cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Vastajihadismi
Ideologia
Bat Ye’orin mukaan Euroopan johtavat tuhoon kantaväestön matala syntyvyys ja muslimien korkea syntyvyys, muslimien massamaahanmuutto sekä länsimaisen identiteetin ja kulttuurin häviäminen. Tämän muutoksen väitetään tapahtuvan muutamassa vuosikymmenessä. Bat Ye’orin mukaan asiasta ei voi Euroopassa käydä rakentavaa julkista keskustelua kunnolla, koska Euroopassa ei tunneta jihadin dynamiikkaa, ja koska Euroopan poliittinen eliitti pyrkii lepyttelemään jihadisteja.
Vastajihadismia lähellä olevat tahot usein myös väittävät esimerkiksi pedofilian olevan yleistä muslimien keskuudessa. Brunilan ja Anderssonin (2012) mukaan vastajihadistien mielestä islamofobiasta puhuvat ovat muun muassa islamia rakastavia islamofiilejä ja kulttuurimarxilaisia etnopopulisteja, jotka edistävät islamilaisten maahanmuuttoa. Vastajihadistien mielestä myös siirtolaisten oikeuksia tukevat ja monikulttuurisuudesta puhuvat tahot ovat maahanmuuttoa avustavia kosmopoliitteja ja ”suvaitsevaistoa”.
Euroopassa vastajihadismiin kuuluu lisäksi EU-kritiikki ja Yhdysvalloissa presidentti Barack Obaman hallinnon arvostelu.
Eurabia-teoria
Vastajihadisti Bat Ye’orin kehittämän Eurabia-teorian mukaan Euroopan liikemies- ja poliitikkoeliitti edistää islamilaisten maahanmuuttoa tarkoituksella pyrkien orjuuttamaan Euroopan kansan. Euroopan unioni oli osa tätä suunnitelmaa. Näin Eurooppa uhkaa Bat Ye’orin mukaan muuttua väestöltään ja kulttuuriltaan islamilaiseksi maanosaksi. Käsityksen mukaan Ranska ja arabit sopivat kylmän sodan aikana Eurooppa-Arabia-akselista, joka olisi vastapaino Yhdysvalloille ja Neuvostoliitolle. Tämä näkyi Ye’orin mielestä Ranskan halussa tehdä yhteistyötä islamilaisten maiden kanssa. Yhteistyö olisi alkanut vuoden 1973 öljykriisistä, jolloin Euroopan oli pakko alkaa toimia yhdessä arabien kanssa, jotta nämä toimittaisivat maanosalle öljyä.
Luokittelu ja tutkimus
Vastajihadismi koostuu elementeistä, joita jotkut tutkijat (esim. Mudde 1995 ja Nieminen 2011) ovat liittäneet niin oikeistoon kuin vasemmistoonkin. Oikeistolaisuutta siinä ovat kodin, uskonnon ja isänmaan arvon korostaminen sekä nationalismi. Vastajihadistit kannattavat itsenäisiä suvereeneja kansallisvaltioita ja pyrkivät irtautumaan Euroopan unionista. Vastajihadistit kuitenkin myös hyväksyvät juutalaiset ja puolustavat Israelin toimia.
Vastajihadismia on kutsuttu populistiseksi oikeistoradikalismiksi. Sillä on äärioikeiston kanssa yhteistä kansallisen kulttuurin säilymisen puolustaminen ja kulttuurien sulautumisen vastustus, johon liittyy muukalaisvastaisuus. Tutkija Cas Muddenin mukaan (2010) populistinen radikaalioikeisto jakaa kuitenkin länsimaisten yhteiskuntien perinteiset arvot, ja eurobarometrien mukaan suuri joukko eurooppalaisia jakaa myös sen mielipiteet. Siksi populistista oikeistoradikalismia tulisikin hänen mukaansa nimittää vain demokraattisen liberalismin vastaiseksi eikä demokratian vastaiseksi. Muddenin mukaan populistinen oikeistoradikalismi on tutkimuksissa usein pyritty selittämään normaalin ulkopuolelle, tautiopillisen luokittelun kautta vainoharhaiseksi ja salaliittoteoriaksi. Sitä ei ole tutkittu nykyisyyteen kuuluvana ilmiönä, vaan muinaisjäännöksenä, jolla on yhteyksiä fasismiin ja natsismiin. Sen vaalimenestystä on selitetty vain vastalauseeksi yhteiskunnallisten ongelmien seurauksena eikä omana ilmiönään. Populistiseen oikeistoradikalismiin on vältetty käyttämästä valtavirran teorioita ja käsitteitä Muddenin mukaan sen vuoksi, että se tulisikin siten hyväksytyksi.
Tutkija Jiri Niemisen (2011) mukaan ”oikeistoradikalismin kolmannessa aallossa” tärkeänä nähdään ainoastaan länsimaiseen kulttuuriin sopeutuneiden ihmisten päästäminen osaksi yhteiskuntaa. Muddenin (1995) mukaan siinä rodut ja kulttuurit ovat kyllä tasa-arvoisia keskenään, mutta ne on pidettävä kehittymässä erillään.
Brunila ja Andersson (2012) luokittelevat vastajihadismin erääksi äärioikeiston alalajiksi.
USS Mahopac (1864)
USS Mahopac oli Yhdysvaltain laivaston vuonna 1864 vesillelaskettu Canonicus-luokan monitori.
Valmistus
Z. & F. Secor New Yorkista laski aluksen vesille 17. toukokuuta 1864. Koeajojen jälkeen alus otettiin palvelukseen 20. elokuuta New Yorkissa päällikkönään William A. Parker.
Palvelus
Operaatiosta vapauduttuaan alus siirtyi Charlestoniin, missä se oli yhteysaluksena. Alus palasi 8. maaliskuuta Chesapeakenlahdelle. Huhtikuussa Mahopac ja sen sisaralukset tukivat kenraali Grantin joukkoja valtaamaan Richmondin. Alus poistettiin palveluksesta kesäkuussa, minkä jälkeen se makasi ankkurissa Washingtonin laivastontelakalla.
Alus palautettiin palvelukseen 15. tammikuuta 1866, minkä jälkeen se partioi Yhdysvaltain itärannikolla. Alus nimettiin 15. kesäkuuta 1869 USS Castoriksi, mutta vanha nimi palautettiin 10. elokuuta. Alus sijoitettiin 11. maaliskuuta 1872 Hampton Roadsiin reserviin, mistä se palasi palvelukseen 21. marraskuuta 1873.
Alus purjehti Key Westiin Floridaan laivaston koululaivaksi, missä se oli seuraavat kaksi vuotta. Alus siirtyi 1876 Port Royaliin ja edelleen Norfolkiin heinäkuussa 1877. Alus oli muiden monitorien kanssa Brandon Landingissa aina maaliskuuhun 1880, jolloin se lähti vuoteen 1888 asti City Pointiin. Alus oli reservissä Richmondissa 1889-1895, ja sen jälkeen League Islandilla. Alus poistettiin alusluettelosta 14. tammikuuta 1902 ja se myytiin 25. maaliskuuta.
Pietro Fiordelli
thumb|right|Pietro Fiordellin hautakivi
Pietro Fiordelli (9. tammikuuta 1916 Città di Castello – 23. joulukuuta 2004) italialainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi Città di Castellon hiippakuntaan 6. marraskuuta 1938 ja nimitettiin Praton hiippakunnan johtoon 7. heinäkuuta 1954. Piispaksi vihkiminen seurasi 3. lokakuuta. Pääkonsekraattorina toimi Filippo Maria Cipriani, jota avustivat Beniamino Ubaldi ja Mario Longo Dorni. Fiordelli asetettiin virkaansa 17. lokakuuta.
