cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Mortal Kombat 11
Aftermath
Myöhemmin Outworldissa Sindel keskusteli salaa Shang Tsungin kanssa heidän tulevasta suunnitelmasta muiden pettämiseksi. Sindel vapauttaa sokaistun Shao Kahnin vankilasta palaten hänen rinnalleen paljastaen todellisen luonteensa. Sindel tappaa Sheevan ja valehtelee shokaneille Kitanan olevan syyllinen saaden shokanit hyökkäämään Netherrealmissa Cassien tiimin kimppuun. Sindel parantaa Shao Kahnin vammat ja lähtee hänen kanssaan Netherrealmiin Kronikan linnoitukseen. Sindel ja Shao Kahn kukistavat Gerasin, jonka Kronika lähetti heidän kimppuunsa. Netherrealmissa Sindel ja Shao Kahn kukistavat Kitanan joukot ja Kitana järkyttyy tajuttuaan äitinsä valehdelleen hänelle alusta asti ja olevan paha. Sindel paljasti Kitanalle tappaneensa Jerrodin ja olleen Shao Kahnin puolella siitä saakka, kun tämä valtasi Edenian. Sindel kukistaa ja vangitsee Kitanan ja Shao Kahn tappaa Kotal Kahnin kostaen hänelle tappionsa ja murtaa menneisyyden Liu Kangin jalat, mikä vaikuttaa myös hänen tulevaisuuden korruptoituneeteen itseensä estäen Raidenia antamasta Liu Kangille voimiaan. Fujinin avatessa kruunun avulla Kronikan linnoituksen portit hän antaa kruunun Raidenille, joka paljastuukin valeasuiseksi Shang Tsungiksi oikean Raidenin ilmestyessä paikalle. Shang Tsung laittaa kruunun päähänsä muuttuen nuorempaan muotoonsa ja tappaa menneisyyden Nightwolfin, Fujinin ja Raidenin imien heidän sielut ja elinvoimat itseensä. Shang Tsungin, Sindelin ja Shao Kahnin päästyä Kronikan linnoitukseen he kukistavat Kronikan puolustajat Sindelin tappaessa langenneet tulevaisuuden Jaden ja Kitanan Shao Kahnin kukistaessa tulevaisuuden langenneen Kung Laon. Tämän jälkeen lähestyessään tiimalasia Shang Tsung petti Sindelin ja Shao Kahnin kukistaen heidät taistelussa ja Shang Tsung tappoi heidät imien heidän sielut ja elinvoimat itseensä. Tämän jälkeen Shang Tsung taisteli Kronikaa vastaan kukistaen tämän taistelussa ja Shang Tsung tappoi Kronikan imien tämän sielun itseensä, jolloin Kronikan ruumis tuhoutui. Juuri kun Shang Tsung julisti itsensä uudeksi ajanpitäjäksi ja oli aikeissa käyttää tiimalasia luodakseen itselleen uuden aikakauden, tulevaisuuden Jumalaksi muuttunut Liu Kang ilmestyi hänelle ja paljasti Shang Tsungille tienneen alusta asti tämän tulevasta petoksesta ja sallineensa tämän voiton ja ystäviensä kuoleman voivansa tämän jälkeen itse kukistaa Shang Tsungin ja muokata ystävilleen paremman Uuden Aikakauden. Liu Kang käytti tiimalasin voimia kukistaakseen Shang Tsungin taistelussa voittaen tämän ja otti tämän kruunun itselleen, jonka jälkeen Shang Tsungin ruumis tuhoutui. Liu Kang tämän jälkeen laittoi kruunun päähänsä ja tiimalasin avulla matkusti menneisyyteen Suuren Kung Laon luokse esittäytyen tälle ja alkaen kouluttaa tätä tulevaan kohtaamiseensa Goron kanssa.
Hahmot
Pelissä esiintyvät hahmot:
Pelissä esiintyvät ladattavina bonushahmoina Spawn, Terminator, Jokeri, Nightwolf, Sindel ja Shang Tsung. Pelin Aftermath-lisäosassa esiintyvät pelattavina hahmoina RoboCop, Fujin ja Sheeva. Pelin Kombat Pack 2 lisäosassa esiintyvät pelattavina hahmoina Rain, Mileena ja John Rambo.
Vastaanotto
Peli on saanut GameSpotin arvostelussa arvosanaksi 9/10.
Riley Tufte
Riley Tufte (s. 4. lokakuuta 1998 Coon Rapids, Minnesota, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen jääkiekkoilija, joka edustaa NHL-seura Dallas Starsin organisaatiota. Stars varasi Tuften 25. pelaajana vuoden 2016 varaustilaisuudessa.
The Crüxshadows
The Crüxshadows (IPA: ˈkru:ʃædoʊz} on yhdysvaltalainen, Floridasta kotoisin oleva indiemusiikkiyhtye, jonka perustivat Rogue, Sean Flanagan ja Tim Curry vuonna 1992. Vaikka yhtye ei heti saavuttanut kriitikoiden suosiota, kertyi sille menestystä gootti- ja darkwave-piireissä tunnistettavalla tyylillään, joka yhdisteli sähköviulua, sähkökitaraa ja syntetisaattoria. Eurooppalaiset lehdet löysivät The Crüxshadowsin vuonna 1997 ja alkoivat ylistää yhtyeen 1980-luvun synthpopin ja modernin rockmusiikin sekoitusta.
Yhtye on saavuttanut maailmanlaajuista suosiota tehden kiertueita Yhdysvalloissa, Euroopassa ja vuonna 2007 Pekingissä, Kiinassa.
Suurimman osa urastaan yhtyeellä on ollut maailmanlaajuinen levytyssopimus Philadelphiassa, Pennsylvaniassa sijaitsevan Dancing Ferret Discs -levy-yhtiön kanssa. Useat The Crüxshadowsin sanoitukset ottavat vaikutteita mytologiasta, historiasta ja unista. Yhtyeen motto on "Live Love Be Believe".
Historia
Rogue, Sean Flanagan ja Tim Curry perustivat yhtyeen alun perin vuonna 1992, Tallahasseessa, Floridassa. The Crüxshadows julkaisi ensimmäinen studioalbuminsa ...Night Crawls in itsenäisesti kasettina vuonna 1993 levymerkillä Blck Widow Music. Toinen albumi Telemetry of a Fallen Angel julkaistiin vuonna 1997. Telemetry of a Fallen Angel toi yhtyeelle merkittävää huomiota ja tuotti The Crüxshadowsille merkkikappaleen "Marilyn, My Bitterness". Vuonna 1997 yhtye kirjoitti lyhytikäisen levytyssopimuksen Nesak Internationalin kanssa. Myöhemmin samana vuonna ryhmä kiinnitti Dancing Ferret Discs -levy-yhtiön huomion. . Telemetry of a Fallen Angelista tuli yhtiön ensimmäinen julkaisu. Tänä aikana sekä Curry että Flanagan jättivät yhtyeen. Rogue järjesti uuden kokoonpanon ja levytti julkaisut The Mystery of the Whisper, Paradox Addendum ja Until the Voices Fade... vuosina 1998–2000.
