cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Clarence Irving Lewis
Clarence Irving Lewis (12. huhtikuuta 1883, Stoneham, Massachusetts – 3. helmikuuta 1964, Cambridge, Massachusetts) oli yhdysvaltalainen akateeminen filosofi ja konseptuaalisen pragmatismin perustaja. Hänet tunnettiin aluksi loogikkona, jonka jälkeen hän siirtyi tietoteoriaan ja kirjoitti viimeisen 20 elinvuotensa aikana paljon myös etiikasta.
Lewis voidaan nähdä sekä myöhäisenä pragmatistina että varhaisena analyyttisenä filosofina. Hän sai vaikutteita muun muassa Josiah Roycelta ja Ralph Barton Perryltä, ja vaikutti itse muun muassa Nelson Goodmaniin, Willard Van Orman Quineen, Roderick Chisholmiin, Roderick Firthiin ja W. K. Frankenaan.
Chilen sosialistinen puolue
Chilen sosialistinen puolue on poliittinen puolue Chilessä ja on mukana Chilen nykyisessä Demokraattisten puolueiden koalition  hallituksessa. Sosialistisen puolueen ehdokas Chilen presidentti Ricardo Lagos Escobar voitti maan presidentinvaalit vuonna 1999. Ensimmäisellä kierroksella hän sai äänistä 48 % ja toisella kierroksella 51,3 % äänistä. 16. joulukuuta 2001 pidetyissä vaaleissa, Demokraattisten puolueiden koalition jäsenenä, sosialistinen puolue sai 10 paikkaa 117:stä kansalliskongressin eli alahuoneen paikasta ja 5 paikkaa senaatin eli ylähuoneen 38:sta paikasta. Vuoden 2005 vaaleissa puolue sai 15 paikkaa kongressiin ja 8 paikkaa senaattiin.
Sosialisti Michelle Bachelet voitti presidentinvaalit 2005 ja näin ollen hänestä tuli Chilen ensimmäinen naispuolinen presidentti.
Historia
Puolue perustettiin huhtikuussa 19. huhtikuuta 1933. Chilen sotilasvallankaappauksessa syrjäytetty Chilen entinen presidentti Salvador Allende oli yksi puolueen perustajista. Salvador Allende on myös tavallaan puolueen oma marttyyri hänen tehtyään itsemurhan armeijan presidentinpalatsin piirityksen yhteydessä. Allende oli myös ainut sosialistijohtaja Chilessä, joka sai taas yhdistettyä anarkistit, kommunistit, vallankumoukselliset marxilaiset, maltilliset sosialistit ja sosiaalidemokraatit Unidad Popular -kansanrintaman alle.
Hernelampi (Virrat)
Hernelampi on Pirkanmaalla Virroilla Koskenperän kylän lähellä sijaitseva lampi.
Maantietoa
Lammen pinta-ala on 1,2 hehtaaria, se on 300 metriä pitkä ja 100 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 700 metriä.
Vesistösuhteet
Lampi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Ähtärin ja Pihlajaveden reittien valuma-alueen (35.4) Tarjanneveden alueella (35.41), jonka Keihäsjärven valuma-alueeseen (35.415) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 162,6 metriä mpy.
Kalevi Viikama
Veikko Kalevi Viikama, vuoteen 1932 Vikman (16. joulukuuta 1919 Valkeala – 16. marraskuuta 2007 Helsinki) oli suomalainen metsänhoitaja ja yritysjohtaja, joka sai metsäneuvoksen arvonimen.
Viikaman vanhemmat olivat ylikonemestari Karl (Kalle) Gustav Viikama, aiemmin Vikman, ja kätilö Vilhelmiina Ukkola ja puolisot vuodesta 1947 Ingeborg Åkerman ja vuodesta 1978 Kira Voronin. Viikama tuli ylioppilaaksi Savonlinnan lyseosta 1939 ja valmistui metsänhoitajaksi 1946 Helsingin yliopistosta. Hän oli Enso-Gutzeitin apulaismetsänhoitaja Savonlinnassa 1947–1953, tarkastaja 1953–1957, Saimaan eteläisen metsänhoitajapiirin piirimetsänhoitaja 1957–1963, metsäosaston laivastopäällikkö 1963–1965, pohjoisen alueen ylimetsänhoitaja Joensuussa 1965–1970, apulaismetsäpäällikkö Imatralla 1970–1971 ja metsäpäällikkö 1971–1982. Viikamalla oli myös useita asiantuntija- ja luottamustehtäviä, hänet tunnettiin muun muassa Neuvostoliiton tuontipuukaupan kehittäjänä. Metsäneuvoksen arvonimen Viikama sai 1976.
Kolmas makkabilaiskirja
Kolmas makkabilaiskirja (myös Kolmas makkabealaiskirja; ) on deuterokanonisiin kirjoihin eli Vanhan testamentin apokryfikirjoihin kuuluva kirja, joka on mukana Septuagintassa sekä ortodoksisessa Raamatussa. Ortodoksinen kirkko pitää sitä deutero­kanonisena, mutta läntiset kirkkokunnat lähinnä pseudepi­grafisena.
Nimestään huolimatta kirjassa ei kerrota makkabealaisista tai heidän kapinastaan seleukideja vastaan, joista kertotaan Ensimmäisessä ja Toisessa makkabilais­kirjassa. Kolmannessa makkabilais­kirjassa sen sijaan kerrotaan Egyptin kuningas Ptolemaios IV Filopatorin muutamaa vuosikymmentä aikaisemmin toimeen­panemista juutalaisvainoista. Eräs keskiaikainen käsi­kirjoitusten kopioija esittikin kommenttinaan, että kirjan nimen pitäisi oikeastaan olla Ptolemaiolais­kirja. Toisella ja Kolmannella makkabilaiskirjalla on kuitenkin sisällöllisiä ja temaattisia yhtäläisyyksiä kuten juutalaisten kuuliaisuus Mooseksen lakia kohtaan, kestävyys vainoissa sekä Ptolemaioiksen ja Heliodoroksen käynti Jerusalemin temppelissä.
Kirjoittaja ja historiallisuus
Kirja on kirjoitettu kreikaksi toden­näköisimmin viimeisellä vuosisadalla ennen ajan­laskumme alkua, ja sen kirjoittaja on ilmeisesti ollut Aleksandrian juutalainen.
Ei ole selvää, missä määrin kirja perustuu historiallisiin tapahtumiin. Mathias Delcorin mukaan kirja on lähinnä laintulkintaa ja samalla juutalaisen uskon puolustus­puheen­vuoro eli apologia. Samaa mieltä on Sara Raup Johnson, joka pitää sitä "historiallisena fiktiona" ja samalla opetuskirjasena siitä, miten juutalaiset voivat mukautua ympäröivään ei-juutalaiseen yhteiskuntaan.
Jotkin kohdat kirjasta, kuten papyruksen loppuminen juutalaisten nimiä kirjattaessa, ovat selvästi fiktiota. On kuitenkin totta, että ptolemaiolaisella ajalla Egyptin juutalaiset joutuivat ajoittain vainojen kohteeksi. Josefuksen mukaan Ptolemaios VIII määräsi monet, joskaan ei kaikkia Aleksandrian juutalaisia surmattaviksi, koska he kannattivat Kleopatra II:n valta­pyrkimyksiä, ja että tämä tuomio pantiin täytäntöön juopuneiden norsujen avulla. Tätä tapausta on pidetty Kolmannen makkabilais­­kirjan historiallisena taustana, joskin kirjoittaja on sijoittanut sen varhaisempaan ajan­kohtaan.