Uusi Voima
Uusi Voima voi tarkoittaa ainakin seuraavia asioita:
Jouni Aikio
Jouni Aikio eli Kaapin Jouni (9. maaliskuuta 1875 Inari – 22. kesäkuuta 1956) oli Sotkajärvellä nykyisen Lemmenjoen kansallispuiston alueella asunut saamelainen poromies joka oli aikanaan hyvin tunnettu myös Lapin ulkopuolella. Hän esiintyi elokuvissa, esitti joikuja radiossa, pääsi Suomen Kuvalehden kansikuvaan ja hänen luonaan vierailivat muun muassa presidentti Urho Kekkonen ja Lapin läänin maaherra Kaarlo Hillilä.
Kaapin Jounin vanhemmat olivat Annan Kaapi eli Gabriel Aikio ja Vuolabin Ella. Perhe oli alun perin kotoisin Inarista mutta Jounin syntymän aikoihin he asuivat Utsjoen Pulmangissa. Perhe palasi kuitenkin takaisin Inariin 1800-luvun lopulla porolaidunten kulumisen takia. Sotkajärvelle Kaapin Jouni asettui vuonna 1905.
Kaapin Jouni tapasi Inarin kirkonkylässä vuonna 1935 käyneen presidentti Pehr Evind Svinhufvudin, luovutti tälle saamelaisten anomuskirjelmän ja sai kutsun vierailla Helsingissä. Vuonna 1936 hän matkusti perheineen yhdessä noin 30 muun poromiehen kanssa Helsingissä pidetyille poroviikoille ja tapasi Helsingissä Svinhufvudin ohella myös silloisen oikeusministerin Urho Kekkosen ja Rovaniemen kauppalanjohtajan Kaarlo Hillilän. Myöhemmin Kekkonen ja Hiililä tekivät myös vastavierailun Kaapin Jounin luokse. Jouni sai vuonna 1940 Suomen Valkoisen Ruusun Ritarikunnan ristin.
Sotkajärven pohjoispäässä sijaitsevan Kaapin Jounin entisen asuinpaikan eli Kaapin Jounin kentän ensimmäinen asukas oli 1800-luvun lopulla paikalle asettunut Menes-Antti eli Karhu-Antti, oikealta nimeltään Antti Juhaninpoika Morottaja (1853–1907). Tila oli asuttuna yhtäjaksoisesti kevääseen 2004 saakka jolloin viimeinen Kaapin Jounin suvun edustaja Pauli Aikio muutti pois tilalta. Tila oli tätä ennen hankittu valtiolle vuonna 2002 ja tila liitettiin Lemmenjoen kansallispuistoon vuonna 2004. Kentän rakennuksiin kuuluvat 1900-luvun alussa valmistunut hirsinen päärakennus jonka nykyinen ulkoasu on peräisin 1970-luvulta, yhdistetty karja- ja heinäsuoja, useita aittoja, kaksi saunaa, maakellari ja ulkokäymälät. Asuinkenttää ympäröi riukuaita. Tilan rakennukset entisöitiin vuosina 2008–2011 matkailukäyttöön.
Feminiinijohdin
Feminiininjohdin, suomen kielessä -tär (etuvokaalisissa sanoissa) tai -tar (takavokaalisissa sanoissa), osoittaa henkilöä tarkoittavan sanan tarkoittavan naista. Esimerkiksi opettajatar on naispuolinen opettaja, ystävätär naispuolinen ystävä ja kreikatar kreikkalainen nainen. Johdin ‑tAr (: ‑ttAre-) liittyy kantasanan (heikkoon) vokaalivartaloon (henge-tär : henge-ttäre-). S:ään loppuvissa sanoissa johdin korvaa kantasanan nominatiivimuodon loppu-s:n, kuten kuninga-tar, ruhtina-tar, valtia-tar.
Nykyään tämä johdin on suomen kielessä melko harvinainen, mutta sitä käytetään yhä jonkin verran urheilussa (juoksijatar) ja taiteissa (tanssijatar, näyttelijätär). Myös sanat kaunotar ja onnetar ovat yhä käytössä. Saksan kielessä feminiinijohdin -in on yhä pakollinen.
Suomessa sanat opettaja ja ystävä voivat aivan yhtä hyvin viitata naiseen kuin mieheen. Kun sukupuoli on saatava esiin, nykyään puhutaan esimerkiksi nais- ja miesopettajasta. Toisaalta jotkut mies- ja nais-alkuiset yhdyssanat voivat aiheuttaa väärinkäsityksiäkin. Esimerkiksi nais- ja miesystävä tarkoittavat usein seurustelukumppania eikä naissankari ole sama kuin sankaritar, joten toisinaan tär- tai tar-pääte on edelleen tarpeellinen.
Joskus -tar-, -tär-pääte ei tarkoita vain naispuolisuutta vaan sitä, että kyse on sellaisen henkilön vaimosta, jota tarkoittavan sanan loppuun -tar tai -tär on lisätty. Kuningatar voi olla naispuolinen monarkki, mutta useimmiten kuninkaan puoliso. Kauppaneuvoksen vaimo on kauppaneuvoksetar, mutta kauppaneuvoksen arvon saanut nainen on kauppaneuvos. Tar-/tär-päätteellä johdetaan myös jossakin maassa tai jollakin paikkakunnalla asuvaa tai sieltä kotoisin olevaa naista tarkoittavia sanoja. Esimerkiksi ranskatar tarkoittaa ranskalaista naista ja pariisitar pariisilaista naista. Suometar on käytössä myös erittäin harvinaisena etunimenä.
Feminiinijohdin itäsuomalaisissa sukunimissä
1600–1800 -luvuilla pääte -tar, -tär on esiintynyt -nen-päätteisten ja joskus muidenkin sukunimien naispuolisena vastineena savolaisten keskuudessa. Tällaisissa tapauksissa naisen sukunimi oli hänen isänsä sukunimi muuten, mutta -nen-päätteen tilalla oli -tar-pääte. Tuolloin naiset eivät avioituessaan yleensä ottaneet miehensä sukunimeä.
Tällainen nimimuoto on esimerkiksi Mateli Kuivalatar (sukunimestä Kuivalainen) tai Maiju Lassilan romaanissa Tulitikkuja lainaamassa esiintyvä Kaisa Karhutar (sukunimestä Karhunen). Muita vastaavia muotoja ovat esimerkiksi Iotar (sukunimestä Ikonen), Kovotar (sukunimestä Koponen), Leinotar (sukunimestä Leinonen), Sudetar tai jopa Suetar (sukunimestä Sutinen), Kirjavatar (sukunimestä Kirjavainen), Parratar (sukunimestä Partanen) jne.
Toisinaan feminiinijohtimen vartalo on lyhentynyt verrattuna vastaavaan maskuliinimuotoon, esimerkiksi Liimatar (sukunimestä Liimatainen), tai -tär on korvannut -lainen-johtimen, esimerkiksi Lapitar (Lappalainen). Pitempiä muotoja on esiintynyt myös rinnakkain lyhempien kanssa (esimerkiksi Pöyhötär tai harvemmin Pöytär).
Jossain vaiheessa naisista alettiin käyttää miesten tavoin -nen-päätteisiä nimiä, mutta vielä 1800-luvun alun Paltamossa oli käytössä naisten sukunimien -tar-käytäntö. Nykyään -tar-, -tär-päätteisistä nimistä on käytössä sekä naisten että miesten sukunimenä ainakin Kerätär (sukunimestä Keränen), joka Väestörekisterikeskuksen mukaan on nykyisenä nimenä 19 henkilöllä Suomessa (20.5.2013).
