cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
C. V. A. Strandberg
Seuraava runokokoelma oli Vilda rosor, 1848, jonka jälkeen seurasi muita. Strandbergin runous kehittyi myöhemmin kypsemmäksi. Kiihko, hillittömyys väistyivät ja tilalle tuli hallitumpaa. Hänen runoilijanolemuksensa on nyt sukua Runebergin realismille. Hänen myöhemmistä runoistaan ovat merkittäviä sellaiset kuin "Mitt döda barn", "Fanny" ja "De små nattvardsbarnen". Kääntäjänä hänen ansiotaan on lordi Byronin kertovien runojen saattaminen ruotsin kielelle.
Teokset
(Artikkelin ruotsinkielinen alkuteksti on osittain peräisin Karl Warburgin teoksesta Svensk litteraturhistoria i sammandrag (1904).)
Euroopankeltis
thumb|vasen|200px|Euroopankeltiksen kuvaus. Euroopankeltis (Celtis australis) on hamppukasvien (aiemmin jalavakasvien) heimoon sijoitettu puu, joka kasvaa luontaisena Etelä-Euroopassa, Pohjois-Afrikassa ja Lounais-Aasiassa. Sitä tavataan pääasiassa Välimeren tuntumassa Portugalista ja Marokosta itään. Istutettuna puuta tavataan myös Keski- ja Länsi-Euroopassa.
Ulkonäkö ja koko
Euroopankeltiksen hedelmät ovat rypäleenkaltaisia ja kypsinä väriltään ruskeanmustia. Ne ovat syömäkelpoisia ihmiselle, mutta hyvin vähän käytettyjä. Siemenistä on silti mainintoja jo muinaisissa egyptiläisten ruokaohjeissa.
thumb|Euroopankeltiksen rungon poikkileikkaus
Trubtševsk
Trubtševsk on yksi Venäjän vanhimmista kaupungeista. Sen perustamisajankohtana pidetään vuotta 975. Vuonna 1164 se mainitaan Tšernigovin ruhtinaskuntaan kuuluneena Trubetšin kaupunkina. Trubetšin ruhtinas Buitur Vsevolod esiintyy Kertomuksessa Igorin sotaretkestä. 1100-luvulla kaupunki oli lääniruhtinaskunnan keskus, jonka mongolivalloittajat hävittivät vuoden 1240 tienoilla. Venäjän etelärajalla sijainnut linnoitus vaihtoi useaan kertaan omistajaa. 1300-luvun puolivälistä lähtien se kuului Liettuaan, vuodesta 1503 Moskovan Venäjään ja vuosina 1609–1644 se oli osa Puolaa. Vuonna 1778 Trubtševskista tuli Orjolin lääniin kuuluneen kihlakunnan keskus. Toisen maailmansodan aikana se oli saksalaisten miehittämä.
Kaupungin keskusta koostuu lähinnä puutarhojen ympäröimistä puutaloista. Nähtävyyksiä ovat Kolminaisuuden katedraali (1400–1700-luku), Kristuksen kirkastuksen (1600-luku), Pokrovan (1700-luku), Pyhän Eliaan ja Herran temppeliin tuomisen kirkot (molemmat 1800-luvulta) sekä vuonna 1919 perustettu kotiseutumuseo.
Carson Parks
Clarence Carson Parks (26. huhtikuuta 1936 – 22. kesäkuuta 2005) oli yhdysvaltalainen lauluntekijä, musiikkikustantaja, muusikko ja laulaja. Hänet tunnetaan Nancy & Frank Sinatran hittikappaleen Somethin' stupidin (1967) säveltäjänä ja sanoittajana sekä muusikko Van Dyke Parksin isoveljenä.
Ras Dejen
Ras Dejen on Etiopian korkein ja Afrikan kymmeneksi korkein vuori. Vuori sijaitsee Simienin kansallispuiston alueella ja on 4 550 metriä korkea.
Carson Parks
Parks aloitti aktiiviuransa 1959 ja lopetti 1969, jonka jälkeen häntä ei enää julkisuudessa nähty eikä kuultu.
Carson Parks kuoli kesäkuussa 2005 69-vuotiaana.
Nully
thumb|250px|Nullyn kirkko Nully on kunta Haute-Marnen departementissa Champagne-Ardennen hallintoalueella Ranskassa. Kunnan väkiluku vuonna 2005 oli 185.
Nully ja naapurikunta Trémilly liittyivät yhteen 1. joulukuuta 1972, mutta erosivat itsenäisiksi kunniksi 1. tammikuuta 2005. Kuntien yhteenlaskettu pinta-ala oli 29 km² (1999).
Aiheesta muualla
48.36667°N, 4.80694°W
Sumo
Sumo eli sumopaini on perinteinen japanilainen kamppailulaji. Siinä tarkoituksena on työntää vastustaja ulos kehästä tai kaataa hänet.
Muodot
Sumon ammattimaisesta muodosta käytetään nimitystä ōzumō, suuri sumo, erotuksena harrastelijoiden amazumōsta. Ōzumō nykymuodossaan on suhteellisen tuore ilmiö, vaikka itse laji on ikivanha ja sen alkuperä on peittynyt aikojen kuluessa mystisiin tarinoihin.
Ottelualue
Ottelutasanteen yläpuolella on köysien, kaapelien tai pylväiden varaan kohotettu tsuriyane-katos. Se muistuttaa perinteisesti šintotemppelin harjakattoa, mutta modernien areenojen katos voi olla pelkkä pleksilasilevykin.
Rituaalit ennen ottelua
thumb|Painijoita ja erotuomari dohyōlla. Käynnissä ensimmäisen divisioonan esittely eli dohyō-iri-seremonia, jossa keshomawasheihin pukeutuneet painijat esitellään yleisölle. Sumo-ottelun edellä ottelijoiden on suoritettava tietyt rituaalit. Näitä rituaaleja amatööri- ja ammattilaissumossa ovat:
Ottelun kulku
Sumo-ottelu kestää yleensä vain muutaman sekunnin. Ottelu alkaa alkuryntäyksellä. Ottelua edeltävien puhdistautumisrituaalien jälkeen painijat kyykistyvät vastakkain ja asettavat molemmat nyrkkinsä maahan keskiviivojen sisäpuolelle. Päätuomarin komennosta he ryntäävät kyykystä toisiaan vasten. Ensimmäisenä kyykystä ylös ehtineellä on usein etulyöntiasema.
Sumo-ottelun voi voittaa työntämällä vastustajansa ulos kehästä tai kaatamalla hänet. Kehästä ulkona olemiseen riittää pienikin kosketus ulkopuolelle, ja kaatumiseksi luetaan lattian koskettaminen millä tahansa ruumiinosalla jalkapohjia lukuun ottamatta. Hylkäykseen johtavia rikkomuksia ovat lyöminen, potkiminen, kuristaminen, silmien ja vatsan tökkiminen, hiusten kiskominen ja vyön alle iskeminen.
Sumossa on 80 virallista tekniikkaa, joilla ottelun voi päättää. Näistä yleisessä käytössä on noin kymmenen. Yleisiä tekniikoita ovat esimerkiksi työntämistekniikka yori-kiri, tuuppimisliike tsuppari, väistötekniikka hataki-komi, sekä jalastanostamistekniikka ashi-tori.
Turnaukset
Nykyaikainen sumo-turnaus kestää 15 päivää, jokainen ottelija kohtaa yhden vastustajan päivässä. Vuosittain järjestetään kuusi suurta sumo-turnausta.
