cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Keltakurkkuvarpunen
Keltakurkkuvarpunen (Gymnoris pyrgita) on varpusten (Passeridae) heimoon ja pensaikkovarpusten (Gymnoris) sukuun kuuluva lintulaji.
Koko ja ulkonäkö
Keltakurkkuvarpunen voi kasvaa noin 15 senttimetrin mittaiseksi. Laji on väritykseltään vaalean harmaanruskea. Kurkun kohdalla on tyypillisesti keltainen täplä. Ennen sukukypsyyttä keltakurkkuvarpunen on täysikasvuista ruskeampi ja sen silmän yläpuoli on kellanruskea. Sukupuolet muistuttavat toisiaan ulkonäöltään.
Levinneisyys ja elinympäristö
Keltakurkkuvarpusta tavataan laajalti Afrikan sarven valtioista sekä laikuittaisesti Sahelin alueelta. Laji ei ole muuttolintu. Sen elinympäristöä ovat metsät, savannit ja ruohomaat. Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto IUCN luokittelee keltakurkkuvarpusen elinvoimaiseksi lajiksi.
Killybegs
thumb|250px|Killybegs thumb|250px|Killybegin kalasatama Killybegs on Donegalin kreivikunnan ja Irlannin suurin kalasatama. Se sijaitsee kreivikunnan etelärannikolla Donegal Bayn pohjoisrannalla, lähellä Donegalin kaupunkia. Kaupunki on kauniin sataman päässä pohjoiseen suuntautuvan vuoristoseudun juurella. Kesällä siellä vietetään kalastukseen liittyviä katujuhlia, joihin liittyy perinteinen yhteinen "veneiden siunaaminen".
Kaupungissa on asukkaita noin 2 000. Siellä puhutaan englantia ja iiriä.
54.63611°N, -8.44444°W
Safiiritetra
Safiiritetra eli kolumbiantetra (Hyphessobrycon columbianus) on näyttävä tetroihin kuuluva kala, jota on alettu kasvattaa myös akvaarioissa.
Käyttäytyminen ja lisääntyminen
Kala sopii seura-akvaarioihin. Jotkut ovat havainneet sen olevan aggressiivinen muita lajeja kohtaan, toiset todenneet rauhalliseksi.
Ravinto
Safiiritetra on pääosin lihansyöjä.
Fenioux (Deux-Sèvres)
Fenioux on Ranskan kunta Deux-Sèvresin departementissa Uuden-Akvitanian hallintoalueella. Se sijaitsee departementin pääkaupungin Niortin pohjoispuolella. Kunnan pinta-ala on 33,6 neliökilometriä ja siellä on arviolta 654 asukasta (vuonna 2016).
Ray Davies
Raymond Douglas ”Ray” Davies (s. 21. kesäkuuta 1944 Lontoo) on englantilainen rockmuusikko, joka tunnetaan parhaiten The Kinks -yhtyeen keulakuvana, laulajana, lauluntekijänä ja kitaristina. Hän perusti yhtyeen vuonna 1964 pikkuveljensä Dave Daviesin kanssa. Myöhempinä vuosikymmeninä hän on ollut myös soolouralla sekä osallistunut teatterille ja televisioon tehtyihin esityksiin näyttelijänä, ohjaajana ja tuottajana.
The Kinksin lopetettua toimintansa 1990-luvun alussa Ray Davies on esiintynyt soolokiertueilla vieraillen myös Helsingissä. Ensimmäinen soololevy kuitenkin ilmestyi vasta vuoden 2006 alussa. Vuonna 2010 Davies julkaisi albumin See My Friends, jolla hän tulkitsee vanhoja The Kinks -klassikoita yhdessä nimekkäiden vierailijoiden kanssa. Mukana ovat muun muassa Bruce Springsteen, Jon Bon Jovi, Metallica, Billy Corgan, Amy Macdonald ja Paloma Faith.
St. Urho’s Pub
thumb|Pubin julkisivu ja kuva sahtia ryystävästä Kekkosesta pubin mainoskyltissä St. Urho's Pub on Helsingin Ostrobotnialla (Museokatu 10) sijaitseva olutravintola, joka oli aiemmin Urho Kekkosen kantapaikka ja jonka mukaan ravintola on sittemmin nimetty. Pub avattiin 7. toukokuuta 1973. Avajaisiin osallistui myös presidentti Urho Kekkonen. St. Urho's Pub on tullut tunnetuksi etenkin taidemusiikkiväen suosimana ravintolana.
St. Urho's Pub valittiin vuoden 2006 Olutravintolaksi.
Ariete (D36)
Ariete (runkonumero D36) oli Espanjan laivaston vuonna 1955 vesillelaskettu Audaz-luokan hävittäjä.
Valmistus
Alus tilattiin Ferrolista, missä köli laskettiin 3. elokuuta 1945. Alus laskettiin vesille 24. helmikuuta 1955 ja otettiin palvelukseen 7. helmikuuta 1961.
Palvelus
Alus poistettiin 1966 palveluksesta.
Valkealan vaakuna
thumb|right|150px|Valkealan vaakuna (1952–2008) Valkealan vaakuna on Valkealan kunnan tunnus. Sen on suunnitellut heraldikko Olof Eriksson vuonna 1952.
Valkealan vaakunassa on mustassa kentässä tyvestä nouseva hopeinen, kolmikielekkeinen liekki.
Vaakunan aihe viittaa sekä Valkealan nimeen että sen syntyhistoriaan. Kunnan synnystä on olemassa monia erilaisia kertomuksia, joissa kaikissa on keskeisenä teemana kaskitulen eli valkean näkyminen muille asuinsijoille. Liekkikuvion voi siten ymmärtää kuvastavan kaskiviljelyä. Musta ja hopea ovat perinteiset Kymenlaakson värit. Vaakuna muuttui epäviralliseksi kotiseutuvaakunaksi 2009 Valkealan liityttyä Kouvolan kaupunkiin.
Italian A2-liiga
Italian A2-liiga on Italiassa lentopallossa toiseksi korkeimmalla oleva sarjataso. A1-liiga on Italiassa korkein mahdollinen sarjataso ja sitä pidetään maailman kovimpana lentopalloliigana.
Sarjajärjestelmä
Italian A2-liigassa pelaa 16 joukkuetta. Jokainen joukkue kohtaa toisensa sekä koti- että myös vieraskentällään kauden aikana. Kauden keskivaiheilla pelataan All-Stars ottelu liigassa, jossa A2-liigan parhaimmat pelaajat kohtaavat A1-liigan parhaimmat. Runkosarjan kärkipaikalla kauden loputtua sijoittunut joukkue nousee automaattisesti Italian A1-liigaan. Sijoille 2–7 sijoittuneet joukkueet pelaavat Play-Off -pelit A1-liigaan nousemista varten, jonka jälkeen he kohtaavat A1-liigan huonoimmat joukkueet ja pelaavat sarjapaikasta maailman arvostetuimpaan lentopallosarjaan. Sijoille 13, 14, 15 ja 16 sijoittuneet joukkueet putoavat automaattisesti B1-liigaan.
Heinrich Kuhl
pienoiskuva|Heinrich Kuhl Heinrich Kuhl (17. syyskuuta 1797 Hanau − 14. syyskuuta 1821 Buizentorg (Bogor) oli saksalainen eläintieteilijä.
Vuonna 1817 Kuhl pääsi Coenraad Jacob Temminckin assistentiksi Leidenin museoon. 1817 Kuhl julkaisi tutkielman lepakoista ja 1819 hän julkaisi papukaijoista teoksen Conspectus psittacorum. Hän julkaisi myös ensimmäisen tutkielman keijuista ja luettelon kaikista lintumaalauksista Louis-Jean-Marie Daubentonin teoksessa Planches Enluminees.
