cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
EWR VJ 101
pienoiskuva|EWR VJ 101C X-2 [[Deutsches Museumissa Münchenissä]] EWR VJ 101 oli saksalainen experimental-lentokone. VJ tuli sanoista "Vertikal Jäger" (VTOL). Siitä kaavailtiin seuraajaa F-104G Starfighterille, mutta hanke keskeytettiin. Jos suunnitelma olisi toteutunut, siitä olisi tullut nopein VTOL-lentokone (2 Machin nopeus). 29. heinäkuuta 1964 toinen prototyyppi, X-2, lensi nopeudella Mach 1,04 ilman jälkipoltinta.
Heinkel- ja Messerschmitt-yhtiöt olivat kumpikin laatineet esisuunnitelman tällaisesta lentokoneesta vuoteen 1959 mennessä. Ne perustivat tämän lentokoneen kehitystä varten Entwicklungsring Süd-yhteisyrityksen. Prototyypit kulkivat nimellä EWR VJ 101 C.
X2 lensi 22. lokakuuta 1965 alkaen. Siinä oli jälkipoltin.
Projekti keskeytettiin vuonna 1968. Tällöin brittien, paljon hitaampi, Harrier oli toteumassa, mutta muuten usko pystysuoraan nouseviin hävittäjiin oli häviämässä.
Ingeborg Hunzinger
thumb|right|250px|Ingeborg Hunzinger: Die Erde ([[1974).]] Ingeborg Hunzinger (3. helmikuuta 1915 Berliini, Saksa – 19. heinäkuuta 2009) oli saksalainen kuvanveistäjä. Hänen tunnetuimpien töidensä joukossa on Die Erde, joka sijaitsee Berliinin Monbijouparkissa.
Hergé
Georges Prosper Remi alias Hergé (22. toukokuuta 1907 Bryssel – 3. maaliskuuta 1983 Bryssel) oli belgialainen sarjakuvataiteilija. Hänet tunnetaan erityisesti Tintin seikkailujen luojana, mutta hän käsikirjoitti ja piirsi myös sarjakuvia Quick & Flupke ja Veikko, Tette ja Jykke. Monien sarjakuvan asiantuntijoiden mielestä Hergé oli myös ligne claire -piirrostyylin ensimmäinen edustaja. Kirjailijanimi Hergé tulee hänen suku- ja etunimensä Remi Georges alkukirjaimista (R. G.), jotka ranskassa lausutaan.
Lapsuus ja uran alku
Georges Prosper Remi syntyi 22. toukokuuta 1907 Etterbeekin kaupunginosassa, Brysselissä keskiluokkaiseen perheeseen. Hänen isänsä oli vallonialainen lastenvaatemyymälän työntekijä Alexis Remi ja äiti oli flaamilainen Élisabeth Remi (o.s. Dufour). Hänen neljä ensimmäistä vuottaan peruskoulussa osuivat päällekkäin vuosina 1914–1918 käydyn ensimmäisen maailmansodan kanssa. Jo tuolloin Remi tunsi vetoa piirtämiseen ja täytti koulukirjojensa marginaalit karikatyyreillä saksalaisista valloittajista.
Vuonna 1920 hän alkoi opiskella Saint-Bonifacen lukiossa, jonka opettajina toimi katolisia pappeja. Tuolloin hän myös liittyi Belgian partioliikkeen koulunsa osastoon, jossa hänelle annettiin toteeminimi Renard curieux. Yksi Remin varhaisimpia vitsisarjakuvia on löydetty partio-osaston kokouspaikan seinästä. Remin ensimmäiset piirrokset julkaistiin vuonna 1922 Jamais assez’ssa, joka oli partio-osaston oma lehti, sekä Le Boy-Scout Belgessa, Belgian partioliikkeen lehdessä. Vuonna 1924 hän alkoi signeerata töitään käyttämällä taiteilijanimeään Hergé. Partiolaisen ihanteet ja matkailukokemukset retkiltä, jotka hän omaksui jo nuorena, tulivat myöhemmin vaikuttamaan merkittävästi hänen sarjakuviensa eettiseen maailmaan.
10. tammikuuta 1929 Le Petit Vingtièmessä julkaistiin Tintti Neuvostojen maassa -tarinan ensimmäinen osa. Viimeinen osa ilmestyi 11. toukokuuta 1930. Tarina oli luonteeltaan poliittinen satiiri Neuvostoliitosta ja siinä arvosteltiin kommunistisen järjestelmän ongelmia kärjistävästi. Benoît Peetersin kirjoittaman kirjan Le monde d'Hergé mukaan ainoa lähde, jota Hergé käytti tarinaa luodessaan, oli Joseph Douillet’n teos Hunnuton Moskova: yhdeksän työvuotta Neuvostolassa (ransk. Moscou sans voiles, ). Douillet oli työskennellyt aiemmin Rostovissa Belgian konsulina ja kirjoittanut teoksensa pohjalta. Sarjakuva saavutti suosiota Belgiassa, ja Le Petit Vingtième piti jopa Tintin paluuta sarjakuvassa mukailevan tilaisuuden Pohjois-Brysselin rautatieasemalla. Paikalle saapui suuri määrä yleisöä. Tintin osaa esitti 15-vuotias partiolainen Lucien Pepermans.
Myöhemmin tarinan heikko piirrostyö, kömpelö juoni ja neuvostovastaisuus saivat Hergen kieltämään uudelleenjulkaisun useiden vuosikymmenien ajan. Tarina on nykyään ainoa Tintin seikkailuiden tarina, joka on yli 62 sivun pituinen ja mustavalkoinen.
23. tammikuuta 1930 Hergé julkaisi ensimmäisen osan vähemmän tunnettua vitsisarjaansa nimeltään Quick & Flupke, joka kertoi kahdesta keppostelevasta lapsesta. Sarja jatkui Le Petit Vingtièmessä vuoteen 1940 asti. Lukijat kuitenkin halusivat uuden Tintti-tarinan ja Wallez pyysi Hergétä piirtämään sellaisen. Hän halusi, että siinä opetettaisiin nuorisolle kolonialismin arvoja, joten tarina sijoitettiin Afrikkaan, tarkemmin Belgian siirtomaahan Kongoon. Vuonna 1930 ilmestynyt Tintti Afrikassa (ransk. Tintin au Congo eli suoraan suomennettuna Tintti Kongossa) onkin jälkeenpäin herättänyt kiistelyä rasistisen ja kolonialistisen maailmankuvansa takia, ja se oli pitkään Neuvostojen maan lisäksi ainoa Tintin seikkailut -sarjan albumi, josta ei otettu Belgiassa uusintapainoksia. Tarina muokattiin nykyiseen julkaisumuotoonsa vuonna 1946, jolloin se väritettiin ja sivumäärää lyhennettiin 62:een.
Kolmas Tintti-seikkailu oli Tintti Amerikassa, jossa Hergé kritisoi Yhdysvaltain liike-elämää ja intiaanien maiden riistämistä. Nuoren Hergén vähäinen tietämys ulkomaista kuitenkin johti siihen, että Yhdysvallat oli kuvattu Neuvostoliiton ja Kongon tavoin mielikuvituksellisesti ja erittäin karrikoidusti.
Vuonna 1932 Hergé julkaisi neljännen Tintti-seikkailun Faaraon sikarit. Kolmessa edellisessä Tintissä juoni oli koostunut useista irrallisista episodeista, mutta pulp-henkisestä jännityskirjallisuudesta inspiraationsa saaneessa Faaraon sikarien tarinassa oli yksi jatkuvasti etenevä juoni. Aikaisemmista seikkailuista poiketen tarinassa ei myöskään ollut poliittisia kannanottoja. Hergé esitteli Tintin ja Miloun rinnalle kömpelön etsiväkaksikon Dupont ja Dupond ja muita hahmoja, joita nähtiin myös myöhemmissä Tintti-tarinoissa. Samana vuonna Hergé avioitui vuonna 1931 kihlaamansa Germaine Kickensin, Norbert Wallezin henkilökohtaisen sihteerin, kanssa.
