cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Alonzo Mourning
Ura
Mourning teki vuonna 2003 vapaana pelaajana neljän vuoden sopimuksen New Jersey Netsin kanssa. Hän palasi Miami Heatiin 1. maaliskuuta 2005. Kausi 2007–2008 päättyi loukkaantumiseen. Mourning oli suunnitellut, että kausi olisi hänen viimeisensä. 22. tammikuuta 2009 hän ilmoitti lopettavansa uransa.
Mourning on Heatin seurahistorian eniten heittoja torjunut pelaaja, eniten levypalloja ottanut pelaaja ja eniten pelejä Heatissa pelannut pelaaja. Mourning oli myös Heatin kaikkien aikojen parhain pistemies, kunnes 14. maaliskuuta 2009 Dwyane Wade ohitti Mourningin 9 459 pistettä. Ottelussa Orlando Magicia vastaan 30. maaliskuuta 2009 Miami Heat jäädytti Alonzo Mourningin pelinumeron 33.
Etallobarbitaali
Etallobarbitaali on barbituraattijohdannainen lääkeaine.
Ludvig Mäntylä
Ludvig Mäntylä (27. huhtikuuta 1895 Terijoki – 9. toukokuuta 1973) oli suomalainen jääkärieverstiluutnantti. Hän oli sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa saanut jääkäri, joka sai tulikasteensa Saksan itärintamalla Misse-joella vuonna 1916. Myöhemmin hän osallistui Suomen sisällissotaan radiojoukoissa. Mäntylä osallistui vielä talvi- ja jatkosotiin rintamakomentajan aja viimeisessä muun muassa Heimopataljoona 3:n komentajana.
Perhe ja koulutus
Mäntylän vanhemmat olivat maanviljelijä Juho Mäntylä ja Loviisa Kjellgren. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1933 Aili Aleksandra Leinon kanssa. Hän kävi seitsemän luokkaa Terijoen yhteiskoulua. Hän suoritti Sotateknillisen kurssin vuosina 1927 – 1929 ja komentajakurssin Suojeluskuntain päällystökoulussa vuosina 1933 - 1934 sekä ilmavalvontakurssin Viipurissa vuonna 1935. Yleisurheilujohtajakurssin hän suoritti Urheiluopistossa vuonna 1927 ja Suomen nyrkkeilyliiton järjestämän tuomarikurssin vuonna 1929.
Jääkäriaika
thumb|300px|Jääkäripataljoona 27:n tiedonanto-osasto, kuvaan merkitty osaston johtajat [[Lars Birger Homén|Lars Homén ja Eric Heimbürger.]] Hän liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n 2. komppaniaan 23. tammikuuta 1916, josta hänet siirrettiin 53 muun miehen kera 2. lokakuuta 1917 perustettuun pataljoonan tiedonanto-osastoon. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella ja Riianlahdella ja Aa-joella.
Sisällissodan jälkeinen aika
Mäntylä siirrettiin sisällissodan jälkeen Valamolta 25. toukokuuta 1918 alkaen Sortavalan ja 1. joulukuuta 1919 alkaen Santahaminan kipinälennätinaseman päälliköksi. Heimosotiin Mäntylä osallistui marras-joulukuussa vuonna 1919 kenttäradiokomennuskunnan päällikkönä Raudussa Pohjois-Inkerin rykmentin käytettävänä. Seuraavaksi Mäntylä siirrettiin 22. syyskuuta 1920 Radiojoukkojen adjutantiksi ja 1. heinäkuuta 1921 alkaen talouspäälliköksi. Edellä mainittuna aikana hän toimi myös 9. tammikuuta - 28. syyskuuta 1920 välisen ajan kipinälennätinlaitoksen aseupseerina. Hänet määrättiin 9. lokakuuta 1922 Kenttäradiokomppanian, josta hänet siirrettiin edelleen 10. marraskuuta 1922 Santahaminan radioaseman päälliköksi. Santahaminasta Mäntylä siirrettiin edelleen 1. kesäkuuta 1926 päälliköksi Radiopataljoonan 1. komppaniaan. Komppanianpäällikön tehtävästä hänet siirrettiin 5. kesäkuuta 1929 aliupseerikoulua johtajaksi. Mäntylä hoiti edellä mainittujen tehtävien lisäksi myös 8. tammikuuta - 20. kesäkuuta 1927 välisen ajan Radiopataljoonan komentajan tehtäviä. Armeijasta Mäntylä erosi tammikuussa vuonna 1930 ja astui sen jälkeen suojeluskuntajärjestön palvelukseen 1. huhtikuuta 1930, jossa hänet sijoitettiin Viipurin suojeluskuntapiirin V:n sekä 1. marraskuuta 1937 alkaen XIX alueen päälliköksi.
Talvi- ja jatkosota
Mäntylä osallistui talvisotaan Erillinen pataljoona 3:n komentajana ja myöhemmin Jalkaväkirykmentti 14:n I pataljoonan komentajana sekä Jalkaväkirykmentti 13:n komentajana. Hän osallistui edellä mainittujen joukkojen mukana taisteluihin Vammelsuussa ja Länsi-kannaksella.
Jatkosodan puhjettua Mäntylä komennettiin Jalkaväkirykmentti 1:n III pataljoonan komentajaksi ja osallistui sen komentajana taisteluihin Kananojalla, Sakkolassa, Kaukolassa, Kaarlahdella, Pasurissa, Valkjärvellä, Kirjasalossa, ja Lempaalanjärvellä. Myöhemmin Mäntylä sai komentoonsa 10. divisioonaan kuuluneen Taisteluosasto Mäntylän, jonka komentajana hän osallistui taisteluihin Lempaalassa. Vuonna 1943 hänet komennettiin Heimopataljoona 3:n komentajaksi, missä tehtävässä hän toimi sodan loppuun saakka. Mäntylä johdatti Heimopataljoonan taisteluihin Siiranmäellä, Punnuksessa, Pasurinkankaalla ja Salmenkaidassa.
Sotien jälkeinen aika
Mäntylä määrättiin sotien jälkeen Mikkelin suojeluskuntapiirin päällikön erikoiskäyttöön, missä tehtävässä hän oli suojeluskuntien lakkauttamiseen saakka, jonka jälkeen hän siirtyi Jalkaväkirykmentti 9:n komentajan käyttöön. Tehtävässä hän ei tosin kauan ollut kun erosi armeijasta vuonna 1945 ja siirtyi E. J. Leino Oy:n palvelukseen Saloon. Hänet haudattiin Saloon.
Kai Suikkanen
Kai Petri Suikkanen (s. 29. kesäkuuta 1959 Parkano) on suomalainen jääkiekkovalmentaja ja entinen jääkiekkoilija. Pelipaikaltaan hän oli laitahyökkääjä. Suikkanen voitti pelaajana Suomen mestaruuden vuosina 1981 ja 1991. Lisäksi hän voitti Calder Cupin vuonna 1983. Valmentajana Suikkanen on voittanut Mestiksen mestaruuden 2007, Suomen mestaruuden vuonna 2010 ja Erste Bank Eishockey Ligan mestaruuden 2018. Urheilutoimittajain liitto valitsi hänet vuoden valmentajaksi 2010.
Pelaajana
Suikkanen aloitti uransa I-Divisioonassa Oulun Kärpissä kaudella 1976–1977. Seuraavaksi kaudeksi Kärpät nousi SM-liigaan. Suikkanen pelasi Kärpissä paljon Kari Jalosen ketjussa, jonka toinen laitahyökkääjä oli Pekka Arbelius. Suikkasella oli kokoonpanossa voimahyökkääjän rooli. Hän jatkoi Kärpissä kevääseen 1981 saakka, jolloin teki sopimuksen Buffalo Sabresin kanssa ja siirtyi Pohjois-Amerikkaan pelaamaan. Hän pelasi Pohjois-Amerikassa kolme kautta, joiden aikana pääsi pelaamaan NHL:ssä kaksi ottelua. Kaudet kuluivat AHL-joukkue Rochester Americansissa, jonka kanssa Suikkanen voitti AHL:n mestaruuden Calder Cupin. Kesken kauden 1983–1984 hän palasi Kärppiin, jossa pelasi aina vuoteen 1990 saakka. Uransa viimeisen kauden, 1990–1991 Suikkanen pelasi TPS:ssä. Kausi päättyi mestaruuteen ja Suikkanen lopetti uransa.