Klassinen kausi
Ensimmäiset maininnat sumosta ovat peräisin vanhimmasta japanilaisesta kirjallisesta teoksesta, vuonna 712 kirjoitetusta Kojiki -kronikasta, jonka sisältämän tarinan mukaan Japanin saarten omistuksen ratkaisi maailman ensimmäinen sumo-ottelu jumalien Takeminakata ja Takemikazuchi välillä Izumon rannalla nykyisen Shimanen piirikunnan alueella. Jälkimmäinen oli voittoisa ja perusti keisarillisen suvun, johon nykyinen, 126. keisari Naruhitokin yhä kuuluu.
Muinainen sumo oli nykyistäkin vahvemmin sidoksissa japanilaisille ominaiseen šintō -uskontoon, jonka sadonkorjuu- ja hedelmällisyysriitteihin sisältyivät seremonialliset sumo-ottelut jumaluuksien ja esi-isien pitämiseksi tyytyväisinä myös tulevien vuosien satojen turvaamiseksi. Tuolloisissa otteluissa ei juuri sääntöjä tunnettu vaan ne saattoivat päättyä jopa ottelijoiden kuolemaan. Kuuluisimmassa tällaisessa ottelussa izumolainen ruukuntekijä Nomi no Sukune haavoitti kuolettavasti naralaista Taima no Kehayaa noin vuonna 23 eaa.
Otteluita järjestettiin paitsi maaseudulla erilaisten uskonnollisten rituaalien yhteydessä myös keisarin hovissa esim. ulkomaisten lähetystöjen huvitukseksi tai kruunajaisten yhteydessä. 45. keisari Shōmu, jonka hallituskausi oli vuosina 724–749, otti tavakseen kerätyttää ottelijoita kuukalenterin mukaan seitsemännen kuukauden seitsemänneksi päiväksi (elokuun alkupäiviä länsimaalaisittain) keisarillisen palatsin puutarhaan ottelemaan ns. sechiezumōa tarkoituksenaan rukoilla tällä tavoin siunausta ja menestystä koko Japanin kansalle. Muutamina seuraavina vuosisatoina käytäntö vakiintui, sääntöjä laadittiin ja ottelutekniikoita kehitettiin.
Keskiaika
Kamakura-shogunaatin aikana (1185-1392) sumon luonne itsepuolustuksellisena tekniikkana korostui samurailuokan ottaessa sumon osaksi taisteluharjoituksiaan. Samoihin aikoihin jujutsu eriytyi sumosta omaksi lajikseen. Muromachi-kauden (1338-1573) alkupuolella yläluokka ei enää suosinut sumoa samalla tavoin kuin aiemmin kunnes lajin suosio palautui 1400-luvun lopulta alkaen entiselleen sisäisten levottomuuksien kiihtyessä. Maaseudulla oteltu kusazumo säilytti koko ajan suosionsa.
Lyhyen Azuchi-Momoyama -kauden (1568-1600) aikana aloittivat toimintansa ensimmäisten puoliammattimaisten ottelijoiden ryhmät, jotka kiersivät maata otellen näytösturnajaisia yleisölle. Tämä perinne elää yhä jungyō -kiertueiden muodossa. Helmikuussa 1578 daimyō Oda Nobunaga kutsutti linnassaan järjestettävään turnaukseen yli 1500 ottelijaa, jolloin ensimmäistä kertaa jouduttiin väenpaljouden vuoksi määrittelemään ottelualue, dohyō, kullekin otteluparille. 1700-luvun alussa vakiintui käytäntö rajata dohyō puoliksi maan sisään kaivetuilla riisilyhteillä.
Edo-kausi
thumb|200px|Kenties kaikkien aikojen legendaarisin rikishi, mestari [[Ammattisumon arvoluokat|(ōzeki) Raiden Tame'emon.]]
Levottomuuksien päätyttyä Tokugawa-shogunaatin perustamiseen vuonna 1603 alkoi sumo kehittyä kohti nykyistä ōzumōa. Daimyōt palkkasivat kaikkialta Japanista lupaavia sumōtoreja ottelemaan nimissään. Nämä saivat vaivojensa palkaksi tuntuvia palkkioita, herransa nimeä kantavan seremoniallisen vaatteen, ottelunimensä tuolloin ilmestymisensä aloittaneisiin virallisiin rankkauslistoihin, ja jotkut jopa samurain statuksen. Useat näistä tavoista ovat yhä käytössä, joskin muuntuneina nykyajan vaatimuksia vastaaviksi.
Pitkittynyt rauhankausi toi mukanaan myös kanjinzumōn, jossa otteluja seuraava yleisö osoitti kiitollisuutensa sumōtoreille lahjoituksin, joista maksettiin paitsi sumōtorien palkkiot myös temppelien, siltojen ja muiden vastaavien yleishyödyllisten hankkeiden rakennus- ja korjauskuluja. Kanjinzumō kukoisti erityisesti Osakassa ja Kiotossa, jossa perustettiin ensimmäinen organisaatio ōzumōa hallinnoimaan. Pian lajin painopiste siirtyi kuitenkin tuolloiseen Edoon eli Tokioon, jossa se on sittemmin pysynyt. Näihin aikoihin perustettiin myös ensimmäiset sumotallit eli heyat (部屋) ottelu-uransa lopettaneiden sumōtorien siirtyessä valmentamaan nuorempaa sukupolvea. Muutamat näistä heyoista ovat yhä toiminnassa, vaikka moni onkin jäänyt historian lehdille.
1700- ja 1800-lukujen vaihteessa ōzumō koki ensimmäisen kultakautensa legendaaristen sumōtorien kuten mestari Raidenin ja suurmestari Tanikazen villitessä yleisöä. Suosio tasaantui 1800-luvun kuluessa ja Japanin aukaistessa porttinsa ulkomaailmalle 1860-luvulta lähtien. Yhteiskunnallinen liikehdintä vei yleisön huomion pois huvituksista, joka luonnollisesti vaikeutti sumōtorien toimeentuloa. Takasago Uragoro -niminen sumōtori johti huonolla menestyksellä kapinaliikettä 1870-luvulla ōzumōn nykyaikaistamiseksi erityisesti sen tulonjaon osalta. Keisari Mutsuhiton henkilökohtainen saapuminen turnaukseen vuonna 1884 ja suurmestari Umegatani I:n taidokas sumo elvyttivät lajin suosiota.
1900-luvun alun kansallinen innostuneisuus mm. Venäjää vastaan käydyn voittoisan sodan ansiosta näkyi myös ōzumōn suosion kasvuna. Ensimmäistä kertaa ōzumōsta käytettiin termiä kokugi (国技), kansallislaji. Suurmestarit Hitachiyama ja Tachiyama hallitsivat tapahtumia dohyōlla. Perinteisen vyöotteisiin perustuvan yotsuzumōn (四つ相撲) rinnalle alkoi yleistyä vastustajan dohyōlta ulos työntämiseen perustuva oshizumō (押し相撲).
Noin 15000 katsojan Jōsetsukan-stadion valmistui vuonna 1909 vain tuhoutuakseen ensin tulipalossa vuonna 1917 ja uudelleen 1923 maanjäristyksessä. Toistamiseen uudelleen rakennettu stadion kärsi vaurioita Yhdysvaltojen pommituksissa maaliskuussa 1945 ja joutui nöyryyttävästi toimimaan luistelukenttänä sodan jälkeen kuin Japanin täydellistä tappiota alleviivatakseen.
