cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Strukturaalinen elokuva
Strukturaalinen elokuva oli kokeellisen elokuvan suuntaus, joka oli merkittävä 1960-luvulla Yhdysvalloissa ja kehittyi Britanniassa 1970-luvulla strukturaalis-materialistiseksi elokuvaksi.
Yleistä
Termin on kehittänyt P. Adams Sitney, joka on todennut että esimerkiksi sellaiset elokuvataiteilijat kuin Michael Snow, Hollis Frampton, George Landow (eli Owen Land), Paul Sharits, Tony Conrad, Joyce Wieland, Ernie Gehr, Birgit and Wilhelm Hein, Kurt Kren ja Peter Kubelka ovat etääntyneet elokuvan kompleksista ja tiiviistä muodoista, jollaista ovat toteuttaneet esimerkiksi Sidney Peterson ja Stan Brakhage. ”Strukturaalisten elokuvien” tekijät pyrkivätt sen sijaan yksinkertaisempaan, toisinaan jopa ennalta arvattavaan taiteeseen. Elokuvan muoto oli olennainen, sisältö sivuseikka. Tätä termiä ei pidä sekoittaa kirjalliseen ja filosofiseen termiin strukturalismi.
Piirteitä
Sitney tunnisti neljä strukturaalisille elokuville ominaista piirrettä, mutta ne kaikki eivät yleensä esiinny yhtä aikaa yhdessä elokuvassa:
George Maciunas on huomauttanut, että samat piirteet ovat esillä myös fluxus-elokuvissa.
Innovaatiojournalismi
Hankkeessa on ruotsalaisia journalisteja lähetetty Yhdysvaltoihin harjoittelemaan sikäläisiin teknologian ja talouden huippumedioihin, kuten Wall Street Journaliin ja uuteen Red Herringiin. Suomesta projektiin on Sitran hallinnoiman ohjelman puitteissa osallistunut neljä stipendiaattia.
Tampereen yliopiston Journalismin tutkimusyksikössä toteutettiin 2005–2007 kaksivuotinen Tekesin rahoittama Innovaatiojournalismin tutkimus- ja koulutusohjelma, jonka koulutuskomponentin suunnitteli dosentti Seppo Sisättö ja tutkimuskomponentin tiedetoimittaja, valtiotieteen tohtori Erkki Kauhanen. Tutkimuksen toteuttivat Erkki Kauhanen ja Elina Noppari, ja sen loppuraportti on julkaistu Tekesin sarjassa Technology Review. Jyväskylän yliopistossa järjestettiin syksyllä 2005 Suomen ja mahdollisesti koko maailman ensimmäinen yliopistolliseen tutkintoon sisällytettävissä oleva innovaatiojournalismin kurssi, jonka luennoi Tampereen injo-kolutukseen osallistunut tutkija Turo Uskali.
Ruotsin Vinnova-hankkeen johtaja ja sen konseptin kehittänyt David Nordfors määrittelee innovaatiojournalismin niin, että se
Kauhanen ja Noppari (2007) ovat arvostelleet tätä alkuperäistä muotoilua siitä, että se unohtaa sosiaaliset ja kulttuuriset innovaatiot, jotka kuitenkin ovat välttämätön osa kaikkea teknologista muutosta. He ovat pyrkineet kehittämään käsitettä määrittelemällä sen laajemmin eräänlaisena tulevaisuusjournalismina siten, että se
Kauhanen ja Noppari näkevät innovaatioiden diffuusion (eli mahdollisimman nopean, tehokkaan ja laajan käyttöönoton) talouden tuottavuuden kannalta keskeisenä prosessina ja katsovat, että endogeeniset talousteoriat, jotka rakentuvat innovaation käsitteen varaan, mutta pitävät innovaatioiden viestintää ja diffuusiota itsestäänselvänä, eivät tavoita taloudellisen kasvun todellista dynamiikkaa ja luonnetta. He esittävät, että talousteorioihin tulee liittää viestintäehto, joka pakottaa kiinnittämään innovaatiopolitiikassa riittävästi huomiota innovaatioviestintään, jonka yksi osa on innovaatiojournalismi.
Korostaakseen innovaatiotoiminnan yhteiskunnallista ulottuvuutta Kauhanen ja Noppari ovat ehdottaneet siirtymistä innovaatiopolitiikasta innovaatioyhteiskuntapolitiikkaan. Brittiläistä Geoff Mulgania seuraten he ehdottavat, että Suomeen pitäisi perustaa teknologisten osaamiskeskusten lisäksi "sosiaalisia piilaaksoja", joilla he tarkoittavat joko maantieteellisesti rajattuja tai virtuaalisia kokeilualueita, joissa sosiaalisia innovaatioita pyritään erityisesti etsimään ja tukemaan aivan niin kuin nyt on olemassa tukijärjestelmiä teknologisille ja kaupallisille innovaatioille. Sosiaalisten innovaatioiden mahdollisimman tehokas kokeileminen ja tukeminen esimerkiksi kunnallisella tasolla saattaa edellyttää lainmuutoksia.
Helmikuussa 2007 Suomessa perustettiin Innovaatiojournalismin Seura, joka jakoi huhtikuussa 2007 valtakunnallisilla Journalismin päivillä ensimmäisen innovaatiojournalismin palkinnon, Innovaatiokide 2007. Palkinnon voitti toimittaja Sami Suojanen Aamulehdestä artikkelillaan "Puhdasta valoa", joka esitteli Tampereen seudulla toimivia laserteknologian yrityksiä. Voittajan valitsi seuran pyynnöstä tulevaisuudentutkija Mika Mannermaa.
Svenska Spel
thumb|Yhtiön logo
Svenska Spel on Ruotsin valtion omistama osakeyhtiömuotoinen rahapeliyhtiö, joka aloitti toimintansa vuonna 1997. Yhtiön pääkonttori sijaitsee Visbyssä Gotlannissa. Sen toimintaa valvoo Spelinspektionen. Yritys muodostettiin 1997, kun Penninglotteriet ja 1934 perustettu Tipstjänst yhdistettiin.
C. R. Rao
Calyampudi Radhakrishna Rao (s. 10. syyskuuta 1920 Huvanna-Hadgili, Karnataka, Intia) on intialainen tilastotieteilijä ja Pennsylvania State Universityn emeritusprofessori.
Rao syntyi Hadagalissa Karnatakan osavaltiossa, Intiassa. Hän valmistui Andhran sekä Kalkutan yliopistoista ja myöhemmin Cambridgen yliopiston King's Collegesta.
C. R. Rao on antanut nimensä Cramér-Raon alarajalle ja Rao-Blackwellin teoreemalle. Hän on useiden akatemioiden jäsen ja vuoden 2002 National Medal of Science -palkittu.
Sissili
Sissili on yksi Burkina Fason 45 provinssista. Se sijaitsee eteläisessä Burkina Fasossa Centre-Ouestin alueella. Sissilin pääkaupunki on Léo.
Vuonna 2016 provinssissa arvioidaan olevan 281 200 asukasta.
Déjà Vu (elokuva)
Déjà Vu on vuonna 2006 ensi-iltansa saanut rikos/trillerielokuva, jossa on myös sci-fi:n elementtejä. Elokuvan ohjasi Tony Scott, tuotti Jerry Bruckheimer ja käsikirjoittivat Bill Marsilii ja Terry Rossio. Elokuvan tähtiä ovat muun muassa Denzel Washington, Jim Caviezel ja Paula Patton päähahmoina sekä Val Kilmer, Adam Goldberg ja Matt Craven sivuhenkilöinä. Déjà Vu -elokuvassa ATF:n agentti Douglas Carlin matkustaa ajassa taaksepäin estääkseen massiivisen terrori-iskun New Orleansissa ja pelastaakseen naisen nimeltä Claire Kuchever.