Mousoúroi
Mousoúroi (transl. myös Mousoúri; virallisesti Δημοτική Ενότητα Μουσούρων, Dimotikí Enótita Mousoúron) on yksi Plataniáksen kunnan kunnallisyksiköistä ja entinen itsenäinen Kreikan kunta. Se sijaitsee Chanián alueyksikössä Kreetan alueella. Kunnallisyksikön väkiluku on 4 026 (vuonna 2011).
pienoiskuva|vasen|upright=0.92|Mousoúroin [[Mesklán kylä.]] Mousoúroin kunnallisyksikkö käsittää Plataniáksen kunnan eteläosan. Siihen kuuluu muun muassa Lefká Óri -vuoristoa sekä Omalóksen ylätasangon aluetta. Mousoúroi oli itsenäinen kunta vuoden 2010 loppuun saakka. Vuoden 2011 alussa se yhdistettiin Kallikrates-suunnitelmana tunnetun aluehallintouudistuksen myötä Plataniáksen kuntaan yhdessä Kolymvárin ja Voukoliéen kanssa, jolloin se muuttui uuden kunnan kunnallisyksiköksi.
Masty
Masty eli Mosty  on pieni kaupunki ja samanniminen piiri Hrodnan alueella Valko-Venäjän länsiosissa. Kaupungin väkiluku on 16 500 ja koko piirin 34 900.
Kaupunki sijaitsee Itämereen laskevan, historiallisena kulkureittinä merkittävän ja yhä suurelta osin navigoitavan Niemen-joen pohjoisrannalla. Paikkakunta on mainittu asiakirjoissa ensimmäisen kerran vuonna 1486. Mostyn piiri on perustettu 1940. Maakunnan pääkaupunki Hrodna sijaitsee maanteitse 62 kilometrin päässä luoteessa ja pääkaupunki Minsk vastaavasti 249 km itäkaakossa. Kaupunki myös Valko-Venäjän rautateiden Hrodna-Skidal-Masty- ja Lida-Masty-Vaukavysk-linjojen risteysasema.
Gusztáv Kálnoky
thumb|Gusztáv Kálnoky, Jan Vilímekin piirros. Gusztáv Zsigmund Kálnoky (29. joulukuuta 1832 Lettowitz (nyk. Letovice), Määri – 13. helmikuuta 1898 Prödlitz, Määri) oli unkarilainen kreivi ja valtiomies, joka toimi Itävalta-Unkarin ulkoministerinä vuosina 1881–1895.
Elämäkerta
Kálnoky kuului vanhaan siebenbürgeniläiseen aatelissukuun, joka sai vuonna 1697 Unkarissa kreivin arvon. Hän toimi aluksi ammattisotilaana, mutta siirtyi vuonna 1854 diplomaatiuralle Itävallan ulkoministeriöön. Hän pysyi muodollisesti myös armeijan palveluksessa ja sai 1879 kenraalin arvon. Kálnoky työskenteli Itävalta-Unkarin lähetystöissä Lontoossa, Roomassa ja Kööpenhaminassa sekä toimi 1880–1881 suurlähettiläänä Pietarissa, minkä jälkeen hänet kutsuttiin kotimaahan ulkoministeriksi Heinrich Karl von Haymerlen kuoleman jälkeen. Kálnokyn ulkopolitiikka oli konservativista ja suhteellisen menestyksekästä. Hän jatkoi Itävalta-Unkarin liittoa Saksan kanssa ja tuki Saksan valtakunnankanlseri Otto von Bismarckia kolmiliiton perustamisessa vuonna 1882. Kálnoky pyrki parantamaan Itävalta-Unkarin suhteita Venäjään, mutta samanaikaisesti myös vähentämään Venäjän vaikutusvaltaa Balkanilla. Jälkimmäistä tarkoitusta palvelivat salaiset sopimukset Serbian (1881) ja Romanian (1883) kanssa sekä sekaantuminen Bulgarian asioihin. Serbian kuningas Milan I tarjoutui jopa myymään maansa Itävalta-Unkarille, mutta Kálnoky kieltäytyi tarjouksesta, jotta kaksoismonarkian ongelmat vähemmistökansallisuuksien kanssa eivät lisääntyisi.
Vuonna 1891 Kálnoky herätti paheksuntaa varsinkin Italiassa todettuaan eräässä puheessaan, että paavin valtaan ja asemaan liittyvät kysymykset olivat vielä ratkaisematta. Hänen paavin valtaa tukeneet näkemyksensä saivat osakseen vastustusta Unkarissa, mikä osaltaan johti hänen eroonsa ulkoministerin tehtävistä vuonna 1895.
Simrishamn
Simrishamn on samannimisen Simrishamnin kunnan keskustaajama. Se sijaitsee Skånen läänissä ja Skånen historiallisessa maakunnassa Etelä-Ruotsissa. Vuoden 2010 lopussa taajamassa oli 6 527 asukasta.
Simrishamn oli 1970-luvun alun kuntauudistukseen asti kaupunki.
Maunu Härme
pienoiskuva|Maunu Härme vuonna 1983. Maunu Härme, vuoteen 1935 Åberg (22. syyskuuta 1914 Tuusula – 21. joulukuuta 2009 Helsinki ) oli suomalainen geologi. Härme toimi valtiongeologina ja Helsingin yliopiston apulaisprofessorina ja hänelle myönnettiin professorin arvonimi.
Henkilöhistoria
Härmeen vanhemmat olivat maanviljelijä Adolf Theodor Åberg ja Lydia Vilhelmina Rosenberg ja puoliso vuodesta 1943 terveyssisar Maija Helena Jokisalo. Härme tuli ylioppilaaksi 1935 ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1945 ja lisensiaatiksi 1950, jolloin hän myös väitteli filosofian tohtoriksi. Hän toimi Geologisen tutkimuslaitoksen geologina 1945–1946, kallioperägeologina 1946–1959 ja valtiongeologina 1960–1966 sekä 1968–1977. Helsingin yliopiston geologian ja mineralogian dosentti Härme oli 1956–1966, apulaisprofessori 1966–1968 ja vt. professori 1967. Härmeellä oli myös useita alaansa liittyviä asiantuntija- ja luottamustehtäviä. Sota-aikana Härme palveli kenttätykistössä rintamaupseerina. Hän oli vuodesta 1974 Suomalaisen Tiedeakatemian jäsen. Professorin arvonimen hän sai 1974.
Sigrún Eðvaldsdóttir
Sigrúnista tuli Islannin sinfoniaorkesterin ensimmäinen konserttimestari vuonna 1998. Hän sai samana vuonna Islannin Haukan ritarikunnan ristin. Henry Roth mainitsi hänet kirjassaan Violin Virtuosos from Paganini to the 21st Century yhtenä kiinnostavimmista tulevaisuuden viulisteista. Haukur Tómassonin viulukonsertto vuodelta 1997 on hänelle sävelletty.
RINA
RINA (lyhenne sanoista Recursive InterNetwork Architecture eli rekursiivinen internet-arkkitehtuuri) on kehitteillä oleva uusi tietoverkkojen arkkitehtuuri. Se on radikaalisti erilainen kuin Internetin tiedonsiirrossa nykyisin käytettävä TCP/IP-arkkitehtuuri. RINA pohjautuu ajatusmalliin, että kaikki tiedonsiirto tietoverkoissa on pohjimmiltaan ohjelmaprosessien välistä kommunikaatiota (Inter-Process Communication, IPC).
Perinteisestä, eri tehtäviin erikoistuneisiin kerroksiin (siirtokerros, verkkokerros, kuljetuskerros jne.) pohjautuvasta verkkomallista poiketen RINA lähtee ajatuksesta, että tarvitaan vain yksi toiminnallinen kerros, joka sisältää kaikki verkossa tarvittavat protokollat. Tätä yhtä "rakennuspalikkaa", josta käytetään nimitystä DIF (Distributed IPC Facility), päällekkäin pinoamalla rakennetaan verkkoon niin monta kerrosta, kuin ylläpidollisesti katsotaan tarpeelliseksi. Kaikki kerrokset sisältävät periaatteessa saman toiminnallisuuden, vain niiden näkyvyysalue (scope) on erilainen. Alimpana oleva kerros voi hoitaa esimerkiksi kahden reitittimen välistä fyysistä linkkiä, kun taas ylin kerros voi olla vaikka maailmanlaajuinen ("Public Internet DIF"). Kutakin kerrosta voidaan säätää erikseen erilaisten käytäntöjen (policy) avulla. Käytännöillä säädellään esimerkiksi käytettävää tiedon salausta, laatuasetuksia (QoS) ja kerroksen käyttöön vaadittavaa autentikointia.