1820 hän matkusti Jaavalle ystävänsä Johan Coenraad von Hasseltin (1797–1823) kanssa tutkimaan saaren eläimistöä. He lähettivät Leidenin museolle 200 luurankoa, 200 nisäkkään nahkaa 65:stä lajista, 2000 linnun nahkaa, 1400 kalaa, 300 matelijaa ja sammakkoeläintä, sekä suuren joukon hyönteisiä ja nilviäisiä.
Kuhl kuoli maksatulehdukseen Buizentorgissa oltuaan Jaavalla vajaan vuoden. Von Hasselt jatkoi hänen työtään, mutta hänkin kuoli jo parin vuoden kuluttua.
Kuhl nimesi linnuista ainakin etelänkeijun.
Ivar Johansson
Ivar Valentin Johansson (31. tammikuuta 1903 Norrköping – 4. elokuuta 1979 Norrköping) oli ruotsalainen painija ja kolminkertainen olympiavoittaja, ammatiltaan poliisi.
Ivar Johansson on Kristjan Palusalun ohella ainoa painija, joka on yltänyt samoissa olympiakisoissa voittoon sekä vapaapainissa että kreikkalais-roomalaisessa painissa.
Los Angelesin kisoissa 1932 Johansson voitti ensin kultaa vapaapainin keskisarjassa (79 kg), jossa Suomen Väinö Kajander kärsi ainoana pistetappion Johanssonin selätettyä kolme aiempaa vastustajaansa. Voittonsa jälkeen Johanssonilla ei ollut aikaa juhlimiseen, vaan hän laihdutti itsensä 72-kiloiseksi osallistuakseen kreikkalais-roomalaisen painin välisarjaan. Siinä Johansson voitti toisen kultamitalinsa vaikka hävisikin ottelunsa Suomen Kyösti Luukkoa vastaan tuomariäänin 2–1.
Kolmannen kultamitalinsa Johansson sai neljä vuotta myöhemmin Berliinissä 1936 kreikkalais-roomalaisen painin keskisarjassa. Tuolloin hopeamitalille päätynyt Saksan Ludwig Schweickert hävisi tuomariäänin 2–1, neljänneksi sijoittunut Suomen Väinö Kokkinen 3–0, ja viimeisessä ottelussa pronssimitalisti, unkarilainen József Palotás selättyi ajassa 3.48.
Johansson hallitsi omaa sarjaansa myös EM-kisoissa: hän voitti molemmissa painimuodoissa yhteensä yhdeksän Euroopan mestaruutta ja jäi vain kahdesti himmeämmille mitaleille. Vuoden 1930 EM-kisoissa Väinö Kokkinen oli häntä parempi. Vuosina 1938–1939 vapaapainin EM-kisoja ei järjestetty, joten Johansson joutui noina vuosina tyytymään yhteen mestaruuteen. MM-kilpailujakaan ei hänen aktiivivuosinaan järjestetty.
Pyhä saksalais-roomalainen keisarikunta
Pyhä saksalais-roomalainen keisarikunta ( (H.R.R.),, ) oli keskieurooppalainen valtakunta keskiajalla. Käsite Ensimmäinen valtakunta tarkoittaa tätä keisarikuntaa. Sen perustana oli frankkien valtakunnan hajotessa Verdunin sopimuksessa vuonna 843 syntynyt kuningaskunta, johon myöhemmin yhdistyi Rooman keisarius. Muodollisesti keisarikunta säilyi vuoteen 1806 saakka. Valtakunnan nimi, laajuus ja rakenne on vaihdellut vuosisatojen aikana.
Nimi
Keisari Konrad II:n alaisuuteen kuuluvia maita kutsuttiin Rooman keisarikunnaksi vuonna 1034, Pyhäksi keisarikunnaksi vuonna 1157 ja Pyhäksi roomalaiseksi keisarikunnaksi 1254, aluksi latinankielisellä määreellä Sacrum (’siunattu’) ja myöhemmin saksaksi Heilig (’pyhä / siunattu’). Keisari Otto II oli ensimmäinen, josta käytettiin nimeä Rooman keisari. Nimitys Pyhä saksalais-roomalainen keisarikunta juontaa juurensa vuoteen 1512, jolloin se esiintyi muodossa Heiliges Römisches Reich Deutscher Nation (’Saksan kansakunnan pyhä roomalainen valtakunta’).
Keisarikunnan luonne
Keisarikunta oli ainutlaatuinen instituutio maailman historiassa, ja sen luonteen ymmärtäminen on hankalaa. On helpompi esittää, mitä keisarikunta ei ollut, kuin määritellä se:
Rakenne ja instituutiot
1100-luvulta lähtien keisarikuntaa muokkasivat paikallisten, pitkälti itsenäisten ruhtinaiden pyrkimykset siirtää keisarin valtaa itselleen. Kuninkaat (keisarit) antoivat toistuvasti ruhtinaille (herttuoille, kreiveille ja muille vastaaville) myönnytyksiä vahvistaakseen oman valintansa tai saadakseen tukea pyrkimyksilleen. Samalla valtakunta hajaantui entistä pienemmiksi yksiköiksi. Prosessi päättyi vuonna 1648 Westfalenin rauhan yhteydessä.
Saksan kuningas
Paavin suorittama Kaarle Suuren kruunaus keisariksi jouluna 800 oli esimerkkinä myöhemmille kuninkaille. Kaarle Suuri oli lyönyt paavia vastustaneet langobardit ja Rooman kaupunkilaiset, mistä sai alkunsa keisarikunnan rooli kirkon suojelijana.
Alueet
Valtakunta jakautui osavaltioita vastaaviin lääneihin, vapaakaupunkeihin, kirkollisiin ruhtinaskuntiin ja muihin samanlaisiin alueisiin. Reichslehen-läänitys oli suoraan keisarilta saatu.
Näihin alueisiin kuuluivat ruhtinaiden ja herttuoiden hallitsemat alueet. Keisarikunnan alaisten alueiden hallitsijat eivät saaneet julistaa itseään kuninkaiksi (Böömi muodosti ainoan poikkeuksen keskiajalla). Kirkollisia alueita olivat hiippakunnat, joita johti piispa tai ruhtinaspiispa, sekä keisarilliset luostarit. Keisarilliset vapaakaupungit olivat kaupunkeja, joilla oli samanlainen itsehallinto kuin muillakin valtakunnan osilla.
Eri ruhtinaskuntien määrä oli varsin suuri. Useimpien koko ei ollut kuin muutaman neliökilometrin. Alueet eivät myöskään muodostaneet yhtenäisiä, rajojen ympäröimiä territorioita, vaan valtapiirit ja ruhtinaiden omistukset saattoivat sijaita hajallaan, pitkien välimatkojen päässä toisistaan. Westfalenin rauhassa eri ruhtinaskuntien lukumäärä nousi useisiin satoihin.
Valtakunnanpäivät
Uudella ajalla Reichstag oli keisarikunnan lakia säätävä elin, johon kuului sekä maallisia hallitsijoita että kirkon edustajia.
Frankkien valtakunnasta investituurariitaan
thumb|900-luvulta peräisin oleva keisarikunnan kruunu, jota säilytetään [[Wienin Hofburgissa.]]
Otto I Suuren arvioidaan perustaneen Saksalais-roomalaisen keisarikunnan viimeistään vuonna 962. Vaikka jotkut katsovat keisarikunnan saaneen alkuunsa vuonna 800 Kaarle Suuren kruunaamisesta roomalaisten keisariksi, Kaarle Suuri itse käytti titteliä ”frankkien kuningas”. Titteli osoittaa myös, että frankkien valtakunta kattoi alueen, johon kuuluivat sekä nykyinen Ranska että Saksa.
