cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ateismi
Ateismin määritelmä
Filosofi Julian Baggini on kuvaillut ateismia seuraavasti. Tavallisesti henkilöistä, jotka eivät usko jonkin mielikuvitusolennon olemassaoloon, ei käytetä mitään eritystä nimitystä. Oletetaan, että niiden ihmisten määrä, jotka uskovat tiettyyn taruolentoon, alkaa kasvaa. Pian heitä aletaan kutsua erityisellä nimellä, kuten teisteiksi eli jumaliin uskoviksi. Kun teistejä alkaa olla paljon, heitä aletaan pitää normaaleina, vaikka jumalien olemassaolosta ei ole mitään näyttöä. Niitä, jotka eivät ole teistejä, aletaan kutsua ei-teisteiksi eli ateisteiksi. Tavallisella ihmisellä on erilaisia todellisuutta koskevia käsityksiä. Teistit sanovat, että tämän lisäksi todellisuuteen kuuluu jumalia. Jos teistejä ei olisi, olisi kuitenkin ateisteja, mutta heitä ei kutsuttaisi ateisteiksi. Ateistien käsitys olisi sama vaikka teistejä ei olisi ollut koskaan olemassa.
Useiden ateistien mukaan nimitystä ’ateisti’ ei tarvita välttämättä lainkaan. Esimerkiksi nimityksiä ’ei-astrologi’ tai ’horoskoopiton’ ei käytetä niistä, jotka kannattavat tieteellistä näkemystä. Ateistien mukaan ihminen syntyy ilman jumalauskoa eli ateistina. Täten todistuksen taakka on ateistien mukaan uskonnollisen uskon puolustajalla, ei yksinkertaisemman selityksen edustajalla. Ateistien mukaan on järjetöntä vaatia, että jokin tulisi lopullisesti todistaa olemattomaksi, sillä se ei ole mahdollista. Täten niillä, jotka väittävät jumalan olevan olemassa, on velvollisuus todistaa se.
Käsitteen ”agnostisismi” keksi Thomas Henry Huxley 1860-luvulla. Agnostikko ei välttämättä ole ateisti eli hän saattaa uskoa jumalien olemassaoloon, vaikkei väitä sitä tiedoksi. Ateismin kannattajat ovat arvostelleet agnostikkoja siitä, että agnostismin mukaan ei voitaisi todeta mitään tavallista väitelausetta, koska mikään kokemustieto ei ole täysin varma. Ateististen arvostelijoiden mukaan agnostikot eivät välttämättä tunne ateismin määritelmää ja perusteluita. Agnostikko-sanaa saatetaan myös käyttää peitekäsitteenä yhteisössä, jossa ateisteihin suhtaudutaan kielteisesti. Ateisteja ovat ne, jotka jäävät teistien joukon ulkopuolelle. Ihmisellä on usko jumalien olemassaoloon tai ei ole. Teismin ja ateismin lisäksi ei ole kolmatta vaihtoehtoa. Arvostelun mukaan agnostikot ovat siis ateisteja, mikäli heiltä puuttuu usko jumalien olemassaoloon.
Menetelmälliseksi eli metodologiseksi ateismiksi on kutsuttu tieteellisessä tutkimuksessa vallitsevaa periaatetta, jonka mukaan tapahtumia tutkittaessa ja selitettäessä ei tule ottaa lukuun mitään luontoon ja historiaan kuulumattomia ulkopuolisia, yliluonnollisia vaikuttajia.
Vanha aika
Jumalauskon esiintymistä ihmiskunnassa on selitetty kognitiivisen uskontotieteen piirissä oletuksella, että jumalauskoon vaikuttavat ihmisen evoluutiossa kehittyneet lajityypilliset tekijät. Tälläisiä tekijöitä ovat muun muassa alttius etsiä tietoisia toimijoita luonnonilmiöiden takaa, taipumus olettaa mieli ruumiista erilliseksi sekä alttius nähdä tarkoituksellisuutta ja ihmisenkaltaisuutta ilmiöissä. Tutkimuksissa ateismin todennäköisyyttä yksilössä on havaittu lisäävän muun muassa taipumus tutkivaan ajatteluun ja auktoriteettiuskon vähyys. Täten ateisteja on voinut olla olemassa yhtä kauan kuin on ollut jumalauskoa.
pienois|pysty|[[Lucretius esitti teoksessaan Maailmankaikkeudesta, että kaikkeus koostuu äärettömyydessä liikkuvista atomeista.]] Intiassa vaikutti 600–200-luvuilla eaa. filosofinen koulukunta, joka edusti aineellista todellisuuskäsitystä ja arvosteli hindulaisuutta harhaluuloiksi. Joitakin itämaisia uskontoja kuten buddhalaisuuden tiettyjä suuntia, joiden oppiin ei kuulu oletusta persoonallisesta Jumalasta, on toisinaan kutsuttu ateistisiksi. Nykyisin aineellista eli materialistista käsitystä todellisuudesta kutsutaan myös fysikalismiksi.
Antiikin Kreikassa Thales esitti ensimmäisenä, että havaitut ilmiöt voidaan selittää viittaamatta jumaliin tai henkiin. Kreikan varhaisimpana tunnettuna ateistisena ajattelijana on mainittu ainakin Diagoras (400-luku eaa.). Diogenes Laertios kirjoitti Theodoros Kyreneläisestä (noin 335–260 eaa.), liikanimeltään Theodoros Jumalaton, muun muassa: ”Theodoros hylkäsi kerta kaikkiaan jumalia koskevat uskomukset. Olen saanut käsiini hänen teoksensa Jumalista, eikä se ole millään muotoa vähäpätöinen kirja.”
Atomiopin kehittäjät Leukippos ja Demokritos esittivät aineellisen todellisuuskäsityksen, joka ei viitannut jumaliin tai yliluonnolliseen. Monissa ateismin historioissa ensimmäisten ateististen ajattelijoiden ja kirjailijoiden joukkoon luetaan myös Epikuros ja Lucretius, joiden mielestä jumalat olivat olemassa, mutta sanoivat, että ne eivät vaikuta maailman tapahtumiin tai ihmisten asioihin. Lucretius kirjoitti noin vuonna 50 eaa. epikurolaisesta maailmankuvasta kertovan runoelman Maailmankaikkeudesta. Lucretius tunsi myötätuntoa niitä ihmisiä kohtaan, jotka eivät ymmärtäneet heidät synnyttäneen kaikkeuden toimintatapoja. Hän katsoi näiden tietämättömien ja kovaonnisten ihmisten tarvitsevan uskontoa selittämään alkuperänsä ja selittämään itselleen onnen ja onnettomuuden.
Uusi aika
pienois|pysty|[[Denis Diderot.]] Kristinuskon hallitseman keskiajan jälkeen uskontoon kohdistunut arvostelu alkoi Euroopassa lisääntyä 1500- ja 1600-luvuilla. Avoimen ateistiset ajattelijat ilmaantuivat valistuksen aikana 1700-luvulla, kun suvaitsevaisuus erilaisia näkemyksiä kohtaan oli lisääntynyt. Ennen valistuksen aikaa ateismia pidettiin yleisesti tuomittavana. Erityisesti ranskalaisten valistusajattelijoiden yhteinen piirre oli kriittinen asenne uskontoa kohtaan. He asettivat perinnettä vastaan järjen ja kokemuksen ja näkivät uskonnollisen ja poliittisen pakkovallan tukevan toisiaan. Näihin ajattelijoihin kuuluivat esimerkiksi Julien Offray de La Mettrie sekä Encyclopédien päätoimittaja Denis Diderot. Paroni d’Holbach’n teos Systéme de la Nature (1770) tarkasteli ihmistä osana luontoa. D’Holbach katsoi, että jos ihmiset ymmärtävät itsensä oikein luonnon osana, he voivat oppia että onnellisuus saavutetaan elämällä rauhassa toisten kanssa.
