cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Dee Dee Ramone
Dee Dee Ramone (oikealta nimeltään Douglas Glenn Colvin, 18. syyskuuta 1951 Fort Lee, Virginia – 5. kesäkuuta 2002 Hollywood, Kalifornia) oli saksalais-yhdysvaltalainen muusikko ja lauluntekijä, joka muistetaan pääasiassa urastaan Ramones-yhtyeen basistina vuosina 1974–1989. Hän teki yksin ja yhdessä Joey Ramonen kanssa suurimman osan yhtyeen kappaleista.
Varhainen elämä
Douglas Glenn Colvin syntyi Fort Leessä, Virginian osavaltiossa, yhdysvaltalaiselle sotilasisälleen ja saksalaiselle äidilleen. Hän vietti suurimman osan lapsuudestaan Länsi-Saksassa, jossa perhe muutti isän työn vuoksi kaupungista toiseen. He asuivat muun muassa Münchenissä, Berliinissä ja Pirmasensissa, mutta myös ulkomailla Koreassa, Japanissa ja Alankomaissa. Jatkuvien muuttojen takia Douglasilla ei ollut ollenkaan oikeita ystävyyssuhteita. Hän sai usein selkäsaunoja isältään, ja vanhemmat erosivat pojan ollessa varhaisteini-iässä. Douglasin täytettyä 15 vuotta hän muutti äitinsä ja sisarensa Beverlyn kanssa New Yorkin Queensiin. Siellä hän aloitti kohtalokkaan huumeiden käytön vuonna 1967.
Teini-ikäisenä Douglas joutui vankilaan saatuaan 90 päivän tuomion aseellisesta ryöstöstä. Hän oli aikeissa liftata kotoaan Kaliforniaan, sillä hänen äitinsä oli heittänyt hänet ulos nähtyään heroiiniriippuvaisen poikansa vieroitusoireet. Douglasin kyytinsä ottaneet michiganilaiset miehet yrittivät kuitenkin ryöstää huoltoaseman Indianan South Bendissä. He jäivät nopeasti kiinni ja heidän takuunsa maksettiin. Douglaskin pidätettiin, mutta kukaan hänen perheestään ei suostunut maksamaan takuita. Hän soitti jopa isälleen ja on kertonut sen olleen ensimmäinen kerta, kun hän pyysi tältä yhtään mitään. Tämä ei kuitenkaan halunnut auttaa, ja niin Douglas sai kolmen kuukauden vankeustuomion. Vapauduttuaan hän päätti edelleen kodittomana palata Queensiin, jossa hänen äitinsä suostui ottamaan hänet takaisin kotiin.
Ura
Vuonna 1978, Ramonesin julkaistua neljä albumia, Dee Deellä ei mennyt hyvin. Hänen ystävänsä Nancy Spungen ja Sid Vicious kuolivat neljännen albumin Road to Ruin julkaisun aikoihin. ”Minun täytyi soittaa joka yö, eikä ketään kiinnostanut oliko mulla edes yösijaa, pilveä tai ruokaa. Me olimme täysin auki. Kaikki, mitä päivässä sain ostettua oli kaksi helvetin Tuinailia ja yksi kalja. Niinpä aloimme työskennellä Phil Spectorin kanssa, sillä levy-yhtiö uskoi meidän saavan radiohitin jos hän tuottaisi meitä."”
Albumin End of the Century kohdalla näin kävikin, mutta Spector oli muuten hyvin omituinen. ”Hän oli täysin sekaisin päästään. Kantoi jatkuvasti asetta mukanaan. Kerran hän otti meidät panttivangeiksi olohuoneeseensa pakottaen meidät kuuntelemaan, miten hän soitti kappaletta ’Baby, I Love You’ kerta toisensa jälkeen. Hän sai hermoromahduksen eikä pystynyt miksaamaan sitä. Minä inhosin koko biisiä. Se oli pahinta paskaa mitä sille albumille kirjoitin.”
Samoihin aikoihin Ramones kuvasi myös elokuvaa Rock ’n’ Roll High School, jossa Dee Deellä ei ollut juuri osaa eikä arpaa. Hänellä oli yksi hyvin yksinkertainen repliikki, mutta jostain syystä hän ei saanut sitäkään toimimaan.
Dee Dee kuului Ramonesiin yhteensä 15 vuotta. ”Me vain keikkailimme jatkuvasti, ilman taukoa. Johnny ja Joey eivät puhuneet toisilleen vuosiin. Eräässä vaiheessa bussimme oli jaettu neljään eri osaan. Ja jos näimme toisiamme, siitä ei seurannut mitään hyvää.” Dee Dee oli myös väsynyt yhtyeen imagoon, kampauksiin ja nahkatakkeihin. ”Neljä keski-ikäistä miestä leikkimässä teini-ikäisiä pahiksia. Se teki minut kipeäksi. Tunsin itseni typeräksi seistessäni lavalla nahkatakissa ja revityissä farkuissa, sillä niin minä tapasin pukeutua silloin kun olin täysin arvoton.”
Dee Deen erottua Ramonesista vuonna 1989 hänet korvasi C. J. Ramone. Dee Dee yritti rap-uraa nimellä Dee Dee King ja jatkoi soolotuotantoaan lyhyen rap-uransa jälkeen. Hän teki yhteensä seitsemän sooloalbumia, joita olivat muun muassa Standing in the Spotlight, Hop Around ja Greatest & Latest. Dee Dee Ramonen Hop Around -soololevyn LP-version ja Born To Lose -vinyylisinglen julkaisi suomalainen Woimasointu-levy-yhtiö. Soolourallaan Dee Dee Ramone kävi Suomessa 1994. Skandinaviassa hän kävi vuosina 2000 ja 2001, mutta ne kiertueet eivät ulottuneet Suomeen asti. Molemmilla kiertueilla oli mukana suomalainen Jari-Pekka Laitio-Ramone, joka myös esiintyi Dee Deen kanssa.
Valtaosa Ramonesin kappaleista on joko Dee Deen tekemiä tai hänen ja Joeyn yhteistyötä. Hänen kirjoittamansa kappaleet perustuvat useimmiten henkilökohtaiseen kokemukseen. Huumeista kertovan kappaleen ”Chinese Rocks” hän antoi The Heartbreakers -yhtyeelle, sillä Tommy ei halunnut sitä Ramonesin levylle huumeteeman vuoksi. Soittajana Dee Dee ei ollut koskaan erityisen lahjakas, mutta tunnettu hyvin energisestä lavaesiintymisestään.
Yksityiselämä
New Yorkissa asuessaan Dee Dee toimi seksityöläisenä. Ramonesin kappale ”53rd & 3rd” kertookin kadusta, jolle koko New Yorkin poikaprostituutio oli keskittynyt ja jolla myös Dee Dee silloin tällöin työskenteli. Hän asui muutaman kuukauden ystävänsä Arturo Vegan taidehallissa, mutta sai häädön tapeltuaan jatkuvasti tuolloisen tyttöystävänsä Connie Grippin kanssa. Gripp oli hallitsematon ja väkivaltainen, ja hän oli sekä narkomaani että prostituoitu siinä missä Dee Deekin. Tämä kuitenkin kuvaili Connieta itselleen hyvin rakkaaksi ihmiseksi, joka oli useimmiten ainoa, joka piti hänestä huolta.
Vuonna 1978 Dee Dee meni naimisiin Vera Boldisin kanssa. Vera oli erilainen kuin aviomiehensä, ja sai hieman rauhoitettua tämän hurjapäistä elämänmenoa. Vuonna 1989 pariskunta kuitenkin erosi muun muassa siksi että Dee Dee alkoi kaivata vapauttaan. Virallinen avioero astui voimaan vasta vuonna 1995.
