cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kansallisarkisto
Itsenäisyyden alkuvuodet ja maakunta-arkistojen perustaminen
Prosessi Viipurissa kesti kuitenkin niin kauan, että ensimmäinen maakunta-arkisto ehdittiin perustaa Hämeenlinnaan. Kaupunki vuokrasi valtiolle kaupungintalon kirjastosta ”sopivan huoneiston 30 vuodeksi erinäisillä valtiolle edullisiksi katsottavilla ehdoilla”. Valtionarkisto puolsi kaupungin ehdotusta ja esitti 31. tammikuuta 1927 maakunta-arkistoa perustettavaksi Hämeenlinnaan. Määrärahojen myöntämisen ja kunnostustöiden jälkeen asetus Hämeenlinnan maakunta-arkiston perustamisesta annettiin 8. heinäkuuta 1927, ja maakunta-arkistonhoitajaksi määrättiin Valtionarkiston amanuenssi Yrjö Nurmio. Hänen alaisuudessaan uuteen arkistoon siirrettiin suurin osa Hämeen läänin valtionhallinnon asiakirjoista vuoden loppuun mennessä. Arkisto avattiin virallisesti tutkijoiden käyttöön vuonna 1929. Tampereelta ehdotettiin vuonna 1935 maakunta-arkiston siirtymistä sinne, mutta ehdotus ei johtanut tuloksiin.
Hämeenlinnan jälkeen seuraavia maakunta-arkistoja kaavailtiin Turkuun ja Ouluun. Molemmat hankkeet saivat rahoituksen kuntoon vuonna 1930, ja rakennustyöt aloitettiin. Sen sijaan Viipurin hanke ei vieläkään edennyt huolimatta maakunnan aktiivisuudesta arkistoasiassa. Asetus Oulun maakunta-arkistosta annettiin 14. tammikuuta 1932 ja Turun maakunta-arkistosta 9. kesäkuuta 1932. Viipurin Tervaniemeenkin saatiin lopulta maakunta-arkisto helmikuun alussa 1934, ja saman vuoden kesällä avattiin viides maakunta-arkisto Vaasan uuteen arkisto- ja kirjastotaloon.
Maakunta-arkistojen perustamisen lisäksi Valtionarkisto laajeni myös Helsingissä, sillä valtio myönsi vuonna 1927 rahoituksen lisärakennukselle. Suunnitelmat Snellmaninkadun varteen rakennetulle lisäsiivelle oli tehnyt jo vuonna 1922 arkkitehti Magnus Schjerfbeck. Se vastasi perusilmeeltään ja tyyliltään alkuperäistä arkistorakennusta, mutta poikkesi yksityiskohtien osalta. Uudisrakennus valmistui vuonna 1928, ja se liitettiin aiemmin erillisenä rakennuksena olleeseen tutkijasaliin. Samalla toimistotiloja sisältänyt yksikerroksinen rakennus korotettiin kaksikerroksiseksi, sillä tutkijakäyntien ja tilattujen aineistojen määrä oli kasvanut ja henkilökuntaa palkattiin lisää. Lisärakennuksen ja maakunta-arkistojen perustamisen myötä 1920-luvun loppu ja 1930-luvun alku olivatkin Valtionarkiston voimakkainta kasvun aikaa.
Sotavuodet
pienoiskuva|Helsingistä evakuoituja aineistoja [[Karkun kirkko|Karkun kirkossa Sastamalassa.]] thumb|Jatkosodan aikana venäläinen lentopommi hävitti Rauhankadun kiinteistön ikkunaruutuja.
Maailmanpoliittisen tilanteen kiristyessä 1930-luvun lopulla alettiin valtion laitoksissa varautua uuden suursodan uhkaan. Heikon taloustilanteen vuoksi 1930-luvulla rakennettuihin uusiin arkistorakennuksiin ei ollut rakennettu aineistolle suojatiloja pommitusten varalta, vaikka Valtionarkisto olikin sellaista esittänyt. Tilanteen muuttuessa kesän 1939 jälkeen entistä uhkaavammaksi todettiin, että aineistoja oli pakko evakuoida. Aineistosiirrot ennalta määritettyihin suojavarastoihin aloitettiin syksyllä 1939. Arkiston kaikki asiakirjat jaettiin kolmeen ryhmään. Niistä turvaan maaseudulle kuljetettiin tutkimuksen ja hallinnon kannalta tärkeimmät asiakirjat sekä muut aineistot, jotka ”myöskin oli ehdottomasti koetettava pelastaa”. Kolmannen ryhmän aineistot jätettiin arkiston tiloihin Helsinkiin. Kahteen ensimmäiseen ryhmään oli kuitenkin luokiteltu liikaa aineistoa, eikä kaikkea voitu siirtää. Lisäksi tarvittavien varojen puuttuessa asiakirjat jouduttiin säilömään höylätystä laudasta tehtyihin pakkilaatikoihin. Lokakuun loppuun mennessä Valtionarkistosta oli siirretty turvaan noin 1 400 laatikkoa.
Lokakuussa 1939 siirrettiin Turun maakunta-arkistosta aineistoa Laitilaan, Hämeenlinnasta Lepaan kartanoon ja Oulusta Muhokselle. Sodan sytyttyä 30. marraskuuta 1939 aineistojen evakuointi jatkui ja muuta toimintaa pyrittiin pitämään yllä mahdollisuuksien mukaan. Valtionarkistonhoitaja Kaarlo Blomstedt siirtyi 1. joulukuuta Vaasaan, jonne tuotiin myös Helsingistä evakuoituja arkistoja. Vaasan ajateltiin olevan tarpeeksi kaukana rajalta, jotta sinne ei kohdistettaisi ilmapommituksia. Kaupunkia pommitettiin kuitenkin jo joulukuussa 1939, ja arkistorakennus kärsi vaurioita 29. ja 31. joulukuuta. Talon lähelle pudonneet pommit rikkoivat ikkunat ja vaurioittivat vesiputkia, mikä nosti veden rakennuksen kellaritiloihin. Lisäksi sirpaleet vaurioittivat joitakin asiakirjoista. Myös Oulun arkistorakennukseen osui 21. tammikuuta 1940 palopommeja sekä miinapommi. Arkistotilojen yläpuolinen museo tuhoutui ja arkisto kärsi huomattavia vesivahinkoja, rakennukseen tuli halkeamia ja sen sähkö- ja vesijohdot vioittuivat.
Sodan aikana erityisesti Viipurin maakunta-arkiston asema oli vaikea, koska kaupunki sijaitsi hyvin lähellä Neuvostoliiton rajaa. Sieltä siirrettiinkin 227 hyllymetriä aineistoa muun muassa Vaasaan, ja lisäksi useat Viipurin hiippakunnan seurakunnat lähettivät aineistojaan turvaan. Osa aineistosta oli ehditty lähettää Sisä-Suomeen jo ennen sotaa, vaikka vahvan rakennuksen arveltiinkin kestävän mahdollisia pommitusvaurioita jonkin verran muita arkistoja paremmin. Sinne jääneet aineistot selvisivät sodasta lähes vahingoittumattomina, sillä arkisto kärsi pommituksissa vain vähäisiä vaurioita. Sotaa seuranneiden alueluovutusten vuoksi arkisto jäi kuitenkin Neuvostoliiton haltuun. Sodan alta turvaan siirrettyjä aineistoja ei uskallettu vielä välirauhan aikana palauttaa alkuperäisille sijoilleen tilanteen epävakauden vuoksi. Luovutetuille alueille jääneitä aineistoja yritettiin saada takaisin Suomeen, mutta Neuvostoliitto ei ollut halukas neuvottelemaan asiasta.
