cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
HMS Gotland (1933)
Valmistus
Lopullisten suunnitelmien mukaan aluksen viimeinen kolmannes oli täydellisesti varattu lentotoiminnalle. Suoja oli vähäinen rajoittuen kannen 25 millimetrin ja laipioden 13 millimetrin panssarointiin. Tykkitornit, kattilahuoneet oli suojattu vastaavalla panssaroinnilla ja tulenjohtotorni 19 millimetrin panssaroinnilla. Aluksen voimanlähteenä oli kaksiakselinen De Laval -turbiinimoottori, joka tuotti 33 000 hevosvoimaa kumpaankin akseliin. Voimanlähde mahdollisti 27,5 solmun huippunopeuden. Takimmainen tykkitorni vaikeutti konehuoneiden sijoittelua, kun ammushuone erotti kattilahuoneen konehuoneesta. Tämä aiheutti akseleiden eripituisuuden toisen ollessa erittäin pitkän ja toisen vastaavasti lyhyen. Kahteen kattilahuoneeseen oli sijoitettuna neljä Penhoët-kattilaa.
Aluksen pääaseiksi valittiin Boforsin valmistamat 152 millimetrin 55 pituuskaliiperin M30 -tykit, jotka ampuivat 100 naulan kranaatteja. Tykeistä neljä sijoitettiin kaksoistorneihin ja kaksi yksputkisiin kasematteihin komentosillan kahtapuolen. Sähköhydraulisten tornien elevaatio oli 60 astetta. Kasemateissa olevien tykkien elevaatio oli ainoastaan 30 astetta, mikä rajoitti niiden kantamaa merkittävästi. Raskaan ilmatorjunnan muodostivat yksi kaksiputkinen ja kaksi yksiputkista tykkiä. Ilmatorjuntaa täydensi neljä sillan kulmiin asennettua yksiputkista 25 millimetrin tykkiä. Kaksi kolmiputkista torpedoputkisarjaa oli asennettu pääkannelle taaemman savuhormin tasalle. Alus oli varustettu miinakiskoin ja se kykeni tarvittaessa kuljettamaan jopa 100 miinaa.
Lentokoneiden laukaisemiseksi piti alun perin olla kaksi katapulttia, mutta lopulta asennettiin vain yksi Heinkel-tyyppinen paineilmakatapultti. Katapultille johti rata koneiden kuljettamiseksi. Aluksen perässä oli nosturi koneiden nostamiseksi vedestä alukseen. Muutosten seurauksena koneiden lukumäärä laski kahdestatoista kahdeksaan ja aluksella ei koskaan toiminut enempää kuin kuusi konetta kerrallaan. Lentokoneina oli aluksi Hawker Osprey -kellukekoneet, joiden Mercury-moottorit valmisti ruotsalainen NOHAB. Koneista neljä tilattiin 1932 ja niiden ensilento tehtiin syyskuussa 1934. Koneet luovutettiin laivastolle 1934-1935 ja niiden valmistusta piti jatkaa Ruotsissa lisenssillä, mutta ainoastaan kaksi valmistui.
Alus tilattiin 7. kesäkuuta 1930 Götaverkenin telakalta Göteborgista, missä köli laskettiin vielä samana vuonna. Alus laskettiin vesille 14. syyskuuta 1933 ja valmistui vuotta myöhemmin 14. joulukuuta.
Palvelus
Alus sijoitettiin palvelukseen otettaessa tiedustelulaivueen johtoalukseksi. Pääosan talvista alus oli koulutuspurjehduksilla vieraillen Etelä-Amerikassa, Länsi-Afrikassa sekä monissa Euroopan satamissa. Toinen maailmansota keskeytti koulutuspurjehdukset ja alus palveli ainoastaan kotivesillä. Alus havaitsi toukokuussa 1941 Saksan laivaston taistelulaivan Bismarckin ilmoittaen siitä Tukholmaan, mistä tieto välittyi edelleen Britannian Amiraliteetille.
Veera Välimaa
Veera Annika Välimaa (s. 13. maaliskuuta 1996 Tampere ) on suomalainen koripalloilija.
HMS Gotland (1933)
Palvelus
Sodan päätyttyä alus jatkoi palvelustaan kesäisin laivaston mukana ja talvisin koulutuspurjehduksilla. Vuoden 1955 muutostöiden jälkeen se teki ainoastaan yhden koulutuspurjehduksen, jonka jälkeen se siirrettiin reserviin 1956. Alus poistettiin alusluettelosta 1. heinäkuuta 1960 ja myytiin romutettavaksi 1. huhtikuuta 1965 Ystadiin.
Veera Välimaa
Ura
Raholan Pyrkivän kasvatti Välimaa aloitti koripallon 3–4-vuotiaana seuran palloilukoulussa. Hän edusti kasvattajaseuransa nuorisojoukkueita kevääseen 2011 asti, jolloin hän siirtyi Tampereen Pyrintöön. Välimaa pelasi Pyrinnössä sekä naisten I-divisioonaa pelanneessa edustusjoukkueessa että seuran nuorisojuokkueissa kolmen kauden ajan. Kaudeksi 2014–2015 Pyrintö nousi Naisten Korisliigaan, ja Välimaa teki seuran kanssa pelaajasopimuksen. Naisten pääsarjadebyytissään 11. lokakuuta 2014 Välimaa teki Peli-Karhuja vastaan neljä pistettä ja otti kolme levypalloa. Harjoittelu terveenä ja laadukkasti alkoi kauden edetessä näkyä Välimaan otteissa, ja 30. marraskuuta hän teki Peli-Karhuja vastaan Korisliigan senhetkisen piste-ennätyksensä, 20 pistettä. Pyrintö sijoittui runkosarjassa yhdeksänneksi pudoten kahdeksan parhaan joukkueen pudotuspeleistä. Välimaa pelasi runkosarjan 5,7 pisteen ja 3,3 levypallon keskiarvoilla.
Välimaa pelasi 43 B-nuorten maaottelua 4,6 pisteen keskiarvolla ja neljä A-nuorten maaottelua 2,0 pisteen keskiarvolla.
Osasto Sisu
350px|thumb|Talvisodan unkarilainen vapaaehtoisjoukko lähtökatselmuksessa Turun satamassa. Lähtökatselmuksen suoritti kenraaliluutnantti [[Oscar Enckell. Vapaaehtoisjoukon päällikkönä toimi kapteeni Imre Kémeri Nagy.]] Osasto Sisu oli kapteeni Bertil Nordlundin komentama 8. tammikuuta 1940 perustettu jalkaväkiyksikkö, johon koottiin ulkomaalaisia vapaaehtoisia taistelemaan talvisodassa Suomen puolustusvoimissa.
Eniten osastossa oli unkarilaisia ja virolaisia, mutta kaikkiaan tulijoita oli useista maista. Yksikössä oli enimmillään 212 sotilasta 20. helmikuuta 1940 ja talvisodan päättyessä 13. maaliskuuta 1940 153. Luvussa ei ole mukana unkarilaisia, jotka muodostivat oman yksikkönsä.
Osasto ei ottanut osaa sotatoimiin.
Talvisodan unkarilaisia vapaaehtoisia oli 346. Heitä komensi kapteeni Imre Kémeri Nagy, jolla oli taistelukokemusta siitä, kun Unkari miehitti osan Tšekkoslovakiaa vuonna 1938. Noin 20 unkarilaista värväytyi yksityisesti, ja osa heistä lähetettiin Lapualle Osasto Sisuun saamaan harjoitusta. Rauhan jälkeen joukko lähetettiin Lappeenrantaan kotiin palautettavaksi, ja joukko palasi Unkariin toukokuussa 1940.
