cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Monte Blue
thumb|right|Monte Blue Monte Blue (oikealta nimeltään Gerard Montgomery Blue, 11. tammikuuta 1887 Indianapolis, Indiana – 18. helmikuuta 1963 Milwaukee, Wisconsin) oli yhdysvaltalainen elokuvanäyttelijä, joka näytteli romanttista miespääosaa monissa elokuvissaan.
Bluen isä kuoli pojan ollessa 8-vuotias ja hänen äitinsä jäi viiden lapsen yksinhuoltajaksi. Koska äiti ei pystynyt elättämään viittä lasta, Blue ja hänen veljensä lähtivät Soldier's and Sailor's Children's Home -koulukotiin. Ennen elokuva-alalle siirtymistä Blue työskenteli useissa eri ammateissa, kuten palomiehenä, rautateiden rakentajana ja kaivosmiehenä. Lopulta hän päätyi D. W. Griffithin studiolle, jossa hän teki hanttihommia aina tarvittaessa.
Hänen ensimmäinen elokuvansa oli D. W. Griffithin Kansakunnan synty, jossa hän toimi sijaisnäyttelijänä. Blue sai myös pienen roolin Griffithin elokuvaan Suvaitsemattomuus. Esitettyään Dantonia elokuvassa Orpolapset hän alkoi saada päärooleja ja hän pääsi näyttelemään Clara Bow'n, Gloria Swansonin ja Norma Shearerin rinnalle. Blue oli harvoja mykkäelokuvakauden tähtinäyttelijöistä, joiden ura jatkui äänielokuvien tulon myötä. Hän jatkoi elokuvien parissa vuoteen 1954 asti, jonka jälkeen hän vetäytyi eläkkeelle. Eläkkeellä ollessaan hän teki satunnaisia esiintymisiä televisio-ohjelmissa.
Blue kuoli sydäninfarktiin 76-vuotiaana vuonna 1963.
Batén valtakunta
Batén valtakunta oli valtio, joka keskittyi nykyisen Guinean Kankanin alueelle. Mandinkan valtakunta valloitti Batén valtakunnan vuonna 1879.
Chavannes-sur-Reyssouze
Chavannes-sur-Reyssouze on kunta Ainin departementissa Rhône-Alpesin hallintoalueella Ranskassa. Kunnassa oli 580 asukasta vuoden 1999 väestönlaskennassa. Chavannes-sur-Reyssouzen pinta-ala on 17 neliökilometriä.
Lantasalpietari
thumb|300px|Puupiirros salpietarin keitosta (Saksa, noin 1580). Kuvassa etu- ja taka-alalla maatumaan kasattuja lantapatterita (C) joista maatunut lantamaan uutetaan raakasalpietarikeitokseksi kattilassa (A). Uutettu salpietariliemi keitetään puhtaammaksi kuvan keskellä kuvatussa keittolaitoksessa (B). Vasemmalla pinossa keitossa suurin määrin tarvittavaa polttopuuta (D) Lantasalpietaria valmistettiin ennen kaliumnitraatin teollista valmistamista silloin kun kaliumnitraatin louhinta ei tullut kyseeseen. Laidunkarjan tuottamat lantakasat olivat huomattava lantasalpietarin raaka-ainelähde. Bakteerit hapettavat hajoavan eläinlannan urean, ammoniakin ja muut typpipitoiset aineet, minkä seurauksena muodostuu nitraatteja. Esimerkiksi Suomen Pohjanmaalla on ainakin jo 1500-luvulla valmistettu kruunun määräyksestä lantasalpietaria. Lantasalpietaria tarvittiin sodankäynnissä mustaruudin välttämättömänä ainesosana.
Lantasalpietari valmistettiin maatuneesta voimakkaasta eläinlannasta kiehuvalla vedellä uuttamalla, puhdistamalla ja väkevöimällä. 1500-luvulla Ruotsi pyrki saamaan sodankäyntiin omavaraisuutta. Ruudin ainesosista omavaraisia oltiin puuhiilen ja rikin osalta mutta salpietari oli ostotavaraa. Salpietarikeittämöitä perustettiinkin runsaasti Ruotsi-Suomen alueelle jopa Suomeen painottuen. Lantasalpietarinkeitosta tehtiin myös alamaisille veronomainen rasite.
Lantasalpietarin valmistuksen historia
1500-luvulla Ruotsin kruunu pyrki turvaamaan sodankäynnissä tarvittavan ruudin saannin. Ruudin ainesosista puuhiiltä oli runsaasti saatavilla ja rikkiä kruunu sai Taalainmaan rikkikiisu kaivoksista. Ensimmäisistä Suomalaisista lantasalpietarin keittolaitoksista on merkintää 1530-luvulta Turusta ja Ahvenanmaalta. Kustaa Vaasa määräsi vuonna 1539 lisää salpietarikettämöitä perustettavaksi Viipuriin, Savonlinnaan, Hämeenlinnaan ja Kyminkartanoon. Vuonna 1546 Mikael Agricola kuvasi kirjoituksissaan salpietarin valmistusta kuivasta ja lihavasta maasta, poltetun kalkin ja tuhkan kanssa vedellä uuttamalla ja uutos haihduttamalla kuiviin.
Kruunu luopui Suomessa salpietarin keitosta vuonna 1801. Tällöin salpietarin valmistusvastuu sälytettiin tilallisille. Verosuoritus oli puoli leiviskää manttaalia kohden.
Lantasalpietarin keitto
Lantasalpietari valmistettiin maatuneesta voimakkaasta eläinlannasta kiehuvalla vedellä uuttamalla. Uutos suodatettiin ja väkevöitettiin useita kertoja. Tämän jälkeen kerätty ruskea liuos haihdutettiin keittämällä vesi pois isoissa padoissa. Yhden erän uuttaminen kesti noin 10-12 tuntia ja useiden uutoserien keittäminen useita päiviä, jopa viikkoja. Keitolla aikaansaatu raakasalpietari vielä puhdistettiin ruokasuolasta ja humuksesta liuottamalla raakatavara kuumaan veteen, suodattamalla ja suodos kiteyttämällä. Näin saatu puhdistettu lantasalpietari vielä sulatettiin ja valettiin tarpeiden mukaisiksi levyiksi käyttöä ja varastointia varten.
Ruudinvalmistuksen välituotteeksi valmistuneet salpietarilevyt toimitettiin ruutimyllyihin joissa varsinainen ruuti valmistettiin.
Salpietarin keitto ruudinvalmistukseen päättyi 1850-luvulla. Tällöin valtio lopetti kotimaisen salpietarinkeiton tukemisen ja poisti tuontisalpietarilta tullimaksun. Näin Itä-Intian ja Chilen tuontisalpietari syrjäytti kotimaisen tuotannon.
Jaakko Perheentupa
Jaakko Pentti Perheentupa (s. 7. maaliskuuta 1934) on suomalainen pediatri ja suomalaisen tautiperinnön tutkija.
Perheentuvan isä oli rovasti Antti Perheentupa ja äiti Suoma Augusta Wikström. Hänen veljensä oli kansanedustaja Antti-Veikko Perheentupa. Perheentupa kirjoitti ylioppilaaksi Porin suomalaisesta yhteislyseosta 1951 ja valmistui lääketieteen lisensiaatiksi 1959. Hän on HYKSin Lasten- ja nuortensairaalan entinen ylilääkäri ja toimi Helsingin yliopiston professorina 1973–1999. Perheentupa on tutkinut Mulibrey-nanismia eli Perheentuvan oireyhtymää.