Jatkosodan alkuvaiheen hyvästä sotilaallisesta menestyksestä huolimatta Valtionarkisto jatkoi aineistojen evakuointia. Asiakirjoja siirrettiin Helsingin päärakennuksesta muualle maahan 300 laatikollista. Siirroista ja sodasta huolimatta vuosi 1941 oli arkistoissa melko normaali, ja poikkeusolot näkyivät lähinnä henkilöstöpulana suuren osan henkilöstöstä ollessa asepalveluksessa tai muissa tehtävissä. Poikkeuksen muodosti Viipurin maakunta-arkisto, joka muutti vuonna 1941 takaisin Viipuriin, vaikka sen toiminta jatkuikin samanaikaisesti myös Helsingissä vielä vuonna 1942, kun olosuhteita Viipurissa ei ollut saatu vakautettua. Viipuriin talvisodan lopussa jääneitä aineistoja oli siirretty kokoamiskeskuksiin ja osin myös hävitetty. Niitä löytyi vielä vuonna 1942 ympäri takaisin vallattuja alueita. Esimerkiksi Tienhaaran kattohuopatehtaan varastossa oli 400 tonnia ”jätepaperia”, jonka joukossa oli erilaisia asiakirjoja, ja 50 tonnia oli jo ehditty kuljettaa Enson paperitehtaalle.
Valtionarkistonhoitajat ja pääjohtajat
pienoiskuva|upright|[[Reinhold Hausen, pitkäaikaisin valtionarkistonhoitaja.]]
Valtionarkistonhoitajan virkanimike muuttui arkistolaitoksen pääjohtajaksi vuonna 1992. Pääjohtajan virkaan liittyy kuitenkin edelleen valtionarkistonhoitajan arvonimi. Vuosina 1949–1992 valtionarkistonhoitajilla oli professorin arvonimi. Valtionarkistonhoitajina ja pääjohtajina ovat toimineet:
Asiakirjat
Kansallisarkiston vanhin asiakirja on 1. lokakuuta 1316 päivätty Kuningas Birgerin suojeluskirje Karjalan naisille. Keskiajalta asiakirjoja on Kansallisarkistossa alkuperäisinä 66 ja jäljennöksinä 223. Vanhinta yhtenäistä asiakirjasarjaa ovat 1530-luvulta alkavat paikallishallinnon tiliasiakirjat eli voudintilit.
Ruotsin ajan keskeisiä asiakirjasarjoja ovat voudintilien lisäksi läänintilit, tuomiokirjat, seurakuntien arkistot ja maanmittausasiakirjat. Näiden asiakirjojen kattavuus on hyvin suuri, mistä on hyötyä ennen kaikkea sukututkimukselle. Autonomian ajan keskeisiä lähteitä ovat puolestaan Suomen oman keskushallinnon asiakirjat sekä Valtiosihteerinviraston ja Kenraalikuvernöörinkanslian arkistot. Myös autonomisen Suomen oman sotaväen (niin sanottu vanha väki) arkistoja säilytetään Kansallisarkistossa. 1900-luvun keskeisimmät arkistokokonaisuudet käsittelevät Suomen sisällissotaa, talvisotaa ja jatkosotaa. Viime sotiin liittyviä asiakirjoja on Kansallisarkistossa noin 20 hyllykilometriä.
Kansallisarkistossa on myös monien keskeisten poliittisten ja yhteiskunnallisten vaikuttajien yksityisarkistoja. Muun muassa Suomen kaikkien presidenttien arkistot ovat Kansallisarkistossa. Poikkeuksena on Urho Kekkonen, joka perusti oman arkistonsa vuonna 1970.
Kartta-aineistot
thumb|Kansallisarkistossa säilytettävä senaatin kartasto kuvaa eteläistä Suomea 1900-luvun alussa. Kuva: Kansallisarkiston digitaaliarkisto.
Suuri osa kartta-aineistosta kuuluu viranomaistyön seurauksena syntyneisiin laajempiin kokonaisuuksiin, joista vanhimmat alkavat 1600-luvulta. Lisäksi Kansallisarkiston kokoelmissa on yksittäisiä karttoja ja karttakokoelmia esimerkiksi tilojen ja karttakeräilijöiden arkistoista. Suurimman karttakokoelman muodostavat Maanmittauslaitoksen uudistusarkisto ja siihen sisältyvät maakirjakartat. Niihin kuuluu 726 000 karttaa ja niihin liittyvää asiakirjaa 1600-luvulta 1900-luvulle.
Aineistojen tutkiminen
Lähtökohtaisesti Kansallisarkistossa säilytetyt aineistot ovat julkisia ja maksutta kaikkien käytettävissä. Joidenkin aineistojen käyttöä on kuitenkin rajoitettu lainsäädännön, aineiston luovuttajan kanssa tehdyn sopimuksen tai aineiston huonon kunnon vuoksi.
Kansallisarkisto ylläpitää useita verkkopalveluita. Arkistojen Portti -palvelu sisältää tietoa eri aineistoista ja opastaa käyttäjän oikean aineiston ääreen. Tuomiokirjahau n avulla voi tehdä sanahakuja 1800-luvun renovoituijen tuomiokirjojen sisältöihin. Karjala-tietokanta sisältää 11,3 miljoonaa henkilötietuetta luovutettujen alueiden kirkonkirjoista.
Astia-palvelun kautta voi hakea ja selata kaikkia Kansallisarkiston tietoaineistoja, puolustushallinnon Aarre-arkistorekisteriä lukuun ottamatta. Astiassa voi tarkastella digitaalista aineistoa, tilata aineistoa tutkijasaliin tai kaukolainaksi, hakea käyttöoikeutta rajoituksenalaisiin aineistoihin ja tehdä tietopyyntöjä verkkolomakkeella. Aarre-aineisto tulee Astiaan myöhemmin kevään 2022 aikana.
Astia-palvelu uudistui alkuvuodesta 2022, jolloin se korvasi monta muuta Kansallisarkiston palvelua, kuten suositun Digitaaliarkiston. Se oli Kansallisarkiston ylläpitämä tietokanta, jossa oli digitoituna ja selainpalvelun avulla Internetissä katseltavina ja haettavina yleisesti käytettyjä Suomen historiaan liittyviä aineistoja. Digitaaliarkisto avattiin vuonna 2003, ja ennen lakkauttamistaan siellä oli yli 80 miljoonaa kuvatiedostoa.
Kirjasto
Kansallisarkiston kirjasto on valtakunnallinen arkistoalan, asiakirjadiplomatiikan sekä heraldiikan ja sigillografian tieteellinen erikoiskirjasto. Sen kokoelmissa on hakuteoksia, lähdeteoksia, virallisjulkaisuja sekä Suomen ja lähialueen historiaa, oikeus-, hallinto- ja yhteiskuntatieteitä käsittelevää ja paikallishistoriallista kirjallisuutta sekä suku-ja henkilöhistoriallisia kirjoja. Kirjasto palvelee kokoelmillaan ensisijaisesti arkistoalaan sekä asiakirjalähteisiin perustuvaa tutkimusta, Kansallisarkistosta tietoa hakevia asiakkaita sekä henkilökuntaa virkatehtävissä. Kirjaston vastuulla on Kansallisarkiston tehtävissä ja asiakaspalvelussa tarvittava kirjallisuus ja muu kirjastojen tietoaineisto. Kansallisarkiston kirjasto on alansa ainoa tieteellinen erikoiskirjasto, joka kuuluu kansalliseen kirjastoverkostoon.
