cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Heinrich Schliemann
Hissarlik
Parin vuoden kaivausten tuloksena Schliemann löysi Hissarlikista yhdeksän päällekkäistä kaupunkia, joista alin oli kivikaudelta, nuorin bysanttilaiselta ajalta. Schliemann löysi Homeroksen Troijan ylemmistä maakerroksista mykeneläisen ajan maljakoita. Lisäksi löydettiin osia Ilionin kuninkaanlinnasta, jossa oli ympärysmuurit ja vankat tornit. Vuonna 1873 esille saatiin vahva linnanmuuri ja runsaasti hopea-, kulta- ja kuparikoruja, muun muassa noin 9000 korvarengasta, joita alettiin nimittää Priamoksen kulta-aarteeksi.
Priamoksen aarteeksi nimittämänsä Troijan kultaesineet Schliemann lahjoitti Berliinin esihistorialliselle museolle. Schliemann siis salakuljetti ne pois Turkista. Nykyään ne ovat esillä Puškinin museossa Moskovassa.
Tulosten tulkinta
Muinaiskaupunki Troija II, jota Schliemann piti Homeroksen aikaisena, on myöhemmissä tutkimuksissa osoittautunut tuhat vuotta vanhemmaksi. Ylempi kerros Troija VII oli Schiemannin etsimältä ajalta. Uusia kaupunkeja on vuosisatojen ajan rakennettu toistensa päälle, ja vanhimmat olivat tietysti alimpina. Nykyään Schliemannin nopeaa kaivaustyötä pidetään hätäilynä, joka tuhosi paljon arvokasta aineistoa. Schliemann myönsi tämän itsekin vanhoilla päivillään.
Mykene
Kolme vuotta Troijan löytymisen jälkeen vuonna 1876 Schliemann suoritti kaivauksia myös Kreikassa. Hän perusti tietonsa runoilija Pausaniaan teksteihin, ja pystyi niiden avulla paljastamaan Mykenen, Orkhomenoksen ja Tirynsin jäännökset. Ne sisälsivät Mykenen muinaisen linnoituksen kuninkaallisine hautoineen ja kultaesineineen, joiden joukossa oli Agamemnonin kuolinnaamioksi nimetty kultanaamio.
Sairastuminen ja kuolema
Vuonna 1890 Schliemann päätti lähteä uudelleen Troijaan. Matkalla hän sairastui aivokalvontulehdukseen ja kuoli myöhemmin hotellihuoneessa Napolissa 26. joulukuuta 1890. Hänen haudalleen Ateenan ensimmäiselle hautausmaalle pystytettiin temppelimäinen muistorakennus ja sen otsikkoon piirrettiin kreikaksi sanat: "Schliemannille - sankarille". Hautajaisissa arkeologi Wilhelm Dörpfeld lausui: "Lepää rauhassa, olet tehnyt tarpeeksi."
Koti
Schliemann rakennutti perheensä kodiksi Ateenan keskustaan Ilíou Mélathron (Ιλίου Μέλαθρον, ”Ilionin palatsi”) -nimisen kartanon, jonka nimi viittaa Troijaan. Se valmistui vuosina 1878–1879. Nykyisin rakennuksessa toimii Numismaattinen museo.
Yö saapuu
Yö saapuu on Isaac Asimovin kirjoittama tieteisnovelli. Se julkaistiin ensimmäisen kerran vuonna 1941 ja on sen jälkeen julkaistu uudelleen useita kertoja ja se on voittanut useita palkintoja. Vuonna 1968 Science Fiction Writers of America -kirjailijajärjestö valitsi sen kaikkien aikojen parhaaksi tieteisnovelliksi. Vuonna 1990, kaksi vuotta ennen Asimovin kuolemaa, Robert Silverberg laajensi novellin romaaniksi. Suomeksi kirja julkaistiin 1994 (WSOY FAN-sarjassa). Lisäksi novellin pohjalta on tehty kaksi elokuvaa, joista kumpikaan ei kuitenkaan saanut kovin hyvää vastaanottoa.
Juoni
Tarina kertoo planeetasta nimeltä Lagash (romaaniversiossa Kalgash), jota valaisee kuuden tähden järjestelmä (novellissa Alfa, Beta, jne; romaanissa kaikilla auringoilla on oma nimi). Tämän ansiosta kaikissa osissa planeettaa on aina valoisaa.
Tähtitieteilijät kuitenkin huomaavat laskelmistaan, että jossain on taivaankappale, joka ei näy paljaalla silmällä. Pian he päätyvät laskelmissaan siihen lopputulokseen, että harvinaisena päivänä, jolloin vain yksi aurinko on taivaalla, tämä taivaankappale tulee aiheuttamaan auringonpimennyksen ja koko planeetta kokee lyhyen pimeyden jakson. Tämä harvinainen tapahtuma tapahtuu vain 2049 vuoden välein.
Tiedemiehet tietävät, että jatkuvaan valoon sopeutuneet planeetan asukkaat eivät kestä pimeyttä ja ennustavat valtavaa maailmanlaajuista massahysteriaa: kaikki aikaisemmat pimennykset näyttävät arkeologisten todistusten perusteella johtaneen sivilisaation tuhoon. He yrittävät turhaan saada ihmisiä varautumaan seuraavaan kaaokseen. Lisäksi tiedemiehet joutuvat tekemisiin kultistien kanssa, jotka ovat jo pitkän aikaa saarnanneet sivilisaation tuhosta. Kultilla vaikuttaa olevan tietoja edellisistäkin maailmanlopuista.
Indre-et-Loire
Indre-et-Loire on Indre- ja Loire-jokien mukaan nimetty Ranskan departementti. Se sijaitsee Centren alueella Loir-et-Cherin, Indren, Viennen, Maine-et-Loiren ja Sarthen departementtien naapurina.
Indre-et-Loire oli yksi 83 departementista, jotka syntyivät Ranskan vallankumouksen yhteydessä 4. maaliskuuta 1790. Se muodostui aiemmasta Tourainen provinssista.
Indre-et-Loiren departementin pinta-ala on 6 127 neliökilometriä ja väkiluku 580 312 (vuonna 2006). Sen pääkaupunki on Tours.
Departementista on kolme kylää päässyt Ranskan kauneimpien kylien järjestön Les Plus Beaux Villages de France jäseniksi: Candes-Saint-Martin, Crissay-sur-Manse ja Montrésor.
August von Mackensen
Anton Ludwig August von Mackensen (6. joulukuuta 1849 – 8. marraskuuta 1945) oli saksalainen sotamarsalkka ja yksi Saksan korkeimmista sotilasjohtajista ensimmäisen maailmansodan aikana.
Mackensen aloitti sotilasuransa vuonna 1869 yksivuotisena vapaaehtoisena 2. preussilaisessa henkihusaarirykmentissä. Saksan–Ranskan sodassa Mackensen palveli reserviupseerikokelaana ja sai lokakuussa 1870 2. luokan Rautaristin suoritettuaan rohkean ja menestyksekkään tiedustelutehtävän. Sodan jälkeen Mackensen suoritti yliopisto-opintoja Hallessa, mutta palasi vuonna 1873 Preussin armeijaan ja aloitti ammattisotilaan uransa. 1800-luvun kolmen viimeisen vuosikymmenen aikana Mackensen palveli muun muassa prikaatin adjuntanttina, yleisesikunnan päällikön adjuntattina, 1. henkihusaarirykmentin komentajana ja keisari Vilhelm II:n adjutanttina. Hänet aateloitiin vuonna 1899. Maailmansodan alussa vuonna 1914 Mackensen toimi XVII armeijakunnan ja yhdeksännen armeijan komentajana itärintamalla. Tunnustuksena menestyksekkäistä sotatoimista itärintamalla Mackensenille myönnettiin Preussin korkein sotilaallinen kunniamerkki Pour le Mérite 27. marraskuuta 1914. Sotamarsalkaksi hänet ylennettiin vuonna 1915. Loppusyksystä 1915 alkaen hän johti menestyksekkäästi Serbian valloitusta ja sen jälkeen Romanian vastaista rintamaa. Seitsemäntenä tammikuuta 1917 Mackensenille myönnettiin Rautaristin suurristi, joita jaettiin koko sodan aikana vain viisi kappaletta. Hän jäi eläkkeelle armeijasta vuonna 1920.
