cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Polyketidit
Polyketidi on sekundäärimetaboliitti, joita bakteerit, sienet, kasvit ja eläimet tuottavat biosynteesin avulla. Ne jaotellaan kolmeen ryhmään: tyypin I polyketidit (yleensä makrolidejä), tyypin II polyketidit (yleensä aromaattisia molekyylejä) ja tyypin III polyketidit (yleensä sienten tuottamia pieniä aromaattisia molekyylejä). Polykedidejä muodostuu lähes kaikissa eliöissä. Ne ovat rakenteellisesti hyvin monimutkaisia biologisesti aktiivisia yhdisteitä. Monet antibioottilääkkeet ovat rakenteeltaan polyketidejä.
Onki
Koho-onki
Koho-ongessa on syöttinä usein mato, joka pujotetaan ongenkoukkuun. Käytännössä tämä tarkoittaa madon lävistämistä koukulla sen pitkittäissuunnassa. Koukun yläpuolella on muutama senttiä ylempänä pieni lyijypaino, jonka läpi siima kulkee. Sen tarkoituksena on upottaa syötti sopivaan syvyyteen ja pitää se siellä veden liikkeistä huolimatta.
Siimaa ylöspäin mentäessä seuraavana on ongenkoho, joka on usein styroksinen kelluke, jonka läpi siima kulkee, ja jossa siiman luistaminen ongenkohon sisällä estetään salpaavalla tikulla, joka puristaa siiman tikun ja kohon sisällä kulkevan reiän väliin kiinnittäen onkisyvyyden. Tappia poisvetämällä siima alkaa liikkua, jolloin kohon alapuolella veden alla olevan siiman pituutta ja samalla koukun syvyyttä vedenpinnasta voidaan säädellä.
Aikaisemmin mato-ongen vapa tehtiin nuoresta muutaman sentin paksuisesta koivu-, haapa- tai pihlajapuusta tai vaihtoehtoisesti käytettiin ulkomailta tuotuja bambuvapoja. Vavan pituus oli noin 2 - 3 metriä. Katkaisun jälkeen puunoksat on oksittu puukolla vuolemalla. 1970-luvun loppupuolella lasikuituiset teleskooppionkivavat yleistyivät. Ne olivat ulottuvuudeltaan pidempiä kuin perinteiset puiset onkivavat ja keveämpiä sekä lyhyempiä kokoonpantuina kuljettaa, minkä vuoksi niistä tuli pääasiallinen vapatyyppi.
Nina Savina
Nina Vasiljevna Savina (29. syyskuuta 1915 Petrograd – 1965) oli Neuvostoliittoa edustanut ratameloja. Hän kilpaili Helsingin kesäolympialaisissa 1952 ja saavutti pronssia 500 metrin kajakkiyksikössä.
Onki
Heitto-onki
Heitto-ongeksi kutsutaan koho-onkea, joka on liitetty virveliin. Etuna on, että onki voidaan heittää kauas rannasta ja suurten kalojen väsyttäminen helpottuu, kun on ylimääräistä siimaa kelalla.
Virveli
Virveli on heittämiseen soveltuvalla kelalla ja siimalla varustettu onkivapa, johon voidaan liittää mikä tahansa viehe tai onki painottamatonta perhoa lukuun ottamatta.
Panssarilaiva Väinämöinen
Panssarilaiva Väinämöinen oli vuonna 1932 valmistunut Suomen merivoimien rannikkopanssarilaiva. Väinämöinen ja sen sisaralus Ilmarinen olivat Suomen laivaston kaikkien aikojen suurimmat alukset. Ilmarisen tavoin myös Väinämöinen oli suunniteltu pääasiallisesti uivaksi rannikkolinnakkeeksi tehtävänään muun muassa demilitarisoidun Ahvenanmaan suojaaminen. Laivat soveltuivat huonosti avomerisodankäyntiin. Väinämöinen oli Suomen laivaston käytössä vuoteen 1947, jolloin Neuvostoliitto osti sen Suomessa rauhansopimuksen nojalla takavarikoiduilla entisillä saksalaisilla rahavaroilla, niin kutsutuilla saksalaissaatavilla. Alus nimettiin uudelleen Vyborgiksi. Se poistettiin käytöstä ja romutettiin 1966.
Onki
Muut onget
Litka on myös onki, jossa on pienin välein useita kirkkaita koukkuja ilman syöttiä. Sitä käytetään silakan onginnassa esimerkiksi sillalta tai laiturilta käsin ja vapana kelattavaa virveliä. Litkaonginnassa ei käytetä kohoa. Tällä ongella silakkaparvesta voi saada vaikka joka koukkuun kalan yhdellä nostolla.
Suomen vesistöissä ongella voi saada saaliiksi lähes kaikkia kaloja. Onki on helposti saalista antava ja edullinen kalastusväline, joka sopii myös lapsille pienissä vesistöissä (kuten joissa ja lammissa) myös rannalta ongittaessa.
Panssarilaiva Väinämöinen
Aseistus
Aluksen järeimmät Bofors-tykit pystyivät ampumaan 225 kg:n painoisia kranaatteja 31 kilometrin päähän. Tulenjohdon ja tykkiasemien tähtäys- ja suuntauslaitteet olivat sähköisesti toisiinsa kytkettyjä, joten laitteiden lukemia sekä komentoja voitiin välittää ilman puheyhteyttä. Sähkömekaanisten tulenjohtolaitteiden lukemat välitettiin suoraan tykkitorneihin.
Palvelus
pienoiskuva|vasen|Väinämöinen Suomenlahdella kesäkuussa 1942. Väinämöinen osallistui toukokuussa 1937 Suomen edustajana Ison-Britannian kuninkaan Yrjö VI:n kruunajaisten sotalaivaparaatiin Spitsheadissä, missä joku isännistä oli todennut Suomen olevan mahtava merivalta, kun majakkalaivoissakin on kymmenen tuuman tykit. Tämä oli viittaus laivan huomiota herättävän korkeaan tulenjohtotorniin verrattuna sen pituuteen.
Alus otti osaa talvisotaan suojaten ensin demilitarisoidun Ahvenanmaan miehittämistä. Meren jäädyttyä se toimi Ilmarisen kanssa kiinteänä ilmatorjuntapatterina Turussa lisäten alueen ilmatorjuntavahvuutta olennaisesti. Jatkosodassa molemmat panssarilaivat kävivät muutaman kerran tulittamassa vihollisen tukikohtana olevaa Hankoa. Maamaaliammuntaa varten kehitettiin rannikkotykistön 254 mm:n kranaateista erityisiä maamaalikranaatteja. Tästä seurasi monen viikon tauko ammunnoissa, koska uusille kranaateille piti laatia omat taulukkonsa eli laskea lentoajat eri etäisyyksille.
Tämän jälkeen perustettiin Osasto Väinämöinen ja alus siirtyi toimimaan vastustajan voimia ja huomiota sitovan fleet in being -periaatteen mukaisesti.
Ajatus olikin tehokas, sillä venäläiset pitivät panssarilaivaa tuhottavien kohteiden kärjessä sodan loppuun asti. Operaatio Uragan (ven. Hirmumyrsky) Kotkassa kesällä 1944 oli tähdätty nimenomaan Väinämöistä vastaan, mutta sen uhriksi joutuikin hiukan suurempi mutta paljon kevyemmin aseistettu saksalainen ilmatorjunta-alus Niobe. Alus upotettiin ja venäläiset väittivät pitkään upottaneensa Väinämöisen.
