cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Hélène Grimaud
Ura
Grimaudin repertoaari ulottuu Bachista 1900-luvun suuriin säveltäjiin. Erityisen hyvin hän on menestynyt Brahmsin musiikin tulkitsijana.
Grimaud on työskennellyt myös kirjailijana. Häneltä on julkaistu teokset Variations sauvages (2003), Leçons particulières (2005) ja Retour à Salem (2013).
Gianni Franciolini
Gianni Franciolini (Giovanni Battista Franciolini; 1. kesäkuuta 1910 Firenze – 1. tammikuuta 1960 Rooma) oli italialainen elokuvaohjaaja ja käsikirjoittaja.
Franciolini aloitti elokuvien tekemisen nuorena. Hän matkusti 20-vuotiaana vuonna 1930 Pariisiin, jossa hän oleskeli avantgarde-piireissä ja oli Eugène Deslawin ja Georges Lacomben apulaisohjaajana. Palattuaan Italiaan hän oli avustajana Camillo Mastrocinquen ja Mario Soldatin elokuvissa. Hän debytoi ohjaajana vuonna 1939 ja teki kolme dokumenttia, yhden Firenzestä Ubaldo Magnaghin kanssa, yhden Roomasta ja kolmannen nimeltä Vérités sur l'Italie.
Franciolini ohjasi vuonna 1942 yhden menestyneimmistä teoksistaan ​​Fari nella nebbia, jossa hän osoitti kykynsä luoda aistillisuutta, tunnelmia ja synkkyyttä, johtuen ilmeisistä ranskalaisten filmien vaikutuksesta (ohjaajat Jean Renoir ja Marcel Carné erityisesti). Se on laskettava niihin elokuviin, jotka tasoittivat hänen tietään neorealismiin.
Sodan jälkeen Franciolini kuvasi muita, edelleen teatteriteksteihin perustuvia melodraamoja, kuten Vivianin Notte di tempesta (1946), tai kirjallisia, kuten Tolstoin Kreutzersonaattiin pohjautuvan filmin Amanti senza amore. Käsikirjoittaja Cesare Zavattinin kanssa Franciolini astui neorealismin tielle. Sen vaikutuksesta hän ryhtyi 1950-luvun puolivälissä tekemään episodisia elokuvia.
Elokuvan Villa Borghese (1953) kuvauksissa Franciolini osoitti Simone Emilianin mukaan hienoa herkkyyttä naismuotokuvien rakentamisessa, jotka tietyllä tavalla näyttävät ennakoivan Antonio Pietrangelin elokuvia.
Elokuvalla Racconti romani (1955) Franciolini voitti parhaan ohjaajan ja parhaan tuottajan David di Donatello -palkinnon (tuottajana Niccolò Theodoli).
Tuvalu kesäolympialaisissa 2012
Tuvalu osallistui Lontoon kesäolympialaisiin vuonna 2012 joukkueella, johon kuului kolme urheilijaa kahdesta eri lajista. Kyseessä oli maan toinen esiintyminen olympialaisissa eikä se saavuttanut mitaleita. Lipunkantajana avajaisissa toimi painonnostaja Tuau Lapua Lapua ja päättäjäisissä yleisurheilija Asenate Manoa.
Jules Supervielle
Jules Supervielle (1884 Montevideo, Uruguay – 1960 Pariisi, Ranska) oli uruguaylais-ranskalainen kirjailija.
Supervielle oli alle vuoden ikäinen kun hänen vanhempansa kuolivat. Hän paljasti ensimmäisen maailmansodan aikana kirjesensorina toimiessaan vakooja Mata Harin. Hän asui vuorotellen Etelä-Amerikassa ja Ranskassa. Vaikka hänen tuotannossaan on surrealistisia piirteitä, hän on ensisijaisesti panteisti.
Suomennettuja runoja
Markku Paasosen suomentamia Superviellen runoja on julkaistu Nuori voima -lehdessä (1998: 2).
Vegetatiivinen tila
Vegetatiivinen tila (< latinan vegetabilis, elämään kykenevä) tarkoittaa tiedottomuutta, jossa henkilö ei kykene ilmaisemaan itseään eikä käsittämään ulkoista maailmaa.
Vegetatiivinen tila eroaa aivokuolemasta siltä osin, että siinä henkilön aivorunko toimii ja hän pystyy hengittämään itsenäisesti, hänen silmänsä ovat auki, sydän toimii, ja nielemis-, imemis- ja yskimisrefleksit ovat kunnossa. Nielemisrefleksistä huolimatta vegetatiivisessa tilassa olevaa henkilöä on kuitenkin ruokittava syöttöletkun kautta. Henkilö ei siinä tilassa pysty pidättämään virtsaa tai ulostetta.
Vegetatiivisessa tilassa olevasta potilaasta saatetaan sanoa, että hän on teknisesti elossa, mutta aivokuollut. Kyseinen kuvaus on kuitenkin virheellinen. Potilaalla voi esiintyä spontaania liikehdintää, hänen silmänsä saattavat aueta ulkoisen ärsykkeen vaikutuksesta. Hän ei kuitenkaan puhu eikä reagoi käskyihin. Vegetatiivisessa tilassa oleva potilas saattaa vaikuttaa jokseenkin normaalilta; hän saattaa ajoittain virnistää, itkeä tai nauraa.
Aivokuolleesta poiketen vegetatiivisessa tilassa oleva potilas saattaa joissakin tapauksissa herätä. Lasten mahdollisuudet toipua ovat jonkin verran paremmat kuin aikuisten potilaiden. Heräämisen todennäköisyys pienenee sitä mukaa mitä kauemmin vegetatiivinen tila on kestänyt.
Riippuen vegetatiivisen tilan aiheuttajasta, vakavuudesta ja neurologisen vaurion laajuudesta sen lopputulos vaihtelee paranemisen ja kuoleman välillä.
Toipuminen tapahtuu pikkuhiljaa; potilaan tietoisuuden taso ja reagointi ympäröivään maailmaan kasvavat vähitellen. Tilasta herännyt henkilö voi kärsiä erikoishoitoa vaativista fyysisistä, henkisistä ja psykologisista vaikeuksista. Jotkut potilaat eivät koskaan yllä edes yksinkertaisimman reagoinnin tasolle, mutta useat taas palaavat täysin tajuihinsa. Yleensä tajuttomuus kestää kahdesta neljään viikkoa, mutta jotkut potilaat saattavat pysyä tilassa vuosia tai jopa vuosikymmeniä. Yleisin kuolinsyy vegetatiivisessa tilassa olleella henkilöllä on infektiotartunta kuten keuhkokuume.
Deadlock (Adastran albumi)
Deadlock on suomalaisen heavy metal -yhtyeen Adastran neljäs studioalbumi. Se julkaistiin vuonna 2015 levymerkillä Violent Journey Records.
Ängelsberg
thumb|right|250px|Ängelsbergin asema.
Ängelsberg (aiemmin Engelsberg) on kylä (pientaajama ja entinen taajama) Fagerstan kunnassa Ruotsin Västmanlandissa. Vuodesta 1990 lähtien se ei enää ole ollut taajama. Ängelsbergin pientaajamassa oli 138 asukasta vuoden 2010 lopussa.
Kylän tuntumassa sijaitsee Engelsbergin ruukki vuodelta 1681, joka on Unescon maailmanperintökohde ja osa Bergslagenin ekomuseota. Kylän edustalla on Öljysaareksi (Oljeön) kutsuttu pieni saari, jossa on maailman vanhin säilynyt öljynjalostamo. Sinne pääsee veneellä Ängelsbergin asemalta. Siellä tuotettiin lamppuöljyä, kerosiinia ja voiteluöljyä vuodesta 1875 viidenkymmenen vuoden ajan. 1900-luvun alussa Ängelsberg oli suosittu lomanviettopaikkakunta, ja tukholmalaisarkkitehti Isac Clason on piirtänyt sinne koristeellisia puuhuviloita. Niiden innoittamana myös paikalliset rakennusmestarit alkoivat lisätä taloihin torneja ja kuisteja.