Dnestr
Dnestr on joki Itä-Euroopassa. Se saa alkunsa Karpaateilta Ukrainan länsiosista Puolan rajan tuntumasta ja laskee Mustaanmereen. Ukrainassa Dnestr virtaa ensin koilliseen, mutta kääntyy sitten kaakkoon ja muodostaa lyhyellä matkalla Ukrainan ja Moldovan rajan. Tämän jälkeen se virtaa pitkään Moldovan alueella, kunnes aivan lähellä merta se taas toimii rajajokena ja lopuksi palaa Ukrainaan. Dnestrin estuaari erottuu Mustastamerestä pitkänä ja kapeana laguunina Odessan länsipuolella. Dnestrin pituus on 1 352 km ja sen valuma-alue Ukrainan ja Moldovan alueella noin 69 000 km².
thumb|250px|Dnestrin vartta Länsi-Ukrainassa.
Dnestr rajalinjana
Moldovan sisälläkin Dnestr on rajalinja, sillä sen itäranta on itsenäiseksi julistautuneen Transnistrian aluetta. Vaikkei mikään valtio ole tunnustanut Transnistriaa, ei Moldovalla käytännössä ole mitään määräysvaltaa Dnestrin itäpuolella. Historiallisesti Dnestr-joki on ollut rajana romaniankielisten moldaavien ja slaavilaisten ukrainalaisten välillä. Ensimmäisen maailmansodan jälkeen Romanian ja Neuvostoliiton raja kulkikin Dnestriä pitkin. Toisessa maailmansodassa Stalin vei Romanialta nimellä Bessarabia tunnetun Dnestr- ja Prut-jokien välisen alueen, eli vanhan Moldavian itäosan. Osa Bessarabiaa liitettiin Ukrainaan, osa erotettiin Moldovan neuvostotasavallaksi, jolle annettiin vastineeksi osa Dnestr-joen itärannasta. Neuvostoliiton hajottua Moldova itsenäistyi ja Transnistria on ollut de facto itsenäinen valtio.
Aiheesta muualla
thumb|left|250px|Dnestr kartalla
Wendigo
pienoiskuva|oikea|pysty|Taiteilijan näkemys Wendigosta.
Wendigo (myös Windigo, Windago, Windiga tai Witiko) on Pohjois-Amerikan ja Kanadan monien algonkin-kansojen tuntema myyttinen olento. Wendigo kuuluu osana eritoten creiden, inuitien ja ojibwojen perinteiseen kulttuuriin. Sitä on pidetty pahana yliluonnollisena voimana, joka vaeltaa pohjoisen metsissä ja käyttää ravinnokseen ihmislihaa. Wendigoilla on todettu olleen vahva yhteys talveen ja kylmyyteen sekä niiden mukana tulleeseen nälänhätään. Tarinoita Wendigosta elää yhä Kanadan ja Minnesotan metsissä ja preerioilla.
Maailman terveysjärjestö (WHO) tuntee Wendigon vakavana mielenterveydellisenä sairautena, jolla on oma kansainvälinen luokituksensa ja koodinsa "aikuisten käyttäytymishäiriöiden" tautiluokassa.
Synty ja historia
Perimätiedon mukaan Wendigo syntyi, kun taistelu henkiinjäämisestä sai inhimilliset olennot syömään toisiaan. Joidenkin arvelujen mukaan legenda Wendigosta oli luotu ainoastaan "varoitukseksi" kannibalismia vastaan.
Wendigon kerrotaan näyttäytyneen useita kertoja Rosesun kaupungin lähellä pohjoisessa Minnesotassa 1800-luvun lopulta aina 1920-luvulle asti. Jokaista Wendigosta tehtyä havaintoa seurasi selittämätön kuolemantapaus. Monet cree-intiaanit metsästivät Wendigoja 1900-luvulla. Eräs kuuluisimmista tämän lajityypin metsästäjistä oli cree-intiaani, poppamies Jack Fiddler, joka omien sanojensa mukaan oli surmannut vähintään 14 Wendigoa. 1800-luvulta 1950-luvulle on todisteena hyvin dokumentoituja asiakirjoja, joissa on 70 mainintaa Wendigoiksi muuttuneista henkilöistä, joukossa myös useita naisia.
1950-luvulla saatiin vielä vahva näyttö syvään juurtuneesta Wendigo-myytistä ja sen aiheuttamasta joukkohysteriasta. Kanadalaisen toimittaja kirjoitti paikallisessa sanomalehdessä Wendigon ilmestymisestä Ontarion metsiin ja sai yli tuhat saulteauxia (ojibwat) kauhun valtaan. He kokoontuivat suureksi ryhmäksi saadakseen toisistaan turvaa ja kieltäytyivät menemästä metsään, jossa Wendigo vaani heitä.
Kuvauksia Wendigosta
Eri kertomusten perusteella Wendigo saattoi seurata uhriaan tuntikausia ja ajaa tämän hulluuteen ja epätoivoon nostattamalla uhriinsa kuumeen. Metsän pahan hengen kuiskaukset tuntuivat kuuluvan kaikkialta. Aina, kun uhri kääntyi katsomaan olkansa yli, Wendigo piiloutui lähimmän kiven tai puun taakse. Kun uhri oli loppuunajettu epätoivon ja pakokauhun myötä, Wendigo kävi hänen kimppuunsa ja silpoi hänet valtavilla kynsillään. Syötyään uhrinsa Wendigo jatkoi loputonta metsästystään. Se näyttäytyi lähinnä talvi-aikaan ja pystyi uimaan jääkylmissä vesissä.
Joidenkin kuvausten mukaan Wendigoksi muuttuminen tapahtui asteittain. Syyksi saattoi riittää epäonnistunut metsästysretki. Uuden persoonallisuuden valtaan joutuneen uhrin kannibalismi saattoi paljastua hänen suhtautumisestaan sukulaisiin, jotka hän näki ruokapöytään kuuluvana riistana. Jokunen tutkija piti Wendigoa pelkkänä murhaajana, joka ei syönyt uhrejaan.
Wendigo tunsi puut, pensaikot ja luolat. Joskus sen sanottiin asuvan hylätyssä kaivoksessa ja kuljettavansa uhrinsa sinne talviruoakseen. Siellä Wendigo ripusti heidät roikkumaan katosta kiinni jopa kahdeksi viikoksi.
Wendigo-psykoosi
Wendigo on herättänyt algonkin-kieliseen kulttuuriin sidoksissa olleen psykiatrisen käsitteen mielisairaudesta, joka paremmin tunnetaan Wendigo-psykoosina. Taudin oireina on mainittu mm. anoreksia ja unettomuus. Hoito tapahtui intiaanikommuunien henkimiesten ja myöhemmin myös länsimaisten lääkärien valvonnassa. Jos parannuskeinot eivät tepsineet Wendigon valtaan joutunut surmattiin tulevien veritekojen estämiseksi. Oma yhteisö paloitteli uhrin pieniin palasiin ja poltti. Hänen jääkylmä sydämensä sulatettiin ja murskattiin. Joskus tämä tehtiin hopeisella kepillä tai kirveellä.
Populaarikulttuurissa
Cthulhu-tarustossa wendigo tunnetaan nimillä Ithaqua ja Tuulessakulkija. Se on arktisia alueita asuttava suuri muinainen, jolla on punaiset silmät ja räpylämäiset jalat, joilla se kykenee kävelemään ilmassa kuin kovalla maalla. Hahmon keksi August Derleth.
Stephen Kingin romaanissa Eksyneiden jumala wendigo on 12 metriä korkea, sarvipäinen ja keltaisen suomupeitteen peittämä hirviö, joka muuttaa ihmisen kosketuksellaan kannibaaliksi. Romaanin on tulkittu kuvaavan wendigoa paholaisena. Myös Kingin romaanissa Uinu, uinu lemmikkini viitataan wendigon läsnäoloon ja sen vaikutukseen tapahtumien kulkuun.