Vuonna 2000 yhtye julkaisi kappaleen "Deception", joka päätyi osaksi Vampire: The Masquerade -pelin soundtrackia. Samana vuonna he alkoivat aktiivisesti promotoida musiikkiaan Eurooppaan: The Crüxshadows levytti "Deceptionin" saksankielisenä versiona nimellä "Täuschung". He soittivat ensimmäisen kiertueensa Euroopassa. Vuonna 2001 he julkaisivat kokoelma-albumin kahdella eri nimellä: Euroopassa se oli alun perin nimellä Intercontinental Drift ja Yhdysvalloissa nimellä Echoes and Artifacts. Myöhemmät painokset molemmilla mantereilla ottivat nimettiin Yhdysvaltojen version mukaan.
Vuonna 2005 yhtye julkaisi DVD:n Shadowbox. DVD sisältää vuoden 2004 esiintymisen 15 000-henkiselle yleisölle Wave-Gotik-Treffen-festivaaleilla Leipzigissa Saksassa. Esitys ilmentää sitä teatraalista vaikutusta, josta yhtye tunnetaan. DVD sisältää myös muutamia musiikkivideoita, dokumentteja yhtyeestä, lisämateriaalia ja erillisen äänilevyn. Kappale "Foreverlast" julkaistiin osana DVD/CD yhteisjulkaisua.
The Crüxshadowsin vuoden 2006 single "Sophia" debytoi Billboardin listoilla numerossa, joka julkaistiin 23. syyskuuta 2006. "Sophia" debytoi myös sijalla yksi Hot Dance Singles Sales -listalla, ottaen Beyoncén paikan. Samoihin aikoihin single pääsi sijalle seitsemän Hot 100 Singles Sales -listalla. Molemmilla listoilla "Sophia" oli sillä viikolla korkeimmilla sijoilla debytoinut single. "Sophian" julkaisu ajoittui samaan aikaan vuoden 2006 Dragon*Con tapahtuman kanssa. Eräässä haastattelussa Dragon*Conin kotisivuilla Rogue kertoo, että "Sophia"-singlen menestykseen vaikutti laajasti yhtyeen esiintyminen tuossa tapahtumassa. Yhtyeellä oli myös promootio-sopimus Hot Topic -yrityksen kanssa. "Sophia" pysyi listoilla 18 viikon ajan. Vuonna 2007 The Crüxshadows julkaisi albumin Dreamcypher.
Huolimatta siitä, että yhtye ei ole poikkeuksellisen nimekäs Yhdysvalloissa, sen myyntiluvut ovat kuitenkin tasavertaisia molemmilla puolin Atlantin valtamerta ja sen musiikki pysyy vakiosisältönä klubien tanssilattioilla maailmanlaajuisesti. Saksassa yhtye on esiintynyt muutamassa televisio-ohjelmassa, lehtien kansissa sekä Wave Gotik Treffen -festivaaleilla vuosina 2002 ja 2004. Yhtyeen musiikkia on käytetty yhdysvaltalaisilla televisiokanavilla VH1, MTV, Discovery Channel ja ABC.
The Crüxshadows loi maineen voimallisena esiintyjänä, tehden keskimäärin sadasta sataankahteenkymmeneen konserttia vuodessa. Yhtye on kiertueillaan vieraillut lähes kolmessakymmenessä maassa, soittaen parhaimmillaan yli 25 000 hengen yleisöille. The Crüxshadows suunnittelee myös soittavansa pienemmissä Yhdysvaltojen ja Euroopan kaupungeissa, joilla ei usein ole mahdollisuutta järjestää isojen esiintyjien konsertteja.
Diskografia
{| style="width: 100%;"
Jäsenet
thumb|right|220px|The Crüxshadows konsertissa thumb|right|220px|Rachel McDonnell sähköviulunsa kanssa.
Tage Thompson
Tage Thompson (s. 30. lokakuuta 1997 Phoenix, Arizona, Yhdysvallat) on yhdysvaltalais-kanadalainen jääkiekkoilija, joka edustaa NHL-seura Buffalo Sabresia. St. Louis Blues varasi Thompsonin 26. pelaajana vuoden 2016 varaustilaisuudessa.
Husain ibn Ali (Mekan šarif)
Husain ibn Ali al-Hashimi (1. toukokuuta 1854–4. kesäkuuta 1931) oli Mekan šarif, vuodesta 1908 Mekan emiiri ja vuodesta 1917 Hijazin kuningas. Vuonna 1924 hän julisti itsensä kaikkien muslimien kalifiksi. Hän hallitsi Hijazia vuoteen 1924, jolloin Abdulaziz Al Sa’ud voitti hänet, minkä jälkeen hän luovutti maalliset arvonimensä pojalleen Alille. Hänen pojistaan tuli Irakin ja Jordanian kuninkaita.
Elämäkerta
Husain ibn Ali syntyi Istanbulissa, Osmanien valtakunnassa. Suku katsoi olevansa profeetta Muhammedin tyttären Fatiman jälkeläisiä. Suvulle oli vuodesta 1201 kuulunut arvo Mekan ja Medinan šarif, pyhien paikkojen suojelija. Vuonna 1517 šarif oli tunnustanut osmanien yliherruuden.
Šarif Husain ibn Ali kapinoi vuonna 1916 osmanien valtaa vastaan suuressa arabikapinassa. Hän liittoutui ensimmäisen maailmansodan aikana Saksan ja Osmanien valtakunnan kanssa, mutta kun brittien komissaari McMahon lupasi arabeille itsenäisen Egyptistä Persiaan ulottuvan valtakunnan, Husain nousi kapinaan turkkilaisia vastaan.
Husain oli arabikapinan nimellinen johtaja. Sodan jälkeen Kansainliitto järjesti osmanien entiset maat Ranskan ja Britannian alaisuuteen mandaateiksi, mistä syystä hän ei suostunut ratifioimaan Versaillesin rauhansopimusta.
Kesäkuussa 1916 Husain julisti olevansa profeetta Muhammedin jälkeläisenä islaminuskoisten todellinen johtaja. Julistuksella hän pyrki syrjäyttämään sulttaanin Mehmed V:n, joka hänen silmissään oli nuorturkkilaisten käskyläinen. Husain julisti itsensä lokakuussa 1916 kaikkien arabien kuninkaaksi. Tämä johti konfliktiin Ibn Sa’udin kanssa, jota vastaan Husain oli taistellut ennen maailmansotaa osmanien puolella. Suurvallat eivät tunnustaneet kuin Hijazin kuninkuuden.
Husain ibn Ali käytti kalifin arvonimeä asuessaan Ammanissa. Hän kuoli 1931.
Lapset
Husain ibn Alilla oli neljä vaimoa, ja hän sai viisi poikaa ja kolme tytärtä:
Etäopiskelu
Etäopiskelu on opiskelua, jossa opettaja ja oppilas tai oppilaat (tai osa oppilaista) eivät ole samassa fyysisessä tilassa. Etäopiskelu voi tapahtua erilaisten tieto- ja viestintäteknologioiden välityksellä esimerkiksi tietoverkon, sähköpostin, videoneuvottelun, jaetun sähköisen liitutaulun tai kirjekurssin muodossa. Opiskelun tukena voidaan käyttää opetusohjelmia tai nauhoja. Etäopetuksen yksi tavoite on alueellisen koulutustasa-arvon kehittäminen.
