cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Houghton Mifflin Harcourt
Houghton Mifflin Harcourt on yhdysvaltalainen kirjankustantamo, jonka juuret ulottuvat vuoteen 1832. Nykyisen muotonsa kustantamo sai vuonna 1919 sen jälkeen, kun useat kustantamot olivat vuosien varrella sulautuneet yhteen.
Yhdysvaltain republikaaninen puolue
Kylmän sodan jälkeen (1991–)
Taloushistorioitsija Michael Lindin mukaan republikaanit ovat muuttumassa nationalistiseksi työväenpuolueeksi, joka on kriittinen markkinataloutta ja vapaakauppaa kohtaan. Demokraateista taas on tulossa maailmankansalaisia, jotka vastustavat nationalismia ja kannattavat yrittämistä, kilpailua ja maahanmuuttoa.
Bissaun roomalaiskatolinen hiippakunta
Historia
4. syyskuuta 1940 erotettiin Santiago de Capo Verden hiippakunnasta Portugalin Guinean missio sui iuris. Vuonna 1950 siihen kuului kuusi seurakuntaa ja 8 139 jäsentä. Tämä tarkoitti 2,3% alueen väestöstä. 29. huhtikuuta 1955 se muuttui Portugalin Guinean apostoliseksi prefektuuriksi. 1970 seurakuntia oli 15 ja jäseniä 29 007, ollen 5,2% väestöstä. 1. tammikuuta 1975 nimi muutettiin Guinea-Bissaun apostoliseksi prefektuuriksi, sillä maa oli itsenäistynyt. 21. maaliskuuta 1977 apostolinen prefektuuri kohosi hiippakunnaksi nimellä Bissaun roomalaiskatolinen hiippakunta. 13. maaliskuuta 2001 hiippakunnan alue pieneni, kun siitä erotettiin omaksi hiippakunnakseen Bafatán roomalaiskatolinen hiippakunta. Ennen jakoa vuonna 2000 hiippakuntaan kuului 29 seurakuntaa ja 138 000 jäsentä, mutta liitoksen jälkeen seurakuntia oli 13 ja jäsenmäärä 105 000.
Yhdysvaltain republikaaninen puolue
Kylmän sodan jälkeen (1991–)
Vuoden 2020 presidentinvaalien jälkeen puolueessa on muodostunut ryhmä, joka harkitsee uuden puolueen perustamista. Asiaa käsiteltiin helmikuussa 2021. Kokouksen koollekutsuja on Donald Trumpin näkyvä arvostelija Evan McMullin. Kokoukseen osallistui yli 120 vaikutusvaltaista republikaanipuolueen jäsentä. Kokouksessa pohdittiin myös vaihtoehtoa, että uuden puolueen sijasta republikaanipuolueen arvostelijat toimisivat omana ryhmittymänään puolueen sisällä tai ulkopuolella.
Bissaun roomalaiskatolinen hiippakunta
Historia
thumb| [[Bissaun katedraali.]]
Yhdysvaltain republikaaninen puolue
Politiikka
Puolueen sisällä vaikuttavista ryhmittymistä johtuen kaikki republikaanit eivät suinkaan ole samaa mieltä kaikista kysymyksistä. Esimerkiksi etelästä valittu demokraatti saattaa olla mielipiteiltään paljon lähempänä eteläisiä republikaaneja kuin lännestä valittu republikaani.
Bissaun roomalaiskatolinen hiippakunta
Nykytilanne
Vuonna 2015 hiippakuntaan kuului 26 seurakuntaa, 76 pappia ja jäseniä 167 900, jotka muodostivat 15,7% alueen väestöstä.
Yhdysvaltain republikaaninen puolue
Talouspolitiikka
Useat republikaanit kannattavat niin sanottua tarjontapuolen taloustiedettä (supply-side economics). Ronald Reaganin tähän nojaavaa talouspolitiikkaa kutsuttiin aikoinaan nimellä ”reaganomics”. Republikaanit uskovat veronalennusten tukevan talouskasvua, mikä johtaa pidemmällä aikavälillä myös valtion verotulojen kasvuun. Puolue suhtautuu myönteisesti vapaakauppaan ja tuki esimerkiksi NAFTA:n ja CAFTA:n syntyä. Ammattiliittoihin se puolestaan suhtautuu varauksellisesti. George W. Bushin kaudella puolue toteutti merkittäviä veronalennuksia parantaakseen Yhdysvaltain taloudellista tilannetta. Se purki liiketoimintaa hankaloittavaa byrokratiaa ja edisti erityistalousalueiden syntyä. Erityistalousalueilla on köyhiä alueita, joille koetetaan houkutella yritystoimintaa alhaisilla veroilla. Puolue vastustaa minimipalkkojen nostoa. Yhdysvaltain valtionvelka kasvoi ainakin Reaganin ja George W. Bushin aikana tuntuvasti heidän tekemiensä veronkevennysten johdosta. Yhdysvalloille lainaus on tosin valuuttariskitöntä velan ollessa dollareissa, ja korkomenojen osuus verotuloista pysyy samana, mikäli talous kasvaa riittävän nopeasti.
Ulkopolitiikka
Republikaanipuolue on yleensä ajanut vahvaa kansallista puolustusta. Viime aikoihin asti se on kuitenkin suhtautunut kielteisesti interventioihin. Republikaanit esimerkiksi vastustivat Woodrow Wilsonin suunnitelmaa ensimmäiseen maailmansotaan liittymisestä ja Kansainliittoa, ja osa vastusti Naton perustamista ja Yhdysvaltojen interventiota Korean sodassa. Republikaanit vastustivat esimerkiksi Somalian ja Balkanin rauhaanpakottamista ja George W. Bush valittiin presidentiksi ulkomaisia operaatioita vastustavalla kampanjalla.
Republikaanipuolue tukee unilateralismia kansallisen turvallisuuden takaamisessa ja uskoo Yhdysvaltain oikeuteen ja kykyyn toimia ilman ulkomaista tai kansainvälistä tukea. Tämä liittyy Yhdysvaltoja sitovien kansainvälisten yhteisöjen kuten Yhdistyneiden kansakuntien ja kansainvälisten sopimusten vastustukseen. Puolueen ulkopoliittisiin teemoihin on 2000-luvulla kuulunut terrorisminvastainen sota.
Ympäristö
Vuonna 2008 republikaaninen puolue käsitteli ensimmäistä kertaa ilmastonmuutosta, jolloin puolueen ohjelmassa todettiin, että ihmisen toiminta lisää hiilidioksidia ilmakehässä. Ohjelmavedoksessa todettiin myös, että hiilidioksidin lisäys ilmakehässä lämmittää ilmastoa, mutta valmiissa ohjelmassa ei ollut jälkimmäistä lausetta, vaan hiilidioksidin pitkäaikaisten vaikutusten todettiin olevan ”tieteellisen tutkimuksen kohteena”. Vuoden 2012 puolueohjelmassa ilmastonmuutosta ei juuri enää edes mainita, ja siinä vastustetaan esimerkiksi kasvihuonekaasujen rajoitusten tiukennuksia. Puolue pitää kuitenkin tärkeänä energiaomavaraisuuden lisäämistä ja saasteiden vähentämistä. Republikaanit kannattavat ydinvoimaa ja tukevat vanhojen energiamuotojen rinnalla myös vaihtoehtoisten energialähteiden kehittämistä.
Yksilön oikeudet ja sosiaalipolitiikka
Republikaaninen puolue korostaa tyypillisesti yksilön oikeuksia.
Suuri osa republikaaneista tukee laajaa aseenkanto-oikeutta, osittain koska se on tärkeä kysymys äänestäjille alueilla, joilla republikaanit ovat perinteisesti olleet vahvoja. Suuri osa republikaaneista tukee myös kuolemanrangaistusta ja yleensäkin tiukkoja rangaistuksia keinona vähentää rikollisuutta.