Historia ja motivaatio
RINA-arkkitehtuurin idean kehitti alun perin Bostonin yliopistolla työskentelevä John Day, joka on toiminut tietoliikenneprotokollien kehityksessä 1970-luvulta lähtien ja oli mukana mm. ARPANETin ja OSI-viitemallin kehitystyössä. Dayn mukaan tarve täysin uudelle verkkoarkkitehtuurille johtuu TCP/IP-arkkitehtuurin perustavanlaatuisista vioista ja puutteista, joiden korjaaminen lisäominaisuuksien ja uusien protokollien avulla on vaikeaa tai jopa mahdotonta. Näitä ovat esimerkiksi:
Alun perin 1970-luvulla kehitettyä TCP/IP-arkkitehtuuria on kuluneiden vuosikymmenten aikana paranneltu ja korjailtu eri tavoin, kehittämällä uusia protokollia ja uudistamalla vanhoja sen verran kuin on ollut mahdollista. Se käsittää nykyään useita kymmeniä protokollia (vaikka sovelluskerroksen protokollia ei lasketa mukaan), joista kaikki eivät asetu kunnolla mihinkään tiettyyn TCP/IP-mallin kerrokseen (kuten esim. ARP tai MPLS). Täysin "puhtaalta pöydältä" kehitetty RINA taas lupaa suoriutua kaikista nykyisen TCP/IP-arkkitehtuurin tehtävistä, sekä myös tulevaisuuden tarpeista, käyttäen ainoastaan kahta protokollaa.
Toimintaperiaate
linkki=https://fi.wikipedia.org/wiki/Tiedosto:RINA-DAF.png|pienoiskuva|kuva 1: Hajautettu ohjelmapalvelu (DAF) RINA pohjautuu periaatteeseen, että kaikki tietokoneiden tiedonsiirto on pohjimmiltaan aina ohjelmaprosessien välistä kommunikointia. Tämän IPC-mallin perusrakenne on hajautettu ohjelmapalvelu (Distributed Application Facility eli DAF), jonka rakenne esitetään kuvassa 1. Se koostuu kahdesta tai useammasta ohjelmaprosessista (Distributed Application Process, DAP) jotka yhteistyössä suorittavat jotakin tehtävää. Nämä prosessit kommunikoivat käyttäen sovellusprotokollaa (Common Distributed Application Protocol, CDAP), joka mahdollistaa kahden prosessin vaihtaa keskenään rakenteellista tietoa olioiden muodossa. CDAP tarjoaa prosesseille kuusi eri toimintoa etäprosessin olioiden käsittelemiseen (create, delete, read, write, start ja stop).
Voidakseen kommunikoida, DAF tarvitsee alleen kommunikaatiopalvelua tarjoavan ohjelmiston. Tämän palvelun tarjoaa toinen DAF, joka on erikoistunut IPC-palvelujen tarjoamiseen; siksi tätä erikoistunutta DAFiä kutsutaan nimellä DIF (Distributed IPC Facility, hajautettu IPC-palvelu). DIFin avulla DAP voi avata tietovirran (flow) toiseen DAPiin. linkki=https://fi.wikipedia.org/wiki/Tiedosto:RINA-arch.png|pienoiskuva|kuva 2: Esimerkki RINA-verkon kerrosrakenteesta DIF voi kommunikoida suoraan laitteiston kautta, tai se voi käyttää siirtotienä toista, alemman tason DIFiä. Koska jokainen DIF sisältää saman toiminnallisuuden, ei arkkitehtuuri sanele sitä, montako kerrosta verkossa on. Kerrosten määrän valitsee verkon rakentaja, joka voi pinota päällekkäin niin monta kerrosta kuin tarvitsee. Tästä saman kerroksen käyttämisestä useampaan kertaan johtuu termi "rekursiivinen arkkitehtuuri". Alimman kerroksen DIFit kommunikoivat suoraan fyysisen laitteiston kautta, kaikki niiden yläpuolella olevat kerrokset käyttävät siirtotienä allaan olevia DIFejä. Yksi mahdollinen esimerkki RINA-verkon kerrosrakenteesta esitetään kuvassa 2, jossa näkyvät myös IPC-prosessin eri toiminnallisuudet.
Koska jokainen kerros liittyy ylä- ja alapuolellaan oleviin kerroksiin identtisten rajapintojen kautta, ei minkään kerroksen tarvitse olla tietoinen verkon koko rakenteesta. Yksi kerros näkee vain suoraan ylä- ja alapuolellaan olevat kerrokset. RINA-arkkitehtuurissa käytetään kolmenlaisia osoitteita: sovellusnimiä (Application Name), solmuosoitteita (Node Address) ja liityntäosoitteita (Point of Attachment Address). Kukin kerros osoittaa yläpuolellaan olevaa kerrosta sovellusnimellä, toisia saman kerroksen jäseniä solmuosoitteella ja alapuolella olevaa kerrosta liityntäosoitteella. Tietylle kerrokselle sen yläpuolella oleva kerros on siis aina sovellus, riippumatta siitä onko kyseessä käyttäjäsovellus vai toinen DIF. Alapuolella oleva kerros taas on aina liityntäpiste verkkoon, oli kyseessä sitten fyysinen liityntä tai alemman kerroksen DIF.
Käyttäjäsovelluksen pyytäessä tietovirtaa toiseen sovellukseen, kohde valitaan käyttämällä halutun kohdeprosessin sovellusnimeä, ei osoitetta kuten TCP/IP-verkossa. Osoitteet ja portit ovat DIFin sisäistä tietoa, jotka eivät näy sovellusohjelmalle. Uuden IPC-prosessin liittyessä DIFin jäseneksi, sille allokoidaan yleensä dynaaminen osoite. Myös staattisten osoitteiden käyttäminen on mahdollista, mutta se ei ole välttämätöntä edes palvelinkoneiden kohdalla. Portit puolestaan allokoidaan dynaamisesti tietovirran alustuksen yhteydessä. RINA-arkkitehtuurissa ei siis ole globaaleja osoitteita, eikä niin kutsuttuja "hyvin tunnettuja portteja". Ainoa tarvittava tieto yhteyden saamiseen on sovellusnimi, eikä senkään tarvitse olla globaali. Sovellusnimi voidaan julkaista rajoitetulla näkyvyysalueella, jos sovellus ei ole tarkoitettu kaikkien verkon käyttäjien käyttöön.
Voidakseen kommunikoida keskenään, sovellusten on oltava liittyneenä samaan DIFiin. Tietovirran avaavan sovelluksen on joko liityttävä johonkin DIFiin jossa kohdesovellus on rekisteröityneenä, tai muodostettava uusi DIF johon kohdesovellus myös suostuu liittymään.
Hyötyjä
RINA lupaa monia etuja verrattuna TCP/IP-arkkitehtuuriin. Näitä ovat muun muassa:
Käyttöönotto
Vaikka RINA on hyvin erilainen arkkitehtuuri nykyisin käytettyyn TCP/IP-arkkitehtuuriin verrattuna, sen käyttöönotto voidaan suorittaa pala palalta vähän kerrallaan. Niin sanotut shim-DIFit tarjoavat mahdollisuuden olemassa olevien verkkotekniikoiden (esim. Ethernet, TCP, UDP, WiFi) käyttöön siirtotienä EFCP-liikenteelle. Näiden avulla RINA-verkkoja on mahdollista rakentaa jo ennen kuin RINA-tekniikkaa tukevia laitteita (kytkimiä, reitittimiä yms.) on saatavilla. Toisaalta myös muita verkkoprotokollia on mahdollista tunneloida RINA-verkon läpi. Lopullisessa muodossaan RINA voisi korvata kaikki muut verkkoprotokollat, eli koko protokollapinon linkkikerroksesta aina sovellusprotokolliin asti.