Index librorum prohibitorum
Index librorum prohibitorum (latinaa, ) oli luettelo niistä julkaisuista, jotka katolinen kirkko sensuroi, koska katsoi niiden olevan vaaraksi itselleen tai jäsentensä uskolle. Luettelon eri painokset ovat sisältäneet myös ohjeita kirjojen lukemista, myymistä ja sensurointia koskien. Kirkon tavoitteena oli estää moraaliltaan arveluttavien tai teologialtaan väärien teosten lukeminen ja uskovien turmeleminen. Katolisilla kirjoittajilla oli mahdollisuus puolustaa kirjoituksiaan ja julkaista uusi versio, johon oli tehty tarvittavat korjaukset tai poistot pannan välttämiseksi. Kirkko kannusti ennen julkaisua tapahtuneeseen itsesensuuriin.
Chavannes-sur-Suran
Chavannes-sur-Suran on kunta Ainin departementissa Rhône-Alpesin hallintoalueella Ranskassa. Kunnassa oli 485 asukasta vuoden 1999 väestönlaskennassa. Chavannes-sur-Suranin pinta-ala on 22 neliökilometriä.
Index librorum prohibitorum
Historia
Ensimmäinen kiellettyjen kirjojen luettelo julkaistiin Alankomaissa vuonna 1529. Venetsia ja Pariisi seurasivat esimerkkiä vuosina 1543 ja 1551. Ensimmäinen roomalainen luettelo oli paavi Paavali IV:n aikaansaannos (1557, 1559). Sensorien tekemän työn katsottiin olleen liian ankaraa ja kun Trenton kirkolliskokous oli uudistanut kirkon lainsäädännön kirjojen kieltämistä koskien, paavi Pius IV julkaisi vuonna 1564 niin kutsutun Tridentine Indexin, joka toimi kaikkien luetteloiden pohjana kunnes paavi Leo XIII julkaisi vuonna 1897 oman luettelonsa Index Leonianus. Ensimmäiset luettelot olivat inkvisition, myöhemmän uskonopin kongregaation tuottamia.
Vuonna 1571 perustettiin erillinen kongregaatio, Luettelon pyhä kongregaatio, jolla oli erityistehtävänä tutkia niitä kirjoituksia jotka olivat epäilyttäviä, päivittää paavi Pius IV:n luetteloa säännöllisesti ja tehdä myös luettelo korjauksista niihin kirjoituksiin, jotka eivät itsessään olleet tuomittavia vaan jotka tarvitsivat ainoastaan korjausta. Näihin kirjoihin laitettiin luetteloon merkintä donec corrigatur ("kielletty ellei korjattu") tai donec expurgetur ("kielletty ellei puhdistettu"). Tästä seurasi joskus pitkä luettelo korjauksia, jotka julkaistiin luettelossa Index Expurgatorius. Muiden kongregaatioiden tekemät kiellot päätyivät luetteloa ylläpitäneelle kongregaatiolle, joka muotoili ja julkaisi lopulliset päätökset paavin hyväksynnän jälkeen. Paavilla oli aina oikeus tuomita joku kirjailija henkilökohtaisesti. Luetteloa ylläpitänyt kongregaatio lakkautettiin vuonna 1917, kun kirjojen lukemista koskevat ohjeet uudistettiin jälleen kerran uudessa kanonisen lain ohjeessa Codex Iuris Canonici. Tuosta vuodesta lähtien luettelon päivitys siirtyi jälleen uskonopin kongregaatiolle.
Luetteloa päivitettiin säännöllisesti vuoden 1948 painokseen saakka. Tämä 32. painos sisälsi noin 4 000 nimikettä, jotka oli sensuroitu eri syistä: harhaopista, moraalisista puutteellisuuksista, liian seksuaalisista kuvauksista, poliittisesta epäkorrektiudesta tai muista syistä. Tunnettuja luetteloon päätyneitä olivat Desiderius Erasmus, Michel de Montaigne, Laurence Sterne, Voltaire, Daniel Defoe, Nicolaus Copernicus, Honoré de Balzac, Jean-Paul Sartre, sekä alankomaalainen seksologi Theodoor Hendrik van de Velde, joka kirjoitti seksioppaan nimeltä Het volkomen huwelijk (’Täydellinen avioliitto’). Myös Galileo Galilein dialogi Dialogo dei due massimi sistemi del mondo oli luettelossa, mutta poistettiin siitä vuonna 1822. Lähes kaikki suuret länsimaiset filosofit olivat tai ovat mukana luettelossa – jopa sellaiset, jotka uskoivat kristinuskon jumalaan, kuten René Descartes, Immanuel Kant, George Berkeley, Nicolas Malebranche, Hughes Felicité Robert de Lamennais ja Vincenzo Gioberti. Se, että jotkut ateistit, kuten Arthur Schopenhauer ja Friedrich Nietzsche, puuttuivat luettelosta, johtui vain siitä, että katolisen kirkon opin mukaan harhaoppiset eli mitä tahansa katolisen opin kohtaa arvostelevat tai kieltävät kirjoitukset olivat kiellettyjä ipso facto, itsestäänselvyytenä. Joitakin merkittäviäkin teoksia puuttuu myös siksi, ettei kukaan vaivautunut ilmiantamaan niitä.
Luettelo vaikutti kautta koko katolisen maailman. Useiden vuosien aikana katolisissa maissa oli hyvin vaikeaa löytää kopioita pannaan julistetuista kirjoista, erityisesti suurempien kaupunkien ulkopuolella. Paavi Paavali VI poisti luettelon aseman virallisen lain veroisena vuonna 1966 Vatikaanin toisen kirkolliskokouksen jälkeen pitkälti käytännön syistä. "Moraalinen velvollisuus" olla levittämättä ja lukematta uskoa ja moraalia vahingoittavia kirjoituksia on säilynyt katolisuudessa.
Châtillon-sur-Chalaronne
thumb|Châtillon-sur-Chalaronnen kirkko ja kauppahalli Châtillon-sur-Chalaronne on kunta Ainin departementissa Rhône-Alpesin hallintoalueella Ranskassa. Kunnassa oli 4 137 asukasta vuoden 1999 väestönlaskennassa. Châtillon-sur-Chalaronnen pinta-ala on 18 neliökilometriä.
Sukupuolten välinen palkkaero
Sukupuolten välisellä palkkaerolla tarkoitetaan miesten ja naisten välisiä eroja palkan suuruudessa. Palkkaero voidaan laskea monin tavoin, esimerkiksi keskiarvopalkkoja vertaamalla tai siinä voidaan ottaa huomioon muita vaikuttavia seikkoja, kuten työtehtävä, koulutus, työkokemus, esimiesasema ja tehdyt työtunnit.
Suomessa naisen palkka oli vuonna 2020 keskimäärin 84 % miesten keskiarvopalkasta. Euroopan unionissa naisen tuntipalkka on keskimäärin 14,1 % pienempi kuin miesten (vuonna 2019), mutta yksittäisten maiden väliset erot ovat suuria.
Samoissa tehtävissä työskentelevien, koulutukseltaan ja iältään samankaltaisten miesten ja naisten keskimääräinen palkkaero oli vuonna 2018 Tilastokeskuksen mukaan Suomessa 6,7 %. ja 11.8 % Eurostatin mukaan.
Luettelo Malin kuninkaista
Tämä on luettelo Malin kuningaskunnan kuninkaista eli Mansoista. Malin kuningaskunta kesti vuodesta 1230 aina vuoteen 1600 ja sen kukoistushetki oli 1300-luvulla, jolloin se oli yksi maailman varakkaimmista valtioista. Malin valtakunnassa ”mansa” tarkoitti kuningasta. Nimen eteen laitettiin sana ”mansa” (esimerkiksi Mansa Musa I).
