cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Jaakko Ilkka
Nuijasota
Ilkka onnistui karkottamaan 22. joulukuuta Hämeenkyröstä Hannu Laurinpojan komentaman 80 miehen jalkaväkiosaston, minkä jälkeen hän asettui Nokialle odottamaan vihollisen kohtaamista. Viimeisen voittonsa hän saavutti torjuessaan 27. joulukuuta Iivar Tavastin ja Knut Kurjen komentaman parinsadan huovin ratsuväkiosaston Nokian Kalmaanmäellä käydyssä kahakassa. Tilanne muuttui, kun Flemingin ylivoimainen pääarmeija saapui ja aloitti taistelutoimet 31. joulukuuta. Fleming pelotteli ensin vastustajaansa avaamalla tykkitulen kapinapäälliköiden päämajana toiminutta Nokian kartanoa kohti, ja kehotti sitten nuijamiehiä luovuttamaan päällikkönsä hänelle, jolloin rivimiehiä ei rangaistaisi. Uudenvuodenyön aikana Ilkka menetti otteen omista miehistään, ja pelätessään viholliselle luovuttamista hän pakeni yksin varastetulla hevosella. Tämän jälkeen alkoi sekasortoinen yleinen pako, jonka päätteeksi Flemingin ratsumiehet tappoivat pakenevia nuijamiehiä satamäärin. Ilkan sotaretki päättyi tähän tappioon.
Kuolema
thumb|Nuijamiesten päälliköiden teloituspaikan muistomerkki Isonkyrön vanhan kirkon luona. Fleming lähetti vouti Abraham Melkiorinpojan Pohjanmaalle vangitsemaan Ilkkaa ja muita kotiseudulleen paenneita kapinapäälliköitä. Perimätiedon mukaan Ilkka saatiin kiinni Ilmajoen Kuhnalan pellolla ja vangitsemisen suorittivat Ilkkaa vastustaneet ”naapurit”, mahdollisesti Peltoniemet, jotka ilmeisesti luovuttivat hänet Abraham Melkiorinpojalle. Vangitut kapinajohtajat teloitettiin Abraham Melkiorinpojan määräyksestä mestaamalla Kyrön kirkon läheisellä Kontsaansaarella joskus tammikuun lopulla 1597, kun Etelä-Pohjanmaalle alkoi levitä huhuja pohjoisessa tekeillä olevasta uudesta kansannoususta. Ilkan kanssa teloitettiin ainakin Yrjö Kontsas, Pentti Piri, Abraham Pernu, Mauno Vitikka ja Olli Ollinpoika. Abraham Melkiorinpoika pakotti Ilkan naapurin Pentti Posson toimimaan pyövelinä. Teloitettavilta murskattiin ensin kädet ja jalat tylpällä esineellä, sitten katkaistiin piilulla oikea käsi ja lopuksi pää. Fleming lähetti 29. tammikuuta Pirkkalasta Kyrön asukkaille osoitetun kirjeen, jossa kielsi teloittamasta Ilkkaa ennen kuin olisi itse saanut kuulustella tätä, mutta viesti ei ehtinyt tavoittaa Abraham Melkiorinpoikaa ajoissa.
Ilkan ruumis, käsi ja pää vietiin Ilmajoen kirkolle ja asetettiin kolmen vierekkäisen teilipyörän päälle ihmisten nähtäväksi. Samoin tehtiin muille teloitetuille. Toisen kapina-aallon yhteydessä ruumiit haudattiin, mutta voitettuaan Santavuoren taistelun Fleming määräsi ne kaivettavaksi ylös ja asetettavaksi uudelleen teilipyöriin.
Perhe
Ilkka oli kahdesti naimisissa, mutta vaimojen nimet eivät ole tiedossa. Perimätiedon mukaan toinen vaimo olisi ollut Ruotsista. Ilkan lapsista tunnetaan Joosef Jaakonpoika Ilkka (k. 1668), joka toimi 1600-luvulla Rauman pormestarina.
Muistaminen
Ilmajoelle pystytettiin Ilkan patsas -niminen suuri muistomerkki vuonna 1924. Se sijaitsee paikalla, jossa Ilkan ruumis teloituksen jälkeen oli teilipyörässä nähtävillä. Ilkan mukaan on nimetty Etelä-Pohjanmaan maakuntalehti Ilkka (nykyään Ilkka-Pohjalainen). Myös Ilmajoella sijaitseva Jaakko Ilkan koulu on saanut nimensä hänen mukaansa.
Ilkan ja Yrjö Kontsaan joulukuussa 1596 antama rampojen sotilaiden vapautuskirje on säilynyt ja siitä tunnetaan heidän puumerkkinsä. Myöhemmin ne ilmeisesti sekoitettiin keskenään, minkä vuoksi muun muassa Ilmajoen vaakunassa oleva ”Ilkan puumerkki” on todennäköisesti Kontsaan eikä Ilkan.
Kaunokirjallisuudessa Ilkkaa käsittelevät muun muassa Kasimir Leinon näytelmät Jaakko Ilkka (1898) ja Jaakko Ilkka ja Klaus Fleming (1901) sekä Kaarlo Kramsun tunnettu runo ”Ilkka”. Kramsun runossa väitetään virheellisesti, että Ilkka olisi kuollut hirsipuussa.
Ilkka on innoittanut säveltäjiä ja libretistejä enemmän kuin kukaan toinen Suomen historian hahmo. Hänestä on tehty peräti kolme oopperaa. Tunnetuin niistä on vuonna 1978 kantaesitetty Jaakko Ilkka, jonka on säveltänyt Jorma Panula ja jonka libreton on kirjoittanut Aarni Krohn.
Helsingissä Ilkan mukaan on nimetty vuonna 1950 Pohjois-Haagassa sijaitseva Ilkantie. Ilkan jälkeläiset perustivat vuonna 1979 sukuseuran, joka on nykyään nimeltään Jaakko Ilkka Seura ry.
Henrik Johan Isotalo
Henrik Johan Isotalo (1828–1907) oli suomalainen maanviljelijä ja valtiopäivämies.
Ratsutilallinen Isotalo oli talonpoikaissäädyssä Maskun tuomiokunnan edustaja valtiopäivillä 1872. Hän oli pankkivaliokunnan varajäsen, joka teki valtiopäivillä muun muassa perintömaan luovutusta koskevan anomuksen.
Boticas
Boticas on kunta Vila Realin piirissä, Portugalissa. Sen pinta-ala on 322 km² ja väkiluku noin 5 800.
Boticasin nykyinen pormestari on sosiaalidemokraattipuolueen Fernando Queiroga. Kunnan juhlapäivä on 6. marraskuuta.
Madame Xanadu
Madame Xanadu, oikealta nimeltään Nimue Inwudu, on DC Comicsin sarjakuvissa esiintyvä mystikko ja supersankari. Hahmossa on viittauksia Nimueen, Arthurin mytologian velhoon, jonka Sir Thomas Maloryn Le Morte d'Arthur teki tunnetuksi. Hahmo esiintyi ensimmäisen kerran Doorway to Nightmare #1 tarinassa helmikuussa 1978 ja hänet loivat David Michelinie ja Michael William Kaluta. Hahmo on tullut tunnetuksi Oikeuden Puolustajien liittolaisena ja Justice League Dark ryhmän perustajana.
Taustaa
Madame Xanadun alkuperää tutkittiin hänen Vertigo-sarjansa ensimmäisissä kaarissa. Näiden tarinoiden mukaan hänen koko nimensä oli aikoinaan Nimue Inwudu ja hän on Morganan (josta tulee superrikollinen Morgaine Le Fay) ja Viviennen, järven naisen, nuorin sisar. Sisaret ovat vanhimman kansan jälkeläisiä, Atlantiksen selviytyjiä, jotka kehittyivät homomagiksi tunnetuksi roduksi.
