cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Isänmaan tähden
Finne kuvaa myös miten Kustaa Tapola vaikutti näytelmän loppukohtauksen syntyyn: ”Näytelmällä oli kiire. Sitä myöten kuin kirjoitin, valmistettiin jo osia näyttelijöitä varten. Olin viimeisessä näytöksessä, kun Tapola nykyisen eversti Karikosken kanssa saapui luokseni kuulemaan, miten työ sujui. Kun Tapola kuuli, miten olin aikonut lopettaa näytelmän, niin hän aivan kimmastui. Hän haukkui koko juoneni pahanpäiväiseksi, koska näytelmän loppu oli niin epäsotilaallinen.”
Lopulta huumori tuli avuksi ja nauraen Finne oli sanonut, että ”koska hän on majurin ja minä tuomarin mallina, niin keskustelumme on vain näytelmän viimeinen kohtaus”. Hänen tarvitsi lyhentäen jäljentää juuri käyty keskustelu. Finne toteaa lopuksi: ”Tästä johtuu, että kaikki lauseet ovat nasevia ja sotilaallinen kanta ehdottomasti oikea.”
Kirjeessään Kustaa Tapolalle myöhemmin vuonna 1933 Finne palasi vielä näytelmän syntyaikoihin: ”Kun muistelen meidän yhteisiä keskustelujamme näytelmäni ”Isänmaan tähden” aikana, niin olen tyytyväinen. Miten profeetallinen olenkaan silloin ollut. Näytelmä esitettiin 1930 Tampereella ja Helsingissä Ruotsalaisessa teatterissa. Silloin todettiin, että se oli aktuellisempi kuin ilmestyessään 1926. Nyt se on tullut suorastaan nykyhetken näytelmäksi. Onhan rouva Martinin juttu tavallaan kuva näytelmän juonesta, vaikkakin pienoiskoossa.”
Finne arvosti Kustaa Tapolaa suuresti ja käsialatutkijana halusi tehdä analyysin myös hänen käsialastaan. Lopputuloksena oli lausunto, jonka mukaan Kustaa Tapola tulisi etenemään valitsemallaan uralla aivan huipulle saakka. Sukututkimuksesta kiinnostunut Finne teki myös ensimmäisen sukuselvityksen Tapolan suvusta.
Kirjeessään vuodelta 1922 Finne kehuu Kustaa Tapolan ratkaisukykyjä ja kuvaa omaa käsitystään tästä: ”Teistä odotan ajan mittaan hyvin paljon. Teillä on temperamenttia ja sitkeyttä, ajatuksen ratkaisuiloa ja työkykyä. Muuta ei tarvita. Kun vielä seurassanne on sellainen mies kuin Öhquist, joka kaikesta päätellen on ensiluokkainen, niin kyllä kaikki päättyy hyvin. Niin kuin veitsi hioo veistä, niin hioo mies miehen. Ei ole vaarallista väitellä ja riidellä älykkään ihmisen kanssa. Tyhmien kanssa se on vaarallista. Tyhmien täytyy aina pitää kiinni omasta ajatuksestaan, koska heille muuten ei jää mitään.”
Jere Uronen
Jere Uronen (s. 13. heinäkuuta 1994 Turku) on suomalainen jalkapalloilija, joka pelaa puolustajana MLS-seura Charlotte FC:ssä ja Suomen A-maajoukkueessa.
Uronen nousi TPS:n edustusjoukkueeseen vain 16-vuotiaana kaudella 2011. Tammikuussa 2012 hän siirtyi ruotsalaisen Helsingborgiin, jonka riveissä hän pääsi debytoimaan myös Eurooppa-liigassa kaudella 2012–2013. Neljän Helsingborgissa pelatun kauden jälkeen Uronen siirtyi tammikuussa 2016 belgialaiseen Genkiin. Uronen voitti Genkissä Belgian mestaruuden kaudella 2018–2019 ja pääsi debytoimaan Mestarien liigassa seuraavalla kaudella. Uronen on pelannut Genkissä yli sata Belgian liigan ottelua.
A-maajoukkueessa Uronen debytoi jo 17-vuotiaana vuonna 2012 Turkkia vastaan, ja hän vakiinnutti heti paikkansa maajoukkueen vakiomiehistössä. Ensimmäisen A-maaottelumaalinsa Uronen teki vuonna 2018 Valko-Venäjä vastaan. Uronen on ollut maajoukkueen runkopelaaja EM-karsinnoissa 2014–2015, MM-karsinnoissa 2016–2017, Kansojen liigassa 2018 ja EM-karsinnoissa 2019.
TPS
Jere Urosen pelaajaura miesten tasolla alkoi, kun hän nousi TPS:n Kakkosessa pelanneen reservijoukkue ÅIFK:n kokoonpanoon kaudella 2010. TPS:n edustusjoukkueessa ja Veikkausliigassa Uronen debytoi 16-vuotiaana, kun Marko Rajamäki vaihtoi hänet kentälle 12. kesäkuuta 2011 ottelussa TPS–FC Haka. Ensimmäisen liigamaalin hän teki 31. heinäkuuta 2011 ottelussa TPS–FC Honka. Uronen pelasi ensimmäisellä liigakaudellaan yhteensä 18 liigaottelua ja yhden Eurooppa-liigan karsintaottelun. Uronen valittiin Urheilutoimittajain Liiton valitsemaan Veikkausliigakauden 2011 tähdistöjoukkueeseen, ja hän teki kauden päätteeksi kolmen vuoden sopimuksen TPS:n kanssa. TPS oli Veikkausliigassa viides.
Helsingborgs IF
Jere Uronen siirtyi tammikuussa 2012 neljän ja puolen vuoden sopimuksella Ruotsin Allsvenskanin kaudella 2011 voittaneeseen Helsingborgs IF:ään. Uronen debytoi Allsvenskanissa 2. huhtikuuta 2012 ottelussa IFK Norrköping–Helsinborg. Ensimmäisen maalin Allsvenskanissa hän teki 12. elokuuta 2012 ottelussa Helsingborg–Kalmar. Uronen pelasi kaudella 2012 yhteensä 17 Ruotsin liigan ottelua sekä yhteensä kymmenen ottelua Mestarien liigan karsinnoissa ja Eurooppa-liigan lohkovaiheessa. Helsingborg oli Allsvenskanissa kuudes.
Uronen oli sivussa lähes koko kauden 2013 polvivamman vuoksi. Hän joutui polvileikkaukseen tammikuussa 2013 ja kuntoutuminen kesti aina syyskuun loppuun saakka. Uronen ehti pelata loppukaudesta neljässä liigaottelussa. Helsingborg oli Allsvenskanissa viides.
Uronen lähti loukkaantumisen jälkeen kovin odotuksin kauteen 2014. Hän vakiinnutti paikkansa joukkueen vasempana pakkina ja pelasi yhteensä 24 ottelua, joista 23 avauskokoonpanossa. Helsingborg eteni keväällä Ruotsin Cupin finaaliin Elfsborgia vastaan, mutta Elfsborg voitti finaalin maalein 1–0. Helsingborgin kausi sujui heikosti, kun se joutui pelaamaan jopa sarjapaikkansa puolesta. Lopullinen sijoitus Allsvenskanissa oli yhdeksäs.
Genk
Jere Uronen siirtyi tammikuussa 2016 kahden ja puolen vuoden sopimuksella Belgian Pro Leaguessa pelaavaan KRC Genkiin. Sopimus sisälsi myös vuoden jatko-option. Uronen debytoi Genkissä 13. maaliskuuta 2016 ottelussa Genk–Oostende. Ensimmäisen maalin Belgian liigassa Uronen teki 20. huhtikuuta 2016 ottelussa Genk–Club Brugge. Uronen vakiinnutti paikkansa Genkin vasempana pakkina loppukauden aikana, ja hän pelasi 10 liigaottelua, joista kaikki avauskokoonpanossa. Genk oli kaudella 2015–2016 Belgian liigassa neljäs, ja se pääsi seuraavalla kaudella Eurooppa-liigan karsintoihin.
