cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Suomen rautatiesilta
Rakennusvaiheet
Ensimmäinen silta rakennettiin vuosina 1910–1912. Sen suunnittelivat ja rakennuttivat arkkitehti Vladimir Petrovitš Apyškov ja insinöörit Nikolai Apollonovitš Beleljubski, Grigori Grigorjevitš Grivošein ja I. G. Aleksandrov. Rakentamisen rahoitti pääasiassa Suomen suuriruhtinaskunta, jolle silta oli tärkeä, koska sen kautta Suomen rataverkko yhdistyi Venäjän rataverkkoon. Vuonna 1988 ensimmäinen silta suljettiin junaliikenteeltä korroosion aiheuttamien vaurioiden vuoksi, ja vuonna 1994 sen nostosilta purettiin kokonaan pois. Laatokan rautatieaseman rakentamisen vuoksi kyseinen silta remontoitiin täysin vuosina 2002–2003. Siihen asennettiin uusi nostosilta, ja sen tornit ja liikennöintiväylät peruskorjattiin. Kunnostustyöt maksoivat yhteensä 900 miljoonaa ruplaa.
Dayton
Talous ja liikenne
Daytonin kansainvälinen lentoasema kuljettaa kaupunkiin ilmamatkustajia, ja Interstate 70 ja 75 ovat tärkeimmät kaupunkiin johtavat tiet. Vuonna 2012 lentoasemaa käytti seitsemän lentoyhtiötä ja sitä kautta kulki noin 2,6 miljoonaa matkustajaa. Paikallista linja-autoliikennettä Daytonin alueella hoitaa Greater Dayton Regional Transit Authority. Lisäksi kaupungissa on yksi Yhdysvaltain viimeisistä jäljelläolevista johdinautoverkostoista.
Suomen rautatiesilta
Rakennusvaiheet
Toinen siltaosuus rakennettiin ensimmäisen sillan viereen 1983–1987. Projektin pääinsinöörinä toimi O. Rusin. Sillasta tehtiin vanhan sillan näköinen.
Dayton
Väestö
thumb|left|[[Daytonin yliopiston rakennuksia.]] Daytonissa oli vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan 141 527 asukasta. Asukasluku oli vähentynyt vuodesta 2000 peräti 14,83 prosenttia. Daytonin väkiluku on ollut 1950-luvun jälkeen laskussa, ja enimmillään kaupungissa oli vuoden 1960 väestönlaskennassa 262 332 asukasta. Siitä asukasluku on vähentynyt 46,1 prosenttia. Daytonia ympäröi metropolialue, jossa oli 841 502 asukasta vuonna 2010. Daytonissa asui vielä 1930-luvulla lähes 74 prosenttia Mongomeryn piirikunnan väestöstä, mutta vuonna 2010 alle 20 prosenttia metropolialueen väestöstä asui Daytonissa.
Daytonin julkisessa koulujärjestelmässä on 30 koulua ja yli 14 500 oppilasta. Daytonin ympäristössä on 26 yliopistoa ja korkeakoulua. Niistä suurimmat ovat Wrightin osavaltionyliopisto ja Daytonin yliopisto, joka on Ohion suurin yksityinen yliopisto. Aivan Daytonin keskustassa sijaitseva Sinclair Community College on Yhdysvaltain suurimpia kaksivuotisia collegeja.
Suomen rautatiesilta
Rakenne
Silta on metallirakenteinen ja 538 metriä pitkä, ja siinä on neljä 110 metrin pituista jännettä. Keskellä on nostosilta, joka mahdollistaa suurten alusten liikennöinnin Nevaa pitkin. Sillalla on kaksi raidetta sekä jalankulkuväylä. Vuonna 1983 siltaan törmäsi 500 tonnin kalalastia kuljettanut laiva Komsomolets Tatarii. Alus upposi muutaman sadan metrin päässä törmäyspaikasta, noin puolimatkassa Aleksanteri Nevskin sillan suuntaan.
Dayton
Kulttuuri
thumb|[[Victoria Theatre (Dayton)|Victoria Theatre.]] Daytonin kulttuurielämää tukee vuonna 1986 perustettu The Arts Center Foundation -säätiö. Kaupungissa on esimerkiksi National Register of Historic Places -listalle valittu Victoria Theatre, joka on restauroitu moderniksi esittävien taiteiden keskukseksi. Victoria Theatre Associationilla on vuodessa noin 400 näytöstä, ja se ylläpitää Victoria Theatren lisäksi kahta muuta kulttuurirakennusta. Kaupungissa on myös vuonna 1933 perustettu ammattimainen 83 soittajan filharmoninen orkesteri ja Jeraldyne Blundenin vuonna 1968 perustama tanssiseurue Dayton Contemporary Dance Company, joka on yksi harvoista maailmanlaajuisesti tunnetuista yhdysvaltalaisista tanssiseurueista, joka ei ole kotoisin maan miljoonakaupungeista.
Dayton Daily News on päivittäin ilmestyvä sanomalehti. Sen lisäksi kaupungissa ilmestyy useita kaupunkilehtiä ja oppilaitosten julkaisuja. Kaupungissa on lisäksi useita televisio- ja radiokanavia.
Urheilu
thumb|[[Dayton Flyersin koripallo-ottelu.]] Daytonissa on pelannut muutamia ammattilaisurheilujoukkueita. Baseballin farmisarjoissa on pelannut Dayton Dragons ja jääkiekon farmisarjoissa Dayton Bombers. Niiden lisäksi yliopistoilla on omia urheilujoukkueita. Daytonin yliopiston Dayton Flyers on menestynyt erityisesti koripallossa.
Jamie Gold
Jamie M. Gold (s. 25. elokuuta 1969, New York City) on yhdysvaltalainen pokerinpelaaja ja televisiotuottaja. Hän voitti vuonna 2006 World Series of Pokerin pääturnauksen.
Jan Śrutwa
Jan Śrutwa (s. 1. joulukuuta 1940) on puolalainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihki papiksi Lublinin hiippakuntaan Piotr Kałwa 31. toukokuuta 1964, ja hänet nimitettiin Lublinin vihkipiispaksi sekä Liberalian titulaaripiispaksi 25. heinäkuuta 1984. Piispaksi vihkiminen seurasi 1. syyskuuta. Pääkonsekraattorina toimi Józef Glemp, jota avustivat Boleslaw Pylak ja Piotr Hemperek.
Lima (joki)
200px|thumb|right|Lima Lima on Espanjassa ja Portugalissa virtaava 108 kilometrin pituinen joki.
Lima saa alkunsa 975 metrin korkeudesta Ourensen maakunnasta Espanjasta. Se virtaa 108 kilometriä ennen laskemistaan Atlantin valtamereen Viana do Castelon kohdalla.
Jamie Gold
Gold syntyi New York Cityssä, mutta asui New Jerseyn osavaltiossa. Hän opiskeli kotikaupunkinsa Paramusin yliopistossa vuonna 1987. Hän sai myöhemmin toisesta yliopistosta alemman korkeakoulututkinnon.
Aluksi Goldista tuli liikemies. Hän liittyi jo 16-vuotiaana J. Michael Bloom & Associates Talent Agencyyn. Hän kuitenkin erosi sieltä 21-vuotiaana, perusti oman yrityksen ja toimi julkisuuden henkilöiden managerina ja agenttina. Nykyään hän toimii Buzznationin toimitusjohtajana.
Pokeriura
Gold alkoi tehdä yhteistyötä myöhemmin entisten WSOP-voittajien Johnny Chanin ja Chris Moneymakerin kanssa. Chan alkoi opettaa Goldille pokeria ja vuonna 2005 Gold alkoi pelata säännöllisesti pokeriturnauksissa. Saman vuoden huhtikuussa hän pelasi maailman toiseksi suurimmalla kasinolla, Bicyclellä, jossa järjestetyssä turnauksessa hän voitti yli 54 000 dollaria. Seuraavana vuonna hän voitti WSOP-mestaruuden kukistettuaan finaalissa Paul Wasickan kädellään Q♠ 9♣.