Etäopiskelu korkeakouluasteella Suomessa ja ulkomailla
Suomessa on ollut vuodesta 1991 lähtien mahdollista etäopiskella joko suorittamalla yksittäisiä kursseja tai opintokokonaisuuksia. Kokonaisten ammatillisten tutkintojen tarjoaminen on aloitettu vasta hiljattain. Kemi-Tornion ammattikorkeakoulu aloitti vuonna 2003 täysin virtuaaliset tradenomiopinnot, joissa erikoistutaan verkkosisällön tuotantoon ja tietoturvaan ja myös Hämeen ammattikorkeakoulussa alkaa vuonna 2007 virtuaalisesti toteutettava tietojenkäsittelyn tradenomikoulutusohjelma.
Etäopiskelun arvostus
Diploma mill -tyyppiset huijaukset ovat osaltaan laskeneet etäopiskelun arvostusta ja pelkästään tietoverkkojen välityksellä suoritettujen opintojen laatua usein epäillään ja niitä ei pidetä samantasoisena kuin korkeakouluissa itse paikalla järjestettävä opetus. Ongelmaan on yritetty etsiä ratkaisua ja väärien tutkintotodistusten myynti tai niiden käyttö esimerkiksi työtä hakiessa on kriminalisoitu useissa Yhdysvaltojen osavaltioissa ja monissa maissa. Lisäksi oppilaitokset ja opetusviranomaiset ovat tehneet paljon työtä etäopiskelun statuksen nostamiseksi esimerkiksi akkreditointien avulla. Akkreditoinneilla on pyritty erottelemaan ns. oikeat yliopistot oppilaitoksista, jotka järjestävät etäkoulutusta, jonka laatu ei täytä asetettuja kriteereitä.
Kirjekurssi
Kirjekurssi on opiskelua kirjeiden välityksellä. Kirjekurssit ovat olleet ennen etä- tai monimuoto-opetuksen yleistymistä suosittu tapa opiskella kotona silloin kun opiskelijalle sopii. Ne ovat pääasiallisesti yleissivistystä kohottavia kursseja ja tarkoitettu kenelle tahansa. Kirjekurssin voi suorittaa omaan tahtiin. Kirjekurssina voi saavuttaa muun muassa oppaan valmiudet.
Kirjekurssissa oppimismateriaali lähetetään opiskelijalle postitse kotiin. Opiskelija tutustuu materiaaliin. Sen jälkeen hän suorittaa kurssin mukana tulleen kokeen ja palauttaa sen järjestäjälle. Järjestäjä arvioi koesuorituksen. Sen jälkeen järjestäjä lähettää opiskelijalle todistuksen käydystä kurssista.
Suomessa tunnetuin kirjekursseja järjestänyt instituutio oli Kansanvalistusseuran kirjeopisto.
Jaakko Saajos
Veli Jaakko Saajos (20. huhtikuuta 1926 Lohja – 20. toukokuuta 2008 Naantali) oli suomalainen yrittäjä ja yritysjohtaja, joka sai teollisuusneuvoksen arvonimen.
Saajoksen vanhemmat olivat toimitusjohtaja Aarne Johannes Saajos, aiemmin Söderling, ja Suoma Margareta Johansson ja puoliso Maj-Lis Margareta Fagerström. Saajos kävi keskikoulun ja meni sähköasentajan oppisopimuskoulutukseen Strömbergille. Valmistuttuaan vuonna 1946 Saajos työskenteli sähkölaitteiden korjaamossa, kunnes perusti vuonna 1948 oman yrityksensä, Lohjan Metalli ja Sähkö.
J. Saajos Rakennustakomo -yrityksen hän perusti vuonna 1960 ryhtyen valmistamaan metalliovia erilaisiin käyttökohteisiin. Yrityksen toiminta laajeni alumiinisiin julkisivurakenteisiin ja laivojen metallirakenteisiin ja -oviin. Se pääsi jo varhain hyötymään sarjatuontannosta, investoiden merkittävästi tuotantoautomaatioon ja uusiin valmistusteknologioihin. Samalla se kehitti Saajoksen johdolla ovi- ja lukitusratkaisuja, joista monet suojattiin patenteilla ja mallioikeuksilla. Vuodesta 1973 alkaen J. Saajos nimellä toiminut yritys kansainvälistyi ja kasvoi merkittävästi 1980-luvulla. Saajos jatkoi perheyhtiön toimitusjohtajana vuoteen 1983 asti. Teollisuusneuvoksen arvonimen hän sai samana vuonna. Palo- ja turvaovien valmistukseen, asennukseen ja huoltoon yhä keskittyneen yrityksen asiakkaita on niin laivan- kuin talonrakennusalalla.
Benedictus
Paaveja
Benedictus on ollut viidentoista paavin ja (ainakin) kahden vastapaavin nimenä:
Katja Vainio
Katja Johanna Vainio (s. 13. lokakuuta) on Anu Koskisen esittämä kuvitteellinen hahmo suomalaisessa draamasarjassa Salatut elämät. Katja oli mukana päähenkilönä sarjassa vuosina 1999–2003. Hahmo palasi takaisin loppukeväällä 2004, mutta poistui samana vuonna lopullisesti, tehden sittemmin vain lyhyitä vierailuja vuosina 2011 ja 2013.
Benedictus
Muita merkityksiä
Benedictus Benedictus
Katja Vainio
Taustaa
Katjan paras kaveri on Elina Taalasmaa, jonka kanssa hän kuitenkin riitaantuu useampaan kertaan. Toinen Katjan hyvä ystävä on Laura Kiviranta.
Suhteet Toniin ja Kariin
Sarjan alussa Katja rakastuu Jennin uuteen tuttavaan, Toni Veijalaiseen, mutta suhde päättyy eroon Tonin rakastuessa Jenniin. Katja masentuu ja joutuu mielisairaalaan. Lopulta hän kuitenkin hyväksyy Jennin ja Tonin suhteen, ja sittemmin Toni häipyy Suomesta. Tonin talousrikosten takia Jenni joutuu saksalaiseen vankilaan, mikä on kova paikka Katjalle ja Jennin suurelle rakkaudelle Aki Nikkiselle.
pienoiskuva|235x235px|Katja vuonna 1999. Katja tutustuu naapuriinsa Kari Taalasmaahan, ja pari alkaa pian seurustella. Kari opetti Katjaa heittämään tikkaa, josta tulee heidän yhteinen juttunsa. Katja tulee raskaaksi, mutta saa keskenmenon jo ensimmäisten viikkojen aikana. Myöhemmin hän saa tietää Karin pettävän häntä hyvän ystävänsä Lauran kanssa. Pari eroaa, ja Kari jatkaa elämäänsä Lauran kanssa. Lopulta Laura tulee raskaaksi Karille, mikä tekee Katjan masentuneeksi ja saa hänet viettämään enemmän aikaa siskonpoikansa Nikon kanssa. Sittemmin Katja päättää asettautua Tampereelle.
Paluu
pienoiskuva|235x235px|Katja vierailulla sarjassa vuonna 2011. Kun Toni Veijalainen palaa kuvioihin kevään 2003 päätösjaksossa, Jenni pakenee Katjan luo pohtimaan asioita. Katja puolestaan palaa Pihlajakadulle pyytämään Tonia jättämään Jennin rauhaan. Katja haluaa suojella siskoaan Tonilta, jonka takia tämä oli jo kerran istunut vankilassa. Katja ja Jenni löytävät Tonin piilottaman ison summan rahaa, jolla Katja maksaa Jennille talousrikoksista jääneet velat pois. Myöhemmin Toni löydetään kuolleena. Asioiden selvittyä Katja palaa Tampereelle.
