cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Linda Lampenius
Angels
Lampeniuksen viimeisin albumi Angels julkaistiin Suomessa ja Ruotsissa vuonna 2010 ja uudelleen vuonna 2011. Levy on kokoelma joululauluja Suomesta, Ruotsista, Saksasta, Ranskasta, Englannista ja Yhdysvalloista, muun muassa "O Holy Night", "Sankta Lucia" ja "Sylvian joululaulu". Kappaleet on sovitettu sooloviululle, jousikvartetille, harpulle ja naiskuorolle sekä useille vieraileville ruotsalaisartisteille, joita ovat kitaristi Ulf Wakenius, vetopasunisti Nils Landgren, viulisti Kalle Moraeus, sopraano Sofia Källgren ja baritoni Fredrik Lycke.
Angels on Lampeniuksen ensimmäinen hänen oman Linda Lampenius Productions -levy-yhtiönsä kautta tekemä ja tuottama levy. Naxos Records vastaa tosin levyn kansainvälisestä jakelusta. Levy on saanut hyviä arvosteluja sekä suomalaisissa että ruotsalaisissa medioissa, kuten Rondo-Classicassa ja Göteborgs-Postenissa.
Tuleva sooloalbumi
Lampenius on työstänyt uusia levytyksiään ja muita projekteja Suomessa, Ruotsissa, Irlannissa ja Yhdysvalloissa muun muassa Jeff Franzelin ja Ronan Hardimanin kanssa.
Malli
Lampenius kävi Sanelma Vuorteen mannekiinikoulun ja tuli toiseksi kansallisessa Mannekiinikuningatar-kilpailussa vuonna 1988 esiintyen muutamissa muotinäytöksissä sekä kahvimainoksessa televisiossa. Lampeniusta pyydettiin myös useasti osallistumaan Miss Suomi -kilpailuun, josta hän kuitenkin kieltäytyi, koska hän halusi keskittyä viulunsoittoonsa.
Vuonna 1996 sekä Panos Emporio että Björn Borg -muotifirma tarjosivat kummatkin Lampeniukselle mallisopimusta. Lampeniuksesta tuli sittemmin Björn Borgin keulakuva, ja hän esiintyi mainoksissa, muotinäytöksissä sekä muissa tilaisuuksissa Suomessa, Ruotsissa ja Englannissa vuosina 1996–1999. Erityisesti Björn Borg -muotinäytökset, joista osa myös televisioitiin, tulivat suosituiksi, ja Lampenius sai kansainvälistä mediahuomiota esittelemällä näytöslavoilla uima-asuja viulua soittaen. Muotinäytöksistä tuli niin suosittuja, että Lampeniuksen esiintyessä ensimmäistä kertaa NK:ssa Tukholmassa ihmiset joutuivat jonottamaan ulkona eivätkä kaikki nähneet show’ta. Lampeniuksen televisioitu esiintyminen Lontoon Royal Albert Hallissa kesken Björn Borgin ja John McEnroen ottelun ATP Masters -tennisturnauksessa sai myös aikaan otsikoita, ja kuva Lampeniuksesta pienessä mustassa tyköistuvassa lycra-asussa oli näkyvästi esillä lehdissä seuraavina päivinä.
Vuonna 2000 Lampenius toimi sveitsiläinen Maurice Lacroix -kellobrändin Calypso -sarjan keulakuvana Englannissa. Lampenius esiintyi mainosjulisteissa sekä eri juhlatilaisuuksissa, muun muassa Mandarin Oriental Hyde Parkissa Lontoossa.
Vuosien varrella Lampenius on tehnyt mallintöitä myös useille kansainvälisille muoti-, lifestyle- ja miestenlehdille, kuten Café, Elle, Esquire, GQ, Hello!, Maxim ja Playboy. Lampenius on kertonut, että hänelle tarjottiin Playboyssa poseeraamisesta niin paljon rahaa, ettei voinut sanoa ei.
Näyttelijä
Lampenius esiintyi jo kolmikuukautisena suomalaisessa elokuvassa Akseli ja Elina vuodelta 1970. Lampeniuksen äiti esitti elokuvan naispääosaa ja Lampenius hänen vastasyntynyttä tytärtään Kaarina Koskelaa. Varhaislapsuudessaan Lampenius esiintyi myös pienissä rooleissa Svenska Teaternin tuotannoissa osallistuen myös teatterin kiertueelle Ruotsissa ja Norjassa. 1990-luvulta lähtien Lampenius on esiintynyt muutamissa suomalaisissa ja ruotsalaisissa televisiosarjoissa, kuten Kadonnut näky, Uuno Turhapuro ja Cleo. Ohjaaja ja tuottaja Spede Pasanen keksi Lampeniuksen Bingolotto-ohjelman taustaorkesterista, johon hänet oli pestannut orkesterin johtaja Aarno Raninen. Pasasen ohjauksessa Lampenius esiintyi muutamassa jaksossa myös Speden Speleissä. Lampenius on lisäksi näytellyt YLEn komediasarjassa Kultajukka & kumppanit, jossa hän muiden roolien ohessa parodioi omaa julkisuuskuvaansa: Media-Linda on tyhmä blondi, joka ilmestyy viulun kanssa joka paikkaan pienissä vaatteissa.
Lampeniuksen asuessa Los Angelesissa hänelle tarjottiin rooleja Hollywood-sarjoista Fame L.A., Melrose Place ja Baywatch, minkä lisäksi hänelle tarjottiin mahdollisuutta esiintyä television viihdekeskusteluohjelmassa sen studio-orkesterin johtajana. Lampenius esiintyikin vierailevana tähtenä MGM:n Fame L.A. -sarjassa. Lampenius esitti ruotsalaista viulistia Ilsa Lundqvistia, joka päätyy soittamaan viulua taidekoulun oppilaiden joulujuhlaan ja johon eräs koulun oppilaista rakastuu. Lampenius esiintyi myös vierailevana tähtenä maailman katsotuimmassa (vuonna 2020) televisiosarjassa Baywatch. Lampenius esiintyi yhdessä, kokonaan hänen ympärilleen rakennetussa jaksossa, jossa hän esitti vaikeuksiin joutunutta eurooppalaista viulistia Arianaa. Molemmat televisiosarjat käyttivät jaksoissaan musiikkia Lampeniuksen popalbumilta, mukaan lukien kappaleet "Violator" ja "Aquamarine", joista tehtiin jaksoille myös omat musiikkivideot. Linda oli mukana myös elokuvassa 10 riivinrautaa.
Poliitikko
Lampenius toimi Helsingin kaupunginvaltuustossa Suomen ruotsalaisen kansanpuolueen valtuutettuna vuosina1996–1999. Hän toimi myös Helsingin kaupunginorkesterin johtokunnassa, ja sai panostuksestaan julkista kiitosta Seppo Heikinheimolta. Vuonna 1997 Lampenius nimitettiin Suomen Turismilähettilääksi Ruotsissa, koska hän oli herättänyt ruotsalaisten kiinnostusta Suomea kohtaan.
Lampenius erosi kaupunginvaltuustosta vuonna 1999, kun oli käynyt ilmi, että lain mukaan luottamushenkilön on oltava kirjoilla siinä kunnassa, jossa hän hoitaa luottamustointaan, ja Lampenius oli vuodesta 1997 alkaen asunut ulkomailla. Hän oli osallistunut vain muutamiin valtuuston kokouksiin.
Yrittäjä
Lampeniuksella oli oma Linda-siideri Pohjoismaissa vuosina 1997–2000. Siideri oli suuri menestys myyden kahdessa vuodessa yli 12 miljoonaa pulloa. Tukeakseen siiderinsä myyntiä Lampenius julkaisi oman kalenterin vuodelle 1998, minkä lisäksi hän matkusti helikopterilla aika ajoin ympäri maata vieraillen useissa jättimarketeissa yhden päivän aikana. Näissä tilaisuuksissa Lampenius jakoi nimikirjoituksiaan sekä poseerasi kuvaajille. Alkoholilain muutoksen myötä siiderin myynti muualla kuin Alkossa kiellettiin, koska se ei ollut käymispohjaisesti tehtyä. Nykyään sitä saisi myydä myös päivittäistavarakaupoissa.