Elokuvan ensi-ilta New York Cityssä oli 20. marraskuuta 2006. Yhdysvaltain yleisölle elokuva julkaistiin kahta päivää myöhemmin ja Meksikossa sekä Kanadassa marraskuun lopussa. Maailmanlaajuisesti elokuva sai ensi-iltansa vuoden 2007 alussa. Elokuva ansaitsi 64 miljoonaa dollaria Yhdysvalloissa ja maailmanlaajuisesti yli 180 miljoonaa Yhdysvaltain dollaria; Déjà Vu oli 23. menestynein elokuva vuonna 2006. Elokuva oli ehdolla yhteensä viiden eri palkinnon saajaksi ja voitti International Golden Reel -palkinnon.
Juoni
Laskiaistiistaina, New Orleansin Mardi Gras -juhlassa satoja Yhdysvaltain laivaston sotilaita ja heidän perheitään kuljettava autolautta räjähtää ja uppoaa jokeen tappaen vähintään 543 matkustajaa. ATF:n agentti Doug Carlin (Denzel Washington) lähetetään tutkimaan räjähdystä ja hän löytääkin todisteita siitä, että tapahtuma oli terroristin työtä. Doug tapaa tapahtumaa tutkivan poliisin ja FBI:n agentin Paul Pryzwarran (Val Kilmer) ja kertoo heille löydöstään. Toimistolle palattuaan Doug saa tietää joesta ylös nostetusta hiiltyneestä ruumiista, Claire Kucheveristä (Paula Patton). Clairen ruumis oli kuitenkin löydetty jo ennen räjähdystä.
Pryzwarra on vaikuttunut Dougin etsivän taidoista ja vakuuttaa tämän liittymään juuri muodostettuun etsiväosastoon, jonka ensimmäinen tapaus on tutkia räjähdystä. Yhdessä tutkija tri Alexander Dennyn (Adam Goldberg) kanssa tiimi tutkii tapahtumia, jotka johtivat räjähdykseen käyttäen uutta ohjelmaa nimeltä "Lumikki", jonka avulla he pääsevät menneisyyteen (4 päivää, 6 tuntia, 3 minuuttia, 45 sekuntia). He voivat kuitenkin nähdä tapahtumat vain kerran; niitä ei voi kelata eteen tai taaksepäin, vaikka he voivatkin tallentaa näkemänsä. Vakuuttuneena siitä, että Claire on tapauksen tärkein tekijä, Doug yllyttää tiimin keskittymään vain tähän. Tutkiessaan Clairen menneisyyttä "Lumikin" avulla, terroristi soittaa Clairelle ostaakseen tältä auton jolla hän aikoo räjäyttää lautan. Vaikka terroristi päättääkin olla ostamatta autoa, tiimi saa puhelun aikana selville tarkan ajan ja paikan, jossa terroristi tulee olemaan.
Tutkiessaan tapausta Doug saa lopulta selville, että "Lumikki" on itse asiassa aikakone, joka pystyy lähettämään esineitä menneisyyteen. Dennyn vastusteluista huolimatta Doug saa tiimin lähettämään menneisyyden itselleen muistilapun, jossa hän kertoo ajan ja paikan jossa voi tavata ja pysäyttää lautan pommittajan. Dougin työpari, Larry Minuti (Matt Craven) näkee lapun vahingossa ja joutuu ammutuksi tarkistaessaan asiaa. Tultuaan tajuihinsa terroristi ampuu häntä uudelleen ja polttaa hänet. Koska terroristin oma auto tuhoutui ammuskelussa, hän varastaa kidnappaa Clairen ja varastaa tämän auton.
Kasvontunnistusohjelman avulla lautan pommittaja tunnistetaan ja vangitaan. Terroristi osoittautuu harhaluuloiseksi mieheksi nimeltä Carrol Oerstadt (Jim Caviezel), joka on vihainen Yhdysvaltain valtiolle, koska häntä ei päästetty merijalkaväkeen eikä armeijaan. Vakuuttuneena siitä, että tapaus on ratkaistu, valtio sulkee "Lumikki"-yksikön. Vaikka tappaja onkin saatu kiinni, Claire ja lauttaonnettomuuden uhrit pysyvät kuolleina, jonka vuoksi Doug vakuuttaa Dennyn viimeiseen kokeiluun: lähettämään Dougin menneisyyteen pelastamaan Clairen ja pysäyttämään lauttaonnettomuuden. Toimenpide on riskialtis, sillä ketään ihmistä ei ole aikaisemmin lähetetty koneen avulla menneisyyteen ja se saattaisi koitua kuolemaksi. Kaikista odotuksista huolimatta Doug selviytyy matkasta ja pelastaa Clairen vain hetkeä ennen kuin Carroll alkuperäisesti leikkaa tältä sormen irti.
Sidottuaan luodista saamansa haavan Clairen luona, Doug lähtee lautalle ja tappaa Carrollin yhdessä Clairen kanssa, mutta ei kuitenkaan pysty purkamaan pommia. Pelastaakseen kaikki lautalla olleet Doug ja Claire ajavat Clairen auton, jossa pommi on, alas lautalta veteen juuri ennen räjähdystä. Claire pääsee ulos autosta ennen pommin laukeamista, mutta Doug jää autoon ja kuolee vedenalaiseen räjähdykseen. Clairen surressa Dougin kuolemaa, toinen ja samalla nykyinen Doug Carlin lähestyy häntä.
W. H. Bramblen lentoasema
W. H. Bramblen lentoasema (, tunnettiin myös nimellä Blackburnen lentoasema) oli lentoasema Montserratin saaren itälaidalla. Se oli nimetty Montserratin pääministeri William Henry Bramblen mukaan.
Mikkelin kihlakunta
Mikkelin kihlakunta on entinen Suomen kihlakunta, joka sijaitsi Mikkelin läänissä. Vuonna 1940 kihlakuntaan kuuluivat seuraavat kunnat: Kihlakunnan ulkopuolella oli Mikkelin kaupunki.
W. H. Bramblen lentoasema
Lentoasema tuhoutui vuonna 1997 läheisen Soufrière Hills -tulivuoren purkautuessa. Sen korvasi heinäkuussa 2005 avattu John A. Osbornen lentoasema.
Mikkelin kihlakunta
Kihlakunnan maapinta-ala oli 3 378,13 km² (1.1.1938), ja sen väkiluku oli 36 440 henkeä (31.12.1939).
W. H. Bramblen lentoasema
Lentoyhtiöt
Lentoasemalle lensivät seuraavat lentoyhtiöt:
Berndt Lindholm
thumb|200px|Berndt Lindholm vuonna 1909.
Berndt Adolf Lindholm (20. elokuuta 1841 Loviisa – 15. toukokuuta 1914 Göteborg, Ruotsi) oli suomalainen taidemaalari. Hänet voidaan lukea Düsseldorfin koulukuntalaiseksi, mutta hän oli myös ensimmäisiä impressionisteja.
Lindholm maalasi aluksi romanttisia düsseldorfilaismaisemia, joista siirtyi impressionistisempaan ja luonnosmaisempaan maalaustapaan. Lindholmin tunnetuimpia teoksia on Vallinkoski (1872). Teos on nykyisin Valtioneuvoston juhlahuoneistossa.
Lindholm oli ensimmäinen pohjoismainen taiteilija, joka lähti Pariisiin. Aimo Reitala mainitsee hänet maisemamaalauksen pioneeriksi ennen Albert Edelfeltiä ja suomalaisen ulkoilmamaalauksen syntymistä.
Elämänvaiheita
Lindholm otti aluksi piirustustunteja porvoolaiselta taidemaalari Johan Knutsonilta ja siirtyi sen jälkeen Suomen Taideyhdistyksen piirustuskouluun Turkuun 1856–1861 R. W. Ekmanin oppilaaksi.
