cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Oxfordin yliopisto
Historia
1400-luvulla renessanssin vaikutukset alkoivat näkyä myös Oxfordissa esimerkiksi kreikan kielen opetuksen lisääntymisenä. Reformaatio katkaisi Englannin siteet katoliseen kirkkoon ja jatkaakseen ammatissaan monet uskontokuntaan kuuluneet opettajat joutuivat muuttamaan Manner-Eurooppaan. Renessanssi vaikutti myös opetustapojen muuttumiseen, kun keskiaikainen skolastiikka jäi uudenaikaisempien menetelmien jalkoihin.
1720-luku
1720-luku oli vuosikymmen, joka alkoi 1. tammikuuta 1720 ja päättyi 31. joulukuuta 1729. Vuosikymmen oli 1700-luvun kolmas vuosikymmen.
Oxfordin yliopisto
Historia
Vuoteen 1866 asti tutkinnon suorittajan piti olla anglikaanisen kirkon jäsen, muinaiskreikkaa tuli hallita vuoteen 1920 ja pakollinen latina poistettiin 1960.
Organisaatio
Oxfordin virallinen johtaja on kansleri, jonka valitsee yliopistosta valmistuneista koostuva elin. Useimpien englantilaisten yliopistojen käytännön mukaisesti kansleri on Oxfordissakin lähinnä muodollinen johtaja, joka ei juurikaan osallistu yliopiston päivittäisten asioiden hoitamiseen. Varakansleri sen sijaan on de facto yliopiston hallinnon johtaja. Hänen alaisuudessaan työskentelee viisi pro-varakansleria, joilla on omat vastuualueensa. Yliopiston hallinnollisen elimen muodostaa erillinen konselji, joka koostuu varakanslerista, laitosten johtajista ja muista valituista jäsenistä. Korkeinta valtaa Oxfordissa käyttää kuitenkin erillinen parlamentti, joka koostuu 3 700 opetuksen ja hallinnon parissa työskentelevästä henkilöstä. Myös ylioppilaskunnalla on edustajansa parlamentissa.
Rahoitus
Lukukautena 2005–2006 yliopiston tulot olivat 608 miljoonaa ja collegejen tulot 237 miljoonaa puntaa (josta 41 miljoonaa tuli yliopiston kautta). Vuonna 2008 Oxford käynnisti rahankeruuhankkeen, jonka tarkoituksena on saada kokoon 1,25 miljardia puntaa, joka pyritään sijoittamaan akateemisiin virkoihin ja ohjelmiin, opiskelijoiden tukemiseen ja infrastruktuurin kehittämiseen (mukaan lukien uudet rakennukset).
Opinnot ja perinteet
Kandidaatin tutkinnon opiskelijavalinnat tapahtuvat collegekohtaisesti, mutta kuitenkin niiden välisen yhteistyön kautta, jotta parhaat oppilaat saisivat opiskelupaikan riippumatta siitä, minkä collegen he ovat alun perin valinneet: colleget voivat siis siirtää oppilaita toisilleen tasapainon turvaamiseksi. Valinta perustuu opiskelumenestykseen, ennakoituihin koetuloksiin, hakijan lähettämiin opintonäytteisiin, koulun suosituksiin, haastatteluihin ja joissakin tapauksissa haastattelua edeltävään pääsykokeeseen. Suurten hakijamäärien vuoksi opiskelijat voivat hakea joko Oxfordiin tai Cambridgeen, mutta eivät molempiin; tämä ei kuitenkaan koske toista kandidaatin tutkintoaan suorittamaan pyrkiviä opiskelijoita.
Maisterin tutkinnon opiskelijavalinnoissa jotkut colleget suosivat opiskelijoita, jotka ovat kiinnostuneet kyseisen collegen alumnien tutkimusaiheista. Maisterivalinnoissa opiskelijavalinta tehdään ensin laitoksella ja vastan sitten opiskelijan valitsemassa collegessa.
Oxfordia on myös syytetty opiskelijavalintojen epäoikeudenmukaisuudesta; väitteiden mukaan yliopisto syrjisi potentiaalisia oppilaita sosioekonomisen aseman ja koulutustaustan perusteella. Vuonna 2000 asia nousi vahvasti julkisuuteen niin sanotun Laura Spencen tapauksen vuoksi, kun valtion koulusta erinomaisin arvosanoin valmistunut Spence ei kovista odotuksista huolimatta päässyt yliopistoon. Erityisesti yliopistoa on syytetty yksityiskouluista tulevien oppilaiden suosimisesta, ja suurin osa kandidaatin tutkintoa suorittavista oppilaista onkin valmistunut yksityiskoulusta. Vuonna 2007 Oxford muutti opiskelijavalintakäytäntöään luvaten ottaa huomioon myös hakijan koulutaustan ja suhteuttaa sen opintomenestykseen.
Oxfordin lukuvuodessa on kolme lukukautta, joilla on omat nimensä: Michaelmas-lukukausi kestää lokakuusta joulukuuhun, Hilary-lukukausi tammikuusta maaliskuuhun ja Trinity-lukukausi jatkuu huhtikuusta kesäkuuhun. Näiden lukukausien lomassa on myös kahdeksan viikon periodeja, joiden puitteissa kandidaatintutkintoa suorittavien opiskelijoiden opetus tapahtuu.
Aina 1960-luvulle asti opiskelijat pukeutuivat aina akateemisten vaatimusten mukaisesti, ja tätä näkee Oxfordissa yhä tänäkin päivänä. Useimmat Oxfordin perinteet ovat kuitenkin collegekohtaisia.
Kirjastot ja museot
Oxfordin keskeisin tutkimuskirjasto on vuonna 1598 perustettu Bodleian Library, joka avasi ovensa käyttäjille vuonna 1602. Sen kokoelmiin kuuluu kahdeksan miljoonaa nidettä ja se on Yhdistyneen kuningaskunnan toiseksi suurin kirjasto British Libraryn jälkeen. Koska kirjaston erityisoikeuksiin kuuluu saada vapaakappale jokaisesta maassa julkaistusta kirjasta, sen kokoelmat kasvavat noin viidellä hyllykilometrillä vuosittain. Sen kokoelmiin kuuluu myös lukemattomia harvinaisia ensipainoksia.
Bodleianin ohella yliopiston alaisuudessa toimii myös monia eri teemoihin erikoistuneita kirjastoja kuten Sackler Library, joka säilyttää erityisesti klassisia kokoelmia. Lisäksi useimmilla laitoksilla on omat tieteenalakirjastonsa ja colleget ylläpitävät omia kirjastojaan. Valtavien kokoelmien vuoksi kirjastojen ylläpitäminen vaatii paljon voimavaroja. Bodleianilla onkin käynnissä valtaisa teosten digitalisointihanke Googlen kanssa.
Zweites Buch
Zweites Buch (”Toinen kirja”) on Adolf Hitlerin vuonna 1928 sanelema kirja, jota ei julkaistu hänen elinaikanaan. Teoksessa Hitler täydensi ja tarkensi aiemmin Taisteluni-kirjassa esiintuomiaan näkemyksiään varsinkin Saksan ulkopolitiikasta ja tarpeellisista aluelaajennuksista. Oleellisia muutoksia hänen ajattelussaan ei kirjasta ilmene.
Oxfordin yliopisto
Maine
Vuonna 2008 Times Good University Guide listasi Oxfordin Britannian parhaaksi ja Cambridgen toiseksi parhaaksi yliopistoksi. Ainekohtaisissa arvosteluissa Oxford menestyi parhaiten muun muassa politiikan tutkimuksessa, lääketieteissä, englannin kielessä, Lähi-idän ja Afrikan tutkimuksessa, musiikkitieteessä, filosofiassa ja kauppatieteissä. Lisäksi Oxford menestyi toiseksi parhaiten maailmanlaajuisessa yliopistosta valmistuneiden työllisyyttä mittaavassa tutkimuksessa.