3%
3% on brasilialainen dystopia-/trillerisarja, jonka on luonut Pedro Aguilera. Pääosissa ovat Bianca Comparato, Vaneza Oliveira ja João Miguel.
Sukupuolten välinen palkkaero
Suomessa palkkaeron yhtenä merkittävänä syynä pidetään voimakasta segregaatiota eli ammattialojen jakautumista sukupuolen mukaan. Naisvaltaisilla aloilla palkkataso on alhaisempi kuin miesvaltaisilla. Lisäksi miehet toimivat naisia useammin johtotehtävissä ja perhevapaat hidastavat naisen palkkakehitystä. Palkkaerot suurenevat iän ja koulutustason myötä. Suomessa palkkaeroa ei selitä koulutustaso: naiset ovat keskimäärin koulutetumpia kuin miehet. Miehet myös tekevät enemmän työtunteja kuin naiset.
3%
Sarjan tapahtumat ovat asetettu tulevaisuuteen, jossa ihmisille annetaan mahdollisuus mennä jakautuneen maailman paremmalle puolelle, edistyksen ja vaurauden saarelle. Toinen puoli on köyhä slummialue, jonka 20 vuotta täyttäneet pääsevät koettaamaan onneaan. Ensimmäinen kausi, joka koostuu kahdeksasta jaksosta, tuli Netflixiin maailmanlaajuisesti 25. marraskuuta 2016. 2. kausi ilmestyi Netflixiin 27. huhtikuuta 2018. Kesäkuun 4. päivänä 2018 ilmoitettiin että sarjan kolmas kausi ilmestyy vuonna 2019. Sarjan kolmas kausi julkaistiin 7. kesäkuuta 2019.
Sukupuolten välinen palkkaero
Palkkaero eri maissa
Miesten keskimääräiset palkat ovat naisten palkkoja suurempia kaikissa maailman maissa. Suomessa kaikkien naisten keskipalkka on 83 prosenttia miesten keskipalkoista.
500px Ylläolevassa kaaviossa on sukupuolten välinen palkkaero eri OECD-maissa vuonna 2015. Kaaviossa on vertailtu kokopäiväisten työntekijöiden mediaanipalkkoja. Suomi on kaaviossa kuudenneksi suurimmalla palkkaerolla, 20 senttiä euroa kohti.
Yhdysvalloissa sukupuolten välinen palkkaero miesten hyväksi esiintyy myös kaikkien roturyhmien sisällä. Vuonna 2015 miesten ja naisten mediaanituntipalkat Yhdysvalloissa olivat valkoisilla 21 ja 17 dollaria, mustilla 15 ja 13 dollaria, latinoilla 14 ja 12 dollaria ja aasialaisilla 24 ja 18 dollaria.
Selittämätön palkkaero eri aloilla
Suomessa selittämätön palkkaero on keskimäärin 6,7%. Suomen Ekonomien selvityksessä selittämätön palkkaero oli 9% ja Insinööriliiton selvityksessä 5%.
Yleisiä syitä
Sukupuolten keskipalkkojen eroon on annettu useita syitä. Tutkija Antti Kauhasen mukaan syitä ovat:
Syiksi sille, että palkkaerot eivät työtehtävä, koulutus, työkokemus ja esimiesasema huomioon otettunakaan kokonaan katoa, on esitetty esimerkiksi:
Professori ja tutkimusjohtaja Mika Malirannan mukaan sukupuolten palkkaeroja selittävät työaika, työkokemus ja työtehtävät. Miehet tekevät naisia pitempää työpäivää, naiset menettävät työtunteja ja työkokemusta lastenhoidon vuoksi, ja miehet hakeutuvat korkeapalkkaisiin töihin ja johtoasemiin kun naiset valitsevat useammin matalapalkkaisen työn.
Tutkija Pauli Sumasen mukaan miesten tekemät suuremmat työtunnit selittävät koko palkkaeron. Naisten keskimääräinen työviikko Suomessa on 32 tuntia ja miesten 38 tuntia. Työaikaerossa on kyse osaksi siitä, että työnkuvia on muutettu monilla naisvaltaisilla aloilla siten, ettei kaikille työntekijöille tarjota enää kokopäivätyötä.
Sekä suuri- että pienituloisimmissa on eniten miehiä ja näin on kaikissa työikäisten ikäryhmissä. Naisten tuloerot ovat pienempiä. Evan johtaja Emilia Kullaksen mukaan erot eivät johdu naiseudesta vaan naisten valinnoista: naiset tekevät vähemmän töitä ja ovat harvemmin yrittäjinä. Naiset myös kouluttautuvat eri aloille kuin miehet: melkein puolet korkeakoulutetuista miehistä on insinöörejä, naisista 6 %. Muissa insinöörivetoisissa maissa, kuten Virossa ja Saksassa, naisinsinöörien osuus on aivan toista; Suomessa valinnat ovat sukupuolittuneita. Teinien valintoihin vaikuttaminen on kuitenkin vaikeaa.
Naisia on erittäin vähän yrityksensä myynnillä rikastuneista yrittäjistä. Jo sotealan avaaminen markkinoille nostaisi alan naisten tuloja, myös yritysten omistajina. Tasa-arvoministerinkään mukaan laeilla ei voi vaikuttaa työmarkkinoiden sukupuolittumiseen, mutta koulu ja työmarkkinajärjestöt voivat ja uudistetut perhevapaat alkavat tasata tilannetta. 18–20-vuotiaissa naisilla ovat suuremmat tulot muun muassa miesten asevelvollisuuden vuoksi. Nuoret ovat pienituloisimpia. Hyvätuloisimpia olivat lapsiperheiden isät; heistä 30 % oli suurituloisimmassa kymmenyksessä.
Motivaatioon liittyvät erot
Professori Katariina Salmela-Aron ym. tutkimus osoitti, että miehet yleensä tavoittelevat työelämässä rahaa, statusta, uraa ja itsensä kehittämistä. Tällaiset ihmiset hakeutuvat parempipalkkaisille aloille, usein teknisille ja matemaattis-luonnontieteellisille. Naisille yleensä tärkeämpää on työn ja perheen yhdistäminen ja muiden auttaminen. He hakeutuvat toisille aloille, joilla on usein pieni palkka, useimmiten sosiaali- ja terveysalalle.
Vaativimmissa töissä pitäisi asettaa ura selvästi perheen edelle. Miehet pystyvät siihen useammin kuin naiset, koska kodin hoivavastuu jakautuu epätasa-arvoisesti. 91 % äideistä käyttää ainakin tunnin päivässä kotitöihin, verrattuna vain 31 % miehistä, joilla on lapsia. Naiset käyttävät Suomessa keskimäärin 3,6 tuntia päivässä kotitöihin ja lastenhoitoon. Miehet käyttävät kotitöihin ja lastenhoitoon huomattavasti vähemmän aikaa.