Adolf Büchler esitti vuonna 1889 kuitenkin teorian, jonka mukaan kirja kuvaisi Fajumin alueella Egyptissä esiintyneitä juutalais­vainoja, joiden vuoksi juutalaiset, oltuaan siihen saakka Egyptin ja Syyrian välisessä valtataistelussa Egyptin puolella, olisivat siirtyneet nopeasti Syyrian puolelle. Willrich taas on väittänyt kirjan viittaavan peitellysti Caligulaan.
Merkitys ja jälkivaikutus
Ortodoksinen kirkko lukee Kolmannen makkabilaiskirjan deuterokanonisten kirjojen joukkoon, mutta läntiset kirkkokunnat pitävät sitä lähinnä pseudepi­grafisena.
Vanhoista Septuagintan käsikirjoituksista se on ollut mukana vain Codex Alexandrinuksessa. Kirja ei sisälly latinalaiseen Vulgata-käännökseen. . Sitä ei ole myöskään Lutherin Raamatussa eikä suomenkielisissä Raamatuissa edes niissä painoksissa, joissa Vanhan testamentin apokryfikirjatkin ovat mukana.
Suomennos
Suomen evankelis­luterilaisen kirkon kirkolliskokous asetti vuonna 1998 komitean Vanhan testamentin apokryfikirjojen uuden suomennoksen laatimiseksi. Niiden aikaisemmista suomennoksista poiketen komitea sai tehtäväkseen kääntää myös Kreikkalaisen Esran kirjan, Kolmannen Makkabilais­kirjan ja Psalmin 151. Näin tehtiin lähinnä ekumeenisista syistä, sillä ortodoksit pitävät niitäkin Raamattuun kuuluvina.
Jagdbombergeschwader 43
Jagdbombergeschwader 43 (JaBoG 43) oli Saksan ilmavoimien hävittäjäpommittajalennosto, joka oli sijoitettu Oldenburgin lentotukikohtaan.
Historia
Lennosto muodostettiin 1. lokakuuta 1964 nimeämällä uudelleen Oldenburgin lentotukikohtaan sijoitettu Jagdgeschwader 72, johon liitettiin lakkautetun Aufklärungsgeschwader 54:n henkilöstö ja kalusto. Perustettaessa lennoston kalustona olivat Canadair Sabre Mk.6 -koneet, jotka vaihdettiin vuodesta 1966 alkaen Fiat G.91 -koneisiin. Lennosto nimettiin 1. toukokuuta 1967 Leichtes Kampfgeschwader 43:ksi.
Lennoston nimeksi palautettiin 1. lokakuuta 1979 Jagdbombergeschwader 43.
Lennosto vastaanotti 23. lokakuuta 1980 ensimmäisen Alpha Jetinsä. Se lakkautettiin 13 vuotta myöhemmin 30. syyskuuta 1993.
Komentajat
JaboG 43:n komentajina ovat olleet :
LeKG 43:n komentajina ovat olleet :
Sanna Pietiäinen
Sanna Pietiäinen (s. 1964) on suomalainen laulaja, muusikko ja musiikin- ja laulunopettaja. Hän asuu Kanta-Hämeessä Jokioisilla.
Musiikkigenreistä hän on levyttänyt pääasiassa pop- ja iskelmämusiikkia sekä suomalaista tangoa. Konserteissa ja muissa esiintymistilanteissa hän laulaa edellämainittujen lisäksi mm. laulelmia, jazzia, chansonia ja myös jonkin verran taidemusiikia.
Elämä ja ura
Pietiäinen aloitti musiikkiopinnot lapsena ensin pianonsoitolla. Sittemmin mukaan tulivat poikkihuilun ja laulunopiskelu. Hän opiskeli ensin Lounais-Hämeen musiikkipistossa ja jatkoi siitä Sibelius-Akatemiaan Helsinkiin, mistä valmistui musiikin maisteriksi vuonna 1991 musiikkikasvatuksen osastolta. Syventymiskohteina hänellä olivat pop/jazz-musiikki ja yksinlaulu.
Pietiäinen on laulanut kuoroissa ja lauluryhmissä. Esimerkkinä näistä La Danza -lauluyhtye joka kilpaili pariin otteeseen Syksyn sävelessä. Hän on toiminut opettajana peruskouluissa ja lukiossa sekä musiikkiopistoissa. Hän on toiminut ammattimuusikkona konsertoiden, ja keikkaillen laulajana ja kosketinsoittajana tanssiorkestereissa. Pietiäinen on M.A. Nummisen Uusrahvaanomaisen tango-orkesterin solisti.
Musiikkiteatterissa hän on ollut mukana näyttelemässä, laulamassa ja kapellimestarina. Vuonna 2016 Riihivuori-kesäteatterissa musiikkiteatteriesityksen Yhden tähden hotelli -esityksessä, jossa hän näytteli hotellinomistaja Ansaa. Sanna tekee myös laulelmakeikkoja kaksin miehensä kitaristi Hannu Mattilan kanssa.
Pietiäinen myös säveltää ja on osallistunut sävellyskilpailuihin ja voittanut kaksi kertaa sävellyksillään. Hän on ollut useana vuonna mukana Mykkäelokuvafestivaaleilla Forssassa säveltäjänä ja muusikkona.
Vuonna 2018 hän on säestämässä D. W. Griffithin elokuvaa Isn't Life Wonderful? (1924)
Orléansin piiritys
Orleansin piiritys 1428–1429 oli Englannin ja Ranskan välisen satavuotisen sodan käännekohtia, jossa muutti Ranskan kruununperillisen kärsimät tappiot voitoiksi ja teki tietä hänen kuninkuudelleen.
Tausta
Satavuotinen sota oli 1400-luvun puolella muuttunut yhä enemmän Ranskan sisällissodaksi, jossa olivat vastakkain Kaarle VI:n pojan Kaarlen (kuninkaana Kaarle VII) joukot ja Burgundin herttuan Filip III Hyvän joukot. Lisäksi Burgundi oli liittoutunut Englannin kanssa. Liittoutuman kummallakin osapuolella oli kuitenkin omat tavoitteensa, jotka pitkällä aikavälillä olivat ristiriidassa keskenään.
Englannin kuningas Henrik V oli Troyesin sopimuksen mukaan saanut perimysoikeuden Ranskan kruunuun Kaarle VI:n kuollessa. Henrik ehti kuitenkin kuolla ennen appeaan Kaarle VI:tä. Näin Englannin valtaistuimelle nousi vähän alle vuoden ikäinen Henrik VI. Kun myös Kaarle VI melko pian kuoli, tuli Henrik VI:sta englantilaisten mielestä myös Ranskan kuningas. Tätä eivät hyväksyneet edesmenneen Kaarle VI:n pojan (dauphinin, kruununprinssin) kannattajat, koska he pitivät tätä niin sanottua Bourgesin kuningasta ainoana oikeana Ranskan hallitsijana. Ajankohdan merkittävin, varakkain ja mahtavin hallitsija Burgundin Filip III Hyvä havitteli Ranskan kruunua, olihan hän edesmenneen Kaarle VI:n serkku. Poliittisessa tilanteessa tämä ”Lännen suuri leijona”, kuten häntä myös kutsuttiin, oli katsonut liittoutumisen englantilaisten kanssa omien kunnianhimoisien tavoitteidensa kannalta paremmaksi.
Kuninkaiden, heidän kannattajiensa ja sotilaittensa lisäksi kuvaan kuuluu Orleansin kaupunki, joka on Ranskan alueellisesta hallinnassa tärkeä solmukohta, sillä sen luona kohtaavat Loire-joen eteläisellä puolella oleva Ranska, joka oli dauphinin hallinnassa, ja pohjoinen Ranska, jota hallitsivat englantilaiset ja burgundilaiset. Lisäksi isojen päättäjien pakan sekoitti 17-vuotias pohjoisranskalainen maalaistyttö, joka tässä sotahistorian suuressa käänteessä nousi ratkaisevaan osaan. Hän oli Jeanne d'Arc.