Madame Xanadu on sama Nimue, joka heittää vangitsevan loitsun entiselle rakastajalleen Merlinille ja syyttää häntä Camelotin ja historian kulun manipuloinnista omaksi hyödykseen. Merlin kuitenkin nauraa viimeisen kerran, kun hän onnistuu riisumaan hänen taikuutensa häneltä ja pakottamaan hänet käyttämään juomia säilyttääkseen kuolemattomuutensa. Salaperäinen Phantom Stranger vaikuttaa hänen pettämiseen Merliniä kohtaan, ja he tapaavat edelleen vuosisatojen ajan jakaen kaksijakoisen suhteen. Pian tämän jälkeen joko hän tai Lady of the Lake (huolimatta siitä, nimeltään "Nimue") synnytti pojan Kon-Sten-Tynelle, John Constantinen esi-isälle. Lapsi jäi Kon-Sten-Tynelle, joka uhrasi pojan teini-iässä Evelle.
Nimue vaeltelee ympäri maailmaa jonkin aikaa, ja hänestä tulee monien suurten hallitsijoiden neuvonantaja. Hän viettää aikaa Kublai Khanin hovissa Xanadussa, mikä johtaa hänen oletettuun nimeensä "Madame Xanadu". Ollessaan hovissa hän joutui kosketuksiin mystisen esineen kanssa, minkä seurauksena osa hänen maagisista voimistaan ​​palasi häneen. Jälleen hän tapaa Phantom Strangerin. Se ei mene odotetusti, sillä hän oppii, että muukalainen kävelee aikavirran ulkopuolella. Ranskan vallankumouksen aikana hän yrittää neuvoa Marie Antoinettea. Tänä aikana hän pystyy saamaan takaisin kuolemattomuutensa lyömällä kuoleman korttipelissä. Muita tapahtumia hänen pitkien elinvuosiensa aikana ovat tuhoon tuomittu rakkaussuhde Espanjan inkvisition aikana.
1940-luvulla hänellä on seksisuhde Giovanni Zataran kanssa, joka haluaa mennä naimisiin hänen kanssaan, mutta hän näkee hänen todellisen rakkautensa ja hänen tyttärensä Zatannan myöhemmän olemassaolon, "rakkauden, jonka kanssa hän ei voisi koskaan kilpailla". Tästä huolimatta hän käyttää Zataraa Phantom Strangerin saamiseksi pauloihinsa ja ansaan, mikä estää häntä näkemästä Aaveen yliluonnollista alkuperää ja vaikuttamasta siihen. Tämä puolestaan ​​estää Madame Xanadua puuttumasta asiaan, vaikka hän oli ennakoinut mahdollisen uhan, jonka hallitsematon Aave olisi tuonut Maahan. Paljastetaan, että Xanadun myöhempi käytös johtuu tästä aikaisemmasta viasta, sillä hänen taikahuoneensa on suunniteltu tavaksi hallita yliluonnollista olentoa, viime kädessä toivoen hillitsevänsä ja tukahduttavansa hänen raivoaan.
Lopulta rouva Xanadu päättää, että hän haluaa sovittaa syntinsä ja alkaa hoitaa "kylästä" tulevaa ennustamishuonetta. Hänellä on kuitenkin omat rajalliset todelliset taikuuden kyvyt, mutta hänen mystisten taiteiden hallintansa on saanut hänet manipuloimaan erilaisia ​​voimia suuren vallan saavuttamiseksi. Kehittyessään neuvonantajana hän tapaa nyt yliluonnollisten ongelmien vaivaamaa asiakaskuntaa. Vaikka hän osaa neuvoa heitä, jokin voima estää häntä puuttumasta suoraan heidän ongelmiensa ratkaisemiseen. Jos joku hänen asiakkaistaan ​​onnistuu valloittamaan yliluonnollisen voiman, hän voi sulkea sen onnensalissaan purkkeihin estääkseen sitä aiheuttamasta lisäongelmia.
Kun Anti-Monitor tuhoaa Aaveen, Madame Xanadu suorittaa maagisen rituaalin, joka tuo hänet takaisin olemassaoloon. Siitä päivästä lähtien hän toimii Aaveen henkisenä neuvonantajana, kun hän on sidottu Jim Corriganin sieluun. Aluksi Xanadu yrittää johtaa Corriganin harhaan käyttääkseen Spectre-Forcea omiin agendoihinsa. Myöhemmät ongelmat tekivät selväksi, että heillä oli romanttinen suhde.
Loisto-kirjastot
Toimipisteet
Kunnankirjastoista Pöytyän kirjastolla ja Loimaan kaupunginkirjastolla on useita toimipisteitä. Heinäkuussa 2021 Loisto-kirjastojen kirjastokimppassa oli 11 kirjastoa seuraavasti:
Madame Xanadu
Taustaa
Heidän kuulumisensa aikana Corriganin ja Madame Xanadun välille syntyy kuitenkin outo ystävyys. Ajan myötä Madame Xanadu on avainasemassa Corriganin sielun turvallisuuden varmistamisessa, Aaveen eri riehumisen pysäyttämisessä, ja lopulta hän ei näy Jim Corriganin hautajaisissa neuvonantajana tai vihollisena, vaan hänen ystävänsä. Hän jopa vuodattaa kyyneleen, kun Jim Corriganin sielu lähtee kuolevaisten tasolta mennäkseen taivaaseen.
Suicide Squad neuvoo häntä myös Lumoojattaren hallitsemisen vaikeutumisesta. Hän antaa joukkueelle sormuksen ja kaulakorun, jotka voivat vahingoittaa Lumoojatarta, jos tämä yrittää käyttää voimiaan sormuksen kantajien toiveita vastaan.
Madame Xanadu antaa myös Timothy Hunterille luettavaa, mikä auttaa häntä hänen tiellään nousevana noitana. Hän kohtaa myös Timin kumppanin John Constantinen, jonka hän uskoo varastaneen häneltä taikaesineen nimeltä Tuulenmuna.
Vaikka muun muassa Madame Xanadu ei rakasta tai luota Phantom Strangeriin, hän kuuluu Sentinels of Magic -ryhmään, löyhään maagien ja mystikkojen joukkoon, jota kutsutaan estämään Asmodelin kapina helvetissä. Siitä huolimatta hän mieluummin toimii yksin ja on yksi harvoista sankareista, joka kieltäytyy suoraan liittoutumasta muukalaisen kanssa.
Saadakseen lisää valtaa Madame Xanadu myi sielunsa demoni Neronille, joka antoi hänelle kolme uskollista demonia nimeltä Bathopet, Maw ja Atopeh suorittamaan hänen käskynsä. Aluksi demonit vastasivat hänen jokaiseen päähänpistoon ja melkein raivosivat hänen hallinnastaan. Ajan myötä, kun hän hallitsi omia tunteitaan, hän pystyi hallitsemaan myös demoneita.
Day of Vengeance #2:ssa Infinite Crisis -yhteiskunta, Aave, joka oli silloin epävakaa ja uskoi, että taikuus vastaa pahuutta, sai Madame Xanadun toimintakyvyttömäksi ja otti hänen näkönsä pois sokaisten tämän.
Kostopäivän erikoisohjelmassa paljastetaan, että Madame Xanadu on edelleen sokea. Hän on kasvattanut silmänsä uudelleen 14 kertaa, mutta ne ovat palaneet uudelleen, koska Aaveen voimat ovat hänen voimansa ulkopuolella. Madame Xanadun asuinpaikka olisi kuitenkin Spectre-hyökkäyksen kohtaamispaikka, joka kokoaisi Phantom Strangerin, Zatannan ja Nabun.