Lindholm jatkoi vuosina 1863–1865 opintojaan ulkomailla, Düsseldorfin taideakatemiassa. Hän lähti Munsterhjelmin mukana Baijeriin ja Karlsruheen ja opiskeli Karlsruhessa vuosina 1865–1866 Hans Fredrik Guden johdolla ja myöhemmin vielä Pariisissa kahteen otteeseen vuosina 1873–1874, jolloin hänen opettajansa oli Léon Bonnat. Bonnatin vaikutus Lindholmin töihin jäi vähäiseksi, mutta ”Ranskan suurimmaksi paraikaa eläväksi taiteilijaksi” Lindholm nimesi vuonna 1867 Charles-François Daubignyn. Häntä miellyttivät myös Théodore Rousseaun työt, ja hänen mielestään Jean-Baptiste Camille Corot oli palauttanut taiteen ”luonnottomasta terveen realistiseen ilmaisuun”.
Menestystä
pienoiskuva|100px|Lindholm noin 1870–1873
Lindholmin ensimmäinen yksityisnäyttely oli Helsingissä syksyllä 1870, ja se sai kehuja. Hän sai jatkossakin menestystä, ja hänet kutsuttiin 1873 Pietarin taideakatemian jäseneksi, 1876 hänelle myönnettiin mitali Philadelphian maailmannäyttelystä ja vuonna 1877 hän sai Suomen valtion suuren muotokuvamaalarin palkinnon, joten hän maalasi muutakin kuin maisemia.
Lindholm ihaili erityisesti Werner Holmbergia Düsseldorfissa ollessaan ja olisi halunnut olla Hans Fredrik Guden oppilas vielä myöhemminkin, koska tämä oli ollut Holmbergin opettaja, mutta koska Gude ei ollut opettajana vuoden 1866 jälkeen, Lindholm ei enää viihtynyt Karlsruhessa. Ranskassa häntä viehätti erityisesti Barbizonin koulu, joka korosti värien käyttöä. Voimakkaimman vaikutuksen häneen tekivät Charles-François Daubigny ja Jean-Baptiste Camille Corot.
Tuotanto ja vastaanotto
pienoiskuva|90px|[[Anna Nordgrenin maalaamana vuodelta 1886]]
Lindholm oli taiteilijana monipuolisempi kuin ystävänsä ja kilpailijansa Hjalmar Munsterhjelm, joka pysyi koko ikänsä uskollisena nuoruudessaan omaksumalleen romanttiselle maisemakäsitykselle. Aluksi Lindholmkin maalasi tyypillisiä romanttisia maisemia, mutta koska hän sai vaikutteita jo varhaisessa vaiheessa ranskalaisesta ulkoilmamaalauksesta, ulkoilmarealismista, hänen töihinsäkin tuli vähitellen mukaan realismia ja hänestä tuli uransa loppuvaiheessa Göteborgissa arvostettu ruotsalaisen rannikon ja meren kuvaaja.
Palkintoja ja tunnustuksia
Pitkän uransa aikana Lindholm sai runsaasti erilaisia tunnustuksia ja nimityksiä:
Kuuntelen Tomppaa
Kuuntelen Tomppaa on Paula Koivuniemen vuonna 1999 julkaistu albumi. Albumin on julkaissut CD-levynä ja C-kasettina BMG Finland Oy.
Living with the Past
Living with the Past on Jethro Tullin live-cd/dvd-julkaisu vuodelta 2002. Se sisältää materiaalia vuosilta 1989-2002 ja myös alkuperäisen Jethro Tull -kokoonpanon reunionin tammikuulta 2002.
Kappaleet
Kaikki kappaleet Ian Anderson, ellei toisin mainita.
Kaikki kappaleet Ian Anderson ellei toisin mainita.
Flickr
Flickr on valokuvien ja videoiden jakamiseen erikoistunut yhteisöpalvelusivusto, joka perustettiin helmikuussa 2004. Sivustolla voi jakaa omia kuviaan ja videoita, ja arvostella muiden. Flickrin mukaan sivustolla oli viisi miljardia kuvaa syyskuussa 2010.
NRP Flexa (1909)
NRP Flexa tai Flecha oli Portugalin laivaston vuonna 1909 vesillelaskettu tykkivene.
Flickr
Flickr:ssä on mahdollista hakea ja luokitella kuvia folksonomisesti ja sivusto tarjoaa ilmaiseksi mahdollisuuden ladata palveluun 100 megatavua kuvia kuukaudessa. Ilmaisten käyttäjien toimintoja on monilla tavoin rajoitettu, esimerkiksi käyttäjän kuvasivulla näkyy vain 200 viimeksi ladattua kuvaa. Loputkin säilyvät Flickr:ssä, mutta niitä pääsee katsomaan vain suoran, kuvaan vievän linkin kautta. Vuosimaksun maksaneet käyttäjät voivat ladata Flickriin rajattoman määrän kuvia. Kuvien on kuitenkin oltava alle 10 megatavun kokoisia. Flickr on mainittu yhtenä esimerkkinä Web 2.0:sta.
Saksassa, Singaporessa, Hongkongissa ja Etelä-Koreassa näkyvät vain turvallisiksi määritellyt kuvat.
NRP Flexa (1909)
Valmistus
Siirtomaaministeriö tilasi aluksen. Alus laskettiin vesille 1909.
Palvelus
Alus poistettiin laivastoluettelosta vuonna 1933.
Juvan kihlakunta
Kihlakunnan maapinta-ala oli 4 604,11 km² (1.1.1938), ja sen väkiluku oli 46 521 henkeä (31.12.1939).
Asuntola
Asuntolassa asumiseen liittyy usein viihtyvyyttä ja turvallisuutta parantavia palveluja, kuten yhteisruokailua, pyykkihuoltoa, vapaa-ajantoimintaa, terveydenhoitoa, ohjausta ja valvontaa. Asuntolatoimintaan osallistuminen voi olla osa oppilaitoksen opetus- ja kasvatustyötä tai hoitolaitoksen terapiatyötä. Monelle nuorelle asuntolassa asuminen on ensimmäinen askel itsenäiseen elämään.
Asuntolaksi voidaan kutsua myös tietyn työnantajan työsuhdeasuntoja sisältävää rakennusta, esimerkkinä koulujen opettaja-asuntolat, tuotantolaitosten työväen ja keikkatyöntekijöiden asuntolat tai sairaaloiden yhteydessä olevat asuntolat hoitohenkilökunnalle. Tällaiset rakennukset voivat olla tavanomaisen kerros- tai rivitalon kaltaisia erikokoisine huoneistoineen ja ilman yhteistiloja tai -palveluita. Tilapäiset työmaa-asuntolat voidaan koota siirrettävistä parakeista.
Oppilaitosten asuntolat Suomessa
Suomen sairaanhoitajia kouluttavat oppilaitokset omaksuivat jo varhain Florence Nightingalen ja Sophie Mannerheimin oppien mukaisen sisäoppilaitosmaisen toimintatavan, jossa oppilailta edellytettiin asumista koulun asuntolassa. ”Jos oppilaskodissa asuminen on pakollista, niin alalle ei hakeudu sellaisia, joita ankara elämänjärjestys kammoksuttaa”, kirjoitti Sophie Mannerheim.
Toisen asteen oppilaitosten yhteydessä toimivat oppilasasuntolat ovat Suomessa yleensä opintososiaalisena etuna tarjottavia asumispalveluja. Asuntoloissa asutaan tavallisesti vain viikolla, ja viikonloppuasumiseen tarvitaan erityisistä syistä saatu lupa. Asuminen on maksutonta, mutta avainpantin ja asukkaan aiheuttamien vahinkojen korvausten periminen on mahdollista. Kansanopistojen asuntoloissa asuminen on kuitenkin yleensä maksullista.
