cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Hakassin kieli
Kielen tutkiminen
Hakassin kielen tutkiminen ja tallentaminen aloitettiin 1800-luvun puolivälissä. Suomalainen kielitieteilijä M. A. Castrén oli yksi ensimmäinen hakassin kielen tutkijoista. Matkallaan Keski-Aasian pohjoisosaan 1845–1849 Castrén kirjoitti tutkielman koibaalin murteesta ja tallensi kansanrunoutta. Wilhelm Radloff matkusteli Etelä-Siperian alueella erityisesti 1859–1870 välisenä aikana. Hän puolestaan julkaisi yhdessä eräiden muiden tutkijoiden kanssa neljäosaisen sanakirjan ja kymmenosaisen sarjan turkkilaisia kieliä käsitteleviä tekstejä. Sarjan toinen osa käsitteli Radloffin keräämää hakassimateriaalia, jotka oli käännetty saksaksi. Sarjan yhdeksäs osa käsitteli myös hakassin kieltä ja se oli Radloffin oppilaan Katanovin tekemä. Katanov itse oli hakassi ja kuului sagai-murreryhmään.
Kirjakieli
Hakassin kirjakieli kehitettiin vasta Venäjän vallankumouksen jälkeen Neuvostoliitossa. Kirjakieli pohjautuu keskisiin sagain ja katšan murteisiin. Beltirin murre on omaksunut paljon vaikutteita sagain murteesta ja koibaalin murre puolestaan katšan murteesta. Hakassille kehitettiin kyrillinen kirjaimisto vuonna 1924, johon lisättiin joitain lisäkirjaimia. Kyrillinen kirjaimisto korvattiin latinalaisella kirjaimistolla vuonna 1929, mutta vuonna 1939 siirryttiin takaisin kyrilliseen kirjaimistoon. Hakassien suunnitelman mukaan hakassin kieltä olisi tarkoitus siirtyä kirjoittamaan uusilla turkin kielen kirjaimistoon perustuvalla latinalaisella kirjaimistolla vuonna 2010.
Vladimir Mjasištšev
Vladimir Mihailovitš Mjasištšev (, 1902–1978) oli neuvostoliittolainen lentokonesuunnittelija.
Hän valmistui insinööriksi Moskovan teknillisestä valtionyliopistosta vuonna 1926. Hän työskenteli Tupolevin suunnittelutoimistossa ja osallistui muun muassa TB-1, TB-3 ja Tupolev ANT-20 -lentokoneiden suunnitteluun.
Vuonna 1938 hänet pidätettiin ja siirrettiin toimimaan NKVD:n alaisessa suunnittelutoimisto 29:ssä Moskovassa Ulitsa Radiolla. Kyseisessä suunnittelutoimistossa oli vanki-statuksella työskentelemässä myös muita johtavia neuvostoliittolaisia lentokonesuunnittelijoita, mm. Tupolev.
Hän työskenteli Vladimir Petljakovin alaisuudessa osallistuen Petljakov Pe-2 -pommittajan suunnitteluun. Vuonna 1940 hän vapautui työleiriltä ja sai oman suunnittelutoimiston johdettavakseen. Hän suunnitteli pitkän kantaman pommikonetta Mjasištšev DVB-102.
Vuosina 1946–1951 hän johti Moskovan ilmailuinstituutin lentotekniikan osastoa. Vuonna 1956 hänet nimettiin pääsuunnittelijaksi. Vuosina 1960–1967 hän johti TsAGI-tutkimuslaitosta. Vuosina 1967–1978 hän oli pääsuunnittelijana kokeellisessa lentokonetehtaassa, joka sai hänen nimensä vuonna 1981.
Vuonna 1957 hän sai Lenin-palkinnon. Hänellä oli kenraalimajurin arvo vuodelta 1944.
Myasištšev suunnitteli mm.
Väinö Luutonen
Väinö ”Isi” Luutonen (9. huhtikuuta 1889 Ruovesi – 22. elokuuta 1974 Tampere ) oli suomalainen näyttelijä. Hän aloitti uransa raittiusseura Taiston näyttämöllä, josta Luutonen siirtyi Tampereen Työväen Teatteriin vuonna 1911. Lisäksi hän esiintyi useana kesänä Pyynikin kesäteatterissa. Luutonen jäi eläkkeelle Tampereen Työväen Teatterista vuonna 1955.
Luutosella oli pieni rooli seitsemässä elokuvassa. Luutonen näytteli muun muassa Tuomas-isäntää Wilho Ilmarin elokuvassa Pitkäjärveläiset. Hän näytteli myös laivapoikaa elokuvassa Kaunis Veera eli Ballaadi Saimaalta, Salmista Niskavuoren Hetassa sekä Väinö Länsilehtoa viimeiseksi jääneessä elokuvassaan Elokuu.
Luutonen kuoli 85-vuotiaana vuonna 1974.
Jyväskylän ammattikorkeakoulun opiskelijakunta JAMKO
Jyväskylän ammattikorkeakoulun opiskelijakunta JAMKO on Jyväskylän Ammattikorkeakoulussa toimiva opiskelijakunta, jonka toiminta perustuu ammattikorkeakoululain opiskelijakuntapykälään 41§.
JAMKO on Suomen opiskelijakuntien liitto – SAMOK in jäsen.
Organisaatio
Opiskelijakunnassa on vuosittain valittavat luottamustoimijoista koostuvat edustajisto ja hallitus, sekä palkattua henkilöstöä.
Edustajisto
JAMKOssa ylintä päätäntävaltaa käyttää opiskelijoista koostuva edustajisto, johon kuuluu 21 varsinaista ja 21 varajäsentä. Edustajiston kausi on yksi kalenterivuosi. Edustajisto valitsee JAMKOn operatiivista toimintaa toteuttamaan hallituksen. Virallisena kokouskielenä on suomi. Kokouksiin on mahdollista osallistua etänä.
Vuonna 2022 järjestetyissä edustajistovaaleissa oli ehdolla 38 henkilöä, joista 21 valittiin varsinaiseksi jäseneksi ja 17 varajäseneksi.
7TP
7TP oli Puolassa ennen toista maailmansotaa valmistettu ja sen aikana käytetty kevyt panssarivaunu. Vaunua valmistettiin vuodesta 1935 vuoteen 1939. Suorituskyvyltään vaunu oli sinänsä parempi, kuin esimerkiksi saksalainen PzKpfw II, mutta esimerkiksi huolto-ongelmat ja asevoimien muut heikkoudet vaikeuttivat sen käyttöä. Vaunua valmistettiin kahtena muotona, joista toinen oli kaksitorninen ja aseistettu konekiväärein. Toinen ja yleisempi oli yksitorninen ja aseistettu Bofors 37mm-tykillä.
Jyväskylän ammattikorkeakoulun opiskelijakunta JAMKO
Henkilöstö
Opiskelijakunnan toimistolla on 5 palkattua työntekijää.
7TP
Suunnittelu
thumb|vasen|Kaksitorninen malli. thumb|vasen|Vaunuja muodostelmassa. Puola oli tilannut vuonna 1931 38 kaksitornista Vickers E-panssarivaunua vanhojen FT-17-vaunujensa seuraajaksi. Vaunun suorityskyky ei kuitenkaan vastannut odotuksia. Panssarointi oli ohut ja moottori alitehoinen. Ongelmiin päätettiin vastata suunnittelemalla kotimainen panssarivaunutyyppi. Państwowe Zakłady Inżynieryjne eli PZInż alkoi rakennuttaa ensimmäistä kahta prototyyppiä 19. tammikuuta 1933. Prototyypit tunnettiin nimellä VAU-33 eli Vickers-Armstrong-Ursus [19]33. Suunnittelutyöt olivat valmiit 24. kesäkuuta ja ensimmäinen vaunu valmistui elokuussa 1934. 16. elokuuta – 1. syyskuuta vaunua koeajettiin 1 100 kilometriä. Toinen prototyyppi annettiin panssaroitujen aseiden koekeskukselle (Centrum Wyszkolenia Broni Pancernych eli CWBrPanc) 13. elokuuta 1935. Vuoden 1934 loppupuolella Varsovalainen WIBI (Wojskowy Instytut Badań Inżynierii) aloitti yhteistyössä PZInż:n kanssa jatkokehitellyn mallin suunnittelun. Tuloksena oli 7TP eli 7-tonnin puolalainen.