Kirjailija
WSOY julkaisi Lampeniuksen omaelämäkerran Linda vuonna 2003. Lampenius kertoo kirjassaan avoimesti lapsuudestaan, vaativasta viulistikoulutuksestaan, kiertueistaan lapsena ympäri maailmaa, menestysvuosistaan maailmalla sekä henkilökohtaisista ongelmistaan, mukaan lukien huonosta itsetunnosta, epäterveistä suhteista, oikeustaisteluista entistä yhdysvaltalaista manageriaan ja tämän miljonäärituttavaa vastaan, masennuksesta ja syömishäiriöistä.
Vuosien varrella Lampenius on julkaissut myös joitain päiväkirjamerkintöjään sekä novellin suomalaislehdissä.
Lampenius julkaisi syksyllä 2021 muistelmateoksen Kesytön elämäni (Klassisk rebell), jota hän oli koostanut kahdeksan vuoden ajan. Kirja julkaistiin samanaikaisesti Suomessa ja Ruotsissa, kahdella kielillä.
Urheilu
Lampenius hankki kilpa-autoilun ratakilpailuihin oikeuttavan lisenssin 1990-luvulla ja on ajanut kilpaa Sports 2000 -luokan autoilla sekä toiminut Teijo Lahden kartturina rallikilpailuissa Suomessa. Lampeniuksella on lisäksi ollut oma karting-talli, ja hän on toiminut kommentaattorina pohjoismaalaisille televisiokanaville Formula 1- ja jääkiekko-otteluissa Euroopassa.
Lampenius on harrastanut vuosia laskettelua, nyrkkeilyä ja sukellusta. Hän on harjoitellut myös jousiammuntaa ja thainyrkkeilyä.
Media
Lampenius nousi julkisuuteen ensi kerran lapsiviulistina esiintyen lukuisia kertoja Suomen televisiossa 1970- ja 1980-luvulla. Hänestä tehtiin myös juttuja lehtiin, minkä lisäksi hän esiintyi konserttikiertueilla Euroopassa, Yhdysvalloissa, Kanadassa ja Japanissa. Vuodesta 1996 Lampenius on ollut yksi Suomen kuuluisimmista julkisuuden henkilöistä, ja hän on myös yksi nykyisen kotimaansa Ruotsin tunnetuimmista suomalaisista. Lampenius on ollut aina avoin yksityiselämästään, ja erityisesti suomalaismedia on uutisoinut tarkasti hänen tuosta elämän osa-alueesta.
Lampenius on esiintynyt lukuisissa kansainvälisissä televisio-ohjelmissa vuodesta 1997 lähtien. Brittiläisen Channel 4 -kanavan Lampeniuksesta tekemää dokumenttia on esitetty ympäri Eurooppaa ja Japanissa. Yhdysvaltalaisen CBS-kanavan Inside Edition -ohjelman tekemä dokumentti hänestä on esitetty Yhdysvalloissa. Lampenius on myös esiintynyt Italian suurimman televisiokanavan Rai Unon musiikkispesiaalissa, joka levitettiin 160 maahan maailmanlaajuisesti, sekä BBC:n Englantia varten televisioimassa konserttissa BBC National Orchestra of Walesin solistina. Vuonna 2007 Lampenius esiintyi solistina Anúnan Celtic Origins -musiikkiohjelmassa PBS-kanavalla, joka lähetti konserttitaltioinnin yli 250 televisioaseman kautta ympäri Yhdysvaltoja. Lampenius on lisäksi esiintynyt uutisohjelmissa ABC-, BBC-, CNBC, CNN- ja Fox News Channel -kanavilla, muun muassa ohjelmissa kuten BBC Breakfast ja The O’Reilly Factor, joka on Yhdysvaltojen katsotuin kaapelikanavien uutisohjelma. Lampenius on esiintynyt myös kepeissä viihdeohjelmissa, muun muassa E! Entertainment -kanavalla. Klassisen levynsä johdosta Lampenius esiintyi useissa televisio-ohjelmissa eri puolilla Eurooppaa ja Aasiaa – yhdellä kertaa jopa 200 miljoonalle katsojalle.
Televisio-ohjelmien lisäksi Lampeniuksesta on ollut lukuisia juttuja kansainvälisissä julkaisuissa eri puolilla maailmaa. Muun muassa The Sunday Times, Classic FM Magazine ja Playboy ovat tehneet hänestä kansiartikkelit. Yhdysvalloissa sekä Elle että Details ovat valinneet Lampeniuksen vuoden tulokkaaksi musiikin kategoriassa vuonna 1998, ja sittemmin Lampenius on esiintynyt myös useissa muissa kansainvälisissä muoti-, lifestyle- ja viihdelehdissä, kuten Entertainment Weekly, Esquire, GQ, Hello!, Maxim ja Vogue.
The Times on kutsunut Lampeniusta "lahjakkaaksi klassiseksi viulistiksi", joka on "briljantti" ja "kriitikoiden ylistämä", kun taas The Sunday Times on kertonut ”hänen soittavan kuin Nigel Kennedy”. Los Angeles Daily News on puolestaan kuvaillut Lampeniusta ”silmiinpistäväksi suomalaiseksi blondiksi, jolla on täydelliset musiikilliset ansiot” ja New York Post on kuvaillut häntä ”suomalaiseksi ilmiöksi”. Lisäksi The Guardian ja The Independent ovat molemmat nimittäneet Lampeniusta virtuoosiviulistiksi. Brittiläisissä tablodeissa Bach Babe -lisänimellä kutsutusta Lampeniuksesta on tehty etusivun artikkeli myös maailman luetuimpaan päivittäiseen englanninkieliseen lehteen The Suniin, minkä lisäksi Lampeniuksesta ovat kirjoittaneet sellaiset brittijulkaisut kuten Classic CD, Daily Mail, Evening Standard, Q, The Daily Telegraph ja The European.
Vuonna 2008 Lampenius osallistui Ruotsin Tanssii tähtien kanssa -televisio-ohjelmaan.
Vuonna 2010 Lampenius oli yksi kansainvälisen The X Factor -menestysformaatin suomalaisen version, X Factorin, ensimmäisen tuotantokauden tuomareista. Kaikille yli 16-vuotiaille laulajille ja lauluryhmille avoin kykykilpailu on yksi Simon Cowellin luomista formaateista.
Yksityiselämä
Lähdettyään Suomesta vuonna 1997 Lampenius on asunut Los Angelesissa, Lontoossa ja Tukholmassa. Hän on naimisissa ruotsalaisen juristin Martin Cullbergin kanssa, ja heillä on kaksi tytärtä (s. 2009 ja 2013). Lampeniuksen appivanhemmat ovat psykiatrian professori Johan Cullberg ja psykologi-psykoterapeutti Marta Cullberg Weston. Lampeniuksella on sekä Suomen että Ruotsin kansalaisuus.
Lampenius kertoi lehtihaastattelussa helmikuussa 2019 sairastavansa familiaalista hyperkolesterolemiaa, joka oli diagnosoitu hänellä jo lapsena.
Harold L. Ickes
Harold LeClair Ickes (15. maaliskuuta 1874 Frankstown Township, Pennsylvania, Yhdysvallat – 3. helmikuuta 1952 Washington (DC), Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen poliitikko ja juristi. Hän toimi presidentti Franklin D. Rooseveltin hallinnon New Deal -ohjelman parissa. Ickes oli vuosina 1933–1939 Public Works Administration -viraston johtaja ja vuosina 1933–1946 Yhdysvaltain sisäministeri.