Urosen ja Genkin kausi 2016–2017 alkoi Eurooppa-liigan karsintaotteluilla, ja joukkue eteni karsintojen kautta Eurooppa-liigan lohkovaiheeseen. Uronen jatkoi Genkin avauskokoonpanossa vasempana pakkina ja oli sivussa kokoonpanosta vain syksyn loukkaantumisen vuoksi. Hän pelasi yhteensä 26 sarjaottelua, joista 25 avauskokoonpanossa. Uronen teki liigaotteluissa yhden maalin. Genk voitti Eurooppa-liigan lohkonsa, kun se jätti taakseen Athletic Bilbaon, Rapid Wienin ja Sassuolon. Kevätkaudella pelatuissa pudotuspeleissä Genk eteni puolivälieriin, kun se voitti Astra Giurgiun ja Gentin. Puolivälierissä joukkue kuitenkin hävisi otteluparinsa Celta Vigolle. Uronen pelasi yhteensä 13 Eurooppa-liigan ottelua ja teki niissä yhden maalin. Belgian liigassa Genkin kausi sujui edelliskautta heikommin ja se jäi kahdeksanneksi.
Urosen ja Genkin kausi 2018–2019 alkoi Eurooppa-liigan karsintaotteluilla, ja joukkue eteni karsintojen kautta Eurooppa-liigan lohkovaiheeseen. Uronen jatkoi neljättä kautta avauskokoonpanon pelaajana, ja hän solmi joulukuussa 2018 kolmen vuoden jatkosopimuksen Genkin kanssa. Uronen pelasi kauden aikana yhteensä 31 liigaottelua, joista 29 avauskokoonpanossa. Genk voitti Eurooppa-liigan lohkonsa, kun se jätti taakseen Malmön, Besiktasin ja Sarpsborgin. Kevätkaudella pelatuissa pudotuspeleissä Genk hävisi 1. pudotuspelikierroksen otteluparinsa Slavia Prahalle. Uronen pelasi yhteensä 11 Eurooppa-liigan ottelua. Genkin kausi Belgian liigassa sujui erinomaisesti. Joukkue johti sarjaa syksystä alkaen ja se voitti seurahistorian neljännen Belgian mestaruuden kahden pisteen erolla toiseksi tulleeseen Club Bruggeen. Genk pääsi suoraan seuraavan kauden Mestarien liigan lohkovaiheeseen.
Urosen ja Genkin kausi 2019–2020 alkoi Belgian Super Cupin voitolla, kun joukkue voitti Mechelenin maalein 3–0. Uronen jatkoi uuden sopimuksen myötä Genkin vakiopelaajana. Kausi oli kuitenkin rikkonainen niin Uroselle kuin koko joukkueellekin. Uronen kärsi kauden aikana loukkaantumisista, ja joukkueen uusi valmentaja Felice Mazzu sai potkut marraskuussa, kun edellisen kauden mestari oli liigassa vasta yhdeksäntenä. Uronen debytoi Mestarien liigassa 17. syyskuuta 2019 ottelussa RB Salzburg–Genk. Joukkue jäi Liverpoolin, Napolin ja Salzburgin taakse lohkojumboksi, ja Genkin euro-ottelut päättyivät lohkovaiheeseen. Belgian liigan kausi 2019–2020 keskeytyi maaliskuussa 2020 maailmanlaajuisen koronaviruspandemian vuoksi. Sarjaa ei jatkettu enää tämän jälkeen, vaan 29. kierroksen jälkeiset sijoitukset jäivät loppusijoituksiksi. Genk oli Mazzun korvanneen Hannes Wolfin johdolla liigassa seitsemäs. Uronen pelasi kauden aikana yhteensä 17 liigaottelua sekä kolme Mestarien liigan ottelua.
Maajoukkue
Jere Uronen debytoi poikien maajoukkueessa 15-vuotiaana vuotta vanhempien (1993) maajoukkueessa 28. heinäkuuta 2009 Norjan Stjørdalissa pelatussa maaottelussa Ruotsi–Suomi. Uronen pelasi oman ikäluokkansa maajoukkueessa 16 maaottelua, vuotta vanhempien (1993) maajoukkueessa 19 maaottelua ja kaksi vuotta vanhempien (1992) maajoukkueessa yhden maaottelun. Poikien maaotteluissa hän teki yhden maalin.
Alle 21-vuotiaiden maajoukkueessa Uronen debytoi 17-vuotiaana 10. elokuuta 2011 Porin stadionilla pelatussa EM-karsintaottelussa Suomi–Slovenia. Uronen kuului Suomen miehistöön vuoden 2013 alle 21-vuotiaiden EM-kisojen karsintaotteluissa. Uronen pelasi viisi nuorten maaottelua.
MM-karsinnat 2012–13
A-maajoukkueessa Uronen debytoi niin ikään 17-vuotiaana, kun Mixu Paatelainen valitsi hänet suoraan avauskokoonpanoon 26. toukokuuta 2012 Itävallan Salzburgissa pelatussa maaottelussa Turkki–Suomi. Ensimmäisen arvokisojen karsintaottelun Uronen pelasi 12. lokakuuta 2012, kun Paatelainen valitsi hänet avauskokoonpanoon Olympiastadionilla pelatussa vuoden 2014 MM-kisojen karsintaottelussa Suomi–Georgia. Uronen vakiinnutti paikkansa A-maajoukkueessa syksyn 2012 aikana. Hän joutui olemaan olemaan sivussa maajoukkueesta lähes koko vuoden 2013 polvivamman vuoksi. Uronen pelasi vuosina 2012–2013 yhteensä viisi maaottelua.
EM-karsinnat 2014–15
Odotukset vuoden 2016 EM-kisojen karsintoja kohtaan olivat suuret, kun lopputurnaukseen pääsi ensimmäistä kertaa 24 maata. Uronen pelasi kahdessa vuoden 2014 karsintaottelussa vasempana pakkina. Suomi voitti karsintojen avausottelussa Färsaaret, mutta sai sen jälkeen vain yhden pisteen seuraavista viidestä ottelusta. Suomen hävittyä neljä karsintaottelua peräkkäin päävalmentaja Mixu Paatelainen sai potkut kesäkuussa 2015, ja loppuvuoden päävalmentajana toimi Markku Kanerva. Uronen pelasi vuoden 2015 karsintaotteluista viisi avauskokoonpanossa. Suomi jäi vuoden 2016 EM-kisojen karsintalohkossaan neljänneksi Pohjois-Irlannin, Romanian ja Unkarin jälkeen. Lohkossa Suomen taakse jäivät Färsaaret ja Kreikka. Uronen pelasi Suomen kymmenestä karsintaottelusta seitsemän ja vuosina 2014–2015 yhteensä 11 maaottelua.
MM-karsinnat 2016–17
Suomi aloitti valmistautumisen vuoden 2018 MM-kisojen karsintoihin uuden päävalmentajan Hans Backen johdolla. Uronen pelasi neljässä karsintoihin valmistavassa ottelussa ja karsintojen avausottelussa, mutta oli sivussa muista syksyn 2016 peleistä loukkaantumisen vuoksi. A-maajoukkueen vuosi 2016 oli synkkä, kun joukkue ei voittanut yhtään ottelua. Päävalmentaja Backe sai potkut joulukuussa 2016, ja uudeksi valmentajaksi nimitettiin Markku Kanerva. Uronen palasi maajoukkueen kokoonpanoon maaliskuun 2017 karsintaottelussa Turkkia vastaan. MM-karsintojen loppu sujui Suomelta hyvin ja Uronen pelasi vuonna 2017 yhteensä kolmessa karsintaottelussa. Suomi jäi vuoden 2018 MM-kisojen karsintalohkossaan viidenneksi Islannin, Kroatian, Ukrainan ja Turkin jälkeen. Lohkossa Suomen taakse jäi Kosovo. Uronen pelasi Suomen kymmenestä karsintaottelusta neljä ja vuosina 2016–2017 yhteensä 10 maaottelua.
