cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Hankasalmen vanha kirkko
Valaistus
Kynttilöiden hankkiminen oli seurakunnalle suuri menoerä. Kun varoja niihin ei aina ollut, niin 1830 Erik Johan Terenius ehdotti kinkereillä kannettavaksi erityisen veron, jotta ei joutuisi saarnaamaan pimeässä. Verosta, jota talolliset maksoivat kaksi killinkiä ja torpparit ja loiset kuusi runstykkiä, tuli pysyvä käytäntö. Kerätyillä varoilla ostettiin kynttilöitä, mutta ei kaupasta, sillä niitä tehtiin kodeissa lampaan talista. Myöhemmin tulivat käyttöön steariinista valmistetut kynttilät, jotka alkuun olivat sellainen uutuus, että esimerkiksi 1873 sellaisia lahjoittaneiden henkilöiden nimet kuulutettiin kirkossa. Kynttilöiden savuttamisen vähentämiseksi suntion tehtävänä oli katkaista palanut sydänlanka pois kynttiläsaksilla eli niistämissaksilla.
Kirkollinen esineistö
Kirkon alttaritaulu asetettiin paikalleen syksyllä 1847. Se on Carl Fredrik Blomin maalaama Ristiinnaulittu, joka edustaa 1800-luvun yleisintä alttaritauluaihetta, mutta poikkeaa hieman useista muista samanaiheisista, sillä siinä kuvataan neljää henkilöä. Maalaukseen on valittu Raamatun henkilöistä ristiinnaulittu Jeesus ympärillään Neitsyt Maria, Maria Magdaleena ja Johannes. Tällaista aihetta pidettiin erityisesti lukutaidottomalle kansalle hyvin sopivana. Alttaritaulun molemmille puolille sijoitettiin Blomin tekemät öljymaalaukset, joista toinen esitti Moosesta ja toinen Martti Lutheria. Lisäksi Blom maalasi kirkon kuorin, alttarin, saarnastuolin ja lukkarinpenkin.
Ensimmäinen ehtoollismalja eli ehtoolliskalkki oli kuparinen ja kullattu. Samaa materiaalia oli pateeni eli leipälautanen. Vuosien myötä kultaus kului ja maljaa alettiin pitää epäterveellisenä. Rahaa uuteen esineistöön hankittiin kantamalla kalkkipenninkiä kaikilta ehtoollisella käyneiltä ihmisiltä. Uusi hopeinen ehtoollismalja hankittiin 1854 ja vanha kuparikalkki myytiin huutokaupalla 1885. Uusi hopeinen ja päältä kullattu pateeni ostettiin 1891 ja vanha lahjoitettiin Kansallismuseoon.
Kirkkotekstiilit eli paramentit saatiin yleensä lahjoituksina. Ensimmäisen alttaripöydälle asetettavan alttariliinan korvasi 1830-luvulla pitsein reunustettu, sertingistä valmistettu liina. Kolmas alttariliina hankittiin 1876 ja tämä sertinkinen liina oli käytössä pitkään, sillä se hylättiin kuluneena vasta siirryttäessä uuteen kirkkoon. Kirkossa oli ilmeisesti myös tekstiili verhoamassa alttarin etusivua (alttarivaate eli antependium) ja varmempi tieto on kalkkiliinasta, jolla peitettiin ehtoollismalja. Kalkkiliinat saatiin eri aikoina lahjoituksina ja niiden valmistusaineena oli pumpuli, silkki, puolisilkki tai kirjailtu sametti.
Vanhin jumalanpalveluspuvustoon kuulunut vaate oli palttinasta valmistettu messupaita eli alba. Se korvattiin 1854 sertingistä valmistetulla ja kolmas sertingistä valmistettu messupaita hankittiin 1880-luvulla. Vuonna 1854 tehtiin suurhankinta ostamalla 120 hopearuplaa maksanut, mustasta sametista valmistettu messukasukka, jonka kaula-aukkoa ja sivuja reunusti leveä hopeanauha ja hapsut. Selkäkappaleen keskellä oli suuri risti ja teksti I.N.R.I.
Vanhin säilynyt tieto lastenkasteessa käytetystä kastemaljasta on vuodelta 1830, jolloin mainitaan käytetyn tinakannua. Sen korvasi puinen, maalaamaton kuppi ja 1854 tiedetään käytetyn puista, maalattua kuppia. Sen korvasi 1859 ostettu kivivati ja 1861 kirkkoon saatiin tinattu kuparimalja. Vuoden 1686 kirkkolain mukaan lapsi oli kastettava kahdeksan päivän kuluessa syntymästä sunnuntaina kirkossa järjestetyssä tilaisuudessa. Käytännössä näin ei toimittu talvisaikaan, vaan kaste toimitettiin lämpimässä pappilassa.
Häpeäpenkki kirkossa oli vuonna 1830, mutta sen käyttö loppui 1800-luvun aikana niin Hankasalmella kuin muuallakin. Häpeäpenkissä rangaistiin seksuaalirikollisia eli esiaviolliseen sukupuolisuhteeseen tai avioliiton ulkopuoliseen sukupuolisuhteeseen syyllistyneitä. Kirkkorangaistuksen kärsimään joutunut istui jumalanpalveluksen ajan häpeäpenkissä ja vakuutti kirkkokansalle parannustaan. Tällaisista rikoksista rankaistiin kahteen kertaan, sillä kirkkorangaistuksen lisäksi tuli maksaa käräjien määräämä ankara sakko. Muuta esineistöä oli kuorissa pidetty rippikello, jonka soitolla kutsuttiin kirkkoväki ehtoolliselle. Tärkeä esine oli myös unilukkarin sauva, jolla suntio herätti jumalanpalveluksen aikana torkahtaneet. Hankasalmen kirkon irtaimistoluettelot eivät tunne jalkapuuta, joten sellaista ei ehkä ole ollut käytössä, mutta kahdesta kolehtihaavista on merkintä. Ne oli valmistettu sametista ja varustettu kultakaluunoin.
Koirat ja väenpaljous
Kirkon ovet pidettiin auki jumalanpalveluksien aikana niin talvella kuin kesälläkin kirjoitti nimimerkki Setän veljen poika Savo-Karjala lehdessä 1892. Asiasta oli se haitta, että laumoittain koiria pakkautui kirkkoon kirkonmenojen aikana, ja ne aiheuttivat kaikenlaista häiriötä touhutessaan. Nimimerkki siunaili, että koira piti ottaa mukaan kirkkomatkallekin. Kirkkoherra J. Tanskanen vastasi nimimerkille lehden toisessa numerossa, että suntio kyllä tekee hyökkäyksiä niitä vastaan, mutta ainoa varma keino tilanteen parantamiseksi olisi olla ottamatta koiria mukaan kirkolle. Ovien kiinni pitäminen ei Tanskasen mukaan olisi hyvä ratkaisu, sillä aina kun ovi avataan kulkijalle, koirat luikahtavat samalla sisään. Kun ovet pidetään auki, niin koirat pääsevät halutessaan vapaasti poistumaan kirkosta ilman ihmisten apua.
Kirkon kunto
Syyskuussa 1870 kappalainen, lukkari, kirkonvartija, nikkari ja kaksi kirkkoraadin jäsentä kokoontui tutkimaan kirkon kuntoa. He havaitsivat kahden oven, usean ikkunan ja sakastin lattian olevan rikki sekä katon olevan kuvun kohdalta kovin huonossa kunnossa. Työryhmä kertoi havaintonsa pitäjänkokouksessa, jossa päätettiin tehdä pienet korjaukset heti, mutta katon kunnosta haluttiin kuulla muidenkin mielipide. Kappalainen Johan Fredrik Nilóni ihmetteli uuden työryhmän lausuntoa, jonka mukaan katto oli vankka eikä tarvitsisi mitään korjausta. Nilóni kutsui koolle pitäjänkokouksen, mutta paikalle saapui hänen lisäkseen vain lukkari ja kirkonvartija, joten päätösten teko oli mahdotonta.