Uran käännekohta
Faaraon sikareiden jälkeen Hergé päätti sijoittaa viidennen Tintti-seikkailun Kiinan maaperälle ja kertoi suunnitelmistaan Leuvenin yliopiston opettajiin kuuluneelle katoliselle papille isä Gosset’lle. Gosset vetosi Hergéhen, ettei hän tekisi kiinalaisista silloisen eurooppalaisen ajattelutavan mukaisia stereotyyppejä. Keväällä 1930 myös esitteli tälle kiinalaisen veistonopiskelijan Tšang Tšong-jenin (vaihtoehtoiset kirjoitusasut: Zhang Chongren tai Chang Ch’ung-jen), joka kertoi Hergélle Kiinan historiasta ja kulttuurista. Tšangin taustatutkimuksen avulla Hergé käsikirjoitti ja piirsi Sinisen lootuksen, joka ilmestyi aluksi Le Petit Vingtiéme -lehdessä 9. elokuuta 1934 – 17. lokakuuta 1935. Tarinaa on pidetty hänen taiteilijanuransa käännekohtana.
Sininen lootus oli realistisempi ja vakavahenkisempi kuin edelliset Tintti-seikkailut, ja tarinassa Hergé jopa pilkkasi aikaisemman maailmankuvansa naiiviutta. Hergé kritisoi jyrkästi kiinalaisten syrjimistä ja keisarillisen Japanin Kiinan-miehitystä. Japanin imperialistisen laajentumispolitiikan vastaisen sanomansa takia Sininen lootus sai japanilaiset diplomaatit esittämään Brysselissä protestin Belgian ulkoministeriölle. Tarinan valmistumisen jälkeen Tšang palasi takaisin kotimaahansa, jossa vuonna 1937 alkanut Kiinan–Japanin sota katkaisi hänen yhteydenpitonsa Hergén kanssa.
Vuonna 1937 ilmestyi Tintti-tarina Mustan saaren salaisuus, jonka Hergé piirsi kolmeen kertaan kokonaan uudelleen englantilaisen kustantamon pyynnöstä vuonna 1965. Se oli Faaraon sikareiden tavoin poliittisesti neutraali seikkailukertomus, mutta seuraavassa Tintti-tarinassa, Kuningas Ottokarin valtikka, esiintyi jo selkeä fasismin ja kansallissosialismin vastainen sanoma.
Toinen maailmansota
Toisen maailmansodan alettua Hergé joutui astumaan asepalvelukseen jalkaväen komppanian kouluttajaksi Turnhoutiin. Sodan takia hänen täytyi keskeyttää jo Le Petit Vingtièmessä alkaneen uuden Tintin seikkailut -sarjan tarinan, Mustan kullan maan, julkaiseminen. Kun 1940 natsi-Saksa kuitenkin miehitti Belgian, se lakkautti Le Petit Vingtièmen julkaisemisen. Hänen onnistui kuitenkin solmia uusi työsopimus suuren ranskalaisen lehden, Le Soirin kanssa, jolla oli vielä lupa toimia miehitysaikana. Hergé hyllytti keskeneräisen Mustan kullan maan, koska sitä pidettiin poliittisesti epäkorrektina, ja aloitti uuden tarinan nimeltä Kultasaksinen rapu; se oli ensimmäinen kuudesta Tintin seikkailut -sarjan tarinasta, jotka ilmestyivät sodan aikana.
Hergé joutui sodan takia muuttamaan työskentelytyyliään. Sodan takia vallitsi paperipula, joten Tintin julkaisut jouduttiin pienentämään kolmeen tai neljään päivittäiseen ruutuun, nk. sarjakuvastripiksi. Le Petit Vingtièmellä Tinttiä oli julkaistu kaksi sivua kerrallaan. Tarinoiden aiheet myös muuttuivat sodan takia vähemmän ajankohtaisiksi ja yhteiskuntakriittisiksi (merirosvon aarteen metsästys Yksisarvisen salaisuudessa ja Rakham Punaisen aarteessa, ystävän pelastaminen muinaisten inkojen käsistä Auringon temppelissä). Tarinat alkoivat myös kiinnittää ajoittain enemmän huomiota hahmoihin, kuin varsinaiseen juoneen. Hergé loi tuona aikana Tinttiä varten kaksi uutta hahmoa, joista kasvoi sarjan vakiohahmoja: Kapteeni Haddock Kultasaksisessa ravussa ja Professori Tuhatkauno Rakham Punaisen aarteessa.
Vuonna 1943 Hergé tapasi Edgar Pierre Jacobsin, sittemmin Blake ja Mortimer -sarjakuvastaan tunnetun sarjakuvataiteilijan, joka teki Hergén kanssa yhteistyötä Tintti-tarinoiden päivitysten parissa. Hän oli mukana päivittämässä muun muassa Kuningas Ottokarin valtikka -tarinaa.
Sodanjälkeinen aika
Brysselin miehitys päättyi 3. syyskuuta 1944. Tintin seikkailut keskeytyivät vähän ennen Seitsemän kristallipallon loppua, kun Liittoutuneet sulkivat Le Soirin. Ajat olivat vaikeat, ja neljä kertaa Hergé joutui eri ryhmien pidättämäksi. Hergétä syytettiin muun muassa natsisympatioista, ja todistusaineistona käytettiin usein hänen piirtämiään sarjakuvia. Vaikka sodan aikana Hergé olikin pyrkinyt poliittiseen neutraaliuteen tarinoidensa suhteen, oli Salaperäinen tähti monien mielestä tulkittavissa natsimyönteiseksi, sillä Tintin vastustajina toimivat alkuperäisessä versiossa Yhdysvallat ja juutalaisia piirteitä omaava pankkiiri Blumenstein. Tämän jälkeen Hergé ajautui samaan tilanteeseen, kuin monet muutkin miehitysaikana työskenneleet lehtimiehet, eli työttömäksi. Tämän ajan hän käytti yhdessä Jacobsin kanssa vanhojen Tinttien uudelleenpiirtämiseen ja värittämiseen.
Tintti palasi sarjakuviin 26. syyskuuta 1946, jolloin kustantaja ja miehitysajan vastarintaliikkeen jäsen Raymond Leblanc tarjosi taloudellista tukea Hergélle ja perusti yhdessä tämän kanssa Tintin Magazinen. Lehti ilmestyi viikoittain ja sisälsi joka numerossaan kaksi sivua Tintin seikkailut -sarjan tarinoita, alkaen kesken jääneestä Seitsemästä kristallipallosta. Lehdessä julkaistiin myös muitakin sarjakuvia ja artikkeleita. Siitä tuli hyvin suosittu ja se myi noin 100 000 kappaletta viikossa.
Tuona aikana Jacobs sai merkitystä Tintin käsikirjoittajana, sillä hän auttoi Hergétä Seitsemän kristallipallon käsikirjoituksen teossa. Tässä toimessa hän jatkoi vuoteen 1946 asti, kunnes hänelle tuli riitaa Hergén kanssa nimensä julkaisemisesta sarjakuvassa. Hergé halusi pitää Tintin tiukasti omana luomuksenaan eikä merkinnyt Jacobsia yhdeksi tarinan tekijöistä, joten tämä vetäytyi ja alkoi piirtää omia sarjakuviaan Tintin Magazineen, joista tunnetuin on Blake ja Mortimer.
