cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Vihreä viini
Vihreän viinin alueella viininviljelyllä on pitkät perinteet. Jo 1100-luvulla viinistä tuli tärkeä alueen vientituote, ja se olikin ensimmäinen Euroopan markkinoille myyty portugalilainen viini.
N-Trance
N-Trance on brittiläinen elektronista musiikkia tekevä yhtye, joka vaikutti erityisesti 1990-luvulla.
Yhtyeen tunnetuimpia kappaleita on muun muassa "Set You Free", "Forever" ja alun perin yhtye Bee Geesin vuonna 1977 esittämän "Stayin' Alive" -kappaleen coverversio. Suomessakin kappale pysyi Suomen virallisella listalla kaksi viikkoa sijalla 2. joulukuussa 1995.
Sapporo
Sapporo on Japanin viidenneksi suurin kaupunki ja Hokkaidōn suurin kaupunki. Sapporo on Hokkaidōn prefektuurin pääkaupunki ja on myös Ishikarin yleiskehitystoimiston sijaintipaikka. Sapporo on yksi Japanin virallisista suurkaupungeista. Sen asukasluku on 1 934 675 (maaliskuussa 2015) ja pinta-ala 1 121,26 km².
Sapporossa järjestettiin ensimmäiset Aasiassa pidetyt talviolympialaiset vuonna 1972. Lisäksi siellä järjestetään vuosittain Sapporon lumifestivaali, joka tuo kaupunkiin yli kaksi miljoonaa turistia vuodessa. Sapporossa on myös olutpanimo Sapporon pääkonttori, ja siellä valmistetaan shiroi koibito -suklaakeksejä.
Maantiede ja ilmasto
Sapporo sijaitsee Ishikarin tasangon lounaisosassa, Toyohirajoen valuma-alueella Ishikarijoen varrella.
Sapporossa vallitsee meri-ilmasto, johon kuuluvat suuret kesän ja talven lämpötilaerot. Kaupungin sademäärät ovat suuria, ja Sapporossa koetaan toisinaan lumimyrskyjä.
Historia
Edo-kauden lopulla vuonna 1866 nykyisen Sapporon alueen halki alettiin rakentaa kanaalia, jolloin seudulle perustettiin Sapporon kylä. Kaupungin nimi tulee Toyohirajoen ainunkielisestä nimestä ”kuiva, suuri joki”. Virallisesti Sapporon kaupungin perustamisvuotena pidetään vuotta 1869, jolloin uusi Meiji-hallinto määräsi sen Hokkaidōn hallinnolliseksi keskukseksi Hakodaten sijaan.
Aluejako
Sapporo jakautuu kymmeneen suuralueeseen. Niistä asukasluvultaan suurin on Kita-ku, pinta-alaltaan vuorostaan Minami-ku. Kaupungin ydinalueen muodostaa Chūō-ku.
Liikenne
Sapporossa on yksi raitiovaunulinja ja maailman ensimmäinen kumipyöräinen metro. Sapporon metro valmistui 1971, hyvissä ajoin ennen olympiakisoja. Keskustan ulkopuolella se kulkee maan päällä, mutta rata on katettu alumiinikatoksella, jonka on tarkoitus vähentää meluhaittoja ja suojata rataa lumelta. Metrolinjoja on kolme: Nanboku-, Tōzai- ja Tōhō-linja.
Kaupungin lähellä on kaksi lentokenttää: Okadaman lentoasema (kuusi kilometriä kaupungin keskustasta) hoitaa paikallisliikennettä Hokkaidōn saarella, sillä asemalla liikennöidään vain potkuriturbiinikoneilla. Vajaan 40 km:n päässä on Chitosen lentoasema, josta on säännöllisiä yhteyksiä muualle Japaniin sekä ulkomaille Kiinaan, Taiwaniin, Etelä-Koreaan ja Venäjälle. Chitose on Japanin neljänneksi vilkkain kotimaanliikenteen lentokenttä.
Koulutus
Kaupungissa toimii neljä julkista ja neljätoista yksityistä yliopistoa. Hokkaidōn yliopisto on yksi Japanin arvostetuimmista.
Nähtävyydet
Ōdōri kōen on leveä puistokatu, joka sijaitsee Sapporon keskustassa. Katu on 1,5 km pitkä, ja sen pinta-ala on 78 901 neliömetriä.
Sapporossa järjestetään vuosittain lumifestivaali, jossa käy noin kaksi miljoonaa matkailijaa. Festivaali alkoi vuonna 1950 opiskelijoiden spontaanista lumiveistosten rakentelusta, mutta viisi vuotta myöhemmin läheisen puolustusvoimien tukikohdan joukot alkoivat tehdä massiivisia jääveistoksia osana tiimityön ja johtamistaidon opintojaan. Nykyisin jääveistoskilpailuun osallistuu pari tusinaa joukkuetta kaikkialta maailmasta.
Urheilu
Vuoden 1972 talviolympialaiset järjestettiin Sapporossa. Sapporo haki myös vuoden 1984 talviolympialaisia, mutta ei tullut valituksi. Vuonna 2021 järjestettyjen Tokion kesäolympialaisten kävelykilpailut ja maratonjuoksut sekä joitakin jalkapalloturnauksen otteluita järjestettiin Sapporossa.
Sapporo Dome -stadion on vuonna 2001 rakennettu sisäurheiluhalli, jossa on järjestetty useita suuria urheilutapahtumia. Sapporossa pelattiin kolme alkulohkojen ottelua jalkapallon MM-kisoissa 2002. Kaupunki isännöi myös muutamia pelejä vuoden 2006 koripallon MM-kisoissa sekä toimi pohjoismaisten hiihtolajien MM-kisojen isäntäkaupunkina vuonna 2007. Sapporossa sijaitsevasta Ōkurayama-hyppyrimäestä hypätään vuosittain mäkihypyn maailmancupin osakilpailuja.
Kauppaoppilaitos
Kauppaoppilaitos on ammattioppilaitos, jossa koulutetaan merkonomeja, datanomeja ja sihteerejä. Aiemmin toiminnassa olivat kauppakoulut ja kauppaopistot, joista edelliset kouluttivat käytöstä poistuneeseen merkantin tutkintoon, ja aikaisemmin opistoasteisiin merkonomin ja datanomin tutkintoihin.
Korkeampia kaupallisen alan oppilaitoksia ovat ammattikorkeakoulujen liiketalouden yksiköt (kouluttavat tradenomeja) sekä kauppakorkeakoulut ja monialaisten yliopistojen kauppatieteen yksiköt (kouluttavat kauppatieteiden maistereita).
Monet kauppaoppilaitokset toimivat nykyään ammattiopistojen ja koulutuskuntayhtymien alaisuudessa.
Kumpula (täsmennyssivu)
Kumpula voi viitata seuraaviin:
Blenheimin taistelu
Tausta
thumb|vasen|Marlborough'n marssi Baijeriin. Espanjan perimyssota alkoi Ranskan kuningas Ludvig XIV:n tuettua pojanpoikaansa Espanjan valtaistuimelle. Euroopan muut valtiot asettuivat Ranskaa vastaan. Toukokuussa 1702 Englanti, Alankomaat ja Habsburgien Itävalta julistivat sodan ranskalle. Liittoutuneiden armeijan komentajaksi nostettiin englantilainen John Churchill Marlborough. Ranskan armeija tunnettiin Euroopan voimakkaimpana ja keväällä 1704 ranskalaiset joukot ja heidän kanssaan liittoutunut Baijerin vaaliruhtinas Maksimilian II etenivät kohti Itävallan pääkaupunki Wieniä. Samaan aikaan Marlborough oli jäänyt jumiin Alankomaihin, joka oli haluton lähettämään omia joukkojaan kauas Keski-Eurooppaan.
