cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Meghan Agosta
Meghan Agosta (ent. Agosta-Marciano, s. 12. helmikuuta 1987 Windsor, Ontario) on kanadalainen jääkiekkoilija, joka pelaa hyökkääjänä. Hän on Kanadan maajoukkueen pelaajana voittanut olympialaisissa kolme kultaa ja yhden hopean sekä MM-kilpailuissa kaksi kultaa ja kuusi hopeaa.
Agosta voitti olympiakultaa Torinossa 2006, Vancouverissa 2010 ja Sotšissa 2014 sekä saavutti olympiahopeaa Pyeongchangissa 2018. Vuoden 2010 olympialaisissa hän voitti maali- ja pistepörssin ja hänet valittiin turnauksen arvokkaimmaksi pelaajaksi, parhaaksi hyökkääjäksi sekä tähdistökentällisen jäseneksi. Myös vuoden 2014 olympialaisissa hänet valittiin tähdistökentälliseen. Agosta on voittanut maailmanmestaruuden vuosina 2007 ja 2012 sekä saavuttanut MM-hopeaa vuosina 2008, 2009, 2011, 2013, 2016 ja 2017.
Agosta edusti Mercyhurstin yliopistoa vuosina 2006–2011 ja Montréal Starsia vuosina 2011–2013. Tämän jälkeen hän on keskittynyt maajoukkuepeleihin ja poliisin töihin Vancouverissa. Hän voitti CWHL:n mestaruuden eli Clarkson Cupin vuonna 2012.
Reidar Palmgren
pienoiskuva|Reidar Palmgren keväällä 2008Reidar Palmgren (s. 24. kesäkuuta 1966 Helsinki) on suomalainen kirjailija ja näyttelijä, jonka esikoiskirja Jalat edellä sai sekä Helsingin Sanomien kirjallisuuspalkinnon että Akateemisen kirjakaupan esikoiskirjapalkinnon 2001.
Palmgrenin toinen teos, vuonna 2004 ilmestynyt Lentämisen alkeet, oli ehdolla Olvi-säätiön kirjallisuuspalkinnon saajaksi.
Palmgren tunnetaan myös televisiokanava Yle Teeman kirjallisuusohjelma Kirjamaan juontajana yhdessä toimittaja Anna Tuluston kanssa.
Reidar Palmgren on kirjailija Raoul Palmgrenin lapsenlapsi.
Maaliskuussa 2010 Palmgrenin kerrottiin seurustelevan näyttelijä Satu Silvon kanssa. He kihlautuivat alkusyksystä 2010.
Historia de omnibus Gothorum Sveonumque regibus
thumb|Vuoden 1558 painos, jossa on myös kaksi Olaus Magnuksen kirjoittamaa lukua Historia de omnibus Gothorum Sveonumque regibus on Johannes Magnuksen kirjoittama, pitkälti mieli­kuvitukseen perustuva historia­teos, joka ilmestyi postuumisti vuonna 1554. Vaikka siinä arvostellaan ankarasti Kustaa Vaasaa, sitä käyttivät ihastuneina hyväkseen hänen poikansa, joille se oli omistettukin, osoittaakseen kuinka kunniakas historia Ruotsilla oli. Erityisesti he käyttivät kirjan hallitsija­luetteloita, jotka alkoivat Nooan pojan­pojasta Maagogista ja omaksuivat niiden nojalla hallitsijoina suuremmat järjestys­numerot kuin heillä olisi pitänyt olla sen perusteella, mitä Ruotsin varhaisemmista hallitsijoista nykyisin tiedetään.
Teos kirjoitettiin alun perin latinaksi. Ruotsiksi sen käänsi ensimmäisenä Ericus Benedictii Schroderus, ja käännös julkaistiin vuonna 1620.
Teoksen 15 ensimmäisessä osassa Johannes Magnus käsittelee yksityis­kohtaisesti Ruotsin historiaa ennen vuotta 1000. Teos perustuu osittain Jordaneksen teokseen Getica ja Saxo Grammaticukseen mutta pitkälti myös kirjoittajansa omiin ajatuksiin. Sen mukaan Nooan pojan­pojasta Maagogista tuli Ruotsin ensimmäinen kuningas 88 vuotta veden­paisumuksen jälkeen. Kirjan kuningas­luettelon mukaan Ruotsissa oli ollut viisi Eerik-nimistä kuningasta ennen Eerik Voittoisaa, ja hänen mukaansa Jordaneksen mainitsema Berig oli Erik I, Eriksvisanin sankari. Samoin oli kirjan mukaan Ruotsissa ollut kuusi Kaarle-nimistä kuningasta ennen Kaarle Sverkerinpoikaa. Näiden vuoksi Kustaa Vaasan seuraajat Eerik XIV ja Kaarle IX ottivatkin näin korkeat, paaveihin verrattavat järjestys­numerot. Nämä kuvitteelliset muinaisajan Eerikit ja Kaarlet kuvattiin yleensä myönteisesti, kun taas keksitystä Gostagus-nimisestä hirmu­valtiaasta sanotaan: "Tuskin yhtenäkään yönä vuoden kuluessa hän pidättäytyi huorinteosta, väkivallasta ja insestistä".
Teos on äärimmäisen isänmaallinen ja osoittaa toisaalta syvää vihaa tanskalaisia kohtaan.
Shōko Hamada
Shōko Hamada on japanilainen entinen jalkapalloilija.
Jalkapallomaajoukkue
Hamada debytoi Japanin maajoukkueessa tammikuussa 1986. Hän on pelannut kaksi maaottelua.
Yūko Oita
Yūko Oita (s. 3. elokuuta 1969) on japanilainen entinen jalkapalloilija.
Jalkapallomaajoukkue
Oita debytoi Japanin maajoukkueessa tammikuussa 1986. Hän on pelannut kolme maaottelua.
Piimäjuusto
Piimäjuusto on maidosta ja piimästä tehty tai piimällä hapatettu, juoksetettu tuorejuusto, jonka tekoon nykyisin käytetään osaksi myös kermaviiliä. Seosta lämmitetään, kunnes hera erottuu. Hera valutetaan pois seoksesta juustoliinalla (kostutetulla sideharsolla) vuoratussa lävikössä tai juustokehässä, ja kiinteä aines maustetaan suolalla ja joskus myös yrteillä. Juusto kiedotaan sideharsoon, sen päälle laitetaan paino ja sen annetaan jäähtyä viileässä. Haluttaessa pintaan kaunis kullanruskea väri juustoa voidaan pitää kymmenen minuuttia kuumassa uunissa.
Perinteistä piimäjuustoa on valmistettu kotikeittiöissä etenkin Ahvenanmaalla, Hämeessä, Satakunnassa, Uudellamaalla ja Varsinais-Suomessa.
Cottage cheese on Englannissa ja Yhdysvalloissa valmistettu valkoinen piimäjuusto.
Tarzan ja kadonnut valtakunta
Tarzan ja kadonnut valtakunta (Tarzan and the Lost Empire) on Edgar Rice Burroughsin romaani, joka julkaistiin vuonna 1929. Tarzan ja kadonnut valtakunta on Tarzan -kirjasarjan 12. osa.
Tapio Raatikainen (s. 1953)
Tapio "Ekku" Raatikainen (s. 28. tammikuuta 1953 Kokkola) on suomalainen entinen jalkapalloilija ja jalkapallovalmentaja. Nykyään hän toimii pelaaja-agenttina.
Tarzan ja kadonnut valtakunta
Ensimmäinen suomennos julkaistiin vuonna 1942.
Tapio Raatikainen (s. 1953)
Pelaajaurallaan Raatikainen edusti Kokkolan Palloveikkoja sekä Pietarsaaren Jaroa. Hän pelasi SM-sarjaa KPV:ssa vuodet 1971–1980.