Jyväskylän ammattikorkeakoulun opiskelijakunta JAMKO
Vuosittaiset tapahtumat
Tursajaiset on JAMKin uusille opiskelijoille suunnattu opiskelijatapahtuma. Tursajaisten osallistujat pukeutuvat teeman mukaisesti erilaisiin asuihin ja suorittavat tehtävärasteja eri puolilla Jyväskylän kaupunkia.
7TP
Suunnittelu
18. maaliskuuta 1935 tilattiin ensimmäinen 22 vaunun sarja. Vain neljä valmistui samana vuonna ja loput seuraavana. Ensimmäiset 7TP-vaunut olivat prototyyppien tapaan kaksitornisia ja varustettu vain konekiväärein. Espanjan sisällissodan kokemukset toivat peliin kuitenkin uusia havaintoja panssarivaunujen tehosta. Esimerkiksi uudet saksalaiset ja italialaiset panssarintorjuntatykit olivat osoittaneet tehonsa vaunuja vastaan. Armeijan tarjastaja kenraalimajuri Tadeusz Piskor puolsi panssarivaunujen kehittämisen jatkamista, mutta armeijan esikuntapäällikkö prikaatinkenraali Wacław Stachiewicz vastusti niitä kalliina ja haavoittuvaisina. Hanke eteni lopulta, mutta odotettua varovaisemmin. Nyt sovittiin, että tulevat vaunut valmistettaisiin yksitornisina ja varustettuna 37 mm tykillä.
7TP sai jonkin verran lisärahoitusta, kun Puola myi useita Renault FT-vaunuja Kiinaan ja Uruguayhin lokakuun 1936 ja tammikuun 1937 välillä. Uruguayhin myydyt vaunut päätyivät tosin neuvostoliittolaisten välikäsien kautta Espanjan sisällissodan rintamalle. Toisen maailmansodan alkaessa myöhään kesällä 1939 valmiina oli 108 yksitornista, 24 kaksitornista ja neljä prototyyppiasteen 7TP-vaunua.
Piirteet
Vaunun panssarointi tehtiin pintakarkaistusta terässeoksesta. Panssarilevyt niitattiin yhteen, koska panssarilevyjen hitsauksesta ei tuolloin ollut kokemusta tai siihen tarvittavaa laitteistoa. 7TP:n pääase oli 37 mm Bofors wz.37 L/45. Vaunussa tykille oli mukana 80 ammusta ja niistä neljä heti käytettävissä tykkitornissa. Tykin ohella vaunussa oli koaksaalinen 7,92 mm wz.30-konekivääri. Konekivääri oli kopio amerikkalaisesta Colt-Browning M1917A1-konekivääristä. Kaksitornisissa malleissa konekivääri saatettiin irrottaa ja poistaa vaunusta taistelukäyttöön muualla, mutta yksitornisissa malleissa tämä ei ollut mahdollista. Vaunun dieselmoottori Saurer VBLDb 8,550cc oli teholtaan 81 kW. Polttoainesäiliön tilavuus oli 170 litraa.
Käyttö
thumb|Museossa. Saksan hyökätessä Puolaan vuonna 1939 7TP-vaunuja oli käytössä 1. 2. ja 3. kevyessä panssarivaunupataljoonassa Preussin reserviarmeijassa. Vaunuja käytettiin vastaamaan siellä täällä nopeasti muuttuvaan tilanteeseen. Sodan aikana tuhoutuneista vaunuista noin 50 % eli 70 kappaletta menetettiin vihollisen tulituksessa. 13 hajosi teknisten syiden takia, 15 menetettiin polttoaineen loputtua ja 21 antautui. Saksalaiset valtasivat antautuneista vaunuista 20 ja Neuvostoliitto yhden. 20 vaunua ylittivät rajan Romaniaan, jossa ne internoitiin. 7TP oli joiltakin ominaisuuksiltaan parempi, kuin esimerkiksi vastaava saksalainen vaunu PzKpfw II. Suurempi tykki ja painavampi ammus mahdollistivat kohteen tuhoamisen kilpailijaa kauempaa. Kokonaisuudessaan vaunu kärsi kuitenkin huolto-ongelmista, upseerien huonosta koulutuksesta ja Puolan asevoimien muista heikkouksista. Esimerkiksi omien ilmavoimien tuhoutuminen teki panssarivaunujen operaatiotoiminnasta hyvin vaikeaa.
Kyrö
Kyrö voi tarkoittaa seuraavia asioita:
IKBAL
IKBAL eli Ismon Karkean Brutaalit Aavikko Levyt on Läjä Äijälän Torniossa vuonna 1979 perustama levy-yhtiö, joka julkaisi muun muassa Aavikon koneen ja moottorin kaksi ensimmäistä singleä, Terveiden Käsien levyt Rock laahausta vastaan ja II, jotka ovat ensimmäisiä tunnettuja suomalaisia hardcore punk-julkaisuja sekä Billy Boysin kaksi ensimmäistä singleä.
IKBALin ensimmäinen julkaisu oli monotonisia äänimaailmoja esitelleen Aavikon kone ja moottori -trion single Karavaani ja vuotta myöhemmin ilmestyi Rakkaudella sinulle. IKBALin ensimmäiset julkaisut ovat yksipuolisia 7" singlejä tai EP:tä.
Mauno Pekkala
Mauno Pekkala (27. tammikuuta 1890 Sysmä – 30. kesäkuuta 1952 Helsinki) oli suomalainen Metsähallituksen pääjohtaja ja vasemmistolainen poliitikko. Hän oli ainoa Suomen Kansan Demokraattista Liittoa (SKDL) edustanut Suomen pääministeri. Pekkalan hallitus istui 26. maaliskuuta 1946 – 29. heinäkuuta 1948. Ministeripäiviä hänelle kertyi kaikkiaan 2 625.
Henkilöhistoriaa
Mauno Pekkalan vanhemmat olivat metsätyönjohtaja Johan Oskari Pekkala ja Amanda Matilda Grönroos. Hän pääsi ylioppilaaksi 1909, suoritti metsänhoitajan tutkinnon 1913 ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1921.
Pekkala oli Pellervo-seuran metsäosaston toimistossa konsulttina 1914–1917 ja sitten metsähallituksessa vt. metsänhoitajana 1917–1919, metsänmyyntiasiain esittelijänä 1919–1920, vt. yksityismetsien ylitarkastajana 1920–1921, metsäneuvoksena ja maankäyttöosaston päällikkönä 1921–1932 sekä vt. ylijohtajana 1928–1929 ja vuodesta 1932. Viimeksi Pekkala oli metsähallituksen pääjohtajana vuosina 1944–1952.
Pekkala toimi Metsätaloudellisen aikakauskirjan vastaavana toimittajana 1917–1921, Suomen metsänhoitoyhdistyksen sihteerinä 1919–1920, Suomen metsätieteellisen seuran varapuheenjohtajana 1925–1926 sekä puheenjohtajana 1926–1927, Pienviljelijäin liiton liittotoimikunnan jäsenenä ja puheenjohtajana vuodesta 1927 ja Keskusmetsäseura Tapion hallintoneuvoston ja johtokunnan jäsenenä sekä johtokunnan varapuheenjohtajana vuodesta 1928.
Poliittinen ura
Pekkala valittiin eduskuntaan vuoden 1927 vaaleissa Suomen Sosialidemokraattisen Puolueen (SDP) listoilta. Hän oli valittaessa Väinö Tannerin hallituksen maatalousministerinä. Hän nousi myös SDP:n puoluetoimikuntaan. Puolueessa Pekkala oli ennen sotia vahvasti Väinö Tannerin linjan kannattaja.