Zweites Buch
Virikkeenä kirjalle oli Saksan kansallismielisissä piireissä syntynyt paheksunta Italian fasistien pyrkimyksistä italialaistaa pääasiassa saksankielinen Etelä-Tirolin osavaltio. Hitlerin mielestä Saksan tuli olla valmis luopumaan aluevaatimuksistaan Etelä-Tiroliin, sillä liitto fasistisen Italian kanssa oli tarpeellinen. Hän katsoi tarpeelliseksi selvittää tarkemmin näkemystään, sillä keskustelu aiheesta oli noussut uudelleen ja poliittiset kilpailijat olivat syyttäneet häntä petturiksi. Teos laajeni käsittelemään muitakin kansainvälisen politiikan aiheita, muun muassa Yhdysvaltain talousmahtia. Hitler saneli käsikirjoituksen pikaisesti kesällä 1928 puolueensa kustannusjohtajalle Max Amannille vieraillessaan Obersalzbergissa, mutta sitä ei toimitettu julkaisukuntoon. Syyt tähän saattoivat olla taloudelliset, eikä huonosti kaupaksi käyneelle Mein Kampfille ehkä haluttu kilpailijaa.
Oxfordin yliopisto
Alumnit
Oxfordista valmistuneisiin kuuluu neljä Britannian ja ainakin kahdeksan muiden maiden kuningasta, 25 Britannian pääministeriä, kuusi pyhimykseksi julistettua, 86 arkkipiispaa ja 18 kardinaalia. Oxfordin yliopiston entisistä oppilaista ja opettajista 47 on saanut Nobel-palkinnon. Maailman yliopistoista Oxford on tuottanut seitsemänneksi eniten nobelisteja: edellä ovat kilpakumppani Cambridgen lisäksi Chicagon, Columbian, Harvardin ja Kalifornian yliopistot sekä Massachusetts Institute of Technology Yhdysvalloissa.
Lisäksi Oxfordissa on opiskellut ja opettanut lukuisia kuuluisia kansantaloustieteilijöitä, mukaan lukien Adam Smith, Alfred Marshall, E. F. Schumacher ja Amartya Sen, sekä filosofeja kuten John Locke, Thomas Hobbes ja Jeremy Bentham. Myös Albert Einstein ja Erwin Schrödinger ovat viettäneet aikaa yliopistolla. Oxfordissa opiskelleisiin näyttelijöihin lukeutuvat muun muassa Hugh Grant, Michael Palin ja Terry Jones.
Muut instituutiot
Yliopiston alaisuudessa toimii lukematon määrä erilaisia kerhoja ja yhteisöjä, kuten väittelyseura, jalkapallokerho, nyrkkeilyseura, draamakerho ja soutuseura, joka tunnetaan erityisesti vuosittaisesta Oxfordin ja Cambridgen välisestä soutukilpailusta. Lisäksi yliopistolla ilmestyy useita opiskelijoiden julkaisemia lehtiä.
Kirjallisuudessa ja populaarikulttuurissa
Vanhana yliopistona Oxford on ollut tapahtumapaikkana useissa tarinoissa, kirjoissa ja elokuvissa. Vuoteen 1989 mennessä oli kirjoitettu ainakin 533 Oxfordiin sijoittuvaa romaania, ja määrä kasvaa jatkuvasti.
Viktor Emanuel III
Viktor Emanuel III (11. marraskuuta 1869 – 28. joulukuuta 1947) oli Italian kuningas vuosina 1900–1946. Hän vaati myös Etiopian keisarin (1936–1943) ja Albanian kuninkaan arvonimiä (1939–1943) itselleen.
Tausta
Viktor Emanuel III oli Umberto I:n ja Savoijin prinsessan Margherita Teresa Giovannan poika. Hän meni naimisiin Montenegron Nikola I Petrović Njegošin tyttären Elena Petrovićin kanssa. Hän nousi valtaan 29. heinäkuuta 1900 isänsä salamurhan jälkeen.
Valtakausi
Viktor Emanuel III osoitti alkukaudellaan merkkejä demokratian tukemisesta. Hän kuitenkin nimitti 1922 Benito Mussolinin pääministeriksi hylättyään neuvon kieltää fasistien marssi Roomaan. Hän ei myöskään toiminut aktiivisesti fasisteja vastaan, ja hänestä tuli lopulta pelkkä nukkehallitsija. Hän ei vastustanut julkisesti fasistien rotulakeja 1938, kun monet juutalaiset upseerit tekivät itsemurhan kuollakseen univormussa. Sveitsiläinen historioitsija Eddy Bauer tosin väittää teoksessaan Toinen maailmansota, että kuningas suhtautui kyynisesti Mussolinin hänelle tyrkyttämiin koreisiin arvonimiin.
Viktor Emanuelin toimet osoittautuivat pettymykseksi monille. Erotettuaan Mussolinin 1943 hän pakeni Roomasta oman turvallisuutensa vuoksi. Kansansuosionsa menettäneenä hän luopui vuonna 1946 kruunusta poikansa Umberton hyväksi. Hän kuoli Egyptissä 1947. Italian monarkia lakkautettiin pian tämän jälkeen.
Italian joukkojen syrjäytettyä Etiopian keisari Haile Selassien ja Albanian kuninkaan Zogu I:n, Viktor Emanuel III:n asemaa Etiopian keisarina ei kuitenkaan hyväksytty yleisesti. Hän luopui arvonimistään Albanian kuninkaana ja Etiopian keisarina vuonna 1943.
Antônio Maria Mucciolo
Antônio Maria Mucciolo (1. toukokuuta 1923 Castel San Lorenzo – 29. syyskuuta 2012) oli italialaissyntyinen, Brasiliassa uransa luonut roomalaiskatolinen arkkipiispa. Hänet vihittiin papiksi brasilialaiseen Sorocaban hiippakuntaan 4. marraskuuta 1949 ja nimitettiin Barretosin hiippakunnan johtoon 26. toukokuuta 1977. Piispaksi vihkiminen seurasi 15. elokuuta. Pääkonsekraattorina toimi Carmine Rocco, jota avustivat José Melhado Campos ja José Varani.
30. toukokuuta 1989 Mucciolo sai nimityksen Botucatun arkkipiispaksi, jona hän toimi, kunnes jäi eläkkeelle 7. kesäkuuta 2000.
Carina Vogt
Carina Vogt (s. 5. helmikuuta 1992 Schwäbisch Gmünd) on saksalainen mäkihyppääjä, olympiavoittaja ja viisinkertainen maailmanmestari. Hänen seuransa on SC Degenfeld.
Vogt saavutti nuorten MM-kilpailuissa hopeaa joukkuekilpailussa ja pronssia henkilökohtaisessa kilpailussa Erzurumissa 2012. Hän sijoittui viidenneksi 2013 MM-kilpailuissa. Sekajoukkuemäestä hän voitti pronssia Saksan joukkueen kanssa. Sotšin olympialaisissa 2014 hänestä tuli ensimmäinen naisten mäkihypyn olympiakultamitalisti voitettuaan normaalimäen ennen Daniela Iraschko-Stolzia. Falunin MM-kilpailuissa 2015 hän voitti kultaa sekä normaalimäessä että sekajoukkuekisassa. Lahdessa 2017 hän uusi normaalimäen ja sekajoukkuekilpailun maailmanmestaruutensa. Pyeongchangin olympialaisissa 2018 hän sijoittui viidenneksi. Seefeldin MM-kilpailuissa 2019 Vogt oli mukana voittamassa historian ensimmäistä naisten joukkuemäkeä. Normaalimäessä hän oli kymmenes.
