cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Maytansiini
Esiintyminen ja ominaisuudet
Maytansiini sitoutuu soluissa tubuliiniin ja estää tubuliinin polymeroitumisen mikrotubuluksiksi ja siten estää solujen jakautumisen. Tämän vuoksi yhdistettä on tutkittu syöpälääkkeinä. Maytansiini voi myös reagoida DNA:n emästen kanssa. Maytansiini oli eläinkokeiden perusteella lupaava eräiden leukemiatyyppien hoidossa. Sen kliiniset kokeet lopetettiin kuitenkin vaiheeseen kaksi riittämättömän tehon ja haittavaikutusten, esimerkiksi neurotoksisuuden, vuoksi. Eräitä maytansiinin johdannaisia käytetään kuitenkin leukemian hoidossa.
Maytansiinia eristetään kelastien sukuun kuuluvien lajien kuoresta. Aineen synteesiin on kehitetty myös asymmetrinen menetelmä.
40 Wall Street
40 Wall Street tai Trump Building on 72-kerroksinen pilvenpiirtäjä New Yorkin Manhattanilla, Yhdysvalloissa. Se on rakennettu vuosina 1929–1930 ja sen suunnittelusta vastasivat H. Craig Severance ja Yasuo Matsui. Pilvenpiirtäjällä on korkeutta 282,5 metrin verran ja valmistuttuaan vuoden 1930 huhtikuussa se ehti olla maailman korkein rakennus saman vuoden toukokuun 27. päivään asti, jolloin sen ohitti Chrysler Building. Rakennus on nykyään toimistokäytössä ja sen kokonaispinta-ala on noin 120 000 neliometriä.
40 Wall Street on listattu Yhdysvaltain historiallisten kohteiden kansallisrekisterissä (National Register of Historic Places, NRHP). Pilvenpiirtäjän nykyinen omistaja on Yhdysvaltain 45. presidentti Donald Trump.
Neohumanismi
Neohumanismi on Ananda Marga -liikkeen perustajan P. R. Sarkarin esittämä holistinen filosofinen teoria, joka pyrkii laajentamaan perinteistä humanismin käsitettä koskemaan yksittäisten ihmisten ja koko ihmiskunnan kokonaisvaltaista kehitystä ja vastuuta koko ihmisten asuttamasta maailmasta. Neohumanismi "pyrkii vapauttamaan ihmisen tunteen kahleista ja rajoituksista, ja perustamaan arvomaailmansa rationaaliseen harkintaan ja älyyn".
Vitali Masol
Vitali Andrijovytš Masol (, 14. marraskuuta 1928 – 21. syyskuuta 2018 ), oli ukrainalainen poliitikko, Ukrainan sosialistisen neuvostotasavallan ministerineuvoston puheenjohtaja 1987–1990 ja uudelleen vastaavassa tehtävässä Ukrainan pääministerinä 16. kesäkuuta 1994 – 1. maaliskuuta 1995.
Westland Lynx
Westland Lynx on brittiläisen Westland Helicoptersin suunnittelema ja valmistama sotilashelikopteri. Alun perin helikopterin oli tarkoitus olla kuljetustehtävissä sekä siviili että laivaston käytössä, mutta maavoimien kiinnostus johti lopulta taistelutehtäviin soveltuvaan että laivastomalleihin. Helikopteri otettiin operatiiviseen käyttöön 1977 ja se on otettu käyttöön noin tusinassa maassa pääasiassa kuljetus-, panssarintorjunta-, pelastuspalvelu- ja sukellusveneentorjuntatehtävissä.
Vitali Masol
Hän valmistui 1951 Kiovan polyteknisestä instituutista. Hänestä tuli 1972 Ukrainan kommunistisen puolueen varapuhemies ja 1979 varapääministeri ja Ukrainan valtion suunnittelukomitean puhemies.
Westland Lynx
Tekniset tiedot
300px|right
Vitali Masol
Masol vastusti Ukrainan kommunistisen puolueen 28. kokouksen päätöstä Ukrainan suvereniteetista ja siirtymisestä säänneltyyn markkinatalouteen, sekä vaatimuksia Neuvostoliiton hajauttamisesta uudelleen liittosopimuksella. Masolin hallitus kaatui lokakuussa 1990 opiskelijaprotesteihin ja lakkoihin ruoan puutteen vuoksi.
Westland Lynx
Mallit ja tuotanto
Vuosina 1985-1990 Westland Helicopters Limited valmisti Yeovillissä kaikkiaan 382 Lynx-helikopteria, jotka olivat : (*Lynx Mk.89 Nigerian laivastolle 3) (*Lynx Mk.90 Tanskan laivaston ilmavoimille 3)
Vitali Masol
Hän muodosti hallituksen uudelleen 1994. Hänen hallituksensa 24 ministeristä vain neljä oli ensikertalaisia. Masolin hallitus kesti vuoteen 1995, jonka jälkeen hän jäi eläkkeelle.
Asia Carrera
Asia Carrera (syntymänimeltään Jessica Andrea Steinhauser) (s. 6. elokuuta 1973, New York) on entinen pornonäyttelijä. Uransa aikana hän näytteli noin 380 pornoelokuvassa. Hän toimi myös Penthousen mallina.
Elämä
Carrera on Mensan jäsen, ja hänen itsensä mukaan hänen älykkyysosamääränsä on 155. Carrera kuuluu yhdessä Viccan kanssa niihin kuuluisiin pornonäyttelijöihin, jotka ovat Mensan jäseniä.
Ura pornoteollisuudessa
Asia siirtyi pornoteollisuuteen vuonna 1993 ja ilmoitti lopettavansa uransa 2003. Useimmissa filmeissä hän on esiintynyt nimillä Asia tai Jessica Bennett. Haastatteluissa hän on sanonut ottaneensa salanimensä sukunimen Carrera näyttelijä-malli Tia Carrerelta, tosin tahallisesti väärinkirjoittaen sen oikeudellisten ongelmien välttämiseksi.
Viulusarjat ja -sonaatit (Bach)
Johann Sebastian Bachin viulusarjat ja -sonaatit BWV 1001 - 1006 kuuluvat sooloviulun keskeiseen ohjelmistoon. Teokset ovat teknisesti hyvin vaativia ja arvellaan, että ne on sävelletty jotain tiettyä taitavaa viuliustia, mahdollisesti Cöthenin hovin konserttimestaria Joseph Spiessiä, varten.
Asia Carrera
Ura pornoteollisuudessa
Carrera on suorasanaisesti paheksunut laittomien päihteiden käyttöä nähtyään miten ne ovat vaikuttaneet hänen kollegojensa uraan ja elämään.
Viulusarjat ja -sonaatit (Bach)
Bachin kuudessa säestyksellisessä viulusonaatissa viululle, cembalolle ja bassogamballe, BWV 1014-1019, Bach kirjoitti ajan tavasta poiketen täydellisen cembalonuotituksen pelkän basso continuoon sijaan. Nämä sonaatit ovatkin luonteeltaan lähempänä triosonaatteja kuin perinteistä viulusonaattimuotoa. Viulun lisäksi nimittäin cambalistin oikea käsi soittaa yhden sooloäänen ja bassogamba (joka ei ole pakollinen) toisintaa cembalistin vasemman käden basso continuo -osan. Eräässä varhaisessa käsikirjoituksessa teokset onkin nimetty Sechs Trios für Clavier und Violine.
Asia Carrera
Ura pornoteollisuudessa
1990-luvun puolivälissä hän suurensi ensimmäisen kerran rintojen kokoaan B-kupista täyteen C-kuppiin. Myöhemmin hän on ainakin kerran suurentanut rintojaan nykyiseen kokoon, joka vastaa vähintään D-kuppia.
