin kommuunin kannattajien sytyttämässä tuhopoltossa vuonna 1871.
Historia
Palatsin rakentaminen alkoi Katariina de’ Medicin aloitteesta vuonna 1564 paikalle, jossa oli aikaisemmin valmistettu ja poltettu tiiliä. Tästä palatsi ja sen yhteyteen rakennettu puisto saivat nimensä, joka tarkoittaa ”tiilitehtaat”. Rakentamista jatkettiin seuraavina vuosisatoina kunnes julkisivun pituus saavutti 266 metrin pituuden.
Tuileries’n palatsi palveli 1500–1800-luvuilla ajoittain kuninkaallisena asuntona. Sen asukkaita olivat Henrik IV ja Ludvig XIV, joka asui siellä ennen kuin siirsi hovinsa rakennuttamaansa uuteen Versailles’n palatsiin Pariisin ulkopuolelle. Aurinkokuninkaan lähdettyä osa tiloista toimi hovin teatterina, kunnes Ludvig XVI joutui perheineen Ranskan vallankumouksen aikana palaamaan Pariisiin ja asumaan palatsissa vartioituna. Kansanjoukkojen suorittama Tuileries’n palatsin valtaus 10. elokuuta 1792 oli eräs vallankumouksen käännekohdista ja johti monarkian lakkauttamiseen reilua kuukautta myöhemmin. thumb|Toisen keisarikunnan aikainen tanssiaisnäkymä Tuileries’n puutarhassa taustanaan valaistu palatsi. Kansalliskonventti asettui palatsiin 10. toukokuuta 1793 ja palatsi sai uuden nimen, kansallispalatsi, le palais national. Palatsia käytettiin kokoustiloina.
Kuningaskunnan palauttamisen jälkeen Tuileries oli taas kuninkaallinen asunto Ludvig XVIII:n aikana ja se palveli keisarikuntaa vielä Napoleon III:nkin asuntona, kunnes Pariisin kommuuni teki uutena omistajana siitä kaikille avoimen teatterin ja konserttisalin. Toukokuussa 1871 palatsi kuitenkin poltettiin tahallisesti. Se paloi kolme päivää, kunnes 27. toukokuuta jäljellä olivat vain mustuneet rauniot.
Oltuaan kaksitoista vuotta paikoillaan rauniot purettiin vuonna 1882 ja tilalle rakennettiin siihen kuuluneen puiston laajennus, joka noudattaa André Le Nôtren suunnittelemaa kaavaa vuodelta 1664.
Uudelleenrakentamissuunnitelmat
Ranskassa on alettu 2000-luvulla tutkia mahdollisuutta rakentaa palatsi uudelleen yksityisten yritysten rahoituksen turvin. Uudelleenrakentamista tutkinut komissio jätti raporttinsa helmikuussa 2007. Se arvioi kustannusten nousevan 340 miljoonaan euroon.
Aiheesta muualla
48.86389°N, 2.32611°W
Claude Frank
Claude Frank (24. joulukuuta 1925 Nürnberg – 27. joulukuuta 2014) oli saksalaissyntyinen, yhdysvaltalaistunut pianisti. Hän opiskeli Saksassa, Ranskassa ja sitten Yhdysvalloissa Artur Schnabelin sekä Karl Ulrich Schnabelin johdolla. Lisäksi hän opiskeli Columbian yliopistossa säveltämistä ja Tanglewoodissa Serge Koussevitzkyn johdolla orkesterinjohtoa. Frank debytoi Leonard Bernsteinin ja New Yorkin filharmonikkojen kanssa vuonna 1959. Hän esiintyi useimpien suurien sinfoniaorkesterien kanssa Yhdysvalloissa, Euroopassa ja Etelä-Amerikassa. Hän levytti RCA Recordsille kaikki Ludwig van Beethovenin pianosonaatit. Hänen muiden levytystensä joukossa on tulkintoja Wolfgang Amadeus Mozartin konsertoista.
Frankin edesmennyt puoliso Lilian oli myös pianisti. Parin yhteinen tytär, Pamela Frank, on viulisti. Claude Frank toimi opetustehtävissä Yale School of Musicissa ja Curtis Institute of Musicissa.