Weimarin tasavallan aikana Mackensen toimi Stahlhelm-järjestössä ja esiintyi myöhemmin Saksan kansallissosialistisen työväenpuolueen vallan symbolisena tukijana.
Jättäessään tehtävänsä 1. henkihusaarirykmentin komentajana 1898 Mackensen sai rykmentin à la suite -statuksen eli oikeuden kantaa sen univormua myös sen jälkeen kun hänen palveluksensa rykmentissä oli päättynyt. Mackensen tuli tunnetuksi käyttämällä usein kenraalina ja marsalkkana sekä vielä eläkkeelläkin näyttävää henkihusaariunivormuaan. Univormu ja sen lakkiin jo 1700-luvulta asti kuulunut valtava pääkallokokardi saattoi innoittaa myös SS-järjestöä ottamaan käyttöön mustat univormut ja Totenkopf- eli pääkallokokardit.
Mackensen osallistui korkeasta iästään huolimatta maanpaossa kuolleen keisari Vilhelm II:n hautajaisiin Hollannissa vuonna 1941 käyttäen yhä husaariunivormuaan.
August von Mackensenin poika oli kenraalieversti Eberhard von Mackensen.
Lentekhin piirikunta
Lentekhin piirikunta on piirikunta Ratša-Letškhumi ja Kvemo Svanetin hallintoalueella Georgian pohjoisosassa. Piirikunnassa on noin 8 900 asukasta (2007) ja sen pinta ala on 1 344 neliökilometriä. Sen keskus on Lentekhin kaupunkityyppinen taajama.
Etnografisesti Lentekhi kuuluu historialliseen alemman (kvemo) Svanetian alueeseen. Piirikunta rajautuu pohjoisessa Mestian, lännessä Tškhorotsqun ja Martvilin, etelässä Tsagerin ja idässä Ambrolaurin ja Onin piirikuntiin sekä koillisessa Venäjään. Alue on vuoristoinen ja sijaitsee keskimäärin 600 metrin korkeudella merenpinnasta; Lentekhin kaupunkityyppinen taajama on Tskhenistsqali-joen varrella 700 metrin korkeudella ja piirikunnan korkein kylä 1 800 metrin korkeudella. Piirikunnan alueella on lukuisia kirkkoja 800–1100-luvuilta.
Sipoon vanha kirkko
Sipoon vanha kirkko eli Pyhän Sigfridin kirkko (ruots. Sibbo gamla kyrka, Sankt Sigfrid) on Sipoon kirkonkylässä sijaitseva keskiaikainen harmaakivikirkko. Kirkko on suosittu vihkikirkko kesäisin.
Historia
Kirkko on rakennettu vuosina 1450–1454, ja se on saman tuntemattoman suunnittelijan, niin kutsutun Pernajan mestarin, käsialaa kuin eräät muutkin Itä-Uudenmaan harmaakivikirkot.
Kirkko poikkeaa edellä mainituista osittaisen kaksilaivaisuutensa ja keskiaikaisen maa-kivilattian osalta. Rakennus on entistetty 1930-luvulla, mutta ei kuitenkaan aivan alkuperäiseen asuunsa.
Sipoon vanhan kirkon kellotapuli rakennettiin alun perin puusta. Nykyinen, alaosaltaan kivinen tapuli on rakennettu vuonna 1811.
Nad Tatrou sa blýska
Nad Tatrou sa blýska (Tatralla salamoi) on Slovakian kansallislaulu. Laulu syntyi vuonna 1844, kun joukko Bratislavan evankelis-luterilaisen lyseon oppilaita osoitti mieltään Levočan kaupungissa erään slovakialaisen patriootin maastakarkotusta vastaan. Laulun sanoitti Janko Matúška levottomuuksien aikaan 1844, mutta sen sävel on otettu slovakialaisesta kansanlaulusta Kopala studienku. Laulusta tuli suosittu vuosien 1848/49 levottomuuksien aikaan. Mielenkiintoista kylläkin, ensimmäinen painettu versio julkaistiin vasta 1851. Vuonna 1920 laulun ensimmäisestä säkeistöstä tuli vastamuodostetun Tšekkoslovakian kansallislaulun osa. Se soitettiin välittömästi tšekkien kansallislaulun Kde domov můj jälkeen. Slovakian ollessa itsenäinen valtio vuosina 1939-1945, sen kansallislauluna oli panslaavilainen hymni Hej, sloveni sen alkuperäisessä, slovakiankielisessä muodossa Hej, slováci. Vuonna 1945 Tšekkoslovakian yhtenäisyyden palautuessa maan kansallislaulu palautettiin ennalleen. Kun Slovakia itsenäistyi uudelleen vuonna 1993, tuli Nad tatrou sa blýskan kahdesta ensimmäisestä säkeistöstä maan virallinen kansallislaulu.
Sanat
Sanat slovakiksi:
Iso-Haukinen (Keuruu)
Maantietoa
Järven pinta-ala on 8,6 hehtaaria ja se on 450 metriä pitkä ja 300 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 1,3 kilometriä. .
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Keuruun reitin valuma-alueen (35.6) Asunnanjärven valuma-alueella (35.68), jonka Sammalisen valuma-alueeseen (35.686) se kuuluu.
Enevaldus Svenonius
Enevaldus Svenonius (käytti opiskeluaikanaan sukunimeä Pontanus; 24. joulukuuta 1617 Annerstad, Småland – 18. huhtikuuta 1688 Turku) oli Turun akatemian teologisen tiedekunnan primarius eli ensimmäinen professori vuosina 1664–1688. Hänen toimintansa pakotti Turun piispan Terseruksen eroamaan virastaan vuonna 1664.
Svenonius oli kotoisin Ruotsin Smålandista. Hän siirtyi Suomeen Turun akatemian perustamisen jälkeen vuonna 1640 yhdessä Växjön katedraalikoulun rehtorin Mikael Wexioniuksen kanssa, joka toimi akatemiassa hänen professorinaan. Svenonius myös nai Wexioniuksen tyttären Susannan vuonna 1657. Svenoniuksesta tuli Turussa piispa Isaacus Rothoviuksen suosikki ja tämän lasten kotiopettaja.
Kolmikymmenvuotinen sota oli taittanut aiemmin vuolaan opiskelijavirran Wittenbergin yliopistoon, ja Svevonius oli ainoa merkittävä sodanjälkeinen ruotsalaisteologi, joka haki oppinsa sieltä. Terseruksen 1662 julkaistu katekismus sisälsi muiden kristillisten kirkkokuntien oppeja hyväksyviä piirteitä, ja tätä käsitystä vastaan Svenonius hyökkäsi voimallisesti. Kun Terserus joutui näkemyksineen tappiolle vuoden 1664 valtiopäivillä, hänen oli erottava toimestaan Turussa. Palkkioksi Terserusta vastaan käymästään taistelusta Svenonius sai vuonna 1664 ensimmäisen professorin viran, ja sankarin sädekehä toi hänelle Turussa loppuelämäksi määräävän teologisen vallan.
Javier Chevantón
Ernesto Javier Chevantón Espinosa (s. 12. elokuuta 1980 Juan Lacaze, Uruguay) on uruguaylainen jalkapalloilija, joka edustaa kaudella 2014–2015 Uruguayn toiseksi korkeimmalla sarjatasolla pelaavaa Liverpool Montevideota. 178 senttimetriä pitkän Chevantónin pelipaikka on hyökkääjä.