Kauden loputtua Goldin turnausansiot olivat kaikkiaan yli 12 miljoonaa dollaria, mikä on enemmän kuin kenelläkään muulla pokerinpelaajalla, joka on voittanut ansionsa kaikkein suurimmissa pokeriturnauksissa (WSOP, WPT jne.) Toisaalta Goldin pokerivoitoista on pääosa tullut WSOP:n pääturnauksesta.
Gold edusti Bodogin nettipokerihuonetta, kunnes tammikuussa 2007 Bodog ilmoitti lopettavansa yhteistyön Goldin kanssa thumb|Jamie Gold esittelee WSOP 2006:n voittorahoja.
Valtiomuoto
[[Kuva:Forms of government 2021.svg|thumb|520px| tasavalta
monarkia
]]
Valtiomuoto tarkoittaa poliittisten instituutioiden muodostamaa valtiojärjestystä, jonka tarkoitus on hallita valtiota ja sen kansaa. Valtiomuoto on yleensä valtion hallinnon päättämä ja määrittelemä. Yhteiskuntatieteellinen määritelmä voi poiketa valtiomuodon yleisestä määritelmästä, esimerkiksi monarkia voi joskus ollakin sotilaiden tukema totalitaristinen diktatuuri tai kansantasavallaksi kutsuttava muistuttaa enemmän yksipuoluejärjestelmän alaista poliisivaltiota.
Valtion hallinnon voi myös korvata siirtymäaika tai tilapäinen siirtymäajan hallinto (monarkioissa käytetään usein nimitystä interregnum), jota ei voi nimittää valtiomuodoksi. Esimerkiksi Suomessa käytiin vuosina 1917–1919 läpi siirtymävaihe, jonka aikana maan tulevasta valtiomuodosta ei ollut varmuutta. Nykyaikana siirtymäajan hallinto on voimassa esimerkiksi Egyptissä, jossa valta siirtyi vuonna 2011 sotilasjuntalle. Siirtymäaikaa tai siirtymäajan hallintoa kutsutaan joskus virheellisesti anarkiaksi, vaikka se onkin on oma epähierarkkinen hallintomuotonsa.
Valtiomuotoja
Demokratia – politiikasta päätetään enemmistön mielipiteen mukaan päätöksentekomenetelmässä, joka on avoin kaikille tai useimmille kansalaisille.
Sotilasjuntta – jolloin hallinnosta vastaavat sotilaat, jotka ovat ottaneet vallan. Juntta on tavallisisesti merkinnyt sotilasdiktatuuria. Poikkeuksenaneilikkavallankumouksella valtaan noussut kansallisen pelastuksen juntta Portugalissa 1974–1976.
Jan Śrutwa
Śrutwa sai 25. maaliskuuta 1992 nimityksen Zamość-Lubaczówin hiippakunnan piispaksi, jona hän toimi, kunnes erosi tehtävistään 5. elokuuta 2006.
Barry Mann
Barry Mann on yhdysvaltalainen lauluntekijä ja muusikko, joka muodosti yhdessä vaimonsa, sanoittaja Cynthia Weilin kanssa 1960-luvun menestyksekkäimpiin kuuluvan lauluntekijäduon. Heidän tuotantoaan ovat muun muassa kappaleet ”Sometimes When We Touch”, ”We Gotta Get Out Of This Place” ja tiettävästi maailman eniten radiokanavilla esitetty kappale ”You've Lost That Lovin’ Feeling”. Vuonna 1987 Barry Mann ja Cynthia Weil valittiin Songwriters Hall of Fameen.
Mann ylsi poplevylistoille jo teini-ikäisenä huumorikappaleilla ”She Say” ja ”Who Put the Bomp”, jolla hän esiintyi myös laulajana. Hän sai työpaikan Don Kirshnerin Aldon Music -yhtiössä, joka toimi laulunkirjoittajien maineikkaassa Brill Buildingissä New Yorkin Broadwayllä. Siellä hän tapasi sanoittaja Cynthia Weilin, josta tuli hänen vaimonsa ja pitkäaikainen työkumppani.
Barry Mann on toiminut myös levytuottajana, sovittajana ja muusikkona muun muassa John Lennonin, The Pointer Sistersin, Michael Boltonin, Mavis Staplesin ja Gladys Knightin levyillä. Hänet tunnetaan myös laulajana, ja sooloalbumillaan Barry Mann – Soul & Inspiration hän esittää omia kappaleitaan muun muassa Carole Kingin, Daryl Hallin, Bryan Adamsin, Richard Marxin ja Peabo Brysonin kanssa.
Mannin sävellykset ovat suuresta suosiostaan huolimatta usein varsin hankalia soittaa. YouTube-videobloggaaja ja ammattimuusikko Rick Beato teki kappaleesta ”Never Gonna Let You Go” videon ”The Most Complex Pop Song of All Time”, jossa hän hämmästelee sen monimutkaista soinnutusta ja monia sävellajinvaihtoja.
Suomalaislevytyksiä
Barry Mannin ja Gerry Goffinin varhaisen hitin ”Who Put the Bomp” levytti Pirkko Mannola vuonna 1962 Kari Tuomisaaren tekstittämänä nimellä ”Maailman paras levy”.
Iris Rautio julkaisi 1965 kappaleen ”Home of the Brave” Börje Sundgrenin käännöksenä ”Miks hän ei olla saa niinkuin haluaa”.
The Righteous Brothers -yhtyeen menestyskappaleen ”You've Lost That Lovin’ Feeling” (1964) suomensi Aarno Raninen nimellä ”Kaikki siitä kertoo”, ja kappaleen levytti ensin Raninen itse vuonna 1967 ja kolme vuotta myöhemmin Seija Simola.
Valtiomuoto
Valtiomuotoja
Teokratia – jossa suurin valta kuuluu uskonnolliselle yhteisölle tai uskonnollisille johtajille.
Barry Mann
Suomalaislevytyksiä
Kappale ”Saturday Night at the Movies” sai Raul Reimanin suomentamana ja Kirkan vuonna 1986 levyttämänä suomalaisen nimen ”Lauantai on yhtä rautaa”.
Valtiomuoto
Valtiomuotoja
Diktatuuri – jossa yksi henkilö, ryhmä tai puolue, yksipuoluejärjestelmä, joka hallitsee valtiota. Järjestelmä on äärimmillään totalitarismi.
Barry Mann
Suomalaislevytyksiä
Mannin ja Dan Hillin laulun ”Sometimes When We Touch” on suomentanut Kaisu Liuhala nimelle ”Kun minuun kosketat”, ja sen ovat levyttäneet ainakin Katri Helena 1980 ja Arja Koriseva 1990. Toinen suomennos tästä kappaleesta on Anita Hirvosen ”Kosketukses sun” vuodelta 1986.
William Smith (geologi)
William Smith (23. maaliskuuta 1769 Churchill, Oxfordshire, Englanti – 28. elokuuta 1839 Northampton, Englanti) oli brittiläinen geologi, jota on kutsuttu "englantilaisen geologian isäksi" ja stratigrafian perustajaksi. Smithin uraauurtava Englannin ja Walesin geologinen kartta vuodelta 1815 määritteli tyylin geologisille kartoille.