Mehmed Raşid pašša
thumb|140px|Mehmed Raşid pašša Mehmed Raşid pašša (1824 – 15. kesäkuuta 1876) oli Osmanien valtakunnan ulkoministeri 1875–1876. Hän osallistui 30. toukokuuta 1876 vallankaappaukseen, joka suisti sulttaani Abdülaziz I:n valtaistuimelta ja asetti tilalle Murat V:n. Mehmed Raşid pašša lukeutui Tanzimat-uudistuksia ajaneisiin reformatisteihin ja vallankaappauksen keskushenkilöihin.
Kuolema
Vallankaappauksen yhteydessä kuolleen sulttaanin Abdülazizin lanko, armeijan upseeri Çerkes Hasan katsoi sukua koskevia kunniakäsityksiään loukatun. Hän oli myös menettänyt vallankaappauksen johdosta runsaasti henkilökohtaista valtaa ja piti erityisesti Mehmed Raşid paššaa syyllisenä sotaministeri Hussein Avni paššan ja meriministeri Kayserili Ahmed paššan ohella. 15. kesäkuuta 1876 joukko vallankaappaukseen osallistuneita virkamiehiä ja ministereitä osallistui salkuttoman ministeri Mithat paššan kotona pidettyyn kokoukseen. Myöhään illalla raskaasti aseistautunut Çerkes Hasan tunkeutui kokoukseen ja surmasi joukon virkamiehiä ja henkilökuntaa haavoittaen useita. Mehmed Raşid pašša oli yksi attentaatissa surmansa saaneista.
Västra Nylands folkhögskola
Västra Nylands folkhögskola on suomenruotsalainen kansanopisto Karjaalla Raaseporin kaupungissa. VNF on perustettu vuonna 1905, mutta nykyisellä paikallaan opisto on ollut vasta vuodesta 1978 lähtien.
Aiheesta muualla
http://www.vnf.fi/aloitussivu/
Indonesia AirAsia
Indonesia AirAsia on indonesialainen halpalentoyhtiö. Se on malesialaisen AirAsia-lentoyhtiön yhteistyökumppani Indonesiassa. AirAsia omistaa yhtiöstä 49 prosentin osuuden, koska Indonesian laki estää ulkomaalaisen enemmistöomistuksen kotimaan liikennettä harjoittavissa lentoyhtiöissä. Indonesia AirAsian laivasto koostuu yksinomaan Airbus A320 -sarjan lentokoneista.
Historia
Lentoyhtiön perusti Abdurrahman Wahid vuonna 1999, jolloin nimenä oli Awair tai Air Wagon International. Yhtiö aloitti lentoliikenteen 22. kesäkuuta 2000, käyttäen Airbus A300- ja 310-sarjan koneita. Maaliskuussa 2002 yhtiön kaikki liikenne keskeytettiin. Liikennöinti aloitettiin uudelleen joulukuussa 2004, jolloin Awair toimi AirAsian yhteistyökumppanina. Awair vaihtoi nimensä Indonesia AirAsiaksi 1. joulukuuta 2005.
Onnettomuudet
28. joulukuuta 2014 Indonesian Surabayasta Singaporeen matkalla ollut Indonesia AirAsian lento 8501 menetti yhteyden lennonvalvontaan lentäessään Jaavanmeren yläpuolella. Ennen yhteyden katkeamista lentokone oli pyytänyt lupaa poiketa suunnitellusta reitistä sääolosuhteiden vuoksi. Lennolla oli 155 matkustajaa ja 7 miehistön jäsentä.
Kornili Paleostrovilainen
Pyhittäjä Kornili Paleostrovilainen (nimi on toisissa lähteissä Kornilo Aunukselainen) syntyi Pihkovassa (Pskov) Venäjällä. Hän perusti Äänisjärvellä sijaitsevan Palin eli Paleostrovin saarella olevan Kaikkein Pyhimmän Jumalansynnyttäjän syntymälle pyhitetyn luostarin joskus 1300- ja 1400-lukujen taitteessa.
Pyhittäjä Kornili Paleostrovilainen kuoli noin vuonna 1420. Suomen ortodoksinen kirkko kunnioittaa pyhittäjä Kornili Paleostrovilaista Karjalan valistajana ja muistelee häntä vuosittain 19. päivänä toukokuuta sekä Karjalan valistajien päivän yhteydessä lokakuun viimeisen päivän ja marraskuun 6. päivän välisenä lauantaina.
Euroopan komission tutkimuksen puiteohjelmat
Euroopan komission Tutkimuksen puiteohjelma (Framework Programme, lyhenne englanniksi FP) on Euroopan unionin tärkein väline, jolla ohjataan ja rahoitetaan eurooppalaista tutkimus- ja kehitystoimintaa. Tavoitteena on Euroopan tutkimusalueen (European Research Area, ERA) kehittäminen ja maanosan kilpailukyvyn edistäminen.
Rahoitusta myönnetään kansainvälisille hankkeille, jotka toteutetaan puiteohjelman eri ohjelmien tarkemmin määrittelemillä aihealueilla. Rahoitettavat hankkeet valitaan ilmoitettuina hakuaikoina komissioon saapuneista hanke-ehdotuksista. Komission nimeämät eri alojen asiantuntijat arvioivat ehdotukset.
7. puiteohjelma
Komissio jakaa seitsemännen puiteohjelman neljään osaan, jotka on tiivistetty sanoiksi yhteistyö, ideat, ihmiset ja valmiudet. Tietoa tutkimuksen puiteohjelmasta ja neuvontaa osallistumisessa Suomen EU-T&K-sihteeristöstä: http://www.tekes.fi/eu Siitä rahoitetaan yritysten, yliopistojen ja tutkimuslaitosten kansainvälistä t&k&i-yhteistyötä, verkottumista sekä tutkijoiden koulututusta sekä liikkuvuutta.
Ala-Siikajärvi (järvi Kuopiossa)
Maantietoa
Järven pinta-ala on 1 100 hehtaaria eli 11 km². Se on 8,5 kilometriä pitkä ja 3,4 kilometriä leveä. Järvi on rikkonainen ja siitä voidaan erottaa kolme järvenosaa. Pohjoinen osa jää 200-metrisen salmen ja sen muodostaneen Kypäräisen niemen taakse. Sen pituus on kaksi ja leveys puoli kilometriä. Sata metriä järven vedenpintaa korkeammalla oleva Kypäräinen muodostaa niemen pään, mutta muu osa niemeä on korkeintaan 25 metriä korkeaa. Siellä sijaitsee Ala-Siikajärven kylä ja järven pohjoisrannalla sijaitsee Ylä-Siikajärven kylät. Keskellä järveä sijaitsee kaksi kilometriä pitkä mutta hyvin kapea Hörskynsaari. Se ja puoli kilometriä pitkä niemi jakavat yhdessä järven alaosan kahtia. Saaren pääsee kiertämään etelästä tai pohjoisessa olevan Siltasalmen kautta. Niemen kainaloon jää järven eteläiseen puoliskoon Riihilahti. Länsirannalla sijaitsevat Huosianniemi, Hoikkaniemi ja Likosaari, joka on myös niemi, ja näiden taakse jää kapeat lahdet. Likosaaren lahtea kutsutaan Likolahdeksi ja toista Huosiaislahdeksi. Kypäräisen kohdalla länsirannalla on Talviniemi.Sen taakse jää Hiekkalahti.
