cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Sisterssiläiset
Länsimainen luostarijärjestelmä ja pyhä Benedictus
Vuonna 909 tai 910 perustettiin Clunyn luostari lähelle Mâconin kaupunkia, Burgundin maakunnan eteläiseen osaan. Tämä tapahtuma merkitsi uudistumista koko läntisessä luostarielämässä. Cluny merkitsi uutta rohkeata pyrkimystä ja siinä onnistuttiin nousemaan pois aiemmalta kaltevalta pinnalta ja uudistamaan luostarielämää todelliseen pyhän Benediktuksen kirjaamassa hengessä. Useat aikakauden munkit ja apotit toivat julki tyytymättömyytensä sääntökunnan tilaan, joka oli heidän mielestään liian maallistunut ja suuntautui liiaksi luostarielämän ulkopuolisiin toimintoihin. 1000- ja 1100-luvuilla tuli esiin useita reformiyrityksiä, jotka halusivat tiukemmin noudattaa pyhän Benediktuksen sääntökunnan periaatteita ja palata jälleen alkuperäiseen ja unohtuneeseen ajatukseen autiomaaelämästä. Bruno Kölniläinen perusti Chartreusen luostarin ja samaan aikaan perustettiin myös muita, säännöissään tiukempia luostareita, jotka eristäytyivät ulkopuolisesta maailmasta.
Robert de Molesme ja sisterssiläisyyden perustaminen
Tämä liike oli myös Burgundissa sijaitsevan Notre-Dame de Molesmen luostarin alkuunsaattaja. Robert pyhä perusti sen vuonna 1075. Tämä perustettu apottiluostari koki välittömästi huomiota herättävän suosion. Viisitoista vuotta perustamisensa jälkeen Molesme oli kuitenkin kuin mikä tahansa aikakauden vauras benediktiiniluostari. Tämä ei ollut Robertin mieleen, ja hän lähti luostarista. Koska hänen oli mahdotonta päästä kompromissiin, hän ei palanut luostariin. Hän meni Lyonin arkkipiispan luokse tehdäkseen tälle ehdotuksen uuden luostarin perustamiseksi. Hän sai arkkipiispan siunauksen hankkeelleen ja niin vuoden 1098 ensimmäisten kuukausien aikana 21 munkkia seurasi häntä ja jätti Molesmen luostarin sijoittuakseen Saônejoen laaksoon 22 kilometriä etelään Dijonista.
Aluksi luostaria kutsuttiin yksinkertaisesti nimellä "Uusi luostari", sitten vuoden 1119 jälkeen se otti nimen Cîteaux paikkakunnasta, jolle se oli sijoittunut. Robert de Molesme palasi takaisin Molesmen luostariin syksyllä vuonna 1099. Uuden luostarin apotin tehtävät uskottiin Albéricille ja hänen kuoltua 26. tammikuuta 1109 englantilainen Stefan Harding sai hoitaakseen luostarin apotin tehtävät. Stefan oli sivistynyt ja oppinut, hän oli tottunut organisoija ja kokenut hallintomies, jolla oli erinomaiset suhteet seutukunnan aatelisiin maanomistajiin. Hänen apottikaudellaan vuosien 1113 ja 1115 välillä perustettiin neljä tytärluostaria, ja voidaankin vasta tällöin puhua todellisen uuden sääntökunnan syntymisestä. Vuonna 1113, kun oli perusteilla ensimmäinen tytärluostari La Ferté-sur-Grosneen, tuli Cîteaux’n luostariin nuori aristokraattista syntyperää ollut Bernard. Hän tuli läheltä luostaria Fontaine-lès-Dijon’ista. Vuonna 1114 perustettiin toinen luostari Pontignyyn ja sen apotiksi nimettiin Hugues de Mâcon, joka oli Bernhardin (eli Bernandin) hyvä ystävä. Tämän jälkeen perustettiin Clairvaux’n luostari ja sen ensimmäinen apotti oli juuri Bernard, joka oli tuolloin 25-vuotias. Langresin lähelle perustettiin seuraava sisarluostari Morimondiin vuonna 1115.
Jokaisen uuden luostarin tuli olla taloudellisesti itsenäinen, mutta sen tuli tehdä tili perustajaluostarilleen. Poikkeuksena piispallisesta oikeudesta Sisterssiläisen sääntökunnan sallittiin toteuttaa kaksi erivapautta, jotka loivat järjestön voiman: emäluostarin apottien vierailut sekä vuotuisen kaikkien sääntökunnan luostareiden yleiskokouksen. Emäluostarin apotin tuli vierailla vuosittain tytärluostareissa, jotta hän saattoi vakuuttua niiden hyvästä ja oikeasta toiminnasta. Tämä toiminta ei kuitenkaan ole kovin erikoinen, sillä sitä oli jo aiemmin sovellettu Vallombreusen sääntökunnassa. Ajatus saattoi tulla Molesmen luostarin ja Aulpsin luostarin suhteesta, joka kirjattiin virallisesti 1097. Tämän järjestelmän otti käyttöön jo luostarin perustaja Robert.
Sisterssiläisen sääntökunnan organisaatiota voidaan kuvin kuvata puun kaltaiseksi. Cîteaux on puun runko, josta lähtee neljä pääoksaa: La Ferté, Pontigny, Clairvaux ja Morimond. Jokainen uusi luostari oli kuin uusi oksa puussa ja se saattoi vuorostaan perustaa uusia luostareita, mutta nämä kuitenkin olivat aina yhteydessä viiteen alkuperäiseen yhteisöön. Jokaisen apotin tuli vuosittain osallistua sääntökunnan yleiskokoukseen, joka pidettiin Pyhän Ristin päivän (14. syyskuuta) tienoilla. Tässä yhteydessä vahvistettiin luostareiden statukset. 1100-luvun lopulta lähtien yleiskokouksen apuna toimi Définitoire eli asioita esittelevä ja päättävä komitea, jonka jäsenet nimitti Cîteaux’n luostarin apotti.
Laajeneminen ja reformi
Paavien, hallitsijoiden ja piispojen tuen ansiosta pyhän Bernhardin vaikutus sääntökunnan leviämiselle on todella merkittävä. Hänen kuolemansa aikoihin sääntökunnalla oli 350 luostaria, joista 68 oli Clairvauxin luostarin perustamia. Todellinen leviämisaalto tapahtui vuosien 1129 ja 1139 välisenä aikana mutta tällainen dynamismi aiheutti myös useita ongelmia. Ongelmia toi luostareiden integrointi, sillä nämä säilyttivät usein omia tapojaan, jotka eivät aina olleet sopusoinnussa ”Laupeuden julistuksen” kanssa, luostareiden sijoittuminen, vaikeudet sopia emoluostarin vierailuista sekä liian usein tapahtuvista emoluostarin henkilökunnan siirtymisestä tytärluostariin, joka oli aina omiaan heikentämään emoluostareita.
Tämä voimakas laajentuminen takasi sisterssiläisen luostarijärjestelmän vaikutusvallan, ei ainoastaan luostarielämään liittyvissä asioissa, vaan koko eurooppalaisessa kulttuurissa, yhteiskuntaelämässä ja taloudessa. Luostarit ottivat osaa kirkon elämän suuriin tapahtumiin. Näistä eräs oli Pyhän maan saaminen takaisin kristittyjen haltuun: sisterssiläiset ajoivat innolla kolmatta ristiretkeä (1188–1192) ja osa heistä osallistui retkeen. Heillä oli ohjelmassaan myös keskiranskan käännytys sekä taistelu kataareja vastaan, joiden opinkappaleet kirkko oli tuominnut. Sisterssiläiset edelsivät dominikaaneja näillä toiminnan alueilla ja he toteuttivat toimintakäskyään sekä organisoivat harhaoppisten sorron. Lähetystehtäväänsä sisterssiläiset toteuttivat maaliset ritarit tukenaan ja tunkeutuivat Preussiin sekä Baltian maihin. Pyhän istuimen etuisuuksien puolustaminen oli keskeistä ja kun paavin ja keisarin välinen taistelu jatkui, niin sisterssiläiset puolustivat paavin teokraattista näkemystä asiasta. Kirkolliseen arkipäivään sisterssiläiset osallistuivat aktiivisesti, sillä heistä useista tuli piispoja tai paavin legaatteja, jotka toimivat kirkon korkeissa tehtävissä.