Chevantón on pelannut pääsarjatasolla uruguaylaisissa Danúbiossa ja Liverpool Montevideossa, Italian Serie A:n Leccessä ja Atalantassa, Ranskan Ligue 1:n Monacossa, Espanjan Primera Divisiónin Sevillassa sekä Argentiinan Primera Divisiónin Colónissa.
Uruguayn maajoukkueessa Chevantón pelasi 22 ottelua ja teki seitsemän maalia vuosina 2001–2008.
Saavutukset
Sevilla:
Live Train to Heartbreak Station
Live Train to Heartbreak Station on yhdysvaltalaisen glam rock -yhtye Cinderellan ensimmäinen livealbumi, joka julkaistiin 19. syyskuuta 1991. Sen kappaleet äänitettiin Heartbreak Station -levyn kiertueella vuonna 1990. Albumi on julkaistu ainoastaan Japanissa.
Piikkiön Palloseura
Piikkiön Palloseura (lyh. PiPS) on Länsi-Suomen läänissä, Kaarinan Piikkiössä toimiva jalkapalloseura. Seura on perustettu alun perin vuonna 1956 Harvaluodon Urheilijat -nimellä. Vuonna 2016 seura juhli 60-vuotistaivaltaan kasvattajaseurana. Kaudella 2017 PiPS pelaa Länsi-Suomen Nelosessa.
Seuran toiminta
Piikkiön Palloseura on nykyisin jalkapallon erikoisseura. Piikkiön Palloseuran päätavoite on toimia kasvattajaseurana nuorille jalkapallosta innostuneille lapsille. Toimintaa johtaa puheenjohtaja Jari Villanen yhdessä johtokunnan kanssa.
Seura kuuluu Suomen Palloliiton Länsi-Suomen Piiriin. Seuraa edustaa jalkapallossa neljä miesten joukkuetta, 8 poikien ja neljä tyttöjen sekä kaksi naisten joukkuetta. Miesten edustusjoukkue pelaa 4. divisioonassa (2017). Lisenssipelaajia seuralla on yli 300.
Futsalissa edustusjoukkue pelaa Turun piirin Kakkosessa. PiPS:lla on myös Suomen kaikkien aikojen ensimmäinen Futsal-liigan maali hallussaan. Maali syntyi vuonna 1998 Piikkiön Liikuntahallissa Jussi Hirven jalasta, syöttäjä Jouko Litmanen. Paras sijoitus (vuoteen 2006 mennessä) on Futsal-liigassa kahdeksan parhaan joukkoon pääsy. Kaudella 2005–2006 joukkue sijoittui Futsal-ykkösen keskilohkossa kolmanneksi. Samalla kaudella PiPS:n Tero Tammenlaakso palkittiin Keskilohkon parhaana maalintekijänä kauden päättäneessä futsalgaalassa. Kakkosjoukkue pelaa Turun Piirin kolmannessa divisioonassa. Kaudella 2005–2006 Piikkiön Palloseura voitti lisäksi 4 Turun Piirin mestaruutta nuorten sekä ikämiesten sarjoissa yhteensä.
Jokavuotisiin toimintoihin seurassa kuuluu päiväkotifutis kunnan päiväkotien kanssa, kesäkuussa järjestettävä jalkapallokoulu 5–11-vuotiaille sekä heinäkuun kesäleiri seuran syntysijoilla Harvaluodossa.
PiPS:n kasvatteja ovat Kari Virtanen, Juha Virkki, Juha Herne ja Joni Vuorinen.
Karbaryyli
Karbaryyli on antikoliiniesteraasi eli se estää koliiniesteraasien toiminnan, jolloin asetyylikoliini ei hajoa hermostossa ja kolinerginen järjestelmä yliaktivoituu. Karbaryyli on nisäkkäille suhteellisen vaaratonta, LD50 on 850 mg/kg.
Karbaryylin kemiallinen kaava on C12H11NO2, moolimassa 201,221 g/mol ja CAS-numero 63-25-2. Karbaryylista käytetään myös nimiä 1-naftalenolimetyylikarbamaatti, 1-naftyylimetyylikarbamaatti, metyylikarbamihappo-1-naftyyliesteri ja 1-naftalenyylimetyylikarbamaatti. Karbaryylin sulamispiste on 142 °C, kiehumispiste 315 °C, tiheys 1,2 g/cm3, liukoisuus veteen 30 °C:ssa 0,004–0,012 g/100 ml ja leimahduspiste 193–202 °C.
Schusterin kaava
Schusterin kaavan mukaan levossa olevaan elektroniin vaikuttava sähkökentän tekemä työ Ue on sama kuin elektronin liike-energia lopussa. Siis, missä U on katodin ja anodin välinen jännite, e on elektronin varaus eli alkeisvaraus, m on elektronin massa ja v on elektronin loppunopeus.
Vähä-Asunta
Vähä-Asunta on Keski-Suomessa Keuruulla Kamppiperän kylän lähellä sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistöön.
Louis De Geer (1587–1652)
thumb|Louis de Geer Fredrik Akrelin kaiverruksessa vuodelta 1790
Vähä-Asunta
Maantietoa
Järven pinta-ala on 8,2 hehtaaria ja se on 600 metriä pitkä ja 200 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 1,4 kilometriä. .
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Keuruun reitin valuma-alueen (35.6) Asunnanjärven valuma-alueella (35.68), jonka Vähä-Asunnan valuma-alueeseen (35.687) se kuuluu.
Louis De Geer (1587–1652)
Louis De Geer (17. marraskuuta 1587 Liège – 19. kesäkuuta 1652 Amsterdam) oli kauppias ja teollisuusmies, jota pidetään Ruotsin teollisuuden uranuurtajana.
De Geer toimi pankkiirina Amsterdamissa ja tutustui tehtävässään Ruotsin raaka-ainevaroihin. Hän osti Finnspångan rautatehtaan ja alkoi tehdä kauppaa Ruotsin kruunun kanssa. Vuonna 1627 hän muutti Norrköpingiin Ruotsiin. Vuoteen 1631 asti hän toimi Ruotsin armeijan suurimpana hovihankkijana. De Geer siirsi aseiden valmistuksen suurelta osin Ruotsiin ja toi maahan tarkoitusta varten vallonialaisia seppiä ja kaivosmiehiä. Hän perusti maahan useita teollisuus- ja muita yrityksiä. Hänet määrättiin kruunun kivääritehtaiden sekä kuparin ja suolan kauppatoiminnan johtajaksi. Hänet aateloitiin 1641. Tanskan-sodan 1643–1645 aikana hän varusti omilla varoillaan 30 laivaa Ruotsin laivastolle. Hän oli mukana Ruotsin Afrikan-kauppakomppanian perustamisessa 1649.
Trajanuksen forum
thumb|Trajanuksen forum
Trajanuksen forum on viimeinen Rooman keisariforumeista. Yhdessä kauppahallien kanssa se on laajin yhtenäinen rakennuskokonaisuus antiikin Roomassa. Torialue oli keisariforumeista viimeinen, suurin ja komein. thumb|Keisariforumien kartta
Historia
Keisari Trajanus rakennutti forumin Daakiasta vuonna 106 saadun voiton jälkeen. Erään Ostiasta löydetyn kalenterin mukaan forum otettiin käyttöön vuonna 112, kun taas Trajanuksen pylväs kohotettiin torille vuotta myöhemmin vuonna 113. Monumentaalisen forumin rakentamiseksi oli tehtävä laajoja maansiirtotöitä, minkä takia kahdesta Rooman seitsemästä kukkulasta (Collis Quirinalis ja Collis Capitolinus) poistettiin maata. Kaivutyöt aloitettiin mahdollisesti jo keisari Domitianuksen aikana, kun taas forumin rakentaminen liitettiin arkkitehti Apollodoros Damaskolaiseen.