Hänen seuraajakseen valittiin Konrad I, jota seurasi saksilainen Henrik I Linnustaja. Henrik I solmi länsifrankkien kuninkaan Kaarle Yksinkertaisen kanssa sopimuksen, jossa Henrik I:n kuningaskunnan riippumattomuus taattiin. Kaarlen kuoltua Henrik I liitti valtakuntaansa frankkien Lothringenin. Henrik I torjui vuonna 933 maahan jatkuvasti pyrkineiden madjaarien hyökkäykset.
Henrik I:n pojasta Otto I Suuresta tuli kuningas vuonna 936, kun hän kruunautti itsensä Aachenissa Saksan ensimmäiseksi keisariksi ja myöhemmin vuonna 962 myös paavi kruunasi hänet. Otto oli saanut suurimman osan vallastaan valloittamalla Böömin 950 ja lyömällä unkarilaiset Lechfeldin kentällä vuonna 955. Valtakunnan yhtenäistämiseksi Otto I Suuri antoi Baijerin veljelleen Henrikille ja Schwabenin pojalleen Liudolfille. Otto I Suuri nai Burgundin ja Italian kuningaskunnan kuninkaan lesken Adelheid Burgundilaisen ja sai siten kuningaskunnan haltuunsa.
Otto I Suuri soti Italiassa langobardeja ja Bysanttia vastaan, joiden välejä hänen poikansa Otto II pyrki parantamaan noustuaan valtaistuimelle vuonna 973. Otto II ajautui valtataisteluun serkkunsa Baijerin herttuan Henrikin kanssa, ja vuoden 983 slaavilaiskapina johti Elben takaisten alueiden menetykseen. Otto II kuoli samaisena vuonna ja hänen poikansa Otto III:n sijaishallitsija Adelheid ja Theofano joutuivat puolustautumaan Henrikiä vastaan.
Otto III kuoli nuorena vuonna 1002 ja häntä valtaistuimelle seurasi koko ajan valtaa tavoitelleen Baijerin Henrikin poika Henrik II Pyhä. Henrik II Pyhä kuoli lapsettomana 1024. Hänen jälkeensä keisariksi tuli Frankenin herttua Konrad II, jota seurasi Henrik III vuonna 1039. Hän oli uudistusmielinen ja tuki uudistusmielisiä paaveja Klemens II:ta ja Leo IX:tä, mikä kostautui kirkon vallan kasvaessa keisarivallan ohi.
Henrik III:n poika Henrik IV seurasi isäänsä 1056. Hän tukeutui lääninherroihinsa ja vahvistuvaan porvaristoon ja julisti paavi Gregorius VII:n erotetuksi. Paavi puolestaan julisti keisarin pannaan. Paavi poisti pannan vuoden jälkeen Henrik IV:n kaduttua julkisesti. Pannan aikana herttuakunnat olivat alkaneet kapinoida, ja Henrik IV kukisti kapinoivat herttuat vuonna 1080. Keisarin vastustus kuitenkin kasvoi, ja lopulta hänen oma poikansa Henrik V syrjäytti hänet vuonna 1105.
Tähän aikaan itäinen kuningaskunta ei ollut yhtenäinen Saksa vaan ruhtinaskuntien liitto, joka pysyi yhtenäisenä Henrik Linnustajan ja hänen poikansa Otto I Suuren henkilökohtaisen vaikutuksen ansiosta. He pystyivät myös itse valitsemaan seuraajansa. Yhtenäisyys rakoili Henrik II Pyhän jäädessä lapsettomaksi. Hänen jälkeensä valittiin Konrad II, mutta vasta valintaan liittyvien erimielisyyksien jälkeen.
Kruunu ja ruhtinaat tukivat kirkkoa ja papistoa, jotta valta ei siirtyisi liikaa aatelille, mikä olisi hajauttanut valtakuntaa. Kirkko puolestaan velvoitettiin tukemaan valtakuntaa taloudellisesti ja sotilaallisesti. Papiston selibaatin vuoksi varallisuus, virat ja läänitykset eivät voineet periytyä, ja ne palasivat takaisin ruhtinaille ja kruunulle. Tämä suojeli hallitsijan asemaa, ja lisäksi tällä oli paljon sanavaltaa piispojen ja apottien nimeämisessä. Kirkon itsenäisyysvaatimukset 1000-luvulla johtivat lopulta valtakuntaa hajottaneeseen investituurariitaan.
Hohenstaufin suvun aika
upright|right|thumb|Hohenstaufien vaakuna.
Henrik V oli viimeinen saalilaisen suvun keisari. Hänen aikanaan kapinoivien herttuoiden kanssa saatiin aikaan sopimus 1121 Würzburgin valtiopäivillä ja investituurariitakin sovittiin 1122. Henrik V:n kuoltua 1125 valtaan nousi Saksin herttua Lothar Supplinburgilainen, joka liittoutui Baijerin kanssa Schwabenin ruhtinassukua Hohenstaufeja vastaan. Saksi ja Baijeri yhdistyivät naimakauppojen myötä, mutta Lotharin kuoltua 1138 Schwabenin Konrad III:sta tuli Saksan kuningas. Häntä ei kuitenkaan koskaan kruunattu keisariksi. Fredrik I Barbarossa (Saksan kuningas 1152–1190, Rooman keisari 1155–1190) oli ensimmäinen, jonka kansliassa otettiin käyttöön tapa kutsua keisarikuntaa pyhäksi.
Barbarossan aikana idea keisarikunnan ”roomalaisuudesta” nousi entistä selvemmin esiin ns. 1100-luvun renessanssin hengessä. Siten keisarillinen kokous Roncagliassa vuonna 1158 otti uudelleen käyttöön keisarilliset oikeudet neljän Bolognan yliopiston oikeustieteilijän, quattuor doctores, neuvosta. He siteerasivat roomalaisen oikeuden lauseita, kuten legis solutus (”lait eivät sido johtajaa”). Roncagliassa myös lueteltiin yksitellen kuninkaalliset oikeudet, joihin oli viitattu jo investituurariidasta lähtien. Kuninkaallisiin oikeuksiin (regaliat) kuuluivat julkiset tiet, tullimaksut, rahan lyöminen, eräiden sakkojen periminen ja investituuraoikeus.
Hohenstaufin suku jakoi maata entisille epävapaille palvelusmiehilleen (ministeriaaleille, ), jotka sodan aikana toimivat keisarin sotilaina. Sittemmin ministeriaaleista muodostui alhaisaatelistoa. Hohenstaufit toivoivat, että nämä olisivat keisarille uskollisempia kuin läänityslaitokseen perustuva vapaiden miesten muodostama palvelusväki tai kirkko, jota keisari ei enää hallinnut. Uusia kaupunkeja perustettiin aktiivisesti taloudellisen voiman keskittämiseksi strategisiin paikkoihin.
Fredrik I Barbarossa soti paljon Italiassa langobardeja ja Sisilian kuningaskuntaa vastaan. Hän johti kolmatta ristiretkeä, mutta hukkui matkalla ollessaan vuonna 1190. Hänen seuraajansa oli Henrik VI, joka valloitti Italian eteläosat ja meni naimisiin Sisilian perijättären kanssa mutta kuoli niin nuorena 1197, ettei ehtinyt nimetä seuraajaansa. Keisarikunnassa alkoi valtataistelu, eikä hänen alaikäinen poikansa Fredrik II hallinnut kuin Sisiliaa. Saksassa hänen kanssaan kilpailivat kuninkuudesta Filip Schwabenilainen ja Otto IV. Lopulta Fredrik II voitti, ja hänet kruunattiin keisariksi vuonna 1220.