Myöhemmät vierailut
Katja vierailee Pihlajakadulla pitkän tauon jälkeen keväällä 2011 esitetyissä jaksoissa, kun hän saapuu juhlimaan Jennin polttareita ja häitä. Maaliskuussa 2013 esitetyissä jaksoissa Katja saapuu piristämään siskoaan osana Kallen järjestämää yllätystä. Vierailu saa kuitenkin karmean lopun, kun Jenni joutuu Seppo Taalasmaan henkeä uhanneen Heiskasen ampumaksi. Jennille pidetään pienimuotoinen muistotilaisuus, jonka jälkeen Katja hyvästelee entiset tuttavansa ja poistuu viettämään Jennin hautajaisia Lempäälään vanhempiensa luokse.
Lähteet
Tegelaskujud sarjas "Varjatud elud"
Armas
Armas on suomalainen miehen nimi. Nimipäivä on 28. maaliskuuta.
Armas-nimisiä on Suomessa ollut kirjoilla vuoden 2019 loppuun mennessä 50 794 miestä ja noin 50 naista.
Sienipilvi
thumb|250px|Nagasakin ydinräjähdyksen aiheuttama sienipilvi [[9. elokuuta 1945]]
Sienipilvi eli pyroklastinen pilvi syntyy räjähdyksen yhteydessä. Yleensä sienipilvi yhdistetään ydinaseen räjähdykseen, mutta sellainen voi syntyä mistä tahansa räjähdyksestä. Nimensä se on saanut pilven muodosta, joka muistuttaa suurta sientä.
Sienipilven koko erisuuruisilla ydinräjähteillä
Maan pinnalla tapahtuvissa räjähdyksissä pilvi ei nouse aivan yhtä korkealle, koska virtauksen mukana nousee suuri määrä maata pölynä. Kun pilvi nousee troposfäärin ylärajalle, stratosfääriin, se pyrkii usein leviämään sivulle, mutta jos energiaa on tarpeeksi, pilvi nousee stratosfääriin. Tämä vaatii megatonniluokan räjähdyksen. Myös ilmasto-olot vaikuttavat pilven nousukorkeuteen, johon vaikuttaa eniten räjähdyksen tuottama lämpömäärä.
Aiheesta muualla
Kernwaffenexplosion
Clement
Clement tai Clément voi tarkoittaa seuraavia:
2. divisioona (jatkosota)
thumb|2. divisioona sai lisänimen ”Murtajadivisioona” [[Tyrjän alueella käymistään taisteluista. Kuvassa alueelta saatua sotasaalista.]] 2. divisioona (”Murtajadivisioona”) oli Itä-Savon sotilasläänin perustama Suomen puolustusvoimien jatkosodan divisioona. Kyseiseen sotilaslääniin kuuluivat Savonlinnan ja Saimaan suojeluskuntapiiri. Divisioonan perustaminen alkoi 17. kesäkuuta 1941 annetulla yleisellä kutsulla ylimääräisiin kertausharjoituksiin (käytännössä liikekannallepano).
Perustaminen
Perustamisen jälkeen divisioonaan kuului muun muassa seuraavat yksiköt:
Divisioonan joukot pyrittiin varustamaan määrävahvuuksien mukaiseksi, missä pääsääntöisesti onnistuttiin. Puolustusvoimien materiaalipuutteiden johdosta kaikilta osin määrävahvuuksiin ei kuitenkaan päästy.
Komentajat
thumb|300px|2. divisioonan ensimmäinen komentaja kenraalimajuri Aarne Blick.
Keskittäminen ja tehtävä sodan alkaessa
Divisioonan (pl. JR 7) keskityskuljetukset alkoivat neljäntenä päivänä liikekannallepanon alkamisesta eli 21. kesäkuuta 1941 alkaen. Divisioona liitettiin kenraalimajuri Taavetti Laatikaisen komentamaan II armeijakuntaan.
Se keskitettiin Kirjavala–Putikko–Ristilahti–Pyhäjärvi-alueelle Parikkalan ja Uukuniemen kunnissa. Keskityskuljetuksia hidasti muun muassa moottoriajoneuvojen heikko kunto ja reserviläisten odotettua hitaampi saapuminen perustamispaikkoihin. Näistä syistä keskittämisessä syntyi noin 15 tunnin viive tehtyihin suunnitelmiin nähden.
Päämaja antoi II armeijakunnalle 18. kesäkuuta 1941 tasavallan alueen puolustamista koskevan käskyn, mutta samassa käskyssä annettiin määräys valmistautua myös hyökkäykselliseen toimintaan.
Divisioonaan alkujaan kuulunut Jalkaväkirykmentti 49 määrättiin II armeijakunnan reserviksi ja se taistelikin sodan alkuvaiheen erillään muusta divisioonasta alistettuna muun muassa 18. divisioonalle, josta taas Jalkaväkirykmentti 48 oli vastaavasti alistettu 2. divisioonalle.
2. divisioona hyökkäysvaiheessa vuonna 1941
Katso myös: Jatkosodan hyökkäysvaihe, Karjalankannaksen valtaus 1941
Siirtyminen hyökkäykseen
II armeijakunnalta saamansa käskyn mukaisesti 2. divisioonan pääosat siirtyivät 28.–29. kesäkuuta 1941 lähemmäksi valtakuntien rajaa Honkakylän–Kirjavalan–Tarnalan alueelle. II armeijakunnan tehtävänä oli 18. kesäkuuta 1941 annetun käskyn perusteella valmistautua hyökkäämään ja valloittamaan Ilmee–Hiitola–Elisenvaara-alue.
Hyökkäys alkaa 30. kesäkuuta 1941
30. kesäkuuta 1941 klo 19 alkoi 2. divisioonan päävoimien hyökkäys valtakunnan rajan yli. I/JR 7 saavutti seuraavan päivän kuluessa Tyrjän kylän maaston ja JR 28:n joukot etenivät noin kymmenen kilometrin matkan Parikanjärven eteläpuolelle 2. heinäkuuta 1941 mennessä.
2. heinäkuuta 1941 aamulla Parikanjärven alueelle ryhmittynyt I/JR 28 joutui vihollisen vastahyökkäysten kohteeksi sekä idästä että etelästä. Pataljoona säilytti kuitenkin asemansa.
3.–9. heinäkuuta 1941 välisenä aikana JR 28 osallistui Ristilahden alueella käytyihin taisteluihin, joiden aikana vihollisen joukot kyettiin osin saartamaan, mutta aloitteellinen vihollinen pääsi murtautumaan pinteestään itään.
Jalkaväkirykmentti 7 kykeni saamansa tehtävän mukaisesti pitämään Tyrjän kylän ja Ison-Iijärven välisen kannaksen vihollisen 4.–5. heinäkuuta 1941 suorittamista vastahyökkäyksistä huolimatta.