Torialue
Valmistuttuaan Trajanuksen forum oli kaikista forumeista suurin ja loisteliain. Sen portiikin reunustama aukio oli arviolta 300 metriä pitkä ja 185 metriä pitkä. Aukiolla oli myös kaksi eksedraa ja sen pääsisäänkäynti oli Augustuksen forumin luona. Pääsisäänkäynnin muodosti Trajanuksen riemukaari. Keskellä aukiota oli Trajanuksen ratsastajapatsas ja aukion reunalla oli Basilika Ulpia.
Basilika Ulpia
thumb|250px|Basilika Ulpian ennallistuspiirros, J. Guardet, 1867 Basilika Ulpia oli antiikin Rooman basilikoista suurin. Sen pituus oli 117 metriä, leveys 55 metriä ja sen kullatuilla pronssitiilillä päällystetty katto oli 50 metrin korkeudessa. Nimensä rakennus oli saanut keisarin sukunimestä, joka oli Ulpius. Basilikassa käytiin kauppaa, pidettiin oikeudenkäyntejä ja siellä keisari piti vastaanottoja. Sen valmistuttua Rooman poliittisen elämän painopiste siirtyi vanhalta forumilta Trajanuksen forumille. Basilika Ulpiaa käytettiin mallina myöhäisantiikin kirkkorakennuksille.
Rakennuksen seinät ja pylväät oli valmistettu kallisarvoisesta marmorista. Rakennuksessa oli näytteillä roomalaisten Daakiasta saamaa sotasaalista. Monet basilikan pylväistä ovat yhä tallella alkuperäisillä paikoillaan.
Kirjastot
Basilika Ulpian taakse rakennettiin kaksi kirjastoa. Toinen latinan-, toinen kreikankieliselle kirjallisuudelle.
Kauppahallit
thumb|right|260px|Trajanuksen kauppahallit, kuva vuodelta 2006. Forumin vierelle rakennettiin porrasmaisesti nousseet kauppahallit, jotka nousivat kuusi kerrosta toriaukion yläpuolelle.
Neljännessä kerroksessa myytiin mausteita ja pippureita, jotka olivat forumin valmistumisen aikaan kalliita ja eksoottisia. Viidennessä kerroksessa oli köyhiä perheitä avustavien viranomaisten toimistoja ja kuudennessa kerroksessa myytiin kalaa. Kalat myytiin elävinä altaista joista toiseen juoksutettiin vettä akveduktilla ja toiseen oli tuotu merivettä Ostiasta. Nykyään jotkut tutkijat pitävät lähes koko rakennusta virastorakennuksena.
Trajanuksen pylväs
thumb|100px|Trajanuksen pylväs
Kauppahallien ohella on jälkimaailmalle parhaiten säilynyt Trajanuksen pylväs. Trajanuksen pylväs esittää Rooman legioonien tekemää Daakian valtausta, joka tehtiin keisari Trajanuksen johdolla vuosina 101-102 ja 105-107. Pylväästä voidaan laskea kaikkiaan 155 sodan eri vaiheita kuvaavaa kohtausta, ja siinä on noin 2500 hahmoa. Hahmot on kuvattu realistisesti, keisari on tunnistettavissa, ja pylvääseen kuvattuja kohtauksia voi pitää roomalaisen reliefi- ja kuvanveistotaiteen suurina mestariteoksina. Pylväs seisoi nykyään kokonaan hävinneiden kirjastorakennusten välissä.
Temppeli
Kun Trajanus ja hänen vaimonsa Plotina olivat kuolleet, heidät korotettiin jumaliksi. Kulttimenoja varten rakennettiin Trajanuksen seuraajan keisari Hadrianuksen aikana suurikokoinen temppeli. Temppelistä ei ole säilynyt nykyaikaan näkyviä raunioita.
Zabid
Zabid eli Zebid on noin 21 000 asukkaan kaupunki Jemenissä. Se oli Jemenin pääkaupunki 1200–1400 luvulla, ja vuosisatojen ajan arabikulttuurin tärkeitä keskuksia korkeatasoisen yliopistonsa takia. Zabid on Unescon maailmanperintökohde.
Trajanuksen forum
Temppeli
Tutkijat ovat pitkään olettaneet, että nykyinen Palazzo Valentini ja paikalla olevat pienemmät rakennukset on rakennettu temppelin paikalle käyttäen niiden rakentamiseen sen kivimateriaalia. Lisäksi on arveltu, että suurikokoinen graniittipylvään kappale lähellä Trajanuksen pylvästä olisi peräisin temppelistä. Pylvään läpimitta on 2 metriä ja sen pituus marmorikapiteelin kanssa on 2,12 metriä. Nykyisten arkeologisten tutkimusten valossa temppelin sijaintia ei pidetä enää varmana. Palazzo Valentinia tutkittaessa sen perustusten alta on löydetty vuokrakerrostalon, insulan, jäänteitä.
Zabid
Maantiede
thumb|vasen|Talo historiallisessa keskustassa. Zabid sijaitsee noin 25 kilometrin päässä Punaisenmeren rannikosta Jemenin rannikkotasangolla eli Tihamalla. Seutu tunnetaan hedelmällisenä maatalousalueena. Vettä alueelle tulee kahden wadin, Wadi Zabidin kautta etelässä ja Wadi Riman kautta pohjoisessa. Alue on osa Hodeidan maakuntaa.
Historia
thumb|Seinän yksityiskohtia. Nykyisen Zabidin alkuperäinen nimi oli al-Husayb. nykyisen nimensä se sai läheisen Wadi Zabidin mukaan vuonna 820. Zabidin tuolloisena perustajana pidetään ziyadidien perustajaa Muhammad ibn Ziyadia, jonka abbasidikalifi al-Mamun oli lähettänyt alueelle kukistamaan paikallisia heimoja. Zabidista tuli hänen jälkeläistensä pääkaupunki. Se rikastui esimerkiksi sen kautta Adenista Mekkaan kulkeneen pyhiinvaellusreitin avulla. Kaupungista kehkeytyi myös yksi sunnalaisuuden keskuksista Jemenissä. Aijubidit valtasivat Zabidin vuonna 1174 ja heitä seurasivat rasulidit vuonna 1229. Rasulidien pääkaupunki oli Taizz, mutta hallitsijat viettivät usein talvet Zabidissa. Rasulidien kaudella kaupunkiin rakennettiin useita paltseja, puutarhoja, toreja ja uskonnollisia rakennuksia. Wadi Zabidin varrella kasvatettiin taateleja ja hallitisjat kävivät siellä metsästämässä.
Trajanuksen forum
Aiheesta muualla
41.89556°N, 12.48583°W
Zabid
Historia
Kaupungin kukoistus alkoi taittua 1400-luvulla Rasulideja seurasivat tahridit vuonna 1454. Tahridien hallitsijat viettivät kaupungissa vielä talviaan, mutta se ei enää elpynyt rasulidien ajan kultakaudelleen. Egyptin mamelukit kukistivat tahridit ja he valtasivat Jemenin rannikkotasanko Tihaman vuosien 1521 ja 1536 välillä. Mamelukkeja seurasivat Osmanit vuonna 1538. Osmaneja vastaan taistelleet zaidilaiset tekivät tuhoisia hyökkäyksiä osmanien tukikohtanaan pitämää Zabidia vastaan. Jemenissä uudeksi vauraudenläöhteeksi muodostui kahvi, jonka myynti keskittyi kuitenkin Zabidin sijaan Mokkan ja Bayt al-Faqihin kaupunkeihin. Hodeidasta tuli puolestaan Tihaman johtava hallinnollinen keskus Zabidin sijaan 1800- ja 1900-luvuilla. Zabidin vanhakaupunki liitettiin Unescon maailmanperintöluetteloon vuonna 1993. Vuodesta 2000 lähtein se on ollut myös yksi vaarantuneista maailmanperintökohteista.