Kansallisarkiston kirjaston kokoelmissa on yhteensä noin 334 000 koti- ja ulkomaista nidettä sekä noin 200 nimekettä aikakauslehtiä eri kielillä. Arkistoalaa, historiaa ja lähdejulkaisuja käsittelevän kirjallisuuden lisäksi kirjastolla on laaja heraldiikkaa ja sigillografiaa käsittelevä kirjakokoelma ja historian tutkimuksen kannalta merkittävä kokoelma ennen vuotta 1850 painettua kirjallisuutta. Kokoelmiin hankitaan ensisijaisesti arkistoalaan, asiakirjahallintoon ja arkistojen käyttöön liittyvää sekä heraldista kirjallisuutta. Mahdollisuuksien mukaan hankitaan myös keskeistä Suomen historian perustutkimusta käsittelevää kirjallisuutta. Kirjastolle tulevat lahjoitukset koostuvat pääasiassa genealogisesta ja paikallishistoriallisesta kirjallisuudesta.
Julkaisut
Kansallisarkisto julkaisee joko painettuina, digitaalisina tai sähköisinä julkaisuina laitoksen omien tutkimusprojektien tuloksia, arkistoalan tutkimusta sekä Suomen historian lähteistöön liittyvää ja lähdepohjaista tutkimusta.
Kansallisarkistolla on neljä keskeistä julkaisusarjaa, joita ovat sarjajulkaisut, monografiat, muut julkaisut ja verkko-oppaat.
Toimituksia ja monografiat -sarjat ovat Kansallisarkiston pääasialliset yleiset julkaisusarjat. Toimituksia-sarjassa julkaistaan esimerkiksi käsikirjoja ja artikkelikokoelmia, näyttelyihin liittyviä kirjoja sekä Kansallisarkiston järjestämien arkistoalan ammatillisten kongressien ja seminaarien julkaisuja. Monografiat-sarjassa ilmestyy muun muassa laajempia tutkimuksia, kuten tutkimusprojektien julkaisemia kirjoja ja raportteja, väitöskirjoja ja muita tutkielmia.
Muut julkaisut -sarja sisältää muun muassa Kansallisarkiston säännöllisesti ilmestyvät painatteet sekä sen tutkimusprojektien julkaisemat digitaaliset tai sähköiset opinnäytteet, artikkelit ja esitelmät.
Kansallisarkiston julkaisutoiminnalla on varsin pitkät perinteet. Valtionarkistonhoitaja Reinhold Hausen teki laajan elämäntyön juuri lähdejulkaisujen toimittajana. Hänen toimittamansa viisiosaisen julkaisusarjan Bidrag till Finlands historia ensimmäinen osa (niteet 1–2) ilmestyi vuosina 1881–1883. Seuraavana oli vuonna 1890 julkaistu Registrum ecclesiae Aboensis eller Åbo domkyrkas svartbok med tillägg ur Skoklosters Codex Aboensis eli nk. Turun tuomiokirkon Mustakirja.
Laaja 8-osainen lähdejulkaisusarja Finlands medeltidsurkunder ilmestyi vuosina 1910–1935 ja keskiajan sinettejä ja vaakunoita käsittelevä kirja Finlads medeltidssigill vuonna 1900. Turun tuomiokirkon Mustakirja -teokseen sisältyvät asiakirjat sekä Suomen keskiaikaiset asiakirjat (Finlands medeltidsurkunder) on digitoitu ja ne sisältyvät Diplomatarium Fennicum -tietokantaan. Myös teos Finlands medeltidssigill on digitoitu ja julkaistu Kansallisarkiston verkkosivuilla.
Lisätäkseen keskustelua arkistoon liittyvistä kysymyksistä Kansallisarkisto alkoi julkaista vuonna 1973 Yleisarkistojen tiedotuksia -nimistä arkistoalan aikakauslehteä, jonka nimi muutettiin myöhemmin Arkistoviestiksi. Vuodesta 2009 lähtien lehden nimi oli Akti. Lehden julkaisu lopetettiin vuoden 2020 lopulla. Ennen lakkauttamistaan Akti ilmestyi kaksi kertaa vuodessa.
2010-luvulla Kansallisarkiston oma julkaisutoiminta on vähentynyt ja valmistuneet teokset julkaistaan entistä enemmän yhteistyössä kaupallisten kustantajien kanssa. Viimeisimpiin julkaisuihin kuuluu Kansallisarkiston näyttelyihin liittyviä julkaisuja sekä tutkimusprojektien julkaisemia monografioita, artikkelikokoelmia ja raportteja.
Uudet julkaisut lisätään Kansallisarkiston verkkosivuilla olevaan julkaisuluetteloon. Luettelossa on tiedot kaikista Kansallisarkiston eri aikoina ilmestyneistä julkaisuista. Luetteloon liitetään myös laitoksen sähköiset ja digitaaliset (pdf-muotoiset) julkaisut. Kaikki Kansallisarkiston ISBN ja ISSN -tunnuksin varustetut julkaisut sisällytetään laitoksen sarjoihin.
Arkistopodi
Kansallisarkisto alkoi julkaista vuoden 2021 lopulla omaa podcastia, jossa käsitellään asiakirjallista kulttuuriperintöä. Arkistopodi-niminen podcast nostaa esiin ”arkistoaineistoja ja niihin liittyviä tarinoita Suomen historian eri vaiheista”.
Pronssikauden partaveitsi
pienoiskuva|Partaveitsi laivakuviolla, tanskalainen irtölöytö, myöhäispronssikausi Pronssikauden partaveitsi kuului pronssikaudella miehen hygieniavälineistöön yhdessä pinsettien, naskalin (kynnenalunen, tatuointi), veitsen ja kamman kanssa. Ne kuuluivat ainakin eliitin lähes päivittäin tarvitsemaan välineistöön, joka annettiin myös vainajalle mukaan hautaan. Ne olivat harvinaisia varhaispronssikaudella, mutta yleistyivät myöhäispronssikaudella.
Alku
Partaveitset ovat peräisin kivikaudelta, jossa terinä voitiin käyttää esimerkiksi teroitettuja simpukoita, hainhampaita tai lohkaistuja piikiviä. Metallisia teriä on löytynyt esimerkiksi hautakammioista Egyptistä, jossa niitä oli tehty kullasta tai kuparista 4000–3000 eaa. Parran ajaminen yleistyi pronssikaudella kaikkialla Lähi-idässä, Euroopassa ja Aasiassa. Kuitenkin esimerkiksi Balkanilta partaveitset puuttuivat pronssikaudella lähes kokonaan.
Euroopassa
Varhaispronssikaudella monet partaveitset olivat pieniä, nelikulmaisia, yksi- tai kaksipuoleisesti teroitettuja ja hieman kaarevia teriä, jossa oli lyhyt kädensija toisessa päässä. Kädensija saattoi olla vain koukku, spiraalikierre tai se saattoi esittää hevosen tai ihmisen päätä. Monien terien selkä koristeltiin rivillä pieniä geometrisia kuvioita. Myöhäispronssikaudella partaveitset tehtiin suuremmiksi ja muodoltaan kolmion muotoisiksi. Kädensija muotoiltiin joutsenen kaulan tai spiraalikierteen muotoiseksi. Monet myöhäiset partaveitset ovat kauniisti ja tyylikkäästi koristeltuja. Niissä on esitetty vahvasti stilisoituneena laivoja, aurinkokuvioita, eläimiä ja ihmishahmoja, joiden aiheet on epäilemättä poimittu uskonnollisesta kuvastosta. Monteliuksen periodilla IV eli noin 1100–900 eaa. partaveitsien terät muuttuvat lähes koko Euroopassa symmetrisiksi ja joko puoliympyrän tai puolisuunnikkaan muotoisiksi. Näiden valmistajia ei ole vielä löydetty. Tällaisten terien selkäosassa on koristeluna lintu tai eläinkuvioita.
Aleksandr Averbuh
Aleksandr Valerjevitš Averbuh (s. 1. lokakuuta 1974 Irkutsk, Neuvostoliitto) on entinen israelilainen seiväshyppääjä. Ennen seiväshyppyuraansa hän kilpaili kymmenottelussa.