Frankilla oli Yhdysvaltain kansalaisuus vuodesta 1944.
Mondial de l’Automobile 2006
Pariisissa 2006 esitellyt uudet mallit:
Lisäksi Audi esitteli Q7 malliinsa maailman toistaiseksi tehokkaimman henkilöautodieselin, 500-hevosvoimaisen ja 1000 Nm vääntävän 6-litraisen V12 TDI:n.
Noam Chomsky
Avram Noam Chomsky (s. 7. joulukuuta 1928 Philadelphia, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen kielitieteilijä, filosofi, kognitiotieteilijä, historioitsija, loogikko, yhteiskuntakriitikko ja poliittinen aktivisti. Chomsky on merkittävä henkilö analyyttisessa filosofiassa ja yksi kognitiotieteen perustajista. Chomskya on kuvattu ”modernin kielitieteen isäksi”. Hän on viettänyt yli puoli vuosisataa Massachusettsin teknillisessä korkeakoulussa (MIT), jossa hän on kielitieteen emeritusprofessori. Chomsky on kirjoittanut yli 100 kirjaa eri aiheista kuten kielitieteet, sodat, politiikka ja media. Ideologisesti hän sijoittuu anarkosyndikalismiin ja anarkososialismiin.
Chomsky on yksi maailman siteeratuimmista tutkijoista ihmiskunnan historiassa, ja hän on vaikuttanut laajasti eri tieteenaloilla. Hän on laajalti tunnustettu paradigman muuttajana antamalla kipinän suurelle vallankumoukselle ihmistieteiden alalla, edistäen uudenlaista kognitiivista viitekehystä kielen ja mielen tutkimisessa. Jatkuvan tieteellisen tutkimustyönsä ohella hän on johtava kriitikko käsitellessään Yhdysvaltojen ulkopolitiikkaa, uusliberalismia, nykyaikaista valtiokapitalismia, Israelin–Palestiinan konfliktia ja valtavirtalehdistöä. Hänen ajatuksensa näistä aiheista ovat osoittautuneet hyvin merkittäviksi antikapitalististen- ja imperialististen vastaisten liikkeiden keskuudessa, mutta niihin on myös kohdistunut arvostelua hänen amerikkalaisvastaisuudestaan poliittisen oikeiston taholta. Chomsky pidätettiin useita kertoja aktivisminsa vuoksi ja joutui Richard Nixonin salaiselle listalle tämän tärkeimmistä poliittisista vihollisista.
Chomsky oli vuosina 1980–1992 maailman siteeratuin elävä ihmistieteiden edustaja (Arts & Humanities Citation Index).
Lapsuus: 1928–1945
Avram Noam Chomsky syntyi 7. joulukuuta 1928 East Oak Lanen naapurustossa Philadelphiassa, Pennsylvaniassa. Hänen isänsä William ”Zev” Chomsky oli ukrainalaissyntyinen aškenasijuutalainen, joka pakeni Yhdysvaltoihin 1913. Opiskeltuaan Johns Hopkinsin yliopistossa William työskenteli rehtorina uskonnollisessa Congregation Mikveh Israel -koulussa. Williamin vaimo Elsie Simonosfky oli valkovenäläissyntyinen opettaja ja aktivisti, jonka William oli tavannut työskennellessään Mikveh Israelin koulussa.
Noam oli Chomskyn perheen ensimmäinen lapsi, viisi vuotta myöhemmin syntyi Chomskyn nuorempi veli David Eli Chomsky. Veljekset olivat läheisiä, vaikka David oli huolettomampi kun taas Noam kilpailuhenkinen. Noam ja hänen veljensä kasvatettiin juutalaisiksi, heille opetettiin hepreaa ja he keskustelivat säännöllisesti sionismin poliittisista teorioista; perhe oli erityisesti vaikuttunut Ahad Ha'amin vasemmistolaisista sionismin kirjoituksista. Juutalaisena Chomsky kohtasi lapsena antisemitismiä varsinkin irlantilaisilta ja saksalaisilta yhteisöiltä Philadelphiassa.