Fredrik toi myyttisen idean keisarikunnasta viimeiseen huippuunsa. Hän myös vahvisti keisarikunnan hajaantumistendenssiä oleskellessaan suuren osan valtakaudestaan Saksan ulkopuolella. Hän keskittyi luomaan Sisiliaan poikkeuksellisen modernia valtiota kehittäen julkisia palveluita, taloutta ja lainsäädäntöä, mutta hän luovutti papistolle ja maallisille hallitsijoille oikeuksia, joita keisari ei koskaan pystynyt palauttamaan itselleen.
Alueiden vallan nousu
Fredrikin kuoltua vuonna 1250 yksikään suku, josta uusi kuningas olisi voinut tulla, ei pystynyt sellaista asettamaan, ja ruhtinaat valitsivat useita keskenään kilpailevia kuninkaita. Vuosia 1246–1273 kutsutaan interregnumiksi.
Kuninkaan valinnan aiheuttamat vaikeudet johtivat lopulta vaaliruhtinaiden (kurfürst) kollegion muodostumiseen. Sen kokoonpano ja toimintatavat päätettiin vuoden 1356 kultaisessa bullassa. Kehitys on merkki siitä, että keisari ja valtakunta eivät enää olleet sama asia. Hohenstaufenin suvun jälkeisten kuninkaiden valta perustui myös eri asioihin kuin aikaisempien hallitsijoiden. Aiemmin keisareiden valta perustui valtakunnan maihin (Reichsgut), jotka kuuluivat aina kulloisellekin keisarille. 1200-luvun jälkeen Reichsgutin merkitys kutistui, ja valtakunnan maita annettiin pantiksi paikallisille ruhtinaille joko rahaa tai kuuliaisuutta vastaan tai palkintoina.
Kuninkaat Rudolf Habsburgilaisesta lähtien luottivat oman sukunsa maihin valtansa tueksi. Toisin kuin valtakunnan maat, hallitsijasukujen maat olivat yhtenäisempiä ja helpompia hallita. Henrik VII Luxemburgilainen oli vuonna 1312 ensimmäinen keisariksi kruunattu kuningas Fredrik II:n jälkeen. Hänen jälkeensä kaikkien kuninkaiden ja keisarien valta perustui omiin maihin. Tästä aikakaudesta lähtien oli myös kuninkaaksi valitun oma etu siirtää valtaa alueille.
Valtakunnanreformi (”Reichsreform”)
thumb|right|Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan tunnus 1410–1806.
Valtakunnan oikeusjärjestys oli yhä hyvin jäsentymätön 1400-luvun alussa, vaikka joistain menettelytavoista oli sovittu. Säännöt kuninkaan, kuninkaan valitsijoiden ja muiden ruhtinaiden yhteistyöstä keisarikunnassa riippuivat paljon kunkin kuninkaan luonteesta. Oli kohtalokasta, että Sigismund Luxemburgilainen (kuningas 1410, keisari 1433–1437) ja Fredrik III (kuningas 1440, keisari 1452–1493) eivät kiinnittäneet huomiota valtakunnan ydinalueisiin vaan pysyttelivät pääosin omilla maillaan. Ilman kuninkaan läsnäoloa hovipäivien (Hoftag, valtakunnan johtavien miesten kokous) merkitys kuihtui eikä valtiopäiviä lainsäätävänä elimenä vielä ollut olemassa. Ruhtinaat kiistelivät keskenään, ja kiistat kärjistyivät välillä paikallisiksi sodiksi.
Samaan aikaan kirkkokin oli kriisissä. Kiistat useiden kilpailevien paavien välillä ratkesivat vasta Konstanzin kirkolliskokouksessa 1414–1418 ja vuoden 1419 paljon energiaa kului taistelussa hussilaisten harhaoppia vastaan. Keskiaikainen idea yhtenäisestä Corpus Christianumista, jossa paavi ja keisarikunta olivat johtavat instituutiot, alkoi murentua. Suurten muutosten takia syntyi 1400-luvulla paljon keskustelua itse keisarikunnasta. Vanhat säännöt eivät enää riittävästi kuvanneet ajan rakenteita ja aikaisemman valtakunnanrauhan, Landfriedenin, palauttamista vaadittiin.
Kun Fredrik III tarvitsi ruhtinailta rahaa taisteluun Unkaria vastaan ja valitutti samaan aikaan poikansa (myöhemmin Maksimilian I) kuninkaaksi, ruhtinaat vaativat yhtenä miehenä suurempaa edustusta. Ensimmäistä kertaa vaaliruhtinaiden ja muiden ruhtinaiden kokousta kutsuttiin valtiopäiviksi. Fredrik III kieltäytyi kutsumasta valtiopäiviä koolle, mutta kaksi vuotta Fredrikin kuoleman jälkeen hänen sovittelevampi poikansa kutsui sen koolle Wormsiin 1495. Wormsissa kuningas ja ruhtinaat sopivat neljästä päätöksestä, joita yleisesti kutsutaan nimellä valtakunnanreformi, Reichsreform. Valtakunnanreformi sisälsi toimia, joiden tarkoitus oli antaa hajoavalle keisarikunnalle takaisin tiettyä rakennetta, kuten keisarilliset maat ja kamarihovioikeuden, jotka osittain kestivätkin keisarikunnan loppuun asti vuoteen 1806.
Uskonpuhdistus
Kun Martti Luther vuonna 1517 aloitti uskonpuhdistuksen, monet ruhtinaat näkivät siinä mahdollisuuden vastustaa keisaria. Keisarikunta jakautui kohtalokkaasti kahtia uskonnollisten rajalinjojen mukaan. Itäinen ja pohjoinen Saksa ja monet suurimmista kaupungeista kuten Strasbourg, Frankfurt ja Nürnberg muuttuivat protestanttisiksi ja eteläiset ja läntiset alueet pysyivät katolilaisina. Saksalaisessa historiankirjoituksessa aikakautta kutsutaan ”tunnustuksellisuuden kaudeksi” (Zeitalter des Konfessionalismus).
Sata vuotta kestäneiden riitelyiden jälkeen konflikti muuttui kolmikymmenvuotiseksi sodaksi (1618–1648), mikä tuhosi keisarikunnan. Ulkomaat, muun muassa Ranska ja Ruotsi sekaantuivat sotaan ja liittivät merkittäviä alueita valtakunnasta itseensä.
Westfalenin rauhan jälkeen
Vuonna 1648 solmitun Westfalenin rauhan jälkeen keisarikunta lähestyi loppuaan. Westfalenin rauhassa ruhtinaskunnat saivat lähes täyden itsenäisyyden, ja ne saivat jopa itsenäisesti solmia liittolaisuuksia kolmansien maiden kanssa. Keisarikunta oli enää vain hyvin itsenäisten valtioiden löyhä liitto. Sen Habsburg-sukuun kuuluneet keisarit hallitsivat käytännössä vain niin sanottuun Habsburgien monarkiaan kuuluneita alueita, lähinnä Itävaltaa, Böömiä ja Unkaria, mutta näistä alueista, samoin kuin myöhemmin Preussistakin, vain osa luettiin keisarikuntaan kuuluviksi. Esseessään kansojen historiasta, tavoista ja hengestä Voltaire pilkkasi Saksaa sanoen: ”Ei pyhä, ei roomalainen, eikä keisarikunta”.