Järvessä on laskettu olevan 82 saarta. Niiden yhteispinta-ala on 138 hehtaaria, mikä on noin 11,1 % järven kokonaispinta-alasta. Saarista 18 on yli hehtaarin suuruisia, 50 yli aarin ja loput 14 ovat alle aarin kokoisia. Yksikään saari ei ylitä neliökilometriä. Pohjoisessa järvenosassa on Kypäräsaari, Heinäluoto ja Niittysaari. Kypäräisen salmensuuta vartioi salmensuuntaisena 700 metriä pitkä ja alle 70 metriä leveä Hoikkasaari. Hörskynsaaren länsi- ja samalla pohjoispuolelle jäävät kilometrin pituinen ja yli 300 metriä pitkä Torikansaari. Sen ympärillä ovat lisäksi Mariluoto, Häntäsaari, Pieni Kalmosaari, Suuri Kalmosaari, Orisaari, Kattilaluoto, Halkosaari, Lumperinsaari, Kortesaari, Jäkäläsaari, Honkasaari ja Myhkyri. Hörskynsaaren etelä- ja itäpuolelle jäävät Riihisaari, Kakkossaari, Iso Lehtosaari, Pieni Lehtosaari, Suurisaari, Vuohisaaret, Vilponsaari, Iso Kumpusaari, Pieni Kumpusaari, Kuivaniemensaari, Lamposaari, Tuohisaari, Niittysaari, Likosaari ja Vasikkasaari.
Järvi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Sen tilavuus on 69 miljoonaa m³ eli 0,069 km³. Järven keskisyvyys on 6,2 metriä ja suurin syvyys on 44,5 metriä. Syvin kohta sijaitsee järven pohjoisosassa olevassa laajassa yli 40 metriä syvässä syvänteessä. Pohjoisosassa on Martikkalanlahdessa lähes 30 metriä syvää. Likosaaren vieressä ja Siikamäen alla on 35 metriä syvää. Hiekkalahdesta alkaa pari kilometriä pitkä yli 20 metriä syvä syvänne, joka loppuu Huosiaislahteen. Vaikka syvänteen vieressä kulkee vedenalainen harju, on sen vieressä yli 30 metriä syvää. Järvessä on useita muitakin syvänteitä.
Järven rantaviivan pituus on 77 kilometriä, josta saarten rantaviivan yhteispituus on 33 kilometriä. Korkeiden mäkien rannat ovat metsämaata, mutta alaville alueille on raivattu peltomaata. Peltoja esiintyy Ala-Siikajärven kylässä, Kypäräisen vastarannalla, Puntinjoen suussa, Torikan-, Tuohi- ja Likosaarilla, Pisankosken kylässä ja Alarannan kylässä. Säyneisen kirkonkylä sijaitsee Pieni-Säyneisen takana. Asutus on muuten haja-asutusta ja vapaa-ajan asuntoja on lähes yhtä paljon. Niille johtaa tiet kantatieltä 75, yhdysteiltä 16471 ja 5701 sekä kahdelta kylätieltä.
Säännöstely
Ala-Siikajärveä ei säännöstellä suoraan, vaan siihen vaikuttaa osittain Vuotjärven säännöstely. Vuotjärven vedenpinnan korkeus on 96,0 metriä mpy.└ Sen vedenkorkeuden alaraja on 93,84 metriä ja yläraja 95,64 metriä. Koska Ylä-Särkijärven vedenpinnan keskikorkeus on noin 95,6 metriä, voi Vuotjärven säännöstelyllä vaikuttaa Ala-Siikajärveenkin. Säännöstelyn hoitava voimayhtiö istuttaa kuhaa ja joskus planktonsiikaa myös Ala-Siikajärveen.
Luontoarvoja
Kalastuskuntien ilmoituksen mukaan järvessä on runsaasti särkeä, madetta ja lahnaa, rapua, kohtalaisesti ahventa, haukea, kuhaa ja säynettä ja heikosti muikkua, taimenta, siikaa ja kuoretta.
Buresin rautatieasema
Buresin rautatieasema on rautatieasema Buresissa, Suffolkissa. Se on Marks Teyn ja Sudburyn välisen Gainsborough Linen varrella.
Ala-Siikajärvi (järvi Kuopiossa)
Luontoarvoja
Järveltä on liitetty alueita Natura 2000 -hankkeen Pisa-Kypäräinen-alueeseen (FI0600076). Järven rantoja ja sisämaan metsiä kuuluu alueeseen seuraavasti: Kypäräinen kalliomuodostumana ja Huosiaisniemi lehtojensa vuoksi. Muita suojeltuja yksityisiä alueita löytyy Hoikkasaaresta, Kortesaaresta ja Suursaaren kalkkikallion takia.
Buresin rautatieasema
Asemaa käytti 58 680 matkustajaa kaudella 2017–2018.
Ala-Siikajärvi (järvi Kuopiossa)
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Vuoksen vesistössä (vesistöaluetunnus 04) Nilsiän reitin valuma-alueen (04.6) Vuotjärven alueella (04.62), jonka Ala-Siikajärven alueeseen (04.622) järvi kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 95,6 metriä mpy.
Buresin rautatieasema
Historia
Rautatien Marks Teysta Sudburyyn avasi Colchester, Stour Valley, Sudbury & Halstead Railway 2. heinäkuuta 1849. Buresin asema radan varrella avattiin 20. heinäkuuta. Linjaa jatkettiin vuonna 1865 Shelfordiin, jolloin siitä tuli Stour Valley Railway.
Ala-Siikajärvi (järvi Kuopiossa)
Vesistösuhteet
Valuma-alue saa pääosan vedestänsä Luostanjoen valuma-alueelta (04.68), jonka laskujoki Luostanjoki laskee Ala-Luostaan ja jatkaa Puntinjokea myöten Ylä-Siikajärven kylän kautta järveen. Viereinen Ylä-Siikajärvi laskee Välijokea myöten järven pohjoispäähän. Se on samalla Ylä-Siikajärven valuma-alueen (04.624) laskujoki. Suuri-Säyneisen ja Pieni-Säyneisen välissä sijaitsee Säyneisten kirkonkylä, jonka läpi virtaa Ryöpäjoki. Se on Ryöpänjoen valuma-alueen (04.625) laskujoki, vaikka Pieni-Säyneisestä laskeekin Ala-Siikajärveen Välijoki. Lyhyt Pisanvirta laskee Ala-Siikajärven Vuotjärveen, josta vedet jatkavat eteenpäin Nilsiän reittiä.
Nuortin konesavotta
Nuortin konesavotta eli Samperin savotta oli 1913–1916 toteutettu varhainen suomalainen yritys koneellistaa Lapin savottoja. Ajatuksen takana oli 1893 perustetun Kemi-yhtiön metsäpäällikkö Hugo Richard Sandberg, ”Iso-Samperi”. Sandberg oli aloittanut kokeilunsa jo vuonna 1909, jolloin hän yhdessä konemestari Julius Miettisen kanssa rakensi autoa muistuttavan tukkien vetolaitteen, joka ei kuitenkaan ollut kelvollinen käytännössä. Vuonna 1912 he suunnittelivat kuorma-autoa, mutta sen ongelmiksi tulivat liian pieni maavara ja jäähdyttäjän kiehuminen.
Ala-Siikajärvi (järvi Kuopiossa)
Vesistösuhteet
Ala-Siikajärven alueella on viisi yli hehtaarin kokoista järveä tai lampea, jotka laskevat suoraan tai välillisesti Puntinjokeen. Niistä huomattavin on Kämäräinen (77 ha). Yksikään oman valuma-alueen järvi ei laske Ala-Siikajärveen suoraan.
Buresin rautatieasema
Historia
Koko Stour Valley Railwayta ehdotettiin suljettavaksi vuoden 1963 Beechingin leikkauksissa. Lopullinen sulkemispäätös tehtiin vuonna 1965, mutta liikenneministeriö kielsi radalla silloin liikennöinyttä British Railwaysia lakkauttamasta liikennettä Marks Teyn ja Sudburyn välisellä osuudella. Niinpä linja ja sen mukana Buresin asema jäi käyttöön.