Ura
Smith oli sepän poika. Hän kävi kyläkoulua, opetteli maanmittauksen perusmenetelmät itse ostamistaan kirjoista ja keräsi kotikylänsä kukkuloiden fossiileja. Vuonna 1787 hänestä tuli maanmittarin avustaja. Smith oli rakennusinsinööri ja maanmittari, joka kanavien rakentamisen, peltojen kuivattamisen ja rajaamisen tehtävissä kiersi suuren osan Englantia. Tässä työssä hän ei ainoastaan tutkinut kiviä, vaan kiinnitti huomiota myös kerrostumien sisältämiin fossiileihin, ja niiden perusteella hän kokosi suuren osan Englannin kivikerrostumista stratigrafis-geologiseksi järjestelmäksi ja osoitti, että samaa fossiilia sisältävien kerrostumien on katsottava kuuluvan samaan ajanjaksoon maapallon kehityshistoriassa. Smith sovelsi näin paleontologista periaatetta eri kerrostumien geologisen iän määrittämiseen. Lukuisat matkat saivat hänet vakuuttuneeksi siitä, että olisi mahdollista laatia kartta, josta näkyisi eri kerrostumien esiintymisalueet Englannissa, ja vuonna 1794 hän laati ensimmäisen geologisen karttansa. Nykyiset Englannin geologiset kartat eroavat hänen kartoistaan lähinnä yksityiskohdiltaan.
Napoleonin sotia seurannut maatalouden lama johti Smithin taloudelliseen ahdinkoon ja pakotti hänet myymään fossiilikokoelmansa British Museumille. Smith vietti lopulta 10 viikkoa velkavankeudessa ja menetti kotinsa. Vuonna 1831 hän sai Lontoon geologiselta seuralta ensimmäisen Wollaston-mitalin ja vuonna 1832 kruunun myöntämän vuotuisen eläkkeen.
Barry Mann
Suomalaislevytyksiä
Pave Maijanen levytti vuonna 1994 Hectorin suomennoksen kappaleesta ”We Gotta Get Out Of This Place” nimellä ”On täältä nyt päästävä pois”.
Medicine
Kappale kertoo huonoista parisuhteista ja kuinka niistä eroaminen muuttaa koko elämän paremmaksi. Se edustaa enemmän yhtyeen elektronisempaa ja radioystävällisempää puolta, mutta siinä on myös elementtejä yhtyeen aikaisemmista kappaleista.
Purola (Vaasa)
Purola on Vaasan vanhimpia omakotialueita, mutta sinne on rakennettu koko 2010-luvun ajan uusia rakennuksia, mikä on moninkertaistanut Purolan koon niin väkiluvun kuin pinta-alankin suhteen.
Valtiomuoto
Historiallisia valtiomuotoja
Kalifaatti – kalifin johtama islamilainen teokraattinen valtio.
Purola (Vaasa)
Alueen asemakaava on vuodelta 1942. Purola liitettiin Vaasaan 1935. Purolasta on Vaasan keskustaan noin 3 kilometriä. Purola sijaitsee Teeriniemen, Asevelikylän ja Mustasaaren Sepänkylän läheisyydessä. Aivan Purolan tuntumassa sijaitsee Kivihaan kauppakeskittymä.
Purola sijaitsee hyvien ulkoilumahdollisuuksien, kuten Edvininpolun lähellä. Purolassa toimii muutama vuosi sitten avattu Purolan päiväkoti. Aiemmin Purolassa toimi myös Paukkulan ampumarata, joka kuitenkin suljettiin 1980-luvulla. Vaasan kaupunginhallinnon tilastoalueista Purola kuuluu Huutoniemen suuralueeseen.
Vuonna 2013 Purolan alueella oli 1 128 asukasta.
Aiheesta muualla
Vaasan Purolan kyläyhdistyksen kotisivut
Valtiomuoto
Historiallisia valtiomuotoja
Fasismi – totalitaarinen järjestelmä Italiassa, jossa puoluejärjestelmä ja parlamentti korvattiin ammattikunnista muodostetulla korporaatiolaitoksella.
Kansallissosialismi – natsi-Saksan muodostanut äärikansallismielinen, rasistinen, populistinen ja johtajakeskeinen absolutistinen diktatuuri. Se joka lainasi joitain piirteitä ja käytäntöjä fasismilta ja sosialismilta komentotalouden jääden todellisuudessa hallintomuotona sekavaksi ja keskeneräiseksi johtajanpalvontakultiksi.
Neuvostotasavalta – Neuvostoliiton osavaltiot.
Amanda Pilke
Amanda Pilke (s. 2. toukokuuta 1990 Tammisaari ) on suomalainen näyttelijä.
Elämä
Pilkkeestä tuli näyttelijä 11-vuotiaana, kun hänet valittiin Helmiä ja sikoja -elokuvan (2003) Saaran rooliin 400 tytön joukosta. Tenavatähdeksi tähtäävän Saaran rooli oli yksi elokuvan pääosista. Elokuva nousi koko vuoden kolmanneksi katsotuimmaksi kotimaiseksi elokuvaksi.
Pilke esiintyi Jonnan roolissa Karjalan kunnailla -televisiosarjassa, joka alkoi marraskuussa 2007 Yle TV2:ssa. Aleksi Mäkelän Älä unta nää -televisioelokuvassa hän oli yhdessä pääosista, kuten myös Dome Karukosken Kielletty hedelmä -elokuvassa. Pilke voitti osastaan Kielletyssä hedelmässä parhaan naissivuosan Jussi-palkinnon vuonna 2010.
2010-luvun alussa Pilke sairastui ortoreksiaan. Aku Louhimiehen ohjaamassa synkässä Vuosaari-elokuvassa (2012) Pilke näytteli vaativan roolin, johon kuului seksikohtauksia. Pilkkeen mukaan Louhimiehen ohjauksessa oli vaikeaa pysyä tasapainossa ja kokea luottamusta. Pilkkeen mukaan ohjaaja uteli näyttelijältä henkilökohtaisia tietoja ja käytti niitä sitten näyttelijää vastaan. Louhimiehen muissa elokuvissa esiintyneet näyttelijät ovat kertoneet, että Louhimiehen pyrkimyksenä on rikkoa naisnäyttelijöiden itsetunto. Antti J. Jokisen Puhdistus-elokuvassa (2012) Pilkkeellä oli rankka rooli venäläismafian seksiorjana. Pilkkeen mukaan yhteistyö Jokisen kanssa toimi saumattomasti, mutta Vuosaaren ja Puhdistuksen roolit yhdessä olivat hänelle voimakas kokemus. Niiden jälkeen hän oli henkisesti lopussa. Hän kieltäytyi uusista näyttelijärooleista. Sen sijaan hän työskenteli muun muassa päiväkodissa, ekokaupassa, kahvilassa, kasvisravintolassa, tehtaassa ja siivoojan tehtävissä. Kymmenen vuoden tauon jälkeen hän palasi näyttelijän töihin Rosvopankki-sarjassa.
Yksityiselämä
Vuonna 2013 Pilke tapasi tulevan miehensä ja meni avioon samana vuonna. Heillä on kaksi lasta. He asuvat Varsinais-Suomessa ja harjoittavat buddhalaisuutta.
Cynthia Weil
Cynthia Weil (18. lokakuuta 1940 New York, Yhdysvallat – 1. kesäkuuta 2023 Beverly Hills, Kalifornia, Yhdysvallat ) oli yhdysvaltalainen lauluntekijä ja sanoittaja, joka muodosti yhdessä aviomiehensä, säveltäjä Barry Mannin kanssa 1960-luvun menestyksekkäimpiin kuuluvan lauluntekijäduon. Heidän tuotantoaan ovat muun muassa kappaleet ”Sometimes When We Touch”, ”We Gotta Get Out Of This Place” ja tiettävästi maailman eniten radiokanavilla esitetty kappale ”You've Lost That Lovin’ Feeling”. Vuonna 1987 Barry Mann ja Cynthia Weil valittiin Songwriters Hall of Fameen.
Cynthia Weil aloitti lauluntekijäuransa Frank Loesserin palveluksessa, kunnes sai työpaikan Don Kirshnerin Aldon Music -yhtiössä, joka toimi laulunkirjoittajien maineikkaassa Brill Buildingissä New Yorkin Broadwayllä. Siellä hän tapasi Barry Mannin, josta tuli hänen aviomiehensä ja pitkäaikainen työkumppani.