Kannattajakunta
Puolueen sisällä toimii kaksipuoluejärjestelmille tyypilliseen tapaan useita erilaisia ryhmittymiä. Merkittäviä ryhmiä ovat muun muassa kristillinen oikeisto, libertaarit, uuskonservatiivit sekä niin sanotut maltilliset republikaanit. Republikaanien sisäinen valtataistelu oikeiston ja maltillisten välillä on lisääntynyt Barack Obaman presidenttikausilla, sillä oikeistolainen siipi ei halua tehdä kompromisseja demokraattien kanssa. Maltilliset taas pelkäävät oikeistolaisten vahingoittavan puolueen kannatusta seuraavissa vaaleissa.
Puolueen edustajisto
Republikaanipuolue kärsi tappion Yhdysvaltain vaaleissa 2020. Puolueella on 211 edustajaa Yhdysvaltain edustajainhuoneessa eli vähemmistö ja tällä hetkellä 50 senaattoria Yhdysvaltain senaattissa, Yhdysvaltojen 117. kongressissa. Republikaanipuolue hallitsee 27/50 osavaltion kuvernöörin asemaa.
Äänirautapiano
Äänirautapiano eli adiafoni on pianoa muistuttava kosketinsoitin, jonka sisällä pienet vasarat lyövät metallisuikaleita pianonkielten sijaan. Ensimmäisen mallin ja nimen adiaphonon kehitti Wienissä Schuster vuonna 1819. Sen kielet olivat suoria metallitankoja. Philadelphiassa asunut saksalaissiirtolainen Albert Schoenhut keksi vaihtaa tangot haarukkamaisiin äänirautoihin ja kutsui mallia nimellä adiaphon. Niiden piti säilyä virityksessä jopa paremmin kuin perinteisen pianon, mutta alkuperäinen viritys on yleensä varsin epämääräinen, eikä sitä ole helppoa muuttaa. Äänirautapianoista ei tullut suurta menestystä, mutta rakennetta on käytetty useissa leikkipianoissa. Halvemmissa malleissa ei ole lainkaan mustia koskettimia; vähimmillään koskettimia on kahdeksan, jolloin pianolla voi soittaa yhden oktaavin ilman ylennettyjä tai alennettuja säveliä. Ne ovat yleensä alle puoli metriä leveitä.
John Cage sävelsi vuonna 1948 teoksen Suite for Toy Piano. Monet muut klassiset ja jazz-muusikot ovat myös käyttäneet äänirautapianoa, samoin kuin jotkut rock-yhtyeet, muun muassa Radiohead.
Årstaviken
thumb|Årstavikenin yli johtavat kaksi rautatiesiltaa. Årstaviken on Mälarenjärven itäosassa sijaitseva lahti Tukholmassa. Lahti sijaitsee Södermalmin, Liljeholmenin ja Årstan kaupunginosissa. Lahti alkaa Liljeholmin sillalta ja loppuu Hammarbyn kanavaan. Årstaviken on leveimmillään 625 metriä leveä. Lahden pinta-ala on 105 hehtaaria ja sen keskisyvyys on 7–9 metriä.
Lahdessa sijaitsee kolme saarta, Årsta holmar, jotka ovat kasvaneet yhteen. Saarien yli kulkee kaksi rautatiesiltaa, Årstabroarna. Itäinen silta rakennettiin vuosina 1924–1929. Läntinen silta valmistui 22. toukokuuta 2005. Läntisen sillan yli johtaa myös kävely- ja pyörätie.
Jaana Bamford
Jaana Bamford (19. maaliskuuta 1955 – 1. toukokuuta 2016) oli suomalainen molekyylibiologi ja professori. Hän työskenteli Jyväskylän yliopistossa molekyylibiologian professorina vuodesta 2006.
Akateeminen ura
Jaana Bamford opiskeli biotieteitä Helsingin yliopistossa ja valmistui sieltä genetiikka pääaineenaan filosofian kandidaatiksi 1982. Tohtoriksi Bamford väitteli Helsingin yliopistossa 1991.
Bamfordin akateeminen ura Helsingin yliopistossa alkoi vuonna 1980. Hän työskenteli siellä erilaisissa tutkimus- ja opetustehtävissä vuoteen 2000 asti. Helsingin yliopiston dosentti hän oli vuodesta 1994. Sittemmin hän työskenteli Suomen Akatemiassa nuorempana ja vanhempana tutkijana. Sen jälkeen hänet nimitettiin 2005 yliopistonlehtoriksi Helsingin yliopistoon 2005.
Alkuvuodesta 2006 lähtien Bamford toimi molekyylibiologian professorina Jyväskylän yliopistossa. Hänen mukanaan Jyväskylän yliopistoon tuli uusia tutkimusaloja ja -aiheita virustutkimuksen eli virologian alalle. Hänen professorikautensa alussa solu- ja molekyylibiologian tutkimusmenetelmiä (mikroskopiakuvantaminen) Jyväskylässä kehitettiin hankkimalla 2006 yliopiston nanotiedekeskukseen uusi konfokaalimikroskooppi. Tulevina vuosina erilaisia mikroskooppilaitteita hankittiin vielä lisää.
Huippututkimusyksikön tutkijana
Professorina Bamford osallistui kahden toimikauden ajan Suomen Akatemian nimeämien huippututkimusyksiköiden tutkimustyöhön. Vuosina 2006–2011 hänen tutkimusryhmänsä toimi Virologian huippututkimusyksikössä. Yksikkö toimi Helsingin ja Jyväskylän yliopistojen yhteistyönä. Sen johtajana toimi akatemiaprofessori Dennis Bamford. Virologian yksikkö teki monitieteistä perustutkimusta: tutkimusmenetelmissä yhdistyivät genetiikka, rakennebiologia, biokemia, biofysiikka ja mikrobiologia. Yksikön keskeinen tavoite oli selvittää bakteereja ja arkkeja infektoivien virusten rakennetta ja toimintaa. Tutkimustyön apuna käytettiin niin kutsuttuja malliviruksia.
Jaana Bamford ryhmineen työskenteli vuodesta 2012 toimineessa Biologiset vuorovaikutukset -tutkimusyksikössä. Bamfordin tutkimustyö yksikön puitteissa liittyi virusten biologisten vuorovaikutuksien selvittämiseen. Hänen tutkimustyönsä kyseisen teeman parissa jäi kesken, kun hän menehtyi äkillisesti 1. toukokuuta 2016.
Tutkimusalat
Professori Bamfordin pääasiallinen tutkimusintressi molekyylibiologina oli virusten rakenne, kokoaminen, genetiikka ja evoluutio. Hän johti näitä teemoja tutkinutta tutkimusryhmää kuolemaansa asti. Bamford oli aloittanut virustutkimuksen jo 1990-luvulla. Hän oli yhtenä tutkijana mukana tutkimuksessa, jossa osoitettiin, että flunssaa aiheuttavan adenoviruksen varhainen kantamuoto oli olemassa jo varhain maapallon kehityshistorian alkukaudella. Tutkimuksen tulokset julkaistiin vuonna 1999 Cell-lehdessä (”Last Universal Common Ancestor and its contemporary viruses”; suom. Viimeinen yhteinen esi-isä ja senaikaiset virukset).