Erityisesti nuorena Dee Dee oli erittäin kiinnostunut kaikesta toiseen maailmansotaan liittyvästä. Hänen äitinsä kertoili hänelle tarinoita sota-ajasta, ja Saksassa asuessaan hän etsi, osti ja myi erilaisia sotaan liittyviä tavaroita kuten teräskypäriä, kaasunaamareita, konekivääreitä ja panosvöitä. Vaikka natsisanastoa esiintyi ajoittain myös Ramonesin kappaleissa, ei Dee Dee eikä kukaan muukaan yhtyeen jäsenistä ollut koskaan oikeasti fasistinen. Toimittaja Danny Fields kuvailikin Dee Dee Ramonea enimmäkseen ”pentuna, joka halusi sanoa pahan sanan nähdäkseen pestäisiinkö suu saippualla.”
Dee Dee ihaili kovasti Iggy Popia ja The Stoogesia, ja hänen itsensä sanotaan olleen Sid Viciousin suuri idoli. The Dead Boysin entinen kitaristi Cheetah Chrome kertoo myös, miten Dee Dee antoi yhtyeen laulajalle Stiv Batorsille 007-nimisen kääntöveitsensä eräällä yhtyeen ensimmäisistä keikosta. Veitsestä tuli Batorsille hyvin tärkeä.
Dee Dee Ramonea kuvaillaan usein sarjakuvamaisena, hauskana ja omalaatuisena persoonana, joka saattoi välillä vaikuttaa hyvin yksinkertaiselta. Hänet muistetaan kuitenkin myös vainoharhaisuudestaan, omituisista tempauksistaan ja kyvystään manipuloida ihmisiä. Toisaalta häntä pidettiin myös erittäin hellyttävänä ja hurmaavana miehenä, johon ihmisten oli helppo kiintyä ja ihastua. Dee Dee kärsi lähes koko ikänsä vakavasta huumeriippuvuudesta, joka osaltaan vaikutti hänen moniulotteiseen persoonansa.
Viimeiset vuotensa Dee Dee Ramone asui Los Angelesissa vaimonsa Barbara Zampinin kanssa. Hän kuoli kesäkuussa 2002 heroiinin yliannostukseen.
thumb|200px|Dee Deen hautakivi.
Lindevangin metroasema
Lindevang on Kööpenhaminan metron linjojen M1 ja M2 asema Tanskan pääkaupungin Kööpenhaminan ympäröimässä Frederiksbergissä. Asema sijaitsee joukkoliikenteen maksualueella 2.
Lindevangin asema avattiin vuonna 1986 osana S-tog-lähijunaverkostoa. Asema suljettiin vuonna 2000 metron rakennustöiden vuoksi ja avattiin uudelleen metroasemana vuonna 2003. Asemalta liikennöi metrojunia Vanløseen sekä vastakkaiseen suuntaan Kööpenhaminan lentoasemalle ja Vestamageriin.
Villan tammireunus
Villan tammireunus on Naantalissa, Luonnonmaalla sijaitseva vuonna 2003 perustettu noin 1,4 hehtaarin kokoinen luonnonsuojelualue. Tammireunus koostuu yli kahdestakymmenestä, läpimitaltaan vähintään kahdenkymmenen senttimetrin paksuisista tammista, sekä useista vaahteroista. Alue täyttää luontaisesti syntyneen, merkittäviltä osin jaloista lehtipuista koostuvan metsikön kriteerit. Suojeluperusteena oli Luonnonsuojelulain 29 § luontotyyppirajaus.
Suojelualue kuuluu Raision kaupungin omistamaan 54 ha kokoiseen virkistysalueeseen Villan tilaan.
60.43069°N, 21.99519°W
Kesäkuuruoho
Kesäkuuruoho (Lunaria annua) kuuluu heimoon ristikukkaiskasvit (Brassicaceae). Se on hyötykäytössä yksi- ja kaksivuotisena koristekasvina. Kuivia varsia koristeellisine lituineen käytetään myös kuivakukkana. Se kasvaa luonnonvaraisena Euroopan kaakkoisosissa ja Länsi-Aasiassa.
Ousmane Sy
Ousmane Sy (s. 25. toukokuuta 1949 Bandiagara ) on malilainen poliitikko.
Sy on suorittanut talous- ja sosiaalikehityksen tohtorintutkinnon Panthéon-Sorbonnen yliopistossa. Hän työskenteli tutkijana Sikassossa ja Bamakossa vuosina 1980–1987, Yhdistyneiden kansakuntien kehitysohjelman asiantuntijana vuosina 1987–1993, Malin kunta- ja hallintouudistusohjelman koordinaattorina vuosina 1993–2000 ja presidentti Alpha Oumar Konarén erityisasiantuntijana vuodesta 1997. Sytä pidetään Malin kuntauudistuksen isänä.
Sy oli Malin työn puolueen PMT:n aktivisti ja Adéma-PASJ:n perustajajäsen. Hän toimi Malin alue- ja paikallishallintoministerinä vuosina 2000–2002, kansalliskokouksen puheenjohtajan eristyisneuvonantajana vuosina 2011–2012, väliaikaisen presidentin Dioncounda Traorén pääsihteerinä vuonna 2012 ja kunta- ja kaupunkiministerinä vuosina 2014–2015. Sy on työskennellyt myös perustamansa tutkimuslaitoksen Centre d’études sur les politiques publiques et les institutionsin johtajana sekä Alliance pour refonder la gouvernance en Afrique -järjestön koordinaattorina.
Sy sai kansainvälisen kuningas Baoudouin -palkinnon vuonna 2005. Hän on naimisissa Malin ensimmäisen naiskuvernöörin Kadiatou Sown kanssa.
Shanghain pikajuna
Shanghain pikajuna on Josef von Sternbergin ohjaama yhdysvaltalainen elokuva vuodelta 1932. Lee Garmes sai Oscar-palkinnon parhaasta kuvauksesta. Lisäksi Shanghain pikajuna oli ehdolla parhaaksi elokuvaksi ja von Sternberg parhaaksi ohjaajaksi.
Elokuvan tapahtumat sijoittuvat sotaa käyvän Kiinan läpi kulkevaan Shanghai Express -junaan, jonka matkustaja Henry Chang (Warner Oland) osoittautuu kapinallisryhmän johtajaksi, joka haluaa käyttää junan matkustajia panttivankeina, vaihtaakseen heidät vankilassa oleviin kannattajiinsa.
Finlandia: Otavan iso maammekirja
thumb|Kirjasajan Finlandia: Otavan iso maammekirja 5. osan (1985) kansikuva. Finlandia: Otavan iso maammekirja on 1980-luvulla ilmestynyt kirjasarja, jossa kuvataan Suomen maantiedettä maakunnittain ja kunnittain. Kirjasarjaan kuuluu yhdeksän osaa, joista ensimmäinen ilmestyi vuonna 1983 ja viimeinen vuonna 1987. Kirjan päätoimittajina olivat maantieteilijä Kalevi Rikkinen ja kirjallisuudentutkija Hannes Sihvo.
Aiemmin ilmestyneitä Suomen maantiedettä samaan tapaan lääneittäin ja kunnittain käsitelleitä kirjasarjoja ovat vuosina 1919–1931 ja 1967–1978 ilmestyneet Suomenmaa-nimiset kaksi kirjasarjaa.
Kaksi partiopoikaa
Kaksi partiopoikaa on Ernest Thompson Setonin vuonna 1903 julkaisema kirja, jonka I.K. Inha suomensi 1917.