Maajoukkueurallaan Suikkanen oli mukana 1986 MM-kisoissa sekä 1988 talviolympialaisissa, jossa Suomi otti ensimmäisen jääkiekon arvokisamitalinsa voittamalla olympiahopeaa.
Valmentajana
Pelaajauransa jälkeen Suikkanen työskenteli vuodesta 1991 alkaen pesäpalloseura Oulun Lipon seurajohtajana. Hän jätti tehtävän tammikuussa 1999. Tämän jälkeen hän on toiminut vuodesta 2003 jääkiekkovalmentajana. Hän aloitti valmennusuransa valmentamalla Kärppien A-nuoria ja vuodesta 2004 vuoteen 2006 hän valmensi Suomi-sarjassa pelaavaa RoKia. Kaudella 2006–2007 Suikkanen debytoi Mestis-tason valmentajana Kajaanin Hokissa ja johdatti Hokin saman tien Mestis-mestaruuteen asti. Seura pääsi loppuotteluihin myös kaudella 2007–2008.
Suikkanen jätti Kajaanin Hokin syksyllä 2008 ja siirtyi Turun Palloseuran päävalmentajaksi. Hänen johdollaan TPS nousi runkosarjan viimeiseltä sijalta pudotuspeleihin. TPS voitti "Villi kortti" -kierroksella HIFK:n voitoin 2–0 ja eteni puolivälieriin, joissa se kohtasi runkosarjan voittaneen JYP:in. TPS hävisi JYP:ille otteluvoitoin 4–2.
Kaudella Suikkanen valmensi TPS:n Suomen mestariksi runkosarjan kuudennelta sijalta. Iltalehden Pekka Jalosen mukaan Suikkanen ei ainoastaan valmentanut TPS:stä mestaria vaan palautti puolessatoista vuodessa seuran uskottavuuden. Hän siirtyi mestaruuskauden jälkeen kaudeksi 2010–2011 KHL:ssä pelaavan Lokomotiv Jaroslavlin päävalmentajaksi. Hänet irtisanottiin marraskuussa 2010, 21 runkosarjaottelun jälkeen. Maaliskuun lopussa 2011 Pelicans ilmoitti solmineensa TPS:n Suomen mestaruuteen luotsanneiden Suikkasen ja Riku-Petteri Lehtosen kanssa sopimuksen joukkueen valmentamisesta kaudella 2011–2012. Suikkasen sopimus jatkuu vuoteen 2013. Suikkanen palasi TPS:n valmentajaksi kaudelle 2013–2014 2+1-vuotisella sopimuksella. Hänet vapautettiin tehtävästä marraskuussa 2014, jolloin hänen tilalleen nimettiin TPS:n A-nuoria valmentanut Miika Elomo.
29. marraskuuta 2017 Yle Urheilu sekä Mtv3 Sport Uutiset tiedottavat Suikkasen siirtyneen italialaisen HC Bolzanon päävalmentajaksi. Bolzano pelaa pääosin monikansallista EBEL-liigaa. Suikkasen siirtyessä uuteen tehtäväänsä, joukkue oli liigansa jumbona. Suikkasen johdolla joukkue kuitenkin onnistui nousemaan pudotuspeleihin ja siellä aina mestaruuteen asti. Finaalisarjan seitsemännessä ottelussa kaatui itävaltalainen suurseura Red Bull Salzburg.
Suikkanen irtisanottiin tehtävästään Bolzanon päävalmentajana maaliskuussa 2019 seuran ollessa sillä hetkellä sarjassa kuudentena. Hänet korvasi kanadalainen Clayton Beddoes.
Saavutukset
Pelaajana Valmentajana
Unkarin NUTS-aluejako
Unkarin NUTS-aluejako on kolmetasoinen kansainvälisiin tilastointitarkoituksiin kehitetty aluejako. NUTS 1 -tasolla on kolme yksikköä, NUTS 2 -tasolla seitsemän ja NUTS 3 -tasolla kaksikymmentä.
NUTS koodit
thumb|Unkarin NUTS 1 -alueet thumb|Unkarin NUTS 2 -alueet thumb|Unkarin NUTS 3 -alueet
Paikalliset hallinnolliset yksiköt
NUTS-tasojen rinnalla Unkarissa on myös kaksi hallinnollisen yksikön (LAU) tasoa:
Agathon Meurman
Agathon Meurman, ”Kangasalan Karhu”, (9. lokakuuta 1826 Kangasala – 17. tammikuuta 1909 Helsinki) oli suomalainen kunnallisneuvos, poliitikko, suomalaisuusmies, sanomalehti- ja tietokirjailija ja aikansa huomattavimpia yhteiskunnallisia vaikuttajia. Hän on myös suomalaisen tietosanakirjan isä.
Elämä
Meurmanin suurin elämäntyö, jonka ympärille hänen kaikki muu kirjallinen ja yhteiskunnallinen toimintansa nivoutuu, oli Liuksialan kartanon saattaminen toimivaksi suurtilaksi. Talon isännyyttä hän alkoi hoitaa isänsä kuoltua vuonna 1845. Hänen aikanaan Liuksialasta tulikin hyvin hoidettu maatila, jossa noudatettiin säästäväisyyttä ja kehiteltiin uusia maatalouden tuotantomenetelmiä.
Agathon Meurmanin puoliso oli Aline Fredrique o.s. Tallqvist (24. marraskuuta 1835 Hamina – 17. helmikuuta 1899 Helsinki). Alinen vanhemmat olivat Kangasalan rovasti Henrik Tallqvist ja tämän puoliso Antoinette Sofia Gustava (o.s. Stjernvall). Kanslianeuvos Werner Elias Liuksiala oli Agathon Meurmanin ja Aline Tallqvistin poika. Agathon Meurmanin tytär Minna avioitui urkujenrakentaja Bror Axel Thulén kanssa. Agathon Meurmanin lastenlapsia olivat asemakaavaopin professori Otto-Iivari Meurman, kasvinjalostuksen professori Olavi Meurman, Helsingin kaupunginjohtaja, poliitikko ja yliopistomies Antti Tulenheimo, urkujenrakentaja Martti Tulenheimo ja ylimetsänhoitaja Aarno Liuksiala.
Poliittinen vaikuttaja
Kotitilaansa viljellessä Meurman alkoi kirjoittaa sanomalehtiin. Kannanotoissaan hän oli vankkumaton suomenmielinen ja terävällä ja iskevällä tyylillään hän herätti melko suppean suomalaisen lehtien lukijakunnan mielenkiinnon. Enoltaan A. I. Arwidssonilta hän sai myös vaikutteet tämän poliittisen näkemyksensä muodostamiseksi. Toinen merkittävä hänen poliittiseen ajatteluunsa vaikuttanut henkilö oli G. Z. Forsman (myöh. Yrjö Sakari Yrjö-Koskinen), johon hän oli tutustunut sukulaisvierailullaan Hämeenkyrössä. Yhdessä Yrjö Koskisen kanssa hänestä tuli suomalaisen puoleen johtohahmo aina vuodesta 1863 lähtien.