Marraskuussa 1871 valittiin taas toimikunta tarkastamaan kirkon kuntoa. Tarkastustilaisuuteen saapui vain kolme miestä, mutta tarkastus tehtiin. Seuraavassa pitäjänkokouksessa Nilóni kaipasi tarkastuspöytäkirjaa, mutta se puuttui vielä seuraavassakin kokouksessa, mutta sen verran saatiin asiaan selvyyttä, että pöytäkirjan laatisi ryhmän ainoa kirjoitustaitoinen jäsen. Hän sai pöytäkirjan valmiiksi toukokuussa 1872 ja totesi siinä, että "Kumpukatto ja vesikatto ovat vankkoja eivätkä ne tarvitse mitään korjausta." Tarkastajien mielestä myös kellotapulin ja läpikäytävän kunto oli kelvollinen. Kappalainen Nilóni oli puolestaan sitä mieltä, että kirkko pitäisi kunnostaa perusteellisesti. Seuraavassa pitäjänkokouksessa yksi tarkastajista joutui tunnustamaan, että tarkastus oli tehty hämärän aikaan, ja katto olisi ehkä tarkastettava valoisana aikana ja perustus lyhdyn valossa. Kokous valitsi jälleen uudet tarkastajat.
Neljäs tarkastus tehtiin syyskuussa 1872 ja tuloksena oli, että kirkon katto ja kellotapuli kestäisivät korjaamatta toistaiseksi. Vasta seuraavana keväänä kirkonkokous päätti korjauttaa sakastin lattian kaksi lankkua ja lukkarinpenkin, mutta katolle ja kellotapulille ei tehty mitään. Nilónin kolme vuotta kestänyt ja kahdeksan pitäjänkokousta vaatinut kirkon kunnon parantamisaie päättyi hänen kuolemaansa syyskuussa 1873, ja jatkotoimet jäivät toisten miesten vastuulle.
Nilónin seuraaja kappalaisen virassa oli Johan Jakob Nordlund, joka viihtyi Hankasalmella vuoden. Hän piti saarnaamista vuotavassa ja huojuvassa kirkossa hengenvaarallisena. Nordlund sai kirkkoraadin koolle pohtimaan asiaa, mutta se totesi kirkon kyllä olevan heikossa kunnossa, vaan ei vielä hengenvaarallinen. Piispantarkastuksessa tuomiorovasti Borg kannatti kunnostusta ja ehdotti perustettavaksi kirkonrakennuskassa, johon ehtoollisella käyvät ihmiset maksaisivat viisi penniä. Läsnäolijat kannattivat ehdotusta, mutta jättivät kassan silti perustamatta.
Hankasalmen kappeliseurakunnasta tuli itsenäinen seurakunta toukokuun alussa 1875 ja kirkkoherra Erik Johan Stavén aloitti virassaan. Hän pelkäsi kirkon torniosan romahtavan alas, joten pitäisi saada lääninarkkitehti paikalle tutkimaan kirkon kuntoa. Pitäjänmiehet pitivät moista aietta turhana ja heistä kirkon korjaus voisi aivan hyvin odottaa parempaa aikaa. Syksyllä 1875 Stavén uudisti ehdotuksensa, mutta vastustus oli yksimielistä. Se oli varmaan yksi syy siihen, että hän haki samana syksynä kirkkoherran virkaa Tuusniemeltä, mutta ei tullut valituksi. Stavén kirjoitti katon sortumisvaarasta tuomiokapitulille helmikuussa 1876 ja toivoi sen pyytävän läänin kuvernööriä määräämään arkkitehdin tutkimaan rakenteiden kuntoa. Arkkitehtia ei Hankasalmella kuitenkaan näkynyt, joten kirkkoherra joutui uusimaan pyyntönsä.
Lääninarkkitehti Ferdinand Öhman saapui Hankasalmelle joulukuussa 1876. Hän tutki kirkon ja kirjoitti lausunnossaan, että se pitäisi rakentaa kokonaan uudelleen ja uuden kirkon perustusten pitäisi ulottua peruskallioon asti, eikä olla saven varassa kuten nykyiset perustukset. Kirkon seinien pullistelun Öhman katsoi johtuvan puuttuvista tukipilareista, jollaisten asentamista hän ehdotti ensiavuksi. Kirkon käyttäjien määrä oli kasvanut kolmesta tuhannesta viiteen tuhanteen, joten kirkko oli kovin pieni heidän tarpeisiinsa. Esimerkiksi jouluna 1873 ei kolehtihaavia voitu ahtauden vuoksi panna kiertämään lainkaan ja heinäkuussa 1866 järjestetyssä rippitilaisuudessa oli niin paljon väkeä, että ehtoollisen jako kesti melkein kolme tuntia. Pitäjänmiehet ehdottivat ratkaisuksi lehterien rakentamista, mutta Öhman pyysi hankasalmelaisia miettivään kokonaan uuden kirkon rakentamista.
Kirkon loppuvaiheet
Kirkonkokous käsitteli Öhmanin lausuntoa elokuussa 1877 todeten korjaamisen olevan vain tilapäinen apu. Hankasalmelaiset halusivat rakentaa vanhasta kirkosta saatavista hirsistä vahvemman perustuksen päälle uuden puukirkon, mutta puinen kirkko tarvitsi keisarin luvan, jota ei saatu, kun tuomiokapituli ja kuvernöörikin olivat hanketta vastaan. Vanha kirkko oli käytössä vielä 15 vuotta, eikä sinä aikana tehty suuria korjaustöitä. Kirkkoherra Eero Hyvärinen kysyi neuvoa tuomiokapitulilta, joka pyysi kuvernööriä puuttumaan asiaan. Tämä lähetti Hankasalmelle lääninarkkitehti Öhmanin, jonka mielestä välitöntä sortumisvaaraa ei ollut, mutta paanukattoa pitäisi korjata sen verran, että lumen sataminen alttarille loppuisi.
Hankasalmen pitäjän miehiä askarrutti kuitenkin se, mistä saataisiin hirret uuteen kirkkoon. Suunniteltiin vanhan kirkon purkamista ja sen hirsien käyttöä, mutta silloin olisi pitänyt rakentaa tilapäinen lautakirkko. Asiantuntijaksi kutsuttiin Jaakko Östman, joka parhaillaan urakoi Jyväskylän maaseurakunnan kirkkoa. Hänen mielestään halvin vaihtoehto oli purkaa vanha kirkko vasta sitten, kun uusi olisi valmis. Näin vanha kirkko sai jatkoajan. Viimeinen jumalanpalvelus siellä järjestettiin 2. lokakuuta 1892, ja saman vuoden joulukuussa kirkko purettiin. Hirret kuljetettiin kahdensadan metrin päähän, ja ne käytettiin seuraavana vuonna uuden kansakoulun seinien tekemiseen. Ensimmäinen jumalanpalvelus uudessa kirkossa eli nykyisessä Hankasalmen kirkossa pidettiin 9. lokakuuta 1892.
HMS Venus (R50)
HMS Venus (viirinumerot R50, L50 ja F50) oli Britannian kuninkaallisen laivaston V-luokan hävittäjä toisessa maailmansodassa. Sodan jälkeen alus muutettiin tyypin 15 nopeaksi sukellusveneentorjuntafregatiksi viirinumerolla F50.