Taustaa
Luonnontutkija, taiteilija ja kirjailija Ernest Thompson Seton (1860-1946) kirjoitti Kaksi partiopoikaa (Two Little Savages) vuonna 1903. Ennen tätä hän oli julkaissut useita erähenkisiä ja luonnontieteellisiä teoksia. Tarina kertoo, että paikallisen koulun pojat aiheuttivat Setonille harmia tekemällä kolttosia hänen omaisuudelleen. Lopulta Seton marssi kouluun ja neuvotteli poikien kanssa, että he tulisivat korjaamaan aiheuttamansa vahingot mieluummin kuin saisivat selkäänsä, jos hän ottaisi asian esille koulussa ja poikien kotona. Hän tarinoi poikien kanssa intiaanien elämästä ja erätaidoista, ja sai pojat innostumaan. Tästä selkkauksesta syntyi idea poikien erä- ja intiaanihenkiselle kerholle Woodcraft Indians (Eränkävijäintiaanit). Kaksi partiopoikaa syntyi myös Setonin ystävän Rudyard Kiplingin painostuksesta. Myöhemmin, vuonna 1906, Seton tapasi Englannissa Robert Baden-Powellin, joka perusti Partioliikkeen paljolti Setonin ja hänen kirjojensa tarjoaman esimerkin innoittamana.
Juoni
Suomenkielinen laitos on I.K. Inhan suomentama ja WSOY:n kustantama. Ensimmäinen painos on vuodelta 1917. Kirjassa on runsaasti Setonin itse piirtämiä kuvia. Mukana on myös yksityiskohtaisia ohjeita esimerkiksi tiipiin rakentamisesta ja huuhkajan täyttämisestä. Myös tulenteko tuliporalla opetetaan kirjassa tarkasti.
Tytöt puuttuvat kirjan sivuilta. Murrosikää vasta lähestyvien poikien mielessä ei vielä kuulukaan olla tilaa tyttöhaaveille. Vuonna 1921 Seton perustaa tytöille oman partion (Brownies), mutta Kaksi partiopoikaa seikkailee vielä poikuuden ihmemaassa.
Samin pikkusisko Minnie esiintyy vain parissa kohtauksessa ja kolmannen pojan, Gui Burnsin, neljä pikkusiskoa vielä marginaalisemmin; nämä tytöt ovat kirjailijan mukaan 1 - 4 -vuotiaita eli aivan pikkulapsia.
Egypti yleisurheilun maailmanmestaruuskilpailuissa
Egypti on osallistunut kaikkiin yleisurheilun ulkoratojen täyden ohjelman maailmanmestaruuskilpailuihin, jollaiset järjestettiin ensimmäisen kerran vuonna 1983. Sen urheilijat ovat saavuttaneet yhden mitalin ja sijoittuneet kolmesti pistesijoille. Ihab Abdelrahman El Sayed sai keihäänheitossa hopeaa Pekingissä 2015 ja sijoittui seitsemänneksi Moskovassa 2013. Omar Ahmed el Ghazaly sijoittui kiekonheitossa kuudenneksi Osakassa 2007 ja Mostafa Elgamel moukarinheitossa seitsemänneksi Pekingissä 2015. Berliinissä 2009 el Ghazaly sijoittui yhdeksänneksi ja oli Egyptin nelimiehisen joukkueen ainoa loppukilpailuun selviytynyt. Daegussa 2011 Egyptillä oli viisi urheilijaa, joista Amr Ibrahim Mostafa Seoud selviytyi 200 metrin juoksussa välieriin. Moskovassa 2013 El Sayed oli viisihenkisen joukkueen ainoa alkueristä tai karsinnasta jatkoon päässyt. Pekingissä 2015 Egyptin joukkue muodostui kolmesta heittäjästä, joista vain kuulantyöntäjä Mostafa Amr Ahmed Ahmed Hassan jäi loppukilpailun ulkopuolelle. Lontoossa 2017 Egyptin joukkueessa kilpaili neljä urheilijaa ja Dohassa 2019 viisi urheilijaa. Eugenessa 2022 Egyptin joukkueessa kilpaili ainoastaan keihäänheittäjä Ihab Abdelrahman, joka sijoittui 12:nneksi.
Tomi Ståhlhammar
Tomi Ståhlhammar (s. 9. maaliskuuta 1988 Turku) on suomalainen ammattilaisuransa lopettanut jääkiekkoilija. Ståhlhammar pelasi neljä kautta SM-liigassa vuosina 2009–2013, edustaen Espoon Bluesia ja Oulun Kärppiä.
Ståhlhammarin vahvuuksiin pelaajana kuuluivat luistelu, karvaaminen, taklaaminen, joukkuepelaaminen ja puolustuspelaaminen. Hän ei ollut kuitenkaan mikään "taitopelaaja", eikä tehnyt kovin paljon tehopisteitä. Ståhlhammarin heikkouksiin kuuluivat myös ajoittaiset turhat jäähyt.
Seuraura
Ståhlhammar aloitti jääkiekon Espoossa. Hänen kasvattajaseuransa on Espoon Kiekkoseura. Ståhlhammar siirtyi jo varhain juniorina Espoo Bluesiin, jonka A-nuorissa hän voitti mestaruuden 2009 sekä pronssia 2006. Väliin mahtuu myös kausi 2006–2007 USHL-joukkue Cedar Rapids RoughRidersissa.
Ståhlhammar teki SM-liigadebyyttinsä Bluesissa kaudella 2008–2009, jolloin hän pelasi 28 runkosarjaottelua tehoin 1+3=4 ja pudotuspeleissä kaikki joukkueen kymmenen ottelua tehden yhden maalin. Ståhlhammarin liigauran avausmaali syntyi 29. tammikuuta 2009 ottelussa Tampereen Ilvestä vastaan. Blues sijoittui lopulta neljänneksi hävitessään pronssiottelussa Kalevan Pallolle. Kaudella 2009–2010 Ståhlhammar pelasi 36 SM-liigaottelua tehoin 2+3=5. Pudotuspeleissä hän mahtui kokoonpanoon yhdessä ottelussa.
Bluesissa pieneen rooliin jäänyt Ståhlhammar teki toukokuussa 2010 vuoden mittaisen sopimuksen Mestiksen nousijajoukkue Kiekko-Laserin kanssa. Hän oli kaudella 2010–2011 tehoilla 12+11=23 joukkueen kolmanneksi paras maalintekijä Tomi Peltosen kanssa sekä neljänneksi paras pistemies. Ståhlhammar esiintyi myös kolmessa SM-liigaottelussa Oulun Kärppien riveissä tehden yhden maalin, kun joukkueella oli loukkaantumisia. Hän sai Kärpissä vastuuta myös harjoituskaudella kahdeksasta European Trophyn ottelusta.
Elokuussa 2012 Ståhlhammar liittyi Mestis-joukkue Kiekko-Vantaan harjoitusvahvuuteen. Hän edusti joukkuetta ottelukohtaisella sopimuksella runkosarjan peleissä, kunnes palasi tammikuussa 2013 loppukauden 2012–2013 kattavalla sopimuksella Bluesiin.
Jean Epstein
thumb|Jean Epstein
Jean Epstein (25. maaliskuuta 1897 Varsova - 3. huhtikuuta 1953 Pariisi) oli ranskalainen elokuvaohjaaja, elokuvateoreetikko ja kirjailija. Elokuvaohjaajana Epstein yhdistetään ranskalaisena impressionismina tunnettuun elokuvasuuntaukseen, jonka muita merkittäviä edustajia olivat mm. Louis Delluc, Abel Gance, Germaine Dulac ja Marcel L’Herbier. Elokuvateoreetikkona Epsteinin nimi liitetään erityisesti fotogeenisyyden (photogénie) käsitteeseen.
Elämä
Epstein syntyi Varsovassa Puolassa ranskanjuutalaisen isän ja puolalaisen äidin perheeseen 1897. Pari vuotta myöhemmin perheeseen syntyi myös tytär Marie Epstein, joka myöhemmin toimi elokuvakäsikirjoittajana, ohjaajana, näyttelijänä ja elokuvien konservoijana Ranskan elokuva-arkistossa. Perheen isän kuoltua tammikuussa 1907 äiti ja lapset muuttivat ensin 1908 Sveitsiin ja sen jälkeen 1914 Lyoniin Ranskaan.