1800-luvulla filosofi Ludwig Feuerbach arvosteli teoksissaan kristinuskon perusteita. Hänen ajattelunsa oli ateistista ja materialistista. Feuerbach katsoi, että jumalat ovat ihmisen pelkojensa ja toiveidensa käsittelyyn keksimiä luomuksia. Marxilaisuuden perustajat Karl Marx ja Friedrich Engels omaksuivat Ludwig Feuerbachin uskontoajattelun pääkohdat. Lisäksi Marx ja Engels painottivat uskonnon yhteiskunnallista ja taloudellista vaikutusta. Perinteisen marxilaisen kritiikin mukaan uskonto ylläpitää epäoikeudenmukaista yhteiskunnallista järjestelmää ja toisaalta se passiivistaa sorrettua väestönosaa.
Frank Ferrer
Frank Ferrer (s. 25. maaliskuuta 1966) on yhdysvaltalainen muusikko. Hän aloitti Guns N’ Roses-yhtyeen rumpalina lokakuussa 2006 oltuaan Bryan Mantian sijaisena jo monissa edellisen kesän kiertueen konserteissa. Hän soittaa myös osuuksia Guns N’ Rosesin albumilla Chinese Democracy (2008). Ferrerin piti alun perin vain tuurata Mantiaa tämän isyysloman ajan, mutta on jäänyt yhtyeeseen pysyvästi. Ferrer soittaa myös yhtyeessä The Psychedelic Furs ja on aiemmin kuulunut yhtyeeseen Love Spit Love. Ferrer soittaa yhdysvaltalaisilla Pork Percussionin rummuilla.
Ateismi
Uusi aika
pienois|pysty|Keto-orvokki on vanha [[Vapaa-ajattelu|vapaa-ajattelijaliikkeen tunnus. Yksityiskohta 1800-luvun hautakivestä. ]] Uskonnosta vapaata ajattelua, joka suhtautuu arvostelevasti kirkkoon ja sen yhteiskunnalliseen vaikutukseen ja pyrkii täydelliseen uskonnon ja ateismin vapauteen, on kutsuttu vapaa-ajatteluksi. Vapaa-ajattelua ovat edustaneet yleensä ateistit. Nimitys vapaa-ajattelija alkoi levitä uudella ajalla. Vapaa-ajattelijaliike järjestäytyi 1800-luvun loppupuolella Britanniassa, Yhdysvalloissa, Saksassa, Ranskassa ja muualla Länsi-Euroopassa. Britanniassa vaikuttivat vapaa-ajattelijat George Holyoake ja Charles Bradlaugh. National Secular Society perustettiin vuonna 1866.
Vapaa-ajattelijain maailmanliitto, alkuaan Kansainvälinen vapaa-ajattelijaliitto perustettiin vuonna 1880 Brysselissä. Liiton kongressien julkilausumien mukaan vapaa-ajattelijat pyrkivät totuuteen tieteen, hyvyyteen etiikan, kauneuteen taiteen ja oikeudenmukaisuuteen yhteiskunnallisen työn avulla. Liikkeen kulta-aikana toteutettiin kirkon ja valtion ero Ranskassa 1905. Uskonnottomien liikkeet käyttivät ateismin ja vapaa-ajattelun lisäksi nimityksiä sekularismi, rationalismi ja humanismi. Uskonnotonta humanismia kutsutaan sekulaariksi humanismiksi.
Neuvostoliitossa ja muissa sosialistisissa maissa marxilainen ateismi oli osa kommunistista aatetta. Venäjän vuoden 1917 vallankumouksen jälkeen Vladimir Lenin erotti kirkon valtiosta ja koulun kirkosta. Perustuslaissa säädettiin, että uskonnonvapauden lisäksi maassa vallitsee ateistisen propagandan vapaus. Vuoden 1917 jälkeen marxilainen versio ateismista sai käytännössä virallisen aseman Neuvostoliitossa. Aluksi bolsevikit suhtautuivat uskontoon harmittomana taikauskona, joka vähitellen tieteen edetessä tulisi häviämään. Vuonna 1921 puolue kuitenkin omaksui ”taistelevan ateismin” periaatteen. Neuvostoliiton kommunistinen puolue perusti vuonna 1923 Jumalattomien liiton (myöhemmin Taistelevien jumalattomien liitto), joka suoritti ateismin levitystyötä.
Vuoden 1937 väestönlaskennan tuloksien perusteella 57 prosenttia neuvostoliittolaisista kuitenkin edelleen luokitteli itsensä uskovaisiksi. Tuloksen johdosta Josif Stalin toimeenpani Jumalattomien liitossa käyntiin laajat puhdistukset liian hitaan uskonnon hävittämisen vuoksi. Toisen maailmansodan aikana erityisesti ortodoksinen kirkko otettiin mukaan Saksan vastaiseen sotaponnistukseen, ja uskontojen vaino laimeni. Taistelevien jumalattomien liiton toiminta lopetettiin 1943. Toisen maailmansodan jälkeen Neuvostoliitossa tyydyttiin mielipidevaikuttamiseen muun muassa julisteiden avulla, joissa esitettiin uskonto ja kirkon tukeminen satiirisesti inhimillisenä heikkoutena. Maailman ainoa virallisesti täysin ateistinen valtio oli kommunistinen Albania, jossa vuonna 1967 kiellettiin lainsäädännöllä kaikki uskonnonharjoittaminen. Kommunististen valtioiden uskonnonvastaiset toimet lisäsivät ateismin vastaisuutta erityisesti Yhdysvalloissa, missä ateismi ja kommunismi liitettiin usein toisiinsa.
Suomi
1920-luvulla Euroopassa kehittynyt looginen empirismi vastusti uskoa yliluonnolliseen. Filosofi Eino Kaila toi uudenaikaisen logiikan ja tieteenfilosofian tutkimuksen Suomeen ja saattoi suomalaisen filosofian loogisen empirismin yhteyteen. Eino Kailan, Raimo Tuomelan ja Ilkka Niiniluodon kaltaisten filosofien puheenvuorot uskonnosta ja tieteellisestä maailmannäkemyksestä ovat vaikuttaneet Suomessa melko näkyvästi.
Vuonna 1937 uskonnottomien järjestöksi perustettiin Vapaa-ajattelijain liitto. Liiton puheenjohtajina ovat toimineet muun muassa professori V. T. Aaltonen ja kirjailija Väinö Voipio. 1970-luvulla ja 1980-luvun alussa liiton pääsihteeri Erkki Hartikaisen tavoitteena oli saada Suomen kouluihin oma oppiaine uskonnottomille. Hartikainen teki vuonna 1978 kantelun YK:n ihmisoikeuskomitealle peruskoulun opetussuunnitelmasta Suomessa. Kantelu ratkesi 1981 ja Suomeen saatiin elämänkatsomustieto kouluihin oppiaineeksi.
Suomessa uskonnottomien järjestöjen pyrkimyksenä on edistää tieteellistä ymmärrystä sekä tukea ateismia, ihmisoikeuksia, ajattelunvapautta ja uskonnotonta etiikkaa. Järjestöjen mukaan yhdenvertaisuuden toteutumista Suomessa ehkäisee se, että historiallisista syistä uskonnollisia yhdyskuntia suositaan valtiollisesti ja koululaitoksessa. Vapaa-ajattelijat ovat luoneet Eroakirkosta.fi-palvelun, jonka kautta kirkosta on eronnut satoja tuhansia suomalaisia. Tärkeä osa järjestöjen toimintaa on uskonnottoman tapakulttuurin kehittäminen. Muun muassa uskonnottomien järjestöjen perustama Pro-seremoniat-yritys tarjoaa puhujapalveluita uskonnottomiin eli siviilijuhliin, kuten nimiäisiin, aikuistumiseen (Prometheus-leiri), häihin ja hautajaisiin. Vuoden 2019 väestöllisessä kyselyssä uskonnottomiksi itsensä määritteli 24 prosenttia vastaajista.