Opiskelija-asuntolat
Korkeakouluopiskelijoiden asuntoloita alettiin rakentaa Suomessa sotien jälkeen, ensimmäisten joukossa Helsingin Domus Academica (1947), Otaniemen Teekkarikylä (1952), Turun ylioppilastalot (1952–1960) ja Kasvatusopillisen korkeakoulun asuntola Jyväskylässä (1954). Myös 1960-luvulta alkaen rakennetut Turun, Jyväskylän ja Oulun ylioppilaskylät ovat etenkin vanhimmilta osiltaan asuntolatyyppisiä yhteiskeittiöineen, mutta nykyisin opiskelijoiden asuntotuotannossa suositaan omin keittiöin ja kylpyhuonein varustettuja yksiöitä tai soluasuntoja. Niitä ei enää rakenneta aivan oppilaitosten läheisyyteen, vaan opiskelija-asunnot voivat sijaita kauempanakin julkisen liikenteen saavutettavissa ja polkupyörämatkan päässä.
Monet oppilaitosten asuntolat muuttuvat loma-aikoina kesähotelleiksi tai muunnimisiksi matkailumajoitusta tarjoaviksi yksiköiksi. Erityisesti hotelli- ja ravintola-alan oppilaitosten kesähotellitoiminta tarjoaa samalla harjoittelu- ja työmahdollisuuksia opiskelijoilleen. Turun ylioppilaskylän Ikituuri mainosti vuonna 1972 olevansa Suomen suurin kesähotelli, jossa oli 900 huonetta, 1 550 vuodepaikkaa ja viisi ravintolaa. Nykyisin Ikituuri tarkoittaa alueelle vuonna 2011 valmistunutta pyöreää tornitaloa.
Ryhmäkoti
Ryhmäkoti on vammaisasumisessa suosittu asuntolatyyppi, joka muodostuu yhteistilojen yhdistämästä ryhmästä yksityishuoneita, joissa on kussakin oma wc- ja kylpyhuone. Yhteiset tilat toimivat asukkaiden hoitoa tukevana asuintilana.
Neuvostoliiton partisaani-iskut Suomeen
thumb|Partisaanihyökkäyksessä kuolleita suomalaisia naisia vuonna 1943. Neuvostopartisaanit tekivät jatkosodan aikana vuosina 1941–1944 yhteensä 45 iskua kyliin sekä yksittäisiä siviilihenkilöitä vastaan maanteillä tai heinäniityillä Kuhmon, Kuusamon, Lieksan, Liperin, Sallan, Savukosken, Sodankylän ja Suomussalmen kuntien alueella. Lisäksi tehtiin hyökkäyksiä ajoneuvoja ja ajoneuvosaattueita vastaan sekä vietiin suomalaisia vankeina rajan taakse. Partisaani-iskuissa kuoli 181 siviiliä. Suomen vastaista partisaanitoimintaa johtivat NKVD:n kenraalimajuri Sergei Veršinin, Karjalais-suomalaisen neuvostotasavallan kommunistisen puolueen Gennadi Kuprijanov ja Karjalais-suomalaisen Komsomolin Juri Andropov. Andropovin vastuulla oli partisaanien kouluttaminen, mutta tietokirjailija Veikko Erkkilän tutkimusten mukaan Kuprijanov oli vastuussa määräyksestä tehdä iskuja siviilikohteisiin. Partisaanitoimintaa johdettiin Belomorskista.
Hyökkäysten luonne
Hyökkäykset kohdistuivat pääasiassa pieniin, erillisiin kyliin tai taloryhmiin. Kylissä saattoi vuoden 1942 alusta lähtien siviilien suojana olla muutamasta miehestä koostuva vartioryhmä. Asukkaita kuoli tyypillisesti tulituksessa, osa saatettiin ottaa vangiksi ja teloittaa myöhemmin (ks. Seitajärven partisaanihyökkäys). Kaikkien kylistä kadonneiden asukkaiden kohtaloa ei tiedetä.
Tavallisia olivat myös hyökkäykset saattueita ja yksittäisiä ajoneuvoja vastaan. Tunnettu tällainen hyökkäys tehtiin Laanilassa, Inarissa 4. heinäkuuta 1943. Hyökkäyksessä sai surmansa muun muassa Oulun piispa Yrjö Wallinmaa. Toinen tunnettu hyökkäys tapahtui Kuusamon Murtovaarassa 5. heinäkuuta 1942 ja siinä saivat surmansa Suomen Sotilaskotiliiton puheenjohtaja Toini Jännes sekä sotilaskotisisaret Greta Palojärvi ja Fanni Aflecht. Heidän mukanaan kaatuivat myös molemmat armeijan autonkuljettajat, korpraalit Veikko Ilmari Moilanen ja Toimi Ilmari Rossinen.
Historialliset arviot
thumb|Hautamuistomerkki Lokassa 14. heinäkuuta 1944 partisaanien uhreiksi joutuneiden muistolle. Partisaanihyökkäykset ovat olleet sodanjälkeisessä Suomessa virallisesti vaikeasti käsiteltävä aihe. Vastaavasti Neuvostoliitosta ja myöhemmin Venäjältä saatuja kuvauksia partisaanitoiminnasta eivät suomalaiset ole pitäneet uskottavina. Siviilikyliin kohdistuneista partisaanihyökkäyksistä on ilmestynyt kirjallisuutta. Helge Seppälän Neuvostopartisaanit toisessa maailmansodassa (1971) mainitsee mm. Kuoskuun 3. syyskuuta 1941 tapahtuneen tuhoiskun. Pentti Tikkasen Partisaanit hyökkäävät ilmestyi 1972, Eino Viheriävaaran Partisaanien jäljet 1941–1944 julkaistiin 1982. Mutta vasta vuonna 1997 ilmestynyt Ville Tikkasen Partisaanien uhrit pääsi laajana artikkelina Helsingin Sanomien sivuille ja vuoden 1998 kesällä julkaistu Tyyne Martikaisen omakohtaisista kokemuksista virinnyt kirja Neuvostoliiton partisaanien tuhoiskut siviilikyliin 1941–44 pääsi Huomenta Suomen aamulähetykseen ja avasi sotarikoskeskustelun. Saman vuoden syksyllä ilmestynyt Veikko Erkkilän kirja Vaiettu sota jatkoi keskustelua neuvostopartisaanien sodanaikaisesta toiminnasta Suomen rajojen sisäpuolella.
Voimakkaasti virinnyt julkinen keskustelu sai aikaan valtionsyyttäjän määräämään poliisikuulustelut tapahtuneista partisaanihyökkäyksistä.
Vuonna 1999 perustettiin Savukosken Kuoskussa partisaanien uhrien yhdistys Jatkosodan siviiliveteraanit, joka jatkoi eräiden yksittäisten henkilöiden aloittamaa kampanjaa hyvityksen saamiseksi partisaanien hyökkäyksen kohteiksi joutuneiden kylien paljon kärsineille ja menettäneille kyläläisille. Kampanja on tuottanut useita selvityksiä ja kirjoja, joiden pohjalta korvausvaatimuksia on ajettu. Kampanjan tuloksena eduskunta hyväksyi 1. syyskuuta 2003 voimaan tulleen partisaanien uhrien kertakorvauslain. Lain mukaan partisaanien iskuissa toisen tai molemmat vanhempansa tai huoltajansa menettäneelle maksettiin 1 500 euron korvaus. Myöhemmin eduskunta hyväksyi vuoden 2005 alusta voimaan tulleen partisaanien uhrien ja sota-aikana karjankuljetukseen osallistuneiden miesten kuntoutuslain.