Wendigo esiintyy tietokonepelissä Warcraft 3 ja sen lisäosassa neutraalina hirviönä. Pelissä se muistuttaa hieman karhun ja vuohen yhdistelmää ja on hyvin suurikokoinen. Wendigoja nähdään myös vuoden 2015 selviytymiskauhupelissä Until Dawn sekä 2019 julkaistussa toimintaroolipelissä Fallout 76.
Wendigon kaltainen olento esiintyy Supernatural-televisiosarjan ensimmäisen kauden toisessa jaksossa. NBC:n televisiosarjassa Hannibal wendigoa muistuttava hahmo symbolisoi Hannibal Lecterin hahmoa Will Grahamin mielessä. Japanilaisessa anime-jatkumossa Digimon esiintyy digitaalinen hirviö nimeltä Wendigomon, ja My Little Pony: Ystävyyden taikaa -animaatiosarjassa esiintyy wendigoiksi kutsuttuja hirviöitä.
Oikles
Kuninkaaksi tulon jälkeen Oikles nai Hypermestran, Thestioksen ja Eurythemisten tyttären. He saivat lapset Amfiaraos, Endeos, Ifianeira ja Polyboia.
Oikles oli Herakleen mukana tämän hyökättyä Troijan kuninkaan Laomedonin kimppuun; hän vartioi laivoja Herakleen taistellessa. Leomedon halusi tuhota alukset, ja hyökkäsi Oikleen kimppuun surmaten tämän. Toisen version mukaan Oikles selvisi hyökkäyksestä ja asettui sodan jälkeen Arkadiaan.
Apollodoros kertoo, kuinka Alkmaion erinyksiä paetessaan vietti hänen luonaan hetken. Oikleen hauta näytettiin Pausaniaalle hänen ollessaan Arkadiassa.
Aliisa (muumit)
Aliisa (jap. アリサ Arisa) on hahmo animaatiosarjassa Muumilaakson tarinoita. Hän on Noidan tyttärentytär ja noitaoppilas. Toisin kuin muut sarjan hahmot, Noita ja Aliisa eivät perustu millään lailla Tove Janssonin tuotantoon. Aliisan suomenkielisenä äänenä sarjassa toimi Yleisradion dubbauksessa Marja Packalén ja MTV:n dubbauksessa Ella Pyhältö.
Aliisa on nuori, pitkähiuksinen ja käyttää harmaata mekkoa, tummanruskeita kenkiä ja tummansinisiä sukkahousuja. Hänen suurin unelmansa on selvittää noidan opinnot ja päästä oikeaksi noidaksi. Aliisa on Muumien hyvä ystävä, mutta hänen mummonsa pitää heitä liian kiltteinä eikä halua altistaa Aliisaa heidän ”huonoille vaikutuksilleen”. Aliisa joutuukin karkaamaan päästäkseen Muumilaaksoon ystäviään tapaamaan.
Aliisa tavataan ensimmäisen kerran jaksossa Noita (jakso 35), jossa Muumipeikko ystävineen törmää häneen sattumalta Yksinäisille vuorille johtavan polun varrella. Hän kertoo odottavansa mummoaan, joka asuu läheisessä Noitametsässä. Kun Aliisan mummo tulee hakemaan häntä, ystävykset arvelevat mummon olevan noita. Muumipeikko ei halua uskoa Aliisan olevan noita ja yhdessä Nuuskamuikkusen ja Pikku Myyn kanssa hän lähtee ottamaan asiasta selvää. Heille selviää, että mummo on noita ja Aliisa opiskelee noidaksi. Ainoa jakso, jossa nähdään Noita mutta ei Aliisaa, on Rosvoja Muumilaaksossa (jakso 41). Aliisa nähdään viimeisen kerran jaksossa Kohti etelää (jakso 78), jolloin Aliisa on Noidan mukaan jo tarpeeksi kypsä saadakseen oman luudan.
Sarjan kuluessa Aliisa oppii muun muassa juoksemaan yliluonnollisen nopeasti, kävelemään veden pinnalla ja hengittämään veden alla. Kahteen jälkimmäiseen noitatemppuun Aliisa käyttää loitsua, joka kuuluu seuraavasti: "Milamassa saragossa kannelorum lom, Barbarossa tillin tallin tilulilulaa". Jaksossa "Muumipeikko ja delfiini" myös Muumipeikko käyttää samaa loitsua voidakseen hengittää veden alla.
Jaksot, joissa Aliisa esiintyy
Sarjan toisella tuotantokaudella ei Aliisaa enää tavata.
Arta (Djibouti)
Arta on kaupunki ja Artan alueen hallinnollinen keskus Djiboutissa. Se sijaitsee Ougoulvuorilla 40 kilometriä Djiboutin kaupungista länteen. Vuoden 2009 väestönlaskennan mukaan Artassa oli 13 300 asukasta.
Kaupunki on saanut alkunsa vuonna 1946 rakennetusta ulkomaisten yritysten asuinalueesta. Viileän ja kuivan ilmastonsa ansiosta siitä tuli ranskalaisten sotilaiden ja Djiboutin eliitin suosima lomanvietto- ja asuinpaikka. Myöhemmin sinne on rakennettu asuntoja myös vähävaraisille. Artasta tuli hallintoalueen keskus vuonna 2002.
Kaupungin ohi kulkee maantie RN1, josta haarautuu RN4 Artaan. Paikallisia elinkeinoja ovat kaupankäynti, liikenne, karjanhoito, kalastus ja matkailu. Palveluihin kuuluvat ala- ja yläkoulut, lyseo, sairaala, kulttuurikeskus ja hotelleja. Artassa toimii hotelli- ja ravintolakoulu sekä geofysiikan observatorio.
Norja talviolympialaisissa 2014
Norja osallistui Sotšin talviolympialaisiin 2014 134:n urheilijan voimin.
Mitalistit
Lähde:
Svenska frivilligkåren
Ryhmän perustaminen
Talvisodan syttyminen 30. marraskuuta 1939 sai Ruotsin hallituksen julistamaan maan puolueettomaksi, mitä kuitenkin vastustettiin laajasti eri kansalaispiireissä. Perintöprinssi Kustaa Aadolf oli näkyvä Suomen avun puolestapuhuja. Toinen Suomen tuen näkyvä puolestapuhuja ulkoministeri Rickard Sandler joutui väistymään, kun pääministeri Per Albin Hansson uusi hallituksensa joulukuun alussa ottaessaan porvaripuolueet uuteen johtamaansa sodanajan kokoomushallitukseen syrjättäen Sandlerin. Erityisesti valtiovarainministeri Ernst Wigforss oli tällöin hallituksessa vahva Ruotsin puolueettomuuspolitiikan kannattaja.