Keisarikunnan loppu
Keisarikunta lakkasi virallisesti olemasta 6. elokuuta 1806, kun viimeinen keisari Frans II erosi Napoleonin lyötyä Itävallan Austerlitzin taistelussa. Frans II:n sukulaiset olivat vuoteen 1918 asti Itävallan keisareita.
Ensimmäinen valtakunta
Saksan yhdistymisen jälkeen vuonna 1871 Pyhää saksalais-roomalaista keisarikuntaa alettiin pitää ensimmäisenä valtakuntana. Natsi-Saksa piti itseään kolmantena valtakuntana ja yhdisti itsensä ”entisten hyvien aikojen” palauttamiseen. Saksan keisarikuntaa (1871–1918) kutsutaan epävirallisesti toiseksi valtakunnaksi.
Johannes Blaskowitz
thumb|[[Gerd von Rundstedt, Johannes Blaskowitz ja Walter von Reichenau vuonna 1939]] Johannes Blaskowitz (18. heinäkuuta 1883 Peterswalde, Itä-Preussi – 5. helmikuuta 1948 Nürnberg, Baijeri) oli Wehrmachtin kenraalieversti natsi-Saksan aikana.
Ensimmäinen maailmansota
Elokuussa 1915 Blaskowitz siirrettiin vasta perustetun Alpenkorpsin 2. Kuninkaallisen baijerilaisen jääkäriprikaatin 3. jääkärirykmenttiin vuoristojääkärikonekiväärikomppanian päälliköksi. Lokakuussa hänestä tuli pataljoonankomentaja samaan rykmenttiin. Alpenkorps taisteli lähinnä Serbiassa ja palasi Ranskaan keväällä 1916, jolloin Blaskowitz sai siirron esikuntatehtäviin aluksi X armeijakuntaan, sitten maavoimien pääesikuntaan ja lopuksi 75. reservinjalkaväkidivisioonaan. Esikuntatehtävien ohella Blaskowitz kävi eri sota- ja johtamistaidon kursseja joulukuusta 1916 sodan loppuun saakka.
Sotien välinen aika
Ensimmäisen maailmansodan päätyttyä Blaskowitz jäi esikuntaupseeriksi typistettyyn Reichswehriin. Majuriksi hänet ylennettiin 1922, everstiluutnantiksi 1926 ja everstiksi 1929. Kenraalikuntaan hän pääsi 1932. Vuotta myöhemmin hänet ylennettiin jo kenraaliluutnantiksi. 1935 seurasi ylennys täydeksi jalkaväenkenraaliksi ja vuotta myöhemmin hän sai Saksan toisen sotilaspiirin (Wehrkreis) komennon. Maaliskuussa 1939 Hitler miehitti Tšekkoslovakian. Blaskowitz osallistui operaatioon 3. armeijan komentajana.
Toinen maailmansota
Puolan offensiivissa Blaskowitz johti 8. armeijan sitomaan Poznańissa olleet puolalaiset joukot. Täällä hän antoi myös väliaikaisen vetäytymiskäskyn Adolf Hitlerin suureksi harmiksi, sillä Hitler katsoi kaiken vetäytymisen merkitsevän maanpetosta.
Kun Puola oli vallattu syyskuun lopulla 1939, Blaskowitz sai Puolan miehitysarmeijan päällikkyyden huolimatta aikaisemmasta riidasta Hitlerin kanssa. Hän sai jopa ylennyksen kenraalieverstiksi lokakuussa. Hän kuitenkin riitaantui myös SS:n ja Saksan poliisin johdon kanssa, sillä hän yritti estää näiden julmuuksia puolalaisia ja Puolan juutalaisia kohtaan. Hän myös lähetti SS:n käytöksestä varoittavan muistion Hitlerille. Muistio kulki virkateitse ylemmän kenraalin von Brauchitschin kautta, mutta katosi matkalla. On mahdollista, että von Brauchitsch kadotti muistion suojellakseen toveriaan.
Vuonna 1944 Blaskowitzin alaisia osallistui epäonnistuneeseen heinäkuun 20. päivän salaliitto on Hitleriä vastaan. Vaikka esimerkiksi Erwin Rommel joutui tekemään itsemurhan samanlaisten olosuhteiden vuoksi, Blaskowitz kuitenkin säästyi raskauttavilta epäilyiltä. Samana syksynä hän johti armeijaryhmä G:tä kenraali Gerd von Rundstedtin alaisuudessa. Vuoden 1945 alussa hän komensi miehitysjoukkoja Hollannissa.
Sodan lopun lähestyessä Blaskowitz antautui briteille 5. toukokuuta 1945. Hän joutui Nürnbergin oikeudenkäyntiin, epäiltynä pienemmän luokan sotarikoksista. Vuonna 1948 hän teki itsemurhan vankilassa Nürnbergissä. Huhun mukaan aikanaan SS:ään kuuluneet luottovangit olisivat tappaneet Blaskowitzin.
INS Betwa (1959)
INS Betwa oli Intian laivaston Leopard-luokan fregatti.
Palvelus
Intian asevoimien vapauttaessa 18. joulukuuta 1961 Goan Portugalin laivaston aviso NRP Afonso de Albuquerque oli ankkurissa Momugaonlahdella. Betwa sai käskyn vallata aluksen, joten fregatti lähestyi Portugalin laivaston alusta. Betwa avasi tulen pääaseillaan, jolloin portugalilaiset antautuivat ja ajoivat aluksensa matalikolle. Betwa jatkoi partiointia 19. joulukuuta saakka, jolloin se sai määräyksen palata Bombayhin.
Aluksen takakannen rakenteita laajennettiin, jolloin tykki poistettiin. Alus siirrettiin koululaivaksi 16. fregattilaivueeseen ja vuonna 1988 se siirrettiin koulutuslaivueeseen Cochiniin. Alus korvattiin uudella aluksella, minkä jälkeen fregatti romutettiin.
Ezgjan Alioski
pienoiskuva|Ezgjan Alioski vuonna 2014. Ezgjan Alioski (s. 12. helmikuuta 1992 Prilep) on pohjoismakedonialainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan vasen laitapuolustaja. Hän edustaa seuratasolla Englannin Valioliigassa pelaavaa Leeds Unitedia. Aiemmin hän on pelannut Sveitsissä kesään 2017 saakka ja edustanut Young Boysin nuorisojoukkueita, Schaffhausenia sekä Luganoa. Hän on kauden 2020–2021 loppuun mennessä pelannut Sveitsin Superliigassa 50 ottelua, joissa hän on tehnyt 19 maalia, Englannin Valioliigassa 36 ottelua, joissa hän on tehnyt kaksi maalia, ja toisella sarjatasolla yhteensä yli 200 ottelua.
Alioski pelasi Pohjois-Makedonian nuorisomaajoukkueissa. Hän pelasi ensimmäisen kerran Pohjois-Makedonian A-maajoukkueessa lokakuussa 2013 MM-karsintaottelussa Walesia vastaan. Kesän 2021 EM-kilpailuissa hän teki maalin toisessa alkulohko-ottelussa Ukrainaa vastaan. Hän on kesäkuun 20. päivään 2021 mennessä pelannut 45 maaottelua, joista 44 ottelua avauskokoonpanossa, ja tehnyt niissä yhdeksän maalia.
Senegalin presidentti
Senegalin presidentti on Senegalin valtionpäämies. Presidentti valitaan suoralla kansanvaalilla viisivuotiselle toimikaudelle, ellei kukaan saa absoluuttista enemmistöä järjestetään toinen kierros. Sama henkilö voidaan valita korkeintaan kahdelle perättäiselle kaudelle.