Xanadu on myös löytänyt tavan kiertää Aaveen kirousta kouluttamalla adeptin Daenan lukemaan kortit hänen puolestaan. Daenan kautta hän näkee maailman tuhoutumisen, kun Aave voittaa ja tuhoaa kaiken. Hänen luonaan Nabu aloittaa hyökkäyksensä Aavea vastaan ​​sekä strategiansa Ikuisuuden kallion palauttamiseksi.
Madame Xanadun asemaa uudessa taikajärjestyksessä ei ole vielä tutkittu yksityiskohtaisesti, mutta tiedetään, että hän yrittää edelleen parantaa sokeuttaan. Hän avustaa Shadowpactia, kun heidän tiiminsä jäsenet sokeutuivat tilapäisesti kongregaationa tunnettujen roistojen mystisten voimien takia. Se on mystinen puoli, jonka ansiosta hän voi auttaa, vaikka jotkut ryhmästä voivat parantaa sokeutta itse.
Madame Xanadu esiintyy tarinassa Countdown #50, joka toimii "Hokus & Pokus Occult Curiosities" -järjestössä Greenwich Villagessa. Hän ei voi auttaa Mary Marvelia paikantamaan Kapteeni Marvel Jr.a Hän neuvoo Marya välttämään Gotham Cityä, koska "se ei ole taikuuden kannalta turvallista".
The New 52:ssa Madame Xanadu on noussut uudelleen esiin Barry Allenin tahattoman aikavirran peukaloinnin ja Vertigo-, WildStorm- ja DC-universumien yhdistämisen seurauksena.
Uudessa jatkuvuudessa Xanadu ei ole enää sokea ja huolimatta menneisyydestään Nimuen hakemuksena, hän näyttää olleen ennakoivamman asenteen Camelotin kaatumisen aikana. Sen sijaan, että hän olisi tarkkaillut hiljaa, kuten hän teki ydinminisarjassaan, hän vastusti tiukasti Excaliburin luovuttamista Lady of the Lakelle ja alkoi sitten matkustaa Jason Bloodin kanssa tapaamalla muita pimeässä keskiajassa toimivia sankareita ja roistoja kuten Vandal Savagen ja Shining Knightin. Lisäksi keskiaikainen Madame Xanadu nähdään suhteessa sekä Etriganin että Jason Bloodin kanssa, ja kumpikin uskoo, että hän huumoitsi toista heidän pakotetun sulautumisensa vuoksi.
Nykyinen Madame Xanadu esiintyy DC Universe -rebootissa Justice League Darkissa, ja hän jatkaa rooliaan DCU:n maagisen yhteisön kulmakivenä ja kannattajana. Xanadu avustaa "Pimeä Liigaa" erilaisissa välikohtauksissa, kuten Zatannan katoamisessa ja House of Mysteryn päästämisessä demonisiin uhkiin Manhattanilla. Hänestä paljastetaan pitkälti olevan superpahiksen Doctor Destinyn äiti.
National Comics, antologian nimen elpyminen, julkaistiin heinäkuussa 2012. Nimi laajensi New 52 -universumiin esittelemällä yksittäisiä tarinoita erilaisista DC-hahmoista, joista jokainen oli eri luova tiimi. Tämä sisältää Rob Williamsin Madame X #1:n Trevor Hairsinen ja Fiona Staplesin piirtämänä.
Madame Xanadulla on yliluonnollinen herkkyys okkulttisille toimille ja mystisille ilmiöille. Hän käyttää tarot-kortteja tulkitsemaan, mitä hän aistii, ja osaa myös kertoa muiden tulevaisuudesta. Xanadu voi levitoida esineitä, teleportoida itsensä ja karkottaa demoneita. Madame Xanadun sali on täynnä maagisia kirjoja ja esineitä sekä purkkeja, jotka sisältävät pahantahoisten olentojen esanssia. Hän käyttää harvoin näitä vallan kohteita, toimien vain niiden suojelijana.
Madame Xanadu on kuolematon, ei koskaan vanhene eikä voi kuolla luonnollisiin syihin Death-sopimuksensa ansiosta. Vuoden 2005 tarinassa Day of Vengeance, edes Aave ei voinut tappaa häntä, vaan sokaisi hänet tehdäkseen hänestä vaarattoman.
Mohamed Irfaan Ali
Alin päävastustaja maaliskuun 2020 presidentinvaaleissa oli edellinen presidentti, 75-vuotias David Granger. Granger julistautui voittajaksi, mutta kansainväliset tarkkailijat sanoivat, että tulosta oli peukaloitu hänen hyväkseen. Vaalitulos kiinnosti kansainvälisiä tahoja aiempaa enemmän, sillä Exxon Mobil alkoi porata öljyä Guyanan rannikolla Grangerin kaudella. Ali sanoi, että sopimusta tehdessä ei ollut valvottu Guyanan etua riittävästi. Ali julistettiin voittajaksi vasta elokuussa.
Joensuun kaupungintalo
Joensuun kaupungintalo on Eliel Saarisen suunnittelema, vuonna 1914 valmistunut kansallisromantiikkaa ja myöhäisjugendia yhdistelevä tiilirakennus Joensuun keskustassa. Se palvelee kulttuuria ja hallintoa. Siinä toimivat kaupungin keskushallinto ja kaupunginteatteri (Euroopan unionin itäisin ammattiteatteri). Kaupungintalo sijaitsee Pielisjoen rannalla Rantakadulla.
Ennen kaupungintaloa
Joensuun alkuvaiheissa ennen kaupungintalon rakentamista kaupunginhallintoelimet olivat toimineet entisessä kauppias A. J. Mustosen talossa. Tilat kävivät kuitenkin pian ahtaiksi, eikä sopivia paikkoja kokouksia, iltamia, teatteria tai konsertteja varten ollut. Kaupungintalon rakentamisesta keskusteltiinkin useaan otteeseen 1890-luvulla. Hankkeen edelle kiri kuitenkin kiireellisemmäksi todettu tyttökoulun perustaminen, ja kaupungintalon rakentaminen sai jäädä myöhemmäksi. Kaupungintaloon suunniteltiin alun perin kirjaston ja majatalon sijoittamista, mutta näistä luovuttiin. Kaupungintaloon suunniteltu ravintolakin aiheutti paheksuntaa, mutta se säilytettiin.
Kaupungintalon tuleva sijaintikin oli kiistelyn aihe. Talon paikaksi oli suunniteltu torin itäistä reunaa, jossa talo olisi ollut näkyvällä paikalla. Kaupungintalon piirustuskilpailun palkintolautakunnan lausunto ratkaisi kuitenkin tilanteen. Sen mukaan paras paikka olisi Pakkahuonepuistossa, jossa liikenne olisi vilkkain. Vuonna 1908 päätettiin kaupungintalon rakentamisesta Pakkahuonepuistoon. Seuraavana vuonna päätös vahvistettiin senaatissa. Asemakaavamuutoksen myötä raatihuonekortteli muutettiin puistoksi ja Isontorin itäosa samoin.
Kaupungintalon piirustukset ratkaistiin vuonna 1909 käydyllä piirustuskilpailulla, jonka voitti Eliel Saarinen. Palkintona oli 1 200 markkaa ja hänen työtään alettiin rakentaa pienin muutoksin.
Rakentaminen
18. toukokuuta 1911 valtuuskunta totesi kaupungintalon rakennushankkeen kiireelliseksi ja päätti, että rakennustyöhön ryhdytään heti. Työt aloitettiin 11. lokakuuta, jolloin paikalle tuotiin ensimmäiset rakennusainekuormat. Alussa työt sujuivat hyvin, mutta lopussa viimeistelytyöt venyivät odotettua myöhemmäksi. Kaupungintalo vihittiin lopulta käyttöön 14. marraskuuta 1914, kolmen vuoden rakentamisen jälkeen.