Bamford tutki pitkään virusten rakennetta. Ennen professorikauttaan hän tutki muun muassa bakteriofageja eli bakteereja infektoivia ja niissä loisivia viruksia. Rakennetutkimuksen avulla on esimerkiksi pystytty osoittamaan, että virukset voivat muiden eliölajien tavoin muodostaa eri kehityslinjoja, joilla kuitenkin on yhteinen kantaisä. Tämä todistettiin, kun ihmisessä infektioita aiheuttavan adenoviruksen ja bakteeria infektoivan PRD1-viruksen kuoriproteiinien kolmiulotteinen rakenne määritettiin röntgenkristallografian avulla. Tuloksista havaittiin, että molempien virusten kuoriproteiinien rakenne noudattaa samaa periaatetta. Niillä oli siis yhteinen kantamuoto. Myöhemmin on voitu osoittaa, että samankaltainen rakenne on myös muun muassa levää, amebaa ja arkkia isäntänään käyttävillä viruksilla. Nämä eri tyyppiset virukset ovat muuttuneet isäntäeliön kehityksen mukana, mutta niiden kuorirakenteen proteiini on pysynyt muuttumattomana. Virkaanastujaisluennossaan 2006 professori Bamford arveli, että virusten kuoren rakenne on kehittynyt niin optimaaliseksi, että se ei enää muutu evoluution vaikutuksesta.
Biologisten vuorovaikutusten tutkimusyksikkö pyrki perustutkimuksen avulla löytämään myös hyödyllisiä tieteellisiä sovelluksia. Ilmastonmuutoksen myötä kaloja tappava Flavobakteeri on käynyt ärhäkämmäksi ja aiheuttaa isoja tappioita kalankasvattajille. Bamfordin ryhmän tutkimuksissa kaloja tappavien bakteerien sekaan laitettiin bakteriofageja, ja kalojen kuolleisuus väheni. Tutkimuslajeina tutkimuksessa käytettiin aluksi seeprakalaa ja myöhemmin lohta. Hankkeen tavoitteena oli vähentää kalanviljelylaitoksilla tapahtuva antibioottien käyttöä, kun ne voidaan korvata bakteriofageilla.
Helsingin yliopiston julkaisutietokannan mukaan Bamford on julkaissut noin 56 vertaisarvioitua kansainvälistä tiedeartikkelia arvostetuissa tieteellisissä aikakauslehdissä (muun muassa Cell ja Nature). Tieteellisten artikkeleiden kokonaismäärä oli 65 kappaletta.
Teokset
Jaana Bamford oli monipuolinen kirjoittaja. Tieteellisten artikkeleiden lisäksi hän kirjoitti tutkimusaiheistaan kirjoja tai yksittäisiä lukuja muiden toimittamiin kirjoihin. Näitä toimitusteoksissa julkaistuja osioita kertyi kaikkiaan 17 kappaletta. Hän oli muun muassa yksi kirjoittaja FT Michael J. Russellin toimittamassa teoksessa Origins, Abiogenesis and the Search for Life. Hän oli myös kansainvälisen Journal of Marine Science -lehden toimittaja.
Huomionosoitukset ja luottamustoimet
Professori Bamfordin asiantuntemusta hyödynnettiin monissa tieteellisissä luottamustehtävissä. Muiden tehtäviensä ohella hän organisoi muun muassa kolme tieteellistä konferenssia. Bamford oli vuosina 2007–2009 Suomen Akatemian biotieteiden ja ympäristöntutkimuksen tieteellisen toimikunnan jäsen. Hänet valittiin toimikunnan jäseneksi myös seuraavalle toimikaudelle 2010–2012. Lopulta hän oli toimikunnan varajohtaja. Bamford oli myös kansallisen tohtorikoulutusohjelman bioinformatiikan ja rakennebiologian (Informational and Structural Biology, ISB) ohjaaja.
Kansallisten luottamustoimien lisäksi hänellä oli kansainvälisiä luottamustehtäviä. Bamford oli muun muassa Amerikan mikrobiologisen yhdistyksen (''American Society for Microbiology) jäsen.
Vuonna 2010 Bamfordille myönnettiin Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan ensimmäisen luokan ritarimerkki.
Perhe ja harrastukset
Jaana Bamford oli naimisissa ja hänellä oli yksi tytär. Vapaa-ajallaan hän harrasti mökkeilyä, kalastusta ja ruoanlaittoa.
Alkohologia
Alkohologia on oppi alkoholista ja sen vaikutuksista. Helsingin yliopistossa järjestettiin alkohologian kursseja, jonka suorittanut voimistelunopettaja sai antaa raittiusopetusta kouluissa terveysopin yhteydessä. Voimistelunopettajien koulutuksessa alkohologia tuli pakolliseksi vuonna 1911 annetulla määräyksellä. Nykyisin alkohologia kuuluu yliopistossa oikeuslääketieteen erikoistumisohjelmaan.
Sosiaalialkohologia on kuulunut sosiaalihuoltajan tutkintoon yhtenä oppiaineena.
Leo Harmaja oli Helsingin yliopiston voimistelulaitoksen sosiaalialkohologian opettaja 1919–1947.
Muhvi (vaate)
thumb|upright|Suuri turkismuhvi. Muhvi eli käsipuuhka on putkimainen käsien lämmitykseen tarkoitettu vaatekappale, joka on valmistettu turkiksesta tai kankaasta. Myös neulottuja muhveja on tehty. Muhvissa voi olla nauha, jolla se ripustetaan kaulaan.
Muhveja alkoi tulla käyttöön 1500-luvulla, ja ne yleistyivät seuraavalla vuosisadalla.
Suomessa käsipuuhkien käyttö kiellettiin sisällissodan aikana Tampereen kaupungissa vuonna 1918. Kiellon syynä oli puuhkan mahdollinen käyttö aseen kätköpaikkana, ja professori Juha Siltalan mukaan käsipuuhka voitiin yleisemmin nähdä vaginaa symboloivana salakavalana kätkönä.
Kamtšatkan aluepiiri
Kamtšatkan aluepiiri on Venäjän federaation osa Kamtšatkan niemimaalla Venäjän kaukoidässä.
Kamtšatkan aluepiiri muodostettiin 1. heinäkuuta 2007 yhdistämällä entinen Kamtšatkan alue ja Korjakian autonominen piirikunta. Aluepiirin muodostaminen hyväksyttiin 23. lokakuuta 2005 pidetyssä kansanäänestyksessä. Aluepiirin lakiasäätävä kokous aloitti toimintansa 31. joulukuuta 2008.
Talous
thumb|250px|Kalastusaluksia Petropavlovsk-Kamtšatskin satamassa
Kamtšatkan aluepiirin osuus Venäjän bruttokansantuotteesta oli tilastokeskus Rosstatin mukaan vuonna 2010 yhteensä 101,7 miljardia Venäjän ruplaa, joka oli vain 0,27 prosentista maan bruttokansantuotteesta. Aluepiirin laskennallinen BKT henkeä kohti ylitti kuitenkin Venäjän keskitason. Vuonna 2010 se oli jokaista aluepiirin asukasta kohti noin 7 734 EUR/vuosi (eli oli 121 % maan keskiarvotasosta 6 413 EUR).
Väestö
Kamtšatkan aluepiirissä oli 322 079 asukasta vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan. Aluepiirin pääkaupunki on Petropavlovsk-Kamtšatski (179 780 as.), jossa asui yli puolet aluepiirin väestöstä. Muita kaupunkeja ovat Jelizovo (39 569 as.) Viljutšinsk (22 905 as.). Kaupunkilaisten osuus väestöstä on 77,4 prosenttia.
Väestön enemmistön muodostavat venäläiset (290 000), suurin vähemmistö ovat ukrainalaiset (20 870). Muita merkittäviä ryhmiä ovat alueen alkuperäiskansat korjakit (7 328) ja eveenit (noin 1 500). Korjakeista noin 6 700 asuu Kamtšatkan pohjoisosissa sijaitsevassa Korjakian autonomisessa piirikunnassa.