Sodan jälkeen
1950-luvulla Vyborg modernisoitiin, mutta valmistelut aluksen poistamiseksi aloitettiin 1958. Välillä jopa ehdotettiin aluksen palauttamista Suomeen. Alus kuitenkin polttoleikattiin osiin vuonna 1966 Leningradin laivanpurkamistukikohdassa. Venäläisten laskelmien mukaan siitä saatiin n. 2 700 tonnia metalliromua.
Kärsämösulkanen
Kärsämösulkanen (Gillmeria pallidactyla) on erittäin yleinen sulkaperhoslaji.
Koko ja ulkonäkö
Kärsämösulkanen on verraten leveäsiipinen, kellanruskea sulkaperhonen, jonka kapeiden etusiipien etureunassa, lähellä kärkeä, on kolmiomainen valkoinen laikku. Lisäksi siiven keskiosassa ja takareunassa on sumeat, valkoiset laikut. Siiven etureuna on tummemman ruskea ulompaan valkoiseen laikkuun saakka. Takasiivet ovat tumman harmaanruskeat, samoin niiden reunaripset takimmaisen lohkon vaaleita ripsiä lukuun ottamatta. Pään etuosassa on selkeä, eteenpäin suuntautunut suomutupsu, jonka leveys vastaa silmän leveyttä. Lisäksi palpit ovat pitkät ja eteenpäin suuntautuneet. Tuntosarvet ovat harmaan ja kellertävän kirjavat ja noin puolet etusiiven pituudesta. Raajat ovat harmaanvalkoiset, ja takimmainen raajapari on jokseenkin yksivärinen. Takimmaisen raajaparin kaksi kannusparia ovat keskenään yhtä pitkät. Siipiväli on 23–27 mm.
Levinneisyys ja lentoaika
Kärsämösulkanen on levinneisyydeltään holarktinen laji, jota tavataan Euroopassa, Aasian pohjoisosissa sekä Pohjois-Amerikassa. Suomessa laji on erittäin yleinen ja sitä tavataan pohjoisinta Lappia myöten. Perhoset ovat lennossa kesäkuun loppupuoliskolta elokuulle.
Elinympäristö ja elintavat
Kärsämösulkasta tavataan avoimilla, kuivilla, hiekkapohjaisilla paikoilla, tyypillisesti niityillä ja joutomailla. Perhoset lepäilevät päivisin kasvillisuuden joukossa, mutta lennähtävät häirittynä lyhyitä matkoja päivälläkin. Lento alkaa iltahämärässä ja perhosia tulee myös valolle. Toukat elävät ja talvehtivat ravintokasvin varren sisällä ja koteloituvat lehden alapinnalle.
Ravintokasvi
Toukka elää eri kärsämölajeilla (Achillea) sekä pietaryrtillä (Tanacetum vulgare).
Valtaetäisyys
Valtaetäisyys on yksi viidestä kulttuurin ulottuvuudesta, joita kulttuurintutkija Geert Hofstede on tutkinut. Valtaetäisyys kuvaa yhteiskunnan vähävaltaisimpien suhtautumista vallan epätasaiseen jakautumiseen yhteiskunnassa. Korkean valtaetäisyyden maissa jokaisella on osansa hierarkiassa eikä asemaa kyseenalaisteta. Yhteiskunnissa, joissa on matala valtaetäisyys, ihmiset kyseenalaistavat vallanjakoa ja heillä on halu tasapuolistaa vallan jakautumista.
Valtaetäisyys Suomessa
Suomen luku on matala (33). Lukuun vaikuttaa suomalaisten itsenäisyys, yhtäläiset oikeudet, esimiesten tavoitettavuus, johtajien kouluttautuminen ja käytännöllinen hierarkia. Power Distance Index
Cornelia Pfohl
Cornelia Pfohl (s. 23. heinäkuuta 1971) on saksalainen entinen jousiampuja. Hän kilpaili neljissä perättäisissä kesäolympialaisissa vuosina 1992–2004. Vuoden 1996 kesäolympialaisissa Atlantassa hän sai joukkuekilpailussa hopeaa ja vuoden 2000 kesäolympialaisissa Sydneyssä pronssia.
Wanted Dead or Alive (kappale)
Wanted Dead or Alive on rock-yhtye Bon Jovin kappale. Kappale on yksi Slippery When Wet -albumin hiteistä. Wanted Dead or Alive, samoin kuin muut levyn kappaleet on levytetty vuonna 1986. Kappale on yksi Bon Jovin tunnetuimmista kappaleista.
Kappale on soinut myös suomalaisen Yle TV2:n Silminnäkijä-ohjelman tunnusmusiikissa, kuten myös Vaarallisilla vesillä-sarjan tunnusmusiikkina.
Kaimanan lentoasema
Kaimanan lentoasema  on paikallinen lentoasema Kaimanan kaupungin tuntumassa Länsi-Papuan saarella, Indonesiassa.
Historia
Toukokuussa 2011 lentoasemalla sattui 25 ihmishenkeä vaatinut onnettomuus Merpati Nusantara Airlinesin Xian MA60 -koneen syöksyttyä mereen lähestyessään lentoaseman kiitotietä huonossa säässä.
Isogalangajuuri
Isogalangajuuri (Alpinia zerumbet) on monivuotinen ruohovartinen kasvi.
Kasvista on kirjavalehtinen muoto Alpinia zerumbet var. variegata, jota kasvatetaan koristekasvina. Sen lehdet ovat epäsäännöllisesti kelta-vihreä-raidalliset, noin 15 cm leveät ja 60 cm pitkät. Kukat ovat muuten valkoisia, mutta alareuna on ruusunpunainen. Perusmuoto voi kasvaa jopa 3,7 metriä korkeaksi, kirjavalehtinen jää alle kaksimetriseksi.
Kiinassa isogalangajuuren lehtiä käytetään riisileivonnaisten kääreinä, Japanissa niistä tehdään yrttiteetä.
Dwight H. Little
Dwight H. Little (s. 13. tammikuuta 1956) on yhdysvaltalainen televisio- ja elokuvaohjaaja.
Echoes... in the Ruins
Echoes... in the Ruins on suomalaisen metalliyhtyeen Dead in the Waterin ensimmäinen studioalbumi. Se julkaistiin vuonna 2007 levymerkillä Firedoom Music.
Albumista on julkaissut vinyylipainoksen Winter Records.
Kappaleet
Kaikki kappaleet kirjoittanut Dead in the Water.
Messinkibarbi
Messinkibarbi (Barbodes semifasciolatus) on karppien heimoon kuuluva pieni oranssinsävyinen kala, jota pidetään myös akvaariokalana. Se on kotoisin Kiinasta Punaisenjoen vesistöstä. Keltabarbi on messinkibarbista jalostettu muoto Barbus semifasciolatus "schuberti".
Ulkonäkö ja koko
Messinkibarbi kasvaa noin 7 senttimetrin mittaiseksi. Se on epätasaisesti oranssin ja punaisen sävyinen, kyljissä on mustaa hohtoa.
Käyttäytyminen
Kala elää veden keskisyvyydellä. Se on usein aggressiivinen lajitovereitaan kohtaan. Siksi niitä suositellaan pidettäväksi vähintään viiden yksilön parvissa, joissa kiusaaminen jakaantuu tasaisesti.
Almirante Cochrane (1874)
Almirante Cochrane oli Chilen laivaston vuonna 1874 vesillelaskettu panssarifregatti. Alus oli rautarunkoinen ja parkkitakiloitu ja sen pää- ja etumastossa oli taistelunjohtoa varten tähystyspaikat. Alus oli varustettu törmäyskeulalla ja yhdellä savuhormilla.
Palvelus
Alus osallistui Tyynenmeren sotaan, jolloin sen tärkein saavutus oli Angamosin taistelussa Perun laivaston monitorin Huascarin valtaus.