1990-luvulla Averbuh edusti Venäjää kansainvälisellä tasolla kymmenottelussa. Hän voitti lajissa vuonna 1997 alle 23-vuotiaiden Euroopan mestaruuden ja oli 1998 EM-hallikisoissa seitsenottelussa kuudes. Vuonna 1999 hän sai Israelin kansalaisuuden ja alkoi keskittyä seiväshyppyyn moniottelun sijaan.
Heti ensimmäisissä arvokisoissaan seiväshyppääjänä, 1999 Sevillan MM-kisoissa, Averbuh saavutti pronssia tuloksella 580. Kyseessä oli myös Israelin historian ensimmäinen MM-mitali. 2000 Gentin EM-hallikisoissa Averbuh voitti kultaa tuloksella 575, mutta jäi samana vuonna syyskuussa Sydneyn olympialaisissa tulokseen 550 mikä riitti kymmenenteen sijaan. 2001 MM-hallikisoissa Lissabonissa hän oli neljäs, ja samana vuonna Edmontonin ulkoratojen MM-kisoissa hän saavutti hopeaa tuloksella 585. Vielä samana vuonna hän saavutti universiadeissa Pekingissä kultamitalin tuloksella 580.
Averbuh teki seiväshypyssä kuusi Israelin ennätystä, parhaana tuloksenaan ennätyksensä 593 cm. Hän lopetti uransa kesällä 2009.
Hans von Ohain
Hans Joachim Pabst von Ohain (s. 14. joulukuuta 1911 Dessau – 13. maaliskuuta 1998 Melbourne ) oli saksalainen insinööri, joka suunnitteli ensimmäisen toimivan suihkumoottorin. Suihkumoottorin keksiminen liitetään usein brittiläiseen Frank Whittleen, joka patentoi turbojettimoottorin 1930-luvulla.
Valmistuttuaan Göttingenin yliopistosta Ohain työskenteli siellä Hugo von Pohlin avustajana, joka suositteli tätä, kun Ernst Heinkel pyysi yliopistolta apua.
Vuonna 1937 Ohain esitteli sentrifugaalista HeS-3B-moottoria, jota käytettiin Heinkel He 178:n voimanlähteenä. Heinkelin kone lensi ensi kerran 27. elokuuta 1939 ja oli ensimmäinen suihkumoottorin voimalla lennetty lento.
Sodan jälkeen Ohain siirtyi Yhdysvaltoihin, jossa hän toimi tutkijana ja julkaisi tutkimuspapereita sekä rekisteröi 19 patenttia.
Clifford D. Simak
Clifford Donald Simak (3. elokuuta 1904 Millville, Wisconsin − 25. huhtikuuta 1988 Minneapolis, Minnesota) oli yhdysvaltalainen tieteiskirjailija. Hän voitti urallaan kolme Hugo-palkintoa sekä Nebula-palkinnon, ja Science Fiction and Fantasy Writers of America antoi hänelle suurmestarin arvonimen 1977. Simakin tunnetuimmat romaanit ovat City (1952, suomennettu) ja Väliasema (1963).
Simakilta on suomennettu myös alun perin vuonna 1951 ilmestynyt romaani Aika pettää. Androidien kamppailu oikeuksiensa puolesta tuo mieleen Yhdysvaltain mustien kansalaisoikeustaistelun.
Jaalan kirjasto
Jaalan kirjasto on Kouvolan Jaalan kaupunginosassa (Jaalan kirkonkylässä), Jaalan koululla toimiva lähikirjasto. Jaalan kirjasto kuuluu Kymenlaakson kirjastojen yhteiseen Kyyti-kirjastokimppaan.
Irina Sidorkova
pienoiskuva|pysty|Sidorkova vuonna 2019. pienoiskuva|Sidorkova (vasemmalla) palkintokorokkeella W Seriesissä vuonna 2021. pienoiskuva|Sidorkova kilpailemassa Russian Circuit Racing Series -sarjassa vuonna 2022. Irina Antonovna ”Ira” Sidorkova (s. 27. kesäkuuta 2003 Petroskoi, Venäjä) on venäläinen autourheilija.
Sidorkova innostui moottoriurheilusta nähtyään kolmivuotiaana elokuvan Autot. Hän kokeili kartingia ensi kertaa kuusivuotiaana ja osallistui ensimmäisiin kilpailuihinsa vuotta myöhemmin. Hän voitti vuonna 2012 Viron kartingmestaruuden KF6 Mini -luokassa ja kilpaili vuonna 2013 Suomessa. Vuonna 2015 hän sijoittui Venäjän kartingin Rotax-mestaruussarjassa kolmanneksi ja osallistui Rally Academyn junioriohjelmaan. 13-vuotiaana hän sijoittui vakioautosarja Russian Circuit Racing Seriesin (RCRS) juniorimestaruudessa toiseksi ja voitti sen lisäksi jääratasarja Ice Circuit Racing Cupin. Vuonna 2018 hän voitti RCRS:n juniorimestaruuden ja siirtyi loppuvuodesta SMP Formula 4 -sarjaan. Kaudella 2019 hän jatkoi SMP Formula 4:ssä ja ajoi sen lisäksi Espanjan Formula 4 -sarjaa.
Pentti Kesseli
Pentti Kaarlo Kesseli (14. marraskuuta 1942 Mikkeli – 2. heinäkuuta 2017 Helsinki) oli suomalainen ammattiyhdistysaktiivi. Hän toimi Rautatieläisten Liiton puheenjohtajana 16 vuotta vuodesta 1985 vuoteen 2001 asti, jolloin hän jäi ennenaikaiselle eläkkeelle.
Irina Sidorkova
Kaudeksi 2020 Sidorkova haki mukaan W Series -sarjaan, ja hänet hyväksyttiin sarjan nuorimmaksi kilpakuljettajaksi. Kausi kuitenkin peruuntui koronaviruspandemian vuoksi, ja Sidorkova palasi sen sijaan kilpailemaan RCRS-sarjan Touring Light -luokkaan. Hän kilpaili W Seriesissä kaudella 2021 ja osallistui sitä ennen Aasian Formula 3 -sarjaan. W Seriesissä hän nousi palkintokorokkeelle jo toisessa kilpailussaan sijoituttuaan toiseksi. Seuraavissa kilpailuissa hänen suorittamisensa oli epätasaisempaa: hän oli Hungaroringin osakilpailussa neljäs, mutta se oli hänen ainoa pistesijoituksensa loppukaudella. Sidorkova joutui jättämään Spa-Francorchampsin osakilpailun väliin saatuaan koronavirustartunnan, ja hänet korvasi kilpailussa Gosia Rdest. Hänen kautensa päättyi ennenaikaisesti, kun hän ei saanut Yhdysvaltain viisumia Austinissa ajettuja kauden kahta viimeistä kilpailua varten. Austinissa hänen tilallaan ajoi Caitlin Wood. Hän sijoittui sarjan loppupisteissä yhdeksänneksi ja jäi siten automaattisesti seuraavan kauden kilpailupaikat saaneen kahdeksan kärjen ulkopuolelle. W Series Academyn kuljettajana hänen paikkansa seuraavalle kaudelle oli kuitenkin taattu.
Vaikka Sidorkovalla oli kilpakuljettajan paikka W Seriesiin kaudelle 2022, hänen osallistumisoikeutensa peruttiin Venäjän hyökättyä Ukrainaan. Hän palasi sen sijaan Venäjälle ja RCRS:n Super Production -luokkaan, jossa otti ensimmäisen osakilpailuvoittonsa kauden aikana. Kaudeksi 2023 hän siirtyi RCRS:n uuteen kestävyyssarjaan Ferrari 458 GT3 -autolla.