Gustav Tegengren
Ernst Gustav (Gustaf) Tegengren (16. kesäkuuta 1871 Vaasa – 18. helmikuuta 1951 Helsinki ) oli suomalainen opettaja, rehtori ja virka- sekä kunnallismies, joka julkaisi oppikirjoja.
Gustav Tegengrenin vanhemmat olivat hovioikeudenneuvos Ernst Wilhelm Tegengren ja Aline Irene Boy ja puoliso vuodesta 1901 Elin Olga Sofia Österberg. Kirjailijat Jacob Tegengren ja K. V. Tegengren olivat hänen veljiään. Gustav Tegengren tuli ylioppilaaksi 1889 ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1894, filosofian tohtoriksi hän väitteli 1907. Hän toimi matemaattisten aineiden ja saksan kielen opettajana Helsingissä 1896–1909, lehtorina Tammisaaren seminaarissa 1909–1916 ja lehtorina ja rehtorina Porvoon lyseossa 1916–1926. Kouluhallituksen ruotsinkielisen osaston kouluneuvos hän oli 1926–1939 ja osastopäällikkö 1935–1939. Tegengren julkaisi useita matematiikan oppikirjoja. Hän oli myös sekä Tammisaaren että Porvoon kaupunginvaltuuston jäsen.
Pariisi–Nizza-ajo 2007
Pariisi–Nizza-ajo 2007 ajettiin perinteisenä polkupyörien etappiajona 11.– 18. maaliskuuta 2007. Kilpailuun lähti kaikkiaan 160 kilpailijaa.
Vuoden ja pyöräilykauden 2007 alusta lähtien suurten tour-kilpailujen järjestäjien (ASO, Unipublic ja RCS Sport) sekä kansainvälisen pyöräilyliiton (UCI) välillä on vallinnut kiista. Seurauksena kiistasta on ollut ruotsalaisen tallin Unibet.comin joukkueen valitsematta jättäminen noiden kolmen organisaation kilpailuihin. Pariisi–Nizza-ajo 2007 on muutaman kuukauden ajan ollut vilkkaan keskustelun kohde lehdistössä, kun ASO on kieltäytynyt valitsemasta ruotsalaista joukkuetta Ranskan lain perusteella. UCI puolestaan pyysi talleja boikotoimaan Pariisi–Nizza-ajo 2007 -kilpailua. Juuri ennen kisan loppua saatiin kuitenkin aikaan välirauha.
Prologi
Pariisi–Nizza-ajon prologi 2007 ajettiin Issy-Les-Moulineaux'ssa 11. maaliskuuta 2007.
Muut sijoitukset
Pistekilpailun johtaja: David Millar  20px Yhdistynyt kuningaskunta
1.etappi
'''Pariisi–Nizza-ajon 1. etappi 2007''' ajettiin osuudella Cloyes-sur-Loir > Buzançais 12. maaliskuuta 2007.
Tapahtumat
On kulunut viisi vuotta ranskalaisen pyöräilijän Laurent Jalabertin etappivoitosta, jossa trikolori oli voittoisa. Jean-Patrick Nazon toi ranskalaisille heidän kovin kaipaamansa etappivoiton kilpailun ensimmäisellä etapilla.
Muut sijoitukset
Pistekilpailun johtaja: Daniele Bannati  20px Italia
Vuoriston paras: Roman Feillu 20px Ranska
Nuorten kilpailun johtaja: Roman Kreuziger 20px Tšekki
2. etappi
'''Pariisi–Nizza-ajon 2. etappi 2007''' ajettiin osuudella Vatan > Limoges 13. maaliskuuta 2007.
Tapahtumat
Etapin pituus oli 177 kilometriä ja ryhmä Augé, Gilbet, Voeckler ja Ficher erosivat voimalla pääjoukosta noin 750 metriä ennen maalia. Kuitenkin Franco Pellizotti voitti etapin, ja muu joukko ajoi muut karkaajat kiinni.
Muut sijoitukset
Pistekilpailun johtaja: Daniele Bennati  20px Italia
Vuoriston paras: Stéphan Augé 20px Ranska
3. etappi
'''Pariisi–Nizza-ajon 3. etappi 2007''' ajettiin osuudella Limoges > Maurs 14. maaliskuuta 2007.
Tapahtumat
Kyseessä oli kilpailun pisin matka 215,5 kilometriä. Kymmenen kilometriä lähdön jälkeen Aleksandr Kolobnev lähti pääryhmästä erilleen. Tuttuun tapansa vahvana loppukirimiehenä tunnettu Tom Boonen oli tehokas loppukirissa ja sijoittui toiselle sijalle.
4. etappi
'''Pariisi–Nizza-ajon 4. etappi 2007''' ajettiin osuudella Maurs > Mende 15. maaliskuuta 2007.
Tapahtumat
Kyseessä oli kilpailun yksi lyhimmistä päiväetapeista, jonka pituus oli 169,5 kilometriä. Kolme pyöräilijaa Sandy Casar (Française des Jeux)), Amaël Moinard (Codifis) sekä Dimitri Murajv (Astana) menivät kilpaulun kärkeen ja he antautuivat vasta 150 kilometriä lähdön jälkeen. Kilpailun voimakain oli Alberto Contador, joka pystyi vastustamaan Savide Rebellin vahvaa loppurynnistystä. Tämä toiseksi tullut italialainen sai haltuunsa keltaisen paidan.
5. etappi
'''Pariisi–Nizza-ajon 5. etappi 2007''' ajettiin osuudella Sorgues > Manosque 16. maaliskuuta 2007.
Tapahtumat
Kyseisen pituus oli 178 kilometriä. Ukrainalainen pyöräilijä Jaroslav Popovytš (DSC) voitti etapin. Hän irtautui pääjoukosta kolmentoista muun pyöräilijän ryhmässä yhdeksän kilometrin kohdalla. Joukossa oli myös David Zabriskie CSC-tallista. Ukrainalainen jätti muut etujoukon jäsenet viimeisessä nousussa ja pystyi vastustamaan paajoukon kiinnisaamisyrityksia viimeiset kymmenen kilometriä.
Kyseisen pituus oli 200 kilometriä. Luis-Leon Sanchez (GCE) sävytti kilpailupäivää yhdessä Sylvain Chavanelin (COF)kanssa aina 33 lähdön jälkeen. Vaikka ranskalainen Chavanel teki kaikkensä niin viimeissellä osuudella hän joutui antamaan periksi. Sanchez onnistui kuitenkin seuraamaan Contadorin junan vauhtia ja neljä kilometriä ennen maalia hän onnistui saamaan jopa muutaman sekunnin raon pääjoukkaan. Sanchez nousi näin neljänneksi kokonaiskilpailussa.
7. etappi
'''Pariisi–Nizza-ajon 7. etappi 2007''' ajettiin osuudella Nizza > Nizza 18. maaliskuuta 2007.
Tapahtumat
Kyseisen pituus oli 129,5 kilometriä. Discovery Channelin tiimi hallitsi koko kilpailupäivää ja tiimin juna oli kärjessä neljän päivän osion ajan. Tämä mahdollisti Alberto Contadorin parhaan mahdollisen aseman ennen loppurutistusta ja hän aloittikin loppukirin jo 20 kilometriä ennen maalia. Näin hän vei kaikkiaan neljä espanjalaista etapin kärkisijoille ja oli siten toinen espanjalainen Miguel Indurainin jälkeen, joka voitti kokonaiskilpailun tässä Pariisi–Nizza ajossa.
Temerario (D37)
Temerario (runkonumero D37) oli Espanjan laivaston vuonna 1960 vesillelaskettu Audaz-luokan hävittäjä.