Alus modernisoitiin vuonna 1889 modernisoitiin valmistajansa telakalla, jolloin sen 9 tuuman 12 tonnin MLR tykit vaihdettiin kuuteen Armstrongin kahdeksan tuuman 13,5 tonnin BLR -tykkiin. Lisäksi alukselle asennettiin kolme Hotchkissin kuuden naulan ja kuusi kolmen naulan tykkiä sekä kolme neljäntoista tuuman torpedoputkea. Alukselle asennettiin myös uudet kattilat sekä uusi höyrykone, jotka tuottivat 4 300 hevosvoimaa.
Sukassara
Sukassara (Carex microglochin) on pohjoisen pallonpuoliskon tundra- ja vuoristoalueilla tavattava pienikokoinen kosteiden kasvupaikkojen sarakasvi. Suomessa laji on harvinaistunut ja se on nykyään luokiteltu uhanalaiseksi lajiksi.
Ulkonäkö ja koko
thumb|220px|left|Sukassaran kukinto Sukassara kasvaa pieninä versokimppuina, jotka ovat 5–15 cm korkeita. Kasvin juurakko on lyhythaarainen. Varret ovat pystyjä, hoikkia ja monilehtisiä. Varsien tyvitupet ovat vaaleanruskeita. Lehdet ovat lyhyitä, rihmamaisia ja noin 0,5 mm leveitä. Kukinto on 8–15 mm pitkä tähkä, jonka tyviosassa on 5–10 emikukkaa. Ruskeat tähkäsuomut ovat pullakkoa selvästi lyhyempiä, suippoja ja kalvolaitaisia. Kapean sukkulamaiset pullakot ovat 4–5 mm pitkiä ja aluksi pystyjä, mutta myöhemmin lajille tyypillisesti alaviistoja. Pullakon suusta pistää esiin luottien lisäksi ohut sukanen. Suomessa sukassara kukkii heinäkuussa.
Muista Suomessa tavattavista saroista sukassara muistuttaa lähinnä rahkasaraa (Carex pauciflora).
Levinneisyys
Sukassaraa tavataan laajalla alueella pohjoisella pallonpuoliskolla, mutta levinneisyysalue on hyvin hajainen. Euroopasta sitä tavataan lähinnä Fennoskandian tunturialueilta Norjasta, Ruotsista, Suomesta ja Kuolan niemimaalta, Alppien alueelta, Islannista ja Grönlannista. Aasiassa laji kasvaa Kaukasuksella, Keski-Aasian vuoristoissa ja Etelä-Siperiassa. Pohjois-Amerikasta sukassara kasvaa Alaskassa, Kalliovuorilla sekä Pohjois-Kanadassa. Suomessa sukassaraa tavataan Sodankylän Kitisen rannoilla, Inarin Ivalo- ja Näätämöjokien varsilta sekä Enontekiöltä Kaaresuvannon ja Lätäsenon suujuoksun varrelta ja Kilpisjärveltä. Kitisen esiintymä lienee suurimmaksi osaksi tuhoutunut voimalaitosrakentamisen takia.
Elinympäristö
Sukassara kasvaa matalaruohoisilla tulvaniityillä, jokien ja purojen rannoilla sekä myös tunturipaljakalla soilla ja kosteissa notkelmissa. Laji on kalkinsuosija. Suomessa laji on harvinaistunut voimalaitosrakentamisen takia, joka on tuhonnut monia kasvupaikkoja sukassaran vaatimien kevättulvien loputtua.
Jäätävä kamppailu
Jäätävä kamppailu (Ordeal in the Arctic) on Mark Sobelin ohjaama televisioelokuva vuodelta 1993. Elokuva kertoo lento-onnettomuudesta, joka sattui Alertin tukikohdan lähellä Kanadassa. Sen käsikirjoitus pohjautuu Robert Mason Leen kirjaan Death and Deliverance.
Elokuvan yhtä pääosaa, lentäjä John Couchia näyttelevä Richard Chamberlain on kritisoinut tarinaa kuultuaan tapahtuma-aikaan paikalla olleiden kertomuksia. .
Mtv3 on esittänyt elokuvan Suomessa kahdesti.
Hardyn–Littlewoodin maksimaalifunktio
Hardyn–Littlewoodin maksimaalifunktio eli Hardyn–Littlewoodin maksimaalioperaattori avaruudessa on lokaalisti Lebesgue-integroituville funktioille   määritelty operaattori Mf \,:
missä m(B_r(x)) on x-keskisen r-säteisen pallon Lebesguen mitta.
Funktio on alaspäin puolijatkuva ja sublineaarinen, eli kaikilla lokaalisti integroituvilla funktioilla f ja g ja skalaareilla a ja b.
Taustaa
Ensimmäisen yksiulotteisen maksimaalifunktion kehitti intohimoisena kriketinpelaajana tunnettu matemaatikko G.H. Hardy kollegansa J.E. Littlewoodin kanssa 1900-luvun ensimmäisellä puoliskolla (ks. Hardy ja Littlewood 1930, ja Young 1981). Tämä mietiskeli pelin pisteiden laskua ja totesi kuinka yhdessä pelissä epäonnistuminen tasoittuu aiempien taikka tulevien pelien hyvillä tuloksilla, ja etenkin, mikäli jokin edeltävä peli on ollut todellinen menestys, voisi se keskiarvoja laskeskelemalla vaikuttaa tulevien pelien tuomaan tason notkahdukseen lohduttavasti vielä pitkänkin ajan päästä. Tutkiakseen suurimpien arvojen vaikutusta keskiarvoihin, Hardy ja Littlewood kehittivät reaalisuoralle etäisyydellä painotetun ”suurimman keskiarvon” funktion: maksimaalifunktion, joka kuvaa funktioita niiden suurimpien ”massakeskittymien” avulla.
Maksimaalilause
Eräs keskeisimpiä maksimaalifunktiota koskevia tuloksia on Maksimaalilause.
Olkoon.
(a) Jos, niin funktio Mf on äärellistä melkein kaikkialla.
Maksimaalilauseen seurauksia
Maksimaalilauseen seurauksena saadaan (ks. esimerkiksi Stein 1970) muun muassa Lebesguen differentioituvuuslause.
Neuvostoliiton arktiset puolustajat suuressa isänmaallisessa sodassa
Neuvostoliiton arktiset puolustajat suuressa isänmaallisessa sodassa tai yksinkertaisesti Aljoša  on sotamuistomerkki Murmanskin kaupungissa Murmanskin alueella Venäjällä. Muistomerkki on rakennettu neuvostosotilaille, -merimiehille ja -lentäjille, jotka taistelivat toisessa maailmansodassa eli niin kutsutussa suuressa isänmaallisessa sodassa.
Veistos on 35,5 metriä korkea, joka tekee siitä Venäjän toiseksi suurimman patsaan. Venäjän suurin patsas on Äiti synnyinmaa Volgogradissa. Veistoksen edessä on ikuinen liekki. Veistoksen rakentaminen aloitettiin vuonna 1969, ja se valmistui vuonna 1974.
Kyklooppi (mytologia)
Kykloopit (kreikaksi Κύκλωψ “pyöreä silmä”) olivat kreikkalaisessa mytologiassa jättiläisiä, joilla oli vain yksi silmä keskellä otsaa. Kyklooppeihin liitetään useita taruja ja urotöitä.