Väestö
Zabidin asukasluku oli vuoden 2004 väestönlaskennan mukaan 21 576. Suuremman piirkunnan asukasluku oli 155 585 ja alueen asukkaat ovat pääasiassa sunnalaisia muslimeja.
2-metyyli-1-butanoli
2-metyyli-1-butanoli voidaan esittää rakennekaavan muodossa CH3CH2CH(CH3)CH2OH. 2-metyyli-1-butanolista käytetään myös nimityksiä 2-metyylibutanoli-1 ja sek-butyylikarbinoli. Se kuuluu alkoholien aineryhmään.
2-metyyli-1-butanoli on normaaliolosuhteissa väritön neste, jolla tunnusomainen haju. 2-metyyli-1-butanolin moolimassa on 88,2 g/mol, sulamispiste –70 °C, kiehumispiste 128 °C, suhteellinen tiheys 0,8 g/cm3 (vesi = 1,0 g/cm3), liukoisuus veteen 25 °C:ssa 3,0 g/100 ml, leimahduspiste 50 °C c.c., itsesyttymislämpötila 385 °C ja CAS-numero 137-32-6.
Yhdistettä esiintyy kukkien tuoksuissa ja semiokemikaalina eliöiden viestinnässä.
2-metyyli-1-butanoli on pentanolin (C5H11OH) isomeerinen muoto.
Valmistus
2-metyyli-1-butanolia valmistettiin aikanaan tislaamalla käymisen yhteydessä syntyvästä sikunaöljystä, mutta nykyään sitä valmistetaan synteettisesti. 1-buteenin tai 2-buteenin hydroformylaatiossa muodostuu katalyytistä ja olosuhteista riippuen vaihtelevia määriä pentanaalia ja 2-metyylibutanaalia. Näistä 2-metyylibutanaali voidaan katalyyttisesti vedyttää 2-metyyli-1-butanoliksi. 2-metyyli-1-butanolia käytetään liuottimena yhdessä pentanolin kanssa ja polttoaineiden lisäaineena. Lisäksi siitä valmistetaan vaahdotuksessa käytettäviä apuaineita, hajusteita, korroosionestoaineita, nestekiteiden valmistuksessa ja se toimii kaprolaktaamin polymeroinnissa käytettävänä katalyyttinä.
Martvilin piirikunta
pienoiskuva|Martvilin luostari. Martvilin piirikunta on piirikunta Samegrelo ja Zemo Svanetin hallintoalueella Georgian länsiosassa. Piirikunnassa asui vuiden 2014 väestönlaskennan mukaan 33 463 asukasta ja sen pinta-ala on 880,6 neliökilometriä. Sen keskus on Martvilin kaupunki, jossa asui 4 425 asukasta vuonna 2014.
Keskiajalla Martvilin luostari oli merkittävä keskus. Martvilin-Tšqondidin katedraali rakennettiin 600-luvulla ja Abhasian kuningas Giorgi II teki siitä episkopaalisen keskuksen 900-luvulla. Kuningas Bagrat IV on haudattu luostariin. Useat keskiajan oppineet, heistä huomattavimpana Giorgi Tšqondideli, työskentelivät luostarissa.
Faxi (vesiputous)
thumb|250px|Faxi syksyllä 2010. thumb|250px|Faxi ja Tungufljót-joki. Faxi (myös Vatnsleysufoss ) on vesiputous Islannissa. Putous sijaitsee Tungufljót-joessa Islannin lounaisosassa. Joki kerää vetensä lukuisten pienten purojen lisäksi Sandvatn-järvestä Langjökull-jäätikön eteläpuolelta.
Martvilin piirikunta
Martvilin kaupunki oli neuvostoaikana (1936–1990) nimeltään Gegetškori bolševikki Saša Gegetškorin mukaan.
Faxi (vesiputous)
Faxin yläpuolella sijaitsee lammaskarsina ja vanha kahluupaikka joen yli. Vesiputouksen luona on parkkipaikka. Faxi sijaitsee lähellä Skálholtiin ja Haukadalurin geysiralueelle vievää tietä. Geysireille on matkaa 12 kilometriä ja Reykholtin kylään kahdeksan kilometriä.
Jan Assmann
thumb|right|Jan Assmann Jan Assmann (s. 7. heinäkuuta 1938) on Langelsheimissa syntynyt saksalainen egyptologi. Hänet palkittiin Bundesverdienstkreuzilla vuonna 2006.
Assmann kasvoi Lyypekissä ja Heidelbergissä. Hän opiskeli egyptologiaa, klassista arkeologiaa ja muinaiskreikkaa Münchenissä, Heidelbergissä, Pariisissa ja Göttingenissä. Hän on ollut vuodesta 2003 egyptologian emeritusprofessori Heidelbergissä.
Assmann on ollut vierailevana professorina muun muassa Yalessa. Hän on lisäksi Konstanzin yliopiston kunniaprofessori. Hänellä on puoliso, tutkijakollega Aleida Assmann, ja viisi lasta.
Kitsi
Kitsi voi viitata seuraaviin asioihin:
Moustapha Akkad
pienoiskuva|Moustapha Akkad vuonna 2000. Moustapha Akkad (1. heinäkuuta 1930 – 11. marraskuuta 2005) oli syyrialais-yhdysvaltalainen elokuvaohjaaja ja -tuottaja. Hänen tunnetuimpia töitään ovat Pyhä sota (1977), Halloween – naamioiden yö (1978) ja Erämaan leijona (1980).
Ohjaaja joutui 9. marraskuuta 2005 34-vuotiaan tyttärensä kanssa pommi-iskun uhriksi ammanilaisen hotellin aulassa Jordaniassa. Hän kuoli vammoihinsa sairaalassa kaksi päivää myöhemmin.
Keryneian kauris
thumb|right|260px|Herkules pyydystää Keryneian kauriin, Adolf Schmidt. Keryneian kauris oli kreikkalaisessa mytologiassa suurikokoinen kauris, joka oli pyhitetty Artemiille, siveälle metsästyksen ja kuun jumalattarelle. Sillä oli kultaiset sarvet ja sorkat pronssia, ja sen kerrottiin pystyvän juoksemaan metsästäjän nuolta nopeammin.
Artemiin ollessa lapsi hän löysi viisi komeaa kaurista laiduntamassa Thessaliassa, ja pyydysti niistä neljä vetämään vaunujaan. Viides pakeni kuitenkin joen yli Keryneian vuorelle Akhaian ja Arkadian rajalle.
Herakleen kolmas urotyö
Herakleen kolmas urotyö sai alkunsa, kun Eurystheus – suuttuneena siitä, että Herakles oli onnistunut välttämään kuoleman kahden edellisen tehtävän kohdalla – päätti harkita tarkemmin kolmatta tehtävää syöstäkseen sankarin turmioon. Siksi kolmas tehtävä ei sisältänyt pedon tappamista; Herakles oli jo osoittanut, että hän pystyisi voittamaan pelottavimmatkin vastustajat, vaan Eurystheus päätti lähettää hänet sieppaamaan jäljelle jääneen Keryneian kauriin laskien sen varaan, että tämä ajautuisi vähintään ristiriitaan Artemiin kanssa vaikka saisikin kauriin kiinni.
Herakles jahtasi kaurista kokonaisen vuoden, ja kun kauris väsyneenä takaa-ajosta oli pakenemassa vuorille Ladon-joen ylitse, Herakles sai ammuttua sitä nuolella ja sai siepattua lamaantuneen eläimen harteilleen. Vaihtoehtoisesti hänen on esitetty myös pyydystäneen kauriin verkolla tai siepanneen sen sen nukkuessa.