Sota-aikana
Vuodet 1939–1942 Pekkala toimi valtiovarainministerinä kolmessa eri hallituksessa. Hän vastusti voimakkaasti jatkosotaa edeltänyttä armeijan liikekannellepanoa. Pekkala varoitti Helsingissä Neuvostoliiton tiedustelupäällikkönä toiminutta Jelisei Jelisejeviä Saksan hyökkäyksestä ja Suomen osallistumisesta siihen. Pekkala luovutti Jelisejeville tiedot presidentti Risto Rytin hallitukselle 31. toukokuuta 1941 esittämästä tilannekatsauksesta. Josif Stalin ei kuitenkaan uskonut Jelisejevin hänelle välittämiä tietoja tai pitänyt saksalaisten aiheuttamaa uhkaa tarpeeksi vakavana eikä siksi ryhtynyt tarvittaviin toimiin hyökkäyksen varalta.
Jatkosodan aikana hän kuitenkin riitautui puolueensa ja Tannerin kanssa Saksaan nojaavasta sotapolitiikasta, erosi hallituksesta ja siirtyi niin sanotun rauhanopposition linjoille. Tämän vuoksi häntä ei myöskään nostettu esiin sotasyyllisyysoikeudenkäynnissä, vaikka hän oli ollut puolueensa korkein ministeri jatkosodan alkaessa. Jatkosodan jälkeen Pekkala nousi esiin puolueensa sotavuosien politiikan arvostelijana ja hänestä tuli salkuton ministeri Paasikiven II hallitukseen. Kun SDP ei Pekkalan toiveiden mukaan tehnyt vuoden 1945 eduskuntavaaleissa vaaliliittoa SKDL:n kanssa, hän meni eduskuntaan SKDL:n eikä SDP:n ehdokkaana, mistä seurasi puoluetoimikunnasta ja lopulta koko SDP:stä erottaminen. Vaalien jälkeen hän tuli puolustusministeriksi Paasikiven III hallitukseen "sosialidemokraattina" vaikka liittyi pian SKDL:n jäseneksi. Tämä herätti pahaa verta vanhassa puolueessa.
Pääministerinä
Paasikiven noustua presidentiksi Mauno Pekkalasta tuli pääministeri. Pekkala johti pääministerinä muun muassa Suomen valtuuskuntaa Pariisin rauhanneuvotteluissa vuosina 1946–1947 samoin kuin neuvoteltaessa YYA-sopimuksesta, jonka hän myös allekirjoitti Vjatšeslav Molotovin kanssa Moskovassa 6. huhtikuuta 1948. Jälkimmäisissä neuvotteluissa Pekkala jäi kuitenkin Urho Kekkosen ja J. O. Söderhjelmin varjoon. Keväällä 1948 hän johti ministerivaliokuntaa, joka tutki väitteitä kommunistien kaappaushankkeista.
Pekkala valittiin SKDL:n sisällä toimineen Sosialistisen Yhtenäisyyspuolueen puoluetoimikuntaan perustavassa kokouksessa 22. maaliskuuta 1946, ja hän uusi paikkansa vuosien 1947 ja 1951 puoluekokouksissa. Pekkala toimi SYP:n edustajana myös SKDL:n liittotoimikunnassa vuosina 1946–1952.
Pekkalan epäsäännölliset elämäntavat ja niin sanottu häilyväisyys herättivät kritiikkiä. Paheksuntaa on herättänyt erityisesti se, että Pariisin rauhanneuvotteluissa hän oli puoluetoveriensa neuvosta antanut Suomen valtuuskunnan puheen etukäteen Molotovin tarkastettavaksi, ja siitä jouduttiin poistamaan aluepalautustoiveisiin viitanneet kohdat. Hän vältteli muulloinkin Neuvostoliiton edustajien ärsyttämistä.
Pekkalan hallitus toteutti kaudellaan useita merkittäviä lakeja. Se hoiti sotien aiheuttamat korvaus-, maahankinta- ja rauhansopimus- ja muut asiat ja käsitteli sotavuosina lykättyjä uudistuksia, kuten sosiaalisen lainsäädännön – varsinkin työlainsäädännön – kehittäminen, ja antoi esitykset työntekijän vuosilomalaista, työaikalaista, työtuomioistuimesta ja työehtosopimuslaista. Vuonna 1948 hallitus teki esityksen lapsilisästä. Lisäksi on arvioitu, että Pekkalan, kuten myös sisäministeri Yrjö Leinon, maltillisuus ja verkkaisuus päätöksenteossa estivät kommunisteja johtamasta kehitystä Suomessa samaan suuntaan kuin kansandemokratioiksi kehittyneissä Itä-Euroopan maissa.
Pääministerikautensa jälkeen Pekkala oli SKDL:n ehdokas presidentinvaaleissa 1950, ja hän sai toiseksi eniten ääniä. Hän jatkoi kansanedustajana kuolemaansa asti. Myös Mauno Pekkalan vanhempi veli Eino Pekkala osallistui aktiivisesti politiikkaan ja oli oikeusministerinä veljensä johtamassa hallituksessa.
Vasco de Quiroga
thumb|Vasco de Quiroga.
Vasco de Quiroga (1470–1565) oli Meksikon toisen audiensian tuomari ja Michoacánin ensimmäinen piispa, joka perusti Thomas Moren utopiaan perustuvia ns. hospitaaleja Meksikoon. Quirogan perustamat hospitaalit olivat kyläyhteisöjä, joilla oli Quirogan kirjoittamat säännöt. Quirogalla oli hiippakunnassaan 92 perustamaansa hospitaalia. Quiroga kuoli 1565 Michoacánin Uruapanissa 95-vuotiaana.
Quiroga utopian toteuttajana
Michoacánin piispan virkaa hoitaessaan Vasco de Quiroga perusti ja käytännössä toteutti Thomas Moren Utopia-periaatteilla toimivan kyläyhteisö-järjestelmän, eli ns. “Hospitaalit”. Ensimmäisen hospitaalinsa Quiroga perusti palkarahoillaan jo useita vuosia ennen piispaksi nimitystään Santa Fé-nimiseen kylään, lähelle Meksikon Kaupunkia. Quirogan perustamat Santa Fé-tyyppiset hospitaalit ovat tiettävästi ainoa morelaiseen filosofiaan perustuva käytännön toteutus.
Vasco de Quiroga pyrki käytännössä toteuttamaan Thomas Moren Utopiaa eri puolille laajaa hiippakuntaansa sijoittamillaan hospitaaleilla, joiden lukumäärä lopulta lähenteli sataa.
Vasco de Quirogan hautapaikasta riidellään
Vasco de Quiroga kuoli 95-vuotiaana 1565 Uruapanin hospitaalissa, josta hänen luunsa siirrettiin Pátzcuaroon. Vuoden 1573 vaiheilla, jesuiittojen saavuttua Michoacániin, he yrittivät yön pimeydessä siirtää Quirogan luut Valladolidiin, mutta tuo yritys epäonnistui intiaanien massiivisen vastarinnan ansiosta. Koska tilanteen pelättiin riistäytyvän kapinaliikkeeksi, niin asiasta käytyjen neuvottelujen jälkeen Quiroga sai hautapaikan keskeneräiseksi jääneen Pátzcuaron katedraalin presbyterion seinämuurista. Quirogan kuoleman jälkeen, piispanistuimen tultua siirretyksi Valladolidiin, sai entinen Pátzcuaron katedraali nimekseen Jeesuksen Kirkko, jona se tunnetaan tänäkin päivänä. Jesuiitat tunsivat Quirogan läheisekseen, sillä olihan juuri Quiroga kutsunut jesuiitat Meksikoon Espanjan matkansa aikana 1550-luvun vaiheilla. Tuolloin neljän ensimmäisen jesuiitan matkalle lähdön esti heidän aluksensa haaksirikkoutuminen heti matkan alkuvaiheessa.