Chomsky kuvasi vanhempiaan ”normaaleiksi Roosevelt-demokraateiksi”, jotka olivat keskustavasemmistolaisesti asennoituneita poliittisella kentällä. Hän kuitenkin altistui äärivasemmistolaiselle politiikalle muiden perheenjäsenten kautta, joista useat olivat sosialisteja liittyneenä yhteen Yhdysvaltain suurimmista ammattiliitoista (International Ladies' Garment Workers' Union). Chomskyyn vaikutti merkittävästi hänen setänsä, joka oli yliopiston keskeyttänyt lehtikioskin omistaja New Yorkissa, jossa juutalaiset vasemmistolaiset keskustelivat ajankohtaisista aiheista. Joka kerta kun Chomsky vieraili setänsä luona New Yorkissa, hän vieraili myös vasemmistolaisissa ja anarkistisissa kirjakaupoissa lukien ahnaasti poliittista kirjallisuutta. Myöhemmin hän kuvaili löydöksiään anarkismista ”onnekkaana sattumana”, joka sai hänet suhtautumaan kriittisesti muita radikaaleja vasemmistolaisia ideologioita kohtaan, kuten stalinismia ja marxismi-leninismiä kohtaan.
Eurooppa-liigan kausi 2016–2017
UEFA Europa Leaguen kausi 2016–2017 on jalkapallokilpailu Eurooppa-liigan kahdeksas kausi nykyisellä nimellään ja 46. UEFA:n järjestämä turnaus eurooppalaisille seurajoukkueille. Karsinnat alkoivat 28. kesäkuuta 2016. Loppuottelu pelattiin 24. toukokuuta 2017. Mestaruuden voitti englantilainen Manchester United, joka voitti loppuottelussa Ajaxin.
Noam Chomsky
Lapsuus: 1928–1945
Chomsky kävi Oak Lane Country Day School -ala-asteen, itsenäisen Deweyite-instituution, joka keskittyi mahdollistamaan oppilaiden omien mielenkiinnon kohteiden harjoittamisen ilman kilpailuhenkistä ilmapiiriä. Täällä hän kirjoitti ensimmäisen artikkelinsa 10-vuotiaana, joka kertoi fasismin leviämisestä sen jälkeen kun Francisco Franco n fasistinen armeija kaatoi Barcelonan Espanjan sisällissodassa. 12-vuotiaana hän siirtyi Philadelphialaiseen lukioon, jossa hän liittyi eri kerhoihin ja yhdistyksiin menestyen akateemisesti. Chomskya vaivasivat koulun hierarkkiset ja kurinalaiset opetusmenetelmät. 12–13-vuotiaana hän omistautui enemmän anarkistiselle politiikalle.
Eurooppa-liigan kausi 2016–2017
Play-off-kierros
Play-off-kierrokselle selviytyvät kolmannen kierroksen voittajat sekä 15 häviäjää Mestarien liigan kolmannelta karsintakierrokselta.
Noam Chomsky
Yliopisto: 1945–1955
Vuonna 1945 Chomskyn ollessa 16-vuotias, hän aloitti yleisen koulutusohjelman Pennsylvanian yliopistossa, jossa hän tutki filosofiaa ja logiikkaa sekä kiinnostui ensisijaisesti arabian kielen oppimisesta. Hän asui kotonaan ja rahoitti perustutkintonsa opettamalla hepreaa. Hän kuitenkin turhautui kokemuksistaan yliopistossa ja harkitsi keskeyttämistä ja muuttamista kibbutzille Palestiinan brittiläiseen mandaattiin. Hänen intellektuaalinen uteliaisuutensa kuitenkin heräsi uudelleen venäläissyntyisen kielitieteilijän Zellig Harrisin kanssa käytyjen keskustelujen kautta. Harrisin Chomsky tapasi ensimmäistä kertaa poliittisissa ympyröissä vuonna 1947. Harris tutustutti Chomskyn teoreettiseen kielitieteeseen ja suostutteli tämän ottamaan aiheen pääaineekseen. Chomskyn kunniamaininnan saanut kandidaatin tutkielma oli nimeltään Morphophonemics of Modern Hebrew Siinä oli mukana Harrisin kielen menetelmiä. Chomsky sisällytti kyseisen tutkielman maisterin tutkintoonsa, jonka hän suoritti Pennsylvanian yliopistossa vuonna 1951. Hänen maisterintutkielmansa julkaistiin myöhemmin kirjana. Yliopistoaikanaan hän kiinnostui myös filosofiasta, erityisesti opettajansa Nelson Goodmanin vaikutuksesta.