Kehitystyö
RINA-arkkitehtuurin kehitys voidaan katsoa alkaneeksi vuonna 2008, jolloin julkaistussa kirjassaan Patterns in Network Architecture: A return to Fundamentals John Day esitti RINAn perusajatukset. Nykyään RINAn kehitystyötä koordinoi epävirallinen ryhmä nimeltä Pouzin Society (PSOC), joka on nimetty datagrammin keksijän ja CYCLADES-verkon kehittäjän Louis Pouzinin mukaan.
Bostonin yliopiston RINA-kehitystiimi
Bostonin yliopistolla RINA-arkkitehtuurin kehitystä johtavat John Dayn lisäksi professorit Ibrahim Matta ja Lou Chitkushev. Tiimi on saanut rahoitusta tutkimukseen Yhdysvaltain kansalliselta tiedesäätiöltä.
Tvins
thumb|235px|Tvinsin entinen logo. TVINS AB on yhtiö, joka myy tyypillisiä ostoskanavatuotteita, kuten kuntoilu- ja siivousvälineitä sekä terveyden- ja kauneudenhoitoon liittyviä tarvikkeita. Suomessa Tvins mainostaa valikoimaansa MTV3-, TV5- ja Frii-kanavien tunninmittaisella ohjelmapaikalla. Tvinsin kaikki hyödykkeet ovat alkuperäistuotteita, joten niitä saa ainoastaan heiltä.
RINA
FP7 IRATI ja PRISTINE
Euroopan komission Tutkimuksen puiteohjelma FP7 on rahoittanut IRATI -nimeä kantavaa projektia, jonka päätarkoitus oli kehittää avoimen lähdekoodin RINA-toteutus Ethernet-alustalle Linux-ympäristöön. Projektissa partnereina toimivat i2CAT Foundation, Nextworks, iMinds, Interoute ja Bostonin yliopisto.
Tvins
Tvinsin omistaa yhdysvaltalainen Thane Direct, jolla on paikalliset yhtiöt Yhdysvalloissa, Kanadassa, Yhdistyneessä kuningaskunnassa ja Saksassa. Yhtiön johdossa on tanskalais-ruotsalainen kaksikko, jolla on vuosien kokemus kotimarkkinoinnissa ja vähittäiskaupassa. Tvinsin pääkonttori sijaitsee Ruotsissa, Malmön keskustassa, mistä johdetaan kaikkien maiden liiketoimintoja.
RINA
FP7 IRATI ja PRISTINE
IRATI-projektin jatko-ohjelmassa nimeltä PRISTINE on jatkokehitetty IRATI-projektin tuottamaa RINA-toteutusta. Tarkoituksena on ollut kehittää käytäntöjä mm. verkon tukkeutumisen estoon, resurssien varaukseen, reititykseen, tietoturvaan ja verkonhallintaan. Partnereina projektissa ovat toimineet WIT-TSSG, i2CAT, Telefónica I+D, Ericsson, Nextworks, Thales, Nexedi, BISDN, Atos, Juniper Networks, Oslon ja Brnon yliopistot, Telecom SudParis, CREATE-NET, iMinds sekä PNSol.
GÉANT3+ IRINA
Yleiseurooppalainen kansallisten tutkimusverkkojen kattojärjestö GÉANT rahoitti IRINA-projektia, jossa tutkittiin RINA-arkkitehtuurin soveltuvuutta tutkimus- ja opetusverkkojen käyttöön. Projektin loppuraportin mukaan ainakin virtuaaliverkoissa RINA tarjoaa selkeästi paremman suorituskyvyn kuin TCP/IP.
UiO OCARINA
Oslon yliopiston OCARINA -projektin tarkoituksena on optimoida RINA-arkkitehtuuria kehittämällä siihen uusia käytäntöjä tukkeutumisen estoon ja reititykseen. Reititystä on tarkoitus kehittää dynaamisempaan suuntaan, kun nykyisin Internetin reititys on hyvin staattista.
H2020 ARCFIRE
Euroopan komission Horisontti 2020-ohjelman rahoittamassa ARCFIRE-projektissa RINA-arkkitehtuuria testataan suuremmassa mittakaavassa, ja optimoidaan IRATI-projektin RINA-toteutusta niin, että verkko-operaattorit voivat alkaa testata sitä omissa verkoissaan. Projektissa tutkitaan myös mm. miten hyvin RINA-verkko kestää erilaisia palvelunestohyökkäyksiä nykyisin käytössä oleviin tekniikoihin verrattuna.
Toteutukset
RINA-arkkitehtuurin toteutuksia on olemassa useita erilaisille alustoille. Näitä ovat ainakin:
Linkit yllä olevien toteutuksien lähdekoodeihin löytyvät Pouzin Societyn www-sivuilta.
Lappeenrannan vesitorni
Vuonna 2000 tornissa oli peruskorjaus, jolloin tornin lasit vaihdettiin lämpöeristetyiksi. Tornissa on ollut kahvila, mutta se lopetettiin turvallisuussyistä. Myöskään tornin hissi ei vastaa turvallisuusmääräyksiä. Kahviota on yritetty avata uudelleen, mutta remontti maksaisi kuitenkin liikaa.
Kaarle Laitinen
Karl (Kaarle) Oskar Laitinen (26. maaliskuuta 1886 Pirkkala − 8. elokuuta 1955 Helsinki) oli suomalainen juristi ja korkeimman oikeuden oikeusneuvos.
Laitisen vanhemmat olivat maanviljelijä Johan Oskar Laitinen ja Hilma Johanna Lindén. Hän pääsi ylioppilaaksi 1905 Hämeenlinnan lyseosta ja valmistui Helsingin yliopistosta molempien oikeuksien kandidaatiksi 1910. Laitinen sai varatuomarin arvon 1914.
Laitinen oli Tampereella oikeusneuvosmiehenä, asianajajana ja pankinjohtajana (Etelä-Suomen Pankki oy:n Tampereen konttorin johtaja 1924−1927) vuoteen 1931 saakka. Hän oli lainvalmistelukunnan nuorempana ja vanhempana jäsenenä 1931–1937, oikeusministeriön esittelijäneuvoksena ja kansliapäällikkönä 1937–1945 sekä korkeimman oikeuden oikeusneuvoksena 1945−1954. Laitinen oli Tampereen kaupunginvaltuuston jäsenenä 1917 ja Pohjois-Pirkkalan kunnanvaltuuston jäsenenä 1929−1931. Olga ja Kaarle Oskari Laitisen säätiö perustettiin 1960 Kaarle Laitisen ja hänen vaimonsa Olgan testamentin perusteella. Säätiö tukee muun muassa lainopillisen kirjallisuuden julkaisemista ja lahjakkaiden lakimiesen opiskelua.
Kaarle Laitinen oli naimisissa vuodesta 1927 Olga Vilhelmina Wilkmanin kanssa.
Mario Meini
pienoiskuva Mario Meini (s. 17. marraskuuta 1946 Legoli) on italialainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi Volterran hiippakuntaan 27. kesäkuuta 1971 ja nimitettiin Pitigliano-Sovana-Orbetellon hiippakunnan johtoon 13. heinäkuuta 1996. Piispaksi vihkiminen seurasi 7. syyskuuta. Pääkonsekraattorina toimi Vasco Giuseppe Bertelli, jota avustivat Antonio Bagnoli ja Ovidio Lari.
Meini sai 13. helmikuuta 2010 nimityksen Fiesolen piispaksi.