Quirogan perustamat Hospitaalit kuihtuivat vähitellen
Quirogan perustamat hospitaalit kuihtuivat vähitellen perustajansa kuoleman jälkeen. Muutosta edisti myös piispanistuimen siirtyminen Valladolidiin. Piispan perustamissa hospitaaleissa syntynyt ja niistä levinnyt osaaminen ja ammattitaito vaikuttavat tähän päivään saakka erityisesti Michoacánissa. Quirogan perillisiä ovat Santa Claran kuparisepät, Parachon sorvarit ja soitintentekijät, Patamban ja muiden kylien savenvalajat, Capacuaron puusepät, tai Uruapanin lakkatyöntekijät. Quirogan ideana oli, että kukin kyläyhteisö erikoistuisi johonkin erikoisalaan turhan kilpailun välttämiseksi.
Vasco de Quiroga on haudattu Pátzcuaron Jeesus-kirkkoon.
Imago
Imago (, kuva) on henkilön tai yrityksen itsestään antama kuva tai vaikutelma. Termillä voidaan viitata myös henkilöä tai yritystä havainnoivien ihmisten näistä muodostamaan mielikuvaan. Imagon synonyymina on käytetty myös sanaparia julkinen kuva tai sanaa julkisuuskuva. Imagon käsitteellä kuvataan samantapaista ilmiöitä kuin brändi, jonka yritys pyrkii luomaan tuotteelleen, jotta se erotetaan toisista tuotteista ja siihen voidaan liittää joitakin ennakko-odotuksia kuten esimerkiksi korkea laatu. Maine on myös imagon lähikäsite. Sillä viitataan kokonaisvaltaiseen arvioon minkä yritys toimintoineen tai tuotteineen herättää ihmisten keskuudessa
Sähkönumero
Sähkönumero on sähköisen talotekniikan alalla käytössä oleva kansallinen tuotekoodijärjestelmä. Sähkötuotteet tunnistetaan ja yksilöidään sähkönumeroilla sähköalan toimitusketjun kaikissa portaissa.
Historia
Sähkönumerointijärjestelmä luotiin alan yhteistyönä vuosina 1971-73 auttamaan ATK:n käyttöönottoa sähkötukkualalla. Alun perin sähkönumeroita hyödynnettiin myös sähköalan yhteisessä tuoteluettelossa ns. Mustassa kirjassa. Viimeinen Musta kirja julkaistiin vuonna 2006.
Sähkönumeron merkitys on digitalisaation seurauksena viime vuosina entisestään vahvistunut, sillä se helpottaa tietojen välitystä eri järjestelmien välillä.
Rakenne
Sähkönumerojärjestelmä on 7-numeroinen. Sen kaksi ensimmäistä numeroa ryhmittää tuotteet ja kolme seuraavaa sijoittaa ne valmistajakohtaisiin alaryhmiin. Kuudes ja seitsemäs numero yksilöi tuotteen.
Sähkönumero 12 345 67 Tuoteryhmänumero 12 Alaryhmitysnumero 345 Yksilöimisnumero 67
Tuoteryhmät 01 - 89 sekä ryhmän 99 viimeiset 1.000 numeroa on varattu yhteiseen järjestelmään.
91, 92, 93 ja 94-alkuisia numerosarjoja käytetään vain tilapäiskäytössä projektikohtaisissa toimituksissa, jolloin numeron käyttöikä tietyllä tuotteella on lyhytkestoista.
95, 96, 97 ja 98-alkuiset numerosarjat on varattu yrityskohtaisesti tukkuliikkeille päällekkäisyyksien estämiseksi tilapäisnumeroinnissa. Liitto suosittelee, että tukkuliikkeet käyttävät yrityskohtaisen alkunumeron jälkeen seuraavina kahtena numerona sähkönumerorekisterin kaksinumeroista tuoteryhmätunnusta esimerkiksi 41 Asuntovalaisimet, 42 Julkisten tilojen valaisimet, 70 Teleasennustarvikkeet.
Sähkötuotteet on jaettu 60 tuoteryhmään. Sähkönumeron kaksi ensimmäistä numeroa ilmaisevat mihin tuoteryhmään tuote kuuluu.
Sähkönumerot.fi
Sähkönumerot.fi-palvelu on Sähköteknisen Kaupan Liiton ylläpitämä verkkopalvelu, johon on koottu koko toimitusketjun käyttöön tuotetiedot Suomessa markkinoilla olevista sähköteknisistä tuotteista.
Everardus Antonius M. Baaij
Everardus Antonius M. Baaij (24. maaliskuuta 1921 Rotterdam, Alankomaat – 31. tammikuuta 2012 ) oli alankomaalainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin dehoniaanipapiksi 20. heinäkuuta 1947 ja nimitettiin eteläafrikkalaisen Aliwalin hiippakunnan piispaksi 17. joulukuuta 1973. Piispaksi vihkiminen seurasi 23. toukokuuta 1974. Pääkonsekraattorina toimi Joseph Patrick Fitzgerald, jota avustivat Johannes Baptist Lück ja Joseph Anthony De Palma.
Baaij erosi tehtävistään 30. lokakuuta 1981.
Ecublens (Fribourg)
Ecublens on kunta Sveitsissä Fribourgin kantonissa. Kunnassa on runsaat 300 asukasta.
Historiaa
Nykyinen Ecublens syntyi vuonna 1969, kun kolme pikkukuntaa Ecublens, Eschiens ja Villangeaux yhdistyivät uudeksi Ecublensin kunnaksi.
Keskimmäinen-Nuoramo
Keskimmäinen-Nuoramo on Etelä-Pohjanmaalla Ähtärissä Korsukylän lähellä sijaitseva lampi.
Ecublens (Fribourg)
Maantiede
Ecublens sijaitsee Broyejoen laaksossa, joen länsipuolella, parikymmentä kilometriä Lausannesta koilliseen ja saman verran Bullestä länteen.
Keskimmäinen-Nuoramo
Maantietoa
Keskimmäinen-Nuoramon pinta-ala on 2,5 hehtaaria, se on 300 metriä pitkä ja 100 metriä leveä. Siinä ei ole saaria. Lampi on nimensä mukainen, sillä sen pohjoispuolella sijaitsee Iso-Nuoramo ja eteläpuolella Pieni-Nuoramo. Järvien lähellä on laavu.
Ecublens (Fribourg)
Liikenne
SBB:n rautatie Payernesta Palézieux’hön kulkee kunnan kautta.
Keskimmäinen-Nuoramo
Maantietoa
Keskimmäinen-Nuoramo on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Lammen keskellä vesi on 5,7 metrin syvyistä. Sen rantaviivan pituus on 750 metriä ja rannat ovat osittain soistunutta metsämaata. Lammen ohittaa alle 40 metrin etäisyydeltä Nuoramontie, joka on yhteydessä yhdystieltä 7091 kääntyvään Lepikonperäntiehen.
Vesistösuhteet
Keskimmäinen-Nuoramo sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Ähtärin ja Pihlajaveden reittien valuma-alueen (35.4) Niemisjoen valuma-alueella (35.47), jonka Niemisveden alueeseen (35.472) lampi kuuluu. Sen vedenpinnan korkeus on 171,9 metriä mpy. Lampeen virtaa vettä Iso-Nuoramosta metsäojaa pitkin ja sen oma laskuoja johtaa Haapolampeen.
Historiaa
Vuosien 1961 ja 1976 peruskartoissa lammen nimi oli kirjoitettu ”Keski Nuoramo”. Lisäksi Iso-Nuoramo oli nimellä ”Iso Nuoramo” ja Pieni-Nuoramo nimellä ”Pikku Nuoramo”. Vuoden 1983 kartassa järvillä oli nykyiset nimensä.