Eurooppa-liigan kausi 2016–2017
Loppuottelu
Loppuottelu pelattiin 24. toukokuuta 2017 Friends Arenalla, Solnassa.
Noam Chomsky
Yliopisto: 1945–1955
Vuosina 1951–1955 Chomsky nimitettiin Harvardin yliopiston Society of Fellows -ryhmään, johon nimitetään tutkijoita heidän poikkeuksellisen tieteellisen osaamisensa perusteella. Tässä ryhmässä hän aloitti tutkimuksen, joka muodostui hänen väitöskirjakseen. Goodmanin rohkaistua Chomskya hakemaan yliopistoon, merkittävä tekijä hänen päätöksessään hakea Harvardin yliopistoon oli, että filosofi W. V. Quine opetti siellä. Sekä Quine että vieraileva filosofi J. L. Austin Oxfordin yliopistosta vaikuttivat merkittävästi Chomskyyn. Vuonna 1952 Chomsky julkaisi ensimmäisen akateemisen artikkelinsa, Systems of Syntactic Analysis, joka ilmestyi tiedelehdessä The Journal of Symbolic Logic, mutta ei kielitieteen lehdessä. Ollessaan erittäin kriittinen behavioristisille kululle kielitieteessä, hän esitteli ideoitaan luennoillaan Chicagon ja Yalen yliopistossa vuonna 1954. Vaikka hän ei ollut rekisteröitynyt opiskelijaksi Pennsylvanian yliopistoon neljään vuoteen, hän lähetti sinne vuonna 1955 tarkastettavaksi tutkielmansa, jossa hän esitteli ideoitaan transformaatiokielioppiteoriasta; hän sai tohtorin tutkintonsa sen perusteella ja sitä jaettiin yksityisesti asiantuntijoiden kesken mikrofilmillä ennen kuin se julkaistiin osana The Logical Structure of Linguistic Theory -kirjaa vuonna 1975. Tohtorin tutkinto vapautti Chomskyn maanpuolustusvelvollisuudesta, jonka oli tarkoitus muuten alkaa vuonna 1955. Harvardin professori George Armitage Miller luki Chomskyn tohtorintutkielman ja vaikuttui. He julkaisivat yhdessä useita tieteellisiä artikkeleita tietokonelingvistiikasta.
Vuonna 1947 Chomsky alkoi seurustella Carol Doris Schatzin kanssa, jonka hän oli tuntenut lapsuudesta asti. He menivät naimisiin vuonna 1949. Sen jälkeen kun Chomsky nimitettiin Harvardin yliopiston Society of Fellows -ryhmään, he muuttivat yhteiseen asuntoon Bostoniin, Allstoniin, jossa he asuivat vuoteen 1965 asti, kunnes muuttivat Lexingtonin kaupunkiin. Vuonna 1953 he ottivat Harvardin matka-apurahaa vieraillakseen Euroopassa, matkustaen Englannin kautta Ranskaan ja Sveitsin läpi Italiaan. Samalla matkalla he viettivät kuusi viikkoa Hashomer Hatzairin HaZore'a:n kibbutzissa vastaperustetussa Israelin valtiossa. Vaikka he nauttivat matkastaan, Chomskya kauhistutti Israelissa sionismi, arabivastaisuus sekä stalinismimyönteisyys.