Vuonna 2002 Partisaanien uhrien yhdistys Jatkosodan Siviiliveteraanit järjesti vuonna 2002 Sodankylässä kansainvälisen sovitusseminaarin "Rauha on ainoa mahdollisuutemme", johon osallistuivat venäläiset ja suomalaiset sotahistorian ja ihmisoikeusasiantuntijat, partisaanisodan uhrit sekä muutama partisaani. Sovitusseminaarissa työskenteli Tukholman Olof-Palme keskuksen rauhanasiantuntija Gunnar Lassinantin johdolla venäläisten ja suomalaisten asiantuntijoiden sekä kahden uhrien edustajan työryhmä, joka valmisteli Kari Takamaan luonnoksen pohjalta Sodankylän julistuksen. Siinä todetaan muun muassa, että siviilit eivät ole sodissa tai minkäänlaisissa konflikteissa tuhottavia vihollisia. Sovitusseminaarin kolmekielisenä (suomi, venäjä, englanti) julkaistussa raportissa on tarkka luettelo siviileihin kohdistuneista partisaanihyökkäyksistä, hyökkäysten kohde, päivämäärä, uhrien määrä sekä hyökkäyksen tehneen partisaaniryhmän osaston nimi.
Jatkosodan Siviiliveteraanit ry on järjestänyt kansainvälisiä seminaareja muun muassa Suomussalmella kesällä 2003 partisaanien uhrien muistoseminaarin ja vuoden 2007 huhtikuussa Kuhmossa partisaanien uhrien muistojuhlan ja muistoseminaarin. Näihin on osallistunut muun muassa venäläisiä ja puolalaisia asiantuntijoita. Lisäksi eri paikkakunnilla on pidetty muistojuhlia ja seminaareja, joilla on ollut merkityksensä perinnekulttuurityönä ja toisaalta terapeuttisena vapauttavana muisteluna. Uhrit tuntevat, että pitkään vaietuista historiallisista tosiasioista voidaan puhua avoimesti ja että yhteiskunta on hyvityksillään tunnustanut heidän kärsimyksensä.
Myös Venäjällä on alkanut ilmestyä useita tutkimuksia, jossa todetaan että partisaaniosastot suorittivat Suomen alueella siviileihin kohdistuneita hyökkäyksiä. Ainakin pari kirjaa on käännetty suomeksi. Venäläiset tutkijat ovat todenneet, että sodan aikaisia tapahtumia voidaan tutkia historiallisesta näkökulmasta. Murha ei rikoksena vanhene Suomen lain mukaan koskaan, ja toisen maailmansodan voittajavaltioiden aikoinaan julistamien periaatteiden mukaan sotarikoksista ja rikoksista ihmisyyttä vastaan voidaan tuomita, vaikka niitä ei olisi tekohetkellä säädetty rangaistaviksi kansallisten lakien mukaan. Näin ollen Suomella olisi ollut kaikki oikeus vaatia näiden rikosten tekijöitä oikeuden eteen, mutta ilmeisesti poliittisista syistä näin ei ole menetelty.
Petroskoissa sijaitsevan Karjalan kansallisarkiston dokumenttien mukaan Karjalan rintaman partisaaniosastoissa oli mukana aiempaa tiedettyä suurempi määrä suomalaissyntyisiä henkilöitä, entisiä punakaartilaisia, sotien välissä itärajan yli loikanneita sekä amerikansuomalaisia. Entisiä punakaartilaisia olivat muun muassa oman nimikko-osastonsa saanut Toivo Antikainen, mutta häntä ei enää lähetetty rintamalle. Sen sijaan Taistelulippua komentanut Bruno Lahti ja Poljarnikia johtanut Toivo Suotaila osallistuivat myös taisteluihin. Petroskoissa sijaitsevaan partisaanimuistomerkkiin on puolestaan ikuistettu partisaaniradisti Sylvi Paason kasvot. Tutkijoiden mukaan kaikkiaan 5 101 Karjalan rintaman partisaaneista suomalaisia ja karjalaisia olisi jopa 15 prosenttia eli enemmän, kuin heidän suhteellinen osuutensa oli Karjalan asukkaista.
Partisaanien hyökkäysten kohteena olleet kylät
Partisaani-iskujen kohteina olleiden kylien sijainnit kartalla.|thumb (päivämäärät lähteistä Martikainen 1998, Martikainen-Loisa-Mäntyniemi 2002, Martikainen 2004, Erkkilä 1998, Pielisjärven kohteiden nimet ja päivämäärät Oksanen & Martikainen 1998)
Uhrien kuvat
Vuonna 2006 julkaistiin joukko kuvia, jotka aiemmin oli pidetty vain tutkijoiden ja uhrien omaisten nähtävillä niiden poliittisen arkaluontoisuuden vuoksi.
Jakamarit
Jakamarit (Galbulidae) on tikkalintujen heimo, jonka lajeja tavataan Etelä-Amerikassa. Ne ovat tyylikkäitä, kiiltäviä lintuja, jotka sieppaavat ravinnokseen hyönteisiä lennosta. Ne pesivät koloissa, ja munivat 2–4 munaa maakoloon. Heimoon kuuluu 20 lajia, jotka jaetaan viiteen sukuun. Yleisin laji on noin 25 cm pitkä ruostepyrstöjakamari (Galbula ruficauda), joka elää Meksikossa.
Aurora Galli
thumb|Galli MM-karsintaottelussa vuonna 2018. Aurora Galli (s. 13. joulukuuta 1996) on italialainen jalkapalloilija. Hän on pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja. Hän on pelannut Italian naisten maajoukkueessa vuoden 2019 MM-kilpailujen päättyessä 41 maaottelua ja tehnyt niissä viisi maalia. MM-kilpailuissa 2019 hän pelasi avauskokoonpanossa kolmessa ottelussa ja tuli vaihtopelaajana kentälle kahdessa ottelussa. Hän teki turnauksessa kaksi maalia alkulohko-ottelussa Jamaikaa vastaan ja yhden maalin neljännesvälieräottelussa Kiinaa vastaan.
Johannes Hedwig
Johannes Hedwig (1730–1799) oli saksalainen kasvitieteilijä ja sammaltutkija. Hän oli lehtisammalten tutkimuksen uranuurtaja. Suuri osa Euroopan ja samalla Suomen lehtisammallajeista on Hedwigin ensimmäisenä tieteelle kuvaamia, kuten metsäkerrossammal Hylocomium splendens (Hedw.). Hedwig kunnostautui myös sammalkasvien anatomian tutkijana. Hän tutki muun muassa lehtisammalten siittiö- ja munapesäkkeitä.
Hedwig oli vuodesta 1786 lääketieteen ja vuodesta 1789 kasvitieteen professori Leipzigin yliopistossa ja uudenaikaisen bryologian perustaja.
Hedwigin nimeämien kasvien tieteellisen nimen perään liitetään auktorilyhenne Hedw..
Teokset
pienoiskuva|vasen|120px|Metsäkerrossammal (Hylocomium splendens).
Panic Channel
PANIC☆ch / パニックちゃんねる on japanilainen j-rock / visual kei-yhtye. Yhtye luokitellaan usein myös oshare keiksi, vaikka itse yhtye ei halua tulla luokitelluksi tähän alatyyliin. Panic Channelilla on ikään kuin kaksi puolta, PANIC☆ch eli iloisempi puoli, jonka kappaleet ovat kevyitä ja iloisia, sekä パニックちゃんねる (panikku channeru) eli raskaampi puoli, jonka kappaleet ovat aggressiivisia ja raskaita. Suurin osa yhtyeen musiikista julkaistaan PANIC☆ch-nimen alla niiden värikkyyden ja punk-tyylisyyden takia.
Biografia
Panic Channelin perustivat marraskuussa 2002 laulaja Meguru (ex-GARASU), kitaristi Kana ja basisti Tara. Tammikuussa 2003 yhtyeeseen liittyi toinen kitaristi Tsubasa ja rumpali Yuusuke, ja yhtye loi itselleen alter egon, johon kuului kaksi eri puolta. Ensimmäinen esiintyminen oli toukokuussa 2003, ja ensimmäinen oneman-keikka oli 21. syyskuuta 2003. Yhtyeestä tuli nopeasti suosittu, ja se keikkaili ahkerasti myös twoman- tai useampi artisti-konserteissa mm. Karenin ja Luvien kanssa. Näiden konserttien jälkeen faneille oli luvassa ikäviä yllätyksiä: basisti Tara oli joutunut sairaalaan kuulonsa takia. Tämän ajan Taraa korvasi Giftin basisti Saburo.