Vogt hyppäsi maailmancupissa palkintopallille ensimmäisen kerran 9. helmikuuta 2013 sijoituttuaan kolmanneksi Japanin Zaōssa. Maailmancupin kokonaiskilpailussa hän sijoittui seitsemänneksi. Seuraavalla kaudella hän oli toinen Tšaikovskin molemmissa kilpailuissa, Sapporossa ja Zaōn jälkimmäisessä kilpailussa sekä kolmas Hinterzartenissa, Zaōn ensimmäisessä kilpailussa ja Planican molemmissa kilpailuissa. Maailmancupin kokonaiskilpailussa hän sijoittui toiseksi. Tammikuussa 2015 hän oli toinen Sapporon jälkimmäisessä osakilpailussa. Ensimmäisen osakilpailuvoittonsa hän saavutti viikkoa myöhemmin Zaōssa. Oberstdorfin molemmissa kilpailuissa sekä Hinzenbachin ensimmäisessä osakilpailussa hän oli toinen ja voitti Hinzenbachin jälkimmäisen kilpailun. Maailmancupin kokonaiskilpailussa hän oli kolmas. Helmikuussa 2017 hän oli Hinzenbachin kilpailuissa kolmas ja toinen sekä Ljubnossa kerran toinen. Maailmancupin kokonaiskilpailussa hän sijoittui viidenneksi. Joulukuussa 2017 hän oli Lillehammerissa kolmas. Maaliskuussa 2018 hän oli Râşnovissa kolmas. Kauden 2017–2018 kokonaispisteissä hän sijoittui kuudenneksi. Kaudella 2018–2019 hän oli kolmas Zaōssa ja toinen Râșnovissa. Maailmancupin kokonaiskilpailussa hän sijoittui yhdeksänneksi.
Rodger Ward
Ward kilpaili myös Midget cars -sarjassa vuonna 1946, kun hänet oli vapautettu armeijasta. Toisen maailmansodan aikaan hän oli P-38 Lightning -hävittäjän pilottina. Hän voitti San Diegon GP:n vuonna 1948. Hän teki uuden Midget cars -sarjan ennätyksen vuonna 1959 voittamalla Lime Rock Parkissa pidetyn Formula Libre -kilpailun Midget car -sarjan autolla, joka oli suunniteltu vain ovaaliradoille.
Ward voitti myös AAA Stock car sarjan mestaruuden vuonna 1951. Hänet valittiin vuonna 1992 International Motorsport Hall of Fameen, vuonna 1995 Amerikan Motorsportin Hall of Fameen ja National Midget carsin Hall of Fameen sekä vuonna 2003 West Coast Stock Car Hall of Fameen. Ward on myös Indianapolis Auto Racing Hall of Famen jäsen.
Kuurinkynnään kansallispuisto
thumb|250px|Kuurinkynnään hiekkadyyniä Kuurinkynnään kansallispuisto on luonnonsuojelualue Liettuassa ja Venäjällä, Itämeren kaakkoiskulmalla. Se kattaa osia lähes sata kilometriä pitkästä hiekkaisesta niemestä, Kuurinkynnäästä. Eteläosa niemimaasta kuuluu Venäjän Kaliningradin alueen Zelenogradskin piiriin ja on osa jo neuvostoaikana vuonna 1987 perustettua kansallispuistoa. Pohjoisosa kuuluu Liettuan Klaipėdan läänin Neringan kuntaan. Liettuassa kansallispuisto perustettiin vuonna 1991.
Kansallispuistossa on neljä erillistä suojelualuetta. Puiston korkein dyyni Vecekrugas-dyyni sijaitsee Karvaiciain suojelualueella. Parnidisin alueella on liikkuvia, paljaita dyynejä. Niillä kävelevät ihmiset saavat aikaan pieniä maanvyöryjä, jotka madaltavat dyynejä. Siksi osalla alueesta liikkuminen on kiellettyä. Suurin osa niemimaasta on metsän peitossa. Osalle rantaviivasta istutetaan kaislikkoa estämään eroosiota.
Kuurinkynnäs on Liettuan ja Venäjän yhteinen kohde Unescon maailmanperintölistalla. Se on suojeltu kulttuuriarvojensa takia esimerkkinä alueesta, jolla ihminen on vaikuttanut maisemaan.
Yrjö Haahti
Yrjö Aarre Haahti (20. tammikuuta 1902 Virrat – 2. marraskuuta 1975) oli suomalainen everstiluutnantti ja sotahistorian opettaja.
Julkaisuja
Nimellä Y. Haahti: Nimellä Y. A. Haahti:
Burgosin lait
Burgosin Lait olivat voitettujen intiaanien suojaksi tarkoitettu, vuonna 1512 voimaan saatettu lakikokoelma. Lait syntyivät Ferdinand Katolilaisen halusta tutkia lakien ja kuninkaan oikeata suhdetta Uuden Maailman valloitukseen. Syynä oli Santo Domingosta vuonna 1511 saapuneen dominikaanin, Antonio de Montesinosin tuomat hälyttävät tiedot saarten intiaanien kovasta kohtelusta. Kuningas määräsi vuonna 1512 perustettavaksi neuvoston, ns. Burgosin kokoonpanon, jonka jäsenet olisivat teologeja ja lainoppineita. Neuvosto keskusteli Sevillan arkkideanin Don Juan Rodríguez de Fonsecan johdolla niistä juridisista ja moraalisia vaikeuksista, joihin espanjalaiset olivat ajautuneet Uutta Maailmaa valloittaessaan.
Oppineet kokoontuivat Burgosissa useita kertoja
Tarkoituksena oli määritellä tapa, jolla intiaaneja vastaisuudessa hallittaisiin oikeudenmukaisesti. Neuvoston, ”jonka ympärillä kiehui intiaaneille epäsuotuissa ilmapiiri,” kuten Las Casas asian ilmaisee, oli intiaaneja halveksivien saarelaisten mielipiteistä huolimatta pakko tunnustaa Montesinosin olevan oikeassa, ja että muun kaltainen ratkaisu oli uhka kuninkaalle. Las Casas hyväksyi kaksi ensimmäistä pykälää neuvoston päätöksestä, koska niissä tunnustetaan intiaanien olevan vapaita ihmisiä ja käännytyksen kohteita paavin määrittelemällä tavalla. Muiden pykälien Las Casas katsoo olevan paikalla olleiden kuiskuttelijoiden ansiosta tuhoisia intiaaneille.
Yksityiskohtaisia määräyksiä intiaanien kohtelusta
Laissa määriteltiin espanjalaisten velvollisuudet yksityiskohtaisesti. Heidän tuli koota intiaanit lähelle itseään, rakentaa kunnon asunnot ja opettaa näitä uskon ja käytännön asioissa. Intiaanien vanhat majat oli poltettava, jotta he eivät olisi ikävöineet niitä. Encomenderon oli jokaista viittäkymmentä intiaania varten rakennettava kaksi kookasta rakennusta. Kyliin oli rakennettava pyhimyksillä varustettuja kirkkoja, sekä huolehdittava siitä, että intiaanit kävivät rukoilemassa niissä aamuin ja illoin. Intiaanien työskentely kaivoksissa ja kullan keräämisessä sai kerrallaan kestää viisi kuukautta, jonka jälkeen seurasi neljänkymmenen päivän lepoaika, jonka kuluessa intiaaneilla olisi tilaisuus hoitaa viljelyksiään ja talouttaan. Koottu kulta oli sulatettava kyseisten neljänkymmenen päivän aikana, ja erotettava kullasta kuninkaan viidennes. Yli neljä kuukautta raskaana olevia naisia ei saanut käyttää kullan etsimiseen eikä maatöihin. Kun intiaani kuoli, tuli muiden osallistua hautajaiskulkueeseen, jonka edellä oli kannettava ristiä. Syntyneet lapset oli kastettava kahdeksan vuorokauden kuluessa syntymänsä jälkeen. Päälliköiden kaikki kolmetoista vuotta nuoremmat pojat oli lähetettävä fransiskaanien luo neljäksi vuodeksi oppimaan espanjalaisten tapoja, jonka jälkeen he olisivat valmiit palaamaan kyliinsä. Kultakaivoksissa työskenteleviä intiaaneja oli kohdeltava hyvin ja liiallista työn teettämistä oli vältettävä. Raskaana olevia naisia ei saanut käyttää minkäänlaiseen työhön. Intiaaneille ei saanut myydä eikä tarjota väkijuomia. Jokaisessa kaupungissa tuli olla kaksi tarkastajaa, joiden tehtävänä oli myös tarkkailla intiaanien kelvollisuutta itsehallintoon, jotta he saisivat tilaisuuden itse järjestellä asiansa ja maksaa kuninkaalle veroa. Oli kiellettyä lyödä intiaania kepillä tai ruoskalla. Häntä ei saanut nimittää intiaanikoiraksi, tai muilla pahennusta herättävillä nimillä, ellei se ollut intiaanin todellinen nimi.