Omassa elinympäristössään Meurman osallistui innokkaasti ja antautuen kunnalliseen toimintaan. Tämä puolestaan oli itsestään selvä askel kohden valtakunnan politiikkaa ja valtiopäiviä. Valtiopäiville hän osallistui talonpoikaissäädyssä 1872, 1877–1878, 1882, 1885, 1888, 1891, 1894, 1897 (säädyn varapuhemies), 1899 (säädyn varapuhemies) ja 1900, kun Suomen kansanedustuslaitos kehitti toimintamuotojaan. Meurman kohosi säätynsä vaikutusvaltaiseksi jäseneksi, jonka mielipide tuli usein koko säädyn yhteiseksi mielipiteeksi. Vain harvat, esimerkiksi Juhana Idänpään-Heikkilä, uskalsivat nousta vastustamaan Kangasalan karhun näkemyksiä. Usein vastustajia kohtasi tyly tappio, ensin säädyn sisällä ja todennäköisesti myös seuraavissa valtiopäivämiesvaaleissa.
Meurman kuitenkin edusti yhteiskunnallisesti melko konservatiivista näkemystä ja sen tähden loppuvaiheissa puolueen nuorempi ja ns. radikaalimpi siipi nousi jossain määrin häntä vastaan. Riita kosketti ensisijaisesti kieliasiaa, jossa Kangasalan Karhu oli sovinnollisempi ja taipuisampi kompromisseihin kuin nuoret kieliradikaalit.
Meurman oli keskeinen henkilö 1800-luvun maahanmuuttokysymyksessä ja vastusti pitkään juutalaisten asuttamista Suomeen.
Kirjoittaja
pienoiskuva|Agathon Meurmanin painokuva. Kirjoittajana Agathon Meurman oli monipuolinen. Hänen tuotantonsa käsittää tekstejä lehtiartikkeleista tietosanakirjaan. Aluksi Meurman kirjoitti lehtikirjoituksensa ruotsiksi, mutta Yrjö Koskisen vaikutuksesta hän vuonna 1863 vaihtoi kirjoituskielensä suomeksi. Artikkeleita ilmestyi lähes kaikissa tuona aikana ilmestyneissä ruotsin- ja suomenkielisissä lehdissä.
Meurman oli taitava kirjoittaja myös suomeksi ja hänen muistelmansa kuin historialliset tutkielmansakin ovat mielenkiintoista luettavaa vielä tänäänkin. Samoin hänen kielensä on pysynyt hyvin elävänä ja lukukelpoisena. Eritoten 1800-luvun loppu oli Meurmanilla tuotteliasta kirjoittamisen aikaa. Myös Meurmanin teoksissa käsitellyt aiheet olivat monipuolisia, muistelmista sanakirjoihin. Suuressa osassa hänen kirjoituksiaan onkin oman koetun ja eletyn poliittisen elämän muistelua ja dokumentointia, näin esimerkiksi suuret nälkävuodet ja suomen kielen uuden aseman historialliset piirteet tulevat aikalaiskirjoittajan mukaisina esille.
Kirjojen tekemisen lisäksi Meurman myös arvosteli kirjallisuutta, ja täten hän joutui ristiriitaan muun muassa Minna Canthin ja muiden tämän kaltaisten ”naturalistien” kanssa, mukaan lukien Aleksis Kivi. Tämä osaltaan kuvaa Meurmanin konservatiivisuutta, olivathan hänen omat kirjansa tiukasti kiinni yhteiskunnallisissa tapahtumissa ja muutoksissa, joissa hän itsekin oli ollut mukana.
Meurmanin tietosanakirja
Vuosina 1883–1890 ilmestyi erillisvihkosina Meurmanin toimittama Sanakirja yleiseen siwistykseen kuuluwia tietoja varten, joka oli ensimmäinen suomenkielinen tietosanakirja. Hanke oli vaativa, varsinkin kun suomenkielisiä esikuvia ei juuri ollut. Meurman ryhtyi työhön hieman peloissaan, sillä hän oli mielestään kurja oikolukija. Kiivaana suomenmielisenä Meurman halusi kuitenkin rakentaa suomen kieltä kaikin kirjallisin keinoin. Ruotsinmieliset vaativatkin juuri erilaisia näyttöjä suomen kielen sopivuudesta sivistyksen ja hallinnon tarpeisiin.
Kun Meurmanin kirja ilmestyi, oli käsite tietosanakirja vielä tuntematon suomen kielessä; siksi kirjan nimenä on sanakirja. Meurmanin alkuperäinen ajatus vain pienestä sivistyssanakirjasta paisui kustantajan yllytyksestä. Työn tuloksena syntyi kuitenkin 948-sivuinen teos, jossa on noin 12 000 hakusanaa. Sanakirja kokonaisuudessaan ei ollut kirjoittajansa omaa ideointia, sillä perusvalikoima on kopioitu kaksiosaisesta saksankielisestä teoksesta Meyers Handlexikon des allgemeinen Wissens. Meurman itse lisäsi sanastoon muun muassa sellaisia sanoja kuin sähkö ja kaasu sekä suomalaisia henkilö- ja paikannimiä.
Reb Beach
Beach on soittanut yhtyeissä Winger, Dokken ja Whitesnake. Hän on lisäksi toiminut sessiomuusikkona ja soittanut Alice Cooperin ja Fionan taustayhtyeissä.
Beach kuului Wingerin alkuperäisjäseniin 1980-luvun lopulla ja soitti siinä, kunnes yhtye hajosi 1990-luvun kuluessa. Hän perusti vielä vuonna 2005 uuden yhtyeen nimeltään The Mob.
Beach on muiden projektiensa ohessa julkaissut sooloalbumin Masquerade (2001).
FS Trombe (1925)
Trombe oli Ranskan laivaston 1925 vesille laskettu Bourrasque-luokan hävittäjä toisessa maailmansodassa.
Valmistus
Alus tilattiin Bordeaux'sta Forges et Chantiers de la Girondelta, missä köli laskettiin 5. maaliskuuta 1924. Alus laskettiin vesille 29. joulukuuta 1925 ja otettiin palvelukseen 27. lokakuuta 1927.
Palvelus
Aluksen 75 millimetrin ilmatorjuntatykki vaihdettiin 1930-luvun alussa kahteen 37 millimetrin ilmatorjuntatykkiin, jolloin tulinopeus nousi merkittävästi kantaman kustannuksella.
Saksan miehittäessä Vichyn Ranskan Trombe oli huollettavana Toulonissa, jossa saksalaisjoukot valtasivat aluksen. Alus luovutettiin Italialle, joka liitti sen laivastoonsa nimellä FR23. Italian antauduttua 1943 alus palautettiin Ranskan laivastolle. Alus vaurioitui 17. huhtikuuta 1945 San Remon edustalla pahoin Saksan laivaston moottoritorpedoveneen laukaisemasta torpedosta. Se poistettiin alusluettelosta helmikuussa 1950.
Johan Henrik Tawast
pienoiskuva|Johan Henrik Tawast Johan Henrik Tawast (31. heinäkuuta 1763 Kuopio – 11. heinäkuuta 1841 Tukholma) oli kreivi, diplomaatti ja kenraali Ruotsin armeijassa. Hän syntyi Halolan kartanossa Maaningalla (silloisessa Kuopiossa) ja hänen vanhempansa olivat Savon jalkaväkirykmentissä majurina toiminut Magnus Fredrik Tawast (k. 1789) ja Maria Elisabet Molander. Hän toimi vuodesta 1812 alkaen Ruotsin kruununprinssi Kaarle Juhanan adjutanttina sekä myöhemmin Ruotsin kuninkaan adjutanttina ja valittiin yhdeksi Ruotsin valtakunnan herroista vuonna 1829. Tawast oli kansainvälisesti eräs vaikutusvaltaisimpia suomalaisia henkilöitä aikakaudellaan.
Tawast sai ensimmäisen sotilaskoulutuksensa Georg Magnus Sprengtportenin Brahenlinnan sotakoulussa Ristiinassa.
Hänen ensimmäinen puolisonsa oli vuonna 1808 Christina Sofia Hising (k. 1821) ja toinen puolisonsa vuonna 1823 Lovisa Albertina Barck (k. 1860).