Yksityiselämä
Vuonna 1995 Carrera meni naimisiin aikuisviihdeohjaaja Bud Leen kanssa. Vuonna 2003 he erosivat pitkän erossaolon jälkeen. Joulukuussa 2003 hän nai Don Lemmonin ja sai ensimmäisen lapsensa vuonna 2005. Hänen ollessa kahdeksannella kuulla raskaana kuoli hänen aviomiehensä Don auto-onnettomuudessa kesäkuussa 2006.
Viulusarjat ja -sonaatit (Bach)
Teosten historia
Säestämättömälle sooloviululle oli jo ennen Bachin aikaa sävelletty teoksia. Vuonna 1696 Weimarissa yhtä aikaa Bachin kanssa vaikuttanut Johann Paul von Westhoff oli julkaissut kuuden sooloviulusarjan kokoelman ja myös Ignaz Franz von Biber oli kirjoittanut samantyyppisiä sävellyksiä, jotka Bach arvatenkin tunsi.
Asia Carrera
Yksityiselämä
Carrera on ateisti. Vuonna 2014 Carrera aiheutti kohun, kun hän uusi utahilaisen ajokorttinsa pitämällä päässään pastalävikköä ja vetosi kuuluvansa pastafarien uskontokuntaan, minkä seurauksena kuva hyväksyttiin ajokorttiin Utahin lakien mukaisesti uskonnollisista syistä. Maaliskuussa 2015 Carrera kuitenkin pidätettiin epäiltynä päihteidenalaisena ajamisesta ja 10–vuotiaan tyttärensä ollessa kyydissä, mutta hänet vapautettiin puutteellisen todistusaineiston vuoksi.
Viulusarjat ja -sonaatit (Bach)
BWV 1001 - 1006
Bach oli taitava viulisti sen lisäksi, että hän oli tunnustettu klaveeri- ja urkuvirtuoosi mikä on havaittavissa teosten teknisenä vaativuutena. Bach pystyi kirjoittamaan periaatteeltaan polyfonista musiikkia soittimelle, joka käytännössä on täysin homofoninen. Bachin aikana ei tosin ollut käytössä Tourten 1700-luvun lopulla kehittämää koveraa jousta ja soitinten tallat olivat matalammat ja vähemmän kaarevat kuin moderneilla soittimilla, mikä teki sointujen soittamisen helpommaksi.
Viulusarjojen muoto on vapaampi kuin Bachin sellosarjojen. Ensimmäinen sarja päättyy perinteisen gigue-osan sijaan bourréen ja jokaista sen osaa seuraa sen muunnelma eli double. Toinen, d-molli-sarja sisältää kuuluisan Chaconne-osan, joka kestää peräti 13 minuuttia ja koostuu 64:stä muunelmasta, jotka pohjaavat samaan neljän tahdin sointukulkuun. Kolmas sarja on tyyliltään ranskalainen ja sisältää perinteisen barokkisarjan osista vain giguen. Muiden osien tilalla on ranskalaiset loure, gavotti, menuetti ja bourrée -osat.
Viulusonaatit noudattavat neliosaista sonata de chiesa (eli kirkko) -rakennetta: hidas-nopea-hidas-nopea, ja sisältävät paljon sointuotteitta. Sonaattien ensimmäisessä ja kolmannessa osassa on laulava melodia, jota tuetaan soittamalla sointuharmonioita. Sonaatin toinen osa on aina fuuga, joka on usein kolmi- ja joskus jopa neliääninen. Ainoastaan viimeisistä allegro tai presto -osista sointusoitto puuttuu.
BWV 1014-1019
Ensimmäiset viisi sonaattia ovat perinteisiä de chiesa-sonaatteja ja näiden sonaattien kolmannet osat ovat erityisen mielenkiintoisia. Toisen sonaatin kolmas osa on täydellinen kaanon cembalistin oikean käden ja viulun soittaessa johto- ja seuraavaa ääntä. Kolmas sonaatti puolestaan perustuu nelisäveliseen toistettuun bassokuvioon.
Viimeinen, eli kuudes sonaatti sisältää poikkeuksellisesti viisi osaa ja siitä on säilynyt useita eri versioita. Nämä tekijät viittaavat siihen, että Bach on koonnut sonaatin olemassa olevista sävellyksistään saadakseen perinteisen kuuden sävellyksen kokoelman aikaiseksi.
Taylorin sääntö
Taylorin sääntö on kehittäjänsä John B. Taylorin mukaan nimetty keskuspankkien rahapolitiikkasääntö, joka ohjaa optimaalisen ohjauskoron asettamista riippuen vallitsevasta inflaatiosta ja taloudellisista aktiviteeteista.
Alkuperäinen malli
Tässä yhtälössä \,i_t\, on tavoiteltu lyhyen aikavälin ohjauskoron taso, \,\pi_t\, on inflaation taso (BKT-deflaattorilla mitattuna), \pi^*_t on tavoiteltu inflaation taso, r_t^* on oletettu reaalinen korkotaso tasapainotilassa, \,y_t\, on logaritmi reaalisesta bruttokansantuotteesta ja \bar y_t on logaritmi lineaarisen trendin avulla lasketusta potentiaalisesta tuotannon tasosta.
Taylorin periaate
Mallissa a_\pi ja a_y ovat vakioita, joiden tulisi olla arvoiltaan positiivisia. Määrittelemällä a_\pi > 0 saadaan Taylorin periaatteeksi nimetty ohjenuora, jonka mukaan inflaation noustessa yhden prosenttiyksikön ohjauskoron tulisi nousta enemmän kuin yhden prosenttiyksikön. Samoin määrittelemällä a_y > 0 Taylorin sääntö ohjeistaa ohjauskoron nostamista bruttokansantuotteen noustessa yli potentiaalisen tuotannon tason.
Hermanni Pojanluoma
Herman (Hermanni) Salomo Pojanluoma (vuoteen 1891 Hakola, ent. Hautala, ent. Hauta, 14. marraskuuta 1869 Ilmajoki – 16. huhtikuuta 1936 Ilmajoki) oli suomalainen poliitikko, maanviljelijä ja kunnallisneuvos.
Kiertokoulun käynyt Pojanluoma valittiin kansanedustajaksi kokoomuksen listoilta vuonna 1922 Vaasan läänin vaalipiiristä, ja uudestaan vuonna 1930 samasta vaalipiiristä kolmen vuoden tauon jälkeen. Pojanluoma toimi eduskunnassa maatalous- ja valtiovarainvaliokuntien sekä suuren valiokunnan jäsenenä.
Pojanluoma työskenteli Ilmajoella ensin renkinä ja myöhemmin 45 vuoden ajan maanviljelijänä, kuolemaansa asti. Hän johti suuria ojitus- ja kuivaushankkeita Ilmajoen alueella. Pojanluomalla oli useita luottamustehtäviä: kunnallistason toimien lisäksi hän kuului kokoomuksen puoluevaltuustoon ja Osuusteurastamo Itikan hallitukseen. Hän oli myös Vaasan läänin eteläisen kansallisliiton sekä Hankkijan Vaasan konttorin piirineuvoston puheenjohtaja ja Etelä-Pohjanmaan metsälautakunnan varapuheenjohtaja. Kunnallisneuvoksen arvonimen Pojanluoma sai kuolinvuonnaan.
Pojanluoman isä oli torppari Juho Hautala ja äiti Hedvig Sofia Mäkelä. Hän eli avioliitossa vaimonsa Heleenan kanssa vuodesta 1890.
Annika Aapalahti
Annika Aapalahti (s. 6. kesäkuuta 1985 Oulu ) on suomalainen näyttelijä. Hän esitti Pikeä Yleisradion M/S Romantic -tv-sarjassa. Aapalahti on ollut kiinnitettynä Oulun kaupunginteatteriin vuodesta 2019.
Aapalahti on valmistunut teatteritaiteen maisteriksi vuonna 2015 Teatterikorkeakoulusta. Näyttelemistä hän on opiskellut Suomen Teatteriopistossa vuosina 2008–2009. Ylioppilaaksi hän valmistui Laanilan lukiosta vuonna 2005.