Kun monet muut 1960-luvun lauluntekijäparit kokivat suosionsa vähitellen hiipuvan, Mann–Weil-parivaljakon menestys jatkui aina 1990-luvulle saakka, jolloin he kirjoittivat muun muassa silloiselle poikayhtyeelle Hansonille menestysballadin ”I Will Come To You” (1997). Mann ja Weil hallitsivat monia eri popmusiikin tyylilajeja kevyestä teinipopista countryyn, souliin ja rhythm and bluesiin. He kirjoittivat myös elokuvamusiikkia, kuten Oscar- ja Golden Globe -ehdokkaana olleen sävelmän ”Somewhere Out There” piirroselokuvaan Fievel matkalla Amerikkaan (1986). He olivat Grammy-palkintoehdokkaina elokuvaan Riku kirjamaassa (1994) yhdessä James Hornerin kanssa tekemästään laulusta ”Whatever You Imagine”.
Tammikuussa 2004 Barry Mannin ja Cynthia Weilin tuotantoon pohjautuva musiikkishow They Wrote That? sai ensi-iltansa New Yorkissa. Barry Mann lauloi heidän kappaleitaan viisimiehisen yhtyeen säestyksellä, ja Cynthia Weil kertoi lauluesitysten välillä heidän yhteisestä urastaan. Maaliskuussa 2008 sai ensi-iltansa Mannin ja Weilin rockmusikaali, joka pohjautuu vuoden 1994 elokuvaan The Mask – naamio.
Suomalaislevytyksiä
Iris Rautio levytti 1965 Mannin ja Weilin kappaleen ”Home of the Brave” Börje Sundgrenin käännöksenä ”Miks hän ei olla saa niinkuin haluaa”. The Righteous Brothers -yhtyeen menestyskappaleen ”You've Lost That Lovin’ Feeling” (1964) suomensi Aarno Raninen nimellä ”Kaikki siitä kertoo”, ja kappaleen levytti ensin Raninen itse vuonna 1967 ja kolme vuotta myöhemmin Seija Simola. Pertti Reposen tekstin kappaleeseen ”Angelica” ovat levyttäneet Danny vuonna 1968 ja Topi Sorsakoski vuonna 1999. Kappale ”Saturday Night at the Movies” sai Raul Reimanin suomentamana ja Kirkan vuonna 1986 levyttämänä suomalaisen nimen ”Lauantai on yhtä rautaa”. Pave Maijanen levytti vuonna 1994 Hectorin suomennoksen kappaleesta ”We Gotta Get Out Of This Place” nimellä ”On täältä nyt päästävä pois”. Pauli Hanhiniemi on suomentanut Mann–Weil-kappaleen ”Don't Make My Baby Blue” nimellä ”Pidä huoli onnestaan”, ja sen on levyttänyt Pate Mustajärvi vuonna 1995.
Running Wild (yhtye)
Running Wild on saksalainen heavy metal -yhtye, joka on perustettu vuonna 1976 Hampurissa. Yhtyeen alkuperäinen nimi oli Granite Hearts, mutta vuonna 1979 nimeksi vaihdettiin Running Wild. Heidän ensimmäiset levynsä Gates to Purgatory ja Branded and Exiled poikkesivat paholais- ja okkultismiteemansa puolesta myöhemmistä levyistä. Vuonna 1987 julkaistusta kolmannesta albumista Under Jolly Roger alkaen yhtyeen aiheet ovat käsitelleet merirosvoja, purjelaivojen aikakautta ja muita historiallisia teemoja. Vaikka historialliset sanoitukset olivat aluksi pinnallisia, myöhemmin niitä varten tehtiin intensiivistä tutkimustyötä. Sanoitukset kertovat merirosvoista kuten Calico Jack, Klaus Störtebecker ja vähemmän tunnettu Henry Jennings, mutta niissä käsitellään myös muita historiallisia aiheita kuten ruusujen sotaa, Waterloon taistelua ja konkistadorien Amerikan valloitusta.
Kyhmyniskakrokotiili
Kyhmyniskakrokotiili (Crocodylus moreletii) on keskikokoinen Keski-Amerikassa esiintyvä krokotiililaji. Lajin tieteellinen nimi on annettu ranskalaisen luonnontieteilijän P. M. A. Moreletin mukaan, joka löysi lajin vuonna 1850.
Koko ja ulkonäkö
Kyhmyniskakrokotiili kasvaa yleensä kolmimetriseksi, mutta voi kasvaa jopa 4,7 metriä pitkäksi ja painaa 58 kiloa. Kyhmyniskakrokotiili muistuttaa paljon amerikankrokotiilia ja kuubankrokotiilia. Kyhmyniskakrokotiililla on samanlainen kuono ja leuat kuin amerikankrokotiililla, mutta kyhmyniskrokotiili on sitä pienempi. Myös lajien luuston rakenne on erilainen. Kyhmyniskakrokotiilin yläleuan kärkiosan muodostava luu on takaosastaan lyhyt, ja se liittyy kaarimaisella saumalla yläleuan takaosan muodostavaan luuhun. Hammaskuopat ovat neliömäiset toisin kuin amerikankrokotiililla. Hampaita on 66–68 kappaletta. Sen ruumis on pitkänomainen ja niskassa näkyy neljän sarveiskilven muodostama nelikulmio, jonka sivuilla on kaksi pienempää kilpeä. Jalkojen kilvet ovat pienet. Aikuinen yksilö on ruskeanharmaa ja sen silmät ovat hopeanharmaat. Nuoret eläimet ovat kellertäviä ja mustapäisiä. Guatemalasta on löydetty muutaman miljoonan vuoden ikäisistä kerrostumista kyhmykrokotiilin luita. Joukossa on muun muassa yläleuan luu, jossa on samanlaiset hammaskuopat kuin lajin nykyään elävillä yksilöillä.
Levinneisyys ja elinympäristö
Kyhmyniskakrokotiili elää vain suppealla alueella Keski-Amerikassa. Levinneisyys ulottuu Keski-Meksikosta Jukatanin niemimaalle. Esiintymismaita ovat Meksiko, Guatemala ja Belize. Kyhmyniskakrokotiili viihtyy parhaiten savannimaisten alueiden pienissä järvissä ja lammikoissa. Suurten jokien varsilta se yleensä puuttuu, mutta kuivana kautena lammikkojonoiksi muuttuvilla pienillä vesistöreiteillä niitä saattaa olla suuria määriä. Laji elää myös sademetsien järvissä ja soilla.
Elintavat
Kyhmyniskakrokotiili on rauhallinen eikä ärsyynny kovin helposti. Se elää erilaisessa ympäristössä kuin amerikankrokotiili, eikä se joudu yleensä kilpailemaan sen kanssa. Elinalueen koko on 16,5–18 neliökilometriä. Kyhmyniskakrokotiilit ovat aktiivisia pääasiassa öisin, jolloin ne saalistavat ja parittelevat. Päivät ne lekottelevat auringossa, vaikka ne ovatkin koko ajan selvillä ympäristön tapahtumista.
Ravinto
Kyhmyniskakrokotiilin takahampaat soveltuvat hyvin paksukuorisen saaliin syömiseen ja se syö mielellään kilpikonnia ja simpukoita. Näiden puuttuessa kyhmyniskakrokotiilit syövät savannialueilla pehmeäkuorisia kotiloita. Laji syö myös paljon kaloja, lintuja, matelijoita, kovakuoriaisia ja nisäkkäitä, kuten opossumeja. Lajille on ominaista myös kannibalismi. Krokotiili itse voi joutua jaguaarin saaliiksi.