Ateistien osuus väestöstä
pienois|pysty|Marokkolainen ateisti [[Ibtissam Lachgar sai Yksi laki kaikille -palkinnon vuonna 2018. One Law for All -kampanja vastustaa uskonnollisia lakeja ja teokratiaa.]] Uskonnottomuus tarkoittaa uskontokuntaan kuulumattomuutta tai uskonnottomaksi samastumista. Ateismi on yleisintä Pohjois-Amerikassa, Euroopassa, Australiassa ja Uudessa-Seelannissa sekä Japanissa ja entisissä sosialistisissa maissa. Eräiden arvioiden mukaan maailman ateisteiksi itseään kutsuvien määrä olisi ollut 2010-luvulla noin 500 miljoonaa eli seitsemän prosenttia maailman väestöstä. WIN/GIA:n vuonna 2012 teettämän kyselytutkimuksen mukaan maailman väestöstä 13 prosenttia on ateisteja. Suomessa ateisteiksi itsensä nimesi vuoden 2016 kyselytutkimuksessa 16 prosenttia ihmisistä. Ateismi korostuu nuorten sukupolvien kohdalla. Vuoden 2018 suomalaisessa kyselytutkimuksessa 28 prosenttia nuorista vastaajista sanoi, ettei usko minkään jumalan tai hengen olemassaoloon. Kyllä tai ei -vastauksissa jumalausko puuttui 60 prosentilla nuorista. Ateisteihin suhtautui kielteisesti 8 prosenttia.
Ilkka Niiniluoto on sanonut, että ateismilla on aina ollut muita katsomuksia vähemmän ”mainosaikaa” yhteiskunnassa. 2000-luvulla ateismi on kuitenkin länsimaissa yleistynyt ja saanut yhä enemmän näkyvyyttä julkisuudessa. Tietyissä maissa, kuten, Australiassa, on mitattu olevan enemmän uskonnottomia kuin uskonnollisia ihmisiä. Uskonnottomuuden leviämistä on edistänyt sukupolvien välinen siirtymä: uskonnottoman kasvatuksen saavista lapsista lähes kaikista tulee uskonnottomia. Professori Heikki Ervastin mukaan isojen tilastoaineistojen pohjalta näyttää siltä, että uskonnollisuus on esimerkiksi Suomessa katoamassa, joskin hyvin hitaasti. Uususkonnollisuudesta ei ole tulossa valtasuuntausta. ”Luulen, että se uskonnon tarina ei ole niin kiinnostava enää”, Ervasti kommentoi vuonna 2022.
Ateistinen uskontokritiikki
Monet uskonnottomat ajattelijat ovat esittäneet, että tiede ei jätä tilaa uskonnoille muuna kuin ”historiallisesti ja kulttuurisesti tärkeänä todellisuuspaon muotona”. Ateististen arvostelijoiden mukaan uskonto on säilynyt yhteiskunnassa jäänteenä ajoilta, jolloin ihmisten tieto todellisuudesta oli rajoittuneempaa. Esimerkiksi filosofi Kai Nielsenin mukaan on suorastaan uskomatonta, että eräät oppineet ajattelijat saattavat kannattaa jumalauskoa. Nielsenin mielestä luontoon perustuvaan todellisuuskäsitykseen luontevasti liittyvä ateismi on nykyajan järkevän ihmisen valinta ja osa yleissivistystä. Kukaan järkevä ihminen ei yksinkertaisesti voi enää suhtautua jumalauskoon tosissaan. Nielsenin mukaan ateismia ei kuitenkaan pitäisi omaksua pelkkänä itsestäänselvyytenä, vaan sen puolesta tulisi käydä kamppailuun älyllisesti vahingollisia uskonnollisia harhoja vastaan.
pienois|pysty|Uskontokriittinen kirjailija [[José Saramago.]] Filosofi Ilkka Niiniluodon mielestä uskontojen pyhiin kirjoituksiin nojautuva käsitys todellisuutta koskevan tiedon hankkimisesta ja perustelemisesta on ristiriidassa tieteen menetelmän kanssa. Tiede pyrkii kertomaan millainen todellisuus on, etsimään totuutta, hankkimaan tietoa todellisuudesta. Tieteellinen menetelmä, jossa tietoa tavoitellaan avoimesti, arvostelevasti ja julkisesti koeteltavin havainnoin, on tieteen puolestapuhujien mielestä tehokkain ja järkiperäisin käsitysten muodostamisen menetelmä. Esimerkiksi Charles S. Peirce korosti itseäänkorjaavan tieteellisen menetelmän ylivertaisuutta esimerkiksi arvovallan ja kokemuksesta riippumattoman käsitysten muodostamisen menetelmiin nähden.
Ilkka Niiniluodon mukaan käsitys todellisuudesta on uskonnollinen, jos siihen sisältyy väitteitä, joiden ainoana tukena on vetoaminen joihinkin uskonnollisiin arvovaltoihin (esimerkiksi uskonnollisiin kirjoituksiin) tai henkilökohtaisiin uskonnollisiin kokemuksiin. Vaikka tieteessä ei olekaan ehdottomia takeita totuudesta, tieteellisten ja uskonnollisten väitteiden ristiriitatilanteessa on Niiniluodon mukaan järkiperäisempää hyväksyä tieteen tulokset. Näin ei tule menetellä siksi, että ne välttämättä olisivat tosia, vaan siksi, että ne on saavutettu kriittisen ja julkisesti valvottavissa olevan menetelmän avulla. Auktoriteetteihin tai elämyksiin vetoavia perusteluja ei voi Niiniluodon mukaan pitää todistusvoimaisina, sillä ne rikkovat kriittisyyden ja puolueettomuuden menetelmällisiä vaatimuksia. Niiniluodon mukaan mikään arvovalta ei voi vaatia tieteessä itselleen ikuista asemaa. Vetoaminen uskonnollisiin auktoriteetteihin sisältää lisäksi kehäpäätelmän. Yksityisten henkilöiden omat kokemukset ja elämykset eivät ole sisällöltään julkisesti koeteltavissa, joten ne eivät kelpaa todistusaineistoksi niiden kohteen olemassaolosta. Nämä elämykset voidaan kyllä asettaa psykologian tutkimuskohteeksi ja niiden syntytavalle voidaan pyrkiä antamaan tieteellinen selitys.
Uskontoa vastaan on esitetty arvostelua myös moraalisin perustein: järjestäytynyt uskonto ja kyseenalaistamaton usko saavat arvostelijoiden mukaan aikaan tappamista ja kärsimystä. Uskonnottomat moraalifilosofit kuten Mario Bunge ovat esittäneet, että monet uskonnolliset näkemykset uskonnon oppien mukaan elämisen palkitsemisesta ikuisessa elämässä edustavat itsekästä nautinnontavoittelua. Esitetyistä historiallisista esimerkeistä tunnetuimpia ovat ristiretket, uskonnolliset sodat, inkvisitio ja noitavainot. Esimerkiksi Richard Dawkins on nähnyt uskonnon eräänlaisena mielen viruksena, jonka tuhoisa leviäminen tulisi pysäyttää tieteen ja sivistyksen avulla.
Uskontotieteilijä Ilkka Pyysiäisen mukaan uskonto on osa arkiajattelua, joka on ristiriidassa tieteen kanssa. Pyysiäisen mukaan ihmislaji on kehittynyt ympäristössä, joka ei ole suosinut juuri tieteellisen ajattelun kehitystä. Monien ihmisten on edelleen helpompi uskoa esimerkiksi ihmeisiin kuin suhtautua kriittisesti omiin käsityksiinsä. Siksi uskonnottomat ovat monissa maissa vähemmistö. Nykyisin ihmisen ympäristö on kuitenkin erilainen. Kun tieteellinen tieto leviää hyvin laajalle ihmisten keskuuteen, siitä tulee normi: tietämättömien alkaa olla vaikeaa saada muiden luottamusta ja menestyä yhteisössä.