Tara oli tervehtynyt helmikuussa 2005, ja yhtye pääsi jatkamaan normaaliin malliin. Tätä ei kuitenkaan kestänyt kauan, ja jo Osakassa järjestetyn Under Code 3 Day event final -konsertin jälkeen Tara oli taas sairaalassa samojen syiden takia. Hoidossa ollessaan hän kertoi jättävänsä yhtyeen korvaongelmiensa vuoksi.
Todellinen syy ei ilmeisesti ollutkaan korvaongelmat koska Tara perusti Never Crazyn Yuun kanssa Bettyn joka myöhemmin nimettiin 176BIZiksi. Muutaman keikan jälkeen myös yhtyeen toinen kitaristi Tsubasa ja rumpali Yuusuke olivat eroamassa, ja heidän jäähyväiskonsertti pidettiin 30. lokakuuta 2005. Meguru ja Kana päättivät kuitenkin jatkaa Panic Channelia ja tammikuussa 2006 yhtye esittelikin kolme uutta jäsentä: kitaristi Mayo, basisti Kiri ja rumpali KYO～YA. Yhtyeen kaksi eri puolta olivat yhä kohdillaan uusissa konserteissa, ja seuraavassa huhtikuussa yhtyeeltä ilmestyikin kaksi singleä.
Diskografia
Mahdollinen japanilainen nimike merkitty sulkeihin.
Albumit ja minialbumit
25.12.2003, minialbumi "新人戦 ～夢に向かって 編～ (Shinjinsen ～yume ni mukatte hen～)" 26.3.2005, albumi Trick 1.2.2007, mini-albumi "Invisible Line" Minialbumista "Invisible Line" on myös julkaistu versio, joka sisältää DVD:n. DVD:llä on musiikkivideo kappaleesta knife (ナイフ).
Singlet ja maxi-singlet
22.9.2003, maxi-single "Début sen ～minna no chikai hen～ (デビュー戦 ～みんなの誓い 編～)" 29.7.2004, maxi-single "Zenkoku Taikai 3 Hon Ikuchi ~Iyagarase~ (全国大会～いやがらせ～)" 29.8.2004, single "Setsuna" 29.8.2004, maksisingle "Zenkoku Taikai 3 Hon Ikuchi ~Free Style~ (全国大会～フリースタイル～)" 29.9.2004, maxi-single "Zenkoku Taikai 3 Hon Ikuchi ~Kesshousen~ (全国大会～決勝戦～)" 19.4.2006, single "ishin (遺神)" 19.4.2006, single "Plow" 25.1.2008, single "Mother's Expression" 25.1.2008, single "Father's Expression"
DVD:t
3.5.2003, musiikkivideo-dvd Panic Channel Kyouzai Video (パニックちゃんねる教材ヴィデオ) 24.4.2004, musiikkivideo-dvd PV (PANIC☆VIDEO) ~otameshi gentei hen~ 1.5.2004, musiikkivideo-dvd PV(PANIC☆VIDEO) ~tsuujou hen~)
Karl Polanyi
Karl Paul Polanyi, alun perin Károly Polányi, (25. lokakuuta 1886 Wien – 23. huhtikuuta 1964 Pickering, Ontario)  oli Yhdysvalloissa elänyt unkarilaissyntyinen taloushistorioitsija. Hänen tunnetuin teoksensa Suuri murros ilmestyi vuonna 1944.
Suuri murros
Nykyisin tunnetuimmassa teoksessaan Polanyi kuvaa 1700-luvun lopulla alkanutta liberalismin ja itsesäätelevien markkinoiden käyttöönottoa kansallisella ja kansainvälisellä tasolla sekä tälle kehityssuunnalle muodostuvaa vastaliikettä. Polanyin kirjan nimenä oleva ”suuri murros” on siinä, kun maa, työvoima ja raha muutetaan markkinoilla arvonsa saaviksi hyödykkeiksi. Polanyi esittää, että tietyn rajan ylitettyään markkinoiden itsesäätelyn edistäminen yhteiskunnassa aiheuttaa ongelmia, mistä seuraa vastaliike, joka haluaa lisää säätelyä markkinoihin.
Jermak (jäänmurtaja)
Jermak oli venäläinen jäänmurtaja, jonka sanottiin olleen ensimmäinen todellinen jäänmurtaja. Se laskettiin vesille vuonna 1898 ja se teki matkan Huippuvuorille vuonna 1899. Alus rakennettiin vara-amiraali Stepan Makarovin valvonnassa. Nimensä se sai Siperiassa vaikuttaneen atamaani Jermak Timofejevitšin mukaan.
Karl Polanyi
Suuri murros
Polanyi väitti, että modernin valtion kehitys tapahtui käsi kädessä modernin markkinatalouden kanssa, ja nämä toiset ovat historiassa kytkeytyneet toisiinsa. Hänen mukaansa kilpailevan kapitalistisen talouden luomiseksi tarvittiin voimakas moderni valtio, joka pystyi tasoittamaan siirtymän vaikutuksia. Nämä vaikutukset liittyvät perinteisen yhteiskuntajärjestyksen tuhoutumiseen. Esimerkkinä Polanyi käyttää Britannian Speenhamlandin lakeja, jotka hän näki yrityksenä säilyttää perinteinen tuotantojärjestelmä ja yhteiskuntajärjestys. Ne olivat samalla myös taloudellisen muutoksen kaltoin kohteleman väestönosan puolustuskeino epäsuotuisia vaikutuksia vastaan.
Jermak (jäänmurtaja)
Alus oli hiilipolttoinen ja sen alkuperäinen koneteho oli 10 000 hevosvoimaa, josta 2 500 hv keulakoneella. Aluksen keulakone ja keulapotkuri poistettiin 1920-luvun alussa sen osoittauduttua väärin suunnitelluksi, jolloin kokonaistehoksi jäi 7 500 hevosvoimaa.
Karl Polanyi
Suuri murros
Polanyin mukaan itsesäätelevä laissez-faire oli suunniteltu, kun taas protektionismi oli vaistomainen vaste markkinoiden vapauttamisen seurauksia vastaan, eli hän kääntää päälaelleen perinteisen liberalistisen käsityksen historiasta. Hänen mukaansa itsesäätelevien markkinoiden luonti tekee välttämättömäksi erottaa toisistaan yhteiskunnan taloudelliset ja poliittiset alueet. Markkinat ”kuvitteellisine hyödykkeineen” (maa, työvoima ja raha) alistavat yhteiskunnan markkinoiden lainalaisuuksille. Juuri tämä aiheuttaa suuria mullistuksia sekä suojeluliikkeen yhteiskunnassa. Polanyi käyttää tästä markkinoiden leviämisestä ja vastarinnan syntymisestä nimitystä ”kaksoisliike”.
Jermak (jäänmurtaja)
Jermak kuului ensimmäisessä maailmansodassa Pietari Suuren merilinnoituksen merivartiostoon. Suomalaisten sukellusvene Vetehinen yritti muutamaan otteeseen upottaa Jermakin talvisodassa.
Jermak romutettiin kaikessa hiljaisuudessa 1960-luvun aikana; vielä silloin ei sen historiallista arvoa täysin ymmärretty, vaan tämän vanhan tsaarinaikaisen monet historialliset avustustyöt tehneen jos sotatoimissakin merkittävää osaa näytelleen aluksen tunteetonta hävittämistä pidettiin "edistyksenä"
Jermakista ehdittiin tehdä 70-luvun alussa dokumenttielokuva jossa alusta esitti ulkoisesti lähes samanlainen alun perin suomalainen jäänmurtaja Sibirjakov (ex Jääkarhu).