Vuonna 1354 sääntökunnan vahvuudeksi laskettiin 690 miesluostaria ja sen hallinto ulottui aina Portugaliin, Ruotsiin, Irlantiin, Viroon, Skotlantiin ja Sisiliaan asti. Kyse oli tuolloisissa olosuhteissa valtaisasta työstä, joka sai todella suuret mittasuhteet. Järjestöllä ei ollut muuta mahdollisuutta kuin sopeutua tuolloisiin ja uudenlaisiksi muuttuneisiin olosuhteisiin. Tämän laajan ja erilaisten yksiköiden muodostaman Sisterssiläisen sääntökunnan täytyi 1400-luvulla jakautua erilaisiin alaryhmiin, jonka muodostivat aina saman kuuliaisuussäännön luostarit, jolla oli usein yhteinen kulttuuritausta ja yhteinen kieli, joiden avulla ne saattoivat toimia yhdessä, mutta joka oli kuitenkin Bernhardin ajatusmaailmasta melkoisen kaukana.
Cisterilaisessä sääntökunnassa oli myös naisjäseniä. Heidän statuksena laadittiin vuonna 1128 Tartin luostarissa, joka sijaitsee Langresin hiippakunnassa. Tämän naisjärjestön kuuluisimmat luostarit olivat Pariisissa sijaitseva Faubourg Sainte-Annan luostari sekä Port-Royalen luostari.
Alun perin johtajajärjestelmä oli Avignonin paavien yritys lisätä paavillista ohjausta kirkollisessa elämässä, mutta tämä järjestelmä osoittautui tuhoisaksi eritoten sisterssiläiselle sääntökunnalle. Luostariyhteisöt eivät saaneet enää valita apottiaan, vaan hänet nimitti suoraan paavi tai kuningas. Munkkien keskuudessa ei enää tehty valintoja, vaan valinnat kohdistuivat maallisiin kirkkoruhtinaisiin, joiden haluttiin saavan täten kompensaatiota hyvistä ja lojaaleista palveluksistaan. Tämä johtajajärjestelmä oli luostareille tuhoisa etenkin Ranskassa ja Italiassa. Todellisen henkisen johtajan ja opastajan poissaolo tai yksinkertaisesti kiinnostuksen puute tehtävää kohtaan rappeutti ja myrkytti useita luostareita.
l'Étroite Observancen syntyminen 1600-luvun alussa on vielä merkityksellisempi tapahtuma. Kun Rancé saapui La Trappen luostariin, niin hän kauhistui näkyä, jonka luostari tarjosi. Aiemmin hovimiehenä palvellut Rancé innosti ajatuksillaan sisterssiläistä uudistusta. Reformin puolustajat halusivat palata järjestön alkuperäisiin askeettisiin ihanteisiin. Ehdottoman lihansyöntikiellon tähden heitä kutsuttiin absolutisteiksi.
Ranskan vallankumouksen jälkeen
Ranskan vallankumouksen aattona 64 luostaria noudatti tiukkaa sääntöä, mutta yksikään niistä ei säästynyt vallankumouksen pyörteiltä. Vallankumouksen jälkeen oli jäljellä vain tusinan verran sääntökunnan luostareita, jotka olivat hajaantuneet eri puolille saksalaiseen keisarikuntaa. Kun Trappen luostari vuorollaan pakkoluovutti maansa ja munkit ajettiin pois luostarista, niin viimeinen noviisimestari, dom Augustin de Lestrange pakeni Sveitsiin, jonne häntä seurasi 21 munkin joukko. Siellä hän 1. kesäkuuta 1791 perusti uudelleen Stricte Observance La Valsaisnten ja määräsi sille vielä ankarammat säännöt kuin apotti Rancé oli aikoinaan määrännyt.
Vähitellen liike alkoi uudelleen voittaa alaa Euroopassa, mutta se ei levinnyt laajemmalle ennen kuin Napoléonin tappion jälkeen vuonna 1815. Järjestön ensimmäinen uusi yleiskokous pidettiin Roomassa vuonna 1869. Vuonna 1891 valittiin järjestölle kenraaliapotti. Hänen tunnetaan arvonimellä Sisterssiläinen sääntökunnan puheenjohtaja.
Ranskassa trappistit kokoontuivat yhteen vuonna 1892 nimellä: «Cisterciens réformés de Notre-Dame de la Trappe ». Vuodesta 1898 alkaen sääntökunnan yleishallinto on pidetty Cïteaux’ssa, joka saatiin takaisin sääntökunnalla hivenen ennen vuotta 1892. Sääntökunnan puheenjohtajan sijaintipaikka on Rooma. Vuonna 1902 trappistit muuttivat nimensä reformoiduksi sisterssiläissääntökunnaksi.
Luettelo Sisterssiläisluostareista
Sääntökunnan päätöksen mukaan kaikki sisterssiläisluostarit on omistettu "Taivaiden kuningattarelle". Tämän päätöksen mukaisesti jokaisen luostarin nimeen liitetään "Neitsyt Marian ... luostari".
Belgia
Nämä belgialaiset luostarit ovat erikoistuneet oluen panemiseen ja tuottavat trappistioluita.
Viro
Virossa oli kaksi sisterssiläisjärjestön miesluostaria ja kolme nunnaluostaria. Padisen lisäksi Kärknassa, itäisessä Virossa sijaitsi miesluostari. Nunnaluostarit sijaitsivat Tallinnassa, Lihulassa ja Tartossa. Tallinnan luostarin kirkko oli P.Mikaelin kirkko, Kärknan ja Padisen kirkot olivat Marialle pyhitetyt. Sisterssiläisluostareista vain Mikaelin luostari Tallinnassa on edelleen käytössä, mm ruotsinkielisen seurakunnan kirkkona. Tarton luostarin tarkkaa sijaintia ei tiedetä. Muut ovat arkeologisia raunioita.
Ragnar Kjartansson
Ragnar Kjartansson (s. 1976 Reykjavík, Islanti) on islantilainen monialainen taiteilija ja muusikko. Hän yhdistää teoksissaan usein video-, installaatio- ja performanssitaidetta.
Ura
Ragnarin varhaisia performansseja oli Death and the Children, missä hän esitti Kuolemaa islantilaisella hautausmaalla ja oli dialogissa nuorten kesäleiriläisten kanssa kuolevaisuudesta. Vuoden 2005 Reykjavikin taidefestivaaleille Ragnar tuotti performanssi-installaation The Great Unrest. Sitä varten hän osittain kunnosti vanhan yhteisökeskuksen, missä hän asui kolmen viikon ajan ja soitti kitaraa pukeutuneena viikingiksi.
Ragnar oli nuorin islantilainen taiteilija Venetsian biennaaleilla 2009. Ragnar kokosi sinne The End -esityksen, johon kuului sekä videoteos että performanssi Palazzo Michiel del Brusàssa. Videon Ragnar oli kuvannut Kalliovuorilla ja saanut siihen vaikutteita Gilbert & Georgelta sekä Caspar David Friedrichin teoksesta Two Men Contemplating the Moon. Performanssissa hän puolestaan maalasi kuuden kuukauden ajan kuutena päivänä viikossa. Hän maalasi tuona aikana 144 muotokuvaa uimahousuihin pukeutuneesta performanssitaiteilija Páll Haukur Björnssonista.