Piiritys
pienoiskuva|Orleansin piiritys. Vigiles de Charles VII, 1400-luku. Bedfordin herttua, joka oli Ranskan sijaishallitsija Englannin kuninkaan Henrik VI:n nimissä, teki vuonna 1428 päätöksen hyökätä Orleansiin. Hänellä oli tarkoituksena ensinnäkin ottaa haltuunsa tuo Kapetingien dynastialle erinomaisen tärkeä kaupunki, joka oli ollut dynastian ensimmäisten hallitsijoiden pääkaupunki, ja avata tie etelään Berryn, Poitoun ja Auvergnen maakuntiin, joissa ranskalaisen kruununperijän, dauphinin asema oli vielä vahva.
Loire-joen pohjoisen puolen kaupungit antautuivat yksi toisensa jälkeen englantilaisille joukoille muutamassa päivässä. Englantilaisten armeija käsitti noin 10 000 sotilasta. Sotaretken varsinainen kohde, Orleansin kaupunki, pysyi kuitenkin vahvana. Lopulta 12. lokakuuta englantilaiset asettuivat piirittämään kaupunkia. Piiritys oli hyökkääjän perinteinen keino käydä väsytyssotaa, ja eurooppalaiset olivat sen asiantuntijoita niin omien feodaalisotiensa kuin myös ristiretkistä saadun kokemuksen ansiosta. Englantilaiset katkaisivat Orleansin kaupungin asukkailta ja puolustajilta yhteydet ympäristöön. Kaupunkiin kohdistunut tulitus alkoi 17. lokakuuta, ja englantilaiset hyökkäsivät Loirejoen yli menevää siltaa Pont des Tourelles suojannutta Tourellesin linnoitusta vastaan 21. lokakuuta. Se ei onnistunut ensimmäisellä kerralla, mutta 24. lokakuuta tapahtunut uusi yritys tuotti tulosta. Samalla kuitenkin heidän komentajansa Salisburyn herttua haavoittui ja kuoli haavoihinsa muutamaa päivää myöhemmin.
Orleansin puolustajat käyttivät hyväkseen tilannetta ja hävittivät kaupungin ympäristön pystyäkseen puolustamaan kaupunkia paremmin. Tässä hävityksessä tuhottiin muun muassa 26 ympäristön kirkkoa. Samaan aikaan he hankkivat lisää aseistusta. Seuraavana vuonna 5. tammikuuta amiraali de Coulan toi puolustajien vahvistukseksi lisäjoukoiksi 200 miestä. Englantilaisten hyökkäykset torjuttiin toistuvasti, ja näin estettiin täydellinen piiritetyn kaupungin sulkeminen, josta olisi voinut seurata nälänhätä. Bloista tulleiden kuninkaallisten apujoukkojen avustuksella kaupungin asukkaat takavarikoivat Pariisista piirittäjille tulleen sillilastin. Tuota tapahtumaa kutsutaan nimellä Journée des Harengs ("sillien päivä"). Samalla tämä tapahtuma kohotti kaupunkilaisten mielialoja ja oli omiaan vahvistamaan puolustusta, kun oli paljastunut, että englantilaisten joukkojen voima ja tehokkuus eivät riittäneet kukistamaan kaupungin vastarintaa.
Piirityksen murto
Sotilaallisten neuvonantajiensa tahdon vastaisesti dauphin Kaarle nimesi yllättäen Jeanne d'Arcin johtamaan 4 000 miehen sotajoukkoa yhdessä Jean Dunois'n kanssa. Kun Jeanne joukkoineen lähestyi Orleansia, hän pyysi englantilaisia vetämään joukkonsa pois kaupungin ympäriltä. Tämä pyyntö tietenkin torjuttiin, ja sille jopa naurettiin. Kuitenkin Jeannen kuulemat "äänet" olivat kertoneet hänelle, että englantilaisia vastaan pitää hyökätä pohjoisesta, ja hän onnistui vakuuttamaan muut suunnitelmansa hyödyllisyydestä. Ranskalaiset joukot astuivat kaupunkiin 29. huhtikuuta 1429.
Muutaman päivän kuluttua 11. toukokuuta Jeanne tuli joukkoineen ulos kaupungista ja osallistui englantilaisen hallussa olevan Saint-Loupin linnoituksen valloitukseen. Taistelussa kaatui vain kaksi ranskalaista, kun vastapuolen menetykset olivat moninkertaiset. Seuraavien viikkojen aikana Jeanne joukkoineen teki vastaavanlaisia hyökkäyksiä Orleansin ympäristöön sillä seurauksella, että kuusitoista englantilaisten hallussa ollutta linnaketta palautui ranskalaisten hallintaan.
Englantilaiset joutuivat lopettamaan piirityksen ja peräytymään takaisin kohden Pariisia 8.–9. toukokuuta 1429.
Seuraukset
Orleansin piiritys ja sen purkautuminen olivat Ranskan sotilaallisena voittona ja englantilaisten nöyryyttävänä tappiona yksi niistä historiallisista tapahtumista, joiden seuraukset ovat paljon laajemmat ja suuremmat kuin taisteluun osallistuneet olisivat osanneet kuvitella. Tapahtumilla oli välittömät, mutta myös pitkän aikavälin seuraukset.
Välittömät seuraukset
Välittömistä seurauksista merkittävä oli moraalin voimakas kohoaminen ranskalaisten joukoissa. Lisäksi jako Jeannen kannattajiin ja vastustajiin syveni, joskin kannattajien joukko kasvoi. Piirityksen laukeaminen piiritettyjen voitoksi esti englantilaisten etenemisen kohden dauphinin hallussa olevia alueita. Englantilaisten joukkojen taistelumoraali puolestaan laski, koska voitto ei ollutkaan enää itsestään selvä.
Jeanne d'Arcilla oli kuitenkin mielessään vain yksi ainoa päämäärä, jonka hyväksi voittoa saattoi käyttää. Kyse oli dauphinin eli kruununperillisen voitelusta kuninkaaksi. Jeanne lähti innolla toteuttamaan tätä hanketta, ja matka Orleansista kohden Reimsiä ja sen katedraalia alkoi. Matkalla kaupunki toisensa jälkeen antautui kuninkaan joukoille ja lopulta myös kruunajaiskaupunki (Ranskassa tosin tässä tilanteessa on ollut kyse enemmänkin pyhittämisestä kuin kruunaamisesta).
Reimsin tilaisuudessa ei ollut paikalla vallan symboleja, sillä ne olivat englantilaisten hallussa. Kuitenkin siellä oli kaikkein tärkein, pyhä ampulli, sen sisältämä pyhä öljy sekä rituaalin suorittaja, Reimsin arkkipiispa-herttua. Arkkipiispa oli nimittäin tehnyt voitelun aina Klodvigin ajoista lähtien. Dauphinista tuli kuningas Kaarle VII, ja hän sai voitelussa itselleen kaikki ne uskonnollis-poliittiset avut ja voimat, joita Ranskan kuninkuuteen kuului. Voitelulla on myös suuri merkitys ranskalaisten itsetunnolle, sillä vain oikealla pyhän ampullin öljyllä voideltu saattoi olla maan hallitsija.
Pitkän aikavälin seuraukset
Eräässä taistelun vaiheessa Jeanne d'Arc haavoittui olkapäähän osuneesta nuolesta. Hän sai sen kiskaistua itse pois ja pystyi jatkamaan taistelua. Englantilaiset sen sijaan uskoivat tappaneensa "noidan". Taistelukohtauksessa syntynyt maine koitui myöhemmin Jeannen kohtaloksi, ja hän päätti päivänsä polttoroviolla juuri noituudesta syytettynä.