Hallinnollinen jako
Paikallishallinnossa aluepiiriin jaetaan ylemmällä tasolla kolmeen kaupunkipiirikuntaan (gorodskoi okrug) ja 11 kunnallispiiriin. Näissä on paikallishallinnon alemmalla tasolla yhteensä 6 kaupunkikuntaa ja 50 maalaiskuntaa.
thumb|210px|right|Aluepiirin piirijako Entiseen Korjakian autonomiseen aluepiiriin sisältyneet piirit varjostettu punertavalla värillä.
Mustajärvi (Vesilahti)
Mustajärvi on Pirkanmaalla Vesilahdella sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistön Kokemäenjoen alueen Kuloveden alueeseen. Järvi on osa Sarkolanjoen valuma-alueesta, jonka laskujoki Lanajoki laskee Sarkolanlahdessa Kuloveteen Sarkolassa.
Maantiede
Järven pinta-ala on 4,5 hehtaaria ja sen pituus on 450 metriä ja leveys 150 metriä. Järveen laskee kolme suo-ojaa ja sen luusua sijaitsee järven pohjoisxxrannalla, josta saa alkunsa 7,5 kilometriä pitkä Järviönsuonoja, joka laskee Suonojärveen.
Järven rantaviiva on 1,0 kilometriä pitkä ja ranta on pääosin moreeni- ja kalliopohjaista metsämaastoa. Osa rannasta on metsäistä suota. Rannalle on rakennettu kolme loma-asuntoa, joille kulkee tiet Punkalaitumelta ja Vesilahdelta.
Noidanlukot
Noidanlukot eli niittynoidanlukot (Botrychium) on saniaisten suku. Ne ovat pienikokoisia kasveja, joilla on mehevä juurakko ja siitä ilmaan nouseva itiöitä levittävä varsi. Jotkin lajit viettävät ison osan elämästään lähes kokonaan maan alla, ja hankkivat ravintoa symbioosissa sienien kanssa.
Yleiskuvaus
Noidanlukkojen tieteellinen nimi Botrychium (ja Botrys) viittaa suvun lajien itiöpesäkeversoihin, ne muistuttavat rypäleterttua. Noidanlukkoja on 55 lajia, joista seitsemää on tavattu Suomessa. Ne ovat saaneet suomenkielisen nimensä etenkin ketonoidanlukon avainta muistuttavasta muodosta. Niitä on pienen koon ja piilottelevan kasvutapansa vuoksi vaikea löytää. Vuosittain noidanlukkojen esiintyminen vaihtelee, parhaaksi niille on arveltu alkukesästä kosteaa ja lämmintä kesää.
Lajeja
Suomessa tavattavat noidanlukkolajit:
Ruokojärvi (Vesilahti)
Ruokojärvi on Pirkanmaalla Vesilahdella Krääkkiössä sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistön Kokemäenjoen alueen Kuloveden alueeseen. Järvi on osa Sarkolanjoen valuma-alueesta, jonka laskujoki Lanajoki laskee Sarkolanlahdessa Kuloveteen Sarkolassa.
Maantiede
Järven pinta-ala on 11,7 hehtaaria ja sen pituus on 600 metriä ja leveys 300 metriä. Järveen laskee yksi tulo-oja, joka on Ison Oravajärven laskuoja. Sen luusua sijaitsee järven luoteisrannalla, josta saa alkunsa kilometrin pituinen laskuoja Järviönsuonojaan. Se laskee lopulta Suonojärveen.
Mike Connors
Connorsilla oli armenialaista taustaa. Hän syntyi Fresnossa, Kaliforniassa, ja valmistui Kalifornian yliopistosta Los Angelesista (UCLA). Hänellä oli rooleja myös elokuvissa, ja varhaisella urallaan 1950-luvulla hänet tunnettiin taiteilijanimellä Touch Connors. Kyseessä oli lempinimi, jonka hän sai jo nuorena koripalloilijatovereiltaan.
Muita televisiosarjoja, joissa Connors esiintyi, olivat Tightrope (1959–1960) ja Today’s F.B.I. (1981–1982). Hänet palkittiin vuonna 1970 Golden Globella. Hän meni 10. syyskuuta 1949 naimisiin Mary Lou Willeyn kanssa, ja parille syntyi kaksi lasta.
Connors kuoli 91-vuotiaana Kalifornian Tarzanassa 26. tammikuuta 2017. Hän oli sairastanut leukemiaa.
Emily Browning
Emily Jane Browning (s. 7. joulukuuta 1988 Melbourne, Australia) on australialainen näyttelijä, jonka tunnetuimpia rooleja ovat Laura Moon sarjassa American Gods (2017-), Katie Hardwood elokuvassa Aavelaiva (2002), Violet Baudelaire elokuvassa Lemony Snicketin surkeiden sattumusten sarja (2004) ja Babydoll elokuvassa Sucker Punch (2011).
Browning teki ensimmäisen elokuvaroolinsa kymmenvuotiaana televisioelokuvassa The Echo of Thunder vuonna 1998. Elokuvien ohella hän on esiintynyt televisiosarjassa After the Deluge ja Evermore-yhtyeen musiikkivideossa ”Light Surrounding You”.
Browning oli ennakkoon kirjailija Stephenie Meyerin suosikki Bella Swanin rooliin vuoden 2008 Twilight – Houkutus -romaanifilmatisoinnissa ja sen jatko-osissa. Browningia pyydettiin koe-esiintymään roolia varten pian The Uninvited -elokuvan kuvausten päättymisen jälkeen, mutta hän kieltäytyi vedoten edellisestä roolityöstä seuranneeseen väsymykseen. Twilightin pääosaan valittiin Kristen Stewart.
Palkinnot
Voitot: Ehdokkuudet:
Tunku Abdul Rahman
Tunku Abdul Rahman Putra Al-Haj ibni Almarhum Sultan Abdul Hamid Halim Shah (8. helmikuuta 1903 – 6. joulukuuta 1990) oli Malesian ensimmäinen pääministeri.
Tunku Abdul Rahman opiskeli oikeustiedettä Lontoossa ja Oxfordin yliopistossa. Hän oli maan johdossa nimikkeellä chief minister jo ennen sen itsenäistymistä, vuodesta 1955, ja itsenäistymisen jälkeen 1957 hänestä tuli pääministeri. Suositun Alliance-puolueensa tuella hän keskittyi kansan hyvinvoinnin lisäämiseen armeijan vahvistamisen sijasta. Hän loi itsestään mielellään kuvaa Malesian liittovaltion (Malaija, Singapore, Sarawak, Brunei, Pohjois-Borneo) luojana vuonna 1963, mutta asia oli ollut vireillä kauan ja riippui muun muassa Britannian suopeasta suhtautumisesta.
Maan sisäisen kriisin vuoksi hän erosi virasta 1971.
Tunku on malesialainen ylhäistä sukua osoittava arvonimi.
Barbara Czarniawska
Barbara Czarniawska (s. 2. joulukuuta 1948; Bialystok) on puolalais-ruotsalainen taloustieteen tohtori, ja Göteborgin yliopiston kauppakorkeakoulun yritystalouden emeritaprofessori.
Hänen vanhenpansa muuttivat Vilnaan toisen maailmansodan jälkeen. Elokuusta 1988 lähtien Czarniawska on ollut Ruotsin kansalainen. Hän valmistui Varsovan yliopistosta sosiaali- ja teollisuuspsykologian oppiaineesta maisteriksi (M.A. 1970) ja taloustieteen tohtoriksi Varsovan kauppatieteellisestä korkeakoulusta (1976).
