cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
FC Inter Turku
2000-luku
Pertti Lundellin erottua terveyssyistä kauden 2003 kynnyksellä FC Interin ohjat otti Kari Virtanen. Mitalitavoitteesta ei tingitty, vaikka joukkue oli nuorentunut. Kautta piristivät uusi kotiareena, Kupittaan paikalle noussut Veritas Stadion, ja paikalliskamppailut liigaan palannutta TPS:ää vastaan. Edelliskaudesta täysin poiketen FC Inter otti kauteen heikon lähdön ja vertyi vasta loppukesällä. Viimeisestä 10 ottelustaan sinimustat hävisivät vain kaksi. Arístides Pertot iski näissä otteluissa 9 maalia, joista viimeinen käytännössä riisti Hakalta Suomen mestaruuden. FC Interin omaksi sijoitukseksi jäi seitsemäs. Vuosi 2004 oli erinomainen turkulaiselle jalkapallolle. Sekä FC Inter että TPS taistelivat Veikkausliigan mitaleista loppumetreille saakka, ja kummankin katsojamäärät nousivat kohisten. FC Interin liigakausi oli pitkästä aikaa tasaisen vahva. Mitalitoiveet elivät vielä viimeisellä kierroksella. Sinimustat ylsivät Pietarsaaressa kuitenkin vain tasapeliin, kun edellä olleet AC Allianssi ja Tampere United voittivat omat ottelunsa. Neljäs sija oli kuitenkin FC Interin siihenastisen historian paras liigasaavutus.
Liigakaudella 2005 FC Interillä oli entistä nuorempi ja kotimaisempi leima. Tulokkaat Tomi Petrescu ja Miikka Ilo viimeistelivät molemmat 7 liigamaalia, mutta tehokkain sinimustien pelaaja oli värikäs kamerunilainen Serge N’Gal. Tutuksi tulleeseen tapaansa FC Inter taisteli mitalista pitkään ja menetti sen viime kierroksilla. Kun viimeiset kolme ottelua toivat vain yhden pisteen, tuli loppusijoitukseksi viides. Kesällä toteutui kuitenkin puheenjohtaja Håkansin pitkäaikainen unelma euro-otteluista, kun FC Inter eteni Intertoto-cupissa toiselle kierrokselle. Kausi jäi Inter-ikonin, seurassa miltei sen alkuhämäristä lähtien pelanneen Samuli Lindelöfin viimeiseksi. Keskinkertaisten liigakausien pitkä sarja päättyi vuonna 2006. Joukkue menetti paljon tehostaan N’Galin lähdettyä Ranskaan ja Pertotin Tampereelle. Keskikesän viiden ottelun tappioputki pudotti FC Interin taisteluun liigapaikan puolesta. Kun tilanne ei loppukesällä parantunut, sai Virtanen lähteä. Sinimustat kiskoi kuiville hollantilainen, Sveitsissä valmentanut René van Eck. Kymmenes sija tiesi myös sitä, että ensi kerran sitten vuoden 1999 FC Inter sai päästää TPS:n sarjataulukossa edelleen.
Van Eckin palattua Sveitsiin Håkans palkkasi FC Interin valmentajaksi tämän maanmiehen Job Dragtsman. Liigakaudelle 2007 joukkue muuttui paljon. Bahnen, Nymanin ja Petrescun tilalle saapuivat hollantilainen toppari Jos Hooiveld, nigerialainen keskikenttämies Dominic Chatto ja KuPS:in sierraleonelainen maalivahti Patrick Bantamoi. Kausi sujui uusien kuvioiden hiomisessa. FC Inter käväisi liigassa parhaimmillaan viidentenä ja päätyi lopulta yhdeksänneksi. Seurajohto säilytti kuitenkin kärsivällisyytensä. Stefan Håkansin pitkä odotus palkittiin vuonna 2008. Ennen liigakauden alkua kaikki katseet kohdistuivat TPS:ään, jonka oli määrä palauttaa Suomen mestaruus Turkuun ensi kerran sitten vuoden 1975. FC Inter tyrmäsi kuitenkin paikallisvastustajansa heti toisella pelikierroksella 4–0, otti liigan johtopaikan seuraavalla kierroksella eikä siitä enää luopunut. Ensimmäisen liigatappionsa sinimustat hävisivät vasta 18. ottelussaan, senkin viime hetken maalilla HJK:lle 3–2. Ongelmia tuli vasta loppusuoralla. FC Honka tavoitti FC Interin johdon kolme kierrosta ennen loppua, ja joukkueiden keskinäinen ottelu Turussa päättyi 0–0. FC Inter sai pisteen eron edukseen maalittomalla tasapelillä Myllykoskella, kun FC Honka hävisi oman ottelunsa. Päätöskierroksella riitti täten kotivoitto FF Jarosta, joka tuli Severi Paajasen ja kroaatti Domagoj Abramovićin maaleilla 2–0. Mestaruuskauden avainpelaajia olivat Bantamoi, Hooiveld ja Chatto, läpimurtomiehiä puolustaja Joni Aho sekä keskikenttämiehet Severi Paajanen, Mika Ojala ja Mika Mäkitalo. Valmentaja Dragtsma joutuikin uusiin rakennustöihin, kun Hooiveld ja Chatto lähtivät jatkamaan uraansa Ruotsissa.
Mestaruuden puolustaminen oli odotetun vaikeaa. Veikkausliigan kaudella 2009 FC Interin alakertaa vahvistivat paluumuuttajat Ari Nyman ja Arístides Pertot. Uudet ulkomaalaishankinnat eivät sitä vastoin nousseet lähtijöiden tasolle. FC Inter avasi kauden mainiosti pysytellen kärjen tahdissa aina juhannukseen saakka. Toiveet mestaruuden uusimisesta karisivat kuitenkin keskikesällä viiden ottelun voitottoman jakson myötä. Syyskausi sujui jälleen vahvemmin, mutta viidettä sijaa korkeammalle ei sinimustilla lopulta ollut asiaa. Palstatilaakin sai enemmän TPS, joka kamppaili loppuun saakka mestaruudesta. FC Interin ilonaiheita oli Timo Furuholmin läpimurto maalipörssissä (11 osumaa). Kausi sai lopulta onnellisen päätöksen, kun FC Inter voitti Suomen cupin finaalissa Tampere Unitedin Kennedy Nwangangan ja Timo Furuholmin osumilla 2–1. Liigakauden 2010 tärkein vahvistus oli Hakasta palannut keskikenttämies Mika Mäkitalo. Ulkomailta ei tälläkään kertaa löytynyt merkittävää apua Kennedy Nwangangaa lukuun ottamatta. Edelliskauden profiilipelaajia vaivasivat loukkaantumiset: Patrick Bantamoi oli syrjässä puoli kautta, Timo Furuholm lähes koko vuoden. Interin parhaaksi maalintekijäksi kohosikin laitapakista laitalinkiksi nostettu kapteeni Henri Lehtonen, joka viimeisteli peräti 11 osumaa. Huteran kevään jälkeen FC Inter nousi liigan turvalliseen keskikastiin mutta ei missään vaiheessa kuudetta sijaa korkeammalle. Paikallisvertailussakin TPS veti pitemmän korren.