Harold L. Ickesin poika Harold M. Ickes seurasi isänsä jalanjälkiä politiikkaan ja työskenteli presidentti Bill Clintonin hallinnossa.
Mikko Lindström
Lindström on soittanut myös yhdessä silloisen appensa Tony Iommin ja Ian Gillanin kanssa WhoCares-nimisessä projektissa, jossa olivat mukana myös Jason Newsted ja Nicko McBrain. Yhtyeen ensimmäinen single ”Out of my Mind” ilmestyi toukokuussa 2011.
Lindström on maininnut ihailevansa erittäin paljon Jimi Hendrixiä, joka on vaikuttanut hänen soundiinsa ja soittotyyliinsä runsaasti. Hän myös ihailee muun muassa Steve Vaita, John Lee Hookeria, Devin Townsendia ja Tony Iommia. Hän on sanonut suurimman sankarinsa olevan Iggy Pop.
Mikko Lindströmin ex-puoliso on keväällä 2007 debyyttilevynsä julkaissut laulaja Manna ja heillä on yhteinen tytär Olivia. Vuosina 2010–2013 Lindström oli kihloissa Tony Iommin tyttären Toni-Marie Iommin kanssa. Hän ja Toni-Marie asuivat yhdessä viisi vuotta Kirkkonummella.
Beaulieu-sous-Parthenay
Beaulieu-sous-Parthenay on Ranskan kunta Deux-Sèvresin departementissa Uuden-Akvitanian hallintoalueella. Kunnan pinta-ala on 26,7 neliökilometriä ja siellä on arviolta 675 asukasta (vuonna 2016). Enimmillään 1900-luvun alkuvuosina kunnassa oli noin tuhat asukasta.
Kunta sijaitsee keskellä Deux-Sèvresin departementtia Parthenaysta Saint-Maixent-l'Écoleen johtavan vanhan tien varrella.
Siniscola
Siniscola on kaupunki ja kunta Italiassa Sardinian hallintoalueella Nuoron maakunnassa. Kunnassa on arviolta 11 517 asukasta (vuonna 2016) ja sen pinta-ala on 196,38 neliökilometriä. Se sijaitsee 39 metrin korkeudella merenpinnan yläpuolella.
Hans Liljedahl
Hans Gustaf Liljedahl (7. huhtikuuta 1913 Tukholma – 9. marraskuuta 1991 Lidingö) oli ruotsalainen kilpa-ampuja ja olympiamitalisti.
Helsingin 1952 olympialaisissa Liljedahl voitti pronssia trapissa. Hänen yhteistuloksensa oli 190, joka koostui ensimmäisen päivän 96 ja toisen päivän 94 osumasta. Ensimmäisen päivän jälkeen hän johti kilpailua. Hän hävisi Kanadan George Genereuxille kahdella ja maanmiehelleen Knut Holmqvistille yhdellä osumalla.
Vuoden 1956 olympiakisoissa Holmqvist oli edelleen mukana ja sijoittui kahdeksanneksi.
Virginia (kappale)
Virginia on vuonna 2008 julkaistu kappale ja single Vuokko Hovatan esikoisalbumilta Lempieläimiä. Kappaleen on säveltänyt, sovittanut ja tuottanut Kerkko Koskinen ja sanoittanut Anna Viitala. Sanoitus kertoo kirjailija Virginia Woolfista.
Virginia oli ehdolla Suomen edustajaksi Eurovision vuoden 2008 laulukilpailuun. Kappale valittiin 12 ehdokkaan joukosta finaaliin kahdeksan parhaan joukkoon mutta jäi finaaliäänestyksessä viimeiseksi.
Olavi Paavolainen
Olavi Paavolainen (17. syyskuuta 1903 Kivennapa – 19. heinäkuuta 1964 Helsinki) oli suomalainen kirjailija, esseisti, toimittaja, runoilija ja kulttuurivaikuttaja. Paavolainen kulki 1920-luvulla modernismin aallonharjalla muun muassa ystäviensä Mika Waltarin, Yrjö Jylhän ja Katri Valan kanssa ja vaikutti Tulenkantajissa, tunnetussa Eurooppa-mielisessä kirjailijaseurassa. 1920- ja 1930-luvun teksteissään Paavolainen esitteli suomalaisille aikansa kulttuuri-ilmiöitä surrealismista kansallissosialismiin. Paavolaisen 1940-luvun tunnetuinta antia on sotapäiväkirja Synkkä yksinpuhelu (1946), jonka monipuolinen sisältö on seurausta näköalapaikoista Mikkelin päämajassa, Helsingissä ja rintamalla, joista Paavolainen sai sotaa seurata. Sotien jälkeen hän keskittyi johtamaan Yleisradion radioteatteria.
Lapsuus ja nuoruus
Olavi Paavolainen syntyi Karjalan Kivennavalla 1903 keskiluokkaiseen perheeseen. Hänen isänsä oli juristi ja kansanedustaja Pietari Paavolainen, jota myös Pekaksi kutsuttiin, ja äiti Alice Laura o.s. Löfgrén. Paavolaisella oli balttilaista, ruotsalaista ja karjalaista sukujuurta, mutta erityisen voimakkaasti hänen tuotantoonsa on vaikuttanut karjalainen tausta, ja itse hän kirjoitti olevansa ”sataprosenttinen karjalainen”.
E. R. Braithwaite
Opiskeltuaan Queen’s Collegessa kotimaassaan Braithwaite pääsi New Yorkin City Collegeen. Hän palveli toisessa maailmansodassa Royal Air Forcen lentäjänä. Sodan jälkeen hän muutti Cambridgen yliopistoon, jossa opiskeli tohtoriksi fysiikasta.
Olavi Paavolainen
Lapsuus ja nuoruus
Paavolainen asui myös Helsingissä, mutta piti oikeana kotinaan Kivennavan Vienolaa, jossa hän todellisuudessa vietti vain kesiään. Hän oli pikkupoikana mukana isänsä virkamatkoilla eri puolilla Kannasta ja teki nuorena pitkiä pyöräretkiä tutustuen kotiseutuunsa. Hän kiintyi siihen, mutta itselleen tyypillisen kaksijakoisesti hän piti myöhemmin suomalaisia kirkonkyliä kaikenlaisen henkisen pimeyden asuinsijoina. Vienola oli Paavolaiselle pakopaikka Helsingin melskeestä, vaikka hän tunsi ajoittain olonsa siellä syrjäiseksi.
E. R. Braithwaite
Braithwaiten tunnetuin kaunokirjallinen teos on hänen esikoisromaaninsa To Sir, with Love (1959), joka pohjautuu hänen omiin kokemuksiinsa käytöshäiriöisen luokan opettajana Itä-Lontoossa 1950-luvun alkupuolella. James Clavell ohjasi teoksen pohjalta vuonna 1967 menestystä saavuttaneen elokuvan Vastahakoiset (To Sir With Love), jossa Sidney Poitier esittää kirjailijan omaakuvaa ymmärtäväisenä opettajana.
Olavi Paavolainen
Lapsuus ja nuoruus
Paavolainen aloitti kansakoulun vuonna 1909, mutta siirtyi oppikouluun Viipuriin jo vuonna 1910. Runojen kirjoittamisen hän aloitti 12-vuotiaana. Opiskelu Viipurissa jäi varsin lyhyeksi, kun Paavolaiset muuttivat Helsinkiin, jossa Olavi jatkoi oppikoulua. Muuton syynä oli toinen sortokausi eli keisari Nikolai II:n venäläistämispolitiikka, joka heijastui voimakkaimmin Karjalaan. Pekka Paavolaisen toimet venäläistämispolitiikkaa vastaan saivat aikaan sen, että tämä valittiin eduskuntaan nuorsuomalaisten edustajana, mikä myös osaltaan oli perheen Helsinkiin muuton syynä.