Henkilökohtaiset kriisit
Tintin Magazine asetti Hergélle jatkuvasti suuria paineita viikoittaisen julkaisutahdin takia. Vuonna 1947 hän joutui keskeyttämään Auringon temppeli -tarinan piirtämisen kahdeksi kuukaudeksi ja lähti lomalle. Hergé oli väsynyt työntekoon ja suunnitteli vaimonsa Germainen kanssa matkaa Argentiinaan, mutta matka peruuntui, kun Hergén uskottomuus paljastui. Vuonna 1949 hän oli piirtämässä sodan takia keskeytyneestä tarinastaan Mustan kullan maa uutta versiota, kun hän yhtäkkiä sai hermoromahduksen ja joutui pitämään neljän kuukauden loman. Seuraavan kerran hän kävi läpi hermoromahduksen, kun hän oli työstämässä Päämääränä kuu -tarinaa.
Jotta Hergén työtaakkaa olisi saatu kevennettyä, perustettiin 6. huhtikuuta 1950 Hergé Studios. Studiolla työskenteli monia taiteilijoita, jotka antoivat oman panoksensa Tintin seikkailut -sarjan uusiin tarinoihin. Taiteilijoista tunnetuin on varmaankin Bob de Moor, joka täytti seuraavien Tintti-tarinoiden taustat yksityiskohdilla ja oli vastuussa myös Tintti kuun kamaralla -tarinan kuumaisemista. Studion avulla valmistuivat seuraavat Tintti-tarinat: Tuhatkaunon tapaus vuosina 1954–1956 ja Seikkailu Punaisella merellä vuosina 1956–1957.
Viimeiset vuodet
thumb|Hergén hauta. Viimeiset kolme Tintti-seikkailua, Castafioren korut (1961), Lento 714 (1966) sekä Tintti ja Picarot (1975) valmistuivat hitaasti aiempien tarinoiden kahden vuoden tasaiseen tahtiin nähden. Samaan aikaan Tintti-tarinat olivat myös alkaneet siirtyä sarjakuvista toisiin medioihin, kun vuonna 1961 ilmestyi toinen Tintti-elokuva, Tintin et le mystère de la Toison d’or, jossa Jean-Pierre Talbot esitti Tinttiä. Tintistä oli jo aiemminkin tehty elokuva, vuonna 1947 julkaistu animaatio Le crabe aux pinces d’or, mutta se ehdittiin esittää julkisesti vain kerran ennen kuin se vedettiin teattereista. Le crabe aux pinces d’or oli kuitenkin vielä alkeellista stop motion -animaatiota edustava teos, ja ensimmäinen perinteisesti animoitu Tintti-elokuva oli vuonna 1961 ensi-iltaan tullut Tintti ja Tuhatkaunon tapaus (Het geval Zonnebloem). Näiden lisäksi Raymond Leblanc käytti Tinttiä Tintin Magazinen markkinointivalttina.
Tintin taloudellinen menestys antoi Hergélle mahdollisuuden käyttää yhä enemmän aikaa matkustamiseen. Hän matkusti ympäri Eurooppaa ja kävi vuonna 1971 ensimmäistä kertaa elämässään Pohjois-Amerikassa. Siellä hän myös tapasi intiaaneja, joiden kulttuuri oli kiehtonut häntä pienestä pitäen. Vuonna 1973 Hergé vieraili Taiwanissa lunastamassa kolme vuosikymmentä aiemmin saamansa kutsun Taiwanin hallitukselta. Syy kutsuun oli, että Guomindang halusi osoittaa kunnioituksensa Sininen lootus -tarinan puolesta.
Vuonna 1981 Hergé tapasi myös pitkän ajan jälkeen vanhan ystävänsä Chang Chong-jenin. Hän oli työskennellyt kadunlakaisijana kulttuurivallankumouksen jälkeen, mutta oli 1970-luvun aikana onnistunut kohoamaan Shanghain taidemuseon johtajaksi. Hän matkusti Eurooppaan tapaamaan Hergétä 1981 ja muutti Pariisiin 1985, jossa hän kuoli vuonna 1989.
Hergé kuoli 3. marraskuuta 1983, 75 vuoden ikäisenä. Hän oli sitä ennen sairastanut jo monia vuosia, mutta sairauden aiheuttaja oli epäselvä. Hänellä epäiltiin olevan erittäin harvinainen ja perinnöllinen verisairaus nimeltään porfyria. Hänen kuolemaansa kuitenkin edisti HIV, jonka hän oli saanut viikoittaisten verensiirtojensa aikana. Hänen kuolemansa takia viimeinen, kahdeskymmenesviides Tintti-seikkailu Tintti ja aakkostaide jäi keskeneräiseksi. Koska Hergé ei ollut eläessään sallinut kenenkään muun ottavan kunniaa Tintistä tai jatkavan sen piirtämistä hänen kuolemansa jälkeen, Aakkostaide julkaistiin keskeneräisenä Belgiassa 1986 ja Suomessa vasta 2003. Vuonna 1988 Tintin Magazine lakkautettiin.
Museo
thumb|[[Musée Hergé rakenteilla vuonna 2009.]] Vuonna 2009 Belgiassa avattiin kokonaan Hergélle omistettu museo, Musée Hergé. Museorakennus sijaitsee Louvain-la-Neuvessa, ja sen on suunnitellut arkkitehti Christian de Portzamparc.
Zaharia Stancu
Zaharia Stancu (7. lokakuuta 1902 Salcia, Romania – 5. joulukuuta 1974 Bukarest, Romania ) oli romanialainen toimittaja ja kirjailija. Hän aloitti vuonna 1921 uransa toimittajana Gala Galactionin tukemana.
Liisa Lappalainen
Liisa-Maija Lappalainen (s 19. joulukuuta 1933 Iisalmi) on suomalainen luokanopettaja ja kirjailija. Hän on kirjoittanut myös nimellä Liisa Lepistö ja nimimerkillä Liisa-Maija.
Lappalaisen vanhemmat olivat kauppiaat Olli Lappalainen ja Martta Mähönen. Hän on naimisissa elokuvaohjaaja Jaakko Lepistön kanssa. Lappalainen opiskeli opettajaksi 1951–1955 Tornion opettajaseminaarissa.
Lappalainen on julkaissut kertomuksen ja lisäksi kirjoittanut lehtiartikkeleita ja pakinoita. Lisäksi hän on kirjoittanut suuren määrän meditaatiotarinoita vuosina 1982-1997 liittyen Dharmakeskuksen toimintaan.
Kulosaaren metroasema
Kulosaaren metroasema on yksi Helsingin metron maanpäällisistä asemista ja yksi sen vanhimmista asemista. Se valmistui asemista ensimmäisenä. Se palvelee Kulosaaren kaupunginosaa Helsingin kantakaupungin ja Herttoniemen välissä. Kulosaaressa metrorata kulkee saarta halkovan Itäväylän ja sen vierellä olevan Kulosaaren puistotien välissä. Vuonna 2022 Kulosaaren asemalla oli noin 5 600 päivittäistä matkustajaa, mikä tekee siitä Helsingin metron kolmanneksi vähiten käytetyn aseman.
Kulosaari oli yksi Helsingin metron ensimmäisenä avatuista asemista, 1. kesäkuuta 1982, ja sen suunnittelivat Jaakko Ylinen ja Jarmo Maunula. Se sijaitsee 1,816 kilometrin etäisyydellä Kalasataman metroasemasta ja 1,442 kilometrin päässä Herttoniemen metroasemasta.