2010-luku
thumb|FC Inter Turun kannattajaryhmät Ultraboyz ja Armada [[Turun derbyssä.]] FC Inter palasi vihdoin mitalikantaan vuonna 2011. Sinimustien hyvää kautta varjosti vain HJK:n ylivoima, joka jätti tavoiteltavaksi vain hopeamitalin. Se näytti FC Interille tulevan varmasti, kunnes lokakuun viime kierroksilla tahti alkoi hyytyä. Päätösottelussaan FC Inter kohtasi kotikentällään tasapisteisiin nousseen JJK:n FC Hongan vaaniessa kahden pisteen päässä. Timo Furuholmin ja Henri Lehtosen maalit toivat turkulaisille helpottavan 2–1-voiton. Hopeamitalien taustalla oli tasavallan kenttien pelottavin hyökkäyskolmikko. Timo Furuholm iski peräti 22 liigamaalia, enemmän kuin kukaan 10 vuoteen. Mika Ojala säesti 16 maalilla ja Henri Lehtonen 15:llä. Furuholm ja Ojala esiintyivät tutkaparina maajoukkueessakin, johon kutsuttiin myös puolustaja Joni Aho ja keskikenttämies Joni Kauko. Hopeajoukkueen maalia vartioi tiiviisti Ruotsista palannut Magnus Bahne. FC Interin pelaajat juhlivat Veikkausliigan palkintogaalassakin, kun Furuholm valittiin Vuoden liigapelaajaksi ja Ojala Vuoden keskikenttäpelaajaksi.
2020-luku
FC Inter sijoittui vuoden 2022 liigacupissa hopealle, kun se hävisi Espoonlahdessa pelatussa loppuottelussa FC Hongalle maalein 3–1. Samalla kaudella Inter ylsi hopealle myös Suomen Cupissa, loppuottelun voitti silloin KuPS 1–0.
Peliasu
thumb|right|[[Timo Furuholm FC Interin pelipaidassa.]] FC Interin ykköspeliasuun kuuluvat sinimusta paita, mustat housut ja mustat sukat. Kakkospeliasu oli kaudella 2016 kokopunainen. Sinimustat värit lainattiin Milanon Interiltä.
Logot
Seuran tunnus on saanut innoituksensa Kamerunin jalkapallomaajoukkueelta, joka oli iso puheenaihe vuoden 1990 MM-kilpailujen aikaan, samoihin aikoihin FC Inter Turun perustamisen kanssa.
Stadion
FC Inter pelaa kotiottelunsa Veritas-stadionilla Kupittaalla, aivan Turun keskustan tuntumassa. Stadionilla pelaa myös toinen turkulainen seura TPS.
Stadion käsittää kolme katsomoa: vuoden 1952 olympialaisiin valmistuneen Olympiakatsomon, vuonna 2003 valmistuneen pääkatsomon, sekä vuoden 2009 naisten EM-kisoihin valmistuneen päätykatsomon. Veritas Stadionin istumakapasiteetti on 8 072 paikkaa, jonka lisäksi stadionilla on optio 1 300 seisomapaikalle.
Sarjasijoitukset
Pääsarja
Kiltakallio
thumb|250px|Kiltakallion kerrostaloaluetta kesällä 2020. Kiltakallio on Espoon keskukseen kuuluva alue. Alueelle rakennettiin 1990-luvulla asuinalue, jossa on pääosin matalia kerrostaloja. Alueen eteläosaan rakennettiin myöhemmin rivitaloja. Kerrostalojen vieressä kallion huipun lähellä on omakotitaloja, joista osa on rakennettu 1900-luvun alkupuolella. Alueella toimii vuonna 2002 valmistunut Kiltakallion lastentalo, jossa on neuvola ja päiväkoti. Toinen alueella toimiva päiväkoti on Kiltapuiston päiväkoti. Lisäksi Kiltakalliossa on Helsingin seudun opiskelija-asuntosäätiön opiskelija-asuntorakennus, joka rakennettiin vuonna 1985.
Espoon kaupungin virallisessa aluejaossa Kiltakallio kuuluu Suvelan pienalueeseen, Espoon keskuksen kaupunginosaan, Kanta-Espoon tilastoalueeseen ja Vanhan-Espoon suuralueeseen.
Historiaa
Kiltakalliossa sijaitsevaa Furubackan huvilaa kutsutaan myös Kiltakallion kartanoksi. Rakennuksessa on klassistisia piirteitä: aumakatto, pylväät, päätykolmiot ja vaakalaudoitus. Huvila on maisemallisesti ja rakennushistoriallisesti arvokas ja se on suojeltu Kiltakallion asemakaavassa. Furubacka lohkottiin Teirin talosta vuonna 1911. Sen rakennutti röntgenlääkäri G. A. Karlas ja hänen vaimonsa Signe Karlas. Heidän sukunsa omisti talon 1980-luvulle asti. Huvilan viereen rakennettiin 1990-luvulla uusia rakennuksia ja samalla kartano kunnostettiin. Nykyisin rakennuksen omistaa osakeyhtiö. Alkuperäinen Furubacka oli yksikerroksinen, ja siinä oli satulakatto ja ullakkohuoneita. Taloa korjattiin 1930-luvulla ja sotien jälkeen se uudistettiin täysin. Talon ympärille rakennettiin kokonaan uusi rakennus ja vanha talo purettiin sisältä pois.
Lähteet
60.20112°N, 24.65842°W
Almora
Almora on kaupunki Uttarakhandin osavaltiossa Intiassa. Vuonna 2011 kaupungin väkiluku oli 34 122.
Almora sijaitsee vuoristossa noin 1 650 metrin korkeudessa. Kaupunki tunnetaan monista vanhoista temppeleistään.
Kiovan kana
thumb|Kiovan kana Kiovan kana on ruokalaji, joka valmistetaan kanasta ja yrttivoista paneroimalla. Ruokalajin alkuperä on kiistakapula Venäjän ja Ukrainan välillä, jotka molemmat katsovat olevansa sen keksijöitä.
Kiovan kana on ollut myös tärkeä osa ukrainalaista kulttuuria. Vuonna 2018 ruokalajille omistettiin pienoiskokoinen pronssipatsas Kiovassa, joka oli osa projektia, jolla pyrittiin aktivoimaan kaupungissa vierailevia turisteja. George H. W. Bushin 1. elokuuta 1991 pitämää puhetta kutsutaan epävirallisesti Kiovan kana -puheeksi.
Kuvaus
Kiovan kana valmistetaan avaamalla kananrintafile veitsellä ohueksi fileeksi ja taittamalla se kylmän voitäytteen ympärille. Tämän jälkeen rulla paneroidaan ja uppopaistetaan öljyssä. Leikkeen sisällä oleva voitäyte vaihtelee, ja se saattaa sisältää muun muassa yrtti- tai valkosipulivoita.
Ukrainassa leike tarjoillaan usein tuoreiden herneiden ja siivutettujen perunoiden kera.
Alkuperä
On myös esitetty, että ruokalajin alkuperä on Ranskassa, jossa monet tunnetut kokit opiskelivat 1840-luvulla Venäjän keisarikunnan aateliston tukemana.
Davidinhirvi
Davidinhirvi eli milu (Elaphurus davidianus) on jalohirvilaji, joka elää nykyään ainoastaan tarhattuna. Se on Elaphurus-sukunsa ainoa laji. Luonnossa siitä ei ole tehty lainkaan havaintoja pitkään aikaan. Davidinhirviä esiintyi Kiinan koillisilla suoalueilla, kunnes se hävisi luonnosta metsästyksen takia vuonna 1939. Davidinhirviä oli kuitenkin Qing-dynastian ajan pidetty suljetussa Nanyanin kuninkaallinen metsästyspuisto -nimisellä metsästysalueella. Yongding-joen tulva hävitti puiston lähes kokonaan, mutta parikymmentä hirveä pelastui. Boksarikapinan aikana koko metsästysalue vallattiin ja viimeiset hirvet sieltä ammuttiin ihmisravinnoksi.
Ranskalainen lähetystyöntekijä ja luonnontutkija isä David tapasi hirven ensimmäisenä länsimaalaisena Nanyanin kuninkaallisesta metsästyspuistosta 1864. Joitain yksilöitä onnistuttiin 1800-luvulla siirtämään Euroopan eläintarhoihin. Davidinhirven englanninkielinen nimi onkin juuri Pere David's deer, joka tarkoittaa "isä Davidin hirvi".