1916 Epstein aloitti lääketieteen opinnot Lyonissa. Opiskeluaikanaan hän tutustui Auguste Lumièreen ja työskenteli assistenttina Lumièren farmakologisessa laboratoriossa. Epstein oli kuitenkin kinnostunut kuvataiteesta, kirjallisuudesta ja elokuvasta. Joulukuussa 1920 hän perusti Lyonissa Le Promenoir-nimisen lehden, jonka tavoitteena oli avantgarde-taiteen edistäminen. Lehteen kirjoittivat mm. runoilija Blaise Cendrars, Auguste Lumière ja taidemaalari Fernand Léger. 1921 Epstein järjesti Lyonissa taidenäyttelyn, jossa hänen omien piirustustensa ohella oli esillä mm.Légerin, arkkitehti Le Corbusierin ja saksalaisten ekspressionistien teoksia.
Cendrarsin tukemana Epstein julkaisi vuonna 1921 modernia runoutta käsittelevän teoksen La Poèsie d’aujourd’hui, un nouvel état d’intelligence (”Nykypäivän runous, uusi älyn muoto”). Tätä seurasi jo samana vuonna elokuvaa käsittelevä essee- ja runoteos Bonjour Cinéma (”Huomenta elokuva”) ja vuonna 1922 uudenlaista runollis-filosofista ajattelutapaa kehittelevä teos La Lyrosophie (”Lyrosofia”). 1920-luvun aikana Epstein julkaisi myös lukuisia artikkeleita elokuvalehdissä, Vuonna 1926 ilmestyi hänen toinen 1920-luvun elokuvakirjansa Le Cinématographe vu d’Etna (”Elokuva Etnalta nähtynä”).
Epsteinin ura elokuvantekijänä alkoi pian hänen ensimmäisten kirjallisten julkaisujensa jälkeen. Merkittävänä apuna olivat Epsteinin kustantamon La Sirènen johtaja, aiemmin Film d’Art-elokuvayhtiön perustanut Paul Lafitte sekä kustantamossa työskentelevä Jean Benoît-Lévy. Lafitten avulla Epstein pääsi avustajaksi Louis Dellucin ohjaamaan elokuvaan Le Tonnerre. Samassa yhteydessä Epstein muutti Pariisiin kesällä 1921. Vuonna 1922 hän ohjasi Benoît-Lévyn kanssa Louis Pasteuria käsittelevän dokumenttielokuvan Pasteur.
Tämän jälkeen Epsteinin ura elokuvaohjaajana eteni nopeasti. Vuonna 1923 hän ohjasi Pathé-yhtiölle kolme fiktioelokuvaa (Coeur fidèle, La Belle nivernaise,L’Auberge Rouge,) sekä yhden lyhyen dokumentin (Etna-vuoren purkauksesta kertovan elokuvan La Montagne infidèle). Coeur fidèlessä esiintyi myös hänen sisarensa Marie Epstein, joka oli elokuvan toinen käsikirjoittaja ja käsikirjoitti myös joitain myöhempiä Epsteinin elokuvia.
Pathélta Epstein siirtyi venäläisten emigranttien perustamaan Les Films Albatros -yhtiöön, jolle Epstein vuosina 1924–1925 ohjasi elokuvat Le Lion des Mogols (1924), L’Affiche (1924), Le Double Amour (1925) ja Les Aventures de Robert Macaire (1925).
Tämän jälkeen Epstein perusti oman tuotantoyhtion nimeltä Les Films Jean Epstein, jonka puitteissa hän teki elokuvat Mauprat (1926), Six et demi onze (1927), La Glace a trois faces (1927) ja La Chute de la maison Usher (1928).
1930-luvulla Epstein ohjasi monen tyyppisiä elokuvia lyhyistä dokumenteista romaanifilmatisointeihin. Jälkimmäisiä edustavat mm. L’Homme à Hispano (1933), La châtelaine du Liban (1934) ja La femme du bout du monde (1938). 1930-luvun taitteessa Epstein kiinnostui Bretagnen saaristosta ja ohjasi useita Bretagnen edustan saarille sijoittuvia dokumentaarisia ja puolidokumentaarisia elokuvia, kuten Finis Terrae (1929), Mor Vran (1931), L’Or des mers (1932) ja Chanson d’Armor (1934); viimeksimainittu oli ensimmäinen bretoninkielinen elokuva. Natsimiehityksen aikaan juutalainen Epstein joutui piilottelemaan eikä voinut työskennellä. Sodan jälkeen Epstein palasi Bretagneen vielä viimeisissä elokuvissaan Le Tempestaire (1947) ja Les Feux de la mer (1948). Vuonna 1992 Bretagnen edustalla olevalle Ouessantin saarelle avattiin Epsteinin nimeä kantava elokuvateatteri Salle Jean Epstein. Se sijaitsee saarella olevan Créac’hin majakan yhteydessä.
Epstein julkaisi sodan jälkeen myös teokset L'Intelligence d'une machine (“Koneen äly”, 1946) ja Le Cinéma du diable.(“Paholaisen elokuva”, 1947), joissa hän kehittelee ajatusta elokuvasta filosofisen ajattelun välineenä.
Epstein kuoli vuonna 1953 aivoverenvuotoon.
Nintendo DSi XL
Nintendo DSi XL on Nintendo DSi -käsikonsolin suurempi versio. Siitä julkistettiin lokakuussa 2009 uusi versio – Nintendo DSi LL (Euroopassa ja Yhdysvalloissa DSi XL).
Konsolin näytöt ovat huomattavasti suuremmat kuin aiemmissa versioissa. Koko kasvoi kolmesta tuumasta 4,2 tuumaan (leveys 85,25 mm, korkeus 63,94 mm). Japanissa DSi LL:n ja Euroopassa DSi XL:n mukana tulee sekä oikeaa kynää muistuttava että normaali osoitinkynä. Eurooppaan DSi XL tuli vuoden 2010 helmikuussa.
DSi XL:llä pystyy pelaamaan DS- ja DSi-pelejä.
Yoshinogawa
Yoshinogawa on Japanin kaupunki Shikokun saarella Tokushiman prefektuurissa. Se sijaitsee sisämaassa prefektuurin keskiosassa Yoshinojoen etelärannalla. Etelässä sen alue kohoaa Shikokuvuorille, joista huomattavin on Kōtsu. Yoshinogawassa on 40 792 asukasta (marraskuussa 2019) ja sen pinta-ala on 144,14 neliökilometriä.
Yoshinogawa on kaupunkina suhteellisen uusi: se perustettiin vuonna 2004 liittämällä yhteen Oen piirikunnan Kamojiman, Kawashiman ja Yamakawan maaseutukaupungit sekä Misaton kyläkunta. Seudun perinteisiä elinkeinoja olivat muun muassa indigovärin valmistus ja myöhemmin Meiji-kauden loppupuolelta lähtien silkinviljely, 1960-luvulle saakka kuparin kaivu ja Kawatan alueella japaninpaperin valmistus. Nykyisin harjoitetaan maataloutta, joka tuottaa riisiä, vihanneksia ja hedelmiä. Kaupungin itäosat ovat kehittyneet Tokushiman nukkumalähiönä.
Yoshinogawassa sijaitsee yksi Shikokun pyhiinvaellusreitin temppeli, Fujii-dera (temppeli nro. 11). Toinen merkillepantava temppeli on Kōtsuvuoren huipulle rakennettu Kōtsu-ji. Kawatajoen yläjuoksu Misaton alueella tunnetaan viiden eri kiiltomatolajin esiintymispaikkana. Yoshinogawaa palvelee Yoshinojoen vartta seuraileva JR Shikokun Tokushima-linja.
Rosalia Lombardo
thumb|220px|Rosalia Lombardon erinomaisesti säilynyt ruumis.