Valmistus
Alus tilattiin Govanista Fairfield Shipbuilding and Engineering Companyltä, missä köli laskettiin 12. tammikuuta 1942. Alus laskettiin vesille 22. helmikuuta 1943 ja otettiin palvelukseen 28. elokuuta.
Palvelus
Palvelukseen otettaessa alus liitettiin Kotilaivastoon V-luokasta muodostettuun 26. hävittäjälaivueeseen, jonka mukana alus suojasi Jäämeren saattueita sekä lentotukialuksia näiden suorittaessa rynnäköitä Norjan rannikolle.
Laivueen mukana alus siirrettiin vuoden 1944 lopulla Itä-Intian laivastoon, jossa se osallistui iskuihin Malesian ja Borneon rannikon kohteisiin. Alus osallistui 16. toukokuuta 1945 HMS Saumarezin, HMS Verulamin, HMS Virago ja HMS Vigilantin kanssa Malakansalmen taisteluun, jossa upotettiin keisarillisen Japanin laivaston raskas risteilijä Haguro. Laivuetta ei liitetty Brittiläiseen Tyynenmeren laivastoon, vaan se palasi sodan päätyttyä Britteinsaarille.
Alus muutettiin 1952 - 1954 Devonportin telakalla tyypin 15 -fregatiksi viirinumerolla F50. Se muutettiin 1955 edelleen koululaivaksi, minkä jälkeen se liitettiin Dartmouthin koululaivueeseen. Laivueen tehtävänä oli tarjota merikadeteille mahdollisuus merenkulun käytännön opetteluun. Muutostyön aikana alukselta poistettiin kaksiputkinen 40 millimetrin tykkitorni ja sen siltarakennetta laajennettiin ja rakenteita avattiin. Lisäksi alukselle rakennettiin majoitustiloja poistetun tykinpaikalle.
Alus romutettiin 1972 Briton Ferryssä.
Heaven’s on Fire
”Heaven’s on Fire” on Kiss-yhtyeen kappale albumilta Animalize. Kappaleen laulaa laulaja-kitaristi Paul Stanley, ja sen sävelsivät ja sanoittivat Stanley ja Desmond Child. Kappale oli ensimmäinen Animalize-albumilta singlenä julkaistu kappale. Singlen b-puolella on kappale ”Lonely Is the Hunter”. ”Heaven's on Firestä” tehtiin myös musiikkivideo.
Kappale ylsi Yhdysvalloissa Billboard Hot 100 -listan sijalle 49.
El Cocuyn kansallispuisto
El Cocuyn kansallispuisto on kansallispuisto Kolumbiassa. Puiston pinta-ala on 306 000 hehtaaria, ja siihen kuuluu yli 25 vuorenhuippua, joista monet ovat ympäri vuoden lumen ja jään peitossa. Huiput kurottuvat 600–5 330 metrin korkeuteen. Puiston eläinlajeihin kuuluvat tapiirit, töyhtökapusiiniapina ja kaikki Kolumbian kissaeläimet sekä lukuisat lintulajit.
Tieteen yleistajuistaminen (kirja)
Tieteen yleistajuistaminen on Gaudeamuksen vuonna 2013 julkaisema kirja, jonka ovat toimittaneet Urpu Strellman ja Johanna Vaattovaara.
Askel sydämeen
Askel sydämeen on suomalaisen Esko Rahkosen studioalbumi vuodelta 1978.
Sari
Sari tarkoittaa seuraavia:
Georgi Šonin
Georgi Šonin (Гео́ргій Степа́нович Шо́нін) 3. elokuuta 1935 Rovenki, Ukrainan sosialistinen neuvostotasavalta, Neuvostoliitto – 7. huhtikuuta 1997) oli ukrainalaissyntyinen neuvostoliittolainen kosmonautti, joka lensi Sojuz 6 -avaruusaluksella. Hänet valittiin kosmonautiksi vuonna 1960. Hän menetti kosmonauttistatuksen vuonna 1979 terveyssyistä.
Šonin toimi sen jälkeen puolustustutkimuslaitoksen johtajana. Hän kuoli sydänkohtaukseen vuonna 1997.
Roger Wendoverilainen
Roger Wendoverilainen (k. 6. toukokuuta 1236) oli englantilainen benediktiinimunkki ja kronikoitsija. Hän syntyi luultavasti Buckinghamshiren Wendoverissa, mistä hän on saanut nimensä. Roger Wendoverilainen on ensimmäinen Saint Albansin luostarin merkittävistä kronikoitsijoista. Roger Wendoverilainen kirjoitti luostarissa kronikkansa Flores historiarumin, joka alkaa luomishetkestä ja päättyy vuoteen 1235. Kronikasta on julkaistu 1800-luvulla tarkistetut painokset, muun muassa H. G. Hewlettin vuosina 1886-1889 julkaistu kolmen niteen painos.
Hundra
Hundra Barbaarikuningatar on vuonna 1983 valmistunut yhdysvaltalainen seikkailu- ja fantasiaelokuva. Elokuva kuvattiin Espanjassa kustannussyistä.
Maija Rajantie
Maija Ilta Mielikki Rajantie (9. heinäkuuta 1926 Anttola – 29. huhtikuuta 2017 Savonlinna ) oli suomalainen SDP:n poliitikko, joka oli vuosina 1975–1987 kansanedustaja Mikkelin läänin vaalipiiristä.
Rajantie valmistui ylioppilaaksi vuonna 1947 ja suoritti sen jälkeen opintoja Helsingin yliopiston filosofisen tiedekunnan historiallis-kielitieteellisellä osastolla. Hän toimi oppi- ja kansakoulun opettajana Pohjois-Karjalassa ja Mikkelin läänissä vuosina 1950–1975 ja oli Savonlinnan taideasiamies vuosina 1975–1976.
Rajantie valittiin eduskuntaan vuoden 1975 vaaleissa, ja hän oli sosialidemokraattisen eduskuntaryhmän kansanedustaja yhtäjaksoisesti vuoteen 1987. Rajantie oli talousvaliokunnan puheenjohtaja vuosina 1983–1986 ja jäsen muun muassa pankkivaliokunnassa (1983–1986), eduskunnan kirjaston hallituksessa (1979–1986) ja eduskunnan palkkavaltuustossa (1983–1986). Savonlinnan kaupunginvaltuustossa hän istui vuodet 1972–1984 ja 1988–1992. Rajantie oli presidentin valitsijamies vuosien 1978 ja 1982 vaaleissa.
Rajantie oli naimisissa varatuomari ja oikeusneuvosmies Lauri Rajantien kanssa vuodet 1949–1983. He saivat kuusi lasta.
Nimimerkki
Nimimerkkiä käytetään muun muassa lehtikirjoituksissa, kirjoissa, taideteoksissa tai kilpailutöissä, eli aina kun halutaan joko suojata omaa nimeä, tai ei haluta oman nimen vaikuttavan esimerkiksi kirja-arvosteluihin. Nimimerkkejä käytetään myös Internetissä esimerkiksi chateissa ja keskustelupalstoilla (englanniksi nickname, josta suomenkielinen väännös "nikki"). Nimimerkkiä voi käyttää myös esteettisyyden vuoksi.
Los Nevadosin kansallispuisto
Los Nevadosin kansallispuisto on kansallispuisto Kolumbiassa. Puiston pinta-ala on 58 300 hehtaaria, ja siihen kuuluu tulivuoriketju, jonka korkein huippu on Tolima, noin 5 200 metriä. Muita korkeita vuoria ovat Quindío 4 750 metriä merenpinnasta, Santa Isabel (4 950 m), El Cisne (4 700 m) ja Nevado del Ruiz (5 400 m). Eläimistön joukossa on tapiireja, silmälasikarhuja sekä 20 lepakkolajia ja monia lintuja.