Divisioonan alueen taistelut laantuivat muun muassa partiokahakoiksi ja tykistötoiminnaksi heinäkuun lopulle asti, koska armeijan hyökkäyksen painopiste siirtyi divisioonan aluetta pohjoisemmaksi. Suomen armeija eteni Sortavalan pohjoispuolitse Laatokan rantaan ja päämajan käskyn mukaisesti II armeijakunta aloitti heinäkuun lopulla etenemisen kohti Laatokan rantaa tavoitteena saartaa vihollisjoukot Sortavalan eteläpuoliselle alueelle.
Läpimurto Tyrjän kylässä ja eteneminen Laatokan rantaan 31. heinäkuuta – 21. elokuuta 1941
Tämä taisteluvaihe johti muun muassa siihen, että 2. divisioonaa ryhdyttiin kutsumaan nimellä ”Murtaja”-divisioona.
Strategisena tavoitteena, 2. divisioonan hyökkäyksessä alueeltaan kohti Laatokan rantaa oli Sortavalan alueella tiukasti puolustautuvan vihollisen yhteyksien katkaiseminen myös etelästä omiin joukkoihinsa (Karjalan Armeija oli katkaissut mainittujen joukkojen yhteydet itään saavuttamalla Laatokan rannan jo aiemmin pohjoisen kautta). Näin alueelle olisi saatu aikaan Laatokkaan avautuva motti, missä tavoitteessa onnistuttiinkin.
31. heinäkuuta 1941 (kello 12.30) hyökkäys alkoi JR 7:n toimiessa divisioonan kärjessä hyökkäävänä rykmenttinä. Vihollisen asemat olivat porrastettuna 7–8 kilometrin syvyyteen täydennettynä lukuisin miinoittein, murroksin ja estein. Hyökkäyksen tulivalmisteluun osallistui divisioonan orgaanisen tykistön ohella lukuisia muitakin tykistöyksiköitä, jotka ampuivat ensivaiheessa JR 7:n kaistalle noin 3 000 kranaattia.
Hyökkäys eteni hyvin hitaasti ensimmäisen vuorokauden aikana jo aiemmin mainituista vihollisen linnoitteista ja muista esteistä johtuen. Lisähankaluuksina olivat puna-armeijan joukkojen sytyttämät metsäpalot ja vastahyökkäykset. Hyökkäys eteni vuorokauden mittaan parhaimmillaankin vain noin kaksi kilometriä. Taistelua käytiin niin sanotusti pesäke pesäkkeeltä.
1. elokuuta 1941 taistelu JR 7:n alueella jatkui kiivaana. Samanaikaisesti JR 28 sai divisioonan komentajalta käskyn edetä JR 7:n taistelualueen itäpuolitse kohti Akkaharjua.
2. elokuuta 1941 JR 28 saavutti Tyrjän–Akkaharjun välisen tien. JR 7 eteni etelän kautta koukaten kohti Tyrjää katkaisten samalla mainitun tien toisestakin kohtaa estäen vihollisen vetäytymisen kohti itää.
4. elokuuta 1941 aamuyöllä vihollinen aloitti ulosmurtautumisensa, jonka torjumiseen JR 7 oli jo valmistautunut. Erittäin ankarassa taistelussa vihollinen menetti suuren määrän joukkojaan osan päästessä kuitenkin murtautumaan omien joukkojen yhteyteen.
JR 7 käytti osan päivästä taistelualueen puhdistukseen ja runsaan sotasaaliin kokoamiseen. JR 28 torjui valtaamallaan alueella vihollisen vastahyökkäyksiä.
Seuraavassa hyökkäysvaiheessa 6.–9. elokuuta 1941 JR 7 eteni kohti Laatokan rannalla sijaitsevaa Lahdenpohjaa ja valtasi sen katkaisten Sortavalan alueella olevien vihollisjoukkojen yhteydet etelään. Samanaikaisesti JR 28 eteni etelän suuntaan kohti Maasiltaa miehittäen sen.
Tämän jälkeen JR 28 siirtyi lähes suoraan pohjoiseen divisioonan vastuualueen pohjoisosaan Parikanjärvi–Sikopohja-alueelle 11. elokuuta 1941 mennessä. Divisioonan muut osat olivat puolustusasemissa saavuttamallaan tasalla Lahdenpohja–Kalattomanjärvi.
12. elokuuta 1941 alkanutta hyökkäystä jatkettiin perusteilla olevan uuden I armeijakunnan saaman tehtävän mukaisesti, jonka komentaja eversti Einar Mäkinen otti rintamavastuun hyökkäyksen toisena päivänä. Uuden armeijakunnan tavoitteena oli tuhota Sortavalan eteläpuolisella alueella taistellut puna-armeijan 168. divisioona.
12. – 20. elokuuta 1941 välisenä aikana divisioonan joukot etenivät yli kahdenkymmenen kilometrin matkan Laatokalle. Hyökkäysryhmityksessä JR 7 hyökkäsi eteläisintä kaistaa, divisioonalle alistettu JR 48 hyökkäsi keskimmäisenä ja JR 28 pohjoisimpana. Vaikean maaston ja etenkin vihollisen joukkojen erinomaisen toiminnan johdosta tuhoamistavoitetta ei saavutettu ja vihollinen sai yhdessä Laatokan laivasto-osastonsa kanssa vedettyä jopa 3/4 elävästä voimastaan ja melko suuren osan kalustostaan Laatokan kautta pois. Lisätekijöinä vaikutti myös joukkojen väsyneisyys ja epäedullinen alkuryhmitys.
Taisteluvaiheen lopputulosta alettiin joukkojen keskuudessa kutsua yleisesti Vesiperämotiksi.
2. divisioona menetti elokuussa 1941 kaikkiaan kaatuneina, haavoittuneina ja kadonneina peräti 3 507 miestä. Nämä tappioluvut olivat raskaimmat kuukausitappiot koko hyökkäysvaiheen aikana vuonna 1941 (mukaan lukien kaikki suomalaiset divisioonat).
Karjalan kannaksen valtauksessa 27. elokuuta – 4. syyskuuta 1941
Edellisen taisteluvaiheen päättymisen jälkeen 2. divisioona oli noin viikon poissa taisteluista. Aika käytettiin lepoon, sotasaaliin keräämiseen ja lajitteluun sekä siirtymiseen uuteen toimintasuuntaan Karjalan kannakselle. Siirtymisvaiheessa 2. divisioona liitettiin takaisin alkuperäiseen II armeijakuntaan. 2. divisioona liittyi sotatoimiin 27. elokuuta 1941 alkaen ryhmittymällä Kirkkojärvi–Punnusjärvi-alueelle aloittaen rintamalinjan vastaanottamisen alueella jo olevalta 18. divisioonalta.
Gabriel Badilla
pienoiskuva|Gabriel BadillaGabriel Badilla Segura (30. kesäkuuta 1984 San José – 20. marraskuuta 2016 Santa Ana ) oli costaricalainen jalkapalloilija. Puolustuspelaaja Badilla edusti kotimaansa Deportivo Saprissaa vuodesta 2001 lähtien. Vuosina 2008–2009 hän pelasi Yhdysvalloissa New England Revolutionin joukkueessa. Badilla voitti Saprissassa useita Costa Rican mestaruuksia sekä CONCACAF Champions’ Cupin vuonna 2005. Seurajoukkueiden MM-kilpailuissa vuonna 2005 Badillan edustama Saprissa oli kolmas.