Jääkiekon maailmanranking
thumb|407x407px|Vuosien 2003–2023 eri maiden ranking-sijoitukset. Jääkiekon maailmanranking (, myös maailmanlista ) on Kansainvälisen Jääkiekkoliiton ylläpitämä ranking-lista maailman jääkiekkomaajoukkueista. Ranking on englantia, ja tarkoittaa 'sija' ja 'sijoitus', urheilussa siis 'paremmuusjärjestys'. Listaa on julkaistu vuosittain vuodesta 2003 lähtien, mutta IIHF on julkaissut jälkikäteen myös laskennallisen vuoden 2002 rankingin. Maailmanmestaruuskilpailujen ja talviolympialaisten lohkot jaetaan maailmanrankingin perusteella. Olympinavuosina lista julkaistaan kahdesti, olympialaisten jälkeen ja kevään maailmanmestaruuskilpailujen jälkeen.
Suomi on ollut rankingissa parhaimmillaan ensimmäisenä vuonna 2022 , ja huonoimmillaan seitsemäntenä vuonna 2005.
Pisteytys
Luettelo perustuu maajoukkueiden menestykseen jääkiekon maailmanmestaruuskilpailuissa edellisinä neljänä vuotena sekä viimeisimmissä talviolympialaisissa. Esimerkiksi vuoden 2005 ranking-lista perustuu siten vuosien 2002–2005 maailmanmestaruuskilpailuihin ja vuoden 2002 talviolympialaisiin.
Kultamitalista olympialaisissa tai maailmanmestaruuskilpailuissa annetaan joukkueelle 1 200 pistettä. Sijoitusten väli on yleisesti 20 pistettä, paitsi mitalien, neljännen ja viidennen sekä kahdeksannen ja yhdeksännen sijan välillä A-sarjan kisoissa ero on 40 pistettä. Pisteet vähenevät lineaarisesti ajan myötä: saman vuoden sijoituksesta saa 100 % pisteistä, edellisen vuoden sijoituksesta 75 % ja niin edelleen.
Ranking-pisteet maailmanmestaruuskisoista:
Vuoden 2016 ranking-lista
Lista sisältää vain 30 parasta joukkuetta.
Vuoden 2015 ranking-lista
(TOP 30)
Vuoden 2012 ranking-lista
Rankingin yhdeksän parasta joukkuetta varmisti paikkansa vuoden 2014 olympiaturnaukseen. Sijoille 10.–18. päätyneet pääsivät suoraan lopulliselle karsintakierrokselle.
Vuoden 2008 ranking-lista
Muutos: muutos edellisen vuoden rankingiin nähden
Vuoden 2005 ranking-lista
Muutos: muutos edellisen vuoden rankingiin nähden
Sydvesten
Sydvesten on Bergenissä torstaisin ilmestyvä kaupunginosalehti. Se on perustettu vuonna 1994 ja kuuluu Amedia-konserniin.
Alankomaat yleisurheilun maailmanmestaruuskilpailuissa
Alankomaat on osallistunut kaikkiin yleisurheilun ulkoratojen täyden ohjelman maailmanmestaruuskilpailuihin, jollaiset järjestettiin ensimmäisen kerran vuonna 1983. Se on saanut MM-kilpailuissa yhteensä 23 mitalia, joista viisi on kultaa.
Alankomaiden ensimmäinen MM-mitalisti oli Helsingissä 1983 hopeaa 800 metrin juoksussa saavuttanut Rob Druppers. Roomassa 1987 maan ainoa pistesijoille eli kahdeksan parhaan joukkoon yltänyt urheilija oli 3 000 metrin juoksussa kuudenneksi ja 1 500 metrin juoksussa kahdeksanneksi sijoittunut Elly van Hulst. Tokiossa 1991 Erik de Bruin saavutti kiekonheitossa hopeaa ja Stuttgartissa 1993 Albert van Vlaanderen maratonilla pronssia.
Göteborgissa 1995 ainoana pistesijoille yltänyt alankomaalainen oli kuudenneksi 800 metrin juoksussa sijoittunut Ellen van Langen. Ateenassa 1997 Marko Koers sijoittui miesten 800 metrin juoksussa kuudenneksi ja Stella Jongmans naisten vastaavalla matkalla kahdeksanneksi. Sevillassa 1999 maan paras saavutus oli Kamiel Maasen kahdeksas sija 10 000 metrin juoksussa. Edmontonissa 2001 Christian Tamminga sijoittui seiväshypyssä jaetulle kuudennelle sijalle.
Pariisin MM-kilpailuissa 2003 Alankomaat palasi mitalimaaksi, kun sen 4 × 100 metrin viestijoukkue nousi jälkikäteen pronssille Britannian yhden juoksijan dopingkäryn vuoksi. Pronssijoukkueeseen kuuluneella Troy Douglasilla oli finaalipäivänä ikää 40 vuotta ja 274 päivää ja hänestä tuli kaikkien aikojen vanhin miespuolinen MM-mitalisti. Pariisin kisoissa Alankomaat sai neljä muuta pistesijaa, ja kenialaissyntyisen Lornah Kiplagatin neljäs sija 10 000 metrin juoksussa oli vuoteen 2013 saakka maan naisten paras MM-sijoitus.
Baratili San Pietro
Baratili San Pietro (Boàtiri) on kaupunki ja kunta Italiassa Sardinian hallintoalueella Sassarin maakunnassa. Kunnassa on arviolta 1 312 asukasta (vuonna 2016) ja sen pinta-ala on 6,1 neliökilometriä. Se sijaitsee 11 metrin korkeudella merenpinnan yläpuolella.
Alankomaat yleisurheilun maailmanmestaruuskilpailuissa
Helsingissä 2005 Alankomaat sai ensimmäisen maailmanmestaruutensa Rens Blomin voittaessa seiväshypyn. Rutger Smith sai hopeaa kuulantyönnössä. Kaksi vuotta myöhemmin Osakassa Smith sai pronssia kiekonheitossa ja dopingselvittelyjen myötä jälkikäteen myös kuulantyönnössä ja oli maan ainoa pistesijoille yltänyt urheilija. Berliinissä 2009 pistesijoilla olivat korkeushypyssä jaetulle viidennelle sijalle päätynyt Martijn Nuyens sekä 800 metrillä seitsemänneksi sijoittunut Bram Som. Daegussa 2011 pistesijoille ylsi vain kymmenottelussa viidenneksi sijoittunut Eelco Sintnicolaas.
Moskovassa 2013 Ghanaa aiemmin edustanut Ignisious Gaisah saavutti pituushypyssä hopeaa ja Dafne Schippers ylsi ensimmäisenä hollantilaisnaisena MM-kisoissa mitaleille saavuttamalla seitsenottelussa pronssia. Lisäksi Alankomaat sai Moskovassa neljä pistesijaa. Pekingin MM-kisoissa 2015 Dafne Schippers voitti kultaa 200 metrillä ja hopeaa 100 metrillä. Etiopialaissyntyinen Sifan Hassan saavutti pronssia 1 500 metrillä, ja pistesijoille ylsivät seitsenottelussa neljänneksi sijoittunut Nadine Broersen ja kahdeksanneksi sijoittunut Nadine Visser sekä 5 000 metrin juoksussa kahdeksanneksi päätynyt Susan Kuijken. Lontoossa 2017 Dafne Schippers voitti kultaa 200 metrillä ja pronssia 100 metrillä ja pronssia saavuttivat Anouk Vetter seitsenottelussa ja Sifan Hassan 5 000 metrillä. Lisäksi Alankomaat sai Lontoossa kuusi pistesijaa. Dohassa 2019 Sifan Hassan voitti kultaa 1 500 metrillä ja 10 000 metrillä ja lisäksi Alankomaat saavutti kuusi pistesijaa.