Sunbound
Syyskuussa 2016 albumilta julkaistiin singlenä kappale ”Taste of a Champion”, joka oli jo aiemmin soinut Prisman Sokkotestimies-mainoselokuvissa. Kappale sai Radio Rockin ”Rautaa vai roskaa” -äänestyksessä 87,8% yläpeukkua.
Vastaanotto
Albumi sai hyvän vastaanoton. Imperiumin Munamankeli antoi albumille arvosanan 9+. Hän sanoi albumin olevan iso, täysin epäorgaaninen ja keinotekoinen, mikä on genrelleen ainoastaan hyvä asia, ja piti sitä laadukkaana julkaisuna paria keskinkertaisempaa sävellystä lukuun ottamatta. Metalliluolan Ilkka Järvenpää piti paluun tehneen yhtyeen onnistuneen tekemään ja komean albumin, ja antoi lisäarvoa erityisesti Mikko Karmilan ammattimaiselle tuotannolle sekä Tomi Nikulaisen kosketinsoitannalle. Kaaoszinen Marko Valve antoi albumille arvosanan 9/10 ja totesi, että ”täyden kympin juttuja ovat vain siemensyöksy ja nousuhumala”. Valve olisi kaivannut albumille kitarasooloja sekä pientä rosoisuutta.
Joni Huntley
Johanna Luann "Joni" Huntley (s. 4. elokuuta 1956 McMinnville, Oregon) on entinen yhdysvaltalainen korkeushyppääjä.
Pan-Amerikan kisoissa hän voitti kultaa Méxicossa 1975 ja pronssia Caracasissa 1983.
HMS Vigilant (R93)
HMS Vigilant (viirinumerot R93 ja F93) oli Britannian kuninkaallisen laivaston V-luokan hävittäjä toisessa maailmansodassa. Sodan jälkeen alus muutettiin tyypin 15 nopeaksi sukellusveneentorjuntafregatiksi viirinumerolla F93.
Valmistus
Alus tilattiin Swan Hunterilta, missä köli laskettiin 31. tammikuuta 1942. Alus laskettiin vesille 22. joulukuuta ja otettiin palvelukseen 10. syyskuuta 1943.
Palvelus
Palvelukseen otettaessa alus liitettiin Kotilaivastoon V-luokan hävittäjistä muodostettuun 26. hävittäjälaivueeseen, jonka mukana alus suojasi Jäämeren saattueita sekä lentotukialuksia näiden suorittaessa rynnäköitä Norjan rannikolle.
Laivueen mukana alus siirrettiin vuoden 1944 lopulla Itä-Intian laivastoon, jossa se osallistui iskuihin Malesian ja Borneon rannikon kohteisiin. Alus osallistui 16. toukokuuta 1945 HMS Saumarezin, HMS Verulamin, HMS Viragon ja HMS Venuksen kanssa Malakansalmen taisteluun, jossa upotettiin keisarillisen Japanin laivaston raskas risteilijä Haguro. Sodan päätyttyä laivuetta ei liitetty Brittiläiseen Tyynenmeren laivastoon, vaan se palasi Britteinsaarille.
Alus muutettiin 1952 J. J. Thornycroftin telakalla tyypin 15 -fregatiksi viirinumerolla F93.
Alus muutettiin 1955 edelleen koululaivaksi, minkä jälkeen se liitettiin osaksi Dartmouthin koululaivuetta. Laivueen tehtävänä oli tarjota merikadeteille mahdollisuus merenkulun käytännön opetteluun. Muutostyön aikana alukselta poistettiin kaksiputkinen 40 millimetrin tykkitorni sekä siltarakennetta laajennettiin ja rakenteita avattiin. Lisäksi alukselle rakennettiin majoitustiloja poistetun tykinpaikalle.
Alus myytiin romutettavaksi Shipbreaking Industriesille Faslaneen, jonne se saapui 4. kesäkuuta 1965.
Parhaat (Esko Rahkonen, 1982)
Parhaat on suomalaisen Esko Rahkosen kokoelma-albumi vuodelta 1982.
Appe Vanajas
Arja Ilona Elisabeth ”Appe” Vanajas (s. 25. heinäkuuta 1952 Helsinki) on suomalainen muusikko, pianisti, säveltäjä ja laulaja. Hän aloitti uransa underground-taiteilijana ja siirtyi myöhemmin marginaalisen musiikin esittäjäksi. Hän oli 1960- ja 70-lukujen vaihteessa mukana Sperm-, Sikiöt- ja Those Lovely Hula Hands -yhtyeissä. Vanajas on myös näytellyt elokuvissa, säveltänyt musiikkia tv-dokumentteihin sekä työskennellyt toimittajana, tulkkina ja kielenkääntäjänä.
Vanajas on toimittanut Hasse Wallin vuonna 1996 ilmestyneen elämäkerran Hehkuva kitara: Suomalaisen muusikkokonkarin vaiheikkaat seikkailut.
Lapsuus ja nuoruus
Vanajas lopetti klassisen musiikin opiskelun 16-vuotiaana kiinnostuttuaan populaarimusiikista, kuten Beatlesista. Hän ryhtyi opettelemaan soittamaan pianoa uudella tyylillä sekä tekemään omia kappaleita.
Underground-vuodet
Isänsä kuoltua Vanajas muutti 16-vuotiaana kotoa hallitsevasta äidistään päästäkseen ja hakeutui Helsingin underground-anarkistipiireihin. Hän soitti ja esiintyi Sperm-yhtyeessä ja sen jälkeen Sikiöissä, jonka kanssa hän teki uransa ensimmäisen levytyksen vuonna 1969. Hän oli mukana myös Those Lovely Hula Handsissa, jonka toinen laulaja oli Inna Aarniala. Koska underground-toiminnassa mukana olleet olivat pääasiassa miehiä, Vanajas ja Aarniala tekivät musiikkiaan tarkoituksellisen feministisellä ja valtavirrasta poikkeavalla asenteella.
Vanhan valtauksessa marraskuussa 1968 Vanajas on kertonut rikkoneensa oven lasin ja olleensa ensimmäisenä rakennuksen sisällä myydäkseen anarkistista Ultra-underground-lehteä. Hän oli tuolloin individualistinen anarkisti ja pyrki säilyttämään saman filosofian myöhemminkin. Vanajas poistui underground-piireistä, kun hän koki suurimmasta osasta yhteistyökumppaneistaan kehkeytyneen ”taistolaisia kulttuurityöntekijöitä ja kiihkoilijoita”.
Undergroundin jälkeen
Vanajas kirjoitti ylioppilaaksi Mäkelänrinteen yhteiskoulusta vuonna 1973. Oman musiikin tekeminen hiipui, kun hän alkoi opiskella etnomusikologiaa Helsingin yliopistossa ja eli sitovassa parisuhteessa ja hoiti lasta. Hän opiskeli myös semiotiikkaa, filosofiaa ja naistutkimusta sekä ranskan ja italian kieliä.
Vanajas levytti vuonna 1977 Love Recordsille singlen My Rock’N’Roll Star / Invention of Freedom (LRS 2160). Musiikillisesti se on Janis Joplin -tyylistä soulrockia. Kappale ”My Rock’N’Roll Star” oli omistettu Dave Lindholmille. Vanajas oli tuohon aikaan harvoja rockmusiikkia levyttäneitä suomalaisia naisartisteja. Samana vuonna hän oli mukana vasemmistolaisen Ohjelmakeskuksen suurella Bob Dylan -kiertueella, jolla artistit esittivät Dylanin tuotantoa.