Kari Johansson
Johansson edusti pääsarjatasolla Turun Tovereita ja Turun Palloseuraa. Hän pelasi SM-sarjassa ja SM-liigassa yhteensä 361 ottelua, joissa hänen tehopisteensä olivat 156 + 170 = 326 ja jäähymääränsä 127 minuuttia. SM-liigan pudotuspeleissä hän pelasi 18 ottelua, joissa tehopisteitä kertyi 4 + 10 = 14 ja jäähyminuutteja 9. Hän voitti TPS:n joukkueessa Suomen-mestaruuden vuonna 1976 ja saavutti lisäksi yhden SM-hopean ja kolme SM-pronssia.
Voitto Sulander
Voitto Sulander (1. tammikuuta 1928 Helsinki – 14. syyskuuta 2016 Helsinki ) oli suomalainen urheilutoimittaja, joka työskenteli 36 vuoden ajan Helsingin Sanomien urheilutoimituksessa.
Sulander opiskeli voimistelunopettajaksi, mutta siirtyi heti valmistumisensa jälkeen vuonna 1954 Helsingin Sanomien palvelukseen. Vuodesta 1970 lähtien hän työskenteli lehden urheilutoimituksen uutispäällikkönä aina eläkkeelle jäämiseensä vuoteen 1990 saakka. Sulander seurasi erityisesti jalka- ja jääpalloa. Hän raportoi Helsingin Sanomille seitsemistä jalkapallon MM-kilpailuista vuosina 1958–1986 sekä 16:ista jääpallon MM-kilpailuista 1957–1989. Lisäksi Sulander kirjoitti pikaluistelun maailmanmestaruuskilpailuista 23 kertaa ja seurasi paikan päällä kahdet kesä- ja kahdet talviolympialaiset. Jääpallokirjan toimituskuntaan Sulander kuului vuodet 1981–1994. Hänelle myönnettiin muun muassa Suomen Palloliiton ja Suomen Jääpalloliiton kultaiset ansiomerkit.
1990-luvun alussa Sulander ideoi Stadin Slangi -kulttuuriyhdistyksen Klaus Bremerin kanssa, ja oli myöhemmin perustamassa yhdistystä vuonna 1995. Hän toimi myös Stadin Slangi ry:n ensimmäisenä puheenjohtajana sekä yhdistyksen julkaiseman Tsilari-lehden päätoimittajana vuosina 1995–1996.
Tite Kubo
Tite Kubo (, oikealta nimeltä Noriaki Kubo, s. 26. kesäkuuta 1977 ) on japanilainen mangaka, joka on tunnettu Bleach -mangasarjasta.
Pastrana
Pastrana on kunta Guadalajaran maakunnassa Espanjassa. Asukasluku oli 873 vuonna 2018. Ébolin prinsessan palatsi, Ávilan Teresan perustamat luostarit sekä kirkko ja kirkon museo, jossa säilytetään 1400-luvun lopulla tehtyjä flaamilaisia gobeliineja, ovat paikkakunnan taiteellisesti ja historiallisesti arvokkaimmat nähtävyydet.
Guglielmo Borghetti
pienoiskuva Guglielmo Borghetti (s. 25. maaliskuuta 1954 Avenza) on italialainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi Apuanian hiippakuntaan 17. lokakuuta 1982 ja nimitettiin Pitigliano-Sovana-Orbetellon hiippakunnan johtoon 25. kesäkuuta 2010. Piispaksi vihkiminen seurasi 15. syyskuuta. Pääkonsekraattorina toimi Mario Meini, jota avustivat Giovanni Santucci ja Eugenio Binini. Borghetti asetettiin virkaansa 26. syyskuuta.
Albrecht Haushofer
Albrecht Haushofer (7. tammikuuta 1903 München – 23. huhtikuuta 1945 Berliini) oli saksalainen tohtori, opettaja, näytelmäkirjailija ja runoilija, joka oli osallisena Adolf Hitlerin salamurhaa vuonna 1944 yrittäneessä heinäkuun 20. päivän salaliitossa.
Haushoferin isä oli eläkkeellä oleva kenraali Karl Haushofer (1869–1946) ja äiti Martha Haushofer (1877–1946). Hänellä oli yksi veli nimeltä Heinz. Karl Haushofer opetti 1900-luvun alussa geopolitiikkaa, jolloin yksi hänen oppilaistaan oli Rudolf Hess.
Epäonnistuneen Hitlerin salamurhayrityksen jälkeen Haushofer piileskeli SS-joukoilta. SS löysi hänet lopulta Baijerista joulukuussa 1944. Hänet teloitettiin ampumalla 23. huhtikuuta 1945.
Franco Agostinelli
thumb|Piispa Agostinellin vaakuna. Franco Agostinelli (s. 1. tammikuuta 1944 Arezzo) on italialainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi Arezzon hiippakuntaan 9. kesäkuuta 1968 ja nimitettiin Grosseton hiippakunnan johtoon 17. marraskuuta 2001. Piispaksi vihkiminen seurasi 6. tammikuuta 2002. Pääkonsekraattorina toimi paavi Johannes Paavali II, jota avustivat Leonardo Sandri ja Robert Sarah.
Agostinelli sai 29. syyskuuta 2012 nimityksen Praton piispaksi.
Gulmin piirikunta
Gulmin piirikunta on yksi Nepalin 75 piirikunnasta. Se sijaitsee Nepalin Läntisen kehitysalueen Lumbinin vyöhykkeellä.
Gulmin piirikunnan naapureina ovat Nepalin piirikunnista etelässä Palpa ja Arghakhanchi, lännessä Pyuthan, pohjoisessa Baglung ja Parbati sekä idässä Syangjan piirikunta.
Vuonna 2011 Gulmin piirikunnan väkiluku oli 280 160 (296 654 as. vuonna 2001). Piirikunta on Nepalin väkirikkaimpia. Piirikunnan pinta-ala on 1 149 neliökilometriä ja väestötiheys 244 as./km2. Vuonna 2011 piirikunnassa ei ollut kaupunkeja. Hallinnollinen keskuksena toimi tuolloin Tamghasin kyläkehityskomitea (14 845 as. 2011). Toukokuussa 2014 piirikuntaan muodostettiin sen ensimmäinen kaupunki, nimeltään Resunga.
William Fox
William Fox voi tarkoittaa ainakin seuraavia henkilöitä:
Celebesinviidakkomaina
Celebesinviidakkomaina (Acridotheres cinereus) on kottaraisten heimoon kuuluva varpuslintu.
Ingemar Teever
Ingemar Teever (s. 24. helmikuuta 1983 Saue, Viron SNT) on virolainen kauden 2015 jälkeen uransa lopettanut jalkapalloilija. Pelipaikaltaan hän on hyökkääjä.
Teever pelasi ensimmäiset ottelunsa Viron pääsarjassa Meistriliigassa kaudella 2002 edustaen TVMK:ta. Hän pelasi seurassa yhteensä 105 pääsarjaottelua vuosina 2002–2005 ja teki 69 maalia. Teever voitti TVMK:ssa Viron-mestaruuden kaudella 2005 ja Viron cupin kaudella 2003. Kaudeksi 2006 Teever siirtyi Ruotsin pääsarjassa Allsvenskanissa pelaavaan Östersiin, jossa hän yhden Allsvenskan- ja yhden Superettan-kauden aikana teki yhteensä viisi maalia 42 sarjaottelussa. Teever palasi Meistriliigaan siirtyen Nõmme Kaljuun ja teki vuosina 2008–2010 seuralle 31 maalia 59 pääsarjaottelussa. Kaudella 2008 hän voitti sarjan maalikuninkuuden 23 maalilla. Kaudet 2010–2011 ja 2011–2012 hän edusti Saksan Regionalligassa pelannutta Pfullendorfia. Teeverin viimeinen seura oli Levadia, jossa hän vuosina 2012–2015 pelasi 109 Meistriliigan ottelua tehden 53 maalia. Hän lopetti uransa maalikuninkuuteen tehtyään 24 maalia kaudella 2015. Levadiassa Teever voitti Viron-mestaruuden kausina 2013 ja 2014 sekä Viron cupin kausina 2012 ja 2014.