Sosiologi Steven Goldbergin mukaan korkean statuksen asemat kuuluvat kaikissa yhteiskunnissa pääasiassa miehille. Tämä johtuu siitä, että aseman korkea status saa miehet – voimakkaammin kuin naiset – käyttäytymään tavalla, jolla he saavuttavat tuon statuksen. Goldbergin mukaan tämä johtuu miehen fysiologiasta. Goldbergin mukaan miehillä on suuri määrä testosteronia, mikä tekee miehistä luonnollisesti kilpailullisempia kuin naiset. Testosteroni tekee miehistä Goldbergin mukaan myös aggressiivisia ja valtaa tavoittelevia, mikä johtaa siihen että miehet vievät yhteiskunnan korkeat asemat ja naisille jäävät alemmat asemat. Goldbergin teoria liittyy siihen, että miehellä on keskimäärin korkeampi motivaatio saavuttaa asema kuin keskimäärin naisella. Goldbergin mukaan se ei tarkoita että korkean motivaation mies on asemassa parempi kuin nainen, ja hän ei näe syytä miksei samasta työstä voi maksaa samaa palkkaa naiselle. Goldbergin mukaan olemassa myös korkean motivaation naisia. He saavuttavat, vaikkakin melko harvoin, korkeimman aseman yhteiskunnassa. Korkea motivaatio ei kuitenkaan tarkoita, että ihminen suoriutuisi korkeassa asemassa muita paremmin.
Erot työsuorituksissa
Työsuorituksista on vaikea löytää aineistoa muilta kuin juristeilta. Ghazala Azmatin ja Rosa Ferrerin tutkimuksessa mitattiin yhdysvaltalaisjuristien työtunteja ja asiakkaiden hankintaa: miehet laskuttivat 10 % enemmän tunteja ja hankkivat yli kaksinkertaisen rahamäärän uusilta asiakkailta. Azmatin mukaan työtunnit ja runsaampi asiakkaiden hankkiminen selittävät pitkälti palkkaerot ja sama voi koskea muitakin aloja. Niitä puolestaan selittivät pienet lapset sekä naisten vähäisempi kunnianhimo, he halusivat firman osakkaiksi paljon miehiä harvemmin.
Stanfordin Rebecca Diamondin mukaan miehet tienaavat Uber-kuljettajina 7 % enemmän tunnissa, vaikka kyseessä on puhdas provisiopalkka ja voisi olettaa asiakkaiden suosivan naiskuljettajia, joita on 27 %, ja syrjivän miehiä. Miehet kuitenkin ajavat 50 % enemmän kyytejä viikossa ja lopettavat harvemmin ja ovat siksi naisia kokeneempia, mikä selittää 30 % erosta. He myös ajavat 2 % nopeammin, kuten muutkin miesautoilijat (jotka silti ajavat naisia vähemmän kolareita kilometriä kohden) mikä selittää 50 % erosta. Miehet myös valitsevat ajaa kalleimpina tunteina ja viikonpäivinä ja kalleimmissa paikoissa ja reiteillä, kuten lentokenttäajoissa, mikä selittää 20 % erosta. Diamondin mielestä tämä osoittaa, että jopa uudessa keikkataloudessa, jossa, toisin kuin esimerkiksi rahoitusalalla, äärimmäiset pitkät työviikot ja täysin tauoton työura eivät ole niin tärkeitä, palkkaero ei mene nollaan ja kokemuserolla on vaikutusta palkkaan. Syrjinnästä ei ole kyse vaan sukupuolten preferenssieroista ja enemmästä työnteosta. Naiset tekevät Uberilla vähemmän tunteja ja ajavat hitaammin, mutta niin he tekevät muuallakin yhteiskunnassa.
Sukupuolten palkkakehitys työuran aikana
Kunnissa työskentelevillä naisilla on työuran alussa miehiä parempi palkka (kunta-alan palkansaajista 80 % on naisia). Erikoistutkija Pekka Laineen mukaan tämä johtuu ehkä siitä, että miehet aloittavat työuransa naisia vanhempina. Sen jälkeen miesten palkat nousevat naisten palkkojen edelle. Yleisellä tasolla miesten palkkakehitys on naisia parempi ja miehet saavuttavat ansiotulojen huipun naisia nuorempana. Miehet saavat myös todennäköisemmin ylennyksiä ja työskentelevät esihenkilötehtävissä.
Sukupuolten eläke-ero Suomessa
Miehet saavat suurempaa työeläkettä. Vuonna 2020 naisten keskimääräinen eläke oli 1 346 euroa kuukaudessa ja miesten keskimääräinen eläke 1 945 euroa kuukaudessa. Palkan perusteella maksettava eläke on naisilla selvästi suurempi kuin miehillä, kun eläkkeen kokonaissummaa verrataan palkasta maksettujen eläkemaksujen summaan. Eron suuruus riippuu eläkkeensaajan syntymävuodesta. Ero johtuu siitä, että naiset elävät miehiä pidempään, jolloin he ehtivät saada enemmän eläkettä.
Antti Pankakoski
Antti Pankakoski (s. 1954) on suomalainen yritysjohtaja, joka toimi Altian toimitusjohtajana vuosina 2007–2013. Ennen Altiaa Pankakoski oli tehnyt pitkän työuran merenkulkualan eri tehtävissä, toimien muun muassa Silja Linen toimitusjohtajana 2003–2006. Hän on valmistunut oikeustieteen kandidaatiksi Helsingin yliopistosta.
Pankakoski toimi Kvaerner Masa-Yardsin varatoimitusjohtajana 1989–1996, minkä jälkeen hän siirtyi Cunard Line -varustamon hallituksen johtoon. Cunard Linelta Pankakoski lähti Lontooseen, missä hän työskenteli Nordea Securitiesin Corporate Finance -yksikkössä johtaen viimeksi merenkulkualan yritysostoihin ja haltuunottoihin keskittyvää ryhmää. Nordean palveluksesta Pankakoski siirtyi Silja Linen toimitusjohtajaksi keväällä 2003.
Silja Linen jälkeen Pankakoski nimitettiin Altian toimitusjohtajaksi 1. syyskuuta 2007 alkaen. Hän seurasi tehtävässä pääjohtaja Leena Saarista, joka oli jättänyt paikkansa toukokuussa Altian suunnitteleman polttoaine-etanolitehdashankkeen kariuduttua. Altian hallitus erotti Pankakosken marraskuussa 2013. Toimitusjohtajan vaihtamista perusteltiin yhtiön huonolla tuloskehityksellä, minkä lisäksi hallituksen puheenjohtaja Matti Tikkakoski totesi Altian jääneen jälkeen taloudellisista tavoitteistaan ja menettäneen markkinaosuuttaan.
Kyrö Distillery Company nimitti Pankakosken yhtiön hallituksen puheenjohtajaksi 18. syyskuuta 2014 alkaen.
Tyykikylään takaisin
20 suosikkia – Tyykikylään takaisin on Mika ja Turkka Mali -duon kokoelma-albumi vuodelta 2002. Levy on osa 20 suosikkia -kokoelmalevysarjaa.
Vasco da Gama -luokka
Vasco da Gama -luokka on Portugalin laivaston kolmen aluksen muodostama fregattiluokka, jonka alukset pohjautuvat saksalaiseen MEKO 200 -sarjaan.
Alukset
Portugalin hallitus hyväksyi suunnitelman alusten hankinnasta vuonna 1985.
Karjalan historia
Karjalaksi kutsutaan laajaa Koillis-Euroopassa sijaitsevaa aluetta, joka nykyisin on jaettu Suomen ja Venäjän valtioiden kesken. Karjala muuttui kiistellyksi raja-alueeksi 1200-luvun lopulla, jolloin Ruotsi ja Novgorod taistelivat Karjalankannaksen ja Laatokan Karjalan herruudesta. Karjala jaettiin näiden valtakuntien kesken vuonna 1323, ja tästä lähtien rajan läheisyys on vaikuttanut voimakkaasti Karjalan eri osien historiaan. Karjala on joutunut toistuvasti sotanäyttämöksi aina 1900-luvulle saakka. Valtionrajat alueella ovat siirtyneet moneen kertaan, ja monet Karjalan asukkaat ovat joutuneet jättämään kotiseutunsa. Toisaalta rajan yli on tapahtunut myös rauhanomaista vuorovaikutusta, kuten kaupankäyntiä ja kulttuuri-ilmiöiden lainautumista.