The Visitors (2012) on kuvattu newyorkilaisessa kartanossa. Siinä kahdeksan muusikkoa soittaa eri huoneissa samaa kappaletta. Ragnar itse soittaa alastomana kylpyammeessa. Kaikki yhdeksän kanavaa yhdistyvät näyttelyssä samassa tilassa yhdeksi esitykseksi. Eroa käsittelevän kappaleen sanat perustuvat Ásdís Sif Gunnarsdóttirin runoon, ja sen musiikin on tehnyt Davíð Þór Jónsson.
Ragnar oli mukana The Encyclopedic Palace -teoksessa vuoden 2013 Venetsian biennaalissa ja Manifesta 10:ssä Pietarissa vuonna 2014. A Lot of Sorrow on vuoden 2014 videoteos, jonka Ragnar teki yhdessä yhdysvaltalaisen The National -yhtyeen kanssa. Yhtye soittaa videolla kuuden tunnin ajan kolme minuuttia 25 sekuntia kestävää kappalettaan ”Sorrow”. Kohtauksia länsimaisesta kulttuurista (2015) on puolestaan yhdeksänosainen teossarja, jossa Ragnar tutkii länsimaisen kulttuurin sovinnaisuutta. Teossarjaan kuuluva Vene oli esillä vuoden 2019 Ars Fennica -näyttelyssä, jossa hänet palkittiin myös Ars Fennica -palkinnolla.
Tyyli ja teemat
Ragnarin taide on monialaista, ja hän tekee videoteoksia, performansseja, installaatioita, maalauksia ja piirroksia. Hän pyrkii teoksissaan häivyttämään erilaisten taiteenmuotojen rajat, ja hän onkin lähestynyt maalaamista performanssina ja toisaalta verrannut videoitaan maalauksiin ja performanssejaan veistoksiin. Ragnar on saanut vaikutteita myös klassisesta teatterista.
ʻEua
ʻEua on Tongan saarivaltion eteläisin hallinnollinen alue, joka koostuu samannimisestä pääsaaresta ja pienemmästä Kalaun saaresta. Saarten yhteenlaskettu pinta-ala on 87,44 neliökilometriä ja asukasluku noin 5 000 (2011). Alue on jaettu kahteen piiriin, pohjoisessa sijaitsevaan 'Eua Motu'aan ja etelässä sijaitsevaan 'Eua Niuafo'ouhun.
Donkey Konga
Donkey Konga on rytmipeli Nintendo GameCubelle. Peliä pelataan pelin mukana tulevalla bongorumpu-ohjaimella.
Euroopassa on julkaistu alkuperäinen Donkey Konga, ja myös sen jatko-osa, Donkey Konga 2. Myös Donkey Kong Jungle Beat on julkaistu Euroopassa, jossa ohjataan Donkey Kongia. Amerikassa ja Japanissa on myös julkaisu Donkey Kong: Hit Song Paradiseja, jotka ovat samanlaisia kuin Donkey Konga, mutta sisältävät uusia kappaleita.
Japanissa on julkaistu myös Donkey Konga 3, mutta tätä peliä ei tulla todennäköisesti näkemään koskaan Japanin ulkopuolella.
Lentolaivue 44
Lentolaivue 44 oli Suomen ilmavoimien kaukotoimintalentolaivue, joka perustettiin vuonna 1934. Laivue osallistui talvi-, jatko- ja Lapin sotiin osana Lentorykmentti 4:ää. Laivue lakkautettiin Pariisin rauhansopimuksen seurauksena vuonna 1948.
Perustaminen ja alkuvuodet
thumb|Laivueen käytössä 1934–37 ollut konetyyppi, Junkers K 34. thumb|Laivueen käytössä 1937–43 ollut konetyyppi, Bristol Blenheim. thumb|Laivueen käytössä 1943–48 ollut konetyyppi, Junkers Ju 88. 30. kesäkuuta 1933 ilmavoimiin perustettiin kiinteät lentoasemat. Viipurissa toimineen 1. Erillisen Merilentolaivueen pohjalta muodostettiin Lentoasema 6, jonka lentäväksi yksiköksi muodostettiin ilmavoimien komentajan päiväkäskyllä 10. lokakuuta 1934 Lentolaivue 44. Laivueen ensimmäisenä komentajana toimi majuri Axel Nystedt. Laivueen kalustona oli vuoteen 1937 saakka Junkers K 43 -koneet. Vuoden 1937 lopulla laivue vastaanotti uudeksi kalustokseen Britanniasta hankittuja Bristol Blenheim -pommikoneita ja siirtyi samalla Viipurista Immolaan, mistä laivue siirtyi juuri ennen talvisotaa uuteen Luonetjärven tukikohtaan.
Talvisota
Talvisodan alkaessa majuri Erik Stenbäckin komentamalla laivueella oli kahdeksan lentokuntoista Blenheimiä, joilla suoritettiin tiedustelu- ja pommituslentoja. Laivue siirtyi Joroisiin 6. joulukuuta, josta se suoritti, yleensä yksittäisin konein, tiedustelua ja häirintäpommituksia Laatokan koillispuolelle. Vuoden 1940 alussa laivue sai täydennyksenä Lentolaivue 46:lta viisi Blenheim Mk.I -konetta. 27. helmikuuta koko Lentorykmentti 4:n toiminta suunnattiin Karjalankannakselle, jossa Lentolaivue 44 suoritti sodan loppuun asti pommituksia etenevää vihollista vastaan. Laivue suoritti talvisodassa 209 sotalentoa menettäen sotatoimissa kolme konetta ja viisi lentävään henkilökuntaan kuuluvaa kaatuneina.
Välirauha ja jatkosota
Välirauhan alettua, toukokuussa 1940, laivue siirrettiin Luonetjärveltä Kemiin, josta se siirrettiin kesäkuussa 1941 Ruoveden lähistölle, Siikakankaalle. Kalustona laivueella oli jatkosodan alkaessa edelleen Blenheim-koneet, joita oli lentokuntoisena yhdeksän kolmessa lentueessa. Laivue pommitti kenttäarmeijan valmistautuessa hyökkäykseen vihollisen materiaalikuljetuksia ja liikenneyhteyksiä, kunnes se siirrettiin 4. heinäkuuta 1941 ilmavoimien komentajan alaisuuteen. Uudesta tukikohdastaan Mikkelistä laivue suoritti pommitustehtävien ohella tiedustelu- ja valokuvauslentoja sekä Laatokan Karjalaan että Karjalankannakselle.
Kenttäarmeijan edettyä tavoitteisiinsa Kannaksella laivue siirtyi tukemaan syyskuun alussa Karjalan Armeijan hyökkäystä Petroskoin suunnalla. Hyökkäyksen edetessä laivue siirtyi uuteen tukikohtaansa Onttolaan, josta se toimi koko loppusodan ajan. 30. joulukuuta 1941 laivueen uudeksi komentajaksi saapui majuri Birger Gabrielsson. Laivue suoritti koko vuoden 1942 ajan Lentorykmentti 4:n mukana pommituksia kohteenaan muun muassa vihollisen lentokentät ja kuljetusverkosto. Vuoden 1943 alkupuolella laivue sai uudeksi kalustokseen saksalaiset Junkers Ju 88 -koneet. Uuden, Blenheim-koneeseen verrattuna teknisesti vaativamman Junkers-koneen käyttökoulutukseen kului aikaa niin, että laivue ehti vuonna 1943 suorittaa vain muutamia sotalentoja, mainittavimpana näistä Lehdon partisaanikylän sekä Lavansaaren lentokentän pommitukset. 14. helmikuuta 1944 laivueen nimeen lisättiin tehtävää kuvaava etuliite, jolloin uudeksi nimeksi tuli Pommituslentolaivue 44. Laivueen komentaja vaihtui 23. helmikuuta, uudeksi komentajaksi määrättiin majuri Tauno Meller. Alkuvuosi oli maarintamalla edelleen hiljainen, laivueen merkittävin pommitustehtävä oli Kasimovon lentotukikohdan pommitus 9. maaliskuuta.