Sotilaspiireissä everstiluutnantti Carl August Ehrensvärd käynnisti välittömästi sodan sytyttyä sotilaallisten avustustoimenpiteiden järjestämisen. Asiaa varten perustettiin 4. joulukuuta 1939 avustuskomitea nimellä Finlandskommittén puheenjohtajanaan tri Andreas Lindblom ja jäseninä everstiluutnantit Ehrensvärd, Dyrssen, Tamm, ensimmäinen sihteeri Sven Dahlman, tri Gustaf Hallström, kapteeni Nils Palme, pankinjohtaja Eugene von Stedingk ja majuri Allan Winge. Komitean tehtävänä oli järjestää rahoitus perustettaville joukoille. Komitean edustajista useat olivat olleet jo aiemmin mukana aktiivisti Suomen sotilaallisessa tuessa eli keväällä 1918 Suomen sisällissodassa valkoisen armeijan sotilaina joko Päämajassa tai Ruotsalaisessa prikaatissa tai aktiivisina tukijoina silloisessa Ruotsissa. left|thumb|150px|Ruotsalaisten talvisodan vapaaehtoissotilaiden värväysjuliste, jossa silloin ajankohtainen Suomen tuen teksti "Finlands sak är vår" oli muutettu muotoon "Finlands sak är din". Suomalaisetkin toivat nopeasti julki tarpeen sotilaalliselle avulle, sillä Suomen ulkoministeri Eljas Erkko saapui 5. joulukuuta Tukholmaan mukanaan sotamarsalkka Mannerheimin henkilökohtainen viesti ruotsalaisille vapaaehtoissotilaiden saamisesta Suomeen :
Komitean toimesta aloitettiin välittömästi toimistojen avaaminen eri puolilla Ruotsia vapaaehtoisten värväämiseksi. Kaikkiaan perustettiin 125 värväystoimistoa eri puolille Ruotsia. Komitean luoma organisaatio saavutti täydellisen toimintakyvyn helmikuuhun 1940 mennessä, ja sen toiminta oli laajojen kansalaispiirien hyväksymä. Suomen tuen yleiseksi käsitteeksi muodostui silloin "Finlands sak är vår". Organisaation puheenjohtajaksi tuli pääjohtaja, entinen Norrbottenin läänin maaherra Gösta Malm. Komitea sai joukkojen varustamiseksi Ruotsin hallituksen suostumuksella aseistuksen ja muun varustuksen Ruotsin armeijan varastoista. Ruotsin hallitus suostui vapaaehtoisyksikön luomiseen, mutta asetti sen rajaksi 4 000 miestä pitäen kyseistä määrä puolueettomuuspolitiikkaan sopivana määränä. Seuraavana päivänä juuri nimitetty Ruotsin asevoimien ylipäällikkö kenraali Olof Thörnell korotti ruotsalaisjoukkojen kooksi 5 000 asevelvollista sotilasta ja 200 vakinaisen väen upseeria. Pian sen jälkeen kenraali Thörnell esitti joukkojen kaksinkertaistamista. Ruotsin hallitus vastusti ensin esitystä, mutta 11. tammikuuta 1940 hyväksyi 8 000 asevelvollisen ja 400 vakinaisen väen upseerin ruotsalaissotilaan määrän vapaaehtoisjoukoksi.
Pian ruotsalaisten aktivoitumisen jälkeen norjalaiset loivat vastaavanlaisen järjestön Norjassa. Norjan hallitus ei antanut lupaa kuitenkaan vakinaisessa palveluksessa olevien norjalaisupseerien värväytymiseen vapaaehtoisjoukkoihin. Perustettava norjalaisyksikkö alistettiin ruotsalaisyksiköiden komentoon. right|thumb|200px|Svenska Frivilligkårenin komentaja kenraaliluutnantti [[Ernst Linder ja hänen esikuntapäällikkönsä everstiluutnantti Carl August Ehrensvärd vuoden 1940 tammikuussa Torniossa. SA-Kuva.]]
Vapaaehtoisjoukkojen muodostaminen kohtasi aluksi vaikeuksia, sillä Ruotsin hallitus määräsi, että joukkoja ei saanut koota Ruotsin maaperällä. Toisaalta kuljetuksetkin kohtasivat vaikeuksia, koska Ruotsi mobilisoi samanaikaisesti omaa armeijaansa. Näin Ruotsin armeijan joukkoja oli matkalla samaan aikaan Pohjois-Ruotsiin.
Vapaaehtoisjoukko sijoittui Kemin–Tornion seudulle. Vapaaehtoisten vastaanottoasemaa alettiin perustaa Tornioon 3. joulukuuta lähtien. Vastaanottopaikkoina ensi vaiheessa olivat mm. silloinen Tornion lyseo aivan Tornion keskustassa ja Peräpohjolan kansanopisto Tornion pohjoispuolella. Ensimmäiset vapaaehtoiset, esikunta ja ilmatorjuntaryhmä, saapuivat Tornioon 21. joulukuuta 1939, jossa heidät sijoitettiin Tornion ja Haaparannan välisen rautatiesillan suojaksi. Tornion kautta miehiä lähetettiin Kemiin, jossa tapahtui pääosin vapaaehtoisjoukon koulutus. Kenraaliluutnantti Linder saapui tammikuun alussa Tornioon ja matkusti yhdessä everstiluutnantti Ehrensvärdin ja kapteeni Malcolm Murrayn kanssa Mikkeliin Suomen armeijan päämajaan ilmoittautuakseen marsalkka Mannerheimille. Neuvotteluissa sovittiin, että vapaaehtoisjoukot sijoittuisivat Pohjois-Suomen rintama-alueelle ja joukot olisivat taisteluvalmiina aikaisintaan helmikuun alussa. Haaparannalle saapui tammikuun alussa myös perintöprinssi Kustaa Aadolf, joka oli hyvin kiinnostunut vapaaehtoisjoukkojen muodostamisen tilanteesta. Lisäksi hän olisi ollut halukas liittymään ruotsalaisiin vapaaehtoisiin, mutta isoisä kuningas Kustaa V ei antanut siihen lupaa.
Tammikuun loppupuolella vapaaehtoisia oli noin 4 600. Suurin osa oli sijoitettuna Kemiin, noin 900 miestä Tornioon ja pari sataa Haaparannalle. Joukot olivat hyvin varustettuja, mutta koulutukseltaan puutteellisia. Tammikuu 1940 muodostui vapaaehtoisjoukolle koulutusjaksoksi, jossa keskityttiin hiihtotaidon kehittämiseen ja henkilökohtaisen fyysisen kunnon kohottamiseen.
Vapaaehtoisjoukot rintamalle
Talvisodan rintamatilanteen käytyä kriittiseksi helmikuussa 1940 venäläisten tehdessä läpimurron suomalaisten rintaman läpi Karjalan kannaksella Summassa eversti Aksel Airo päämajasta esitti everstiluutnantti Ehrensvärdille Svenska Frivilligkårenin siirtämistä Etelä-Suomeen. Asiassa kuitenkin pysyttiin entisessä suunnitelmassa marsalkka Mannerheimin ja kenraaliluutnantti Linderin sovittua kenraalimajuri Walleniuksen joukkojen siirtämisestä Pohjois-Suomesta Karjalan kannakselle. Lapin Ryhmän esikunta ehdotti tässä vaiheessa, että rintamanvaihdon yhteydessä tehtäisiin suomalaisten ja ruotsalais-norjalaisten yhteisoperaatio, jolla lyötäisiin vastassa ollut Neuvostoliiton 122. Divisioona. Tähän ei Päämaja kuitenkaan suostunut, koska vapautuvia suomalaisjoukkoja tarvittiin pikaisesti Karjalan kannaksella. Sallan alueelta vapautui näin viisi suomalaispataljoonaa ja kaksi tykkipatteria Karjalan kannaksen taisteluihin. Kenraaliluutnantti Linderistä tuli 22. helmikuuta samalla Walleniuksen seuraaja Lapin Ryhmän komentajana ja hänelle alistettiin myös Pohjois-Suomessa toimivat suomalaisjoukot, joita johti everstiluutnantti Oiva Willamo. Linder siirsi esikuntansa 21. helmikuuta Torniosta Rovaniemelle ja Kemijärven pohjoispuolelle Tohmoon. Sallan suunnan puolustusta varten Frivilligkårenista muodostettiin Taisteluryhmä SFK komentajanaan eversti Arthur Nordenswan. Helmikuun 1940 alussa ensimmäiset joukot lähetettiin Rovaniemen kautta Kemijärvelle. Ensimmäisenä lähti liikkeelle everstiluutnantti Dyrssenin taisteluosasto hiihtomarssilla Kemijokea seuraten Kemistä Rovaniemelle kovassa pakkassäässä. Hiihtomarssi oli samalla koulutuksellinen talvisodankäyntiin. Joukot kuljetettiin lopuksi junakuljetuksella Rovaniemeltä Kemijärvelle. Se oli voimakas, tykistöllä ja erikoisjoukoilla vahvistettu pataljoona. Muut joukot myöhemmin tulivat pääosin junakuljetuksella Kemijärvelle. Helmikuun puolessa välissä suomalaisten rintamajoukot Sallassa Märkäjärven suunnalla alettiin korvata ruotsalais-norjalaisilla vapaaehtoisilla. Svenska Frivilligkåren, sen ryhmä I ja II, otti rintamavastuun Sallassa 28. helmikuuta 1940 marssien Kemijärveltä 60 kilometrin matkan vapauttamaan suomalaiset rintamavastuusta. Ennen ruotsalaista vapaaehtoisjoukkoa vastasi rintamalohkosta osasto Roininen. Ruotsalaiset menettivät heti 1. maaliskuuta ryhmä I:n komentajan everstiluutnantti Dyrssenin hänen jouduttuaan tykkitulen surmaamaksi tarkastusmatkalla etulinjassa. Hänen seuraajakseen tuli everstiluutnantti Carl-Oscar Agell sodan loppupäiviksi
Helmikuun lopulla alettiin Kemissä muodostaa III ryhmää. Se ehti viimeisenä yksikkönä 12. helmikuuta rintamalle johtajanaan eversti Ekström. Osasto suoritti välittömästi 90 miehen voimin tiedusteluretken menettäen 10 miestä kaatuneina. Sodan viimeisenä päivänä 13. maaliskuuta 1940 venäläiset avasivat kiivaan tykistötulituksen, joka kohdistui erityisesti II ryhmän rintamalohkolle. Samalla venäläishävittäjät ampuivat konekivääritulta ruotsalaisasemiin. Tällöin kaatui kaikkiaan 9 miestä ja useita haavoittui vakavasti.