Nuortin konesavotta
Kun Miettinen oli käynyt talvella 1911–1912 Yhdysvalloissa Minnesotassa tutustumassa sikäläiseen metsätöiden koneellistamiseen, tilasi Sandberg tämän matkan kokemusten perusteella kaksi kapeilla telaketjuilla kulkevaa Phoenix Centipede -höyryveturia Yhdysvalloista. Veturit painoivat 16 tonnia, niiden teho oli 100 hevosvoimaa ja suurin nopeus 8 km/h. Polttoaineena ne käyttivät kivihiiltä, jota kului 1 130 kg 10 tunnin aikana; Suomessa ne muutettiin kuitenkin heti käyttämään puuta polttoaineena.
Phoenix Centipede Log Hauler (centipede ≈ tuhatjalkainen) perustuu Alvin Orlando Lombardin 1901 patentoimaan Lombard Steam Log Hauler:iin, joka oli ensimmäinen käyttökelpoinen ja kaupallisesti menestynyt höyrykäyttöinen tukkiveturi. Alvin Lombard perusti veljensä kanssa pajan Watervilleen, Maineen, jossa valmistettiin sahateollisuudelle sahoja ja myöhemmin muun muassa dieselkäyttöisiä telaketjutraktoreita.
Phoenix Manufacturing Company valmisti näitä vetureita 1904 - 1925 yli 100 kappaletta, joidenkin tietojen mukaan 175 kpl. Veturia valmistettiin Eau Claire:ssa Wisconsinissa (ei siis Philadelphiassa, kuten Tulppion veturissa virheellisesti lukee, Philadelphia/Pensylvania lienee veturien laivaussatama). PMC maksoi Lombardille valmistuslisensistä 1000 dollaria per valmistunut veturi, kunnes Holt Manufacturing Company osti Lombardin patentin 1913.
Veturit Suomessa
Ensimmäinen veturi tuotiin laivalla Hankoon ja sieltä rautateitse Rovaniemelle tammikuussa 1913. Rovaniemellä veturi purettiin osiin ja kuljetettiin Sodankylän, Tanhuan ja Martin kautta 300 kilometrin päähän Tulppioon, missä se taas koottiin ja otettiin käyttöön 21. helmikuuta 1913. Toinen veturi tuli vuotta myöhemmin ja otettiin käyttöön 31. maaliskuuta 1914.
Vetureille ja niiden vetämille tukkireille täytyi rakentaa omat tiet polkemalla tieura miesvoimin tiiviiksi ja raivaamalla esteet pois uralta. Jotta vetureille ja teiden jäädytykseen olisi saatu riittävästi vettä, täytyi Tulppioon, Jänisojalle ja Sotataipaleeseen rakentaa vesitornit sekä kaksi kaivoa Mukkajängälle ja Valvinginkumpuun. Hevosia tarvittiin edelleen kuljettamaan puut täyspitkinä konetien varteen välilansseihin, missä ne vasta katkottiin. Veturit kuljettivat puut sitten 30-50 kilometrin matkan Kemijoen rantaan Lattunan lanssiin, jossa tukit vyörytettiin jokeen kevättulvan aikana.
Savotan loppuminen
Konesavotta jouduttiin lopettamaan vuonna 1916 maailmansodan aiheuttaman työvoimapulan takia, kun Lapissa oli tarjolla runsaasti paremmin palkattuja töitä esimerkiksi puuvillan ja aselaatikoiden (”kassien”) kuljetuksessa. Neljän talven aikana vetureilla oli ajettu Kemijoen rantaan yli 152 000 runkoa, joista tuli lähes 250 000 tukkia. Konesavottaa ei enää käynnistetty sodan päätyttyä, sillä ajettavat puumäärät olisivat riittäneet vain kahdeksi talveksi. Myös veturien käyttämät tiet olivat rappeutuneet ja vetureiden käyttöön harjaantunut henkilökunta oli hajaantunut sodan aikana eri puolille Suomea.
Talvisodan aikana konesavottaa varten tehdyt Tulppion ja Sotataipaleen rakennukset poltettiin ja veturit jäivät palaneina taivasalle ruostumaan. Toinen vetureista kuljetettiin vuonna 1960 Rovaniemelle ja siirrettiin vuonna 1970 Lapin metsämuseoon. Myös Tulppioon jääneelle veturille tehtiin katos ja se kunnostettiin muistomerkiksi.
Ristiaallokko
thumb|Ristiaallokko Ristiaallokko syntyy, kun eri suunnista tulevat aaltorintamat kohtaavat toisensa. Ristiaallokon tekee hankalaksi se, että sen suunta ja koko vaihtelee. Tällainen aallokko saattaa aiheuttaa vaaran varsinkin henkilölle, joka liikkuu vedessä uiden. Usein rannoilla, joissa ristiaallokkoa syntyy, ja jotka toimivat uimarantoina (pääasiassa ulkomailla), ristiaallokon vaarasta varoitetaan. Ristiaallokkoa synnyttävät muun muassa voimakkaat tuulen suunnan vaihtelut ja erilaiset esteet vedessä, joiden takia aalto vaihtaa suuntaa ja niin sanotusti törmää toiseen. Esimerkiksi voidaan ottaa aalto, joka kohtaa pienen saaren, aalto jakautuu ja kiertää saaren ja tällöin aallot kohtaavat toisensa saaren takana aiheuttaen ristiaallokkoa. Ristiaallokkoa synnyttää myös aallon heijastuminen jyrkästä rannasta tai muusta esteestä kuten aallonmurtajasta, jolloin kyseessä on jo muutenkin virrakas paikka. Ristiaallokon vaikutukseen joutuessaan uimarille paras tapa päästä irti virtauksesta on uida rannan suuntaisesti kunnes virta hellittää. Kovaa virtausta ja aallokkoa vastaan uiminen heikentää uimaria ja voi aiheuttaa hukkumisen.
Selkäkankaan hautaröykkiöt
pienoiskuva|Muurilatomuksessa on jätetty lyhyt osa muuria näkyviin. Selkäkankaan hautaröykkiöt sijaitsevat Satakunnassa Nakkilan Viikkalassa. Röykkiöalue on matalalla harjanteella, josta on lounaaseen Kokemäenjoelle matkaa 2,1 kilometriä. Alueella sijaitsee neljä hautaröykkiötä, joista suurin on ajoitettu lähinnä sen koon perusteella varhaispronssikaudelle. Muut röykkiöt ovat todennäköisesti myöhäisempiä, jolloin Selkäkankaan alueen muinaisjäännökset ajoittuvat noin 1500–1100 eaa. (Monteliuksen periodit II–III). Suurin röykkiöistä on niin sanottu muurilatomus, joka on yksi Suomen suurimpia hautaröykkiöitä. Se ajoittuu noin 1300 eaa.
Alue
Röykkiöalue sijaitsee pitkittäisellä matalalla moreeniharjanteella, jonka poikki kulkee paikallistie. Kolme röykkiöistä löytyy tien länsipuolelta ja yksi sen itäpuolelta. Tien mutkan vieressä sijaitsee osittain kivenotossa tuhoutunut 7 metriä pitkä ja 1,1 metriä korkea röykkiö. Se on sammaleen ja turpeen päittämä. Tästä 45 metriä länteen sijaitsee alueen suurin röykkiö, joka täyttää koko mäen huipun. Se on 40 metriä pitkä ja 6,5 metriä leveä suorakaiteen muotoinen kivilatomus. Kun vielä jatketaan 80 metriä länteen, saavutaan pyöreälle kiviröykkiölle. Se on halkaisijaltaan 6–8 metriä pitkä ja 0,4 metriä korkea. Neljäs röykkiö sijaitsee tieltä 30–40 metriä itään mutta samalla muista röykkiöistä 100 metriä kaakkoon. Siellä sijaitsee säännöllisen ja pyöreän muotoinen 0,5 metriä matala röykkiö, jonka halkaisija on 11–13 metriä. Röykkiön keskikohta on hieman kuopallaan.