Nihon Sumō Kyokain aika
Ennen maailmansodan syttymistä ōzumō oli kuitenkin ehtinyt organisatorisesti muotoutua nykyisen kaltaiseksi. Vuonna 1927 perustivat 88 tokiolaista ja 17 osakalaista valmentajaa Nihon Sumō Kyōkain (日本相撲協会), joka nykyäänkin on ōzumōa hallinnoiva järjestö. Pian perustamisensa jälkeen järjestön olemassaoloa koeteltiin kun 6. tammikuuta 1932 korkea-arvoinen sumōtori Tenryu Saburo johdatti suuren osan kahden ylimmän divisioonan sumōtoreista pois kyokain alaisuudesta vaatien sen toimintatapojen perinpohjaista uudistamista, johon NSK:n johto ei kuitenkaan ollut valmis. Vuoden 1937 loppuun mennessä aluksi jonkinlaista suosiota nauttinut kapinaliike oli kuitenkin kuihtunut pois ja kaikki siihen osallistuneet Tenryuta itseään lukuun ottamatta palanneet NSK:n alaisuuteen. Kapinan vielä kestäessä NSK:lle uskollinen Futabayama Sadaji nousi rivimiehestä tarunhohtoiseksi suurmestariksi muodostuen Japanin sotilaallisen mahdin ja maskuliinisen voiman ruumiillistumaksi.
Sodan päätyttyä NSK oli muun Japanin yhteiskunnan tavoin nollapisteessä. Vuonna 1950 NSK rakennutti suurin ponnistuksin uuden stadionin Sumida-joen toiselle puolen Kuramaen kaupunginosaan. Kolme vuotta myöhemmin Japanin yleisradioyhtiö NHK aloitti turnausten televisioinnin, joka toi ennennäkemättömän suuren yleisön ōzumōlle. Radioinnit oli aloitettu jo 1928. Vuonna 1958 turnausohjelma vakiintui nykyiseen kuuden vuosittaisen suurturnauksen järjestelmään, jossa tammi-, touko- ja syyskuun turnaukset otellaan Tokiossa ja maalis-, heinä- ja marraskuun turnaukset muissa kaupungeissa (Osaka, Nagoya ja Fukuoka).
1990-luvulle tultaessa ulkomaalaisten sumōtorien esiinmarssi oli lopullisesti totta, vaikka jo 1972 ensimmäinen ulkomaalainen, Takamiyama Daigorō, oli voittanut turnauksen. Jättiläismäinen havaijilainen Konishiki Yasokichi ylsi hyvin lähelle ylennystä suurmestariksi vuonna 1992 ja vuotta myöhemmin hänen maanmiehensä Akebono Taro onnistui siinä. Alun perin Länsi-Samoalta kotoisin oleva Musashimaru Kōyō täydensi havaijilaisten menestyksen nousullaan suurmestariksi vuonna 1999. Koko vuosikymmenen ajan otsikoita hallitsi näiden kolmen kamppailu erityisesti Hanadan suurmestariveljesten (Wakanohana III Masaru & Takanohana II Kōji) kanssa.
Japanissa
Japanin ammattisumoliitto (Nihon Sumō Kyokai) on Japanin opetus-, tiede- ja kulttuuriministeriön alainen järjestö, joka hallinnoi noin tuhannesta ihmisestä muodostuvan ammattisumoyhteisön (sumōkai, 相撲会) jokapäiväistä toimintaa.
Japanin amatöörisumoliitto perustettiin Meiji-kauden loppupuolella vuoden 1909 jälkeen. Japanin sumoliitto perustettiin 1964.
Muualla maailmassa
Sumoa on yritetty kansainvälistää viime vuosikymmeninä. Kansainvälinen sumojärjestö (ISO) perustettiin vuonna 1983, ja alettiin järjestää kansainvälisiä kilpailuja. Kansainvälinen sumoliitto (ISF) korvasi ISO:n vuonna 1992. Sumon ensimmäiset maailmanmestaruuskilpailut pidettiin 1992 Tokiossa, ja mukana oli painijoita 20 maasta. Kisojen seurauksena maailmalla alettiin perustaa kansallisia sumoliittoja. Suomen sumoliitto perustettiin vuonna 1995. Kansainväliseen sumoliittoon kuuluu nykyisin lähes 90 maata.
Japanin ulkopuolella sumoa harjoitetaan osin eri tavalla kuin Japanissa, ja ulkomaalaisilla on ollut pieni vaikutus lajin sääntöihin ja käytäntöihin. Esimerkiksi pelkkä perinteinen japanilainen lannevaate ei ole useinkaan suosittu otteluasu muualla, joten painijoilla on usein trikoot tai housut sen alla. Ulkomaalaiset painijat tuovat joskus muista kamppailulajeista tuttuja tekniikoita sumoon. Lajiin ovat tulleet myös painokategoriat.
Eero O. Erkko
Eero Olavi Erkko (12. huhtikuuta 1899 Helsinki – 15. helmikuuta 1969 Mallorca, Espanja) oli suomalainen kemian alan diplomi-insinööri, tutkija ja kemiallisen teollisuuden kehittäjä.
Erkon vanhemmat olivat päätoimittaja, kustantaja Eero Erkko ja Maissi Erkko. Hän pääsi ylioppilaaksi Helsingin suomalaisesta yhteiskoulusta 1918 ja valmistui diplomi-insinööriksi 1922 Teknillisen korkeakoulun kemian osastolta.
Erkko esitti 1920-luvulla bensiinin valmistusmenetelmän kehittämistä kotimaisista raaka-aineista palattuaan Yhdysvalloista jossa hän oli työskennellyt uudenaikaisessa hydrauslaitoksessa. Teknillisen korkeakoulun kemian laboratoriossa tehtiin 1927−1928 kokeita ja vuonna 1928 myönnettiin patentti valmistusmenetelmälle jolla turpeesta saatiin nestemäistä polttoainetta.
Eero Olavi Erkko on haudattu Hietaniemen hautausmaalle.
Vantage
Vantage on suomalaisen rock- ja metalliyhtyeen Fall of the Leafen viides studioalbumi. Se on julkaistu vuonna 2005 levymerkillä Firebox Records.
Kappaleet
Kaikki kappaleet säveltänyt Jussi Hänninen sekä sanoittanut Tuomas Tuominen, ellei toisin mainittu.
Jelena Porsanger
thumb|Jelena Porsanger tammikuussa 2019. Jelena Porsanger (o.s. Sergejeva; s. 1967 Kuolan piirin Loparskaja, Neuvostoliitto) on Venäjältä kotoisin oleva saamelainen kansatieteilijä. Hän on etnisesti puoliksi kolttasaamelainen ja puoliksi venäläinen. Hän eli lapsuutensa Loparskajassa ja kävi koulua 25 kilometrin päässä kotoaan. Hänen isänsä puhui koltansaamea. Jelena Sergejevan kiinnostui nuoruusvuosina saamelaiskulttuurista. Kun Neuvostoliitossa julkaistiin samoihin aikoihin saame-venäjä-sanakirja, hän opetteli puhumaan saamea. Lisäksi kolttasaamelaisen isoäitinsä avulla hän opetteli suomen kieltä.
Porsanger opiskeli 1990-luvulla Helsingin yliopistossa suomen ja pohjoissaamen kieliä ja uskontotiedettä. Viimeksi mainittua alaa hän opiskeli Helsingissä filosofian lisensiaatiksi saakka. Vuonna 1998 hänet kutsuttiin Tromssan yliopistoon, jossa hän väitteli vuonna 2006 itäsaamelaisesta muinaisuskosta 1500-1900-luvuilla. Hän oli ensimmäinen, joka Norjassa puolusti väitöskirjaansa saamen kielellä. Väitöskirja oli otsikoitu "Bassejoga čáhci": Gáldut nuortasámiid eamioskkoldaga birra álgoálbmotmetodologiijaid olis.