Venäläisillä on nykyäänkin samaa nimeä käyttävä jäänmurtaja, Jermak (28,3 MW, rakennettu Wärtsilän Helsingin telakalla 1974), josta Suomi-Filmi on tehnyt lyhytelokuvan.
Karl Polanyi
Polanyin menetelmät
Polanyita on vaikea luokitella mihinkään yhteiskuntatutkimuksen perinteeseen. Sosiologian klassikoista sekä Karl Marx, Émile Durkheim että Max Weber näkyvät hänen työssään jollain tasolla. Keskeinen vaikuttaja Polanyin taustalla oli myös ”hegeliläistä marxismia” edustanut toinen unkarilainen sosialisti, Georg Lukács, jolta monet Polanyin tärkeistä ajatuksista juontuvat. Polanyillä keskeinen totaliteetin ajatus on omaksuttu Lukács'lta, mutta toisin kuin Lukács, Polanyi antaa totaliteetille selvän määritelmän: totaliteetissa yhteiskunnan kokonaisuuden kaikki osat ovat rakenteellisessa suhteessa keskenään, mutta mikään yksittäinen osa ei tässä määrää muita osia. Tämän yhteisön kokonaisuutta painottavan näkemyksen vuoksi Polanyin ajattelua voidaan kutsua holistiseksi eli kokonaisvaltaiseksi. Polanyi itse piti tässä suhteessa tärkeimpänä innoittajanaan Aristotelesta, joka näki yhteiskunnan laitosten tehtävän aina suhteessa yhteiskunnan kokonaisuuteen.
Yksilöt ja taloudelliset syyt
Yksilöt Polanyi eritteli aina osana yhteiskuntaa. Eri yhteiskunnalliset järjestelmät tuottavat erilaisia käsitysjärjestelmiä ja rakenteellisia mahdollisuuksia yksilöille. Yksilön toiminnan alkuperä juontuu aina yhteisöllisesti luoduista määritelmistä, jotka saavat jotkut asiat näyttämään muita tavoittelemisen arvoisemmilta. Näin ollen ihmisen käytös on aina yhteisöllisesti muotoutunutta. Tästä ajatuksesta juontuu Polanyin markkinayhteiskunnan arvostelu. 1800-luvulla tapahtuneessa suuressa yhteiskunnallisessa muutoksessa taloudelliset määräykset tulivat ensimmäistä kertaa vallitseviksi ihmisten elämää järjestettäessä. Aiemmin talous oli ollut alisteinen muulle yhteiskunnalle. Polanyi arvosteli marxismia ja liberalismia siitä, että ne näkivät taloudelliset syyt (jotka ovat keskeisiä nykyajalle) ensisijaisena kaikissa menneissä yhteiskunnissa. Tätä virhettä Polanyi kutsui ekonomistiseksi virhepäätelmäksi. Tällaisista kysymyksistä johtuen Polanyin kiinnostus ohjautui talousantropologiaan.
Taloudellinen toiminta ja markkinayhteiskunta
Varsinaisen taloudellisen toiminnan, jota esiintyy vain modernissa yhteiskunnassa, Polanyi määritteli institutionalisoiduksi vuorovaikutusprosessiksi ihmisen ja luonnon välillä, jossa aineelliset tarpeet tyydytetään. Taloudellinen vaikutin ei voi ehdottomana pitää yhteiskuntaa koossa, ja siksi itsesäätelevät markkinat ovat mahdoton ajatus. Rajaton kilpailu tuhoaisi yhteiskunnan. Tärkeä piirre Polanyin ajattelussa on, että markkinayhteiskunnan käsitteeseen kuuluu tila-ulottuvuus: yksittäisten markkinayhteiskuntien erittelyn on aina tapahduttava suurimmassa mahdollisessa tilanneyhteydessä eli kapitalismin maailmanjärjestelmässä. Polanyi oli ensimmäisiä, jotka näkivät, että yksittäisen valtion kehityksen ymmärtämiseen tarvittiin maailmanlaajuinen tilanneyhteys. Markkinoilla on institutionaalinen järjestys myös kansainvälisellä tasolla, ja tämä järjestys (esimerkiksi kultakantajärjestelmä) pitää ottaa mukaan erittelyyn.
Mahdollisuusrakenteet
Yhteiskuntaluokkien asema Polanyillä ei ole olla ”historian tekijöinä” kuten Marxilla, vaan hän ajattelee, että yhteiskunta kokonaisuutena tarjoaa luokille erilaisia mahdollisuuksia ratkaista yhteiskunnallisia ongelmia. Näihin mahdollisuuksiin luokka voi tarttua, mikäli sillä on tarpeeksi kykyä tuoda esille sellaisia ratkaisumahdollisuuksia, jotka ovat koko yhteisökokonaisuuden etujen mukaisia. Luokat nähdään yhteisöllisesti rakentuneena, mutta ne eivät ole yksilöiden taloudellisista tavoitteista juontuvia, vaan enemmän kulttuurisia. Luokkien uhkana ei ole taloudellinen riisto, vaan kulttuurillinen hajoaminen. Markkinat uhkaavat nimenomaan ihmisten yhteisöllisiä tavoitteita. Polanyin näkemys valtiosta perustuu hegeliläiseen käsitykseen, jossa valtio suojelee yhteiskuntaa ristiriitoja hillitsemällä. Polanyin historian kuvauksessa valtio kuitenkin epäonnistui suojelutehtävässään, ja protektionistinen vastaliike vei yhteiskunnan onnettomuuteen siinä missä itsesäätelevät markkinatkin. Ongelmana on, että markkinoista on tullut yhteiskunnan perusta, mutta ne samalla ovat uhka ihmisille. Näin markkinat ovat välttämättömiä, mutta aiheuttavat silti sitä vastustavan suojeluliikkeen.
Instituutioiden näkökulma
Polanyin holismiin liittyvien näkemysten lisäksi Polanyillä oli kolme tärkeää menetelmällistä periaatetta. Ensiksi, Polanyi pyrki erittelemään yhteiskuntia ilman pyyteiden näkökulmaa, jonka hän ajatteli johtavan tutkijan oman kulttuurin käsitteiden soveltamiseen tutkittavaan ympäristöön. Hän otti näkökulmaksi pyyteiden sijaan instituutiot. Tällöin keskeinen kysymys tutkimuksessa on, minkälaisilla institutionaalisilla järjestelyillä yhteiskunta varmistaa elämisen mahdollisuutensa. Kolme erilaista tapaa yhdentää yhteiskunnan taloudelliset instituutiot ovat vastavuoroisuus, uusjako sekä vaihto. Jokin näistä kolmesta yleensä vallitsee yhteiskunnassa. Tällainen erittely muistuttaa vähän funktionaalisten tarpeiden analyysiä, mutta Polanyillä tarpeiden lista on rajoitettu kahteen, jotka ovat toimeentulon takaavat järjestelyt sekä alayksiköiden yhdentymisen takaavat järjestelyt.
Kielikuvan käyttö
Toinen tärkeä menetelmällinen periaate Polanyillä oli kielikuvan käyttö. Polanyi puhuu häiriintyneestä kehityksestä, kun hän selittää, miksi teollista vallankumousta seurasi lopulta fasismin nousu. Kehitys-käsite on tässä orgaanisena kielikuvana, joihin suhtaudutaan erittäin torjuvasti nykyisessä yhteiskuntatieteessä. Polanyi puolestaan ajattelee, että suuren mittakaavan historiallinen muutos tarvitsee viitekehykset, joilla tunnettuja prosesseja voidaan yhdistää. Viitekehyksen ymmärrettävyys edellyttää, että se perustuu vastaavuuteen jostain tunnetusta tapahtumasarjasta. Tämä kielikuva on Polanyillä kuitenkin vain kokeileva, ja jokainen kielikuvan kattama tapahtumasarja on selitetty erikseen syy-vaikutussuhteen erittelyllä. Erittely on siis tässä kohtaa kaksitasoinen ja molemmat tasot ovat tarpeellisia.