Marlborough laati salaisen suunnitelman tilanteen ratkaisemiseksi. Suunnitelman yksityiskohdista sai etukäteen tietää vain Englannin kuningatar Anna. Marlborough johti 70 000:n miehen armeijan kohti Moselin laaksoa. Alue oli tarpeeksi lähellä Alankomaita sen suojelemiseksi ja samalla lähistön kaksi ranskalaista armeijaa olettaisivat hänen pysyttelevän pohjoisessa. Todellinen tarkoitus oli kuitenkin rientää Wienin avuksi.
19. toukokuuta matkaan lähteneille joukoille oli varattu salaa tarvikkeita 400 kilometrin marssia varten Reinin vartta pitkin Baijeriin. Alankomaiden tajuttua armeijan marssineen Moselin laakson ohi pysähtyminen oli jo liian myöhäistä. Marlborough ylitti Reinin sen itärannalle Koblenzissa, josta viiden viikon marssin jälkeen Marlborough oli viimein saapunut Tonavalle Baijerissa nyt 80 000 meistä käsittävän armeijan kanssa. Tonavan varrella sijainnut Donauwörth vallattiin 2. heinäkuuta ja Marlborough oli nyt asettanut itsensä ranskalais-baijerilaisen armeijan ja Wienin väliin. Hänen joukoihinsa liittyi Savoijin ruhtinas Eugenin 20 000 miestä ja Badenin rajakreivi Ludvig Vilhelmin armeija.
Noin 56 000:n miehen ranskalais-baijerilaista armeijaa johtivat kokeneet marsalkat Ferdinand de Marsin ja Camille d'Hostun. Armeija oli saapunut suurien vaikeuksien jälkeen Baijeriin Schwarzwaldin läpi. Armeija oli menettänyt kolmanneksen hevosistaan räkätaudin takia. Lopulta armeija oli kuitenkin päässyt leiriytymään Tonavan pohjoispuolelle Höchstädtissä Blindheimin ja Lutzingenin kylien välissä. Blindheim muodosti armeijan toisen sivustan ja Oberglau toisen. Asemia suojasi edestä pieni soinen Nebeljoki ja ylämäki. Marlborough ja Eugene olivat leiriytyneet armeijoineen idässä Donauwörthissä. Badenin rajakreivi lähti johtamaan Ingolstadtin piiritystä.
Marlborough liikutti joukkonsa lähemmäs vihollista 12. elokuuta. Hänen komennossaan oli nyt 52 000 miestä ja 60 tykkiä. Marlborough lähetti joitakin miehiään ranskalaisten asemiin. Miehet jäivät tarkoituksella kiinni ja esittivät armeijansa liikkuvan kohti pohjoista. D'Hostun oli taipuvainen uskomaan näiden kertomuksia. Hän ei uskonut Marlborough'n uskaltavan yrittävän suoraa hyökkäystä hyviä puolustusasemiaan vastaan. Marlborough'n miehet valmistelivat kuitenkin Nebeljoen ylitystä seuraavana yönä.
Taistelu
Taistelut Blindheimissa olivat täydessä käynnissä puolenpäivän aikaan. Yritykset vallata Blindheim torjuttiin ja liittouma kärsi suuria tappioita. Ranskalainen ratsuväki lähetettiin tekemään loppu hyökkääjistä, mutta ratsuväki joutui Nebelillä piilotelleiden hesseniläisen jalkaväen väijyttämäksi. Ratsuväki lyötiin takaisin ja se vetäytyi kaaoksessa. Blindheimissa tilanteen kehityksestä säikähtänyt ranskalainen komentaja kokosi suurimman osan jalkaväestään kylään, jossa 5 000:ta liittouman sotilasta vastassa oli nyt 12 000 ranskalaista. Samaan aikaan Oberglau kukistui huolimatta ranskalaisten puolella taistelleiden irlantilaisten kiivaasta vastarinnasta. Eugenen onnistui puolestaan pidätellä de Marsinin ja Baijerin joukkoja tappioista huolimatta.
Seuraukset
thumb|Taistelun muistomerkki Lutzingenissa. Liittouma oli ottanut 14 000 sotavankia, vallannut 100 tykkiä sekä 129 jalkaväen ja 110 ratsuväen lippua. Ranskalaisten ja baijerilaisten tappiot kaatuneina ja haavoittuneina olivat arviolta yhteensä noin 20 000 miestä. Myös liittouma oli kärsinyt merkittäviä tappioita, heidän puolellaan kaatui tai haavoittui noin 14 000 miestä. Voittoa on joskus pidetty Englannin sotahistorian suurimpana. Taistelu ei kuitenkaan ratkaissut sotaa, joka jatkui vielä yhdeksän vuoden ajan.
Marlborough palasi Lontooseen joulukuussa 1704 saaden sankarin vastaanoton. Englantiin saapui myös vangiksi jäänyt d'Hostun, jonka yhdeksi saavutukseksi jäi sellerin tuominen englantilaiseen keittiöön.
Adalbert Lontschar
Adalbert Lontschar (10. syyskuuta 1885 − 27. tammikuuta 1947) oli Wehrmachtin kenraalimajuri toisen maailmansodan aikana. Hän oli syntynyt Marburgissa Itävallassa, ja liittyi Itävalta-Unkarin armeijaan vuonna 1905. Hänet ylennettiin luutnantiksi vuonna 1908. Ennen toista maailmansotaa hän palveli Tirolin jääkärirykmentissä vuonna 1938 ja 53. jalkaväkirykmentissä vuonna 1939. Vuonna 1933 hänet ylennettiin everstiluutnantiksi ja everstiksi juuri ennen Saksan salamasodan alkua helmikuussa 1939. Vuonna 1941 hänet ylennettiin kenraalimajuriksi, ja hän palveli 39. ja 14. Wehrmachtin jalkaväkirykmenttien komentajana. Myöhemmin hänestä tuli 724. jalkaväkirykmentin komentaja. Rykmentti operoi Balkanilla, ja osallistui myös partisaanien vastaiseen taisteluun. Vuonna 1943 Lontscharista tuli koko Belgradin komendantti. Hänet tuomittiin sodan jälkeen Belgradissa kuolemaan sotarikoksista ja hirtettiin vuonna 1947.
Äitijumalatar
pienoiskuva|[[Willendorfin Venus, nuoremmalta paleoliittiselta kivikaudelta peräisin oleva patsas.]] Äitijumalatar on ikivanha jumaluus, jonka on ymmärretty synnyttävän elämää ja luovan edellytyksen viljan kasvulle.
Äitijumalattareksi on luettu useita erityyppisiä jumalattaria, jotka edustavat luovuutta, synnytystä, hedelmällisyytä, sukupuoliyhteyttä, hoivaa sekä kasvun kiertokulkua. Niinkin erilaisia hahmoja kuin kivikautiset venukset ja Neitsyt Maria on pidetty äitijumalattarina.
Äitijumalatar ja Äiti Maa/Maaemo sekoitetaan usein keskenään, mutta nämä tulisi katsoa omiksi jumalatartyypeiksi. Äiti Maa on kosminen ja ikuinen hahmo, hedelmällinen kaiken lähde, kun taas äitijumalatar on erityinen ja yksilöllinen elinvoiman lähde sekä voimakkaasti seksuaalinen jumalatar, jonka on oltava säännöllisin väliajoin yhdynnässä. Äitijumalattaret ovat usein taivaallisen parin toinen puolisko, ja mytologioissa kuvataan usein heidän puolisoitaan, jotka voivat monesti olla myös kuolevaisia miehiä.