Valmistuttuaan uusi kaupungintalo vastasi varsin tarkasti Saarisen piirustuksia, varsinkin julkisivuiltaan. Julkisivun patsaat suunnitteli kuvanveistäjä Johannes Haapasalo. Uudella kaupungintalolla oli vuonna 1914 valmistuessaan melkoinen vaikutus kaupunkikuvaan. Jyhkeä kivirakennus korkeine torneineen kohosi keskelle puutaloja ja se näkyi lähes keskustan joka puolelle.
Tulipalo 1966
Maaliskuussa 1966 kaupungintalolla syttyi tulipalo, joka uhkasi tuhota rakennuksen. Palo sai alkunsa kaupunginteatterin näyttämöltä. Tuli ryöstäytyi juhlasalin ullakolle ja torniin, mutta palo saatiin rajoitetuksi niin, että toimisto-osa kärsi vain vesivahinkoja. Ensin evakuoitiin arkisto. Teatterin kalustosta jäi evakuoimatta lattiaan kiinnitetyt istuimet. Rakenteita jouduttiin uusimaan ja ilmanvaihtojärjestelmä rakennettiin lähes kokonaan uudelleen.
Kaupungintalo nykyään
Kaupungintalon ympäristöä on uudistettu 1990- ja 2000-luvuilla. Rantakatua on alennettu noin metrin verran ja talon alin kerros on tullut paremmin esille. Kaupungintalo on peruskorjattu vuonna 1998, koska rakennus on joiltain osin päässyt huonoon kuntoon mm. vanhojen vuotavien vesi- ja viemäriputkien sekä rapautumisen takia. Talossa on Joensuun kaupunginteatterin suuri ja pieni näyttämö sekä Teatteriravintola.
Kevääseen 2023 toiminut Teatteriravintola oli kaupungin vanhin toimiva ravintola. Teatteriravintolan terassi oli suosittu jazz- ja muiden klubityyppisten konserttien pitopaikka. Kellarikerroksessa toimi meksikolaistyylinen ruoka- ja cocktailravintola El Capitan.
Kaupunginteatterissa eli kaupungintalon juhlasalissa on kokoontunut Joensuun kaupunginvaltuusto.
Talon torni toimii näkötornina, josta on näkymät joka suuntaan Joensuuhun.
Joensuun kaupunki haluaa perustaa Eliel Saarisen suunnittelemaan kaupungintaloon museon, mutta Museovirasto vastustaa suunnitelmia, joissa kattoja madallettaisiin ja ovia poistettaisiin. Rakennuksen suojelumerkintä SR-1 tarkoittaa, että rakennuksessa ei saa tehdä muutoksia, jotka heikentävät rakennustaiteellisia arvoja tai muuttavat arkkitehtuurin ominaispiirteitä.
Luettelo kissaroduista
Tämä on luettelo kissaroduista aakkosjärjestyksessä.
Turun Kaapelitelevisio
Oy Turun Kaapelitelevisio - Åbo Kabeltelevision Ab oli suomalainen kaapelitelevisio-operaattori, joka välitti televisio-, maksutelevisio-, ja laajakaistapalveluita. Vuonna 2011 yhtiöllä oli noin 80 000 asiakasta. Vuodesta 2011 alkaen Turun Kaapelitelevisio on ollut TeliaSonera Finland Oyj:n omistuksessa, joka osti noin 92 prosenttia yhtiön osakkeista sen aiemmilta omistajilta TS-Yhtymältä, Turun kaupungilta ja sanomalehti Åbo Underrättelseriä kustantavalta Förlags Ab Sydvästkustenilta. Yhtiö sulautui TeliaSonera Finlandiin vuonna 2012.
Udo Dirkschneider
Udo Dirkschneider eli ”Saksan Tankki” (s. 6. huhtikuuta 1952 Wuppertal, Saksan liittotasavalta) on saksalainen heavy metal -laulaja ja Accept-yhtyeen entinen solisti. Acceptin hajottua vuonna 1987 Dirkschneider perusti U.D.O.-yhtyeen, jonka kanssa hän on levyttänyt ja tehnyt kiertueita jo neljällä vuosikymmenellä. Dirkschneider on palannut hetkellisesti Acceptiin 1990-luvulla sekä vuoden 2005 konserttikiertueella.
Japanilaisessa mangassa Bastard!! on hahmo Dark Scneider, joka on nimetty Dirkschneiderin mukaan.
Lapsuus ja nuoruus
Udo Dirkschneider syntyi vuonna 1952 Länsi-Saksan Wuppertalissa yrittäjäperheeseen. Dirkschneider työskenteli nuoruudessaan vanhempiensa työkalutehtaassa, kunnes joutui 1980-luvun luvun alkupuolella valitsemaan, ryhtyykö täysipäiväiseksi muusikoksi, vai jatkaako vanhempiensa yrityksessä. Vanhempien työkalutehdasta jatkoi hänen veljensä Peter Dirkschneider, ja Udosta tuli ammattimainen rockmuusikko. Päätöstä helpotti se, että hän saattoi rahapulassaan aina palata yritykseen töihin.
Dirkschneider sai innostuksen musiikkiin vanhemmiltaan. Hänen ensimmäinen musiikillinen innoittaja oli Beatles ja instrumentti kosketinsoittimet, jotka hän sai joululahjaksi ollessaan 14-vuotias. Beatlesin ohella häntä inspiroineita yhtyeitä olivat Ten Years After, Deep Purple, Sweet ja The Rolling Stones. Dirkschneiderin ensimmäinen yhtye syntyi, kun hänen ystävänsä Michael Wagener päätti ryhtyä kitaristiksi. Yhtyeen nimeksi tuli yksinkertaisesti Band X, sillä Wagenerin mukaan kaksikko ei keksinyt yhtyeelle nimeä.
Dirkschneiderin ura kosketinsoittajana jäi lyhyeksi, ja tilalle valikoitui nopeasti ja sattumalta laulu. Hän kertoi haastattelussa, että ”Michael oli sitä mieltä, että lauluni oli kaikkien korkeiden nuottien kanssa jotenkin hullua. En ole yrittänyt koskaan kopioida ketään. Tällaista se oli alusta saakka.” Band X hajosi kaksikon siirryttyä asepalvelukseen. Michael Wagener ei enää palannut kitaristiksi, vaan keskittyi äänittämiseen ja miksaamiseen. Hänestä tuli myöhemmin menestynyt tuottaja. Dirkschneider sen sijaan jatkoi laulamista ja perusti yhtyeen nimeltä Accept.
Accept
thumb|upright|Udo Dirkschneider Acceptin konserttikiertueella Wacken Open Air festivaaleilla vuonna 2005.
Uudessa yhtyeessä oli alkuvuosinaan paljon miehistönvaihdoksia, ja sen katsotaan vakiintuneen Acceptiksi vuonna 1976, kun Dirkschneider muodosti kokoonpanon, johon kuuluivat kitaristit Wolf Hoffmann ja Gerhard Wahl, basisti Peter Baltes ja rumpali Frank Friedrich.
Dirkschneider julkaisi Acceptin kanssa 10 studioalbumia. Ensimmäinen albumi Accept julkaistiin vuonna 1979. Dirkschneider oli 1980-luvulla mukana kuudella albumilla: I’m a Rebel, Breaker, Restless and Wild, Balls to the Wall, Metal Heart ja Russian Roulette. Hän erosi yhtyeestä musiikillisten erimielisyyksien vuoksi vuonna 1987. Ero tapahtui yhteisymmärryksessä, ja jäsenet olivat sen jälkeen hyvissä väleissä keskenään. Gaby Hauke jatkoi sekä Acceptin että Dirkschneiderin uuden U.D.O.-yhtyeen managerina.