Jakovlev Jak-23
Jakovlev Jak-23 (ven. Яковлев Як-23, NATO-raportointinimi: Flora) on neuvostoliittolainen suihkuhävittäjä. Vuonna 1947 ensilentonsa tehnyt ja 1949 esitelty kone oli ensimmäinen Jakovlev-suunnittelutoimiston tuotos, joka ylsi yli 900 km/h enimmäisnopeuteen (max.nop. 975 km/h). Nopeuden lisäys perustui paranneltuun voimalaitteeseen, Klimov RD500 -suihkuturbiinin, (joka oli Rolls-Royce Derwentin kopio) saatua merkittävän tehonlisäyksen (15.6 kN). Samalla se oli viimeinen suorasiipinen neuvostohävittäjä. pienoiskuva|Jakovlev Jak-23.
Konetyyppiä edelsivät Jakovlev Jak-15, jossa oli perinteinen kannuspyörällinen laskuteline sekä Jak-17, jossa oli tehty modernisointeja kuten uudenaikainen nokkapyörällinen laskuteline. Siiven muoto säilyi kaikissa lähes samana, jossa oli edeltäjissä ellipsisiipi - mutta Jak-23:ssa enemmän trapetsista siipimuotoilua. Siipien kärjissä olivat lisäpolttoainesäiliöt, jotka paransivat koneen kantamaa (1 200 km).
Aseistukseen kuuluivat edelleenkin vain pelkät 2x NR-23 konetykit, joihin kumpaankin oli 90 laukausta. Koneen pyrstö oli korotettu sekä peräevä edeltäjiään kookkaampi. MiG-15 päihitti kuitenkin tämän konetyypin lukuisissa suoritusarvoissa, tullen siten valituksi Varsovan liiton ensilinjan hävittäjäkoneeksi. Jak-23 pysyi silti tuotannossa aina vuoden 1951 alkuun, jolloin 3 prototyyppiä sekä 310 perustyypin tuotantoyksilöä oli valmistunut. pienoiskuva|Jakovlev Jak 23:n projektiokuvat.
Moottoripyörä
thumb|upright=1.25|Honda 2000 Hornet.
Moottoripyörää, jonka suurin rakenteellinen nopeus on 45 km/h ja iskutilavuus enintään 50 cm³, sanotaan mopoksi. Mopo eroaa moottoripyörästä lähinnä moottorin koon ja tehon sekä huippunopeuden osalta, mutta on usein myös kooltaan pienempi.
Runko
Runko on moottoripyörän keskeisin tukirakenne. Runkoon kiinnittyvät etuhaarukka, takahaarukka, moottori ja muut keskeiset moottoripyörän osat. Nykyaikaisen moottoripyörän runko on useimmiten alumiinista valmistettu palkkirunko. Ennen alumiinipalkkirunkojen valtakautta rungot olivat yleensä teräsputkesta valmistettuja silmukkarunkoja. Varhaisempaa tekniikkaa edustavat pellistä prässätyt rungot.
Palkkirunko muodostuu yleensä kahdesta suuriläpimittaisesta palkista, jotka kulkevat takahaarukan kiinnityspisteestä emäputkeen. Palkkirungot valmistetaan yleensä alumiinista, mutta myös teräspalkkeja ja putkikehikoita käytetään. Esimerkiksi Ducati-moottoripyörissä käytetään valtavirrasta poikkeavaa teräsputkikehikkoa.
Teräsputkesta valmistettu silmukkarunko on yleisin runkotyyppi 1990-luvun enduro- ja motocrosspyörissä.
Emäputkirunko on runkotyyppi, jossa yksi runkopalkki yhdistää takahaarukan ohjausputkeen.
Monokokkirunkoja käytetään skoottereissa.
Moottori ja voimansiirto
pienoiskuva|245x245px|Harley-Davidsonin [[V-moottori]] Moottoripyörässä moottori, vaihteisto ja kytkin muodostavat useimmiten kiinteän kokonaisuuden. Moottori voidaan sijoittaa niin, että kampiakseli on pyörän pituusakselin suhteen joko pituus- tai poikittaissuunnassa. Mikäli kampiakseli on poikittain, tarvitaan sen ja vaihteiston sisäänmenoakselin välille ensiövedoksi kutsuttu voimansiirto, joka on useimmiten toteutettu ketjulla. Moottoripyörän kytkin on yleensä öljykylvyssä toimiva monilevykytkin. Ns. toisioveto välittää voiman vaihteiston ulostuloakselilta takapyörälle ketjun, hihnan tai kardaaniakselin avulla. Vaihteita on yleensä kuusi, joissakin viisi kappaletta. Automaattivaihteistojakin on ollut saatavilla, jopa kaksoiskytkinteknologiaan perustuvia automaattivaihteistoja. Moottoripyörien moottorit ovat käytännöllisesti katsoen aina bensiinimoottoreita. Nykyaikaisissa katupyörissä käytetään yleisimmin nelitahtisia, nelisylinterisiä rivi- tai V-moottoreita. Myös kolmisylinteriset nelitahtiset rivimoottorit ovat yleistyneet 2000-luvulla. Motocross- ja enduropyörissä käytetään yleisimmin yksisylinteristä neli- tai kaksitahtimoottoria. Vastaavan tyyppisiä moottoreita käytetään myös useimmissa kevytmoottoripyörissä. Customeissa käytetään useimmiten nelitahtisia kaksisylinterisiä V-moottoreita, mutta myös nelisylinterisiä V-moottoreita, rivimoottoreita ja yksisylinterisiä moottoreita käytetään. Myös diesel- ja wankelmoottoreita on moottoripyörissä käytetty, mutta ne ovat jääneet harvinaisuuksiksi. Sen sijaan eri sylinteriluvuilla varustettuja vastaiskumoottoreita löytyy vielä nykyäänkin muutamien valmistajien mallistoista. Ahtamistakin ovat jotkut valmistajat historian saatossa kokeilleet, mutta toistaiseksi ahtimilla varustetut mp-moottorit ovat myös jääneet lähinnä muutamiin erikoismalleihin. Nykyaikaiset, autoista tutut elektronisesti ohjatut polttoaineen ruiskutusjärjestelmät syrjäyttivät vuosituhannen alussa vähitellen kaasuttimet myös moottoripyörämaailmassa. Nykyisin käytännössä kaikki moottoripyörät on varustettu polttoaineen monipistesuihkutuksella sekä kolmitoimikatalysaattorilla. Moottoripyörienkin pakokaasupäästöjä säätelevät EU-direktiivit ja ne ovat kiristyneet asteittain jo 1990-luvulta lähtien. Tämä on aiheuttanut haasteita etenkin kaksitahtisissa, mutta osin myös ilmajäähdytteisissä koneissa.
Etupyöräntuenta
pienoiskuva|263x263px|Teleskooppihaarukka yhdellä jousella. Teleskoopit ovat RSU-tyyppiä. Etuhaarukan tehtävä on tukea etupyörä moottoripyörän runkoon. Etuhaarukka on nivelletty runkoon ohjauslaakerin välityksellä, mikä mahdollistaa etuhaarukan ja samalla etupyörän kääntämisen ohjaustangon avulla. Etujousitus liitetään keulan rakenteen vaatimalla tavalla etuhaarukkaan. Lähes kaikissa nykyaikaisissa pyörissä käytetään etupyörän tuentaan teleskooppihaarukkaa. Muita kiinnitystapoja ovat telelever, girder ja ns. risukeula.