Kwa-kielet
Kwa-kielet on nigeriläis-kongolaiseen kielikuntaan kuuluvien voltankongolaisten kielten alaryhmä. Siihen kuuluu noin 80 kieltä, joita puhutaan pääasiassa Länsi-Afrikassa Ghanassa, Togossa, Beninissä ja Norsunluurannikon kaakkoisosassa. Puhutuimpia kwa-kieliä ovat Ghanassa akan ja ewe, Beninissä fon ja abron, Togossa ewe ja Norsunluurannikolla baoulé.
Kwa-kielten alle luokitellaan noin 20 kieltä käsittävä gbe-kielten ryhmä.
Konstantinus II
thumb|300px|Konstantinus II kuvattuna keisarina [[solidus|soliduksessa, kääntöpuolella Victoria, n. 326–330 jaa.]] Konstantinus II (316–340) oli Konstantinus Suuren ja keisarinna Faustan vanhin poika. Hän hallitsi Rooman läntisimpiä provinsseja vuosina 337–340.
Konstantinus nimitettiin apukeisariksi (caesar) jo 1-vuotiaana. Hän seurasi lapsena isäänsä monille sotaretkille ja johti 16-vuotiaana visigoottien vastaista taistelua Tonavan rintamalla. Hänen nuoren ikänsä vuoksi johtajuus lienee kuitenkin ollut nimellistä.
Isänsä kuoltua Konstantinuksesta tuli keisari yhdessä veljiensä Constantius II:n ja Constansin kanssa. Konstantinus sai hallittavakseen Gallian, Britannian ja Hispanian. Hän ei kuitenkaan ollut ilmeisesti tyytyväinen saamaansa osuuteen valtakunnasta, sillä vuonna 340 hän ryhtyi sotatoimiin veljeänsä Constansia vastaan aikoen vallata tältä Italian. Valtaus epäonnistui surkeasti, sillä Konstantinus sai surmansa väijytyksessä Aquileian kaupungin lähellä.
Konstantinuksen lyhyestä hallintokaudesta on säilynyt vain vähän tietoja. Voidaan tosin olettaa, että hän oli korkeintaan keskinkertainen kyvyiltään. Konstantinus Suuren vanhimpana poikana hänen olisi kuulunut periä koko valtakunta, mutta ilmeisesti hänen isänsä ei luottanut hänen kykyihinsä ja päätti poikkeuksellisesti tehdä kaikki kolme poikaansa vallanperijöiksi.
Martti Simojoki
Martti Ilmari Simojoki (vuoteen 1928 Simelius, 17. syyskuuta 1908 Uusikaupunki – 25. huhtikuuta 1999 Helsinki) oli suomalainen piispa. Hän oli Turun ja Suomen arkkipiispana vuosina 1964–1978.
Varhainen elämä ja koulutus
Martti Simojoki syntyi 17. syyskuuta 1908 Uudessakaupungissa kirkkoherra Jooseppi Joakim Simeliuksen ja Helmi Johanna Helmisen perheeseen. Simojoki kävi koulua Kuopiossa, koska perhe muutti Kuopioon isän tullessa 1918 Kuopion kirkkoherraksi. Martti tuli ylioppilaaksi Kuopion yhteiskoulusta 1926. Samana vuonna hän aloitti opinnot Helsingin yliopiston jumaluusopillisessa tiedekunnassa. Hänet vihittiin papiksi 1930. Opiskelu jatkui. Filosofian kandidaatiksi hän valmistui 1938, teologian kandidaatiksi 1941 ja lisensiaatiksi 1947 sekä väitteli teologian tohtoriksi 1948 (väitöskirja Julistus ja opetus).
Martti Simojokea oli pienestä pitäen vaivannut alemmuudentunne. Hän epäili, ettei hänellä olisi henkisiä edellytyksiä yliopisto-opiskeluun. Ratkaisevan muutoksen sai aikaan E. W. Pakkalan voimakas saarna. Simojoelle kirkastui Kristus syntisen ainoana auttajana. Tämän tapahtuman jälkeen teologiset opinnot alkoivat tuntua mieluisilta.
Simojoki oli monien ikäpolvensa pappien lailla mukana Akateemisen Karjala-Seuran toiminnassa. Hän etääntyi liikkeestä 1930-luvun alussa.
Akateeminen ura
Martti Simojoen opintojen päättötöiden aiheet liittyivät saarnan tutkimiseen alkaen jo laudaturtyöstä. Aleksi Lehtosen ollessa käytännöllisen teologian professorina Simojoki laati tutkielman ”Nykyaikainen suomalainen saarna saarna- ja puhekirjallisuuden valossa 1918-1931”. Hän sai Tampereen piispaksi siirtyneeltä Lehtoselta todistuksen, missä sanottiin tutkielman hyväksytyn laudaturtyönä käytännöllisessä teologiassa.
Muut opinto- ja edustusmatkat suuntautuivat Euroopan maiden ja Yhdysvaltain lisäksi Kanadaan ja eri puolille Afrikkaa. Vuonna 1947 Simojoki syyskaudeksi keskittyi opiskelemaan englantia. Niinpä 1948 hän matkusti puoleksi vuodeksi opiskelemaan pääasiassa uskonnollisen kasvatuksen ongelmaa Wittenbergin yliopistoon Ohiossa. Teologian kunniatohtoriksi hän tuli USA:n Wittenbergistä 1963.
Väitöskirja
Sodan pitkittyessä Martti Simojoki suunnitteli väitöskirjatyötä. Hän sai 1943 vuoden mittaisen opintoloman perusteenaan vuoden stipendi Saksaan. Kuitenkin sotaolosuhteet Saksassa estivät opiskeluaikeet siellä ja hän palasi Suomeen. Matka kesti kaksi kuukautta. Simojoelta jäi saamatta Saksasta metodinen oppi, jota hän oli tavoitellut. Työn ohessa 1947 hiljalleen valmistunut väitöskirja kosketteli julistusta ja opetusta.
Simojoki opiskeli puoli vuotta stipendiaattina Yhdysvalloissa 1948. Kommunistikaappauksen uhasta kantautuneet uutiset vaikuttivat Simojokeen niin voimakkaasti, että hän palasi ennenaikaisesti kotimaahansa.
Assistentti ja notaari (1943–1950)
Martti Simojoki alkoi sodasta kotiuttamisen jälkeen työskennellä käytännöllisen teologian professorin, Aarni Voipion, assistenttina Helsingin yliopistossa. Simojoki työskenteli assistenttina 1943–1950 sekä teologisen tiedekunnan notaarina 1945–1950. Tehtäviin kuuluivat homileettisten ja liturgisten harjoitusten ohjaaminen Suurkirkon kappelissa sekä katekeettisten eli opetusharjoitusten johtaminen. Lisäksi hän opasti käytännöllistä raamattutulkintaa. Harjoitusten myötä valmius jumalanpalvelusten toimittamiseen ja rippikoulun opetustehtäviin harjaantui. Opiskelijat arvostivat Simojoen ohjaamis- ja opetustyötä teologisen tiedekunnan yhtenä parhaimmista anneista.