Vuonna 1978 Vanajas matkusti Damaskokseen ja Beirutiin tutkimaan palestiinalaista musiikkia. Beirutissa oli käynnissä sota, ja matkan myötä Vanajaksen näkemykset moniin asioihin muuttuivat, eikä hän enää pyrkinyt aktiivisesti hankkimaan levytyssopimusta. Hän kuitenkin jatkoi musiikin tekemistä ja esiintyi lähinnä sooloartistina muun muassa Hasse Wallin, Dave Lindholmin, Jukka Orman ja Hessu Hiekkalan kanssa.
Vanajas muutti 1980-luvun alussa puoleksi vuodeksi Amsterdamiin. Tuolloin hän koki kehittyneensä musiikillisesti ja tarjosi taas sävellyksiään levy-yhtiöille, mutta ei saanut levytyssopimusta. Vuonna 1989 kuitenkin ilmestyi Barock’n’Roll Recordsin julkaisema single Patarouvan tango / Midnight Wawe. ”Patarouvan tangon” Vanajas teki Kanerva Cederströmin ja Riikka Tannerin elokuvaan Rajamaa, joka kertoo Helvi Juvosesta. B-puolen kappaleen ”Midnight Wawe” Vanajas esittää nimimerkillä Sally Nette.
1990-luvulla Vanajas sävelsi musiikkia tv-dokumentteihin. Esimerkiksi Hjallis Harkimon veli, yrittäjä Roy Harkimo, tilasi häneltä musiikkia maailmanympäripurjehduksesta kertoviin tv-sarjoihin. Niihin hän sävelsi rockia ja balladeja. Vanajas perusti vuonna 1997 kokeellisen Särjen ääni -improvisaatioryhmän yhdessä ystäviensä kanssa. Mukana olivat esimerkiksi Cris af Enehielm, Hellen Willberg ja Sanna Salmenkallio. Vanajas oli siinä mukana vuoteen 2001 asti.
Upper Changin metroasema
Upper Changi on Singaporen Mass Rapid Transit -metrojärjestelmän asema Singapore University of Technology and Designin lähellä Tampinesissa Singaporen itäisellä suuralueella. Se avattiin 21. lokakuuta 2017 osana Downtown Linen itäistä jatketta.
Parhaat (Esko Rahkonen, 1980)
Parhaat on suomalaisen Esko Rahkosen kokoelma-albumi vuodelta 1980.
Galahad
Tarinoiden mukaan Galahad oli Lancelotin ja Lady Elainen avioton poika. Hän sai alkunsa, kun valeasuinen Lady Elaine vietteli Lancelotin. Tajuttuaan tulleensa petetyksi Lancelot hylkäsi lapsen ja Elainen. Pian Elaine kuoli suruunsa, ja Galahadin kasvatti hänen isotätinsä, joka oli abbedissa.
Legendojen mukaan Galahad oli yksi niistä kolmesta ritarista, jotka löysivät Graalin maljan. Kaksi muuta olivat Percival ja Bors. Graalin löytämisen jälkeen Galahadin on sanottu nousseen taivaaseen.
Emily Penttilä
Amatöörinä pelaava Penttilä pelasi kesällä 2014 major-turnaus Yhdysvaltain avoimissa. Karsinnassa toiseksi sijoittunut Penttilä selviytyi US Openin pääsarjaan sen historian toisena suomalaisnaisena Minea Blomqvist-Kakon jälkeen. Ensimmäisellä kierroksella Penttilä teki 14 lyöntiä yli par-tuloksen, ja toisella kierroksella hän löi 12 yli parin. Tämän jälkeen sijalla 151 ollut Penttilä karsiutui jatkokierroksilta.
Heinäkuussa 2014 Penttilä kuului Suomen naisjoukkueeseen, joka saavutti joukkuekilpailussa Ranskalle häviten EM-hopeaa. Finaalipaikka oli Suomelle historian ensimmäinen.
Menestys major-kilpailuissa
DNP = ei pelannut, CUT = ei selviytynyt kilpailun viimeisille kierroksille, "T" jaettu sijoitus. Voitot merkitty vihreällä taustalla ja sijoitukset 10 parhaan joukkoon keltaisella taustalla.
Kyproksen jalkapallomaajoukkue
Kyproksen jalkapallomaajoukkue edustaa Kyproksen tasavaltaa kansainvälisissä jalkapallomaaotteluissa. Se on Euroopan jalkapalloliiton jäsen, muttei ole koskaan esiintynyt Euroopan- tai maailmanmestaruuskilpailuiden lopputurnauksessa. Joukkueen päävalmentajana toimii Angelos Anastasiadis.
Kypros hyväksyttiin Kansainvälisen jalkapalloliiton jäseneksi vuonna 1948 ja pelasi ensimmäisen maaottelunsa 23. heinäkuuta 1949 Tel Avivissa Israelia vastaan. Ottelu päättyi tasan 3–3. Vuoden 2002 EM-karsinnoissa maa yllätti voittamalla Espanjan 3–2.
Vasili Lazarev
Vasili Grigorjevitš Lazarev (23. helmikuuta 1928 – 31. joulukuuta 1990) oli neuvostoliittolainen kosmonautti, joka lensi Sojuz 12 -avaruusaluksella ja oli Sojuz 18-1 -avaruusaluksen, jonka laukaisu epäonnistui, miehistössä.
Lazarev oli lääketieteen tohtori ja eversti Neuvostoliiton ilmavoimissa.
Sojuz 12 -lennolla alus palasi maan ilmakehään liian jyrkällä radalla, jonka aiheuttamat kiihtyvyydet rasittivat Lazarevin selkärankaa.
Lazarev jatkoi avaruusohjelmassa vuoteen 1981, jolloin hän menetti lentostatuksen lääketieteellisistä syistä.
Turkmenistanin vaakuna
thumb|250px|Turkmenistanin vaakuna Turkmenistanin vaakuna on Turkmenistanin kansallistunnus lipun ja kansallislaulun ohella. Se otettiin käyttöön maan itsenäistyttyä Neuvostoliitosta vuonna 1991. Kahdeksan vihreää kolmiota muodostavat Rub el Hizbin tähden ۞, joka on islamin uskon symboli. Kuunsirppi vaakunan yläreunassa on tyypillinen turkkilainen symboli, joka edustaa myös tulevaisuudentoivoa. Viisi valkoista tähteä edustavat Turkmenistanin viittä maakuntaa.
Vaakunan keskellä on punainen kiekko, jota reunustavat vehnäntähkät. Kiekossa on viisi mattokuviota ja pienempi sininen kiekko, johon on kuvattu hevonen. Kuviot edustavat Turkmenistanin viittä suurta heimoa, hevonen taas on turkmenistanilainen Ahaltekhevonen. Suuri osa vaakunan elementeistä on kuvattu myös Turkmenistanin lippuun.
Vitali Sevastjanov
Vitali Sevastjanov, (8. heinäkuuta 1935 Krasnouralsk, Sverdlovskin alue, Neuvostoliitto – 5. huhtikuuta 2010 Moskova, Venäjä ) oli venäläinen poliitikko ja neuvostoliittolainen kosmonautti, joka lensi Sojuz 9 ja Sojuz 18 -avaruusaluksilla ja työskenteli Saljut-avaruusasemalla.
Sevastjanov valmistui 1959 insinööriksi Moskovan ilmailuinstituutista ja pääsi valmistuttuaan Sergei Koroljovin suunnittelutoimistoon, jossa toimi muun muassa Vostok-avaruusaluksen suunnittelussa. Hän toimi kosmonauttien koulutuskeskuksessa luennoitsijana. Vuonna 1967 hän pääsi kosmonauttikoulutukseen.