Rosalia Lombardo (13. joulukuuta 1918 – 6. joulukuuta 1920) oli italialainen lapsi, joka kuoli kaksivuotiaana mahdollisesti keuhkokuumeeseen. Tohtori Alfredo Salafia palsamoi tytön ruumiin, joka haudattiin lasikantisessa arkussa Palermon kapusiiniluostarin katakombeihin. Rosalian muumio on edelleen nähtävissä katakombin kappelissa.
Áno Sýros
Áno Sýroksen, ”Ylemmän Sýroksen”, kylä sijaitsee Sýroksen saaren itäosassa ylärinteessä aivan Ermoúpolin kaupungin luoteispuolella. Áno Sýroksen kunnallisyksikkö käsittää Sýroksen saaren pohjoisosan sekä sen luoteispuolella sijaitsevan asumattoman Gyároksen saaren. Áno Sýros oli itsenäinen kunta vuoden 2010 loppuun saakka. Vuoden 2011 alussa se yhdistettiin Kallikrates-suunnitelmana tunnetun aluehallintouudistuksen myötä Sýros-Ermoúpolin kunnaksi yhdessä Ermoúpolin ja Poseidonían kanssa, jolloin se muuttui uuden kunnan kunnallisyksiköksi.
Kunnallisyksikön osat
Áno Sýroksen kunnallisyksikkö muodostuu seuraavista kylä- ja kaupunkiyhdyskunnista ja asutuksista:
G. Ledyard Stebbins
George Ledyard Stebbins, Jr. (6. tammikuuta 1906 – 19. tammikuuta 2000) oli yhdysvaltalainen geneetikko ja kasvitieteilijä, jota on laajasti pidetty 1900-luvun yhtenä merkittävimmistä evoluutiobiologeista. Stebbins suoritti tohtorintutkintonsa kasvitieteessä Harvardin yliopistossa vuonna 1931.
Tjörnin kunta
Tjörnin kunta on Länsi-Götanmaan läänissä sijaitseva Ruotsin kunta. Maakuntajaossa se kuuluu Bohusläniin. Kunnan keskustaajama on Skärhamn.
Kunnan maapinta-ala on 167,36 neliökilometriä (1.1.2016) ja asukasluku 16 312 henkeä (31.12.2021).
Vuonna 2007 kunnassa oli 18,01 km² peltoa, joten saman ajankohdan maapinta-alaan vertaamalla saadaan peltojen osuudeksi 10,7 prosenttia kunnan maapinta-alasta.
Kuntajaon kehitys
Vuonna 1863 Tjörnin kihlakuntaan perustettiin kolme maalaiskuntaa, joista jokainen vastasi entistä pitäjää. Ne olivat Klövedala, Stenkyrka ja Valla. Vuonna 1903 Stenkyrkan maalaiskunnasta erotettiin Klädesholmenin maalaiskunta ja vuonna 1918 Rönnängin maalaiskunta. Vuonna 1941 lakkautettiin alueella sijainnut Flatholmenin taajaväkinen yhdyskunta.
Vuoden 1952 kuntauudistuksessa muodostettiin Tjörnin maalaiskunta yhdistämällä Klövedalan, Stenkyrkan, Vallan, Klädesholmenin ja Rönnängin maalaiskunnat. Kunnan alueella sijainneet kuusi muuta taajaväkistä yhdyskuntaa lakkautettiin kaikki vuonna 1959. Vuoden 1971 kuntauudistuksessa Tjörnin maalaiskunta muutettiin Tjörnin kunnaksi ilman rajamuutoksia.
Kunnan hallinto sijaitsi noin vuoteen 1980 asti Sibräckassa, mutta sen jälkeen Skärhamnista on tullut keskustaajama. Kunnantalo sijaitsee nykyään Skärhamnin keskustassa.
Väestönkehitys
Kunnan väestö taustan mukaan on esitetty seuraavassa taulukossa.
Hieman vanhempien vuoden 2009 lopun tietojen mukaan kunnassa asui 87 Suomessa syntynyttä, mikä vastasi 0,6 prosenttia kunnan väestöstä.
Vielä vanhempien vuoden 1984 lopun tietojen mukaan 3,7 prosenttia kunnan asukkaista oli ulkomailla syntyneitä. Tuolloin kunnassa asui 59 Suomessa syntynyttä, mikä vastasi 0,5 prosenttia kunnan väestöstä.
Vuoden 2010 tietojen mukaan 20 vuotta täyttäneiden kuntalaisten mediaaninettotulot olivat 204 077 kruunua. Vuodelta 2007 olevan tiedon mukaan kuntalaisten nettovarallisuuden mediaani oli 243 000 kruunua.
Vuoden 2011 lopussa kunnan väestö jakautui eri ikäryhmiin seuraavasti:
Taajamat
Kunnassa on 9 taajamaa, joiden osuus kunnan väestöstä vuoden 2010 lopussa oli 58,9 prosenttia. Taajamien ulkopuolella asui tuolloin 6 141 asukasta. Seuraavassa on lueteltu kunnan alueella sijaitsevat taajamat väkilukuineen:
Kunnan keskustaajama on lihavoitu.
Entiset taajamat
Ruotsissa on tilastoitu taajamaväestö aikaisemmin myös vuosina 1960, 1965, 1970, 1975, 1980, 1990, 1995, 2000 ja 2005. Jonakin tai joinakin näistä vuosista kunnassa on ollut myös seuraavan luettelon mukaiset taajamat, jotka eivät enää ole taajamia:
Pientaajamat
Yli 200 asukkaan taajamien lisäksi kunnassa on vuoden 2010 tietojen perusteella myös seuraavat 50–199 asukkaan pientaajamat:
Entiset pientaajamat
Ruotsissa on tehty tilastoja pientaajamista aikaisemmin myös vuosina 1990, 1995, 2000 ja 2005. Seuraavat paikkakunnat ovat olleet pientaajamia jonakin tai joinakin vuosina vuosien 1995, 2000 ja 2005 aikana, mutta ne eivät olleet pientaajamia vuonna 2010:
Kunnanvaltuusto
Ruotsissa valitaan joka neljäs vuosi edustajat valtiopäiville, aluevaltuustoihin ja kunnanvaltuustoihin. Seuraavassa taulukossa on esitetty valtiopäivillä edustettuina olevien puolueiden saamat valtuustopaikat Tjörnin kunnanvaltuustossa vuodesta 1973 lähtien.
Piirit
thumb|right|250px|Kartta Tjörnin kunnan piireistä.
Vuodesta 2016 alkaen kunta on jaettu seuraaviin piireihin:
Seurakunnat
Vuoden 2012 aluejaon mukaan kunnassa on seuraavat Ruotsin kirkon seurakunnat:
Historialliset seurakunnat
Seuraavassa luettelossa on mainittu kaikki nykyisen kunnan alueella sijainneet seurakunnat. Jos seurakunta on lakkautettu, niin sen perässä on asteriski (*). Mahdolliset suluissa lukevat nimet ovat seurakunnan vaihtoehtoisia tai vanhempia nimiä. Jos nimen perässä lukee kbfd, niin kyseessä "kirkonkirjapiiri", joka ei ole muodostanut omaa seurakuntaa, vaikka ne seurakuntiin rinnastetaankin.
Armand Toasy
Armand Toasy (s. 14. marraskuuta 1939) on madagaskarilainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi 13. huhtikuuta 1969 ja nimitettiin Majungan hiippakunnan vihkipiispaksi sekä Turuzin titulaaripiispaksi 22. kesäkuuta 1984. Piispaksi vihkiminen seurasi 4. marraskuuta. Pääkonsekraattorina toimi Armand Gaétan Razafindratandra, jota avustivat Albert Joseph Tsiahoana ja Ferdinand Botsy.
Toasy sai 3. heinäkuuta 1987 nimityksen Miarinarivon ja 18. lokakuuta 1993 Port-Bergén piispaksi. Hän erosi tehtävistään 15. joulukuuta 2013.