Czarniawska on ollut Suomen Tiedeseuran ulkomainen jäsen vuodesta 2009. Hän on myös Ruotsin kuninkaallisen tiedeakatemian, Ruotsin kuninkaallisen insinööritieteiden akatemian ha Göteborgin kuninkaallisen tiedeakatemian jäsen. Vuonna 2003 Czarniawskalle myönnettiin Wihurin kansainvälinen palkinto ansioista luovasta työstä, joka on erityisesti edistänyt ja kehittänyt ihmiskunnan kultturellista ja taloudellista edistymistä. Hän on Tukholman kauppakorkeakoulun kunniatohtori (2005), Kööpenhaminan kauppakorkeakoulun kunniatohtori (2006) ja Helsingin kauppakorkeakoulun kunniatohtori (2006).
Czarniawskan tuotantoon kuuluu yhteensä 33 kirjaa ja 23 toimitettua teosta sekä 103 vertaisarvioitua tieteellistä artikkelia ja osuus 100:aan kirjan lukuun puolaksi, englanniksi, italiaksi, ranskaksi ja saksaksi.
Czarniawskan englanniksi julkaistuihin teoksiin kuuluvat esimerkiksi:
William Powell
William Horatio Powell (29. heinäkuuta 1892 Pittsburgh, Pennsylvania – 5. maaliskuuta 1984 Palm Springs, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen näyttelijä. Powell muistetaan sivistyneistä, joskin kyynisistä elokuvarooleistaan 1930-luvulta. Hän oli Hollywoodin kulta-ajan legendaarisimpia ja suurimpia tähtiä Metro-Goldwyn-Mayerilla.
William Powell aloitti näyttelijäuransa Broadwaylla teatteri- ja vaudeville-tuotannoissa. Powell aloitti elokuvauransa 1920-luvun alussa mykkäelokuvissa. Hänen uransa kulta-aikaa oli kuitenkin 1930- ja 1940-luku. Hänen tunnetuimpia elokuviaan ovat muiden muassa kuusi Pettävä varjo -elokuvaa: Pettävä varjo (1934), Pettävän varjon seuraaja (1936), Pettävän varjon uudet seikkailut (1939), Pettävä varjo kummittelee (1941), Pettävä varjo voittaa pelin (1945) ja Pettävän varjon laulu (1947), kaksi Ziegfeld-filmatisointia Ziegfeld, naisten kuningas (1934) ja Ziegfeldin tähtirevyy (1945). Hänen muita tunnettuja elokuviaan ovat muiden muassa Godfrey järjestää kaiken (1936) ja miessivurooli elokuvassa Kuinka miljonääri naidaan (1953). Hän oli urallaan kolme kertaa ehdolla Oscar-palkinnon saajaksi elokuvista Pettävä varjo, Godfrey järjestää kaiken ja Isä ja me (1947). Powell ja Myrna Loy näyttelivät yhdessä 14 elokuvassa. Heidän kumppanuutensa on yksi Hollywoodin historian tuotteliaimmista.
Yli neljäkymmentä vuotta kestäneen uransa aikana Powell näytteli sekä elokuvissa että teatterissa. Powell päätti uransa ja vetäytyi eläkkeelle vuonna 1955. Hän kuoli melkein kolmekymmentä vuotta myöhemmin 1984.
Nuoruus
William Horatio Powell syntyi 29. heinäkuuta vuonna 1892 Pittsburghissa, Pennsylvaniassa, Yhdysvalloissa kirjanpitäjä Horatio Warren Powellin (1865–1941) ja Nettie Manila Powellin (1872–1959, omaa sukua Brady) ainoaksi lapseksi.
William näytti jo varhaisessa nuoruudessaan osaavansa esiintyä ja näytellä. Hänen vanhemmillaan ei ollut minkäänlaisia näyttelemisen kykyjä. Horatio halusi pojastaan lakimiehen, mutta William halusi näyttelijäksi. Hänen päätöksensä ruveta näyttelijäksi tapahtui lukion näytelmätuotannossa The Rivals. Vuonna 1907 Powellit muuttivat isän työn perässä Kansas Cityyn, Missouriin Williamin ollessa 15-vuotias. Hän kävi koulua Central High Schoolissa. Powellit asuivat muutaman korttelin päässä Carpentereista, joiden tyttärestä Harleanista (tunnettu taiteilijanimellä Jean Harlow) tuli Powellin vastanäyttelijä MGM:llä ja naisystävä. Vaikka he olivat vuosia melkein naapureita, Powell tapasi Harleanin vasta heidän ollessaan suuria tähtiä MGM:llä 1930-luvulla.
High schoolin jälkeen Powell kävi vähän aikaa Kansasin yliopistoa pitääkseen isänsä tyytyväisenä. Hän kuitenkin lopetti yliopisto-opintonsa melkein heti sinne tultuaan, koska aikoi pyrkiä näyttelijäksi. Hän joutui elättämään itsensä, koska isä ei suostunut tukemaan häntä näyttelijäsuunnitelmien takia. Powell meni töihin puhelinyhtiöön vuonna 1910.
Uran alku Broadwayn näyttämöillä ja mykkäelokuvaura
thumb|left|230px|William Powell (vas.) [[John Barrymoren kanssa ensimmäisessä elokuvassaan Sherlock Holmesissa (1922).]] Vuonna 1910 Powell jätti Kansas Cityn 18-vuotiaana ja lähti New Yorkiin opiskellakseen American Academy of Dramatic Artsissa. Varakas täti maksoi hänen opintonsa, koska isä halusi pojastaan edelleen lakimiestä ja oli valmis rahoittamaan vain oikeustieteellisiä opintoja. American Academy of Dramatic Artsissa Powellin luokkatovereina olivat muun muassa Joseph Schildkraut ja Edward G. Robinson. Vuonna 1912 Powell valmistui AADA:sta ja työskenteli vaudeville-tuotannoissa.
Powell sai ensimmäisen teatteriroolinsa näytelmästä The Ne’er-Do-Well vuonna 1912 ja vuonna 1913 Powell sai sivuroolin näytelmästä Within the Law, joka menestyi hyvin ja piti Powellin työssä kiertueella kahden vuoden ajan. Hän avioitui samassa näytelmässä esiintyneen Eileen Wilsonin kanssa. Näytelmää esitettiin Pittsburghissa, Portlandissa, Buffalossa ja Detroitissa. Powell palasi takaisin Broadwaylle vuonna 1917 näytelmään The King and the Judge of Zalamea, jonka ensi-ilta oli 20. marraskuuta 1917. Sitä esitettiin 127 näytöstä maaliskuuhun 1918 asti. Samana vuonna hän näytteli musikaalikomediassa Going Up, josta tuli sen ajan suuri hitti. Sitä esitettiin 351 näytöstä. Ensi-ilta oli joulupäivänä 1917 ja viimeinen näytös 26. lokakuuta 1918. Näytelmän loputtua William työskenteli vuoden ajan Bostonissa Castle Square Stock Companyn kanssa ja palasi sitten takaisin Broadwaylle näyttelemään Javier-nimistä roistoa draamanäytelmään Spanish Love, jonka ensi-ilta oli 17. elokuuta vuonna 1920. Näytelmää esitettiin Maxine Elliottin teatterissa 308 näytöksen verran, toukokuuhun 1921 asti. Spanish Loven aikana Powellille tarjottiin roolia uudesta Sherlock Holmes -filmatisoinnista ja Powell hyväksyi tarjouksen. Elokuvassa Holmesia näytteli John Barrymore.
Vuonna 1922 Powell aloitti Hollywood-uransa ja näytteli Sherlock Holmesin jälkeen kahdessa muussa elokuvassa When Knighthood Was in Flower ja Outcast. Hän jatkoi myös teatteriesiintymisiä kahdessa näytelmässä Bavu ja The Woman Who Laughed. Melodraaman Bavu ensi-ilta oli 25. helmikuuta ja sitä esitettiin ainoastaan maaliskuuhun asti 25 näytöstä. Myös The Woman Who Laughed osoittautui flopiksi ja sitä esitettiin vain 13 näytöstä elokuussa.