Porsanger meni Norjassa naimisiin. Hän työskenteli Koutokeinossa sijaitsevan Saamelaisen korkeakoulun (Sámi allaskuvla) järjestyksessä kuudentena rehtorina (2011–2015). Hän on osaltaan ollut tuomassa esille, että kolttia asuu yhä myös Pohjois-Norjassa. Koltansaamen kieli oli miltei kadonnut seudulta, eikä sillä ole virallisen vähemmistökielen asemaa Norjassa.
Sittemmin Porsanger on toiminut muun muassa RiddoDuottarMuseat-museokokonaisuuteen kuuluvan saamelaismuseon johtajana Kaarasjoella.
Madre de Diosin alue
thumb|Alue Perun kartalla Madre de Diosin alue on yksi Perun hallinnollisista alueista. Se sijaitsee maan kaakkoisosassa, Bolivian vastaisella rajalla.
Alueen pääkaupunki on Puerto Maldonado. Sen pinta-ala on 85 183 neliökilometriä. Vuonna 2007 asukasluku oli 109 555.
U-96 (1940)
pienoiskuva|U-96 pienoismalli vitriinissä U-96 oli Saksan laivaston tyypin VIIC sukellusvene toisessa maailmansodassa, jossa se teki kaikkiaan 11 partiomatkaa upottaen 27 ja vaurioittaen 4 alusta sekä tuhoten yhden aluksen. Alus upposi Yhdysvaltain lentokoneiden pommittaessa Wilhelmshavenia 30. maaliskuuta 1945.
Valmistus
Alus tilattiin 30. toukokuuta 1938 Friedrich Krupp Germaniawerft AG:lta Kielistä, missä köli laskettiin 16. syyskuuta 1939. Se laskettiin vesille 1. elokuuta 1940 ja otettiin palvelukseen vielä samana vuonna 14. syyskuuta ensimmäisenä komentajanaan Heinrich Lehmann-Willenbrock.
Lothar-Günther Buchheim
Kirjailija Lothar-Günther Buchheim osallistui aluksella yhteen partiomatkaan, josta hän kirjoitti pääosin fiktiivisen romaanin Das Boot, novellin Die Eichenlaufahrt sekä koosti kuvakronikat U-Bootkrieg, U-Bootfahrer ja Zu Tode Gesiegt. Romaanista on tehty samanniminen elokuva.
Iso Valliriutta
Iso Valliriutta on Korallimeressä Queenslandin rannikolla Koillis-Australiassa sijaitseva maailman suurin koralliriutta. Se muodostuu noin 3 000 erillisestä koralliriutasta.
Iso Valliriutta otettiin vuonna 1981 Unescon maailmanperintöluetteloon. Se on myös äänestetty yhdeksi maailman seitsemästä luonnonihmeestä.
Koko
thumb|Veneitä Ison Valliriutan äärellä [[Whitsunday Islandsin kohdalla.]] thumb|Mooren riuttaa vedenpinnan alta. Iso Valliriutta on maailman suurin elävä rakenne. Se muodostuu noin 3 000 koralliriutasta ja 300 korallisaaresta. Sen voi havaita avaruudesta asti.
Pituudeltaan riutta on noin 2 300 kilometriä. Pinta-alaltaan koko maailmanperintöalue on 348 000 neliökilometriä. Tästä 344 400 neliökilometriä kuuluu Ison Valliriutan meripuistoon; muu osa maailmanperintöalueesta koostuu noin 980 saaresta, sisävesistä ja muista merellisistä alueista. Koko alueen pinta-alasta seitsemän prosenttia on koralliriuttoja. Loput neliökilometrit koostuvat korallisaarista ja muun muassa merilevän, mangroven ja hiekan peittämistä alueista.
Korallin peittävyyden vaihtelu
Ison Valliriutan korallipeittoa, eli elävän kivikorallin osuutta riutan pinnasta, on tarkkailtu vuodesta 1985 alkaen. Vuonna 2022 valliriutan pohjois- ja keskiosat saavuttivat mittaushistorian suurimman korallipeiton. Pohjoisosassa korallipeitto kasvoi 36 prosenttiin, kun se viisi vuotta aiemmin oli pudonnut jopa 13 prosenttiin. Keskiosan korallipeitto kasvoi samana aikana 12 prosentista 33 prosenttiin. Valliriutan eteläosissa korallipeitto sen sijaan laski 38 prosentista 34 prosenttiin piikkikruunumeritähden vuoksi.
2010-luvulla Ison Valliriutan korallit vähenivät, minkä uskotaan johtuneen ilmastonmuutoksesta sekä vesien happamoitumisesta ja lämpenemisestä. National Geographicin elokuussa 2018 julkaiseman artikkelin mukaan koralleista oli tuolloin kuollut jopa puolet.
Korallien vähenemisen vuoksi tutkijat ovat säilöneet korallien sukusoluja tavoitteenaan elvyttää luonnonvaraisia populaatioita.
Ekosysteemi
thumb|upright|[[Acropora- ja Porites-kivikoralleja ja sininen meritähti.]]
Isolla Valliriutalla elää yli 600 kivikorallia ja pehmytkorallia, 1 625 kalalajia, 133 hai- ja rauskulajia, 30 valas- ja delfiinilajia, 215 lintulajia, 14 merikäärmelajia ja kuusi maailman seitsemästä merikilpikonnalajista. Kaikkiaan alueella esiintyy 25 prosenttia kaikista maailman merieläimistä. Ison Valliriutan Säätiön mukaan riutan kahdeksan ainutlaatuisinta ja merkittävintä eläintä ja eläinryhmää ovat Tridacna gigas -jättiläissimpukka, suuret rauskut kuten paholaisrausku, kyhmyhuulikala, hait, koralliahventen alaheimo Amphiprioninae, kilpikonnat, hiilimeriahven ja valaat.
Historia
Ensimmäinen eurooppalainen tutkimusmatkailija, joka näki Ison Valliriutan oli James Cook, joka löysi sen 11. kesäkuuta 1770.
Ison Valliriutan meripuisto perustettiin vuonna 1975. Sen tehtävänä on suojella ja säilyttää Ison Valliriutan aluetta.
Uhat
Ison Valliriutan vakavimpia uhkia on ilmaston lämpeneminen ja siitä seuraava vesien lämpeneminen ja merenpinnan nousu. Veden lämpenemisen seurauksena Ison Valliriutan korallit ovat kokeneet tihenevällä tahdilla suuria haalistumisepidemioita. Muita uhkia ovat maalta mereen valuva, sedimenttiä, saasteita ja lannotteita sisältävä maa-aines, piikkikruunu-meritähti sekä rannikon rakentaminen.
Turismi
Iso Valliriutta on suosittu turistikohde. Vuosittain meripuistossa käy noin kaksi miljoonaa turistia, joista 86 prosenttia joko Cairnsin, Port Douglasin tai Whitsundaysin vesillä. Turistit voivat muun muassa kalastaa, sukellella ja seurata merikilpikonnien ja muiden eläinten elämää.
Retkihinnan lisäksi turisteilta peritään riuttavero, jota käytetään riutan suojelemiseen.
Aiheesta muualla
-19.37556°N, 148.69556°W
Minortetra
Minortetra (Hyphessobrycon minor) on tetrojen (Characidae) heimoon kuuluva trooppisissa vesissä elävä kalalaji, jota pidetään monesti akvaariossa. Minortetraa tavataan ainoastaan Essequibo-joessa Guyanassa. Minortetra on kooltaan hyvin pieni ja sen maksimipituus on vain 3,1 senttimetriä. Minortetra on kaikkiruokainen. Uroskalojen selkäevä on terävämpi kuin naarailla, jotka ovat ruumiinmuodoltaan uroksia hieman pyöreämpiä.