KL ja EM-karsinnat 2018–19
Maajoukkueen vuosi 2018 alkoi valmistautumisella uuteen kilpailuun, Kansojen liigaan. Uronen teki ensimmäisen A-maaottelumaalinsa Tampereen stadionilla 9. kesäkuuta 2018 Valko-Venäjää vastaan. Suomi aloitti syksyllä C-liigassa samassa lohkossa Unkarin, Kreikan ja Viron kanssa. Uronen pelasi vasempana pakkina viisi kuudesta Kansojen liigan ottelusta. Suomi voitti oman lohkonsa ja nousi Kansojen liigassa B-liigaan. Uronen pelasi vuonna 2018 yhteensä kahdeksan maaottelua.
Maajoukkue jatkoi menestyksekkäiden Kansojen liigan otteluiden jälkeen vuoden 2020 EM-kisojen karsintoihin. Karsinnat alkoivat maaliskuussa 2019 tappiolla Italiaa vastaan, mutta voitot neljästä seuraavasta ottelusta nostivat Suomen lohkossa kakkossijalle ja taistelemaan toisesta suorasta kisapaikasta. Uronen jatkoi avauskokoonpanossa vasempana pakkina. Kun Suomi voitti lokakuussa Armenian 3–0, oli lohkon kakkossijan varmistaminen mahdollista jo karsintojen toiseksi viimeisessä ottelussa 15. marraskuuta 2019. Suomi voitti Liechtensteinin Töölön jalkapallostadionilla maalein 3–0. Uronen joutui olemaan sivussa ratkaisevasta pelistä loukkaantumisen vuoksi. Suomi oli karsintalohkossa Italian jälkeen toinen ja pääsi Markku Kanervan johdolla ensimmäistä kertaa karsinnoista EM-lopputurnaukseen. Suomen taakse jäivät Kreikka, Bosnia-Hertsegovina, Armenia ja Liechtenstein. Uronen pelasi vuonna 2019 kymmenestä karsintaottelusta kuusi.
Seurat
Genk
Kausi kaudelta
''Tilanne 17. helmikuuta 2021.''
(3) Kolmas sarjataso.
A-maajoukkuemaalit
''Tilanne 9. kesäkuuta 2018. Tilastossa Suomen maalit ensin.''
Blondie Johnson
Blondie Johnson on Ray Enrightin ohjaama yhdysvaltalainen draama-/ rikoselokuva vuodelta 1933, jonka pääosissa ovat Joan Blondell ja Chester Morris. Sivuosissa ovat muun muassa Allen Jenkins, Earle Foxe ja Claire Dodd.
Blondie Johnson sai ensi-iltansa kotimaassaan 1. maaliskuuta vuonna 1933. Elokuvan tuottanut Warner Bros. -yhtiö myös julkaisi Blondie Johnsonin DVD:lle 14. joulukuuta vuonna 2010.
Blondie Johnson kertoo Blondellin näyttelemästä Blondie Johnson -nimisestä naisesta, joka taistelee tiensä 1930-luvun lama-ajan köyhyydestä alamaailman huipulle.
Nabil Taïder
Nabil Taïder (, s. 26. toukokuuta 1983 Lavaur, Ranska) on tunisialainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja. Hän edustaa lainalla Bulgarian pääsarjassa Lokomotiv Sofiaa.
Ura
Taïder aloitti ammattilaisuransa Toulousessa pelattuaan kaudella 2001-2002 ranskan kolmanneksi korkeimmalla sarjatasolla Championnat Nationalissa. Joukkue nousi kauden päätteeksi Ligue 2:een, josta matka jatkui aina pääsarjaan asti. Taïder siirtyi kuitenkin kaudella 2006-2007 puoleksi vuodeksi lainalle FC Lorientiin, jäätyään vähälle peliajalle edellisenä kautena. Peliaikaa ei tullut sen enempää lainaseurassa ja hänet lainattiin uudelleen tällä kertaa Ligue 2:ssa pelaavaan Stade de Reimsiin kaudeksi 2007-2008. Taïder pelasi kauden aikana 24 ottelua ja onnistui kolmesti maalinteossa.
Kesällä 2008 Taïder siirtyi vapaalla siirrolla kreikkalaiseen Skoda Xanthiin. Hän siirtyi kesken toista kauttaan seurasta pois vähäisen peliajan vuoksi Turkkiin tammikuussa 2010 allekirjoitettuaan kolmen vuoden sopimuksen Sivassporin kanssa.
Maajoukkueura
Taïder halusi edustaa Tunsiaa vuoden 2006 MM-kisoissa, mutta FIFA kielsi häntä edustamasta, koska oli pelannut jo Ranskan alle 21-vuotiaiden maajoukkueessa. Taïderin olisi sääntöjen mukaan pitänyt päättää edustaa Tunisiaa ennen 21 vuoden ikää.
Vuoden 2009 kesällä FIFA muutti sääntöään, jonka myötä Tunisian maajoukkueen valmentaja Humberto Coelho nimesi hänet elokuussa pelattavaan harjoitusotteluun Norsunluurannikkoa vastaan. Toisen ottelunsa Taïder pelasi MM-karsintaottelussa Nigeriaa vastaan 6. syyskuuta 2009, jossa hän teki myös maajoukkueuransa ensimmäisen maalin.
Yksityiselämä
Taïderin äiti on kotoisin algeriasta ja isä tunisiasta. Hänen nuorempiveli Saphir Taïder pelaa jalkapalloa Bolognassa.
Emajoen valuma-alue
pienoiskuva|[[Narvanjoen vesistöalueen kartta. Kartassa on vaalealla merkitty Peipsijärven valuma-alue ja hieman tummemmalla Narvanjoen alue. Emajoen valuma-alue jää Peipsijärven länsipuolelle.]] Emajoen valuma-alue on Virossa ja Latviassa sijaitseva vesistöalue, johon kuuluvat Võrtsjärvi ja siihen laskevat joet, sekä sen laskujoki Emajoki ja siihen laskevat joet. Se muodostaa Narvanjoen vesistöalueen läntisen osan ja se laskee Emajokea myöten Peipsijärven länsirantaan.
Vedenjakajat
Emajoen valuma-alueen länsiraja seuraa siellä Pärnunjoen valuma-alueen vedenjakajaa. Pohjoisessa kohoavalta Pandiveren ylängöltä laskee muutamat Emajoen sivujoista. Sieltä alas laskeutuva vedenjakaja kuuluu Mustvee jõelle ja Kullavere jõelle, jotka laskevat myös Peipsijärveen. Emajoen koillispuolella kohoaa Vooremaa, joka on houkutellut vedenjakajan sinne. Emajoen eteläpuolella laskee Peipsijärveen lisää jokia. Monet niistä laskevat alas Otepään ylängöltä, kuten tekee myös Võhandu jõgi. Tämän joen vedenjakaja on kaakkoinen raja sieltä tuleville Emajoen sivujoille. Võrtsjärvi ja sen valuma-alue jää etelässä Sakalan ylängön ja Otepään ylängön väliin. Vain Pieni Emajoki virtaa alas Otepään ylängöltä ja kääntyy ylänköjen väliin laskien sieltä pohjoista kohti ja järveen.