Homeroksen kuvauksissa kykloopit olivat kannibaaleja, jotka elivät karua paimentolaiselämää kaukaisessa maassa, joka perinteiden mukaan oli Sisilia. Odysseiassa on tunnettu kohtaus, jossa Odysseus pakenee vangitsijansa kyklooppi Polyfemoksen kynsistä sokaisemalla tämän. Hesioduksen mukaan kykloopit olivat Uranoksen ja Gaian kolme poikaa – Arges (Kirkas), Brontes (Ukkostaja) ja Steropes (Salamoija) – jotka takoivat Zeuksen salamat. Myöhemmät kirjailijat tekivät kykloopeista Hefaistoksen apulaisia. Myöhemmissä kertomuksissa Apollon tappoi kykloopit, koska he olivat tehneet salaman, joka tappoi Apollonin pojan Asclepiuksen. Tarujen mukaan Tirynsin ja useiden muiden mykeneläisten kaupunkien rakennukset olivat kyklooppien rakentamia. Työstämättömistä kivenlohkareista tehtyjä mykeneläisiä muureja kutsutaankin sen vuoksi kyklooppimuureiksi.
Kykloopit auttoivat Olympoksen jumalia taisteluissa titaaneja vastaan. Kun Kronos kukistui, Zeus vapautti kykloopit ja kiitollisuuttaan kykloopit takoivat Zeukselle ja hänen veljilleen ainutlaatuisia esineitä, kuten Zeuksen salamat, Poseidonin kolmikärjen ja Haadeksen näkymättömäksi tekevän kypärän.
Kykloopit olivat hyvin taitavia seppiä ja heidän väitettiin rakentaneen Mykenen ja Tirynsin muurit. He olivat myös raakoja ja villejä lammaspaimenia, jotka saattoivat syödä epäonnisia ihmisiä. Jotkut kykloopit olivat merenjumala Poseidonin jälkeläisiä, kuten Odysseiassa esiintynyt kyklooppi Polyfemos. Muinaiset roomalaiset uskoivat kyklooppien työskentelevän Sisiliassa Etna-tulivuoren uumenissa Vulkanuksen johdolla.
Bonusway.fi
Bonusway on suomalainen verkkopalvelu, joka maksaa ostohyvitystä käyttäjiensä tekemistä verkkokauppaostoksista. Palvelu oli esillä Leijonan luolan ensimmäisellä tuotantokaudella ja sai 75 000 euron pääomasijoituksen. Yrityksen toimitusjohtajana on toiminut vuodesta 2014 lähtien Tatu Koistinen.
Palvelu on avattu 2011 ja sitä käyttää noin 300 000 suomalaista. Lokakuussa 2017 palvelussa oli mukana 850 eri verkkokauppaa, joiden ostoksista palvelu tarjoaa ostohyvitystä. Mukana palvelussa on sekä suomalaisia että kansainvälisiä verkkokauppabrändejä.
Palvelun käyttäminen on ilmaista mutta edellyttää jäseneksi rekisteröitymistä joko verkkosivulla tai mobiilisovelluksessa, joka on saatavilla Android- ja iOS-laitteille.
Palvelu perustettiin vuonna 2011 nimellä Ostohyvitys.fi ja vuonna 2016 se vaihtoi nimekseen Bonusway. Palvelu toimii Suomen lisäksi 15:ssä muussa maassa.
Suomen Ostohyvitys Oy:n ja palvelua Venäjällä ylläpitävän Kopikot Russia Oy:n vuoden 2015 liikevaihto oli 1,4 Meur ja samalla ajanjaksolla yritys teki tappiota 695 teur. Tappio likipitäen nelinkertaistui edellisestä vuodesta.
Vuoden 2016 liikevaihto oli 1,8 Meur ja tappio 1,2 Meur. Tappio liki kaksinkertaistui edellisestä vuodesta. (lähde finder.fi)
Palvelun toimintaperiaate
Bonusway.fi:n toimintamalli perustuu Affiliate-markkinointiin. Palvelussa mukana olevat verkkokaupat ovat mainostajia, jotka maksavat komission palvelun kautta toteutuneista kaupoista. Bonusway tilittää sitten osan tästä komissiosta ostoksen tehneelle kuluttajalle. Verkkokaupoille palvelu on markkinointikanava siinä missä esimerkiksi Google tai Facebook, eli kuluttajille maksettavat bonukset ovat loppupelissä peräisin mainostajien markkinointibudjeteista.
Verkkokaupoille Bonuswayn etu moniin muihin markkinointikanaviin verrattuna on tulospohjainen toimintamalli. Kuluja syntyy ainoastaan toteutuneista myynneistä, joten palvelussa mukana oleminen on verkkokaupoille riskitöntä.
Bonusten suuruus
Bonusway.fi:n maksaman bonuksen suuruus vaihtelee kauppakohtaisesti ja perustuu jossain määrin palvelun kauppiailta saamaan komissioon. Maaliskuussa 2013 sivustolla tarjotut bonukset vaihtelivat välillä 0,30 %–25,00 % suhteessa ostoksen loppusummaan. Lisäksi joissain tapauksissa tarjottava bonus on kiinteä eikä riipu ostoksen koosta.
Esimerkkejä bonuksista
Bonusway.fi tarjoaa verkkosivujensa mukaan hyvitystä mm. seuraavista verkkokaupoista (tilanne maaliskuussa 2013):
Jossakin on vikaa
Jossakin on vikaa on hyvinkääläisen Musta Joutsen -yhtyeen ensimmäinen single. Sen julkaisi Poko Rekords 13. kesäkuuta 2007. Kappale on myös yhtyeen Musta Joutsen -esikoisalbumilla.
Musiikkikustantamo
Musiikkikustantamon toimintaa
Kustannusyhtiön toimialassa rekisteröitäessä on oltava maininta siitä, että yhtiö harjoittaa musiikinkustannustoimintaa. Kustantaja levittää ja edistää teosta aikaan saamalla siitä kaupallisia levytyksiä ja liittämistä kuvatallenteille, myymällä ja vuokraamalla nuotteja sekä hankkimalla teokselle julkisia esityksiä. Teknologian kehittymisen myötä painetun nuotin merkitys on vähentynyt. Musiikkikustannusalalla Suomessa sävelteosten tekijät ja kustantajat saavat Teoston kautta korvaukset teostensa käytöstä. Teosto on säveltäjien, sanoittajien, sovittajien ja musiikinkustantajien tekijänoikeusjärjestö. Tuloja hallinnoi käytännössä Nordisk Copyright Bureau (NCB) Tanskasta. Musiikkikustantamon varsinainen tulo syntyy Teoston esitys- ja mekanisointikorvausten perusteella maksamista tekijänoikeuskorvauksista, joiden kokonaistuloista normaalisti kustantamo saa kolmanneksen.
Kustantajalle tärkeitä yhteistyökumppaneita ovat teoksia julkaisevat levy-yhtiöt sekä musiikkia eri käyttötarkoituksissa tarvitsevat tuotantoyhtiöt.
Nykyään kustannussopimuksia tehdään huomattavasti vähemmän kuin 1980-luvulla, jolloin kustannussopimuksen solmiminen levytyksen yhteydessä oli vielä selviö useimmissa tapauksissa. Asiaan tuli kuitenkin muutos vuonna 1997, jolloin kilpailuvirasto antoi lausunnon, jonka mukaan musiikin kustannussopimuksen tekeminen ei saa olla ehtona levytyssopimuksen (eli julkaisusopimuksen) tekemiselle, vaan tämän kaltaista toimintaa voidaan pitää sitomisena eli kilpailunrajoituslain 9 §:n vastaiseksi katsottavana vahingollinena kilpailunrajoittamisena.