Ateismin kritiikki
Ateismin vastustajat voivat sanoa, että jumalien olemassaolo on tarpeellinen selitysperuste kaikkeudelle. Ateismia on vastustettu myös esittämällä, että jumalien olemassaolo on välttämätön oletus moraalin olemassaolon kannalta. On myös esitetty, että uskontoihin liittyy henkisyyttä, joka on vastakkaista ateismille.
Uskonnonfilosofian professori Sami Pihlströmin arvion mukaan yritykset tehdä jumalauskosta tieteellisesti hyväksyttävä, todellisuutta selittävä teoria eivät ole otettavissa vakavasti. Hänen mielestään mitä ilmeisimmin maailmankaikkeuden olemassaoloa tai mitään todellisuudessa tapahtuvaa ei voida selittää ”missään edes etäisesti tieteellistä selittämisen käsitettä muistuttavassa mielessä” viittaamalla jumalalliseen luomistekoon. Nykyaikana useiden filosofien kanta on, että ateismilla ei ole enää järkeviä kilpailijoita. Pihlströmin mielestä tiede voi periaatteessa vastata kaikkiin kysymyksiin olettamatta mitään ei-luonnollista ainesta selitystensä taakse.
Useiden moraalifilosofien mielestä niin uskonnottomista kuin uskovaisista osa toimii moraalisesti hyvin ja osa huonosti. Yksittäisistä tapauksista on vaikea tehdä yleistyksiä. Uskonnon kannattaja voi toimia moraalittomasti, mutta syy ei ole välttämättä uskonnossa. Ateisti voi tuottaa vahinkoa, mutta yleistävä syittäminen ateismilla olisi päättelyvirhe, ellei tekoa ole perusteltu juuri ateismilla. Tutkimusten mukaan ateistit eivät merkittävästi eroa uskonnollisista ihmisistä moraaliltaan, onnellisuudeltaan, yhteisöllisyydeltään tai elämän merkityksellisyyden kokemiseltaan. Ateistien moraalipäätöksissä heijastuu uskonnollisia ihmisiä enemmän henkilökohtaisen etiikan ja järjen osuus.
Siloneula
Siloneula (Nerophis ophidion) on lieromainen kala. Se on 20-30 cm pitkä mutta vain noin puolen sentin levyinen. Väriltään siloneula on vihreä ja vatsasta kellertävä. Naaraalla on myös vaaleansinistä kirjailua kyljissä. Siloneulan ainoa evä on pieni selkäevä, jonka avulla kala pystyy liikkumaan hitaasti. Uidessaan se kiemurtelee koko ruumiillaan. Rantavesien suurlevät ja muukin vesikasvillisuus tarjoaa suojaisia paikkoja hidasliikkeisille siloneuloille.
Siloneulaa tavataan kaikilla Suomen rannikoilla Oulun korkeudelle asti. Se piileskelee usein levien, varsinkin rakkolevän joukossa, josta se saattaa joutua vahingossa kalastajan verkkoon. Siloneula syö eläinplanktonia ja muita pikkueläimiä. Talveksi siloneulat siirtyvät syvänteisiin.
Vik (Kemiö)
Vik on entinen kylä Kemiössä, Varsinais-Suomessa. Kylä sijaitsi Kemiön pohjoisosassa meren rannalla Lappdalin ja Måsan kylien välissä. Vik jaettiin 1600-luvulla kahdeksi uudeksi kyläksi: Viksgård ja Lillvik.
Vikin alue rajoittuu kolmeen järveen. Mustajärveen lännessä, Pitkäjärveen etelässä ja Kuupylyjärveen idässä. Kuupylyjärvestä mereen laskeva oja on muodostanut merenlahden vielä 1700-luvun kartoissa. Nykyään ojan reunat ovat vesijättömaata. Vikin maat ovat pitkälti Viikin kartanon omistuksessa muutamia pientiloja lukuun ottamatta. Kuupylyjärven rannalla on Salon kaupungin omistama Leirisalon leirikeskus.
Vik eli Wiik mainitaan ensimmäisen kerran vuonna 1378. Kylässä on ollut vuoden 1566 veroluettelon mukaan viisi tilaa, jotka olivat vanhaa rälssimaata. Tilat ovat menettäneet rälssioikeutensa 1600-luvulla, mutta Storgård tai Storvik on ylenetty samalla säteriksi. Storvikistä kehittyi säterioikeuden myötä Viikin kartano ja siihen yhdistettiin kaksi tilaa. Tämä kokonaisuus erotettiin omaksi kyläkseen kahden muun talon muodostaessa Lillvikin kylän.
Lillvikin molemmat talot ovat päätyneet Viikin kartanon omistukseen 1800-luvulla ja ovat sittemmin purettu. Kuin myös läheinen Skobölen yksinäistalo vuonna 1900. Viikin kartano työllisti satoja ihmisiä, joista osa asui kartanon mailla. Kylässä toimi 1900-luvun alussa tiilitehdas ja graniittilouhimo. Perimätiedon mukaan kyläläisillä oli oma rukoushuone. 1930-luvulla kolme torppaa itsenäistyi. Sotien jälkeen kartanosta lohkottiin kaksi pientilaa siirtoväelle. Uudempaa asutusta kylään ei ole syntynyt.
Georges Méliès
Maries-Georges-Jean Méliès [meljɛs] (8. joulukuuta 1861 Pariisi – 2. tammikuuta 1938 Pariisi) oli ranskalainen elokuvaohjaaja ja elokuvan uranuurtaja. Mélièsin kuuluisin elokuva on Matka kuuhun vuodelta 1902. Méliès kehitti varhaisen elokuvan kerrontaa ja erikoistehosteita, ja häntä pidetään todellisuutta manipuloivan trikkikuvauksen keksijänä.
Ura
Méliès teki yli 500 elokuvaa. Hän käytti ensimmäisenä maailmassa kaksoisvalotusta, stop motionia, ristikuvaleikkausta, häivytyksiä, filmin graafista manipulointia ja monia muita tehosteita. Méliès muun muassa keksi pysäyttää kameran kesken kuvausten. Kun kamera oli pysäytetty, siirrettiin jotain esinettä tai lavastetta ja sitten kuvausta jatkettiin. Näin hän sai aikaan nokkelia katoamistemppuja ja muita trikkejä. Méliès on kertonut, että kyseinen innovaatio syntyi vahingossa. Kuvaustilanteessa kamera oli mennyt jossain vaiheessa jumiin. Kun valmista filmiä sitten katseltiin huomattiin, että naiset vaihtuivat miehiksi ja hevoskärryt ruumisvankkureiksi. Tämä on ilmeisesti vain tarina, sillä Edisonin kameramiehet olivat kokeilleet tekniikkaa jo vuonna 1895. Méliès rakensi mailleen Montreuil’hin oman elokuvastudion, joka työllisti kymmeniä ihmisiä. Hän palkkasi kymmeniä naisia värjäämään elokuviaan käsin.
16-minuuttinen Matka kuuhun on maailman ensimmäinen tieteiselokuva. Elokuvan tunnetuimmassa kohtauksessa avaruusalus osuu kuu-ukkoa silmään. Elokuva oli vuosikaudet menestys ympäri maailmaa. Yhdysvalloissa eri tahot, muun muassa Edison Company, kopioivat elokuvaa maksamatta kuitenkaan korvauksia lipputuloista Mélièsille.