Lisääntyminen
Kyhmyniskakrokotiilit lisääntyvät ennen sadekautta. Ne ovat ainoita krokotiileja, jotka tekevät pinomaisia pesiä. Pesä on kolme metriä leveä ja metrin korkuinen. Naaras munii pesään 20–45 munaa, joissain pesissä on havaittu olevan useamman kuin yhden naaraan munat. Munat hautuvat noin 80 päivää, jonka jälkeen emo saattaa kuljettaa munia veden ääreen ja murtaa munankuoren. Myöhemmistä vaiheista tiedetään vielä vähän. Kyhmyniskakrokotiilit tulevat sukukypsiksi 7–8-vuotiaina. Laji voi elää luonnossa 70-vuotiaaksi ja vankeudessa jopa 80-vuotiaaksi.
Uhat ja suojelu
Kyhmyniskakrokotiili metsästettiin lähes sukupuuttoon 1940- ja 1950-luvuilla ja noihin aikoihin Tabascossa saatettiin myydä jopa tuhat kyhmykrokotiilin nahkaa päivässä. Sukupuuton uhka alkoi väistyä, kun lajin tarhaus aloitettiin Meksikossa. Laji ei enää ole uhanalainen, vaikka salametsästystä ja elinalueiden tuhoutumista esiintyy yhä. Nykyään luonnossa elää 10 000–20 000 yksilöä. Kyhmyniskakrokotiileja on Meksikossa istutettu myös alueille, joilla niitä ei aiemmin ole esiintynyt.
Kuami Agboh
thumb|Kuami Agboh Kuami Agboh (s. 28. joulukuuta 1977 Lomé, Togo) on togolainen jalkapalloilija. Hän on pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja.
Seurajoukkueurallaan Agboh on edustanut ranskalaisia Auxerrea ja Grenoblea, belgialaista Bevereniä ja suomalaista MyPaa.
Togon maajoukkueessakin pelannut Agboh osallistui vuoden 2006 MM-kilpailuihin, joissa Togo hävisi kaikki kolme alkulohkon otteluaan. Agboh pelasi vain Sveitsiä vastaan 25 minuuttia avauskokoonpanossa. Junioritasolla hän edusti Ranskaa ja oli mukana voittamassa alle 19-vuotiaiden Euroopan-mestaruutta vuonna 1996. Hän edusti Ranskaa myös vuoden 1997 nuorten MM-kilpailuissa.
Stradivarius
thumb|Yksi Stradivarius-kokoelman viuluista Palacio Realissa [[Madridissa.]] Stradivarius on Stradivarien suvun, erityisesti Antonio Stradivarin (1644–1737), rakentama jousisoitin. Stradivari rakensi kaikkiaan yli 1 100 viulua, joista noin 650 on yhä jäljellä. Antonio Stradivari rakensi myös kaksi kitaraa ja yhden harpun. Etenkin Stradivarin rakentamat viulut ovat lajinsa kalleimpia ja arvostetuimpia.
Soinnin salaisuus
Stradivariusten loistavan soinnin syistä on erilaisia teorioita.
Stradivariuksia rakennettiin Italian Cremonassa vuosina 1660–1731, jolloin Euroopassa vallitsi niin sanottu pieni jääkausi. Tämän arvellaan parantaneen puumateriaalin laatua.
On arveltu, että käytetty puulaji, soittimen muotoilu, bakteerit ja sienet tai jokin lakan ainesosa, kuten munasta tai eläimennahasta peräisin olevat proteiinit pohjakerroksessa ja meripihka, mirha tai jokin vielä eksoottisempi aine pintakerroksessa olisivat jäykistäneet soitinta. Tutkimuksissa soittimista on löytynyt muun muassa tulivuorentuhkaa. Tutkimuksia on vaikeuttanut soitinten harvinaisuus, arvo ja huono saatavuus.
Viulujen kaikukopan pohjissa käytetty puu on käsitelty sienieliöitä tuhoavilla kuparin, raudan ja kromin suoloilla. Puunsuoja-aineena käytetyt suolat muuttavat myös instrumenttien mekaanisia ja akustisia ominaisuuksia, minkä on arveltu vaikuttavan niiden ääneen parantavasti.
Viiden Stradivariuksen tutkimuksissa selvisi, että Stradivarin käyttämä lakka olikin aivan yksinkertainen ja tavanomainen öljyn ja pihkan seos. Ensin soittimen pintaan siveltiin pähkinäpuu- tai pellavaöljykerros. Sitten seurasi kerros öljyn ja mänty-, kuusi- tai lehtikuusipihkan seosta, jossa oli mukana punaisia väriaineita.
Suomalaisista viulisteista ainakin Kasmir Uusituvalla ja Satu Vänskällä on käytössään Stradivarius. Uusituvan käyttämän viulun omistaa Pohjola Pankin Taidesäätiö. Vänskällä käytössä olevan viulun omistaa australialainen säätiö.
Alttoviulut
Antonio Stradivari rakensi yhteensä 13 alttoviulua, joista on jäljellä enää muutama.
Sellot
Antonio Stradivari rakensi elämänsä aikana noin 70 selloa.
Kitarat
Antonio Stradivarilta on säilynyt näihin päiviin kaksi kokonaista barokkikitaraa ja joitakin kitaran osia. Molemmissa säilyneissä kitaroissa on viisi kieliparia eli kymmenen kieltä.
Vähä Hankajärvi
Vähä Hankajärvi on Päijät-Hämeessä Padasjoella sijaitseva järvi.
Maantietoa
Järven pinta-ala on 13 hehtaaria. Se on 1,1 kilometriä pitkä ja 200 metriä leveä. Siinä ei ole kartan mukaan saaria. Järven rantaviivan pituus on 2,4 kilometriä.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Längelmäveden ja Hauhon reittien valuma-alueen (35.7) Kukkian reitin valuma-alueeseen (35.78), jonka Heinäjoen valuma-alueeseen (35.786) järvi kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 119,2 metriä mpy.
Taishan
Taishan (eli Taivuori) on vuori Kiinan Shandongin maakunnassa, linnuntietä noin seitsemän kilometriä Tai’anin kaupunkikeskustan pohjoispuolella ja runsas 40 kilometriä Jinanista etelään. Se luokitellaan yleensä tärkeimmäksi Kiinan viidestä pyhästä vuoresta, ja liitetään esimerkiksi taolaisuudessa auringonnousuun, syntymään ja uudistumiseen. Vuoren ympäristöstä tunnetaan Dawenkoun kulttuuri (jo 4100–2600 eaa.). Vuoren rinteen temppeleitä on pidetty pyhiinvaelluskohteina ainakin kolmentuhannen vuoden ajan. Vuorella on useiden uskontojen, kuten taolaisten ja buddhalaisten temppeleitä.
Vuori on enimmäkseen lehtimetsävyöhykkeellä, 80 prosenttia sen pinta-alasta on kasvillisuuden peitossa. Siellä on kulttuurihistoriallisesti merkittäviä yksittäisiä puita kuten Han-dynastian sypressit, jotka keisari Wu Di istutti. Vuorelle nousevat pyhiinvaellusreitit kulkevat temppelien, porttien, portaikkojen ja kioskien kautta.
Vuorenhuipulle johtaa neljä eri reittiä. Itäinen reitti on suosituin ja sitä pidetään Kiinan keisarien nousuunsa käyttämänä reittiä. Useimmat tämän reitin valinneista käyvät ensin vuoren juurella sijaitsevassa Dai-pyhäkössä ennen noin 7 200 porrasaskelman nousua vuorelle. Tavalliselta ulkoilijalta nousu vie noin kuusi tuntia, hyväkuntoinen hölkkääjä voi päästä huipulle 2,5–3 tunnissa. Sää- ja lämpötilaolot vuorella voivat poiketa huomattavasti alhaalla laaksossa vallitsevista olosuhteista ja lähiajan sääennusteeseen on hyvä tutustua ennalta. Kerrospukeutumista ja hyvää takkia suositellaan samoin on syytä varata juomaa ja evästä nousun ja paluun ajaksi. Fyysisesti helpointa on ajaa bussilla vuoren puoliväliin ja sieltä hisseillä ylös vuorelle.