Eugenessa 2022 Anouk Vetter sai hopeaa seitsenottelussa, Femke Bol hopeaa 400 metrin aitajuoksussa, Jessica Schilder pronssia kuulantyönnössä ja lisäksi 4 × 400 metrin sekaviestijoukkue hopeaa (joukkueessa Liemarvin Bonevacia, Lieke Klaver, Tony van Diepen, Femke Bol ja alkuerässä Eveline Saalberg ). Lisäksi Alankomaat saavutti viisi pistesijaa.
Josip Glasnović
Josip Glasnović (s. 7. toukokuuta 1983) on kroatialainen haulikkoampuja.
Josip Glasnović on saavuttanut MM-kilpailuissa trapissa poikien sarjassa Kairossa 2001 joukkuehopeaa ja miesten sarjassa Lonatossa 2005 henkilökohtaista pronssia sekä viimeisimpänä trapin kultaa vuoden 2016 kesäolympialaisissa. Vuoden 2008 kesäolympialaisissa hän oli viides.
Tullio Altamura
pienoiskuva|Tullio Altamura vuonna 1960.Tullio Altamura (s. 18. heinäkuuta 1924 Bologna) on italialainen näyttelijä.
Ammattisotilaan perheeseen syntynyt Altamura kävi klassisen lyseon Roomassa, toimi harrastelijanäyttelijänä ja työskenteli toimittajana. 1950-luvun puolivälistä lähtien hän esitti sivurooleja lähinnä viihde-elokuvissa. Altamuran huomattavimpia elokuvia ovat Giuseppe Bennatin Väärä viattomuus (Labbra rosse, 1960), Florestano Vancinin La lunga notte del ’43 (1960), Vittorio De Setan Diario di un maestro (1972) ja Mauro Bologninin Libera, amore mio... (1973). Hän näytteli myös teatterissa ja ohjasi 1960-luvun puolivälistä lähtien tv-dokumentteja. Elokuvanäyttelijänä Altamura käytti usein taiteilijanimeä Tor Altmayer.
Goukouni Oueddei
Goukouni Oueddei (arabiaksi: كوكوني عويدي ; s. 1944 Zouarissa) on tšadilainen poliitikko. Hän oli Tšadin valtionpäämies vuodesta 1979 vuoteen 1982.
Elämäkerta
Goukouni on kotoisin maan pohjoisosasta ja tubujen päällikön eli derden Oueddei Kichidemin poika. Hän tuli politiikkaan 1960-luvun lopulla National Liberation Front of Chad (FROLINAT)-järjestön riveissä, jota johti Abba Siddick. FROLINAT:ia ärsytti poliittinen valta-asema, jota nauttivat François Tombalbayen johtamat etelän asukkaat ja kannatti maan keski- ja pohjoisosien asukkaiden osallistumista päätöksentekoon. Tombalbayen salamurhan jälkeen vuonna 1975, jännitteet kahden maantieteellisen puolikkaan välillä kärjistyivät sekavaksi sisällissodaksi, johon osallistui useita Tšadin poliittisia ryhmiä, Libya, yhdysvallat ja Ranska. Konflikti kesti koko 1980-luvun. Goukounin silmissä Tombalbayen diktatuuri jatkoi Ranskan hegemoniaa Tšadissa.
Hissène Habré luopui vuonna 1971 asemastaan Tombalbayen hallituksessa ja liittyi Goukounin joukkoihin. He edustivat kahta eri tubujen klaania, ja heistä tuli kilpailijat. Habré lähti omille teilleen vuonna 1976. Vuoden 1977 lopulla he neuvottelivat kapinallisryhmiensä yhteistyötä väliaikaisessa hallinnossa.
Presidentti
Goukouni nimitettiin väliaikaiseksi Tšadin valtionpäämieheksi 23. maaliskuuta 1979. Hän johti arvostettua Siirtymäkauden Kansallisen Yhtenäisyyden Hallitusta (GUNT), joka pyrki sovintoon sotivien osapuolten välillä. Libyan tukema Goukouni oli valtionpäämies; Wadel Abdelkader Kamougué (maltillinen etelä) oli varapresidentti; Hissène Habré (länsimielinen pohjoinen) oli puolustusministeri; ja Asyyli Ahmat (vahvasti libyalaismielinen arabi) oli ulkoministeri. Afrikan unionin rauhanturvajoukkojen piti korvata ranskalaisjoukot, mutta tätä ei koskaan tapahtunut.
Henkilökohtainen kilpailu rajoitti hallituksen toimintakykyä. Goukounia pidettiin Libyan johtajan Muammar Gaddafin sätkynukkena. Goukouni nimitti Djidingar Dono Ngardoumin pääministeriksi 19. toukokuuta 1982. Habren kannattajat syrjäyttivät tämän. Goukouni pakeni ensin Kameruniin ja sieltä Libyaan.
Siissijohtaja Libyan tuella
Vuonna 1983 Goukouni palasi Tšadiin Libyan tukemana taistellakseen Habrén hallintoa vastaan sissisotaa. Hän oli Tšadin tunnustetuin oppositiojohtaja, joiden näkemyksillä oli merkittävä painoarvo, vaikka Habrén suostui vain rajoitettuihin myönnytyksiin. Entinen presidentti tiettävästi vaati perustuslain uusimista ja kaikkien poliittisen puolueiden toiminnan vapauttamista, joka Habrén ei suostunut.
Goukouni oli kotiarestissa elokuussa 1985 Tripolissa, kun Libyan hallitus paheksui hänen aikeensa solmia välirauha Habrén kanssa. Lokakuussa 1985, Libyan poliisi pidätti Oueddein, ja tässä prosessissa he ampuivat häntä vatsaan. Sitten hän katkaisi välinsä Libyaan ja lähti maanpakoon Algeriin helmikuussa 1987. Kuitenkin, jotkut epäilivät, ettei välirikko ollut vakava, ja heinäkuussa 1987 Oueddei sanoi, että hän oli hyvissä väleissä libyalaisten kanssa.
Goukouni tapasi Tšadin presidentti Idriss Débyn 17. huhtikuuta 2007 Librevillessä, Gabonissa, keskustellakseen keinoista sisällissodan lopettamiseksi. Goukouni tarjoutui käyttämään vaikutusvaltaansa sodan lopettamiseksi. Vastikkeeksi hän halusi luvan palata Tšadiin maanpaosta, ja sanoi saaneensa tästä lupauksen Debyltä. Huhtikuun 19. kaksi kapinalisjohtajaa hylkäsi Goukonin välitysehdotuksen.
Goukouni palasi Tšadiin 30. heinäkuuta 2007, yhdessä noin kahdenkymmenen muun maanpakolaisen kanssa, He keskustelivat Débyn kanssa kapinan lopettamisesta ja palasivat Librevilleen myöhemmin samana päivänä.
Goukoni tapasi Nigerin Presidentti Mamadou Tandjan 4. maaliskuuta 2008, keskustellakseen Tšadin tilanteesta.
Vuonna 2013 Goukonin nuorin lapsi, Saadie Goukouni Weddeye, nimitettiin Tšadin hallitukseen sosiaaliministeriksi.
Erityislähettiläänä
Vuoden 2015 Burundin levottomuuksien aikana Keski-Afrikan valtioiden johtajat, mukaan lukien Débyn, nimittivät Goukounin erityislähettilääksi suurten Järvien alueella 25. toukokuuta 2015, tavoitteena auttaa ratkaisemaan tilanne Burundissa.
Terho Lehtimäki
Terho Juhani Lehtimäki (s. 1964) on suomalainen Tampereen yliopiston kliinisen kemian professori ja ylilääkäri. Hän toimii myös Pirkanmaan sairaanhoitopiirin Fimlab Laboratorioiden ylilääkärinä.