Suomen Kristillinen ylioppilasliitto ja opettaja (1930–1935)
Valmistuttuaan papiksi Martti Simojoen ensimmäisenä virkana oli Suomen kristillisen ylioppilasliiton (YKY) yleissihteerin tehtävä 1930–1932, sen jälkeen hän toimi uskonnon opettajana Kallion yhteiskoulussa Helsingissä sekä kirkkoherran, isänsä, virallisena apulaisena Kuopiossa. Simojoki siirtyi YKY:n toimeen vuonna 1933. Tällöin hän Etsijä-lehdessä julkaisi: "Suomen kristillisen liikkeen voima on pyrkimyksessä päästä lähelle kansaa, lähelle kirkkoa ja - lähelle evankeliumia. Suomalainen ylioppilas on kansallismielinen. Siihen häntä suorastaan pakottaa oman kansansa vaaranalainen asema ja sen epävanhurskaat yhteiskunnalliset, taloudelliset ja kielelliset olot." Kirjoituksessa hyökättiin väkevästi kulttuuria vastaan. Kirjoituksen taustahenkilöstä heijastui suomalaiskansallisen herätyksen kokenut nuori pietisti, joka oli saanut vaikutteita nuorelta herännäispapistolta körttitupien ilmapiirissä. Simojoki YKY:n yleissihteerinä sitoutui norjalais-suomalaiseen pietistiseen herätysliiketraditioon.
Suurkirkon seurakuntapiiri (1935–1943)
Helsingin pohjoisen suomalaisen seurakunnan kirkkoherran, A. W. Kuusiston, apulaiseksi (Suurkirkon seurakuntapiirin pastoriksi) Simojoki tuli 1935 ja toimi siinä vuoteen 1943. Hänen pääasiallinen vastuualueensa oli Kruununhaka ja Katajanokka. Vuonna 1936 hän sai avukseen teologin, Irja Kilpeläisen, joka ensimmäisenä painotti naisten ja tyttöjen huomioonottamista seurakuntatyössä. He huolehtivat erityisesti vapaaehtoisten innostamisesta avuksi. Simojoki ja Kilpeläinen muodostivat seurakuntapiirissä todellisen voimakaksikon. Simojoki sai Helsingissä lempinimen isä Obeliski.
Sotilaspappi
Sotapalveluksensa Martti Simojoki suoritti sotilaspappina 1940–1944 kenttäpiispan, Johannes Björklundin, määräämissä tehtävissä päämajassa ja Itä-Karjalassa. Sotilaspappinakin Simojoki nousi sodan aikana asevelipappiliikkeen johtoon. Kuoleman kanssa kasvokkain oleminen kouraisi häntä syvältä. Vaikeimpia tehtäviä oli virolaisten desanttien valmistaminen kuolemaan. Sotakokemukset avarsivat Simojoen näkemyksiä yhteiskunnallisesti. Edelleen hänen mukaansa Kristus-usko oli ohittamaton perusta, mutta yksilökeskeisyys laajeni hänellä kohden sosiaalista, lähimmäisestä huolta pitävää, oikeudenmukaista yhteiskuntaa.
Aselevon jälkeen syyskuussa 1944 Simojoki esitti Sotilaspappi-lehdessä papistolle kehotuksen tukea maan johtoa sopeutumisessa uuteen ulkopoliittiseen tilanteeseen. Sodan jälkeisinä vaaran vuosina Simojoki varoitti kirkkoa provosoitumasta kansandemokraattien hyökkäyksistä. Martti Simojoki valittiin Suomen kirkon seurakuntaopiston ja Luther-opiston johtajaksi Järvenpäähän 1950.
Ura piispana
Kirkollisena johtajana Simojokea on kuvattu reaalipoliitikoksi, jonka mielestä kirkon piti ottaa kantaa asioihin, mutta sen tuli kuunnella myös eriäviä mielipiteitä. Simojoki pyrki aktiivisesti parantamaan kirkon ja työväenliikkeen suhteita ja edistämään kirkon sosiaalisten työmuotojen kehittämistä.
Mikkelin piispa (1951–1959)
Mikkelin hiippakunnan piispaksi hän tuli vuosiksi 1951–1959. Simojoki suhtautui tehtäväänsä tarmolla ja vakavuudella ja hänellä oli mielessään harrastus seurakuntaelämän kehittämiseen. Simojoen piispantarkastukset olivat pitkiä ja perusteellisia. Esimerkiksi Kotkassa 1959 tarkastus kesti viisi päivää ja oli rasittavuudessaan valtiovierailuun verrattavissa. Kohderyhminä olivat lähinnä nuoriso ja työväki. Piispa kävi kohteissa henkilökohtaisesti ja puheitakin hänelle kertyi yli kolmekymmentä eri paikoissa.
Simojoki matkusti paljon sekä länsimaissa että myös idän kirkoissa. Kirkkokuntien välisissä neuvotteluissa ja komiteoissa Simojoella oli tärkeä paikkansa. Myös Afrikassa hän vieraili lähetyskentillä. Vuonna 1954 Simojoki puntaroi Kavangolla lähetyssaarnaajan vaaroja: 1) aurinko ja kuu; 2) veden puute; 3) erilaiset eläimet (maalla ja vesissä); 4) malaria, keuhkorutto ym taudit; 5) epäluotettavat ihmiset; 6) saatanan kiusat (lihallisuus, ahneus); 7) epäusko ja epätoivo. Näitä vastaan täytyy todella tehdä.
Piispana Simojoki pyrki aktiivisesti parantamaan kirkon ja työväenliikkeen suhteita ja edistämään kirkon sosiaalisten työmuotojen kehittämistä. Simojoki osoitti muun muassa myötämielisyyttä vuoden 1956 yleislakkolaisille ja kritisoi kirkkoon kuulumattomuuden käyttämistä poliittisena lyömäaseena vuoden 1954 eduskuntavaaleissa.
Helsingin piispa (1959–1964)
Simojoki valittiin vuonna 1959 perustetun Helsingin hiippakunnan ensimmäiseksi piispaksi ja hän toimi thetävässä 1959–1964. Helsingissä työ aloitettiin alusta ja apea alkutunnelma vaihtui pian puuhakkuudeksi tiloja hankkimalla ja sisustamalla. 1960-luvun alussa Simojoen työmäärä oli runsas. Väkirikkaimman uuden hiippakunnan käynnistyksen lisäksi hän kuului noin viiteentoista komiteaan, toimikuntaan, liittoon ja johtokuntaan. Hallintomiehenä kirkon jäsenten oikeussuoja oli Martti Simojoelle tärkeä. Pappien hairahduksissa Simojoki puhutteli asianomaisia kahdenkesken. Hän sai monta vinoutumaa korjautumaan hiljaisuudessa.
Eräät keskeiset poliitikot yrittivät saada Martti Simojokea ryhtymään Urho Kekkosen vastaehdokkaaksi vuoden 1962 presidentinvaaleissa. Hänen luoksensa saapui Väinö Tannerin johdolla lähetystö, jossa oli sosiaalidemokraattien, kokoomuksen, ruotsalaisten ja pientalonpoikien edustus. Helsingin piispana työskennellyt Simojoki ei kuitenkaan suostunut asettumaan ehdolle.
Arkkipiispa (1964–1978)
Simojoki valittiin arkkipiispaksi vuonna 1964 ja hän toimi tehtävässä vuosina 1964–1978. Arkkipiispana Simojoki oli muun muassa piispainkokouksen, kirkolliskokouksen, kirkkohallituksen, kirkon ulkomaanasiain toimikunnan ja Suomen ekumeenisen neuvoston puheenjohtaja sekä kirkon tiedotuskeskuksen johtokunnan puheenjohtaja. Arkkipiispana Martti Simojoen perustehtäviin kuului luoda yhteydet paikallisseurakuntiin, joista oli pidettävä huolta. Piispantarkastukset olivat tässä suhteessa tärkeimmät. Simojoen sielunhoidollisen sävytyksen omaavista puheista heijastui, että hän oli ennen kaikkea pappi.
Simojoella oli vahva vaikutus Suomen luterilaiseen kirkkoon. Hän johdatteli tärkeinä pitämänsä asiat suotuisaan päätökseen niin Laajennetussa piispainkokouksessa kuin piispainkokouksessa. Kirkolliskokouksessa vihje päätöksen suunnasta riitti. Kirkossa on vallittava tiedottamisen vapaus. Tämä kertoi Simojoen suhtautumisesta julkiseen sanaan.