Kustantajan tehtävät
Kustantajan tehtävät määritellään tekijän ja kustantajan välisellä kustannussopimuksella. Kustannussopimuksen sisällöstä riippuu se minkä toimeinpiteiden tekeminen riittää täyttämään ns. kustantajan velvollisuudet. Vaikka sopimuksen muotoilu on vapaata, niin sopimus laaditaan usein Säveltäjät ja Sanoittajat Elvis ry:n, Suomen Musiikkikustantajat ry:n ja Suomen Säveltäjät ry:n laatimien standardisopimusten pohjalta, joissa nykyisin valitaan nuotiton tai nuotillinen versio A tai B. Aiemmin kohdat nuoteista sovittiin sopimukseen sopivalla tavalla. Lain mukaan sovittu nuotti piti julkaista neljässä vuodessa. Kustantajan velvollisuuksiin kuuluu tarjota kappaletta useille eri esittäjille ja markkinoida kappaletta mahdollisimman laajasti, muutoinkin kuin pelkästään yhden tallenteen muodossa, jotta se päätyisi useiden eri esittäjien keikkaohjelmistoihin ja julkaisuille. Etenkin kevyessä musiikissa tulot kertyvät pääosin äänitteiden käytöstä sekä konserteista. Musiikin digitaalinen verkkojakelu saattaa entisestään muuntaa musiikinkustannustoiminnan roolia musiikkibisneksessä. Kalliin nuotin teko ei ole välttämättä tekijän intressissä. Kustannussopimuksen sisältö on vapaasti musiikkikustantajan ja lauluntekijän sovittavissa, minkä vuoksi osa nykyisin suosii mm. tulosvastuullista kustannussopimusmallia.
Moderni musiikinkustannustoiminta
Nykyaikaisessa musiikinkustannustoiminnassa kustannustoiminnan painopiste on siirtynyt yksittäisten kappaleiden hallinnoinnin sijasta lauluntekijöiden managerointiin. Kustannusyhtiöt solmivat lauluntekijöiden kanssa ns. house writer -sopimuksia, jolloin kustannusyhtiöllä on mahdollisuus hyötyä tekijän tuotoksista taloudellisesti. Tämä luo samalla kustantajalle intressin käyttää musiikintuotantoprojetkeissa omia tallikirjoittajia ulkopuolisten yksittäisten tekijöiden sijasta.
Alena Trafimenka
Alena Mikalajeuna Trafimenka (, ; s. 20. maaliskuuta 1964 Minsk) on valkovenäläinen elokuvaohjaaja, tuottaja, käsikirjoittaja, näyttelijä ja kirjailija.
Elämänvaiheita
Trafimenka opiskeli ensiksi syntymäkaupungissaan ranskaa ja työskenteli Valko-Venäjän televisiossa vuodet 1982- 1989. Hän ryhtyi jo tuolloin tuottamaan ja ohjaamaan elokuvia. Vuonna 1989 hänet hyväksyttiin opiskelemaan elokuvaohjaajaksi Valko-Venäjän valtiolliseen taideakatemiaan. Hän valmistui vuonna 1994.
Valmistuttuaan hän sai apurahan opintojen jatkamiseen Ranskassa. Ranskassa hän ohjasi dokumenttielokuvan ja sai Ranskan valtion apurahan. Palattuaan kotimaahansa vuonna 1996 hän pääsi Belarusfilmin ohjaajaksi. Vuonna 1998 valmistui hänen ensimmäinen kokoillan elokuvansa. Samana vuonna hänet hyväksyttiin myös maansa elokuvaohjaajien liiton jäseneksi. Hän on jatkanut fiktioelokuvien ohella myös dokumenttien tekemistä ja osallistunut elokuvajuhlille Venäjällä, Ukrainassa, Puolassa ja Saksassa.
Vuonna 2012 Trafimenka julkaisi runokokoelman. Performansseja hän on tehnyt vuodesta 1990.
Gremersdorf-Buchholz
Gremersdorf-Buchholz on kunta Koillis-Saksassa Mecklenburg-Etu-Pommerin osavaltion pohjoisosassa. Hallinnollisesti se kuuluu Amt Franzburg-Richtenbergiin seitsemän muun kunnan ja kahden kaupungin kanssa. Kunta sijaitsee viitisentoista kilometriä Grimmenin kaupungista länteen. Bundesautobahn 20 kulkee Gremersdorf-Buchholzin eteläpuolitse. Trebel-joki virtaa niin ikään kunnan eteläpuolitse. Kunnan lähistöllä on useita tuulipuistoja. Varhaisin kirjallinen maininta sekä Gremersdorfista että Buchholzista on 1200-luvulta. Kunnan nykyinen alue kuului Rügenin ruhtinaskuntaan vuoteen 1326 asti ja sen jälkeen Pommerin herttuakuntaan. Kolmikymmenvuotisesta sodasta vuoteen 1815 alue kuului Ruotsin Pommeriin ja sen jälkeen preussilaiseen Pommerin provinssiin. Vuoteen 1952 Gremersdorf ja Buchholz kuuluivat Franzburg-Barthin maapiiriin. DDR:n aikana ne olivat osa Stralsundin piiriä, joka puolestaan kuului Rostockin hallintopiiriin. Nykyinen Gremersdorf-Buchholz perustettiin 13. kesäkuuta 1999.
Less Days Left Until the Final Rest
Less Days Left Until the Final Rest on suomalaisen doom metal -yhtyeen Dead in the Waterin toinen EP-levy. Se julkaistiin vuonna 2003 levymerkillä Thrash and Burn.
Joulukuussa 2003 Winter Records julkaisi albumista 10" vinyylipainoksen.
Kappaleet
Kaikki kappaleet kirjoittanut Dead in the Water.
Wilhelm Carstens
Wilhelm Emil Carstens (29. tammikuuta 1869 Hampuri – 12. helmikuuta 1941 Hampuri) oli saksalainen soutaja. Hän kilpaili vuoden 1900 kesäolympialaisissa Pariisissa ja oli siellä mukana saamassa pronssia perämiehellisessä nelikossa.
Asterix – gallialaisten sankari
Asterix – gallialaisten sankari (suomeksi myös Asterix ja Caesarin yllätys, ) on vuonna 1985 ensi-iltansa saanut ranskalainen animaatioelokuva. Se perustuu René Goscinnyn ja Albert Uderzon luomaan Asterix-sarjakuvaan. Elokuvan ohjasivat Gaëtan Brizzi ja Paul Brizzi, käsikirjoituksesta vastasi Pierre Tchernia. Juoni perustuu sarjakuva-albumeihin Asterix legioonalaisena ja Asterix gladiaattorina. Pääosassa ääninäyttelevät muun muassa Roger Carel ja Pierre Tornade. Elokuvan suomenkielisestä ohjauksesta vastasi Tom Wentzel.
Suomessa elokuva esitettiin ensi kerran 10. lokakuuta 1986. Sittemmin sitä on esitetty televisiossa Yle TV1:llä, Yle TV2:lla, MTV3:lla ja MTV Juniorilla.
Juoni
Obelix on rakastunut Mimosaan, mutta on liian ujo kertomaan tunteistaan. Asterix kehottaa ystäväänsä kertomaan tunteistaan naista kohtaan antamalla esimerkiksi lahjan. Obelix antaa Asterixin avustuksella Mimosalle kukkia, mutta saa samalla huomata, että nainen on jo kihloissa Tragicomixin kanssa. Obelix pettyy, mutta unohtaa pian surunsa, kun roomalaiset sieppaavat rakastavaiset, jotka päätyvät lopulta Afrikan kautta Julius Caesarin vangeiksi. Asterix ja Obelix saavat tietää kaksikon olevan mahdollisesti Afrikassa ja ainut tapa löytää perille on liittyä muukalaislegioonaan.
Palkinnot
Elokuva palkittiin Golden Screen palkinnolla samanninimisessä saksalaisessa elokuvatapahtumassa vuonna 1987.