Intiaaneja varten säädettyjen lakien valvojiksi nimitettiin asiamiehiä, virallisia suojelijoita (protectores) ja tuomareita. Las Casas ja Meksikon piispa Juan de Zumárraga olivat virallisia intiaanien suojelijoita. Las Casasin vuosipalkka oli sata pesoa. Suojelijat katsottiin tarpeelliseksi jo senkin vuoksi, koska intiaanien katsottiin olevan kykenemättömiä hallinnoimaan itseään. Heitä verrattiin lapsiin, joiden katsottiin olevan vähempiarvoisia eurooppalaisiin verrattuina. Lakien hyvä tarkoitus jäi suurelta osin toteutumatta. Las Casasin mielestä lait, vaikka ne olisivat toteutuneet, eivät ottaneet huomioon intiaanien etua ja käännytystyön rehellistä edistämistä.
Kauppakeskus Aapeli
Kauppakeskus Aapeli on vuonna 2004 valmistunut kauppakeskus Kuopiossa. Aapeli sijaitsee torin etelälaidalla ns. Nyylan korttelissa, vieressään Kuopion Lyseon lukio. Kauppakeskukseen on sijoittunut 16 liikettä. Kolmikerroksisen rakennuksen (17 000 brm2, kerrosalaa 7 900 m2 ) kellarikerroksissa on pysäköintihalli, jossa on tilaa 150 autolle.
Aapeli sijoittui kesällä 2000 palaneen Kauppa-aitan tontille. Uuden rakennuksen suunnittelun suurimpia haasteita oli sovittaa se ulkonäöllisesti viereiseen Lyseoon. Aapelin suunnitteli helsinkiläinen arkkitehtitoimisto Innovarch. Julkisivusta vastasi arkkitehti Reijo Pulkkinen. Paikallisista suunnitteluun osallistui Rakennussuunnittelutoimisto Sormunen & Timonen Oy:stä arkkitehti Marja Väisänen ja rakennesuunnittelija Hannu Sormunen. Kauppakeskus on saanut nimensä kuopiolaiskirjailija Simo Puupposen käyttämän nimimerkin Aapelin mukaan.
Vuonna 2017 kauppakeskuksen omistus vaihtui ja nykyinen omistaja on Agore Kiinteistöt. Kauppakeskuksen johtajana toimii kuopiolainen Joonas Hallman.
Liikkeet
DNA Kauppa, Finlandia Group Oyj, Hanko Sushi, Huoneistokeskus, Instrumentarium, Live 4, Luhta Brand Store, Moda, Nanso, Nissen, Nordea, Parturi-kampaamo Hairlekiini, Hygge Bro, Specsavers, Telia Kauppa ja JTCrafts & Outdoors.
Naruto: Konoha Ninpouchou
Naruto: Konoha Ninpouchou on Bandain kehittämä ja julkaisema roolipeli WonderSwan Color -käsikonsolille. Peli perustuu Masashi Kishimoton luomaan anime- ja mangasarja Narutoon. Se on ainoa Naruto-peli, joka on julkaistu WonderSwan Colorille ja konsolin tapaan peli on julkaistu ainoastaan Japanissa.
List of Naruto video games
Dokuzparan piiri
thumb|175px|Dokuzparan piiri Dagestanin kartalla. Dokuzparan piiri (, lezgiksi Докъузпара район, Dokuzpara raion) on kunnallinen itsehallintoalue Dagestanin tasavallassa Venäjällä. Sen pinta-ala on 376,9 neliökilometriä. Lisäksi siihen kuuluu 57,0 neliökilometrin alue Tarumovkan ja 18,2 neliökilometrin alue Derbentin piirissä. Asukkaita on 14 900 henkeä (vuonna 2010).
Dokuzparan piiri on perustettu vuonna 1934. Vuonna 1960 sen alue liitettiin Ahtyn ja Magaramkentin piireihin. Uudelleen Dokuzparan piiri perustettiin vuonna 1993.
Piiri sijaitsee Dagestanin eteläosan vuoristoseudulla. Se rajoittuu pohjoisessa ja idässä Magaramkentin piiriin, etelässä ja kaakossa Azerbaidžanin tasavaltaan sekä lännessä Ahtyn piiriin. Etelärajana toimii Kaukasuksen pääharjanne. Seudun halki virtaa Samurjoki. Piirin alueella sijaitsee Venäjän eteläisin kohta, Bazardjuzjun vuori.
Piiriin kuuluu 8 maalaiskuntaa: Kaladžuh, Karakjure, Kiler, Kuruš, Mikrah, Miskindža, Novoje Karakjure ja Usuhtšai. Hallinnollinen keskus on Usuhtšain kylä, josta on 225 kilometriä tasavallan pääkaupunkiin Mahatškalaan. Asutuskeskuksia on yhteensä 16. Ahtyn, Rutulin ja Hivin piirien asukkaiden vuonna 1967 perustama Avadanin kylä sijaitsee Derbentin piirin alueella. Vuoden 2002 väestönlaskennan mukaan piirin asukkaista 93,5 % on lezgejä, 2,7 % rutuleja, 1,6 % aguleja ja 1,6 % venäläisiä. Kaupunkiväestöä ei ole.
Seudun pääelinkeino on maatalous, joka on erikoistunut rehukasvien, vihannesten ja hedelmien viljelyyn sekä karjanhoitoon. Tekipirkentissä on maailman ainoa lähdeveden voimalla toimiva vesivoimalaitos. Piirin kautta kulkee Ahtyn ja Rutulin piireihin johtava asfaltoitu maantie.
Piirissä toimii neljä lastentarhaa ja 11 koulua. Kulttuurilaitoksia ovat kaksi taidekoulua, 11 kerhotaloa ja 10 kirjastoa.
Nähtävyyksiin kuuluu 900-luvun tienoilla rakennettu Karakjuren moskeija, Tepikirkentin moskeijat ja mausoleumi, Erenlarin pyhiinvaelluspaikka sekä vuorikiipeilyreitit.
Paikallislehtenä ilmestyy lezginkielinen Erenlardin ses (”Erenlarin ääni”).
Olivia Waldriff
Olivia Waldriff (s. 29. lokakuuta 1999 Ontario, Kanada) on kanadalainen lapsinäyttelijä.
Hän on näytellyt CBC Television -kanavan MVP -televisiosarjassa Grace Morris -nimistä pikkutyttöä tammikuusta 2008.
Hän on myös näytellyt nuoren Jackie Kennedyn roolin HBO:n Grey Gardens (2009) -televisioelokuvassa, jossa näytteli hänen lisäkseen muun muassa Drew Barrymore, Jessica Lange ja Jeanne Tripplehorn.