Taishan on UNESCOn kulttuuriperintökohteiden luettelossa vuodesta 1987. Vuorella on kansallispuiston asema ja sillä on Kiinan merkittävimpien turistikohteiden AAAAA-luokitus.
Imperialin piirikunta
Imperialin piirikunta on Yhdysvaltojen Kalifornian osavaltiossa sijaitseva piirikunta. Sen väkiluku oli 179 702 vuonna 2020 ja sen pinta-ala on 11 610 neliökilometriä. Piirikunnan suurin kaupunki El Centro on myös sen hallintokeskus.
Väestö
Piirikunnan asukkaista 82,7 prosenttia on latinalaisamerikkalaisia, 11,9 prosenttia valkoisia ja 2,35 prosenttia mustia. 75,7 prosenttia puhuu muita kieliä kuin englantia. 83,1 prosenttia asukkaista on Yhdysvaltain kansalaisia. Piirikunnan väestön keski-ikä on 32,2 vuotta.
Melanie Thornton
thumb|Melanie Thornton esiintymässä [[Leipzigissa marraskuussa 2001, vain tunteja ennen kuolemaansa.]] Melanie Janene Thornton oli yhdysvaltalainen pop-laulaja sekä saksalaisen eurodance-yhtye La Bouchen keulakuva 1994–2000 ennen soolouralle siirtymistään. La Bouche teki 1990-luvulla muun muassa hitit ”Sweet Dreams” ja ”Be My Lover”.
Melanie Thornton oli lähtöisin Etelä-Carolinasta ja harrasti musiikkia jo nuoruusvuosinaan. Hän muutti Saksaan sisarensa perässä vuonna 1991 ja otti kaksoiskansalaisuuden. Setänsä rohkaisemana Thornton alkoi esiintyä saksalaisilla klubeilla parempien tienestien toivossa ja työstää demoja studiossa. Hän oli 1990-luvun alkupuolella mukana useissa lyhytaikaisissa eurodance-projekteissa, joiden levytykset jäivät vain yhteen tai muutamaan singlejulkaisuun.
Musiikkituottaja Frank Farian värväsi Thorntonin La Bouchen päälaulajaksi kuultuaan tämän levyttämän version ”Sweet Dreams” -kappaleesta. Lisäksi hän levytti Le Click-yhtyeelle kappaleen ”Tonight Is The Night”. Thorntonia kosiskeltiin myös myös Le Clickiin, mutta hän päätti itse jäädä päälaulajaksi siihen yhtyeeseen, jonka kappale menestyy parhaiten markkinoilla. Kun La Bouchen ”Sweet Dreams”-kappale saavutti paremman menestyksen, Thornton jatkoi yhteistyötä Farianin kanssa La Bouchessa.
Thornton siirtyi La Bouchesta soolouralle vuonna 2000 ja puoli vuotta ennen hänen kuolemaansa julkaistu debyyttialbumi Ready to Fly menestyi Euroopan markkinoilla.
Thornton kuoli lento-onnettomuudessa Sveitsissä marraskuussa 2001, kolme kuukautta laulaja Aaliyahin lento-onnettomuuden jälkeen. Hän oli tuolloin matkalla Zürichiin televisioesiintymisiin ja mainostamaan uutta ”Wonderful Dream (Holidays Are Coming)” -singleään. Thornton oli yksi onnettomuuden 24:stä uhrista. Hänet on haudattu Etelä-Carolinaan.
Sitaatti
''”Ei ole takeita siitä, että elämme huomenna. Siksi elän joka päivä niin kuin se olisi viimeinen.”'' (Melanie Thornton)
Romuald Hazoumè
Romuald Hazoumè (syntynyt 1962 Porto Novo Dahomey) on joruba taiteilija Beninin tasavallasta, joka tunnetaan teoksestaan La Bouche du Roi , joka on tehty vuonna 1789 valmistuneen kuvan mukaan orjalaiva Brookesista. La Bouche du Roi oli esillä useilla paikkakunnilla Isossa-Britanniassa osana orjakauppalain Slave Trade Act 1807  juhlavuoden muistotilaisuuksia. Hazoumé käyttää kierrätettyjä materiaaleja luodessaan teoksiaan.
Naamiota ja muovikanistereita
Hazoumè tunnetaan myös naamio -sarjastaan. Hän aloitti tämän vaiheen taiteessaan 1980-luvun puolivälissä. Naamiot on valmistettu hylätyistä bensiinikanistereista, ja ne muistuttavat perinteisessä afrikkalaisessa kulttuurissa ja seremonioissa käytettäviä naamiota. Selittäessään näitä teoksia Hazoumè on sanonut: ”Minä lähetän takaisin länteen sen, joka heille kuuluu, siis kiellän kulusyhteiskunnan, joka tunkeutuu meille joka päivä.”
Romuald Hazoumén teokset muistuttavat Marcel Duchampin readymade-teoksia. Hän käyttää hyväkseen ja muuntelee yleisesti käytössä olevia bensiinikanistereita naamioissaan. Materiaalin valinta osoittaa länsimaisen konsumerismin vaikutuksiin Afrikassa. Beniniläiset ovat riippuvaisia Nigeriasta polttoaineessa, jota jaetaan jerrykannuissa laajoilla pimeillä markkinoilla naapurimaiden välillä. Nämä biohajoamattomat kanisterit, jotka ovat tavallisesti tehty Saksasta tulleesta mustasta kumista, keräytyvät Cotonoun ja Porto-Novon kaduille. Hazoumé nauttii ajatuksesta lähettää hylättyjä materiaaleja takaisin Eurooppaan ja Yhdysvaltoihin teoksissaan.
Hazoumèn teoksia on Jean Pigozzin Nykyafrikkalaisen taiteen kokoelmassa (CAAC).
Suomessa
Romuald Hazoumèn näyttely 2005 Romuald Hazoumè Installaatiotaidetta nähtiin Helsingin kulttuurikeskus CAISAssa vuonna 2005. Hän oli myös Ars 11:n taiteilija vuonna 2011.
Ars-näyttelyssä Hazoumè esitti 15 teosta. Naamio-aiheisten teosten lisäksi mukana oli myös suuri lattiaistalaatio ouroboros-aiheinen Sateenkaarikäärme.
Alois Mock
thumb|Alois Mock [[Saksan kristillisdemokraattinen unioni|CDU:n puoluepäivillä Kölnissä vuonna 1983.]] Alois Mock (10. kesäkuuta 1934 – 1. kesäkuuta 2017) oli itävaltalainen Kansanpuolueen (ÖVP) poliitikko.
Mock toimi uransa varhaisessa vaiheessa muun muassa Itävallan opetusministerinä vuosina 1969–1970. Vuonna 1971 hänet valittiin parlamentin jäseneksi ja Euratsfeldin pormestariksi. Vuonna 1979 hänestä tuli Euroopan demokraattisen unionin (EDU) puheenjohtaja, ja vuosina 1983–1987 hän johti Kansainvälistä demokraattista unionia (IDU).
Mock oli Itävallan varaliittokanslerina vuosina 1987–1989. Hänen ulkoministerikautensa 1987–1995 päätteeksi maasta tuli EU:n jäsenvaltio. Hän vetäytyi vuonna 1999 parlamentista Parkinsonin taudin johdosta; hänellä oli sairaus vuodesta 1995.
Hjalmar Henrik Kasten
Hjalmar Henrik Kasten (12. lokakuuta 1862 Porvoo – 16. heinäkuuta 1926 Helsinki) oli suomalainen läkkiseppä ja tehtailija. Hänen vuonna 1886 Helsinkiin perustamansa läkkisepänliikkeen seuraaja on nykyisin tavarankäsittely- ja varastointijärjestelmiä valmistava Constructor Finland.