Varsinaisia hyökkäystoimia ei ruotsalaisten rintamaosalla ollut. Molemmin puolin rintamaa, niin ruotsalaiset kuin venäläisetkin, lähettivät tiedustelupartioita vastustajansa alueelle. Svenska Frivilligkårenin tappiot talvisodassa olivat 26 kaatunutta, 39 haavoittunutta ja 10 kadonnutta. Rauhan tullessa 13. maaliskuuta 1940 oli vapaaehtoisjoukon vahvuus 8 552 miestä, joista 727 norjalaisia.
Ruotsalainen Lentorykmentti
right|thumb|250px|Marsalkka Mannerheim tervehti Ruotsiin palaavia Svenska Frivilligkårenin sotilaita 27. maaliskuuta Kemissä sen sisäsataman jäällä. Edellisenä päivänä marsalkka oli vieraillut tervehtimässä ja kiittämässä Sallan ruotsalaisia ja norjalaisia rintamasotilaita. Mannerheimin takana nousee portaita Frivilligkårenin ryhmä III:n komentaja eversti [[Martin Ekström. SA-Kuva.]] Svenska Frivilligkårenia tuki niin ikään vapaaehtoinen lentorykmentti 19, Flygflottilj 19. Se oli ruotsalainen vapaaehtoinen lento-osasto, joka osallistui Suomen talvisotaan. Yksikkö lensi Kemin Veitsiluotoon 10. tammikuuta 1940. Osastoa johti majuri Hugo Beckhammar. Laivueen kokoisen osaston vahvuus oli noin 270 henkilöä, joista kaksi oli naista.
F19:n lähtöä valmisteltiin Suomessa ja Ruotsissa 8.–28. joulukuuta 1939 talvisodan alettua 30. marraskuuta. Toisessa vaiheessa rakennettiin tukikohtia 29. joulukuuta – 11. tammikuuta 1940. Tämän jälkeen F19 harjoitti taistelu- ja tiedustelutoimintaa Pohjois-Suomessa, minkä jälkeen se purettiin ja palautettiin Ruotsiin vastaamaan Ruotsin tehostuneesta valmiudesta, joka oli seurausta Saksan hyökkäyksestä Tanskaan ja Norjaan.
Huollollisesti F19 oli Suomen sotatalouden kannalta omavarainen, koska se sai polttoaineensa, ammuksensa ja varaosansa Ruotsista.
Suomen muinaiset kuninkaat
thumb|450px|[[Ruotsalaiset|Ruotsalaisen historioitsija ja kartografi Olaus Magnuksen vuonna 1539 laatima Carta marina mainitsee Lounais-Suomen kohdalla latinaksi Finlandia vel Finningia olim regnum eli "Suomen eli Finningian muinainen kuningaskunta".]]
Suomen muinaiset kuninkaat ovat varhaisissa historiallisissa lähteissä mainittuja Suomen kuninkaita. Sana kuningas on vanha itämerensuomalaisten kielten sana, joka juontaa juurensa muinaisgermaaniseen sanaan kuningaz. Lähteiden kirjoitusaikaan Suomella tarkoitettiin pääpiirteissään nykyisen Varsinais-Suomen aluetta ja lähteestä riippuen ne saattoivat viitata myös saamelaisiin.
Svenska frivilligkåren
Ruotsalainen Lentorykmentti
Osastolla oli kaksitoista Gloster Gladiator I -hävittäjää sekä viisi Hawker Hart -tiedustelukonetta sekä joitain yhteistoimintakoneita. Se piti tukikohtanaan Veitsiluodon lentokenttää Kemissä ja työkenttinään Rovaniemen Olkkajärven jäälentokenttä, Hirvasjärven, Kemijärven, Oulun, Vaalan ja Posion lentokenttiä.
Suomen muinaiset kuninkaat
Kirjalliset lähteet
Valtaosa Suomen kuninkaita koskevasta kirjallisesta aineistosta on peräisin Norjasta, Islannista ja Tanskasta. Varhaisin lähde Suomen kuninkaasta on kuitenkin muinaisenglanniksi 500- tai 600-luvulla laadittu Widsith-runo. Runossa kerrotaan, että "Casere hallitsee kreikkalaisia ja Cælic suomalaisia" ("Casere weold Creacum ond Cælic Finnum"). Cælicin on nähty tarkoittavan Kalevaa, mutta asiasta ei voida sanoa mitään varmaa.
Almoravidin valtakunnassa syntynyt maantieteilijä al-Idrisi mainitsee vuonna 1154 teoksessaan Tabula Rogeriana Fymark- ja Tabast-nimiset maat, jotka voivat mahdollisesti tarkoittaa Varsinais-Suomea ja Hämettä. Al-Idrisin mukaan Fymarkin kuninkaalla oli omistuksia Jäämeren suunnalla. Jalmari Jaakkolan otaksuman mukaan tämä viittaisi Ylä-Satakunnasta (Pirkanmaalta) lähtevien eränkävijöiden omistamiin erämaihin pohjoisessa. Al-Idrisin kuvaus Pohjois-Euroopasta on kuitenkin sekavahko ja sisältää ilmeisiä väärinkäsityksiä.