Viron maajoukkueessa Teever pelasi 30 ottelua, joissa hän teki neljä maalia. Otteluista 24 hän pelasi vuosina 2003–2006, mutta teki paluun maajoukkueeseen vuosia myöhemmin pelaten vuosina 2014–2015 kuusi maaottelua.
Saavutukset
TVMK
Levadia
Henkilökohtaiset
Suurijärvi (Savonlinna, Nätki)
Suurijärvi, tai myös Suurjärvi , on Etelä-Savossa Savonlinnassa sijaitseva järvi, joka kuuluu Vuoksen vesistöön.
Maantietoa
Järven pinta-ala on 810 hehtaaria eli 8,1 neliökilometriä. Se on 6,7 kilometriä pitkä ja 3,0 kilometriä leveä. Sen saaret ja niemet sijaitsevat niin, että järvenselät jäävät järven kokoon nähden pieniksi. Järvellä on kolme osaa: järven pääallas, kaakkoispäästä alkava Lahnalahti ja pohjoisosan pieni Kuttilonlahti. Viimeksi mainittu jää Kuttilonniemen ja Soukanniemen suojaan. Lahnalahti työntyy koilliseen Uitonsalmesta, joka jää Uitonniemen ja sen vastarannalla sijaitsevan niemennokan väliin.
Järvessä on laskettu olevan 52 saarta. Niiden yhteispinta-ala on 63 hehtaaria, mikä on noin 7,2 % järven kokonaispinta-alasta. Saarista seitsemän ovat yli hehtaarin suuruisia, muista saarista 39 ovat yli aarin ja loput kuusi ovat alle aarin kokoisia. Kolme suurinta saarta ovat Hoikansaaren, jonka pinta-ala on 16 hehtaaria, Kontiosaari (15 hehtaaria) ja Tallisaari (11 hehtaaria). Muita kartoihin nimettyjä saaria ovat Aittosaari, Vasikkaluoto, Verkkosaari, Jänissaari, Palosaari, Rapasaari, Möttösaari, Saunasaari, Tikkasaari, Pieni Kontiosaari, eteläinen Saunasaari, Liisasaari, Mikkosaari, eteläinen Jänissaari, eteläinen Verkkosaari, Tetriluodot, Halmesaari, Kangassaari ja Vesisaari.
Sen tilavuus on 54 miljoonaa kuutiometriä eli 0,054 kuutiokilometriä. Järven keskisyvyys on 6,7 metriä ja suurin syvyys on 32,8 metriä. Sen rantaviivan pituus on 52 kilometriä, josta saarten rantaviivan yhteispituus on 16 kilometriä. Sen rannat ovat metsämaata, mutta luoteispäässä rantaan asti ulottuu Tynkkylänmäen ja Järvenpään peltoja. Järven asutus on pääosin haja-asutusta, mutta se on keskittynyt tiheämmäksi Au-kylässä ja Järvenpäässä. Järven eteläpäässä sijaitsee rannassa Tanhuvaaran urheiluopisto. Järven eteläosaa sivuaa, ja Tanhuvaaran kautta, kulkee Savonlinnasta yhdystie 15197 ja siitä haarautuu etelässä yhdystie 15207, joka jatkuu Anttolaan. Näiltä teiltä pääsee järven eri rannoille ja siellä oleville vapaa-ajan asunnoille, joita on lähes 100.
Vedenkorkeus ja virtaama
Suurijärven vedenkorkeuksia on tallennettu Suomen Ympäristökeskuksen (SYKE) tietokantaan vuodesta 1982 asti. Tänä aikana on järven keskimääräinen vedenkorkeus eli keskivedenkorkeus on ollut 79,52 metriä (N60) ja vedenkorkeuden keskimääräinen vuotuinen vaihtelu 0,35 metriä. Ylin vedenkorkeus on ollut 79,91 metriä (N60, toukokuussa 1984) ja alin 79,23 metriä (N60, syyskuussa 2006), joten vedenkorkeuden äärivaihtelu on ollut vain 0,68 metriä.
Suurijärven menovirtaamia on tallennettu yhtä kauan kuin vedenkorkeuksia. Järven keskivirtaama (MQ) on ollut 0,31 kuutiometriä sekunnissa (m³/s), keskiylivirtaama (HMQ) 0,81 m³/s ja keskialivirtaama (NMQ) 0,10 m³/s. Suurin virtaama on ollut 1,32 m³/s (HQ, toukokuussa 1984) ja pienin 0,01 m³/s (NQ, syyskuussa 2006).
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Vuoksen vesistössä (vesistöaluetunnus 04) Suur-Saimaan alueen (04.1) Pihlajaveden–Kokonselän alueella (04.12), jonka Pärpänjoen–Suurjärven valuma-alueeseen (04.124) järvi kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 79,3 metriä mpy.
Järvi saa pääosan vedestään omalta Pärpänjoen–Suurjärven valuma-alueeltaan, sillä se on Suur-Saimaan alueen sisäisiä ”latvavesiä”. Pärpänjoen–Suurjärven valuma-alueella on 11 yli hehtaarin kokoista järveä tai lampea, joista suoraan tai välillisesti laskee Suurijärveen kolme. Ne ovat Hirvasjärvi (87 ha), Pieni Hirvasjärvi (2 ha) ja Vääräjärvi (7 ha).
Järven laskujoki on 100 metriä pitkä Myllyjoki, joka laskee vesireittiään pitkin ensin peräkkäin Ylä-Mutajärven (38 ha) ja Ala-Mutajärven (33 ha) läpi, sitten Kuhajärven (165 ha) kautta ja lopuksi Pärppäjärven (14 ha) läpi. Vedet laskevat lopulta Pihlajaveden (71 259 ha eli 713 km²) Virtasalmeen, jonka yhdistää Pihlajaveden Vedenpohjan sen Jänneveteen.
Rivers of Blood -puhe
pienoiskuva|Enoch Powell The Rivers of Blood -puhe oli Ison-Britannian maahanmuuttoa ja syrjinnän vastaista lainsäädäntöä käsittelevä puhe, jonka konservatiivipuoluetta edustanut parlamentin jäsen Enoch Powell piti 20. huhtikuuta 1968.
Powell piti puheensa Midland Hotelissa Birminghamissa konservatiivien kokouksessa kello 14.30. Birminghamilainen televisioyhtiö Associated Television näki kopion puheesta etukäteen puhetta edeltävänä aamuna, ja sen uutispäällikkö määräsi tv-ryhmän tapahtumapaikalle, jossa se kuvasi osan puheesta. Aikaisemmin viikolla Powell oli sanonut ystävälleen Clement Jonesille, wolverhamptonilaisen Express & Star -lehden toimittajalle: "Pidän viikonloppuna puheen, joka nousee ylös raketin lailla; mutta toisin kuin raketit, jotka putoavat maahan, tämä pysyy ylhäällä." Vaikka Powell itse kutsui puhetta Birminghamin puheeksi, on se muuten tunnettu Rivers of Blood -puheena. Nimi tulee puheessa olleesta viittauksesta Vergiliuksen Aeneis-runoelmaan.