Veikkausliigassa Raatikainen toimi KPV:n valmentajana vuonna 1990 ja FC Jazzin valmentajana 1998. Jazzin valmentajan paikalta vuonna hänet erotettiin vain seitsemän pelatun ottelun jälkeen.
Lopetettuaan valmentajana vuonna 1998 Raatikainen siirtyi pelaaja-agentiksi. Hän edustaa useita suomalaisia huippupelaajia, muun muassa Teemu Pukkia.
Tapio "Ekku" Raatikainen sekoitetaan usein samaan aikaan pelanneeseen vuonna 1947 syntyneeseen kokkolalaiseen jalkapalloilijaan Tapio "Pippana" Raatikaiseen.
Salomoninhaukka
Salomoninhaukka (Accipiter albogularis), aiemmalta nimeltään salomonsaartenhaukka, on haukkalaji, jota tavataan Papua-Uudessa-Guineassa ja Salomonsaarilla. Sen elinpiiriä ovat subtrooppiset ja trooppiset kosteat alavat metsät ja vuoristometsät, puutarhat ja kaupunkialueet.
Se painaa keskimäärin 250,5 grammaa.
Alalajit
Salomoninhaukalla on seuraavat alalajit:
Papuanvaris
Papuanvaris (Corvus tristis) on varisten heimoon kuuluva varpuslintu. Sen esiintymisalue käsittää Uuden-Guinean, D'Entrecasteaux'nsaaret, Yapenin ja Indonesialle kuuluvat Salawatin ja Batantan. René-Primevère Lesson ja Prosper Garnot kuvailivat lajin holotyypin Uuden-Guinean Dorey Harbourista vuonna 1827.
Vaaliruhtinas
pienoiskuva|[[Henrik VII Luxemburgilainen|Henrik VII:n valintaan osallistuneet vaaliruhtinaat. Pergamentti Codex Balduineus vuodelta 1341.]] Vaaliruhtinas oli eräiden kirkollisten tai maallisten ruhtinaiden nimitys Pyhässä saksalais-roomalaisessa keisarikunnassa. Heidän asemansa määriteltiin kultaisessa bullassa vuonna 1356. Tuolloin vaaliruhtinaita oli seitsemän.
Vaaliruhtinaiden tehtävänä oli valita keisari. Keisarin vaalista käytettiin nimitystä Kur, ja se suoritettiin äänestämällä siten, että keisariehdokkaan tuli saada kahden äänen enemmistö. Vaaliruhtinailla oli laajat etuoikeudet, kuten alueidensa suvereniteetti (Landeshoheit), minkä ansiosta he olivat käytännöllisesti katsoen itsenäisiä suhteessa keisariin.
Vaaliruhtinaat
Alun perin vaaliruhtinaita olivat:
1600-luvulla vaaliruhtinaiksi valittiin myös:
Napoléon Bonaparten aikana vuonna 1803 vaaliruhtinasjärjestelmää uudistettiin merkittävästi. Kaksi hengellistä kirkkoruhtinasta, Trierin ja Kölnin arkkipiispat, menettivät asemansa vaaliruhtinaina. Samalla nimitettiin uusia vaaliruhtinaita. Kahden vuoden päästä tehtiin vielä yksi muutos vaalioikeuksiin. Vaaliruhtinaiden joukkoon kuuluivat nyt myös:
Vaaliruhtinaiden tehtävä päättyi vuonna 1806. Vain Hessen-Kasselin maakreivi käytti vaaliruhtinaan arvonimeä vuoteen 1866 saakka.
Mir (sukellusalus)
Mir 1 ja Mir 2 ovat venäläisiä syvänmeren sukellusaluksia. Suomessa vuonna 1987 rakennetut alukset on suunniteltu Rauma-Repolan ja Venäjän tiedeakatemian meritieteen instituutin yhteistyönä. Alukset rakennettiin Tampereella Rauma-Repolan Lokomon tehtaalla.
Yleistä
Mirit olivat 1980-luvun lopussa ainutlaatuisia ja edustivat oman aikansa vedenlaista huipputekniikkaa: alusten erikoisuus on se, että niiden painekammiot rakennettiin erikoiskarkaistusta erikoisnikkeliteräksestä eikä vaikeasti käsiteltävästä titaanista, jota tuolloin pidettiin ainoana varteenotettavana vaihtoehtona syvänmeren sukellusalusten painekammioihin. Painekammion sisähalkaisija on 2,1 metriä ja siellä on tilaa pilotin lisäksi kahdelle henkilölle.
Alukset voivat laskeutua 6 000 metrin (19 680 jalkaa) syvyyteen, joten niillä voidaan saavuttaa 98 % maailman meristä. Koekäytön yhteydessä Mir-1 sukelsi 6 170 metrin ja Mir-2 puolestaan 6 120 metrin syvyyteen joulukuussa 1987. Mir-alusten lisäksi vain hyvin harvat muut sukellusalustyypit pystyvät vieläkään tekemään miehitettyjä sukelluksia yli 3 000 metrin syvyyteen; alusten valmistumishetkellä tämä oli mullistavaa.
Vuosina 1994 ja 2004 täyshuollettuja sukellusaluksia ja Suomessa vuosina 1979–1981 rakennettua tutkimusalus Akademik Mstislav Keldyšiä operoi Oseanografian instituutti. Laivan kotisatama on Kaliningrad. Mirit työskentelevät turvallisuussyistä pareittain samalta tukialukselta.
Kolmas ns. varapallo on Tevo Lokomolla Tampereen valimolla. Rosenlew-museon kokoelmiin kuuluu Mirin pienoismalli.
Kauppasota Yhdysvaltain kanssa
Maailma oli kylmässä sodassa 1980-luvun alussa. Yhdysvallat yritti salaisesti estää sukellusalusten viennin Neuvostoliittoon kun selvisi, että suomalaiset olivat onnistuneet valmistamaan painekammion, joka kestäisi 6 000 metrin syvyydessä.
Yhdysvaltain keskustiedustelupalvelussa epäiltiin, että aluksia voitaisiin käyttää yhdysvaltalaisten vedenalaista tiedonhallintajärjestelmää vastaan.
Muistelmateoksessaan presidentti Mauno Koivisto kertoo Yhdysvaltain suurlähettilään ilmoittaneen uhkauksenomaisesti, että suomalaisyritykset eivät saisi hyväksyntää noin kymmenelle lisenssianomukselleen, jos Neuvostoliitto saisi sukellusalukset. Lisäksi silloinen Yhdysvaltain varapresidentti George H. W. Bush kirjoitti Koivistolle kirjeen, jossa hän epäili Rauma-Repolan urakan aiheuttavan vakavan uhan maailmanlaajuiselle turvallisuudelle.
Rauma-Repola Oceanics joutui Yhdysvaltain keskustiedustelupalvelu ja Yhdysvaltain puolustusministeriön Pentagonin painostuksesta lopettamaan sukellusveneiden tuotannon ja meriteknologian kehittämisen.
Suomalainen puolue
Suomalainen puolue (myös vanhasuomalaiset ja suomettarelaiset) oli autonomisessa Suomen suuriruhtinaskunnassa vaikuttanut konservatiivinen ja suomenmielinen puolue. Poliittinen liike syntyi niin sanotun kieliriidan seurauksena 1860-luvulla, ja sen tavoitteena oli saattaa suomen kieli ruotsin kielen rinnalle maan viralliseksi kieleksi. Varsinaiseksi moderniksi puolueeksi liike järjestäytyi vuonna 1906. Puolueen keskeisiä ideologisia johtajia olivat J. V. Snellman, Yrjö Sakari Yrjö-Koskinen sekä J. R. Danielson-Kalmari. Puolueen äänenkannattajina toimivat sanomalehdet Suometar sekä myöhemmin Uusi Suometar.