Linnulaht
Linnulaht (myös Väike laht) on Virossa Saarenmaalla sijaitseva järvi.
Maantietoa
Järvi sijaitsee kilometrin päässä Kuressaaren taajaman reunasta, ja Kuressaaren raja seuraa järven itärantaa. Järven pinta-ala on 69 ha tai 75 hehtaaria, ja se on 250 metriä pitkä ja 650 metriä leveä. Saaria on vain yksi, ja sen pinta-ala on 0,17 ha. Järvestä laskee Kalaaugu jõgi, joka on 500 metriä pitkä ja laskee Suurlahteen. Järven valuma-alueen laajuus on 4,8 neliökilometriä. Järvi on luodattu: sen keskisyvyys on 0,5 metriä ja suurin syvyys 2 metriä. Järven laskennalliseksi tilavuudeksi voidaan määrittää 0,00035 kuutiokilometriä eli 350 000 kuutiometriä. Järven rantaviivan pituudeksi on ilmoitettu 8,1 kilometriä.
Järven luokittelu ja ekologia
Järvi on Vesipolitiikan puitedirektiivin (VPD) luokituksen (VRD 2) mukaan veden kovuuden osalta keskikova järvi, jonka vesimassa ei lämpötilakerrostu. Mereltä tunkeutuu Suurjärven kautta suolaista merivettä korkean veden aikana, joten vesi on lievästi suolaista.
Järvelle tehtiin vasta 2007 ensimmäinen eliöstön tilaa kartoittava tutkimus osana laajempaa 20 Viron rannikkojärven kartoitusta.
Luontoarvot
Linnulaht on huomattava lintujärvi. Sen vesi on matala, ja se on kuroutunut erilleen merestä noin 1000 vuotta sitten. Rannoilla ja osin avoveden keskellä on ruovikkoa ja pohjasta kasvavia kelluvalehtisiä vesikasveja. Yleisin kala on ruutana, mutta yleisiä ovat myös hauki, ahven, kiiski ja kymmenpiikki.
Rosalind Russell
Catherine Rosalind Russell (4. kesäkuuta 1907 Waterbury, Connecticut – 28. marraskuuta 1976 Beverly Hills, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen elokuva- ja teatterinäyttelijä sekä laulaja. Hän oli neljästi Oscar-ehdokkaana ja voitti Tony-palkinnon. Russellilla on hallussaan myös naisnäyttelijän saamien Golden Globe-elokuvapalkintojen ennätys; se on myönnetty hänelle viisi kertaa. Yhtä monta kertaa sen on saanut näyttelijä Meryl Streep.
Russell oli kuuluisa komedienne, mutta hänet tunnettiin lisäksi harvinaisen monipuolisista rooleistaan; hänen näyttelemänsä hahmot olivat usein varakkaita, hienostuneita ja kunnioitusta herättäviä maailmannaisia. Hän oli myös yksi harvoista Hollywoodin kulta-ajan näyttelijättäristä, joka sai näytelläkseen myös ammatillisia naisia, kuten tuomareita, toimittajia ja psykiatreja. Russell esiintyi elokuvissa lähes neljä vuosikymmentä, ja vaikka hän uransa alussa esitti tyylikkäiden ja ulkonäöltään lumoavien naisten rooleja, hänestä ei useiden muiden ajan naistähtien tavoin tullut seksisymbolia. Russell omaksui myös eräänlaisen ”vaihtoehtonäyttelijättären” leiman; hän otti vastaan tarjotun roolin elokuvassa Meidän vastaeronneiden kesken, kun Hollywoodin seitsemän muuta naistähteä oli jo kieltäytynyt.
Varhainen elämä
Russell syntyi seitsenlapsiseen perheeseen 4. kesäkuuta vuonna 1907 Waterburyssä, Connecticutissa. Hänet nimettiin S.S. Rosalind-laivan mukaan. Tällä laivalla hänen irlantilaiset vanhempansa olivat tulleet Yhdysvaltoihin. He kuuluivat katoliseen kirkkoon, ja Russell kävikin useita katolisia kouluja ennen pääsyään New Yorkin American Academy of Dramatic Arts -oppilaitokseen. New Yorkissa ollessaan Russell myös toimi mallina ja näytteli Broadwayllä.
Ura
1930-luvun alkupuolella Russell solmi seitsemänvuotisen sopimuksen elokuvajätti MGM:n kanssa. Hänen elokuvadebyyttinsä oli Vaarallista leikkiä vuonna 1934. Viisi vuotta myöhemmin Russell näytteli George Cukorin ohjaamassa komediassa Naiset, jonka näyttelijäkaarti koostui vain ja ainoastaan naisista. Russellin lisäksi elokuvassa esiintyivät mm. Norma Shearer ja Joan Crawford. thumb|Russell elokuvan Naiset trailerissa Vuonna 1942 Russell esiintyi elokuvassa Miehet pitävät vaaleaverisistä, josta hän sai ensimmäisen Oscar-ehdokkuutensa. Russell jatkoi näyttelemistä enimmäkseen komediaelokuvissa, mutta teki myös muutamia draamoja kuten Sisar Kenny (1946) ja Murheesta nousee Elektra (1947). Molemmista elokuvista Russell oli Oscar-ehdokkaana.
Ensimmäisen ja ainoan Tony-palkintonsa Russell sai vuonna 1953 Broadway-näytelmästä Wonderful Town, joka oli musikaaliversio Russellin aiemmasta menestyselokuvasta Miehet pitävät vaaleaverisistä (1942). Neljäs Oscar-ehdokkuus puolestaan tuli elokuvasta Jännittävä tätini (1958), jossa Russell esitti omalaatuista Mame-tätiä. Hänet tunnetaan ehkä parhaiten juuri tästä roolista. Russell näytteli Mame-tätiä myös teatterissa, mutta ei enää samannimisessä musikaalissa.
Yksityiselämä
Russell oli naimisissa tanskalais-amerikkalaisen ohjaaja Frederick Brissonin kanssa vuodesta 1941. Heillä oli yksi lapsi, vuonna 1943 syntynyt Lance-poika. Russell kuoli rintasyöpään 69-vuotiaana. Hänet on haudattu Culver Cityyn, Kaliforniaan. Russellilla on tähti Hollywood Walk of Famella.
Pragmatiikka
Pragmatiikka (kr. pragmatikē tekhnē 'toiminnan taito') on kielitieteen ja semiotiikan haara, joka tutkii tilanteen tai kontekstin vaikutusta merkitykseen. Käytännössä ero semantiikkaan on häilyvä, ja joskus pragmatiikka lasketaankin semantiikan osaksi. Pragmatiikka on lähellä sosiolingvistiikkaa, ja myös taiteidentutkimuksessa voidaan hyödyntää pragmaattista tutkimusotetta. Pragmatiikkaa on usein pidetty soveltavana kielitieteenä.
Tilannekohtaisia merkityksiä esiintyy hyvin usein, esimerkiksi ironiassa tai vitseissä. Merkitysten tunnistaminen perustuu tilanteeseen. Kielen avulla voidaan osoittaa tilanteeseen (deiksis), kuten pronomineilla (hän, tuo). Monitulkintaisetkaan sanat eivät yleensä ole kontekstissaan monitulkintaisia.
Ed (televisiosarja)
Ed on yhdysvaltalainen draamakomediasarja, jota NBC tuotti vuosina 2000–2004. Pääosia näyttelivät Tom Cavanagh (Edward Jeremy Stevens) ja Julie Bowen (Carol Phyllis Vessey). Ed sai Emmy-ehdokkuudet roolituksesta, käsikirjoituksesta ja ohjauksesta vuonna 2001. Tom Cavanagh sai roolistaan Golden Globe -ehdokkuuden. NBC lopetti sarjan heikkojen katsojalukujen vuoksi vuonna 2004.
Hindaste järv
Hindaste järv (myös Indaste järv) on Virossa Lääne-Nigulan kunnassa Läänemaalla sijaitseva luonnollinen järvi.