Powell palasi takaisin Hollywoodiin ja hänestä tuli Paramount Picturesin sopimusnäyttelijä vuonna 1924. Hänellä oli sivuroolit muiden muassa elokuvissa Etelän rakkautta (1923), Meidän päiviemme nainen! (1924), Suurkaupungin pauloissa (1925), Houkuttelevat huulet (1926) ja Yö New Yorkissa (1927).
Hänen muistetuin rooli mykkäelokuvissa oli Emil Janningsin tähdittämässä elokuvassa Viimeinen määräys vuodelta 1928, josta Jannings voitti roolistaan toisen Oscar-palkintonsa. Viimeinen määräys -elokuvan ansiosta Powell sai ensimmäisen pääroolinsa ja läpimurtonsa etsivä Philo Vancena elokuvassa Salaperäinen rikos (1929). Powellin vastanäyttelijänä olivat Louise Brooks ja Jean Arthur. Powell palasi Philo Vancen rooliin Salaperäisen rikoksen jälkeen vielä neljä kertaa: The Greene Murder Case (1929), The Benson Murder Case (1930), Paramount on Parade (1930) ja Murhien murha (1933). Muita tunnettuja Powellin mykkäelokuvia on Romola (1924), Aloma, tanssijatar (1926), Trikolorin sankarit (1926) ja Mies paikallaan (1927).
thumb|right|230px|William Powell elokuvan [[Kahdesti vihitty (1936) trailerissa.]] William kokeili tuottajan töitä ja tuotti Broadway-näytelmän Revolt, jonka ensi-ilta oli Vanderbilt Theatressa 31. lokakuuta vuonna 1928. Näytelmän oli ohjannut ja kirjoittanut Harry Wagstaff Gribble. Näytelmä kuitenkin floppasi ja se suljettiin 30 näytöksen jälkeen marraskuussa 1928.
Äänielokuvat uran nostattajana
Powell teki mykkäkautena kymmeniä elokuvia, mutta ei saavuttanut vielä "todellista" läpimurtoa. Äänielokuvien tulo 20-luvun lopussa ei tuhonnut Powellin siihen asti rakentamaa uraa, kuten monien muiden kuuluisien mykkäelokuvakauden näyttelijöiden, vaan se nostatti Powellin uran aivan uudelle tasolle. Hänellä oli äänielokuviin vaadittu erinomainen ja sivistynyt ääni. Powell ei kuitenkaan ollut tyytyväinen Paramountilla hänelle annettuihin rooleihin. Powell purki Paramount-sopimuksensa seitsemän vuoden jälkeen vuonna 1931 ja siirtyi Warner Brosille. Hänen ensimmäinen elokuvansa Warner Brosille oli The Road to Singapore. Powell teki Warner Brosille muiden muassa elokuvat Palavia sydämiä (1932) ja Lawyer Man (1933), jossa Powellilla vastanäyttelijänä oli Joan Blondell. Powell joutui taas pettymään hänelle annettuihin rooleihin ja pari vuotta kestäneen sopimuksen jälkeen vuonna 1933 Powell jätti Warner Brosin. Hän oli tehnyt Warnerille vain kahdeksan elokuvaa. Murhien murha (1933) oli viimeinen elokuva, jonka hän teki Warnerille.
Huippuvuodet
thumb|left|230px|Powell Pettävän varjon ensimmäisen jatko-osan [[Pettävän varjon seuraaja (1936) trailerissa.]]
1934–1937
Vuonna 1934 Powell allekirjoitti sopimuksen Metro-Goldwyn-Mayerin kanssa, missä hänestä tuli parivaljakko Myrna Loyn kanssa. Heidän ensimmäinen yhteinen elokuvansa oli Kuolemaantuomittu (1934), josta tuli suuri hitti. Kuolemaantuomitussa yhtä pääosaa esitti myös Clark Gable. Elokuvan ohjaaja W. S. Van Dyke huomasi kuvauksien aikana, että Powellin ja Loyn välillä oli luonnollista kemiaa ja palkkasi heidät molemmat seuraavaan elokuvaansa. Siinä missä Philo Vance teki Powellista tähden, toinen etsivä, Nick Charles, teki hänestä supertähden. Hän näytteli Charlesia elokuvassa Pettävä varjo (1934) ja sai roolista ensimmäisen Oscar-ehdokkuutensa. Pettävä varjo osoittautui suureksi menestykseksi ja esitteli Powellin hienostunutta charmia ja nokkelaa huumorintajua. Powell palasi Nick Charlesin rooliin vielä viidesti. Pettävässä varjossa näytteli hänen vaimoaan, Noraa, Myrna Loy. Loy näytteli Nora Charlesia myös kaikissa viidessä jatko-osassa. Vuoden 1934 puolella ilmestyivät myös elokuvat Naisten aarreaitta, jossa Powellilla oli vastanäyttelijänään Bette Davis, Avain ja Vaarallista leikkiä, joka oli kolmas yhteistyö Loyn kanssa. Elokuvassa näytteli myös Rosalind Russell.
Vuonna 1935 MGM lainasi Powellia RKO Picturesille elokuvaan Naamioitu paholainen Ginger Rogersin vastanäyttelijäksi. Loppukeväällä 1934 Powell alkoi tapailla toista MGM-tähteä Jean Harlow'ta. He tekivät ensimmäisen yhteisen elokuvansa Trocaderon vuonna 1935. Pian heille alkoi kehittyä vakavampi romanssi kulissien takana. Trocaderoa seurasivat elokuva Harha-askel, jossa Powell näytteli kaksinkertaisen Oscar-voittaja Luise Rainerin kanssa ja Vakoilukeskus, jossa hänellä on vastanäyttelijänään jälleen Rosalind Russell.
thumb|right|230px|William Powell, [[Carole Lombard ja Jean Dixon elokuvassa Godfrey järjestää kaiken (1936). Elokuva toi Powellille toisen Oscar-ehdokkuutensa 1938.]] Vuosi 1936 oli Powellille hyvin menestykäs. Hänen kolme elokuvaansa kipusivat lippuluukkumenestyksien kärkeen. Ziegfeld, naisten kuningas oli vuoden toiseksi menestynein elokuva. Menestynein oli toinen MGM:n elokuva, San Franciscon maanjäristys, jossa pääosia tähditti Clark Gable, Jeanette MacDonald ja Spencer Tracy. Ziegfeldin naispääosia näyttelivät Myrna Loy ja Luise Rainer, joka voitti Anna Heldin roolistaan parhaan naispääosan Oscar-palkinnon. Ziegfeld, naisten kuningas oli ehdokkaana seitsemään Oscar-palkintoon, joista se voitti kolme, muiden muassa parhaan elokuvan Oscarin. Se oli neljäs Powellin ja Loyn yhteistyö. Rouva Sherlock Holmes menestyi heikommin kuin Ziegfeld, mutta sai sen edestä positiivista palautetta. Rouva Sherlock Holmes oli ohjaaja Stephen Robertsin viimeinen ohjaustyö, jossa Jean Arthur näytteli naispääosaa. Seuraava elokuva Godfrey järjestää kaiken toi Powellille hänen toisen Oscar-ehdokkuutensa vuonna 1937. Powell näytteli nimiroolia ja naispääosassa oli Carole Lombard. Vuonna 1999 Godfrey järjestää kaiken valittiin "kulttuurisesti, historiallisesti tai esteettisesti merkittävänä" elokuvana säilytettäväksi Yhdysvaltain kongressin kirjaston National Film Registryssä. Godfrey järjestää kaiken oli ehdokkaana kuuteen Oscariin, muttei voittanut niistä yhtäkään. Elokuva oli ensimmäinen, joka sai kaikki neljä näyttelijä-Oscar-ehdokkuutta, vaikka sivuroolipalkinnot otettiin käyttöön sinä vuonna. Yhdysvaltain elokuvainstituutti valitsi vuonna 2000 Godfrey järjestää kaiken kaikkien aikojen hauskimpien komedioiden listalle sijalle 44. Powell palasi yhteistyöhön Harlow'n kanssa Jack Conwayn ohjaamaan elokuvaan Kahdesti vihitty. Elokuvassa näyttelivät pääosia myös Loy ja Spencer Tracy. Kahdesti vihitty osoittautui suureksi yleisö- että arvostelumenestykseksi ja sai vuonna 1937 parhaan elokuvan Oscar-ehdokkuuden. Joulukuussa Powellilta ilmestyi jatko-osa Pettävälle varjolle. Pettävän varjon seuraaja sai vuonna 1937 parhaan sovitetun käsikirjoituksen Oscar-ehdokkuuden, mutta hävisi sen Paul Munin tähdittämälle Tohtori Louis Pasteurille. Elokuvassa näytteli sivuroolia James Stewart.