Jättipuupistiäinen
Jättipuupistiäinen (Urocerus gigas, syn. Sirex gigas) on puupistiäisten heimoon kuuluva hyönteinen. Jättipuupistiäinen vahingoittaa mänty- ja kuusipuutavaraa. Suomessa lajia esiintyy koko maassa.
Ulkonäkö ja koko
Jättipuupistiäisen pituus ilman munanasetinta on 12–40 mm. Naaras on ampiaismainen, takaruumiissa leveät keltaiset poikkijuovat, kaksi keltaista niskatäplää ja lähes takaruumiin mittainen munanasetin. Koiras on pienempi kuin naaras. Koiraalla on myös kaksi keltaista niskatäplää, mutta takaruumis sillä on punertavanruskea ja tummakärkinen.
Selkäkankaan hautaröykkiöt
Selkäkankaan muurilatomus
Nykyinen käynti Selkäkankaalla ei avaa suoraan alkuperäisen muurilatomuksen kaikkia piirteitä. On maalikolle varmasti pieni arvoitus, miksi Sammallahdenmäen muurilatomukset ovat maastossa niin selväpiirteisiä ja Selkäkankaan muurilatomuksen rakenteet kivien alle piilotettu. Tutkimuksissa on kuitenkin selvinnyt joitakin asioita.
Jättipuupistiäinen
Ulkonäkö ja koko
Jättipuupistiäisen toukat ovat harmaanvalkeita ja niiden peräpäässä on lyhyt ruskea piikki.
Selkäkankaan hautaröykkiöt
Selkäkankaan muurilatomus
Kivilatomus on muodoltaan pitkänomainen ja se on rakennettu moreeniharjun kanssa itä-länsi-suuntaisesti. Latomus on noin 43 metriä pitkä ja pitkien sivujen välinen etäisyys on itäpäässä yhdeksän metriä ja länsipäässä 11 metriä. Latomuksen suurin sisärakenne on suorakaiteen muotoinen muuri, joka on 40 metriä pitkä ja sen reunat sijaitsevat noin 5–6 metrin päässä tosistaan. Nykyään näiden muurien ulkopuolella on runsaasti kiviä eikä muurin rakennetta erota maastossa helposti. Muuria on kuitenkin jätetty kaivauksissa lyhyt osuus näkyviin röykkiön pohjoissivulla. Muurien väliin on heitelty kiviä ohueksi kerrokseksi. Latomuksen päissä on kiveä metrin paksuisena kerroksena ja keskellä 1,4 metrin kerroksena. Kiveä on näkyvissä noin 500 m² alalla, josta muurien väliin jää 220 m² (= 40 × (5 + 6) ÷ 2). Täytteeksi on otettu paikallinen hiekkakivi, joka on väriltään vaalean punaista ja jota esiintyy röykkiön ympäristössä.
Jättipuupistiäinen
Ulkonäkö ja koko
pienoiskuva|left|200px|Toukka
Selkäkankaan hautaröykkiöt
Selkäkankaan muurilatomus
Muuri on kasattu pinoamalla laakakiviä ja lohkareita noin metrin korkuiseksi rakenteeksi. Muurit on rakennettu silmämääräisesti, sillä ne eivät ole aivan suorat. Muurin ulkosivut on tehty pystysuoriksi, mutta sisäpuolen sivu on jätetty epäsäännölliseksi. Keskellä latomusta löytyi suurista kivistä aseteltu tila vainajalle. Tällaista rakennetta kutsutaan nimellä paasikiviarkku, sillä niihin oli tapana asettaa vainaja makaamaan kuin arkkuun. Tällä kertaa vainaja poltettiin ja arkkuun ripoteltiin vain vainajan palaneet luut. Paasikiviarkun ulkomitat olivat 3,6 metriä pitkä ja 2,2 metriä leveä. Arkun sisäpuolella sen muoto oli suorakaiteen muotoinen, mutta ulkopuolella sen muoto oli epäsäännöllinen. Arkun länsipuolelta löytyi toinen sisärakenne. Sinne oli rakennettu kivistä halkaisijaltaan kolmemetrinen ympyrä. Arkun välimatka ympyrään oli metri.
Jättipuupistiäinen
Levinneisyys
Jättipuupistiäinen elää Euroopassa, Aasiassa ja Pohjois-Amerikassa. Se on levinnyt ihmisen mukana Kiinaan ja Chileen. Suomessa lajia esiintyy koko maassa.
Selkäkankaan hautaröykkiöt
Selkäkankaan muurilatomus
Voidaan perustellusti arvella, että arkkuun on haudattu ensimmäinen vainaja. Hänen ruumiinsa oli poltettu roviolla, tuhkat oli kerätty talteen, puhdistettu tuhkasta ja hiilestä, ja sitten murskattu. Luunmuruset, jota saatiin talteen 640 grammaa, heitettiin arkun länsiosaan. Myös arkun ulkopuolella kaakkoispuolella löytyi erillinen (20 grammaa) poltetun luun keskittymä. Se on tutkimuksien mukaan erillinen jälkihautaus. Kiviympyrän sisä- (300 grammaa) ja ulkopuolelta löytyi laajemmat luusirujen keskittymät. Ne ovat muodostuneet vähintään yhden aikuisen luusiruista.
Jättipuupistiäinen
Elintavat
Jättipuupistiäinen ja sinipuupistiäinen (Sirex juvencus) ovat kaksi Suomen yleisintä havupuutavaraa vahingoittavaa puupistiäislajia.
Selkäkankaan hautaröykkiöt
Selkäkankaan muurilatomus
Naudan jäänteet olivat kadonneet lähes kokonaan. Niistä oli jäänyt jäljelle vain hampaita tai hammaskiillettä. Hampaita löydettiin viisi: arkun sisältä, kiviympyrän sisältä, ympyrästä noin 5 metriä länteen ja kaksi muurin ulkosivuilta. Naudan jäänteiden löytyminen liittyy todennäköisesti hautausrituaaleihin, jotka polttamattomina ovat maatuneet lähes kokonaan pois. On ollut onnekasta löytää edes nämä jäänteet. Röykkiöstä löytyi toki muitakin yksittäisiä luusirujen tai hammaskiilteen jäänteitä, mutta niitä ei enää käsitellä tässä.
Jättipuupistiäinen
Elintavat
Jättipuupistiäiset parveilevat heinäkuussa ja muninta jatkuu aina syyskuulle asti. Naaras tekee pitkällä neulanohuella munanasettimellaan puun kuoren läpi reiän syvälle puuhun, jonne se laskee munansa. Jättipuupistiäisen toukat syövät puuta 2–5 vuotta kaivertaen puuhun pitkiä jopa läpi rungon ulottuvia risteileviä käytäviä. Käytävät ovat täynnä hienojakoista, lähes pölymäistä, purua.
Juri Skuratov
pienoiskuva|300px|Juri Skuratov
Juri Iljitš Skuratov (, s. 3. heinäkuuta 1952 Ulan-Udessa Burjaatti-Mongolien ASNT:ssä) on venäläinen lakimies ja poliitikko. Skuratov oli Venäjän pääsyyttäjä ja tutki tuolloisen presidentin Boris Jeltsinin ja tämän lähipiirin epäiltyä korruptiota. Hän joutui eroamaan virastaan vuonna 1997, kun valtakunnallisella televisiokanavalla näytettiin video, jossa Skuratov tai tämän näköinen mies oli sängyssä kahden naisen kanssa.
Jättipuupistiäinen
Elintavat
Jättipuupistiäisen toukan ulkoloisena elää aitoporapistiäisen (Rhyssa persuasoria) toukka. Muita jättipuupistiäisen loisia ovat ainakin lapapistiäisten (Ibaliidae) heimoon kuuluvat Ibalia drewseni ja Ibalia leucospoides sekä ahmaspistiäisten (Ichneumonidae) heimoon kuuluva Rhyssa amoena. Jättipuupistiäisen saalistajia ovat ainakin käpytikka (Dendrocopos major) ja palokärki (Dryocopus martius). Jättipuupistiäisen lisääntymistä rajoittaa nykyisin myös nopea puun kierto.