Aate
Suomalainen puolue syntyi Euroopassa voimistuneen kansallisuusajattelun seurauksena syntyneen suomalaisuusliikkeen ja snellmanilaisen herätyksen vaikutuksesta. Vuodesta 1894 suomalaisessa puolueessa erottuivat alkujuuret, jotka johtivat myöhemmin vanha- ja nuorsuomalaisten puolueiden syntymiseen. Vanhasuomalaiseen ajatteluun sisältyi vanhoillisuus ja maltillinen asenne suhteessa Venäjän sortopolitiikkaan. Nuorsuomalainen ajattelu korosti uudistusmielistä ja perustuslaillista eli passiivisen vastarinnan politiikkaa.
Alkuvaiheessa Suomalaisessa puolueessa oli kyse väljän puolueyhteisön kahdesta ohjelmallisesta fraktiosta. Pirkko Rommin mukaan fennomanian pohjalta syntyneen puolueen ideologisena perustana olivat sosiaaliuudistukset ja konservatiivisuus sekä suomenmielisyys, yhtenäisen kansakunnan luominen. Suomalainen puolue oli Kansallisen Kokoomuksen edeltäjä.
Historia
pienois|oikea|J.R. Danielson-Kalmari Puolueen oppi perustui filosofi J. V. Snellmanin (1806–1881) ajatuksiin. Koko 1800-luvun lopun puolueen johtajana oli professori Yrjö Sakari Yrjö-Koskinen ja tämän kuoltua vuonna 1903 professori J. R. Danielson-Kalmari. Vanhasuomalaiset omaksuivat Yrjö-Koskisen johdolla myöntyväisyyslinjan ensimmäisen sortokauden aikana, mikä leimasi vahvasti puolueesta saatua mielikuvaa itsehallinnon loppuaikoina.
Vuoden 1872 valtiopäiville tulivat ensi kertaa valituksi Yrjö-Koskinen ja Agathon Meurman, jotka toivat puolueeseen fennomanian.
Nuorsuomalaiset irtautuvat
Vähitellen puolueen nuoret saivat liberaaleja vaikutteita ja muodostivat 1880-luvun lopulla nuorsuomalaisen ryhmän Jonas Castrénin ja Lauri Kivekkään johdolla. Mukana toimi poliittisesti aktiivi taiteilijapiiri (Akseli Gallen-Kallela, Jean Sibelius, Juhani Aho, Minna Canth ynnä muita). Vuonna 1894 siitä tuli puolue puolueessa ja vuonna 1905 se irtautui täysin erilliseksi puolueeksi (Suomenmieliset perustuslailliset eli Nuorsuomalainen puolue).
Merkittävin erottava tekijä oli se, että ryhmä piti tiukasti kiinni perustuslaista (yhdessä Ruotsalaisen puolueen enemmistön kanssa, sitoutumattoman Leo Mechelinin johdolla), vastustaen suuriruhtinaan sortokaudella (1899–1905 ja 1908–1917) antamia lakeja. Tämä toi ryhmään myös eräitä vanhempia Suomalaisen puolueen jäseniä.
Myöntyväisyysmiehet
Suomalaisessa puolueessa oli niitä, jotka kannattivat myönnytysten tekemistä venäläiselle hallitusvallalle, mikä oli porvarillisessa kentässä vedenjakajana vanhasuomalaisten ja nuorsuomalaisten välillä. Myöntyväisyysmiehet olivat lähinnä Suomalaisesta puolueesta, sosialistitkin jossain määrin tukivat nuorsuomalaisten linjaa, samoin pitkälti myöhempi Maalaisliitto, jonka ohjelmakin oli suurelti nuorsuomalaisten käsialaa. Myöntyväisyysmiehet oli poliittisten vastustajien antama nimike niille, jotka kokivat tärkeänä valtion virkojen hoitamisen venäläistämistoimista huolimatta, eli lähinnä vanhasuomalaisille. Nuorsuomalaiset kokivat muiden perustuslaillisten tavoin passiivisen vastarinnan parhaana tapana vaikuttaa perustuslain vastaisiin venäläistämistoimiin, ja vanhasuomalaisten pidättäytyminen tästä tulehdutti välit ensimmäisen sortokauden aikana. Toisen sortokauden aikana mahdollisuudet vastustaa venäläistämistoimia olivat huonommat, ja sekä nuorsuomalaisten että vanhasuomalaisten kannoissa tapahtui muutosta aktiivisemman vastarinnan suuntaan.
Myöntyväisyysmiehiksi profiloituivat erityisesti puolueen historioitsija-puheenjohtajat Yrjö-Koskinen ja Danielson-Kalmari sekä Meurman, mutta pitkälti muutkin vanhasuomalaiset. He uskoivat pystyvänsä myönnytysten avulla vaikuttamaan paremmin Venäjän vallitsevassa poliittisessa ilmapiirissä ja uskoivat passiivisen ja aktiivisen vastarinnan lisäävän venäläistämistoimia ja johtavan väkivaltaiseen konfliktiin, josta Suomella olisi huonot mahdollisuudet selvitä kansakuntana. Tavoitteena oli myös kansallisvaltion piirteiden lisääminen suomen kielen aseman parantamisella, mikä tosin sortokausina tapahtui pikemminkin venäjän kuin suomen hyväksi. Lisäksi he Snellmanin tavoin pitivät Mechelinin laillisuusperiaatetta epärealistisena, eivätkä uskoneet lainopillisen idealismin voittoon.
Puolueen perintö
Suomi itsenäistyi vuonna 1917 nuorsuomalaisen P. E. Svinhufvudin johdolla, mitä seuranneen sisällissodan jälkeen Suomalainen puolue sekä Nuorsuomalainen puolue lakkautettiin ja tilalle perustettiin Kansallinen Kokoomuspuolue ja Kansallinen Edistyspuolue (1918), jotka eivät täysin noudattaneet puoluerajoja, vaan muun muassa nuorsuomalaisten pääskyset ja monarkistit liittyivät pääosin kokoomukseen ja jotkut vanhasuomalaiset Edistyspuolueeseen.
Monet vanhasuomalaisten johtajat olivat historiantutkijoita (esimerkiksi Yrjö-Koskinen, E. G. Palmén, Danielson-Kalmari), monet nuorsuomalaisten johtajat taas juristeja (Svinhufvud, Ståhlberg, Jonas Castrén). pienois|oikea|J. K. Paasikivi Maailmansotien välillä etenkin sivistyneistön keskuudessa katsottiin laajalti perustuslaillisuuden tuoneen Suomelle itsenäisyyden, ja kaikki tämän ajanjakson presidentit olivat entisiä perustuslaillisia. Tähän oli vaikuttamassa sortovuosina saavutettu suuri kansansuosio, samalla kun myöntyväisyysmiehiä kohtaan harjoitettiin suoranaista ilkivaltaa. Perustuslaillisuuden aatteen merkitys itsenäistymiselle ja sortokausien päättymisille on tulkinnanvaraista, Venäjän sisäisten kuohujen näytellessä ratkaisevinta roolia Suomen suuriruhtinaskuntaan kohdistuvien toimien ajoittaisissa rauhoittumisissa. Toisen maailmansodan jälkeen presidentiksi valittu entinen vanhasuomalainen myöntyväisyysmies J. K. Paasikivi katsoi Suomen uudessa idänpolitiikassa (Paasikiven linja) olevan selviä yhtymäkohtia sortovuosien myöntyväisyyteen.
Kannattajakunta
Puolueen kannattajakunta koostui suomenkielisestä sivistyneistöstä, erityisesti virkamiehistä, sekä vauraammasta maata omistaneesta suomenkielisestä talonpoikaistosta. Talonpoikaisväestön kannatus puolueelle oli suurinta Etelä-Pohjanmaalla, Hämeessä, Satakunnassa ja Varsinais-Suomessa.