Philips (täsmennyssivu)
Philips voi tarkoittaa seuraavia:
Hendrik Offerhaus
Hendrik Karel Offerhaus (20. toukokuuta 1875 Venhuizen – 2. syyskuuta 1953 Wassenaar) oli alankomaalainen soutaja. Hän kilpaili vuoden 1900 kesäolympialaisissa Pariisissa ja kuului siellä Minerva-joukkueeseen, joka sai pronssia kahdeksikossa.
Offerhausista tuli lääkäri, ja hän toimi Alankomaiden Punaisen Ristin pääsihteerinä.
Ortodiagonaalinen nelikulmio
pienoiskuva|Ortodiagonaalisen nelikulmion sivuille piirrettyjen sinisten neliöiden yhteispinta-ala on yhtä suuri kuin punaisten. pienoiskuva|Ortodiagonaalisen nelikulmion bimediaanien ja maltitudien päätepisteet muodostavat 8 pisteen ympyrän pienoiskuva|Ortodiagonaalisen nelikulmion lävistäjien leikkauspisteen L pedaalipisteet ja niiden kautta kulkevien normaalien leikkauspisteet vastaisille sivuille muodostavat kahdeksan pisteen ympyrän. Ortodiagonaalinen nelikulmio on geometriassa nelikulmio, jonka lävistäjät leikkaavat toisensa kohtisuoraan. Nelikulmiossa kohtisuora leikkaaminen ei tapahdu aina, joten nelikulmiolla tulee sen vuoksi olla joitakin erityisiä ominaisuuksia. Sana diagonaali on synonyymi lävistäjälle ja orto viittaa lävistäjän kohtisuoruuteen. Tunnettuja ortodiagonaalisia nelikulmioita ovat esimerkiksi neliö, neljäkäs ja leija.
Erityispiirteitä
Konveksi nelikulmio on ortodiagonaali jos ja vain jos (kaikissa lähteenä ) Seuraavassa tarkastellaan nelikulmion lävistäjien leikkauspisteen L ominaisuuksia. Pisteen L projektioita kullekin sivulle kutsutaan tässä pedaalipisteiksi ja pisteen L ja pedaalipisteen välisiä "korkeusjanoja" merkitään h_1,h_2,h_3 ja h_4. Edellistä luetteloa nyt jatkaen, eli konveksi nelikulmio on ortodiagonaali jos ja vain jos (kaikissa lähteenä edelleen )
Ominaisuuksia
missä p ja q ovat kohtisuorat lävistäjät.
Neliö
Neliö on säännöllinen nelikulmio. Sillä on kaikki sivut yhtä pitkiä, molemmat lävistäjät saman pituisia ja ne leikkaavat toisensa kohtisuoraan sekä puolittavat toisensa. Neliön sisälle piirretty sisäympyrä sivuaa kaikkia sivuja, joten se on myös tangentiaalinen nelikulmio, ja neliön ympäri piirretty ympyrä kulkee kaikkien sen kärkien kautta, joten se on myös syklinen.
Neljäkäs
Neljäkäs on suunnikas, jolla on kaikki sivut yhtä pitkiä, mutta sivuja on kahden pituisia. Neljäkkään lävistäjät leikkaavat toisensa kohtisuoraan ja samalla puolittavat toisensa. Myös neljäkäs on tangentiaalinen nelikulmio.
Leija
Leijalla yksi lävistäjistä toimii symmetria-akselina. Myös leija on tangentiaalinen nelikulmio.
Alfred Harmsworth Northcliffe
Alfred Charles William Harmsworth, Northcliffen varakreivi (15. heinäkuuta 1865 Chapelizod, lähellä Dublinia, Irlanti – 14. elokuuta 1922 Lontoo) oli brittiläinen lehdenkustantaja. Hän loi kansanomaisuutta tavoitelleilla lehdillään Britanniaan vastineen yhdysvaltalaiselle keltaiselle lehdistölle. Northcliffen lehtiyhtiö Amalgamated Press omisti yli 70 lehteä, joukossa muun muassa sanomalehdet Evening News, Daily Mail, Daily Mirror ja The Times. Yhtiö kasvoi lopulta yhdeksi aikansa suurimmista kustantamoista. Northcliffe saavutti suuren poliittisen vaikutusvallan lehtiensä kautta. Hänen veljensä Harold Harmsworth, lordi Rothermere toimi hänen liikekumppaninaan ja peri pääosan hänen lehtiyhtymästään.
Lehti-imperiumin luominen
Alfred Harmsworth oli lähtöisin vaatimattomista oloista Irlannista. Hän lopetti koulunkäynnin 16-vuotiaana ja ryhtyi kirjoittelemaan paikallisiin lehtiin ja aikakausjulkaisuihin. Käyttäen esikuvinaan aikansa suosittuja viikkojulkaisuja hän perusti vuonna 1888 ensimmäisen oman lehtensä, joka oli nimeltään Answers (alkujaan Answers to Correspondents, ”Vastauksia kirjeenvaihtajille”). Harmsworth osoittautui taitavaksi lukijakunnan mieltymysten myötäilyssä, ja hänen liikekumppanikseen ryhtynyt Harold-veli (sittemmin lordi Rothermere) toi lehden käyttöön liikemiestaitonsa. Answers muodostui näin suurmenestykseksi, ja vain viidessä vuodessa sen levikki kohosi miljoonaan kappaleeseen. Harmsworth perusti nopeasti sen rinnalle joukon muita aikakauslehtiä, joita myytiin halvalla ja jotka oli suunnattu erilaisille lukijaryhmille. Joukossa olivat muun muassa hupilehti Comic Cuts ja naisille suunnattu Forget-Me-Not.
Harmsworth siirtyi aikakauslehtien puolelta sanomalehtialalle vuonna 1894 ostamalla taloudellisissa vaikeuksissa olleen lontoolaisen Evening Newsin. Hän muutti sen lyhyessä ajassa yhdeksi ajan suosituimmista lehdistä ottamalla käyttöön sellaisia uutuuksia kuin kirjojen julkaisu jatkosarjoina, lyhyet uutisraportit, juorupalstat ja naisille suunnatut kolumnit. Seuraavaksi Harmsworth osti kaksi Glasgow’ssa ilmestynyttä lehteä ja yhdisti ne nimelle Daily Record. Tämän jälkeen hän halusi lisätä ketjuunsa valtakunnallisen päivittäin ilmestyvän kevyen lehden ja perusti toukokuussa 1896 Daily Mailin. Siitä tuli välitön menestys uuden lukijakunnan parissa, ja jo ensimmäinen numero saavutti levikillään maailmanennätyksen. Lehti pysyi painosmäärältään maailman suurimpana päivittäisenä sanomalehtenä koko omistajansa elinajan. Daily Mailin uutisartikkelit pidettiin tietoisesti lyhyinä ja otsikoita käytettiin runsaasti.
Vuonna 1903 Harmsworth perusti Daily Mirrorin, jota markkinoitiin kuvalehtenä ja joka pääsi lähes yhtä suuriin lukijamääriin kuin Daily Mail. Hän osti myös Weekly Dispatchin, josta hän teki maan luetuimman sunnuntailehden, ja vuonna 1905 vararikon partaalla olleen The Observerin. Harmsworthin lehti-imperiumi saavutti huippunsa, kun hän osti vuonna 1908 The Timesin, jonka hän myös uudisti. Daily Mail, Daily Mirror ja eräät muut Harmsworthin lehdet yhdistettiin myöhemmin Associated Newspapers Ltd -nimiseksi yhtiöksi. Lisäksi hän perusti Kanadaan paperitehtaita lehtitalonsa käyttöön.