Lehtimäki valmistui lääkäriksi ja lääketieteen tohtoriksi Tampereen yliopistolta vuonna 1992. Hänen englanninkielinen artikkeliväitöskirja (1992) tarkasteli ihmisen rasva-aineenvaihdunnassa tärkeää apolipoproteiini E:tä suomalaisilla lapsilla ja nuorilla aikuisilla. Tällä rasvaa sitovalla proteiinilla on vaikutuksensa sydän- ja verisuonitautien kehittymiseen. Väitöskirja oli otsikoitu Apolipoprotein E phenotypes in Finnish children and young adults.
Vuonna 2013 professori Lehtimäki sai Tampereen yliopiston Vuoden tiedeteko -palkinnon. Vuonna 2018 Lehtimäki nousi arvostetulle viitatuimpien tutkijoiden 2018 Highly Cited Researchers -listalle molekyylibiologian ja genetiikan aihepiiristä. Maailmanlaajuisesti tällä alansa viitatuimpien (siteeratuin 1 %) listalla on kaikki aihealueet mukaan luettuna runsas 4 000 tutkijaa 21 tieteenalalta ja noin 2 000 tieteenrajat ylittävää tutkijaa. Tutkijoista 33 työskentelee ensisijaisesti Suomessa. Tämä ohella professori Lehtimäki oli noussut Google Scholar -hakupalvelun aineistoon pohjautuvassa, lokakuun 2018 alun espanjalaisessa tutkijatilastossa koko uran kattavien viittausten perusteella sijalle 2 409 maailman 3 160 korkeimman h-indeksin tutkijoista. Tämän tilaston mukaan Lehtimäki on eräs kaikkein viitatuimmista suomalaisista. Hänen koko uran julkaisuja koskeva h-indeksinsä oli tämän luettelon aineistossa 107. Hänen julkaisuihinsa on viitattu erityisen runsaasti vuodesta 2013 lähtien.
Luettelo fobioista
Tämä on luettelo erilaisista fobioista sekä torjuvista asenteista, joiden nimityksessä jotkut käyttävät loppuosaa -fobia.
Fiskarsin–Pohjankurun rautatie
thumb|Fiskarsin-Pohjankurun rautatien muistomerkkiveturi Fiskarissa kesällä 2005 Fiskarsin–Pohjankurun rautatie oli vuosina 1889–1891 750 mm:n raideleveydelle rakennettu rata. Se oli tiedettävästi Suomen ensimmäinen kapearaiteinen rautatie. Rautatie rakennettiin Fiskarsin tehtaan kuljetuksia varten, ja se kulki Fiskarsin tehtailta Fiskarsinjokea seuraten Pohjankurun satamaan. Radan pituus oli 5,5 kilometriä. Radalla liikennöitiin aluksi vain Pohjankurun sataman ollessa jäistä vapaana, mutta kun Karjaan–Turun rata valmistui 1899, muuttui Fiskarsin radan liikennekin ympärivuotiseksi. Liikenne lakkasi vuonna 1952.
Vuonna 1928 valmistui Fiskars Oy Ab:n omistamille Åminneforsin tehtaille Pohjankurun satamasta johtanut 750 mm rautatie, joka oli yhteydessä Fiskarsin radan kanssa. Rataa liikennöitiin vuosina 1928–1958. Radalla oli lähes yksinomaan tavaraliikennettä. Henkilöliikennettä oli vain suurten kesäjuhlien yhteydessä, jolloin henkilövaunut tehtiin avotavaravaunuista.
Veturit
Fiskarsin radalla oli käytössä yksi Krauss & Co:n vuonna 1890 valmistama veturi, jonka valmistusnumero oli 2517/1891. Veturi on märkähöyrytyyppinen, kaksoiskoneistoinen, tasoluisteilla ja ulkoisella valtaventtiilillä varustettu. Tämä vuoteen 1952 käytössä ollut "Pikku-Pässi" oli pitkään muistomerkkinä Fiskarissa.
Vuonna 2016 veturi siirrettiin lavettikuljetuksena Jokioisiin Höyrywelho Oy:n konepajalle peruskunnostukseen.
Åminneforsin radalle ostettiin Imatran Rakennustyö Oy:ltä käytetty höyryveturi, Orenstein & Koppel 10554/1923, 0-6-0WT. Veturi ajettiin käytännössä loppuun ja romutettiin liikenteen loputtua. Myöhemmin hankittiin radalle toinen samanlainen, tällä kertaa uusi höyryveturi, Orenstein & Koppel 12782/1936, 0-6-0WT.
Mikään kolmesta höyryveturista ei kelvannut sotakorvaukseksi. Liikenteen loputtua kaikki kolme veturia joutuivat vuosiksi romutarhaan. Vanhempi åminneforsilainen (ex Imatran Rakennustyö Oy) jäikin sinne ja romutettiin. Kaksi muuta kaivettiin 1970-luvulla esiin.
Fiskarsin veturi kunnostettiin ulkoisesti ja siirrettiin muistomerkiksi pitkäaikaiselle paikalleen Fiskarsin FBK:n talon viereen. Veturi siirrettiin ajokuntoon kunnostettavaksi Jokioisiin Höyrywelho Oy:n verstaalle vuonna 2015. Kunnostus etenee hiljalleen.
Åminneforsin kakkosveturi oli pitkään muistomerkkinä Ovako Steel Oy:n pihassa, kunnes se lahjoitettiin pitkän neuvottelukierroksen jälkeen vuonna 1988 Jokioisten Museorautatielle ja siirrettiin Minkiölle Kapearaidemuseoon. Veturi kunnostettiin ulkoisesti, mutta sen kunnostus ajokuntoon ei ole näköpiirissä.
Radalla olivat myös jonkin aikaa liikenteessä entiset Mätäsvaaran kaivoksen Deutz-veturit.
pienoiskuva|Mätäsvaaran Deutz -kaivosveturi kapearaidemuseossa
Ratalinja nykyään
Ratalinja on tiekäytössä ja kokonaisuudessaan polkupyörällä läpi ajettavassa kunnossa. Yksi alkuperäinen silta on vielä jäljellä Pohjankurussa Brunkomin puron yli.
Billy Ocean
thumb|Billy Ocean esiintymässä New Yorkissa vuonna 1988. Billy Ocean (s. Leslie Sebastian Charles 21. tammikuuta 1950 Fyzabad, Trinidad) on brittiläinen pop-laulaja, joka teki kansainvälisiä menestyksiä 1970- ja 1980-luvuilla.
Elämä
Leslie Charles syntyi Fyzabadissa Trinidadissa ja muutti perheensä mukana Englantiin 8-vuotiaana. Hänen isänsä oli Grenadasta. Teini-iässä Charles lauloi usein Lontoon klubeilla. Hän julkaisi ensimmäisen singlensä vuonna 1972 Spark Recordsilla nimellä Les Charles.
Vuonna 1976 Leslie Charles oli jo omaksunut nimen Billy Ocean ja levytti ensimmäisen albuminsa Billy Ocean, jonka ensimmäinen single Love Really Hurts Without You nousi kakkoseksi Britanniassa ja sijalle 22 Yhdysvalloissa. Muita tuon ajan hittejä oli muun muassa L.O.D. (Love On Delivery). Hän myös kirjoitti lauluja muille artisteille, kuten LaToya Jacksonille. Vuonna 1982 Billy Ocean nousi Yhdysvaltain R&B-listalle kappaleella Nights (Feel Like Getting Down).