Esihistoria
Karjalassa on ollut ihmisasutusta 10 000 vuotta. Rautakaudella arkeologisten löytöjen määrä kääntyy nousuun 700-luvulta jaa. Viikinki- ja ristiretkiajalla Laatokan ja Äänisen rannoilla on jo voimakkaita asutuksen jälkiä. Korela eli Käkisalmi vakiintui keskukseksi.
Itsenäisen Karjalan historia
Karjalaiset pohjautuvat Kannaksen, Saimaan ja Laatokan seutujen varhaismetallikautiseen väestöön, joka sittemmin sai vaikutteita Varsinais-Suomesta, Hämeestä ja Suomenlahden eteläpuolelta. Laatokan luoteisrannikolle syntyneen "alku-Karjalan" arkeologiset löydöt osoittavat selviä yhteyksiä Hämeeseen ja läntiseen kulttuuripiiriin 600–800-luvuilla. Muinais-Karjala nousi kukoistukseen ristiretkiajalla ja samalla alueella voimistui Novgorodin kulttuurinen ja poliittinen vaikutus.
Asutuksen uskotaan muodostuneen Laatokan alueen alkuperäisväestöstä, jonka keskuuteen oli 700-luvulta lähtien ehkä siirtynyt länsisuomalaista uudisasutusta. Kielitieteilijöiden mukaan Laatokan alueella puhuttiin näihin aikoihin (rautakaudella) "itäkantasuomea" eli "varhais- ja muinaiskarjalaa", josta sekä karjalan kielen että suomen kielen kaakkois- ja itämurteiden katsotaan kehittyneen.
Karjalaiset asuivat Karjalankannaksella, Viipurinlahden ympäristössä sekä Laatokan länsi- ja pohjoisrannalla. Näillä alueilla muotoutui niin sanottu muinaiskarjalan kieli, jonka puhujia siirtyi rautakauden loppuvaiheessa ja keskiajalla myös Savoon, Vienan rannoille ja jopa Pohjois-Pohjanmaalle.
Jakamattoman Karjalan taloudellisen nousukauden alku oli 900-luvulla, jolloin karjalaiset kauppiaat myivät arvoturkiksia Olhavanjoen alajuoksulla olevan Laatokanlinnan kautta Novgorodiin, Kiovaan ja Bysanttiin, Volgan kautta myös Mesopotamiaan ja lähi-itään. Viipurin kautta Suomeen ja Ruotsiin.
Karjalaisten vanhimpia kauppapaikkoja olivat Viipuri, Käkisalmi ja Aunus. Karjalaiset kauppamiehet matkustivat Pohjanlahdelle meritse Suomenlahdelta, sekä Saimaan vesistön halki Pyhäjoen ja Oulujoen suistoihin. Vienanlahdelta Kemijoen kautta, ylittäen Maanselän, päätyen Perä-Pohjalan ja Kainuun vesistöjen kautta Kemin ja Oulun rannikoille.
Keskiaikaisia kauppapaikkoja olivat Suvannon Taipale ja Laatokan rannalla oleva Sortavala, Suma ja Vienan Kemi Vienanmeren rannikolla, Poventsa ja Suoju Äänisenjärven reunoilla. Karjalaisen asutuksen keskusalueita olivat Viipurinlahden ympäristö, Laatokan pohjoisrannikko, Karjalankannas, Äänisjärven ympäristö, Aunuksen seutu. Karjalaisia uudisasukkaita oli Savossa, Pohjois-Pohjanmaalla ja Vienan rannikoilla.
Novgrodin ruhtinas Jaroslav lähetti pappeja kastamaan karjalaisia kesällä 1227, pyrkimyksenään saada Karjala Novgorodin yhteyteen. Karjalaiset olivat Novgorodin liittolaisia ja osallistuivat Novgorodin liittolaisina hyökkäyksiin hämäläisiä, ruotsalaisia ja Balttian alueella olevia saksalaisia vastaan.
Karjalaiset kantoivat Lapinveroa Ruijasta Kuolan niemimaalle saakka.
Karjalaiset olivat itsenäisiä vielä vuonna 1269. Karjalaiset osallistuivat Novgorodin liittolaisina Venäjän sisäisiin kiistoihin, kapinaan ruhtinas Dimitriä vastaan. Ruhtinas Dimitri miehitti 1278 Karjalan, rangaistukseksi karjalaisten osallisuudesta kapinaan. Tuolloin Karjalankannas ja Laatokan karjala alistettiin Novgorodin vallan alaisuuteen.
Karjala joutui Novgorodin valtaan ilmeisesti 1280-luvulla, jolloin se muodosti Käkisalmesta (Korelasta) käsin hallitun alueen.
Stephen Gould
Stephen Gould on yhdysvaltalainen tenori. Häm suoritti opintonsa Bostonissa New England Conservatory of Music -oppilaitoksesa. Uransa alkuvaiheessa hän esiintyi oopperoiden ohella musikaaleissa.
Karjalan historia
Idän ja lännen välissä – Karjalan kansa jakaantuu
Karjalan asutus jakaantui keskiajalla, kun Karjala jaettiin Ruotsin ja Novgorodin ja siten katolisen ja ortodoksisen kirkon kesken. Uskonnollinen ero, kulttuuri- ja kauppayhteyksien suuntautuminen sekä muuttoliikkeet johtivat siihen, että Novgorodin puolella muinaiskarjalan kielestä kehittyi vähitellen karjalan kieli eli varsinaiskarjala. Ruotsin Karjalassa puhuttu kieli muodostui läntisten vaikutteiden voimasta ns. viipurinkarjalaksi ja lopulta suomen kielen kaakkoismurteiden ryhmäksi, jota nimitetään myös suomen kielen karjalaismurteiksi. Myös Savossa ja Pohjois-Karjalassa puhutut suomen savolaismurteet palautuvat muinaiskarjalaan. Pohjois-Karjalassa puhuttavissa suomen itäisissä savolaismurteissa on yhä runsaasti karjalan kielestä periytyvää sanastoa.
Stephen Gould
Gould on esiintynyt Richard Wagnerin oopperoiden solistina mm. Bayreuthin musiikkijuhlilla ja Wienin valtionoopperassa. Hän on laulanut suurten orkesteriteosten solistirooleissa mm. Beethovenin 9. sinfoniassa ja Gustav Mahlerin Das Lied von der Erdessä suurten kapellimestarien johtamissa esityksissä. Sykysyllä 2007 Gould lauloi Suomessa Arnold Schönbergin Gurre-Liederin Waldemarina Esa-Pekka Salosen johtaessa Radion sinfoniaorkesteria.
Karjalan historia
Idän ja lännen välissä – Karjalan kansa jakaantuu
Ristiretkiajalla Muinais-Karjala kuului Novgorodin kauppatasavallan vaikutuspiiriin. Ruotsalaiset valtasivat Karjalankannakselta Viipurin ja perustivat Ruotsin marski Torgils Knutsonin johdolla saaressa sijainneelle, entisen karjalaisen linnakkeen paikalle, Viipurin linnan 1293.