Grönlannin varhaiset arktiset kulttuurit
Grönlannin varhaiset arktiset kulttuurit syntyivät jo noin 2500 –2000 eaa. Alaskan paleoskimojen saavuttua sekä pohjoiseen että eteläiseen Grönlantiin. Dorsetin kulttuuri levittäytyi näiden varhaiskulttuurien jälkeen Kanadan pohjoisosista Grönlantiin.
Kimmo Kinnunen
Kimmo Paavali Kinnunen (s. 31. maaliskuuta 1968 Äänekoski) on suomalainen keihäänheittäjä ja kaksinkertainen MM-mitalisti, nykyään keihäänheiton valmentaja. Urheilu-urallaan hän edusti Äänekosken Urheilijoita. Ammatiltaan Kinnunen on metsäteknikko. Hän on naimisissa entisen pikajuoksijan Sari Raumalan kanssa ja heillä on neljä lasta. Kinnunen toimi Suomen Urheiluliiton keihäänheiton lajivalmentajana vuosina 2009–2016. Sittemmin hän on valmentanut Latviassa ja Kiinassa.
Grönlannin varhaiset arktiset kulttuurit
Independence I
Maapallon ilmasto lämpeni 4500 vuotta sitten, ja tämä lämpökausi päättyi 3600 vuotta sitten. Esimerkiksi Hudsoninlahti oli jäätön 4000 vuotta sitten. Näihin aikoihin intiaanit saattoivat vaeltaa pohjoiseen ja uhata varhaiseskimoja eli paleoeskimoja. Toisaalta paleoeskimot saattoivat liikkua helpommin vesitse arktisilla alueilla.
Kimmo Kinnunen
Kinnunen oli jo nuoruudessaan lupaava keihäänheittäjä. Vuonna 1984 hän heitti 16-vuotiaiden maailmanennätyksen tuloksella 82,34. Kinnusen uran suurin saavutus on maailmanmestaruus ensimmäisistä maailmanmestaruuskisoistaan 1991. Hän heitti loppukilpailun avausheitollaan oman ennätyksensä 90,82 metriä. Kinnusen toiseksi paras heitto finaalissa kantoi vain 82,74. Samana vuonna hänet valittiin Suomen Vuoden urheilijaksi.
Grönlannin varhaiset arktiset kulttuurit
Independence I
Koillis-Grönlannin vuonoon ilmestynyt Independence I on pajujen jäänteiden mukaan 4050–3700 vuotta vanha. Tämä kulttuuri levisi länteen ja etelään Devoninsaarelle, ja idässä ainakin Dovenlahdelle. Tämä todella pohjoinen kulttuuri oli aina 75 leveysasteen pohjoispuolella, eli harvinaisen arktinen. Ihmiset elivät pääosin myskihärän sisämaametsästyksellä. Sisämaametsästys pääelinkeinona oli harvinainen hyvin arktisilla kansoilla. Myös jääkarhua, jänistä ja kettua metsästettiin, sekä linnustettiin muun muassa kiirunaa ja hanhea. Independence I:n käyttämä harppuuna ei ollut kovin hyvä.
Kimmo Kinnunen
Barcelonan kesäolympialaisissa Kinnunen oli neljäs ja seuraavista MM-kisoista Stuttgartissa 1993 hän saavutti hopeaa. Vuoden 1996 Atlantan kesäolympialaisissa Kinnunen sijoittui seitsemänneksi tuloksella 84,02 metriä ja Soulin kesäolympialaisissa Kinnunen oli kymmenes. Huolimatta MM-kullastaan ja -hopeastaan Kinnunen ei ole koskaan voittanut keihäänheiton Suomen mestaruutta.
Grönlannin varhaiset arktiset kulttuurit
Independence I
Arktisten paleoeskimojen varhaisen kulttuurin väitetään levinneen seudulle myskihärän perässä. Läntisin Independence I -kulttuurin löytö on tehty Ellesmeren saarelta Independence I:n kesäasumukset olivat ehkä vain telttoja ja monet leiripaikat tilapäisiä, joissa saatettiin yöpyä yön yli tai asua korkeintaan kuukauden verran. Teltat olivat pohjakaavaltaan soikeita, ja 4 x 3 metrin kokoisessa keskitilassa oli ruokavarasto. Teltasta tarvitsi talvisin poistua ulos vain harvoin. On säilynyt piikivisiä ja obsidiaanisia terätyökaluja ja muun muassa luisia neuloja. Noin 3700 vuotta sitten ilmasto kylmeni, mikä saattoi hävittää Independence I:n.
Kimmo Kinnunen
Seuraavina vuosina Kinnusen ongelmaksi muodostuivat toistuvasti vaikeudet heittää arvokisojen karsintarajan yli, ja hän jäikin usein arvokisoihin valitun ryhmän ulkopuolelle tai kotiinjääväksi varamieheksi. Vielä kesällä 2003 Kinnunen heitti keihästä 74,54 metriä.
Grönlannin varhaiset arktiset kulttuurit
Independence I
Nykyään ranta on 4–10 metriä paleoeskimojen rantoja matalammalla Nämä paleoeskimot eivät käyttäneet hylkeenihralamppua, rekeä tai kesyä koiraa, jota ei tunnettu saati käytetty vetojuhtana. Tuohon aikaan oli lämmintä ja ajopuita tuli Pohjois-Grönlantiinkin. Pientyökalukulttuuri hävisi, kun 3500–2300 vuotta sitten alkoi kylmä "pienjääkausi". Näihin aikoihin Thulen seuduilla oli Denbighiä muistuttava ryhmä, joka saattoi tulla seudulla Smithin salmen kautta
Kimmo Kinnunen
Kinnunen luotsasi yhdessä Leo Pusan kanssa Keihäs kohti Lontoota 2012 -hanketta. Hankkeessa oli mukana joukko lupaavia keihäänheittäjiä ja hankkeen tarkoituksena oli saavuttaa menestystä Lontoon olympialaisissa 2012.
Myös Kimmo Kinnusen valmentaja ja isä Jorma Kinnunen menestyi keihäänheittäjänä saavuttaen sekä olympiahopeaa 1968 että maailmanennätyksen 1969. Urheilu-uransa jälkeen Kimmo Kinnunen on valmentanut muun muassa poikaansa Jamia, Zigismunds Sirmaista ja Līna Mūzea. Vuoden 2018 lopulla Kinnunen valittiin Kiinan keihäänheittäjien päävalmentajaksi ja hän toimi tehtävässä vuoden 2019 loppuun.
Kinnunen on Äänekosken Sarjakuvaseuran aktiivijäsen.
Muita urheilusuorituksia
Urheiluliiton lajivalmentajana toiminut Kari Ihalainen kertoi Kimmon nostaneen puolikyykystä 360 kiloa ennen Barcelonan vuoden 1992 olympiakisoja.
Grönlannin varhaiset arktiset kulttuurit
Independence II
Independence II käytti enemmän luutyökaluja kuin Independencen kulttuuri, mutta ei kaivertimia. Hylkeen metsästys oli entistä tärkeämpää, samoin myskihärän pyynnillä oli yhä merkitystä.
Sarqaqin kulttuuri
Etelä-Grönlantiin syntyi paleoeskimojen Sarqaqin eli Saqqaqin kulttuuri 4200 vuotta sitten. Tämäkin kulttuuri pohjautui vuodenaikojen mukaiseen pyyntiin, kuten lohen kalastukseen ja karibun sekä amerikkalaistyyppisen peuran metsästykseen otollisina vuodenaikoina. Sarqaqin kulttuuria oli muun muassa Angmassalikin kunnassa, Sarqaqissa ja Diskon lahdella. Sen alue ulottui suunnilleen Scoresby Sundista Grönlannin eteläkärkeen.