Maantietoa
Järven pinta-ala on 56 hehtaaria, ja järvi on 1,4 kilometriä pitkä ja 1,1 kilometriä leveä. Järveen tai pikemminkin järveä ympäröivälle suokaistaleelle laskee kymmenen metsä- tai pelto-ojaa. Suokaistaleella sijaitsee neljä sinne kuroutunutta pienempää lampea. Sen laskujoki on Veskijõgi (Tullmurru jõgi), joka on suoraksi kaivettuna johdettu Veskijärveen. Järven valuma-alueen laajuus on 6,2 neliökilometriä. Järvi on luodattu, ja sen keskisyvyys on yksi metri ja suurin syvyys 1,5 metriä. Järven laskennalliseksi tilavuudeksi voidaan määrittää 0,00056 kuutiokilometriä eli 0,56 miljoonaa m³. Järven rantaviivan pituus on 4,3 kilometriä, ja rannat ovat joko suota tai ruovikkoa. Järvi on autio, mutta sinne johtaa muutama polku.
Järven luokittelu ja ekologia
Järvi on Vesipolitiikan puitedirektiivin (VPD) luokituksen (VRD 2) mukaan veden kovuuden osalta keskikova järvi, jonka vesimassa ei järven mataluudesta johtuen lämpötilakerrostu.
Järvi luokitellaan limnologisesti kasvillisuudeltaan rehevöityneeksi (, MF), jolloin sekä pohja- ja rantakasvillisuus että kelluvalehtinen kasvillisuus kukoistavat. Tällaiset järvet ovat yleensä myös matalia.
Jazzstandardi
Jazzstandardi on musiikkikappale, joka on vakiintunut osaksi jazzmuusikoiden repertuaaria. Standardeja käytetään yleisesti jazzissa uusien sovitusten ja improvisaation lähtökohtina. Standardit eivät ole välttämättä olleet alun perin jazzsävellyksiä, vaan suuri osa on alun perin esimerkiksi viihdemusiikkia tai musikaaleihin tai elokuviin sävellettyjä kappaleita. Valtaosa standardeista on peräisin yhdysvaltalaisten ns. Tin Pan Alley -säveltäjien tuotannosta 1920–1940-luvuilta.
Alkuvuodet
Suuri osa jazzstandardeista on alun perin sävelletty muuhun kuin jazzmusiikkiin, ja ensimmäiset standardit ovatkin ajalta ennen kuin jazz tyylilajina edes oli syntynyt. Muun muassa bluesvaikutteiset kansanlaulut ”St. James Infirmary” ja ”Frankie and Johnny” sekä gospelkappaleet ”Just a Closer Walk with Thee” ja ”When the Saints Go Marching In” ovat peräisin 1800-luvulta. Itse jazz syntyi vuosisadan vaihteessa New Orleansin monipuolisessa musiikillisessa ympäristössä vaikutteinaan torvisoittokuntien marssimusiikki, blues, ragtime ja spirituaalilaulut. Suosittuja 1900-luvun alkuvuosina sävellettyjä jazznumeroita olivat muun muassa klarinettikappale ”High Society” ja newyorkilaisesta musikaalirevyystä lähtöisin oleva ”Chinatown, My Chinatown”.
”Bluesin isänä” tunnettu säveltäjä W. C. Handy oli ensimmäinen joka alkoi julkaista ja myydä bluesmusiikkia. Monista hänen sävellyksistään tuli sittemmin suosittuja jazzstandardeja: näihin kuuluvat muun muassa vuoden 1912 ”Memphis Blues”, vuoden 1916 ”Beale Street Blues” sekä huippusuosittu ”St. Louis Blues”, josta on tullut yksi jazzin kaikkien aikojen nauhoitetuimmista kappaleista. Standardeiksi nousseita 1910-luvun ragtime-kappaleita ovat Euday L. Bowmanin ”Twelfth Street Rag” sekä Original Dixieland Jass Bandin tunnetuksi tekemä ”Tiger Rag”. Populaarimusiikin puolelta vuosikymmenen suosituimpia jazzrepertuaariin otettuja lauluja ovat Turner Laytonin ja Henry Creamerin ”After You’ve Gone” sekä James F. Hanleyn ja Ballard MacDonaldin ”Indiana”.
Ensimmäiset jazznauhoitukset teki Original Dixieland Jass Band vuonna 1917. Nauhoitetusta ”Livery Stable Blues” ja ”Dixie Jass Band One-Step” -kappaleet sisältäneestä singlestä tuli hitti ja se aloitti Yhdysvalloissa ”jazzin aikakauden”.
1920-luvulta 1940-luvulle
1920-luvulle tultaessa jazzista oli vähitellen tullut Yhdysvalloissa yleisesti kuunneltua musiikkia, vaikka osa vanhemmasta sukupolvesta pitikin sitä rappiollisena ja moraalittomana. Tärkeät jazzmusiikin keskukset olivat New York, jossa soittivat muun muassa Fletcher Henderson, Paul Whiteman ja Duke Ellington, sekä Chicago, jonne monet neworleansilaiset jazzmuusikot olivat muuttaneet työn perässä 1910-luvun loppupuolella. Chicagossa nauhoittivat muun muassa New Orleans Rhythm Kings, King Oliver ja Jelly Roll Morton. 1920-luvun suosituimpia jazzartisteja oli trumpetisti Louis Armstrong, joka oli tärkeässä roolissa muun muassa jazzimprovisaation kehityksessä. Hän teki yhtyeineen arvostettuja nauhoituksia, joista monet päätyivät lopulta standardeiksi. Muun muassa ”St. James Infirmary”, ”Everybody Loves My Baby” ja ”Muskrat Ramble” kuuluvat Armstrongin tunnetuksi tekemiin kappaleisiin.
Erityisen paljon jazzin standardirepertuaariin on otettu kappaleita 1920- ja 1930-luvulla New Yorkin Broadwayllä esitetyistä musikaalinäytelmistä. George Gershwin sävelsi suuren määrän jazzstandardeiksi päätyneitä kappaleita, muun muassa ”The Man I Love”, ”Embraceable You” sekä ”I Got Rhythm”, jonka sointukulusta on tullut yleisesti käytetty uusien jazzsävellysten pohjana. Cole Porterin sävellyksistä ”What Is This Thing Called Love?”, ”Love for Sale”, ”Night and Day” ja lukuisat muut ovat tulleet osaksi jazzin repertuaaria. Richard Rodgers sävelsi myös paljon jazzsuosioon nousseita kappaleita, suuren osan niistä sanoittaja Lorenz Hartin kanssa. Rodgersin ja Hartin kirjoittamia jazzstandardeja ovat muun muassa ”Blue Moon”, ”My Romance” ja ”My Funny Valentine”. Jerome Kernin ”All the Things You Are” -sävellyksestä on tullut yksi suosituimmista jazzstandardeista; muita jazzmusiikissa suosittuja Kernin sävellyksiä ovat muun muassa ”Yesterdays” ja ”The Way You Look Tonight”. Johnny Greenin ”Body and Soul” oli osa menestynyttä Broadway-näytelmää ja nousi huippusuosioon jazznumerona Coleman Hawkinsin vuoden 1939 nauhoituksen myötä.
Swing-aikakaudella 1930-luvun puolivälistä 1940-luvun puoliväliin suosituimpia jazzkokoonpanoja olivat suurikokoiset big bandit. Suosituimpia aikakauden orkestereita johtivat Benny Goodman, Count Basie ja Duke Ellington. Jälkimmäinen kirjoitti yhtyetovereineen suuren joukon swing-aikakauden suosituimpia standardeja, mukaan lukien ”Caravan”, ”In a Sentimental Mood”, ”Take the ’A’ Train” ja ”Sophisticated Lady”. Muihin swing-standardeihin kuuluvat Basien säveltämä ”One O’Clock Jump” sekä Louis Priman ”Sing, Sing, Sing”.