Karjalaiset nousivat kapinaan Käkisalmessa 1308, Novgorodin Karjalaan nimittämän lääninherra pajari Boris Konstantinovitsin ankaran verotuksen vuoksi, pyytäen Ruotsilta apua. Novgorod kukisti kapinan ja erotti Boris Konstantinovitsin. Toinen kapina puhkesi 1314, Novgorod kukisti kapinan ja surmasi vierasmaalaiset ja karjalaiset petturit. Novgorod rakensi Pähkinänlinnan Laatokan portiksi Nevajoen niskalle.
Kaluš
Kaluš on Ukrainan kaupunki Ivano-Frankivskin alueella Karpaattien juurella. Kaupungin asukasluku on 67 500 (2013). Kaupunki on Kalušin piirin hallintokeskus.
Karjalan historia
Idän ja lännen välissä – Karjalan kansa jakaantuu
Venäläiset kronikat mainitsevat karjalaisten sotaretkiä "jäämien" eli oletettavasti suomalaisten tai hämäläisten kimppuun vuonna 1040. Ruotsalaiset ja novgorodilaiset kilpailivat 1200-luvulla Suomen hallinnasta. Ruotsin tuella katolinen usko ja suomalainen asutus etenivät pohjoiseen ja itään päin. Karjalankannaksen länsiosa omaksui katolisen uskon ja siellä puhuttu kieli sai vaikutteita suomen länsimurteista.
Kaluš
Historia
Varhaisimmat maininnat Kalušista on merkitty paikalliseen kroniikkaan 27. toukokuuta 1437. Se on historiansa aikana kuulunut Itävalta-Unkarille ja Puolalle, ennen kuin se liitettiin Neuvosto-Venäjään ensimmäisen maailmansodan jälkeen.
Karjalan historia
Idän ja lännen välissä – Karjalan kansa jakaantuu
Karjalan kahtiajako vahvistettiin Pähkinäsaaren rauhansopimuksessa vuonna 1323, jolloin kolme pogostaa Äyräpää, Jääski ja Savilahti siirtyi Ruotsin hallintaan. Pähkinäsaaren rauhan raja jakoi Karjalan kahtia, karjala jaettiin ensimmäisen kerran Ruotsin ja Novgorodin kesken. Osa läntisistä pogostoista lienee siirtynyt Ruotsin valtaan jo aikaisemmin. Länsipuolelle rajaa jääneet karjalaiset kastettiin katoliseen uskoon. Karjalan puoliskot alkoivat tästä pitäen kehittyä eri suuntiin. Keskiajan mittaan uskonnollinen, kielellinen ja kulttuurinen vastakohtaisuus syveni ja rajakahakat ja hävitysretket yleistyivät.
Kaluš
Historia
Kaupungin arvon Kaluš sai vuonna 1939. Siellä oli vahva juutalaisväestö, joka kuitenkin hävitettiin natsien vainoissa toisessa maailmansodassa.
Karjalan historia
Idän ja lännen välissä – Karjalan kansa jakaantuu
Karjalaisten vaikutusalueet ulottuivat Vienanlahden länsirannikolle, jonne siirtyi asutusta Laatokan karjalasta ja Äänisen suunnalta. Pohjanlahti oli karjalaisten vaikutusaluetta, karjalaista asutusta oli Iijoella, Kemijoella ja Torniojoen alajuoksulla.
1100- ja 1200-luvuilla lähtien karjalainen asutus oli levinnyt Laatokan rannoilta Pohjois-Pohjanmaalle saakka. Karjalaisten nautintaoikeus Pohjois-Pohjanmaalla asetettiin kyseenalaiseksi ruotsin kuninkaan rajoittaessa karjalaisten kauppapurjehdusta Pohjanlahdella 1365. Oulunjoen suulla oli karjalaisten rakentama hirsinen linnake, jonka lääninherra Bo Joninpoika Grip valtasi. Karjalaiset hyökkäsivät Oulunjoen linnaa vastaan karjalaisen päällikön Vallitun johdolla v. 1377, hyökkäys päättyi karjalaisten tappioon.
Keskiajan kuluessa länsisuomalainen uudisasutus kuitenkin syrjäytti karjalaiset monin paikoin. Karjalaisasutuksen painopiste keskittyi enemmän Vienanmeren rantojen suunnalle. Vuonna 1473 Ruotsi rakennutti Olavinlinnan itärajalla uhkaavan sodan (vanha viha) vuoksi. Rajariidat kärjistyivät uudestaan vuonna 1555 Kustaa Vaasan sotaan.
Laatokan karjalan, Äänisen karjalan, Vienan rannikon ja Vienan karjalan sisämaan asukkaiden määrä oli 1500-luvun alussa yhteensä noin 105 000 henkeä. Suomen karjalan asukasluku vuonna 1560 oli noin 65 000 henkeä. Venäjän karjalan väkiluku oli 1560-luvulla noin 135 000 henkeä.
Ruotsin suurvallan aika – Ruotsi valloittaa lisää Karjalan alueita
Vuonna 1595 Täyssinän rauhassa Pohjois-Karjalan asutus jäi osittain Ruotsille. Vaikka ortodokseille oli myönnetty uskonnonvapaus, pyrkivät ruotsalaiset käännyttämään väestöä luterilaisuuteen, tosin heikolla menestyksellä. Käännytyspolitiikka, kulttuuriset seikat, sekä alueen raskaat verotusolot aiheuttivat ortodoksien laajan pakolaisliikkeen Venäjän puolelle parempiin oloihin.
Venäjän sisäiset valtataistelut veivät 1600-luvulla maan sekasortoon, johon Ruotsikin sekaantui. Palkkioksi eräälle vallantavoittelijalle annetusta tuesta Ruotsille oli luvattu Laatokan Karjala. Ruotsi valloitti Käkisalmen kaupungin vuonna 1611 ja sai Stolbovan rauhassa vuonna 1617 Käkisalmen läänin ja Inkerinmaan alueen, joista muodostettiin kenraalikuvernöörikunta. Rauhan jälkeen alkoi savolaisten ja länsikarjalaisten muuttoliike tyhjentyneille tiloille. Käkisalmen Karjalasta muodostui alue, jossa asui sekaisin kantaväestöä ja tulokkaita. Ruotsi ryhtyi käännyttämään ortodoksista väestöä luterilaiseksi ja verottamaan sitä ankarasti. Suurin osa ihmisistä pakeni Venäjän puolelle, noin 11 000 henkeä, joista osa päätyi Tverin alueelle. Tästä syntyi Tverin Karjala, jossa on yhä karjalaista asutusta ja muun muassa oma karjalan kirjakieli. Ruotsin puolelle jäänyt väestö kääntyi luterilaisiksi. Pakolaisten tilalle siirrettiin uutta luterilaista väestöä Savosta ja Länsi-Karjalasta.
1600-luvun väestömuutos Karjalassa
1600-luvulla Ruotsin alaisuuteen joutui sotien seurauksena ortodoksisia karjalaisia, joita asui silloisen Käkisalmen läänin (muun muassa nykyinen Pohjois-Karjala) alueella. Tätä ortodoksiväestöä pakeni sotien ja uskonnollisen vainon vuoksi muun muassa Tverin alueelle. Monissa pitäjissä paikalleen jääneet ortodoksit kääntyivät muutaman sukupolven kuluessa luterilaisiksi. Tyhjiksi jääneille maille taas tuli luterilaista väestöä, joka läänin pohjois- ja keskiosissa oli suurelta osin savolaistaustaista. Näitäkin Karjalan uusia asukkaita alettiin vähitellen kutsua karjalaisiksi. Heidän perujaan Pohjois-Karjalassa puhuttu murre liittyy savolaismurteisiin eikä eteläisemmässä Karjalassa puhuttuihin kaakkoismurteisiin. Käkisalmen läänin eteläosassa Karjalankannaksella tyhjiksi jääneet alueet asutettiin paljolti Länsi-Karjalasta eli Äyräpään, Jääsken ja Lappeen kihlakunnista käsin, mistä syystä läänin eteläosan murre on ollut suomen kielen kaakkoismurretta eli karjalaismurretta.