Se muistutti samanaikaisia Pohjois-Grönlannin Independende I:tä ja Alaskan Denbighiä esineistöltään, mutta esineet olivat pienempiä ja paremmin tehtyjä. Harvinaiset harppuunan kärjet muistuttavat Independence I:n kärkiä. Kulttuurin vuolukiviset öljylamput olivat vain sille tyypillisiä, niitä ei ole Independence I:ssä. Rannikolla harjoitettiin hylkeenpyyntiä, sisämaassa peuran metsästystä. Kulttuurin piirissä oli enemmän ihmisiä kuin pohjoisen Independence I:ssä. Veneet olivat kajakkimaisia. Nykyisen näkemyksen mukaan Sarqaqin ihmiset tulivat Alaskasta eri reittiä kuin Pohjois-Grönlannin Independence I:n asukkaat. Qeqertasussukista Diskolahden rannalta on löydetty jousi, nuoli, kapea vene, vanhimmat arktiksesta tunnetut koiran luut, pyydystettyjen lintujen luita ja puisia majoja. DNA-tutkimusten mukaan Saqqaqin kulttuurin loivat aasiasta 5500 vuotta sitten tulleet, korjakeille, tsuktseille ja nganasaneille sukua olevat ihmiset, eivät inuitit tai intiaanit. He olivat ruumiinrakenteeltaan sopeutuneet arktisiin oloihin.
Akatsuki-luokka (1931)
Akatsuki-luokka oli keisarillisen Japanin laivaston neljän aluksen muodostama hävittäjäluokka. Luokan alukset aloittivat palveluksensa jo hieman ennen toista maailmansotaa, jossa kolme aluksista tuhoutui.
Alukset
Alukset valmistettiin osana vuoden 1927 laivasto-ohjelmaa. Ne poikkesivat Fubuki-luokan muista aluksista, koska niiden voimantuotosta vastasi kolme kattilaa. Tämän seurauksena etummainen savuhormi oli kapeampi. Lisäksi alusten runko oli lyhyempi ja niiden uppouma hieman pienempi kuin muiden erikoistyypin alusten. Hibiki oli keisarillisen Japanin laivaston ensimmäinen täysin hitsattu alus. Palveluksessa aluksilla havaittiin samoja ongelmia kuin Fubuki-luokan muilla aluksilla ja niitä korjattiin samoin.
August Mäkiniemi
Johan August Mäkiniemi (käytti Saksassa peitenimeä Mattson), (24. syyskuuta 1888 Kemin maalaiskunta – 9. kesäkuuta 1961) oli suomalainen jääkärieversti ja Suomen pitkäaikaisin suojeluskuntien piiripäällikkö. Hän sai sotilaskoulutuksensa Saksassa jääkäriksi ja osallistui jo ensimmäiseen maailmansotaan Saksan itärintamalla ja myöhemmin käytyyn Suomen sisällissotaan. Talvi- ja jatkosotaan hän osallistui rykmentinkomentajana.
Opinnot
Hän kävi Oulun kauppakoulun ja Suomen liikemiesten kauppaopiston vuosina 1909–1912. Hän toimi opintojensa jälkeen liikemiehenä Perä-pohjolassa ja Saksassa ja oli 1. helmikuuta – 1. elokuuta 1914 välisen ajan teollisuushallituksen myöntämällä stipendillä Saksassa tutkimassa Suomen maataloustuotteiden ja erikoisesti Lapin tuotteiden vientimahdollisuuksia. Hän suoritti piiripäälliköitten täydennyskurssin vuosina 1922–1923 ja 1937 sekä erikoiskurssin vuonna 1925. Suojeluskuntajärjestön komentajakurssin hän suoritti Suojeluskuntain päällystökoulussa vuonna 1926.
Jääkäriaika
thumb|300px|Jääkäripataljoonan 2. komppania. Mäkiniemen tie jääkärikoulutukseen Saksaan sai alkunsa siitä, kun hän työskenteli vuonna 1914 Hampurissa sijainneen porontaljoja ja ruhoja Suomesta Saksaan välittävän vuotaliikkeen palveluksessa. Ensimmäisen maailmansodan puhjettua kesällä 1914 hänelle annettiin mahdollisuus poistua Saksasta, mutta hän katsoi viisaammaksi jäädä työpaikalleen tietoisena siitä, että hän tulisi olemaan tarkkailun alaisena vihollismaan kansalaisena. Mäkiniemi sai 23. helmikuuta 1915 vieraita Suomesta nimittäin eläinlääkäri Georg Öhman, insinööri Carl-Henrik Nyström ja liikemies Arno Jaatinen tulivat kertomaan hänelle jääkäriliikkeestä. Mäkiniemi innostui asiasta niin, että vielä samana päivänä hän värväsi Saksasta itsekin hänen lisäkseen kolme muutakin jääkäriliikkeeseen. Seuraavana päivänä hän sai yksityiskohtaisemmat ohjeet Fritz Wetterhoffilta ja näin hän matkusti seuraavana päivänä Altonasta Lockstedtiin ja liittyi yhtenä ensimmäisten vapaaehtoisten joukkoon, joiden päämääränä oli Saksassa sotilaskoulutusta antava Pfadfinder-kurssi, joka järjestettiin Pohjois-Saksassa sijaitsevalla Lockstedter Lagerin harjoitusalueella. Leirille hän ilmoittautui 26. helmikuuta 1915. Hänet sijoitettiin joukon 2. komppaniaan ja hänelle annettiin nimeksi Mattson. Myöhemmin hänet siirrettiin juuri muodostettuun Jääkäripataljoona 27:ään ja hänet sijoitettiin pataljoonan 2. komppaniaan. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella Riianlahdella ja Schmardenissa sekä Aa-joella Hän toimi myös kolmen kuukauden ajan pataljoonan intendentin apulaisena ja kävi Libaussa huoltokurssin.
Suomen sisällissota
Hän astui Suomen armeijan palvelukseen 11. helmikuuta 1918 yliluutnantiksi ylennettynä ja saapui Suomeen (Vaasaan) 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Hänet sijoitettiin Suomen valkoiseen armeijaan intendentiksi 1. jääkärirykmenttiin, josta hänet siirrettiin 21. maaliskuuta 1918 rykmentin 3. jääkäripataljoonan 3. komppaniaan komppanianpäälliköksi ja otti osaa sisällissodan taisteluihin Tampereella ja Viipurissa sekä Kämärässä.
Sisällissodan jälkeinen aika
Mäkiniemi määrättiin sisällissodan jälkeen suoritetussa armeijan uudelleenjärjestelyssä Suomen valkoiseen kaartiin, missä hänet sijoitettiin komppanianpäälliköksi 3. komppaniaan. Hän hoiti myös pataljoonan komentajan sijaisuuksia. Armeijasta hän erosi 22. lokakuuta 1918, koska oli hakenut ja hänet oli valittu paikallispäälliköksi kotipuolensa Kemin suojeluskuntaan. Hänet määrättiin 1. helmikuuta 1919 alkaen Oulun suojeluskuntapiirin (kuului myös Pohjolan suojeluskuntapiiri) ja 5. toukokuuta 1919 alkaen perustetun Pohjolan suojeluskuntapiirin päälliköksi. Hänestä tuli Suomen pitkäaikaisin suojeluskunnan piiripäällikkö ollen tehtävässä vuodet 1919–1944, joitain sotien aikana tehtyjä rintamakomennuksia lukuun ottamatta.
Talvi- ja jatkosota
Mäkiniemi osallistui talvisotaan Jalkaväkirykmentti 27:n komentajana osallistuen taisteluihin Suomussalmi-Raate-Kuhmo akselilla.
Välirauhan aikana hän toimi aluksi samassa tehtävässä, kunnes hänet siirrettiin myöhemmin 12. Prikaatin väliaikaiseksi komentajaksi, josta tehtävästä hänet siirrettiin takaisin sotia edeltäneeseen tehtävään Pohjolan suojeluskuntapiiriin.