1970-luvulla arkkipiispa Simojoki otti henkilökohtaisesti kantaa ongelmiin, jotka yhteiskunnassa kaipasivat kirkon aktiivisuutta. Hän ilmaisi käsityksensä muun muassa abortista, eutanasiasta, ekumeniasta, popkulttuurista, nuorisoradikalismista, marxilaisuudesta, vallankumouksesta ja väkivallasta. Ominaista hänelle oli niin ongelman terävä asettaminen, kuin sen ratkaiseminen. Simojoen nopeat asiaanpuuttumiset olivat kirkon ääntä. Myötätunto oli heikomman puolella. Vaikea asia Simojoen uralla oli laajan vaikutuksen saanut Salama-jupakka Juhannustanssit-teoksen tiimoilta.
Kirkolliset luottamustoimet
Martti Simojoki on ollut kirkolliskokouksen jäsen vuodesta 1943 ja puheenjohtaja 1965–1978. Jäsenenä hän oli kirkkolakikomiteassa 1948–1953 sekä kirkkolainuudistamiskomiteassa 1953–1958. Puheenjohtajana Simojoki oli kirkkolain tarkistuskomiteassa 1958–1973, kirkon lainsäädännön uudistamista tutkivassa komiteassa 1963–1968 sekä kirkon järjestysmuotoa tutkivan komiteassa 1968–1974.
Kirkkolainsäädännön ja hallinnon kehittämisen perusta Simojoella oli teologinen. Luterilaisen uskon näkemyksen tuli näkyä, niin että evankeliumin vapauttava sanoma saavuttaisi mahdollisimman monet. Simojoki vaikutti lainsäädäntötyöhön piispoista pisimpään.
Nuorisotyön ja perheasiain sektorilla hän oli Kirkon nuorisotyön keskuselimen puheenjohtajana 1953–1956 ja Kirkon perheasiaintoimikunnan puheenjohtajana 1953–1970.
Maailmanliitot
Luterilaisessa maailmanliitossa (LML) Simojoki oli Suomen kansallistoimikunnan jäsen vuodesta 1951, puheenjohtaja 1959–1965, liiton kasvatuskomission jäsen 1953–1963 sekä toimeenpanevan komitean jäsen 1961–1970. LML:n varapresidenttinä hän oli 1963–1970, Wittenbergin evankelisen saarnaajaseminaarin kuratoriumin jäsen vuodesta 1964, Ruotsin–Suomen kirkkojen yhteistyöneuvottelukunnan jäsen vuodesta 1970 sekä Kristillisen kasvatuksen maailmanneuvoston varapuheenjohtaja 1962–1970.
Järjestöt
Suomen kristillisen ylioppilasliiton varapuheenjohtajana Simojoki oli 1941–1950 ja tuli SKY:n kunniajäseksi 1952. Suomen lähetysseuran johtokunnan jäsenenä hän oli vuodesta 1944, Suomen kirkon seurakuntatyön keskusliiton puheenjohtajana 1953–1964 sekä Kirkon lahja ry:n johtokunnan jäsen 1952–1971. Suomen pipliaseuran puheenjohtajaksi Simojoki tuli 1964. Mannerheimin lastensuojeluliit on liittoneuvoston jäsenenä hän oli 1951–1972 ja puheenjohtajana 1959–1972. Kansalaiskasvatuksen neuvottelukunnan jäsenenä hän oli vuodesta 1960 sekä Vartijan päätoimittajana 1945–1951.
Eräs episodi: Mannerheimin lastensuojeluliitossa oli ongelmia ja sitä uhkasi hajaannus. Arkkiatri Arvo Ylppö pyrki ratkaisemaan asian siten, että Simojoki tuli liittoneuvoston puheenjohtajaksi. Arkkiatri Ylppö saatiin siirtymään Mannerheimliiton kunniapuheenjohtajaksi ja koko liittoneuvoston jäsenkunta vaihdettiin. Ongelmat poistuivat.
Yksityiselämä
Simojoen vanhemmat olivat kirkkoherra Jooseppi Joakim Simelius ja Helmi Johanna Helminen. Perheen vanhemmat pojat olivat Paavo (1904) ja Heikki (1906). Martin jälkeen syntyivät Aili (1913) ja Anna-Liisa (1918). Martti Simojoki avioitui vuonna 1936 hammaslääkäri Aune Castrénin kanssa. Heidän perheensä sai kolme lasta. Vuonna 1938 syntyi Pentti, 1944 Leena ja 1947 Jaakko.
HMS Öland
HMS Öland on ollut kolmen Ruotsin laivaston aluksen nimenä.
Punk’d
Punk’d on yhdysvaltalainen Piilokameraa muistuttava televisio-ohjelma, jossa julkisuuden henkilöitä yritetään huijata eri tavoin. Ashton Kutcherin juontamaa sarjaa esitettiin alun perin Music Television -kanavalla vuosina 2003–2007. Huijattujen julkisuuden henkilöiden joukossa ovat olleet muun muassa Serena Williams, Justin Timberlake, Zac Efron, Nicole Richie, Britney Spears ja Kim Kardashian. Suomessa sarjaa esitti Kutonen ja MTV Fin.
Viiden vuoden tauon jälkeen ohjelmasta tuotettiin vuonna 2012 uusi kausi. Kutcher siirtyi tuottajan rooliin ja juontajina vierailivat eri julkisuuden henkilöt, kuten Justin Bieber, Bam Margera ja Kellan Lutz.
Toni Wirtanen
Toni Juhana Wirtanen (s. 4. huhtikuuta 1975 Heinola ) on suomalainen rockmuusikko, lauluntekijä ja tv-esiintyjä. Hänet tunnetaan erityisesti Apulanta-yhtyeen keulakuvana.
Apulanta-yhtyeessä
Toni Wirtanen nousi julkisuuteen 1990-luvun puolessavälissä Apulanta-yhtyeen laulajana. Hän perusti yhtyeen Antti Lautalan kanssa käydessään Heinolan Lyseonmäen koulua vuonna 1991. Aluksi Wirtanen ja Lautala soittivat kahdestaan death metalia, mutta myöhemmin samana vuonna rumpaliksi yhtyeeseen hankittiin Sipe Santapukki. Yhtyeeseen tarvittiin myös basistia ja 1992-93 basistina toimi amerikkalainen vaihto-oppilas Amanda "Mandy" Gaynor. Mandyn palattua takaisin kotimaahansa basistin paikan otti Tuukka Temonen.
Apulannan huhtikuussa 2011 julkaistun Vääryyttä -singlen toisena kappaleena on Tonin iskelmä-aliaksen Kauko Starrin kappale Jos soitan sulle matkalta.
Lauluntekijänä
Apulannan lisäksi Wirtanen on tehnyt kappaleita useille muille artisteille kuten Irinalle ja Kaija Koolle. Hänen tekemiään kappaleita ovat muun muassa Irinan Vastaukset ja Kaija Koon Vapaa, minkä lisäksi hän sanoittanut Antti Tuiskun Mies-kappaleen.
Tv-esiintyjänä
Wirtasella oli vuonna 2004 Nelosella oma televisiosarja Toni Wirtanen Undercover. Hän toimi Uuden Musiikin Kilpailun tuomarina vuosina 2013 ja 2014. Syksyllä 2014 hän osallistui Vain elämää -televisiosarjan kolmanteen kauteen ja syksyllä 2017 sarjan seitsemänteen kauteen.
Vuonna 2018 Wirtanen oli yksi The Voice of Finland -ohjelman tähtivalmentajista.
Näyttelijänä
Sen lisäksi hän on näytellyt sivuosan yhdessä Kylmäverisesti sinun -sarjan jaksossa sekä Isänmaan toivoissa. Wirtanen näyttelee myös pienen roolin vuonna 2016 valmistuneessa elokuvassa Teit meistä kauniin. Wirtanen näytteli myös pienen roolin 2018 ilmestyneessä elokuvassa Valmentaja.