Selkäkankaan hautaröykkiöt
Kiviraunion tutkimus, ennallistus ja ajoitus
Selkäkankaan muurilatomus tutkittiin kesäisin vuosina 1978–1981 Turun Yliopiston Arkeologian laitoksen toimesta. Kaivauksten löytöaineisto oli vähäinen, koska röykkiön keskeltä löytyi vain palanutta ihmisenluuta ja naudan palamattomia hampaita. Palaneet luut tutkittiin ja ne osoitettiin kuuluneen eri ihmiselle. Koska tutkimuksissa ei löydetty esineitä, joiden avulla olisi voinut ajoittaa kiviröykkiön rakentaminen, on tähän asti tyydytty ilmoittamaan ajoitukseksi todennäköinen aikakausi varhaispronssikausi. Se sijoittuu Suomessa aikaisintaan periodille II eli 1500–1300 eaa. tai sitä myöhäisempään ajankohtaan. Kaivauksista ei löytynyt myöskään tarpeeksi orgaanista materiaalia sen aikaisia radiohiiliajoituksia varten. Uuden radiohiiliajoitukset tukevat kyseistä ajoitusta.
Kaivauksien jälkeen röykkiö palautettiin mahdollisimman alkuperäiseen muotoon kantamalla kiviä siihen tasaiseksi kerrokseksi. Vainajalle rakennetun kiviarkun kohdalla tehtiin poikkeus. Se jätettiin näkyville, jolloin röykkiössä oli sen ympäristössä tyydyttävä matalampaan rakenteeseen.
Palaneet ihmisluut ja palamattomat naudanhampaat
Vuonna 2010 palattiin taas aiheeseen ja nyt osana laajempaa pronssikauden luiden ja muiden jäännösten analysointia. Arkun sisältä löytyneet luusirut ajoitettiin 1530–1400 eaa. (Ua-36182, tulos: 3190 ± 35 BP), arkun kaakkoispuolelta 1410–1190 eaa. (Ua-43366, tulos: 3030 ± 35 BP) ja kiviympyrän sisäpuolelta 1400–1190 eaa. (Ua-36183, tulos: 3030 ± 30 BP).
Hampaan ajoittaminen tarkasti radiohiilimenetelmällä vaatii hampaan juuren löytämistä. Siksi oli sillä kertaa mahdollista ajoittaa vain yksi hammas, jotka löytyi kiviympyrän sisältä. Kiviympyrän hampaan ajoitus antoi 1430–1270 eaa. (Hela 2496, tulos: 3086 ± 30 BP), mikä tekee sen vanhimmaksi Suomen alueelta löydetyneeksi naudan jäänteeksi.
Alueen hoito
Alueen hoito on aloitettu vuonna 1994 ja siihen sisältyy vain muurilatomus ja sen läheisyydessä sijaitseva kiviröykkiö. Maantielle on pystytetty muinaisjäännöksestä kertova liikennemerkki ja tien itäreunaa on levennetty kahden auton paikoitusta varten. Vaikka maantien ojan ylittää lautasilta, ei maastossa ole kaikkien aivan helppo liikkua.
Ajo-ohjeet
Alueelle pääsee autolla kääntymällä valtatieltä 2 Nakkilan keskustaajamaan johtavalle ylikulkuliittymälle ja ajamalla taajama-alueen läpi suoraan eteenpäin 2,5 kilometriä. Matkalla ylitetään Kokemenjoki ja saavutaan T-risteykseen. Risteyksestä käännytään vasemmalle luoteeseen ja jo 500 metrin jälkeen käännytään oikealle koilliseen. Tietä ajetaan suoraan 1,1 kilometriä ja ennen metsärajaa käännytään vasemmalle ja noustaan 450 metrin jälkeen oikealle metsään. Tietä matkataan vielä 500 metriä, jonka jälkeen ollaan perillä. Hautaröykkiöt ovat molemmilla puolilla tietä. Suurin röykkiö sijaitsee tien länsipuolella. Paikka on merkitty liikennemerkillä.
Seikkailupuisto
thumb|Dinosaurus Seikkailupuiston jättiläisten maailmassa. thumb|Herra Heinämäen Lato-orkesteri esiintymässä Seikkisrockissa.
Seikkailupuisto on Turun Kupittaalla sijaitseva, vuonna 1982 perustettu Turun kaupungin nuorisoasiainkeskuksen alainen lasten ja perheiden toimintakeskus. Puistossa on sekä leikkipuistomaisia leikkivälineitä että ohjattua toimintaa ja esityksiä. Puiston pääasiallisena kohderyhmänä ovat 3–10-vuotiaat lapset. Seikkailupuisto on toiminut koko historiansa ajan lastenkulttuurin tuottajana. Vaihtuvat teatteriesitykset, osallistavat tapahtumat sekä työskentely taidepajoissa ovat toiminnan kulmakiviä.
Kesäisin puistoalueen kohteita ovat mm. Suihkusieni ja kahluuallas, puiston halki kiemurteleva puro ja liikennekaupunki sekä sittemmin puretun, lasten ideoiden pohjalta toteutetun Unelmien Leikkipaikan jättiläispatsaat. Talvikaudella sisätiloissa järjestetään ohjattua avointa toimintaa ja harrasteryhmiä, aloina teatteri, musiikki ja kädentaidot. Lapset ovat päässeet pöristelemään liikennekaupungissa polkuautoilla vuodesta 1958 lähtien.
Seikkailupuiston teatterissa on lapsille suunnattua ohjelmistoa sekä Helmiteltan että Timantti-teatterin näyttämöillä.
Kesäkuun puolivälissä Seikkailupuistossa järjestetään Lasten rockfestivaali Seikkisrock, jossa ovat vuosien varrella esiintyneet esimerkiksi Kengurumeininki, Herra Heinämäen Lato-orkesteri sekä Pommi ja Gommi.
Historiaa
Vuonna 1903 Kupittaanpuistoon hankittiin lapsia varten keinulauta ja keinuja. Lasten liikennekaupunki avattiin 1958.
Seikkailupuistohanke sai Turussa alkunsa vuonna 1972, kun yli 7 000 turkulaista, mukana monet järjestöt ja Turun yliopistollisen keskussairaalan edustajat allekirjoittivat vetoomuksen lastenpuiston rakentamisesta Kupittaalta Espooseen muuttaneen ruotsinkielisen puutarhakoulun tiloihin. Asiaa ajamaan perustettu Seikkailupuistoyhdistys, jota johti kuntapoliitikko ja psykologi Eugen Parkatti. Yhdistys esitti kaupungille rakennussuunnitelman ja talousarvion kahteen otteeseen, mutta tuloksetta. Puutarhakoulu ehti palaa, ja sen paikalle nousi kerrostalo. Ruotsalainen puistoarkkitehti Marian Andersson laati suunnitelman ilmaiseksi, mutta kaupunki ei ottanut siihen kantaa. Vuonna 1977 kaupunki laaditutti seikkailupuistosta oman suunnitelmansa, ja vuosikymmenen lopulla sen ensimmäinen vaihe rakennettiin. Kesällä 1980 puistossa päästiin aloittamaan pienimuotoinen toiminta, jota kuitenkin haittasivat viereisen makkaratehtaan savukaasut arkipäivisin.
Ympärivuotinen toiminta Kupittaan Seikkailupuistossa pääsi alkuun kesällä 1982. Luovaan toimintaan haettiin mallia muassa Britanniasta ja Ruotsista, ja se sisälsi muun muassa maalausta, muovailua, teatteriesityksiä ja musiikkia. Puistoon kuului tuolloin muun muassa puro, leikkitroolari, liukurata, hirsinen linna, polkuautorata, kiipeilytelineitä sekä tuolloin harvinainen uutuus, trampoliini.