Minardi PS01
Minardi PS01 oli Minardi -tallin käyttämä auto Formula 1 -kaudella 2001. Nimessä esiintyvä lyhenne juontuu Minardilla alkaneesta uudesta vaiheesta: australialainen miljonääri Paul Stoddart oli ostanut tallin vain muutama kuukausi aikaisemmin. Siksi myös tallin käyttämät Ford Cosworth -moottorit nimettiin Stoddartin omistaman lentoyhtiö Europeanin mukaan, kuten samat moottorit oli edelliskaudella nimetty silloisen osaomistaja Gabriele Rumin omistaman Fondmetalin mukaan.
Omistajanvaihdoksen takia auto jouduttiin suunnittelemaan hätäisesti, joten testaaminen jäi vähäiseksi. Vanhentunut moottorikaan ei enää tuottanut kilpailijoittensa veroisesti hevosvoimia, mutta kaikesta huolimatta tulokset autolla olivat silti yllättävän hyvät, joskin pistesijat jäivät saavuttamatta. Auton parhaimmiksi tuloksiksi jäivät yhdeksännet sijat Tarso Marquesin Brasilian ja Kanadan GP:issä, mutta toisaalta sama kuljettaja myös karsiutui Britannian GP:stä 107 %:n säännön takia. Vastaavasti tulokaskauttaan ajanut Fernando Alonso pystyi haastamaan vain alemman keskikastin tallit ja kuljettajat. Auton suunnittelija Gustav Brunner puolestaan lähti tallista kesken kauden suunnittelemaan Toyotan F1-projektia.
Belgian GP:hen Minardi tuotti PS01B -nimisen päivitysversion autosta, jossa oli keskitytty parantamaan vaihdelaatikkoa ja auton takapäätä. Merkittävää muutosta suorituskykyyn se ei kuitenkaan tuottanut, ja Marques erosi tallista Belgian GP:n jälkeen. Hänen tilalleen tuli runsaasti sponsorirahaa mukanaan tuonut Alex Yoong, josta samalla tuli Malesian ensimmäinen Formula 1 -kuski.
Jared Polis
Jared Schutz Polis (s. 12. toukokuuta 1975 Boulder, Colorado, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen liikemies ja demokraattisen puolueen poliitikko. Polis on toiminut Coloradon kuvernöörinä 8. tammikuuta 2019 lähtien. Hän edusti Coloradon 2. vaalipiiriä Yhdysvaltain edustajainhuoneessa vuosina 2009–2019. Hän on ensimmäinen vaalien alla avoimesti homosekuaalinen kuvernööri ja toinen seksuaalivähemmistöön kuuluva Oregonin Kate Brownin jälkeen.
Live After Death
Live After Death on brittiläisen heavy metal -yhtye Iron Maidenin ensimmäinen täysimittainen livealbumi. Albumin julkaisi alun perin levy-yhtiö EMI 14. lokakuuta 1985, ja sen tuotti Martin Birch. Yhdysvalloissa albumin julkaisi EMI:n tytäryhtiö Capitol Records. Live After Deathia pidetään yleisesti yhtenä kaikkien aikojen parhaimmista livealbumeista.
Albumi on taltioitu kahdeksassa yhtyeen World Slavery Tour -kiertueen konsertissa. Albumin intro ja kaksitoista ensimmäistä kappaletta on äänitetty 14–17. maaliskuuta 1985 Yhdysvalloissa Kalifornian Long Beachilla, jolloin yhtye konsertoi neljänä iltana loppuunmyydyllä Long Beach Arenalla. Albumin viisi viimeistä kappaletta sen sijaan on äänitetty vuoden 1984 lokakuussa Britanniassa, jolloin yhtye konsertoi niin ikään neljänä iltana loppuunmyydyssä Lontoon Hammersmith Odeonissa.
Live After Death nousi yhtyeen kotimaassa Britannian albumilistalla toiseksi ja Suomessa albumilistan kahdeksanneksi vuonna 1985. Albumilta julkaistiin vuonna 1985 myös kaksi singleä: syyskuussa ”Running Free” (Britannian singlelistan sija 19.) ja joulukuussa ”Run to the Hills” (brittilistan 26).
Yhtye julkaisi päivää albumin ilmestymisen jälkeen VHS-formaatissa konserttivideon Live After Death. Video ilmestyi DVD-formaatissa vuonna 2008.
World Slavery Tour -kiertue
Vuoden 1984 syyskuussa Iron Maiden julkaisi uransa viidennen studioalbumin Powerslave, jonka julkaisua seurasi mittava World Slavery Tour -kiertue. World Slavery Tour kesti peräti yksitoista kuukautta, ja sen 187 konserttia ulottuivat yhteensä 24 eri maahan. Kiertueesta tuli yhtyeen uran pisin, ja sitä on myös pidetty Iron Maidenin kiertueista kunnianhimoisimpana.
World Slavery Tour käynnistyi 9. elokuuta 1984 Puolasta, jolloin Iron Maidenista tuli ensimmäinen länsimainen yhtye, joka esiintyi itäblokin maassa. Kiertueen kohokohdaksi muodostui myös yhtyeen konsertti Rock in Rio -festivaaleilla, jossa yhtye konsertoi 300 000 katsojan yleisölle.
Albumin äänittäminen
Albumin intro ja kaksitoista ensimmäistä kappaletta on äänitetty Long Beach Arenalla. Long Beachilla äänitetyt kappaleet muodostavat Live After Deathin alkuperäisen LP-painoksen kolme ensimmäistä puolta, kun taas viisi Hammersmith Odeonissa taltioitua kappaletta (”Wrathchild”, ”Children of the Damned”, ”22 Acacia Avenue”, ”Die With Your Boots On” ja ”Phantom of the Opera” ) muodostavat levyn neljännen puolen.
Kansikuva
Albumin kansikuvituksen on tehnyt brittiläinen taiteilija Derek Riggs, joka on yhtyeen maskotti Eddie the Headin luoja ja monivuotinen yhteistyökumppani. Live After Deathin kansikuvassa Eddie on kuvattu nousemassa haudastaan tulenliekkien saattelemana, kun salama iskee hänen otsaansa. Eddien taustalla on hänen hautakivensä, johon kaiverrettu kirjoitus on katkelma kirjailija H. P. Lovecraftin kirjoittamasta kauhutarinasta Nimetön kaupunki (1921):
Lovecraftin englanninkielinen runo
”That is not dead which can eternal lie.
And with strange aeons even death may die.”
S. Albert Kivisen suomennos
"Se kuollut ei oo, mi voi iäti maata,
aikojen myötä voi kuolokin laata."
Albumin intro
Live After Deathin introna on vuosina 1940–1945 Britannian pääministerinä toimineen Winston Churchillin kuuluisa puhe ”Taistelemme rannoilla”, jonka Churchill piti alun perin House of Commonsissa 13. toukokuuta 1940. Albumilla kuultava puhe on kuitenkin nauhoitettu 4. kesäkuuta 1940, sillä Churchillin puhetta ei alun perin taltioitu. ”Taistelemme rannoilla” -puhe toimi yhtyeen introna World Slavery Tour -kiertueen jokaisessa konsertissa, jolloin se edelsi varsinaista aloituskappaletta ”Aces High”.
”Taistelemme rannoilla” on lukeutunut Iron Maidenin konserttien ohjelmistoon myös World Slavery Tourin päättymisen jälkeen. Yhtye on käyttänyt sitä The Ed Hunter Tour-, Somewhere Back in Time World Tour- ja Maiden England World Tour -kiertueillaan ennen ”Aces High’n” soittamista.