Arkadiassa häntä vastaan tuli kuitenkin Artemis Apollon seurassaan. Tämä olisi riistänyt kauriin ja nuhdellut häntä yrityksestä tappaa hänen pyhä eläimensä, mutta Herakles vetosi kuitenkin teon välttämättömyyteen ja vieritti syyn Eurystheuksen niskaan. Tämä lepytti jumalattaren vihan ja Herakles sai tuotua kauriin Eurystheukselle.
Otsonikato
thumb|Etelämantereen yllä havaittiin tavallista suurempi otsoniaukko syyskuussa 2000. Otsonikadolla tarkoitetaan stratosfäärissä eli Maan ilmakehän yläosassa sijaitsevan otsonikerroksen ohenemista. Otsoni on kolmesta happiatomista muodostunut molekyyli, joka absorboi eli imee itseensä tehokkaasti Auringon lähettämää ultravioletti- eli UV-säteilyä. Otsonikerroksen heikkeneminen kasvattaa maan pinnalle saapuvan UV-B-säteilyn määrää, mikä voi olla tuhoisaa alhaisempaan säteilymäärään sopeutuneille eliöille. Se voi aiheuttaa ihosyöpää ja muita vaurioita sekä vahingoittaa kasveja ja planktonia.
Otsonikadosta puhuttaessa tulee erottaa kaksi erillistä mutta toisiinsa yhteydessä olevaa ilmiötä: hidas, melko vakaa ja maailmanlaajuinen stratosfäärin otsonin kokonaismäärän väheneminen (noin 3,5 % vuosien 1964–1980 keskimääräisestä tasosta ) 1980-luvun alusta lähtien, ja paljon voimakkaampi mutta jaksoittainen otsonin väheneminen Maan napa-alueilla. Jälkimmäisestä ilmiöstä puhuttaessa käytetään usein termiä ”otsoniaukko”, vaikka kyse ei ole aukosta vaan otsonikerroksen ohentumasta. Otsoniaukon syntymekanismi poikkeaa keskileveysasteiden otsonikerroksen ohenemisesta, mutta molemmat ilmiöt perustuvat siihen, että kloori- ja bromiatomit katalysoivat otsonia tuhoavia reaktioita.
Nykyisen otsonikadon on osoitettu johtuvan ihmisen ilmakehään päästämistä kemiallisista yhdisteistä, joista vapautuu kloori- ja bromiatomeja stratosfääriin. Näistä yhdisteistä tärkeimmät ovat halogenoidut hiilivedyt, pääasiassa CFC-yhdisteet eli freonit ja halonit. Ensimmäisen kerran niiden otsonikerrosta tuhoava vaikutus ennustettiin 1970-luvulla. 1980-luvun alussa näytti siltä, että huoli otsonikerroksesta oli ollut aiheeton, mutta vuonna 1985 maailmaa hätkäytti uutinen, jonka mukaan otsonipitoisuudet Etelämantereen yllä olivat vähentyneet kymmenessä vuodessa jopa 40 %. Koska otsonikerros estää haitallisten UV-säteilyn aallonpituuksien (270–315 nm) pääsyä Maan pinnalle, otsonin väheneminen on aiheuttanut maailmanlaajuista huolta. Otsonikadon estämiseksi solmittiin vuonna 1987 Montrealin pöytäkirja, jolla rajoitettiin CFC-yhdisteiden ja muiden otsonikerrosta tuhoavien aineiden käyttöä. Päästörajoitusten avulla näiden aineiden pitoisuudet ilmakehässä on saatu laskuun, ja otsonikerroksen toipumisen toivotaan alkavan viimeistään 2020-luvulla.
Vuonna 2018 otsonikadon on havaittu jatkuneen, ja otsonikerroksen elpyminen on vaarantunut.
Otsoni ilmakehässä
thumb|320px|Otsonin pitoisuus ilmakehässä sekä UV-A-, UV-B- ja UV-C-säteilyn tunkeutuminen ilmakehään. Runsaimmin otsonia esiintyy 15–30 kilometrin korkeudessa. Haitallisin UV-C-säteily ei pääse maan pinnalle asti, ja otsoni absorboi huomattavan osan haitallisesta UV-B-säteilystä. thumb|320px|Otsonin luonnollinen synty ja tuhoutuminen stratosfäärissä. Auringon UV-säteily synnyttää otsonia hajottamalla happimolekyylejä.
Otsoni on molekyyli, joka koostuu kolmesta happiatomista (O3). Sitä on ilmakehässä vain vähän, ja siitä suurin osa (90 %) on stratosfäärissä, missä se muodostaa niin sanotun otsonikerroksen. Otsonia on myös ilmakehän alimmassa osassa, troposfäärissä, missä sitä pidetään kuitenkin ilmansaasteena. Pääosa otsonista on 15–35 kilometrin korkeudessa. Sen pitoisuudet ovat kuitenkin pieniä: esimerkiksi 20 kilometrin korkeudella otsonia on kuutiometrissä ilmaa noin 0,1 desilitraa. Niin sanottu kokonaisotsoni ilmoitetaan yleensä Dobsonin yksiköissä (DU): yksi DU vastaa 0,01 millimetrin otsonikerrosta NTP-olosuhteissa merenpinnan tasolle tuotuna. Keskimääräinen otsonimäärä on 300 DU.
Otsonimolekyyli syntyy, kun aallonpituudeltaan alle 242 nanometriä (nm) oleva Auringon ultraviolettisäteily, jota ei esiinny alle 30 kilometrin korkeudella, hajottaa ilmakehän happimolekyylin (O2) kahdeksi happiatomiksi (O). Atomaarinen happi yhdistyy sitten tavalliseen happimolekyyliin, jolloin syntyy otsonia. Otsoni absorboi voimakkaasti lyhytaaltoista (200–310 nm) UV-säteilyä, joka saa sen hajoamaan. Näin se estää UV-säteilyn etenemisen Maan pinnalle asti. Hajoamistuotteet voivat reagoida keskenään ja muodostaa jälleen otsonia.
Reaktioissa M on jokin molekyyli, esimerkiksi happi- tai typpimolekyyli, joka ei muutu reaktiossa mutta ottaa vastaan ylimääräisen energian. Absorptiossa vapautunut energia aiheuttaa stratosfäärin lämpötilaprofiilin: lämpötila kasvaa ylemmäs mentäessä päinvastoin kuin troposfäärissä. Stratosfäärin ja troposfäärin syntynyt rajapinta tropopaussi eristää alemmat ilmakehän kerrokset stratosfääristä. Vapaa happiatomi voi toisaalta yhdistyä myös otsonimolekyyliin ja muodostaa kaksi tavallista happimolekyyliä tuhoten siten otsonia. Nämä valokemialliset reaktiot, joissa otsonia syntyy ja tuhoutuu Auringon säteilyn vaikutuksesta, tunnetaan Chapmanin reaktioina. Ne esitti ensimmäisenä Sidney Chapman vuonna 1930.