Yhtye teki paluun Dirkschneiderin kanssa vuonna 1992 albumilla Objection Overruled. Accept teki vielä albumit Death Row ja Predator, kunnes hajosi uudelleen vuonna 1997. Kesällä 2005 Dirkschneider teki Acceptin kanssa joitakin festivaalikonsertteja. Kiertueella olivat mukana Udo Dirkschneider, Wolf Hoffmann, Peter Baltes, Herman Frank ja Stefan Schwarzmann. Kiertueen jälkeen Dirkschneider kertoi, että vanhojen kappaleiden soittaminen yhdessä on ollut helppoa ja jäsenten välit hyvät, mutta uusien kappaleiden tekeminen yhdessä olisi katastrofi, joka tuhoaisi enemmän kuin mitä antaisi.
Tulenpuhallus
thumb| Maharaja Brass Bandin tulenpuhaltaja Jaipurissa, Intiassa. thumb|Tulenpuhaltaja Suomessa
Udo Dirkschneider
Accept
Kun huhut Acceptin paluusta levisivät keväällä 2009, Dirkschneider virallisesti ilmoitti, ettei ole mukana kokoonpanossa. Syyskuussa 2018 Dirkschneider kertoi, ettei halua enää olla tekemisissä entisten Accept-muusikkoystäviensä kanssa huonojen kokemustensa vuoksi.
Tulenpuhallus
Tulenpuhallus on tulitaiteilijan temppu, jossa annetaan vaikutelma tulen puhaltamisesta suusta. Todellisuudessa suusta puhalletaan vain nestettä, joka sytytetään liekkiin vasta suun ulkopuolella.
Tulenpuhallusta käytetään usein sirkuksessa esityksen jännittävimmässä vaiheessa. Myös monet black metal -musiikkia esittävät yhtyeet ovat käyttäneet tulenpuhaltajia visuaalisen ilmeensä luomisessa. Tarueläimistä esimerkiksi lohikäärmeellä on uskottu olevan kyky sylkeä tulta luonnostaan.
Tulta voi puhaltaa usealla eri tekniikalla. Niiden yhteinen periaate on pitää suussa jotain syttyvää, mielellään myrkytöntä nestettä, joka tempun aikana puhalletaan ulos suusta, minkä jälkeen se syttyy palamaan. Perinteinen tekniikka on ottaa suuhun nesteellä täytetty pähkinä, jossa on kaksi reikää vastakkaisilla puolilla. Neste saadaan lentämään suusta puhaltamalla pähkinän läpi. Toinen tekniikka on piilottaa suuhun rätti, joka on kastettu herkästi haihtuvaan nesteeseen. Jotkut käyttävät erityisiä putkia, joiden kautta neste voidaan puhaltaa suusta ulos.
Tulenpuhallus on hyvin vaarallista, ja voi aiheuttaa jopa kuoleman. Sen vuoksi sitä voi harjoitella vain kokeneen henkilön valvonnassa. Tulenpuhalluksen riskejä ovat ihon tai vaatteiden palaminen ja haitallisen nesteen joutuminen keuhkoihin tai muualle elimistöön.
Udo Dirkschneider
U.D.O. ja Dirkschneider
Udo Dirkschneider teki vuosina 2016–2018 Back to the Roots -kiertueen nimellä Dirkschneider. Kyseessä oli Accept-ajan jäähyväiskiertue, jolla hän esitti pelkästään vanhoja Accept-kappaleita. Kiertueen jälkeen hän ei enää esittänyt niitä U.D.O.-yhtyeensä kanssa.
Udo Dirkschneiderin kokosi projektiin DATOG, Dirkschneider & The Old Gang U.D.O.sta ja Acceptista tuttuja muusikoita. Entisten U.D.O. -kitaristien Mathias Dieth in ja Stefan Kaufmann in sekä entisen Accept -basistin Peter Baltes in lisäksi kokoonpanossa olivat Dirkschneiderin poika, U.D.O. rumpali Sven Dirkschneider sekä laulaja Manuela Bibert. Kokoonpano teki singlen "Where The Angels Fly" vuonna 2020 ja kolmen kappaleen EP-levyn Arising vuonna 2021.
Dirkschneider julkaisi 22. huhtikuuta 2022 sooloalbumin nimeltä My Way.
Yhteistyö muiden artistien kanssa
Dirkschneider on tehnyt yhteistyötä useiden eri artistien kanssa, joista esimerkkeinä Doron, Empires of Eden, HammerFall, Majesty ja Warcry. Hän lauloi 1980-luvun alussa brittiläisen Ravenin EP:llä Break the Chain sekä yhtyeen kolmannella albumilla All for One cover-kappaleen ”Born to Be Wild”. Dirkschneider lauloi ystävänsä Alex Parchen albumilla The Alex Parche Project (1992) kappaleet ”The Longer You Can Wait” ja ”Devil in a Picture” sekä levyllä Son of a Healer (1993) kappaleen ”Gate Patrol”. Dirkschneiderin laulua kuullaan myös Parchen Prohibido El Paso -albumilla (1994) kappaleessa ”Pain in the Neck”.
Dirkschneider esiintyi vierailijana suomalaisen Lordi-yhtyeen The Arockalypse -levyllä 2006. Hän lauloi kappaleessa ”They Only Come Out at Night”. Vuonna 2013 Dirkschneider lauloi suomalaisen Lazy Bonez -yhtyeen debyyttialbumilla Vol.1 dueton Marco Hietalan kanssa kappaleessa ”First to Go – Last to Know”.
Yksityiselämä
Dirkschneider asuu Ibizalla Espanjassa, mutta hän viettää paljon aikaa myös Pietarissa naisystävänsä luona.
Tammikuussa 2019 Dirkschneider tiedotti terveysongelmistaan. Hänen polvensa kipeytyi pahoin, eikä hän pystynyt liikkumaan normaalisti.
Andy Welinski
Andy Welinski (s. 27. huhtikuuta 1993 Duluth, Minnesota) on yhdysvaltalainen jääkiekkoilija. Hän edustaa NHL-seura Chicago Blackhawksia. Ducks varasi Welinskin vuoden 2011 varaustilaisuuden kolmannella kierroksella varausnumerolla 83. Hänen pelipaikkansa on puolustaja ja hän laukoo oikealta.
August Langhoff
Carl Fredrik August Langhoff (14. helmikuuta 1856 Heinola – 18. marraskuuta 1929 Helsinki) oli suomalainen vapaaherra ja jalkaväenkenraali, joka toimi Suomen suuriruhtinaskunnan ministerivaltiosihteerinä vuosina 1906–1913. Hänen kautensa ministerivaltiosihteerinä ajoittui pääosin toiseen sortokauteen eikä hän kyennyt estämään Suomen itsehallinnon jatkuvaa kaventamista. Langhoff oli myös viimeinen Suomessa aateloitu.