E. R. Braithwaite
Braithwaite toimi pitkän kansainvälisen uransa aikana muun muassa Guyanan suurlähettiläänä Yhdistyneissä kansakunnissa ja Venezuelassa sekä opetti englantia New Yorkin yliopistossa.
Olavi Paavolainen
Tulenkantajien muotoutuminen
Vuonna 1925 syntyi Tulenkantajien yhteisteos Hurmioituneet kasvot, ja se julkaistiin saman vuoden toukokuussa. Sen saama lähes olematon vastaanotto oli kuitenkin tyly, vaikka kaikki Katri Valaa lukuun ottamatta olivat osallistuneet teokseen innokkaasti. Saman vuoden kesällä Paavolainen tutustui Minna Craucheriin. Mika Waltari käytti Craucherista nimeä Rouva Spindel teoksessaan Suuri illusioni. Suhde ei ollut lopulta mikään miellyttävä. Craucher sai otteen Paavolaisesta lainaamalla rahaa ja avokätisellä alkoholitarjoilullaan. Paavolainen yritti paeta Craucheria Pariisiin, mutta sitkeä madame tuli perässä. Valtatiet-runoteoksen julkistamiseen Craucher saapui mukanaan ruukkupalmu, jonka ruukkuun väitti haudanneensa sikiön, jonka isäksi väitettiin Paavolaista. Epämiellyttävä ihmissuhde jatkui vuoteen 1931 saakka.
Pariisiin ja vihellyskonserttiin
pienoiskuva|[[Väinö Kunnas, Olavi Paavolainen, 1928.]] Vuonna 1927 Paavolainen lähti Pariisiin, jossa hän asui huhtikuusta heinäkuun loppuun saakka. Pariisissa Paavolaisen kanssa oleilivat myös Mika Waltari ja Raoul af Hällström. Pariisissa Paavolainen tutustui nähtävyyksiin ja kävi iltaelämässä. Hän alkoi olla täynnä innostunutta julistushalua, kertoa umpiperänä pitämänsä Suomen asukkaille mitä Euroopassa oli nyt meneillään.
Vanhakantainen kirjallisuus oli Tulenkantajien silmätikku. Jos dadaismi oli onnistunut murtautumaan esiin porvarillisessa Zürichissä, niin eikö jotain vastaavaa voisi järjestää myös syrjäisessä Helsingissä, Paavolainen ajatteli. Pariisista tulonsa jälkeen 27. marraskuuta Paavolainen huomasi tilaisuuden: Akateeminen näytelmäseura järjesti lausuntaillan. Hän päätti järjestää mielenilmauksen, jota varten ostettiin pillejä. Pilliin puhaltajiksi pyydettiin Elina Vaara, Mika Waltari, Anna Kaari ja Yrjö Jylhä. Hiljaisuus vallitsi vielä Lauri Viljasen esiintyessä, sillä hän oli Tulenkantajia. L. Onervaa pidettiin vanhakantaisena ja hän sai ensimmäiset varovaiset vihellykset. Kun Tulenkantajien petturina pitämä Uuno Kailas esiintyi, oli vihellys myrskyisää. Kailasta pidettiin petturina isänmaallisten runojen takia. Järjestäjä yritti vedota viheltäjiin, mutta Yrjö Jylhä vaiensi hänet huudollaan. Seuraava esiintyjä perui esityksensä ja lähti pois. Heikki Välisalmen lausunnan aikana vihellys jatkui. Helsingin Sanomat kirjoitti tapauksesta, ja Paavolainen huomasi tyytyväisyydekseen herättäneensä huomiota.
Koskelanlammanne
Koskelanlammanne on läpivirtausjärvi Koskenpäällä Jämsän pohjoisosassa. Sen pinta-ala on 8,68 hehtaaria. Etäisyys Jämsän keskustasta on 33 kilometriä pohjoiseen.
Olavi Paavolainen
Pariisiin ja vihellyskonserttiin
Pariisin matkan seurauksena syntyi myöhemmin kirja Nykyaikaa etsimässä (1929). Teos oli todellisuudessa julkaistu jo erillisinä, myönteistä huomiota saaneina artikkeleina, mutta kirjana se julkaistiin vasta vuonna 1929. Kirjan teksteissä Paavolainen pohti kaupungistumista ja elämän koneellistumista sekä esitteli uusia taidevirtauksia kuten dadaismia, futurismia ja venäläisiä vallankumousrunoilijoita.
Koskelanlammanne
Maantiede
Koskelanlammanne on matala ja sen länsiranta on soistunut. Järveen virtaa vettä Suolijokea pohjoisesta, järvestä virtaa vesi etelään Salosveteen. Koskelanlammanteen itäpuolella Lapinkosken suulla sijaitsee noin puolen hehtaarin laajuinen saari. Järven rannoilla ei ole rakennuksia, pohjoispuolella Petäjäveden alueella on peltotilkku. Koskelanlammanne on osa Wanhan Witosen melontareittiä.
Olavi Paavolainen
Pariisiin ja vihellyskonserttiin
Vuonna 1928 Waltari ja Paavolainen julkaisivat yhteisen runokokoelman Valtatiet, jossa ihailtiin nykyaikaista tekniikkaa ja uusia ajatuksia. Teoksen valmistuminen viivästyi, sillä Paavolainen hioi kirjoituksiaan pitkään ennen kuin halusi julkistaa ne. Kokoelman vastaanotto oli vaihteleva, joskin useissa lehdissä sitä jopa ylistettiin. Taiteilija Sylvi Kunnaksen suunnittelema kansi herätti huomiota kubistisine kasvoineen. Myyntimenestykseen se ei kuitenkaan yltänyt.
Koskelanlammanne
Maantiede
Koskelanlammanteen vesitilavuus on 153 000 kuutiometriä eli 153 miljoonaa litraa.
Olavi Paavolainen
Asepalvelus
Paavolainen aloitti asepalveluksensa elokuussa 1928. Alokasajan jälkeen hänet määrättiin aliupseerikouluun ja sen jälkeen Reserviupseerikouluun Haminaan. Vuonna 1929 Paavolaisesta tuli kersantti, ja hänet kotiutettiin reserviin vänrikiksi ylennettynä. Paavolainen suhtautui myönteisesti asevelvollisuuteen ja armeijaelämään, mikä käy ilmi hänen kirjoittamistaan Pentti Haanpään armeijakriittisen Kenttä ja kasarmi -teoksen melko kielteisistä arvosteluista.
Koskelanlammanne
Maantiede
Koskelanlammanne (14.524.1.001) kuuluu Suoliveden alueeseen (14.524), joka on kolmannen jakovaiheen vesistö Kymijoen vesistössä (14). Toinen jakovaihe on Iso Rautaveden alue (14.52) ja ensimmäinen on Jämsän reitin valuma-alue (14.5). Koskelanlammanne on neljänneksi laajin Suoliveden alueen 18:sta vähintään hehtaarin laajuisesta vakavedestä.
Olavi Paavolainen
Tulenkantajien lopun alku ja muuttuva maailma
Siviiliin palanneelta Paavolaiselta ilmestyi vuonna 1929 Aitta-lehdessä psykodraamallinen kirjallinen kokeilu Helsinki by Night. Satiirisen tekstin tapahtumapaikkana oli ”helsinkiläinen turistiautobussi”, ja siinä yhdistyi tekstiin moderneja kuvia.
Tulenkantajien joukossa oli alkanut kyteä vuosikymmenen vaihteessa erimielisyyksiä, jotka johtuivat ainakin osittain poliittisista mielipide-eroista. Suomen sisäpolitiikkaa jakoivat tuolloin talouskriisi, äärivasemmiston nousu ja kommunisminvastaisen Lapuan liikkeen vastareaktio. Tuhoa enteili Tulenkantajat-lehden lopettaminen. Myös itse Tulenkantajat Oy lopetti toimintansa huhtikuussa 1930, ja jäämistön selvittäjänä toimi Urho Kekkonen.