Myrna Loyn kanssa Powell painoi käden- ja jalanjälkensä ja kirjoitti nimikirjoituksensa märkään betonilaattaan Grauman's Chinese Theatren edustalla 20. lokakuuta vuonna 1936.
1937–1944
thumb|left|230px|Powell [[Myrna Loyn kanssa elokuvassa Ziegfeld, naisten kuningas (1936).]] thumb|right|230px|Powell elokuvan [[Seurapiiriseikkailu (1937) trailerissa.]] Vuoteen 1937 mennessä Powell oli maailman huipulla, kunnes hänelle tapahtui tragedia yksityiselämässään: naisystävän kuolema. Vuonna 1937 Powell näytteli yhdessä Joan Crawfordin kanssa komediadraamassa Seurapiiriseikkailu. Loy oli aluksi Crawfordin roolissa, mutta kun Crawford ei tykännyt roolistaan elokuvassa Irlanti tulessa (1937) niinpä naiset vaihtoivat rooleja keskenään. Seurapiiriseikkailu sai laajalti positiivista kritiikkiä. Seurapiiriseikkailua seurasivat vielä vuoden 1937 puolella Keisarin nimessä ja Kaksoishäät, jotka eivät menestyneet yhtä hyvin kuin Seurapiiriseikkailu. Elokuvassa Keisarin nimessä Powellin vastanäyttelijänä oli Luise Rainer, Robert Young ja Maureen O'Sullivan. Kaksoishäät oli taas Powellin ja Loyn seitsemäs yhteinen elokuva. Elokuvan kuvaukset piti yhdessä välissä keskeyttää melkein kahdeksi kuukaudeksi Jean Harlow'n kuoleman takia.
Powell ei tehnyt yli vuoteen yhtäkään MGM-elokuvaa, vaan piti lomaa matkustellen. Vuonna 1938 hän kuitenkin teki yhden elokuvan 20th Century Foxille, Paronitar ja kamaripalvelija. Powellia koeteltiin vielä tällöinkin, sillä Powellilta diagnosoitiin syöpä. Hän joutui olemaan hoidossa puoli vuotta, jonka jälkeen hän parantui. Powell joutui sen takia ottamaan vähemmän rooleja vastaan ja 1940-luvulle mentäessä hänen uransa alkoi huomattavasti hidastua. Vuonna 1939 Powell palasi Nick Charlesin rooliin kolmanteen Pettävä varjo-elokuvaan, Pettävän varjon uudet seikkailut. Myrna Loy palasi Nora Charlesin rooliin ja siitä tuli heidän kahdeksas yhteinen elokuva. Pettävän varjon uudet seikkailut pääsi sijalle 11. vuoden 1939 menestyneimpien elokuvien listalle.
1945–1949
thumb|right|230px|Powell elokuvassa [[Rouva Sherlock Holmes (1936).]] Vuonna 1945 Powellilta ilmestyi viides Pettävä varjo-elokuva, Pettävä varjo voittaa pelin. Myrna Loy palasi Noran rooliin; se oli jo kahdestoista heidän yhteinen elokuvansa. Elokuussa sai ensi-iltansa musikaali Ziegfeldin tähtirevyy, joka oli jatko-osa vuonna 1936 ilmestyneelle Ziegfeld, naisten kuninkaalle. Jatko-osaa oli suunniteltu Ziegfeld, naisten kuninkaalle jo vuodesta 1939. 3,2 miljoonan dollarin budjetilla tehty Technicolor-musikaali tuotti yli 5,3 miljoonaa dollaria. Elokuva oli niin sanottu "all-star"-elokuva, jossa näytteli useita suuria tähtiä, kuten Fred Astaire, Lucille Ball, Judy Garland, Gene Kelly ja Kathryn Grayson. Elokuvan ohjasi seitsemän eri ohjaajaa. Vuonna 1946 Powell näytteli musikaalidraamassa The Hoodlum Saint Esther Williamsin ja Angela Lansburyn kanssa. Hän samana vuonna myös esiintyi Frank Morganin omassa elokuvassa, The Great Morgan.
thumb|right|230px|Powell neljännessä Pettävä varjo-elokuvassa [[Pettävä varjo kummittelee (1941). Kuva trailerista.]] Vuosi 1947 oli Powellille taas menestykäs. Powell sai hänen kolmannen ja viimeisen Oscar-ehdokkuutensa parhaasta miespääosasta komediaelokuvasta Isä ja me, mutta ei taaskaan voittanut sitä. Hän hävisi sen Ronald Colmanille, joka voitti sen roolistaan elokuvassa Kaksoiselämää. Hän ja Colman olivat olleet ystäviä 20-luvulta saakka. Isä ja me -elokuvassa näyttelivät myös Irene Dunne naispääosassa ja sivuroolissa Elizabeth Taylor. Isä ja me oli Warner Brothersin vuoden 1947 menestynein elokuva ja yksi suurimmista kassamagneeteista sinä vuonna. Elokuva perustuu amerikkalaisen kirjailijan Clarence Dayn (1874–1935) perhe-elämään. Day itse kirjoitti kirjan Life with Father, joka ilmestyi hänen kuolinvuonnaan. Alun perin mykkäelokuvan naistähti Mary Pickfordin piti aluksi tulla Dunnen rooliin tehdäkseen ison comebackinsa elokuviin (Pickford oli lopettanut elokuvauransa vuonna 1933), mutta rooli meni Dunnelle, koska hänen viimeisimmät elokuvat olivat olleet floppeja. Samana vuonna Isä ja me -näytelmäversio suljettiin Broadwaylla 3224 esityksen jälkeen, jota oli esitetty vuodesta 1939. Vuonna 1947 ilmestyi myös kuudes ja viimeinen Pettävä varjo -elokuva, Pettävän varjon laulu, joka oli jo kolmastoista hänen ja Loyn yhteistyö ja komediaelokuva Senaattori oli tahditon, josta Powell voitti New York Film Critics Circle -palkinnon suorituksestaan. Senaattori oli tahditon oli myös Powellin ja Loyn viimeinen yhteinen elokuva. Loylla kuitenkin oli vain cameorooli elokuvassa, naispääosa oli Ella Rainesilla. Vuonna 1948 Powell näytteli Ann Blythin kanssa fantasiaelokuvassa Mr. Peabody ja merenneito ja vuonna 1949 Powellilta ilmestyi elokuvat Vain yksi harha-askel ja Tanssi pimeässä, joiden jälkeen Powell piti pienen tauon elokuvista.