IUCN:n julkaisemaan punaiseen listaan laji listattiin vuonna 1990, jolloin sen katsottiin olevan erittäin uhanalainen laji. Vuonna 1996 sen uhanalaisuusluokitusta nostettiin äärimmäisen uhanalaiseksi ja vuonna 2008 luonnosta hävinneeksi.
Liedon Zoolandiasta ilmoitettiin syksyllä 2012 yhden yksilön karanneen vieraslajina luontoon. Hirvi saatiin kiinni ja siirrettiin yksityiselle maatilalle, jossa sillä on seurana kaksi naarasta. Jälkeläisiäkin on tullut.
thumb|vasen|Sarvipäinen uros.
Viiruposkikardinaaliahven
Viiruposkikardinaaliahven (Apogon leptacanthus) on kardinaaliahveniin kuuluva kala.
Koko ja ulkonäkö
Viiruposkikardinaaliahven kasvaa noin 6 cm pitkäksi. Sen vartalo on pyöreähkö, evät kapeat ja korkeat. Pohjaväri on hopeanharmaa, lähes läpikuultava. Se on saanut nimensä kellertävistä ja sinisistä viiruista kalan poskessa kiduskannen kohdalla.
Käyttäytyminen
Viiruposkikardinaaliahven ei näyki koralleja, joten se sopii myös riutta-akvaarioon. Luonnossa se piileksii meriheinän tai jopa merisiilin piikkien joukossa. Jos viiruposkikardinaaliahvenia on akvaariossa parvi, ne muodostavat tarkan nokkimisjärjestyksen, mutta eivät käytä väkivaltaa sen ylläpitämiseen.
Ravinto
Viiruposkikardinaaliahven syö lihapitoista ruokaa.
Sardinia (provinssi)
Sardinia oli myöhäisen Rooman valtakunnan provinssi, joka käsitti Sardinian saaren nykyisessä Italiassa.
Maantiede
pienoiskuva|vasen|upright=0.82|[[Italia suburbicarian ja Italia annonarian diokeesit vuonna 400, mukaan lukien Sardinian provinssi.]]
Sardinian provinssi käsitti samannimisen saaren Välimeressä Italian niemimaan länsipuolella. Sen pohjoispuolella sijaitsi Korsikan saari, joka kuului Corsican provinssiin. Sardinian provinssin hallinnollinen keskus oli Caralis.
Kaupunkeja
Sardinian roomalaisaikaisia kaupunkeja olivat muun muassa:
Historia
Sardinian saari oli aiemmin osa Sardinia et Corsican provinssia. Sardinian provinssi perustettiin jossakin vaiheessa, kun Sardinia et Corsica provinssi jaettiin kahtia, toisen osan ollessa Corsican provinssi. Tarkkaa ajankohtaa ei tunneta, mutta jako on ollut voimassa viimeistään keisari Diocletianuksen noin vuonna 293 tekemästä uudistuksesta lähtien. Noin vuosina 293–395 provinssi kuului Italian diokeesiin. 300-luvulla se oli välillä osa Italia, Illyricum et African prefektuuria ja välillä Italia et African prefektuuria. Rooman valtakunnan jaon jälkeen vuodesta 395 provinssi oli osa Länsi-Roomaa ja kuului Italia et African prefektuuriin ja nyt Italia suburbicarian diokeesiin.
Provinsseissa tapahtuneet muutokset alueella olivat:
Nikolai Kruglov (nuorempi)
Kruglov on saavuttanut seitsemän viestin arvokisamitalia. Hän hiihti toisen osuuden Venäjän joukkueessa, joka saavutti Norjan jälkeen hopeaa Hochfilzenin MM-viestissä 2005. Samana vuonna hän toi Venäjän ykkösjoukkueen voittajana maaliin MM-sekaviestissä Hanti-Mansijskissa.
Kruglov hiihti ankkuriosuuden Torinon olympialaisten 2006 viestikilpailussa, jossa Venäjä sai hopeaa 20,9 sekuntia Saksalle hävinneenä. Samana vuonna hän hiihti viimeisen osuuden Venäjän kakkosjoukkueessa, joka voitti sekaviestin maailmanmestaruuden Pokljukassa. Anterselvan MM-kilpailuissa 2007 hän oli jälleen ankkurina Venäjän voittaessa miesten viestin yli minuutin erolla Norjaan.
Östersundin MM-kilpailuissa 2008 Kruglov hiihti toisen osuuden Venäjän joukkueessa, joka voitti miesten viestin maailmanmestaruuden lähes 50 sekunnin erolla Norjaan. Sekaviestissä hän hiihti kolmososuuden Venäjän pronssijoukkueessa.
Maailmancupissa Kruglov on voittanut kolme osakilpailua, ollut yhdeksän kertaa toinen ja kahdesti kolmas (11.12.2009 mennessä).
Nikolai Nikolajevitšin isä Nikolai Konstantinovitš Kruglov on lajin olympiavoittaja ja maailmanmestari.
Urpalanjoen vesistö
Urpalanjoen vesistö (vesistöaluetunnus 09) on Suomen päävesistöalue, jonka laskujoki Urpalanjoki laskee Suomenlahteen. Vesistöalue jakautuu sekä Suomen että Venäjän puolelle.
Vesistön sijainti
Urpalanjoen vesistön valuma-alueen pinta-ala on 557,34 neliökilometriä, josta 467,18 neliökilometriä kuuluu Suomelle ja 90,16 neliökilometriä Venäjälle. Suomenpuolisen valuma-alueen järvisyys on 5,32 %. Vesistöalueen pituus on noin 50 kilometriä ja sen suurin leveys on noin 30 kilometriä. Sen pohjoisosat kuuluvat Suomessa Etelä-Karjalassa Luumäelle, vaikka idässä se ulottuu hieman Lappeenrannan puolelle. Keskijuoksulla se siirtyy sekä idässä Lappeenrannan että lännessä Kymenlaakson Miehikkälän puolelle. Venäjälle Leningradin alueelle siirryttyään se kuuluu Viipurin piirissä Tienhaaran kuntaan. Valuma-alueen pohjoisosa rajautuu ensimmäiselle Salpausselälle, jonka takana levittäytyy Kymijoen vesistöalue (14) ja suuri Kivijärvi. Valuma-alue on pohjoisessa paljon leveämpi kuin sen eteläosassa. Sen itäpuolella sijaitsee Vilajoen vesistöalue (08). Etelämpänä Vilajoen ja Urpalanjoen vesistöjen väliin tulee Suomenlahdelta työntyvä Santajoen eli Kaltonjoen valuma-alue (86.003). Itäpuolella vesistöllä yhteinen vedenjakaja Vaalimaanjoen vesistön (10) kanssa lukuun ottamatta luoteisosassa, jossa vedenjakajan takana on Virojoen vesistö (11).