Polykystinen munuaistauti
thumb|Polykystiset munuaiset. Polykystinen munuaistauti on perinnöllinen munuaissairaus.
Autosomaalinen dominantti muoto
Autosomaalinen dominantti muoto (ADPKD) on maailman yleisin periytyvä munuaistauti; yksi vastasyntynyt 400–1 000:ta kohden kärsii siitä. Sairastuneiden munuaisissa esiintyy rakkuloita, kystia, joiden ilmaantumisikä vaihtelee. Sairaus voi jo varhain aiheuttaa verenpaineen kohoamisen. Sairauteen voi myöhemmin liittyä vatsa- tai kylkikipuja, hematuriaa ja pyuriaa. Siihen liittyy iän karttuessa kasvava virtsatietulehdusten ja kystien tulehtumisen vaara. Munuaissyöpävaaraa se ei kasvata, mutta munuaissyöpään sairastuneilla ADPKD-potilailla syöpä esiintyy muita todennäköisemmin kummassakin munuaisessa.
Kystia voi esiintyä myös maksan, haiman ja munasarjojen alueilla. Tautia sairastavilla aikuisilla voi esiintyä sydänläppien poikkeavuuksia ja aivoverisuonten laajentumia. Sairaus voi johtaa vakavaan munuaisten vajaatoimintaan. Se voidaan kuitenkin parantaa munuaisensiirrolla; tauti ei iske uuteen munuaiseen.
Autosomaalinen resessiivinen muoto
Autosomissa resessiivisesti periytyvä muoto on harvinaisempi. Sen saa yksi 10 000–40 000 vastasyntyneestä. Tyypillisesti sairaus ilmenee jo heti syntymän jälkeen tai varhaislapsuudessa. Siihen liittyy myös maksasairaus ja tavallisesti verenpaineongelmia. Osa potilaista tarvitsee jopa maksansiirron. Vastasyntyneillä potilailla voi ilmetä vakavia hengitysvaikeuksia. Sairauteen liittyy usein huomattavaa kuolleisuutta ensimmäisen elinkuukauden aikana; jos lapsi ei menehdy vastasyntyneenä, on hänellä kuitenkin hyvät selviytymismahdollisuudet. Munuaisensiirron jälkeen tämäkään sairaus ei iske uuteen munuaiseen.
Lähteet
Polycystic kidney disease Polykystose rénale Malattia policistica renale 多発性嚢胞腎 多囊性腎病變
Nebelwerfer
Nebelwerfer on saksalainen raketinheitin, joka kehitettiin 1930-luvulla ja jota käytettiin toisessa maailmansodassa erityisesti jalkaväkeä vastaan.
Ensimmäisessä versiossa Nebelwerfer 41:ssä oli kuusi putkea, joista jokainen ampui 150 mm:n Wurfgranate 41 -raketteja enintään 6 800 metrin päähän. Myöhemmässä versiossa, Nebelwerfer 42:ssa oli 5 kappaletta 210 mm:n putkea, ja sen kantama oli 8 000 metriä. Pienikokoinen ja heikko Nebelwerfer ei vaikuttanut panssaroituihin kohteisiin, joten sitä käytettiin pääasiassa panssaroimattomia ajoneuvoja ja jalkaväkeä vastaan. Rakettien aiheuttama melu ja taivaalle piirtämä ”tulivana” toimivat tehokkaana psykologisena aseena.
Nebelwerfer Suomessa
Suomeen hankittiin Saksasta jatkosodan lopulla vuonna 1944 viisitoista kappaletta Nebelwerfer 41:tä, mutta niitä ei ehditty saada rintamakäyttöön jatkosodassa eikä Lapin sodassakaan muun muassa vetäjien puutteen vuoksi. Nykyään näistä viidestätoista Nebelwerferistä on jäljellä enää yksi, ja se on esillä Museo Militariassa Hämeenlinnassa.
Lähteet
thumb|300px|left|28-cm-Nebelwerfer 41:n raketteja ilmassa [[Varsovassa syksyllä 1944.]]
Darko Kovačević
Darko Kovačević (serb. Дарко Ковачевић, s. 18. marraskuuta 1973 Kovin, Jugoslavia) on serbialainen uransa lopettanut jalkapalloilija. Hänen pelipaikkansa oli hyökkääjä.
Kovačević oli uransa huipulla 1990-luvun lopulla. Tuolloin hän kuului myös Jugoslavian maajoukkueen kantaviin voimiin, ja edusti maataan muun muassa vuoden 1998 MM-kisoissa.
Perinnöllisyyslääketiede
Perinnöllisyyslääketiede eli kliininen genetiikka on lääketieteen kliininen erikoisala. Perinnöllisyyslääketieteen erikoislääkäreitä kutsutaan myös perinnöllisyyslääkäreiksi. Perinnöllisyyslääketiede on myös yliopistojen oppiaine. Osa alan opettajista ja tutkijoista on perinnöllisyyslääketieteen tai lääketieteellisen genetiikan dosentteja ja professoreja.
Historia
Suomessa perinnöllisyyslääketiede on ollut oma erikoisalansa.
Perinnöllisyyslääketiede on ollut Euroopan unionin hyväksymä erikoisala eli EU-spesialiteetti vuodesta 2011 alkaen. Vuonna 2021 erikoisalan yksiköitä oli Helsingin, Turun, Tampereen, Kuopion ja Oulun yliopistollisissa sairaaloissa. Ala kehittyy nopeasti ja alan palvelujen tarve kasvaa. Vuonna 2020 yliopistosairaaloiden yksiköissä työskenteli 32 erikoislääkäriä, mutta vuoteen 2035 mennessä erikoislääkäreitä arvioidaan tarvittavan 51 (0,9:100 000 asukasta).
Tehtävät
Perinnöllisyyslääketiede edustaa terveydenhuollossa suurinta genetiikan ja genomiikan asiantuntemusta ja avustaa muita erikoisaloja ja perusterveydenhuoltoa niihin liittyvissä kysymyksissä. Alan erikoislääkäreillä on teoreettinen ja käytännön koulutus genomitiedon tulkintaan, soveltamiseen potilaiden hoidossa ja eettisiin kysymyksiin. . Yliopistosairaaloiden perinnöllisyyslääketieteen yksiköt huolehtivat, suunnittelevat ja yhteen sovittavat alueellisesti keskittämisasetuksen 4 §:n mukaan yliopistosairaalatasolle keskitetyn harvinaissairauksien ehkäisyn, diagnostiikan ja hoidon suunnittelun (yhdessä pienempien kansallisen harvinaissairauksien ohjelman mukaisten harvinaissairauksien yksiköiden kanssa), osan valtakunnallisen seulontaohjelman mukaisista jatkotutkimuksista sekä vaativiin diagnostisten erikoisalojen tutkimuksiin luettavat kliinisen genetiikan tutkimukset.
Geneettisten harvinaissairauksien ja esimerkiksi geneettisen syöpäalttiuden geneettisten syiden tunnistaminen sekä hoidon ja ennaltaehkäisyn räätälöinti niiden mukaan edustavat yksilöllistetyn lääketieteen ja genomilääketieteen sitä osaa, joka vuonna 2003 valmistuneen Human Genome Projectin jälkeen ei ole enää tutkimusasteella vaan on jo otettu laajalti käyttöön terveydenhuollossa.
Quesadilla
thumb|Quesadilla Quesadilla on juustolla ja muilla suolaisilla täytteillä täytetty puolikuun muotoon taitettu vehnä- tai maissitortilla. Alkuperältään meksikolainen ruoka on saanut nimensä espanjankielen sanasta queso (juusto).