Kivennavan kausi, Suursiivous ja poliittinen herääminen
Isänsä kuoltua tammikuussa 1930 Paavolainen muutti takaisin Kivennavalle pitämään seuraa äidilleen. Aikaa, jonka Olavi vietti Kivennavalla (1930–1933), voidaan kutsua ”Kivennavan kaudeksi”, koska asuinympäristö muovasi Olavin tyyliä merkittävästi.
Teepuuöljy
Teepuuöljy on kellertävää vihreän sävyistä voimakkaan tuoksuista eteeristä öljyä. Öljyllä väitetään olevan myönteisiä kosmeettisia ja lääketieteellisiä vaikutuksia (mm. antiseptinen ja sienien kasvua estävä vaikutus), mutta riittävää väitteitä tukevaa tutkimustietoa ei ole.
Olavi Paavolainen
Kivennavan kausi, Suursiivous ja poliittinen herääminen
Vuoden 1930 elokuussa alkoi Paavolaisen ja Minna Craucherin suhde tulla tiensä päähän. Craucher oli työskennellyt viisi kuukautta Lapuan liikkeen palveluksessa ja ilmaisi halunsa käyttää kaikki tarmonsa tähän yhteiskunnalliseen työhön.
Teepuuöljy
Historia ja lähde
Aboriginaalit ovat käyttäneet teepuuöljyä vuosisatoja. Nykyään öljyä saadaan höyrytislaamalla paperikaarnamyrtin (Melaleuca alternifolia) lehdistä. Se kasvaa Australian luoteisrannikolla. Nimestään huolimatta kasvi ei kuulu teepuihin vaan myrttikasveihin.
Olavi Paavolainen
Kivennavan kausi, Suursiivous ja poliittinen herääminen
Teos Suursiivous eli kirjallisessa lastenkamarissa alkoi valmistua vuonna 1932 Kivennavalla. Samaan aikaan Paavolaisen kustantaja Otava aikoi julkaista runokokoelman Keulakuvat. Samana vuonna sattuneet Mäntsälän kapina ja Minna Craucherin väkivaltainen kuolema eivät juuri liikuttaneet Kivennavalla asuvaa Paavolaista. Suursiivous ilmestyi kauppoihin 23. huhtikuuta, kustantajana Gummerus. Kirjasta muodostui sensaatio ja vilkkaan keskustelun aihe kaiken poliittisen epävakauden keskelläkin. Vaikka kirja sai paljon kielteistäkin palautetta, se keräsi silti enemmän myönteisiä arvosteluja. Elmer Diktonius moitti teosta, V. A. Koskenniemi puolestaan kehui sitä. Voimakkaasti poleeminen teos hajotti Tulenkantajat-liikkeen lopullisesti.
Teepuuöljy
Historia ja lähde
Myynnissä oleva teepuuöljy on yleensä tehty Melaleuca alternifoliasta, mutta raaka-aineena voidaan käyttää myös Melaleuca dissitifloraa ja Melaleuca linariifoliaa. Kansainvälinen standardi ISO 4730 ("Oil of Melaleuca, Terpinen-4-ol type"), määrittelee 14 ainesosalle pitoisuudet, jotta öljyä voidaan kutsua teepuuöljyksi.
Olavi Paavolainen
Kivennavan kausi, Suursiivous ja poliittinen herääminen
Vuosi 1933 oli Paavolaiselle murrosvuosi, ja sen jälkeen hänen kirjoituksensa muuttuivat varsin poliittisiksi. Ennen nihkeästi politiikkaan suhtautunut Paavolainen tempautui nyt siihen mukaan. Paavolaisella oli tosin vaikeuksia valita puoltaan kahtiajakautuneessa maailmassa. Niinpä hän tyytyikin, kuten hän itse sanoo, olemaan ”vilpitön sivustakatsoja” ja ”puskasta huutelija” sekä samalla jyrkän kantaa ottava reportteri. Toisinaan Paavolainen ihaili Neuvostoliittoa, välillä taas Paavolaiseen teki suuren vaikutuksen natsi-Saksa.
Vuonna 1934 Paavolainen muutti Helsinkiin. Tuolloin hän oli suhteessa Liisa Tannerin kanssa. Syksyllä he muuttivat Turkuun, jossa Paavolainen ryhtyi työskentelemään Kudos Oy Silon mainospäällikkönä.
Teepuuöljy
Käyttöturvallisuus
Teepuuöljy on myrkyllistä suurempina annoksina. Asiaa ei ole järjestelmällisesti tutkittu, kaikki havainnot ovat satunnaisia yksittäisistä tapauksista. Oireet saattavat sisältää huimausta, pahoinvointia ja epätietoisuutta ympäristöstä. Käyttöä suutuotteissa, kuten hammastahnassa, pidetään turvallisena, kunhan tuotetta ei niellä tai se ei ole pienten lasten saatavilla.
Olavi Paavolainen
Kolmannen valtakunnan vieraana
Kun Adolf Hitler oli noussut Saksassa valtaan ja Neuvostoliitto alkoi Euroopassa lähestyä kansanrintamapolitiikkaa, Euroopan poliittisen kentän muutokset kiinnittivät Paavolaisen huomion. Turusta Helsinkiin palattuaan Paavolainen päätti lähteä, osittain kustantajansa Gummeruksen kehotuksesta, matkalle natsi-Saksaan, joka oli sen ajan Euroopan ”elävintä todellisuutta”. Toisten tietojen mukaan Paavolainen joutui lähtemään Saksaan sattumalta varamiehenä kustantajan toivoman vierailijan sijasta. thumb|150px|Kolmannen valtakunnan vieraana, 1936.
Koskelanlammanne
Jämsän reitti
Koskelanlammanne sijaitsee Jämsän reitillä. Ohessa reitin kulku Petäjävedeltä Päijänteelle, eli reitin keski- ja eteläosa. Suluissa pinnankorkeus metreinä merenpinnan yläpuolella :
Johannes Korhonen (kansanedustaja)
Johannes (Joh.) Korhonen (11. lokakuuta 1883 Sotkamo – 13. toukokuuta 1955 Sotkamo) oli suomalainen poliitikko. Korhonen toimi Maalaisliiton kansanedustajana vuosina 1930–1933 edustaen Oulun läänin eteläistä vaalipiiriä. Kunnallispolitiikassa Korhonen toimi Sotkamon kunnanvaltuuston jäsenenä ja sen sihteerinä.
Kansakoulusta päästyään Korhonen opiskeli Kajaanin seminaarissa, josta valmistui kansakoulunopettajaksi vuonna 1910. Politiikan ulkopuolella Korhonen toimi kansakoulunopettajana Reisjärvellä 1910–1912 ja Sotkamossa 1912–1952, maanviljelijänä Sotkamossa 1912–1955 sekä Sotkamon Jormaisten ja Naapurivaaran osuuskassan kirjanpitäjänä noin 25 vuotta.
Koskelanlammanne
Jämsän reitti
Jämsänvesi–Petäjävesi (111,1) → Hankakoski (109,9) → Piesasjärvi (108,5) → Suolijoki (108,2) → Koskelanlammanne (108,2) → Salosvesi (102,5) → Kalmavesi (102,4) → Siniänvirta → Siniäinen → Survosenkoski → Iso Rautavesi (100,0) → Rautavirta / Vähä Rautavirta → Uuttana (99,9) → Juusanvirta → Myllykoski → Pirttijärvi (98,2) → Luomenvirta → Lahnajärvi (98,0) → Väännäkoski → Kankarisvesi (97,8) → Naiskoski / Rekolankoski → Koskikeskinen (92,2) → Patalankoski → Jämsänjoki (78,3) → Päijänne (78,3).