Jatkosodan puhjettua hänet komennettiin Jalkaväkirykmentti 33:n komentajaksi. Hän otti osaa taisteluihin Sallan rintamalla, Polkuvaarassa, Killuntaivaaralla, Nurmitunturilla, Uulantavaaralla, Alakurtissa, Voitajoella ja Ala-Vilmajoella sekä Krivissä ja Seesjärvellä. Vuonna 1943 hänet siirrettiin pois rintamajoukoista ja sijoitettiin Pohjolan suojeluskuntapiirin ja Perä-Pohjolan sotilasläänin komentajaksi, missä tehtävissä hän oli sodan loppuun saakka. Sodan loputtua hän erosi vakinaisesta palveluksesta ja siirtyi liike-elämän palvelukseen. Hänet haudattiin Kemiin.
Luottamustoimet
Mäkiniemi toimi Kemin ilmapuolustusyhdistyksen johtokunnan jäsenenä vuosina 1926–1937 ja puheenjohtajana vuosina 1930–1936 sekä Pohjolan suojeluskuntapiirin tiedonantolehden, Pohjolan Vartion, vastaava toimittajana. Hän toimi Lapin Liikuntakasvatussäätiön toiminnanjohtajana vuonna 1960 ja oli Sisällissodan Huoltosäätiön Länsi-Pohjan piirin puheenjohtajana.
Jääkärieversti Mäkiniemen tytär oli arkkitehti Alvar Aallon toinen aviopuoliso arkkitehti Elissa Aalto.
Mezz Mezzrow
pienoiskuva|Mezz Mezzrow Milton Mesirow, paremmin tunnettu nimellä Mezz Mezzrow (9. marraskuuta 1899 – 5. elokuuta 1972) oli yhdysvaltalainen jazzia soittanut klarinetisti ja saksofonisti.
The Bad Plus
thumb|right|The Bad Plus
The Bad Plus on Minnesotassa perustettu yhdysvaltalainen jazztrio. Sen jäsenet ovat basisti Reid Anderson, rumpali David King ja pianisti Orrin Evans. Trio aloitti kokoonpanolla yhteistyöllä vuonna 1990 ja sai vaikutteita monilta eri tahoilta. Pianistina vaikutti Ethan Iverson jonka tilalle Orrin Evans tuli vuonna 2018. Yhtyeen jäsenillä oli myös muita projekteja, jotka he siirsivät sivuun syksyllä 2001. Fresh Sound -levymerkillä ilmestyi tuolloin yhtyeen mukaan nimetty albumi, joka oli arvostelumenestys.
Macaulay Culkin
Macaulay Macaulay Culkin Culkin (s. 26. elokuuta 1980 Manhattan, New York, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen näyttelijä.
Culkin teki läpimurtonsa lapsinäyttelijänä vuoden 1990 perhekomediassa Yksin kotona. Näyteltyään vielä joissain elokuvissa Culkin piti taukoa näyttelemisestä vuosien 1994–2003 aikana. Sen jälkeen hän on jälleen esiintynyt elokuvissa.
Elämä ja ura
Macaulay Culkin syntyi 26. elokuuta 1980 New Yorkissa seitsenlapsisen perheen kolmantena lapsena. Hän opiskeli lapsena esittäviä taiteita, kävi balettikoulua ja esiintyi Off Broadwaylla jo nelivuotiaana sekä useissa televisiomainoksissa. Myös Culkinin pikkuveljet Rory Culkin ja Kieran Culkin ovat näyttelijöitä.
thumb|upright|left|Macaulay Culkin vuonna 1991. Culkinin ensimmäinen elokuvarooli oli vuoden 1988 elokuvassa Rocket Gibraltar. Seuraavana vuonna julkaistun Uncle Buck -komedian myötä hänestä tuli Hollywoodissa tunnettu lapsinäyttelijä. Tähtimaineeseen hän nousi pääosallaan vuoden 1990 menestyskomediassa Yksin kotona. Culkin uusi roolinsa elokuvan jatko-osassa Yksin kotona 2 – Eksynyt New Yorkissa (1992). Niiden välillä hän näytteli draamakomediassa Tyttöni mun (1991). Culkinin seuraavat elokuvat kuten Serkkupoika (1993) ja Riku Rikas (1994) eivät tuoneet hänelle enää samanlaista suursuosiota kuin hänen edelliset elokuvansa.
Culkinin äiti sai pojan huoltajuuden vuonna 1995 alkaneessa huoltajuuskiistassa vanhempien välillä.
Oltuaan pitkään pois julkisuudesta Culkin näytteli vuoden 2003 elokuvassa Party Monster ja sen jälkeen muun muassa elokuvissa Saved! (2004) ja Sex and Breakfast (2007).
Culkin pidätettiin Oklahomassa vuonna 2004 marihuanan hallussapidosta sekä kahdesta lääkeaineesta, joille hänellä ei ollut reseptiä. Hän sai jokaisesta kolmesta syytteestä yhden vuoden ehdollisen vankeustuomion.
Culkin oli tuntenut poplaulaja Michael Jacksonin 1990-luvun alusta alkaen ja viettänyt aikaa tämän Neverland Ranchilla sekä esiintynyt yhdellä Jacksonin musiikkivideolla. Culkin puolusti Jacksonia vuonna 2005 oikeudenkäynnissä, jossa Jacksonia syytettiin lasten hyväksikäytöstä. Culkin on Jacksonin kahden vanhimman lapsen, Prince Michaelin ja Paris-Michaelin kummisetä.
Culkinin komediarockyhtye The Pizza Underground teki ensiesiintymisensä vuonna 2013. Yhtye parodioi The Velvet Undergroundia muuttamalla sen sanoitukset pizza-aiheisiksi. Yhtye lopetti vuonna 2016.
Culkin oli naimisissa näyttelijä Rachel Minerin kanssa vuosina 1998–2000. Culkin seurusteli näyttelijä Mila Kunisin kanssa vuosina 2002–2011. Vuodesta 2019 lähtien hän on seurustellut näyttelijä Brenda Songin kanssa. He asuvat avoliitossa Los Angelesissa ja saivat kummankin ensimmäisen lapsen, pojan, vuoden 2021 huhtikuussa.
Culkin sai marraskuussa 2018 ajatuksen vaihtaa toisen etunimensä, joka oli ollut Carson. Hän kysyi nimiehdotuksia faneiltaan Internetissä, ja äänestyksen voitti nimi "Macaulay Culkin". Vuonna 2019 Culkinin viralliseksi koko nimeksi tuli siis "Macaulay Macaulay Culkin Culkin".
Jere Myllyniemi
Jere Myllyniemi (s. 24. tammikuuta 1983 Kangasala) on suomalainen uransa päättänyt jääkiekkomaalivahti, joka on tamperelaisen Kooveen kasvatti ja pelasi A-juniorivuosinaan myös Tapparassa. Ammattilaisuransa hän kuitenkin aloitti Espoo Bluesissa.
Kaudeksi 2005–2006 Myllyniemi siirtyi Ruotsin Allsvenskanissa pelaavaan Rögle BK:hon. Syksyllä 2006 Myllyniemi oli mukana NHL-joukkue Philadelphia Flyersin tulokasleirillä ja esiintyi hyvin, mutta ei saanut sopimusta Pohjois-Amerikan jäille. Häntä ei ole varattu NHL:ään, vaan hän voi neuvotella vapaasti kaikkien seurojen kanssa. Kaudeksi 2006–2007 hän solmi sopimuksen Elitserien-joukkue Frölunda Indiansin kanssa, mutta ehti esiintyä vain varamaalivahtina kolmessa ottelussa ennen kuin siirtyi Rauman Lukkoon.
Lukosta Myllyniemi palasi kaudeksi 2007–2008 Espooseen. Seuraavaksi kaudeksi Myllyniemi siirtyi jälleen Rögleen Elitserieniin. Hän joutui jättämään joukkueen kuitenkin kesken kauden, kun Jürgen Penker valtasi ykkösmaalivahdin paikan. Loppukaudeksi hän siirtyi Allsvenskanin Leksandiin.