Useimpien äitijumalatarten myyteille ovat tyypillisiä jumalattaren katoamiset ja ilmestymiset sekä hänen jumalallisen avioliittonsa juhlinta. Hänen katoamisellaan on kosmisia seurauksia: seksuaalisuus ja kasvu sammuvat. Äitijumalattaren paluu, mieskumppanin valinta ja yhdyntä hänen kanssaan palauttavat hedelmällisyyden. Tämän jälkeen jumalattaren puoliso siirretään usein syrjään tai lähetetään alamaailmaan, jotta hänet voidaan korvata seuraavana vuonna.
Äitijumalattaren toinen tärkeä muoto korostaa hänen äitiyttään. Äitijumalatar on taivaallisen lapsen suojelija ja hoitaja – ja välillisesti koko ihmiskunnan. Tämä jumalattaren muoto esiintyy usein kuvataiteissa runsaspovisena tai monirintaisena hahmona, joka pitelee lasta.
Äitijumalatar takaa elämän jatkumisen ja on maan jumaluus. Maasta kasvaa vilja, ja maahan ihminen palaa kuoltuaan. Äitijumalatar valvoo ikuista kiertokulkua. Äitijumalatarta voidaan sanoa myös "suureksi äidiksi". Kivikauden luolataiteessa esiintyvä lihava nainen lienee äitijumalatar. Myöhemmin neoliittisen kauden maanviljelijät tekivät savesta pieniä äitijumalattaren patsaita. Nuoremman kivikauden maanviljeilijäyhteiskunnat olivat matriarkaatteja, joissa suku laskettiin äidin, ei isän mukaan.
Äitijumalatarta palvottiin Roomassa nimillä Magna Mater, Rhea ja Gaia. Kreikassa ja Vähässä-Aasiassa tämä jumaluus oli nimeltään Kybele.
Reptile Ride
Reptile Ride on helsinkiläisen death metal -yhtyeen Amoralin vuonna 2007 ilmestynyt kolmas studioalbumi. Se sijoittui Suomen albumilistalla parhaimmillaan sijalle 5.
Levyltä julkaistiin kaksi nettisingleä; ”Mute” ja ”Leave Your Dead Behind”, joista jälkimmäisestä kuvattiin myös musiikkivideo.
Jane Saville
Jane Saville (s. 5. marraskuuta 1974) on entinen australialainen kävelijä.
Saville kilpaili 1990 Plovdivin nuorten MM-kisoissa, joissa sijoittui 5 000 metrin ratakävelyssä kolmanneksitoista ajalla 23.42,46 ja 1992 Soulin nuorten MM-kisoissa, joissa voitti samalla matkalla hopeaa ajalla 21.58,64. Vuonna 1997 hän käveli kävelyn maailmancupissa 10 kilometrin kävelyssä neljänneksikymmenenneksi ajalla 45.19 ja karsiutui Ateenan MM-kisoissa 10 000 metrin ratakävelyn alkuerissä ajalla 46.12,76. Kaksi vuotta myöhemmin hän oli kävelyn maailmancupissa 20 kilometrin kävelyssä kahdeksastoista ajalla 1.31.58 ja Sevillan MM-kisoissa samalla matkalla seitsemäs. Saville johti Sydneyn olympialaisissa 2000 20 kilometrin kävelyä ylivoimaisesti, mutta juuri ennen maalia hänet hylättiin. Hänet hylättiin myös seuraavana vuonna Edmontonin MM-kisoissa.
Anuanurunga
Anuanurunga on pieni asumaton atolli Ranskan Polynesiassa Tyynellämerellä. Atolli kuuluu Gloucesterin herttuan saariin, joka on osa Tuamotua. Lähin Anuanurungaa oleva saari on 23 kilometrin päässä oleva Nukutepipi. Atollin saarien yhteispinta-ala on noin 7 neliökilometriä.
Anuanurunga on pyöreä atolli, jonka halkaisija on suunnilleen 3,3 kilometriä. Sen muodostavat neljä isompaa ja muutama pieni saari. Atollin riutat ovat suhteellisen laajat, jotka sulkevat täysin sisäänsä atollin laguunin.
Ensimmäisenä eurooppalaisena Anuanurungan näki brittiläinen laivastoupseeri ja tutkimusmatkailija Philip Carteret vuonna 1767. Hän nimesi atollin "Neljäksi kruunuksi".
San Francisco
San Francisco on Yhdysvaltain Kalifornian osavaltiossa sijaitseva kaupunki ja piirikunta. Kaupunki sijaitsee San Franciscon niemimaan kärjessä, ja sitä ympäröi lännestä Tyynimeri ja idästä San Franciscon lahti. Itse kaupunki on mäkistä maastoa ja sijaitsee maanjäristysalueella. San Franciscon arvioitu väkiluku vuonna 2014 oli 852 469. San Franciscon lahden ympäristön metropolialue (San Francisco Bay Area) on noin 8,6 miljoonalla asukkaalla maan viidenneksi suurin suurkaupunkialue.
Kaupunki on tunnettu vapaamielisyydestään. 1950-luvulta alkaen sitä on pidetty Yhdysvaltain ala- ja vaihtoehtokulttuurien keskuksena, ja sillä oli tärkeä asema muun muassa beatnikien ja hippiliikkeen keskuudessa. Scott McKenzien 1967 laulama hittikappale ”If You're Going to San Francisco (Be Sure to Wear Some Flowers in Your Hair)” on maailmankuulu. Kaupunki oli myös 1990-luvun lopun IT-kuplan keskus Yhdysvalloissa. San Franciscon Bay Area on myös thrash metalin syntypaikka. San Franciscon eteläpuolista aluetta, jolla toimii paljon korkean teknologian yrityksiä, kutsutaan nimellä Piilaakso.
Kaupungin pormestarina toimi vuoden 2011 tammikuusta alkaen demokraattien Edwin M. Lee, jonka kaupungin Board of Supervisors valitsi tehtävään vuodesta 2003 pormestarina toimineen, mutta kesken toisen kautensa Kalifornian varakuvernööriksi siirtyneen Gavin Newsomin tilalle. Hän kuoli 12. joulukuuta 2017. Hänen jälkeensä pormestariksi valittiin London Breed.
Kaupunki on saanut nimensä Pyhästä Franciscus Assisilaisesta, joka eli Italiassa 1200-luvulla. Joskus kaupunkia kuulee kutsuttavan sanalla "Frisco", mutta paikalliset asukkaat eivät suhtaudu kutsumanimeen kovinkaan hyväksyvästi.
Historia
Kaupunki kasvoi nopeasti vuonna 1848 alkaneen Kalifornian kultaryntäyksen ansiosta. Tuolloin kahdessa vuodessa (tammikuu 1848 – joulukuu 1849) kaupungin väkimäärä nousi 1000 asukkaasta 25 000 asukkaaseen.
Meriteitse saapuneiden asukkaiden rynnättyä kultakentille huomattava määrä laivoja jäi kaupungin satamaan vaille käyttöä tai vähäiselle käytölle kuten kaupaksi tai ravintolaksi. Tuolloin rantaviiva kulki huomattavasti eri kohdassa kuin nykyisin. 1850-luvulla satama ulotettiin laitureiden avulla yhä kauemmas lahdelle ja rakennuksia rakennettiin paalujen varaan laivojen sekaan. Seuraavien kahden vuosikymmenen aikana poukama täytettiin hiekalla. Kaupungin katujen ja rakennusten alle jäi yli 40 laivaa, joita on löytynyt pitkin 1900-lukua erinäisten rakennusprojektien yhteydessä.
Kaupunkiin tuli kultaryntäyksen jälkeen paljon kiinalaisia siirtotyöläisiä rakentamaan transamerikkalaista rautatietä. He perustivat San Franciscon Chinatownin.