Vuosituhannen vaihteessa Seikkailupuisto sai 1,8 miljoonaa euroa EU-tukea, jonka turvin aluetta kunnostettiin ja rakennettiin tapahtumatalo Timantti.
Karhunpesäsuunnitelma
Suunnitelman pääsuunnittelijat olivat Repolan nimismies Bobi Sivén ja Repolan toimituskunnan kansliapäällikkö ja suojeluskunnan päällikkö Paavo Höttönen. Sivén ja Höttönen kuitenkin konsultoivat useita eri heimoaktivisteja ja -sotureita suunnitelmaan luodessaan. Suunnitelmasta olivat tietoisia myös ulkoministeri Rudolf Holsti ja ulkoministeriön virkamiehet, sekä mahdollisesti muutamat muutkin heimoystävälliset poliitikot.
Suunnitelman tausta
Syksyllä 1918 suomalaisia vastaan Iso-Britannian tuella taistelleet karjalaiset kääntyivät suomalaisten puolelle. Ympärysvaltojen interventiojoukot poistuivat Itä-Karjalasta ja Muurmannin rannikolta syys–lokakuussa 1919. Vienan Karjalaan muodostui käytännössä jo kesällä 1919 valtatyhjiö valkoisten venäläisten menettäessä otteensa alueesta, kun taas eteläisempi Aunuksen Karjala oli suomalaisten karkottamisen jälkeen lähinnä venäläisten bolševikkien hallussa. Suomalaiset jäivät miehittämään vain rajan pinnassa sijainneita Repolan ja Porajärven pitäjiä, joiden asukkaat olivat päättäneet liittyä Suomeen. Itäkarjalaiset tajusivat heille koittaneen parhaimmat mahdollisuudet itsenäisyyteen. Uhtualla perustettiin heinäkuussa 1919 Vienan Karjalan väliaikainen toimikunta, joka käytti valtaa Vienan alueella seuraavan vuoden ajan. Se torjui valkoiset venäläiset Vienasta ja neuvotteli valkoisen Pohjois-Venäjän armeijan komentajan kenraali Jevgeni Millerin kanssa Vienan Karjalan tulevaisuudesta, kunnes Millerin armeija Arkangelissa romahti helmikuussa 1920. Uhtuan väliaikaisen hallituksen koollekutsumat, yleisellä äänioikeudella valitut 117 edustajan maapäivät kokoontuivat 21. maaliskuuta – 1. huhtikuuta 1920. Ne vaativat kansanäänestystä Vienan Karjalan itsenäisyydestä ja neuvostojoukkojen välitöntä poistumista alueelta. Toimikunnan nimeksi muuttui Karjalan väliaikainen toimikunta, kun siihen liittyi Aunuksen Karjalan kuntia. Itä-Karjalan kansallista itsemääräämisoikeutta vastustaneet bolševikit valtasivat Vienan Karjalan alueen touko–kesäkuun 1920 aikana ja itäkarjalaisten oma hallitus pakeni Uhtualta Suomeen juhannuksen aikoihin.
Huonosti aseistetun muutaman sadan karjalaispakolaisen johtoon nousi suomalainen jääkärikapteeni Kalle Mata. Joukko kävi syyskuuhun 1920 asti muutamia sissitaisteluita, kunnes vetäytyi kokonaan Suomen puolelle. Tämän jälkeen hän hakeutui Itä-Karjalan vapauttamissuunnitelmia ulkoministeriölle tehneen Repolan nimismiehen Bobi Sivénin seuraan. Sivén ja Mata alkoivat luoda Karhunpesäsuunnitelmaa kun syksyllä 1920 selvisi, että Repola ja Porajärvi aiottaisiin luovuttaa Tarton rauhassa takaisin Neuvosto-Venäjälle ja itäkarjalaiset jätettäisiin oman onnensa nojaan. Sivén ilmoitti ulkoministeri Rudolf Holstille, ettei Repola alistuisi pelinappulaksi vaan lähtisi vaikka epätoivoiseen taisteluun vienalaisten kanssa itsenäisyyden saavuttamiseksi. Syys–lokakuussa Repolan kunnallisvaalien tuloksen perusteella Repola erosi Suomesta ja Venäjästä ja julistautui itsenäiseksi hallituksenaan Repolan toimikunta. Porajärvi toimi perässä samoin. Repola ja Porajärvi aikoivat nousta Neuvosto-Venäjään liittämistä vastaan kapinaan, joka olisi ollut ponnahduslauta koko Itä-Karjalan vapautumiselle.
Suunnitelma
Ensimmäinen versio Karhunpesäsuunnitelman operaatiosta luotiin 14. lokakuuta 1920 samana päivänä kuin Tarton rauhansopimus allekirjoitettiin. Ideana oli hyväksikäyttää puna-armeijan heikkoutta ja Itä-Karjalan vaikeakulkuista maastoa. Suunnitelman mukaan jääkärikapteeni Kalle Matan johtamat alle 800-henkiset vienalaisjoukot ja suomalaisvapaaehtoiset muodostivat suunnitelman mukaan vapautusarmeijan rungon. Suunnitelman operaatio alkaisi 200 miehen yllätyshyökkäyksellä Muurmannin rataa kohden Repolasta Sorokkaan päin. Tämän jälkeen vienalaisjoukot hyökkäisivät Vienan Kemiä päin. Näiden hyökkäysten oli tarkoitus nostattaa Itä-Karjalassa kansannousu, joka muuttaisi ulkopoliittista tilannetta ja pakottaisi virallisen Suomen liittymään sotaan vakinaisen sotaväen turvin. Ulkoministeri Holsti ei täysin torjunut tätä rohkeaa suunnitelmaa.
Varsinainen karhunpesäsuunnitelma valmistui, kun sen tekoon liittyi Repolan toimikunnan kansliapäällikkö luutnantti Paavo Höttönen. Rahoitus oli ollut ongelma kaikissa tähän menneissä tehdyissä heimosotaretkissä ja miehet keksivät rahoitukseen ratkaisun. Repolan toimikunta hyväksyi 25. marraskuuta suunnitelman, jonka mukaan Repolasta myytäisiin tukkeja Suomeen. Viipurin Saha Oy ja Suomalainen Puuliike Oy olivat jo ilmoittaneet kiinnostuneensa ostamaan 150 000 runkoa tukkipuita "erään aivan Suomen rajaa pitkin juoksevan joen varrelta". Metsätöihin haalittaisiin repolalaisia, karjalaisia ja suomalaisia, jotka muodostaisivat sotajoukon suunnitelmalle. Tukkikauppa rahoittaisi asekustannukset, hankkisi miehet ja toisi peitetyön kansannoususuunnitelmille. Suomen aktivisteilta olisi saatu aseet ja tarvikkeet, joten 500–600 sotilasta olisi voitu aseistaa heti. Repolan toimikunta eli Repolan hallitus laski tarvittavan 1200 kivääriä, 1,2 miljoonaa patruunaa, 12 pikakivääriä ja 240 000 pikakivääripatruunaa. Repolaan vievät päätiet (Tiiksjärvi–Muujärvi–Omelia ja Porajärvi–Lentiera–Repola) murrostettaisiin täysin ja annettaisiin lumettua, jotta Repolasta muodostuisi suljettu tukikohta eli karhunpesä. Tätä karhunpesää eli Repolaa olisi voitu puolustaa helmikuusta lähtien, vaikka koko kevät 1921 ja odottaa muita kapinallisuuksia nousevan Neuvosto-Venäjällä. Sivénin apulaisen ja suunnitelmaa laatineen Jalmari Takkisen mukaan Höttösellä oli suhteita Kronstadtin kapinallisiin matruuseihin ja Repolaan saapui kirjeitä Venäjän sosiaalivallankumoukselliselta puolueelta, joka varoitti karjalaisia lähtemästä yksin taisteluun. Karhunpesäsuunnitelman piti olla viimeinen mahdollisuus, jos tilanne ei helpottuisi Itä-Karjalan suhteen.