Sisäiset vesistöalueet
Narvanjoen vesistöalue voidaan jakaa esimerkiksi seuraavasti:
Emajoen vesistöalue, jonka pinta-ala on 9 740 neliökilometriä (km²), voidaan jakaa kahteen osaan. Võrtsjärven valuma-alue muodostaa ensimmäisen alueen ja loput, eli Emajoen alue, muodostaa toisen alueen. Võrtsjärven valuma-alueen pinta-ala on 3 374 km², josta 270 km² on järven vesialaa. Loput 6 586 km² kuuluu Emajoelle ja sen sivujoille.
Emajoen alue
Emajoki alkaa Võrtsjärvestä ja virtaa lähes koko ajan kohti itää ja laskee siellä Peipsijärveen. Joki on 99 kilometriä pitkä, mutta sen pudotus on 3–4 metriä riippuen valuma-alueen vesitilanteesta. Yleensä joki virtaa hitaasti ja tulvii siksi herkästi. Siihen yhtyy yli 20 jokea, puroa, ojaa ja kraavia. Osa sivujoista ovat yhtä pitkiä kuin Emajokikin. Kymmenen suurimman joen valuma-alueiden pinta-alat tekevät yhteensä 5 700 km², joka on 86 % Emajoen alueesta. Suurimmat joet ovat Pedja jõgi (2 688 km²), Ahja jõgi (1 074 km²) ja Amme jõgi (511 km²).
Võrtsjärven valuma-alue
Võrtsjärven valuma-alue on kolmasosa koko Emajoen valuma-alueesta. Järvi on 35 kilometriä pitkä ja 15 kilometriä leveä. Siihen laskee viisi jokea, jotka ovat Pieni Emajoki (1 380 km² ), Õhne jõgi (573 km²), Tänassilma jõgi (454 km²),Tarvastu jõgi ja Rõngu jõgi. Lisäksi siihen laskee 7 ojaa tai puroa sekä 9 peakraavia. Jokien valuma-alueiden yhteinen pinta-ala on 2 624 km², joka on 78 % koko järven valuma-alueesta.
Valtio- ja hallintojako
Koko Emajoen alue ja suuri osa Võrtsjärven valuma-alueesta kuuluu Virolle. Ainoastaan Pienen Emajoen valuma-alueesta pieni eteläinen osaa jää Latvian puolelle. Viron alueet sisältyvät hallinnollisesti Peipsijärven alavesistöalueeseen, joka kuuluu Itä-Viron vesistöalueeseen. Latvian hallinnollisesta aluejaosta ei ole tässä tietoa.
Fulgencia Romay
Fulgencia Romay Martínez (s. 16. tammikuuta 1944 Luyanó) on kuubalainen entinen yleisurheilija ja olympiamitalisti, joka kilpaili pikajuoksussa.
Romay oli mukana maansa hopeaa voittaneessa 4 × 100 metrin viestijoukkueessa Pan-Amerikan kisoissa 1963. Hän voitti samasta lajista olympiahopeaa Méxicon olympialaisissa 1968, joissa hän myös pääsi 100 metrillä välieriin jääden vain kolmen sekunnin sadasosan päähän finaalipaikasta ja osallistui 200 metrille, jolla hän putosi alkuerissä. Romay sai vuoden 1971 Pan-Amerikan kisoissa hopeaa sekä pikaviestistä että 200 metriltä, jolla hänen aikansa oli 23,70 sekuntia. Hän voitti seuraavan vuonna toisen olympiamitalinsa Münchenin kisoista, joissa hän juoksi maansa pronssia voittaneessa 4 × 100 metrin joukkueessa. Romay sai matkalta vielä yhden Pan-Amerikan kisojen hopeamitalin vuonna 1975, mutta Kuuban joukkue jäi alkueriin Montréalin olympialaisissa 1976.
Samettivallankumous
pienois|Mielenosoitus Prahassa 25. marraskuuta 1989. pienois|Yksityiskohta opiskelijamielenosoituksen muistomerkistä Prahassa. Samettivallankumous oli sarja tapahtumia syksyllä 1989, jotka johtivat Tšekkoslovakiaa yksinvaltaisesti hallinneen kommunistipuolueen yksinvallan päättymiseen. Verettömän vallanvaihdon alkuna pidetään 17. marraskuuta 1989, kun poliisi hajotti rauhallisen opiskelijamielenosoituksen Slovakian pääkaupungissa Bratislavassa. Samettivallankumous oli osa itäistä Keski- ja Etelä-Eurooppaa sekä Neuvostoliittoa vuosina 1989–1991 ravistellutta muutosta, jossa toisen maailmansodan jälkeen muodostuneet ja kylmän sodan aikana vakiintuneet yksipuoluejärjestelmät kaatuivat.
Seuraavina päivinä sadat tuhannet ihmiset kerääntyivät kaduille. Tšekkoslovakialaiset vaativat kommunistista puoluetta sallimaan vapaan kansalaistoiminnan. Ensimmäinen suurmielenosoitus järjestettiin maan pääkaupungin Prahan keskustassa 20. marraskuuta ja siihen osallistui noin 100 000 henkeä. Juuri perustettu Kansalaisfoorumi järjestäytyi vaatimaan perustuslakiin kirjatun kommunistipuolueen johtoaseman kumoamista. Samoihin aikoihin Bratislavassa pidettiin suurmielenosoitus. Prahan kevään vuoden 1968 aikainen ja miehityksen jälkeen vuonna 1969 syrjäytetty puoluejohtaja Alexander Dubček oli kutsuttu puhumaan kansanjoukoille. Niinpä 28. marraskuuta Tšekkoslovakian kommunistinen puolue ilmoitti luopuvansa yksinvallastaan ja pari päivää myöhemmin maan liittoparlamentti kumosi yksipuoluejärjestelmän.
Tšekkoslovakian presidentti, Dubčekin jälkeinen puoluejohtaja Gustáv Husák nimitti ensimmäisen enemmistöltään ei-kommunistisen hallituksen yli 40 vuoteen 10. joulukuuta 1989 ja samalla erosi. Liittoparlamentti valitsi Alexander Dubčekin puhemieheksi 28. joulukuuta ja seuraavana päivänä Václav Havelin maan presidentiksi.
Tšekkoslovakian ensimmäiset vapaat vaalit sitten vuoden 1946 järjestettiin 8.–9. kesäkuuta 1990.
Markku Lötjönen
Markku Lötjönen (s. 21. maaliskuuta 1967) on suomalainen uransa päättänyt pesäpalloilija. Nykyisin Lötjönen toimii urheiluhierojana.
Lötjönen on Kiteen Urheilijoiden kasvatti. Hän debytoi Superpesiksessä kesäkuussa 1985. 12 vuotta kestäneellä pääsarjaurallaan Lötjönen edusti Kiteen lisäksi myös Jyväskylän Kiriä, Riihimäen Pallonlyöjiä ja Juvan Palloa. Superpesiksessä hän pelasi 253 ottelua tehden niissä 11 kunnaria, 157 lyötyä juoksua ja 103 tuotua juoksua. Peliuransa jälkeen hän on toiminut muun muassa Lappeenrannan Pesä Ysien pelinjohtajana.
Lötjönen oli osallisena suomalaisen sarjapesäpallon ainoassa kuolemantapauksessa toukokuussa 1985. Kiteen Urheilijoiden kakkosjoukkueessa pelannut Lötjönen löi pallon Saaren Urheilijoiden siepparin Jari Kettusen ohimoon. Kettunen kuoli myöhemmin aivoverenvuotoon.
Egyptin kansalliskirjasto ja -arkisto
Egyptin kansalliskirjasto ja -arkisto ( Dār al-Kutub wa-l-Waṯāʾiq al-qaumiyya; "kansallinen kirjojen ja dokumenttien talo"; ) on Kairossa toimiva Egyptin kansalliskirjasto ja kansallisarkisto. Egyptin kansalliskirjasto on Egyptin suurin kirjasto ja vanhin valtiollinen kirjasto.