Svenska frivilligkåren
Svenska Frivilligkåren -muisto
left|thumb|200px|Sallan Paikanselälle on pystytetty muistomerkit ruotsalaisille kaatuneille. Oikeapuoleinen on alun perin everstiluutnantti Dyrssenille ja hänen kanssaan samaan aikaan kaatuneille. Vasemmanpuoleinen muistomerkki on pystytetty myöhemmin ja kunnioittaa kaikkia Sallan rintamalla kaatuneita ruotsalaisia ja norjalaisia. Paikalla on myös [[Bofors 37mm -tykki, jollaista Frivilligkåren käytti sodan aikana.]] Talvisodan päättymisen jälkeen marsalkka Mannerheim matkusti 26. maaliskuuta Kemijärvelle ja siitä edelleen rintama-alueelle Paikanselkään, jossa hän tervehti FRK:n sotilaita. Samassa tilaisuudessa ilmoitettiin Frivilligkårin komentaja Linderin ylennyksestä ratsuväen kenraaliksi. Lisäksi noin 40 ruotsalaiselle vapaaehtoiselle marsalkka Mannerheim antoi Vapaudenristin. Sen jälkeen paluumatkalla 27. maaliskuuta hän tervehti Kemissä olleita III ryhmän koulutuksessa olleita sotilaita ja suomalaisia sotilasyksiköitä ja lottia, jotka olivat osallistuneet sotaponnisteluihin. Joukot olivat ryhmittyneet Kemin sisäsataman edustalle jäälle ottamaan vastaan marsalkan tervehdyksen. ,
FlyBase
FlyBase on Internet-tietokanta joka sisältää bioinformatiivista tietoa banaanikärpäsen ja sen sukulaislajien biologiasta, kehityksestä ja genomista. FlyBase-projektia ylläpitävä tutkijayhteenliittymä koostuu banaanikärpäs- ja tietotekniikka-asiantuntijoista. Tietokantaa ylläpitävät Harvardin yliopisto ja Indianan yliopisto Yhdysvalloissa ja Cambridgen yliopisto Isossa-Britanniassa. Tietokanta on suunnattu tutkimusammattilasille.
Sisältö
FlyBase sisältää valtavat määrät banaanikärpäsestä ja muista Drosophila-suvun lajeista julkaistua geneettistä ja molekulaarista aineistoa, koska lähes kaikki tieteelliset julkaisut vaativat banaanikärpästutkijoita lataamaan tutkimusaineistonsa avoimeen tietokantaan ennen artikkelien julkaisemista. Sivusto sisältää muun muassa DNA-sekvenssien ja mutanttialleelien tietokannan, jossa on tiedot kaikista julkaistuista sekvensseistä ja banaanikärpäsen julkaistu koko genomin sekvenssi.
Suomen muinaiset kuninkaat
Kirjalliset lähteet
Arviolta 1200-luvulla kirjoitetussa Egillin, Kalju-Grímrin pojan saagassa kerrotaan kveenien käyneen kuninkaansa Faravidin johdolla sotaa karjalaisia vastaan. Saagan mukaan Faravid, jolla oli komennossaan 300 miehen sotajoukko, liittoutui norjalaisen Thorolf-päällikön kanssa. Liittolaiset tekivät sotaretken Karjalaan ja saivat suuren voiton. Faravid on muinaisnorjankielinen nimi, mutta koska skandinaavien keskuudesta ei tunneta tällaista nimeä, se on tulkittu käännökseksi ”Kaukomielen” tai ”Kaukamoisen” kaltaisesta suomenkielisestä nimestä. Saagakuvauksessa Faravid sijoitetaan 800-luvulle ajoittuvaan yhteyteen, mutta Kyösti Julkun ja Mikko Hämeen mukaan tällainen ajankohta on saagassa mainittua karjalaisten hyökkäystä ajatellen liian varhainen. Todennäköisempi vaihtoehto Faravidin elinvuosisadaksi olisi heidän mielestään 1100-luku.
Svenska frivilligkåren
Svenska Frivilligkåren -muisto
Rintamajoukkojen kotiutus alkoi maaliskuun lopulla, ja joukot poistuivat jätettyään aseensa Suomeen Tornion kautta kotimaahansa. Viimeiset kotiutuivat Ruotsiin huhtikuun lopulla 1940.
FlyBase
Sisältö
Tämän lisäksi tietokanta sisältää tiedot tunnetuista geenien toiminnoista, sekä tunnettujen geenituotteiden (yleensä proteiinien) ekspressio- ja ominaisuustiedot. Myös geenimuunneltujen kantojen tiedot ovat saatavilla sivuston kautta: FlyBase sisältää muun muassa erilaisten transposonien ja kloonien tietokannat sekä mahdollisuuden tutkia erilaisten mutanttikantojen kuvauksia ja ominaisuuksia. Sivuston kautta on myös mahdollisuus tilata eri lajien kantoja omaan käyttöönsä. Sivustolle on myös koottu kattava tietokanta kaikesta banaanikärpäskirjallisuudesta ja tieteellisistä julkaisuista viimeisen sadan vuoden ajalta. Tutkijoiden yhteydenpidon helpottamiseksi FlyBase myös ylläpitää vapaaehtoista listaa tutkijoiden yhteystiedoista ja heidän tutkimushistoriastaan.
Geneettisen tiedon ja kirjallisuuden lisäksi sivustolta löytyy myös paljon muuta materiaalia, kuten esimerkiksi ajan tasalla oleva kuvaus Drosophila-lajien taksonomiasta sekä kromosomikarttoja ja -kuvia, kromosomiaberraatiotietokanta ja kuvia ja kaavioita banaanikärpäsen anatomiasta ja kehityksestä.
Svenska frivilligkåren
Svenska Frivilligkåren -muisto
Frivilligkårenin sotilaat muodostivat marsalkan tervehdyspäivän jälkeen 27. maaliskuuta 1940 Paikanselässä sotilaiden yhdistyksen "Förbundet Svenska Frivilligkåren, jonka nimi muuttui muotoon "Förbundet Svenska Finlandsfrivilliga". Vuonna 2000 yhdistys sai nykyisen nimensä "Förbundet till Svenska Finlandsfrivilligas Minnesförening" varsinaisten sotilaiden kuoltua.
Suomen muinaiset kuninkaat
Kirjalliset lähteet
Tunnetuimpia Suomen kuninkaaksi mainituista myyttisistä henkilöistä on Fornjótr, joka kuvataan 1200-luvulla kirjoitetussa Orkneylaisten saagassa. Fornjótr mainitaan kuninkaaksi, joka hallitsi ”Finnlandia ja Kvenlandia”. Fornjótrin pojan Nórrin kuvataan olleen Norjan perustaja ja kuningas Harald Kaunotukka olisi hänen etäinen jälkeläinen.
Historioitsija Saxo Grammaticus käsittelee Suomea ja suomalaisia Tanskan historiaa käsittelevässä teoksessaan Gesta Danorum useaan otteeseen. Suomen kuninkaista hän mainitsee Sumblumin sekä Gusoniksen, joka Suomen ohella on myös Bjarmian kuningas. Näissä kirjoituksissa Suomen kuninkaat tulevat mainituksi heidän tyttäriään kosiskeltaessa. Saxon kirjoituksia, kuten muidenkin varhaishistoriallisten lähteiden historiallista luotettavuutta on kuitenkin kyseenalaistettu.
Eräissä muissakin lähteissä esiintyy käsite "Suomen kuningas". Esimerkiksi Eddarunossa Völundrin laulu myyttinen Völundr-seppä mainitaan sekä finnikuninkaan pojaksi että haltijoiden kuninkaaksi. Saxo Grammaticuksen Gesta Danorumissa kerrotaan Tanskan kuningas Ragnarin taistelleen Suomen kuningasta vastaan.
Vuonna 1340 julistettiin 25 Sääksmäen talonpoikaa kirkonkiroukseen, koska he eivät olleet maksaneet veroa. Näistä talonpojista on säilynyt luettelo, jossa mainitaan henkilö nimeltä Cuningas de Rapalum eli Rapolan Kuningas. Nimi viittaa muinaishämäläiseen päällikköperinteeseen. Kuningas tunnetaan useissa keskiaikaisissa yhteyksissä henkilö- tai kutsumanimenä, joten se hyvin todennäköisesti oli tässäkin tapauksessa sellainen eikä arvonimi. Todennäköisesti nimi on kuitenkin viitannut paikalliseen mahtimieheen, suurtalon isäntään. Georg Haggrénin mukaan Rapolan Kuningas oli muiden pannaan julistettujen sääksmäkeläisten tavoin luultavasti lautamies, yksi pitäjän arvostetuista luottamusmiehistä.