Säätyvaltiopäivillä puolueen kannattajat olivat enemmistönä pappis- ja talonpoikaissäädyissä, vähemmistönä porvarissäädyssä. Aatelissäädyssä puolueen kannattajia oli vain muutamia. Senaatissa puolueen kannattajia ei ollut ennen Yrjö-Koskisen senaattiin nimitystä, mutta 1890-luvulla heitä oli jo useita.
Suurimpia puolueen äänenkannattajia Suomettaren ohella olivat Uusi Aura Turussa, Aamulehti Tampereella ja Viipuri Viipurissa.
Puolueella oli nuorisojärjestö Kansallismielinen nuorisoliitto, jonka äänenkannattaja oli Jyväskylässä julkaistu Nuorten Nuija.
Vaalihistoria
Vuonna 1917 Suomalainen puolue, Nuorsuomalainen puolue ja Kansanpuolue tekivät vaaliliiton kaikissa muissa paitsi Lapin vaalipiirissä. Yksittäisten puolueiden äänimääriä on vaikea selvittää, sillä (toisin kuin aiempien vaalien yhteydessä) käytettiin useissa vaalipiireissä sekalistoja, joissa oli kolmenkin puolueen ehdokkaita. Kyseisen vaaliliiton äänimäärässä on mukana myös joissain vaalipiireissä siihen kuuluneiden Maalaisliiton ja Ruotsalaisen kansanpuolueen ehdokkaiden ääniä.
Paul Gray
Paul Dedrick Gray (8. huhtikuuta 1972 Los Angeles, Kalifornia – 24. toukokuuta 2010 Urbandale, Iowa ) oli yhdysvaltalaisen metalliyhtye Slipknotin basisti ja eräs yhtyeen perustajajäsenistä.
Gray syntyi Los Angelesissa, Kaliforniassa, mutta hänen perheensä muutti Des Moinesiin, Iowaan pian hänen syntymänsä jälkeen.
Paul Gray löydettiin kuolleena Urbandalessa Iowassa sijaitsevasta hotellihuoneesta 24. toukokuuta 2010, hieman ennen kymmentä aamulla paikallista aikaa. Viralliseksi kuolinsyyksi vahvistettiin aluksi huumausaineiden yliannostus (morfiini ja fentanyyli), mutta myöhemmin vuonna 2012 todistettiin, että kyseessä oli kipulääkkeiden tahaton yliannostus. Tästä lääkäri Daniel Baldi sai syytteet murhasta, koska määräsi reseptissä Paulille erityisen voimakkaita ja vaarallisia kipulääkkeitä. Hän sai myös syytteet 7 muun ihmisen taposta. Paul Gray kärsi myös vakavasta sydänsairaudesta.
Soittimet ja välineet
Gray käytti Warwickin Thumb, Streamer ja Corvette-bassokitaroita, myöhemmin Ibanez ATK (PGB1) -bassoja. Hänen muita projektejaan olivat Anal Blast, Vexx, Body Pit ja Inveigh Catharsi. Paul Gray soitti bassokitaraa vasenkätisesti ja käytti plektraa.
Paul Grayn käyttämiä vireitä
Paul Gray käytti useita erilaisia ja tavallisuudesta poikkeavia vireitä bassokitaroissaan, joista yleisin on erityisesti metallimusiikkia soittavien basistien suosima H-vire:
Finmar-Pemar
thumb|175px|Finmar-Pemarin logo. Finmar-Pemar oli turkulaisen Tauno Viljasen perustama veneveistämö, joka toimi 1950-luvun lopusta 1980-luvun alkuun.
Historia
Tauno Viljanen oli aiemmin myynyt Oy Ulkoiluaitta-Friluftsboden Ab -nimisen yrityksensä kautta Turun Veneveistämön valmistamia veneitä. Myöhemmin hän perusti yhtiökumppaniensa kanssa Venetukku Oy-nimisen veneiden suunnittelu- ja markkinointiyhtiön, joka teetti veneet alihankkijoilla. Mallisto kantoi nimeä Finmar. Mallit kehitettiin Naantalissa yhtiön muottipajalla. Tauno Viljanen osti 1950-luvun lopulla yhtiökumppaninsa pois Venetukusta ja hankki lisäksi 1962 Väinö Vainiolta Pemarin puuveneveistämön Paimiosta.
Moottoriveneharrastus kasvoi 1970-luvun alkuun asti. Finmar-Pemarille oli rakennettu uutta valmistustilaa sekä Vampulaan että Turkuun. Halleja oli yhteensä viitisen tuhatta neliötä. Lisäksi yhtiöllä oli telakka Turun Hirvensalossa. Vuoden 1973 öljykriisin jälkeen moottoriveneiden kysyntä vähentyi dramaattisesti polttoaineen kallistumisen seurauksena. Finmar-Pemar liitti valmistusohjelmaansa sekä purjeveneitä että moottoripursia. Yhtiö solmi valmistussopimuksen Nauticat-moottoripursien suunnittelijan Vilho Aarnipalon kanssa. Asiasta syntyi oikeudellinen riita Nauticat-venettä tuolloin valmistaneen Siltala Yachts Oy:n kanssa ja Finmar Nauticat -mallin nimi poistettiin käytöstä.
Tauno Viljanen myi verovelkojen takia Finmar-Pemarin Oy Hans Palsbolle 1980-luvun alussa ja myöhemmin Finmar-Pemar siirtyi edelleen Siltala Yachtsin omistukseen. Finmar-Pemarin tarina itsenäisenä veneveistämönä päättyi. Osa Finmar-malliston valmistusoikeuksista ja muoteista jäi Tauno Viljasen omistukseen ja joitakin siirtyi muille veneveistämöille, kuten esim. Bella-Veneet Oy:lle.
Finmar-Pemar on valmistanut kolme Suomen tasavallan presidentin käyttöön tullutta Kultaranta-venettä.
Tomomi Seo
Tomomi Seo on japanilainen entinen jalkapalloilija.
Jalkapallomaajoukkue
Seo debytoi Japanin maajoukkueessa tammikuussa 1986.
Ernst Gustav Julius Thitz
thumb|Ernst Gustav Julius Caesar Fredrik Wilhelm Atos Porthos Aramis Romulus Remus Thitz Ernst Gustav Julius Caesar Fredrik Wilhelm Atos Porthos Aramis Romulus Remus Thitz (8. toukokuuta 1826 Helsinki – 21. helmikuuta 1899 Oulainen) oli suomalainen Venäjän keisarikunnan laivastossa palvellut kontra-amiraali.
Perhe
Thitzin vanhemmat olivat kapteeni Gustav Fredrik Thitz (1794–1864) ja Karolina Fredrika Albertina Munck (1796–1877). Thitzin suvun kantaisä Johan Gottfrid Thitz (1726–1793) oli saapunut 1748 Saksasta Ruotsin kautta Suomeen lasinpuhaltajaksi Åvikin lasitehtaalle Somerolle. Thitz oli naimisissa vuodesta 1864 Sofia Lovisa Munck af Fulkilan (1825–1898) kanssa. Heidän poikansa August Fredrik Julius Caesar Thitz oli teollisuudenharjoittaja, joka toimi muun muassa ranskalaisen Michelinin rengastehtaan edustajana Suomessa 1930-luvulla. August Thitz muistetaan myös mesenaattina, joka tuki erityisesti Rudolf Koivua.