Méliès ajautui taloudellisiin vaikeuksiin ja riitoihin tekijänoikeuksistaan. Hän lopetti elokuvien tekemisen vuonna 1913 ja luopui teatteristaan vuonna 1923. Hän vetäytyi myös julkisuudesta. 1920-luvun elokuvaopiskelijat löysivät Mélièsin työt uudelleen, ja hänen arvostuksensa kasvoi. Eräs elokuvalehden toimittaja löysi Mélièsin 1920-luvun lopulla Montparnassen rautatieaseman kioskista myymässä leluja ja makeisia. Uusi julkisuus toi hänelle lopulta eläkkeen ja asunnon Orlysta elokuva-alan veteraanien vanhainkodista. Hän sai ansioistaan Kunnialegioonan kunniamerkin vuonna 1931.
Mélièsin elokuvista on säilynyt alle puolet. Muun muassa elokuvan Matka kuuhun väritetyn version luultiin kadonneen, mutta yksi löytyi vuonna 1993 ja esitettiin restauroituna vuonna 2011.
Mélièsistä kertoo muun muassa Martin Scorsesen ohjaama elokuva Hugo, jossa Mélièsiä esittää Ben Kingsley.
Mélièsin hauta sijaitsee Père-Lachaisen hautausmaalla Pariisissa.
Farin Urlaub
Farin Urlaub Racing Team
Ensimmäissen sooloalbuminsa julkaisun jälkeen Urlaub perusti kiertuetta varten Farin Urlaub Racing Team -yhtyeen (lyhyesti FURT). Vuonna 2005 Urlaub julkaisi toisen sooloalbuminsa, Am Ende der Sonne. Urlaub konsertoi yhtyeensä kanssa ja julkaisi Livealbum of Death -livealbumin vuonna 2006. FURTin ensimmäinen studioalbumi, Die Wahrheit übers Lügen julkaistiin 31. lokakuuta 2008.
Kalaton (Joutsa, Kivisuo)
Kalaton eli Putamalampi on Keski-Suomessa Joutsassa Kivisuon kylän lähellä sijaitseva lampi.
Maantietoa
Lammen pinta-ala on 1,4 hehtaaria, ja se on 250 metriä pitkä ja 100 metriä leveä. Se sijaitsee Sorsanselkä–Keskinenvedeltä tulevan harjujakson sisällä olevassa soistuneessa painaumassa. Lammella ei ole kartan mukaan saaria ja se on autio. Sen rantaviivan pituus on 600 metriä ja sen rannoilla kasvaa kangasmetsä tai se on suomaata.
Leivonmäen kansallispuisto
Lammen rannat kuuluvat Metsähallituksen hallinnoimaan Leivonmäen kansallispuistoon. Sen länsipuolella kulkee harjun päällä tie ja itäpuolella patikkareitti.
Vesistösuhteet
Lampi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Suur-Päijänteen alueen (14.2) Ristiselän alueella (14.23), jonka Rutajoen valuma-alueeseen (14.236) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 127,9 metriä mpy.
Carolyn Porco
Carolyn Porco (s. 1953, New York) on yhdysvaltalainen planeettatutkija.
Kirveslampi (Joutsa)
Kirveslampi on Keski-Suomessa Joutsassa Kivisuon kylän lähellä sijaitseva lampi.
Carolyn Porco
Porco suoritti tohtorin tutkinnon vuonna 1983 California Institute of Technologyssä.
Kirveslampi (Joutsa)
Maantietoa
Lammen pinta-ala on 1,7 hehtaaria, se on 300 metriä pitkä ja 100 metriä leveä. Se sijaitsee laajan Haapasuon länsilaidalla pohjois-etelä-suuntaisen harjujakson itäpuolella. Harjujakson eteläosa laajenee Harjukankaaksi ja pohjoisessa harju jakaa Sorsanselkä–Keskinenveden kahtia Harjuniemen ja Joutsniemen harjumaisilla muodostumilla. Lammella ei ole kartan mukaan saaria ja se on autio. Sen rantaviivan pituus on 750 metriä ja rannat ovat suomaata lukuun ottamatta eteläpuolella sitä reunustamalla metsäsaarekkeella.
Carolyn Porco
Porcon työ aurinkokunnan uloimpien osien parissa alkoi 1980-luvulla Voyager-avaruusohjelmassa, missä hän tutki Jupiteria, Saturnusta, Uranusta ja Neptunusta. Hän johti kuvantamistyöryhmää vuonna 2017, kun Cassini-avaruusluotain lennätettiin Saturnuksen ympäri ja ohjattiin tuhoutumaan Saturnuksen kaasukehässä. Hän on erityisesti Saturnuksen renkaiden ja sen Enceladus-kuun asiantuntija.
Kirveslampi (Joutsa)
Leivonmäen kansallispuisto
Lammen rannat kuuluvat Metsähallituksen hallinnoimaan Leivonmäen kansallispuistoon. Sen ohi kulkee Kirveslammen patikkareitti (1,7 km), joka johtaa pienellä suolammella sijaitsevalle lintutornille, ja palaa sitten toiselle puolelle järveä.
Vesistösuhteet
Lampi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Suur-Päijänteen alueen (14.2) Ristiselän alueella (14.23), jonka Rutajoen valuma-alueeseen (14.236) se kuuluu. Siihen ei tule ojia eikä sillä ole laskuojaa, eli sitä voidaan pitää umpilampena. Lammen vesitalous perustuu sadantaan, pohjaveteen ja haihduntaan. Lammen vedenpinnan korkeus on 128,5 metriä mpy.
Buckfast
Buckfast-kannan luominen alkoi 1920-luvulla, kun Englantia koetelleiden mehiläiskuolemien seurauksena luostarin mehiläispesistä jäi henkiin vain italialaisen ja pohjoismaisen mehiläisen risteytykset. Tämän seurauksena veli Adam alkoi perehtyä genetiikkaan ja jalostukseen.
Veli Adamin innoittajana olivat F.W.L Sladenin kokeet mustan pohjoismaisen ja italialaisen mehiläisen risteyttämiseksi vuosina 1900–1913 ja noihin aikoihin Samuel Simminsin ympäri Eurooppaa myymät risteytysemot (mahdollisesti cyprian ja carnican risteytys).
Professori Armbrusterin kirja "Bienenzuchtkunde" oli erittäin tärkeä tietolähde veli Adamin jalostyön ensimetreillä. Adam perusti luostarin läheiselle Dartmoorin nummelle paritustarhan, jossa Buckfast-mehiläiseen risteytettiin useita muita mehiläisrotuja. Risteytyksien tarkoituksena on ollut parantaa kannan ominaisuuksia.
Risteytettyjä rotuja ovat esimerkiksi Ranskan kotoperäinen musta mehiläinen (Apis mellifera mellifera), Anatolian mehiläinen Turkista (Apis mellifera anatoliaca) ja krainilaisen mehiläisen lähisukulainen Cecropian mehiläinen Kreikasta (Apis mellifera cecropia). Kunkin rodun liittämistä edelsi laajamittainen noin kymmenen vuotta kestänyt testaus- ja valintaohjelma.
Suurin osa risteytyskokeiluista ei koskaan johtanut kyseisen kannan liittämiseen Buckfast-mehiläisen peruskantaan. Näin kävi esimerkiksi suomalaisen Kalle Kankaanpään Teiskosta 1970-luvun alussa lähettämälle pohjoismaiselle mehiläiselle, jota Adam yritti tuloksetta risteyttää 12 vuoden ajan. Risteytyksen tarkoituksena oli parantaa Buckfastin talvehtimisominaisuuksia, mutta risteytysjälkeläisissä ilmenneen vihaisuuden takia Adam luopui hankkeesta. Buckfast on Suomen kolmanneksi yleisin mehiläisrotu italialaisen ja krainilaisen mehiläisen jälkeen.
Marguerite Clark
pienoiskuva|Marguerite Clark vuonna 1913.