Billy Oceanin uran paras aika alkoi albumilla Suddenly vuonna 1984 ja sen pääsinglellä Caribbean Queen Laulun nimeä ja sanoja muutettiin eri alueita varten niin, että kappale tunnetaan myös nimillä African Queen ja European Queen. Nimikappaleesta tuli myös menestys. Vuoden 1986 albumi Love Zone myi myös todella hyvin. Siltä nousi myyntimenestyksiä kuten When the Going Gets Tough, The Tough Get Going (elokuvasta Niilin jalokivi) ja There'll Be Sad Songs (To Make You Cry).
Vuoden 1988 albumillaan Tear Down These Walls Billy Ocean sai vielä yhden ykköshitin Get Outta My Dreams, Get Into My Car, mutta seuraavat albumit Time to Move On, L.I.F.E. ja Showdown eivät tuottaneet hittejä. Siitä huolimatta vuoden 1989 Greatest Hits -kokoelma on myynyt tasaisesti vuosien mittaan. Billy Oceanin viimeinen studioalbumi Jive Recordsille oli Time to Move On, jonka hän levytti Chicagossa R&B-tähti R. Kellyn kanssa. Ocean kuitenkin kiertää edelleen Eurooppaa ja levyttää.
Vuonna 2002 Westminsterin yliopisto palkitsi Oceanin tohtorinarvolla musiikista. Ocean asuu Milton Keynesissa.
DivX Finland
DivX Finlandin Subiarkistossa tekstityksiä on yli 11 000 kappaletta. Tekstityksiä on ladattu yhteensä yli 34 miljoonaa kertaa.
Lokakuussa 2012 DivX Finland nousi uutisotsikoihin videopalvelu Netflixin kopioitua luvatta DivX Finlandin luvattomasti tekemiä tekstityksiä palveluunsa.
Formula 3000 Monacon Grand Prix 2004
Formula 3000 Monacon Grand Prix 2004 oli Formula 3000 -kauden 2004 kolmas osakilpailu, joka ajettiin 22. toukokuuta Monacon katuradalla Monacossa. Kilpailu ajettiin Formula 1:sten Monacon GP:n ohessa.
Uhriröykkiö
300px|thumb|Uhriröykkiö [[Laurinmäki|Laurinmäellä Janakkalassa. Röykkiön keskuskivessä on niinkutsuttuja uhrikuppeja.]] Uhriröykkiöllä tarkoitetaan Suomen arkeologiassa hautauksetonta kiviröykkiötä, josta löytyy jälkiä uhrirituaaleista. Uhraamiseen viittaavat muun muassa eläimenluut, palanut savi, saviastioiden palat, viljanjyvät ja rautakuona. Uhriröykkiöiden tunnistaminen on kuitenkin ongelmallista, sillä sekä ulkomuotonsa että sisältönsä puolesta ne muistuttavat usein jäte- ja raivausröykkiöitä. Muinaisjäännöstyyppi ajoitetaan yleensä rautakautiseksi, vaikka kansanperinne osoittaa erilaisiin röykkiöihin uhratun historiallisellakin ajalla.
Uhriröykkiön voi ymmärtää yksinkertaisimmillaan kivistä rakennettuna alttarina, jolla on uhrattu esivanhemmille ja haltijoille. Tunnetut uhriröykkiöt kuuluvat usein rautakautisten kalmistojen yhteyteen, mikä vahvistaa tulkintaa niiden kuulumisesta esi-isäkulttiin. Tällaiset kalmistojen yhteydessä olevat uhriröykkiöt keskittyvät Suomessa Etelä-Hämeeseen ja Kokemäenjoelle, mutta näitä tunnetaan myös Karjalasta. Suurin osa röykkiöuhraukseen liittyvästä perimätiedosta onkin peräisin juuri Karjalasta, mikä selittyy sillä, että tietäjälaitos ja monet muualla Suomessa katkenneet perinteet jatkuivat alueella pisimpään kristinuskon tulon jälkeen.
Neljän päivän taistelu
Neljän päivän taistelu käytiin 1.-4. kesäkuuta 1666 toisen Englannin-Hollannin sodan aikana. Taistelu on yksi merisotahistorian pisimmistä.
Khaled Almudhaf
Khaled Almudhaf (s. 12. kesäkuuta 1978 Kuwait) on kuwaitilainen haulikkoampuja ja maailmanmestari.
Khaled Almudhaf on saavuttanut MM-kilpailuissa trapissa Lahdessa 2002 henkilökohtaisen maailmanmestaruuden ja Nikosiassa 2007 joukkuemaailmanmestaruuden.
Recording Industry Association of America
Recording Industry Association of America (tai RIAA) on levy-yhtiöiden ja ääniteteollisuuden etua ajava järjestö Yhdysvalloissa. Järjestön jäseninä on suuri määrä yrityksiä, kuten levy-yhtiöitä ja jakelijoita, joiden osuus Yhdysvalloissa tuotetusta ja jaetusta musiikista on noin 90 %. RIAA perustettiin vuonna 1952. Vuodesta 2011 lähtien järjestön toimitusjohtajana on ollut Cary Sherman.
RIAA:n jäseniä ovat muun muassa kolme maailman suurinta levy-yhtiötä Universal Music Group, Sony Music Entertainment ja Warner Music Group.
Historia
Alkuvaiheessaan RIAAn päätehtävänä oli ylläpitää äänentoistoon liittyviä standardeja. Näistä tunnetuin on ns. RIAA-taajuuskorjaus.
RIAA taajuuskorjaus
RIAA-taajuuskorjaus on analogisisissa äänilevyissä ja levysoittimissa käytetty taajuuskorjaustapa. Se määrittelee ääntä levylle tallennettaessa ja levyltä toistettaessa käytettävät taajuuskorjaukset. Tallennuksen aikana matalia ääniä vaimennetaan ja toiston aikana vastaavasti vahvistetaan. Tämän avulla uran amplitudi levyllä pienenee ja urat voidaan kaivertaa levyn pintaan tiheään ilman että ne koskettavat toisiaan. RIAA osallistuu edelleen myös monien muiden äänentoistolaitteiden standardien tuottamiseen.
RIAA:n sertifikaatit
Recording Industry Association of America jakaa Yhdysvalloissa myytäville musiikkialbumeille, -singleille ja -videoille myyntimäärään pohjautuvaa sertifikaattia, joka voidaan rinnastaa kulta- ja platinalevymyynteihin. Näitä ovat :
Oikeudenkäynnit
RIAA on haastanut yksityisiä ihmisiä oikeuteen piratismista. RIAA on haastanut laittomasta musiikin jakamisesta vertaisverkossa oikeuteen sellaisia ihmisiä, joilla ei ole tietokonetta tai internet-yhteyttä.
RIAA:n ensimmäinen oikeuteen haastama henkilö Jammie Thomas oli syytteen mukaan jakanut verkosta 24:ää kappaletta, ja hänet tuomittiin maksamaan siitä 222 000 dollaria. Hän pyysi uutta oikeudenkäyntiä valamiehistön ohjeistamisvirheen vuoksi ja siihen suostuttiin; uusi tuomio oli 1 920 000 dollaria. Hän valitti tästä tuomiosta "perustuslain vastaisena", ja tuomari muutti summan 54 000 dollariksi. Tämän jälkeen RIAA ehdotti, että Thomas maksaisi sille 25 000 dollaria, mutta Jammie kieltäytyi tästä sopimuksesta. Oikeudenkäynnissä sakkojen suuruuden maksamiseksi 4. lokakuuta 2010 korvaussummaksi määrättiin 1,5 miljoonaa dollaria. Heinäkuussa 2011 oikeus alensi korvausta 54 000 dollariin, mutta levy-yhtiöt ilmoittivat valittavansa päätöksestä. 11. syyskuuta 2012 Yhdysvaltain kahdeksannen tuomiopiirin valitustuomioistuin kumosi 54 000 dollarin korvauksen ja palautti voimaan alkuperäisen 220 000 dollarin tuomion.