Olavi Paavolainen
Kolmannen valtakunnan vieraana
Matkan tarkoitus oli osallistua Travemünden Dichterhausin (Kirjailijatalon) pohjoismaiselle kirjailijavierailulle. Paikalla olleita pohjoismaalaisia Paavolaisen lisäksi olivat hänen maanmiehensä Göran Stenius, ruotsalainen Sven Stolpe, norjalainen Eyvind Mehle ja tanskalainen Erik Bertelsen. Dichterhaus oli Saksan pyrkimys vaalia ”pohjoista ajatusta”, jota Paavolainen eritteli matkakertomuksessaan Kolmannen valtakunnan vieraana (1936).
Paavolainen saapui Travemündeen 14. elokuuta 1936 eikä ehtinyt Berliinin olympialaisiin, joita muut vieraat olivat lähteneet seuraamaan. Pohjoismaiset vieraat palasivat Dichterhausiin seuraavana päivänä näkemästään innostuneina. Omasta toivomuksestaan he pääsivät seuraamaan Nürnbergin ”Kunnian puoluepäiviä”, joita Paavolainen kuvaa kirjassaan arvostelevaan sävyyn.
Ensiksi Paavolaista alkoi ärsyttää kansallissosialistinen taidekäsitys. Kansallissosialistien suosimat kotiseutukuvaukset, maalaiskertomukset ja historismi olivat hänestä yhtä typeriä kuin Suomessakin, nyt kaikki vain tehtiin suuremmassa mittakaavassa. Tarjotulla retkellä ”Saksan kansan voiman pyhille lähteille” Paavolaisessa nousi ensiksi esiin satiirisia ajatuksia. Huomatessaan kaikessa pohjalla vaikuttavan fanaattisen juutalaisvihan, hän vakavoitui.
Puoluekokouksessa Paavolainen kuunteli huolellisesti Josef Goebbelsin puhetta. Hän piti tätä parempana puhujana kuin Adolf Hitleriä. Goebbelsin puheesta puuttuivat hänen mielestään kuitenkin ”sydän ja sielu” ja siitä puuttuivat kaikki käytännön yhteiskunnalliseen elämään viittaavat ratkaisut. Kun Paavolainen näki Hitler-Jugendin jäseniä suljetussa telttaleirissä, hänessä heräsi ajatus, että jotain on kansallissosialistien järjestelmässä pahasti vialla.
Paavolaisen suhde kansallissosialismiin oli lopulta monimutkainen. Hän ihaili kansallissosialismissa tekniikkaa, Hitlerin organisaattorin kykyä, mahtipontisuutta ja saksalaisten tarmoa ja tehokkuutta rakentaa valtakunta tyhjästä. Merkittävimmät syyt siihen, miksi Paavolainen ei lähtenyt kansallissosialistiseen toimintaan mukaan, olivat sen rotuopit ja kansalliskiihko, joita molempia Paavolainen vastusti jyrkästi. Paavolaisen oli myös vaikea hyväksyä kansallissosialismiin kuuluvaa jäykkää kurinalaisuutta. Hän kuitenkin haki ja pääsi joulukuussa 1940 Teo Snellmanin johtaman Suomen Kansallissosialistisen Työjärjestön jäseneksi, toisin kuin Jarno Pennanen, joka oli hakemassa jäsenyyttä hänen kanssaan.
Ilmestyessään Kolmannen valtakunnan vieraana sai ristiriitaisen vastaanoton. Paavolaisen epäiltiin ryhtyneen natsiksi, toisaalta oikeistolaiset teilasivat teoksen ja Suomen Sosialidemokraatin kritiikki totesi, että mistään natsikääntymyksestä ei ole kysymys. Teos ilmestyi Ruotsissa vuonna 1937 ja sai hyvän vastaanoton. Paavolaista pidettiin tosiseikkojen hyvänä havainnoijana.
Paon vuosi ja Neuvostoliiton-matka
Vuotta 1937 voidaan kutsua Paavolaisen paon vuodeksi. Hän aikoi kirjoittaa matkapäiväkirjan myös Neuvostoliitosta, muttei saanut viisumia. Niinpä hän suuntasi katseensa Etelä-Amerikkaan. Matka kohti uutta mannerta alkoi 6. maaliskuuta samana vuonna. Suhde Liisa Tanneriin katkesi noihin aikoihin.
Matkan pohjalta Paavolainen kirjoitti Etelä-Amerikasta ja sen suomalaissiirtolaisista kertovan kirjan Lähtö ja loitsu, joka ilmestyi 1937. Paavolainen aloitti vielä toisenkin kirjan kirjoittamisen, joka ilmestyi 1938 nimellä Risti ja hakaristi. Kirja sai hyvän vastaanoton, vaikka sitä arvosteltiinkin fasismin ihailusta. Teos käännettiin myös ruotsiksi, ja se sai Ruotsissa loistavat arvostelut.
Vuonna 1939 Paavolainen päätti taas yrittää Neuvostoliittoon, ja tällä kertaa – kolmen vuoden odottamisen jälkeen – hän sai viisumin. Aiemmat yritykset olivat kilpistyneet siihen, että Neuvostoliitto halusi maineensa puhdistamiseksi vieraikseen tunnettuja kulttuurihenkilöitä. Kun halukkaita ei enää tahtonut löytyä, Paavolainen sai viisumin, suosittelijanaan Hella Wuolijoki – ja jopa ykkösluokan vieraaksi. Kivennavalla syntynyt ja isänsä kanssa useasti Pietarissa käynyt Paavolainen puhui auttavasti venäjää.
Paavolainen aloitti matkansa 19. toukokuuta 1939. Ensimmäiset kymmenen päivää hän vietti Leningradissa ja jatkoi sitten matkaa Moskovaan. Kaupunki sai Paavolaisen mykistymään kauneudellaan ja loistollaan. Kolme päivää juhannuksen jälkeen Paavolainen lähti Gorkista risteilylle Volgalle. Hän kävi myös Stalingradissa ja jatkoi Tbilisiin saakka. Palattuaan retkeltään Moskovaan Paavolainen haki viisumin pidennystä ja pääsi Moskovan urheilujuhlien yhteydessä näkemään Josif Stalinin, Vjatšeslav Molotovin ja Kliment Vorošilovin. Paavolaisen alkuperäinen tarkoitus oli palata jo heinäkuussa Suomeen samaa reittiä kuin oli tullutkin, mutta hän sai pidennettyä viisumiaan kolme kertaa ja lähti loppujen lopuksi Neuvostoliitosta Odessan kautta.
Kun lähdön aika koitti eikä viisumia enää saanut pidennettyä, Paavolainen päätti toteuttaa vanhan unelmansa ja käydä paluumatkalla Istanbulissa ja Ateenassa. Hänen saavuttuaan Ateenaan alkoi toinen maailmansota Saksan hyökkäyksellä Puolaan. Sen seurauksena kaikki laivavuorot Välimerellä peruttiin. Paavolainen pääsi kuitenkin konsuli Gröndahlin avulla Ranskaan ja sieltä miinakenttien läpi Göteborgiin ja lopulta 22. syyskuuta Turkuun.
Paavolainen on kertonut heittäneensä matkan muistiinpanot mereen Marseillen satamassa. Laamanen arvelee kuitenkin, että hän hävitti ne vasta 1945 Synkkää yksinpuhelua kirjoittaessaan.
Palattuaan Neuvostoliitosta Paavolainen piti lokakuussa 1939 Katajanokan upseerikasinolla esitelmän näkemästään. Paikalla oli tiedotusvälineitä ja puolustusministeriön sanomalehtiosaston johtaja. Välihuutojen uhallakin Paavolainen kertoi Neuvostoliiton teollisuuden saavutuksista, mainiten muun muassa Moskovan metron. Hän kuvaili myös naisen asemaa ja maassa tehtyä sivistyspropagandaa. Nälkää maassa ei hänen mukaansa nähty, eikä poliittisia vastustajia murhattu kellareissa. Neuvostoliiton kehityksen vaaroina hän piti byrokratiaa; lupalappuja tarvitaan kaikkialla, eikä maassa eletä vaan älyllistetään. Maata oli hänen mielestään vaikea kuvata. Kolmessa kuukaudessa ei nähnyt paljoakaan ja maa oli hänen mielestään fanaattisten idealistien ja teoretisoivien intellektuellien johtama. Kovin suurta huomiota ja vastakaikua esitelmä ei saanut.