Ruptuurisodassa vuosina 1656–1657 Venäjä hyökkäsi Inkerinmaalle ja Karjalaan. Ortodoksiset talonpojat liittyivät hyökkääjiin ja aloittivat väkivallan luterilaisia vastaan. Venäläisten vetäytyessä heitä seurasi rajan taakse suuri joukko ortodoksiväestöä, ja sodan jälkeisinä vuosina koko Ruotsin vallan ajan jatkunut muuttoliike muuttui joukkopaoksi. Monin paikoin ortodoksiväestö pakeni kokonaisuudessaan Venäjälle, missä se muodosti muun muassa tverin-, tihvinän-, novgorodin- eli valdainkarjalaisten ja djorzhan- eli zubtsovinkarjalaisten ryhmät. Arvioiden mukaan Ruptuurisodan aikana pakeni 15 000 henkeä Venäjälle. Karjalasta pakeni väkeä venäjälle 1600-luvulla yhteensä yli 30 000 henkeä.
Venäjän menetettyä Käkisalmen läänin, Aunuksen läänin merkitys kasvoi, lääniin liitettiin Novgorodin Lapin pogostat ja Aunuksen kaupunkiin rakennettiin linnoitus.
Suuressa Pohjan sodassa Ruotsi menetti Laatokan Karjalan ja Viipurin. Se yritti vallata alueita takaisin, mutta Turun rauhassa vuonna 1743 raja siirtyi vielä lisää länteen päin ja Savonlinnakin jäi venäläisille. Venäjään liitetystä alueesta muodostui Vanhan Suomen kuvernementti, joka säilytti entiset lakinsa ja uskontonsa.
Viipurin lääni ja Itä-Karjala Venäjän vallan aikana
Vuonna 1809 koko Suomi liitettiin Venäjään, ja siihen liitettiin Vanhasta Suomesta Viipurin lääni, joka yhdessä Pohjois-Karjalan kanssa muodosti Suomen Karjalan vuosina 1812–1940. Venäjän Karjalaan sisältyivät Viena ja Aunus ja sen keskukseksi vakiintui vuonna 1703 perustettu Äänisen rannoilla sijaitseva Petroskoi. Elias Lönnrot keräsi suurimman osan Kalevalan runoista Pohjois- ja Vienan Karjalasta. Suomessa vallitsi Karjala-innostus, joka synnytti karelianismina tunnetun taidesuuntauksen.
Suur-Suomi-haaveita puolin ja toisin
pienoiskuva|Heimoaatteen innoittama Itä-Karjalan lippu, jota käytettiin lähinnä Suomessa. Itä-Karjalassa lippu oli käytössä heimosotien ja jatkosodan suomalaismiehityksen aikana. Neuvostoliiton hajoamisen jälkeen lippua on voitu käyttää Venäjälläkin. Se oli myös ehdolla Karjalan tasavallan lipuksi. Tarton rauhassa vuonna 1920 määriteltiin itsenäisen Suomen rajat. Venäjän sisällissodan vuoksi myös Vienan ja Aunuksen karjalaisilla oli pyrkimyksiä itsenäistyä tai liittyä Suomeen (katso: Itäkarjalaisten kansannousu) osana niin sanottuja heimosotia. Suomessakin virisi Suur-Suomi-ajatus, jossa Venäjän karjalaiset alueet liitettäisiin osaksi Suomea. Joitakin vapaaehtoisia retkikuntia lukuun ottamatta suunnitelma jäi vielä tuolloin ajatuksen tasolle. Venäjän puoleisista alueista muodostettiin vuonna 1923 Karjalan Autonominen Sosialistinen Neuvostotasavalta. Muuttoliikkeen ja väestönsiirtojen seurauksena alue venäläistyi huomattavissa määrin.
Sotien vaikutus Karjalan asutukseen
Osa pakolaisista asettui nykyisille karjalaisalueille Venäjän Karjalassa. Heidän tilalleen tuli lisää länsikarjalais- ja savolaisasutusta varsinkin Pohjois-Karjalaan. Suomen Etelä-Karjalan maakunnassa puhuttavan kielen katsotaan edustavan suomen kaakkoismurteita, kun taas Pohjois-Karjalassa puhutaan murretutkijoiden mukaan suomen kielen savolaismurteita. Murreraja kulkee Luumäeltä ja Savitaipaleelta Parikkalan kunnan tienoille. Murteesta huolimatta pohjoiskarjalaisiakin pidetään karjalaisina eikä savolaisina.
Muutamin paikoin kantaväestöä jäi saarekkeiksi tulokkaiden keskelle ja esimerkiksi Lempaalassa ja Raudussa he muodostivat merkittäviä ja omaleimaisia väestöryhmiä, joihin kuului muun muassa runonlaulaja Larin Paraske. Hän itse kuului inkerikkojen kansaan, eikä karjalaisten. Läntisin keskiaikaisesta Käkisalmen Karjalasta polveutuva vähemmistöryhmä löytyy Parikkalasta. Suomessa ns. Laatokan Karjalan väestö jäi lähes kokonaan paikalleen. Nykyisessä Suomen Pohjois-Karjalassakin kantaväestön jälkeläisten osuus on muutamin paikoin merkittävä, yleensä maakunta edustaa kuitenkin Täyssinän rauhan jälkeistä uudisasutusaluetta. Pähkinäsaaren rauhan rajan itäpuolella ja Inkerinmaalla asui ruptuurisodan jälkeen etnisesti hyvin kirjavaa väestöä aina toiseen maailmansotaan ja Neuvostoliitossa suoritettuihin etnisiin puhdistuksiin asti. Suomen lähialueilla puhutulla karjalan kielellä sekä suomen savolais- ja kaakkoismurteilla on monia yhteisiä piirteitä, joita ei esiinny suomen läntisissä murteissa.
Evakkojen kaikkialle Suomeen asuttamisen vuoksi karjalaiset ovat levittäytyneet laajalle. Monilla suomalaisilla on karjalaiset juuret. Evakkokarjalaiset joutuivat kärsimään kulttuurieroihin liittyvistä ennakkoluuloista. Karjalaiset ovat muita Suomen heimoja enemmän pyrkineet säilyttämään omaleimaisuutensa. Tämä on johtunut paljolti siitä, että heiltä katkaistiin yhteys omaan maahansa. Karjalan Liitto on suurin tätä edistävä karjalaisjärjestö.
DFDS LISCO
DFDS LISCO oli liettualainen laivayhtiö. Yhtiö liikennöi kuudella aluksellaan eteläisellä Itämerellä Liettuan, Saksan ja Ruotsin välillä. DFDS LISCO syntyi vuonna 2001, kun DFDS Tor Line osti Liettuan suurimman laivayhtiön, Lithuanian Shipping Companyn (LISCO).
Karjalan historia
Siirtokarjalaiset
Talvisodassa Suomi menetti Karjalankannaksen ja Laatokan Karjalan, joiden asukkaat joutuivat evakkoon. Karjalaiset kunnat ja seurakunnat perustivat Karjalan Liiton, karjalaisten etujärjestön. Jatkosodassa suomalaiset valtasivat menetetyt alueet takaisin ja evakot palasivat kotiseuduilleen. Suomalaiset myös pyrkivät Mannerheimin johdolla heimoaatteen nimissä vapauttamaan Neuvostoliiton karjalaiset ja liittämään luovutetut alueet Suomeen, mikä tehtiinkin. Jatkosodan rauhanehdoissa raja palautettiin taas vuoden 1940 linjalle ja noin 407 000 Suomen karjalaista menetti kotinsa uudelleen.