Kastenin isä oli tinaseppä Henrik Daniel Kasten. Kasten työskenteli aluksi metallialalla oppipoikana ja kisällinä Helsingissä ja vuoden verran Venäjällä. Hän perusti vuonna 1886 Helsinkiin Pienen Roobertinkadun varrelle läkki-, pelti- ja vaskisepänliikkeen, joka erikoistui paloruiskujen valmistukseen. 1900-luvun alussa yritys siirtyi Korkeavuorenkadulle Kastenin asuintalon piharakennukseen. Kasten kuului Suomen Käsityöläis-Osakepankin hallintoneuvostoon, ja hän otti osaa Käsityö- ja tehtailijayhdistyksen sekä Suomen Metalliteollisuudenliiton toimintaan.
Kastenin perustama yritys siirtyi sittemmin Pitäjänmäelle ja vuonna 1951 yritys aloitti teräksisten varastohyllyjen ja varastolaatikoiden valmistuksen. Myöhemmin alettiin valmistaa myös arkisto-, siirto- ja ulokehyllyjä. Eri vaiheiden jälkeen yritys toimii nykyisin nimellä Constructor Finland - Kasten ja on osa Gonvarri Material Handling -konsernia.
Józef Kowalczyk
thumb|right|Józef Kowalczyk pienoiskuva Józef Kowalczyk (s. 28. elokuuta 1938) on puolalainen roomalaiskatolinen arkkipiispa. Hänet vihki Warmiaan diakoniksi Tomasz Wilczyński 18. maaliskuuta 1961 ja papiksi Józef Drzazga 14. tammikuuta 1962. Hänet nimitettiin 26. elokuuta 1989 Heraclean titulaariarkkipiispaksi ja apostoliseksi nuntiukseksi Puolaan. Piispaksi konsekroinnin suoritti 20. lokakuuta paavi Johannes Paavali II, jota avustivat Edward Idris Cassidy ja Francesco Colasuonno.
Mafalda
Mafalda on vuonna 1962 luotu strippisarjakuva. Sarjakuvaa kirjoitti ja piirsi argentiinalainen sarjakuvapiirtäjä Quino (Joaquín Salvador Lavado). Sarjakuvaa, jonka päähenkilö on ihmiskunnasta ja maailmanrauhasta huolestunut pieni tyttö, joka kapinoi maailman nykytilaa vastaan, tehtiin vuodesta 1964 vuoteen 1973 ja se sai suurta suosiota sekä Latinalaisessa Amerikassa ja Euroopassa.
Sarjakuvan hahmoja Mafaldan lisäksi ovat muun muassa tämän muut perheenjäsenet sekä ystävät Felipe, Manolito, Susanita ja Miguelito.
Historia
Mafalda ja muita sarjakuvan hahmoja luotiin vuonna 1962 kodinkoneita mainostavaan sarjakuvaan, jota oli tarkoitus julkaista päivittäin Clarín-sanomalehdessä. Clarín kuitenkin mitätöi sopimuksen, ja mainoskampanja lopetettiin kokonaan.
Mafaldasta tuli oikea sarjakuva Julián Delgadon ehdotuksesta, joka oli tuohon aikaan viikoittaisen Primera Plana-sanomalehden vanhempi päätoimittaja ja Quinon ystävä. Sarjakuvaa julkaistiin tuossa lehdessä 29. syyskuuta 1964 lähtien. Ensimmäisissä stripeissä esiintyivät vain viisivuotias Mafalda ja hänen vanhempansa. Mukaan liittyi Mafaldan ystävä Felipe tammikuussa 1965. Maaliskuussa 1965 syntyi laillisia kiistoja, ja Mafaldan julkaiseminen päättyi yhdeksäs maaliskuuta 1965.
Viidentenätoista maaliskuuta 1965 Mafalda alkoi ilmestyä uudelleen päivittäisessä Mundo-sanomalehdessä mahdollistaen ajankohtaisten tapahtumien seuraamisen stripeissä. Hahmot Manolito ja Susanita luotiin seuraavina viikkoina ja kun lehti lakkautettiin 22. joulukuuta 1967, Mafaldan äiti oli raskaana.
Puoli vuotta myöhemmin Mafaldan julkaisu jatkui toisena kesäkuuta 1968, viikoittaisessa Siete Días Illustrados-lehdessä. Nyt Mafalda oli saanut pikkuveljen nimeltä Guille. Koska sarjakuvat piti toimittaa lehdelle kaksi viikkoa ennen julkaisua, Quino ei voinut enää kommentoida uutisia sarjakuvassaan samalla tavalla. Hän lopetti itse Mafaldan piirtämisen 25. kesäkuuta 1973.
Quino piirsi Mafaldaa vielä muutamia kertoja, enimmäkseen ihmisoikeuksia puolustaviin julkaisuihin. Esimerkiksi vuonna 1976 hän teki julisteen Unicefin lasten oikeuksien kongressille.
Mafalda-kirjat ja -käännökset
Suurin osa stripeistä, jotka eivät olleet liian läheisesti sidoksissa sen aikaisiin, jo unohdettuihin tapahtumiin on kronologisesti julkaistu uudelleen kahdessatoista pienessä kirjassa, kaksi strippiä sivua kohden. Pois jäivät myös ensimmäiset Primera Plana-lehdessä julkaistut stripit, joita ei nähty uudelleen ennen kuin vuonna 1989.
Mafaldaa on käännetty monille eurooppalaisille kielille ja kiinaksi.
Mafaldaa on toisinaan verrattu Charles Schulzin Jaska Jokuseen, huomattavimpana esimerkkinä näin teki Umberto Eco vuonna 1968.
Ensimmäiseksi Mafalda-sarjakuvia Suomessa julkaisi Sanoma Oy 1970-luvun alussa (suom. Jorma Kapari). 1980-luvun lopussa Jalava julkaisi Mafaldaa albumikoossa (suom. Soile Kaukoranta). 2000-luvun alussa Jalava julkaisi Mafalda-albumit uudestaan pokkareina.
Mafalda-animaatiot
Quino vastusti sitä, että Mafaldasta tehtäisiin näyteltyjä elokuvia tai näytelmiä mutta kahteen animaatiosarjaan hän myöntyi. Ensimmäisen, jossa oli 260 puolitoistaminuuttista jaksoa, tuotti Daniel Mallo argentiinalaiselle televisiolle vuodesta 1972 lähtien. Carlos Márquez muokkasi näistä kokoillan elokuvan vuonna 1982, joskin se on jäänyt melko tuntemattomaksi. Vuonna 1993 kuubalainen ohjaaja Juan Padrón, Quinon läheinen ystävä, ohjasi 104-jaksoinen Mafalda-sarjan, espanjalaisten tuottajien tukemana.
Ensimmäinen Mafalda-piirrossarja oli Suomessa osana Veturi-lastenohjelmaa 90-luvun loppupuolella.
Suomalaisia rakkaustarinoita
Suomalaisia rakkaustarinoita 1 on suomalaisen säveltäjän Kikka Laitisen ja hänen yhtyeensä Kikka Laitinen Co. studioalbumi. Se julkaistiin 22. helmikuuta 2006. Äänitykset on tehty JJ-studiossa ja KoDa Oy:ssä. Levyn on miksannut Ilkka Herkman Hip Studiossa ja masteroinut Pauli Saastamoinen Finnvoxissa. Albumin tunnetuimpia lauluja ovat ”Ei surullista”, ”Onni on pienissä asioissa” ja ”Tatuoitu neitoperhonen”, ja ne ovat Kikka Laitisen säveltämiä ja sanoittamia ja yhtyeen sovittamia.