Aseman peruskorjaus aloitettiin kesäkuussa 2010. Korjauksessa aseman kaikki pinnat uusittiin ja lippuhalliin rakennettiin uudet liukuportaat. Myös aseman valaistus uusittiin ja laiturin katosta pidennettiin. Aseman itäiseen päähän rakennettiin uusi hätäpoistumistie. Korjauksen aikana metrot eivät pysähtyneet asemalla. Asema oli tarkoitus ottaa osittain käyttöön vuoden 2010 lopulla, mutta se avattiin kesäkuussa 2011. Lopullisesti peruskorjaus valmistui syyskuun alussa 2011.
Aiheesta muualla
60.18889°N, 25.00806°W
Zaharia Stancu
Stancu päätti kirjallisuuden ja filosofian opintonsa Bukarestin yliopistossa vuonna 1933. Hän julkaisi runokokoelmiensa ohella merkittäviä romaaneja, joita on julkaistu suomeksi Keltaisessa kirjastossa.
Stancu joutui toisen maailmansodan aikana fasismia vastustavien mielipiteidensä vuoksi vangiksi Targu-Jiun keskitysleirille. Sodan päätyttyä hän nousi vuonna 1946 Romanian kansallisteatterin johtajaksi. Hänestä tuli vuodesta 1947 Romanian kirjailijaliiton puheenjohtaja. Myöhemmin hän oli Romanian akatemian jäsen.
Stancu sai merkittäviä palkintoja paitsi Romaniassa, myös ulkomailla. Hänelle muun muassa myönnettiin vuonna 1971 itävaltalainen Herder-palkinto. Hän kuoli 72-vuotiaana.
Formula 3000 Ranskan Grand Prix 2003
Formula 3000 Ranskan Grand Prix 2003 oli Formula 3000 -kauden 2003 kuudes osakilpailu, joka ajettiin 5. heinäkuuta Magny-Coursin moottoriradalla Ranskassa. Kilpailu ajettiin Formula 1:sten Ranskan GP:n ohessa.
Afrikaanerinationalismi
thumb|250px|[[Voortrekker-monumentti. Monumentin peruskivi muurattiin Suuren vaelluksen satavuotisjuhlavuonna 1938.]] thumb|250px|[[Afrikaanse Taalmonument]] Afrikaanerinationalismi on 1800-luvun loppupuolella syntynyt liike, joka katsoi afrikaanerien olevan ”valittu kansa” ja jonka tarkoituksena oli yhdistää Etelä-Afrikan valkoihoinen afrikaansia puhunut väestö vastareaktiona brittiläiselle imperialismille. Afrikaanerinationalismi korosti kaikkien afrikaanerien kulttuurillista yhtenäisyyttä ja vastusti ”vieraita” aineksia, kuten mustia, juutalaisia ja englanninkielisiä eteläafrikkalaisia. Sen keskeisiin käsitteisiin kuului Volk, kaikkien valkoisten afrikaansia puhuvien eteläafrikkalaisten muodostama itsenäinen kansakunta. Afrikaanerinationalismi oli keskeinen vaikuttaja apartheid-järjestelmän syntymisessä. Afrikaanerinationalismin keskeisiä instituutioita olivat Kansallispuolue, joka hallitsi maata vuodesta 1948 aina vuoteen 1994 asti sekä salaseura Broederbond.
Historioitsija T. Dunbar Moodie on esittänyt, että Broederbondin edustama afrikaanerinationalismi oli eräänlainen kansalaisuskonto, joka yhdisti keskeisiä symbolisia elementtejä, kuten afrikaanerien historian, afrikaansin kielen ja kalvinismin. Afrikaanerien historia kuvattiin brittien aiheuttaman Suuren vaelluksen ja buurisotien kaltaisten tapahtumien toistuvana kärsimysnäytelmänä.
1920–1930-luvuilla pieni joukko Broederbond-järjestön jäseniä ryhtyi tietoisesti muodostamaan "kristillis-nationalistista" identiteettiä kaikille valkoihoisille afrikaansia puhuville eteläafrikkalaisille. Kansallisen identiteetin edistämisen yksi motiivi oli luoda maahan volkskapitalisme eli kansankapitalismi, jolla pyrittiin poistamaan englannin- ja afrikaansinkielisten valkoisten välistä selkeää taloudellista eriarvoisuutta. Uuden afrikaaneri-identiteetin omaksuminen oli kuitenkin hidasta ja se oli laajasti omaksuttu vasta vuoden 1961 tienoilla, jolloin Etelä-Afrikasta tuli tasavalta ja se erosi Kansainyhteisöstä.
1990-luvulla kansallispuolue joutui myöntämään, että sen apartheid-politiikka oli epäonnistunut. Apartheidin jälkeen afrikaanerinationalismi on menettänyt suurimman osan aikaisemmasta kannatuksestaan.
Aatehistoria
thumb|Afrikaanse Patriot -lehden kansi vuodelta 1876. Afrikaanerinationalismin ensimmäisiä edustajia oli Stephanus Jacobus du Toit, joka toimi Nederduits Gereformeerde Kerkin pastorina ja oli yksi Broederbondin perustajajäsenistä ja Die Afrikaanse Patriot -lehden julkaisijoista. Kirjallisessa tuotannossaan Du Toit esitti näkemyksen afrikaanereista itsenäisenä kansakuntana, joilla oli oma isänmaa ja kieli. Hän katsoi, että tämän volkin kohtalo oli hallita Etelä-Afrikkaa.
Kalvinistinen nationalismi
Afrikaanerivaltiolla kristittynä sivilisaationa katsottiin olevan oikeus pysyä erillisenä muista ja hallita ympäröiviä "pakanakansoja".
Vuonna 1954 kirkko antoi lopullisen siunauksensa apartheid-järjestelmälle lausunnossaan, jossa se muun muassa totesi:
Sekulaari nationalismi
thumb|180px|Oswald Spengler 1930- ja 1940-luvuilla monet maalliset ajattelijat osallistuivat afrikaanerinationalismin ideologiseen muotoiluun. Myöhemmin maan presidentiksi valittu Nicolaas Johannes Diederichs esitti kuyperilaisen nationalistisen oppirakennelman teoksessaan Nationalismi maailmankatsomuksena ja sen suhde internationalismiin. Diederichsin mukaan Jumala oli luonut kansakunnat ja näillä kansakunnilla oli jumalallinen oikeutus olemassaoloon toisistaan erillisinä. Tämän vuoksi afrikaanereilla oli oikeus hylätä brittien muodostama Etelä-Afrikka, jossa afrikaanerit joutuisivat elämään muiden etnisten ryhmien rinnalla vähemmistönä.
Oswald Spenglerin vaikutus Etelä-Afrikan oikeistoon oli hyvin merkittävä ja hänen teoksiaan luettiin laajasti maan afrikaaneri-intelligentsian piirissä. Pääministeri Hertzogin varauksellinen suhtautuminen demokratiaan vahvistui Spenglerin vaikutuksesta ja hän alkoi 1930-luvulla ihannoida ja edistää autoratiivisia hallintomalleja ja tuomitsi puheissaan puoluelaitoksen. Hänen mukaansa poliittiset puolueet edustivat erilaisia eturyhmiä eivätkä toimineet valtion tai volkin puolesta.
Afrikaaneriälymystö päätyi yhdessä kansallispuolueen ja Broederbondin kanssa radikaaliin nationalismiin, jossa vastustettiin brittien ylivaltaa maan taloudessa ja politiikassa, kuin myös "etnistä sekamelskaa" (mengelmoes), joka oli aiheutunut mustista, maan sisäisistä, siirtotyöläisistä. Ratkaisuna näihin ongelmiin tarjottiin maan väestöllisen jakauman merkittävää muuttamista niin, että muodostuisi hallitseva brittiläisestä imperialismista vapaa afrikaaneritasavalta. Toisin kuin kalvinistisen kirkon piirissä, sekulaarissa nationalismissa ei kaupungistuneen keskiluokan vastustuksen vuoksi ehdotettu palaamista konservatiiviseen esi-moderniin buuripastoralismiin.