Myllyniemi pelasi kaudesta 2009–2010 kauteen 2011–2012 SaiPassa, SM-liigassa, ja nousi joukkueen ykkösmaalivahdiksi. Kausista kolmannella hän pelasi myös muutaman ottelun lainalla Lahden Pelicansissa, kun Pelicansin ykkös- ja kakkosmaalivahdit Niko Hovinen ja Joonas Kuusela olivat sivussa loukkaantumisten takia. Toukokuussa 2012, kauden 2011–2012 päätyttyä, Myllyniemen julkistettiin tehneen Pelicansin kanssa pelaajasopimuksen kaudelle 2012–2013. Kauden päätteeksi Myllyniemi teki kahden vuoden jatkon Pelicansin kanssa.
Kaudeksi 2015–2016 Myllyniemi siirtyi yksivuotisella sopimuksella Hämeenlinnan Pallokerhoon. Kaudella 2016–2017 Myllyniemi pelasi SM-liigassa muun muassa HIFK:ssa, Pelicansissa ja Ilveksessä.
Kaudeksi 2017–2018 Myllyniemi siirtyi Mestikseen nousseeseen Imatran Ketterään.
Jani Sarajärvi
Jani Sakari Sarajärvi (s. 9. syyskuuta 1979 Pudasjärvi) on suomalainen jalkapallovalmentaja ja jalkapalloilija. Hän on pelipaikaltaan vasen laitapuolustaja.
Sarajärvi on pudasjärveläisen FC Kurenpoikien kasvatti. Hän on aikaisemmin edustanut Suomen pääsarjatasolla AC Allianssia, Vaasan Palloseuraa, FF Jaroa ja Turun Palloseuraa. Kausilla 2002 ja 2003 hän pelasi Ruotsissa IFK Norrköpingissä Allsvenskania ja Superettania. Hänellä on takanaan 146 Veikkausliiga-ottelua, joissa hän on tehnyt 8 maalia. A-maajoukkueessa Sarajärvi on esiintynyt yhden kerran. Sarajärvi on voittanut Liigacupin kolmesti; VPS:ssä vuonna 2000 ja Allianssissa 2004 ja 2005.
Sarajärvi nimitettiin syksyllä 2013 Sievi Futsalin Futsal-liiga-joukkueen vastuuvalmentajaksi. Hän myös pelasi joukkueessa kaudella 2013–2014.
Duane Jones
thumb|Jones elokuvassa Night of the Living Dead.
Duane L. Jones (2. helmikuuta 1937 – 22. heinäkuuta 1988) oli yhdysvaltalainen näyttelijä, joka tunnetaan parhaiten Benin roolista kauhuelokuvassa Night of the Living Dead vuonna 1968.
Ranskan Algeria
Ranskan Algeria ( vuoteen 1839, jälkeenpäin Algérie, epävirallisesti Algérie française , ) koostui nykyisestä Algerian valtion alueesta, jossa rannikon kolme departementtia olivat vuodesta 1848 alkaen Ranskan elimellisiä osia, ja siten samassa asemassa muiden manner-Ranskan departementtien kanssa. Muu osa Algeriasta oli paikallisen islamilaisen arabi- ja berberiväestön asuttamaa ja siten siirtomaahallinnon alaista.
Ranskan Algerian departementit olivat yksi Ranskan pitkäaikaisimmista merentakaisista alueista. Ranskan Algeriasta tuli kohde sadoilletuhansille eurooppalaisille maahanmuuttajille, jotka tunnettiin nimeltä colons ja myöhemmin nimeltä pieds-noirs. Tästä huolimatta muslimit säilyivät alueen enemmistönä. Asteittain muslimiväestön tyytymättömyys poliittisen ja taloudellisen statuksensa puuttumiseen sytytti halun paremmalle poliittisille autonomialle ja lopulta itsenäisyydelle Ranskasta. Välit kahden väestön keskellä kiristyivät vuonna 1954, kun Algerian sodan ensimmäiset väkivaltaiset yhteenotot saivat alkunsa. Sota päättyi vuonna 1962, johtaen Algerian kokonaiseen itsenäisyyteen.
Duane Jones
Jones kuoli sydänhalvaukseen 22. heinäkuuta 1988 ollessaan 51-vuotias.
Sillanpääläisyys
Vuosina 1972–1973 Amerikan First Apostolic Lutheran Church katkaisi välinsä Suomen vanhoillislestadiolaisiin. Välien katkaisu aiheutti kuitenkin First Apostolic Lutheran Church'issa hajaannuksen, kun noin puolet heistä perusti oman uuden keskusyhdistyksen nimeltä Association of American Laestadian Congregations (nykyinen Laestadian Lutheran Church), koska halusivat jatkaa uskonyhteydessä Suomen vanhoillislestadiolaisten pääsuunnan ja heidän keskusyhdistyksensä (SRK) kanssa. FALC liittyi myöhemmin uskonyhteyteen Suomen sillanpääläisyyden kanssa. Suomessa sillanpääläisyys syntyi 1977, kun he perustivat Suomen vanhoillislestadiolaisen rauhanyhdistyksen.
Sillanpääläiset julkaisivat "Armon ja rauhan tervehdys" -lehteä. Sillanpääläisyys hajosi sisäisiin erimielisyyksiin. Suurin osa palasi takaisin vanhoillislestadiolaisuuteen ja osa meni rauhansanalaisuuteen. Suomessa ryhmä on nykyisin pieni ja osin lakannut toimimasta, mutta Amerikassa FALC:n jäsenmäärän arvioitiin vuonna 2001 olevan noin 4 000. Amerikassa tätä suuntaa kutsutaan myös töröläläisyydeksi. Ruotsissa ryhmittymää kutsutaan morjärveläisyydeksi. Ruotsissa liike toimi erityisesti Morajärven alueella. Töröläläisyys oli vuonna 2001 neljänneksi suurin lestadiolaisuuden ryhmä maailmassa.
Folkrock
Folkrock on rockmusiikin tyyli, joka yhdistelee folk- ja rockmusiikkia. Folkmusiikin voimakkaat vaikutteet ilmenevät esimerkiksi akustisvoittoisena soittona tai yksinkertaisina sovituksina. Folkrock syntyi 1960-luvun puolivälissä.
Historia
Eräs merkittävä askel folkrockin synnyssä oli se, että brittiläinen rockyhtye The Animals teki vuonna 1964 sähköisen version yhdysvaltalaisesta kansanlaulusta ”House of the Rising Sun”. Folkrockin varsinainen synty kuitenkin tapahtui Yhdysvalloissa. Tämän katsotaan joskus tapahtuneen, kun losangelesilainen yhtye The Byrds levytti sähköisen version arvostetun folkmuusikko Bob Dylanin kappaleesta ”Mr. Tambourine Man”. The Byrdsin versiosta tuli suuri hitti. The Byrdsin perustajat olivat nuoria folkmuusikoita, jotka The Beatlesin innoittamina ostivat sähkökitarat ja perustivat rockyhtyeen. Pian yhtyeen innoittajiin lukeutunut Bob Dylan siirtyi itsekin käyttämään sähkökitaraa nousten folkrockin ehkä kuuluisimmaksi artistiksi. Folk- ja kansanmusiikin ohella varsinkin 1960-luvun folkrock omaksui tyylivaikutteita psykedeelisestä rockista, jolloin syntyi niin sanottu psykedeelinen folk.
Yllä mainittujen ohella pohjoisamerikkalaisia folkrock-tähtiä ovat 1960-luvun lopulta lähtien olleet muun muassa Neil Young, Stephen Stills, Joni Mitchell sekä The Band -yhtye. Brittiläisen folkrockin isänä pidetään Fairport Convention -nimistä yhtyettä, jonka entinen jäsen Richard Thompson on yltänyt suureen taiteelliseen menestykseen soolourallaankin.