DFDS LISCO
DFDS LISCO siirtyi 13. heinäkuuta 2010 historiaan, kun DFDS-konsernin laivaliikennetoiminnot yhdistettiin. Näin siitä tuli osa uutta DFDS Seaways-yksikköä. Myöhemmin DFDS LISCO-brändi muiden yhdistettyjen brändien kanssa katoaa lopullisesti ja korvautuu DFDS Seaways-brändillä.
Laivasto
thumb|Lisco Gloria matkalla Liettuan Klaipėdasta kohti Saksan Kieliä.
Alexander von Middendorff
thumb|Alexander Theodor von Middendorff (n. 1880) Alexander Theodor von Middendorff (18. elokuuta (J: 6. elokuuta) 1815 Pietari – 28. tammikuuta (J: 16. tammikuuta) 1894 Hellenurme, Liivinmaan kuvernementti) oli venäläinen eläintieteilijä ja tutkimusmatkailija.
Karjalan historia
Suljetuista rajoista lähialueyhteistyöhön
Nykyaikana luovutettu Karjala, Suomen karjalaisen heimon kotiseutu, on Neuvostoliiton jäljiltä surkeassa tilassa, infrastruktuuri täysin rappeutunutta ja ympäristöasiat hoidettu leväperäisesti. Neuvostoliiton hajoaminen ja rajojen avautuminen on synnyttänyt Suomen ja Venäjän Karjaloiden kesken lähialueyhteistyötä ja mm. suomalainen Juminkeko-säätiö pyrkii ylläpitämään itäkarjalaista kulttuuria runonlaulajineen ja kylineen. Myös palautuskeskustelu lisääntyi hajoamisen jälkeen.
Alexander von Middendorff
Middendorff oli baltiansaksalaista sukua. Hän kävi koulunsa Pietarissa, jonka jälkeen hän opiskeli lääkäriksi Tarton yliopistossa, missä väitteli tohtoriksi 1837. Hän jatkoi opintojaan Berliinissä, Erlangenissa, Wienissä ja Breslaussa. 1839 hänet nimitettiin Kiovan yliopiston eläintieteen apulaisprofessoriksi. Pian tämän jälkeen hän osallistui Karl Ernst von Baerin johtamalle tutkimusmatkalle Kuolan niemimaalle.
Vuosina 1843–1845 hän osallistui Pietarin tiedeakatemian Taimyrin niemimaalle ja Ohotanmeren rannikolle suuntautuneelle tutkimusmatkalle. Hän julkaisi tutkimustuloksensa teoksessa Reise in den äussersten Norden und Osten Sibiriens (1848–1875), jossa hän selvitteli ikiroudan vaikutusta kasvien ja eläinten esiintymiseen. Kesällä 1867 hän matkusti Islannissa ja Novaja Zemljalla. Lintujen muutosta Venäjällä hän kirjoitti teoksessaan Die Isepiptesen Russlands (1855). Beiträge zu einer Malacozoologia Rossica (1848–1849) oli tutkielma Venäjän nilviäisistä.
Middendorffin kunniaksi on nimetty Middendorffinniemi Novaja Zemljalla, Middendorffinlahti Taimyrin niemimaalla ja kodiakinkarhu (Ursus arctos middendorffi).
Middendorff nimesi linnuista ainakin ohotansirkkalinnun (Locustella ochotensis).
Behra-Porsche
Behra-Porsche oli ranskalainen Formula 1 -talli, joka osallistui sarjaan tallina kaudella ja valmistajana kaudella. Talli osallistui vain neljään kilpailuun eikä saanut yhtään MM-pistettä. Tallin parhaaksi sijoitukseksi jäi Fred Gamblen ajama kymmenes sija vuoden 1960 Italian GP:stä.
Pyrofosforihappo
Pyrofosforihappo eli difosforihappo (H4P2O7) on yksi fosforin happihapoista. Se on vahvuudeltaan keskivahva happo.
Ominaisuudet
Pyrofosforihappo on huoneenlämpötilassa kiinteää väritöntä ainetta. Sillä on kaksi kidemuotoa; metastabiili muoto, jonka sulamispiste on 54,3 °C ja stabiilimpi muoto, joka sulaa lämpötilassa 71,5 °C. Sulassa tilassa muodostuu seos, joka sisältää pyrofosforihapon lisäksi myös muita polyfosforihappoja. Yhdiste on tetraproottinen eli sillä on 4 hapanta protonia, jotka se kykenee luovuttamaan. Kaksi ensimmäistä protolyysireaktiota ovat keskivahvoja, seuraavat heikkoja eli eivät tapahdu täydellisesti. Pyrofosforihappo on hieman fosforihappoa vahvempi happo. Yhdiste liukenee erittäin hyvin veteen, mutta hajoaa vesiliuoksissa helposti fosforihapoksi. Pyrofosforihappo liukenee myös etanoliin.
Pyrofosforihappoa voidaan valmistaa ioninvaihdolla natriumpyrosulfaattiliuoksista. Kiinteää yhdistettä voidaan valmistaa lyijypyrosulfaatin ja divetysulfidin välisellä reaktiolla.
Darcs
Darcs on Haskell-ohjelmointikielellä toteutettu hajautettu versionhallintajärjestelmä. Sen pääkehittäjä on David Roundy. Ohjelman nimi on akronyymi sanoista "David's Advanced Revision Control System". Nimi kirjoitetaan usein kokonaan pienillä kirjaimilla, paitsi lauseen alussa.
Darcs kutsuu tallennettuja versioita päivityksiksi (patch). Darcsin erikoisiin ominaisuuksiin kuuluu se, että käyttäjällä on suuri valta hyväksyä tai hylätä lähetetyt ja vastaanotetut päivitykset, joten käyttäjä voi päivittää tarvittaessa vain osan ohjelmakoodista tai käyttää vain tietyistä lähteistä tulleita päivityksiä. Päivitysten keskinäiseen järjestäytymiseen ja yhdistymiseen on omat sääntönsä, joita kehittäjä kutsuu päivitysteoriaksi (Theory of patches).
Kritiikki
Darcsia on kritisoitu muun muassa sen suorituskyvystä. Eräistä tilanteista seuraa muutosten yhdistämisen eksponentiaalinen kasvu.
Puriini
Nukleiinihapoissa puriineja on kahta tyyppiä: adeniini (A) ja guaniini (G). DNA:n kaksoiskierre muodostuu puriinien pariutuessa vetysidoksin pyrimidiinien kanssa. Adeniini pariutuu tymiinin tai urasiilin kanssa ja guaniini pariutuu sytosiinin kanssa. Emäkset ovat kiinnittyneinä DNA:n tai RNA:n sokeriosan ykköshiileen.
On myös muita puriinirakenteisia emäksiä, jotka eivät ole osana nukleiinihappoja. Tällainen on esimerkiksi kofeiini.
Puriinien biosynteesistä
Puriinirengas tuotetaan elävissä soluissa aspartaatista, glutamiinista, glysiinistä, N-10-formyylitetrahydrofolaatista ja N-5,N-10-metyylitetrahydrofolaatista. Puriinien biosynteesissä tarvitaan myös lukuisia entsyymejä ja muita molekyylejä.