Pääuoman kulun ja pituuden määritys
Joen alajuoksu on suomalaiselta nimeltään Urpalanjoki, mutta venäläiset kutsuvat sitä Sergaksi (Серьга). Venäjälle kuuluvan osuuden pituudeksi ilmoitetaan Venäjällä 15 kilometriä. Suomalaisten vesistöviranomaisten julkaisemassa verkkopalvelu Paikkatietoikkunan alajuoksun pituudeksi annetaan 13,9 kilometriä. Koska vesistön valuma-alue on alajuoksulla paljon kapeampi kuin se on latvavesistössä, ovat venäläiset ja alajuoksulla myös suomalaiset sivu-uomat lyhyitä ja valuma-alueeltaan pieniä. Urpalanjoki säilyttääkin sekä silmämääräisesti että nimistöllisesti pääuoman asemansa. Sen kolme suurinta sivu-uomaa ovat Kanaoja, Ihakselanjoki ja Kirkkojoki. Kanaoja sijaitsee pääosin Venäjällä, Ihakselanjoki taas keskijuoksulla, mutta Kirkkojoki on latvahaara. Suomessa pääuomaan luetaan jokihaarassa se uoma, jonka virtaama on suurempi. Urpolanjoen vesistöstä ei ole sivu-uomien virtaamatietoja käytettävissä, joten vertailuun on käytettävä sivu-uomien valuma-alueiden pinta-aloja. Lännestä tulevalla Kirkkojoella pinta-ala on noin 56 neliökilometriä ja idästä tulevalla Urpalanjoella 76 neliökilometriä. Urpalanjoki säilyttää pääuoman asemansa Urpalonjärvelle asti. Järveen laskee vain yksi leveä joki Kytöjoki, joka alkaa Pieni-Urpalosta. Siihen laskee kaksi suuojaa. Myllyojan valuma-alue on 6,8 neliökilometrin suuruinen ja Lakajoella se on 20 neliökilometriä. Lakajoki on yläjuoksulla Jussinjoki, joka alkaa Latvasesta. Latvaseen tulevia ojia ei tässä tarkastelussa huomioida enää. Näin määriteltynä pääuoma muodostuu Jussinjoki–Lakajoki–Kytöjoki–Urpalanjoki-vesireitistä, jonka pituus on 97,0 kilometriä. Urpalanjoen osuus, jos se määritetään Urpalonjärvestä mereen kulkevana vesistöreittinä, on 89,9 kilometriä pitkä. Joessa on kuitenkin suuria järviä, jotka on vähennettävä pois joen pituudesta. Silloin on joen pituus vain 72,7 kilometriä.
Vesistöalueen jako
Vesistöalueen kolmannessa jakovaiheessa on seuraavat alueet tai valuma-alueet. Sisennys tarkoittaa luettelossa sitä, että vesistöalue laskee tai yhtyy ylempänä sijaitsevaan vesistöalueeseen. Samalle tasolle sisennetyt vesistöalueet laskevat kaikki yläpuoliseen vesistöalueeseen vastaavassa järjestyksessä niin, että ylin yhtyy lähempänä alajuoksua :
Vesistöalueen maankäyttö
Valuma-alueesta on metsämaata, avoimia kangasmetsiä ja kalliomaita 76,6 %, maatalousalueita 12,7 %, kosteikkoja ja soita on 1,8 % ja rakennettuja alueita on 3,6 %. Maa-alueiden lisäksi on vesistöinä 5,3 %. Tässä ei ole tietoa, sisältyykö valuma-alueen lukuihin myös Venäjän puoleiset alueet.
Vesistöalueen jokia ja järviä
Venäjän puolella ei joella ole venäläisissä verkkopalveluiden kartoissa nimettyjä sivu-uomia. Yksi sivu-uoma tulee Kanaojan nimellä Suomen puolelle. Sen valuma-alueella sijaitsee kaksi suurempaa järveä: Laihajärvi (Лайхаярви, noin 300 ha) ja Laihalampi (Лайхалампи, noin 50 ha). Heti valtionrajalla Urpalanjokeen yhtyy luoteesta tuleva Tuorusoja, joka alkaa Tuorusjärvestä (54 ha). Seuraava sivu-uoma on nimeltään Ravinsaara. Se yhtyy pääuomaan pian Kavalanjärven (49 ha) jälkeen. Salajoki yhtyy Urpalanjokeen Kavalanjärven ja Väkevänjärven (453 ha) välissä. Hujakkalan kylässä pääuomaan yhtyy kaksi ojaa Hujakkalan kylässä. Tässä kohdassa sijaitsee joessa Joutsenkosken vesivoimalaitos. Se patoaa yläpuolelleen Suurijärven (246 ha), jota säännöstellään vesivoiman takia. Suurijärvi jatkuu Pitkäjärvenä (138 ha), jonka perässä tulee Lastenlammesta (14 ha) ja josta on 3,5 kilometriä Ihakselanjoen jokihaaraan. Ihakselanjoen valuma-alueella ovat esimerkiksi Ihaksenjärvi (110 ha) ja Ala-Hirvas (78 ha). Seuraavalla yli 20 kilometriä pitkällä osuudella pääuomaan yhtyy pieniä järvien laskuojia. Ne ovat Valkjärvi (49 ha), Kasarinjärvi (37 ha), Ravikainen (33 ha) ja Hermusenjärvi (37 ha). Ennen Hermusenjärveä pääuomaan yhtyy pitkä Saarenoja. Kymmenen kilometrin päässä yläjuoksulla pääuomaan yhtyy sivu-uoma, jonka valuma-alueella ovat esimerkiksi Salajärvi (42 ha) ja Elkiänjärvi (181 ha). Ennen Urpalonjärveä (351 ha) Urpalanjokeen yhtyy lännestä tuleva Kirkkojoki, joka on suurin sivujoki. Pääuoma jatkuu Urpalonjärven itäpuolella ensin Kytöjoella, joka alkaa Pieni-Urpalosta. Pieni-Urpaloon laskee pieni Myllyoja, mutta pääuoma jatkuu edelleen Lakajokena ja Jussinjokena, jotka alkavat Latvasesta (113 ha).
Otsolan koulu
thumb Otsolan koulu on peruskoulu Kotkassa nykyisessä Ristinkallion kaupunginosassa. Koulussa toimivat vuosiluokat 1–5 ja sen oppilasmäärä on noin 240 (2011). Koulun oppilaat tulevat Otsolan ja Ristinkallion alueelta. Koulun toiminnassa on liikunnallinen painotus.
Historia
Otsolan koulu valmistui vuonna 1954 ja sen suunnittelivat arkkitehdit Martta ja Ragnar Ypyä. Koulurakennus rakennettiin silloisen Karhulan kauppalan itäosaan, jossa toisen maailmansodan jälkeen rakentaminen lisääntyi voimakkaasti. Koulu sijaitsee alun perin vuonna 1938 valmistuneen uuden maantien eli nykyisen valtatien 7 vieressä. Asutusalueen kasvaessa koulun tilat eivät enää riittäneet, jolloin muun muassa kuudensia luokkia piti siirtää naapurikouluihin. Koulun laajennus toteutettiin vuosina 1985–1987. Koulun oppilasmäärä on ollut suurimmillaan noin 440 ja se oli 1990-luvun taitteessa Kotkan suurin ala-aste.
Aiheesta muualla
60.53181°N, 26.95764°W
Kalaton
Kalaton voi tarkoittaa ainakin seuraavia:
Martha Coolidge
Martha Coolidge (s. 17. elokuuta 1946 New Haven, Connecticut, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen elokuvaohjaaja. Hänen tunnetuimpia teoksiaan ovat Valley Girl (1982), Vanhat herrat vesillä (1997), Hiljaiset seinät 2 (2000), Minä & prinssi (2004) ja Material Girls (2006).
Coolidge toimi vuosina 2002–2003 Directors Guild of American puheenjohtajana.
Stay the Night
Stay the Night voi viitata seuraaviin asioihin:
Traianopolis
Traianopolis voi viitata seuraaviin antiikin aikaisiin kaupunkeihin:
Marko Soukka
Marko Kristian Soukka (s. 8. helmikuuta 1977 Helsinki) on suomalainen muusikko. Hän on Kemopetrol-yhtyeen kitaristi ja Kalle Koiviston ohella sen toinen perustajajäsen. Soukka on soittanut kitaraa myös yhtyeessä Scarlet Youth ja Make-Out Motel.
Deutschlandlied
Deutschlandlied eli Das Lied der Deutschen on Saksan kansallislaulu. Laulun sanat kirjoitti August Heinrich Hoffmann von Fallersleben vuonna 1840. Musiikin sävelsi Joseph Haydn vuonna 1796 ja se esitettiin ensimmäisen kerran vuonna 1797 Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisarin Frans II:n syntymäpäivien kunniaksi. ”Deutschlandliedistä” tuli Saksan kansallislaulu vuonna 1922.