Helen Marguerite Clark (22. helmikuuta 1883 Avondale, Ohio – 25. syyskuuta 1940 New York, New York) oli yhdysvaltalainen teatteri- ja mykkäelokuvanäyttelijä.
Elämä
Clark syntyi Avondalessa, Ohiossa 22. helmikuuta 1883. Hän oli Augustus "Gus" Jamesin ja Helen Elizabeth Clarkin kolmas lapsi. Clarkin äiti Helen kuoli 21. tammikuuta 1893, ja isä Augustus kuoli 29. joulukuuta 1896. Tästä lähtien Clarkin sisko Cora hoiti häntä. Koulun hän kävi Ursuline Academyssä. Hän lopetti koulun 16-vuotiaana, päätti jatkaa uraa teatterissa ja teki pian debyyttinsä Broadwaylla vuonna 1900.
Clark esiintyi ensimmäisessä elokuvassaan 31-vuotiaana eli vuonna 1914. Kyseessä oli Allan Dwanin ohjaama lyhytelokuva Wildflower. Tämän jälkeen Marguerite Clark alkoi keskittyä uraansa valkokankaalla.
15. elokuuta 1918 Clark meni naimisiin miljonääriliikemiehen Harry Palmerston Williamsin kanssa. Avioliitto päättyi Williamsin kuolemaan lento-onnettomuudessa vuonna 1936. Aviomiehensä kuoleman jälkeen Clark muutti New Yorkiin, missä hän asui sisarensa Coran kanssa. 20. syyskuuta 1940 Clark joutui sairaalaan, jossa hän kuoli viisi päivää myöhemmin keuhkokuumeeseen. Hänet haudattiin New Orleansiin.
Marguerite Clarkilla on tähti Hollywood Walk of Famella.
Filmografia
Vain viisi elokuvaa on säilynyt, loput ovat kadonneet.
Avainlippu
200 px|right Avainlippu on rekisteröity yhteisömerkki. Se kertoo, että tuotteesta vähintään 50 prosenttia on valmistettu tai tuotettu Suomessa. 79 prosenttia suomalaisista tuntee Avainlipun melko hyvin tai erittäin hyvin. 63 prosenttia suomalaisista sanoo Avainlippu-merkin vaikuttavan ostopäätökseensä melko paljon tai erittäin paljon Avainlipun käyttöoikeuden myöntää kolmeksi vuodeksi kerrallaan Suomalaisen Työn Liiton merkkitoimikunta.
Myöntämisperusteet
Tuote voi saada Avainlipun käyttöoikeuden, jos se on valmistettu Suomessa. Lisäksi tuotteen kotimaisuusasteen on oltava vähintään 50 prosenttia. Keskimäärin Avainlippu-tuotteiden kotimaisuusaste on yli 80 prosenttia. Kotimaisuusaste tarkoittaa suomalaisten kustannusten osuutta tuotteen tai palvelun omakustannusarvosta. Laskelmassa otetaan huomioon kaikki tuotteeseen tai palvelun tuotantoon kohdistuvat kustannukset, kuten raaka-aineet, pakkaus­tarvikkeet ja markkinointi.
Palvelu voi saada Avainlipun käyttöoikeuden, jos se tuotetaan Suomessa. Lisäksi kotimaisuusasteen on oltava yli 50 prosenttia. Kotimaisuusastetta laskiessa huomioidaan henkilöstökustannukset, alihankinnat ja materiaalihankinnat. Yrityksellä on oltava merkittävä kotimainen omistusosuus ja Suomessa toimiva johto sekä pääkonttorin tulee sijaita Suomessa. Myöntämiseen vaikuttavat myös palvelukonseptin alkuperä, suomalainen suunnittelu ja tuotekehitys, palvelun vaikutus kotimaisten tuotteiden tai palveluiden aseman vahvistumiseen sekä mielikuva suomalaisesta alkuperästä.
Yritys voi käyttää Avainlippua myös yleisessä viestinnässään, jos sen liikevaihdosta vähintään 75 prosenttia on Avainlippu-tuotteista tai -palveluista syntyvää. Muutoin merkkiä saa käyttää vain niiden tuotteiden tai palveluiden yhteydessä, joille se on myönnetty. Kaikki tuotteet ja palvelut, joille on myönnetty Avainlipun käyttöoikeus ovat nähtävissä Suomalaisen Työn Liiton Sinivalkoinenvalinta.fi-sivustolla.
Avainlipun käyttöoikeuden myöntää kolmeksi vuodeksi kerrallaan Suomalaisen Työn Liiton Avainlippu-toimikunta. Merkin käyttöoikeuteen vaadittavat tiedot tarkistetaan yrityksiltä vuosittain.
Historia
Avainlipun suunnitteli vuonna 1965 mainostoimisto Erva-Latvalan graafikko Olavi Reinilä. Tällöin Avainlippu tehtiin kampanjatunnukseksi Osta suomalaista -kampanjalle. Avainlippu toimi kotimaisuuskampanjoiden tunnuksena vuoteen 1975 asti, jolloin kauppa- ja teollisuusministeriö päätti tehdä Avainlipusta valvotun alkuperämerkin. Avainlipun ilmettä on uudistettu hienovaraisesti vuonna 2000, jolloin sitä uudisti Viherjuuren Ilmeen Ilmo Valtonen. Nykyisen ilmeensä Avainlippu on saanut syyskuussa 2011, jolloin ilmeen suunnitteli Marika Perätalo.
Korkeakontekstisuus
Korkeakontekstinen tarkoittaa esitystapaa tai käyttäytymismallia, jossa suoran sanomisen ja ilmaisun sijasta käytetään tilanteeseen tai asemaan liittyviä viitteitä, jolloin ei ole välttämätöntä eikä suotavaa sanoa asioita suoraan matalakontekstisen kulttuurin tapaan. Korkeakontekstisia kulttuureita ovat mm. Aasian kulttuurit, joissa sama väestö, hallinto ja uskomukset ovat vallinneet tiheään asutuilla alueilla pitkään, jopa vuosituhansia.
Ronja, ryövärintytär
Ronja, ryövärintytär on Astrid Lindgrenin kirja vuodelta 1981. Päähenkilö Ronja on tummatukkainen tyttö, jonka isä on ryöväri.
Juoni
Sinä yönä, kun Ronja syntyi, salama iski linnan kahtia. Myöhemmin linnan toiseen puoliskoon muuttaa Matiaksen perivihollinen Borka vaimonsa Undiksen, poikansa Birkin ja oman rosvojoukkionsa kanssa. He nimeävät sen Borkanlinnoitukseksi. Ronja ystävystyy Birkin, vihollisen pojan kanssa. Lapset seikkailevat kaksin metsässä aamusta iltaan. He muuttavat luolaan asumaan. Lasten ystävyydelle eivät hurjat isätkään mahda mitään. Ronjan ja Birkin tarina on tarina ystävyyden voimasta.
Elokuva
Ronjasta kertoo myös vuonna 1984 tehty ruotsalainen elokuva Ronja ryövärintytär, jonka pääosissa ovat Hanna Zetterberg ja Dan Håfström. Sen on ohjannut Tage Danielsson. Elokuva palkittiin Berliinin elokuvajuhlilla.
Beroia
Beroia voi viitata seuraaviin antiikin aikaisiin kaupunkeihin:
Late Goodbye
”Late Goodbye” on suomalaisen Poets of the Fall -yhtyeen kappale, jota käytettiin teemamusiikkina Remedy Entertainmentin vuonna 2003 julkaistussa videopelissä Max Payne 2: The Fall of Max Payne. Kappale on mukana myös Poets of the Fallin esikoisalbumilla Signs of Life (2005). ”Late Goodbye” on julkaistu lisäksi singlenä. Kappale perustuu Max Paynen käsikirjoittajan Sami Järven runoon.