Sotilasura
Thitz kävi 1834–1838 Helsingin lyseota ja pestautui 1843 1. suomalaiseen meriekipaasiin. Vuonna 1854 Thitz siirtyi 2. suomalaiseen meriekipaasiin ja osallistui Viaporin linnoituksen puolustukseen Krimin sodan aikana. Vuonna 1856 hän palasi 1. suomalaiseen meriekipaasiin ja 1863 hän siirtyi 1. Suomen kaaderiekipaasiin jossa hän sitten palveli vuoteen 1871 saakka. Viimeksi hän palveli 6. meriekipaasissa 1871–1880. Thitz oli Päijänteellä höyrylaiva Suomen päällikkönä 1862–1866 ja höyrylaiva Veliki Knjaz Alexein päällikkönä 1866–1872. 1870-luvulla Thitz oli päällikkönä höyrykuunareilla Samojed ja Bakánin sekä viimeksi tykkivene Tutšalla. Thitz yleni junkkariksi 1845, midshipsmaniksi 1850, luutnantiksi 1855, kapteeniluutnantiksi 1866, II luokan kapteeniksi 1874 ja I luokan kapteeniksi 1879. Erotessaan laivastosta 1880 hän sai kontra-amiraalin arvon.
Thitz toimi sitten höyrylaivan kapteenina reitillä Pietari–Pietarhovi–Kronstadt. Vuonna 1887 hänet nimitettiin Oulun läänin toisen kutsuntapiirin sotakomissaariksi. Thitz muutti Oulaisiin jossa sijaitsivat 13. reservikomppanian kasarmit. Hän osti asunnokseen Räsyn talon Oulaisten Törmäperältä. Thitz hoiti sotakomissaarin virkaa aina kuolemaansa saakka 1899. Räsyn talo oli Thitzin aikana vilkkaan seuraelämän keskus jossa järjestettiin säännöllisesti juhlia joissa pääruokana oli yleensä aina lintupaisti. Thitzillä oli talossan myös hyvin varustettu viinikellari ja muun muassa lintuhäkit 11 kanarialinnulle.
Muistaminen
Oulaisten kirkonkylän kansakoululle perustettiin 1900-luvun alussa Thitzin rahasto jonka korot käytettiin vuosittain oppilaisen vaatetusapuun. Thitzistä muistuttaa Oulaisissa myös Amiraalintie ja Kartanomajatalo Törmänhovin Amiraalinsiipi.
Ba Đồn
Ba Đồn on kaupunki Vietnamin pohjoisosassa, Quảng Bìnhin maakunnan pääkaupunki. Vuonna 2013 kaupungissa oli noin 115 196 asukasta. Ba Đồn sijaitsee 54 kilometriä Đồng Hớista.
Pikku Caesar
Pikku Caesar (Little Caesar) on Mervyn LeRoyn vuonna 1931 ohjaama gangsterielokuva, ja sen pääosissa ovat Edward G. Robinson, Douglas Fairbanks Jr. ja Glenda Farrell. Käsikirjoituksen tekivät Francis Edward Faragoh, Robert N. Lee, Robert Lord ja Darryl F. Zanuck William R. Burnettin kirjasta Pikku keisari (1929). Pikku Caesar oli Robinsonin läpimurtoelokuva. Elokuvan on tuottanut Warner Bros. Se kertoo nuoren rikollisen noususta ja tuhosta rikollisjärjestössä.
Elokuva valittiin vuonna 2000 Yhdysvaltojen kongressin kirjaston National Film Registryyn, johon kootaan esteettisesti, historiallisesti tai kulttuurisesti merkittäviä amerikkalaiselokuvia. The New York Timesin kriitikot valitsivat Pikku Caesarin vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta elokuvasta maailmassa.
Juoni
thumb|left|Rico (Edward G. Robinson) kiistelee Joen (Douglas Fairbanks Jr.) kanssa, joka haluaa pysyä pois jengistä. Pikkurikollinen Caesar Enrico Bandello, kutsumanimeltään "Rico", (Edward G. Robinson) muuttaa ystävänsä Joe Massaran (Douglas Fairbanks Jr.) kanssa Chicagoon onneaan etsimään. He liittyvät Sam Vettorin (Stanley Fields) jengiin, mutta Joe on enemmän kiinnostunut maineesta ja naisista ja haluaa tanssijaksi. Hän tapaa Olgan (Glenda Farrell) ja ajautuu pois jengistä. Rico taas omaksuu rikollisjärjestön tavat ja etenee siinä nopeasti. Hän ottaa Samin organisaation haltuunsa ja puskee itsensä Chicagon rikollisjärjestöjen huipulle.
Aikanaan Rico alkaa pelätä, että Joe pettää hänet. Hän varoittaa Joeta, että tämän pitää unohtaa Olga, ja yrittää pakottaa Joen takaisin rikolliselle tielle. Rico uhkaa tappaa sekä Joen että Olgan, muttei lopulta pysty itse surmaamaan ystäväänsä vaan Ricon kätyri haavoittaa tätä. Sen jälkeen Olga ilmiantaa Ricon poliisille.
Epätoivoissaan ja yksin Rico palaa pohjasakkaan, josta hän alun perin oli lähtenyt. Kun häntä haukutaan sanomalehdissä pelkuriksi, hän tulee esiin kätköstään aseet paukkuen. Hänet ammutaan mainostaulun taakse, ampujana hänen arkkivihollisensa ylikonstaapeli Flaherty (Thomas E. Jackson). Elokuva loppuu laukauksiin mainostauluun Joesta ja Olgasta kuuluisina tanssijoina, kun taas Rico kuolee yksin ja köyhänä. Elokuvan viesti on, että kova työ kannattaa, mutta rikos ei.
Kanoottipoolo
thumb|260px|Pelitilanne Kanoottipoolo on vauhdikas joukkuepeli, jota pelataan viisihenkisin joukkuein kesällä avovedessä ja talvella uimahallissa. Poolossa tarvitaan hyvää kanootinhallintataitoa ja rautaista peruskuntoa. Joukkueet pelaavat ketterillä kolmimetrisillä kajakeilla ja pyrkivät saamaan pallon maaliin, joka on kahden metrin korkeudella vedenpinnasta. Tavoitteena on monien muiden joukkuepallopelien tapaan saada tehtyä tietyssä ajassa enemmän maaleja kuin vastustaja. Pallona käytetään samanlaista palloa kuin vesipallossa. Palloa voi liikutella sekä melalla että käsillä. Palloa saa pitää hallussa enintään viisi (5) sekuntia.
Kanoottipoolon virallinen kenttä on kooltaan 35 metriä pitkä ja 23 metriä leveä. Uimahalleissa kenttä on usein pienempi johtuen altaan koosta. Kentällä on yhtä aikaa kymmenen pelaajaa. Joukkueeseen kuuluu maalivahti, kaksi hyökkääjää ja kaksi puolustajaa. Lisäksi joukkueessa on korkeintaan kolme vaihtopelaajaa, joita voi vaihtaa pelin kuluessa. Virallinen peliaika on 20 minuuttia, joka jakaantuu kahteen 10 minuutin erään. Puoliajalla joukkueet vaihtavat kenttäpuoliskoita. Pakollisina pelivarusteina on kasvosuojallinen kypärä ja iskuilta suojaavat liivit. Tuomarit tuomitsevat peliä kentän molemmin laidoin kulkevilta laitureilta.
Suomessa kanoottipooloa pelataan yleisessä sarjassa. Tällä hetkellä turnauksissa on yleisimmin 1. ja 2. divisioona. Kansallisen kilpailukauden pääturnaus on SM-kilpailut, jotka pelataan avovedessä yleisimmin heinä-elokuussa. Kanoottipooloa pelataan aktiivisesti Helsingissä, Nummelassa, Lohjalla, Tampereella ja Jyväskylässä. Myös monet koskimelontaan erikoistuneet seurat pelaavat kanoottipooloa harjoitusmuotona.
Kanoottipooloa on pelattu Suomessa jo yli 30 vuotta. Maajoukkue oli mukana jo lajin ensimmäisessä MM-kilpailuissa Englannissa 1994. Kanoottipoolon maajoukkuetoiminta on nykyäänkin aktiivista. Suomen naisten ja miesten joukkueet ovat osallistuneet lukuisiin kansainvälisiin turnauksiin viime vuosina, mukaan lukien lajin MM- ja EM-kilpailuihin. Miesten maajoukkue osallistui viimeisimpiin kanoottipoolon MM-kilpailuihin vuonna 2016.