Myös pitkällä aikavälillä ranskalaisten itsetunto taistelussa englantilaisia ja burgundilaisia vastaan voimistui. Orleans oli käännekohta, ja melko pian sen jälkeen Kaarle VII ja Burgundin herttuan Filip III Hyvä solmivat aselevon. Taistelu Kaarlea vastaan olisi ollut rikos majesteettia kohtaan, olihan hänet nyt voideltu.
Jeanne d'Arcilla oli tärkeä rooli myös ranskalaisuuden uutena symbolina: hänen hyvyytensä oli niin suuri, että tilapäisesti sen saattoi voittaa vain englantilaisten pahuus. Näin nuoren tytön arvo nousi suureksi jo ajankohdan tapahtumien yhteydessä, ja sitä se on ollut aina meidän päiviimme saakka.
James Chadwick
James Chadwick  oli brittiläinen fyysikko. Chadwick palkittiin Nobelin fysiikanpalkinnolla vuonna 1935 neutronin löytämisestä.
Ura
Ensimmäisen maailmansodan jälkeen Chadwick työskenteli Rutherfordin kanssa Cambridgessä Cavendish-laboratoriossa. Vuonna 1932 hän osoitti uuden alkeishiukkasen, neutronin, olemassaolon. Vain kolme vuotta löydön jälkeen, 1935, hänelle myönnettiin löydöstä Nobelin palkinto. Keksinnöllä tuli olemaan hyvin pian käytännön merkitystä toisessa maailmansodassa ydinaseen kehittämisessä, mutta myös rauhan ajan sovellutuksissa kuten ydinvoiman hyötykäytössä ja materiaalien tutkimuksessa.
Vuonna 1935 Chadwick nimitettiin fysiikan professoriksi Liverpoolin yliopistoon ja toisen maailmansodan aikana 1943–1946 hän työskenteli Manhattan-projektissa Yhdysvalloissa kehittämässä atomipommia. Hän jäi virastaan eläkkeelle 1948 ja palasi Englantiin.
Danielle Williams
Danielle Gracia Williams (s. 14. syyskuuta 1992 St. Andrew) on jamaikalainen aitajuoksija, joka kilpailee 100 metrin aitajuoksussa. Williams on 167 senttimetriä pitkä ja painaa 59 kilogrammaa.
Williams saavutti hieman yllättäen MM-kultaa vuoden 2015 MM-kilpailuista Pekingistä ennätyksellään 12,57. Hän sai MM-pronssia Dohassa 2019 ajalla 12,47. Eugenen MM-kilpailuissa 2022 hän sijoittui kuudenneksi. Vuosien 2013 ja 2017 MM-kilpailuissa hän selviytyi semifinaaleihin. Vuoden 2015 kesäuniversiadeista Gwangjusta Williams saavutti kultaa ja vuoden 2013 kesäuniversiadeista Kazanista pronssia. Gold Coastin Kansainyhteisön kisoissa 2018 hän sai hopeaa. Hän voitti samana vuonna maanosien cupin.
Williams juoksi Keski-Amerikan ja Karibian ennätyksen 12,32 Lontoossa 20. heinäkuuta 2019.
Edson Barboza
Edson Mendes Barboza Jr. (s. 21. tammikuuta 1986 Nova Friburgo, Rio de Janeiro) on brasilialainen höyhensarjan vapaaottelija ja entinen thainyrkkeilijä. Hän on saavuttanut thainyrkkeilyssä useita mestaruuksia kotimaassaan. Vapaaottelussa Barboza on sen sijaan voittanut Renaissance MMA:n ja Ring of Combatin kevytsarjan mestaruudet. Hän on otellut UFC:ssä vuodesta 2010 lähtien ja on ollut parhaimmillaan rankingin neljänneksi paras kevytsarjan ottelija.
Vapaaottelu
Barboza muutti Yhdysvaltoihin tammikuussa 2009 harjoittelemaan vapaaottelua ja otteli ensi kerran 17. huhtikuuta 2009 Real Fighting Championships -organisaatiossa. Hän voitti ensimmäisen ottelunsa Aaron Steadmania vastaan ensimmäisessä erässä hyppypolvipotkulla ja lyönnein johtaneella teknisellä tyrmäyksellä.
Renaissance MMA ja Ring of Combat
Barboza siirtyi ottelemaan Renaissance-organisaatioon ja otteli heti ensimmäisessä ottelussaan kevytsarjan mestaruudesta. Hän voitti kesäkuussa mestaruuden toisen erän tyrmäyksellä Lee Kingiä vastaan. Kaksikko kohtasi toisensa heti perään marraskuussa, jolloin Barboza puolusti ensimmäistä kertaa mestaruuttaan. Tällä kertaa hän voitti ottelun anakondakuristuksella ensimmäisessä erässä ja puolusti onnistuneesti mestaruutensa.
UFC
Barboza siirtyi UFC:hen 2010 ja otteli marraskuussa ensimmäisen ottelunsa Mike Lulloa vastaan UFC 123 -tapahtumassa. Hänen oli alun perin määrä otella Darren Elkinsiä vastaan, joka joutui loukkaantumisen myötä jättämään ottelun väliin. Barboza voitti ottelun kolmannessa erässä teknisellä tyrmäyksellä alapotkuin, kuten edellisen ottelunsa.
2011 Barboza otteli kahdesti ja kohtasi ensin maaliskuussa ensimmäistä UFC-otteluaan käyneen Anthony Njokuanin. Barboza voitti ottelun tuomariäänin (29–28, 29–28, 29–28). Ottelu palkittiin Illan ottelu bonuksella. Toisessa ottelussa hän kohtasi kokeneemman Ross Pearsonin kotimaassaan Brasiliassa. Se oli samalla ensimmäinen kerta, kun hän otteli UFC:n pääkortilla. Elokuussa käyty ottelu päättyi Barbozan voittoon hajaäänin (29–28, 28–29, 29–28). Ottelu palkittiin Illan ottelu bonuksella.
2012 Barboza otteli jälleen kahdesti vuoden aikana, joista ensimmäinen ottelu käytiin tammikuussa Brasiliassa. Hän kohtasi Terry Etimin, joka oli sitä ennen voittanut UFC:ssä neljä Illan luovutus bonusta. Barboza voitti ottelin tyrmäyksellä kolmannessa erässä osuttuaan Etimiä päähän kierrepotkulla. Ottelu palkittiin Illan kamppailu bonuksella, sekä Illan tyrmäys bonuksella. Toukokuussa Barboza kohtasi entisen WEC:n kevytsarjan mestarin Jamie Varnerin, joka teki paluun UFC:hen sitten vuoden 2007 jälkeen. Barboza kärsi uransa ensimmäisen tappion vapaaottelussa ja samalla UFC:ssä. Hän oli sitä ennen voittanut kaikki kymmenen kamppailuaan. Ottelu päättyi teknisellä tyrmäyksellä ensimmäisessä erässä.
2013 Barboza otteli menestyksekkäästi ja poikkeuksellisesti kolmesti. Tammikuussa hän kohtasi voittamattoman, mutta UFC:ssä ensimmäistä kertaa otelleen Lucas Martinsin Brasiliassa. Barboza voitti ottelun ensimmäisessä erässä teknisellä tyrmäyksellä lyönnein. Heinäkuussa Barboza kohtasi Rafaello Oliveiran UFC 162 -tapahtumassa, jossa käytiin myös keskisarjan mestaruuskamppailu Anderson Silvan ja Chris Weidmanin välillä. Barboza voitti oman kamppailunsa jälleen teknisellä tyrmäkäyksellä alapotkuin. Vuoden viimeisen ottelun hän kävi joulukuussa Danny Castilloa vastaan. Barboza voitti ottelun tuomariäänin (29–28, 29–28, 28–28) ja se palkittiin myös Illan kamppailu bonuksella.