Huhtikuun 18. päivänä 1906 San Francisco lähes tuhoutui maanjäristyksessä, mutta se uudelleenrakennettiin nopeasti. Maanjäristys oli pahimpia Yhdysvalloissa koskaan sattuneista (Mw 7,9 ).
1950- ja 1960-luvulla San Franciscosta tuli maailman hippikulttuurin keskus. 1990-luvulla kaupunkiin perustettiin paljon tietotekniikan alan yrityksiä, joista suuri osa katosi vuoden 2001 IT-kuplan puhkeamisessa.
Maantiede
thumb|vasen|220px|San Francisco satelliittikuvassa maaliskuussa 2019. Yhdysvaltojen Census Bureaun mukaan kaupungin pinta-ala on 600,7 km², josta maata on 120,9 km² ja vettä 479,7 km². Veden osuus on 79,86 prosenttia.
San Francisco sijaitsee lähellä San Andreasin siirrosta, joten kaupunki on hyvin altis maanjäristyksille.
Ilmasto
San Franciscoa ympäröi vesi kolmelta suunnalta. Kaupungin ilmastoon vaikuttaakin suuresti Tyynen valtameren kylmä merivirta. Sää on ympäri vuoden erittäin leuto ja alueella vallitsee välimerenilmasto. Kesät alueella ovat viileitä ja sumuisia. Päivän ylin keskilämpötila on 15–20 °C. Talvet ovat suhteellisen lämpöisiä, eikä lämpötila juurikaan laske pakkasen puolelle.
Tammikuussa yön alin lämpötila on keskimäärin 8 °C ja päivän ylin lämpötila 14 °C. Syyskuussa alin lämpötila on 13 °C ja ylin lämpötila 22 °C. Keskimääräinen vuotuinen sademäärä on 566 millimetriä. Heinäkuussa ja elokuussa ei sada käytännössä lainkaan.
thumb|[[San Franciscon kaupungintalo]]
Kaupunginosat ja nähtävyydet
vasen|thumb|San Franciscolle tunnusomainen raitiovaunu. San Francisco koostuu kaupunginosista, joista tunnetuimpia ovat Downtown, Chinatown, Fisherman's Wharf ja Castro.
San Franciscon Downtown on laaja ja täynnä pilvenpiirtäjiä ja kauppakatuja. Downtownin Union Square on kaupungin keskipiste. Chinatown on San Franciscon kuuluisimpia kaupunginosia, ja maailman suurin kiinalaiskeskittymä Aasian ulkopuolella. Kiinalaiset alkoivat muuttaa San Franciscoon 1850-luvulla. Chinatown on kehittynyt siitä getosta, johon San Franciscon kaupungin perustajat pakottivat kiinalaiset 1800-luvulla. San Franciscossa asuu yli 80 000 kiinalaista. Kanta-asuinaluetta rajoittavat Broadway sekä Bush, Kearny ja Stockton ja sen värikkään keskustan muodostavat Grand Avenuen kahdeksan korttelia.
thumb|[[Golden Gate Bridge]] vasen|thumb|Castro Districtin sateenkaarikaupunginosa. Fisherman's Wharf, kaupunginosa aivan San Franciscon koilliskärjessä, toimi 1800-luvulla kalastajien asuinpaikkana. Nykyisin Fisherman's Wharf on tunnettu paitsi vanhoista laivoista ja laitureista niin myös kalaruuista, lukuisista kaupoista, merileijonista sekä näkymistä yli San Francisco Bayn. Fisherman's Wharfin ja liikekorttelin välimaastossa Telegraph Hillillä sijaitsee 63 metriä korkea Coit Tower, jonka Lillie Hitchcock Coit rakennutti vuonna 1933 muistomerkiksi kaupungin palomiehille ja itselleen.
Castron alue tunnettiin aikoinaan myös nimillä Finn Town ja Little Scandinavia. Kaupunginosalla on nimittäin vahva suomalaishistoria Suomen suurruhtinaskunnan ajalta. Castron englanninkielisestä Wikipedia-artikkelista kolmasosa käsittelee sen suomalaishistoriaa. Castro on saanut nimensä José Antonio Castrolta (1808–1860), joka oli Kalifornian (tuolloin Meksikon Alta Kalifornian provinssi) kuvernöörinä 1835–1836. Nyttemmin Castro tunnetaan ympäri maailmaa HLBT-kaupunginosana, yhtenä niistä paikoista, joista seksuaalista tasa-arvoa vaativat liikkeet alkoivat järjestäytyä 1960- ja 1970-luvuilla.
San Francisco on tunnettu myös ”kaapeli­raitio­vaunuistaan” (cable car), jotka kulkevat ilman moottoria maahan upotettujen kaapeleiden avulla. Kaupungissa on käytössä kolme kaapelivaunulinjaa: Powell-Hyde, Powell-Mason ja California Street. Vaunut kehitti Andrew Smith Hallidien toimeksiannosta William Eppelsheimer, ja ne otettiin alun perin käyttöön vuonna 1873.
Alcatraz, San Franciscon edustalla sijaitseva vankilasaari on nykyisin kaupungin kuuluisimpia nähtävyyksiä. Alcatrazista tehtiin liittovaltion vankila vuonna 1934, ja sen toiminta lopetettiin vuonna 1963.
Yhtenä nähtävyytenä on myös tiedekeskus Exploratorium.
Televisiosarjasta Myytinmurtajista tutut Adam Savage ja Jamie Hyneman tekivät kokeitaan San Franciscossa M5 Industries -studiolla, jonka Hyneman omistaa.
San Francisco elokuvissa
Kaupunkia on käytetty taustana useissa elokuvissa. Alfred Hitchcock sijoitti Vertigon (1958) tapahtumat San Franciscoon ja sen ympäristöön. Elokuvassa näkyvät Golden Gate -silta, Coit Tower -torni, taidemuseo San Francisco Museum of Fine Arts (Legion of Honor) ja 97 kilometrin päässä San Juanin laaksossa sijaitseva vanha lähetysasema San Juan Bautista. Mission Doloresin kirkon hautausmaalla oli pitkään fiktiivisen Carlotta Valdesin hautakivi Vertigo-pyhiinvaeltajia varten.
Myös elokuva Kotia kohti II – Seikkailu San Franciscossa sijoittuu San Franciscoon. Elokuvassa näytetään muun muassa kaupunkia ja Golden Gate, josta eläimet menevät kotia kohti.
San Franciscoon sijoittuu myös Steve McQueenin tähdittämä ja Peter Yatesin ohjaama toimintaelokuva Bullitt (1968), jonka maineikas takaa-ajokohtaus kuvattiin kaupungin mäkisillä kaduilla.
Clint Eastwood esitti pääroolia Don Siegelin kuuluisassa elokuvassa Likainen Harry (1971). Eastwood palasi kotikaupunkiinsa San Franciscoon saman ohjaajan elokuvassa Pako Alcatrazista (1979), jossa kaupunki tosin jää tyystin näkemättä.
Walter Hillin ohjaama toimintaelokuva 48 tuntia (1982) ja sen jatko-osa Toiset 48 tuntia (1990) sijoittuvat San Franciscoon. Vuoden 1985 James Bond -elokuva 007 ja kuoleman katse sijoittuu osittain Piilaakson ja Golden Gate Bridgen ympäristöön.
Star Trek IV: kotiinpaluu (1986) sijoittuu pääosin San Franciscoon.
Vuonna 2006 ensi-iltansa saaneen supersankarielokuvan X-Men: Viimeinen kohtaaminen lopputaistelu sijoittuu Golden Gaten ja Alcatrazin ympäristöön.
Woody Allenin vuonna 2013 ensi-iltansa saanut draamakomedia Blue Jasmine on kuvattu pääosin San Franciscossa.