Vuonna 1438 satakuntalainen suurtalonpoika David julistautui Davidin kapinan yhteydessä puolestaan "talonpoikien kuninkaaksi". Myös Keski-Euroopan myöhäiskeskiaikaisten kapinoiden johtajia kutsuttiin joskus kuninkaiksi ilman, että kyseessä olisi ollut varsinaisesti vaatimus monarkistisesta kuninkuudesta. Sellaisten vielä 1800- ja 1900-luvuillakin käytettyjen yhdyssanojen kuin "nuottakuningas" tai "huuhtakuningas" osana kuningas-termi on viitannut talonpoikaisten työyhteisöjen valittuihin työnjohtajiin. Kristfried Ganander mainitsee teoksessaan Mythologia Fennica vuodelta 1789 Tuisko-nimisen suomalaisen kuninkaan.
Arkeologiset lähteet
Viikinkiajalla Suomen lähialueista Tanska, Norja ja Ruotsi (lähinnä Mälarenin alue) alkoivat muodostua kuningaskunniksi, joissa valta keskittyi yhden ylimyksen käsiin. Suomenkin alueella tapahtui arkeologisten löytöjen perusteella poliittista organisoitumista etenkin merovingiajalta ristiretkiajalle, mutta organisoitumisen tarkkaa luonnetta on vaikea arvioida arkeologisesti. Naisten käyttämien korujen perusteella Suomen ristiretkiajan kulttuurialueet tai suomalaiset heimot voidaan jakaa lounaissuomalaiseen, hämäläiseen ja savolais-karjalaiseen kulttuurialueeseen. Solkityyppien levinneisyyden on nähty viittaavan erityisen "suomalaisen", "hämäläisen" ja "karjalaisen" identiteetin ilmaisuun. Luultavasti Suomen alue muistutti kuitenkin enemmän rautakauden Gotlantia, Islantia tai Pohjois-Ruotsin Jämtlandia, joissa valta oli keskenään kilpailevilla paikallisjohtajilla. Näillä yhteiskunnilla oli yhteinen oikeuslaitos ja päätöksentekojärjestelmä. (Etelä-)Suomessa näitä on voinut vastata käräjälaitos.
Arvokkaiden ase- ja korulöytöjen leviäminen Lounais-Suomeen ja Etelä-Pohjanmaalle ja vauraat ruumis- ja polttohautaukset näillä alueilla on tulkittu merkiksi yläluokan muodostumisesta roomalaiselta rautakaudelta (0–400 jaa.) lähtien. Varhaisena esimerkkinä mahdollisesta paikallisen ”ruhtinaan” tai ”kuninkaan” haudasta on mainittu muun muassa Laitilan Soukaisten röykkiöhauta 200-luvulta. Suurempi määrä tällaisia hautauksia tunnetaan merovingiajalta, kuten Euran Pappilanmäen sekä Isonkyrön Pukkilan ja Vähänkyrön Kaavontönkän haudat. Euran Käräjämäen 500-luvun jälkipuoliskolle ajoitetusta haudasta löydetty hioin on tulkittu viitanneen vainajan korkeaan asemaan. Sutton Hoon laivahaudasta löytynyt vastaavanlainen hioin on tulkittu kuninkaan valtikaksi. Suomessa oli käynnissä kehitys, joka olisi ajan myötä voinut muodostaa yhtenäisen kuningaskunnan. Omavarainen kehitys hidastui, kun Suomen läntiset asutusalueet 1200-luvulta lähtien liitettiin osaksi Svean- ja Göötanmaan vaikutuspiiriä. Norjalainen arkeologi Björn Myhre katsoo Suomessa olleen rautakaudella päällikkökuntia ja ”pienkuningaskuntia”.
pienoiskuva|[[Johannes Messenius|Messeniuksen Kajaanin linnan vankilassa vuosina 1616–1636 kirjoittama teos kuvasi Ruotsin historiaa ja sen mytologisia kuninkaita. Kirja edustaa niin sanottua gööttiläistä historiankirjoitusta.]]
Jorge Luis Campos
Jorge Luis Campos Velázquez (s. 11. elokuuta 1970) on paraguaylainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja. Hän pelasi Paraguayn maajoukkueessa 46 maaottelua ja teki niissä kuusi maalia vuosina 1995–2004.
Campos edusti kotimaansa seurojen lisäksi kiinalaista Beijing Guoania, meksikolaista Cruz Azulia, chileläistä Universidad Católicaa ja argentiinalaista Quilmesiä.
Michael Ancher
thumb|Michael Ancher, omakuva 1902 Michael Peter Ancher (9. kesäkuuta 1849 Bornholm – 19. syyskuuta 1927 Skagen ) oli tanskalainen taidemaalari.
Ancher opiskeli Tanskan kuninkaallisessa taideakatemiassa, mutta hän lähti akatemiasta vuonna 1875 ilman loppututkintoa.
Ancher maalasi erityisesti kotiseutunsa Skagenin rantoja ja kalastajaelämää, ja hän oli yksi niin sanotuista Skagenin maalareista. He olivat joukko pohjoismaalaisia taiteilijoita jotka viettivät aikaansa 1800-luvun lopussa Skagenissa maalaten maisemamuotokuvia. Ryhmään kuuluivat Ancherin lisäksi muun muassa hänen vaimonsa Anna Ancher sekä P. S. Krøyer, Holger Drachmann ja Laurits Tuxen. Hänen töidensä katsotaan merkittävästi ilmentäneen Tanskan naturalismia.
Hän meni vuonna 1880 naimisiin taiteilija Anna Ancherin kanssa ja parille syntyi muutamaa vuotta myöhemmin tytär Helga. Vuoden 1883 maalauksessa ''Vaimoni muotokuva. Taidemaalari Anna Ancher'' taiteilija esittää vaimonsa raskaana kun hän odottaa tytärtään, mikä oli erittäin poikkeuksellinen tapa kuvata nainen teoksen maalausaikana. Ancherit olivat ainoat Skagenin maalareista, jotka asuivat kaupungissa pysyvästi.
Demokraatit 66
Demokraatit 66 (, lyh. D66) on alankomaalainen sosiaaliliberaali puolue. Perinteisesti se on ollut lähellä keskustaa taloudellisissa kysymyksissä ja hyvin vapaamielinen arvokysymyksissä.
Historia
Demokraatit 66 syntyi nuorten intellektuellien ryhmittymänä toimittaja Hans van Mierlon johtamana. Numero 66 tulee puolueen perustamisvuodesta 1966. Aluksi se vastusti yhteiskunnan ns. ”pilarisoitumista” ja tämän pysäyttämiseksi ajoi maahan poliittista uudistusta. Alun perin puolueen ihanteena oli yhdysvaltalainen presidenttijohtoinen järjestelmä yhdistettynä enemmistövaalitapaan. Demokraatit 66 tukee yhä uudistusta, jossa yhdistyisivät vaalitavan uudistaminen ja suoran demokratian käyttäminen.
Alexander Pechtold valittiin puoluejohtajaksi vuonna 2006. Hän erosi lokakuussa 2018 ja jätti myös paikkansa edustajainhuoneessa.
Näkemyksiä
Alankomaiden poliittisessa kentässä Demokraatit 66 on ollut selvästi maan sekulaarein ja myös EU-myönteisin puolue. Se kannattaa EU:n kehittämistä liittovaltioksi.
Puolue antaa varovaisen kannatuksensa kuningashuoneelle, mutta korostaa avoimuuden ja vaatimattomuuden tärkeyttä sen rahoituksessa. Puolue myös ehdottaa kuningasta tuloverovelvolliseksi. .