Kirjasto avattiin yleisölle 24. syyskuuta 1870. Toiminnan alkuvaiheessa kokoelmat oli sijoitettu Kairoon Mustafa Fadelin palatsiin. Kokoelmien ja kävijämäärien kasvaessa kansalliskirjastolle ja -arkistolle rakennettiin vuosina 1899–1903 uudisrakennus Kairon Bab Al-Khalqin alueelle. Rakennus avattiin helmikuussa 1904. Rakennuksen ensimmäiseen kerrokseen sijoitettiin arabialaisen antiikin kokoelma (nykyinen islamilaisen taiteen museo) ja kahteen ylimpään kerrokseen kansalliskijaston aineistot. Kokoelmien edelleen kasvaessa kansalliskirjastolle rakennettiin Niilin lähelle Kairon Boulaqin kaupunginosaan uudisrakennus, jonne pääosa kokoelmista, mukaan lukien kirjaston käsikirjoituskokoelmat, siirrettiin vuonna 1971. Toisen lähteen mukaan muutto tähän uudisrakennukseen tapahtui vuodesta 1973 lähtien ja tilat avattiin yleisölle vuonna 1977. Kansalliskirjaston päärakennuksessa on seitsemän kerrosta. Viereisessä lisärakennuksessa toimii Egyptin kansallisarkisto.
Tammikuussa 2014 kansalliskirjaston ja -arkiston aiemman päärakennuksen vastapäätä sijaitsevaa Kairon turvallisuuspoliisin rakennusta vastaan tehtiin autopommi-isku. Pommin seurauksena Kairon islamilaisen taiteen museo sekä Egyptin kansalliskirjaston ja -arkiston rakennus vaurioitui ja osa kokoelmista tuhoutui tai vaurioitui. Tämä kansalliskirjaston ja -arkiston osin käyttämä rakennus on sittemmin korjattu ja toukokuussa 2018 kerrottiin rakennuksen uudelleenavaamisesta yleisölle 33 miljoonan punnan korjausten jälkeen.
Kansalliskirjaston sijasta painotuotteiden nimikkeiden ISSN-numeroinnista vastaa Egyptissä paikallinen tieteellisen tutkimuksen ja teknologian akatemia.
YK:n erityisjärjestö Unescon mukaan Egyptin aikuisväestöstä (yli 15-vuotiaat) lukutaitoisia oli 92,0 prosenttia (vuonna 2013).
Helga Hoffmann
Hoffmann osallistui ensimmäisen kerran olympialaisiin Melbournessa 1956. Silloin hän sijoittui pituushypyssä kymmenenneksi. Rooman olympialaisissa 1960 hän sijoittui pituushypyssä kuudenneksi. Belgradin EM-kilpailuissa 1962 Hoffmann voitti pronssia viisiottelussa. Tokion olympialaisissa 1964 hän sijoittui kuudenneksi viisiottelussa ja kahdeksanneksi pituushypyssä. Budapestin EM-kilpailuissa 1966 hän voitti pituushypystä pronssia.
Kōsuke Matsūra
thumb|Kōsuke Matsūra 2010 Kōsuke Matsūra (, s. 4. syyskuuta 1979 Aichi, Japani ) on japanilainen kilpa-autoilija, joka kilpailee tällä hetkellä Super GT-sarjassa.
Ura
Matsūra aloitti autourheilu-uransa kartingissa vuonna 1997. Vuosina 1999 ja 2000 hän kilpaili uudessa japanilaisessa Formula Dream -sarjassa, voittaen jälkimmäisellä kaudella sarjan mestaruuden. Seuraavat kaksi vuotta Matsūra vietti Saksan F3-sarjassa. Ensimmäisellä kaudella Matsūra oli pisteissä kahdeksas, toisella kaudella irtosi jo sarjan kakkostila.
Hyvien saavutuksiensa myötä F3-autolla Matsūra sai tilaisuuden kokeilla BAR-tallin F1-autoa. Tallin moottorit toimitti Honda, jonka kuljettajaohjelmaan Matsūra kuului. Espanjassa Jerezin radalla järjestetyissä testeissä Matsūra jäi yli kaksi sekuntia BAR-tallin testikuskista Anthony Davidsonista.
Seuraavaksi kaudeksi Matsūra siirtyi jälleen uuteen sarjaan, tällä kertaa vuorossa oli Formula Renault V6 Eurocup. Loppusijoituksissa Matsūra oli sarjan kolmas.
Kaudeksi 2004 Matsūra suuntasi Atlantin taakse kilpailemaan IndyCar-sarjaan. Hän kilpaili Fernández Racing -tallissa saavuttaen sarjan 14. sijan ja vuoden tulokkaan palkinnon. Legendaarisessa Indianapolis 500-kisassa Matsūra oli hienosti 11. ja sai kilpailun vuoden tulokkaan palkinnon. Kauden paras sijoitus oli neljäs sija Kentuckystä.
Matsūra jatkoi sarjassa myös seuraavina kolmena vuotena. Kausina 2005 ja 2006 hän jatkoi Fernández Racing -tallissa. 2005 Matsūran sijoitus sarjassa oli jälleen 14. Seuraavana vuonna hän pystyi parantamaan hieman sijoitustaan ja oli 13.
thumb|Matsūra Indy 500-kilpailussa 2005
Kaudeksi 2006 Matsūraa huhuttiin uuden F1-tallin Super Agurin kuljettajaksi. Talli halusi kaksi japanilaista kuljettajaa, ja Matsūraa pidettiin varteenotettavana vaihtoehtona. Paikat veivät kuitenkin japanilaiset Takuma Satō ja Yūji Ide.
Kaudelle 2007 Matsūra vaihtoi tallia ja siirtyi Panther Racing -talliin. Sijoitus sarjassa oli 16. Firestone Indy 400-kilpailussa Matsūra sivusi uransa parasta sijoitusta ja oli neljäs.
John Hoang
John Hoang on vietnamilaissyntyinen yhdysvaltalainen pokeriammattilainen. Hoang muutti Yhdysvaltoihin Vietnamista vuonna 1980 ja aloitti pokerinpeluun vuonna 1996. Hän oli aiemmin IT-insinöörinä, kunnes aloitti pokeriammattilaisuuden vuonna 2002. Samana vuonna hän muutti New Jerseystä Kaliforniaan.
Kōsuke Matsūra
Ura
Kaudeksi 2008 Matsūra suuntasi takaisin Japaniin kilpailemaan Formula Nippon- ja Super GT-sarjoihin. Kausi oli kuitenkin pettymys, sillä hän onnistui saalistamaan vain 3,5 pistettä ja oli vasta sarjan 18. Tulokaskuskeistakin Matsūra keräsi vähiten pisteitä.
John Hoang
Lukuisia turnausvoittoja urallaan ottaneen Hoangin rahakkain voitto on 2 000 dollarin no limit hold'em -turnauksen ykköstila Jack Binion World Poker Open -tapahtumasta tammikuussa 2005. Hoang ansaitsi voitostaan 222 187 dollaria.
Kōsuke Matsūra
Ura
Kaudesta 2009 lähtien Matsūra on kilpaillut vain Super GT:ssä. Kaudet 2008-2009 hän kilpaili GT500-luokassa ja vuodesta 2010 lähtien hän on kilpaillut GT300-luokassa.
John Hoang
World Series of Pokerissa Hoang on parhaimmillaan ollut toinen David Williamsin voittamassa 1 500 dollarin 7 card stud -turnauksessa vuonna 2006.
Kōsuke Matsūra
Ura
Vuonna 2009 Matsūra teki kilpailun mittaisen paluun IndyCar-sarjaan, kun hän kilpaili Conquest Racing -tallin väreissä Indy Japan 300-kilpailussa Motegin radalla kotimaassaan Japanissa.