Aiheesta muualla
thumb|600px|center|San Franciscon keskustaa yöllä
Matti Manninen
Matti Manninen on muun muassa seuraavien henkilöiden nimi:
Ramat HaSharon
Ramat HaSharon on kaupunki Keski-Israelissa Tel Avivin hallintoalueella. Kaupunki on perustettu alun perin moshavana vuonna 1923 ja vuoden 2017 lopussa sen asukasluku oli 46 019.
Maantiede
Ramat HaSharon sijaitsee Israelin keskiosassa Tel Avivin kaupungin pohjoispuolella. Kaupunki on osa Tel Avivin nykyistä konurbaatiota, eli yhteen kasvanutta kaupunkialuetta. Kaupunkiin hallinnollisesti kuuluvan alueen pinta-ala on 22 km².
Historia
Ramat HaSharon perustettiin vuonna 1923, jolloin nykyisen kaupungin paikalla aloitti toimintansa pääasiassa sitrushedelmiä kasvattanut moshava. Sitrushedelmien viennistä tuli huomattavasti hankalampaa toisen maailmansodan aikana, jolloin paikalliset siirtyivät kasvattamaan kasviksia. Vuonna 1947 kaupungin asukasluku oli 1 150. Israelin itsenäisyyssota alkoi vuonna 1948 ja sodan jälkeen Ramat HaSharoniin perustettiin Israeliin saapuvien juutalaissiirtolaisten väliaikainen sijoitusleiri. Kaupungin asukasluku kasvoi, kun leirin asukkaat alkoivat vähitellen saada vakinaisia asuntoja. Kaupunki menetti pikku hiljaa maaseutuidyllinsä ja nykyisin Ramat HaSharon on osa Tel Avivin suurempaa rakennettua kaupunkialuetta.
Väestö
Ramat HaSharonin asukasluku oli Israelin tilastokeskuksen mukaan vuoden 2017 lopussa 46 019. Vuonna 2002 asukasluku oli 35 600, vuonna 1970 17 600 ja vuonna 1858 8 200.
Leonard Cohen
Leonard Norman Cohen (21. syyskuuta 1934 Montreal, Kanada – 7. marraskuuta 2016 Los Angeles, Kalifornia, Yhdysvallat ) oli kanadalainen laulaja-lauluntekijä, runoilija ja kirjailija.
Laulajanurallaan Cohen saavutti suosiota erityisesti Euroopassa. Yhdysvalloissa hänet tunnettiin ensisijaisesti lauluntekijänä, jonka lauluja ovat levyttäneet lukemattomat merkittävät artistit. Vuonna 2008 Cohen nimettiin Rock and Roll Hall of Fameen ja vuonna 2010 Songwriters Hall of Fameen.
Tausta
Leonard Cohen syntyi vuonna 1934 montrealilaisen vaatetusliikkeen omistajan Nathan Cohenin poikana. Leonardin äiti Masha oli liettualaista rabbisukua, kuten miehensäkin. Leonardilla oli sisar Esther (k. 2014). Cohenit olivat Montrealissa ulkopuolisia: he olivat englanninkielisiä juutalaisia kaupungissa, jossa kaksi kolmasosaa asukkaista oli ranskankielisiä ja osa juutalaistakin jiddišinkielisiä. Liike-elämässä menestyneet keskiluokkaiset Cohenit asuivat myös etäällä kaupungin muista juutalaisista. Perheen irlantilaisen lastenhoitajan kautta Leonard sai tilaisuuden tutustua myös katolisuuteen, ja siitä sai alkunsa Leonardin pitkäaikainen hengellisen etsintä myös oman uskonnon ulkopuolelta. Perheen isä kuoli, kun Leonard oli 9-vuotias.
Cohen opiskeli neljä vuotta McGill-yliopistossa kirjallisuutta, kirjanpitoa ja yritysoikeutta. Hän oli yliopiston väittelykerhon puheenjohtaja, kuului kaupungin pieneen englanninkieliseen runoilijapiiriin ja sai julkaistuksi runojaan paikallisessa runolehdessä CIV/n. Hän perusti covereita soittavan countrymusiikkitrion The Buckskin Boys juutalaisten järjestötoveriensa kanssa. Hän myös lausui omia runojaan yleisön edessä säestyksen kanssa, mutta ei vielä kirjoittanut lauluja.
Kirjailijanura
Valmistuttuaan McGillistä Cohen julkaisi vuonna 1956 ensimmäisen runokokoelmansa Vertailkaamme mytologioita (Let Us Compare Mythologies), jonka runoista monet hän oli kirjoittanut teini-ikäisenä. Cohenin tärkeimpiä teemoja olivat jo tuolloin uskonto ja seksi. Kirja sai hyvät arvostelut, vaikka konservatiiviset kriitikot vierastivatkin runojen aiheiden modernia rankkuutta. Kirjan ensimmäinen painos myytiin nopeasti loppuun, ja Cohenin maine lupaavana kanadalaisena runoilijana vahvistui maan pienissä runoilijapiireissä.
Cohen jatkoi opintojaan New Yorkin Columbian yliopistossa, missä hänen esikuvansa García Lorca oli myös opiskellut. Cohen ei kuitenkaan nauttinut opiskelusta eikä liian keskiluokkaisena tehnyt läpimurtoa myöskään kaupungin beat-runoilijoiden piireihin. Palattuaan Montrealiin hän yritti löytää töitä, sillä runoilijan tulot eivät riittäneet elämiseen. Hän ei päässyt etsiväksi eikä poliisivoimiin, sillä hänellä oli joukko ehdollisia tuomioita järjestyshäiriön tuottamisesta ja virkavallan vastustamisesta, eikä hän löytänyt töitä opettajanakaan. Cohen onnistui kuitenkin vuonna 1959 saamaan 3 000 dollarin suuruisen kirjailija-apurahan ja julkaisusopimuksen seuraavalle kirjalleen.
Apurahan turvin Cohen muutti joulukuussa 1959 englanninkielisen kirjallisuuden sydänmaille Lontooseen. Hampsteadissa hän kirjoitti ensimmäistä romaaniaan ja kävi iltaisin ahkerasti karibialaisten siirtolaisten yökerhoissa. Puolen vuoden kuluttua hän pakeni Lontoon kurjaa säätä kreikkalaiselle Hydran saarelle. Hän osti perintörahoillaan saarelta talon, johon hän asettui naisystävänsä ja tämän pojan kanssa. Saarella hän viimeisteli romaaniaan ja kävi aika ajoin Kanadassa ansaitsemassa rahaa Kreikassa elämiseen.
Vuonna 1961 Cohen teki matkan vallankumouksen jälkeiseen Kuubaan, minne hänet houkutteli seikkailunhalu ja poliittinen uteliaisuus. Kuuban todellisuuden näkeminen hälvensi Cohenin romanttista ihanteellisuutta, ja se erotti hänet 1960-luvun taiteilijapiireistä; vasta 1990-luvulla hän ryhtyi kirjoittamaan poliittisesti.
Cohenin toinen runoteos Lauluja (The Spice-Box Of Earth) ilmestyi 1961. Kokoelma oli edeltäjäänsä kypsempi ja monipuolisempi ja sai hyvät arvostelut. Sitä myytiinkin hyvin.