Varhaisempi sotilasura
Langhoff polveutui tanskalaisesta Langgaard-suvusta. Hänen vanhempansa olivat apteekkari Fredrik Langhoff ja Johanna Charlotta Lucander. Langhoff opiskeli Helsingfors Lyceumissa vuosina 1864–1870 ja kävi Haminan kadettikoulun vuosina 1870–1877. Valmistuttuaan sieltä vänrikiksi hän palveli Venäjän armeijassa. Hän osallistui vuosien 1877–1878 Turkin sotaan Henkikaartin Izmailovon rykmentin aliluutnanttina ja kunnostautui Gornyi Dubnjakin taistelussa lokakuussa 1877 sekä Plevnan, Praveckin ja Sandornikin taisteluissa marraskuussa 1877. Langhoff suoritti vuosina 1881–1884 Nikolain yleisesikunta-akatemian erinomaisin arvosanoin, ja hänet ylennettiin luutnantiksi 1883 ja alikapteeniksi 1884. Hän palveli vuosina 1884–1885 esikuntaupseerina Vilnassa, vuosina 1885–1886 17. tarkk’ampujapataljoonan komppanianpäällikkönä Suomessa ja vuosina 1886–1890 jälleen eri tehtävissä Vilnassa. Vuonna 1890 hän oli jonkin aikaa Suomen asevelvollisen sotaväen päällikköhallituksen adjutanttina ja vt. esikuntapäällikkönä. Hänet ylennettiin everstiluutnantiksi 1888 ja everstiksi 1892.
thumb|Langhoff vuonna 1900. Langhoff oli Henkikaartin Semjonovin rykmentin pataljoonankomentajana vuonna 1893 ja sen jälkeen Suomessa 1. Uudenmaan tarkk’ampujapataljoonan komentajana 1894–1896, Suomen sotaväen esikuntapäällikkönä 1896–1897 ja Suomen kaartin komentajana 1897–1899. Palattuaan Venäjälle hän oli Semjonovin rykmentin komentajana vuosina 1899–1904. Langhoff ylennettiin vuoden 1901 alusta kenraalimajuriksi, ja vuosina 1904–1906 hän oli venäläisen jalkaväkiprikaatin komentajana. Langhoff oli 1890-luvulla useiden Suomen sotaväen uudelleenorganisointia käsitelleiden komiteoiden asiantuntijana.
Ministerivaltiosihteerinä
Langhoff nimitettiin vuoden 1905 suurlakon jälkeen erotetun Constantin Linderin tilalle Suomen ministerivaltiosihteeriksi Pietariin. Häntä ehdottivat virkaan Linder ja Venäjän hoviministeri Woldemar Freedericksz, sillä hän oli keisari Nikolai II:n vanha tuttu: Langhoff oli ollut 1. kaartinrykmentissä pataljoonankomentajana samanaikaisesti Nikolain kanssa tämän ollessa vielä kruununprinssi. Suomen lehdistössä Langhoffin nimitystä vastustettiin aluksi voimakkaasti, sillä pelättiin, että Venäjällä lähes koko uransa luoneena hän ei tuntisi Suomen asioita eikä osaisi puolustaa Suomen etuja. Lisäksi hänen väitettiin olevan pelkästään omasta urakehityksestään kiinnostunut periaatteeton ”karrieristi”. Langhoff kuitenkin omaksui perustuslaillisen linjan ja saavutti sekä suomalaisten poliitikkojen että Suomen yleisen mielipiteen hyväksynnän. Hänellä oli samalla myös keisarin luottamus. Nimitystilaisuudessaan 5. helmikuuta 1906 hän ilmoitti virkaan suostumisen ehtoina, että asioiden käsittelyssä noudatettaisiin aina Suomen lakia, hän saisi kertoa keisarille ”epämiellyttävänkin totuuden” ja valita itselleen vapaasti apulaisen ja että valtiosihteerinviraston henkilökuntaa vaihdettaisiin suomalaisiin, mihin kaikkeen Nikolai II suostui.
Langhoff pyrki kokoamaan virastoonsa tuekseen suomalaisia siviilivirkamiehiä ja yritti pääosin huonolla menestyksellä jarruttaa toisen sortokauden kehitystä. Kesäkuussa 1908 säädetty Suomen suuriruhtinaskunnan uusi esittelyjärjestys vei suurimman osan ministerivaltiosihteerin vaikutusmahdollisuuksista. Langhoff yritti sinnitellä vetoamalla professori Robert Hermansonin esittämään tulkintaan, jonka mukaan esittelyjärjestyksen edellyttämät Venäjän hallituksen lausunnot olivat vain alustavia eivätkä sitoneet ministerivaltiosihteeriä tai keisaria lopullisessa esittelyssä, kun taas Venäjän pääministeri Pjotr Stolypinin mielestä ministerivaltiosihteeri ei saanut esitellä asioita hallituksen lausunnoista poikkeavalla tavalla. Langhoffilla oli hyvät suhteet Suomea vuosina 1905–1909 johtaneisiin Mechelinin ja Hjeltin senaatteihin, mutta niin sanotun amiraalisenaatin nimittämisen jälkeen hänen asemansa vaikeutui. Langhoff vaati useasti turhaan keisarilta Suomen kenraalikuvernööri F. A. Seynin erottamista.
Käytännössä Langhoffin saavuttamat torjuntavoitot olivat lähinnä pieniä hidastuksia ja muotoseikkojen oikaisuja Suomen itsehallintoa kaventaneisiin päätöksiin, nekin pääosin ennen vuotta 1908. Asioita alettiin valmistella kysymättä hänen mielipidettään. Vuoden 1910 laki yleisvaltakunnallisesta lainsäädännöstä ja vuoden 1912 yhdenvertaisuuslaki säädettiin suomalaisten vastustuksesta huolimatta. Langhoffin oli pakko myöntyä vähemmän tärkeissä asioissa voidakseen jarruttaa pahimpia Suomen asemaan kohdistuvia uhkia. Hänen viimeiseksi keinokseen painostaa keisaria jäivät erouhkaukset, ja hän esittikin virkakautensa aikana lähes kymmenen eronpyyntöä, jotka keisari hylkäsi. Vuonna 1911 Langhoff sai eronpyynnöllään Nikolai II:n lykkäämään jo tehtyä päätöstä Uudenkirkon ja Kivennavan pitäjien liittämisestä suoraan Venäjään, sillä hän lupasi vielä jatkaa virassaan, jos asiaa ei vietäisi duuman käsiteltäväksi ennen hänen eronsa voimaantuloa. Asia hautautui kokonaan maailmansodan puhjettua. Langhoff erosi lopulta 12. huhtikuuta 1913, kun joukko yhdenvertaisuuslakia vastustaneita Viipurin hovioikeuden jäseniä oli tuomittu vankeuteen venäläisessä tuomioistuimessa. Hänen seuraajakseen nimitettiin suomenvenäläinen Vladimir Markov.
Langhoff oli samanaikaisesti ministerivaltiosihteeriytensä kanssa vuosina 1906–1913 myös Helsingin yliopiston virkaatekevä kansleri. Armeijassa hänet ylennettiin joulukuussa 1906 kenraaliluutnantiksi. Langhoff sai tammikuussa 1912 vapaaherran aatelisarvon ja hänen sukunsa introdusoitiin Suomen ritarihuoneelle saman vuoden lokakuussa vapaaherrallisena sukuna nro 63. Langhoff on siten Suomessa viimeinen ja ainoa säätyvaltiopäivien lakkauttamisen jälkeen aateloitu sekä ainoa suoraan vapaaherran arvoon korotettu henkilö.
Myöhemmät vaiheet
Langhoff sai jalkaväenkenraalin arvon Venäjän armeijassa eronsa yhteydessä 21. huhtikuuta 1913 ja uudelleen itsenäisessä Suomessa sisällissodan aikana 13. huhtikuuta 1918, jolloin hänestä tuli itsenäisen Suomen armeijan järjestyksessä toinen kenraali C. G. E. Mannerheimin jälkeen. Hän ei kuitenkaan korkean ikänsä vuoksi toiminut valkoisessa armeijassa rintamakomentajana, vaan sotilassairaaloiden tarkastajana. Hän siirtyi reserviin pian sisällissodan päätyttyä ja erosi kokonaan palveluksesta syyskuussa 1918. Sisällissodan jälkeen Langhoff oli muun muassa vuosina 1919–1920 asiantuntijajäsenenä asevelvollisuuslakia valmistelleessa komiteassa sekä vuosina 1923–1926 Suomen Kadettiklubin puheenjohtajana. Hän julkaisi vuosina 1922–1923 ministerivaltiosihteerikauttaan kuvaavat kolmiosaiset muistelmat Sju år såsom Finlands representant inför tronen: minnen och anteckningar åren 1906–1913. Viimeiset vuotensa Langhoff vietti lähinnä hiljaiselämää, mutta toimi myös Helsingin verolautakunnan puheenjohtajana kuolemaansa asti.