Suomalaisia rakkaustarinoita trilogia
Suomalaisia rakkaustarinoita -laulusarja muodostaa kolmiosaisen trilogian. Ensimmäinen osa julkaistiin vuonna 2006, toinen osa 2008 ja kolmas vuonna 2012. Suomalaisia rakkaustarinoita -trilogian tunnetuimpia kappaleita ovat muun muassa ”Onni on pienissä asioissa”, ”Suomalaisia rakkaustarinoita”, ”Jospa ne kaksi poikaa”, ”Da?”, ”Enää linnut laula ei”, ”Rakkaus naista kuljettaa” ja "Enkelit sut luotani vei". Monet Suomalaisia rakkaustarinoita -trilogian laulut ovat olleet mm. Yle Radio Suomen ja Radio Top 20 -soitetuimpien listoilla vv. 2006–2013.
Suomalaisia rakkaustarinoita -trilogiasta Suomalaisia rakkaustarinoita, Suomalaisia rakkaustarinoita 2 ja Suomalaisia rakkaustarinoita 3 kehitettiin vuonna 2013 sarja johon yhdistettiin musiikkia ja muotoilua: syntyi Suomalaisia rakkaustarinoita Kikka Laitinen, joka sai Suomalaisen Työn Liitolta sekä Avainlippu- että Design from Finland -merkit. Suomalaisia rakkaustarinoita - Kikka Laitinen on Rekisteröity tavaramerkki. Sarjan laulut ovat pääosin Kikka Laitisen säveltämiä ja sanoittamia ja yhtyeen Kikka Laitinen Co. sovittamia. Sarjan muotoilu on Ville Korhosen käsialaa.
Kultapyrstökoralliahven
Kultapyrstökoralliahven (Chrysiptera parasema) on koralliahveniin kuuluva kala.
Koko ja ulkonäkö
Kultapyrstökoralliahven kasvaa noin 6 cm pitkäksi. Sen vartalo on sininen, evät ja pyrstön kärki läpikuultavan harmaat, pyrstön tyvi keltainen.
Alkuperä
Kultapyrstökoralliahven elää luonnossa Läntisellä Tyynellämerellä: Papua-Uusi-Guinea, Filippiinit ja Salomonsaaret kuuluvat sen kotivesiin.
Käyttäytyminen
Kultapyrstökoralliahven on suhteellisen rauhallinen kala, joka sopii akvaarioon paremmin kuin aggressiivisemmat sukulaisensa, esimerkiksi safiirikala ja tähtikoralliahven. Se ei koske selkärangattomiin, joten se sopii myös riutta-akvaarioon.
Ravinto
Tähtikoralliahven syö akvaariossa liha- ja leväpitoista ruokaa.
Lapinjärvi
Lapinjärvi on Suomen kunta, joka sijaitsee Uudenmaan maakunnassa. Kunnan väkiluku on 0 ja sen pinta-ala on 0 km², josta 0 km² on maata ja loput 0 km² sisävesialueita. Kunta on kaksikielinen: 0 prosenttia sen asukkaista puhuu äidinkielenään suomea ja 0 prosenttia ruotsia. Lapinjärven naapurikunnat ovat Iitti, Kouvola, Loviisa, Myrskylä ja Orimattila.
Historia
Lapinjärven historiasta kertoo kaksi kirjaa: Mikael Korhosen ja Christer Kuvajan Lapinjärven historia Kaksi kieltä – yksi kunta (1995) sekä ruotsinkielinen Anders Allardtin Lappträsk socken (1920), johon kirjoittaja teki vielä korjauksia ja lisäyksiä julkaisussa Lappträsk socken: tillägg och rättelser (1921).
Esihistorialliselta ajalta 1700-luvulle
Lapinjärven alueen asutus alkoi kehittyä jo kivikaudelta lähtien: Vasarankylän ja Lindkosken alueelta on löytynyt kummastakin seitsemän kivikautista asuinpaikkaa, ja muita asuinpaikkoja on yhteensä kuusi. Tämän jälkeen seuraavat merkit asutuksesta sijoittuvat 1200–1300-luvuille, mutta ei ole täyttä varmuutta, onko Lapinjärvi ollut näiden välisen ajan asumatonta aluetta.
Toisen ristiretken jälkeen itäistä Uuttamaata asuttivat ruotsalaiset uudisasukkaat, mutta ei ole tarkkaa tietoa, milloin heitä saapui Lapinjärven seudulle. On kuitenkin varmaa, että he saapuivat ennen 1300-luvun alkua. Lapinjärven alueella oleskeli tuolloin metsästäjäväestöä. Uudisasukkaat asettuivat jokien varsille Lapinjärven lounais- ja eteläosiin eli nykyisten Lapinkylän, Heikinkylän ja Ingermaninkylän alueille. Myöhemmin uudisasukkaat siirtyivät pitkin Taasianjokea pohjoiseen Lindkosken, Vasarankylän ja Pukaron alueille. Lapinjärven pohjoisosia eli nykyiset Porlammin ja Kimonkylän alueita asuttivat todennäköisesti hämäläiset. Kirkonkylän alueella oli jo asutusta, kun kappeli siirrettiin sinne 1400-luvulla. Arvioidaan, että Lapinjärvellä oli 1300-luvun alussa parikymmentä tilaa, mutta vuonna 1544 tiloja oli 124, mikä johtui muun muassa tilojen jakamisesta ja uusien perustamisesta kylien takamaille.
Lapinjärven kappeliseurakunnan syntymisen ajankohta on hieman hämärän peitossa: ensimmäinen maininta kappelista Ingermaninkylässä on vuodelta 1414. Sieltä kappeli on myöhemmin siirretty 1550-luvulla kirkonkylään. Vuonna 1573 lapinjärveläiset anoivat kuningas Juhana III:lta omaa kirkkoherraa. Anomus tuotti tulosta, ja 15. syyskuuta 1575 Juhana III määräsi Lapinjärven itsenäiseksi seurakunnaksi. Samalla siihen yhdistettiin kyliä Pernajasta ja Pyhtäästä. Ensimmäiset rajat Lapinjärven kylien ja muiden pitäjien välille piirrettiin jo 1400-luvulla, mutta ensimmäinen koko Lapinjärvestä piirretty kartta on 1700-luvun puolivälistä.
1700-luvulta eteenpäin
Suurin osa tiloista oli 1700-luvulla kruununtiloja, mutta kehitys 1700- ja 1800-lukujen taiteessa johti siihen, että tämän jälkeen suurin osa tiloista oli perintötiloja.
Ruotsi-Suomen väestötilastoja alettiin pitää 1749. Tilastojen laatiminen oli pappien tehtävä. Lapinjärvellä syntyneiden ja kuolleiden tilastot ovat säilyneet aina vuodesta 1691, mutta ne eivät ole tarkkoja, sillä isonvihan aikana (1700–1721) osa lapinjärveläisistä pakeni Ruotsiin.
Koko maata koskevat ilmiöt koettelivat myös Lapinjärveä: vuoden 1697 katovuosi, isoviha, pikkuviha, punatautiepidemia 1800-luvun puolivälissä sekä 1860-luvun nälkävuodet.
Artjärvi erotettiin Lapinjärvestä 1865. Lapinjärven väestö kasvoi tasaisesti 1870-luvulta aina vuoteen 1925, ylittäen 5 000 asukkaan rajan 1898 (5048 asukasta). Kasvun piikki saavutettiin vuonna 1949, jolloin kunnassa oli 5420 asukasta. 2011 Artjärvi liittyi Orimattilan kaupunkiin ja lakkasi olemasta itsenäinen kunta.
Toinen maailmansota
Talvi- ja jatkosodan aikana Lapinjärvelle pudotettiin ja putosi kaksi neuvostoliittolaista pommikonetta. 11. maaliskuuta 1940 Olli Puhakka, joka oli lennolla italialaisen vapaaehtoisen Diego Manzocchinin kanssa, pudotti Lahden suunnasta palanneen DB-3 -lentokoneen, joka putosi maahan Kimonkylässä.
Rutumiin pakkolaskeutui 10. elokuuta 1941 neuvostoliittolainen Petljakov Pe-8, joka oli palaamassa Berliinin pommituslennolta. Tapaukseen liittyvä muistolaatta kiinnitettiin 1985.