Toisella lennollaan Sevastjanov työskenteli kaksi kuukautta Saljut 4 -avaruusasemalla. Vuonna 1976 hän vetäytyi avaruuslennoista, mutta jatkoi Saljut 6-avaruusaluksen lennonjohdossa. Tämän jälkeen hän palasi avaruusalusten suunnitteluun ja osallistui 1980-luvulla muun muassa Buran-sukkulan suunnitteluun Hän ehti viettää avaruudessa kaikkiaan 80 vuorokautta 16 tuntia 19 minuuttia.
Sevastjanov lopetti avaruusalan toiminnan 1993, ja hänet valittiin Venäjän parlamenttiin duumaan kommunistisen puolueen edustajana ensimmäiselle kaudelle vuoden 1993 vaaleissa. Viimeksi hänet valittiin uudelleen vuonna 2003 nelivuotiskaudelle 2004–2007.
Hän toimi 1977–1986 ja 1988–1989 Neuvostoliiton shakkiliiton puheenjohtajana. 1980-luvulla hän juonsi avaruustoimintaa popularisoivan televisiosarjan Ihminen, maa, maailmankaikkeus.
Kölnin joukkoahdistelu
Tapahtumat
Uudenvuodenaattona noin 1 000:n miehen joukko oli kerääntynyt aukiolle Kölnin päärautatieaseman ulkopuolelle ja monet heistä olivat humaltuneita ja aggressiivisia. Saksan poliisi tyhjensi aukion aattoillan aikana ilotulitteiden aiheuttaman vaaran takia, mutta miesjoukko palasi pian aukiolle alkaen ahdistella ja ryöstää naisia. Uhrinsa miehet ympäröivät pieninä joukkoina. Tapahtumien jälkeen on jätetty yli 1000 rikosilmoitusta, joista 384 oli erilaisia seksuaalirikoksia, mukaan lukien kaksi ilmoitettua raiskausta. Tekijöitä kuvailtiin pohjoisafrikkalaisiksi tai arabeiksi. Miesjoukko oli ilmeisesti saapunut paikalle nimenomaisena tarkoituksenaan rikosten toteuttaminen.
Poliisi ei pystynyt pysäyttämään ahdisteluja illan aikana. Silminnäkijöiden mukaan paikalla olleet poliisit vaikuttivat häkeltyneiltä. Saksan poliisiliiton Rainer Wendtin mukaan paikalla ei yksinkertaisesti ollut tarpeeksi poliiseja. Kölnin poliisijohtaja Wolfgang Albersin mukaan poliisi oli kuitenkin varautunut hyvin ja paikalla oli noin 140 poliisia. Saksan liittovaltion poliisin sisäisen raportin mukaan kaikkia uhreja ei voitu auttaa, koska ahdisteluja tapahtui liian monta yhtä aikaa ja asema-aukiolla ollut miesjoukko ei totellut poliisin määräyksiä.
Kölnin ohella pienempimuotoisia joukkoahdisteluja tapahtui uudenvuodenaattona Hampurissa, Stuttgartissa, Münchenissä, Nürnbergissä ja muissa kaupungeissa. Hampurissa tehtiin 195 rikosilmoitusta, joista suurimpaan osaan liittyi seksuaalinen ahdistelu. Poliisin mukaan Hampurin ahdistelut toteutettiin samaan tapaan kuin Kölnissä. Myös Hampurissa uhrit ja silminnäkijät kuvailivat tekijöitä arabeiksi.
Jälkipyykki
thumb|Kölnin pormestari Henriette Reker (vasemmalla) ja poliisijohtaja Wolfgang Albers (keskellä) lehdistötilaisuudessa 5. tammikuuta 2016. thumb|Kölnin poliisi kuvaili Twitter-tilillään 1. tammikuuta uudenvuodenyön viettoa rauhalliseksi. 8. tammikuuta mennessä poliisi oli tunnistanut nimeltä 31 epäiltyä liittyen uudenvuodenyön rikoksiin. Epäillyistä 18 on turvapaikanhakijoita. Heidän joukossaan on yhdeksän algerialaista, kahdeksan marokkolaista, viisi iranilaista, neljä syyrialaista, kaksi saksalaista, sekä serbialainen, irakilainen ja amerikkalainen. Poliisin myöhemmin julkaiseman tiedotteen mukaan pääosa rikoksista epäillyistä on pohjoisafrikkalaisia ja maassa turvapaikanhakijoina tai laittomasti. 18. tammikuuta poliisi ilmoitti tehneensä ensimmäisen pidätyksen ahdisteluihin liittyen. Pidätetty oli algerialainen turvapaikanhakija.
Viranomaisten toiminta tilanteen hoitamisessa herätti laajaa kritiikkiä. Viranomaisia on syytetty muun muassa tapahtumien pimittämisestä ja mediaa on syytetty epäröinnistä tapahtumien uutisoinnissa. Kölnin ahdisteluista alkoi vuotaa tietoja vasta useita päiviä tapahtumien jälkeen. Saksan julkinen televisiokanava ZDF pyysi sosiaalisessa mediassa anteeksi viivyttelyään aiheen uutisoinnissa. Toisaalta mediaa on syytetty myös "toistenväristen" osoittelusta. Kölnin poliisijohtaja Wolfgang Albers erotettiin virastaan.
Saksan liittokansleri Angela Merkel vaati oikeusvaltiolta kovaa reagointia tapahtumiin. Merkel ehdotti myös maahanmuuttoa koskevien lakien kiristämistä. Saksan nykyisen lain mukaan turvapaikanhakijan karkottaminen edellyttää vähintään kolmen vuoden vankeustuomiota. Merkel ehdotti ehdollisen vankeuden riittämistä syyksi karkotukselle. Kölnin pormestari Henriette Reker ehdotti naisille neuvoja ahdistelujen estämiseksi, kuten esimerkiksi käden etäisyyden pitäminen tuntemattomiin henkilöihin. Rekerin kommentteja kritisoitiin uhreja syyllistäviksi. Neuvoa kritisoitiin esimerkiksi Twitterissä aihetunnisteella #einearmlänge eli käsivarren mitta.
Islaminvastainen Pegida-liike ja oikeistopuolue Vaihtoehto Saksalle pitävät tapahtumien syynä maahanmuuttoa. 9. tammikuuta poliisi hajotti Pegidan mielenosoituksen Kölnissä vesitykeillä ja pippurisumutteella. Poliiseja heiteltiin tietojen mukaan ilotulitteilla ja pulloilla. 10. tammikuuta noin 20 hengen joukko hyökkäsi 6 pakistanilaisen kimppuun, jotka joutuivat sairaalahoitoon. Myös kahta syyrialaista ja kolmea guinealaista vastaan hyökättiin erillisissä tapauksissa.
Optiolaina
Optiolaina on osakeyhtiön liikkeeseen laskema joukkovelkakirjalaina, merkintäoikeuslaina, johon liittyy optiotodistuksia. Merkitsijät saavat lainan pääoman ja koron takaisinmaksun lisäksi oikeuden merkitä yhtiön osakkeita tiettyyn hintaan tiettyinä aikoina. Pörssissä optiolaina noteerataan sekä optiotodistusten kanssa että ilman niitä.
Optiolainat tulivat Suomeen 1980-luvun kasinotalousvuosina. Suomen pörssihistorian ensimmäinen optiolaina oli Skop-rahoituksen optiolaina vuonna 1986. Optiolainaa mainostettiin sanoilla ”varma perustuotto, tilaisuus kurssivoittoihin, riskittömästi!”. Optiolainoista tuli nopeasti suosittuja. Esimerkiksi Tampellan optiolainaa ehdittiin myydä 162 sekuntia. Muita suosittuja optiolainoja 1987 olivat SP-sijoituksen, Amerin ja Leipurien Tukun lainat. Nokian optiolainasta 1987 sai parhaimmillaan 100 % voiton.