Neuvostoliiton suurhyökkäyksen alettua Karjalankannaksella kesäkuussa 1944 laivueen pommituslennot suuntautuivat aluksi Kuuterselän alueelle ja Kivennavalle sekä Viipurinlahdelle. Venäläisten hyökkäyksen edetessä lennettiin Talin-Ihantalan alueelle sekä Vuosalmelle. Pommituslentoja lennettiin kaikin käytettävissä olevin voimin useita kertoja päivässä, sään salliessa myös öisin. Tästä huolimatta laivue menetti sotatoimissa kesällä 1944 vain yhden koneen miehistöineen. Koko jatkosodan aikana laivue menetti sotatoimissa seitsemän konetta ja kuusitoista lentävään henkilökuntaan kuuluvaa kaatuneina.
Lapin sota
Aselevon alettua syyskuussa 1944 laivue siirtyi Rissalaan ja aloitti 2. lokakuuta pommituslennot Lapin sodassa saksalaisten sotilaskuljetuksia vastaan. Saksalaisten vetäytyessä laivue siirtyi 17. lokakuuta Rissalasta Kemiin, mistä se lensi pommitus- ja tiedustelulentoja sodan loppuun asti. Lapin sodassa laivue menetti kaksi konetta ja kaatuneina viisi lentävään henkilökuntaan kuuluvaa. Laivueen nimi muutettiin rauhanajan organisaation mukaiseksi 4. joulukuuta Pommituslentolaivue 43:ksi. Laivue lensi Lapin sodan viimeisen lennon 4. huhtikuuta 1945, kyseessä oli tiedustelulento, koneena JK-268 ja kohteena muun muassa Nordreisa.
Musta Leski (Yelena Belova)
Yelena Belova on Marvel-kustantamon sarjakuvissa esiintyvä venäläinen vakooja ja toinen moderni Musta Leski. Hahmon ensiesiintyminen tapahtui amerikkalaisen Inhumans -lehden numerossa 5 maaliskuussa 1999. Hahmon loivat Devin Grayson ja J. G. Jones. Hän oli alun perin Natasha Romanoffin vihollinen ja lopulta liittolainen, joka työskenteli myöhemmin AIM:lle, YPKVV:lle ja Hydralle.
Fiktiivinen historia
Belova on moraaliton vakooja ja salamurhaaja, joka koulutettiin Punaisella Huoneella, joka koulutti myös Natasha Romanoffin, edellisen Mustan Lesken. Kouluttajansa Pyotr Vasilievich Starkovskyn kuoleman jälkeen hänet lähetetään tappamaan tämän salamurhaaja, mutta tämä osoittautuikin vain keinoksi saada Belova omistautumaan kokonaan asemalleen uutena Mustana Leskenä. Uskoen olevansa arvoinen seuraaja ”Mustaksi Leskeksi”, Yelena ilmoittautuu oitis suorittamaan tehtävää, jonka aikana hän kohtaa Natashan. Natasha yrittää neuvoa Yelenaa muodostamaan oman identiteettinsä sen sijaan, että sokeasti uskoisi valtioonsa, ja myöhemmin julmasti manipuloi Yelenaa yrittäen saada tämän näkemään elämän vakoojana ja ”Mustan Leskenä” sen todellisessa valossa. Belova eroaa lopulta ja vetäytyy eläkkeelle Kuubaan, missä hän ryhtyy yrittäjäksi ja malliksi.
YPKVV kuitenkin houkuttelee hänet palaamaan takaisin vakoojaksi ja valvomaan vibraniumin louhintaa Antarktikselta Kadonneesta Valtakunnasta. Pian tämän jälkeen hän joutuu Sauronin hyökkäämäksi ja vakavien palovammojensa vuoksi liittyy Hydraan kostaakseen YPKVV:lle ja Uusille Kostajille.
Ben Shapiro
Benjamin Aaron ”Ben” Shapiro (s. 15. tammikuuta 1984 Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen konservatiivinen poliittinen kommentaattori, lakimies, päätoimittaja, radiojuontaja ja kirjailija.
Elämä ja ura
Shapiro syntyi aškenasijuutalaiseen perheeseen Los Angelesin piirikunnassa Kaliforniassa.
Shapiro aloitti politiikan tutkimuksen opinnot Kalifornian yliopistossa 16-vuotiaana ja suoritti Bachelor of Arts -tutkinnon vuonna 2004. Vuonna 2007 hän valmistui Harvard Law Schoolista.
Shapiro julkaisi ensimmäisen teoksensa Brainwashed: How Universities Indoctrinate America's Youth 20-vuotiaana vuonna 2004.
Shapiro toimitti oikeistokonservatiivista Breitbart-uutissivustoa. Lähdettyään sieltä hän alkoi toimittaa perustamaansa The Daily Wire -uutissivustoa. Hän myös juontaa The Ben Shapiro Show -podcastia.
Yhteiskunnalliset näkemykset
Shapiro on yhteiskunnallisilta näkemyksiltään uskonnollinen radikaalikonservatiivi. Hän on puolustanut muun muassa länsimaisia juutalais-kristillisiä arvoja, demokratiaa, sananvapautta ja järkiperäistä argumentointia, joiden hän katsoo olevan uhattuna nykyajan Lännessä. Shapiro vastustaa nykyajan tribalismia, identiteettiajattelua, vasemmiston ja oikeiston intersektionaalista politiikkaa, uhriutumista ja puhetta etuoikeuksista. Ensimmäisessä teoksessaan Shapiro arvostelee Yhdysvaltain yliopistoja siitä, kuinka ne pyrkivät indoktrinoimaan nuorisoa. Kirjassaan The Right Side of History: How Reason and Moral Purpose Made the West Great (2019) Shapiro puolustaa juutalais-kristillisiä arvoja ja kreikkalaista perinnettä, joiden hylkääminen Lännessä on hänen mukaansa johtanut subjektiivisuuden ja individualismin kautta Lännen yhteiskunnalliseen ja poliittiseen pahoinvointiin.
Shapiro pitää transsukupuolisuutta henkisenä häiriönä ja vastustaa samansukupuolisten parien oikeutta kasvattaa lapsia. Hän on kutsunut arabeja pommittajiksi, jotka haluavat elää avoviemäreissä, ja hänen mielestään suuri osa muslimeista on radikaaleja.
Shapiron kärkevät kommentit ovat usein herättäneet kiistoja. Shapiro on itse kertonut käyttävänsä aluksi kovaa kieltä saadakseen asiansa julkisuuteen, minkä jälkeen hän siirtyy keskustelemaan asiasta älyllisesti ja hienovaraisesti.
Vaikka on radikaali oikeistokonservatiivi itsekin, Shapiro on kritisoinut alt-right-liikettä. Republikaanipresidentti Donald Trumpista Shapirolla on ollut tapauskohtaisesti vaihteleva näkemys, joskus myönteinen, joskus kielteinen.
Yksityiselämä
Shapiro on entisen lapsinäyttelijä Mara Wilsonin serkku.