New Yorkin vierailuilla Chomsky kävi usein jiddisinkielisen sanomalehden Freie Arbeiter Stimme toimituksessa. Hän ihastui Rudolf Rockerin ideoista, joka esitteli kirjoituksissaan anarkismin ja klassisen liberalismin välisiä yhteyksiä. Muiden poliittisten ajattelijoiden teksteihin, joita Chomsky luki, sisältyi muun muassa anarkistin Diego Abad de Santillánin, demokraattisosialistien George Orwellin, Bertrand Russelin ja Dwight Macdonaldingin sekä marxistilaisten Karl Liebknechtin, Karl Korschin ja Rosa Luxemburgin kirjoituksia. Lukeminen sai hänet vakuuttumaan anarkosyndikalistisen yhteiskunnan toivomisesta ja häntä kiehtoivat anarkosyndikalistiset kommuunit Espanjan sisällissodan aikana, joita Orwell dokumentoi kirjassa Katalonia, Katalonia (1938). Hän luki innokkaasti vasemmistolaista Politics lehteä ja huomautti sen "vastanneen ja kehittäneen" hänen kiinnostustaan anarkismiin. Myös Living Marxist -aikakauslehti vaikutti häneen. Vaikka hän torjui marxilaiset perusteet, häneen vaikutti paljon Antonie Pannekoekin Living Marxist -lehteen kirjoittamat artikkelit neuvostojen kommunismista. Hän oli myös kiinnostunut Leninist League -puolueen Marlentinen ideoista ja oli heidän kanssaan samaa mieltä, että toinen maailmansota järjestettiin tuhoamaan Euroopan proletariaatti länsimaisten kapitalistien ja Neuvostoliiton "valtiokapitalistien" toimesta.
Uran alkuvuodet: 1955–1966
Chomsky oli ystävystynyt Massachusettsin teknillisessä yliopistossa (MIT) kahden kielitieteilijän, Morris Hallenin ja Roman Jakobsonin kanssa. Jakobson nimesi Chomskyn apulaisprofessoriksi MIT:iin vuonna 1955. MIT:ssä Chomsky vietti puolet ajastaan konekääntämisprojektin kanssa ja toisen puolen ajastaan opettaen kielitieteen ja filosofian kursseilla. Myöhemmin hän kuvasi MIT:iä ”melko vapaaksi ja avoimeksi paikaksi, joka on avoin kokeiluille ilman tiukkoja vaatimuksia. Se oli hyvä paikka minunlaiseni kiinnostuksille ja töille”. Vuonna 1957 MIT ylensi hänet dosentiksi, ja vuosina 1957–1958 hän työskenteli myös Columbian yliopistossa vierailevana professorina. Samana vuonna Chomskyn ensimmäinen lapsi Aviva syntyi, sekä hän julkisti ensimmäisen kielitieteellisen kirjan nimeltä Syntatic Structures, joka radikaalisti vastusti hallitsevaa Harris–Bloomfield -trendiä alalla. Chomskyn ideat herättivät ajatuksia välinpitämättömyydestä vihamielisyyteen ja hänen työnsä aiheutti eripuraa ja ”merkittävää kuohuntaa” tieteenalalla. Kielitieteilijä John Lyons myöhemmin totesi, että ”se mullisti kielen tieteellisen tutkimuksen”. Vuosina 1958–69 Chomsky oli tutkijana Yhdysvaltain kansallisen tiedesäätiön Institute for Advanced Study:ssa Princetonissa, New Jerseyssä.