Mannin kuningaskunta
Mannin kuningaskunta oli viikinkien perustama Mansaareen keskittynyt kuningaskunta, johon kuului Mansaaren lisäksi Hebridit ja kaikki niiden ja Mansaaren välillä olleet saaret. Tarun mukaan kuningaskunnan perusti Godred Crovan vuonna 1079. Saaret päätyivät Skotlannille vuonna 1266.
Historia
Viikinkien tarkkaa saapumisajankohtaa Mansaarelle ei tiedetä, mutta todennäköisesti heitä tuli saarelle samoihin aikoihin kuin Irlantiin, eli 700- tai 800-luvuilla. Siirtolaisia tuli paljon, mihin viittaa esimerkiksi se, että melkein kaikki paikat saivat uudet nimet. Esimerkiksi Mansaaren korkeimman kohdan nimi on Snaefell. 1200-luvulla kirjoitetun Chronicon Manniae et Insularum -teoksen mukaan Godred Crovan -niminen viikinki perusti Mannin kuningaskunnan vuonna 1079 voitettuaan ensin paikalliset Stamford Bridgen taistelussa. Valtakunta laajeni sittemmin Hebrideille ja muille alueen saarille. Pääosan olemassaolonsa ajan kuningaskunta oli Norjan muodollisen ylivallan alainen. Norja luovutti alueen saaret Skotlannille vuonna 1266 kolme vuotta tappiollisen Largsin taistelun jälkeen.
Max Rand
Sukunimensä Rand peri virolaiselta isältään: Ewald Rand (1902–1954) oli syntyisin Pärnumaan Vändrasta. Isä avioitui vuonna 1936 suomalaisen Irma Englundin (1906–1953) kanssa ja siirtyi Suomeen, jossa hänet vihittiin papiksi vuonna 1945. Max Rand jäi orvoksi jo 12-vuotiaana.
Rand aloitti toimittajanuransa vuonna 1962 Ylioppilaslehdessä. Tämän jälkeen hän työskenteli kulttuuritoimittajana ensin Uudessa Suomessa ja vuosina 1963–1968 Helsingin Sanomissa, jossa hän toimi myöhemmin avustajana. Vuodesta 1969 hän työskenteli Yleisradiossa, jossa hän muun muassa toimitti 1970-luvun puolivälissä radio-ohjelmasarjaa Käyrä korkealla yhdessä Esko Seppäsen kanssa. Rand kuului myös radion Eurooppalaisia puheenvuoroja -sarjan tekijöihin, jotka saivat vuonna 1988 tiedonjulkistamisen valtionpalkinnon. Hänelle itselleen myönnettiin vuonna 1990 Suomen Kuvalehden journalistipalkinto.
Rand oli tekemässä vuonna 1971 julkaistua teosta Joukkotiedotus yhteiskunnassa: johdatus joukkotiedotuskasvatukseen Yrjö Ahmavaaran, Sirkka Minkkisen, Kaarle Nordenstrengin ja Margaretha Starckin kanssa. Hän myös suomensi Bertolt Brechtin teokset Aikamme teatterista: epäaristotelelaisesta dramatiikasta ja Kolmen pennin ooppera, jälkimmäisen yhdessä Turo Unhon kanssa.
Randin puoliso oli Setan puheenjohtajanakin toiminut vasemmistopoliitikko Jorma Hentilä. Hän kuului myös itse Setan aktiiveihin.
Rand kuoli vuonna 1992, 49-vuotiaana, syöpään.
Prosper Jolyot de Crébillon
Prosper Jolyot de Crébillon, vanhempi (1674−1762) oli ranskalainen näytelmäkirjailija.
Suurta suosiota saavuttivat hänen näytelmänsä Idoménée (1705), Atrée et Thyeste (1707), Electre (1709) sekä Rhadamiste et Zénobie, joka on hänen paras näytelmänsä, vaikka Nicolas Boileau sen tuomitsi. Hänen seuraavat näytelmänsä Xerxes (1714), Sémiramis (1717) ja Pyrrhus saivat tylyn vastaanoton, mistä pelästyneenä ja lisäksi rahahuolien lamauttamana Crébillon vetäytyi maalle ja joutui siten melkein unhotuksiin, kunnes Ranskan akatemia 1731 valitsi hänet jäsenekseen.
Kateudesta Voltairea kohtaan markiisitar Pompadour hankki hänelle paikan kuninkaallisessa kirjastossa ja eläkkeen. Markiisitar sai hänet kirjoittamaan valmiiksi murhenäytelmän Catilina, joka joutui varjoon Voltairen samannimisen näytelmän rinnalla. Hänen viimeinen murhenäytelmänsä Le Triumvirat (1754) saavutti pelkän kunnioitusmenestyksen. Crébillon koetti näytelmissään vaikuttaa etupäässä kuvaamalla hirvittäviä rikoksia ja kamaluuksia, minkä vuoksi hänelle on annettu liikanimi Le Terrible ('hirvittävä').
Crébillonin poika oli Prosper Jolyot de Crébillon nuorempi.
Parhaat (Esko Rahkonen, 1978)
Parhaat on suomalaisen Esko Rahkosen kokoelma-albumi vuodelta 1978.
Marttaliitto
Marttajärjestön perustana ovat jäsenet, eli martat, joita vuonna 2017 oli noin 46 000. Jokainen martta kuuluu jäsenenä paikallista toimintaa järjestävään marttayhdistykseen tai toimintaryhmään, joita vuonna 2017 oli noin 1 200. Yhdistyksissä martat tapaavat toisiaan ja harrastavat yhdessä esimerkiksi ruoanlaittoon, kodin- ja puutarhanhoitoon, erilaisiin kädentaitoihin ja kulttuurin liittyivä asioita.
Marttayhdistykset kuuluvat alueellisiin marttapiireihin, joita on yhteensä 14. Jokaisessa piirissä on oma toiminnanjohtaja ja muuta henkilöstöä, ja toimintaa johtaa piirin oma hallitus. Piirit ovat keskusjärjestö Marttaliiton jäseniä, jonka toiminta jakautuu kotitalousneuvontaan, järjestötoimintaan sekä kansainväliseen toimintaan ja kehitysyhteistyöhön. Marttaliitto mm. johtaa järjestöä, suunnittelee valtakunnallisia kampanjoita sekä tuottaa piireille ja yhdistyksille aineistoja.
Marttaliitto julkaisee Martat-lehteä, jonka nimi oli aiemmin Emäntälehti. Lisäksi Marttaliitto julkaisee etenkin ruoanlaittoon ja marttaperinteeseen liittyviä kirjoja. Marttapiirit tarjoavat maksullisia kotitalousneuvontapalveluja esimerkiksi työyhteisöille, kunnille ja yksityishenkilöille.
Marttaliitto on SOSTEn jäsenjärjestö.
Perustajajäsenet
Hagman ja Nissinen keräsivät joukon ystäviään uuden yhdistyksen tueksi, ja lopulta 23. maaliskuuta 1899 klo 18 pidettiin ensimmäinen kokous Eva Ahlströmin kodissa Helsingin Yrjönkatu 2:ssa. Kokouksien pitämiskiellon vuoksi naiset tulivat paikalle yksitellen vähän eri aikoina. Kutsuttuna kokoukseen oli parikymmentä naista, jotka olivat sekä suomen- että ruotsinkielisiä, sekä Naisasialiitto Unionin että Suomen Naisyhdistyksen jäseniä.