Shapiro meni naimisiin vuonna 2008. Parilla on kaksi lasta.
Shapiro on ortodoksijuutalainen.
Kielikunta
Kielikunta on yhteistä alkuperää olevien kielten laajin mahdollinen ryhmä, johon kuuluvat kielet periytyvät samasta kantakielestä. Suppeammasta ryhmästä sukulaiskieliä yhden kielikunnan sisällä voidaan käyttää termiä kieliryhmä.
Kieliä, jotka eivät kuulu mihinkään kielikuntaan (esimerkiksi korea), kutsutaan isolaateiksi. Toisin sanoen isolaattikieli on kielikuntansa ainoa kieli.
Monet kielen epäsäännöllisyydet kertovat sen muuttuneen historiansa aikana. Esimerkiksi vesi-sanan taivutusmuodoista (kuten veteen ja vedet) on päätelty sen muinaisen perusmuodon olleen likimain vete. Tällaisen sisäisen rekonstruktion lisäksi kieliä verrataan myös muihin kieliin. Foneettisia muutoksia menneisyyteen seuraamalla sukukielille voidaan hahmotella yhteinen alkumuoto eli kantakieli, josta ne ovat alkaneet kehittyä omiin suuntiinsa. Kielikunta muodostuu laajimmasta joukosta kieliä, joiden voidaan osoittaa periytyneen yhteisestä kantakielestä. Kielten välillä saattaa olla kaukaisempiakin sukulaisuussuhteita – erään hypoteesin mukaan maailman kaikki kielet ovat peräisin samasta kantamuodosta – mutta sitä ei enää voida osoittaa. Kielten sukulaisuutta tutkii historiallis-vertaileva kielitiede.
Perinteisesti kielikuntaa onkin kuvattu kielten sukupuuna. Nykyisin tällainen selkeä haarautumismalli on kuitenkin usein korvattu pensasmallilla, jossa kielikunnan päähaarat ovat tasa-arvoisia.
Arola
Arola voi tarkoittaa:
Kielikunta
Joskus kantakieli voidaan yhdistää historian tuntemaan kieleen. Esimerkiksi latinan murteet (vulgaarilatina) olivat lähtökohtana nykyisille romaanisille kielille. Romaaninen kantakieli on siis suurin piirtein sama kuin (klassinen) latina. Samoin muinaisskandinaavin murteet ovat norjan, ruotsin, tanskan ja islannin kantakieltä.
Kielitypologiassa maailman kielet ryhmitellään samankaltaisuuksien perusteella. Hyvinkin läheiset sukulaiskielet voivat sijoittua typologisesti tarkasteltuna eri ryhmiin. Esimerkiksi suomen kieli on paljon agglutinatiivisempi kuin viron kieli, joka on osin muuttunut fleksiokieleksi.
Tässä kielikuntien luettelossa kielikunnat on jaoteltu maantieteellisten alueiden mukaan ja siinä ei ole mainittu isolaattikieliä. Lisäksi Uudessa-Guineassa ja Etelä-Amerikassa on näiden lisäksi joukko pienempiä kielikuntia. Kaikkiaan kielikuntia on pitkälle kolmattasataa.
Kielikunnat maanosittain
Maailman kielikunnat (nimet englanniksi): center|800px
Aasia ilman Lähi-itää ja Kaukasiaa
Jotkut kielitieteilijät pitävät mongolikieliä, tunguusikieliä ja turkkilaisia kieliä yhtenä altailaisten kielten kielikuntana.
Dagombat
thumb|Dagombojen rumpuryhmä [[Tamalessa.]] Dagombat ovat gurilaista kieltä puhuva kansa Ghanan pohjoisosassa Valkoisen-Voltan ja Otijoen välillä. Heitä on 600 000 henkeä.
Dagombat muodostivat 1400-luvulla samannimisen valtion, jonka pääkaupunki oli Yendi. Vuosina 1745–1874 se oli Ašantin liittokunnan alainen. Saksalaiset valtasivat Yendin vuonna 1884. Ensimmäisen maailmansodan jälkeen Saksan Togon länsiosasta tuli brittien protektoraatti ja myöhemmin se liitettiin Ghanaan.
Kansan pääelinkeino on maanviljely. Tärkeimmät viljelykasvit ovat jamssi, hirssi, durra, riisi, maissi, fonio, maapähkinä ja pavut. Lisäksi harjoitetaan karjanhoitoa, käsityöammatteja, metsästystä, kalastusta ja keräilyä. Ruokavalio koostuu kasvis- ja maitoruoista. Asumus on pyöreä ja olkikattoinen savitiilitalo. Miehet pitävät pitkiä lyhythihaisia paitoja ja naiset lannehameita.
Perinteinen yhteiskunta perustuu kyläyhteisöihin, suurperheisiin ja patrilineaarisiin sukuihin. Avioliitto on virilokaalinen ja polygynia yleistä.
Lehtituppi
pienoiskuva|[[Niittynurmikka|Niittynurmikan (Poa pratensis) varresta erotettu lehtituppi, jonka päässä, lehtitupen ja lehtilavan yhtymäkohdassa, on vaalea, kalvomainen kieleke|400x400px]]
Lehtituppi voi muistuttaa ulkonäöltään korvaketuppea.
Korkorahasto
Korkorahasto on rahasto, joka sijoittaa varansa korkoa tuottaviin arvopapereihin. Riskitasoltaan korkorahastot ovat erilaisia: pienemmän riskin korkorahastot ovat riskitasoltaan lähestulkoon pankkitalletukseen verrattavia, mutta tarjolla on myös korkeamman riskin korkorahastoja.
Lyhyen koron rahastot ja rahamarkkinarahastot
Lyhyen koron rahaston korkoriski on keskimäärin alle 12 kuukautta. Käytännössä korkoriski on kuitenkin lähellä kolmea kuukautta. Useimmat sijoitukset ovat vaihtuvakorkoisia, ja siksi sijoitusten laina-aika voi olla jopa useita vuosia. Korkoriskin mittaamiseen käytetään yleensä duraatiota.
Korkotason muutokset vaikuttavat rahaston tuottoon. Yleisesti korkotason nousu pudottaa rahaston arvoa. Mitä suurempi korkoriski on, sitä herkempi sijoitus on korkotason muutoksille. Lyhyen koron rahastojen korkoriski on kuitenkin niin alhainen, että korkotason tulisi nousta jyrkästi lyhyessä ajassa, jotta niiden arvo putoaisi. Lyhyen koron rahastoista on siis käytännössä odotettavissa markkinakoron suuruista tuottoa vähennettynä kuluilla.
Tärkeä rahaston arvoon vaikuttava asia on myös luottoriski. Rahaston säännöissä mainitaan minkälaisiin arvopapereihin rahasto saa sijoittaa. Korkeamman luottoriskin arvopapereista on odotettavissa normaalioloissa korkeampaa tuottoa, mutta myös niiden riski on korkeampi. Finanssikriisin vaikutuksesta riskipreemiot kasvoivat voimakkaasti. Tällöin korkeamman riskin vaihtuvakorkoisten arvopaperien hinnat putosivat, koska sijoittajat vaativat niistä suurempaa tuottoa. Tämän seurauksena monet suomalaiset, turvallisina markkinoidut lyhyen koron rahastot putosivat voimakkaasti. Osaselityksenä riskipitoisten arvopaperien suosimiseen on korkea hallinnointipalkkio: useat rahastot ottivat lisäriskiä pärjätäkseen pienempiä kuluja veloittaville kilpailijoilleen.
Lyhyen koron rahastojen sijoituskohteina ovat yleensä määräaikaiset talletukset, kuntien ja valtioiden sekä yritysten liikkeeseen laskemat joukkolainat.