2. divisioona (jatkosota)
Karjalan kannaksen valtauksessa 27. elokuuta – 4. syyskuuta 1941
31. elokuuta 1941 2. divisioonan joukot saavuttivat vanhan valtakunnan rajan, josta edettiin pienen tauon jälkeen (3.9.) Neuvostoliiton alueelle.
4. syyskuuta 1941 saavutettiin Päämajan tavoitteeksi määrittämälle tasalle ja 2. divisioona alkoi asettautua puolustukseen Lampijärvi–Ohta-alueelle.
Asemasota 5. syyskuuta 1941 – 9. kesäkuuta 1944
Koko asemasota ajan taistelutoiminta 2. divisioonan lohkolla oli melko vilkasta. Alueella käytiin toistuvasti kiivaitakin kahakoita, joista muutamat ovat jääneet sotahistorian lehdille. Kaksi tärkeintä kahakkaa liittyvät ns. Ojasen bunkkeriin ja tukikohta Sevastopoliin.
Ojasen bunkkerin tuhoaminen
Kyseessä oleva bunkkeri oli betonirakenteinen kuudella ampumasektorilla varustettu linnoituslaite Ohtan tien varressa. Bunkkerissa oli kaksi 45 mm:n pst-tykkiä ja useita konekiväärejä. Miehistöä linnakkeessa oli yhden upseerin lisäksi noin 30 miestä. Katon vahvuudeksi arvioitiin noin 2 metriä, joten se olisi kestänyt liki 1 000-kiloisen lentopommin täysosuman.
Useiden epäonnistuneiden tuhoamisyritysten jälkeen keväällä 31. maaliskuuta 1942 aamuyöstä lähti II/JR 7:n jääkärijoukkue vahvistettuna rykmentin pioneerijoukkueen 12 miehisellä osastolla tuhoamaan linnoitusta.
Maaston tarjoaman ns. kuolleen kulman avulla lähestyminen onnistui ja vihollinen yllätettiin lähes täydellisesti. Pioneerit saivat kasattua linnoituksen oven eteen 230 kiloa trotyyliä ja sen räjähdettyä linnake oli tuhottu.
Paluu linnakkeen tuhoamisesta muodostui hankalaksi vihollisen miehitettyä lähistön asemat ja ampuessa vetäytyviä joukkoja kaikilla mahdollisilla aseillaan.
Tukikohta Sevastopolin taistelu
Tukikohdan tarina alkoi suomalaisten vallatessa 13. maaliskuuta 1942 venäläisiltä vähäisen mäenharjanteen silloin vielä suomalaisille kuulumattomalta alueelta Harvasuon eteläpuolelta. Aluevaltauksen jälkeen muodostetulle tukikohdalle annettiin sangen komealta kalskahtava nimi Sevastopol.
Sunnuntaina 19. heinäkuuta 1942 etulinjan vartiot havaitsivat puna-armeijan tähystyspallon noin viiden kilometrin päässä etulinjasta.
20. heinäkuuta 1942 aamuyöstä vastustajan ensimmäiset tiedustelijat menivät alueelle asetettuun valoansaan.
Aamulla kello 6.30 puna-armeijan joukot aloittivat voimakkaan tykistötulen tukikohdan taakse ja sivustoille. Samanaikaisesti komppanian verran neuvostojoukkoja hyökkäsi tukikohtaan rivipanoksella piikkilankaesteeseen tehdystä aukosta. Suomalaisjoukot joutuivat vetäytymään ylivoimaisen vihollisen edestä tukikohdan takana olevalle puolustuslinjalle.
Melko pian aloitettiin ensimmäinen vastahyökkäys, joka ei kuitenkaan johtanut tulokseen. Yritys uusittiin kello 11.10 alkaen ja tukikohta oli vallattu takaisin noin kello 14.30.
Illansuussa puna-armeija otti tukikohdan jälleen haltuunsa, mutta suomalaisten uusi vastahyökkäys heitti neuvostojoukot jälleen takaisin seuraavaan aamuun kello 7.45 mennessä.
Taistelun kiivautta kuvannee puolin ja toisin kärsityt tappiot. Suomalaiset menettivät kaatuneina 12 henkeä (joista kaksi upseeria) ja haavoittuneina 75 miestä (joista myös kaksi upseeria). Puna-armeijalta jäi kaatuneina yksinomaan suomalaisille jääneisiin asemiin noin 120 miestä, lisäksi vangeiksi jäi parisenkymmentä venäläistä. Toinen kaatuneista upseereista oli kaatumispäivänään Mannerheim-ristin ritariksi nimetty kapteeni Caj Toffer.
Uudelleen ryhmittymisiä ja organisaatiomuutos
Päämajan suunnitteleman prikaatikokoonpanoon siirtymisen vuoksi 2. divisioonassakin suoritettiin siirtoja eri yksiköiden välillä ja ennen vuotta 1912 syntyneitä kotiutettiin. Tärkeimpinä kotiutettuina yksiköinä olivat II/JR 28 ja III/JR 49, jotka kotiutettiin marras-joulukuun vaihteessa 1941. Lisäksi muun muassa KevOs 7 kotiutettiin 5. maaliskuuta annetulla käskyllä.
Organisaatiomuutokset jatkuivat koko asemasodan ajan. 2. divisioonalle oli ajoittain alistettu joukkoja muun muassa lakkautetusta 19. divisioonasta.
Viimeisimmät muutokset toteutettiin kevättalvella 1944. Jalkaväkirykmentti 28 lakkautettiin lopullisesti, mutta toisaalta divisioonaan muodostettiin kokonaan uusi yksikkö ErP 12.
Kannaksen suurhyökkäyksen alkaessa 9. kesäkuuta 1944 oli 2. divisioonan joukkoina sen alkuperäisistä jalkaväkirykmenteistä JR 7 ja JR 49. Lisäksi divisioonaan kuului Erillinen pataljoona 12, Heimopataljoona 3 ja Pioneeripataljoona 33. Tykistöä divisioonalla oli sen orgaaniset yksiköt KTR 15 ja Raskas patteristo 27. Lisäksi divisioonalle oli alistettuina myös Kevyt patteristo 24 ja Raskas patteristo 20 (alkuvaiheessa myös RaskPsto 17).
Gabriel Badilla
Badilla kuoli 32-vuotiaana 20. marraskuuta 2016 kesken 10 kilometrin juoksukilpailun. Kuolinsyyksi epäillään sydänkohtausta.
2. divisioona (jatkosota)
Vetäytyminen VT-linjalle 9.–12. kesäkuuta 1944
Puna-armeija aloitti massiivisen suurhyökkäyksensä Karjalankannaksella 9. kesäkuuta 1944 klo 6. Hyökkäyksen painopiste oli 2. divisioonan naapurin 10. D:n lohkolla, jossa venäläisten läpimurto oli käytännössä tosiasia jo ensimmäisenä hyökkäyspäivänä, koska suomalaiset joutuivat sitomaan myös reservinsä taisteluun ja neuvostojoukkojen valmistautuessa murskaamaan seuraavan päivän aikana suomalaisten puolustuksen. Hämäyksen vuoksi puna-armeija käytti ensimmäisenä hyökkäyspäivänä lähestulkoon ainoastaan linjassa jo olleita joukkoja, josta syystä tiedustelu ei vielä löytänyt varmaa näyttöä alueelle keskitetyistä lisäjoukoista.