Puhe
Puheen alussa Powell muisteli keskusteluaan yhden kannattajansa, keski-ikäisen työläismiehen, kanssa muutamaa viikkoa aiemmin. Powell kertoi miehen sanoneen: "Jos minulla olisi rahaa lähteä, en pysyisi tässä maassa… Minulla on kolme lasta, jotka kaikki ovat ylioppilaita ja joista kahdella on jo oma perhe. En ole tyytyväinen ennen kuin he kaikki ovat muuttaneet ulkomaille. 15 vuoden tai 20 vuoden päästä tässä maassa mustat hallitsevat valkoisia." Powell jatkoi:
Powell lainasi tilastoja, joiden mukaan Britanniassa tulisi olemaan 3,5 miljoonaa maahanmuuttajaa ja heidän jälkeläistään viidentoista tai kahdenkymmenen vuoden kuluttua. Powell arvioi, että vuoteen 2000 mennessä luku olisi viidestä seitsemään miljoonaa, noin yksi kymmenesosa väestöstä. (Vuonna 2011 osuus oli noin 7,5 miljoonaa, mikä muodosti 13 % maan väestöstä. ) Powell väitti, että olisi kiireellistä pysäyttää jatkuva sisäänvirtaus ja kannustaa mahdollisimman suurta maastamuuttoa, koska vuoteen 1985 mennessä enemmistö maahanmuuttajayhteisöstä olisi syntynyt Britanniassa. Powell vakuutti, että se oli "osa Konservatiivien virallista politiikkaa". Hän jatkoi:
Powell puolsi vapaaehtoista maastamuuttoa "avokätisen avustuksen" avulla ja väitti, että monet maahanmuuttajat olivat kysyneet häneltä mahdollisuutta tähän. Hän sanoi, että kaikkien kansalaisten tuli olla tasaveroisia lain edessä, ja että:
Powell väitti että journalistit jotka vaativat hallitusta säätämään syrjinnänvastaisia lakeja olivat "samanluonteisia ja joskus työskentelivät samoissa sanomalehdissä kuin ne jotka vuosi toisensa jälkeen 1930-luvulla yrittivät estää tätä maata näkemästä sitä vastaan nousevaa uhkaa." Hän sanoi, että sellaista lainsäädäntöä käytettäisiin alkuperäisten englantilaisten syrjimiseen ja että se olisi kuin "tulitikun heittäminen ruutiin." Powell kuvaili kantaenglantilaisen väestön asemaa näin:
Powell lainasi kirjettä, jonka hän oli saanut northumberlandilaiselta naiselta. Kirje käsitteli vanhaa naista, joka asui wolverhamptonilaisella kadulla, jossa hän oli ainoa valkoihoinen asukas. Nainen oli menettänyt miehensä ja kaksi poikaansa Toisessa maailmansodassa, ja oli laittanut talonsa huoneita vuokralle. Maahanmuuttajien muutettua tielle, naisen valkoihoiset vuokralaiset lähtivät. Eräänä päivänä kaksi mustaihoista miestä olivat koputtaneet hänen ovelleen seitsemältä aamulla saadakseen käyttää puhelinta, mutta kuten kuka tahansa siihen aikaan olisi tehnyt, nainen kieltäytyi. Miehet alkoivat heti tämän jälkeen uhkailla häntä. Hän oli pyytänyt paikalliselta viranomaiselta kiinteistöveron alennusta, mutta virkamies oli kehottanut häntä vuokraamaan talonsa huoneita. Kun nainen sanoi, että ainoat vuokralaiset olisivat mustia, virkamies toisti: "Rotusyrjintä ei kannata tässä maassa." Seuraava osa, jota Powell lainasi, kuului:
Powell sanoi, että vaikka "useat tuhannet" maahanmuuttajat haluavat integroitua, hän väitti, ettei enemmistö halunnut, ja että joillain oli ilmiselviä haluja hautoa rodullisia ja uskonnollisia eroja saadakseen siten valtaa, ensin muita maahanmuuttajia kohtaan ja myöhemmin kaikkia. Hän lainasi Sibyllan ennustusta eeppisestä runosta Aeneis, 6, 86: "sodat, hirvittävät sodat, ja Tiber vaahtoamassa verenpaljoudesta" (Bella, horrida bella, Et Thybrim multo spumantem sanguine).
Confide
Confide oli yhdysvaltalainen metalcore-yhtye Los Angelesista. Yhtye on perustettu vuonna 2004. Yhtye on julkaissut kaksi EP:tä ja kaksi täyspitkää albumia. Confiden laulu yhdistelee puhdasta ja karjuvaa laulua. Yhtyettä ei luokitella kristilliseksi yhtyeeksi, mutta heidän musiikissaan on kristillisiä piirteitä. Yhtye ilmoitti lopettavansa 4. lokakuuta 2010. Yhtye jatkoi toimintaansa uudelleen vuosina 2012–2013.
Told You So
Told You So on yhdysvaltalaisen rockyhtyeen Paramoren kappale. Se julkaistiin 3. toukokuuta 2017 toisena singlenä yhtyeen viidenneltä studioalbumilta After Laughter. Musiikkivideo kappaleelle julkaistiin samaan aikaan. Kappaleen ovat kirjoittaneet yhtyeen laulaja Hayley Williams ja kitaristi Taylor York. York on myös tuottanut kappaleen yhdessä Justin Meldal-Johnsenin kanssa.
Tausta
”Told You So” oli yksi ensimmäisistä After Laughter -albumille kirjoitetuista kappaleista. Sen sävellys ja sanoitus ovat Williamsin ja Yorkin käsialaa. Williamsin mukaan hänellä oli aluksi vaikeuksia kirjoittaa sanoja Yorkin lähettämälle sävellykselle. Kappale kertoo siitä, kuinka Williamsin aikoinaan omasta mielestä oikeat päätökset ovatkin johtaneet ongelmiin ja jotkut ihmiset ovat nauttineet tästä. Tilannetta kuvaa kappaleen sanoissa useasti toistuva ja myös sen nimessä esiintyvä fraasi ”told you so” (suom. minähän sanoin). Beats 1:n haastattelussa Williams kuitenkin painottaa, että yhtye ei olisi samassa tilanteessa kuin on nyt ilman aikaisempia virheitään.
Musiikkivideo
Kappaleen musiikkivideo julkaistiin 3. toukokuuta 2017. Sen ovat ohjanneet Paramoren rumpali Zac Farro ja Aaron Joseph.
Musiikkivideon alussa kuvataan, kuinka tummiin pukeutunut Williams laulaa yksin pimeässä ja tyhjässä talossa. Samaan aikaan yhtyeen muut jäsenet, York ja Farro, ajelevat ympäriinsä auringonpaisteessa kirkkaanpunaisiin vaatteisiin pukeutuneina ja soittimia soitellen. Yhtäkkiä Williams hyppää auton eteen ja käsiään heiluttamalla yrittää saada sen pysähtymään. Seuraavassa kohtauksessa myös Williams istuu autossa punaisiin pukeutuneena. Loppuvideon ajan kuvataan vuorotellen edelleen talossa laulavaa Williamsia ja autossa soittavaa yhtyettä. Videon tunnelma on autokohtausten aikana iloinen, mutta taloon siirryttäessä se synkkenee.
Keskinäisen taloudellisen avun neuvosto
Keskinäisen taloudellisen avun neuvosto  eli SEV oli vuosina 1949–1991 sosialististen valtioiden talousyhteisö ja vastine Euroopan talousyhteisölle. Yhteisöstä käytettiin joissakin yhteyksissä sen englanninkielisen nimen (The Council for Mutual Economic Assistance) mukaista lyhennettä Comecon.
Yleistä
pienoiskuva|vasen|SEV:n lippu Euroopassa SEV:hen kuuluivat samat itäblokin valtiot, jotka olivat myös Varsovan liiton jäseniä. Muiden maanosien valtioista SEV:hen liittyivät myöhemmin Mongolian kansantasavalta, Kuuba ja Vietnam. Lisäksi Suomi, Irak, Meksiko, Nicaragua ja Mosambikin kansantasavalta tekivät SEV:n kanssa yhteistyötä. Suomen EEC-vapaakauppasopimus tasapainotettiin ulkopoliittisesti Kevsos-sopimuksella.
Alkujaan SEV oli lähinnä Neuvostoliiton vastaveto Marshall-avulle, mutta sai pian käänteisiä piirteitä. Itäisen Keski-Euroopan kehittyneet teollisuusmaat, ennen muuta Tšekkoslovakia ja Saksan demokraattinen tasavalta, olivat taloudellisesti nettomaksajan roolissa, mutta myös ne nauttivat Neuvostoliiton maailmanmarkkinahinnat kolmanneksella tai puolella alittavista energianhinnoista.