Loppuvuodet 1950–1955
thumb|left|230px|[[Irene Dunne ja Powell elokuvassa Isä ja me (1947), josta Powell sai kolmannen ja viimeisen Oscar-ehdokkuuden parhaasta miespääosasta.]] Vuonna 1951 Powell teki MGM:lle pienen sivuroolin professorina antologiaelokuvassa It’s a Big Country. Elokuvassa näyttelivät myös muita useita suuria tähtiä, kuten Ethel Barrymore, Gary Cooper, Van Johnson ja Gene Kelly. Seuraavana vuonna hän otti pääosan Universalin b-luokan seikkailu- ja lännenelokuvasta Kadonneen laakson aarre, jossa hänellä vastanäyttelijänä oli Julie Adams. Vuonna 1953 Powell teki viimeisen MGM-elokuvansa romanttisessa draamassa Tyttö jolla oli kaikkea, jossa hänellä oli sivurooli Elizabeth Taylorin näyttelemän Jean Latimerin isänä. Samana vuonna hän teki 20th Century Foxille menestyksellisen sivuroolin J. D. Hanleynä komediaelokuvassa Kuinka miljonääri naidaan, jossa hänellä oli vastanäyttelijöinä kolme suurta naistähteä Marilyn Monroe, Betty Grable ja Lauren Bacall. Kuinka miljonääri naidaan ohjasi Jean Negulesco ja oli kaikkien aikojen ensimmäinen CinemaScope-elokuva. Elokuva oli yksi suurimpia kassa- ja arvostelumenestyksiä ja sai Oscar-ehdokkuuden.
Powell piti jälleen vuoden tauon elokuvista. Hän päätti tehdä vielä yhden elokuvan Warner Brosille ennen eläkkeelle siirtymistään. Hänen viimeiseksi elokuvaksi jäi draamakomedia Yöloma paratiisisaarella, joka sai ensi-iltansa vuonna 1955. Hänellä oli yksi pääosista; muissa pääosissa oli Henry Fonda, James Cagney ja Jack Lemmon. Naispääosassa oli Betsy Palmer. Yöloma paratiisisaarella oli vuoden 1955 toiseksi menestynein elokuva The Walt Disney Companyn Kaunotar ja Kulkurin jälkeen tuottaen 21,2 miljoonaa dollaria Yhdysvalloissa. Yöloma paratiisisaarella sai kolme Oscar-ehdokkuutta, joista se voitti yhden; Jack Lemmon voitti suorituksestaan parhaan miessivuosan Oscar-palkinnon. Elokuva oli myös ehdolla myös parhaan elokuvan Oscar-palkintoon.
thumb|right|230px|Powell (vasemmalla) [[Lauren Bacallin, Betty Grablen ja Marilyn Monroen kanssa elokuvassa Kuinka miljonääri naidaan (1953).]] Elokuvan ensi-illan jälkeen heinäkuussa Powell jäi eläkkeelle 63-vuotiaana päättäen näin 44 vuotta kestäneen uransa. Powellilla oli kuvauksien aikana vaikeuksia muistaa enää vuorosanojaan, mitä ei ollut tapahtunut hänelle aikaisemmin. Tämä oli yksi syy siihen miksi Yöloma paratiisisaarella jäi hänen viimeiseksi näyttelijätyöksi. Koko uransa ajan hän pystyi näyttelemään mitä tahansa pääroolia niin komediassa, romantiikassa, trillerissä kuin draamassakin.
Yksityiselämä
thumb|left|170px|Powellin toinen vaimo Carole Lombard. (Kuva elokuvasta Puolitiessä taivaaseen, 1937.) William Powell oli elämänsä aikana kolme kertaa naimisissa. Vuonna 1915 Powell meni vihille ensimmäisen kerran teatterinäyttelijä Eileen Wilsonin (oikealta nimeltään Julia Mary Tierney, 1896–1942) kanssa, jonka kanssa Powell oli näytellytkin näytelmässä Within the Law. He saivat yhden pojan, William David Powellin, joka syntyi 27. helmikuuta 1925. Pariskunta erosi sovinnollisissa merkeissä vuonna 1930 15 aviovuoden jälkeen. Heidän pojastaan William David Powellista tuli televisiokäsikirjoittaja ja -tuottaja.
Powell meni seuraavana vuonna vihille elokuvanäyttelijä Carole Lombardin (1908–1942) kanssa 26. kesäkuuta 1931. Avioliitto kesti vähän yli kaksi vuotta, kunnes heidän eronsa myönnettiin 16. elokuuta 1933. He erosivat sovinnollisissa merkeissä ja olivat läheisiä ystäviä aina Lombardin kuolemaan asti. He näyttelivät yhdessä kolme vuotta eronsa jälkeen komediaelokuvassa Godfrey järjestää kaiken.
thumb|right|185px|Jean Harlow, Powellin naisystävä vuodesta 1934 tämän kuolemaan asti. (Kuva elokuvasta [[Saigonin kaunotar, 1932.)]] Powellilla oli läheinen parisuhde elokuvanäyttelijä Jean Harlow’n (1911–1937) kanssa, jonka hän tapasi loppukeväällä 1934. He alkoivat tapailla vuonna 1935. Julkisuudessa he kertoivat olevansa ”vain ystäviä”, vaikka kihlauksesta huhuttiin. Powell osti Harlow’lle 150-karaattisen safiirisormuksen 20 000 dollarilla jouluna 1936, mutta kyse ei ollut kihlauksesta. Heidän suhteensa päättyi pari vuotta myöhemmin Harlow’n ennenaikaiseen kuolemaan kesäkuussa 1937. Powell kustansi Harlow’n 30 000 dollaria maksaneet hautajaiset, jotka pidettiin 9. kesäkuuta. Harlow haudattiin Glendaleen, Kaliforniaan Forest Lawn Memorial Park -hautausmaalle Suureen mausoleumiin, "Sanctuary of Benedictioniin" vaaleanpunertavalla marmorilla päällystettyyn yksityishuoneeseen, jonka Powell osti 25 000 dollarilla. Harlow’lla oli käsissään oli yksi valkoinen gardenia ja viesti, johon Powell oli kirjoittanut: ”Hyvää yötä, rakkaimpani.” Samaan yksityishuoneeseen varattiin paikat myös Powellille ja Harlow’n äidille. Powell kuitenkin haudattiin muualle kuoltuaan. Monien vuosien ajan Powell piti huolen, että Harlow’n haudalla oli tuoreita kukkia.
Powellilla oli Harlow’n kuoleman aikaan kesken elokuva Kaksoishäät (1937) ja myöhemmin Powell päätti työnsä ja kuvaili elokuvan viimeistelyä ”erittäin vaikeissa olosuhteissa”. Myrna puolestaan oli Harlow’n kanssa hyviä ystäviä ja kertoi omaelämäkerrassaan, että ei pitänyt Kaksoishäistä Harlow’n kuoleman takia ja se oli ”syntipukki epätoivoon”.
thumb|left|170px|Diana Lewis oli Powellin kolmas vaimo hänen kuolemaansa saakka. (Kuva elokuvasta Cry 'Havoc'  vuodelta 1943, joka oli Lewisin viimeinen elokuva.) Vuonna 1938 Powell taisteli häneltä diagnosoitua paksusuolen syöpää vastaan. Hän parantui syövästä puolen vuoden jälkeen kokeellisten hoitojen ansiosta. Hän ei paljastanut yleisölle moneen vuoteen, että oli sairastanut syöpää. Syövän aikana hänen agenttinsa kertoi yleisölle Powellin poissaolojen johtuvan silmävauriosta.
Powell meni naimisiin kolmannen kerran elokuvanäyttelijä Diana Lewisin (1919–1997) kanssa 6. tammikuuta 1940. Pari oli tapaillut toisiaan vasta kolme viikkoa. Powell kutsui Lewisiä ”Mousieksi” eli hiirulaiseksi. He olivat naimisissa 44 vuotta aina Powellin kuolemaan saakka.