1940-luvun alussa syntyi uusi jazztyyli nimeltään bebop. Sille oli tyypillistä swing-musiikkia pienemmät kokoonpanot, monimutkaiset sointukulut sekä nopeiden tempojen käyttö. Bebop-muusikot soittivat usein 1930-luvun Broadway-standardeja omien sävellystensä lisäksi. Bebop-kappaleista standardeiksi ovat nousseet muun muassa Charlie Parkerin ”Anthropology”, ”Yardbird Suite” ja ”Scrapple from the Apple”, Dizzy Gillespien ”Salt Peanuts” ja ”Night in Tunisia” sekä Thelonious Monkin ”’Round Midnight”.
1950-luvulta eteenpäin
Sointukulkujen sijaan käytettävän sävelasteikon vaihteluun perustuva modaalinen jazz -tyylisuunta nousi suursuosioon 1950-luvun loppupuolella muun muassa Miles Davisin ja John Coltranen nauhoitusten myötä. Erityisen suosittu oli Davisin Kind of Blue, josta on tullut yksi kaikkien aikojen myydyimmistä jazzalbumeista. Modaalisen jazzin standardeja ovat muun muassa Davisin ”So What”, ”Milestones” ja ”All Blues” sekä Herbie Hancockin ”Maiden Voyage” ja Cantaloupe Island”.
1950-luvun lopulla Brasiliassa syntynyt jazziin ja sambamusiikkiin perustuva bossa nova -tyyli aiheutti buumin Yhdysvaltojen jazzpiireissä 1960-luvulla. Antônio Carlos Jobim, João Gilberto ja muut bossa novan kehittäjät nauhoittivat Charlie Byrdin ja Stan Getzin kaltaisten jazztähtien kanssa ja nostivat samalla monia bossa nova -kappaleita pysyviksi standardeiksi. Erityisesti Jobimin sävellykset ovat säilyttäneet asemansa jazzrepertuaarissa suurimman bossa nova -villityksen jälkeenkin. Bossa novan standardeiksi ovat muodostuneet muun muassa Jobimin ”Garota de Ipanema”, ”Corcovado” ja ”Desafinado”, Marcos Vallen ”Samba de verão” ja amerikkalaisen Kenny Dorhamin ”Blue Bossa”.
Tiger II
thumb|300px|Tiger II [[La Gleize|La Gleizessa Belgiassa. Kyseessä on 501. raskaan SS-panssarivaunupataljoonan vaunu, joka kuului Ardennien taistelun aikana taisteluosasto Peiperiin.]] thumb|300px|Sarjatuotanto-tornilla varustettu 503. Raskaan PSV-pataljoonan Königstiger Budapestissa lokakuussa 1944. thumb|300px|Esituotanto-torneilla varustettuja Tiger II -vaunuja. Tiger II eli '''Panzerkampfwagen VI Ausf. B eli Tiger B eli Sonderkraftfahrzeug 182 (Sd. Kfz. 182) tai Königstiger''' oli toisen maailmansodan aikainen saksalainen raskas panssarivaunu. Panssarivaunu perustui osittain Tiger-vaunuun, mutta muotoilunsa osalta se oli saanut eniten vaikutteita Panther-vaunulta. Sen taistelupaino oli 69,8 tonnia ja panssarointi oli 180 millimetriä tornin etuosassa ja 150 millimetriä rungon etuosassa. Vaikka raaka-ainepulan vuoksi panssariteräksen laatu olikin huonompaa kuin Tiger I:ssä, ei Tiger II:n etupanssaria taisteluraporttien mukaan pystytty kertaakaan läpäisemään taistelutilanteessa. Pääaseena oli 88 millimetrin KwK 43 L/71. Tämä erittäin tehokas panssarivaunukanuuna pystyi tuhoamaan liittoutuneiden käyttämien vaunujen päätyypit, M4 Sherman-, T-34- ja Cromwell-vaunut pitkiltäkin taisteluetäisyyksiltä ja käytännössä minkä tahansa sodanaikaisen vaunun normaaleilta taisteluetäisyyksiltä. Tuhannen metrin etäisyydeltä yksi panssarikranaatti, melko pienilläkin iskukulmilla, riitti yleisimpien vihollispanssarien tuhoamiseen.
Vaunun suunnittelusta järjestettiin tarjouskilpailu, johon osallistuivat Henschel ja Porsche. Krupp suunnitteli ja valmisti tornit molempiin ehdotelmamalleihin, Henschelin VK45.02(H) ja Porschen VK45.02(P). Henschelin vaunu valittiin tuotantoon, mutta Porsche oli kuitenkin voitonvarmana jo tilannut ja valmistuttanut omaan ehdotelmaansa kuuluneita prototyyppi-torneja, niin sanottuja ”Porsche-torneja” ainakin 50 kappaletta. Porschen vaunua varten suunnitellut tornit erosivat Henschelin vaunujen torneista ainoastaan niitten kääntömekanismin osalta: Porschen vaunussa torni kääntyi sähköisella mekanismilla, kun taas Henschelin vaunussa tornia käänsi hydraulinen, moottorilta voimansa saava mekanismi. Vaikka Porschen vaunu ei päässyt tuotantoon, asennettiin kuitenkin jo valmistetut 50 tornia kääntömekanismin vaihdosten jälkeen ensimmäisiin Henschelin tuotantomalli VK45.03(H) Tiger II:iin.
Hospitaali
Hospitaaleissa erotettiin sairastavat potilaat muusta asutuksesta aidalla, tai Seilin spitaalihospitaalin tapauksessa sijoittamalla sairaat omalle saarelleen.
Tiger II
Armeijan asesuunnitteluviraston panssariaseosasto 6:n (saks. Waffen Prüfen 6 (Wa Prüf 6)) vaatimuksesta elokuussa 1942 Krupp aloitti parannellun tornin suunnittelun, joka tultiin tuntemaan virallisesti tuotanto-tornina (tai virheellisesti nimellä Henschel-torni). Pääasiallinen syy tornin uudelleensuunnitteluun oli tuotannon helpottaminen. Alkuperäinen torni oli työläs rakentaa, komentajan kupoli aiheutti tornin kylkeen selvästi erottuvan pullistuman sekä tornin kupera asekilpi nähtiin mahdollisena riskinä vihollistulen kimpoamiseen asekilvestä vaunun kansipanssariin. Uusi torni oli helpompi ja halvempi valmistaa, sisään mahtui enemmän ampumatarvikkeita ja siihen oli lisätty tuuletin tykin ruutikäryjen tuulettamiseksi ulos.
Vaunua tilattiin 1 500 kappaletta, mutta kokonaisvalmistusmääräksi jäi 485–489 vaunua, riippuen siitä lasketaanko lukuun mukaan vaunun prototyypit. Vuonna 1943 valmistettiin kolme vaunua, vuonna 1944 377 ja vuonna 1945 107 kappaletta. Lähes kaikki valmistuneet vaunut annettiin Wehrmachtin ja Waffen-SS:n raskaille panssarivaunupataljoonille, joiden oli määrä siirtyä Tiger II -kalustoon. Vaikkakin valmistusmäärä jäi lopulta vaatimattomaksi, Tiger II:ta valo- ja elokuvattiin runsaasti sen propaganda-arvon takia.
Hospitaali
Leprahospitaalien tarve väheni 1600-luvulla, ja niihin alettiin sijoittaa myös muita kuin lepratautisia, kuten kehitysvammaisia, mielisairaita, sokeita ja rampoja. Jotkut hospitaalit muuttuivat kokonaan mielenterveyslaitoksiksi, eli houruinhuoneiksi.