Sota-aika
thumb|Olavi Paavolainen [[Šokšussa.]] Talvisota puhkesi 30. marraskuuta 1939, kun Neuvostoliitto hyökkäsi Suomeen. Myös Paavolainen kutsuttiin palvelukseen. Hänen ensimmäinen tehtävänsä oli valvoa lentolehtisten painatusta Munkkiniemessä, jossa toimi puolustusministeriön Sanomalehtitoimisto. Joulukuun 4:ntenä Paavolainen komennettiin Mikkeliin Otavan kansanopistolle, jonne oli sijoitettu päämajan propagandaosasto. Paavolainen komennettiin 8. joulukuuta kirjeenvaihtajaksi Kannakselle. 16. joulukuuta hänet komennettiin kenraali Martin Wetzerin adjutantiksi kunniamerkkejä jakamaan. Paavolainen jatkoi samassa tehtävässä tammikuuhun 1940 saakka, jolloin hänet määrättiin takaisin päämajaan. Ensimmäisten Mikkelin lentopommitusten aikaan – loppiaisaattona 1940 – kaupunkiin saapunut Paavolainen haavoittui. Sen seurauksena hän oli sairaalassa talvisodan loppuun saakka.
Jatkosodassa Paavolainen kutsuttiin 17. kesäkuuta 1941 palvelukseen Vilppulaan, jossa muodostettiin päämajan tiedotuskomppaniat. Taustalla oli Suomen johdon tieto operaatio Barbarossan alkamisesta 22. kesäkuuta 1941. Paavolainen sai vapaat kädet tiedotuskomppaniassa, joka tunnettiin myös propagandajaostona. Hän ei ollut vastuussa kenttäupseereille vaan suoraan päämajalle. Tämä antoi Paavolaiselle mahdollisuuden tutustua karjalaiseen kulttuuriin, jonka pohjalta hän loi teoksensa Karjalan Liitolle. Karjalainen kulttuuri muodosti osaltaan myös pohjan Paavolaisen tulevalle teokselle, Synkälle yksinpuhelulle (1946). Hän antaa kirjassa kuvan, että yhteistyöllä Saksan kanssa ja Suur-Suomi-aatteella ei olisi alun perinkään ollut Paavolaisen luottamusta, vaan että hän olisi suhtautunut niihin varsin epäilevästi. Paavolainen sanoi itse, ettei osannut luoda propagandaa, koska oli liian rehellinen eikä tahtonut valehdella.
30. kesäkuuta 1941 Paavolainen siirrettiin Ilomantsiin, josta käsin hän kävi lyhyillä tutustumisretkillä rintamalla. Hän vieraili 19. heinäkuuta Issakan vankileirillä, jonka oloista hän sai melko myönteisen kuvan. Se ainakin hetkellisesti vähensi hänen epäilyksiään. Tolvajärvellä 25. heinäkuuta Paavolainen oli rintamalla suomalaisten yrittäessä hyökkäystä. 27. elokuuta 1941 Paavolainen siirrettiin joukko-osastonsa kanssa vanhan rajan tuolle puolen Tšalkiin, josta hän sai uutta pontta kirjoittamiseensa.
Seudut lumosivat Paavolaisen, minkä huomaa hänen tuonaikaisissa teoksissaan. Paavolainen määrättiin syyskuussa 1941 Martti Haavion johtamaan tiedotuskomppaniaan, jossa palvellessaan hän kirjoitti paljon, muun muassa runollisen kuvauksen nimeltä ”Aunus harmaasilmä”. Myös Synkkä yksinpuhelu alkoi ehkä jo tuolloin muotoutua. Kierrellessään Karjalaa Paavolainen alkoi Sakari Pälsin kanssa kerätä karjalaista esineistöä ja ikoneja Kansallismuseolle, jossa ei ollut vielä ainuttakaan ikonikokoelmaa. Paavolainen otti tehtäväkseen alkuperäisesineiden pelastamisen ja taltioimisen kylistä, joiden asukkaat olivat vetäytyneet kiireessä.
Saman vuoden loppupuoliskolla Paavolaisen pitkäaikainen suhde kirjailija Helvi Hämäläiseen katkesi Paavolaisen kieltäydyttyä avioliitosta. Marraskuussa valmistui artikkeli ”Syvärin virsi” ilmestymättä jääneeseen teokseen Taistelu Aunuksesta, johon Paavolainen oli laatinut neljä muutakin artikkelia. Paavolainen muokkasi jo valmistunutta ”Aunus harmaasilmää”, ja joulukuussa valmistui vielä kirjoitus ”Taistelun melskeen tauottua”.
Huhtikuussa 1942 Paavolainen sai käskyn palata takaisin Mikkelin päämajaan, joka oli kuitenkin hänelle pettymys. Synkässä yksinpuhelussa Paavolainen kirjoitti: ”Nyt kuvitellaan, että kaikki ’lähinnä vanhemmat' miehet ovat autuaita päästessään Mikkelin lihapatojen ääreen. Lamassa ja masentunut koko päivän. Aunuksen odotettu kevät ja kesäkin jäävät nyt näkemättä.”
Paavolaisen vuosi 1944 kului pääosin päämajassa, joka siirrettiin puna-armeijan uhan takia pois Mikkelin keskustasta. Paavolainen osallistui saksalaisten 20. kesäkuuta 1944 järjestämään juhlaan, jossa saksalaiset upseerit kertoivat avoimesti, millaisessa ahdingossa suomalaiset olivat senhetkisessä sotatilanteessa. Tämä etäännytti entisestään Paavolaista natsi-Saksasta ja sen aatteesta. Aselevon alkaessa tulla ajankohtaiseksi Paavolainen sai tehtäväkseen luonnostella Arvi Kivimaan kanssa aselepopäiväkäskyä.
Sodanjälkeinen Suomi ja Paavolainen
thumb|150px|[[Synkkä yksinpuhelu, 1946.]] Paluu yhteiskuntaan sodan jälkeen oli Paavolaiselle suuri haaste, ja sanotaankin, ettei hän koskaan toipunut kokonaan kotinsa ja kotiseutunsa menetyksestä. Oli myös epävarmaa pystyisikö sodan runtelemassa Suomessa enää elämään kirjoittamalla. Samaan aikaan Sylvi Kekkonen kannusti Paavolaista kirjoittamaan Neuvostoliitosta kokoamansa materiaalin kirjaksi. Tähän hän sai 60 000 markan apurahan. Paavolaista oli kuitenkin alkanut kiinnostaa sotapäiväkirjojen hyödyntäminen, eikä apuraha mennytkään toivottuun tarkoitukseen. Näin alkoi kirja Synkkä yksinpuhelu vasta varsinaisesti muotoutua.
Suurin osa vuodesta 1946 kului Synkän yksinpuhelun kirjoittamiseen. Samaan aikaan Paavolainen valmisteli myös vuonna 1944 kuolleen Katri Valan muistoteosta. Lähes tuhatsivuinen Synkkä yksinpuhelu ilmestyi joulukuussa 1946 kahdessa osassa. Teoksesta nousi valtava kohu. Kirja sai osakseen sekä ankaraa paheksuntaa että ihailua. Se jakoi Suomen kulttuurimaailman ja poliittiset piirit kahtia. Isänmaalliset tahot arvostelivat kirjaa ja sitä puolustivat vasemmistolaiset sekä suomenruotsalaiset liberaalit.