Palvelus
Alus poistettiin palveluksesta vuonna 1975.
Florentin Granholm
thumb|260px|[[Bengtskärin majakka.]] Gustaf Florentin Granholm (9. kesäkuuta 1836 Helsinki – 29. heinäkuuta 1922 Helsinki) oli suomalainen arkkitehti.
Granholmin vanhemmat olivat kojeseppä Erik Gustaf Granholm ja Eva Elisabet Forss. Granholm pääsi ylioppilaaksi 1855. Hänet otettiin seuraavana vuonna oppilaaksi Yleisten rakennusten intendentinkonttoriin. Granholm oli viimeinen intendentinkonttorin oppilas. Hän valmistui arkkitehdiksi Pariisin École des Beaux-Artsista vuonna 1863 ja jatkoi seuraavana vuonna opintoja vielä Münchenin teknillisessä korkeakoulussa.
Granholm nimitettiin vuonna 1865 ylimääräiseksi arkkitehdiksi Yleistenrakennusten ylihallitukseen, joksi Intendentinkonttorin nimi oli samana vuonna muuttunut. Hän toimi vuosina 1865–1909 ylihallituksen eri tehtävissä, muun muassa Uudenmaan läänin lääninarkkitehtina vuodet 1875–1884. Hän suunnitteli Helsinkiin useita rakennuksia.
Granholm sai valtioneuvoksen arvonimen 1907. Hän oli naimisissa vuodesta 1865 Elise Sofia Källströmin (k. 1907) kanssa.
Huopapaju
Huopapaju eli laventelipaju (Salix elaeagnos) on puumainen Euroopassa kasvava pajulaji.
Se kasvaa 8–10(–12) metriä korkeaksi puuksi tai joskus korkeaksi pensaaksi. Laji kuuluu koripajun sukulaisiin, joille on tyypillistä pitkä ja kapea lehtimuoto. Huopapajun lehtilavan leveyden ja pituuden suhde on tyypillisesti 1:10, viljelylajikkeella 'Angustifolia' 1:20. Alapinnan karvoitus on himmeän huopamainen. Kukintonorkot ovat salavamaisen kapeita ja ilmestyvät samaan aikaan kuin lehdet puhkeavat.
Huopapajua esiintyy alkuperäisenä Keski- ja Etelä-Euroopassa ja Marokossa. Se kasvaa soilla ja kallioilla, laji on kalkinsuosija.
Adolf Halinen
Adolf Halinen (11. syyskuuta 1859 Jyväskylän maalaiskunta – 31. heinäkuuta 1909 Jyväskylän maalaiskunta) oli suomalainen maanviljelijä ja valtiopäivämies.
Aleksander Barkov
Aleksander Aleksandrovitš ”Sasha” Barkov (, s. 2. syyskuuta 1995 Tampere) on suomenvenäläinen jääkiekkoilija, joka pelaa NHL-joukkue Florida Panthersissa kapteenina. Hän on pelipaikaltaan keskushyökkääjä. Florida varasi Barkovin ensimmäisen kierroksen toisena pelaajana NHL:n varaustilaisuudessa 2013.
Ura Suomessa
Barkov on Tapparan kasvatti ja edusti joukkuetta koko junioriuransa ajan. Hän voitti C-nuorten SM-pronssia vuonna 2010 ja SM-hopeaa vuonna 2011. Kaudella 2010–2011 Barkov edusti kaikkia kolmea ikäluokkaa saman kauden aikana. Keväällä 2011 hän saavutti C-nuorten pudotuspelien syöttöennätyksen tehopistein 7+17=24 kymmenessä ottelussa.
Kauden Barkov aloitti A-nuorissa, josta päävalmentaja Risto Dufva nosti hänet Tapparan SM-liigajoukkueeseen viiden pelatun ottelun jälkeen. Barkov pelasi ensimmäisen ottelunsa SM-liigassa vain 16-vuotiaana 1. lokakuuta 2011 kotiottelussa Bluesia vastaan. Näin hänestä tuli liigan toiseksi nuorin pelaaja Ässissä kaudella 15-vuotiaana ensimmäisen liigaottelunsa pelanneen Jesse Joensuun jälkeen. Barkov antoi yhden maaliin johtaneen syötön heti ensimmäisessä ottelussaan, ja hänestä tuli SM-liigan nuorin tehopisteen tehnyt pelaaja. Toisessa ottelussaan 4. lokakuuta 2011 Ässiä vastaan Barkovista tuli kaikkien aikojen nuorin maalin tehnyt pelaaja SM-liigassa. Maali syntyi ottelun toisessa erässä Barkovin ohjattua Jussi Makkosen laukauksen Ässien maaliin. Hänet merkittiin maalintekijäksi ennätyksellisessä 16 vuoden, yhden kuukauden ja kahden vuorokauden iässä. Aiempi ennätys oli Forssan Palloseuran Juha Jyrkkiön nimissä, joka onnistui maalinteossa seitsemän kuukautta ja yhdeksän vuorokautta vanhempana kaudella 1975–1976.
Barkov vakiinnutti paikkansa Tapparan liigajoukkueessa kiekollisessa roolissa mutta sairastui helmikuussa 2012 mononukleoosiin ja oli loppukauden sivussa joukkueen kokoonpanosta. Hän teki SM-liigassa yhteensä 32 runkosarjaottelussa tehopisteet 7+9=16. Huhtikuussa toipunut Barkov pelasi alle 18-vuotiaiden maailmanmestaruuskilpailuissa, joissa Suomi sijoittui neljänneksi. Toukokuussa 2012 KHL:n varaustilaisuudessa Lokomotiv Jaroslavl varasi Barkovin ensimmäisellä kierroksella varaustilaisuuden toisena pelaajana.
Vuoden 2013 NHL:n varaustilaisuudessa Florida Panthers varasi Barkovin tilaisuuden toisena pelaajana. Barkov solmi Panthersin kanssa kolmen vuoden tulokassopimuksen heinäkuussa 2013.
NHL-ura
Ensimmäisen NHL-ottelunsa Barkov pelasi 3. lokakuuta 2013 Dallas Starsia vastaan ollen nuorin NHL:ssä pelannut suomalainen 18 vuoden ja 31 päivän ikäisenä. Aiemmin ennätystä piti hallussaan 18 vuoden ja 71 päivän iässä ensimmäisen NHL-ottelunsa pelannut Aki-Petteri Berg. Barkov teki heti ensimmäisessä ottelussaan tasoitusmaalin 2–2:een, ja hänestä tuli nykymuotoisen NHL:n nuorin maalintekijä. Edelliset ennätyksen hallussapitäjät Grent Mulvey ja Jordan Staal olivat maalit tehdessään vain päivän Barkovia vanhempia. Barkovista tuli myös toiseksi nuorin pelaaja (18 vuotta, 39 päivää) joka on saavuttanut kolme tehopistettä yhdessä NHL-ottelussa, mikä tapahtui 11. lokakuuta 2013 Pittsburgh Penguinsia vastaan, kun hän teki maalin ja antoi kaksi maaliin johtanutta syöttöä. Barkov ehti ensimmäisellä NHL-kaudellaan saavuttaa 54 ottelussa tehopisteet 8+16 ennen olympiakisoja.