Tiger II
Raskas panssarointi ja tykki tekivät vaunusta yhden toisen maailmansodan tehokkaimmista ja pelätyimmistä. Monet vaunulla varustetuista pataljoonista saavuttivat hyvin suuria tuhoamislukemia erityisesti Saksan itärintamalla vuosina 1944 ja 1945 käydyissä taisteluissa. Sen suorituskyky osoittautui kuitenkin osittain pettymykseksi, pääosin siksi, että vaunulle ei saatu kehitetyksi suuren painon edellyttämää tarpeeksi voimakasta voimansiirtojärjestelmää tai moottoria. Tämän vuoksi vaunuissa oli lukuisia mekaanisia ongelmia; ohjausjärjestelmä ja vaihteisto saattoivat hajota vaunun painon alla, eivätkä sivuvälityskoneistotkaan kestäneet toivotulla tavalla. Lisäksi moottori ylikuumeni ja vaurioitui helposti tai syttyi pahimmassa tapauksessa jopa tuleen.
Nimi ”Königstiger” tarkoittaa tarkasti suomennettuna ”kuningastiikeriä”, mutta merkitsee bengalintiikeriä. Britit kutsuivat sitä nimellä ”Royal Tiger” eli kuninkaallinen tiikeri.
Tekniset tiedot
(Sarjatuotantotornilla, ellei toisin mainittu)
Panssarointi
Ensimmäinen luku kertoo panssarilevyn paksuuden milleinä ja toinen luku sen kaltevuuden vaakatasosta mitattuna.
thumb|300px|Königstiger Budapestissa lokakuussa 1944.
Blodeuwedd
Blodeuwedd on Mabinogion-tarusikermän tarussa Math, Mathonwyn poika esiintyvä tammen, väriherneen ja mesiangervon kukista luotu nainen. Velho Gwydion ja ruhtinas Math luovat Blodeuweddin vaimoksi Lleu Llaw Gyffesille, Arianrhodin pojalle. Arianrhod on nimittäin määrännyt, ettei Lleu saa koskaan ottaa ihmisnaista vaimokseen. Blodeuwedd on hyvin kaunis, mutta petollinen. Hän ottaa rakastajakseen Gronw Pebyrin, ja yhdessä he punovat juonen murhatakseen Lleun. Taioin suojeltu Lleu on lähes kuolematon, mutta Blodeuwedd saa miehensä paljastamaan, kuinka surma voisi onnistua. Lleun voisi surmata ainoastaan jos hänen toinen jalkansa on vuohen selässä ja toinen vesivadin reunalla. Blodeuwedd houkuttelee Lleun tähän asentoon ja Gronw keihästää tämän. Juoni ei kuitenkaan onnistu, sillä Lleu ehtii keihään iskiessä muuttua kotkaksi ja lentää lumottuun tammeen. Rangaistuksena murhayrityksestä Gronw surmataan ja Blodeuwedd muutetaan pöllöksi.
Volcana (Marvel Comics)
Volcana on Marvel-kustantamon sarjakuvissa esiintyvä supersankari.
Historia
Yhdessä ystävänsä Titanian kanssa Marsha Rosenberg joutui mukaan universumin toiselle puolelle voimallisen Tuonpuoleisen käynnistettyä Salatut Sodat. Tuonpuoleinen muokkasi Marvel-universumin roistoille ja sankareille Taisteluplaneetan käyttäen osia eri puolita universumia.
Denverin lähiöstä tapahtumiin mukaan joutunut Marsha janosi valtaa ja voimaa. Hän suostuikin palvelemaan Latverian monarkkia Tohtori Doomia. Doom rakensi muukalaisteknologiaa apunaan käyttäen koneen, joka muunsi Taisteluplaneetan myrskyn energiaksi, jonka sitten siirsi Marshaan. Käsittelyn seurauksena Marsha huomasi kykenevänsä muuttumaan sulaksi laavaksi säilyttäen samalla ihmismuotonsa.
Hän valitsi itselleen tulivuoren omaisen nimen Volcana ja iski yhdessä muiden roistojen kanssa sankareita vastaan. Tapahtumien aikana Marshan ja voimakkaan Molekyylimiehen välille kehkeytyi suhde. Sotien päätyttyä Marsha palasi takaisin Maahan yhdessä rakastettunsa Molekyylimiehen kanssa.
Voimat ja varusteet
Volcanalla on Tohtori Doomin käsittelyn jäljiltä kyky muuttaa oma ruumiinsa laavamaiseksi substanssiksi säilyttäen silti samalla ihmismuotonsa ja kykynsä ajatella. Volcana kykenee myös ampumaan tulikuumaa laavamaista ainetta käsistään.
Molekyylimiehen muokkauksen jäljiltä Volcana kykenee jäljittelemään myös muita tulivuorimaisia elementtejä.
Volcana muissa medioissa
Volcana esiintyy amerikkalaisessa sarjakuvaromaanissa Spider-Man/X-Men: Time's Arrow: The Present (ei julkaistu suomeksi), jossa hänet palkkaa aikamatkaajaroisto Kang Valloittaja taistelemaan Cablea ja Petoa vastaan. Vaikka Volcana ei olekaan palkkasoturi, hän tarvitsi rahaa autonsa korjaukseen.
Kiinan keskiaika
Ajanjaksolle osuvat seuraavat Kiinan dynastiat:
Nicolai Hartmann
Nicolai Hartmann (20. helmikuuta 1882, Riika, Liivinmaan kuvernementti, Venäjän keisarikunta – 9. lokakuuta 1950 Göttingen, Länsi-Saksa) oli saksalainen filosofi.
Elämä
Hartmann syntyi Riiassa nykyisen Latvian alueella saksalaiseen perheeseen. Hän opiskeli lääketiedettä Tarton yliopistossa sekä filosofiaa Pietarissa sekä Marburgin yliopistossa, jossa hän väitteli tohtoriksi. Hän toimi filosofian professorina Marburgissa (1922–25), Kölnissä (1925–31), Berliinissä (1931–45) ja Göttingenissä (1945–50), jossa hän kuoli.
Marburgissa Hartmann opiskeli Hermann Cohenin ja Paul Natorpin oppilaana. Hän kehitti oman filosofiansa, jota on kuvattu eksistentialismin tai kriittisen realismin muunnelmaksi. Hartmann kärsi siitä, että häntä verrattiin aina toiseen marburgilaiseen, Martin Heideggeriin, jonka näkemys ontologiasta oli huomattavasti Hartmannia laajempi.
Hartmannin oppilaisiin kuuluivat Boris Pasternak ja Hans-Georg Gadamer. Hän kehitti emergenssiopin, josta hän käytti alun perin nimitystä kategoriaalinen novum. Hänen varhaisia biologian filosofiaa käsitteleviä ajatuksiaan on lainattu genomeja ja kloonausta käsittelevissä keskusteluissa, ja hänen tietoisuutta ja vapaata tahtoa koskevia ajatuksiaan käsitellään nykyäänkin muun muassa julkaisussa Journal of Consciousness Studies.
Pyhän Ruusukon kilta
Pyhän Ruusukon kilta on 1400-luvun lopulla syntynyt katolinen dominikaanien ylläpitämä hengellinen kilta (latinaksi confraternitas). Sen jäsenet rukoilevat koko ruusukon, eli sen kaikki 15 "salaisuutta" viikoittain, mutta tässä epäonnistuminen ei ole synti. Lisäksi jäsenet sisällyttävät killan muut jäsenet rukouksiinsa. Muita jäsenyysvelvoitteita ei ole. Nykyisellään myös ei-katolilainen, joka haluaa rukoilla ruusukkoa ja liittyä jäseneksi, suositellaan otettavaksi jäsenkandidaatiksi.
Nokia 600
Nokia 600 on elokuussa 2011 julkistettu matkapuhelinvalmistaja Nokian valmistama kosketusnäytöllinen älypuhelin. Puhelimen julkaisu peruutettiin.
Fyysiset näppäimet
Nokia 600:ssa on soittonäppäin, lopetusnäppäin, kotinäppäin, lukitusnäppäin, kameranäppäin ja äänenvoimakkuuden säätönäppäimet.
Hintaluokka
Nokia 600 maksaa noin 180 euroa ilman veroja.