Cohen palasi Hydralle, jossa jatkoi perhe-elämää ja romaaninsa viimeistelyä. Hän laajensi uskontoihin perehtymistään tutustumalla itämaisiin ajatussuuntiin, etenkin Tiibetiläiseen kuolleiden kirjaan ja Yijingiin. Hän käytti tuona aikana myös paljon eri huumeita, etenkin oopiumia. Cohenin pitkään valmisteilla ollut omaelämäkerrallinen kehitysromaani Lempileikki (The Favourite Game) ilmestyi vihdoin 1963. Romaani käsittelee samoja aikanaan rohkeita aiheita kuin Cohenin runotkin, kuten seksiä, itsetyydytystä ja väkivaltaa. Kirja sai suopean vastaanoton ja nosti Cohenin Kanadan kirjailijoiden eturiviin. Myynti jäi kuitenkin vähäiseksi, osittain siksi, että se ilmestyi Kanadassa vasta 1970.
Cohenin seuraava runokokoelma Flowers for Hitler ilmestyi 1964 ja käsitteli nimensä mukaisesti paljolti toisen maailmansodan aikaisia tapahtumia. Sitä seurasi 1966 Cohenin toinen romaani, Kauniit häviäjät (Beautiful Losers), kiihkeästi kemiallisin avuin kirjoitettu, rivoudessaan ja sekavuudessaan postmoderni ja hämmentävä teos. Arvostelut olivat osin hyvät, mutta myynti jäi vähäiseksi, vaikka se kasvattikin edelleen Cohenin kirjailijanmainetta.
Toisen romaanin heikko myynti sai Cohenin tajuamaan, ettei hän pystyisi elättämään itseään kirjailijana. Hän oli siihen asti odottanut asioiden järjestyvän itsestään eikä ollut suunnitellut tulevaisuuttaan. Seuraava runokokoelma Parasites of Heaven tuotti myös heikosti, ja Cohen siirtyikin vuonna 1966 taloudellisista syistä runoilijasta laulajaksi ja jatkoi runokokoelmien julkaisemista harvakseltaan. Vanhaa tuotantoa ja muutamia uusia runoja sisältävä kokoelma Selected Poems (1968) oli kuitenkin menestys, ja Yhdysvalloissa sitä myytiin peräti 200 000 kappaletta. thumb|250px|Leonard Cohen [[Trouville-sur-Merissä Normandiassa vuonna 1988.]] Cohenin seuraava, uusia runoja sisältävä, sisäänpäin katkerasti katsova kokoelma Rakkauden orjat (The Energy Of Slaves) ilmestyi 1972 ja sitä seuraava, samansävyinen Death Of A Lady’s Man vuonna 1978. Kumpikaan kokoelma ei saavuttanut yleisön tai kriitikkojen suosiota.
Vuonna 1984 ilmestyi Cohenin runokokoelma Armokirja (Book of Mercy). Se oli 50 uuden psalmin hengellinen kokoelma ja sävyltään 1970-luvun kokoelmia toiveikkaampi. Cohen suunnitteli aluksi levyttävänsä runot jousikvartetin kanssa, mutta luopui kuitenkin ajatuksesta.
Häneltä jäi ennen kuolemaansa kesken suurehko runoteos, joka oli jo lähes valmis.
Laulajanura
Cohen aloitti laulajanuransa 31-vuotiaana vuonna 1966. Cohenin ensimmäiset julkiset esiintymiset olivat New Yorkin NMKY:ssä ja kolme kuukautta myöhemmin kanadalaisessa Take 30 -TV-ohjelmassa, missä hän esitti laulunsa ”The Stranger Song” (silloin nimeltään ”Traveller”), ”Suzanne” ja ”So Long Marianne”. Hydran saarella transistoriradion varassa asunut Cohen ei tuntenut 1960-luvun musiikki-ilmastoa, mutta löysi pian Bob Dylanin musiikin. Hän myös tutustui New Yorkissa kaupungin folk-piireihin ja antoi Judy Collinsin levyttää laulujaan, kuten ”Suzannen” ja ”Bird On The Wiren”.
Vuonna 1967 Cohen teki levytyssopimuksen Columbia-yhtiön kanssa ja julkaisi ensimmäisen albuminsa Songs of Leonard Cohen joulukuussa 1967. Sillä on useita lauluja, jotka ovat säilyneet Cohenin tunnetuimpina ja useimmin muiden esittäjien lainaamina lauluina. Albumin teon aikana Cohenilla ja sen tuottajalla John Simonilla oli erimielisyyttä kappaleiden sovituksesta, mutta jälkikäteen Cohen ymmärsi Simonin ratkaisut. Albumi sai kohteliaat arvostelut. Rolling Stonen mukaan epätasaisella albumilla oli kolme loistavaa laulua, ja New York Times näki Cohenin runollisuudelle tarvetta, vaikka hän kalpeneekin Dylanin rinnalla. Albumi käväisi vain hetken yhdysvaltalaisen Billboardin listalla, mutta menestyi paremmin Britanniassa ja muualla Euroopassa, kuten Cohenin kaikki myöhemmätkin albumit.
Ensimmäisen albuminsa ilmestymisen jälkeen Cohen muutti Nashvillen laitamille pienelle maatilalle. Nashvillessä hän teki toisen albuminsa, edeltäjää synkkämielisemmän Songs from a Room (1969), jonka tunnetuin kappale on Judy Collinsin aiemmin jo levyttämä ”Bird On The Wire”. Se nousi brittilistojen kakkoseksi ja oli suosittu myös Ranskassa, mutta ei menestynyt Yhdysvalloissa.
Vuonna 1970 Cohen aloitti ensimmäisen kiertueensa Saksasta ja esiintyi muun muassa Isle of Wightin festivaalilla. Palattuaan Nashvilleen hän äänitti kolmannen albuminsa Songs of Love and Hate (1971). Se jatkoi Cohenin tuttua synkistelevää linjaa, vaikka sovitukset olivatkin edeltävää albumia pirteämmät. Sen myyntiluvut jäivät kuitenkin edeltäjiään pienemmiksi.
Vaikka Cohen ei saanutkaan musiikkiaan kaupaksi toivomallaan tavalla, siitä kiinnostuivat esimerkiksi elokuvantekijät. Heistä tunnetuimpia olivat Robert Altman, joka otti Cohenin levytyksiä elokuviinsa McCabe ja Mrs Miller (1971) ja Mitkä häät! (1978), sekä Rainer Werner Fassbinder, joka käytti Cohenin musiikkia useassa teoksessaan 1970-luvulla. Cohenin menestys takasi hänelle kuitenkin jo mukavan elintason, vaikka hän itse valittikin taloustilanteen kohennuttua elämänlaatunsa vain heikentyneen ahdistavan hotellielämän vuoksi.
Cohen äänitti seuraavan albuminsa New Yorkissa. New Skin for the Old Ceremony (1974) oli edeltäjiään omaelämäkerrallisempi ja sisälsi muun muassa kappaleen ”Chelsea Hotel #2”. Kuten ennenkin sitä myytiin suopeista arvosteluista huolimatta huonosti Yhdysvalloissa, mutta hyvin Euroopassa. Musiikillisesti ensimmäiset albumit olivat lähinnä folkia, mutta 1970-luvulta lähtien mukaan tuli pop-vaikutteita. Aiemmista albumeista poikkeava oli vuonna 1977 ilmestynyt Death of a Ladies’ Man, jolle tuottaja Phil Spector toi tuotannolleen tyypillisen mahtipontisen äänimaailman. Seuraavalla albumillaan Recent Songs (1979) Cohen palasi yksinkertaisempaan tyyliin.