Rahamarkkinarahastot sijoittavat laina-ajaltaan enintään 12 kuukauden mittaisiin arvopapereihin. Muilta ominaisuuksiltaan ne ovat lyhyen koron rahastojen kaltaisia. Rahamarkkinarahastot voivat sijoittaa esim. määräaikaistalletuksiin tai enintään vuoden pituisiin sijoitustodistuksiin.
Pitkän koron rahastot
Pitkän koron rahastojen duraatio on yleensä useita vuosia. Pitkän koron rahastojen voidaan odottaa tuottavan pitkällä tähtäimellä rahamarkkinarahastoa paremmin. Näissä siis markkinakorkojen vaihtelulla on suuri merkitys.
Tuotto-odotus on pitkällä aikavälillä 5-6 %.
High Yield -rahastot
High Yield -rahastot (tunnetaan myös nimellä roskalainat, engl. junk bond) ovat korkean riskin korkorahastoja. Korrelaatio osakemarkkinoihin on korkea. Luottoluokitukseltaan nämä lainat ovat korkeintaan BB+ -tasoa Standard & Poor's -luokittelijalla. Mitä alhaisempi luokitus, sitä suurempi riski yhtiöllä on joutua rahoitusvaikeuksiin ja sitä enemmän se joutuu maksamaan korkoa lainoistaan.
Vuoden 2008 finanssikriisin seurauksena useiden High Yield -lainojen markkinat olivat lähes täysin pysähtyneet. Pelko yhtiöiden joutumisesta rahoitusvaikeuksiin laski lainojen markkina-arvoa rajusti. Vielä talvella 2009 rullaava tuotto eli yield oli useilla lainoilla yli 20 prosenttia. Yksittäisten lainojen tuotto saattoi olla yli 30 % vuositasolla. Tämä kuitenkin edellyttää, että yhtiö kykenee suoriutumaan velvoitteistaan.
Sijoittaminen High Yield -markkinoille on helppoa. Kaikki suurimmat suomalaiset pankit välittävät omia High Yield -rahastojaan. Etenkin USA:n pörsseissä on tarjolla monia High Yield ETF:ejä, jotka ovat hallinnointipalkkioltaan suomalaisten pankkien rahastoja halvempia. Näitä ETF:eja voi ostaa helposti suomalaisen välittäjän kautta.
Korkosijoitusten luottoriski
Korkorahaston säännöissä on määritelty, millaisiin kohteisiin rahaston varoja voidaan sijoittaa. Rahasto voi sijoittaa vain säännöissä määriteltyjen luottoluokitusten arvopapereihin. Paras luottoluokitus on AAA (Standard & Poor's). Eri luottoluokittelijoiden (kuten Standard & Poor's, Moody's ja Fitch) luokituksia eli reittauksia ei voi verrata keskenään, sillä niillä on eri määritelmät.
Yleensä pitkän koron rahaston sijoituskohteiden on oltavat vähintään ns. "investment grade" -tasoa (BBB- -luokitus). Sitä heikommin luokiteltuihin ja siten riskipitoisempiin lainoihin sijoittavaa rahastoa kutsutaan high yield -rahastoksi. Mitä heikompi lainan ottajan luottoluokitus on, sitä suurempana pidetään maksuvaikeuksiin joutumisen riskiä. Vakavaraisten kuntien ja valtioiden joukkovelkakirjoissa pääoman ja kertyneiden korkojen menettämisen mahdollisuus on hyvin pieni.
Rahastojen riskitasot
Korkorahastoista vakaimman tuoton voi olettaa saavansa rahamarkkinarahastosta tai lyhyen koron rahastosta, joka sijoittaa varansa valtion ja kuntien joukkolainoihin sekä vakavaraisiin pankkeihin tehtyihin talletuksiin. Rahamarkkinarahastosta ja lyhyen koron rahastoista puhutaan joskus ristiin. Todellisuudessa ne ovat kaksi vaihtoehtoista tapaa sijoittaa lyhyisiin korkoihin (ks. yllä).
Pitkän koron rahastot, jotka yleisimmin sijoittavat euroalueen obligaatioihin, ovat parhaimmillaan korkotason laskiessa. Vuonna 2008 obligaatiorahastoista sai jopa yli 10 %:n vuosituoton. Matalan tai nousevan korkotason aikaan (kesä 2009) ne eivät ole tuottoisia.
Enemmän riskiä haluavalle sopivia kohteita voivat myös olla yrityslainoihin sijoittavat rahastot tai kehittyvien maiden valtioiden joukkolainoihin sijoittavat rahastot.
Ahlstrom
Ahlstrom Oyj (vuoteen 2001 A. Ahlström Osakeyhtiö) oli suomalainen kuitumateriaaleja valmistanut yritys. Vuonna 2017 Ahlstrom fuusioitui ruotsalaisen kuituyritys Munksjön kanssa Ahlstrom-Munksjöksi.
Ahlstrom Oyj syntyi vuonna 2001 silloisen A. Ahlström Osakeyhtiön jakautuessa kolmeksi uudeksi yhtiöksi. Ahlstrom Oyj:lle siirtyi jakautumisessa A. Ahlström Osakeyhtiön teollinen liiketoiminta. Kaksi muuta uutta yhtiötä olivat sijoitusyhtiö Ahlström Capital Oy ja perheyhtiö A. Ahlström Osakeyhtiö. Alkuperäinen A. Ahlström Osakeyhtiö oli perustettu vuonna 1908 jatkamaan Antti Ahlströmin 1800-luvun puolivälissä aloittamaa liiketoimintaa. Ennen listautumistaan pörssiin vuonna 2006 yhtiö oli kokonaan Ahlströmin suvun omistama perheyhtiö.
Historia
Antti Ahlströmin kuoleman jälkeen liiketoimintaa alkoi johtaa hänen puolisonsa Eva Ahlström (1848–1920). Häntä pidetään Suomen ensimmäisenä naispuolisena teollisuusjohtajana.
Vuosiksi 1908–1931 konsernin otti johtoonsa Antin ja Evan vanhin poika, myöhempi vuorineuvos Walter Ahlström. Hänen kuollessaan joulukuussa 1931 Ahlström-konserni oli Ahlstromin mukaan Suomen suurin teollisuusyritys. Sillä oli yli 30 tuotantoyksikköä ja yli 5 000 työntekijää. Walter Ahlströmin aikana pääasiallisesti sahayritys muuttui kemiallista ja mekaanista metsäteollisuutta, konepajoja ja lasitehtaita sisältäväksi monialayritykseksi. Walter Ahlströmin aikana yritys sai muodon, jonka se säilytti suurin piirtein muuttumattomana yli puoli vuosisataa.
Ensimmäisen maailmansodan aikana sahatavaran vienti Suomesta romahti, mutta talouden elvyttyä Ahlström pääsi erinomaisiin tuloksiin, paljolti sotavuosien aikana varastoimansa puutavaran ansiosta. 1917 yritys osti lasiyritys Iittalan. Sodan jälkeen alkoi paperintuotanto; 1921 yrityksellä oli neljä modernia sellutehdasta ja Varkaudessa juuri toimintansa aloittanut Euroopan suurin paperitehdas. Vielä Walter Ahlströmin aikana Suomessa yleisesti siirryttiin mekaanisesta puunjalostuksesta kemialliseen, yleensä paperinvalmistukseen.
Yhtiöllä oli Varkauden Pirtinniemessä A. Ahlströmin Varkauden konepaja, joka oli siirretty Varkauden telakan yhteyteen.
Sodan päättyessä Ahlströmin palveluksessa oli 11 000 työntekijää.