Afrikaanerinationalistien pyrkimyksessä vahvistaa afrikaanerien taloudellista asemaa maan englanninkieliseen väestöön nähden nousee esiin Etelä-Afrikalle erityinen piirre, jossa luokkajaon sijaan yhteiskunta jakaantui enemmän etnisten rajojen mukaan. Esimerkiksi, vaikka aluksi afrikaanerityöväestö liittyikin englanninkielisten rinnalle ammattiliittoihin ja työväenpuolueeseen, eivät he kokeneet kuuluvansa yhtenäiseen valkoiseen työväenluokkaan ja pitivät työväenpuoluetta brittiläisen imperiumin liittolaisena.
Suhde kansallissosialismiin
thumb|Ossewabrandwagin tunnus Sekä afrikaanerinationalismilla että kansallissosialismilla oli yhteiset juuret pangermanismissa ja uskonnollissa nationalismissa, ja siksi jälkimmäisen rasistisia elementtejä siirtyi helposti myös edelliseen. Muun muassa tohtori Wallace Mills on todennut, että esimerkiksi afrikaanerien kritiikki kapitalismia vastaan oli sävyltään varsin antisemitististä. Monet afrikaanerinationalistit katsoivat myös, että natsi-Saksan kaltainen vahva hallinto oli välttämätöntä volkin turvaamiseksi.
Juuri ennen toisen maailmansodan alkamista ja sen aikana näiden näkemysten vuoksi Etelä-Afrikassa syntyi useita natsimyönteisiä kansallismielisiä järjestöjä. Broederbond organisoi partiolaisia jäljittelevän voortrekker-liikkeen afrikaanerinuorisolle. Sen suuri voimannäytös oli vuonna 1938 järjestetty alkuperäisten voortrekkereiden satavuotisjuhla, joka huipentui Voortrekker-monumentin peruskiven muuraukseen Pretorian liepeillä. Järjestön tavoite oli tehdä Etelä-Afrikasta valkoinen, afrikaanerien johtama tasavalta, joka pysyisi puolueettomana Ison-Britannian ja Saksan välisissä konflikteissa. Voortrekker-juhlallisuuksien myötä perustettiin myös Ossewabrandwag-liike (OB, härkävankkurivartijat), joka muodostettiin Saksan kansallissosialistisen liikkeen mallin mukaan. Järjestön 300 000 jäsentä vannoivat uskollisuutta kansalle (volk) ja kansanjohtajalle (volksleiter). Sotaan osallistuminen jakoi afrikaanereita syvästi: jotkut jopa aloittivat sabotaasikampanjan sotaponnisteluja vastaan. Muun muassa Etelä-Afrikan tuleva pääministeri John Vorster vangittiin sodanvastaisen ja kansallissosialistista Saksaa tukevan toimintansa vuoksi.
Politiikka
Etelä-Afrikan kuvernööri Alfred Milner piti toisen buurisodan jälkeen tärkeänä muuttaa Etelä-Afrikka brittiläiseksi yhteiskunnaksi. Hän kannusti maahanmuuttoa emämaasta, jotta äänestäjäkuntaan saataisiin brittiläinen enemmistö. Samaan aikaan lainsäädännöllä pyrittiin häivyttämään buurien hollantilaisia piirteitä ja erillinen kansallinen identiteetti esimerkiksi kieltämällä hollannin käyttäminen julkisissa kouluissa ja oikeusistuimissa. Tavoitteissa ei kuitenkaan onnistuttu, koska maan kaivosteollisuuden maksamat matalat palkat eivät onnistuneet houkuttelemaan brittiläisiä siirtolaisia.
1800-luvun loppupuolella buurien kansallisuustunne alkoi voimistua, ja he alkoivat perustaa omia "kristillis-kansallisia" koulujaan, korostaa afrikaansin luonnetta omana hollannin kielestä erillisenä kielenään ja muodostaa itselleen uutta identiteettiä afrikaanereina eli Afrikan kansana vanhan siirtolaisidentiteetin sijaan. Buurisodissa koetun tappion jälkeen tämä suuntaus voimistui entisestään, ja pian toisen buurisodan jälkeen näitä päämääriä ajamaan perustettiin kaksi uutta puoluetta: Louis Bothan ja Jan Smutsin transvaalilainen Het Volk (Kansa) vuonna 1905 ja James Barry Munnik Hertzogin oranjelainen Orangia Unie vuonna 1906.
Vuosina 1908 ja 1909 valkoiset eteläafrikkalaiset alueen neljästä brittiläisestä siirtokunnasta kokoontuivat kansalliskonventtiin ja päättivät perustaa Etelä-Afrikan liittovaltion. Etelä-Afrikan unioni perustettiin muodollisesti 31. toukokuuta 1910, ja sen ensimmäiseksi pääministeriksi nimitettiin Louis Botha. Neuvotteluiden taustalla oli osaltaan sekä brittien että afrikaanereiden huolestuminen maan mustan väestön osallistumisesta buurisotaan. Sodan aikana oli myös havaittu, että afrikkalaiset odottivat sodan päättymisen jälkeen selvää parannusta poliittiseen ja taloudelliseen asemaansa, ja toisen buurisodan rauhanneuvottelut, jotka johtivat Vereenigingin sopimukseen, oli käyty mustien kapinan uhan alla. Etelä-Afrikan unionin perustuslaki oli käytännössä maan valkoisten väestöryhmien, brittien ja afrikaanerien yhteistyösopimus maan mustan väestön pitämiseksi poissa vallasta. Unionissa muutamia harvoja poikkeuksia lukuun ottamatta vain valkoisilla oli oikeus äänestää, ja parlamentin kaikki jäsenet olivat eurooppalaista alkuperää.
Maan ensimmäisen hallituksen muodosti Smutsin ja Bothan johtama Etelä-Afrikan puolue (South African Party, SAP), joka pääasiallisesti tukeutui maan afrikaaneriväestöön. Hallituksen keskeisiä poliittisia kysymyksiä olivat Lounais-Afrikan (nykyinen Namibia) siirtyminen Kansainliiton mandaatilla Etelä-Afrikan hallintaan ja mustien ja valkoisten välisen aseman järjestäminen maan kaupungeissa.
Louis Bothan ja Jan Smutsin vietyä Etelä-Afrikan ensimmäiseen maailmansotaan Ison-Britannian rinnalle alkoi James Barry Munnik Hertzogin vuonna 1914 perustaman Kansallispuolueen (Nasionale Party, NP) kannatus nousta. Puolue edusti erityisesti maan köyhemmistä osista kuten Oranjesta kotoisin olevia afrikaaneripienviljelijöitä ja -teollisuustyöläisiä sekä koulutettua väkeä, joka koki itsensä englanninkielisten valkoisten syrjimäksi. Hertzog johti kansallispuoluetta vuosien 1915 ja 1920 vaaleissa vaalilauseella "Etelä-Afrikka ensin" ja pyrki irrottamaan maan brittien vaikutuspiiristä. Vuoden 1924 vaaleissa hän voitti Jan Smutsin johtaman Etelä-Afrikan puolueen sen jälkeen kun pääministeri Smuts oli voimakeinoin päättänyt valkoisten kaivostyöläisten kapinan vuonna 1922. Hertzog muodosti työväenpuolueen kanssa koalitiohallituksen ja tuki afrikaanerinationalistisia pyrkimyksiä sekä vahvisti maan rotuerottelukäytäntöjä.
Broederbond
thumb|Afrikaner Broederbondin johtajistoa vuodelta 1918. Kansallispuolue painotti afrikaanerien kansallista identiteettiä ja sen vaikutuksesta joukko koulutettuja afrikaanereita, muun muassa Hollannin reformoidun kirkon pappeja, perusti vuonna 1918 salajärjestön Broederbond eli Veljeskunta, joka hyväksyi jäsenikseen vain afrikaaneja.