Vastaanotto
Live After Death on yksi kaikkien aikojen arvostetuimmista ja kehutuimmista livealbumeista. Vuoden 1985 lokakuussa brittiläinen Kerrang! antoi albumille viiden K-kirjaimen eli viiden tähden arvion, ja samana vuonna lehti myös valitsi sen mukaan listalleen vuoden parhaista albumeista. 1990-luvulla Kerrang! listasi sen myös sadan kaikkien aikojen parhaan heavy metal -albumin joukkoon. AllMusicin Greg Prato on kirjoittanut albumin olevan ”helposti yksi parhaista live-hevimetallilevyistä”. Sekä Kerrang! että Sputnikmusic ovat nostaneet sen ”mahdollisesti kaikkien aikojen parhaimmaksi livealbumiksi”. Vuonna 2010 brittiläinen radioasema Planet Rock puolestaan sijoitti Live After Deathin kuudenneksi laatimallaan parhaiden livealbumien listalla.
M/S Ambal
M/S Ambal on venäläisen Ugtrans Terminal CO LTDn omistama ro-ro-rahtialus. Alus on rakennettu vuonna 1990 Schichau Seebeckwerft GmbH Fischereihafenin telakalla Bremerhavenissa, Saksassa. Nykyään Ambal on rekisteröitynä Venäjän lipun alle. Ambalin sisaralus on venäläinen M/S Baltijsk.
Tekniset tiedot
Pituutta Ambalilla on 189,7 metriä, leveyttä 22 metriä ja syväys on 6,5 metriä. Laivan koko tilavuus (bruttovetoisuus) on 20 729 ja matkustus- ja lastitilojen tilavuus (nettovetoisuus) 6 378a. Aluksen kuollut paino eli kantavuus on 10 160 tonnia. Aluksen lastikapasiteetti on 1 989 kaistametriä. Laivan huippunopeus on 18,9 solmua ja jääluokitus 1A Super.
Laivan pääkoneina on kaksi Wärtsilä 9R46 dieselmoottoria, jotka yhdessä kehittävät 16 290 kilowatin tehon.
Käyttöhistoria
Marraskuussa 1989 alus laskettiin vesille. 27. helmikuuta 1990 alus luovutettiin Partenreederein omistukseen, joka rekisteröi aluksen   Saksan lipun alle. Kotisatamaksi tuli Lyypekki. Tuolloin alus oli nimeltään M/S Railship III. Saman vuoden maaliskuussa alus aloitti liikennöinnin Hangon ja Travemünden välillä. 1. kesäkuuta 1998 reitiksi vaihtui Turku–Travemünde.
Syyskuussa 2002 alus kastettiin Finnrunneriksi. 12. kesäkuuta 2003 alus törmäsi laituriin Travemündessa. Nykyisen omistajan, norjalaisen Finland RoRo K/S:än haltuun alus päätyi 19. marraskuuta 2003. Finland RoRo K/S osti tuolloin myös neljä muuta alusta: M/S Transfinlandian, M/S Astrean, M/S Transbaltican ja M/S Finnriderin. Uusi omistaja vuokrasi aluksen Finnlinesille. 25. maaliskuuta 2004 alus sai nimen Runner.
Maaliskuussa 2005 Runnerin ja sisaralus Riderin puolalaiset miehistön jäsenet menivät lakkoon norjalaisen työnantajan alettua maksamaan heille Puolan työehtosopimuksen mukaista palkkaa. Tämän seurauksena heidän ansionsa putosivat yli 60 prosentilla. Aluksen 17-henkinen miehistö muodostui 14 puolalaisesta sekä kolmesta saksalaisesta. Runnerin norjalainen päällystö ei lakkoillut. Lakon aikana miehistö asui ja söi aluksessa. Saksalainen tuomioistuin totesi miehistön mukaan lakon lailliseksi. Lakko päättyi, kun alus siirrettiin Suomen lipun alle ja sinne tuli suomalainen miehistö. Auto- ja Kuljetusalan Työntekijäliitto AKT ja Suomen Merimies-Unioni eivät vastustaneet lipunvaihtoa. Simo Zitting Suomen Merimies-Unionista kertoi olleensa yllättynyt, koska suomalaiset merimiehet saivat töitä.
Suomen romanit
Suomen romanit ovat suomalainen etninen, kulttuurinen ja kielellinen vähemmistö, joka on asunut Suomessa yli viisisataa vuotta. Suomessa romaneita arvioidaan olevan noin 10 000–12 000. Lisäksi Ruotsissa asuu noin 3 000 suomalaista romania.
Historia
thumb|[[R. W. Ekman: Mustalaisseurue, 1849.]]
1500-luvulta toiseen maailmansotaan
Ensimmäiset romanit tulivat Varsinais-Suomeen ja Ahvenanmaalle 1500-luvulla nykyisen Ruotsin alueelta. Myöhempinä vuosisatoina Suomen romaniväestö sai täydennystä myös Baltiasta ja Venäjältä. Suomen erämaissa on todettu liikkuneen 1500–1600-lukujen vaihteessa ilmeisen vakiintunut romanijoukko, jonka suhteista pääväestöön ei ole säilynyt tietoja.
Ruotsin puolelle valtakuntaa "tattereita" kerrotaan tulleen Ruotsiin ja Tukholmaan ensi kertaa 1512, jolloin maata kiersi kansaa, jota kutsuttiin nimellä "tatare". Tukholman raatipöytäkirjojen mukaan kaupunkiin tuli noin 60-henkinen seurue, joiden kerrottiin olevan kotoisin Vähästä Egyptistä. Euroopassa kiertävien romaniryhmien kertomuksissa toistuikin ajatus, että he olivat kotoisin Egyptistä ja tästä juontuu myös englannin kielen sana Gypsies. Ensivastaanotto oli ystävällinen, mutta jo Kustaa Vaasan aikana 1520-luvulla kuninkaan tavoitteena näyttää olleen häätää romanit valtakunnasta. Samalla linjalla jatkoi Juhana III, joka kehotti ajamaan tattarit Norjaan ja kieltämään heitä palaamasta kuolemanrangaistuksen uhalla. Kun luostarilaitos oli reformaation seurauksena lakkautettu, pelättiin kiertolaisten tulevan valtion köyhäinhoidon vastuulle. Ulkomaalaisina pidettyjä kiertolaisia saatettiin pitää myös vieraan vallan vakoojina.
Suomen puolelta ensimmäinen tieto romaneista on vuodelta 1559, jolloin Kastelholman linnan vouti käski lopettamaan "tattarien sopimattoman kaupankäynnin" ja vangitsemaan heidät. Seuraava maininta on vuodelta 1580, jolloin Turun linnassa kerrottiin olleen vankina tattari nimeltä Bågdan Bålatzen, ja neljä vuotta myöhemmin 1584 kokonaista 11 tattarimiestä oli vankina talonpoikien valitusten tähden. Seurueen naiset ja lapset jäivät oleskelemaan portin ulkopuolelle. Vuonna 1597 noin 100-henkisen tattariseurueen tiedetään oleskelleen Olavinlinnan linnaläänissä.
1600-luku
Ruotsin valtakunnassa annettiin 24. marraskuuta 1637 Placat om Tartarens fördrifwande af landet eli niin sanottu hirttolaki, jossa kaikki romanit määrättiin poistumaan maasta vuoden ja yhden päivän kuluessa. Määräajan umpeutumisen jälkeen maassa tavatut romanimiehet sai hirttää ilman oikeudenkäyntiä, ja naiset ja lapset ajaa valtakunnan rajan yli. Tässä laissa romaneista käytettiin tattarin lisäksi myös sanaa "sikeiner" (vrt. zigenare), joka sittemmin tuli yleisemmäksi. Lain mahdollistama teloitus ilman oikeudenkäyntiä oli ristiriidassa Ruotsissa jo tuolloin vallinneiden oikeusvaltion periaatteiden kanssa, eikä sitä tai ilmeisesti kyseistä lakia muutenkaan sovellettu koskaan käytäntöön. Tappomääräys kumottiin lopullisesti kuitenkin vasta 1748.