Vuonna 1959 Chomsky julkaisi arvostelun Language-lehdessä B. F. Skinnerin kirjasta Verbal Behavior, jossa hän argumentoi Skinnerin näkemyksiä vastaan siitä, että kieli olisi opittua käytöstä. Chomsky arvosteli sitä, että Skinner ei huomioinut ihmisen luovuuden roolia kielitieteessä. Arvostelunsa ansiosta hänestä tuli ”vakiintunut intellektuelli”, ja hän jatkoi MIT:ssä Hallenin kanssa kielitieteen parissa. Vuonna 1961 hän sai akateemisen palkinnon virassaoloajastaan, ja hänestä tuli nykykielten ja kielitieteen osaston täysi professori. Hänet nimitettiin puhujaksi Ninth International Congress of Linguists -täysistuntoon, joka pidettiin vuonna 1962 Cambridgessä, Massachusettsissa. Tämä puhujan rooli käytännössä vakiinnutti hänet yhdysvaltalaisen kielitieteen edustajaksi. Hän jatkoi kielitieteellisten ideoiden julkaisemista koko vuosikymmenen ajan, esim. Aspects of the Theory of Syntax (1966), Topics in the Theory of Generative Grammar (1966) ja Cartesian Linguistics: A Chapter in the History of Rationalist Thought (1966). Yhdessä Hallenin kanssa, hän myös muokkasi Studies in Language -kirjasarjaa Harper and Row -kustantamolle ja laajensi fonologiaa generatiiviseen kielioppiin kirjaan The Sound Pattern of English (1968). Hän jatkoi akateemisten tunnustuksien ja kunniamainintojen saamista töillään; vuonna 1955 Kalifornian yliopisto (San Diego) antoi hänelle arvonimen Linguistics Society of America Professor ja sen jälkeen Kalifornian yliopisto (Berkeley) arvonimen Beckman Professor. Hänen Beckman-luennot koottiin ja julkaistiin Language and Mind -kirjassa vuonna 1968. Luennoista seuranneet väittelyt Chomskyn ja hänen kriitikoidensa välillä tulivat tunnetuksi nimellä ”kielitieteellinen taistelu”. Nämä väittelyt pyörivät suurimmaksi osaksi filosofisten kysymysten äärellä kielitieteen sijaan.
Vietnamin sodanvastainen aktivismi ja nousu merkittäväksi henkilöksi: 1967–1975
Chomsky osallistui ensimmäisen kerran aktiivisesti poliittiseen protestiin vuonna 1962, jolloin hän puhui pienissä kokoontumisissa kirkoissa ja kodeissa Yhdysvaltain osallistumisesta Vietnamin sotaan. Kuitenkin vasta vuonna 1967 hän osallistui julkisesti keskusteluun Yhdysvaltain ulkopolitiikasta. Helmikuussa 1967 hän julkaisi laajasti luetun esseen The New York Review of Book:issa nimeltä ”The Responsibility of Intellectuals”, jossa hän kritisoi Yhdysvaltain osallistumista Vietnamin konfliktiin; essee perustui aikaisempaan puheeseen, jonka hän oli pitänyt Harvardin Foundation for Jewish Campus Lifessa. Hän laajensi esseen väitöksiä tuottaakseen ensimmäisen poliittisen kirjansa American Power and the New Mandarins, joka julkaistiin vuonna 1969 ja joka pian sijoitti hänet eturiviin yhdysvaltalaisissa toisinajattelijoissa. Hänen muita tämän ajan poliittisia kirjojaan olivat muun muassa At War with Asia (1971), The Backroom Boys (1973), For Reasons of State (1973) ja ''Peace in the Middle East? (1975)'', julkaisijana Pantheon Books. Vaikka The New York Review of Books julkaisi Chomskyn ja muiden vasemmistolaisten kannanottoja vuosina 1967–1973, Chomsky käytännössä jätettiin huomioimatta kokonaan valtavirran lehdistöissä 60-luvun lopulla ja 70-luvun alussa. Vuonna 1973 The New York Review of Booksin toimitus muuttui, ja se lopetti kokonaan Chomskyn ja vasemmistolaisten kirjoitusten julkaisemisen.
Kirjoituksiensa ohella Chomsky osallistui myös aktiivisesti vasemmistolaisaktivismiin. Kieltäytymällä maksamasta puolia veroistaan hän tuki julkisesti opiskelijoita, jotka vastustivat armeijan kutsuntoja. Hänet pidätettiin hänen osallistuttuaan sodanvastaiseen keskustelutilaisuuteen, joka järjestettiin Pentagonin läheisyydessä. Tänä aikana Chomsky yhdessä Mitchell Goodmanin, Denise Levertovin, William Sloane Coffinin ja Dwight Macdonaldin kanssa perustivat sodanvastaisen kollektiivin nimeltä RESIST. Vaikkakin hän kyseenalaisti vuoden 1968 opiskelijamielenosoituksien tavoitteet, hän piti useita luentoja opiskelijoille aktivistiryhmistä. Lisäksi hän ja hänen kollegansa Louis Kampf aloittivat politiikan tutkimiskurssien pitämisen MIT:ssä, erillään konservatiivisesta valtiotieteen osastolta. Vuonna 1970 hän vieraili Vietnamissa Hanoin kaupungissa pitäen luennon Hanoin yliopistossa (Hanoi University of Science and Technology). Tällä matkalla hän kävi myös Laosin pakolaisleireillä, jotka olivat sodan aiheuttamia.