Drottningholmin linna
Drottningholmin linna on Ruotsin kuningasperheen yksityisasunto. Se sijaitsee Ekerön kunnan Drottningholmissa, Lovönin saarella, ja on yksi Ruotsin kuninkaallisista linnoista. Linnasta on matkaa 15 kilometriä Tukholman keskustaan.
Historia
Ensimmäinen kuninkaallinen rakennus samalla paikalla oli 1500-luvulla Katariina Jagellonicaa varten rakennettu kuninkaallisen perheen kesäasunto. Alkuperäinen suunnittelija oli hollantilainen Willem Boy. Linna on palanut historiansa aikana kerran, 30. joulukuuta 1661. Aiemmin samana vuonna kuningatar Hedvig Eleonoora oli ostanut sen. Kuningatar aloitutti linnan uudelleenrakennustyöt vuonna 1662, palkkaamansa arkkitehti Nikodemus Tessin vanhemman toimiessa suunnittelijana. Sisustustöitä tehtiin vuosina 1665–1703 ensin barokkityyliin, sittemmin lisättiin ranskalaista tyyliä. Linnan kunnostustyöt saattoi 1680-luvulla loppuun Nicodemus Tessin nuorempi. Sivusiivet saivat nykyisen asunsa 1700-luvun puolivälissä Carl Hårlemanin suunnittelemina.
Linna siirtyi Ruotsin valtion omistukseen vuonna 1777. Nykyisin linna ja sen ympäristö, joka käsittää muun muassa teatterin sekä Kiinalaisen paviljongin, kuuluu Unescon maailmanperintöluetteloon. Kuningatar Lovisa Ulrikan määräyksestä Carl Fredrik Adelcrantz rakensi vuonna 1766 linnan alueelle teatterin, joka restauroitiin 1900-luvun alussa alkuperäiseen asuunsa. Vuonna 1769 rakennettu Kiinalainen paviljonki oli syntymäpäivälahja Kustaa III:n äidille.
Linna restauroitiin ja sisustettiin uudelleen vuosina 1907–1911 arkkitehti Agi Lindegrenin johdolla.
Ruotsin kuningasperhe on asunut linnassa vuodesta 1981 lähtien.
Puutarhat
thumb|250px|Näkymä barokkipuutarhaan linnasta. Drottningholmin linnaa ympäröivät puutarhat ja puistot ovat itse linnan ohella erittäin suosittuja kohteita. Puutarhat ja puistot on lisätty vuosisatojen kuluessa linnaan asteittain, ja ne heijastelevat monia eri tyylisuuntia.
Barokkipuutarha
Barokkipuutarha on linnan puutarhoista kaikista vanhin. Hedvig Eleonoora loi sen 1600-luvun loppupuolella aivan linnan viereen. Ranskalaisen puutarhan suunnitteli Nicodemus Tessin nuorempi vuonna 1681 Versailles’n barokkipuutarhan mallin mukaan. Puutarhaa reunustavat tiheästi puilla koristellut puistokadut, ja siellä sijaitsee lukuisia erilaisia patsaita, joista on vastannut taiteilija Adrian de Vries.
1800-luvulla puutarhan yhdessä linnan muiden alueiden kanssa annettiin ränsistyä, mutta 1950- ja 1960-luvuilla puutarha restauroitiin takaisin entiseen loistoonsa kuningas Kustaa VI Aadolfin aloitteesta.
Englantilainen puutarha
Kuningas Kustaa III:n aikana vuonna 1777 linnaan perustettiin lisäksi englantilainen puutarha. Se sijaitsee barokkipuutarhan pohjoispuolella ja koostuu kahdesta lammesta kanavineen ja siltoineen sekä laajoista aukeista alueista ja puistokaduista. Puutarhassa on antiikkisia marmoripatsaita, joista suurimman osan Kustaa III hankitutti Italiasta.
Ilkka-Pohjalainen
Ilkka-Pohjalainen on sanomalehti, joka syntyi Ilkan ja Pohjalaisen yhdistyessä. Lehteä julkaisee Ilkka Oyj:n tytäryhtiö I-Mediat Oy. Lehden päätoimittaja on Markku Mantila, ja ilmestyminen alkoi 30. tammikuuta 2020. Lehti on suomenkielisen Pohjanmaan ja Etelä-Pohjanmaan maakuntien äänitorvi ja puolestapuhuja, kun Pohjalainen (Vaasa) oli aiemmin Kokoomuksen äänenkannattaja ja Ilkka keskustalainen (Maalaisliitto).
Historia
Ilkka-Yhtymä ilmoitti syyskuussa 2019 suunnittelevansa kahden sanomalehtensä, Ilkan ja Pohjalaisen, yhdistämistä. Yhdistymisen myötä lehdistä yhdistyi Etelä-Pohjanmaan ja Pohjanmaan yhteinen lehti. Uudistuksen taustalla oli Yhtymän toimitusjohtaja Olli Pirhosen mukaan liiketoiminnan kannattavuuden turvaaminen sekä vastaaminen mediakulutuksen ja toimintaympäristön muutoksiin.
Uudistuksen toteuttamiseksi Ilkka-Yhtymä aloitti henkilöstöään koskevat yhteistoimintaneuvottelut, joiden tuloksena 26 henkilöä irtisanottiin. Lisäksi työntekijöitä osa-aikaistettiin, määräaikaistettiin ja vapautuvia toimia jätettiin täyttämättä. Joitakin vähennyksiä toteutettiin vapaaehtoisratkaisuina. Vähennykset koskivat I-print Oy:n painotoimintaa sekä I-Mediat Oy:n sisältötuotantoa ja kaupallisia toimintoja. Yt-neuvottelujen seurauksena molempien lehtien päätoimittajien, Satu Takalan ja Toni Viljanmaan, tehtävät päättyivät.
Uusi lehti, päätoimittaja ja julkaisuaikataulu julkistettiin marraskuussa 2019. Ilkka-Yhtymän kustannustoiminnan liiketoimintajohtaja Jarno Puution mukaan uuden nimen halutaan edustavan "koko Etelä-Pohjanmaan ja Pohjanmaan aluetta sekä olevan yhtä aikaa sekä historiaa kunnioittava että uuteen suuntautuva".
Maaliskuussa 2023 lehti ilmoitti lopettavansa lehden sunnuntaijakelun lokakuusta 2023 lähtien.
Linja
Ilkka-Pohjalainen kertoo olevansa puolueisiin sitoutumaton ja poliittisesti riippumaton maakuntien media. Lehden tarkoituksena on luoda yhteisöllisyyttä ja valtakunnallista tunnettavuutta. Lehden pyrkimyksenä on yhteistyön kasvattaminen vaikutusalueella.
Ilkka-Pohjalainen kertoo kannattavansa demokratiaa, kestävää markkinataloutta, yrittäjyyttä sekä oikeusvaltiota, johon kuuluu kansalaisten yhdenvertaisuus, yksityisyyden ja omaisuudensuoja sekä mahdollisimman laaja ilmaisu- ja sananvapaus. Lehti pyrkii ratkaisuhakuisuuteen ja uskoo tulevaisuuteen.
Liberaalinuoret
Liberaalinen Nuorisoliitto on vuonna 1952 perustettu liberaali poliittinen nuorisojärjestö. Yhdistys oli aikaisemmin Liberaalien (aiemmin Liberaalinen kansanpuolue) nuorisojärjestö, mutta se erotettiin puolueesta vuonna 2006.