Lynn Hill
200px|thumb|Lynn Hill Carolynn Marie ”Lynn” Hill (s. 3. tammikuuta 1961) on amerikkalainen kalliokiipeilijä. Hänen on sanottu olevan yksi maailman parhaita naiskiipeilijöitä ja yksi kaikkien aikojen parhaita kalliokiipeilijöitä. Hill on muokannut kalliokiipeilyä naisille sopivaksi ja ollut lajin julkinen puolestapuhuja, edistäen sen suosiota. Hän on myös puhunut kalliokiipeilyn tasa-arvoisuuden puolesta. Hill on tehnyt lajia tunnetuksi esiintymällä eri televisio-ohjelmissa ja dokumenteissa sekä kirjoittamalla omaelämäkerran.
Hill harrasti voimistelua jo lapsena, miltei rikkoen painonnoston maailmanennätyksen. Hän harrasti myös kilpajuoksua. Hän ryhtyi harrastamaan kiipeilyä nuorena ja tuli osaksi kiipeilyharrastajayhteisöä Etelä-Kaliforniassa ja Yosemiten kansallispuiston Camp 4:ssä. Hän matkusteli 1980-luvun alussa pitkin Yhdysvaltoja kiiveten yhä vaikeampia reittejä sekä rikkoen ennätyksiä. Vuosina 1986–1992 Lynn Hill oli yksi maailman huippukiipeilijöistä. Hän voitti yli 30 kansainvälistä kilpailua, mukaan lukien viisi voittoa Arco Rock Master -kilpailussa. Tämä tapahtui samaan aikaan, kun johtavat naiskiipeilijät saavuttivat tasossa johtavat mieskiipeilijät.
Media
Hill on ollut useissa televisio-ohjelmissa, kuten esimerkiksi ohjelmassa Survival of the Fittest, jonka neljä tuotantokautta hän voitti peräkkäin vuosina 1980 – 1984; hän löi olympiaurheilijat köysikiipeilyssä ja maastojuoksussa. Kalliokiipeilijälegenda Beverly Johnson pyysi häntä ensimmäisenä osallistumaan ohjelmaan. Kilpailuohjelman ensimmäisenä vuonna miesten ensimmäisen palkinnon arvo oli 15 000 dollaria ja naisten 5000 dollaria. Hill pyysi suuttuneena tasapuolisuutta palkintojen arvon välille sanoen, että naisten tulisi saada palkinnoksi vähintään 10 000 dollaria, koska naiset kilpailivat neljässä lajissa ja miehet kuudessa. Hän ehdotti boikottiin osallistumista muille naiskilpailijoille, ja neuvotteli ohjelman tuottajan kanssa sopimuksen, että seuraavana vuonna palkinnon arvoa korotetaan ja Hill voisi kilpailla uudestaan. Elämäkerrassaan Hill kirjoittaa kuulleensa huhun, että NBC lopetti naisten osuuden ohjelmasta, koska tuottajat eivät pystyneet löytämään ketään, joka olisi voinut voittaa hänet. Hill esiintyi 1980-luvun alussa myös ohjelmissa The Guinness Game, That's Incredible! ja Ripley's Believe it or Not.
Vuonna 1999 Hill esiintyi Imax-formaatin elämysurheiluelokuvassa Extreme.
Pyhän Jaakon kirkko (Birdham)
Pyhän Jaakon kirkko on kirkkorakennus Englannin West Sussexissa. Kirkkolaiva on peräisin 1300-luvulta, mutta jotkin osat saattavat olla tätäkin vanhempia. Torni saatiin valmiiksi 1500-luvun puolivälissä.
Kirkossa on kaksi kelloa, joista toinen on 1300-luvulta ja nuoremmassa on nimi William Hunneman ja vuosiluku 1695.
Bengt Stenlund
Bengt Stenlund (s. 1939 Kristiinankaupunki) on suomalainen polymeerikemian professori emeritus, joka toimi Åbo Akademin rehtorina 1988-1997.
Stenlund on koulutukseltaan tekniikan tohtori. Hänet nimitettiin Åbo Akademin teknisen polymeerikemian professoriksi vuonna 1979. Stenlundin tutkimus on käsitellyt polymeerisia materiaaleja, kuten muovinjalostusta, sekä komposiittimateriaalien kehittämistä. Stenlundin työn erityiskohteena on ollut polymeeristen materiaalien soveltaminen lääketieteelliseen käyttöön, kuten lääkeaineiden tarkkaan annostelemiseen. Beng Stenlund oli Åbo Akademin vararehtori 1985-1988 ja rehtori 1988-1997. Hän on myös toiminut useissa pohjoismaisissa ja eurooppalaisissa yliopistoyhteisön luottamustoimissa, kuten Euroopan yliopistojen yhteistyöjärjestö CRE:n, Pohjoismaisen teollisuusrahaston, ja Svenska skogsindustriella forskarskolanin (FPIRC) johtokunnissa. Stenlund on toiminut Suomen Akatemian Luonnontieteiden ja tekniikan tutkimuksen toimikunnan puheenjohtajana ja myös lukuisissa arviointitehtävissä eurooppalaisissa yliopistoissa. Hänet nimitettiin Karlstadin yliopiston kunniatohtoriksi vuonna 2000.
Eddy Tiel
Eduard Herbert ”Eddy” Tiel (29. joulukuuta 1926 Haag – 21. helmikuuta 1993 Emst) oli alankomaalainen maahockeypelaaja ja olympiamitalisti.
Tiel kuului Alankomaiden olympiahopeaa saavuttaneeseen joukkueeseen Helsingissä 1952 ja olympiapronssijoukkueeseen Lontoossa 1948.
Kimmo Karttunen
Karttunen suoritti oikeustieteen kandidaatin tutkinnon toukokuussa 1963 ja sai varatuomarin arvonimen toukokuussa 1966. Hän toimi Mäntyharjun tuomiokunnan notaarina 1963-1964 ja Heinolan kaupunginsihteerinä 1964–1968. Lapuan kauppalan- ja kaupunginjohtajana Karttunen toimi 1968–1992. Hän jäi eläkkeelle keväällä 1992. Karttunen sai kaupunkineuvoksen arvonimen jäätyään eläkkeelle 1992.
OnePlus 6T
OnePlus 6T on OnePlussan 29. lokakuuta 2018 julkistama Android-pohjainen älypuhelin, joka on OnePlus 6 -puhelimen seuraaja. Suomessa se tuli myyntiin 6. marraskuuta.
Puhelimessa on kahdeksanydinprosessori ja 6,41 tuuman näyttö. Tallennustilaa on valittavana 128 tai 256 gigatavua ja keskusmuistia kuusi tai kahdeksan gigatavua. Muistikorttipaikkaa ei ole. Takakamerana on 16 ja 20 megapikselin kaksoiskamera ja etukamerana 16 megapikselin kamera. Puhelimessa on näytönalainen sormenjälkitunnistin ja 3 700 milliampeeritunnin akku, joka tukee 20 watin pikalatausta. Käyttöjärjestelmänä on Android 9.0 Pie, joka on päivitettävissä Android 10 -versioon. Käyttöjärjestelmän päällä on OnePlussan OxygenOS-käyttöliittymä.
Varýpetro
Varýpetro on Kreikan kylä, joka sijaitsee Kreetan saarella. Se kuuluu hallinnollisesti Chanián kuntaan, Chanián alueyksikköön ja Kreetan alueeseen. Kylän väkiluku on 548 (vuonna 2011).
Varýpetron kylä sijaitsee noin yhdeksän kilometriä lounaaseen Chanián keskustasta. Se on rakennettu noin 95 metrin korkeuteen merenpinnasta laskettuna. Kylän nähtävyyksiin kuuluvat Pyhän Kyriaken luostari (Moní Agías Kyriakís) sekä sen lähellä sijaitsevat bysanttilaisaikaisen linnan rauniot saaren toiselta bysanttilaiselta kaudelta.