Kauteen 2014–2015 valmistautumista Barkovia haittoi polvivammasta toipuminen. Alkukausi jäi Barkovilta hyökkäyspelin osalta vaisuksi, mutta vuodenvaihteen jälkeen hän saavutti hyvän tehopistetahdin. Hän nousi puolustuspelaamisensa kautta kaudella NHL:n parhaimmistoon, ja muun muassa Sidney Crosby otti eräässä haastattelussa esille, kuinka vaikeaa Barkovia vastaan on pelata. Maaliskuussa 2015 Barkov sai hyökkäysketjuunsa Floridaan siirtyneen tšekkilegenda Jaromír Jágrin. Ketjun toisena laitahyökkääjänä jatkoi Jonathan Huberdeau. Barkov saavutti tehopisteet 16+20, jolla hän nousi hieman yllättäen kauden parhaaksi suomalaiseksi maalintekijäksi.
Kausi 2015–2016 oli Barkovin varsinainen läpimurtokausi, jolla hän nousi joukkueensa kantavaksi voimaksi. Tammikuussa 2016 Barkov teki Florida Panthersin kanssa kuuden vuoden ja 35,4 miljoonan dollarin jatkosopimuksen. Barkov teki 66 ottelussa tehopisteet 28+31, jolla hän oli Floridan ja NHL:n suomalaisten paras maalintekijä sekä ottelumäärään suhteutettuna tehokkain pistemies. Lisäksi hän ratkaisi kauden aikana useita rangaistuslaukauskilpailuja huomiota herättävillä harhautuksillaan. Barkov teki NHL-uransa ensimmäisen alivoimamaalin, kun Jussi Jokinen syötti kiekon Barkoville, joka eteni läpiajoon. Barkov saavutti tuolla kaudella parhaan ottelukohtaisen pistemääränsä 2+2 Montreal Canadiensia vastaan 2. huhtikuuta 2016.
Kauden jälkeen Barkov sai toiseksi eniten ääniä herrasmiespalkinto Lady Byng Memorial Trophyn ja kuudenneksi eniten parhaalle puolustavalle hyökkääjälle annettavan Frank J. Selke Trophyn äänestyksissä. Poikkeuksellisinta Barkovin pelissä oli ollut varmuus ja tunnollisuus kentän joka alueella. Kkaudella 2015–2016 hän kärsi runkosarjassa vain 8 jäähyminuuttia. Tilastoissa Barkov oli NHL:n paras pelaaja kuljettamaan kiekon hyökkäysalueelle, 83-prosenttisesti.
Kauden 2018–2019 alussa Barkov nimettiin Florida Panthersin kapteeniksi. Kauden 2020-2021 päätteeksi Barkov palkittiin parhaalle puolustavalle hyökkääjälle jaettavalla Frank J. Selke Trophylla.
Heinäkuussa 2021 Barkov teki Panthersin kanssa kahdeksan vuoden mittaisen ja yhteensä 80 miljoonan dollarin arvoisen jatkosopimuksen. Tammikuun lopulla 2022 hän teki NHL-uransa 200. maalin ottelussa Las Vegas Golden Knightsia vastaan. Maali oli samalla hänen NHL-uransa 500. tehopiste. Yksikään muu Panthers-pelaaja ei ollut aiemmin yltänyt 200 maaliin joukkueen riveissä. Barkov on neljänneksi nopein suomalaispelaaja, joka on saavuttanut 500 tehopistettä NHL:ssä. Jari Kurri ylsi 500 pisteeseen 356 ottelussa ja Teemu Selänne 384 ottelussa. Joulukuun 2022 lopussa Barkov teki hattutempun nopeammin kuin yksikään muu pelaaja Panthersin historiassa. Ottelua Montreal Canadiensia vastaan oli ehtinyt kulua vain 15.22 minuuttia, kun Barkov teki hattutempun. Maaliskuussa 2023 Barkov nousi Panthersin kautta aikain parhaaksi pisteentekijäksi. pienoiskuva|Aleksander Barkov [[Carolina Hurricanes|Carolina Hurricanesia vastaan pelatussa ottelussa 14. maaliskuuta 2015.]]
Maajoukkueura
Suomen ja Venäjän kansalainen Aleksander Barkov ei isänsä mukaan valinnut Suomen maajoukkuetta, vaan kyse oli pelkästään siitä, että Venäjältä ei osoitettu missään vaiheessa mitään kiinnostusta. Puolestaan Suomi kutsui hänet mukaan lahjakkaiden nuorten pelaajien leirille.
Joulukuussa 2011 Barkov valittiin alle 20-vuotiaiden maailmanmestaruuskilpailuihin. Hänestä tuli samalla nuorin Suomea alle 20-vuotiaiden maailmanmestaruuskilpailuissa koskaan edustanut pelaaja.
Tammikuussa 2014 Barkov valittiin Sotšin olympialaisten jääkiekkomaajoukkueeseen. Hän oli tuolloin NHL:n nuorin pelaaja. Barkov pelasi ykkösketjun keskushyökkääjänä laidoillaan Teemu Selänne ja Mikael Granlund. Hän pelasi alkusarjan ottelut Itävaltaa ja Norjaa vastaan, mutta joutui jättämään turnauksen kesken loukattuaan polvensa Norja-ottelussa. Suomi saavutti turnauksesta olympiapronssia, jolloin Barkovista tuli historian nuorin suomalainen olympiamitalisti miesten jääkiekossa.
Barkov edusti Suomea vuosina 2015 ja 2016 maailmanmestaruuskisoissa, joista jälkimmäisestä Suomi sijoittui hopealle.
Pelityyli
Barkovin vahvuudet ovat pelinluvussa, rauhallisuudessa, itseluottamuksessa, paineen alla pelaamisessa ja pelin rytmittämisessä.
Yksityiselämä
Barkov on toisen polven jääkiekkoilija. Hänen isänsä Aleksandr Barkov pelasi Tapparassa vuosina 1994–2004.
Barkovista tuli kesäkuussa 2020 Tapparan kolmanneksi suurin omistaja, kun hän kaupan jälkeen omistaa seurasta noin kymmenen prosenttia.
Barkov on pelaa myös rullakiekon SM-liigaa Team Haipin joukkueessa, jonka miehistössä hän voitti kesällä 2021 rullakiekon Suomen-mestaruuden. Barkov harrastaa myös tennistä ja padelia.
Oleksandr Dovženko
Dovženko oli poikkeuksellinen klassisten neuvosto-ohjaajien joukossa. Sergei Eisensteinin, Vsevolod Pudovkinin ja Lev Kulešovin ohjaustyöt olivat korostuneesti neuvostoliittolaisia ja heidän elokuvansa tapahtumat sijoittuivat usein kaupunkiympäristöön. Dovženko puolestaan rakasti syvästi kotimaatansa Ukrainaa ja hänen elokuvansa sijoittuivat usein ukrainalaiselle maaseudulle.
Ura
Dovženko ohjasi kolme elokuvaa ennen Zvenigoraa, joka valmistui vuonna 1928. Dovženko yhdisteli elokuvassa myyttejä, kansanperinteitä ja historiaa. Zvenigorassa kaksi veljestä asettuvat toisiaan vastaan bolševikkivallankumouksen aikana. Veljeksistä Tymiš asettuu bolševikkien ja Pavlo puolestaan kansallismielisten ukrainalaisten rinnalle.
Keskeiset ohjaajat kunnioittivat vallankumouksen kymmenvuotisjuhlaa elokuvissaan vuonna 1928. Dovženko ohjasi Arsenalin, joka on eräänlainen jatko-osa Zvenigoralle. Elokuva kertoo Kiovan kansallismielisten ja kaupungin asevarastoa päämajanaan pitävien bolševikkien kahakoista ensimmäisen maailmansodan aikana. Dovženkon seuraava elokuva Maa käsitteli ajankohtaista maatalouden kollektivisointia. Talonpojat ja kulakit taistelevat toisiaan vastaan, mutta maatalouden edistys saapuu traktorin muodossa.