Quesadilla valmistetaan täyttämällä tortillalettu juustolla; yleisimpiä täytteitä juuston lisäksi ovat erilaiset lihat, pavut sekä avokado ja muut vihannekset. Täytettyä tortillalettua paahdetaan tai paistetaan, kunnes juusto on sulanut. Valmis quesadilla leikataan yleensä siivuiksi ennen tarjoilua.
Nefertite – Niilin kuningatar
Nefertite – Niilin kuningatar on vuonna 1961 valmistunut italialainen elokuva, jonka on ohjannut Fernando Cerchio. Tyylilajiltaan historia-aiheista peplumia edustavan elokuvan pääosia esittävät Jeanne Crain, Edmund Purdom ja Vincent Price.
Juoni
Muinaisessa Egyptissä faarao Amenhotep naittaa kuolinvuoteellaan poikansa Amenofisin ja ylipappi Benakonin tyttären Tanitin. Kuvanveistäjä Tumosiin rakastunut Tanit hyväksyy kohtalonsa ja hänestä tulee kuningatar Nefertiti. Rakastavaiset kohtaavat, kun uusi faarao tilaa Tumosilta Nefertitin rintakuvan. Amenofis julistaa Atonin ainoaksi jumalaksi aiheuttaen papiston kapinan. Benakonin joukot hyökkäävät faaraon palatsiin, jota Nefertiti asettuu puolustamaan. Amenofis tekee itsemurhan ja Tumosin paikalle johdattama armeija kukistaa kapinan. Nefertiti nousee valtaistuimelle ja Tumos alistuu kohtaloonsa.
Tuotanto
Nefertite – Niilin kuningatar on kuvattu Supercinescope-laajakangastekniikalla Eastmancolor-väreissä Incir De Paolisin studiolla Roomassa. Se on komeissa lavasteissa tehty sujuva pukudraama, joka historiallisen aiheensa sijasta keskittyy olosuhteiden ja velvollisuudentunnon ahdistamaan rakkausjuoneensa. Jeanne Crain on vakuuttava Kleopatra-kopio, mutta elokuvan varsinainen vetonaula on Vincent Price, joka tekee kaikkensa pysyäkseen vakavana. Nefertiten kuvamateriaalia hyödynnettiin sittemmin Totò-parodiassa Totò e Cleopatra (”Totò ja Kleopatra”).
Tähtisarja – 30 suosikkia (Seitsemän seinähullua veljestä)
Tähtisarja – 30 suosikkia on Seitsemän seinähullua veljestä -yhtyeen kokoelmalevy vuodelta 2008. Levy on osa Tähtisarja – 30 suosikkia -kokoelmalevysarjaa.
Enedo
Enedo Oyj (aikaisemmin Efore Oyj) on vaativia tehoelektroniikka tuotteita kehittävä ja valmistava suomalainen yhtiö. Enedon pääkonttori on Suomessa ja sen myynti-, markkinointi- sekä tuotekehitystoiminnot sijaitsevat Suomessa ja Italiassa. Lisäksi konsernilla on myynti- ja markkinointiyksikkö Yhdysvalloissa sekä oma tuotantolaitos Tunisiassa.
Enedo tiedotti heinäkuussa 2019 luopuvansa matkapuhelinverkkojen tukiasemien teholähteiden valmistuksesta myymällä toiminnot kiinalaiselle Shenzen Kexin Communications Technologies -yhtiölle. Myyty liiketoiminta oli edustanut lähes puolta yhtiön koko liikevaihdosta, minkä lisäksi ostaja sai kaupassa omistukseensa myös Eforen brändin ja nimen. Enedon toimitusjohtajan Vesa Leinon mukaan yhtiö oli ollut liian pieni voidakseen menestyä telekommunikaatioalalla ilman yhteistyökumppania.
Kaupan seurauksena yhtiö kertoi myös vaihtavansa nimensä ja keskittyvän jäljelle jääneiden Digital Power & Light sekä Digital Power Systems -tuotelinjojen kehittämiseen. Edeltäneenä talvena 2018 Enedo oli hankkinut 4,5 miljoonan euron kaupassa teholähdevalmistaja Powernet Internationalin, mitä kautta se oli saanut jalansijaa esimerkiksi junaliikenteen teholähderatkaisujen tekijänä.
Helmikuussa 2020 yhtiö ilmoitti vaihtavansa nimensä Enedoksi.
Blake Clark
thumb|Clark vuonna 2016. Blake Clark (s. 2. helmikuuta 1946) on yhdysvaltalainen stand up -koomikko ja näyttelijä.
Kalevantulet
Kalevantulet eli elosalamat tarkoittavat näkyviä salamaniskuja, jotka tapahtuvat niin kaukana, että ne eivät kuulu. Salamanisku kuuluu enimmillään noin 15 km:n päästä, joten elosalamat ovat tätä kauempana. Toisaalta näin kaukana iskevät salamat näkyvät huomiota herättävinä vain pimeällä.
Ukkosia esiintyy Suomessa yleensä vain kesäkuukausina, ja silloin on pimeää vain elokuussa. Siksi äänettömiltä vaikuttavia salamoita nähdään enimmäkseen elokuussa, ja niitä on alettu kutsua elosalamoiksi.
Vanhan uskomuksen mukaan elosalamat tuleennuttavat viljan. Muita kansanomaisia nimityksiä ilmiölle ovat elovalkeat, elonkypsyttäjät, ohrasalamat ja kapeenvalkeat.
Ylämaa (Muolaa)
Ylämaa oli Muolaan Lehtokylän koulupiirin alueella sijainneiden Lehtokylän, Jaarilan, Kallaisten, Heimalan, Selolan, Pihkalan ja Sakkalilan kylien yhteisnimitys. Ylämaa käsitti Muolaan kaakkoisosan Valkjärven ja Kivennavan rajalta. Ylämaan naapurikyliä olivat Muolaan puolella lännessä Karhula, Hanttula ja Telkkälä, Valkjärven puolella idässä Hiiselkä ja Tarpila sekä Kivennavan puolella etelässä Pihlaistenkylä. Matkaa Muolaan kirkonkylästä Kirkkorannasta Lehtokylän koululle oli noin yhdeksän kilometriä. Nykyisin Ylämaan alueella ei ole asutusta eikä alueella ole myöskään venäläistä asutusnimeä.
Kyläkuva
Ylämaan halki johti maantie Muolaan kirkonkylästä Valkjärvelle ja suurin osa Ylämaasta sijaitsi tämän tien eteläpuolella. Ylämaan alue poikkesi muusta Muolaasta siten, ettei alueella ollut ollenkaan järviä. Alue oli myös Muolaan korkeinta aluetta, "ylämaata", jossa kylät sijaitsivat mäkien ja harjujen rinteillä tai lailla. Ylämaan länsirajalla virtasi Vuotjärvestä Kirkkojärveen laskeva Vuotjoki. Vuonna 1936 Ylämaan alueen pinta-ala oli 32,6 neliökilometriä.
Ylämaan alueen kylistä suurin oli Lehtokylä, jossa sijaitsi kansakoulu ja kauppa. Lehtokylä sijaitsi Ylämaan länsiosassa kahtapuolen Valkjärvelle vievää tietä. Lehtokylässä Valkjärven maantiestä erkani kylätiet etelään Jaarilan kautta Kivennavan Pihlaistenkylään ja itään Kallaisiin. Lehtokylän talot sijaitsivat pääasiassa maantien ja Jaarilaan johtavan kylätien varsilla. Vain Uumenomäen taloryhmä sijaitsi etäämmällä tien pohjoispuolella. Lehtokylän talojen pellot olivat hyviä multamaita, joissa viljeltiin paljon varhaisperunaa Viipuriin myytäväksi. Lehtokylän metsät olivat muita Ylämaan alueen kyliä isommat.