1937 valmistui yrityksen pääkonttoriksi Helsinkiin Walter Jungin suunnittelema Teollisuuspalatsi. Sen alakerrassa Eteläesplanadilla alkoi toimia Aino Aallon, Alvar Aallon ja Dora Jungin sisustama ravintola Savoy.
Toisen maailmansodan jälkeen yrityksen kemiallinen puunjalostus keskittyi Varkauteen ja mekaaninen Karhulaan. 1950 luvulla myös Iittalan lasitehdas saavutti mainetta, suomalaisten lasimuotoilijoiden Tapio Wirkkalan ja Timo Sarpanevan saadessa tunnustusta kerta toisensa jälkeen Milanon Triennaaleilla.
Ahlström osti enemmistön italialaisesta paperitehtaasta Cartiere Giacomo Bosso S.p.A.:sta vuonna 1963. 1970-luvulla nähtiin panostusta muun muassa lasivillatuotantoon. 1979 Ahlström hankkikin omistukseensa Saksan Osnabrückissä sijaitsen Kämmererin paperitehtaan. Edelleen 1980-luvulla Ahlströmin painopiste siirtyi sanoma- ja aikakauslehtipaperista erikoispapereihin. 1987 konepajatuotteiden osuus yrityksen liikevaihdosta ylitti kaikki muut tuotteet, mukaan lukien puujalosteet. Samana vuonna Ahlström rakensi Etelä-Koreaan autoteollisuuden tarpeisiin erikoispaperia tuottavan paperitehtaan, nousten näissä tuotteissa yhdeksi maailman johtavaksi valmistajaksi. 1991 Saksan markkinat laajenivat, kun yhtiö osti sieltä vielä uuden, kierrätettyä tapettipaperia valmistavan tehtaan.
1996 muodostettiin Ahlstrom Paper Group. Kahden ranskalaisen yrityksen osto teki Ahltrömista yhden maailman suurimmista valmistajista erikoispaperi-, lasikuitu- ja suorakuitutuotteissa.
Konserni jaettiin 30. kesäkuuta 2001 kolmeksi uudeksi erilliseksi yhtiöksi. Teollisen liiketoiminnan ytimen muodosti Ahlstrom Oyj, joka listautui Helsingin pörssiin vuonna 2006. Kaksi muuta yhtiötä, sijoitusyhtiö Ahlström Capital Oy ja perheyhtiö A. Ahlström Osakeyhtiö, joka vastasi perheyrityksen kiinteistöistä jäivät Ahlströmin suvun omistukseen.
Ahlstromin metsäteollisuus Suomessa
A. Ahlströmin omistuksessa olivat ennen Varkauden paperitehdas ja muu sen yhteydessä oleva metsäteollisuus sekä Kauttuan paperitehdas kokonaisuudessaan. Myös Korkeakosken kartonkitehdas Karhulassa ja osa Sunilan sellutehtaasta kuuluivat A. Ahlströmille. Varkauden metsäteollisuus myytiin vuonna 1987 Enso Gutzeitille. Kauttuan paperitehdas myytiin Jujo Thermalille.
Karhulan kartonkitehdas oli Ahlstromiin kuuluvan hylsykartonkeja valmistavan Alcore-yhtiön omistuksessa. Myöhemmin amerikkalainen Sonoco ja Alcore yhdistivät toimintansa Sonoco-Alcore-yhtiöksi, jonka Sonoco on lunastanut kokonaan itselleen.
Kaskinen
Kaskinen on Suomen kaupunki, joka sijaitsee Pohjanmaan maakunnan länsirannikolla, Kaskisen saarella. Kaskinen on väkiluvultaan Suomen pienin kaupunki-nimitystä käyttävä kunta ja pinta-alaltaan toiseksi pienin kunta Kauniaisten jälkeen. Kaskinen on asukasluvun perusteella myös Pohjanmaan maakunnan pienin kunta.
Ahlstrom
Ahlstromin metsäteollisuus Suomessa
Sunilan sellutehtaan omistaja on eri omistusjärjestelyjen jälkeen, vuodesta 2009 alkaen Stora Enso Oyj.
Paperiteollisuuden koneiden valmistus
Ahlstrom Oyj:n edeltäjä A. Ahlström Osakeyhtiön Karhulan konepaja valmisti ennen myös paperi- ja kartonkikoneita sekä muita paperi- ja selluteollisuuden laitteita, mutta myi nämä liiketoiminnat Valmetille (1987) ja itävaltalaiselle Andritz AG:lle (2001). Pumppuja ja sekoittimia valmistanut Ahlström Pumput -yksikkö myytiin sveitsiläiselle Sulzerille (2000).
Eräs Karhulan konepajan tuotteista oli nk. Karhulan A-tela, joka kehitettiin 1960-luvun lopussa. Ahlström myi lisenssin telaan amerikkalaiselle Farrellille 1970-luvulla.
Olli-Pekka Karjalainen
Olli-Pekka Tapio Karjalainen (s. 7. maaliskuuta 1980 Töysä) on suomalainen entinen moukarinheittäjä ja EM-kultamitalisti vuodelta 2006. Hänen ennätyksensä 83,30 on vuodelta 2004 ja se on samalla myös Suomen ennätys. Karjalainen voitti kultaa Kalevan kisoissa ennätykselliset 15 kertaa peräkkäin vuosina 1998–2012.
Kesällä 2013 Karjalainen kilpaili vain yhden kerran ja kauden jälkeen hän lopetti uransa selkävaivojen vuoksi.
Ahlstrom
Paperiteollisuuden koneiden valmistus
Ahlströmin valmistamia paperi- ja kartonkikoneita Suomessa:
Kaskinen
Kauppakaupungin perustamisyrityksiä
Pohjalaiset edusmiehet kannattivat hanketta ja vaasalaiset porvarit olivat valmiita muuttamaan Kaskisiin. Frölichin esitykseen ei silti tälläkään kertaa suostuttu. Vuosien 1746–47 valtiopäivillä Vaasan varapormestari Henrik Pipping puhui Kaskisten puolesta, sillä hänen mukaansa kaupunki täytti hyvin tapulikaupungin vaatimukset. Valtiopäivät kuitenkin hajaantuivat ennen päätöstä.
Ahlstrom
Paperiteollisuuden koneiden valmistus
Myös muut Tervakosken vuoden 1948 jälkeen valmistuneet paperikoneet ovat Ahlströmin toimittamia.
Olli-Pekka Karjalainen
Karjalainen innostui moukarinheitosta 8-vuotiaana. Hän hallitsi Suomen moukaritilastoja 14-vuotiaasta lähtien. Hän opiskelee valtio-oppia, ja on urheilu-uransa jälkeen toiminut kokoomuksen riveissä Seinäjoen kaupunginvaltuustossa sekä eduskuntavaaliehdokkaana.
Ahlstrom
Paperiteollisuuden koneiden valmistus
Ahlströmin tehdastekniikkaa käyttäviä tuotantolaitoksia:
Kaskinen
Kauppakaupungin perustamisyrityksiä
Vuonna 1765 Pohjanlahden kauppapakko viimein purettiin ja samassa yhteydessä mm. Vaasa ja Kokkola saivat aktiivisen tapulioikeuden. Anders Chydeniuksen näkemyksen mukaan Kaskinen oli nyt Pohjanmaan kannalta jopa huonompi tapulikaupunki kuin Tukholma.