Kylmän sodan aikana Saksan demokraattinen tasavalta käytti kansallislaulunaan eri laulua (”Auferstanden aus Ruinen”), mutta Saksan liittotasavalta julisti ”Deutschlandliedin” kansallislaulukseen vuonna 1952. Virallisissa yhteyksissä laulusta esitetään vain kolmas säkeistö. Ensimmäistä säkeistöä, joka alkaa sanoilla ”Deutschland, Deutschland über alles” (”Saksa, Saksa yli kaiken”) esitetään nykyään harvemmin laulettuna.
Alkuvaiheet
pienoiskuva|vasen|[[August Heinrich Hoffmann von Fallersleben, ”Deutschlandliedin” sanoittaja.]] August Heinrich Hoffmann von Fallersleben sanoitti ”Das Lied der Deutschenin” Britannialle kuuluneella Helgolandin saarella 26. elokuuta 1840. Hän kirjoitti sanat Joseph Haydnin sävelelle ”Gott erhalte Franz den Kaiser”. Haydn oli säveltänyt sen vuonna 1796 ja se esitettiin ensimmäisen kerran vuonna 1797 Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisarin Frans II:n (myöhemmin Itävallan keisari Frans I) syntymäpäivien kunniaksi. Tämän sävelen käyttö oli kannanotto demokraattisten piirien ajamalle suursaksalaisen suuntauksen puolesta ja hyökkäys preussilaisten ajamaa piensaksalaista linjaa kohtaan.
Hoffman von Fallerslebenin kustantaja Julius Campe vieraili hänen luonaan ja vaikuttui runosta. Campe maksoi sanoituksesta neljä kultakolikkoa ja palasi välittömästi Hampuriin. Sanat ja sävel julkaistiin jo syyskuun ensimmäisenä päivänä. Laulu esitettiin ensimmäisen kerran julkisesti 5. lokakuuta 1841, kun hampurilainen Turnerschaft lauloi sen liberaalin professorin Carl Theodor Welckerin kunniaksi. Laulu ilmestyi Hoffmann von Fallerslebenin teoksessa Deutsche Lieder aus der Schweiz, jonka myötä se saavutti suosiota ja julkaistiin myös opiskelijoiden laulukirjoissa. ”Das Lied der Deutschen” herätti vastustusta vasemmistolaisten hegeliläisten piirissä, mutta ennen kaikkea sitä vastaan taistelivat Preussin viranomaiset. Hoffmann von Fallerslebenia vastaan aloitettiin rikostutkinta, jonka vuoksi häntä estettiin huhtikuussa 1842 harjoittamasta akateemista uraansa. Joulukuussa hänet erotettiin yliopistosta ja karkotettiin Preussista syytettynä esivallan vastustamisesta.
Alkuperäiset Hoffmann von Fallerslebenin kirjoittamat käsikirjoitukset ”Das Lied der Deutschenista” kuuluvat sekä Berliinin valtionkirjaston että Stadt- und Landesbibliothek Dortmundin kokoelmiin. Ei ole tiedossa, onko jompikumpi näistä runon ensimmäinen versio. Hoffmann von Fallersleben saattoi kirjoittaa sanoista samalla kertaa useita kappaleita ja antaa niitä ystävilleen.
Suosion lasku ja uusi suosio
”Das Lied der Deutschenista” ei tullut Campen toivomaa menestystä, ja laulu menetti suosiotaan, kun vuoden 1848 vallankumous epäonnistui ja demokraattinen liikehdintä tukahdutettiin. Saksa yhdistyi vuonna 1871 ylhäältä johdetusti eikä kansasta käsin, kuten varhaiset demokraattiset nationalistit olivat toivoneet. Kansanvaltaisen yhteishengen sijaan Saksan keisarikuntaa piti koossa ranskalaisvastaisuus ja uskollisuus Hohenzollernin suvulle. Niinpä keisarikunnassa hallitsevaan asemaan nousivat sellaiset laulut kuin ”Die Wacht am Rhein” ja ”Heil dir im Siegerkranz”. Keisarikunnalla ei ollut virallista kansallislaulua, Preussilla sen sijaan oli (”Preußenlied”). Vielä vuoden 1900 tienoilla Hoffman und Campe -kustantamolla oli ”Das Lied der Deutschenista” satoja painoksia, joita ei saatu myytyä vaan ne murenivat vanhuuttaan.
1900-luvun alkuvuosina lähinnä vain opiskelijat lauloivat ”Das Lied der Deutschenia”. Ensimmäisen maailmansodan myötä siitä tuli kuitenkin suosittu. Elokuussa 1914 laulu saavutti ensimmäisen läpimurtonsa, kun se esitettiin ”Die Wacht am Rheinin” ja ”Heil dir im Siegerkranzin” rinnalla. Nuorten vapaaehtoisten rykmentti murtautui 11. marraskuuta 1914 vihollislinjan läpi Langemarkin lähellä, ja heidän kerrottiin samalla laulaneen ”Deutschland, Deutschland über alles”. ”Das Lied der Deutschen” – tai ”Deutschlandlied”, kuten sitä alettiin ensimmäisen maailmansodan myötä kutsumaan – saavutti laajaa suosiota ja sitä alettiin laulamaan isänmaallisissa tilaisuuksissa. pienoiskuva|Weimarin tasavallan valtakunnanpresidentti [[Friedrich Ebert julisti ”Deutschlandliedin” maan kansallislauluksi vuonna 1922. Kuva vuodelta 1925.]] Valtakunnanpresidentti, sosiaalidemokraatti Friedrich Ebert halusi edistää eri poliittisten ryhmien välistä yhteistyötä ja sovintoa, joten hän julisti vuonna 1922 ”Deutschlandliedin” Weimarin tasavallan viralliseksi kansallislauluksi. Vasemmisto arvosteli uutta kansallislaulua, mikä lisäsi laulun suosiota nationalistisissa ja Völkisch-piireissä. Kansallissosialistien valtakaudella Adolf Hitler määritteli ”Deutschlandliedin” saksalaisten kaikista pyhimmäksi kansallislauluksi. Laulu pysyi kolmannessa valtakunnassa virallisena kansallislauluna, mutta ”Horst-Wessel-Lied” nostettiin sen rinnalle. Kansallissosialistisessa Saksassa ”Deutschlandlied” esitettiin melko lailla kaikissa virallisissa yhteyksissä. Se soitettiin radiossa jokaisena päivänä lähetyksen päättyessä. Vuonna 1941 vietettiin laulun satavuotisjuhlavuotta ja sen kunniaksi julkaistiin viisi kirjaa. Kirjoissa ei mainittu, että Ebert oli julistanut laulun kansallislauluksi – useimmat niistä väittivät, että sen olisi tehnyt Paul von Hindenburg.
Toisen maailmansodan jälkeen
Lokakuussa 1951 ”Deutschlandliediä” ehdotettiin jälleen liittopäivillä kansallislauluksi, mutta Heuss ei suostunut vieläkään myöntämään laululle tätä asemaa. Adenauer lähetti 29. huhtikuuta 1952 Heussille kirjeen, jossa hän painosti tätä asiassa. Heuss julisti 6. toukokuuta ”Deutschlandliedin” Länsi-Saksan kansallislauluksi, mutta suositteli, että juhlatilaisuuksissa laulusta laulettaisiin vain sen kolmas säkeistö. Päätös otettiin Länsi-Saksassa hyvin vastaan eikä sitä vastustettu. Länsi-Saksan lehdistö oli myönteisellä kannalla ja piti sitä luonnollisena valintana, mutta ulkomainen lehdistö suhtautui asiaan kielteisesti. Ranskassa katsottiin Länsi-Saksan pettäneen ranskalaiset. Le Figaro huomautti, että Kolmannen valtakunnan kansallislaulu oli nyt myös Bonnin kansallislaulu, L’Humanité piti päätöstä paluuna militarismiin, Le Matinin mielestä moinen asenne enteili pahinta ja Le Monde piti päätöstä taantumuksellisen ajattelun voittona.