Siirtolaisuusmuistomerkki
thumb Siirtolaisuuden muistomerkki on Turun Koulu- ja Eerikinkadun kulmassa sijaitseva vanha kilometripylväs, jonka on Siirtolaisuusinstituutille lahjoittanut Toholammin kunta vuonna 2011. Siirtolaisuusinstituutin toimitalo on muistomerkin vieressä, ja muistomerkkiä ympäröivä pieni nurmialue on nimeltään Siirtolaisuuspuisto.
Kōsuke Matsūra
Ura
thumb|Matsūra Super GT-kilpailussa kaudella 2010
John Hoang
Elokuussa 2007 Hoangin pokeriuran turnausansiot ylittivät 1,8 miljoonaa dollaria.
Koivistonjärvi (kuivatettu järvi)
Koivistonjärvi on kuivatettu järvi Pirkanmaalla Lempäälän Lastusissa, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistössä Vanajaveden–Pyhäjärven alueen Myllyojan valuma-alueeseen. Koivistonjärven vedenpintaa on laskettu ennen 1920-lukua, jolloin se oli merkittynä Tampereenseudun taloudelliseen karttaan peltomaana.
Siirtolaisuusmuistomerkki
Ajatus Siirtolaispuistikosta ja muistomerkistä syntyi vuonna 2010. Merkiksi haluttiin kilometripylväs Toholammilta, josta lähti eniten siirtolaisia Yhdysvaltoihin, noin kolmannes koko väestöstä. Kunnassa oli jäljellä enää yksi kilometripylväs entisen Amerikanraitin, nykyisen yksityistien varressa. Siinä olevat numerot 39 ja 24 merkitsevät etäisyyksiä Kannukseen ja Lestijärvelle.
Koivistonjärvi (kuivatettu järvi)
Historiaa
Vanhassa Kalmbergin kartastossa se on esitetty suurehkona järvenä, joka on vain hieman viereistä Mäyhäjärveä pienempi. Vuoden 1922 Tapmereen seudun taloudellisessa kartassa järvi on jo kuivatettu pelloksi, joten järvenlasku on täytynyt tapahtua jo 1800-luvun puolella. Järven rantaviiva näyttäisi seuraavan lähinnä nykyistä 95 metrin korkeuskäyrää. Myös kuivatusta varten kaivettu kaivanto, jota kutsutaan ”Kraviksi”, alkaa samaisen korkeuskäyrän kohdalla.
Siirtolaisuusmuistomerkki
Muistomerkin viereisessä laatassa lukee suomeksi, ruotsiksi ja englanniksi: ”Muistomerkki siirtolaisille, jotka eivät unohtaneet kotimaataan. Muistomerkin on lahjoittanut Toholammin kunta. Siirtolaisuusinstituutti 4.7.2011.”
Muistomerkki paljastettiin Yhdysvaltain kansallispäivänä 4. heinäkuuta 2011.
Lähteet
60.44688°N, 22.25593°W
Naisten Suomi–Ruotsi-yleisurheilumaaottelu 1970
Vuoden 1970 naisten Suomi–Ruotsi-maaottelu käytiin Helsingissä Helsingin Olympiastadionilla 5. ja 6. syyskuuta.
Rheinfeldenin taistelu
Rheinfeldenin taistelu käytiin vuonna 1638 kolmikymmenvuotisen sodan aikana kahdessa osassa (28. helmikuuta ja 3. maaliskuuta). Taistelussa olivat vastakkain keisarilliset ja Bernhard Weimarin johtamat joukot. Taistelu päättyi Weimarin murskavoittoon.
Taustaa
Kun protestantit olivat hävinneet Nördlingenin taistelun, Ranska joutui liittymään kolmikymmenvuotiseen sotaan protestanttien puolelle ja julistamaan sodan keisari Ferdinand II:lle vuonna 1635. Palkkasoturi Weimar siirtyi Ruotsin palveluksesta Ranskan palvelukseen ja sitoutui pitämään aseissa 18 000 miestä vuosittaista korvausta vastaan.
Vuosina 1637–1638 Weimar saattoi toimia suhteellisen vapaasti Etelä-Saksassa, koska Matthias Gallasin johtama keisarillinen pääarmeija keskittyi Johan Banérin johtamien ruotsalaisten ahdisteluun Pohjois-Saksassa.
Kesällä 1637 Weimar taisteli menestyksekkäästi Franche-Comtéssa. Sotaretken jälkeen hän ylitti elokuun alussa Reinin Rheinaussa ja kohtasi Johann von Werthin johtamat keisarilliset taistelussa, jonka Weimar voitti. Syyskuussa Weimarin oli kuitenkin pakko vetäytyä takaisin Reinin länsirannalle, ja sen jälkeen hän siirtyi talvimajoitukseen Baselin hiippakuntaan. Weimar ei ollut saanut Ranskan lupaamaa rahallista tukea, ja siksi hänen armeijansa oli kutistunut alle 4 000 mieheen.
Talvella 1637–1638 Weimar teki onnistuneen sotaretken Korkea-Reinille. Ensimmäinen menestys tuli, kun Hohentwielin linnoituksen komentaja siirtyi varuskuntansa kanssa Württembergin herttuan Eberhardin puolelta Weimarin puolelle. Sen jälkeen Weimar keskittyi valtaamaan Itävallan Waldstädten.
Rheinfeldenin piiritys
Weimar alkoi 5. helmikuuta piirittää Rheinfeldeniä, joka oli tärkeä strateginen kohde Korkea-Reinillä. Reiniä ei voi alueella ylittää, mutta Rheinfeldenissä on silta. Lähin silta on 20 kilometriä itään Laufenburgissa, jonka Weimar oli vallannut ensiksi. Seuraavaksi hän oli järjestänyt Rheinfeldenin lähellä Buckenin kylässä lauttayhteyden Reinin yli. Vielä kun Weimar valtasi Rheinfeldenin sillan, oli kaupunki eristetty täydellisesti.
Rheinfeldenissä oli keisarillinen varuskunta, jossa oli 600 miestä ja 22 tykkiä. Weimar piiritti kaupunkia aggressiivisesti: hän räjäytti kolme erillistä miinaa kaupungin muurien alla (15., 16. ja 23. helmikuuta) ja onnistui murtamaan osan kaupunginmuurista. 28. helmikuuta vielä yksi miina oli valmiina räjäytettäväksi, ja sen jälkeen kaupunki oli tarkoitus vallata väkirynnäköllä 1. maaliskuuta.
Ensimmäinen taistelu
thumb|150px|[[Bernhard Weimar (1604–1639)]] Keisarillisen armeijan komentajat tiesivät Rheinfeldenin olevan pulassa. Johann von Werth, Enkefort, Fürstenberg ja Klaus Sperreuter kokosivat Augsburgissa armeijan, jonka tehtäväksi tuli piirityksen lopettaminen. Myöhemmin armeijaan liittyi vielä Federico Savellin johtamia joukkoja, jotka olivat olleet Franche-Comtéssa. Armeija lähestyi Rheinfeldeniä pohjoisesta.
Weimarin armeijassa oli 2 000 jalkamiestä ja 4 000 ratsukkoa sekä 15 tykkiä. Hänen pääarmeijansa oli Reinin eteläpuolella valmistelemassa tulevaa rynnäkköä. Pohjoisrannalla oli vain pieniä varustuksia, joiden tehtävä oli estää yhteydet piiritettyyn kaupunkiin. Pohjoisrannan varustukset torjuivat keisarillisten ensimmäisen tiedustelevan hyökkäysyrityksen ja Weimar päätteli, että hän pystyisi lyömään lähestyvän vihollisen pienellä armeijalla, eikä hänen tarvitsisi keskeyttää rynnäkön valmistelua. Weimar toi pohjoisrannalle 600 musketööriä, noin 2 500 ratsukkoa ja 8 kevyttä tykkiä.