1930-luvun aikana Broederbondin jäsenet kehittivät afrikaanerinationalistista ideologiaa pyrkien luomaan yhteisen "kristillis-kansallismielisen" identiteetin kaikille valkoisille, afrikaansia puhuville eteläafrikkalaisille. Huolimatta Broederbondin pyrkimyksistä "afrikaanerisoida" Etelä-Afrikka, uuden kristillis-nationalistisen identiteetin leviäminen oli hidasta ja innotonta. Vaalitulosten perusteella suurin osa ohjelman kohderyhmästä, eli valkoisista afrikaansia puhuvista eteläafrikkalaisista ei äänestänyt esimerkiksi kansallispuoluetta kuin vasta 1960-luvulla.
Broederbond loi myös uuden kansankapitalismin (volkskapitalisme) käsitteen, jonka avulla pyrittiin saamaan talouselämä pois vieraiden "juutalaisten" ja "brittiläisten" elementtien hallinnasta ja sovittaa se afrikaanerien kansalliseen luonteeseen. Volkskapitalisme  pyrki parantamaan keskimäärin englanninkielistä valkoista väestönosaa huonommassa taloudellisessa asemassa olevien afrikaanerien tilannetta. Afrikaanerien "taloudellisen vapautumisen" toteuttamisen keinoista käydyssä väittelyssä esitettiin niin utopistisia suunnitelmia poistaa "köyhien valkoisten" ongelman osuuskuntien avulla, kuin maltillisia ehdotuksia rahoituslaitoksista, joissa afrikaaneripääomaa pyrittiin kanavoimaan tuottaviin investointeihin. Vaikka volkskapitalisme  onnistui kehittämään joitain afrikaanerien omistamia yrityksiä kuten Sanlam ja Volkskas kansallisesti merkittäviksi suuryrityksiksi, ohjelman taloudelliset hyödyt suurimmalle osalle köyhistä afrikaanereista olivat vähäiset.
Kulttuurielämä
Broederbond ja kansallispuolue pyrkivät aggressiivisesti levittämään afrikaansin käyttöä hollannin kustannuksella. Afrikaansinkielinen Raamattu julkaistiin 1930-luvun alkupuolella, kielen käyttöä kouluissa lisättiin ja useita järjestöjä, kuten Afrikaanse Taal en Kultuurvereniging (Afrikaansin kieli- ja kulttuuriseura) ja Afrikaanse Kultuurvereniginge (Afrikaansinkielisten kulttuurijärjestöjen liitto) perustettiin.
1930- ja 1940-lukujen aikana afrikaanerinationalistit loivat afrikaanerien "kuvitteellisen yhteisön", joka sisälsi karttoja ja tarinoita kansan sankarillisesta historiasta, sen moraalisesta tarkoituksesta ja sen paikasta muiden kansojen joukossa. Näitä ajatuksia levitettiin uuden afrikaanerimedian kautta, johon kuuluivat muun muassa kristillis-nationalistinen aikakauslehti Koers, kansantajuisempi Inspan ja Huisgenoot, kirjakustantamo Burger Boekhandel ja sanomalehdet Die Burger, Transvaler ja Volksblad.
Apartheid
thumb|240px|Kyltti [[Durbanin hiekkarannalla vuonna 1989. Sen mukaan ainoastaan valkoiset voivat käyttää rantaa.]] Toisen maailmansodan jälkeen vuoden 1948 vaaleihin uudelleen yhdistynyt Kansallispuolue (nimellä Herenigde Nasionale Party, entinen GNP) lähti kampanjoimaan uuden Apartheidiksi kutsumansa politiikan puolesta. Se ajoi rotujen välisten avioliittojen kieltämistä ja maassa olevien intialaisten välitöntä kotiuttamista Intiaan Etelä-Afrikalle "vieraina elementteinä". Kansallispuolue lupasi myös turvata "valkoisten työläisten edut ja työmahdollisuudet valkoisten alueilla", ja sen vaalikampanjassa käytettiin iskulauseita kuten Swart gewar (musta vaara) ja Die kaffer op sy plek (Kafferi sinne minne kuuluukin). Puolue voitti vaaleissa parlamentin enemmistön, vaikka saikin alle puolet annetuista äänistä, ja muodosti hallituksen Daniel François Malanin johdolla. Eräs Malanin hallituksen ministereistä oli Jan de Klerk, Etelä-Afrikan tulevan presidentin Frederik de Klerkin isä.
Kansallispuolueen apartheid-politiikkaa tukivat ennen kaikkea ne, jotka kokivat aikaisemman järjestelmän itselleen epäreiluksi, eli erityisesti afrikaanerityöläiset ja -maanviljelijät. 1940-ja 50-luvuilla Daniel François Malanin johtamana puolue pyrki saamaan maan takaisin afrikaanerien käsiin. Afrikaansista tehtiin maan toinen virallinen kieli, ja sen asema julkisten palveluiden kielenä vahvistui. Myös englanninkieliset lapset velvoitettiin opettelemaan afrikaansia kouluissa. Afrikaanerien osuus virkamieskunnasta kääntyi nousuun, ja vuoteen 1974 mennessä 80 % vanhempien virkamiesten paikoista oli afrikaanereilla.
Kansallispuolueen toteuttama afrikaanerinationalistinen politiikka huipentui vuonna 1961, kun Etelä-Afrikka puolueen johdolla erosi Kansainyhteisöstä ja muuttui tasavallaksi. Apartheid-ohjelman lisäksi kansallispuolue toteutti myös arvokonservatiivista politiikkaa, jossa pornografia, uhkapelit ja muut niiden kaltaiset paheet kiellettiin "afrikaanerielämäntavalle" vieraina ilmiöinä. Vuonna 1957 säädetty Immorality Amendment Act teki jopa aviorikoksen ja sen yrittämisen laittomiksi.
Etelä-Afrikassa vuoden 1966 maaliskuun 31. päivänä pidetyissä parlamenttivaaleissa hallitseva nationalistinen puolue saavutti suurimman vaalivoittonsa maan historiassa.
Hajaannus
Erilaiset näkemykset parhaasta tavasta ylläpitää omaa kansallista identiteettiä monikulttuurisessa yhteiskunnassa johtivat myöhemmin afrikaaneriväestön jakaantumiseen. 1960-luvulla osa väestöstä katsoi, että oman identiteetin säilyttäminen vaati tiukkaa eristäytymistä, kun taas toiset katsoivat, että afrikaaneriuden tiukasta rajaamisesta tulisi luopua. Tämä ilmeni B. J. Vorsterin puheenjohtajakaudella puolueesta eronneena radikaalina Uudelleenrakennettuna kansallispuolueena (Herstigte Nasionale Party), joka vuoden 1970 vaaleissa sai 3,59 %:n kannatuksen kansallispuolueen saadessa 54,86 %. 1980-luvulle tultaessa tämä jako syveni koko afrikaaneriudelle uhkana pidettyjen apartheid-järjestelmän vastaisten koti- ja ulkomaisten kampanjoiden vuoksi. Eräs tuolloin syntynyt merkittävä äärinationalistinen poliittinen ja puolisotilaallinen afrikaaneriryhmä on Afrikaner Weerstandsbeweging (AWB), jota vuonna 1988 kannatti arviolta 5-7 % valkoisista eteläafrikkalaisista. 1980-luvun lopulla ja 1990-luvulla liikettä ravistelivat useat henkilökohtaiset ja sotilaalliset skandaalit, jotka johtivat sen kannatuksen nopeaan laskuun.