Deutsche Volkszeitung vastusti voimakkaasti ”Deutschlandliediä”, ja jotkut Saksan sosiaalidemokraattisen puolueen parlamentaarikot ja ammattiyhdistysaktiivit vastustivat useaan otteeseen kansallislaulun ensimmäisen säkeistön esittämistä virallisissa juhlissa. Enimmäkseen Länsi-Saksan vasemmisto keskittyi kuitenkin oikaisemaan laulusta myöhemmin syntyneitä virhetulkintoja.
Sanat
Laulun sanat:
Tausta
pienoiskuva|Saksankielinen alue (vihreällä) ja [[Saksan liitto|Saksan liiton rajat (punaisella) vuonna 1841 sekä ”Deutschlandliedissä” mainitut paikannimet Maas, Memel (eli Niemen), Etsch (eli Adige) ja Belt (turkoosilla). Saksan valtioiden rajat himmeällä.]] Hoffmann von Fallersleben kirjoitti ”Das Lied der Deutschenin” saksalaisen kansan- tai viihdemusiikin tyyliin. Se vastasi Ernst Moritz Arndtin tunnettuun kysymykseen ”Was ist des Deutschen Vaterland?” (”mikä on saksalaisten isänmaa?”). ”Das Lied der Deutschenin” sanat viittaavat aiempiin teoksiin, kuten Heinrich Joseph von Collinin lauluun ”Österreich über alles” vuodelta 1809 ja Daniel Rungen sen pohjalta vuonna 1813 tekemään sovitukseen ”Deutschland über alles”. Myös ”Einigkeit und Recht und Freiheit” oli jo ennestään tunnettu sananparsi: Johann Gottfried Seume oli käyttänyt sitä jo vuonna 1810. Myöskään säkeet ”Von der Maas bis an die Memel, / Von der Etsch bis an den Belt” eivät edustaneet mitään olennaisesti uutta. Philipp Jakob Siebenpfeiffer oli vuoden 1832 liberaalis-nationalistisella Hambacher Festillä puhutellut kaikkia saksalaisia ”Alpeilta Pohjanmerelle”. Georg Herwegh taas määritteli vuonna 1841, että saksalaiset asuivat ”vom Po bis zum Sunde” (Polta Tanskan salmille). ”Das Lied der Deutschenin” sanoja ei ollut tarkoitettu imperialistisiksi. Maas mainitaan ”Das Lied der Deutschenissa”, koska Limburgin hollantilainen osa Maasin kummaltakin puolelta oli kuulunut vuodesta 1839 lähtien Saksan liittoon.
Isoholma
Isoholma eli Teijonsaari on saari Salon kaupungissa Teijon edustalla. Isoholma sijaitsee Halikonlahdella Teijonselän eteläpuolella.
Deutschlandlied
Tausta
”Das Lied der Deutschen” liittyy Befreiungskriegen veteraanien ja romantikkojen tavoitteisiin rakentaa Saksasta yhtenäinen kieliyhteisö, ei vain yhdistää sitä eri dynastioiden konglomeraatiksi. He kannattivat suursaksalaista suuntausta, Itävallan saksankielisten ottamista mukaan yhteen suureen saksalaiseen valtioon. Ryhmä kannatti useammin demokratiaa kuin preussilaismyönteiset piensaksalaisen suuntauksen edustajat, jotka halusivat sulkea katolisen Habsburgien valtakunnan yhdistyneen Saksan ulkopuolelle ja toivoivat Hohenzollernien ottavan johtoaseman uudessa Saksassa. Piensaksalaisuuden edustajien mukaan ”Das Lied der Deutschen” ei sitoutunut uskollisuuteen Hohenzollerneille eikä ollut tarpeeksi kansalliskiihkoinen ja militaristinen.
Kun Saksa yhdistyi keisarikunnaksi, ”Das Lied der Deutschen” ei tullut suosituksi, koska se ei vannonut uskollisuutta hallitsijasuvulle eikä ollut ranskalaisvastainen. Kansalliskiihkoinen Alldeutscher Verband kritisoi laulua lisäksi liiasta demokraattisuudesta ja siitä, että se sitoutui liiaksi Keski-Eurooppaan eikä siis ollut imperialistinen. Max Schneidewin arvosteli laulua vuonna 1899 siitä, ettei se vastannut sitä hallitsevaa maailmanpoliittista ja -taloudellista asemaa, joka Saksaa odotti. Sitä ei tulisi ottaa kansallislauluksi, koska kansallislaulussa pitäisi laulaa verestä ja raudasta (”Blut und Eisen”) ja tahdosta valtaan eikä viinistä ja laulusta tai oikeudesta ja vapaudesta.
Isoholma
Isoholman pohjoispäässä on laavu ja eteläpäässä nuotiopaikka. Saaren länsirannalla on pieni Malmviikinlahti. Isoholma on metsähallituksen omistuksessa. Vuodesta 2015 lähtien saari on kuulunut Teijon kansallispuistoon.
Deutschlandlied
Uusi suosio ja uusia tulkintoja
Kun ”Das Lied der Deutschen” sai suosiota ensimmäisen maailmansodan aikana, sitä alettiin tulkita monella tavalla: demokraattisesti, nationalistisesti, kansalliskiihkoisesti ja jopa rasistisesti. Laulua alettiin ulkomaisessa lehdistössä syyttää imperialismista, ja se käännettiin englanniksi ja ranskaksi tämän tulkinnan mukaisesti. Kun ”Deutschlandlied” julistettiin sodan jälkeen Saksan kansallislauluksi, vasemmisto arvosteli päätöstä. Kurt Tucholskyn mielestä se osoitti, että saksalaiset eivät olleet oppineet sodasta mitään. Hän piti kansallislaulun sanoja typerinä ja kerskailevina. Kolmannen valtakunnan aikana laulun sanoja tulkittiin entistä vahvemmin imperialistisesti ja rasistisesti. Natsit painottivat omaa tulkintaansa laulun mainitsemasta saksalaisesta uskollisuudesta, saksalaisten yhtenäisyydestä ja Saksan asemasta (”über alles in der Welt”, ’yli kaiken maailmassa’). Laulun maininnan saksalaisista naisista tulkittiin olevan viittaus esikristilliseen, germaanien perinteiseen naisia kohtaan osoittamaan kunnioitukseen. Ainoa kohta laulussa, jota kansallissosialismi ei osannut selittää omasta näkökulmastaan, oli maininta saksalaisesta viinistä. Natsismi suhtautui alkoholiin kielteisesti.
Toisen maailmansodan jälkeen jotkut Länsi-Saksan entisistä kansallissosialisteista hakivat ”Deutschlandliedistä” tukea militantille antikommunistiselle aatemaailmalleen. Toisen maailmansodan jälkeistä Saksan jakoa verrattiin Hoffmann von Fallerslebenin aikana vallinneeseen tilanteeseen ennen Saksan yhdistymistä. Laulun ensimmäisen säkeistön katsottiin tukevan Hallsteinin oppia. Tämän vuoksi ensimmäistä säkeistöä pystyttiin arvostamaan myös kristillisdemokraateissa: Saksan kristillisdemokraattisen unionin ja CSU:n liittoa edustaneet Baijerin ministeripresidentti Alfons Goppel ja Baden-Württembergin ministeripresidentti Hans Filbinger järjestivät 1970-luvulla hankkeen, jossa laulun kaikki säkeistöt äänitettiin. Levyillä esiintyi Heino, ja ne oli tarkoitus jakaa kummankin osavaltioiden kaikkiin kouluihin.