Yksityiselämä
Wirtasen perhe muutti Saloon Tonin ollessa alle vuoden ikäinen. Hänen isänsä kuoli aivoverenvuotoon Tonin ollessa 12-vuotias. Tämän jälkeen perhe muutti takaisin Heinolaan.
Wirtanen kävi lukion Heinolan Kymenkartanon koulussa ja kirjoitti ylioppilaaksi tuloksena kuusi laudaturia. Hän opiskeli myös jonkin aikaa yliopistossa tietojenkäsittelytiedettä, mutta Apulannan alettua menestyä hän jätti yliopiston ja keskittyi musiikkialalle.
Wirtanen on sotilasarvoltaan alikersantti. Hän on naimisissa laulaja Jannika B:n kanssa. Pariskunnan esikoislapsi syntyi 29. elokuuta 2015 ja toinen lapsi syyskuussa 2021.
Grazin kellotorni
pienoiskuva|upright|Kellotorni yöaikaan. Grazin kellotorni on rakennus Grazin kaupungissa, Itävallassa. Se sai nykyisen ilmeensä 1500-luvun puolivälissä. Kellotornin nykyinen koneisto on peräisin vuodelta 1712, ja niiden rakennuksesta on vastannut Sylvester Funck. Kellotornissa on myös Grazin vanhin kello, vuodelta 1385. Rakennus yltää 28 metrin korkeuteen.
Derek Daly
Derek Patrick Daly (s. 11. maaliskuuta 1953 Dublin, Irlanti) on entinen irlantilainen Formula 1 -kuljettaja.
Pikkuformulasarjat
Keskiluokkaiseen irlantilaisperheeseen syntynyt Daly aloitti kilpa-ajamisen 12-vuotiaana Irlannin ja Englannin sarjoissa, joita hän kierteli muunnellulla koulubussillaan. Hän menestyi hyvin Formula Ford ja Britannian Formula 3 sarjoissa, joissa voitti mestaruudet vuosina 1975 ja 1977. Hän voitti myös Irlannin mestaruuden sekä vuoden 1976 Formula Ford Festivalin.
Formula 1
Dalyn menestys alemmissa sarjoissa tukivat hänen nousuaan Formula 1:iin, kun hän ajoi ensimmäisen kilpailun huhtikuussa 1978 Hesketh-tallin autolla sarjan ulkopuolisessa kilpailussa British International Trophyssä. Kilpailussa hän nousi ensimmäisellä kierroksella kilpailun johtoon, kunnes pyörähti sateisella Silverstonen radalla. Formula 1:iin kuuluvissa kilpailuissa puolestaan Daly ei onnistunut pääsemään kilpailuihin saman tallin autolla, minkä seurauksena hän vaihtoi Ensign-talliin kesken kauden keräten yhden pisteen kauden päätösosakilpailusta. Kausi 1979 oli ensimmäisen kaltainen sisältäen paljon kilpailujen ulkopuolelle jäämisiä ja keskeytyksiä ja talli vaihtui Tyrrelliin kesken kauden. Kaudella 1980 asiat menivät kuitenkin hieman paremmin, kun Daly onnistui keräämän kauden aikana 6 pistettä ja paras sijoitus oli kahdesti saavutettu neljäs sija, jotka jäivät Dalyn parhaiksi sijoituksiksi. Samalla kaudella hän tosin koki myös takaiskuja, mm. Monacon GP:ssä hän törmäsi avauskierroksella ilmalentoon joutumisen seurauksena tallikaveriinsa Jean-Pierre Jarieriin. Daly saavutti 12. MM-sijan, joka on hänen uransa paras. Kausi 1981 oli jälleen heikko Marchin tallissa.
Pisteiden osalta Dalyn uran parhaaksi kaudeksi jäi hänen viimeinen kautensa F1:ssä, kun hän siirtyi kesken kauden Theodorelta Williams-talliin Carlos Reutemannin lopettaessa uransa autolla. Hän keräsi kahdeksan pistettä ja sijoittui kuljettajien MM-sarjassa 13. sijalle, mutta sinänsä kausi ei ollut kovinkaan loistava, kun Dalyn tallikaveri Keke Rosberg voitti maailmanmestaruuden Dalyn itse jäädessä palkintokorokesijoitusten ulkopuolelle.
IndyCar ja urheiluautoluokat
Dalyn lopettaessa Formula 1:ssä hän siirtyi IndyCariin ja urheiluautoluokkiin, joissa ajoi vuoteen 1992 asti. Indianapolis 500 kilpailuihin hän osallistui vuosina 1983-89. Daly joutui vuonna 1984 vakavaan onnettomuuteen, kun hän kolaroi Michiganin International Speedwayllä 212 mailin tuntinopeudella ja mursi jalkansa, mutta jatkoi kilpailemista toivuttuaan.
Daly kilpaili myös CART-sarjassa, jossa hän osallistui 66 kilpailuun vuosina 1982–1989. Parhaimmiksi saavutuksiksi jäi selviytyminen kymmenen parhaan joukkoon 21 kertaa ja yksi palkintosija, jolloin hän oli kolmas.
Muuta
Daly on toiminut kilpa-ajajan työnsä ohella kaivostyöläisenä, kirjailijana ja tv-kommentaattorina.
Hänen yhdysvaltalaissyntyinen poikansa Conor Daly on myös kilpa-autoilija.
Christopher Reeve
Nuoruus
Christopher Reeve syntyi Manhattanilla vuonna 1952. Hänen vanhempansa olivat runoilija ja romaanikirjailija Franklin D’Olier Reeve, joka opetti Columbian yliopistossa slaavilaisia kieliä ja luovaa kirjoittamista, ja toimittaja Barbara Pitney. Christopherin vanhemmat erosivat vuonna 1956.
Koulutus ja uran alku
Reeve sai vuonna 1975 ensimmäisen Broadway-roolinsa musikaalissa A Matter of Gravity, missä hänen vastanäyttelijänsä oli Katharine Hepburn. Reeven ensimmäinen elokuva oli sukellusveneeseen sijoittunut katastrofielokuva Merten urhot (1978).
Teräsmies
Reeve esiintyi eräässä Off Broadway -näytelmässä, kun hän haki Teräsmies-elokuvaan. Tuottajat ja ohjaaja eivät olleet päässeet sopuun tunnetun näyttelijän palkkaamisesta, joten he päättivät hankkia rooliin tuntemattomamman näyttelijän. Tuottajat ihastuivat Reeven ulkonäköön: hän oli pitkä, hänellä oli voimakas leuka sekä siniset silmät. He uskalsivat ottaa riskin tuntemattoman Reeven palkkaamisesta, sillä elokuvassa oli jo sivurooleissa Marlon Brando ja Gene Hackman. Teräsmiehestä Reeve palkittiin Bafta-palkinnolla lupaavimpana uutena pääroolinesittäjänä.
Teräsmies teki Reevestä supertähden, mutta hän ei halunnut jäädä pelkästään samanlaisten roolien vangiksi, joten hänen seuraava elokuvansa oli Kerran jossakin (1980). Reeve teki kuitenkin kaikkiaan neljä Teräsmies-elokuvaa, Teräsmies II (1980), Teräsmies III (1983) ja Teräsmies ja uhka auringosta (1987).
Vaikka Reeve yhdistetään erityisesti Teräsmies-hahmoon, hän on näytellyt monissa muissakin rooleissa. Hänen elokuviaan ovat muun muassa jännityselokuva Murhaleikki (1982), Monsignore (1982), historialliset pukudraamat Bostonilaiset (1984) ja Pitkän päivän ilta (1993) sekä komediat Switching Channels (1988) ja Maailman kipein komedia (1992). Näyttämöllä Reeve oli muun muassa Lontoossa näytelmässä The Aspern Papers, New Yorkissa näytelmässä Figaron häät ja Los Angelesissa Tennessee Willamsin näytelmässä Summer And Smoke.