Chomsky pidätettiin useita kertoja hänen sodanvastaisen aktivisminsa seurauksena, ja Yhdysvaltain presidentti Richard Nixon lisäsi hänet ”Vihollisten listalle” (”Enemies List”). Hän oli tietoinen siitä, millaisia seuraamuksia hänen kansalaistottelemattomuudestaan voi seurata; tämän takia hänen vaimonsa ryhtyi opiskelemaan kielitiedettä tohtorintutkintoaan varten, jotta hän voisi tukea taloudellisesti heidän perhettään, jos Chomsky joutuisi vankilaan tai menettäisi työnsä. MIT kuitenkin kieltäytyi antamasta Chomskylle potkuja hänen vaikutusvaltaisen asemansa johdosta kielitieteen alalla, vaikka MIT oli paineen alla. Hänen työnsä saivat edelleen osakseen kansainvälistä tunnustusta; vuonna 1976 hän sai Lontoon yliopiston ja Chicagon yliopiston kunniatohtorin arvonimen. 1970-luvulla Chomskyn palkitsivat kunniatohtorin arvonimellä myös monet muut yliopistot, kuten Loyolan yliopisto 1970, Swarthmoren College 1970, Bard College 1971, Delhin yliopisto 1972 ja Massachusettsin yliopisto 1973.
Chomskyn arvoasema analyyttisessa filosofiassa jatkoi kasvamistaan. Vuonna 1971 hän piti Bertrand Russell Cambridgen yliopistossa Memorial Lectures -luennon, joka julkaistiin myöhemmin samana vuonna kirjana Problems of Knowledge and Freedom. Hän piti myös Whidden Lectures -luennon McMasterin yliopistossa, Huizinga Lecture -luennon Leidenin yliopistossa Alankomaissa, Woodbridge Lectures -luennon Kolumbian yliopistossa ja Kant Lectures -luennon Stanfordin yliopistossa. Vuonna 1971 hän osallistui televisioituun väittelyyn nimeltä ”Human Nature: Justice versus Power”, ranskalaisen filosofin Michel Foucaultin kanssa Alankomaiden televisiossa. Vaikka Chomsky oli pitkälti samaa mieltä Foucaultin ajatusten kanssa, hän oli kriittinen postmodernismia ja yleisesti ranskalaista filosofiaa kohtaan. Hän uskoi, että ranskalaiset postmodernistiset vasemmistofilosofit käyttivät hämärtävää kieltä, joka ei juurikaan tukenut työväenluokkaa. Hän myös sätti monisanaisesti Ranskaa siitä, että heillä oli ”erittäin nurkkapatrioottinen ja sivistymätön kulttuuri”. Chomsky jatkoi myös kielitieteellisten teoksien julkaisemista: Studies on Semantics in Generative Grammar (1972), laajennettu painos Language and Mind (1972) ja Reflections on Language (1975).
Edward Herman ja Faurissonin tapaus: 1976–1980
1970-luvun loppupuolella Chomskyn julkaisut laajentuivat ja ne täsmensivät hänen aikaisempia töitään, ottaen kantaa kriitikoihin ja päivittäen hänen kielioppiteoriaansa. Hänen julkiset puheensa herättivät usein paljon kiistelyä, etenkin, kun hän kritisoi Israelin hallituksen toimia ja armeijaa. Hänen poliittiset näkemyksensä olivat oikeistolaisen ja keskustalaisen hyökkäyksen kohteena, hyökkääjistä näkyvimmän ollessa Alan Dershowitz. Chomsky piti Dershowitziä ”täytenä valehtelijana” ja syytti häntä asioiden aktiivisesta vääristelystä. Lisäksi 1970-luvun alussa hän aloitti yhteistyön Edward S. Hermanin kanssa, joka oli myös julkaissut kritiikkiä Yhdysvaltojen sodasta Vietnamissa. Yhdessä he kirjoittivat Counter-Revolutionary Violence: Bloodbaths in Fact & Propaganda -kirjan, joka kritisoi Yhdysvaltojen armeijan osallistumista Kaakkois-Aasiassa ja korosti miten valtamedia jätti huomioimatta ja peitteli näitä aktiviteettejä. Julkaisija Warner Modular alun perin hyväksyi kirjan ja julkaisi sen vuonna 1973, mutta Warner Modularin emoyhtiö Warner Communications paheksui kirjan sisältöä ja määräsi tuhottavaksi kaikki kopiot kirjasta.