Uudella hyökkäyksellä Savelli ja Werth löivät pohjoisrannan varustukset helposti. Weimar sai tiedon vihollisen menestyksestä, mutta oli auttamattomasti alivoimainen, sillä keisarillisia oli kaksinkertainen määrä. Keisarillisilla oli 4 800 ratsukkoa ja 2 600 jalkamiestä, mutta ei tykistöä, sillä armeija oli koottu kiireessä.
Maasto oli alueella taistelua rajoittava tekijä: avointa maastoa oli vain puolitoista kilometriä pitkä kapea kaistale Reinin rannan suuntaisesti. Muuten maasto oli metsää.
thumb|150px|Kreivi [[Johann von Werth (1591–1652).]] Weimar jakoi armeijansa kahtia: hän komensi itse vasenta siipeä George Christoph von Taupadell oikeaa. Keisarilliset jakautuivat myös kahteen siipeen: Werth johti vasenta, Savelli ja Sperreuter oikeaa. Weimarin suunnitelmana oli yrittää pysäyttää keisarilliset jo metsässä, ennen kuin he pääsisivät aukealle alueelle.
Taistelu oli sekava. Rikkonaisen maaston takia taistelu hajosi useampaan erilliseen osaan, kun yksittäiset yksiköt kohtasivat toisensa metsäaukioilla, kulku-urilla tai metsässä. Werth kohtasi Taupadellin. Taupadell löi vastustajansa noin tunnin taistelun jälkeen. Toisella siivellä lopputulos oli toisenlainen: Savelli ja Sperreuter työnsivät Weimarin sivuun ja etenivät aukealle alueelle. Savelli eteni edelleen ja valtasi Reinin sillan. Weimar oli alivoimaisena loukussa pohjoisrannalla ja antoi käskyn vetäytyä Laufenburgiin.
Nokia E60
Nokia E60 on Nokian valmistama matkapuhelin. Se kuuluu Nokian E-sarjaan.
Rheinfeldenin taistelu
Ensimmäinen taistelu
Keisarilliset eivät lähteneet takaa-ajoon, vaan siirsivät armeijansa majoitukseen Rheinfeldeniin. Werthiä ja Savellia on jälkeenpäin arvosteltu tästä virheestä, mutta heidän tekemänsä päätös on ymmärrettävissä. Armeija oli marssinut nopeasti kylmässä talvisäässä, joten miehet olivat väsyneitä ja kylmissään ja osa joukoista oli kärsinyt taistelussa. Lisäksi Rheinfeldenissä ei ollut piirityksen jäljiltä muonaa eikä hevosille rehua, joten armeijan huolto piti järjestää pikimmiten. Savelli ja Werth myös uskoivat, että Weimar ei toipuisi tappiosta nopeasti, ja joka tapauksessa keisarillisten ulommaiset vartiot varoittaisivat, jos Weimar lähestyisi.
Toinen taistelu
Seitsemältä aamulla 3. maaliskuuta Savellin ulommaiset varustukset havaitsivat Weimarin lähestyvän armeijan. Savelli, Sperreuter ja Werth kokosivat nopeasti hajallaan olevan armeijansa ja valmistautuivat taisteluun. Kolme ratsuväkirykmenttiä ei kuitenkaan ehtinyt ajoissa taisteluun. Siksi keisarillisilla oli käytössään vain yksi rykmentti raskasta ratsuväkeä.
Weimar jakoi armeijansa kahteen siipeen, joissa oli treffen-taktiikan mukaisesti kaksi peräkkäistä taistelulinjaa. Taupadell johti oikeaa, Weimar vasenta. Taisteluryhmitys tuettiin oikealla Reiniin ja vasemmalla metsään. Linjassa oli aluksi seitsemän tykkiä. Määrä kasvoi kuitenkin kymmeneen, kun Weimar sai haltuunsa aikaisemmin menettämänsä kolme tykkiä. Keisarilliset olivat jättäneet valtaamansa tykit lojumaan taistelukentälle niille sijoilleen, ja nyt Weimar otti ne uudestaan käyttöön.
Savelli asettui puolustukseen. Keisarilliset järjestettiin kolmeen peräkkäiseen treffen-taktiikan mukaiseen taistelulinjaan, jonka sivustat oli tuettu Reiniin ja metsään. Ryhmitys tuettiin Reiniin johtavaan ojaan, jonka takana ensimmäinen linja oli. Puolet armeijan musketööreistä asetettiin ojaan, varsinaisen taistelujärjestyksen eteen. Savelli komensi oikeata siipeä, Werth vasenta ja Sperreuter jalkaväkikeskustaa.
Weimarin armeija eteni hyvässä järjestyksessä. Tykistö ampui keisarillisten taistelujärjestykseen, eivätkä keisarilliset pystyneet vastaamaan. Weimarin miesten vallatessa ojan alkoi keisarillisten jalkaväkikeskusta kääntyä pakoon; samoin ojassa ollut jalkaväki pakeni. Ratsuväen huomatessa keskustan paon myös se pakeni taistelukentältä ilman taistelukosketusta.
Savelli ja Sperreuter seurasivat pakenevien miestensä esimerkkiä. Reinin ylittävä silta täyttyi, kun 2 000 ratsukkoa (Savelli joukon mukana) yritti ylittää sen. Vain harva pääsi yli. Werth koetti jatkaa taistelua ja koetti koota pakenevaa ratsuväkeä ainoan taistelukentälle jääneen jalkaväkirykmentin ympärille.
Weimarin ratsuväki ei ollut osallistunut taisteluun juuri lainkaan, mutta nyt se pääsi ajamaan takaa pakenevaa vihollista. Satoja pakenevia jalkamiehiä vangittiin, samoin kun suurin osa sillalla olleista ratsumiehistä. Suurin osa Reinin rantaa pitkin paenneesta ratsuväestä pääsi pakoon. Werth ja taistelukentälle jäänyt jalkaväki piiritettiin ja pakotettiin antautumaan.
Seuraukset
Weimar tuhosi käytännössä keisarillisen armeijan. Sen kokonaistappiot olivat 500 kuollutta ja 3 000 vankia (1 200 ratsukkoa ja 1 800 jalkamiestä). Kaikki vihollisen neljä kenraalia otettiin vangiksi samoin kun kymmenen everstiä. Keisarillisten armeijan rippeet vetäytyivät Tübingeniin.
Taistelun jälkeen Weimarin armeija kasvoi 9 000:en mieheen, kun 3 000 vankia liittyi alkuperäiseen 6 000:en. Rheinfelden antautui 22. maaliskuuta ja ensimmäisessä Rheinfeldenin taistelussa vangitut Weimarin alijohtajat vapautettiin.
Vangituista kenraaleista Werth lähetettiin Pariisiin, jossa hän oli vankina vuoteen 1642 asti. Savelli pakeni sotavankeudesta myöhemmin, mutta menetys ei ollut suuri, sillä Savelli oli siinä määrin epäpätevä kenraali, että hänestä oli jatkossa enemmän hyötyä Weimarille.
Weimar oli tuhonnut koko keisarillisten armeijan ja vallannut Baselin yläpuolisen Reinin keskitalven sotaretkellä. Rheinfeldenin valtaamisen ja Werthin vangitsemisen kunniaksi Pariisissa järjestettiin kiitosmessu.
Teknologiajohtaja
Teknologiajohtaja, joskus myös teknologiavastaava (CTO, ) on yrityksen tutkimuksesta ja tuotekehityksestä vastaava johtoryhmän jäsen, toisin sanoen hän on vastuussa organisaation tarjoamien tuotteiden tai palvelujen ja niiden perustana olevan tekniikan kehittämisestä.
William Denny and Brothers
William Denny and Brothers ja usein lyhennettynä Denny oli skotlantilainen laivanrakennusyritys. Yritys oli toiminnassa vuodesta 1840 aina vuoden 1963 konkurssiin saakka.