Alankomaiden tulisi puolueen mukaan siirtyä yksikamariseen parlamenttiin, mikä tarkoittaisi senaatin (holl. Eerste Kamer) lakkauttamista.
Ilmastonmuutoksen torjunnassa puolue pitää päästökauppaa hyvänä keinona, vaikkakin päästöjen hintaa voitaisiin vielä korottaa. Tässä korostetaan yhteistä EU-tason ratkaisua. .
Vaalimenestys
Parlamenttivaaleissa maaliskuussa 2017 puolue saavutti 12,2 %:n kannatuksen ja sai 19 paikkaa parantaen tulostaan edellisistä vaaleista. Vaalit voittanut VVD aloitti hallitusneuvottelut, jotka saatiin päätökseen lokakuussa 2017. Uuden hallituksen muodostivat VVD, kristillisdemokraattinen puolue, D66 ja kristillinen unioni. Demokraatit sai hallituksessa kuusi ministeriä.
Anklam
Anklam on kaupunki Mecklenburg-Etu-Pommerin osavaltiossa, koillisessa Saksassa. Kaupunki sijaitsee Peene-joen varrella lähellä Itämeren rannikkoa. Sen pinta-ala 41,65 neliökilometriä. Anklam on entinen Ostvorpommernin piirikunnan pääkaupunki, vuodesta 2011 lähtien se on kuulunut Vorpommern-Greifswaldin piirikuntaan. Vuoden 2011 väestönlaskennassa siellä oli 13 096 asukasta. Kaupungin läpi virtaa Peene.
Keskiaika
Anklamissa niitti tuhoa vuoden 1350 tienoilla ruttoepidemia. Juutalaiset tuomittiin ruton aiheuttajiksi ja heidät poltettiin roviolla. Juutalaisia ei päästetty kaupunkiin useisiin vuosisatoihin. Vuonna 1377 kaupungissa riehui suuri tulipalo, jonka johdosta suuri osa rakennuskannasta tuhoutui.
Hansaliiton ajautuessa sotaan Tanskaa vastaan vuonna 1427 Anklam jättäytyi sodan ulkopuolelle. Taustalla vaikuttivat Anklamin solmimat kalastussopimukset tanskalaisten kanssa. Tapauksen johdosta Anklam suljettiin hetkeksi Hansaliiton ulkopuolelle. 1530-luvulla kaupungissa toteutettiin protestanttinen uskonpuhdistus. 1560-luvulla kolmasosa anklamilaisista kuoli ruttoon.
1600- ja 1700-luku
Kolmikymmenvuotisessa sodassa Anklam kärsi ihmistappioita. Sota toi kaupunkiin myös jälleen ruton. Westfalenin rauhassa vuonna 1648 Anklamista muodostui ruotsalainen raja- ja kasarmikaupunki. Pohjan sodassa puolalaiset hävittivät ruotsalaisten hallussa ollutta Anklamia.
Suuressa Pohjan sodassa Anklamin ruotsalainen hallinto sai päätöksensä, kun Saksin, Venäjän, Tanskan, Puolan ja Preussin muodostama liitto valloitti kaupungin. Vuoden 1720 rauhan jälkeen kaupunki jaettiin. Peene-joen pohjoinen osa jäi Ruotsille, kun taas suurempi eteläinen puoli tuli osaksi Preussia.
1800- ja 1900-luku
Napoleonin sotien Jenan–Auerstedtin taistelun päätyttyä Preussin tappioon ranskalaiset marssivat vuonna 1806 Anklamiin ja miehittivät kaupunkia vuoteen 1809. Wienin kongressin jälkeen 1815 kaupunki päätyi kokonaan Preussille. Juutalaisia alkoi muuttaa kaupunkiin vuonna 1812 ja kaupungin yli 200 juutalaista varten rakennettiin synagoga vuonna 1841. Rautatieyhteys Anklamiin valmistui vuonna 1863.
Anklamin juutalainen synagagoga tuhoutui monien muiden saksalaisten synagogien tavoin natsien kristalliyönä vuonna 1938. Vuonna 1936 osana natsi-Saksan valmistautumista kohti toista maailmansotaa kaupunkiin avattiin uusi kasarmialue ja lentokenttä. Myöhemmin kaupunkiin myös rakennettiin Arado-lentokonetehdas. Kaupungin asukasluku kohosi yli 20 00:een.
Yhdysvaltalaisten pommitukset Arado-lentokonetehtaalle vuonna 1943 tuhosivat myös osan Anklamin sisäkaupungista. Neuvostoliiton Puna-armeija saapui kaupunkiin vuonna 1945. Sen vastaisissa taisteluissa tuhoutui noin kahdeksankymmentä prosenttia Anklamin keskustasta.
Ecuadorin kansalliskirjasto
Ecuadorin kansalliskirjasto (, lyhennys BNEE; ) on Ecuadorin kansalliskirjasto, joka toimii maan pääkaupungissa Quitossa sijaitsevassa Ecuatoriana-kulttuuritalona (, CCE) tunnetussa kulttuurikeskuksessa. Kirjasto on nimetty ecuadorilaisen kirjailijan, lakimiehen ja lääkärin Eugenio Espejon mukaan. Kansalliskirjastoa johtaa Katia Flor (2019 alussa).
Kirjaston nimettiin kansalliskirjastoksi tasavallan alkuaikoina; tätä nimitystä käytti ensimmäisenä presidentti Vicente Rocafuerte vuonna 1838. Maaliskuun 22. päivän 1859 maanjäristys raunioitti kirjaston. Samana vuonna kansalliskirjasto liitettiin Gabriel García Morenon säädöksellä Universidad Central de la República -yliopiston yhteyteen. Uusi kirjastorakennus valmistui 1862 ja jesuiittapappien johdolla kokoelmat järjestettiin, luetteloitiin ja niitä täydennettiin. Vuoden 1868 maanjäristys aiheutti uutta tuhoa. Vuonna 1876 jesuiittojen sijaan kirjaston johtajaksi asetettiin Leonidas Larrea. Vuonna 1883 annetulla säädöksellä yliopistokirjasto erotettiin jälleen kansalliskirjastosta, vaikka molemmat kokoelmat säilyivät vuoteen 1903 saakka samassa rakennuksessa.
(kesken: hypätty käännöksessä pätkä yli)
Tammikuussa 2019 tuotiin esille, että kansalliskirjaston uudelleensijoittamiseksi etsitään uutta rakennusta. BNEE muuttaisi tällöin pois Ecuatoriana-kulttuuritalosta.
Yön portit
Yön portit (Les Portes de la nuit) on Jacques Prévertin käsikirjoittama ja Marcel Carnén ohjaama ranskalainen elokuva vuodelta 1946.
Elokuvassa kuultiin ensi kertaa Prévertin sanoittama ja Joseph Kosman ikivihreäksi noussut laulu ”Kuolleet lehdet” (Les feuilles mortes), jonka laulaa pääosan esittäjä Yves Montand.
Juoni
Ranskan vapauduttua natsimiehityksestä talvella 1945 vastarintaliikkeen jäsen Jean Diego (Montand) tapaa Raymondin, yhden asetovereistaan, jonka luultiin kaatuneen. Samana iltana Diego kohtaa kodittoman miehen nimeltään ”Kohtalo”, joka ennustaa Diegon pian löytävän elämänsä naisen. Pian Diego aloittaakin suhteen Maloun (Nathalie Nattier) kanssa, joka on kuitenkin jo naimisissa varakkaan miehen kanssa. Yhdessä he joutuvat vaarallisen tapahtumasarjan syövereihin.
Cliff Robertson
Clifford Parker Robertson III (9. syyskuuta 1923 La Jolla, Kalifornia – 10. syyskuuta 2011 Stony Brook, New York) oli Oscar- ja Emmy-palkittu yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän sai urastaan myös tähden Hollywood Walk of Famelle.