2015 meni hieman heikommin Barbozalla voitettuaan vain yhden ottelun kolmesta. Helmikuussa hän hävisi Michael Johnsonille tuomariäänin (28–29, 27–30, 27–30) kotimaassaan Brasiliassa. Heinäkuussa hän voitti sen sijaan Paul Felderin tuomariäänin (29–28, 29–28, 29–28). Ottelu palkittiin myös Illan kamppailu bonuksella. Joulukuussa Barbozan vuosi päättyi tappioon luovutuksella Tony Fergusonia vastaan toisessa erässä. Myös kyseinen ottelu palkittiin Illan kamppailu bonuksella.
2017 hän jatkoi kahden ottelun verran UFC:ssä ja kohtasi ensin maaliskuussa voitokkaasti Beneil Dariushin tyrmättyään vastustajansa toisessa erässä polvipotkulla päähän. Barboza palkittiin ottelun jälkeen Illan suoritus bonuksella. Joulukuussa hän otteli Khabib Nurmagomedovia vastaan, joka oli voittamaton tilastolla 24–0 ja kevytsarjan kolmen parhaan joukkoon kuuluva ottelija. Barboza hävisi ottelun tuomariäänin (30-25, 30-25, 30-24).
2018 Barboza otteli huhtikuussa Kevin Leetä vastaan ensimmäistä kertaa illan pääotteluna UFC Fight Night: Barboza vs. Lee -tapahtumassa. Hän hävisi ottelun teknisellä tyrmäyksellä tuomarin keskeytettyä ottelun viidennessä ja viimeisessä erässä. Joulukuussa Barboza kohtasi Dan Hookerin, joka oli voittanut neljä ottelua peräkkäin. Barboza voitti ottelun kolmannessa erässä tyrmäyksellä potkaistuaan vastustajaansa takakierrepotkulla keskikehoon ja seuraten lyönneillä perään. Voiton myötä hänestä tuli eniten tyrmäyksiä kevytsarjassa tehnyt ottelija seitsemällä tyrmäyksellä.
2019 Barboza aloitti vuoden maaliskuussa ottelemalla Justin Gaethjea vastaan UFC on ESPN 2 -tapahtumassa illan pääotteluna. Barboza kuitenkin hävisi viisieräisen kamppailun ensimmäisessä erässä tyrmäyksellä. Syyskuussa hän kohtasi Paul Felderin, jonka Barboza oli voittanut aiemmin neljä vuotta sitten tuomariäänin. Tällä kertaa kaksikko kohtasi Abu Dhabissa, jossa Barboza hävisi kyseenalaisesti hajaäänin (30–27, 28–29, 27–30).
Siirtyminen höyhensarjaan (2020–)
Joulukuussa 2019 Barboza ilmoitti ottelevansa seuraavaksi höyhensarjassa vuoden 2020 ensimmäisellä puoliskolla, myös hänen managerinsa ilmaisi muutoksen olevan uusi haaste Barbozalle, joka on otellut koko uransa kevytsarjassa. Barbozan oli aluksi määrä kohdata Josh Emmett toukokuussa 2020, mutta UFC-tapahtuman peruunnuttua Barboza otteli kaksi viikkoa myöhemmin Dan Igea vastaan, joka kuului höyhensarjan 15-parhaan joukkoon. Toukokuussa käyty kamppailu päättyi Barbozan tappioon hajaäänin (29–28, 28–29, 28–29). Lokakuussa Barbozan oli määrä kohdata Sodiq Yusuffin, joka joutui jättämään kamppailun väliin loukkaantumisen vuoksi. Hänet korvasi Makwan Amirkhani. Barboza voitti kamppailun tuomariäänin (30–26, 30–27, 29–28).
Toukokuussa 2021 Barboza kohtasi Shane Burgosin UFC 262 -tapahtumassa. Hän voitti ottelun kolmannen erän alussa teknisellä tyrmäyksellä, kun Burgos menetti tajuntansa viiveellä Barbozan lyöntisarjan jälkeen. Kaksikon välinen ottelu palkittiin illan kamppailu bonuksella. Elokuussa Barboza kohtasi entisen potkunyrkkeilijän Giga Chikadzen, joka oli voittanut kaikki kuusi otteluaa UFC:ssä. Hän hävisi ottelun teknisellä tyrmäyksellä kolmannessa erässä.
Ottelutyyli
Barbozan ottelutyyli perustuu hänen thainyrkkeily taustaansa, johon hän on lisänyt tekniikoita nyrkkeilystä ja taekwondosta. Barboza on UFC:ssä tullut tunnetuksi yhtenä parhaimmista potkijoista voitettuaan muun muassa urallaan useamman ottelun alapotkuin teknisellä tyrmäyksellä, sekä UFC:ssä ensimmäisenä kierrepotkulla johtaneella tyrmäyksellä. Barboza itse kuvailee vapaaottelussa käytettyä tyyliään K–1 tyyliseksi.
Worship
Worpship on ruotsalaisen death metal -yhtye Hypocrisyn kolmastoista studioalbumi, joka julkaistiin 26. marraskuuta 2021.
Messier 74
Messier 74 (M74, NGC 628) on Kalojen tähdistössä sijaitseva kierteisgalaksi, jonka Pierre Méchain löysi vuonna 1780. Se sijaitsee noin 30 miljoonan valovuoden päässä Maasta ja on noin 100 000 valovuoden levyinen. Galaksin ikä on noin 13,3 miljardia vuotta.
M74:n suhteellinen kirkkaus on +9,2, joten sen näkemiseen tarvitaan kaukoputki. Kohde on varsin vaikea havaita, koska kirkkaus on jakautunut koko galaksin 10 kaariminuutin alueelle.
Henri Tuomi
Henri Tuomi (s. 14. joulukuuta 1982) on suomalainen lentopalloilija ja lentopallovalmentaja. Tuomi on 196 cm pitkä ja pelasi valtaosan pelivuosistaan keskitorjujana. Tuomi on pelannut kotimaassa 297 pääsarjaottelua ja ulkomailla Saksan Bundesliigassa, Latvian liigassa sekä USA:n yliopistosarjassa. Hän on kaksinkertainen Suomen mestari Santasportin riveistä kaudelta 2006–07 ja 2007–08. Päävalmentajana Tuomi toimi kaudella 2016-17 Mestaruusliiga-tasolla kolmatta kauttaa ollessa Team Lakkapään päävalmentajana.
Ura
9-vuotiaana lentopallon Raision Loimun juniorijoukkueessa aloittanut Tuomi on pelannut Santasportin lisäksi kasvattajaseurassaan Loimussa sekä yhdysvalloissa Kaliforniassa yliopistosarjaa. Yhdysvalloissa Tuomi vietti 2003–2004 kauden opiskelemalla sekä pelaamalla kovatasoista maan yliopistosarjaa. Kaudella 2004 Tuomi voitti Raision Loimun väreissä Suomen Cupin kultaa ja oli neljäs SM-liigassa. Kaudella 2005 Tuomi oli jälleen Loimun kanssa Suomen Cupin finaalissa, mutta hävisi sen niukasti Napapiirin Palloketuille. Kaudeksi 2007 Tuomi siirtyi synnyinkaupunkinsa Rovaniemen Santasportin uuteen joukkueeseen, joka oli yhdistetty yhdessä Perungan Poikien ja Napapiirin Pallokettujen kanssa.
Kausi 2007 oli Tuomelta, ja Rovaniemen Santasportilta täysosuma, kun se sijoittui runkosarjassa toiseksi, jonka jälkeen se jyräsi suomenmestaruuteen ennen suursuosikkia Pielaveden Sampoa. Tuomi oli finaalisarjassa ratkaisevia pelaajia kovalla aloitussyötöllään ja keskipelillään. Tuomi jatkoi uraansa Santasportin riveissä myös kaudella 2008 ja tulos oli positiivinen kauden päätyttyä jälleen SM-kultaan.