1990-luvulla kansallispuolue joutui myöntämään, että sen apartheid-politiikka oli epäonnistunut, ja Frederik Willem de Klerkin johdolla se purki vuodesta 1948 luodun poliittisen järjestelmän. ANC:n ja Kansallispuolueen johtamien neuvottelujen aikana Toukokuussa 1993 joukko entisiä poliisi- ja sotilaskomentajia perusti ”kenraalien komitean” vastustamaan enemmistövaltaa. Maan puolustusvoimien entisen komentajan Constand Viljoenin johtama Vapausrintama suunnitteli vuonna 1994 afrikaanerien Volkstaatin perustamista voimakeinoin. Vapausrintamaan kuulunut johtama AWB toimeenpani oman pommikampanjaansa.
thumb|Bophuthatswanan bantustan koostui 19 eri maa-alueesta. Bophuthatswanan bantustanin kriisistä tuli käännekohta, jonka jälkeen valkoiset afrikaanerinationalistiset liikkeet eivät enää uhanneet demokraattista muutosta. Maaliskuussa 1994 ANC:tä kannattaneet kodinturvajoukot kaappasivat vallan nimellisesti itsenäisessä Bophuthatswanassa ja vangitsivat sen johtajan Lucas Mangopen. Constand Viljoen loi nopeasti suunnitelman, jossa joukko Vapausrintamaan kuuluneita Etelä-Afrikan armeijan ja poliisin upseereita hyökkäisi Bophuthatswanaan ja palauttaisi Mangopen valtaan tarkoituksena ylläpitää suurapartheid-järjestelmää. Mangope ilmoitti, että hyökkäyksessä ei saisi käyttää AWB:n jäseniä järjestön poliittisen arkaluonteisuuden vuoksi. AWB:n johtaja Eugène Terre'Blanche ehti kuitenkin jo 10. maaliskuuta johtaa 600 kannattajaansa hyökkäämään alueelle. Hyökkäys kuitenkin päättyi traagisesti Mangopen vastustajien miehittämälle katusululle. Laukaustenvaihdon jälkeen, televisiokameroiden tallentaessa tapahtumia, raivostunut musta poliisi ampui haavoittuneen AWB:n jäsenen. Tämä murensi hetkessä äärioikeiston käsityksen, jonka mukaan korkeampaan rotuun kuuluvat valkoiset pystyvät paremman koulutuksensa ja aseistuksensa ansiosta aina hallitsemaan mustia alkuasukkaita.
Apartheid-hallinnon päätyttyä vuonna 1994 afrikaanerinationalismi on menettänyt suurimman osan aikaisemmasta kannatuksestaan.
Apartheidin jälkeen
Erityisesti ANC:n ja Kansallispuolueen neuvotellessa Etelä-Afrikan demokratisoimisesta ennen maan ensimmäisiä vapaita vaaleja vuonna 1994 käytiin keskustelua myös afrikaanerien oman volkstaatin perustamisesta. Asian tutkimiseksi perustettiin Volkstaat-komitea. Komitean loppumietinnössä ehdotettiin alueellista itsemääräämisoikeutta niille alueille, joilla afrikaanerit muodostavat enemmistön sekä erityisen neuvoa-antavan afrikaanerikomitean perustamista. Mielipidemittausten perusteella Volkstaatin perustamista kannattaa kuitenkin vain noin viidennes afrikaanereista. Vuosina 1998–1999 maan hallituspuolue ANC ilmoitti, ettei se tule kannattamaan Volkstaatin perustamista, mutta pyrkii kaikin tavoin suojelemaan afrikaanerien kieltä ja kulttuuria maan muiden vähemmistöjen tavoin.
Vaikka afrikaanerinationalismi on pääosin hävinnyt Etelä-Afrikan julkisesta elämästä, se elää edelleen Cyber Republic of the Boer Nationin ("Buurien kybertasavalta") kaltaisissa poliittisissa hankkeissa. Cyber Republic of the Boer Nation ilmoittaa olevansa Afrikan ainoa valkoinen alkuperäiskansa ja on yrittänyt vedota muun muassa Yhdistyneiden kansakuntien alkuperäiskansojen foorumiin omien kulttuuristen, kielellisten ja uskonnollisten oikeuksiensa turvaamiseksi. Myös jotkin marginaaliset oikeistolaiset poliittiset puolueet, kuten Herstigte Nasionale Party, ilmoittavat tavoitteekseen "afrikaanerinationalismin häpeilemättömän edistämisen".
Kristillis-nationalistisen kasvatuksen perinnettä on jatkanut Beweging vir Christelik-Volkseie Onderwys (Kristillis-nationalistisen kasvatuksen liike), joka kasvattaa buuri-afrikaanerinuorisoa buurikulttuuriin, afrikaanerikalvinismiin ja afrikaansin kieleen. Apartheidin purkamisen jälkeen AWB on pääosin lakannut toimimasta. Vuonna 2008 se kuitenkin herätettiin uudelleen henkiin, ja se pyrkii luomaan Etelä-Afrikasta irrottautuvan afrikaanerien oman valtion, Volkstaatin.
Julia Franck
thumb|Julia Franck, tässä vuonna 2007, on julkaissut neljä romaania ja kaksi kertomuskokoelmaa. Julia Franck (s. 20. helmikuuta 1970) on saksalainen kirjailija. Hän syntyi Itä-Berliinissä, mutta muutti vuonna 1978 perheineen Länsi-Berliiniin ja myöhemmin Schleswig-Holsteiniin. Hänen äitinsä on näyttelijä, isänsä elokuvaohjaaja ja isoäiti on kuvanveistäjä Ingeborg Hunzinger.
Franckille on myönnetty muun muassa Ingeborg Bachmannin 3sat-Preis (2000) ja Saksan tärkein kirjallisuuspalkinto Deutscher Buchpreis (2007).
Träskändan kartano
Historia
Träskändan kartano perustettiin 1700-luvulla. Kartanon ensimmäiset omistajat olivat Viaporin upseereita ja virkamiehiä. Viaporin komendantti Carl Nathanael af Klercker (1734–1817) osti 1787 kantatilan nimeltä Storträsk, johon hän liitti 1795 Frantzin ja 1801 Jofsin. Kolme verotaloa yhdistettiin ja alettiin puhua Träskändan kartanosta. Af Klercker suunnitteli itse kartanon ensimmäisen päärakennuksen vuonna 1796, ja tämän jälkeen aloitettiin 700-neliöisen päärakennuksen rakennustyöt. Af Klercker muutti hävityn sodan jälkeen Ruotsiin ja myi vuonna 1810 tilan alaiselleen majuri Per Rudman Bergenstrålelle. Bergenstrålen aikana kartanoon liitettiin vielä kylän viimeinen kantatila Kärrans.
Aurora Karamzinin isäpuoli, senaattori, sittemmin prokuraattori Carl Johan Walleen (1781–1867) osti tilan 1820 perheelleen kesänviettopaikaksi. Walleen rakennutti uuden päärakennuksen sekä Carl Ludvig Engelin suunnittelemat tiilisen viljamakasiinin ja Diana-temppeliksi kutsutun huvimajan. Hän teetätti puistosta symmetrisen ranskalaisen puiston.
Jäätyään vuonna 1840 leskeksi kartanon tunnetuin omistaja Aurora Demidov (myöh. Karamzin) osti Träskändan isäpuoleltaan Walleenilta. Hän oli kiintynyt tilaan vietettyään siellä suuren osan lapsuuttaan. Hän haetutti Pietarista ranskalaisia ja saksalaisia puutarhureita ja alkoi kunnostaa puistoa muodikkaaksi englantilaiseksi maisemapuutarhaksi. Puistoon tuotiin puita Demidovien kartanosta Uralilta. Vuosina 1851–1852 Aurora Karamzin laajensi päärakennusta ja rakennutti seuraavina vuosina lisää puisto- ja ulkorakennuksia, kuten tallin.