Käytännössä Suomessa esimerkiksi Suomen kenraalikuvernööri Pietari/Per Brahe palkkasi tattereita rakennustöihin ja koetti saada heidät 1660-luvulla asettumaan itärajan tuntumaan Pielisjärvelle ritettiin 1660-luvulla romaneja autiotilojen viljelijöiksi ja samalla tukemaan itärajan vaillinaista puolustusta. Elämä pohjoisen Karjalan salomailla katovuosina osoittautui kuitenkin romaneille mahdottomaksi, ja he hylkäsivätkin asuinalueensa lyhyen asumisen jälkeen välittämättä heihin kohdistetuista ankarista uhkauksista. Opetushallituksen mukaan autiotilat olisivat tuskin olleet autioita, jos maa olisi ollut viljelykelpoista tai jos romanit olisivat saaneet valtiolta tasavertaisesti apua kuten alueelle tulleet uudisraivaajat. Romanit jatkoivat kiertolaiselämäänsä Suomessa harjoittaen omia elinkeinojaan. Miehet hankkivat toimeentulonsa pääasiassa hevoskaupalla ja hevosten hoidolla, kun taas naisten tehtäviin kuuluivat muun muassa povaaminen ja kuppaaminen. Romaneita palveli myös Ruotsin sotaväessä. Ainakin 1676 tarkastetussa Gerhard Schantzenstiernan rakuunaeskadroonassa oli kokonaista 15 romania.
1800-luku
Kirkon kanta romaneihin oli Suomessa menneinä vuosisatoina jyrkän kielteinen: romaneilta kiellettiin kaikki kirkolliset toimitukset sekä sairaanhoito, joka oli pitkään yksin kirkon tehtävänä. Vuoden 1852 irtolaislaki vahvisti maassa jo aiemmin vallinneen käytännön ja määritteli romanit irtolaisiksi: ilman suojelusta olleet romanit oli heti otettava kiinni, toimitettava kuvernöörin kuulusteltaviksi ja passitettava työlaitokseen määrittämättömäksi ajaksi. Yleiseen työhön kelpaamattomat miehet tuli lähettää kruunun linnoituksiin ja naiset kehruuhuoneisiin. Työlaitospaikkojen vähäisyyden vuoksi lakia ei voitu kovin laajasti soveltaa käytäntöön. Vuosina 1842–1861 oli lisäksi voimassa keisarillinen julistus, jonka mukaan kehruuhuoneisiin sijoitettujen romaninaisten poikalapset tuli pakkoviedä kantonistipataljooniin Tallinnaan ja Pihkovaan. Irtolaislakiin sisältyi vuoteen 1883 asti niin sanottu ”mustalaispykälä”, joka käytännössä määräsi romaneja kohdeltavaksi ankarammin kuin muita irtolaisia.
1900-luvun vaihteesta sotavuosiin
Kiertävillä romaneilla oli Suomen maaseudulla 1900‐luvun alkupuoliskolla vakiintuneita kulkureittejä, joiden varrella olevissa maalaistaloissa he säännöllisesti yöpyivät. Samalla he avustivat talojen asukkaita työnteossa. Miehet olivat mukana pelto- ja metsätöissä ja naiset osallistuivat pyykinpesuun, siivoamiseen, ruoanlaittoon ja lastenhoitoon. Lisäksi romanit tekivät hevoskauppaa, povasivat ja myivät käsitöitään. Romaneja majoittaneet olivat pääasiassa suhteellisen vähävaraista maaseudun väkeä – pienviljelijöitä, torppareita ja mäkitupalaisia. Monesti romanit pääsivät yöpymään myös maaseudun pappiloissa. Nihkeimmin romaneja suostuivat vastaanottamaan varakkaat talolliset. 1800-luvun loppupuolelta alkaen monet Suomen kunnista pyrkivät säätämään asetuksia, jotka määräsivät suuria sakkoja romaneja majoittaneille taloille.
Romanit yöpyivät matkoillaan toisinaan myös ulkosalla omatekoisissa teltoissaan. Kiertävien romanien omaisuus kulki usein heidän mukanaan hevosen ja kärryjen kyydissä. Romanit kiersivät yleensä omassa kotipitäjässään tai sen lähiseuduilla. Maaseutuväestö oppi tuntemaan alueellaan kiertelevät romanit ja suhtautui heihin monesti varsin ystävällisesti. Kulkiessaan romanit kertoivat usein uutisia eteenpäin pääväestöön kuuluville ja toimivat siten tärkeinä tiedottajina alueen tapahtumista. Romanilapset eivät monestikaan päässeet kouluun, koska heidän perheillään ei yleensä ollut vakituista asuinpaikkaa.
Vuonna 1895 asetettiin Suomessa valtiollinen komitea selvittämään maan ”mustalaiskysymystä”. Komitean puheenjohtajana toimi rovasti Alexander Gustaf Walle, ja komiteaa onkin kutsuttu hänen mukaansa Wallen komiteaksi. Sen työn tuloksena syntyi mietintö, joka esitettiin keisarilliselle senaatille vuonna 1900. Komiteamietinnössä keskityttiin ehdottamaan tapoja, joilla romanit pystyttäisiin mahdollisimman nopeasti ja tehokkaasti assimiloimaan eli sulauttamaan pääväestöön. Komitea koki, etteivät romanit sopineet ruumiinrakenteensa, mielenlaatunsa ja luonteensa takia maataloustöihin. Sen sijaan pidettiin järkevänä yrittää kouluttaa romaneja käsityöammatteihin. Mietinnön ehdotukset jäivät kuitenkin käytännössä toteuttamatta.
1900-luvun alusta 1950-luvulle asti kiinnostus romaniasioiden hoitamiseen Suomessa oli pitkälti hengellisen lähetystyöjärjestö Mustalaislähetyksen varassa. Sen perusti vuonna 1906 Oskari Jalkio, joka myös toimi pitkään järjestön puheenjohtajana. Hän koki Wallen komitean tapaan, ettei romanien asemaa Suomessa voinut parantaa mitenkään muuten kuin sulauttamalla heidät maan väestön enemmistöön. Mustalaislähetyksen ideologiaa hallitsi alusta pitäen ajatus romanilapsien ”hankalasta” asemasta. Jalkion mukaan romaniväestön keskuudessa äidit opettivat tyttäriään varastamaan, ennustamaan ja kerjäämään ja isät puolestaan opettivat pojilleen alkoholinkäytön ja hevosien vaihtamisen. Järjestön keskeisenä tavoitteena olikin vuosikymmenestä toiseen romanilapsien ottaminen pois ”kelvottomilta” vanhemmiltaan, jotta heidät voitaisiin kasvattaa ”kunnollisiksi” yhteiskunnan jäseniksi. Suomen romaneja tutkineen Martti Grönforsin mukaan pääväestön ehdoilla toiminut Mustalaislähetys jätti lähes kokonaan huomioimatta romanien oman kulttuurin ja omat tarpeet. Grönfors on luonnehtinut järjestön asennetta Suomen romaneja kohtaan ”hyväntahtoisen halventavaksi”. thumb|Kolme romaninaista kuvattuna Helsingissä 1930-luvulla. Vuosien 1939–1945 sotien aikana oli asepalveluksessa vähintään 300 romanimiestä, joista ainakin 60 kaatui. Monet sotiin osallistuneista romanimiehistä ovat sittemmin kertoneet, että he saivat kokea rintamilla sellaista tasa-arvoisuutta, joka oli maassa muuten erittäin harvinaista sekä ennen sotia että myös sotien jälkeen.