Vuonna 1984 ilmestyneellä Various Positions -albumilla Cohen nojasi vahvasti syntetisaattorin ja rumpukoneen käyttöön. Sen tunnetuin kappale oli ”Hallelujah”, josta usea artisti on sittemmin levyttänyt oman versionsa. Columbia ei julkaissut levyä Yhdysvalloissa ennen vuotta 1990, ja Passport Records onnistui myymään levyä siellä vain muutamia tuhansia kappaleita. Vuonna 1988 ilmestynyt, yhä syntetisaattoreita hyödyntävä I’m Your Man menestyi edeltäjäänsä paremmin. Sen tunnetuimpia kappaleita ovat ”Tower of Song” ja ”First We Take Manhattan”, joista jälkimmäisen Cohen oli antanut edellisenä vuonna taustalaulajansa Jennifer Warnesin laulettavaksi tämän soololevylle. I’m Your Man sai hyvät arvostelut, nousi monissa Euroopan maissa listojen kärkeen ja elvytti samalla Cohenin uran.
Vuonna 1992 Cohen julkaisi The Futuren, joka oli aiempia albumeita selvästi poliittisempi ja kommentoi ajan levottomuuksia, kuten Persianlahden sotaa, Tiananmenin aukion tapahtumia, kommunismin romahdusta ja Los Angelesin mellakoita. Cohen sai tunnustusta sanoituksistaan, mutta albumin sanoma oli suurelle yleisölle liian synkkä 1990-luvun optimistisessa ilmapiirissä, ja myynti jäi Yhdysvalloissa vähäiseksi. Cohenin ikääntyminen ja tupakanpoltto olivat myös jo jättäneet jälkensä lauluääneen.
Ten New Songs (2001) oli Cohenin ja Sharon Robinsonin yhteinen hanke, jonka musiikkia he sävelsivät tahoillaan vuoron perään. Vuonna 2004 ilmestyi Dear Heather, jossa mukana oli Robinsonin lisäksi myös Cohenin naisystävä, laulaja ja pianisti Anjani Thomas. Cohen ei enää varsinaisesti laula levyllä, vaan puhuu ja kähisee rahisevalla äänellä. Vuonna 2008 Cohen aloitti pitkän kiertuetauon jälkeen sarjan maailmankiertueita, lähinnä rahapulassa, koska hän oli menettänyt omaisuutensa managerilleen. Raitistuttuaan ja lopetettuaan tupakanpolton hän oli myös saanut äänensä osittain takaisin ja pystyi laulamaan korkeammalta kuin pitkään aikaan.
Vuonna 2012 Cohen julkaisi albumin Old Ideas, joka sai hyvät arvostelut muun muassa Rolling Stonelta ja nousi Suomessa listakärkeen. Syyskuussa 2014 heti 80-vuotispäivänsä jälkeen hän julkaisi albumin Popular Problems. Albumi käsittelee konflikteja, katastrofeja ja kaikkivaltiasta, ja sillä on myös kaksi rakkauslaulua. Albumi sai ilmestyessään hyvät arvostelut.
Vuonna 2014 Rolling Stone -lehdessä äänestettiin Cohenin parhaita kappaleita. Äänestyksen voitti "Hallelujah", toiseksi tuli "Suzanne" ja kolmanneksi "Famous Blue Raincoat". Cohenin viimeiseksi levyksi jäi vuonna 2016 ilmestynyt You Want It Darker.
Cohen kuoli Los Angelesissa 7. marraskuuta 2016.
Teemat
Cohenin runot ja laulut käsittelevät etenkin rakkautta, uskontoa (erityisesti juutalaisuutta), seksiä, menetystä, masennusta, valtaa ja loppuaikoina myös kuolemaa.
Perhe
Cohen ei ollut koskaan naimisissa. Hänellä on suhteestaan taiteilija Suzanne Elrodin kanssa kaksi lasta, Adam ja Lorca, joista toinen on nimetty Cohenin ihaileman kirjailijan Federico García Lorcan mukaan. Ennen kuolemaansa Cohen seurusteli laulaja Anjani Thomasin kanssa, asui Los Angelesissa lähellä lapsiaan ja vietti osan vuodesta Montrealissa.
Omaisuuden menetys
Cohenin asuessa luostarissa hänen managerinsa Kelley Lynch oli kavaltanut lähes kokonaan Cohenin yli viiden miljoonan dollarin omaisuuden, eikä Cohenille jäänyt kuin 150 000 dollaria. Oikeudenkäynnin tuloksena Lynch määrättiin palauttamaan rahat, mutta toistaiseksi mitään ei ole tapahtunut. Tapaus ei musertanut Cohenia mutta sai hänet lähtemään jälleen konserttikiertueille.
Päihteet ja lääkkeet
Cohen käytti runsaasti huumeita, alkoholia ja masennuslääke Prozacia 1990-luvulle asti. Hän raitistui luostariaikana ja lopetti myös tupakoinnin 2000-luvulla.
Musiikkialbumit
Kaikki levyt on julkaissut Columbia Records.
Ibn Tulunin moskeija
Ibn Tulunin moskeija on Egyptiä hallinneiden tulunidien hallitsijasuvun perustaja Ahmad ibn Tulunin rakennuttama moskeija nykyisessä Kairossa. Rakennuskompleksi on valmistunut vuonna 876 ja se tunnetaan esimerkiksi spiraalin muotoisesta minareetistaan. Nykyisin moskeija on Egyptin vanhin alkuperäisessä ulkomuodossaan säilynyt moskeija.
Leonard Cohen
Muiden levyttämät versiot Cohenin kappaleista
Cohenin lauluja ovat levyttäneet lukemattomat muut artistit, ja hänen lauluistaan on tehty lukuisia käännöksiä. Cohenin tunnetuimpia tribuuttilevyjä ovat I'm Your Fan: The Songs of Leonard Cohen (1991), jolla Cohenin lauluja tulkitsivat muun muassa R.E.M. ja Nick Cave, sekä Tower of Song (1995), jolla esiintyivät muun muassa Bono, Elton John, Willie Nelson, Billy Joel ja Suzanne Vega.
Ibn Tulunin moskeija
Historia
thumb|vasen|Moskeijan minareetti. Ibn Tulunin moskeijan rakennutti sen nimen mukaisesti Ahmad ibn Tulun, Egyptin tulunidien hallitsijasuvun perustaja. Ahmad ibn Tulun oli syntynyt nykyisessä Irakissa, joka tuolloin kuului abbasidien kalifaattiin. Abbasidikalifi al-Muttawakkil oli rakennuttanut valtakuntansa pääkaupunki Samarraan moskeijan, jolla oli omintakeinen spiraalin muotoinen minareetti. Minareetti Samarrassa toimi Ibn Tulunin moskeijan minareetin esikuvana. Minareetin alkuperään on tosin myös liitetty jälkipolvien tarina, jonka mukaan se sai alkunsa ibn Tulunin rullattua ajatuksissaan paperin sormensa ympärille. Kun virkamiehet ihmettelivät mitä hallitsija teki, hän selitti nolostuneena suunnittelevansa minareettia.
Leonard Cohen
Muiden levyttämät versiot Cohenin kappaleista
Cohenin tunnetuin yksittäinen kappale lienee ”Hallelujah”, jonka ovat levyttänneet Cohenin (1984) lisäksi muun muassa John Cale, Jeff Buckley, k.d. lang, Rufus Wainwright, Bono, Sheryl Crow ja Alexandra Burke.
=
Runokokoelmat =====
Palkinnot ja tunnustukset
Cohen on saanut vuosikymmenien varrella lukuisia tunnustuksia ja palkintoja niin kirjoistaan, runoistaan kuin musiikistaankin. Hän sai vuonna 2010 Grammy-palkinnon elämäntyöstään ja vuonna 2011 Glenn Gould -palkinnon inspiroivasta musiikista. Vuonna 2008 Cohen nimettiin Rock and Roll Hall of Fameen ja 2010 Songwriters Hall of Fameen.