Ahlstrom
Yrityksen johdossa olleet
A. Ahlström Osakeyhtiö
Olli-Pekka Karjalainen
Euroopan-mestaruuskilpailuissa 2006 Karjalainen saavutti hopeamitalin. Koska Ivan Tsih’anilta Helsingin maailmanmestaruuskisoissa 2005 otetusta dopingnäytteestä löytyi myöhemmässä analyysissä luvattomia aineita, IAAF hylkäsi Tsih'an tuloksen huhtikuussa 2014, jolloin Karjalainen nousi mestariksi. Tutkimuksissa myös Vadim Devjatovskin Helsingissä antaman näytteen havaittiin sisältäneen kiellettyjä aineita. Sekä Tsih’anin että Devjatovskin tulosten mitätöiminen olisi nostanut Karjalaisen neljänneltä sijalta MM-pronssille. Lopulta vuonna 2016 Urheilun kansainvälinen välitystuomioistuin CAS päätti, että Devjatovski saa pitää MM-kultamitalinsa.
Ahlstrom
Yrityksen johdossa olleet
Ahlstrom Oyj
Kaskinen
Kaskisten perustaminen
Kaskisten kaupungin perusti Ruotsin kuningas Kustaa III vuonna 1785, joten se on toiseksi nuorin ruotsinkielisen Pohjanmaan kaupungeista ja viimeinen Ruotsin vallan ajalla Suomeen perustettu kaupunki.
Olli-Pekka Karjalainen
Poliittinen ura
Vuoden 2012 kunnallisvaaleissa Olli-Pekka Karjalainen valittiin Kokoomuksen ehdokkaana Seinäjoen kaupunginvaltuustoon. Hän oli Kokoomuksen ehdokkaana Vaasan vaalipiirissä vuoden 2015 eduskuntavaaleissa. Karjalainen keräsi kaikkiaan 2 991 ääntä, mikä ei riittänyt valintaan.
Kaskinen
Kaskisten perustaminen
Kaskisten perustamista ajoivat ennen kaikkea vaasalainen kauppias Johan Bladh sekä hänen poikansa Peter Johan Bladh. Johan Bladh muutti Vaasasta Benvikin maatilalle Kaskisista pohjoiseen ja työskenteli ahkerasti kaupungin eteen. Kaskisissa oli tuolloin hyvä satama, hyvin suojatulla syvällä väylällä ja josta oli hyvä pääsy avomerelle. Bladh perusti satamaan tullin ja lastauslaiturin. Kaupungin perustamisilmoitus allekirjoitettiin kaksi vuotta Bladhin kuoleman jälkeen, vuonna 1785.
Tapulioikeudet Kaskinen sai vuonna 1792 ja Kaskisille osoitettiin maa-alue, Herrmansin kruunutila, jolle laadittiin asemakaava. Ruutukaava heijasti tapulikaupungin asemaa ranta- ja puistokatuineen sekä toreineen. Kaskinen sai oman papin vuonna 1797 ja kirkkosali sijaitsi aikaisemmin raatihuoneena käytetyn rakennuksen yläkerrassa.
Laivakaupungin kehittyminen
Johanin poika, Petter Johan Bladh kehitti kaupungin yritysyhteisöä. Benvikin maatilasta kehittyi mallitila uusien ideoiden kokeilemiselle. Bladh rakensi omaa kauppalaivastoaan, joka purjehti moniin ulkomaisiin satamiin. Kauppalaivastot tuhoutuivat Napoleonin sotien aikana ja Bladhien vauraus mureni Suomen sodan aikana. Benvikin maatila hävitettiin osittain ja Bladh vangittiin.
Uuden tapulikaupungin nousu oli hidasta ennen kaikkea huonojen liikenneyhteyksien vuoksi. Silta mantereelle valmistui vuonna 1828. Merenkulkukaupunkina Kaskinen jäi Kristiinankaupungin ja Vaasan tasosta. 1800-luvulle saakka kalastus ja kaupankäynti olivat merkittävimmät elinkeinot.
Suomen purjelaivaston kukoistuskautena 1800-luvun puolivälin molemmin puolin vietiin Kaskisista etenkin tervaa ja puutavaraa. Kaupungin kauppalaivasto oli suurimmillaan 12 purjealuksen kokoinen. Purjealusajan jälkeen kaupungissa harjoitettiin rannikkoliikennettä sekä tavara- ja matkustajaliikennettä Ruotsiin höyrylaivoilla.
Teollistuminen ja tehdaskaupunki
Kaupunkiin rakennettiin 1900-luvulla rautatie ja Kaskisiin rakennettiin ratayhteys Seinäjoelta ja Kristiinankaupungista vuonna 1913. Teollisuusyrityksiä alkoi syntymään 1920-luvulla joista suurimpia olivat mm. Kaskö Wood ja Kaskisten Puutavara. 1900-luvulla rakennettiin myös suurempi satama, sahatoimintaa, suuret lautatarhat sahatavaran laivausta varten, muuta teollisuutta ja kalansuolaamo.
Puolustusvoimat toimi kaupungissa sotien jälkeen kun Optinen Laitos sijaitsi paikkakunnalla.
Kaskisten seurakunta erotettiin Närpiöstä vuonna 1926. Vuonna 1964 rakennettiin Kaskisten nykyinen kirkko tontille, joka oli varattu kirkkotontiksi jo vuoden 1767 asemakaavassa.
Metsä-Botnia – nykyinen Metsä-Fibre – perusti 1970-luvulla kaupunkiin sellutehtaan. Se muutti kaupunkia suuresti, sillä sinne muutti paljon suomenkielisiä ja ruotsinkieliset jäivät vähemmistöksi. M-realilla on kaupungissa syksyllä 2005 valmistunut tehdas. Botnia ilmoitti 14. tammikuuta 2009 lopettavansa tehtaan. Elokuussa 2013 Metsä Group -yhtymään kuuluva Metsä Wood päätti lopettaa jalostustoimintansa Kaskisissa ja irtisanoa 60 työntekijää.
Kaupungista oli 1980-luvulla KG-Linen lauttayhteys Ruotsin Gävleen. Virolainen Baltic Scandinavian Lines aloitti 6. lokakuuta 2008 säännöllisen liikennöinnin Kaskisista Ruotsin Härnösandiin ro-ro-rahtialus M/S Gutella. Lauttayhteys lopetettiin alkuvuodesta 2009.
Kaskisissa ja Närpiössä äänestettiin 18.11.2019 kuntaliitoksesta. Kaskisten valtuusto hylkäsi liitoksen äänin 9-8.
Maantiede
pienoiskuva|vasen|Kaskisten kaupungintalo Kaupunki sijaitsee saarella, josta on kaksi siltaa mantereelle. Kaupunki on luonnollinen satamapaikka. Kaupungista kulkee myös rautatie, Suupohjan rata, Pohjanmaan radalle Seinäjoelle. Rataa käytetään nykyään kuitenkin ainoastaan tavaraliikenteeseen.
Kaskisilla on vain yksi naapurikunta, Närpiö, joka ympäröi kaupunkia muualta paitsi merellä, jossa Kaskisten vesialue ulottuu kapeana kaistaleena aluevesirajalle saakka. Närpiön lisäksi lähimpiä paikkakuntia ovat Kristiinankaupunki ja Teuva. Noin säteellä Kaskisista sijaitsee viisi muuta suurempaa kaupunkia: Vaasa pohjoisessa, Kurikka ja Seinäjoki koillisessa, Kauhajoki idässä ja Pori etelässä.
Arkkitehtuuri
Kaupungille laadittiin 1700-luvulla ruutukaavaan perustuva asemakaava pitkine, suorine ja leveine katuineen, ja kaavassa varauduttiin selvästi suurempaan väestömäärään kuin sinne koskaan myöhemminkään on asettunut. Niinpä kaupungissa on edelleen myös monia rakentamattomia tontteja, eikä kaupunkiasutus juuri ulotu alkuperäisen kaavoitetun alueen ulkopuolelle. Kaskisissa on myös suosittu puutalorakentamista.