Varsinaisen folkrockin ohella kansanmusiikkivaikutteita on toisinaan esiintynyt myös progressiivisessa rockissa (esimerkiksi Jethro Tull), heavy metalissa (esimerkiksi Led Zeppelin ja 1990-luvulla yleistynyt folk metal -tyyli) sekä punkrockissa (esimerkiksi irlantilainen The Pogues, venäläinen Korol i Šut ja yhdysvaltalaiset folkpunk-yhtyeet).
Folkrock Suomessa
Folkrockia on tehty runsaasti englanninkielisen maailman ulkopuolellakin: Suomessakin tunnetaan melko hyvin itäkarjalainen folkrock-yhtye Santtu Karhu & Talvisovat ja muun muassa Irwin Goodmanin ja Hectorin tuotanto on osittain folkrockia. 2000-luvulla suosituimmaksi kotimaiseksi folkrock-yhtyeeksi on noussut pohjalaismusiikkia rockiin yhdistävä Lauri Tähkä & Elonkerjuu. Oman mainintansa ansaitsee vuosina 1995–2011 toiminut Pohjannaula-yhtye.
Rabbi
Rabbi tai rabbiini (klassisessa, nykyhepreassa רַבִּי,rabbī) on juutalaisuudessa opettaja, viisas henkilö, kirjaimellisesti ”suuri (henkilö)”.
Historia
Arvonimenä rabbi ei esiinny vielä Toorassa. Matteus (23:7) mainitsee sen merkityksessä ”mestarini”, jota fariseukset mielellään halusivat itsestään käytettävän. Rabbinimitykset suoritti sanhedrin 400-luvulle saakka, jolloin se lakkautettiin.
Babylonialaisessa Talmudissa rabbilla tarkoitettiin Raamatun ja suullisen lain tulkitsijaa ja puolustajaa. Rabbilla oli lähes aina myös siviiliammatti, josta hän sai elantonsa.
Keskiajalla rabbista tuli laintulkitsijan lisäksi opettaja, tuomari, saarnaaja ja juutalaisen seurakunnan henkinen johtaja. Yhteisön jäsenet saivat usein valita oman rabbinsa. Rabbin arvo määräytyi hänen oppineisuutensa mukaan, eikä heillä ollut hierarkiaa. Rabbit saivat säännöllistä palkkaa tai urakkapalkkaa suoritetuista tehtävistään riippuen. Rabbin tehtäviin ei vielä keskiajalla kuulunut esimerkiksi jumalanpalveluksen johtaminen tai avioliittoon vihkiminen.
Suomen rabbit
Vuonna 2012 ensimmäiseksi suomenkieliseksi Helsingin juutalaisen seurakunnan rabbiksi valittu Simon Livson toimi koko Suomen ylirabbiinina tammikuusta 2013 marraskuuhun 2021.
Naiset rabbeina
Nykyisin kaikki juutalaiset suuntaukset ortodokseja lukuun ottamatta sallivat virallisesti myös naisten vihkimisen rabbeiksi. Ensimmäinen rabbiksi vihitty nainen oli berliiniläinen Regina Jonas vuonna 1935. Yhdysvalloissa ensimmäiset naisrabbit vihittiin 1970-luvulla.
Mount Robson
Mount Robson tai Robson Peak on Kanadan puoleisten Kalliovuorten korkein vuori. Se on 3 954 metriä korkea ja sijaitsee Kanadan Brittiläisessä Kolumbiassa. Nykyisen nimensä vuori sai vuonna 1915. Se nimettiin 1700-1800-luvuilla eläneen skotlantilais-kanadalaisen turkiskauppiaan Colin Robertsonin mukaan.
Lähteet
thumb|left|260px|Mount Robson
Alvettula
thumb|[[Alvettulan silta joulukuussa 2011.]]
Alvettula on yksi Hauhon (vuoden 2009 alusta lähtien Hämeenlinnan) kylistä. Kylässä on vuonna 1916 rakennettu betonikaarisilta, joka oli museosiltana vuosina 1982–2009. Sillan suojelusta rakennusperintölain perusteella tehtiin esitys ja Hämeen Ely-keskus teki suojelupäätöksen keväällä 2013. Ympäristöministeriö vahvisti päätöksen alkuvuodesta 2014.
Alvettulan kylä on osa Hauhonselän kulttuurimaisema-aluetta ja sisältyy yhdessä kolmen muun ryhmäkylän kera Museoviraston inventoimiin valtakunnallisesti merkittäviin rakennettuihin kulttuuriympäristöihin.
Kylässä toimii muun muassa Niskavuoren naiset -elokuvassa esiintyvä Alvettulan koulu (alakoulu) ja päiväkoti.
Lena Horne
thumb|Lena Horne vuonna 1955. Lena Mary Calhoun Horne (30. kesäkuuta 1917 New York, Yhdysvallat – 9. toukokuuta 2010 New York, Yhdysvallat ) oli yhdysvaltalainen jazzlaulaja, näyttelijä ja tanssija. Hän esiintyi ja levytti pitkällä urallaan yhdessä monien jazzin suurmiesten kuten Artie Shaw’n, Teddy Wilsonin, Billy Strayhornin ja Duke Ellingtonin kanssa. Horne esiintyi myös useissa musikaaleissa, mutta ei afroamerikkalaisen taustansa vuoksi saanut koskaan pääroolia. Hänen tunnetuin hittinsä lienee 1940-luvulla levytetty ”Stormy Weather”.
Lena Horne esiintyi Suomessa Hesperia Night Clubissa marraskuussa 1977. TV1:n Viihdetoimitus teki hänen konsertistaan televisio-ohjelman, joka esitettiin TV1:ssä ensi kerran 15. tammikuuta 1978. Ohjelman ohjasi Erkki Pohjanheimo.
Filmografia
thumb|250px|Lena Horne elokuvassa [[Kunnes pilvet väistyvät (1946).]]
Paul R. Thagard
Paul Thagard (s. 1950) on tietojenkäsittelytieteen ja psykologian alalla toimiva kanadalainen filosofian professori Waterloon yliopistossa. Hänellä on loppututkinto Saskatchewanin, Cambridgen, Toronton ja Michiganin yliopistoista.
Thagard on toiminut Cognitive Science Societyn johtokunnassa 1998–1999, ja Society for Machines and Mentalityn toimitusjohtajana 1997–1998. Hän on ollut Canada Councilin jäsen ja 1999 hänet valittiin Royal Society of Canadan jäseneksi. Vuonna 2003 hän sai University of Waterloo-palkinnon erinomaisesta tutkimuksesta, ja 2005 hänet nimitettiin yliopiston tutkimusprofessoriksi.
Thagardin mielipiteitä näennäistieteen määrittelystä
Vaikka Thagard itse pitääkin astrologiaa näennäistieteenä, hän on kirjoituksessaan "Why Astrology Is A Pseudoscience" pyrkinyt selventämään luokittelun perusteita. Hän sanoo muun muassa, että jonkin tieteenlajin alkuperä on merkityksetön sen tieteellisen aseman kannalta, koska esimerkiksi kemian alkemiallinen ja lääketieteen okkulttinen alkuperät ovat yhtä lailla taikuudessa kuin astrologiankin. Epäolennaista on myös se että kyse on yleisestä uskomuksesta, eikä myöskään fyysisen perustan puuttumista voida pitää merkkinä teorian epätieteellisyydestä. Tästä Thagard käyttää esimerkkinä väitteitä, joiden mukaan astrologia olisi näennäistiede siksi, että sen perustaksi ei voida löytää fyysisiä vaikutusmekanismeja, eli esimerkiksi planeettojen painovoiman tai jonkin mitattavan säteilyn ei uskota voivan saada aikaan astrologien väittämiä vaikutuksia.