Otsonin hajoaminen
Otsonia voivat tuhota useat kemialliset radikaalit, joista tärkeimmät ovat hydroksyyli (OH), typpioksidi (NO) sekä atomaarinen kloori (Cl), bromi (Br) ja vety (H). Näillä kaikilla on sekä luonnollisia että ihmisperäisiä lähteitä. Ihminen on muuttanut otsonin synty- ja tuhoutumisreaktioiden välistä tasapainoa lisäämällä etenkin aktiivisen kloorin ja bromin määrää stratosfäärissä. Näitä alkuaineita on tietyissä orgaanisissa yhdisteissä kuten CFC-yhdisteissä, jotka voivat päätyä stratosfääriin tuhoutumatta troposfäärissä. Yläilmakehässä nämä yhdisteet absorboivat Auringon UV-säteilyä, jonka seurauksena virittyvät elektronisesti ja fotodissosioituvat. Tämän valokemiallisen prosessin seurauksena muodostuu vapaita radikaaleja ja atomeja, jotka autokatalyyttisesti aiheuttavat otsonikatoa. Esimerkkinä on Freon-12:n reaktiot:
Vaihtoehtoisesti otsoni fotodissosioituu tuottaen happea ja atomaarista singlettihappea, joka reagoi Freon-12:n kanssa:
Sekä Cl että ClO osallistuvat (kuten myös HO- ja NO-yhdisteet) reaktioillaan otsonikonsentraation pienentämiseen:
Lopputuloksena otsoni on muuttunut hapeksi mutta Cl-määrä ei ole pienentynyt reaktioissa. Muut katalyytit toimivat vastaavalla tavalla. Yksi klooriatomi voi tuhota jopa satatuhatta otsonimolekyyliä, ennen kuin se kulkeutuu takaisin troposfääriin. Bromiatomi on jopa 60 kertaa klooriatomia tehokkaampi otsonintuhoaja ja lisäksi sitä pitkäikäisempi, mutta sitä kulkeutuu stratosfääriin vähän. Pääasiallinen Cl-atomin konsentraation pienentämisreaktio on reaktio metaanin kanssa:
Muodostunut kloorivety voi kulkeutua troposfääriin ja muuntua vesipisaroissa suolahapoksi, ja sataa alas pilvestä. Kloorivedyn konsentraatiota pienentää jonkin verran reaktio HO-radikaalin kanssa.
Tämän lisäksi kloori voi joksikin aikaa poistua kierrosta sitoutumalla otsonia tuhoamattomiksi reserviyhdisteiksi kuten kloorinitraatti. Bromin reagoimattomat yhdisteet ovat lyhytikäisiä, eikä ne siksi varastoidu vastaavanlaisiksi reserviyhdisteiksi.
Perhalogenisia CFC-yhdisteitä on korvattu vetyä sisältävällä yhdisteellä kuten HCFC-21 sillä ajatuksella, että tämä reagoisi jo troposfäärissä kulkeutumatta stratosfääriin:
Muodostunut radikaali voi edelleen hapettua ja sen reaktion lopputuote voi kulkeutua sateen myötä alas. Atomaaristen kloorin ja bromin lisäksi myös muut atomaariset halogeenit, kuten F ja I, voivat toimia katalyytteina otsonia tuhoavissa reaktioissa. Fluoria on sekä CFC-yhdisteissä että haloneissa, mutta suurin osa siitä muodostuu stratosfäärissä reagoimatonta vetyfluoridia (HF). Jodiyhdisteitä vapautuu runsaasti meristä, mutta näiden yhdisteiden puoliintumisajat ovat lyhyitä, joten niitä ei ilmeisesti pääse kulkeutumaan stratosfääriin merkittäviä määriä.
Otsonikadon syyt
Kaasujen vaikutusaika riippuu siitä, kuinka nopeasti ne muuttuvat stratosfäärissä. Merkittävimpien otsonia tuhoavien yhdisteiden ikä vaihtelee vuodesta sataan vuoteen. Yli kaksi vuotta säilyvät kaasumolekyylit vaeltavat useita kertoja ilmakehän kerrosten välillä, ennen kuin ne alkavat vaikuttaa otsonikatoon.
Klooria ja bromia pääsee stratosfääriin myös luonnollisista lähteistä, kuten tulivuorista, joista vapautuu ilmakehään suuria määriä kloori- ja fluorivetyä, sekä maasta ja merestä vapautuvasta metyylikloridista ja -bromidista. Stratosfäärissä olevasta kloorista arviolta noin 16 % ja bromista 27–42 % on luonnollista alkuperää. Ihmistoiminnan vaikutusta pidettiin aiemmin luonnollisten lähteiden rinnalla merkityksettömän pienenä, mutta sateiden ansiosta vain hyvin pieni osa luonnollisesta kloorista pääsee ylempään ilmakehään vahingoittamaan otsonikerrosta. Sen sijaan esimerkiksi CFC-yhdisteet ovat veteen liukenemattomia ja pääsevät siksi esteettä stratosfääriin. Vain hyvin voimakkaat tulivuorenpurkaukset voivat aiheuttaa kloorin kulkeutumista suoraan stratosfääriin.
Voimakkaiden tulivuorenpurkausten lisäksi otsonia tuhoavia yhdisteitä vapautuu suoraan stratosfääriin avaruussukkuloiden laukaisujen yhteydessä. Avaruuslentojen otsonia tuhoavat päästöt ovat kuitenkin merkityksettömän pieniä sekä muihin ihmisen aiheuttamiin että luonnollisiin päästöihin nähden. Eräs huolenaihe ovat stratosfäärissä lentävien yliäänikoneiden päästöt. Ongelma on monimutkainen: Yliäänikoneet päästävät stratosfääriin typen oksideja NO ja NO2, jotka voivat katalysoida otsonin tuhoutumisreaktioita. Toisaalta typpidioksidi NO2 reagoi kloorin kanssa sitoen sitä reserviyhdisteiksi, mikä hillitsee otsonikatoa. Ilmeisesti yliäänikoneiden vaikutus otsonikatoon ei ainakaan toistaiseksi ole suuren suuri, ja koneita kehitetään jatkuvasti vähäpäästöisemmiksi. Nykyisten ylätroposfäärissä ja alastratosfäärissä lentävien aliäänikoneiden päästöt sen sijaan lisäävät otsonin määrää siitä huolimatta, että niiden aerosolipäästöillä on otsonia vähentävä vaikutus.
Kloori muuttuu otsonin kannalta vaarattomaksi vasta, jos sen kanssa reagoi jokin inaktivoiva aine, kuten metaani- (CH4), typpidioksidi- (NO2) tai peroksidimolekyyli (HO2). Tällöin aktiivinen kloori sitoutuu otsonille vaarattomiksi reserviyhdisteiksi kuten suolahapoksi (HCl) tai kloorinitraatiksi (ClONO2). Pelkät halogeenien katalysoimat reaktiot eivät sen vuoksi riitä selittämään kadon voimakkuutta eivätkä sitä, miksi otsonia tuhoutuu eniten Etelämantereella ja suhteellisen alhaisissa korkeuksissa. Sen selittämiseen tarvitaan aerosolien (ilmakehässä leijuvien hiukkasten) pinnalla tapahtuvia reaktioita, joissa kloori pääsee vapautumaan reserviyhdisteistä ja jatkamaan otsonin tuhoamista.
Otsonituhopotentiaali
Klooriyhdisteiden uskotaan olevan merkittävin otsonikadon aiheuttaja. Miltei kaikki ihmisperäiset päästöt kulkeutuvat stratosfääriin troposfäärin kautta. Yhdisteiden tulee olla riittävän pitkäikäisiä, jotta ne pääsevät stratosfääriin: otsonikadon kannalta esimerkiksi vesiliukoisilla klooriyhdisteillä ei siis ole suurta merkitystä. Aineen kykyä tuhota otsonia mitataan niin kutsutulla otsonituhopotentiaalilla (ODP). Asteikko on suhteutettu trikloorifluorimetaaniin (CFC-11), jonka ODP-kertoimeksi on asetettu yksi.
CFC-yhdisteet
CFC-yhdisteet (chlorofluorocarbon eli kloorifluorihiilivedyt), joihin usein viitataan tuotenimellä freonit, ovat tärkein otsonikatoa aiheuttava yhdisteryhmä. Keskeisimmät CFC-yhdisteet ovat trikloorifluorimetaani CFC-11, difluoridikloorimetaani CFC-12 ja triklooritrifluorietaani CFC-113. CFC-yhdisteet ovat täysin halogenoituja eli niissä vetyatomit on korvattu fluorilla ja kloorilla.