Punaisen huoneen uni
Punaisen huoneen uni (Honglou meng, ) on tunnetuimpia kiinalaisia romaaneja. Sen kirjoittaja Cao Xueqin sai elinaikanaan valmiiksi kirjan 120 luvusta noin 80, loput kirjoitti Gao E mahdollisesti alkuperäisen kirjoittajan käsikirjoituksen pohjalta. Cao Xueqin kuoli vuoden 1763 paikkeilla, Gao En toimittamana kirja ilmestyi 1791 tai 1792. Teos tunnetaan myös nimellä ”Tarina kivestä” (石頭記, Shítóu jì).
Tarina
thumb|300px|Xu Baozhuanin maalaama kohtaus tarinasta. Teoksessa kuvataan Jian-suvun jäsenten kautta kiinalaisen yläluokan elämää 1700-luvun Pekingissä, mutta sitä voidaan lukea myös buddhalaisena tai taolaisena allegoriana elämän tyhjyydestä ja merkityksettömyydestä. Päähenkilöitä on useita, lähes 30. Heistä tärkeimmät ovat perheen mahtava isoäiti, matriarkka Jia, komea ja lahjakas, mutta yleisiä normeja halveksiva pojanpoika Jia Baoyu (賈宝玉) sekä kaksi hänen naispuolista serkkuaan Lin Daiyu (林黛玉) ja Xue Baochai (薛宝钗). He vajoavat keisarin epäsuosioon ja köyhyyteen. Sivuhenkilöitä kirjassa on yli 400.
Asema kirjallisuudessa
Teosta pidetään Qing-kauden kirjallisuuden ehkä suurimpana mestariteoksena. Se syrjäytti Jinpingmein aseman yhtenä Ming-dynastian ”neljästä loistavasta romaanista” ja on nyt Xiyoujin, Shui hu zhuanin ja Sanguo yanyin ohella yksi ”neljästä huomattavasta romaanista”. Sen pohjalta on syntynyt kokonainen tutkimusala, josta käytetään englanniksi nimitystä ”redology”, joka voitaisiin kenties suomentaa ”punalogiaksi”.
Käännökset
Teos käännettiin ensin saksaksi ja englanniksi. Englanninkielisessä laitoksessa on yli 2 500 sivua. Suomenkielinen käännös ilmestyi 1957 Jorma Partasen kääntämänä ja Gummeruksen kustantamana. Yli 600-sivuinen suomennos pohjautuu saksankieliseen Franz Kuhnin lyhennelmään, jossa Kuhn ei ole ryhtynyt parafroimaan tekstiä, vaan on suorittanut lyhentelyn jättämällä pois eräitä sivurooleja ja episodeja sekä supistamalla kehyskertomusta. Hän on myös jakanut kirjan uudelleen lukuihin, joita hänen käännöksessään on 50. Kuhnin teos sisältää noin 80% koko romaanista. Suomenkielisen laitoksen johdannon on kirjoittanut kääntäjä ja runoilija Pertti Nieminen.
Thrust2
thumb|right|Rolls-Royce Avon -moottori Thrust 2 on Britanniassa suunniteltu suihkumoottoriauto, mikä piti maanpinnan nopeusennätystä hallussaan vuodesta 1983 vuoteen 1997.
Auton rakentajana ja kuljettajana toimi Richard Noble. Lokakuun neljäntenä päivänä, vuonna 1983, auto saavutti 633 mailin (1018 km/h) huippunopeuden Black Rock Desert -aavikolla, Yhdysvaltain Nevadassa. Auton suihkumoottori, Rolls-Royce Avon, oli peräisin English Electric Lightning -lentokoneesta.
Vuonna 1997 Richard Noblen seuraava auto, ThrustSSC rikkoi Thrust2:sen ennätyksen.
Muita maanopeusennätyksen rikkoneita ajoneuvoja:
Intellivision
Intellivision on Mattel Electronicsin vuonna 1979 julkaisema toisen sukupolven pelikonsoli. Koemyynti Kaliforniassa oli lupaava ja seuraavana vuonna konsoli tuli myyntiin laajemmin. Nimi on yhdistelmä sanoista "intelligent television", älykäs televisio.
Intellivisionia myytiin yli kolme miljoonaa kappaletta ja sille julkaistiin 125 peliä. Sen pahimpana kilpailijana pidettiin Atari 2600:ta, joka menestyi paremmin markkinoilla vaikka oli teknisiltä ominaisuuksiltaan heikkotasoisempi. Konsoli maksoi 299 dollaria ja myi 175 000 kappaletta ensimmäisenä vuotenaan.
Vuoden 1983 videopelilama vaikutti paljon Matteliin, jolle konsoli aiheutti 300 miljoonan dollarin tappiot. Laitteessa oli runsaasti näppäimiä. Numeronäppäimien lisäksi ohjaimissa on sivuilla neljä näppäintä ja 16-suuntainen ohjauslevy näppäinten alapuolella. Ohjaimeen saa myös asetettua kalvot eri pelejä varten. Ohjainta pidetään yleisesti ottaen epäonnistuneena.
Tekniset tiedot
Laitteen suorittimena oli General Instrumentin 16-bittinen CP1610-prosessori 894 kHz:n kellotaajuudella. Laitteen äänipiirinä oli GI AY-3-8914.
Kesäpikkusydän
Kesäpikkusydän (Dicentra formosa) on unikkokasveihin (Papaveraceae) kuuluva monivuotinen kasvi. Se on hyötykäytössä monivuotisena koristekasvina.
Se kasvaa luonnonvaraisena läntisen Pohjois-Amerikan kosteissa havumetsissä.
Kesäpikkusydän on 20–45 senttimetriä korkea ruoho, jolla on harmaanvihreät, pehmeät ja hienoliuskaiset lehdet juurakosta kasvavana ruusukkeena. Vaaleanpunaiset tai valkoiset, sydämenmuotoiset, nuokkuvat kukat sijaitsevat kukintoperän kaarevassa latvassa toispuolisena terttuna.
Kesäpikkusydämen tunnistaminen: thumb|vasen|Kesäpikkusydän. thumb|vasen|Kesäpikkusydämen terttu.
Tampereen vankileiri
Tampereen vankileiri (myös Kalevankankaan vankileiri) oli Suomen sisällissodan jälkeen vuonna 1918 Tampereen Kalevankankaalla toiminut vankileiri, jossa oli enimmillään yli 10 000 punavankia. Sitä on kutsuttu myös Suomen ensimmäiseksi keskitysleiriksi.
Leirin perustaminen ja olosuhteet
Kalevankankaan vankileiri syntyi 6. huhtikuuta 1918 päättyneen Tampereen taistelun jälkeen, jolloin kaupungin vallanneet valkoiset ottivat vangiksi noin 11 000 punaista. Heidät sijoitettiin suurimmaksi osaksi Kalevankankaalla sijainneisiin vanhoihin Venäjän armeijan kasarmeihin. Alue ympäröitiin piikkilanka-aidalla ja sen kulmiin sijoitettiin konekiväärit. Vankeja pidettiin aluksi myös neljässä rakennuksessa kaupungin keskustassa, muun muassa Aleksanterin koulun tiloissa ja Emil Aaltosen kenkätehtaassa, mutta toukokuussa heidät keskitettiin Kalevankankaalle Raittiusseura Taiston taloon sijoitettuja punaisia lukuun ottamatta.
Vankien kuulusteluihin määrättiin kaikki kaupungin lakimiehet, ja toukokuun loppuun mennessä 6 000 kuulustelua oli tehty. Aiheettomasti vangitut päästettiin vapaaksi. Leirillä oli huonoissa oloissa enimmillään noin 10 000 vankia. He olivat aliravittuja ja lisäksi kulkutaudit pääsivät leviämään helposti. Nälänhätää leirillä lisäsi se, etteivät omaiset saaneet toimittaa vangeille ruokaa kuin vasta elokuun alusta lähtien.