Halvaantuminen
Reevellä oli monia vauhdikkaita harrastuksia. Hän oli nuorena aikuisena hankkinut lentolupakirjan ja yksinlentänyt kahdesti Atlantin yli. Hän lensi myös liitokoneilla ja harrasti sukellusta sekä hiihtoa. Hänen intohimonsa olivat kuitenkin hevoset. Hän omisti useita hevosia ja osallistui hevoskilpailuihin.
Reeve oli 27. toukokuuta 1995 kolmipäiväisissä hevoskilpailuissa Virginian Culpeperissä. Hänen hevosensa kieltäytyi kilpailussa yllättäen estehypystä, ja Reeve lensi hevosen yli ja löi päänsä esteeseen ja maahan. Onnettomuus aiheutti useita murtumia ensimmäisessä ja toisessa kaulanikamassa ja Reeven halvaantumisen kaulasta alaspäin.
Reeve pohti onnettomuuden jälkeen hetkellisesti itsemurhaa, mutta hänestä tuli kuitenkin halvaantuneiden ja kantasoluterapian puolestapuhuja. Hän ei lopulta jättänyt viihdealaakaan, ja hänen ohjausdebyyttinsä oli HBO:n televisioelokuva In the Gloaming, josta Reeve oli Emmy-palkintoehdokkaana. Samana vuonna hän voitti Emmyn tuottajana parhaasta tiedonjulkistamisohjelmasta Without Pity: A Film About Abilities. Hänen omaelämäkertansa Still Me julkaistiin 1998. Teos oli 11 viikkoa The New York Timesin parhaiden myytyjen kirjojen listalla. Reeve sai kirjan audioversiosta Grammy-palkinnon parhaasta puhealbumista. Emmy-palkintoon hän oli 1998 ehdolla tuottajana parhaasta varietee-, musiikki- tai komediaohjelmasta ohjelmasta Christopher Reeve: A Celebration of Hope.
Reeven ensimmäinen merkittävä elokuvarooli loukkaantumisen jälkeen oli neliraajahalvaantuneena arkkitehtina Jeff Blecknerin televisioelokuvassa Huuto pimeässä, joka pohjautuu Alfred Hitchcockin elokuvaan Takaikkuna. Siitä Reeve sai SAG-palkinnon ja Golden Globe -ehdokkuuden.
Reeven toinen kirja Nothing is Impossible: Reflections on a New Life ilmestyi 2002, ja sen audioversiosta hän sai jälleen Grammy-ehdokkuuden. Reeven viimeinen elokuvaprojekti oli neliraajahalvaantuneen Brooke Ellisonin tositarinaan perustunut televisioelokuva The Brooke Ellison Story. Reeve sai vuonna 2003 neljännen Emmy-ehdokkuutensa parhaan faktaohjelman kertojana.
Aktivismi ja kuntoutuminen
thumb|Christopher Reeve puhumassa [[kantasolututkimuksen puolesta Massachusetts Institute of Technologyssä.]] Kun Reeve oli selviytynyt onnettomuuden jälkeisestä masennuksesta, hän alkoi suunnata tarmoansa kuntoutumiseen. Hän ilmoitti pian toivovansa pystyvän 50-vuotiaana taas nousemaan jaloilleen. Hän käytti hoitoihinsa jopa 270 000 puntaa vuodessa. Reeven hermostoa kiihotettiin sähköiskuilla, ja hän kuntoutti itseänsä jatkuvasti. Reeve liikutti syyskuussa 2000 etusormeansa, mitä pidettiin poikkeuksellisena. Vastaavan tason selkäydinvammoista toipumista yli kaksi vuotta onnettomuuden jälkeen pidettiin käytännössä mahdottomana.
Reeve on ollut inspiroimassa monia selkäydinvammapotilaita, ja hän toimi kantasolututkimuksen puolestapuhujana. Reeve valittiin vuonna 1999 Christopher and Dana Reeve Foundationin puheenjohtajaksi. Säätiöstä tuli Reeven johtajuuskaudella selkäydinvammatutkimuksen merkittävä rahoittaja. Säätiö on omistautunut lisäksi halvaantuneiden elintason parantamiseen. Reeve palkittiin vuonna 2003 työstään kantasolututkimuksen edistämiseksi Laskerin julkisen palvelun palkinnolla.
Perhe
Reeve asui 1980-luvulla Gae Extonin kanssa, mutta he eivät menneet ikinä naimisiin. He saivat suhteensa aikana kaksi lasta. Reeve meni vuonna 1992 naimisiin näyttelijä Dana Morosinin kanssa. He saivat liittonsa aikana yhden pojan.
Kuolema
Reeve kuoli lokakuussa 2004 Mount Kiscossa Northern Westchester -sairaalassa, mihin hän oli joutunut tulehtuneiden makuuhaavojen vuoksi. Haava oli tulehtunut pahoin, ja tulehdus levisi koko vartaloon. Reeve vajosi sairaalassa koomaan ja kuoli sydämen vajaatoimintaan.
HMS Uppland
HMS Uppland on ollut viiden Ruotsin laivaston aluksen nimenä.
Jaakko Paavolainen
Jaakko Paavolainen (23. heinäkuuta 1926 Kanneljärvi – 30. lokakuuta 2007 Helsinki) oli suomalainen poliittisen historian tutkija ja professori. Hän toimi 1970-luvun lopulla Helsingin yliopiston poliittisen historian vs. professorina ja vuosina 1986–1989 Turun yliopiston poliittisen historian professorina.
Paavolainen julkaisi 1960-luvulla teokset Valkoinen terrori ja Punainen terrori, joita seurasivat teokset Vankileirit Suomessa 1918 ja kaikkien edellisten pohjalta laadittu Kansallinen murhenäytelmä. Hän kirjoitti myös Väinö Tannerin moniosaisen elämäkerran sekä serkkunsa Olavi Paavolaisen elämäkerran.
Jaakko Paavolaisen isä oli kansanedustaja ja ministeri Erkki Paavolainen.
Siiri Mekri
Siiri Maria Mekri, aik. Makaroff (27. heinäkuuta 1894 Ilomantsi – 7. tammikuuta 1991 Helsinki) oli suomalainen kansakoulunopettaja ja muistelmakirjailija.
Helen Glover
Helen Rachel Mary Glover, MBE (s. 17. kesäkuuta 1986 Truro) on brittiläinen soudun olympiavoittaja, maailmanmestari ja Euroopan-mestari. 178 senttimetriä pitkä ja 70 kilogrammaa painava Glover edustaa Minerva Bath Rowing Clubia.
Glover saavutti parinsa Heather Stanningin kanssa kultaa kaksikosta vuoden 2012 kesäolympialaisista Lontoosta ja 2016 Rio de Janeirosta. Glover ja Stanning ovat saavuttaneet olympiakullan lisäksi kolme MM-kultaa, kaksi MM-hopeaa ja kaksi EM-kultaa. Lisäksi Gloverilla on myös toinen EM-kulta entisen parinsa Polly Swannin kanssa. Uutenavuotena 2013 Glover nimettiin brittiläisen imperiumin ritarikunnan jäseneksi (MBE).
Glover ei ollut soutanut ennen vuotta 2007, jolloin hän ilmoittautui UK Sportin järjestämään kykyjenetsintäohjelmaan.
Hannakaisa Isomäki
Hannakaisa Isomäki on suomalainen informaatioteknologian tutkija ja dosentti. Hän on tehnyt monitieteellistä tutkimusta soveltavan informaatioteknologian ja teknologian alueelta. Isomäki väitteli Tampereen yliopiston informaatiotieteiden tiedekunnasta vuonna 2002 tietojärjestelmäammattilaisten ihmiskäsityksiä käsittelevällä tutkimuksellaan The Prevailing Conceptions of the Human Being in Information Systems Development: Systems Designers’ Reflections.