CFC-yhdisteet ovat edullisia, paloturvallisia ja myrkyttömiä, joten niitä käytettiin monissa erilaisissa sovelluksissa. CFC-yhdisteitä on käytetty ilmastointijärjestelmissä, kylmälaitteissa, suihkepullojen ponnekaasuina, liuottimina ja eristemateriaalien vaahdotusaineena. CFC-yhdisteitä pidettiin pitkään synteettisinä, mutta tulivuorenpurkauksien on havaittu vapauttavan ilmakehään ainakin CFC-11:tä. Nämä päästöt ovat kuitenkin ihmisperäisiin päästöihin verrattuna merkityksettömän pieniä.
CFC-yhdisteiden käyttöä on onnistuttu vähentämään, koska niille on löytynyt sopivia korvaavia yhdisteitä. Alkuvaiheessa näitä ovat etenkin osittain halogenoidut kloorifluorihiilivedyt eli HCFC-yhdisteet, myöhemmin fluorihiilivedyt eli HFC-yhdisteet ja perfluorihiilivedyt eli PFC-yhdisteet. Useimmat näistä ovat kuitenkin voimakkaita kasvihuonekaasuja ja aiheuttavat itsekin otsonikatoa, joskin vähemmän kuin CFC-yhdisteet. HCFC-yhdisteet sisältävät vähemmän klooria kuin CFC-yhdisteet ja ovat huomattavasti lyhytikäisempiä, mutta pieni osa niistä pääsee kuitenkin stratosfääriin. Siksi tavoitteena on luopua niiden käytöstä maailmanlaajuisesti vuoteen 2040 mennessä. Esimerkiksi EU:ssa niiden käyttö muussa kuin kylmä- ja ilmastointilaitteiden huollossa on kielletty, ja lopullisesti ne kielletään vuoden 2015 alusta lähtien. HFC-yhdisteet eivät sisällä klooria lainkaan, mutta useat niistä ovat varsin pitkäikäisiä. Voimakkaan kasvihuonevaikutuksen vuoksi myös CFC-yhdisteiden korvaajina käytettyjen fluoriyhdisteiden päästöjä halutaan vähentää. Korvaavia yhdisteitä voisivat kylmälaitteissa olla esimerkiksi ammoniakki ja hiilidioksidi.
Halonit
Otsonia tuhoavista yhdisteitä ovat merkittäviä myös bromia sisältävät yhdisteet, joista tärkeimmät ovat halonit ja metyylibromidi (CH3Br). Halonit ovat CFC-yhdisteiden kaltaisia aineita, jotka sisältävät kloorin ja fluorin lisäksi bromia. Haloneita on käytetty sammuttimissa, sillä ne sammuttavat tulipalon tehokkaasti eikä ne aiheuta ihmisille haittaa suositellussa annoksissa. Niiden otsonituhopotentiaali on kuitenkin suuri, bromitrifluorimetaanin potentiaali on suurin tunnetuista aineista. Suomessa haloneita ei ole saanut käyttää sammutuslaitteissa vuoden 1999 jälkeen.
Muut yhdisteet
Metyylibromidia on käytetty erityisesti tuholaistorjunnassa, ja sillä on parannettu myös museoesineiden ja elintarvikkeiden säilyvyyttä. Metyylibromidia erittyy ilmaan myös biomassan polton sivutuotteena. Yhdisteestä tunnetaan monia toisistaan poikkeavia muotoja, ja 1,1,1-metyylibromidin luonnolliset päästöt ovat kaikista muista otsonia tuhoavista aineista poiketen suuremmat kuin ihmisen aiheuttamat päästöt.
Lyhytikäiset kloori- ja bromiyhdisteet (elinikä alle vuosi) vaikuttavat otsonikatoon vain vähän, koska niitä ei pääse stratosfääriin suuria määriä. Niiden osuus stratosfäärin kloorin ja bromin määrästä on edelleen epäselvä. Tulevaisuudessa lyhytikäisten yhdisteiden merkitys kuitenkin kasvaa, kun pitkäikäisten yhdisteiden päästöt vähenevät. Tällä hetkellä niiden vaikutuksen arvioidaan olevan pieni, mutta merkittävä: esimerkiksi stratosfäärin bromista melko huomattavan osan (15 %) arvellaan olevan peräisin luonnollisista, lyhytikäisistä yhdisteistä kuten bromoformista (CHBr3). Kloorille vastaava luku on vain 1–2 %.
Muita otsonikatoa aiheuttavia yhdisteitä ovat muun muassa hiilitetrakloridi, trikloorietaani ja bromikloorimetaani. Hiilitetrakloridi on näistä merkittävin: sen osuus stratosfäärin kloorin lähteenä oli 12 % vuonna 1999 Hiilitetrakloridin päästöt ovat ihmisperäisiä, mutta sen käytöstä on pitkälti luovuttu jo aineen myrkyllisyydenkin vuoksi. Kaikkien näiden samoin kuin halonien ja CFC-yhdisteiden käyttö on kielletty Suomessa joitakin harvoja käyttökohteita lukuun ottamatta.
Otsonikerroksessa havaitut muutokset
thumb|350px|Otsonin kokonaismäärä maailmanlaajuisesti (65°N–65°S) TOMSin mittausten mukaan aikavälillä 1979–2002. Kaaviossa näkyy vuotuisen otsonisyklin lisäksi selvä suuntaus alaspäin. thumb|270px|TOMSin havaitsema otsonin minimimäärä Etelämantereella 1980-luvun alusta nykypäivään.
Koostumuksen muutokset
Otsonin pitoisuus ilmakehässä muuttuu tavallisesti melko hitaasti. Se noudattaa vuosittain toistuvaa säännöllistä sykliä. Pohjoisilla napa-alueilla otsonin määrä on maksimissaan keväällä maalis–huhtikuussa. Etelässä tilanne on voimakkaan otsonikadon vuoksi päinvastainen ja otsoniminimi havaitaan syys–lokakuussa (keväällä). Auringon aktiivisuuden 11-vuotinen sykli näkyy myös otsonikerroksessa, ja voimakkaat tulivuorenpurkaukset voivat vaikuttaa otsonin määrään muutaman vuoden ajan. Vielä lyhyemmän aikavälin muutoksia ovat otsonin vuorokautisvaihtelut. Otsonin määrä reagoi esimerkiksi ilmanpaineen ja säätilojen muutoksiin.
Merkittävää otsonikerroksen ohentumista ei tapahtunut ennen 1970-luvun loppua. Alemman stratosfäärin viilenemistä on havainnoitu ainakin vuodesta 1960 lähtien.
Maailmanlaajuisesti kokonaisotsonin määrä on laskenut vuoteen 2006 mennessä noin 3,5 % vuosien 1964–1980 keskimääräisestä tasosta. Kato on ollut hieman suurempaa eteläisellä kuin pohjoisella pallonpuoliskolla. Otsonin määrä ei ilmeisesti ole enää laskussa, vaan arvot ovat pysytelleet melko vakaina vuosituhannen taitteesta lähtien. Tropiikissa otsonikatoa ei ole tapahtunut käytännössä lainkaan. Havaintojen mukaan otsonikato on ollut suurinta alastratosfäärissä, mutta siellä otsonin määrä on lisääntynyt vuoden 1996 jälkeen. Ylästratosfäärissä otsonin määrä väheni merkittävästi (keskileveysasteilla 10–15 %) vuosina 1979–1995, minkä jälkeen otsonin määrä on pysynyt vakaana. Keskileveysasteiden otsonikadosta suuri osa johtuu siitä, että polaaripyörteen purkautuessa sen sisällä ollut vähäotsoninen ilma sekoittuu muuhun ilmakehään. Pohjoisen pallonpuoliskon otsonikadosta tämä selittää noin kolmanneksen, eteläisen jopa puolet.