Lehtokylän itäpuolella kahta puolen Valkjärvelle vievää maantietä sijaitsivat Heimalan, Selolan, Pihkalan ja Sakkalilan pikkukylät, jotka käsittivät Ylämaan pohjoisosan. Kylien tilat ovat pieniä ja mäkisiä. Myös näissä kylissä viljeltiin varhaisperunaa Viipuriin myytäväksi. Lisäksi näissä pikkukylissä oli paljon omenapuita, joiden satoa myytiin myös Viipuriin. Heimalassa oli kauppa. Näiden pikkukylien eteläpuolella oli Kallaisten kylä, joka käsitti Ylämaan keskiosan. Kallaisten kylää kutsuttiin myös vanhemmalla, 1600-luvulta peräisin olevalla Toukkarin nimellä. Kallaisiin johti kylätie Lehtokylästä. Kallaisissa oli noin 15 taloa ja Taipaleen veljesten saha ja mylly. Kylän pellot olivat pieniä ja kivikkoisia. Kylässä harjoitettiin myös kotiteollisuutta, joka tuotti kärrynpyöriä.
Kallaisten ja Lehtokylän eteläpuolella oli Ylämaan eteläosan käsittänyt Jaarilan kylä. Jaarilan kautta kulki kylätie Lehtokylästä Pihlaistenkylään ja tästä tiestä erkani Jaarilassa tie Vuotjärven rantakyliin Karhulaan ja Hanttulaan. Jaarila on Ylämaan korkeinta aluetta, jonka korkeimmilta mäiltä näkee aina Muolaan länsiosaan Muolaanjärvelle saakka.
Lehtokylän koulupiiri perustettiin vuonna 1889 ja oma koulurakennus valmistui 1890. Koulupiiriin kuului aluksi myös Vuotjärven alue, joka erosi omaksi koulupiirikseen vuonna 1907. Lehtokylän koulu tuhoutui talvisodassa.
Historia
Ylämaan alueen väestö evakuoitiin läntisempään Suomeen heti talvisodan alettua vuonna 1939. Moskovan rauhassa 1940 alue luovutettiin Neuvostoliitolle, mutta Suomi valtasi alueen takaisin jatkosodan alussa 1941 ja kylien asukkaat pääsivät palaamaan raunioituneisiin kotikyliinsä. Jälleenrakennus keskeytyi vuonna 1944 Neuvostoliiton suurhyökkäyksen alettua ja kylien asukkaat evakuoitiin uudelleen. Rauhanteossa kylät jäivät taas Neuvostoliiton puolelle.
Sodan jälkeen Muolaan siirtoväki asutettiin Lounais-Hämeeseen ja Etelä-Pirkanmaalle: Lehtokylän asukkaat asutettiin Jokioisille, Kallaisten asukkaat Ypäjälle ja Heimalan sekä Sakkalilan asukkaat Forssaan. Ypäjän Saarikossa on Kallaisten kylän mukaan nimetty Kallaistentie.
Kivisillansalmi
pienoiskuva|Kivisillansalmen ylittävä maantiesilta. Kivisillansalmi on Viipurin Linnasaaren länsipuolella sijaitseva salmi, joka yhdistää Viipurinlahden sen perimmäisen pohjukkaan Suomenvedenpohjaan. Noin 1,4 kilometrin pituisessa salmessa kulkee Saimaan kanavalle johtava laivaväylä.
Kivisillan salmen ylittävät rautatie- ja maantiesillat ovat molemmat valmistuneet 1960-luvun puolivälissä Saimaan kanavan uudelleenrakentamisen yhteydessä. Maantiesillalle suoritettiin suuri peruskorjaus vuonna 2010, jolloin nimi vaihtui Kalininin sillasta Ystävyyden sillaksi. Sillan kautta on yhteys Viipurin keskustasta E18-valtatielle. Kivisillansalmen rautatiesiltaa pitkin puolestaan kulkee Riihimäki–Pietari-rata.
Viipurin taistelun yhteydessä 20. kesäkuuta 1944 suomalaiset ryhmittivät uuden puolustuslinjan Kivisillansalmen länsirannalle, kun kaupunki oli menetetty parissa tunnissa. Tämän jälkeen käytiin Tienhaaran taistelu 22.–25. kesäkuuta.
Harry Potter ja kirottu lapsi
thumb|Palace-teatteritalo [[Lontoon West Endissä.]] Harry Potter ja kirottu lapsi: Osat yksi ja kaksi on kaksiosainen, fantasiahahmo Harry Potteriin liittyvä näytelmä, joka sai ensi-iltansa Lontoon West Endin Palace Theatressa 30. heinäkuuta 2016. Näytelmän on kirjoittanut Jack Thorne, ja se pohjautuu J. K. Rowlingin, Jack Thornen ja John Tiffanyn yhdessä luomaan tarinaan. John Tiffany myös ohjaa tämän kahdeksannen Harry Potter -kertomuksen teatteriesityksen. Näytelmässä esiintyy yli 30 näyttelijää.
Näytelmä sijoittuu ajallisesti 19 vuotta Harry Potter ja kuoleman varjelukset -teoksen tapahtumien jälkeen. Tällöin Harry ja Ginny Potterilla on kolme lasta. Näytelmän päähenkilöitä ovat Taikaministeriössä työskentelevä Harry Potter ja hänen nuorin poikansa Albus Severus Potter.
Kaksiosaisen näytelmän osat on tarkoitettu katsottavaksi saman päivän aikana tai kahtena peräkkäisenä päivänä. Esitykset on tarkoitettu vähintään 10-vuotiaille katsojille. Näytelmän alkuperäiskieli on englanti.
Esityshistoria
Ensimmäisen, 16 viikon näytäntökauden (ennakkonäytökset 7. kesäkuuta – 29. heinäkuuta; varsinaiset näytökset 30. heinäkuuta – 18. syyskuuta 2016) liput tulivat myyntiin 28. lokakuuta 2015 ja ne myytiin loppuun muutamassa tunnissa. Lipunmyynti ruuhkautui tunneiksi, ja monet kertoivat palvelun jumiutuneen tai toimineen virheellisesti, kun noin 120 000 fania pyrki ostamaan lippuja verkkosivustolta. Tämän jälkeen ennakkorekisteröityneille ostajille tulivat myyntiin tammikuun 8. päivään 2017 ulottuvan näytäntökauden teatteriliput. Perjantaina 30. lokakuuta 2015 lipunmyynti avautui suurelle yleisölle. Lipunmyynti jatkui erittäin vilkkaana, joten 30. lokakuuta 2015 myyntiin pantiin myös seuraavan, huhtikuun 30. päivään 2017 saakka jatkuvan esityskauden teatteriliput. Tämän jälkeen lipunmyynti ulotettiin vielä toukokuun 27. päivän 2017 näytäntöihin asti.
Harry Potter ja kirottu lapsi pääsi myös Broadwaylle: näytelmä sai Yhdysvaltain-ensi-iltansa keväällä 2018 Lyric Theaterissa New Yorkissa.
Kirjajulkaisu
Suuren mielenkiinnon vuoksi näytelmäkäsikirjoitukseen perustuva teos julkaistiin englanninkielisenä kirjana 31. heinäkuuta 2016, ja ennakkotilausten määrä oli huomattava. Teos on käännetty muun muassa suomeksi. Jaana Kapari-Jatta kertoi, että hän sai käsikirjoituksen vasta kirjan ilmestyttyä ja aloitti suomennostyönsä 1. elokuuta 2016; työhön oli varattu poikkeuksellisen lyhyt aika, 78 päivää. Suomennos ilmestyi 8. marraskuuta 2016, kun taas esimerkiksi ruotsinnos Harry Potter och det fördömda barnet julkaistiin jo 13. lokakuuta.