Kun valtavirran julkaisijat osoittautuivat vaikeaksi, Chomsky löysi tukea Mike Albertin South End Pressistä, joka oli aktivistisesti suuntautunut kirjakustantamo. Vuonna 1979 Chomsky ja Herman tarkistutti Counter-Revolutionary Violence -kirjan ja julkaisi sen South End Pressin kanssa kahtena julkaisuna The Political Economy of Human Rights -nimellä. Tässä he vertailivat Yhdysvaltain median reaktiota Kambodẑan kansanmurhasta ja Indonesian miehityksestä Itä-Timorissa. He totesivat, että media jätti huomioimatta Itä-Timorin tilanteen, koska Indonesia oli Yhdysvaltojen liittolainen, ja keskittyi sen sijaan Kambodẑaan, koska Kambodẑa oli Yhdysvaltojen vihollinen. Chomskyn ollessa kiinnostunut Itä-Timorin tilanteesta, hän todisti aiheesta Yhdistyneiden kansakuntien dekolonisaation erityskomiteassa (United Nations' Special Committee on Decolonization) vuosina 1978 ja 1979. Hän osallistui myös YK:n konferenssiin Lissabonin miehityksestä vuonna 1979. Seuraavana vuonna Steven Lukas kirjoitti artikkelin Times Higher Education Supplement -lehteen, jossa hän syytti Chomskya siitä, että hän pettää anarkistiset ihanteet ja toimii Kambodẑan johtajan Pol Potin puolustelijana. Vaikkakin Laura J. Summers ja Robin Woodsworth Carlsen vastasivat artikkeliin, että Lukas väärinymmärsi täysin Chomskyn ja Hermanin työt, Chomsky itse ei vastannut artikkeliin. Tämä kiista vahingoitti Chomskyn mainetta, mutta Chomsky edelleen linjasi, että kriitikot julkaisivat tarkoituksellisesti hänestä valheita halventaakseen häntä.
Vaikka Chomsky oli kritisoinut julkisesti pitkään natsismia ja totalitarismia, hänen sitoutumisensa sananvapauteen johti hänet puolustamaan ranskalaisen historioitsijan Robert Faurissonin oikeutta sananvapauteen holokaustin kiistämisestä. Ilman Chomskyn hyväksyntää ja tiedottamista hänen vetoomuksensa julkaistiin Faurisonnin kirjan Mémoire en défense contre ceux qui m'accusent de falsifier l'histoire esipuheessa vuonna 1980. Chomsky ei kuitenkaan puolustanut itse holokaustin kiistämistä, vaan itse oikeutta sananvapauteen, niinkin kyseenalaisissa asioissa kuten holokaustin kiistämisessä. Chomsky tuomittiin laajasti puolustaen Faurissonia, ja Ranskan valtavirran lehdistö syytti Chomskyn olevan holokaustin kiistäjä. Chomsky kieltäytyi julkaisemasta vastaväitteitä heidän syytöksilleen. Kritisoimalla Chomskyn asemaa, sosiologi Werner Cohn myöhemmin julkaisi analyysin tapauksesta nimeltä Partners in Hate: Noam Chomsky and the Holocaust Deniers. Faurissonin tapauksella oli pitkä haitallinen vaikutus Chomskyn uralle, ja hän ei vieraillut Ranskassa – jossa hänen poliittisten kirjoituksien käännöksiä ei julkaistu vasta kuin 2000-luvulla – yli kolmeenkymmeneen vuoteen tapauksen jälkeen.