Peter Denny perusti 1840 yrityksen Dumbartonissa Clyden-joen varrella. Dennyn telakka sijaitsi lähellä Clyde ja Leven-jokien risteystä ja varsinainen telakka olikin Leven-joen varrella. Perustaja loi perustan yhtiön roolille laivanvarustajana British & Burmese Steam Ship Navigation Companyssä, Irrawaddy Flotilla Companyssä ja La Platense Flotillassa.
Yhtiö valmisti monen tyyppisiä aluksia, mutta oli erityisen tunnettu valmistamistaan Kanaalin liikenteeseen suunnitelluista höyrylaivoista ja lautoista. Yhtiö oli uranuurtaja suunniteltaessa alusten vakaimia yhdessä Edinburghilaisen Brown Brothers and Companyn kanssa. Yhtiö myös kokeili kantosiipialusta ja testasi helikopterinkaltaista lentokonetta.
Yhtiön dumbertonilainen tytäryhtiö Denny & Company valmisti aluksiin erilaisia höyry- ja dieselmoottoreita.
Denny oli eräs ensimmäisistä laivanrakentajista, joka otti käyttöön uittoaltaan alusten testaamiseksi.
Yhtiö ajautui konkurssiin 1964 ja sen toiminta lakkasi.
Unkarin Grand Prix
Unkarin Grand Prix on Unkarissa järjestettävä Formula 1 -sarjan osakilpailu. Kilpailu järjestetään Hungaroringin radalla, joka sijaitsee noin 20 kilometrin matkan päässä maan pääkaupungista Budapestistä.
Unkarin Grand Prix’ta on ajettu vuodesta 1986 alkaen, vielä silloin Unkari sijaitsi rautaesiripun takana. Kilpailu on perinteisesti ollut erityisen suosittu suomalaisten kisaturistien keskuudessa ja sitä kutsutaankin usein epävirallisesti ”suomalaisten kotikisaksi”, jollaiseksi se muodostui 1990-luvun loppupuolella Mika Häkkisen menestyksen myötä. Unkariin matkustetaan Suomesta kaikista F1-kilpailuista selvästi eniten.
Häkkinen voitti kilpailun urallaan kahdesti (1999 ja 2000). Muista suomalaisista Kimi Räikkönen selviytyi voittajaksi 2005 ja myös Heikki Kovalainen otti uransa ainoan GP-voittonsa Unkarissa vuonna 2008. Kaikki suomalaisten voitot Unkarin GP:ssä on ajettu McLarenin autolla.
McLaren-talli on saavuttanut kilpailussa eniten voittoja ja paalupaikkoja. Mercedes on menestynein moottorivalmistaja voittojen määrällä mitattuna.
1997
Kauden 1997 Unkarin Grand Prix oli kyseisen kauden yksi erikoisimmista. Hallinnut maailmanmestari Damon Hill johti kilpailua lähes koko kilpailun ajan melko huonolla Arrows -autollaan. Eräs syy hyvään menestykseen oli, että Hillillä oli käytössään Bridgestonen renkaat, jotka sattuivat toimimaan radalla Goodyearin renkaita paremmin. Hill johti kilpailua ylivoimaisesti, mutta muutama kierros ennen maalia hänen autoonsa tuli ongelmia. Tämän takia hänen kierrosaikansa putosivat reilusti. Viimeisellä kierroksella Williamsin Jacques Villeneuve ohitti Hillin nurmikon kautta ja ajoi voittoon. Hill sijoittui kuitenkin toiseksi noin yhdeksän sekuntia Villeneuven jälkeen.
2000
Kauden 2000 Unkarin Grand Prix oli toista vuotta peräkkäin Mika Häkkisen juhlaa. Häkkisen kahden maailmanmestaruuden myötä lajin suosio oli Suomessa korkeimmillaan ja Unkariin oli saapunut ennätyksellinen määrä suomalaisia kisaturisteja. MTV3:n formulaselostaja Matti Kyllösen mukaan paikanpäällä oli jopa 20 000 suomalaista.
Itse kilpailussa Häkkinen onnistui hyvällä lähdöllään kolmannesta ruudusta ohittamaan toisesta ruudusta lähteneen David Coulthardin ja paalupaikalta lähteneen Michael Schumacherin. Häkkinen voitti kilpailun hieman alle kahdeksan sekuntia ennen Schumacheria. Häkkisen tallikaveri Coulthard oli kolmas. Hän hävisi Schumacherille vain puolisen sekuntia.
2006
Kauden 2006 Unkarin Grand Prix sai mielenkiintoisen käänteen jo vapaissa harjoituksissa, kun Fernando Alonso hermostui Robert Doornbosille. Doornbos ei Alonson mielestä ollut antanut hänelle tarpeeksi hyvin tilaa, vaikka hän oli ajamassa nopeaa aikakierrosta, toisin kuin Doornbos. Alonso kosti tilanteen näyttämällä tälle ”kansainvälisiä käsimerkkejä” ja muutti ajolinjaansa tahallaan niin, että Doornbosin oli pakko väistää häntä. Alonso sai kuitenkin tilanteesta aikarangaistuksen aika-ajoihin; hänen aikoihinsa lisättäisiin kaksi ylimääräistä sekuntia. Alonson pahin kilpailija maailmanmestaruuden kannalta oli Michael Schumacher, mutta myös hän sai samanlaisen rangaistuksen kuin Alonso. Hän oli ohittanut punaisen lipun aikana kaksi autoa.
Kilpailu oli sateinen, mikä sekoitti kilpailua. Alonso keskeytti yhtäkkiä, juuri kun hän oli tullut varikolta. Schumacher näytti ajavan kohti voittoa, mutta hänkin keskeytti. Hän tosin sijoittui tuloksissa sijalle yhdeksän ja koska Jacques Villeneuven korvannut Robert Kubica hylättiin, Schumacher nousi pisteille kahdeksanneksi. Kilpailun voitti ensimmäistä kertaa Formula 1 -urallaan Jenson Button.
Erich Leie
Erich Leie (10. syyskuuta 1916 Kiel – 7. maaliskuuta 1945 Drogomyśl, Puola) oli saksalainen lentäjä-ässä toisessa maailmansodassa. Hänet palkittiin ansioistaan rautaristin ritariristin tammenlehvillä. Hänet ylennettiin kuolemansa jälkeen everstiluutnantiksi.
Leie liittyi Luftwaffeen vuonna 1940. Hän saavutti ensimmäisen ilmavoittonsa saman vuoden toukokuussa, kun hän ampui alas yhden Bristol Blenheimin. Vuonna 1940 hän saavutti 11 ilmavoittoa. Vuonna 1941 hän ansaitsi ritariristin. 23. kesäkuuta hän ampui alas kuusi Supermarine Spitfireä. Vuoden loppuun mennessä hänellä oli 32 ilmavoittoa. Vuonna 1942 hänet ylennettiin Gruppenkommandeuriksi I./JG 51:een ja hän osallistui Dieppen ilmataisteluihin. Dieppessä hänen koneensa ammuttiin alas ja hän haavoittui. Tammikuussa 1943 hänet siirrettiin itärintamalle. Hän osallistui lentueenjohtajana operaatio Zitadeliin ja Kurskin taisteluun.
Marraskuussa 1943 Leie saavutti sadannen ilmavoittonsa. 6. heinäkuuta hänet ammuttiin alas, mutta hän onnistui hyppäämään laskuvarjollaan omiensa linjoille. Lokakuussa 1944 Leien ilmavoittojen määrä oli 118. Hänestä tuli Geschwaderkommodore JG 77:een joulukuussa 1944. 7. maaliskuuta 1945 Leie sai surmansa törmättyään venäläiseen Jak-9-hävittäjään.