Ibn Tulunin moskeija
Rakennukset
Ibn Tulunin moskeijan rakennuskompleksi käsittää itse moskeijan ja sen ympärillä olevat kolme ulkopihaa. Rakennusten suunnittelu ja koristelu ovat saaneet innoituksensa abbasidien aikaisen Irakin arkkitehtuurista. Moskeijan pihoja halkovat stukkolla koristellut arkadit. Moskeijan spiraalin muotoisessa minareetissa on kolme kerrosta.
Leonard Cohen
Esiintymiset Suomessa
Cohen on esiintynyt Suomessa kaikkiaan seitsemän kertaa:
Vuoden 2008 konsertista sisältyy Cohenin vuoden 2010 albumille Songs from the Road kappale "The Partisan".
Ortoreksia
Ortoreksia (orthorexia nervosa) on syömishäiriö, jonka taustalla on pakkomielteinen halu syödä mahdollisimman terveellisesti. Käsitteen teki tunnetuksi yhdysvaltalainen lääkäri Stephen Bratman vuonna 1997.
Häiriön kuva
Tyypillinen ortorektikko saattaa kuluttaa suurimman osan päivästään aterioiden suunnitteluun, ruoka-aineiden hankintaan ja ruoan valmistamiseen. Ortorektikot voivat myös yrittää käännyttää ystäviään oikeinsyöjiksi, ja he saattavat tuntea ylemmyydentunnetta ”epäterveellisesti” syöviä kohtaan.
Haitat
Toisin kuin anoreksiaa sairastava henkilö, ortorektikko ei yritä syödä mahdollisimman vähän vaan mahdollisimman ”oikein”. Ortoreksia voi kuitenkin aiheuttaa liiallista laihtumista ja johtaa anoreksiaan. Ortorektikon ruokavalio voi muuttua niin rajoittuneeksi, että energia ja ravinteet jäävät saamatta, mistä seuraa puutostiloja, kuten silmänalusten tummumista.
Ortoreksia ei useinkaan ole hengenvaarallista, mutta se voi rajoittaa elämää kohtuuttomasti ja äärimuodossaan muuttuu henkiseksi vankilaksi. Ruokavaliosta poikkeaminen voi aiheuttaa sietämätöntä ahdistusta ja syyllisyyttä epäonnistumisesta. Ortoreksia voi rajoittaa tavanomaista arkea ja sosiaalista elämää, sillä usein ortorektikon mielestä ainoastaan kotona tehtyä ruokaa voi syödä ja muualla tarjottu on syömäkelvotonta.
Syyt
Ortoreksiaan sairastuvat tyypillisimmin ihmiset, jotka pyrkivät elämään terveellisesti ja hallitsemaan elämäänsä. He haluavat syömiseen tiukat ja selkeät ohjeet, jotka antavat heille turvallisuudentunnetta.
Yleisyys
Ortorektikkoja arvellaan olevan jo enemmän kuin anorektikkoja ja bulimikkoja.
Hoito ja paraneminen
Ortoreksia on helppohoitoisempi kuin muut syömishäiriöt, ja jo keskusteluapu voi auttaa.
Arthur Heickell
Arthur Heickell (14. huhtikuuta 1873 Tornio – 28. tammikuuta 1958 Helsinki ) oli suomalainen taidemaalari, joka maalasi runsaasti maisemia ja luontoaiheita. Hän maalasi myös kirkkojen alttaritauluja ja muotokuvia.
Rullain
Kiinnirullain
Kiinnirullainta käytetään paperirainan käärimiseen suureen konerullaan. Kiinnirullaus hallittavana prosessina on myös vaativa. Säädettäviä parametrejä ovat kireys, viivakuorma rullaussylinteriä vasten sekä rullausmomentti. Lisäksi paperin paksuusprofiilin tulee olla tasainen, koska käytännössä suuri paksuusprofiiliero samassa kohdassa voi käytännössä "räjäyttää" kiinnirullattavan konerullan loppuvaiheessa. Muut kolme parametriä huonosti viritettynä voivat aiheuttaa niin sanottua kreppirynkkyä, ilmapussia ja muita samanlaisia ongelmia.
Julian Skrjabin
Julian Skrjabin (12. helmikuuta 1908 – 22. kesäkuuta 1919) oli venäläisen säveltäjä Aleksandr Skrjabinin poika, joka itsekin sävelsi ja soitti pianoa.
Rullain
Kiinnirullain
Huonosti kiinnirullattu konerulla on lähes mahdotonta ajaa pituusleikkurilla.
Julian Skrjabin
Julian syntyi Aleksandr Skrjabinin ja hänen toisen vaimonsa Tatjana Fjodorovna de Schloezerin toiseksi lapseksi vuonna 1908. Hän oli isänsä kuollessa seitsemänvuotias. Tämän jälkeen hän asui äitinsä kanssa ensin Moskovassa ja sitten Irpenissä lähellä Kiovaa. Pianonsoiton alkeet Julian oli oppinut isältään.
Arthur Heickell
Yksityiselämä
Arthur Heickell syntyi Torniossa 14.4.1873. Lapsia perheessä oli yhdeksän. Kirjapainon johtaja, sanomalehtimies Johan Vilhelm Heickell oli Arthur Heickellin veli. Kauppias Petter Heickell (1843–1909) ja Sofia Elisabet Bodin (1845–1919) olivat heidän vanhempiaan. Heickell oli naimisissa kahdesti. Hänen ensimmäinen vaimonsa oli näyttelijä Maria Vilhelmiina Lindström joka toimi näyttelijänä Svenska Teaternissa Helsingissä. Arthur Heickellin toinen vaimo oli taidemaalari Alli o.s. Talpo. Ensimmäisestä avioliitosta oli kolme, lasta Paul, Harald ja Torsten, joista Paul Heickell ja Torsten Heickell toimivat myös taidemaalareina. Toisesta avioliitosta lapsia oli kaksi Arto ja Oso Heickell, joka oli niin ikään taidemaalari. Etenkin muotokuvat olivat Oso Heickellin ominta alaa.
Ura
Heickelliä on taiteilijana sanottu itseoppineeksi, mutta hän valmistui vuonna 1904 Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulusta. Hän on mukana 20.3.1904 Ateneumin salissa otetussa valmistuneiden ryhmäkuvassa, jossa ovat myös muun muassa Tyko Sallinen ja Jalmari Ruokokoski. Heickell opiskeli myös Saksassa Dresdenissä, Münchenissä ja Berliinissä vuosina 1904–1914.
Heickell kierteli maata 1920–1940-luvuilla myymässä maalauksiaan, joiden tarkka lukumäärä ei ole tiedossa. Wenzel Hagelstamin mukaan Heickell oli erittäin tuottelias ja pystyi tekemään jopa 30 maalausta päivässä. Hänen mieliaiheitaan olivat meri, kukkivat omenapuut sekä Lappiin liittyvät aiheet. Hän maalasi myös romaniväestöä.
Heickellin ensimmäinen ateljee oli Erottajalla talossa joka tunnettiin nimellä Pirtti, nykyisen Bensowin talon kohdalla osoitteessa Eteläesplanadi 22. Ensimmäisen maailmansodan aikana hän teki matkan Yhdysvaltoihin ja Kanadaan. Hän maalasi Copper Cliff -nimisen kaivoskaupungin suomalaiseen kirkkoon alttaritaulun. Matkojen jälkeen vuoteen 1926 Heickellillä oli ateljee Erottajalla Raken talon yläkerrassa.
Heickellin nimi löytyy ensimmäisestä taiteilijamatrikkelista "Suomen kuvataiteilijat 1926".Seuraavista matrikkeleista hänen nimeään ei enää löydy sillä hänet erotettiin Taiteilijaseurasta maksamattomien jäsenmaksujen vuoksi. Heickell käytti nimimerkkiä E. Johansson oleskellessaan Ruotsissa sodan aikana.