Osa 1
Harry Potter, Ginny Weasley, Hermione Granger ja Ronald "Ron" Weasley saattavat lapsensa Tylypahkan pikajunaan. Junassa Albus ja Rose tapaavat Draco Malfoyn pojan Scorpiuksen. Rose lähtee pois mutta Albus jää istumaan Scorpiuksen viereen ja he ystävystyvät. Tylypahkassa Lajitteluhattu kaikkien yllätykseksi lajittelee Albuksen Luihuiseen yhdessä Scorpiuksen kanssa ja Rose lajitellaan Rohkelikkoon. Rosesta tulee mainio huispauksen pelaaja kun taas Albusta kiusoitellaan huhulla, jonka mukaan Scorpius olisi Voldemortin poika. Albus joutuu myös kestämään isänsä jatkuvaa kuuluisuutta hänen itsensä jäädessä Harryn varjoon. Tämä aiheuttaa myös Albuksen ja Harryn välien huonontumisen. Seuraavan kolmen vuoden aikana Albus eristäytyy muista ja hänen opiskelut vaikeutuvat ja Harry olettaa sen johtuvan Scorpiuksesta. Albuksen kolmantena vuonna Harry käskee Albusta katkaisemaan ystävyytensä Scorpiukseen mutta Albus kieltäytyy ja polttaa Tylyahon lupalappunsa mistä Harry loukkaantuu. Samalla Draco pyytää Harrya lopettamaan perättömät huhut, joiden mukaan Scorpius olisi Voldemortin poika, mutta Harry vastaa hänelle ettei voi tehdä sitä. Junassa Scorpius kertoo Albukselle äitinsä kuolleen sairauteen. Albus lupaa hänelle osallistuvansa tämän äidin hautajaisiin. Samalla Rose kertoo Albukselle että Hermione on valittu uudeksi taikaministeriksi.
Ennen Albuksen neljättä kouluvuotta Harry takavarikoi entiseltä kuolonsyöjältä Theodore Nottilta kokeellisen ajankääntäjän, jolla pystyy kulkemaan kauemmaksi menneisyyteen. Amos Diggory saapuu Harryn kotiin ja pyytää Harrya ajankääntäjän avulla estämään Cedricin kuoleman, mutta Harry kieltäytyy. Albus kuulee kaksikon keskustelun. Seuraavana päivänä Albuksen valmistautuessa neljänteen kouluvuoteensa Harry antaa Albukselle vanhan huovan, johon hänet oli kääritty lapsena kun hänet vietiin Dursleyille vanhempiensa kuoleman jälkeen. Harry kertoo Dudleyn löytäneen huovan Petunia-tädin tavaroiden joukosta tämän kuoltua ja Harryn uskoneen hänen suunnitelleen antavansa huovan hänelle. Albus ei kuitenkaan pidä lahjasta ja riitelee Harryn kanssa ja riidan aikana Albus sanoo toivovansa ettei olisi Harryn poika mihin Harry vastaa samalla lailla. Harryn tajutessa virheensä on jo liian myöhäistä. Samalla Albus vahingossa läikyttää lemmenjuomaa huovan päälle. Illalla Harry alkaa nähdä painajaisia Voldemortista ja hänen arpeaan alkaa taas särkeä.
Tylypahkan pikajunassa Albus kertoo Scorpiukselle suunnitelmastaan pelastaa Cedric. Kaksikko karkaa junasta ja matkustaa vanhainkotiin, jossa Amos on. Amosin veljentytär Delfi lupautuu auttamaan poikia ajankääntäjän nappaamisessa. Kolmikko naamioituu monijuomaliemen avulla Harryksi, Roniksi ja Hermioneksi ja onnistuu löytämään ajankääntäjän Hermionen työhuoneesta. Albus ja Scorpius matkustavat ajankääntäjällä ensimmäiseen koetukseen Kolmivelhoturnajaisiin ja riisuvat Cedricin aseista estääkseen tätä saamasta kultamunaa haltuunsa. Samalla ajankääntäjä alkaa täristä voimakkaasti ja Albus ja Scorpius palaavat takaisin, mutta Albus loukkaantuu. Samalla Harry saa tietää Albuksen ja Scorpiuksen karanneen ja lähtee yhdessä Dracon ja Hermionen ja McGarmiwan kanssa etsimään heitä. Kielletyssä metsässä Harry kohtaa kentauri Banen, joka sanoo havainneensa mustan pilven Albuksen yllä. He löytävät Albuksen ja Scorpiuksen metsän laidalta. Albus viedään sairaalasiipeen ja Harry keskustelee Dumbledoren muotokuvan kanssa joka neuvoo Harrya hyväksymään Albuksen sellaisena kuin on ja että Harry vaatii häneltä liikaa. Harry uskoo kuitenkin Scorpiuksen oleva uhka Albukselle.
Herättyään Albus huomaa että hän ja Scorpius ovat muuttaneet tulevaisuutta niin, että Albus onkin lajiteltu Rohkelikkoon ja Ron ja Hermione eivät koskaan menneet naimisiin ja Rosea ei koskaan syntynyt. Hermione oli luullut Viktor Krumin sabotoineen Cedricin koetusta ja oli mennyt joulutanssiaisiin Ronin kanssa, jolloin Ron ei ollut tuntenut kateutta mikä sytytti hänen rakkautensa Hermionea kohtaan. Ron oli naimisissa Padma Patilin kanssa ja hänellä oli Panju niminen poika. Hermionesta oli tullut ilkeä ja katkeroitunut Pimeyden voimilta suojautumisen opettaja. Harry vaatii Albusta väkisin katkaisemaan välit Scorpiukseen ja määrää McGarmiwan pitämään häntä silmällä Kelmien kartan avulla. Tämän seurauksena Albus ja Scorpius eivät puhu toisilleen viikkoon. Draco vierailee Harryn luona ja he alkavat erimielisyyksien seurauksena tapella keskenään kunnes Ginny tulee väliin. Draco tunnustaa olleensa kouluaikana kateellinen Harrylle siitä että tällä oli paljon ystäviä ja hän itse oli jumissa Crabben ja Goylen kanssa ja yksinäisyytensä takia siirtyneensä pimeän puolelle, jolloin Harry tajuaa että hän vaarallisesti eristää poikansa muista. Albus onnistuu lopulta tapaamaan Scorpiuksen ja he sopivat välinsä. Scorpius tunnustaa olleensa kirjeitse yhteydessä Delfiin, joka kertoi Cedricin edelleen kuolleen ja että heidän tulee matkustaa toiseen koetukseen. Näkymättömyysviitan avulla kaksikko matkaa Murjottavan Myrtin vessaan, joka neuvoo heille salaisen reitin järveen jota kautta hän itsekin kulki turnauksen aikana. Harry saapuu Tylypahkaan ja saa tietään ajankääntäjän kadonneen. Ajankääntäjän avulla Albus ja Scorpius matkustavat toiseen koetukseen ja saavat kirouksen avulla Cedricin kuplapääloitsun nostamaan hänet ylös järvestä ja kuljettamaan kauemmaksi koetuksesta aiheuttaen täydellisen nöyryytyksen. Samalla Albus laukaisi ilotulitteita jotka muodostivat ilmaan viestin "RON RAKASTAA HERMIONEA" aikeenaan saada Ron ja Hermione takaisin yhteen. Scorpiuksen palatessa takaisin ajankääntäjällä hän huomaa Albuksen kadonneen.