Langhoff omisti vuosina 1909–1917 Espoon Soukassa sijaitsevan Villa Miniato -huvilan.
Langhoff on haudattu Helsingin Hietaniemen hautausmaan vanhalle alueelle.
Perhe
Langhoff oli vuodesta 1886 naimisissa Maria Maexmontanin kanssa, joka oli jalkaväenkenraali Fridolf Maexmontanin tytär. Heidän ainoa poikansa Fridolf kuoli vuonna 1919 lapsettomana, joten Langhoffin aatelissuku sammui mieslinjalta hänen kuollessaan itse 1929 ja lopullisesti vuonna 1975, kun hänen ainoa tyttärensä, keisarinnan hovineiti Maroussie Langhoff kuoli Tukholmassa 81-vuotiaana.
Maryland
Maryland on Yhdysvaltojen osavaltio, joka liittyi liittovaltioon 7. osavaltiona 28. huhtikuuta, 1788. Sen postitunnus on MD. Marylandin pääkaupunki on Annapolis ja osavaltion rajanaapureina ovat Pennsylvania pohjoisessa, Länsi-Virginia lännessä, Delaware idässä ja Virginia sekä Marylandista aikoinaan erotettu Columbian liittopiiri etelässä. Marylandin kuvernöörinä on toiminut tammikuusta 2023 demokraattien Wes Moore.
Maantiede
Marylandin rajanaapureina ovat Pennsylvania pohjoisessa, Länsi-Virginia lännessä, Delaware idässä ja Virginia etelässä.
Marylandin ympäristö on vaihtelevaa. Sitä on kutsuttu ”Amerikaksi pienoiskoossa”, sillä maisema vaihtelee hiekkadyyneistä metsä- ja vuoristoalueisiin villieläimineen. Marylandin osavaltiossa ei ole ollenkaan luontaisia järviä. Kaikki järvet ovat syntyneet ihmisten tekemien patorakennelmien seurauksina. Suurin järvistä on Deep Creek Lake osavaltion länsiosassa.
Suurimmat joet ovat Patapsco, Patuxent, Potomac ja Susquehanna.
Vuoden kuumin kuukausi on heinäkuu, jolloin keskimääräinen ylin lämpötila Baltimoressa on noin 33,4 celsiusastetta. Keskimääräinen alin lämpötila on pakkasen puolella tammikuussa vain −0,1 celsiusastetta.
Historia
Nykyisen osavaltion alueella on liikkunut metsästäjä-keräilijöitä jääkauden väistymisestä alkaen. Eurooppalaisten tullessa aluetta asuttaneet heimot kuuluivat algonkin-kansoihin. Alueen luoteispuolella asuneet irokeesit ahdistelivat näitä, ja brittien irokeeseja vastaan lupaama suojelus paransi eurooppalaisten ja intiaanien välejä alkuvuosina.
Vuonna 1608 John Smith kartoitti Chesapeakelahden ympäristöä. Myöhemmin 1600-luvulla alueelle muutti Euroopasta uskontonsa tähden vainottuja. Alueesta muodostettiin Marylandin provinssi.
Marylandilaiset osallistuivat aktiivisesti Amerikan vallankumoukseen.
Maryland ratifioi Yhdysvaltojen perustuslain seitsemäntenä osavaltiona 28. huhtikuuta 1788. Vuonna 1791 se antoi maata ja varoja jotta liittovaltion pääkaupunkia voitiin alkaa rakentaa.
Hallinto
pienoiskuva|vasen|Maryland State House. Marylandin lainsäädäntövaltaa käyttää kaksikamarinen osavaltion parlamentti. Ylähuoneessa eli senaatissa on 47 jäsentä, alahuoneessa eli edustajainkokouksessa on 141 jäsentä.
Ylintä toimeenpanovaltaa käyttää kuvernööri.
Osavaltio on jaettu 23 piirikuntaan. Lisäksi Baltimoren kaupunki on itsenäinen aluehallintoyksikkö.
Talous
Vuonna 2010 the Bureau of Economic Analysis arvioi Marylandin kokonaistuotannon olleen 295 miljardia Yhdysvaltain dollaria. Tulot asukasta kohti olivat, mikä on liittovaltion neljänneksi suurin.
Marylandin suurimpiin työnantajiin kuuluvat Marylandin yliopisto, NASA ja Goddardin avaruuskeskus.
Marylandissa on kaikkiaan 16 lentoasemaa. Suurin niistä on Baltimore–Washingtonin kansainvälinen lentoasema. Marylandissa on seitsemän satamaa.
Urheilu
Marylandissa on kaksi NFL-tason joukkuetta amerikkalaisessa jalkapallossa: Baltimore Ravens ja Washington Football Team Landoverissa. Baltimore Orioles pelaa baseballin pääsarjassa. Haavipallo on osavaltion nimikkojoukkuepeli, Lacrosse Museum and National Hall of Fame sijaitsee Baltimoressa.
Tahvo Jaatinen
Tahvo Jaatinen (30. elokuuta 1839 Pälkjärvi – 11. tammikuuta 1891 Viipurin maalaiskunta ) oli suomalainen maanviljelijä ja valtiopäivämies.
Jaatinen kävi Mustialan maanviljelysopiston ja tuli 1860 Leväisten maanviljelyskoulun opettajaksi ja 1865 johtajaksi. Tilanomistaja hän oli vuodesta 1871. Jaatisella oli useita kunnallisia luottamustoimia. Hän oli talonpoikaissäädyssä Rannan tuomiokunnan edustaja valtiopäivillä 1877–1878 ja 1882. Hän kuului edellisillä asevelvollisuus- ja lisättyihin talous- ja suostuntavaliokuntiin ja jälkimmäisillä laki- ja talous-, suostunta- ja lisättyyn valtiovarainvaliokuntaan, minkä lisäksi hän oli myös valitsijamies. Valtiopäiväedustaja Heikki Jaatinen oli Tahvo Jaatisen veli.
Ko (kana)
こ hiraganalla tai コ katakanalla ovat kaksi japanin kielen kirjoittamiseen käytettyä kana-merkkiä, jotka edustavat samaa tavua. Ne lausutaan, ja ne ovat kana-aakkostojen 10. sijalla ke- ja sa-tavujen välissä.
Alkuperä
Hiragana こ ja katakana コ on johdettu man'yōgana-merkistön kautta kanjista 己.
Tarkkeet
Merkkeihin voidaan lisätä dakuten, jolloin muodostuvat tavut ご ja ゴ, jotka lausutaan.
Latinisaatio
Kanat latinisoidaan samalla tavalla sekä Hepburn-, Kunrei-shiki että Nihon-shiki-järjestelmissä, « ko », ja niiden soinnilliset vastineet « go ».
Kirjoitus
thumb|right|Vetojen järjestys merkille こ. Hiragana こ kirjoitetaan kahdella vedolla:
Mathias Rust
thumb|Rustin käyttämä lentokone. Mathias Rust (s. 11. tammikuuta 1968 Hampuri, Länsi-Saksa) on saksalainen harrastajalentäjä, joka läpäisi Neuvostoliiton ilmatilanvalvonnan ja laskeutui yksimoottorisella Cessna-pienkoneella Moskovassa Punaisen torin lähelle Suurelle Moskovajoen sillalle 28. toukokuuta 1987. Oikeudenkäynnissä Rust kertoi tehneensä huomiota herättäneen tempauksen edistääkseen maailmanrauhaa ja tavatakseen Mihail Gorbatšovin.