Huolimatta siitä, että suurhyökkäyksen painopiste oli viereisen divisioonan lohkolla, sai myös 2. divisioona oman osansa hyökkäyksen tulivalmistelusta. Divisioonan lohkolle laskettiin ammutun yhteensä yli 70 000 kranaattia ensimmäisenä hyökkäyspäivänä. 2. divisioonan lohkolla taisteluasemat kyettiin pääsääntöisesti pitämään tai valtaamaan vastahyökkäyksillä takaisin. Divisioonan lohkon eteläosassa (Vaskisavotan lohkolla) puolustautuva ErP 12 menetti etummaiset asemansa ja joutui perääntymään jonkin verran neuvostojoukkojen päästyä 10. divisioonan lohkon kautta eteläisimpien tukikohtien sivustalle ja jopa osin taaksekin. Mainitulle lohkolle ammuttiin neuvostotykistöllä noin 20 000 kranaattia, jolloin taisteluhaudat jauhautuivat käyttökelvottomiksi.
10. kesäkuuta 1944 suurhyökkäyksen toisena päivänä puna-armeija heitti hyökkäykseen uusia joukkoja ja naapuridivisioonan jouduttua perääntymään kohdistui sietämätön paine myös 2. divisioonan lohkon eteläosissa puolustautuvaa ErP 12:ta kohtaan, jossa jouduttiin myös aloittamaan perääntyminen. Päivän aikana divisioonan eteläinen siipi joutui vetäytymään jopa noin kymmenen kilometrin matkan osin jopa Rajajoen taakse.
11.–12. kesäkuuta 1944 välisenä aikana 2. divisioona vetäytyi viivyttäen VT-linjalle. Kahden vuorokauden aikana divisioonan joukot vetäytyivät lähtöasemasta riippuen noin 10–15 kilometriä. VT-asemassa divisioonalla oli uusi oikeanpuoleinen naapuri eli kenraalimajuri Aaro Pajarin komentama 3. divisioona.
Siiranmäen taistelut 13.–16. kesäkuuta 1944
thumb|Kesäkuussa 1944 tuhottu JS-2.
VT-linja oli periaatteessa kantalinnoitettu puolustusasema, jossa oli jonkin verran betonilaitteitakin, mutta linja oli pahasti kesken ja esimerkiksi Siiranmäen alueella oli valmiina vain muutamia betonikorsuja, ampuma-alaa oli raivaamatta ja hirsiasemien ympärille ei oltu ehditty luoda maata.
13. kesäkuuta alkoi (saavuttuaan aamuyöstä suomalaisasemien eteen) puna-armeijan XCVIII armeijakunta valmistautua suurhyökkäyksen jatkamiseen Siiranmäen alueella. Armeijakunnan komentajana toimi kenraaliluutnantti Basarov ja AK:aan kuului muun muassa 281., 381. ja 172. divisioona sekä ainakin yksi panssariprikaati. Keskipäivästä eteenpäin vastustaja aloitti tunnusteluhyökkäyksen suomalaisten asemia vastaan tykistön ja panssarivaunujen tukemana.
Varsinainen hyökkäys alkoi 14. kesäkuuta 1944 aamulla kello 8. Puna-armeija oli keskittänyt alueelle jopa 300–400 tykkiä ja kranaatinheitintä rintamakilometriä kohden ja lisäksi alueella toimi kymmeniä tai jopa satoja panssarivaunuja. Lisäksi vastustajan ilmavoimat olivat varanneet hyökkäyksen tukemiseen jopa satoja maataistelukoneita. Erittäin ankaran tulivalmistelun jälkeen venäläisten jalkaväki ja panssarit hyökkäsivät suomalaisten asemia kohti. Päivän aikana panssarit ampuivat aukon panssariesteeseen ja murtautuivat suomalaisten asemiin kohdasta, josta puuttuivat muun muassa yhteys- ja ampumahaudat. Sisäänmurto laajeni noin 300 metriä syväksi ja 600 metriä leveäksi. Useiden vastahyökkäysten ja venäläisten uusien hyökkäysten jälkeen murtoaukko oli saatu kutistumaan noin 50 metrin levyiseksi. Iltapäivän ja illan aikana suomalaiset tuhosivat pääosin panssarinyrkki- ja panssarikauhuaseistuksella 10 vastustajan raskasta panssarivaunua.
15. kesäkuuta puna-armeija aloitti uuden massiivisen hyökkäyksen, joka johtikin melko nopeasti noin kilometrin syvyiseen murtoon suomalaisasemiin. Hyökkäys pysäytettiin ns. Kylmäojan linjalle. Hyökkäyksen torjunnassa suomalaisen tykistön tulella ja Lentorykmentti 4:n suorittamalla pommituksella (jossa Siiranmäen eteläpuolelle pudotettiin noin 48,5 tonnia pommeja aamupäivällä n. klo 10.30) oli suuri merkitys. Suomalaiset valmistautuivat vastahyökkäykseen alueelle saapuneiden lisäjoukkojen tuella. Vastahyökkäys johtikin tilanteen palautumiseen illansuussa käytännössä samanlaiseksi kuin se oli aamulla ollut. Yön aikana joukkoja ryhmitettiin uudelleen ja muun muassa JR 7 siirtyi lepoon.
16. kesäkuuta taistelutoiminta oli edellisiin päiviin verrattuna huomattavasti laimeampaa ja suomalaiset kykenivät pitämään asemansa aina iltaan saakka. Irtautuminen asemista tapahtui 17. kesäkuuta klo 1 yöllä muiden rintamanosien tapahtumien vuoksi.
Vetäytyminen viivyttäen VKT-linjalle 17.–20. kesäkuuta 1944
VT-aseman murruttua Kuuterselässä divisioonan toiminta-alueen ulkopuolella asetettiin Päämajan käskyllä tavoitteeksi vetäytyminen taistelukyky säilyttäen VKT-linjalle. 2. divisioonan osalta käsky tarkoitti viivyttäen tapahtuvaa vetäytymistä kohti Äyräpään–Vuosalmen aluetta.
Vetäytymistä varten 2. divisioona jaettiin kolmeen ryhmään:
Heti vetäytymisvaiheen alussa 17. kesäkuuta 1944 klo 02:05 koko divisioona alistettiin kenraaliluutnantti Hjalmar Siilasvuon komentamalle III AK:lle.
Kesäkuun lopun ja heinäkuun alun tapahtumat
2. divisioonan joukot olivat vetäytyneet VKT-asemaan Vuosalmelle 20. kesäkuuta mennessä. Vuosalmen alueella puolustusasemien sijoittelu oli sikäli erikoista, että strategisten syiden vuoksi puolustusasema kulki Vuoksen lounaispuolella olevalla Äyräpään harjanteella. Kyseinen harjanne oli noin 20 metriä korkea, keskimäärin vain noin puoli kilometriä leveä ja kaikkiaan liki 7 kilometriä pitkä. Mikäli harjanne olisi jätetty hyökkääjälle vapaaehtoisesti, niin olisi se vaikuttanut erittäin haitallisesti Vuosalmen alueen puolustamiseen, koska Vuoksen koillisranta oli hyvin alavaa ja suojatonta maastoa. Hyökkääjälle ei voitu jättää suosiolla mahdollisuutta päästä asemiin, jotka olisivat olleet merkittävästi vastarannalla olevia asemia ylempänä. Tulevien taisteluiden aikana kävi kuitenkin jälleen ilmi, että harjanteelle varustetuissa asemissa oli ainakin kaksi erittäin kielteistä piirrettä: ensinnäkin maapohja koostui harjanteella monin paikoin pintaan asti ulottuvasta rapakivimuodostumasta, joka tehosti kranaattien sirpalevaikutusta ikävällä tavalla, ja toiseksi puolustaja oli harjanteella ikään kuin tarjottimella muun muassa talvisodan aikana tuhoutuneen puuston vuoksi.