Kauden 2008 päätteeksi Tuomi teki sopimuksen Eltmanin kanssa Saksan Bundesliigaan. Sopimuksen kesto oli yksivuotinen. Saksalaisseura oli kuitenkin talousvaikeuksissa ja Tuomi vaihtoi kesken kauden Latvian pääsarjaan Cesu Alus Riian joukkueeseen. Ulkomailla vietetyn kauden jälkeen Tuomi päätti palata takaisin Suomeen ja PerPoon. Yhden Rovaniemen kauden jälkeen hän siirtyi Raision Loimun riveihin, missä hän voitti SM-pronssia kaudella 2009-10. Kaudella 2010-11 Loimu tippui puolivälierissä. Tuomen oli tarkoitus jatkaa pelaajauraansa, mutta selkävaivat pakottivat hänet lopettamaan kaudella 2012-2013.
Valmennusura
Tuomi joutui lopettamaan peliuransa selkävaivojen vuoksi ja hän toimi kaudella 2012-2013 Raision Loimun päävalmentaja Vesa Kujanpään apuvalmentajana. Seuraavaksi kaudeksi Tuomi otti Loimun päävalmentajan tehtävät vastaan. Hän oli aiemmin suorittanut pelaamisen ohella valmentajan ammattitutkinnon (VAT) Lapin Urheiluopistolla. Tuomen ensimmäinen päävalmentajakausi päättyi kohtalaisen hyvin sujuneen runkosarjan jälkeen puolivälierissä Pielaveden Sampoa vastaan. Kaudella 2014-2015 Loimu sijoittui runkosarjassa 3. sijalle. Puolivälierissä Loimu pudotti Oulun Ettan suoraan 3-0, mutta välierissä tuleva mestari Kokkolan Tiikerit pudotti Loimun suoraan 4-0. Pronssiottelusarjan Loimu hävisi VaLePalle luvuin 2-1.
Hyvän kauden jälkeen Tuomi päätti muuttaa perheineen Rovaniemelle ja keskittyä siviilitöihin. Kaudeksi 2016-17 Tuomi palasi valmennustehtäviin Team Lakkapään apuvalmentajaksi. Joulukuussa päävalmentaja Normunds Veinbergsin saatua potkut siirtyi Tuomi joukkueen päävalmentajaksi.
Joukkueet
2002-2003 Albartross (1-sarja)
2003-2004 Univercity California, Yhdysvallat
2004-2006 Raision Loimu
2006-2008 Rovaniemen Santasport
2008-2009 Eltman, Saksa & Cesu Alus, Latvia
2010-2012 Raision Loimu
Valmentajana:
2012-2013 Raision Loimu (apuvalmentaja)
2013-2015 Raision Loimu
2016-2017 Team Lakkapää (apuvalmentaja, 12/2016 lähtien päävalmentaja)
UTC+7.20
UTC+7.2+ on aikavyöhyke, joka on 7 tuntia ja 20 minuuttia UTC±0-aikavyöhykettä edellä. Se ei ole käytössä tällä hetkellä millään alueella, mutta se on ollut käytössä Malesiassa ja Singaporessa. Valtiot käyttivät kyseisestä aikavyöhykettä vuosien 1933–1941 välillä, jonka jälkeen ne siirtyivät käyttämään aikavyöhykettä UTC+7.30.
Halston
Halston, oik. Roy Halston Frowick, (1932 – 1990 San Francisco, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen muotisuunnittelija. Hän oli New Yorkin seurapiirien suosikki. Muotimaailman raadollisuudessa hän menetti muotitalonsa ja oikeuden nimeensä.
Halston perusti 1968 nimeään kantavan muotihuoneen, jonka huippukausi osui 1970-luvulle, jolloin hän ja hänen suunnittelutyönsä näkyvivät muun muassa silloisten kuuluisuuksien suosimassa yökerhossa Studio 54:ssä. Hän muutti 1990 San Franciscoon, jossa hän kuoli aidsin aiheuttamiin komplikaatioihin.
Halsonin elämästä on tehty dokumenttielokuva Halston, jonka on ohjannut Frédéric Tcheng.
Uka Agbai
Uka Agbai (s. 7. toukokuuta 1981) on nigerialais-yhdysvaltalainen aktiiviuransa lopettanut koripalloilija, pelipaikaltaan laituri tai sentteri.
Yliopiston jälkeen Agbai pelasi muun muassa Saksan ylimmällä sarjatasolla ja Suomen Korisliigassa, jossa hän edusti kaudella 2005–2006 Tampereen Pyrintöä 16,9 pisteen ja 6,8 levypallon keskiarvoilla. Hän pelasi tammikuussa 2009 kaksi ottelua FoKoPossa, kunnes lähti Venezuelaan viisi kertaa suuremman palkan perässä.
Esko Seppänen
Esko Olavi Seppänen (s. 15. helmikuuta 1946 Oulu) on suomalainen poliitikko ja vasemmistoliittoa edustanut entinen Euroopan parlamentin jäsen. Ennen meppiuraansa Seppänen toimi SKDL:n ja vasemmistoliiton kansanedustajana Helsingin vaalipiiristä vuosina 1987–1996. Tätä ennen, Yleisradion toimittajana ollessaan, hänet palkittiin kahdesti tiedonjulkistamisen valtionpalkinnolla. Euroopan parlamentissa hän istui vuosina 1996–2009. Seppänen oli ehdolla takaisin eduskuntaan vuoden 2019 eduskuntavaaleissa mutta ei tullut valituksi.
Varhaiset vuodet
Seppänen valmistui ekonomiksi Helsingin Kauppakorkeakoulusta vuonna 1969 ja kaksi vuotta myöhemmin kauppatieteen kandidaatiksi. Hän osallistui aktiivisesti opiskelijapolitiikkaan ja kuului ylioppilaskuntansa edustajistoon sekä hallitukseen. Seppänen oli ensimmäinen julkisesti vasemmistolainen poliitikko kyseisissä elimissä. Hän on kertonut vasemmistolaistuneensa, koska kauppakorkean opettama taloustiede oli epäoikeudenmukaista ja -sosiaalista. Ennen kansanedustajuuttaan Seppänen työskenteli 1970-luvun alussa Radio- ja televisiotoimittajien liiton asiamiehenä ja vuodesta 1973 alkaen Yleisradion taloustoimittajana. Yleisradion toimittajana ollessaan hänet palkittiin kahdesti tiedonjulkistamisen valtionpalkinnolla: vuonna 1972 radion taloustoimittajan työstään yhdessä Jukka Ikosen ja Reijo Rajamäen kanssa sekä vuonna 1975 kirjastaan Oy Suomi – Finland Ab.
Seppänen aloitti politikoinnin demarinuorissa. Vuonna 1974 hän liittyi Suomen kommunistiseen puolueeseen. Ennen vasemmistoliiton muodostamista Seppänen kuului kommunistien enemmistöryhmään. Vuonna 1989 Seppänen vastusti SKP:n sulauttamista uuteen vasemmistoliittoon. Hän kritisoi myös hankkeen epädemokraattista valmistelua. Seppänen toimi Vasemmistoliiton puoluehallituksessa 1990–1995 ja 1998–2001. Jälkimmäisellä kaudella hän oli myös vasemmistoliiton 2. varapuheenjohtaja. Vuonna 2001 Seppänen hävisi paikkansa Minna Sirnölle.