Poliittinen vaikutusvalta
Harmsworth saavutti suuren poliittisen vaikutusvallan ensisijaisesti lehtiensä kautta. 1890-luvulta alkaen hän varoitteli lehdissään Britanniaa uhkaavasta ”saksalaisvaarasta” ja puolsi yleisen asevelvollisuuden käyttöönottoa. Hänen katsottiin näin vaikuttaneen ensimmäiseen maailmansotaan johtaneen vihan lietsomiseen. Harmsworth aateloitiin baronetiksi vuonna 1904. Seuraavana vuonna hän sai päärinarvon nimellä paroni Northcliffe of the Isle of Thanet, ja hänestä tuli Britannian nuorin pääri.
Ensimmäisen maailmansodan alkuvaiheessa vuonna 1915 Northcliffen lehdet paljastivat brittijoukkojen ammuspulan ja syyttivät siitä sotaministeri Herbert Kitcheneriä. Vaikka kansallissankarina pidetyn Kitchenerin arvostelu herätti närkästystä, Northcliffe sai myös tunnustusta ajettuaan sotatarvikeministeriön perustamista sekä laajan hallituskoalition muodostamista sodan oloissa. Hän asettui tukemaan pääministeriksi vuonna 1916 tullutta David Lloyd Georgea, mutta kieltäytyi tämän tarjoamasta ilmailuministerin salkusta, koska se olisi sitonut hänen kätensä hallituksen arvostelulta. Kesäkuusta marraskuuhun 1917 Northcliffe johti Britannian sotavaltuuskuntaa Yhdysvalloissa. Palattuaan hänelle myönnettiin varakreivin arvo.
Helmikuussa 1918 Northcliffe kutsuttiin Britannian hallituksen propagandajohtajaksi, jonka vastuulla oli vihollismaihin suunnattu propaganda. Taustansa vuoksi hän oli luonnollisesti propagandistin tehtävään sopiva, ja hän organisoi valtavan Saksaan kohdistetun lentolehtiskampanjan. Northcliffe erosi hallituksesta heti sodan päätyttyä marraskuussa 1918 mutta pyrki yhä vaikuttamaan maan johtoon ulkoapäin. Hän lupasi lehtiensä tukevan Lloyd Georgen hallitusta vuoden 1918 vaaleissa, jos hän saisi määrätä uuden ministerilistan. Lloyd George kieltäytyi ja voitti vaalit ilman Northcliffen tukea. Northcliffe pyrki vaikuttamaan lehtiensä kautta myös Pariisin rauhankonferenssiin vuonna 1919 ja vaati Saksan rankaisemista rauhansopimuksessa.
Northcliffe oli kiinnostunut tekniikan kehittämisestä. Hän pyrki edistämään lentokoneilla tehtäviä saavutuksia tarjoamalla suuria palkkioita niille, jotka ensimmäisinä suorittaisivat jonkin vaativan etapin. Esimerkiksi vuonna 1914 hän tarjosi 10 000 puntaa ensimmäisestä Atlantin ylilennosta.
Northcliffen terveys romahti vuonna 1921, sillä hän kärsi streptokokkitulehduksesta. Hän kuoli seuraavana vuonna. Hänen lehtitalonsa arvovaltaisin julkaisu The Times myytiin John Jacob Astor V:lle. Pääosa Northcliffen lehdistä kuitenkin siirtyi hänen veljelleen Haroldille, joka oli jo 1914 ostanut häneltä Daily Mirrorin.
Fountain House -klubitalo
Fountain House -klubitalot ovat mielenterveyskuntoutujien ja palkatun henkilökunnan muodostamia jäsenyhteisöjä, jotka tarjoavat kuntoutujille heidän omista tarpeistaan lähtevää työpainotteista toimintaa ja vertaistukea.
Kansainvälisesti klubitaloja on lähes 400. Liike toimii 30 maassa.
Perustaminen
Klubitaloliike alkoi Yhdysvaltain New Yorkissa vuonna 1944, kun pieni ryhmä paikallisesta mielisairaalasta kotiutuneita avohoitopotilaita päätti alkaa pitää yhteyttä toisiinsa. Ryhmä käytti itsestään nimeä WANA, joka on lyhenne sanoista We are not alone (suom. Emme ole yksin).
Vuonna 1948 perustajajäsen Elizabeth Schermerhorn sai järjestettyä toiminalle rahoituksen, jolla kustannettiin toiminalle oma rakennus. Manhattanin 47th Streetillä sijaitseva rakennus sai nimekseen Fountain House. Myöhemmin samana vuonna sai alkunsa myös Fountain House -säätiö, jonka tarkoitus oli ylläpitää Fountain Housen toimintaa.
Vuonna 1955 John Beard valittiin Fountain House -klubitalon johtoon. Beard oli nuori sosiaalityöntekijä, joka ymmärsi että mielisairauksien hoito muun muassa sairaaloissa, klinikoilla ja lääkkeillä vaikuttaa akuutteihin oireisiin, mutta ei liitännäisvaikutuksiin, kuten köyhyteen, työttömyyteen tai yksinäisyyteen. Hän uskoi, että myös pitkäaikaisia mielisairauksia potevilla oli oikeus mielekkääseen työhön ja toimintaan ja että nämä ihmiset pystyisivät kuntoutumaan yhteiskunnan toimiviksi jäseniksi ja palaamaan työelämään. Beardin ideat ja muutokset kehittivät säätiön sen nykyiseen muotoonsa.
Leviäminen
Vähitellen Fountain House -klubitaloja alkoi ensin syntyä ympäri Yhdysvaltoja ja myöhemmin ympäri maailmaa.
Vuonna 1976 Fountain House sai rahaa kansainvälisen koulutusohjelman käynnistämiseksi. Tämän ansiosta alkoi uusien jäsenien ja työntekijöiden kouluttaminen.
Vuonna 1978 ruotsalainen toimittaja Lise Asklund teki 45-minuuttisen televisiodokumentin Fountain Housesta, minkä ansiosta vuonna 1980 Tukholmaan avautui Euroopan ensimmäinen klubitalo.
Suomen ensimmäinen klubitalo avautui Tampereella 1995. Muutaman seuraavan vuoden sisään aloittivat myös Karvetin, Kyykerin, Karhulan, Äänekosken ja Helsingin klubitalot. Euroopan ensimmäinen Klubitalojen konferenssi pidettiin Naantalissa 1998, jolloin Suomen Fountain House Klubitalojen Verkostoyhteys ry perustettiin viralliseksi elimeksi. Kaikki kuusi Suomen silloin olemassa olevaa klubitaloa liittyivät verkostoyhdistykseen.
Toiminta
Klubitalotoiminnan päämäärä on, että mielenterveyskuntoutujat voisivat toteuttaa itseään omien kykyjensä mukaisesti ja olisivat arvostettuja työtovereina, naapureina ja ystävinä.
Toiminta Suomessa
Suomessa toimii 25 klubitaloa, joihin kuuluu yhteensä yli 3000 jäsentä. Suomen klubitalot:
Jäsenyys
Jäseneksi voivat hakeutua henkilöt, joilla joko on tai on ollut mielenterveysongelmia. Jäsenyys on täysin vapaaehtoinen, maksuton ja aikarajoitteeton, eivätkä poissaolot tai niiden pituus vaikuta jäsenyyteen.
Tonmi Lillman
Tonmi Lillman (synt. Tommi Kristian Lillman, 3. kesäkuuta 1973 Kouvola – 13. helmikuuta 2012 ) oli suomalainen muusikko ja tuottaja. Pääsoitintensa rumpujen ja basson ohella Lillman soitti myös koskettimia ja kitaraa. Hän soitti yhtyeissä Ajattara, Kylähullut, Lordi, Sinergy, To/Die/For, HateFrame, Vanguard, Cold Cold Ground ja 3rror. Graafikkona hän teki levynkansia ja videoita. Ajattarassa Lillman käytti taiteilijanimeä Malakias IV ja Lordissa Otus.