Kuolleiden määrä ja teloitukset
Valkoiset teloittivat Kalevankankaan vankileirillä Suomen lukuisista vankileireistä eniten vankeja. Kostonomaisia teloituksia tehtiin, vaikka Tampereella ei punaisten vallan aikana tapahtunut laajoja väkivallantekoja joitakin yksittäistapauksia lukuun ottamatta. Kenttäoikeuksien jakamat tuomiot olivat usein mielivaltaisia, eikä syytetyillä ollut mahdollisuutta puolustuksen apuun. Tämä johtui siitä, ettei kenttäoikeuksia perustanut valkoisten armeija halunnut siviilien sekaantuvan oikeudenkäynteihinsä. Tampereen vankileirillä oli myös lukuisia julmuuksiin syyllistyneitä vartijoita, joista erityisen tunnettu oli Muroleesta kotoisin ollut sisävesilaivuri Sakeus Koivunen. Hän teloitti lukuisia vankeja ja Koivusen kerrottiin ampuneen jopa ruokaa miehelleen tuoneen naisen. Koivunen löydettiin myöhemmin joulukuussa 1918 kuolleena nykyisen Kalevan kirkon lähellä sijainneen ladon alta. Ei ole tiedossa, murhattiinko hänet kostona toimistaan vankileirillä vai oliko Koivunen tehnyt itsemurhan.
Leirin loppuvaiheet
Tampereen vankileirin nimeksi muutettiin lokakuun alussa 1918 Tampereen pakkotyölaitos ja samaan aikaan leirillä olleet 69 tuomittua naisvankia siirrettiin Hämeenlinnan vankilaan. Tampereen pakkotyölaitos lopetettiin vuodenvaihteessa 1918-1919 kun jäljelle olleet vangit siirrettiin Hämeenlinnaan. Pakkotyölaitoksen irtaimisto myytiin huutokaupalla 25. helmikuuta 1919, piikkilanka-aidat purettiin ja lopuksi laitoksen kanslian toiminta päättyi 1. toukokuuta 1919.
Hautapaikat ja muistomerkit
Tampereen vankileiri sijaitsi Kalevantien pohjoispuolella nykyisessä Kalevan kaupunginosassa. Viimeiset paikalla olleet venäläisten parakit purettiin vasta talvisodan jälkeen. Jatkosodan päättymisen jälkeen alueelle rakennettiin asuntopulaa helpottamaan niin sanottuja pikataloja, jotka purettiin 1960-luvulla, kun alueen pohjoisosaan valmistui kerrostaloja. Pikatalojen paikka jäi niityksi, jossa nykyään sijaitsee Karjalanpuisto.
Tampereen vankileirillä kuolleet punaiset haudattiin joukkohautaan läheiselle Kalevankankaan hautausmaalle. Yhteensä haudattuja arvellaan olevan noin 2 700, mutta jotkut lähteet väittävät määräksi jopa 4 000. Leirillä kuolleiden lisäksi viimeisen leposijansa on saanut myös Tampereen taistelussa kaatuneita ja muualla teloitettuja punaisia. Hautausmaalla on vuonna 1941 paljastettu kuvanveistäjä Jussi Hietasen tekemä muistomerkki. Vankileirin sijaintipaikalla ei ole muistomerkkiä.
Hicham Boudaoui
pienoiskuva|Hicham Boudaoui vuonna 2021. Hicham Boudaoui (s. 23. syyskuuta 1999 Béchar) on algerialainen jalkapalloilija. Hän on pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja. Hän edustaa Ranskan Ligue 1:ssä pelaavaa Nicea.
Boudaoui edusti kevätkaudella 2018 ja kaudella 2018–2019 kotimaansa pääsarjassa Paradou AC:ta ja pelasi 37 liigaottelua, joissa hän teki yhden maalin. Syyskuussa 2019 hän siirtyi ranskalaisseura Niceen. Ranskan Ligue 1:ssä hän on jouluun 2019 mennessä pelannut viisi ottelua, joista kaksi avauskokoonpanossa. Ensimmäisen liigamaalinsa Nicen joukkueessa hän teki 21. joulukuuta Toulousea vastaan.
Boudaoui pelasi Algerian A-maajoukkueessa ensimmäisen maaottelunsa joulukuussa 2018 Qataria vastaan. Hän kuului Afrikan-mestaruuden 2019 voittaneeseen joukkueeseen; lopputurnauksessa hän pelasi kokonaan joukkueensa viimeisen alkulohko-ottelun Tansaniaa vastaan ja tuli vaihtopelaajana kentälle neljännesvälierässä Guineaa vastaan. Jouluun 2019 mennessä hän on pelannut kuusi maaottelua.
Ferdinand Botsy
Ferdinand Botsy (s. 13. kesäkuuta 1940 Nosy Be) on madagaskarilainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin kapusiinien papiksi 9. maaliskuuta 1969 ja nimitettiin Ambanjan hiippakunnan johtoon 8. heinäkuuta 1976. Piispaksi konsekroinnin suoritti 3. lokakuuta Victor Razafimahatratra, jota avustivat Albert Joseph Tsiahoana ja Jérôme Razafindrazaka.
Pompeiuksen teatteri
Pompeiuksen teatteri oli antiikin aikana Rooman suurin teatteri ja ensimmäinen pysyvä kivinen teatterirakennus kaupungissa. Teatterin rakennutti Gnaeus Pompeius Magnus toisena konsulikautenaan. Rakennus vihittiin 55 eaa. Campus Martiuksella.
Rakentaminen
Tertullianuksen mukaan Pompeius rakensi teatterinsa kaupunginmuurien ulkopuolelle ja vihki sen Venus Victrixin temppeliksi, sillä muutoin laki ei olisi sallinut pysyvän teatterin pystyttämistä Roomaan. Plutarkhos mainitsee Pompeiuksen luomuksen esikuvaksi Mytilinin kiviteatterin, mutta se saattoi saada vaikutteita Sullan Praenesteen rakentamasta Fortuna Primigenian temppelikompleksista. Mahtava rakennus oli tarkoitettu ylläpitämään ja kasvattamaan rakentajansa, ansioituneen kenraalin, poliittista vaikutusvaltaa kansalaissotien vaivaamassa tasavallassa.
240px|Ennalistuspiirros Pompeiuksen teatterin näyttämöstä, keskellä Venus Vitrixin temppeli
Arkkitehtuuri
thumb|250px|Forma Urbis Romae ja Pompeiuksen teatterin pohjapiirros. Pompeiuksen teatterin puolikaaren muotoinen julkisivu muistutti jaottelultaan sitä huomattavasti myöhäisempää, mutta meidän päiviimme säilynyttä Colosseumia. Tabulariumissa ensi kertaa nähdyn konstruktioperiaatteen mukaisesti holvikaaria koristivat katutasossa doorilaiset, toisessa kerroksessa joonialaiset ja kolmannessa, umpinaisessa kerroksessa, korinttilaiset pylväät. Teatterin halkaisija oli 150–160 metriä ja scaenan, näyttämön, pituus 95 metriä. Arviot teatterin istuinpaikkojen määrästä vaihtelevat kymmenestä tuhannesta 40 tuhanteen katsojaan. Rakennukseen kuului myös puutarha, pylväskäytävä ja kuuria.
Julius Caesar murhattiin maaliskuun iduksena 44 eaa. Pompeiuksen teatteriin kuuluneessa kuuriassa, jossa senaatti kokoontui väliaikaisesti ennen Curia Julian valmistumista.
Keisari Augustus korjautti teatteria vuonna 32 eaa. ja teatterissa riehuneen tulipalon jäljiltä sitä korjautti keisari Tiberius vuonna 21. Myös seuraavat keisarit Caligula, Claudius ja Nero kunnostuttivat teatteria. Keisarit Domitianus ja Septimus Severus korjauttivat rakennusta ja määräsivät siihen myös muutostöitä.