Sääntöjensä mukaan Liberaalinen Nuorisoliitto ajaa yksilönvapautta ja ihmisoikeuksia, julkisen vallan rajoittamista, hallinnon keventämistä ja holhouksen vähentämistä, mahdollisuuksien tasa-arvoa ja sosiaalista oikeudenmukaisuutta, vastuullista vapaata markkinataloutta, vastuullista ympäristöpolitiikkaa ja kestävää kehitystä, oikeusvaltiota ja laillisuusperiaatetta sekä avointa ja moniarvoista yhteiskuntaa.
Järjestö perustettiin joulukuussa 1952 seuraajaksi Nuoren Suomen Liitolle ja Edistyspuolueen Nuorisoliitolle. Vuosina 1952–1968 järjestön nimi oli Nuorten Suomalaisten Liitto. NSL liittyi Liberaalisen kansanpuolueen jäsenjärjestöksi 29. joulukuuta 1965. Keväällä 1968 nimeksi vaihdettiin Liberaalinen Nuorisoliitto, kun opiskelijayhdistykset saivat enemmän valtaa ja pidettiin niin sanottu "muutosten liittokokous". Kyseisessä liittokokouksessa muuttui myös järjestön linja: nuorisoliitto siirtyi porvarilliseksi kulttuuriradikaaliksi voimaksi liberaaliopiskelijoiden ottaessa vallan "kansantanhutyypeiltä". Vuosina 1968–1980 LNL:n rinnalla toimi Liberaalinen ja Radikaalinen Opiskelijaliitto.
Nuorisoliitto on usein ollut oppositiossa puoluejohtoa vastaan. Kiistat ovat koskeneet muun muassa vaaliliittoja ja Keskustapuolueeseen liittymistä. Eräs erotekijä Liberaalisen Nuorisoliiton ja LKP:n välillä oli suhtautuminen kirkon maalliseen valtaan. Puolueen yleisohjelma ei sisältänyt vaatimusta valtion ja kirkon välisten suhteiden muuttamisesta – nuorempien liberaalien aloitteista huolimatta. Asiasta keskusteltiin puolueessa runsaasti. Nuorison osuus on ollut huomattava liberaalipuolueissa. Liberaalipuolueen nuoriso-osastoon kuului yleensä noin kolmannes koko puolueen jäsenistöstä.
Marzio Bruseghin
Marzio Bruseghin (s. 15. kesäkuuta 1974 Conegliano, Treviso) on italialainen maantiepyöräilijä, joka kilpaili ammattilaisena 1997–2012.
Bruseghin voitti Italian maantieaika-ajomestaruuden vuonna 2006. Italian ympäriajossa hän voitti ylämäkeen ajetun aika-ajoetapin 2007 sekä osittain mäkisessä maastossa ajetun aika-ajo-osuuden 2008. Hän ajoi vuonna 2008 kaikki kolme suurta ympäriajoa maaliin. Italian ympäriajossa hän oli kolmas, Ranskan ympäriajossa 27. ja Espanjan ympäriajossa kymmenes.
M/S Sea Diamond
M/S Sea Diamond (aikaisemmin M/S Birka Princess) oli vuonna 1986 rakennettu risteilyalus. Se rakennettiin Oy Valmet Ab:n telakalla Vuosaaressa Helsingissä ja maksoi 350 miljoonaa Suomen markkaa.
Alus kuului ahvenanmaalaiselle Birka Linelle, kunnes se myytiin kyproslaiselle Louis Public Co:lle 30 miljoonalla eurolla helmikuussa 2006. Sen jälkeen alus liikennöi M/S Sea Diamond -nimisenä.
Birka Princess risteili lähinnä Tukholmasta Maarianhaminaan, mutta se vieraili toisinaan myös Riiassa, Visbyssä, Turussa ja Gdańskissa.
Alus peruskorjattiin Lloyds Werft -telakalla Bremerhavenissa Saksassa vuonna 1999. Tuolloin siihen lisättiin mm.uusia luksushyttejä.
Uppoaminen
Alus ajoi karille 5. huhtikuuta 2007 Aigeianmerellä vain muutamia minuutteja Santorinilta lähtönsä jälkeen. Laivalla raportoitiin olleen yli 1 200 matkustajaa ja 390 miehistön jäsentä. Matkustajista suurin osa oli yhdysvaltalaisia ja saksalaisia. Kahta kadonnutta ranskalaista matkustajaa lukuun ottamatta kaikki laivalla olleet evakuoitiin. Alus upposi Santorinin edustalle noin 140 metrin syvyyteen varhain aamulla 6. huhtikuuta 2007 noin 15 tuntia sen jälkeen, kun laiva oli osunut kiviin ja alkanut vuotaa.
Miehistön mukaan kari oli piirretty merikarttaan väärin. Kartan mukaan sen piti olla 57 metriä rannasta, mutta uudet mittaukset ovat osoittaneet, että se sijaitseekin 131 metriä rannasta.
Alus oli tunnettu Ruotsissa, sillä siellä kuvattiin 1990-luvun televisiosarjaa Varustamo (Rederiet), jossa laiva kulki nimellä Freja.
József Darányi
József Darányi (28. syyskuuta 1905 Devecser, Itävalta-Unkari – 23. joulukuuta 1990 Veresegyház) oli unkarilainen kuulantyöntäjä.
Darányi kilpaili kolmissa kesäolympialaisissa: Amsterdamissa 1928, Los Angelesissa 1932 ja Berliinissä 1936 ollen parhaimmillaan Los Angelesissa kahdeksas. Torinon EM-kilpailuissa 1934 hän sijoittui kuudenneksi. Ennätyksensä 15,77 metriä Darányi työnsi vuonna 1935. Darányi oli myös kahden käden kuulantyönnön maailmanennätyksen haltija. Unkarin mestaruuksia hän voitti 12 kappaletta.
Mosambikin jalkapallomaajoukkue
Mosambikin jalkapallomaajoukkue edustaa Mosambikia jalkapallon miesten maajoukkuekilpailuissa. Sitä hallinnoi Mosambikin jalkapalloliitto.
Mosambikin maajoukkue ei ole selviytynyt kertaakaan MM-kilpailujen lopputurnaukseen. Afrikan-mestaruuskilpailujen lopputurnauksessa joukkue on esiintynyt Egyptissä 1986, Etelä-Afrikassa 1996 , Burkina Fasossa 1998 ja Angolassa 2010 karsiutuen joka kerta jatkosta alkulohkon otteluiden jälkeen.
Lähteet
🇨🇫
Villasukka
Historia
Nunnaluostareissa valmistettiin 1400-luvulla valtavasti villasukkia, joista saatavilla tuloilla luostari pystyi pitämään yllä toimintaansa.
Materiaali
Usein villasukkalankaan on lisätty keinokuitua, esimerkiksi polyakryylia tai polyamidia, parantamaan sukkalangan kulutuskestävyyttä. Keinokuitu tosin heikentää langan lämmöneristävyyttä, ja erityisesti polyakryylisekoitteisesta langasta kudotut sukat saattavat nyppyyntyä käytössä. Useimmat villasukkalangat ovat konepestäviä. Saatavilla on myös sukkalankoja, joissa on lampaanvillan lisäksi harvinaisempia lankakuituja, kuten kashmirvillaa, bambuviskoosia, merilevästä valmistettua SeaCell-kuitua tai äyriäisten kuorista valmistettua kitiinikuitua. Kesäkäyttöön valmistetaan myös puuvillapohjaisia sukkalankoja. Jotkut lankavalmistajat liittävät perussukan ohjeen sukkalankakerän vyötteen kääntöpuolelle. Ilmaisohjeita on saatavilla myös internetistä.
Valmistus käsityönä
Villasukat neulotaan käsin neljällä tai viidellä sukkapuikolla tai pyöröpuikoilla, joiden koko (= puikon halkaisija millimetreinä) on yleisimmin kolme, mutta muitakin kokoja voidaan käyttää langan paksuuden ja tekijän neulekäsialan mukaan. Sukkalangan menekki vaihtelee sukkaan valitun mallin mukaan. Myös langan paksuus vaikuttaa. Perussukkapariin kuluu noin 70–150 g lankaa. Sukan koristeluna voidaan käyttää esimerkiksi monivärisyyttä, kirjoneuletta, palmikoita tai pitsineuletta. Sukan varteen tulevan langan ei tarvitse olla yhtä kulutuskestävää kuin sukan terään tulevan langan.