Isomäki on toiminut muun muassa Lapin yliopiston Menetelmätieteiden laitoksella soveltavan informaatioteknologian professorina sekä Jyväskylän yliopiston käyttäjäystävällisen tietojenkäsittelyn yliassistenttina sekä Jyväskylän yliopiston Tietotekniikan tutkimusinstituutin johtajana. Hän on suorittanut filosofian maisterin tutkinnon Jyväskylän yliopistossa vuonna 1997. Hän on työskennellyt vuosina 1990–1996 informaatioteknologian koulutussuunnittelijana Jyväskylän yliopiston täydennyskoulutuskeskuksessa. Vuosina 1996–2001 hän toimi Suomen Akatemian projektitutkijana Jyväskylän yliopiston opettajankoulutuslaitoksella.
Tuko
thumb|100px|T-kaupan logo
Tuko Oy oli suomalainen kaupan alan keskusliike, jolla oli tukkuliikkeitä ja teollisuutta. Se oli aikoinaan yksi neljästä merkittävästä kaupan ryhmittymästä Suomessa (muut olivat E-liike sekä yhä toimivat K- ja S-ryhmä). Vähittäiskauppatoimintaan kuuluivat itsenäisten kauppiaiden omistamat T-kaupat ja niiden lisäksi muun muassa Anttilat, Rautiat ja Carrolsit.
Alkuvaiheet yksityisenä tukkuliikkeenä
Tukkukauppojen Oy eli Tuko (Tukku-Konttori) aloitti toimintansa vuonna 1942. Liikeideana oli tuolloin yhdistää suhteellisen pienten tukkuliikkeiden toiminta keskusliikkeeseen. Kolmiportaisessa markkinointijärjestelmässä olivat mukana keskusliike, tukkuliikkeet ja näiden asiakasliikkeet. Osakkaiksi kelpuutettiin tukkukauppaa harjoittavat yritykset.
1950- ja 1960-luvuilla tukolaiset vähittäiskauppiaat koettivat vastata kiristyvään kilpailuun perustamalla ketjuja. Markkinointi keskitettiin kolmen ketjun alle: A & O, Spar ja TR. Tuko liittyi kansainväliseen Spar-yhteistyöhön vuonna 1962, ja 1970-luvun alkuun asti Suomessa oli noin 500 Spar-kauppaa.
T-ryhmä
Tuko laajeni 1970-luvulla uusille toiminta-alueille. Vuonna 1975 perustettiin Carrols-hampurilaisravintolaketju. Vuonna 1976 ostettiin tavarataloyritys Anttila. Seuraavana vuonna ostettiin Saastamoinen Oy:n Heps-tavaratalot, jotka liitettiin Anttila-ketjuun. Tuko hoiti näitä toimintoja suoraan eikä kauppiaidensa kautta.
T-kaupan tunnuslause oli "Hyvän ruoan puolesta". Sen televisiomainokset tulivat tutuksi 1980- ja 1990-luvun televisionkatsojille. T-kaupoilla oli myös oma merkkinsä, Sinivalkoiset, ja lisäksi pohjoismaisten tuontielintarvikkeiden merkkinä käytettiin Eldoradoa.
Vuonna 1987 Tuko osti itselleen Rautakonttori Oy:n, minkä yhteydessä sille tuli muun muassa Rautia-rautakauppaketju.
Tukon lakkauttaminen
Tuko ajautui taloudellisiin vaikeuksiin vuonna 1992. Syinä olivat valtauksia vastaan tehdyt yritysjärjestelyt, hallitsematon laajentuminen, alkanut lama ja raskas kolmiportainen yhteistyöjärjestelmä. Tuko ryhtyi uudistamaan itseään, ja organisaatiorakennetta yksinkertaistettiin. Konsernin emoyhtiönä aloitti Tuko Oy.
Vuonna 1992 tuotiin Spar-tuotteet takaisin markkinoille. Näkyvin uudistus oli T-kauppojen muuttaminen Spar-kaupoiksi vuoden 1993 lopusta lähtien. Ne kauppiaat, jotka eivät halunneet siirtyä Spar-ketjun alle, saivat käyttää Lähikauppias-tunnusta.
Kesko osti Tukosta osake-enemmistön vuonna 1996. EU:n komissio ei kuitenkaan hyväksynyt kauppaa sellaisenaan, koska se olisi tuonut Keskolle kohtuuttoman vahvan markkina-aseman. Tämän johdosta Tuko pilkottiin useaan eri osaan. Keskolle jäivät Tukosta Anttila Oy ja Rautia Oy. Tukkuliiketoimintaa hoitava Tukospar, nykyinen Tuko Logistics, sai useita eri omistajia. Vähittäiskauppa siirtyi Suomen Spar Oyj:lle, jonka suurimpana omistajana oli ruotsalainen Axfood.
Marie Kinsky von Wchinitz und Tettau
Marie Kinsky von Wchinitz und Tettau (14. huhtikuuta 1940 Praha, Böömin ja Määrin protektoraatti – 21. elokuuta 2021 Grabs, Sveitsi) oli Liechtensteinin ruhtinatar. Hän syntyi Prahassa huhtikuussa 1940 neljäntenä kreivi Ferdinand Carl Kinsky von Wchinitz und Tettaun ja kreivitär Henrietten seitsemästä lapsesta. Monien muiden saksalaisten perheiden tavoin Kinsky von Wchinitz und Tettaun kreiviperhekin karkotettiin 1945 Tšekkoslovakiasta, ja perhe pakeni Saksaan.
Ensimmäiset kouluvuotensa (1946–50) Marie opiskeli Ering am Innin peruskoulussa, jonka jälkeen hän siirtyi kahdeksaksi vuodeksi Württembergin nunnaluostarin sisäoppilaitokseen. 1957 hän matkusti Englantiin opiskelemaan englannin kieltä. Oltuaan sen jälkeen lyhyen aikaa Pariisissa vahvistamassa ranskan osaamistaan kreivitär Marie toimi mainospiirtäjänä Saksan Dachaussa, kunnes meni kihloihin 1965 Liechtenstein kruununprinssin Hans Adamin kanssa, jolloin hän muutti pieneen ruhtinaskuntaan Alpeille.
1989 Marien appi, ruhtinas Franz Josef II kuoli, Marien miehestä tuli ruhtinas Hans Adam II ja Mariesta ruhtinatar.
Ruhtinatar Marie toimi mm. Liechtensteinin Punaisen Ristin puheenjohtajana. Hän oli myös kiinnostunut taiteesta ja kulttuurista. Ruhtinatar Mariella ja ruhtinas Hans Adam II:lla on neljä lasta, joista vanhin, Alois, on ruhtinaskunnan tuleva hallitsija.
Marie kuoli aivohalvaukseen 81-vuotiaana Grabsissa 21. elokuuta 2021.
PostNord Danmark
thumb|Tanskalainen postilaatikko PostNord Danmark (entinen Post Dandmark) on yritys, joka on vastuussa Tanskan postipalvelusta. Se kuuluu PostNord-konserniin yhdessä Ruotsin postin PostNord Sverigen kanssa.
Tanskan postilaitos perustettiin vuonna 1624 kuninkaan käskystä. Se yhtiöitettiin vuonna 2002, mutta Tanskan valtio on edelleen pääomistajana. Muita omistajia ovat CVC Capital partners (22 %) ja työntekijät (3 %).
Vuonna 2009 Ruotsin valtion omistama Posten, yhdistettiin Post Danmarkin kanssa yhdeksi isoksi holding yhtiöksi PostNord AB:ksi josta Ruotsin valtio omistaa, 60% ja Tanskan valtio 40% Post Danmark uudelleennimettiin PostNordiksi vuonna 2015.