Teatterin hävitys
thumb|250px|Pompeiuksen teatterin katsomon, cavean, perustuksille rakennettu talo [[Rooman Via di Grottapintalla.]]
Teatteria korjattiin vielä vuosina 507–511. Vuosien 535–554 välisenä aikana Rooman väkiluku romahti huomattavasti eikä suurelle teatterirakennukselle löytynyt enää mitään käyttöä. Rakennus sijaitsi lähellä Tiber-jokea, jonka tulvat vaurioittivat teatterin rakenteita. Vuoden 700 paikkeilla ilmestynyt pyhiinvaeltajien opaskirja mainitsee yhä rakennuksen olevan olemassa. 1100-luvulla sen raunioihin rakennettiin kaksi kirkkoa, mutta rakennuksen muoto oli yhä havaittavissa. Vuonna 1150 Johannes de Ceca ilmoittaa myyneensä trilliumin eli pyöreän rakennuksen Orsinien-suvun esi-isälle. Vuonna 1296 Orsinit muuttivat rakennuksen jäännökset linnoitukseksi.
Keskiajalla raunioihin raivattiin Campo‘ de Fiori. Teatterin jäännösten kivimateriaalia käytettiin nykyäänkin olemassaoleviin rakennuksiin, kuten Palazzo della Cancelleriaan. Siinä on käytetty teatterista peräisin olevia travertiinilohkareita ja värillisestä, aikoinaan katsomoa koristaneista, kivestä veistettyjä pylväitä.
Teatterin pohjakaava, jota paikalle myöhemmin pystytetyt uudemmat rakennukset edelleen seuraavat, on selvästi tunnistettavissa ilmakuvissa. Teatterin pohjakaava on ikuistettu myös Vespasianuksen Rauhan temppelistä (Templum Pacis) löydettyyn monumentaaliseen karttaan (Forma Urbis Romae).
Rakennuksen jäänteiden tutkiminen
Vuonna 1482 kirjoitti asianajaja Angelus Porticnus, että viinikellaria rakennettaessa hänen työmiehensä olivat löytäneet kookkaan kiven, jossa oli teksti genivs theatri pompeiani. Vuonna 1525 rakennettiin Santa Maria Grotta Pintan kirkkoa ja tuolloin löydettiin marmorilaatta jossa oli teksti Venus Victrix. 1700-luvulla rakennustöiden yhteydessä löydettiin lisää jäännöksiä.Tutkijat ymmärsivät, että ne kuuluivat paikalla aikoinaan sijainneeseen Pompeiuksen teatteriin.
Ensimmäisenä teatterin raunioita tutki 1700-luvulla Giovanni Battista Piranesi etsauksissaan. Etsauksista näkee, että rakennelma on madaltunut huomattavasti ja siitä on jäljellä neljä suurta ovea (vomitoria) ja pieni osa katsomoa. On huomattava, että Piranesi on ehkä yhdistänyt säilyneitä osia toisiinsa ja käyttänyt myös mielikuvitustaan täydentäessään piirrostaan.
Ranskalainen arkkitehti Victoire Baltard teki Vitruviuksen teosten ja Forma Urbis Romaen pohjalta ennallistuspiirroksia teatterista vuonna 1837. Hän myös teetti kaivauksia Largo dei Librailla ja Piazza del Satirilla jotta saataisiin selville rakennelma tarkka sijainti ja koko. Hänen piirroksensa ovat olleet pohjana myöhemmille tutkimuksille.
Alueella tehtiin tutkimuksia myös kahden seuraavan vuosikymmenen aikana. Niitä ei dokumentoitu. Seuraavat merkittävät tutkimukset tehtiin 1865.
Uusia kaivauksia tehtiin vuonna 2001. Nykyaikainen kunnallistekniikka, jossa kadun alla kulkee tietoliikennekaapeleita, vesi- ja kaasuputkia on tehnyt kaivauksista erittäin hankalia. Tuolloin löydettiin aikaisemmin tuntematon, maahan hautautunut huone. Lisäksi ne antoivat entistä tarkempaa tietoa rakennuksen ulkorajoista. Kaivaukset ovat erittäin hankalat tehdä, sillä vaarana on päälle tehtyjen uudempien rakennusten sortuminen.
Vuonna 2003 tehtiin jälleen kaivauksia. Nyt löydettiin eläinten luita, ruukunpaloja ja keittoastioiden sirpaleita 1200-luvulta alueelta, joka on ollut koskematon 1400-luvulta alkaen. Lisäksi löydettiin jäänteitä freskoista. Freskot on maalattu todennäköisimmin keisari Domitianuksen teettämien kunnostustöiden yhteydessä.
Heikkilä (Perniö)
Heikkilä on kylä Salon kaupungin Perniössä. Kylä on Etelä-Perniölle tyypillinen suuren maatilan ympärille syntynyt kylä.
Heikkilä sijaitsee Perniönjoen alajuoksulla joen pohjoispuolella Laukan ja Viipurinkartanon välissä. Heikkilän pohjoispuolella ovat Provani ja Suomenniitty. Heikkilä erottuu selvästi peltomaiseman keskellä kohoavalta mäeltä.
Heikkilä on erotettu Viipurinkartanosta omaksi kyläkseen. Heikkilä oli yksinäistila ja ratsutila 1700-luvulle saakka, kunnes se ostettiin ensin perinnöksi ja sitten jaettiin kahtia. Kylän kantatilat Alastalo ja Ylöstalo sijaitsevat yhä kylänmäellä isojaon aikaisilla paikoillaan. Kylään lohkottiin useampi tila 1900-luvun alkuvuosikymmeninä, joista osa on myöhemmin liitetty takaisin kantatiloihin. Kylän läpi rakennettiin 1950-luvun aikana kaksi tietä. Toinen Laukkaan ja toinen joen yli Soukkaan. Tiet paransivat Heikkilän kulkuyhteyksiä huomattavasti, mutta kylä on säilynyt pienenä maanviljelysyhteisönä.
Kyösti Romppanen
Kyösti Ilmari Romppanen (11. marraskuuta 1938 – 2. marraskuuta 2018) oli helsinkiläinen valokuvaaja ja kajakkimelonnan harrastaja.
Romppasen kajakki- ja merikuvia on julkaistu esimerkiksi Helsingin Sanomien toukokuun 2007 Kuukausiliitteen artikkelissa ”Äänetöntä liikettä” ja elokuun 2008 Vene-lehden artikkelissa ”Kajakilla maisemaa metsästämässä”. Romppanen piti useita valokuvanäyttelyitä kajakin keulanäkymistä. Kotkan Merikeskus Vellamossa oli esillä hänen kuviaan 11. marraskuuta 2009 – 3. huhtikuuta 2010.
Romppanen oli Helsingin Taiteilijaseuran jäsen ja hän asui Lauttasaaressa.
Mika Pohjola (Myon)
Mika Juhani Pohjola (s. 11. toukokuuta 1973) on suomalainen muusikko ja levytuottaja, joka soittaa Myon-nimisessä rock-yhtyeessä. Hänen pikkuveljensä on Reflexion-yhtyeen ex-rumpali Raymond Pohjola. Pohjola käyttää Rolandin koskettimia.
Palawaninmedestäjä
Palawaninmedestäjä (Aethopyga shelleyi) on medestäjien heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys
Palawaninmedestäjää tavataan Filippiineillä. Lajia on kuvattu melko yleiseksi, ja sen kannankehitys on vakaa. Se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Tymektomia
Tymektomia on leikkaus, jolla poistetaan kateenkorva. Tavallisesti toimenpide vähentää huomattavasti myasthenia gravis -nimisestä autoimmuunisairaudesta kärsivien oireita. Tymektomioita on toteutettu myasthenia graviksen hoidossa 1940-luvulta lähtien.