Timothé Luwawu-Cabarrot
Timothé Luwawu-Cabarrot (s. 9. toukokuuta 1995 Cannes) on ranskalainen koripalloilija.
Pienenä laitahyökkääjänä pelaava Luwawu-Cabarrot aloitti uransa kotimaassaan ja pelasi kauden verran Serbiassa, missä hän voitti Mega Basketissa Serbian mestaruuden vuonna 2016. Philadelphia 76ers varasi Luwawu-Cabarrot’n 24. vuorolla NBA.n vuoden 2016 varaustilaisuudessa. Seuraavat kaksi kautta hän pelasi 76ersissä ja muutaman ottelun myös NBA:n kehityssarjassa. Heinäkuussa 2018 hän siirtyi osana pelaajakauppaa Oklahoma City Thunderiin. Helmikuussa 2019 hänet kaupattiin Chicago Bullsiin. . Syksyn 2019 harjoituskauden hän vietti Cleveland Cavaliersissa ja lokakuussa 2019 hän siirtyi Brooklyn Netsiin.
Luwawu-Cabarrot on edustanut Ranskan miesten maajoukkuetta muun muassa Tokion kesäolympialaisissa 2020, missä maa ylsi hopealle.
Mikko Ampuja
Mikko Ampuja (25. lokakuuta 1882 Viipuri – 15. syyskuuta 1947 Moskova) oli suomalainen poliitikko, joka toimi SDP:n ja sosialistisen eduskuntaryhmän kansanedustajana vuosina 1919–1941 ja 1944–1945.
Elämä
Vain kiertokoulun käynyt Ampuja toimi eri ammateissa, paimenena, renkinä, sepän oppilaana Virolahdella ja seppänä Viipurissa. Vuonna 1903 Ampuja siirtyi Helsinkiin ja työskenteli siellä seppänä ja viilaajana vuoteen 1919 saakka, jolloin hänestä tuli kansanedustaja.
Ampuja oli SDP:n kansanedustaja vuosina 1919–1940. Hän edusti puolueen vasenta laitaa ja alkoi 1930-luvun lopulla lähentyä ajattelussaan Hella Wuolijokea, Mauri Ryömää ja Cay Sundströmiä. Ampuja erotettiin syksyllä 1940 SDP:n eduskuntaryhmästä ja hän liittyi em. erotettujen henkilöiden muodostamaan Sosialistiseen eduskuntaryhmään (ns. kuutoset). Jatkosodan aikana Ampuja oli muiden kuutosten tavoin poliittisista syistä vangittuna turvasäilössä. Hänet tuomittiin kahdeksi vuodeksi kuritushuoneeseen valtiopetoksen valmistelusta KKO:n päätöksellä 2. syyskuuta 1942. Hän vapautui jatkosodan jälkeen ja sai takaisin edustajan toimensa.
Ampuja kuului loppuvuodesta 1944 perustettuun Suomen Kansan Demokraattiseen Liittoon, mutta hän jäi ainoana kuutosena valitsematta eduskuntaan maaliskuun 1945 vaaleissa. Hän oli 1946 lyhyen aikaa SKDL:n varapuheenjohtajana.
Ampuja valittiin Sosialistisen Yhtenäisyyspuolueen puoluetoimikuntaan maaliskuun 1946 perustavassa kokouksessa ja hän oli toimikunnassa kuolemaansa asti.
Ampuja rakennutti 1920-luvun puolivälissä itselleen talon Helsingin Puistolaan osoitteeseen Sepeteuksentie 16. Hän testamenttasi talon työläiskirjailijoiden asuntolaksi, jona se toimi vuosikymmenet. Hänen tuhkauurnansa on haudattu sen pihalle. Haudalla on kuvanveistäjä Aimo Tukiaisen tekemä muistoreliefi. Talon omisti 1980-luvulle saakka Mikko Ampujan säätiö, kunnes se myi talon. Uuden omistajan kanssa oli sovittu, että haudalla saa käydä neljä kertaa vuodessa. Tämän myytyä talon edelleen 2018 seuraavan omistajan kanssa ei ole saatu vierailuoikeudesta sovittua ja sen sijaan mahdollisuutta haudan siirtoon tutkitaan.
Teemu Nordman
Teemu Kalevi Nordman (s. 20. marraskuuta 1976 Salo) on suomalainen muusikko. Hän on ollut Kemopetrol-yhtyeen rumpali huhtikuusta 1999 lähtien. Nordman aloitti rumpujensoiton 15-vuotiaana.
Vatnajökull
Vatnajökull on Kaakkois-Islannissa sijaitseva, tilavuudeltaan Islannin suurin jäätikkö. Vatnajökull on tyypillinen kupera lakijäätikkö. Sen pinta-ala on noin 8 100 neliökilometriä, tilavuus noin 3 100 kuutiokilometriä ja paksuus keskimäärin 400 metriä, mutta ylittää paikoin jopa 1 000 metriä. Vatnajökull peittää Islannin pinta-alasta yli kahdeksan prosenttia. Jäätiköllä sijaitsee tulivuoria, muun muassa Öræfajökull (2 109 metriä), joka on maan suurin aktiivinen tulivuori, ja Bárðarbunga (2 009 metriä), joka purkautui vuonna 1996 sulattaen samalla jäätikköä. Islannin korkein kohta Hvannadalshnúkur (2 119 metriä) sijaitsee myös jäätiköllä.
Vatnajökull valittiin Unescon maailmanperintölistalle 2019.
Taepodong-2
thumb|oikea|250px|Pohjois-Korean ohjusten kantamat. Uloimpana kuvattu Taepodong-2:n arvioitu kantama. Taepodong-2 eli TD-2 (, myös Paektusan-2) on kehitteillä oleva pohjoiskorealainen strateginen ballistinen ohjus, joka saattaa kuljettaa 1 000 kg hyötykuorman 4 500–6 700 km:n päähän. Ohjuksesta mahdollisesti edelleen kehitettävät muunnelmat saattavat kantaa Yhdysvaltoihin asti. Koska ohjus käyttää pääosin nestemäistä polttoainetta, sen laukaisuvalmistelut vievät viikkoja. Ohjus on myös nykyajan aseeksi liian epätarkka, mutta silti sillä voitaisiin pelotella Yhdysvaltoja. Pohjois-Korea on kehitellyt TD-2:ta jo vuodesta 1987. Muutamat raketin koelaukaisut epäonnistuivat, mutta eräässä kokeessa ohjus lensi ainakin 3 200 km. 12. joulukuuta 2012 Pohjois-Korea ilmoitti laukaisseensa TD 2 -tyyppisellä Unha 3 -raketilla onnistuneesti Kwangmyŏngsŏng-3-satelliitin, minkä Yhdysvaltain satelliitteja valvova tutkaverkko vahvisti. Muu maailma tuomitsi jyrkästi laukaisun, jota muun muassa Etelä-Korea piti naamioituna ohjuskokeena.
Herman Renfors
Herman August Renfors (11. marraskuuta 1849 Pori – 10. joulukuuta 1928 Merano) oli Kajaanissa vaikuttanut monitoimimies, tehdasyrittäjä ja kaupunginvaltuutettu.
Porilaiseen merenkävijäsukuun kuulunut Renfors saapui Kajaaniin viisivuotiaana leskeksi jääneen äitinsä Anna Gustafva Wahlgrenin ja kolmen sisaruksensa kanssa. Hermanin merikapteeni-isä Gustaf Renfors menehtyi haaksirikossa.