Lento
thumb|275px|Rustin lentoreitti. Rust aloitti matkansa 13. toukokuuta 1987. Hän lähti liikkeelle vuokratulla Cessna 172 -pienkoneella Saksan liittotasavallasta Hampurin lähistöltä Uetersenista. Hän teki ensin lähes kaksiviikkoisen Pohjanmeren kiertomatkan ja lensi Islannin ja Norjan kautta Suomeen, jossa hän laskeutui Helsinki-Malmin lentoasemalle 25. toukokuuta. Ennen matkaa 19-vuotiaalla Rustilla oli virallista lentokokemusta vain noin 50 tuntia.
Rust jatkoi matkaansa Helsingistä kolmen vuorokauden kuluttua 28. toukokuuta puolenpäivän jälkeen. Hän ilmoitti määränpääkseen Tukholman ja lensi ensin länteen Nummelaan asti. Siellä hän kääntyi merelle ja suuntasi sitten kohti Moskovaa. Tampereen ilmavalvonta kadotti hänet tutkasta noin kello 13.00 Espoon alueella Samoihin aikoihin havaittiin Sipoon tienoilla meressä öljyläikkiä, ja Suomessa aloitettiin pelastusetsintä.
Rust saapui Neuvostoliiton ilmatilaan Viron SNT:n alueelle ja jatkoi lentoaan noin 800 metrin korkeudessa. Neuvostoliiton ilmavalvonta huomasi hänet tutkassa 14.29 ja lähetti kaksi hävittäjää matkaan. Toinen hävittäjistä havaitsi 14.48 Outovan kaupungin lähistöllä valkoisen pienkoneen, muttei saanut lupaa ampua sitä alas. Pian tämän jälkeen hävittäjät kadottivat Rustin tutkasta Staraja Russan kaupungin liepeillä. Saksalainen Bunte-lehti spekuloi, että Rust mahdollisesti laskeutui matkalla jonnekin, koska matka kesti niin kauan suhteutettuna Cessnan nopeuteen ja säähän. Noin kello 18 Rust saapui Moskovan ilmatilaan. Hän oli harkinnut laskeutumista Kremliin, mutta päätyi laskeutumaan tilavammalle Punaiselle torille. Näin hän myös ajatteli saavansa enemmän huomiota; Kremlin muurien takana teko olisi voinut jäädä piiloon. Rust joutui kiertelemään Punaisen torin väenpaljouden yllä jonkin aikaa löytämättä vapaata laskeutumistilaa, ja lopulta hän onnekkaasti laskeutui läheiselle leveälle sillalle, josta rullasi koneellaan lähes Punaiselle torille saakka, Pyhän Vasilin katedraalin edustalle. Väkijoukko suhtautui Rustiin uteliaasti. Noin tunnin kuluttua paikalle tuli kaksi kuorma-autollista sotilaita ja Rust pidätettiin.
Lennon mahdollisti Neuvostoliiton rajaviranomaisten yleinen vapaapäivä, lukuisat Rustin kannalta onnekkaat sattumat ja ilmeisesti huono alailmatilan tutkaseurantajärjestelmä. Rustin saapuminen yllätti neuvostoviranomaiset täysin, ja tapahtuman seurauksena sadat virkamiehet menettivät työnsä, suurin osa heistä oli presidentti Gorbatšovin uudistuspolitiikan vastustajia. Rustin lento paljasti Neuvostoliiton ilmavalvonnan heikkoja kohtia. Neuvostoliiton ilmavoimien komentaja Aleksander Koldunov erosi ja puolustusministeri Sergei Sokolov jäi eläkkeelle.
Mathias Rust tuomittiin neljäksi vuodeksi työleirille oikeudenkäynnissä, joka pidettiin 2.–4. syyskuuta 1987. Rust kärsi rangaistusta elokuuhun 1988 asti moskovalaisessa tutkintavankilassa, kunnes hänet palautettiin Saksan liittotasavaltaan.
Myöhemmät vaiheet
Rust tuomittiin Saksassa huhtikuussa 1991 tapon yrityksestä kahdeksi vuodeksi vankilaan, kun hän oli marraskuussa 1989 puukottanut sairaanhoitajaopiskelijaa ollessaan siviilipalveluksessa hampurilaisessa sairaalassa. Hän joutui kärsimään rangaistuksesta vain 15 kuukautta. Vuonna 2001 hänet tuomittiin taas, kašmirvillapaidan varastamisesta.
Rust ryhtyi 1990-luvun jälkipuolella hindulaiseksi ja nai varakkaan intialaisen teekauppiaan tyttären. Vuonna 2002 hän kertoi tekevänsä kansainvälistä rauhantyötä luxemburgilaisen yhtiön leivissä. Vuonna 2007 Rust asui Berliinissä, oli eronnut toisesta vaimostaan ja kertoi toimivansa pokeriammattilaisena. Rustin käyttämä Cessna on nykyisin esillä Berliinin tekniikkamuseossa.
Roy Sullivan
Roy Cleveland Sullivan (7. helmikuuta 1912 – 28. syyskuuta 1983) oli yhdysvaltalainen metsänvartija, joka tuli kuuluisaksi selvittyään hengissä seitsemästä salamaniskusta.
Sullivan syntyi Kentuckyn osavaltiossa ja joutui ensimmäisen salamaniskun kohteeksi vuonna 1942. Tällöin salama osui häntä sääreen, mutta mies selvisi menettämällä vain yhden varpaankynnen. Toinen salama iski vuonna 1969, jolloin Sullivan joutui tajuttomaksi ja poltti kulmakarvansa.
Roy Sullivan teki itsemurhan ampumalla vuonna 1983. Hänet on mainittu Guinnessin ennätysten kirjassa, ja hänen kahta metsänvartijahattuaan säilytetään nyt New Yorkissa ja Etelä-Carolinassa. Sullivan työskenteli elämänsä aikana ainakin Shenandoahin kansallispuistossa, Virginiassa.
Helsingin suojeluskuntatalo
Helsingin suojeluskuntatalo on Helsingin Taka-Töölössä sijaitseva vuonna 1941 valmistunut H-kirjaimen muotoinen rakennus, joka nykyään on pääosin toimistokäytössä.
Rakennuksen on suunnitellut arkkitehti Toivo Jäntti. Rakennus on kaupunkikuvallisesti ja rakennustaiteellisesti arvokas, ja se on suojeltu sr-1-merkinnällä asemakaavassa.
Historia
pienoiskuva|vasen|upright|Rakennuksen vierustalla sijaitseva suojeluskuntatoiminnan muistokivi. Rakennuksen suunnittelu aloitettiin vuonna 1936. Rahoitusvaikeuksien vuoksi rakennustyöt pääsivät käyntiin vasta vuonna 1939. Suojeluskuntataloon saatiin mittava rahalahjoitus Lotta Svärd -järjestöltä. Talo valmistui vuodenvaihteessa 1940–1941. Rakennus ehti olla suojeluskuntatalona vain vajaat neljä vuotta. Talo myytiin jatkosodan jälkeen Urlus-säätiölle, joka omistaa sen edelleen.
Talossa toimi ravintola Motti vuosina 1941–1987, 1997–2007 ja 2011–2012.
Swansean ja Breconin hiippakunta
Swansean ja Breconin hiippakunta on Walesin kirkon hiippakunta Walesin itäosassa. Se on perustettu vuonna 1923 siten, että sen ensimmäinen piispa Edward Bevan oli vuodesta 1915 St Davidsin hiippakunnan apulaispiispa Swansean piispan nimellä, kunnes hänestä tuli vuonna 1923 uuden itsenäisen hiippakunnan piispa.
Sabrosa
Sabrosa on kunta Vila Realin piirissä, Portugalissa. Sen pinta-ala on 156,9 km² ja väkiluku noin 6 400.
Sabrosan nykyinen pormestari on José Marques. Kunnan juhlapäivä on 8. syyskuuta.