Venäjän keisari ja Suomen suuriruhtinas Aleksanteri II kävi kartanossa vieraillessaan Suomessa 16. syyskuuta 1863 Suomeen avaamassa valtiopäivät. Keisarin käyntiin kuului metsästysretki, jonka aikana keisari tarinan mukaan kaatoi saksanhirven, ja paikalle istutettiin keisarin tammena tunnettu tammi. Illalla järjestettiin juhlava yhdentoista ruokalajin päivällinen ja tanssiaiset. Keisarin vierailua varten Träskändaan rakennettiin kuusikulmainen käymälärakennus ja väliaikainen tanssisali.
Karamzinin aikainen päärakennus, erilaisia tyylielementtejä edustanut huvila, tuhoutui tulipalossa vuonna 1888. Pari vuotta myöhemmin suuri osa puistosta tuhoutui rajussa myrskyssä. Vuonna 1895 Karamzin myi Träskändan kartanon sisarensa Emilien tyttärentyttärelle Marielle (o.s. Linder) ja tämän miehelle Adolf Törngrenille. He rakennuttivat 1890-luvulla uuden lähinnä kesäkäyttöön tarkoitetun päärakennuksen, jonka suunnitteli toimisto Gesellius, Lindgren, Saarinen.
Nykytila
1920-luvulla Träskändassa alkoi uusi aikakausi, kun kartanon osti Espoon kunta. Nykyinen päärakennus on valmistunut 1921 ja edustaa ruotsalaista uusbarokkia. Sen julkisivut on suunnitellut ruotsalainen arkkitehti Isak Gustaf Clason, lopulliset rakennuspiirustukset laativat suomalaiset Armas Lindgren ja Bertel Liljequist. Se toimi pitkään vanhainkotina. Kartanon päärakennus on ollut tyhjillään vuodesta 2006, ja Espoon kaupunki etsii sille uutta käyttöä. Rapistuva julkisivu on päätetty korjata, mutta Espoon kaupunki on haluton remontoimaan sisätiloja, ennen kuin rakennukselle on löydetty pysyvä käyttötarkoitus.
Kartanopuiston kehittäminen alkoi jo 1700-luvulla. Sen maisematyylinen asu on säilynyt hyvin ja muodostaa valtakunnallisesti merkittävän kulttuurihistoriallisen kokonaisuuden. Museoviraston ja Ympäristöministeriön kartoitus valmistui 2002. Puisto on Suomen merkittävimpiä maisematyylisiä kartanopuistoja. Puistossa järjestettiin ensimmäinen valotapahtuma syyskuussa 2019 yhdessä Suomen valotaiteen seuran kanssa. Sitä on suunniteltu myös kesäteatteriesitysten näyttämöksi.
Isomuurahaiskarhu
Ulkonäkö
Isomuurahaiskarhu on muurahaiskarhuista kookkain. Sen ruumiin pituus on 100–130 senttimetriä ja hännän 65–90 cm. Uros painaa 24–39 kilogrammaa ja naaras 22–35 kg. Väriltään laji on harmaa ja ruskea, ja harteilla ja selässä on mustia juovia. Isomuurahaiskarhulla on kummassakin eturaajassaan kaksi jopa 10 cm:n mittaista ja terävää kynttä, joilla se puolustautuu. Isomuurahaiskarhulla on pitkä, putkimainen kuono, jonka avulla se kerää hyönteisiä keoista ja koloista.
Ravinto
pienoiskuva|left|180px|Isomuurahaiskarhu kieli ulkona Isomuurahaiskarhu käyttää ravintonaan lähes yksinomaan muurahaisia ja termiittejä. Näitä se saalistaa työntämällä 60-senttimetrisen tahmean kielensä kekoon nopeasti, 150 kertaa minuutissa. Hyönteiset tarttuvat kielen sylkeen ja väkäsiin, ja muurahaiskarhu vetää ne suuhunsa. Eläimen suu, kieli, lihakset ja leukaluut ovat sopeutuneet hyvin tällaiseen saalistustapaan. Sen kieliluut ovat isot ja nivelikkäät, ja kieli on kiinnittynyt osin alas kaulaan. Sen suuaukko on vain kynän levyinen. Isomuurahaiskarhulla ei ole hampaita, vaan se jauhaa saaliinsa mahassaan.
Lisääntyminen ja elinikä
Isomuurahaiskarhunaaras saa keväisin yhden poikasen. Isomuurahaiskarhun tiineysaika on 190 vuorokautta. Yksilö saavuttaa sukukypsyyden kaksivuotiaana. Se voi elää tarhassa 26-vuotiaaksi.
Käyttäytyminen ihmistä kohtaan
Isomuurahaiskarhu on yleensä ihmistä kohtaan suvaitseva, mutta samalla kun sen elinpiiri Etelä- ja Keski-Amerikassa on kaventunut, sen on raportoitu uhattuna käyvän kynsillään ihmisen kimppuun. Kaksi ihmisen kuolemaan johtanutta yhteenottoa on ilmoitettu Brasiliassa.
Admir Ćatović
Admir Ćatović (s. 5. syyskuuta 1987 Gacko, Bosnia ja Hertsegovina, Jugoslavia) on bosniahertsegovinalais-ruotsalainen jalkapalloilija. Pelipaikaltaan hän on oikea laitahyökkääjä.
Seurajoukkueura
Kesken sarjakauden 2010 Ćatović nostettiin takaisin AIK:hon, jossa puolentoista kauden aikana hän pelasi 23 ottelua ja teki yhden maalin. Vuonna 2012 Ćatović siirtyi Assyriska FF:iin, jossa kahden kauden aikana hän teki 48 ottelussa 12 maalia. Keväällä 2014 Ćatović siirtyi Veikkausliigassa pelanneeseen Kuopion Palloseuraan. Hän pelasi kauden aikana 31 peliä ja teki kuusi maalia. Kesäkuussa Ćatović valittiin Veikkausliigan kuukauden pelaajaksi. Toukokuussa 2015 Ćatović siirtyi Vaasan Palloseuraan mutta lähti sieltä jo saman vuoden heinäkuussa Tanskaan. Sittemmin hän on pelannut Venäjällä ja Ruotsissa ja edustaa kaudella 2019 Assyriskaa.
Maajoukkueura
Ćatović on pelannut futsalia maajoukkuetasolla. Ruotsin futsalmaajoukkueessa hän debytoi helmikuussa 2014 Englantia vastaan Örebrossa.
Kultainen Venla 2015
Kultainen Venla 2015 oli järjestyksessään kuudes Kultainen Venla -palkintogaala, jossa jaettiin palkintoja vuoden 2015 parhaille suomalaisille televisio-ohjelmille ja niiden tekijöille. Gaala järjestettiin 15. tammikuuta 2016 Kansallisoopperassa ja se televisioitiin suorana MTV3-kanavalla. Gaalan juonsi Jenni Pääskysaari ja musiikkivieraana oli Waltteri Torikka.
Eniten palkintoja sai draamasarja Koukussa, joka palkittiin viidesti.
Voittajat ja ehdokkaat
Voittajat on listattu ensimmäisenä ja merkitty kaksoisristillä (‡).
Kuin surmaisi satakielen
Kuin surmaisi satakielen on yhdysvaltalaisen kirjailija Harper Leen esikoisromaani, joka ilmestyi vuonna 1960. Kirjan on suomentanut Maija Westerlund, ja suomennoksen julkaisi vuonna 1961 Gummerus. Teoksesta on julkaistu sen jälkeen useita painoksia. Romaani sai kaunokirjallisuuden Pulitzer-palkinnon vuonna 1961.