1970- ja 1980-luku
1970-luvulla Seppänen tuli tunnetuksi sukuomistukseen (20 perhettä) sekä suomalaisten liikepankkien teollisuusryhmiin kriittisesti suhtautuvana taloustoimittajana, joka osallistui osakkaana yhtiökokouksiin hankkien tietoja yritysten omistussuhteista, mistä aiheesta hän teki runsaasti radio-ohjelmia, kuten Käyrä korkealla, sekä kirjoitti kirjoja.
1980-luvulla Seppäsen kritiikki sai yleispoliittisempaa luonnetta, mikä johti yhteistyöhön Yleisradion toimittaja Hannu Taanilan kanssa. Tasapuolisesti Seppänen kritisoi myös työväenliikkeen omistamista kirjoittaen E-liikkeeseen, rakennuskunta Hakaan ja SKP:n säätiöiden yritystoimintaan liittyvän kriittisen kirjan punapääoman tuhosta. Tuloksena yhteistyöstä Taanilan kanssa on ajatus politiikan rapautumisesta, poliittisesta entropiasta.
Syksyllä 1988 Seppänen vieraili Neuvostoliitossa. Moskovassa pidetty puhe aiheutti suuren kohun Seppäsen sanottua asioita, joita muut eivät uskaltaneet lausua ääneen. Puheessaan Seppänen mm. esitti retorisen kysymyksen oliko viisasta valita Mihail Gorbatšov sekä pääsihteeriksi että presidentiksi ja siten keskittää valta. Itänaapurin maataloustilastot Seppänen kyseenalaisti kysymällä, punnittiinko vilja kuivana vai märkänä. Ruplaa Seppänen nimitteli paperirahaksi. Viittaukset liikemiesten hotelleissa päivystäviin ilotyttöihin toivat punan isäntien poskille.
Profiili
Seppänen tunnetaan puolueen sisällä vasenta ja euroskeptistä suomalais-kansallista laitaa edustavan siiven keulahahmona Esko-Juhani Tennilän ohella ja europarlamentissa EU:n perustuslakia vastustavan ryhmän toimijana.
Hän on korostanut vasemmistoliitossa perinteiseen SKDL:n ja SKP:n enemmistön tapaan kansallista vasemmistolaisuutta, perinteistä kansallista sosiaalidemokratiaa välttäen eurososiaalidemokraattista suuntausta, mistä on aiheutunut keskustelua vasemmistoliiton SAK- ja SDP-hakuisen ammattiyhdistyssiiven, mm. SAK:n apulaisjohtaja Matti Viialaisen sekä puoluejohdon, muun muassa Suvi-Anne Siimeksen kanssa sekä vasemmistoliiton pää-äänenkannattajan, Kansan Uutisten entisen päätoimittajan, Yrjö Raution kanssa.
Hän on mukana kampanjassa, jonka tarkoituksena on saattaa EU:n perustuslaki Suomessa kansanäänestykseen. Niin ikään Seppänen tunnetaan mahdollisen Nato-jäsenyyden ja EU:n sotilaallisen varustautumisen ankarana kriitikkona. Seppänen on myös kritisoinut EMU:a. Ennen europarlamenttia Seppänen toimi useamman vaalikauden kansanedustajana sekä Suomen Pankin pankkivaltuutettuna 1991–1996. Hän oli vasemmistoliiton suosituin ehdokas kolmissa europarlamenttivaaleissa. Vuoden 1996 vaaleissa hän sai yli ääntä eli noin kaksi kolmasosaa puolueen koko äänimäärästä.
Ulkopoliittiset mielipiteet
Ulkopoliittisesti Seppänen on itsemääräämisoikeutta kannattavana kansallinen, sisäpoliittisesti valtionyhtiöitä Esko-Juhani Tennilän tapaan elinkeinopolitiikan tukina kannattava vasemmistolainen ja europoliittisesti edellisistä johtuen skeptinen. 2002 Seppänen vastusti Suomen osallistumista Irakin sotaan tai sen miehitykseen sekä kritisoi pääministeri Paavo Lipposta. Tätä ennen hän oli vastustanut vasemmistoliiton ja vihreiden päätöksiä suostua taisteluhelikoptereiden hankkimiseen, minkä puolueet olivat nähneet keinona olla jatkossa hallitusyhteistyössä SDP:n kanssa.
Europarlamentissa Seppänen vastusti englantilaisen tutkimuksen mukaan johdonmukaisimmin kaikista suomalaiseurokansanedustajista ohjelmistopatentteja. Hän osallistui lisäksi onnistuneeseen aloitteeseen erottaa Jacques Santerin komissio.
Yksityiselämä
Esko Seppäsen puoliso on toimittaja Kirsti Tulonen-Seppänen. Vuonna 1972 avioituneella parilla on kaksi lasta. Heistä Iiro Seppänen on menestynyt kansainvälisesti taikurina. Kaapo Seppänen kuoli 37-vuotiaana toukokuussa 2010 sappitiesyöpään.
Esko Seppäsellä on diagnosoitu Parkinsonin tauti 2006 ja hänellä otsassa ollut tyvisolusyöpä leikattiin pois lokakuussa 2016.
Teokset
Lisäksi Seppäsen kolumneja on julkaistu Voima-lehdessä otsikolla ''Liittovaltio. Nyt? ja Hymy-lehdessä otsikolla KotiBryssä''.
Einar Sagstuen
Einar Sagstuen (s. 22. maaliskuuta 1951 Gjøvik) on norjalainen maastohiihdon olympiamitalisti. Hän edusti aktiiviurallaan Gjøvik Skiklubb -seuraa, ja on pituudeltaan 166 cm.
Sagstuen hiihti toisen osuuden Norjan viestijoukkueessa, joka saavutti hopeaa Innsbruckin olympialaisissa 1976. Norjan-mestaruuskilpailuissa hän saavutti hopeaa 30 kilometrillä 1975 ja pronssia 50 kilometrillä 1976.
Aktiiviuransa jälkeen hän toimi rakennusyrittäjänä. Hän oli mukana myös jääkiekkoseura Gjøvik Mammutsin hallintotehtävissä.
Le due tigri
Le due tigri (Kaksi tiikeriä) on Emilio Salgarin Malesiaan sijoittuvien merirosvoseikkailuiden kolmas osa, joka ilmestyi 1904. Sandokanin ja Yanez de Gomeran ystävä Tremal-Naik on jälleen hankaluuksissa. Jumalatar Kalia palvovat intialaiset kultistit ovat siepanneet hänen pienen tyttärensä Darman ja julma Suyodhana aikoo tehdä tytöstä Kalin pyhän temppelin vartijan. Sankarit seikkailevat sepoy-kapinan runtelemassa Intiassa tavoitteenaan pelastaa viaton tyttö kuristajien käsistä.
Juoni
Sandokan ja Yanez saavat hätäisen viestin ystävältään Kammamurilta, joka ilmoittaa heille, että hänen isäntänsä Tremal-Naikin tytär on joutunut Suyodhanan johtaman kuristajalahkon käsiin. Aiemmin Tremal-Naikin vaimo oli useita vuosia saman kultin käsissä ja joutui toimimaan jumalatar Kalin temppelin vartijana.
Suyodhana osoittautuu ovelammaksi vastustajaksi, kuin Sandokan ja Yanez osaavat edes arvella, ja onnistuu aina viime hetkellä kääntämään tilanteen omaksi edukseen. Lopulta Sandokan, Yanez ja Tremal-Naik onnistuvat kuitenkin ajamaan kulttijohtajan pois piilostaan ja tämä pakenee kapinoivien sepoyiden suojiin vieden Tremal-Naikin pienen tyttären mukanaan, mikä vaikeuttaa Mompracemin päälliköiden ponnistuksia entisestään.