Elämä ja ura
250px|right|thumb|Tonmi ”Otus” Lillman [[Lordi (yhtye)|Lordin keikalla.]] Lillmanin isä on muusikko ja innostus musiikkiin syttyi jo lapsena. Keikkailun Lillman aloitti 14-vuotiaana. Alkuperäisen etunimensä Tommi hän vaihtoi Tonmiksi.
Lillman toimi myös Kouvolan musiikkiopistossa rumpujensoiton ja digitaaliäänityksen opettajana. Uransa aikana Lillman soitti useita vuosia keikkamuusikkona eri iskelmä- ja tanssiyhtyeissä. Vielä kesällä 2010 hän keikkaili ympäri Suomea dr.doctor -bilebändissä. Yhdessä Rainer ”Raikku” Tuomikannon kanssa Lillman toimi rumpalina Dimebag Beyond Forever 2009 -kiertueella.
Lordi
Hard rock ja heavy metal -yhtye Lordin rumpalina Lillman käytti taiteilijanimeä Otus. Lillman liittyi Lordiin syksyllä 2010, juuri ennen yhtyeen Euroopan kiertueen alkua. Lillman vastasi Lordin vuonna 2012 julkaiseman Scarchives Vol. 1 -kokoelma-albumin DVD-osion editoinnista. Tonmi Lillman kuoli kotonaan sairauskohtaukseen 13. helmikuuta 2012. Hän ei ehtinyt soittaa lainkaan yhtyeen studioalbumeilla ennen kuolemaansa. Lordin alkuvuodesta 2013 julkaiseman To Beast or Not to Beast -albumin päätösraita sisältää Lillmanin soittaman ja äänittämän rumpusoolon yhtyeen Pariisin keikalta vuodelta 2010.
Studiotyöskentely
Lillman toimi studiomuusikkona useiden artistien ja yhtyeiden, esim. Reflexion ja Twilight Ophera, levyillä sekä Guitar Heroes -albumilla. Sittemmin Lillman keskittyi musiikin tuottamiseen ja studiotyöskentelyyn tuottajana, äänittäjänä ja miksaajana. Hän työskenteli muun muassa yhtyeiden Beherit, Bloodride, Chainhill, D-Creation, Exsecratus, Fierce, Fear Of Domination, Heorot, In Silentio Noctis, Laava, Lie in Ruins, Madison Roam, MyGrain, Raivopäät, Roo, Rujo, Rytmihäiriö, Saattue, Serene Decay, Served Dead, tЯauma, Vapaat Kädet ja V For Violence kanssa.
Tekniikka
Tonmi Lillman käytti Pearlin rumpuja ja Sabianin symbaaleja sekä Pro-Markin rumpukapuloita ja solmi endorsement-sopimuksen kyseisten yhtiöiden kanssa. Lillman oli tunnettu näyttävistä ja erikoisista rumpusetin asetteluistaan ja oli vannoutunut kahden bassorummun käyttäjä. Hän oli soittotyyliltään rockrumpali, ja tyylin mukaisesti nopeuden edelle menivät groove ja tanakka komppaaminen yhdistettynä innovatiivisiin filleihin. Lillmanin esikuvia olivat Teijo ”Twist Twist” Erkinharju, Mikkey Dee, Deen Castronovo ja suurimpana vaikuttajana Dave Weckl.
Grafiikka ja musiikkivideot
Musiikin ohella Tonmi Lillman teki grafiikkaa erityisalanaan 3D-mallinnus. Hän myös editoi ja leikkasi musiikkivideoita, kuten Ajattaran ”...Putoan” ja ”Ikuisen Aamun Sara”, Mind Of Dollin  ”Marks On My Face”, Kylähullujen ”Kieli hanurissa” ja Vanguardin ”Whisper”.
Lillman suunnitteli levynkansia muun muassa To/Die/Forille, Sinergylle, Kylähulluille, Hateframelle, D-Creationille, Dance Nationille sekä useille muille artisteille ja yhtyeille. Hän editoi eri yrityksille videopresentaatioita ja mainoksia, teki video- ja postproduktiota muun muassa Crumblandin promo-DVD:lle, teki Lordin Euroopan-kiertueen taustascreenanimaatiot ja suunnitteli tuotepakkausten ulkoasuja. Lillman myös suunnitteli ja toteutti kotisivuja, bannereita ja muuta nettigrafiikkaa sekä animointia useille pelisivustoille.
René Guissart
René Jacques Guissart (12. syyskuuta 1929 Hampstead, Englanti – 8. syyskuuta 2014 Grasse, Alpes-Maritimes, Ranska) oli ranskalainen soutaja. Hän kilpaili vuoden 1952 kesäolympialaisissa Helsingissä ja sijoittui viidenneksi perämiehettömässä kaksikossa. Vuoden 1956 kesäolympialaisissa Melbournessa hän sai pronssia perämiehettömässä nelikossa. Myös hänen veljensä Jean-Jacques Guissart oli olympiaurheilija.
K’abel
Kalomt’e K’abel oli mayojen kuningatar, joka oli vallassa 600-luvulla, ainakin vuosina 672–692. K’abelin arvioidaan olleen mayojen myöhäisklassisen ajan merkittävin hallitsija. Hän hallitsi aviomiehensä, kuningas K’inich Bahlamin kanssa mutta oli miestään korkeammassa asemassa. Kuningatar K’abelista käytettiin nimitystä Kaloomte, joka tarkoittaa ”ylintä taistelijaa”. K’abel oli Wak-valtakunnan sotilaskuvernööri ja kuului Käärmekuninkaan hallitsijasukuun.
Clevelandin taidemuseossa säilytetään kiveen tehtyä kaiverrusta, jossa K’abel esiintyy taisteluvarusteet päällään. Vuonna 2012 uutisoitiin antropologian professori David Freidelin johtaman arkeologiryhmän löytäneen Luoteis-Guatemalan El Perú-Wakasta haudan, johon oli kuningatar K’abelin mukana haudattu joukko aarteita, kuten jadekoruja, obsidiaaniveitsiä ja ruukkuja. Freidelin mukaan kyseessä on eräs tärkeimmistä koskaan tehdyistä mayojen korkeakulttuuriin liittyvistä löydöistä. Näin on etenkin sen vuoksi, että hauta on peräisin ajalta, jolta on mayojen tapauksessa säilynyt myös ensimmäisiä kirjoitettuja historiallisia muistiinmerkintöjä.
Helsingin majakka
Helsingin majakka eli Helsingin kasuuni on Suomenlahdella sijaitseva pohjamajakka, jonka rakentaminen aloitettiin toukokuussa 1958 ja saman vuoden elokuussa se upotettiin sijoituspaikalleen 13 metrin syvyyteen. Tornin vedenpäällisten osien valamista kuitenkin jatkettiin vielä seuraavana kesänä, ja virallisesti majakka otettiin käyttöön syyskuussa 1959. Majakka toimii kauko-ohjauksella Harmajalta käsin.
Rakenne
Majakka tunnetaan yleisesti nimellä Helsingin kasuuni. Sana kasuuni tulee ranskan sanasta caisson, joka tarkoittaa kirstua tai koteloa. Tällä viitataan majakan rakenteeseen. Majakan valamalla toteutettu vedenalainen osa, joka toimii sen perustana, muistuttaa ylösalaisin käännettyä suppiloa. Tämä kasuuniosa on 15 metriä korkea. Pohjan halkaisija on 19 metriä ja yläosan 6 metriä. Valutyöt alkoivat toukokuussa 1958 Suomenlinnan allastelakalla. Hinaaja Turso kuljetti valmiin kasuuniosan paikoilleen saman vuoden elokuussa. Kasuunin paikalla oli 13 metriä vettä, joten kaksi metriä kasuuniosan kaulaa jäi pinnan yläpuolelle talven ajaksi, päällään tilapäinen loisto. Muutama laiva ehti törmätä kasuuniosan huippuun syksyn aikana. Jälkimmäinen alus saatiin kiinni, sillä sekin vaurioitui, ja varustamo joutui maksamaan korvauksia. Keväällä majakan rakentamista päästiin kuitenkin jatkamaan kasuunin päälle tulevan tornin liukuvalutöillä. Syyskuun alussa vuonna 1959 torniosa valmistui. Sen korkeus merenpinnasta on 25 metriä.