Renfors toimi ensin mm. kellosepän oppilaana ja konepajassa Porissa ja Pietarissa. Palattuaan Kajaaniin hän alkoi valmistaa siellä uistimia ja muita kalastustarvikkeita vuonna 1870. Vuonna 1876 Renfors perusti kivihiomon, jossa valmistettiin muun muassa koruja sekä nappeja. Hän laajensi liiketoimintaansa vuonna 1880 turkistuotteisiin ja vuonna 1891 hän perusti Helsingin keskustaan sivuliikkeen kalastustuotteidensa myyntiä varten. Yritystoiminnan taustavoimana hänellä oli sisar Maria Renfors, joka kouluttautui Englannissa asti perhonsidonnan ammattilaiseksi. Eeva-Kaarina Aronen julkaisi Maria Renforsista faktaa ja fiktiota yhdistävän kirjan Maria Renforsin totuus vuonna 2005. Teos käännettiin saksaksi vuonna 2007 nimellä Die Lachsfischerin.
Renforsien kalastusvälineistä on tullut nykyään keräilijöiden aarteita, aikanaan niille myönnettiin 50 patenttia ja ne olivat tunnettuja Amerikkaa ja Japania myöten. Tehtailija Renfors oli aktiivinen vaikuttaja ja kaupunginvaltuuston jäsen, osallistuen mm. ammattikoulujen perustamiseen ja toimien rautatien saamiseksi kaupunkiin. Vuosina 1892–1893 hän oli hätäapukomitean puheenjohtaja. Hän myös valokuvasi paljon vanhaa Kajaania sekä toimi hiihtourheilun ja matkailun edistämiseksi.
Herman Renfors kuoli vuonna 1928 Italiassa, jossa hän oli hoitamassa heikentynyttä terveyttään. Tehtaassa jatkettiin kalastusvälineiden valmistusta ja turkisten muokkausta vielä 1940-luvun puolivälin asti. Hänen vaimonsa Agnes Mathilda Castrén kuoli vuonna 1947. Kajaanin Tulliniemessä joen varrella sijainneet Renforsin tehdas- ja asuinrakennukset purettiin vuonna 1966.
Teoistaan huolimatta Herman Renfors ei ole kovin tunnettu nykyajan kajaanilaisten, etenkään nuorten parissa. Hänen muistomerkkinsä paljastettiin Kajaanissa paikallisten yrittäjien ja paikallisen taiteilijan voimin 12. toukokuuta 2007. Muistomerkki on kopio Renforsin valmistamasta Devoni-uistimesta. Kajaaninjoen rantoja seurailee Renforsin lenkiksi nimetty ulkoilureitti.
Taepodong-2
Tekniset tiedot
thumb|right|200px|Unha-3-satelliitin epäonnistunutta laukaisuyritystä pidettiin lännessä Taepodong-2-ohjuksen epäonnistuneena kokeena.
Pohjois-Korea pyrkii kehittämään Taepodong-2 ohjuksen pelotteeksi Yhdysvaltoja vastaan. Tekniikaltaan ohjus on vanhanaikainen, koska se käyttää alemmissa vaiheissaan nestemäistä polttoainetta, eikä kiinteää niin kuin suurvaltojen mannertenväliset ohjukset.
Taepodong 2 -ohjus perustuu pitkälti venäläiseen 1950–1960-luvun Scud-ohjuksen tekniikkaan, mutta sen koko on suurempi. Nimi Taepodong tulee erään ohjuksen vanhemmasta nimestä. Ohjuksen vuonna 1987 alkanut kehittely on edelleen kesken, eikä yksikään kolmesta koelennosta ole täysin onnistunut.
Ohjuksen kaksivaiheinen versio kantaa mahdollisesti 4 000 km:n matkan ja kolmivaiheinen 4 500–6 700 km. Tällöin Taepodong-2 olisi rajoitetun matkan ballistinen ohjus, joka pystyy uhkaamaan Yhdysvaltain alueesta ainakin Alaskaa ja Havaijia. Sen mahdolliset edelleen kehitetyt versiot saattavat kantaa ainakin jopa 9 000–15 000 km. Silloin Taepodong-2-ohjuksen jatkoversio olisi täyden matkan mannertenvälinen ohjus (FRICBM), jolla Pohjois-Korea pystyisi uhkaamaan ainakin Australiaa, Yhdysvaltain länsiosaa ja Eurooppaa.
Ohjuksen 1. vaihe Musudan perustuu venäläiseen sukellusveneestä laukaistavaan R-27 Zyb -ohjukseen. Pohjois-Koreaa auttoivat Musudanin luomisesa venäläiset Makejev-toimiston asiantuntijat. 2. vaihe on kehitetty ehkä Scud-johdannaisista Nodong tai Kwasong, ja 3. vaihe on luultavasti kiinalainen kiinteäpolttoaineinen raketti.
Pohjois-Korealla on ohjuksen kärkikartio, joka kestää ilmakehään paluun kuumuuden. Ohjuksen suurin rasite lienee sen hyvin suuri epätarkkuus, jolloin se ei soveltuisi aseeksi. Samoin ohjuksen käyttöä aseena rajoittaa sen pitkä valmisteluaika laukaisua varten. Tämä rakettityyppi on myös kallis.
Kolmivaiheinen versio on lähes sama kuin satelliitin laukaisuun suunniteltu versio Unha, "Hopeajoki", "Linnunrata". Koko ohjus on noin 36 metriä pitkä, ja painaa täytenä hieman yli 79 tonnia. Raketin läpimitta on 2–2,2 metriä. Kunkin rakettivaiheen paloaika on noin 100 sekuntia, ja kolmivaiheinen raketti saavuttaa yli 7 900 m/s nopeuden.
Vuoden 2006 koelaukaisu
Pohjois-Korea koelaukaisi Taepodong-2-ohjuksen 5. heinäkuuta 2006, mutta koe epäonnistui ohjuksen räjähdettyä ja pudottua jo 42 sekunnin lennon jälkeen Tyyneen valtamereen.
Huhtikuun 2009 laukaisukoe
thumb|right|60px|Unha, Taepodong 2:n satelliitin laukaisuun aiottu muunnos.
Vuoden 2012 satelliitin laukaisuyritys ja onnistunut laukaisu
Pohjois-Korea kutsui ulkomaisia asiantuntijoita seuraamaan juhlavuoden kunniaksi aiottua satelliittilaukaisua. Laukaisu kuitenkin epäonnistui pahoin, kun raketti räjähti lennettyään 120 kilometriä. Epäonnistumisen myönsi avoimesti jopa Pohjois-Korean virallinen, yleensä epäluotettava tiedotus. Länsimaat vastustivat jo etukäteen koetta, jota ulkomailla pidettiin naamioituna ohjuskokeena. Yhdysvallat katkaisi kokeen takia ruoka-avun Pohjois-Korealle, minkä maan hallitus uhkasi kostaa. Myöskään Kiina ja Venäjä eivät pitäneet laukaisusta.
Pohjois-Korea ilmoitti 12. joulukuuta 2012 onnistuneesta Kwangmyŏngsŏng-3-sääsatelliitin laukaisusta Unha 3 -raketilla, minkä Etelä-Korean ja Yhdysvaltain asevoimien tarkkailijat vahvistivat. Maan kiertoradalle päässyt esine näkyi Yhdysvaltain ilmavoimien satelliitteja tarkkailevassa NORAD:n tutkassa. Laukaisu tapahtui Sohaen avaruuskeskuksesta (Tongchang-ri:stä) kello 00:49:46 UTC eli 09:49 Pohjois-Korean aikaa. Raketti laukaistiin etelään päin Keltaisen meren ylle Etelä-Korean ja Kiinan välistä.
Raketin kolme vaihetta toimivat normaalisti, ja ne irtosivat kukin vuorollaan raketista. Rakettivaiheita ja muita raketin osia putosi ainakin kolmeen paikkaan mereen. Ensimmäinen rakettivaihe paloi loppuun ja putosi 100 km länteen Etelä-Korean rannikosta ja toinen rakettivaihe putosi Filippiinien länsipuolelle noin 14 minuuttia laukaisun jälkeen.