Paul Sand
Paul Sand (s. Paul Sanchez; 5. maaliskuuta 1935 Santa Monica, Kalifornia) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän voitti vuonna 1971 Tony-palkinnon työstään Broadwaylla.
Uruguayn koripallomaajoukkue
Uruguayn koripallomaajoukkue edustaa Uruguayta koripallon maajoukkuekilpailuissa.
Uruguayn parhaat saavutukset koripallossa ovat olympialaisista. Maa on yltänyt pronssille sekä 1952 että 1956. Maailmanmestaruuskilpailun Uruguay on osallistunut seitsemän kertaa parhaan sijoituksen ollessa kuudes.
Mitaleita Uruguay on kerännyt Amerikan- ja Etelä-Amerikan-mestaruuskilpailuista. Vuonna 1930 maa järjesti ensimmäiset merkittävät kansainväliset koripallokilpailut, kun Montevideossa pelattiin Etelä-Amerikan-mestaruudesta, jonka isäntämaa Uruguay voitti. Uruguay on voittanut 11 kertaa Etelä-Amerikan-mestaruuden. Amerikan-mestaruuskilpailuissa Uruguay on ollut parhaimmillaan hopealla ja se tapahtui vuonna 1984.
Jinan
Jinan (yksink.: 济南, perint.: 濟南, pinyin: Jǐnán) on Shandongin maakunnan pääkaupunki Keltaisenjoen varrella Kiinassa. Hallinnollisesti se on suoraan maakunnan alainen kaupunki. Kaupungin väkiluku on 8,7 miljoonaa (2019) ja pinta-ala 10 244 neliökilometriä.
Lähteistään tunnetun kaupungin keskusta sijoittuu Keltaisenjoen etelärannalle. Kaupungin naapureina ovat lännessä Liaochengin, pohjoisessa Dezhoun, idässä Binzhoun ja Zibon, sekä etelässä Tai’anin prefektuuritason kaupungit. Tammikuun alussa 2019 naapurikaupunki Laiwu on yhdistetty Jinaniin. Maailmanperintökohteena tunnettu Taivuori (Taishan) sijaitsee kaupungin eteläpuolella.
Jinanissa voi tutustua Shandongin keittiön ruokalajeihin.
Ilmasto
Jinanissa on Köppenin ilmastoluokituksen mukaan subtrooppinen kostea ilmasto. Kesät ovat kuumia ja sateisia, talvella on kuivaa ja viileää. Vuoden keskilämpötila on noin 15 °C ja keskimääräinen sademäärä 610 millimetriä. Heinäkuu on lämpimin kuukausi. Silloin vuorokauden keskilämpötila on noin 28 °C. Viilein kuukausi on helmikuu, jolloin keskilämpötila on noin –1 °C. Sateisin kuukausi on heinäkuu, jolloin sataa keskimäärin noin 190 millimetriä. Tammikuu puolestaan on kuivin kuukausi. Silloin keskimääräinen sadanta on 6 millimetriä.
Historia
Kiinan valtioneuvosto on tunnustanut Jinanin tärkeäksi kulttuurihistorialliseksi paikaksi. Seutua pidetään yhtenä kiinalaisen sivilisaation syntyalueista. Sieltä on löytynyt varhaisneoliittisen kulttuurin (10 000–5 000 eaa.) jäänteitä ja riisinviljelystä kertovaa arkeologista todistusaineistoa Houli-kulttuurin (6 500–5 500 eaa.) vuosilta. Myöhäisneoliittiselta kauden (5 000–2 000 eaa.) Longshanin kulttuuriin kuuluvia, savenvalajan dreijan käyttöön viittaavia, täysin symmetrisiä, kiillotettuja, ohutseinäisiä astioita on löydetty kaupungin alueelta.
Nykyisen kaupungin paikalla sijaitsi Qi-valtion aikaan Lixia ja valtion suojaksi rakennettiin Zhou-dynastiaan kuuluvan Taistelevien läänitysvaltioiden kaudella vanhaa Kiinan muuria. Myöhäisellä 200-luvulla eaa. kaupungista tuli Lichengin piirikunnan keskus Jinanin alaisuudessa. Kiinankielinen nimi Jinan tarkoittaa ’Jin (Jijoki) eteläpuolella olevaa'; Jijoki virtasi aikoinaan nykyistä Keltaisenjoen alajuoksun uomaa pitkin. Jinan säilyi seuraavina vuosisatoina tärkeänä hallintopaikkana eri nimillä. Muun muassa Kiinan pyhimpiin vuoriin luetun Taivuoren rinteille rakennettiin 300–600 luvuilla jaa. useita buddhalaisia temppeleitä. Jin-dynastian kauteen mennessä buddhalaisuus alkoi kukoistaa ja Jinanista muotoutui myös uskonnollinen keskus. Kun Ming-dynastian aikana (1368–1644) muodostettiin Shandongin maakunta, Jinan asetettiin sen pääkaupungiksi.
Kaupunki oli japanilaisten miehittämä toisen maailmansodan vuosina 1937–1945 ja vaurioitui tällöin pahasti. Deng Xiaopingin uudistusten jälkeen Jinanista on kasvanut moderni metropoli. Kauppa on avautunut ja Jinanin entinen teollisuusmahti on noussut jälleen jaloilleen.
Saidy Janko
Saidy Janko (s. 22. lokakuuta 1995 Zürich) on sveitsiläinen jalkapalloilija, joka edustaa [sveitsiläistä Young Boysia lainalla portugalilaisseura Portosta. Oikeajalkainen Janko on pelipaikaltaan oikea laitapuolustaja.
Seurajoukkueura
Janko aloitti uransa kotikaupunkinsa FC Zürichissä. Vuonna 2013 hän siirtyi englantilaisseura Manchester Unitedin juniorijoukkueeseen. Seuran edustusjoukkueen paidassa hän pelasi vain yhdessä Englannin liigacupin ottelussa elokuussa 2014. Kevätpuoliskon kaudesta 2014–2015 Janko oli lainassa Englannin mestaruussarjan Bolton Wanderersissa pelaten kymmenen ottelua ja tehden yhden maalin.
Heinäkuussa 2015 Janko siirtyi Skotlannin valioliigan Celtic FC:hen.
Maajoukkueura
Sveitsiläis-italialaisen äidin ja gambialaisen isän lapsi Janko voi edustaa aikuisten maajoukkuetasolla joko Sveitsiä tai Gambiaa. Hän on kuitenkin pelannut lähes kaikissa Sveitsin nuorten maajoukkueissa, viimeisimpänä alle 21-vuotiaiden maajoukkueessa.
Pohjalammi (Virrat)
Pohjalammi tai myös Pohjalampi on Pirkanmaalla Virroilla Vaskiveden kylän lähellä sijaitseva lampi.
Maantietoa
Lammen pinta-ala on 1,1 hehtaaria, se on 150 metriä pitkä ja 150 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 450 metriä.
Vesistösuhteet
Lampi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Ähtärin ja Pihlajaveden reittien valuma-alueen (35.4) Tarjanneveden alueella (35.41), jonka Havanganjärven valuma-alueeseen (35.416) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 96,4 metriä mpy.
Valkomalawintonkija
Valkomalawintonkija (Lethrinops albus) on kirjoahventen (Cichlidae) heimoon kuuluva kalalaji. Charles Tate Regan kuvasi lajin tieteelle vuonna 1922.
Koko ja ulkonäkö
Hopeamalawintonkijan suurin tavattu pituus on 16,5 senttimetriä.
Elinympäristö ja levinneisyys
Laji elää makeissa, trooppisissa vesissä. Valkomalawintonkijaa on tavattu Malawista, jossa se elää kotoperäisenä Njassajärvessä. Se on pohjakala. Lajin uhanalaisuusluokitus on Kansainvälisen luonnonsuojeluliiton mukaan elinvoimainen.