Suunnitelman toteutus
Marraskuun 1920 lopulla suunnitelmaa toteutettiin täysillä ja se oli jo esitelty ulkoministeriölle. Vienan väliaikaista hallitusta ja sen joukkoja pyydettiin siirtymään Repolaan. Elmo Kailan johtama Jääkäritoimisto toimitti joulukuun alussa Lieksaan 500 japanilaista kivääriä ja 100 000 patruunaa. Repolan toimikunnalla oli entuudestaan jo kaksi Maxim-konekivääriä ja neljä Lewis-pikakivääriä. Joensuun rajakomendantti, reservikapteeni Ilo Schroeder saatiin ummistamaan asekuljetuksilta silmänsä. 16. joulukuuta mennessä metsää oli onnistuttu jo myymään 2 miljoonan markan arvosta, joten rahoitus oli kunnossa.
Alusta huolimatta pian kaikki alkoi mennä pieleen. Kaikista eri paikallisista maakuntahallituksista muodostettu Karjalan Keskushallitus ei näyttänyt olevan täysin toimintakykyinen. Rahoitusta oli vaikea saada ja aktivistien luottamus suunnitelmaa kohtaan lannistui Kailaa lukuun ottamatta. Hanke ei saanut Gustaf Mannerheimin tukea. Huolia aiheutti myös se, että suunnitelman tarkoitus ei välttämättä ollut sotilaallinen voitto, vaan kansainvälinen huomio ja karjalaisten historiallinen kansallinen taistelu, josta karjalaiset voisivat tulevaisuudessa ammentaa voimaa. Suunnitelma alkoi kaatua toden teolla, kun Moskovasta kyseltiin tammikuun alussa 1921 Repolan asekuljetuksista. Sivén joutui antamaan selvityksen, jonka mukaan aseita oli kuljetettu Repolaan. Sivén joutui eroamaan tehtävästään, kun tilanne uhkasi paisua suureksi ulkopoliittiseksi kriisiksi, koska rauhansopimus oli jo allekirjoitettu. Paavo Höttönen kuoli 9. tammikuuta Repolassa vahingonlaukaukseen ja karjalaisten aktivistiliike alkoi hajota. Epätoivoinen ja ahdistunut Sivén tajusi tappion tulleen ja viimeisenä ratkaisuna ampui itsensä Repolan nimismiehentalossa 12. tammikuuta 1921.
Suomalaiset ja karjalaiset aktivistit luopuivat yrityksestään rikkoa tuore rauha ja karhunpesäsuunnitelma hylättiin. Suomalaiset vetäytyivät Repolasta helmikuun puoliväliin 1921 mennessä. Historioitsija Jussi Niinistön mukaan suunnitelma olisi hyvinkin saattanut onnistua, koska operaation suunniteltu ajankohta sattui juuri Kronstadtin matruusikapinan aikoihin. Kaiken lisäksi Itä-Karjalassa oli vain vähän bolševikkijoukkoja ja Venäjällä kuohui muutenkin. Suunnitelmalla olisi saattanut olla vielä mahdollisuus Höttösen kuolemasta huolimatta, jos ei Sivén olisi ampunut itseään. Suunnitelman työryhmästä Jalmari Takkinen pysyi aktiivisen aseellisen vastarinnan kannalla ja hän loikin itäkarjalaisten kansannousun suunnitelmat karhunpesäsuunnitelman pohjalta.
Johannes Oikarinen
Johannes Oikarinen (s. 1983 Kuhmo) on suomalainen urheilutoimittaja ja -selostaja, joka työskentelee Yle Urheilussa. Hän on toiminut vuodesta 2017 lähtien Ylellä ampumahiihdon pääselostajana. Lisäksi Oikarinen selostaa yleisurheilua ja lentopalloa.
Ura
Oikarinen selosti vuoden 2014 talviolympialaisissa ampumahiihtoa radiossa. Televisiossa hän selosti vuoden 2015 suunnistuksen MM-kisat. Hän on toiminut Yle Puheen yleisurheiluselostajana EM-kisoissa 2016, kesäolympialaisissa 2016 ja MM-kisoissa 2017 yhdessä Jarmo Lehtisen ja Tuomas Rajan kanssa. Yleisurheilun lisäksi Oikarinen selosti kesäolympialaisissa 2016 lentopalloa radioon.
Kaudella 2017–2018 Oikarinen oli Ylen ampumahiihdon pääselostaja. Hän selosti kaikki maailmancupin ja olympialaisten kilpailut TV:hen.
2000-luvun alussa hän opiskeli Helsingin Evankelisen Opiston urheilujournalismin linjalla. Tämän jälkeen Oikarinen jatkoi opintojaan Torniossa ammattikorkeakoulussa, josta hän valmistui medianomiksi vuonna 2007.
Ritolampi (Suomussalmi)
Ritolampi on saareton järvi Suomussalmen kunnassa Kainuun koillisosassa. Sen pinta-ala on 25,5 hehtaaria. Etäisyys Kajaanista on 138 kilometriä pohjoiskoilliseen.
Maantiede
Ritolammen pituus etelästä pohjoiseen on 900 metriä. Järvi kapenee voimakkaasti etelää kohden. Ritolammen keskiosassa on 15 metrin syvänne, jota ympäröi noin kahden hehtaarin laajuinen vähintään 10 metriä syvä alue. Järvet pohjoiset ja koilliset osat ovat matalia. Kapea kannas ja kaakkoon suuntaava Ritoniemi erottavat Ritolampea Saarijärvestä, jonka korkeustaso on puoli metriä Ritolampea alempi. Ritolammen ympäristössä on asutusta ja peltomaata.
Ritolammen vesitilavuus on 863 000 kuutiometriä eli 863 miljoonaa litraa.
The Bridge (Ace of Basen albumi)
The Bridge on Ace of Base -yhtyeen toinen studioalbumi, joka julkaistiin vuonna 1995.
Ritolampi (Suomussalmi)
Maantiede
Ritolampi (59.523.1.020) kuuluu Saarijärven alueeseen (59.523), joka on kolmannen jakovaiheen vesistö Oulujoen vesistössä (59). Toinen jakovaihe on Hossanjoen alue (59.52) ja ensimmäinen on Kiantajärven reitin valuma-alue (59.5). Ritolampi on Saarijärven alueen kolmanneksi laajin vakavesi. Laajimmat ovat Saarijärvi ja Alanteenjärvi. Saarijärven alueeseen kuuluu 19 vähintään hehtaarin laajuista vakavettä.
The Bridge (Ace of Basen albumi)
Albumi pysyi Suomen virallisella listalla vuosien 1995–1996 välillä 25 viikkoa, joista parhaimmat sijoitukset marraskuussa 1995 viikoilla 46 ja 47 toinen sija.
Ritolampi (Suomussalmi)
Maantiede
Suomussalmen Ritolampi on toiseksi laajin Suomen kuudesta Ritolammesta. Laajin on Pudasjärven 40-hehtaarinen Ritolampi.
The Bridge (Ace of Basen albumi)
Yhdysvalloissa albumi myi kolminkertaista platinaa. Siltä irrotettiin erikseen kaksi radiopromosinkkua ”Just ´N` Image” ja ”Experience Pearls”.
Albumia myytiin Britanniassa alle 40 000 kappaletta, kun edellistä albumia Happy Nation myytiin yli 800 000 kappaletta.
This Is Rock N' Roll
This Is Rock N' Roll on hard rock -yhtye The Quireboysin paluulevy vuodelta 2001. Se on yhtyeen kolmas studioalbumi. Levyn tuotti ja miksasi CJ Eiriksson, joka on työskennellyt myös mm. Brian Setzerin, Kelly Osbournen sekä laulaja Spiken sooloyhtyeen kanssa.
Hillsborough (Grenada)
thumb|Hillsborough Hillsborough on pieni, noin 700 asukkaan kaupunki. Se on Grenadalle kuuluvan Carriacou-saaren pääkaupunki.