Majakan rakennusmateriaali on teräsbetoni. Tornin alaosaa verhoaa teräsvaippa. Majakkatornissa on kahdeksan kerrosta. Ylimpänä olivat radiomajakan antenni sekä valo. Tästä alaspäin olevissa kerroksissa sijaitsivat valon ohjaus, radio- ja kauko-ohjaus, majoitustilat yhdessä kerroksessa, sähkötaulu, konehuone kahdessa kerroksessa ja näiden välissä tikkaat. Teräsvaipan kohdalla sijaitsevat konehuoneen alempi kerros ja pumput. Pumppuhuoneen alla on syvälle kasuuniosaan ulottuva polttoainesäiliö, josta riitti dieselöljyä vuodeksi.
Laitteisto
Alun perin majakkaa operoitiin Harmajan luotsiasemalta käsin kauko-ohjauksella. Majakan valokeilalla oli 60 000 kandelan valovoima, jonka lähteenä oli linssitön 1 500 watin sähkölamppu. Varalla oli kaasuvalo. Sähkövalo näkyi 19 meripeninkulman päähän. Radiomajakalla oli kantamaa 60 meripeninkulmaa ja tutkamajakalla 15 meripeninkulmaa. Tornin huippu sai vuonna 1984 ylleen vielä helikopteritason.
Nykyisin majakassa on käytössä enää aurinkoenergialla toimivat valo- ja tutkamajakka. Valon kantomatka on 12 meripeninkulmaa.
Zoltán Horváth
Zoltán Horváth (27. syyskuuta 1979 Satu Mare – 28. joulukuuta 2009 Szombathely) oli unkarilainen koripalloilija. Hän kuoli auto-onnettomuudessa matkalla Sopronista Szombathelyyn.
Ura
Horváth aloitti ammattilaisuransa PVSK Panthersin riveissä kaudella 2003–2004. Hän pelasi joukkueen riveissä kaksi kautta ennen siirtymistään Atomerőmű SE:hen. Joukkueen riveissä Zoltán voitti Unkarin mestaruuden vuonna 2006. Kauden 2007–2008 hän aloitti PAOK Thessalonikissa, mutta siirtyi loppukaudesta takaisin Atomerőmű SE:hen. Kauden 2008–2009 Horváth pelasi Falco KC Szombathelyssa.
Valamiehistö
Valamiehistö eli jury ovat valamiesoikeuden maallikkojäsenet, jotka kollektiivisesti ratkaisevat todistus- tai syyllisyyskysymyksen yleensä rikosasioissa, mutta eivät osallistu oikeuskysymyksen käsittelyyn. Suomessa valamiestä vastaa lähinnä lautamies. Valamiesoikeutta käyttävät muutamat valtiot, kuten Yhdysvallat ja Yhdistynyt kuningaskunta.
pienoiskuva|Tyhjä yhdysvaltalainen valamiesaitio. Yhdistyneessä kuningaskunnassa ensimmäinen juttua käsittelevä tuomioistuin on joko Magistrates Court tai Crown Court. Crown Court käsittelee vakavammat rikoslakirikokset. Sen maallikkoedustus koostuu 12 henkilön jurystä, jonka tehtävänä on ratkaista syyllisyyskysymys. Mikäli jury pitää vastaajaa syyllisenä, asia siirtyy lainoppineelle tuomarille, jonka tehtävänä on rangaistuksen määrääminen.
Valamiehistö Ruotsissa ja Norjassa
Ruotsissa on sanan- ja painovapausjutuissa käytössä valamies- eli juryjärjestelmä. Näissä asioissa jury koostuu yhdeksästä jäsenestä ja sen tehtävänä on päättää, onko joukkotiedotusvälineen käytössä tapahtunut rikos. Jos vähintään neljä juryn jäsentä katsoo, että rikosta ei ole tapahtunut, vastaaja vapautetaan syytteestä.
Mikäli puolestaan vähintään kuusi juryn jäsentä katsoo rikoksen tapahtuneen, asia etenee kolmen lainoppineen tuomarin kokoonpanoon, joka päättää rangaistuksista sekä mahdollisista vahingonkorvauksista. Tässä käsittelyssä tuomioistuin on siinä mielessä sidottu juryn ratkaisuun, että se ei voi arvioida tekoa juryä ankarammin. Sitä vastoin käsittelyssä voidaan päätyä kokonaan vapauttavaan tuomioon sekä juryn arviota lievempään rikosnimikkeeseen. Vastaavat säännöt pätevät myös mahdolliseen muutoksenhakuun.
Norjassa muutoksenhakuasteessa rikosjuttujen peruskokoonpano on kolme lainoppinutta tuomaria ja neljä lautamiestä. Törkeämmissä rikosjutuissa, joissa muutoksenhaun kohteena olevasta rikoksesta voi seurata yli kuuden vuoden vankeusrangaistus, syyllisyyskysymyksen päättää ensin maallikoista koostuva 10 henkilön jury (lagrett). Mikäli seitsemän juryn jäsentä pitää vastaajaa syyllisenä, jutun seuraamuskysymys siirtyy kolmen lainoppineen tuomarin ja neljän juryn jäsenen ratkaistavaksi. Mikäli kolme virkatuomaria puolestaan katsoo, että jury on antanut virheellisen vapauttavan tuomion, ratkaistaan syyllisyysasia uudelleen kolmen virkatuomarin ja neljän maallikon kokoonpanossa.
Valamiehistö Yhdysvalloissa
Yhdysvaltain perustuslain kuudennen lisäyksen mukaan rikoksesta syytetyllä on oikeus valamiehistön edessä käytävään oikeudenkäyntiin. Poikkeuksen tähän tekevät lievät rikokset, joista ei voi saada pitkää vankeustuomiota. Syytetty voi luopua tästä oikeudestaan ja valita oikeudenkäynnin, jonka tuloksen päättää tuomari.
Valamiehistön jäsenet valitaan menettelyssä, josta käytetään termiä voir dire. Henkilöiltä kysytään kysymyksiä, ja ehdokkaista voidaan hylätä yksilöitä, joilla vaikuttaa olevan sellainen ennakkoasenne, että se estäisi heitä arvioimasta tapausta puolueettomasti. Sekä syyttäjä että puolustusasianajajat voivat hylätä tietyn määrän ehdokkaita myös melkein mistä syystä tahansa. Syynä ei voi kuitenkaan käyttää esimerkiksi henkilön ihonväriä tai sukupuolta.
Valamiehistön jäsenmäärä vaihtelee kuuden ja kahdentoista välillä riippuen siitä, minkälainen oikeudenkäynti on kyseessä. Liittovaltion tuomioistuimissa käytävissä rikosoikeudenkäynneissä valamiehiä on aina kaksitoista ja langettavan tuomion täytyy olla yksimielinen, mutta kaikissa osavaltioissa näin ei ole. Jos valamiehistö ei pääse tulokseen tuomiosta, tuomari määrää oikeudenkäynnin rauenneeksi (mistrial). Syytetty voi joutua uuteen oikeudenkäyntiin. Jos valamiehistö tuomitsee henkilön syylliseksi, tuomari voi joissakin tapauksissa kumota tuomion.