Kokouksen puheenjohtajaksi valittiin koulunjohtaja Lucina Hagman ja sihteeriksi toimittaja Annie Furuhjelm. Heidän ja kokousta emännöineen Eva Ahlströmin lisäksi kokouksessa olivat paikalla:
Perustamiskokous päätti perustaa Sivistystä kodeille –yhdistyksen ja sitä valmistelemaan koottiin komitea, johon kuuluivat edellä mainituista perustajajäsenistä Furuhjelm, Gripenberg, Hagman, Krogius, Mechelin, Neovius, Nissinen, Qvist, Rein, Setälä ja Törnqvist-Tarjanne. Sofia Streng otettiin mukaan komiteaan vielä 30. maaliskuuta. 25. maaliskuuta komitea kokoontui Hagmanin kodissa Yrjönkatu 24:ssä, jossa valmisteltiin yhdistyksen ensimmäiset säännöt. Seuraavana päivänä pidetyssä komitean toisessa kokouksessa Hagman valittiin väliaikaiseksi puheenjohtajaksi, Furuhjelm sihteeriksi ja Rein rahastonhoitajaksi. Kokouksessa päätettiin, että yhdistys pyrkisi kokoamaan sivistyneitä naisia yhdistyksien lähettiläiksi maaseudulle. Lähettien valintaa valmistelemaan valittiin Furuhjelmin avuksi Krogius ja Törnqvist-Tarjanne. Mechelin ja Nissinen valtuutettiin laatimaan lähettiläiden toimintaohjeet. Samana iltana komitean jäsenet kokoontuivat Dagmar Neoviuksen valmistavassa koulussa Annankatu 12:sta, jonne kutsuttiin joukko asiasta kiinnostuneita naisia. Komitean laatima ehdotus säännöistä luettiin ja keskustelun jälkeen säännöt hyväksyttiin. Seuraavana päivänä samaan paikkaan kutsuttiin läheteiksi ilmoittautuneita naisia, joiden kanssa keskusteltiin heidän tulevasta toimenkuvastaan.
Lopulta 29. maaliskuuta pidettiin Cely Mechelinin kodissa Fabianinkatu 16:sta "juhlallinen ja virallinen" yhdistyksen perustamiskokous, jossa tehtiin lopullinen päätös uuden kaksikielisen Sivistystä kodeille -yhdistyksen perustamisesta. Kokous valtuutti valmistelevan komitean anomaan yhdistykselle perustamislupaa Senaatilta. Yhdistyksen säännöt päätettiin antaa vielä senaattori Leo Mechelinin tarkastettavaksi ja vasta sen jälkeen senaatille hyväksyttäväksi. Perustamiseen liittyviä kuluja varten Eva Ahlström lahjoitti yhdistykselle tuhat markkaa. Kokouksessa päätettiin vielä järjestää seuraavana päivänä 30. maaliskuuta suurempi tilaisuus, jossa uudesta yhdistyksestä kerrottaisiin suuremmalle yleisölle. Ihmisiä tulikin tilaisuuteen runsaasti paikalle, vaikka viranomaisia oli edelleen tässä vaiheessa varottava.
Valmistelevan komitean jäsenet
''' Lucina Hagmanin perustamispuhe 30. maaliskuuta 1899 ''' thumb|upright|Lucina Hagman, kuva otettu vuosien 1910–1919 välillä
Lähetit aloittavat neuvontatyön
thumb|upright|Fanny Hult valittiin yhdistyksen ensimmäiseksi palkatuksi sihteeriksi. Myöhemmin hän toimi pitkään järjestön puheenjohtajana. Jo perustamiskokouksessa Cely Mechelin esitteli järjestäytymissuunnitelman, jonka pohjalta oli tarkoituksena lähettää tiedustelijoita eri puolille Suomea "innostamaan työhön sisariensa hyväksi Suomen saloilla". Ensimmäisten tiedustelijoiden kohteina olivat Forssa, Hamina, Heinola, Hartola, Hämeenlinna, Joensuu, Jyväskylä, Kokkola, Kuopio, Lappeenranta, Loviisa, Mikkeli, Naantali, Oulu, Pori, Porvoo, Pietarsaari, Rauma, Sortavala, Tampere, Tammisaari, Turku ja Viipuri. Kaikkiin edellä mainituista perustettiin oma asiamieskomitea, josta käsin työtä ryhdyttiin tekemään. Moniin kaupunkeihin perustettiin vielä alakomiteoita, joiden jäsenet jalkautuvat paikkakunnan ja alueen pienempiin kuntiin ja pitäjiin. Työtä pyrittiin edelleen alkuvaiheessa tekemään melko yksityisesti viranomaisten pelossa.
Kun tiedustelijoiden perustamat komiteat olivat tehneet alueilla pohjatyötä, pääsivät ensimmäisen lähetit työhönsä kesällä 1899. Suurin osa ensimmäisistä läheteistä oli opettajia, jotka käyttivät kesälomansa neuvontatyön aloittamiseen. Monet tekivät työtä maksutta, ja vain osalle maksettiin pientä korvausta sekä matkakuluja työstään. Helsingissä sijainneen keskustoimikunnan tärkein tehtävä oli tässä vaiheessa johtaa lähettien työtä ja suunnitella heille aineistoja eli lentolehtisiä eri aiheista. Ensimmäiset kolme lehtistä käsittelivät uskontoa, isänmaanrakkautta ja kasvatusta. Lähettejä neuvottiin vierailemaan yksityiskodeissa melko pienin joukoin, jottei toiminta herättäisi huomiota. Alusta alkaen keskusjärjestö kannusti lähettejä antamaan neuvoja naisten lisäksi myös miehille ja nuorisolle, sekä vastaamaan mahdollisiin osallistujien kysymyksiin parhaan kykynsä mukaan. Tärkeää oli kasvattaa naisten itseluottamusta ottaa vastuuta kodista ja isänmaan asioista.
Toiminnan nopeasti kasvaessa keskusjärjestön vapaaehtoiset toimijat päättivät palkata järjestölle ensimmäisen työntekijän hoitamaan juoksevia asioita. Järjestön ensimmäiseksi sihteeriksi valittiin Fanny Hult 50 markan kuukausipalkalla. Lisäksi Sofia Rein ja Betzey Quist lupautuivat yhdessä huolehtimaan järjestön rahastonhoitajan tehtävistä. Työ oli paisunut suureksi, kun järjestö oli kerännyt vapaaehtoisilta rahoittajilta työnsä tueksi jo 100 000 markkaa. Rahalahjoitusten lisäksi järjestö sai alkuvaiheessa paljon esineitä lahjoituksina, joita myytiin edelleen ja muutettiin rahaksi.
Sivistystä kodeille -yhdistys muuttuu Martoiksi
Neuvontatyö oli päässyt jo pitkälle, kun 25. syyskuuta 1899 järjestön johto sai ilmoituksen, ettei Senaatti ollut hyväksynyt Sivistystä kodeille -yhdistyksen sääntöjä. Esteenä yhdistyksen syntymiselle pidettiin sanan "sivistys" esiintymistä yhdistyksen nimessä. Taustalla oli Venäjän hallinnon edustajien epäluottamus aatteelliseen kansansivistystyöhön. Aatteellisten järjestöjen määrä oli lisääntynyt Suomessa huomattavasti 1890-luvulla. Kenraalikuvernööri Bobrikov kiinnitti erityistä huomiota sellaisiin järjestöihin, joiden sääntöihin oli kirjattu mahdollisuus perustaa alueellisia osastoja. Niiden avulla keskushallinto pelkäsi järjestöjen välttelevän kontrollia.
Keskustoimikunta päätti hakea yhdistykselle uutta nimeä ja useiden ehdotusten joukosta nimeksi valikoitui Alli Nissisen keksimä "Martat". Nimi otettiin raamatusta, koska sen uskottiin vetoavan virkamiehiin, jotka suhtautuivat suopeasti uskonnollisiin yhdistyksiin. Betanian Martan henkilökuva puuhakkuudesta sopi lisäksi hyvin yhdistyksen tarkoitukselle.