Varýpetro muodostaa myös laajemman kyläyhdyskunnan (Τοπική Κοινότητα Βαρύπετρου, Topikí Koinótita Varýpetrou), johon kuuluvat varsinaisen Varýpetron kylän lisäksi kylät Lygidés, Marmarás, Mylonianá, Óasis ja Potistíria. Koko yhdyskunnan väkiluku on 1 607.
Aiemmin kylä kuului Thérison kuntaan ja vuodesta 2011 lähtien Chanián kunnan Thérison kunnallisyksikköön.
Hiukkashorisontti
Hiukkashorisontti tarkoittaa kosmologiassa rajaa, jota kauempaa havaitsija ei ole voinut havaita kaikkeuden olemassaolon aikana. Nimi tulee siitä, että se määritellään sen mukaan, mikä on pisin etäisyys, mistä (mikä tahansa) hiukkanen on voinut matkata havaitsijan havaittavaksi.
Mukana liikkuvan etäisyyden mukaan hiukkashorisontti on aika \eta_0, joka on kulunut alkuräjähdyksestä, kertaa valonnopeus c. \eta_0 on
missä a(t) on skaalatekijä Fridmanin–Lemaîtren–Robertsonin–Walkerin metriikassa ja alkuräjähdys tapahtui hetkellä t=0.
Katso myös
Observable universe
Guy Bourassa
Guy Bourassa (30. heinäkuuta 1923 St-Raymond-de-Portneuf – 5. lokakuuta 2001 Québec City) oli kanadalainen pianisti ja musiikkipedagogi. Hän opiskeli Alphonse Tardifin, Germaine Malépartin, Robert Casadesusin ja Pariisissa Jean Batallan johdolla. Hän oli kysytty säestäjä, joka teki yhteistyötä muiden muassa Pierrette Alarien, Pierre Boutet'n, Raoul Jobinin, Léopold Simoneaun, Christian Ferrasin ja Pierre Fournierin kanssa. Hän kantaesitti Serge Garantin säveltämät muunnelmat pianolle. Hän levytti myös John Beckwithin ja Violet Archerin teoksia ja esiintyi solistina Claude Champagnen konserton esityksessä. Hän oli musiikintutkija Juliette Bourassa-Trépanierin veli.
L. Arvi P. Poijärvi
Lauri Arvi Pellervo Poijärvi (vuoteen 1906 Boijer; 25. elokuuta 1900 Helsinki – 2. elokuuta 1986 Helsinki ) oli suomalaisen koulumaailman vaikuttaja, filosofian tohtori ja kuoronjohtaja.
Ura
Poijärvi väitteli filosofian tohtoriksi Helsingin yliopistosta vuonna 1928. Hän oli kouluhallituksessa kouluneuvos 1936–1942, pääjohtaja 1942–1945, Helsingin normaalilyseon luonnonhistorian ja maantieteen yliopettaja 1960–1967 sekä Otavan tietosanakirjaosaston johtaja 1945–1968. Poijärvi teki useita oppikirjoja ja toimitti suuria tietosanakirjoja. Hän toimi mm. vuosina 1960−1965 ilmestyneen Otavan ison tietosanakirjan toimituskunnan puheenjohtajana.
Poijärvi oli myös merkittävä musiikkielämän vaikuttaja. Hän opiskeli pianonsoittoa Ingeborg Hymanderin johdolla Helsingin musiikkiopistossa vuoteen 1922 ja toimi sittemmin konserttisäestäjänä. Hän oli vuosina 1928–1930 Ylioppilaskunnan Laulajien ja vuosina 1930–1933 Laulu-Miesten kuoronjohtajana sekä vuosina 1945–1951 Eteläsuomalaisen Osakunnan Laulajien johtajana. Vuosina 1956–1968 Poijärvi oli Suomen Kansallisoopperan hallituksen puheenjohtaja. Hänet kutsuttiin Sulasolin kunniajäseneksi, ja vuonna 1965 hän sai professorin arvonimen.
Poijärvi syrjäytettiin kouluhallituksen pääjohtajan paikalta poliittisista syistä. Hän kuului sodan aikana Ässärykmenttiin ja edusti valtakunnallista aseveliliittoa.
Moni Poijärven jälkeläinen vaikuttaa Suomen kulttuurielämässä, muun muassa poika, professori, tekniikan tohtori Heikki Poijärvi, Lohjan kaupunginorkesterin alttoviulun äänenjohtaja Lauri Poijärvi sekä viulisti-kapellimestari Ylermi Poijärvi. Hänen toinen puolisonsa oli lastenkirjailija ja kääntäjä Sirkka Rapola.
Janne Ihalainen
Janne Ihalainen (s. 1973) on suomalainen kemisti ja professori. Hän on toiminut Jyväskylän yliopistossa nanotieteiden professorina tammikuusta 2009 alkaen. Lisäksi hän on bio- ja ympäristötieteiden laitoksen johtaja kaudella 2018–2021. Kemistinä Ihalainen on erikoistunut valokemiaan ja etenkin proteiinien tutkimukseen spektroskopian avulla.
Nuoruus ja uran alku
Janne Ihalainen suoritti lukion Espoonlahden lukiossa ja kirjoitti siellä ylioppilaaksi vuonna 1993. Ylioppilastutkinnon suorittamisen jälkeen hän aloitti 1994 opinnot Jyväskylän yliopistossa. Jatko-opintonsa hän suoritti Jyväskylän yliopistossa kemian alalla vuosina 1998–2002. Vuonna 2002 hän väitteli tohtoriksi. Väitöstutkimuksessaan (Spectroscopic studies on light-harvesting complexes of green plants and purple bacteria) hän tutki spektroskopian menetelmien avulla viherkasvien ja purppurabakteerien rakenteissa fotosynteesin aikana valoa vastaanottavia komplekseja.
Akateeminen ura
Valmistumisen jälkeen Ihalainen työskenteli aluksi pääasiassa ulkomailla. Hän on ollut vuosina 2002–2005 post doc-tutkijana Amsterdamin vapaassa yliopistossa ja sitten post doc-tutkijana 2005–2008 Zürichin yliopistossa. Akateemisen työn ohella hän oli 2007–2008 tutkijana Solvias AGssa. Solvias AG on life science -yritys, jonka toimitilat sijaitsevat Baselissa.
Jyväskylän yliopisto nimitti vuoden 2008 lopulla Ihalaisen nanotieteiden professoriksi. Professuurin alaksi määriteltiin tarkemmin biologiset nanotieteet ja se sijoittuu bio- ja ympäristötieteiden laitokselle. Ihalainen aloitti tehtävässä vuoden 2009 alussa. Professorina hän oli nanotieteiden maisteriohjelman koordinaattorina vuosina 2009–2014   sekä uudelleen helmikuusta 2015 alkaen. Hän on opettanut nanotieteitä (esimerkiksi nanokemia ja biologinen nanotiede) sekä kemian tutkimusmenetelmien käyttöä biologian tutkimuksessa.
Pääosa Ihalaisen tutkimustyöstä tapahtuu Jyväskylän yliopiston nanotiedekeskuksen laserlaboratoriossa, jossa hänen johdollaan työskentelee biomolekyylien spektroskopian ja dynamiikan tutkimukseen erikoistunut tutkimusryhmä. Professori Ihalainen edustaa myös omaa tutkimusalaansa (biologinen spektroskopia) laserlaboratorion johtoryhmässä.
Jyväskylän yliopiston matemaattis-luonnontieteellisen tiedekunnan dekaani Mikko Mönkkönen nimitti Ihalaisen toimikaudeksi 2018–2021 bio- ja ympäristötieteiden laitoksen johtajaksi. Laitosjohtajan ominaisuudessa hän on esimerkiksi tiedekunnan tiedekuntaneuvoston jäsen.