Yksinkertaisen sukkaparin silmukkamäärä on yleensä naisten sukkiin 12 silmukkaa puikolle (yhteensä 48 silmukkaa) ja miesten sukkiin 14 silmukkaa puikolle (yhteensä 56 silmukkaa). Epätasaista jälkeä neulovan aloittelijankin on suhteellisen helppo neuloa itselleen kelvolliset sukat, koska sukat neulotaan pääosin suljettuna neuleena. Yhden sukan neulomiseen menee aikaa muutamasta tunnista kymmeniin tunteihin langan paksuudesta ja mallin monimutkaisuudesta riippuen.
Sukan neulomisen voi aloitta sukan varrensuusta tai kärjestä, mutta varresta aloittaminen on yleisempää. Varsiosaan voi neuloa joustinneuletta osittain tai koko varren matkalta. Joustinneule syntyy neulomalla vuorotellen oikeita ja nurjia silmukoita eri tyyleillä.
Sukat voi valmistaa myös niin kutsuttuna taso- tai edestakaisneuleena. Kahdella puikolla neulotaan silloin litteä objekti, johon lisätään tai josta vähennetään silmukoita. Kun tasoneule on valmis, sukka kootaan kolmiulotteiseksi objektiksi kiinnittämällä se pitkän reunan mukaisesti saumalla yhteen.
Kantapää
Sukan kantapää voidaan neuloa useilla eri tavoilla. Tyypillisesti viidellä puikolla neulottaessa (silmukat ovat puikoilla 1–4) kantapää muodostuu tasoneuleesta, jonka neulomiseen käytetään puikkojen 1 ja 4 silmukat. Jalkapöydän ylitse kulkevat silmukat puikoilla 2 ja 3 jäävät odottamaan. Tasoneule saa kolmiulotteisen muodon, kun neulontakerroksilla silmukoita vähennetään tai sekä vähennetään että lisätään erilaisilla tekniikoilla. "Perinteinen" kantapää, ranskalainen kantapää ja tiimalasikantapää ovat tällaisia kolmella puikolla neulottavia kantapäämalleja. Tiimalasikantapää on malliltaan samanlainen kuin teollisesti valmistettujen puuvillasekoitesukkien kantapää. Tiimalasikantapään valmistuessa jokaisella puikolla on silmukoita yhtä paljon kuin oli kantapäätä aloitettaessa, eikä tällöin tarvitse kaventaa ylimääräisiä silmukoita pois (nk. kiilakavennukset).
Kantapää voidaan neuloa myös vasta viimeisenä ja kolmiulotteisena eli kaikilla viidellä puikolla. Kantapään kohdalla silmukat on esimerkiksi neulottu erilliselle langalle, joka puretaan pois. Silmukat jaetaan neljälle puikolle, joilla sitten neulotaan kantapää samalla tyylillä kuin neulottaisiin sukan kärki sädekavennuksilla.
Kärkikavennukset
Varresta aloitetun sukan kärjen neulominen aloitetaan tavallisesti silloin, kun kerroksia on neulottu pikkuvarpaan kärkeen saakka. Kärkeä neuloessa silmukoiden määrä vähenee, eli neuletta kavennetaan. Kavennuksessa kaksi silmukkaa neulotaan yhteen (yhteenveto- tai ylivetokavennus). Tyypillisiä kärkikavennustapoja ovat nauhakavennus ja sädekavennus. Nauhakavennuksessa kavennukset tehdään ensimmäisen ja kolmannen puikon lopussa sekä toisen ja neljännen puikon alussa. Kavennuksia tehdään joka toisella kerroksella, kunnes silmukoita on tietty määrä jokaisella puikolla. Sen jälkeen kavennus tehdään jokaisella kerroksella. Kun silmukoita on kaikkiaan jäljellä esimerkiksi kahdeksan, päätellään silmukat. Sädekavennuksessa käytetään vain yhteenvetokavennustapaa. Kavennus tehdään jokaisella puikolla, puikon keskellä ja puikon lopussa. Sitten neulotaan välikerroksia, joita on yleensä yhtä monta kuin oli kahden kavennuksen välissä silmukoita. Sen jälkeen tehdään uudet kavennukset. Nauhakavennuksen tapaan, kun silmukoita on jäljellä enää esimerkiksi kahdeksan, silmukat päätellään.
Kärjen voi kaventaa myös niin, että silmukoita jää jäljelle selvästi enemmän kuin yhteensä kahdeksan. Vaikkapa niin että silmukoita jää jokaiselle puikolle kuusi kappaletta. Sitten silmukat jaetaan kahdelle puikolle niin, että kantapohjan silmukat tulevat yhdelle puikolle ja loput silmukat toiselle puikolle. Silmukat asetetaan nyt vastakkain. Loppu lanka katkaistaan niin, että sitä jää noin 30 cm käytettäväksi. Lanka pujotetaan neulansilmään, ja neula viedään silmukoihin pistoilla, jotka jäljittelevät silmukoita. Kun kaikki silmukat on päätelty ja päättelylanka kiristetty, näyttää lopputulos siltä kuin sama silmukkajono jatkuisi saumattomasti päältä kantapohjaan.
Vaaleakeltayökkönen
Vaaleakeltayökkönen (Xanthia icteritia) on hyvin yleinen loppukesän ja alkusyksyn yöperhonen.
Koko ja ulkonäkö
Pohjaväriltään vaaleankeltainen, keskikokoinen ja teräväsiipinen yökkönen, josta on kolme erilaista värimuotoa. Värimuodolla f. flavescens ainoana etusiipien kuviointina erottuu tummana osa munuaistäplää sekä rivi tummia pisteitä aaltoviirun kohdalla lähellä siiven kärkeä. Myös yleisemmällä värimuodolla etusiiven munuaistäplä ja pisterivi erottuvat tummina, mutta lisäksi ulomman poikkiviirun kohdalla on leveä, kellanruskea varjostuma ja siiven etureunassa kolme kellanruskeaa laikkua. Kuvioinnin voimakkuus vaihtelee yksilöittäin. Kolmas värimuoto on ruosteenruskea f. aurantia. Takasiivet ovat yksivärisen valkoiset. Siipiväli on 32–40 mm.
Vuonna 1988 Helsingin seudulta pyydystetyistä 963 vaaleakeltayökkösestä oli pyydystyspaikasta riippuen 20–40 % värimuotoa f. flavescens. Muotoa f. aurantia tavattiin vain yksi yksilö. Vaalean muodon osuus oli suunnilleen sama myös Perämeren pohjukassa, jossa vastaavasti 777 yksilöstä viisi oli muotoa f. aurantia.
Levinneisyys ja lentoaika
Lajin levinneisyys kattaa suurimman osan Eurooppaa pois lukien eteläisimmät alueet. Idässä sitä tavataan aina Kiinaan ja Koreaan saakka. Suomessa vaaleakeltayökkönen elää lähes koko maassa pohjoisinta Lappia lukuun ottamatta. Perhoset lentävät yhtenä sukupolvena elokuun alkupuolelta syyskuun loppuun huipun ollessa elokuun lopulla.
Elinympäristö ja elintavat
Erittäin yleinen pensaikoissa sekä lehti- ja sekametsissä elävä laji. Perhoset lentävät pimeän tullen ja tulevat helposti syötille, huonommin valolle. Toukka elää aluksi pajulla, mutta siirtyy myöhemmin ruohovartiseen kasvillisuuteen. Kotelo on löyhässä kotelokopassa maassa. Muna talvehtii.