Teosta kritisoitaessa käytettiin aseena jopa Paavolaisen oletettua biseksuaalisuutta, josta liikkui paljon puhetta. Synkästä yksinpuhelusta närkästyneiden oli vaikea hyväksyä biseksuaalin dandyn tulkintaa sodasta. Paavolaisella oli homoseksuaaleja ystäviä kuten Onni Halla ja Ilmari Pimiä, mutta varsinaisia suhteita hänellä ei tiedetä olleen. Professori Toivo Pihkanen on kiistänyt, että Paavolainen olisi biseksuaali, sillä hän ei ollut havainnut mitään siihen viittaavaa. Myöskään Onni Hallan muistelmat eivät vahvista käsitystä biseksuaalisudesta, kahden vanhenevan herrasmiehen ystävyys oli täysin epäeroottinen. Toisaalta Paavolainen laittoi itse liikkeelle asiaa koskevia juoruja halutessaan olla yllättävä ja rajojen rikkoja.
Teoksen vastaanotto sai Paavolaisen vetäytymään kirjoittamisesta. Paavolaisen aikalainen Eino S. Repo kiteytti kuvansa Paavolaisesta: ”Ilmeisesti Paavolainen oli kuin kehäkukka: loisti täydeltä terältä, kun maineen paisteinen valo tuli kohti, mutta meni suppuun kun varjo ja hämärä lankesi. Synkän yksinpuhelun vastaanotto veti verhon hänen ja auringon väliin.”
Yleisradiossa
Vuonna 1947 Paavolainen sai Hella Wuolijoen kautta työkseen Yleisradion oman lehden päätoimittajuuden. Vaikka Paavolainen lähti hankkeeseen täysin sydämin, suunnitelma epäonnistui. Sen sijaan Paavolainen alkoi työskennellä radion teatteriosaston päällikkönä, jossa tehtävässä hän toimi kuolemaansa saakka.
Vuonna 1948 Paavolainen osallistui Suomi–Neuvostoliitto-Seuran toimikuntaan, joka päätti mitä kirjallisuutta tulisi kääntää suomesta venäjäksi. Paavolaisen vastuulla oli runous. Samaan aikaan Paavolaisen elämän täytti radioteatteri. Jokaista viikkoa varten oli saatava vähintään kaksi radioteatteriesitystä. Vuotta 1949 leimasi se, että uusi Yleisradion hallintoneuvosto erotti hänen läheisen tukijansa Hella Wuolijoen Yleisradion johdosta.
Paavolaisen elämään tuli uusi nainen, Hertta Kuusinen, vuonna 1951. Paavolainen oli oletettavasti tuntenut Hertta Kuusisen jo vuodesta 1945 lähtien, mutta vuosi 1951 lähensi heitä huomattavasti, ja Hertta Kuusisen kirjeiden perusteella suhde muuttui läheiseksi. Kuusisen puolue SKDL kuitenkin asettui alkuvuodesta 1953 tiivistyneen suhteen avioliittoaikeita vastaan. Kuusisen ja Paavolaisen suhdetta hankaloitti myös se, että Paavolaisella oli samaan aikaan suhde Marja Rankkalaan.
Vuonna 1953 Paavolainen täytti 50 vuotta, ja merkkipäivää juhlistettiin kansalaispäivällisinä Kämpin peilisalissa. Tilaisuuteen saapuivat ”kaikki” vanhoista tulenkantajista Yleisradion väkeen saakka.
Viimeiset vuodet
Vuonna 1960 Paavolainen sai Eino Leinon palkinnon ja Otava ryhtyi julkaisemaan Paavolaisen valittuja teoksia. Tuohon aikaan hän sai myös viestin korkealta taholta: ”Pane tuulta puseroon ja lopeta kirjallinen hiljaisuutesi. Veljellisin terveisin Urho Kekkonen.” Vuonna 1962 Paavolainen sai Pro Finlandia -mitalin. Saamistaan palkinnoista ja huomiosta Paavolainen totesi: ”Kaikki tuli kovin myöhään, liian myöhään.”
Paavolaisen alkoholisoituminen oli pahentunut 1950-luvun loppupuolella. Hän hoiti edelleen työtehtäviään Yleisradiossa, mutta entinen into ja tarmo olivat kadonneet. Hän jäi usein pois työpaikaltaan eikä ollut mukana kokouksissa, joissa päätettiin radioteatteria koskevista linjauksista. Moni hänen työtovereistaan suojeli häntä ja teki hänen töitään, mutta Paavolainen syytti heitä ”kamreerityypeiksi”. Lopulta esimiesten oli pakko pohtia hänen erottamistaan. Hänelle tarjottiin apurahaa, jotta hän voisi matkustaa ulkomaille katsomaan, miten radioteatteri oli muualla hoidettu. Apuraha jäi käyttämättä, sillä masentunut Paavolainen totesi: ”Ei huvita matkustella enää mihinkään”.
Vuonna 1963 Paavolainen ja Hertta Kuusinen muuttivat yhteiseen kotiin Albertinkadulle. 60-vuotispäivänsä Paavolainen vietti ilman juhlallisuuksia. Paavolainen kuoli vähitellen pahentuneen alkoholismin aiheuttamaan maksakirroosiin Helsingissä Kivelän sairaalassa 19. heinäkuuta 1964. Paavolainen siunattiin ja haudattiin lähiomaisten läsnä ollessa Hietaniemen uurnalehtoon (kortteli 9, rivi 22).
Jälkimaine
Paavolaisesta on julkaistu useita elämäkertoja. Matti Kurjensaaren, Jaakko Paavolaisen ja Panu Rajalan elämäkerrat keskittyvät Paavolaiseen henkilönä, kun taas H. K. Riikonen on käsitellyt Paavolaisen elämää ennen kaikkea hänen teostensa kautta.
Jaakko Pakkasvirta ohjasi vuonna 1981 Synkän yksinpuhelun pohjalta elokuvan Pedon merkki, jossa Paavolaista näyttelee Hannu Lauri. Lauri esitti Paavolaista myös vuonna 2003 Helsingin kaupunginteatterin versiossa Juha Vakkurin näytelmästä Hertta ja Olavi.
Aiheesta muualla
Olavi Paavolaisen lehtiartikkeleita :
Finnfrost
Finnfrost Oy oli Tuusulassa, Jusslan teollisuusalueella sijaitseva, pakasteiden hankintaan ja logistiikkaan erikoistunut pakkasvarasto. Se oli tasaosuuksin Inex Partnersin sekä Tuko Logistics Oy:n omistuksessa. Finnfrost Oy kuului Tuusulan suurimpiin työnantajiin. Yhtiön suurimmat asiakasryhmät olivat S-ryhmän, Suomen Lähikaupan sekä Wihurin, Stockmannin ja Heinon Tukun vähittäiskauppa- ja HoReCa-alan asiakkaat. Finnfrostin toimitusjohtajana toimi Markus Höglund.
Finnfrostin vuonna 2000 Tuusulaan valmistuneita tiloja on jo kertaalleen jouduttu laajentamaan kasvavien markkinoiden myötä. Laajennusosa otettiin käyttöön kesäkuussa 2004. Nykyisin Finnfrostin vanhoissa tiloissa toimii vain Meira Nova.
Ruotsinkielinen opetus Helsingin yliopistossa
Helsingin yliopisto antaa myös ruotsinkielistä opetusta. Osa professorin viroista on ruotsinkielisiä. Laki Helsingin yliopistosta määrää, että yliopistossa tulee eri tiedekunnissa olla yhteensä vähintään 27 ruotsinkielistä professorin virkaa. Svenska verksamhetsnämnden on yliopistolaissa mainittu lautakunta yliopiston ruotsinkielistä opetusta varten. Svenska social- och kommunalhögskolan on ruotsinkielistä opetusta antava erillinen yksikkö.