21. kesäkuuta 2. divisioonan puolustusalue jaettiin kahteen lohkoon. Oikeanpuoleista lohkoa puolusti Osasto Wahlbeck (JR 49 [pl. I/JR 49] ja ErP 12) ja vasemmanpuoleista lohkoa Osasto Ehrnrooth (JR 7). Saman päivän aamuyöllä puna-armeijan joukot saapuivat puolustusaseman eteen. Ensimmäinen hyökkäys tapahtui jo aamulla sillanpääaseman keskikohtaa vastaan. Tämä tykistön tukena hyökkäys kuitenkin torjuttiin.
Tämän jälkeen painostus sillanpääasemaa vastaan oli lähes jatkuvaa, tosin varsinaiset hyökkäykset tapahtuivat pääosin ilta- tai yöaikaan. Suomalainen tykistö tuki puolustusta keskimäärin noin 2 000 kranaatilla päivittäin aina varsinaisen suurhyökkäyksen alkuun asti.
Samaan aikaan alueelle ryhdyttiin keskittämään lisää joukkoja muun muassa siten, että varsinaisen suurhyökkäyksen alkaessa alueella oli ainakin:
Eräs vakavimmista hyökkäyksistä kohdistui divisioonan pohjoiseen sivustaan 23. kesäkuuta vastaisena yönä, jolloin neuvostojoukot saivat vallattua sumun turvin Vitsaaren. Venäläiset lyötiin kuitenkin takaisin vastahyökkäyksellä.
Juhannuspäivän (24. kesäkuuta) illalla puna-armeijan joukot yrittivät jälleen miehittää Vitsaaren siinä onnistumatta.
Seuraava merkittävä yritys sillanpääasemaa vastaan tapahtui 26. kesäkuuta aamulla klo 7, jolloin kaksi venäläispataljoonaa aloitti hyökkäyksen noin 4 000 kranaatin tulivalmistelun jälkeen neljän KV-vaunun tukemana. Jalkaväki torjuttiin, mutta panssarit jäivät mellastamaan aina iltayöhön asti suomalaisasemien taakse.
Keskiyöllä 27. kesäkuuta vastaisena yönä yrittivät puna-armeijan joukot sumun suojassa peräti kolmasti hyökätä sillanpäätä vastaan.
30. kesäkuuta 1944 suoritettiin klo 1 alkaen väkivaltainen tiedustelu, jossa suomalaisjoukot puristivat iskuosaston ja etulinjan väliin neuvostojoukkoja. Vastustajan tappiot olivat noin 100 kaatunutta ja kolme vangittua. Vangit kuuluivat kaikki eri divisioonaan ja heiltä saadun tiedon mukaan samana päivänä oli venäläisten tarkoitus aloittaa hyökkäys suomalaisia vastaan. 2. divisioonan esikunta käytti tiedon hyödykseen ja määräsi aloitettavaksi noin 5 000 kranaatin vastavalmistelun hyökkäysryhmitykseen. Hyökkäysryhmitys hajosikin ja kärsi merkittäviä tappioita, jotka tekivät hyökkäysaikeet tyhjiksi ja hyökkäys peruuntui.
1. heinäkuuta neuvostojoukkojen liikenne suomalaisten tähystyksen alla olevilla tieosuuksilla lisääntyi merkittävästi. Myös seuraavana päivänä todettiin runsaasti liikennettä vastustajan puolella. Suurhyökkäyksen alkua enteillen Neuvostoliiton Sturmovik-koneet aloittivat hyökkäykset suomalaisasemiin pudottaen muun muassa fosforipommeja sytyttäen näin alueella olevia puuntähteitä tuleen.
3. heinäkuuta 1944 suurhyökkäyksen valmistelut olivat pääsääntöisesti tehty, mikä pääteltiin muun muassa venäläisten ajoneuvoliikenteen hiljenemisestä alueella. Lisäksi mainitun päivän aamuna Neuvostoliiton ilmavoimat suorittivat laajoja pommituksia Vuosalmen alueella.
Vuosalmen taistelut 4.–18. heinäkuuta 1944
Puna-armeijan varsinainen suurhyökkäys Äyräpään-Vuosalmen alueella alkoi 4. heinäkuuta 1944 kello 3.50. Hyökkäyksen tulivalmisteluun osallistui noin 25 tykistöpatteria ja noin sata kranaatinheitintä.
Tappiot
Yhtymien Päämajalle tekemien määräaikaisilmoitusten mukaan 2. divisioonan kokonaistappiot kaatuneina, haavoittuneina ja kadonneina olivat jatkosodan aikana yhteensä 17 168 henkeä, mitkä olivat ylivoimaisesti suurimmat tappiot yhden divisioonan osalta koko sodan aikana.
Ostretšiny
thumb|[[Sergei Prokudin-Gorskin värivalokuva Ostretšinysta vuodelta 1909.]] Ostretšiny (, suomeksi myös Ahnus ) oli seurakunta ja volosti Aunuksen Karjalassa Venäjällä. Se sijaitsi Ostretšinka- eli Ahnusjoen varrella lähellä Syvärin yläjuoksua noin sata kilometriä Petroskoista etelään.
Ostretšinyn pogosta mainitaan vuoden 1563 verokirjassa. Se käsitti 1700-luvulle saakka myös Latvan, Soutjärven, Šokšun, Iivinän ja Juksovitšin seurakunnat. Seudun asukkaat olivat venäläistyneitä vepsäläisiä tai lyydiläisiä. Nimitys Ostretšiny ja sen vepsänkielinen vastine Ahnuz perustuvat molemmat ahventa tarkoittaviin sanoihin.
Ostretšinyn kirkonkylä koostui 1860-luvun alussa Burakovan, Navolokin, Ostaševan ja Vorobjovan kylistä. Seurakuntalaiset harjoittivat laivanrakennusta, maanviljelyä ja puunhankintaa. Kirkolla pidettiin vuosittain suuret markkinat.
Petroskoin kihlakuntaan kuulunut volosti käsitti Ostretšinyn, Gak-rutšein ja Muromljan kyläkunnat. Se rajoittui lännessä Mätysovaan, pohjoisessa Latvaan, idässä Soutjärveen ja etelässä Lotinapellon kihlakuntaan. Vuonna 1905 volostissa oli 30 kylää ja 3 309 asukasta. Kunnantalo sijaitsi Vorobjovassa.
Volosti liitettiin vuonna 1920 Karjalan työkansan kommuunia perustettaessa Lotinapellon kihlakuntaan. Vuodesta 1927 lähtien se kuului kyläneuvostona Leningradin alueen Voznesenjen piiriin. Jatkosodan aikana alue oli suomalaisten miehittämä. Kylät jäivät vuonna 1950 Ylä-Syvärin tekojärven alle.
Lähteet
61.11917°N, 34.8275°W