cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kestilä
Historia
Enimmillään asukasluku oli 1950-luvulla, jolloin Kestilässä asui lähes 4 000 henkeä. Ruotsiin muutto 1960–70-luvuilla oli voimakkain suonenisku väestönkehitykselle. Muun maaseudun tapaan väkeä on sen jälkeenkin muuttanut leivän perässä Etelä-Suomeen ja Pohjois-Suomen kaupunkeihin.
Vanhastaan Kestilässä oli kaksi maakirjakylää: Kestilä ja Mulkua. Edelliseen luettiin nykyisistä kylistä kirkonkylän lisäksi Leiviskänranta, Mäläskä, Pihkalanranta ja Väyrylänsaari sekä osa Hyvölänrantaa. Osa viimeksi mainitusta sekä Järvikylä luettiin kuuluviksi Tavastkenkään, joka oli ennen Piippolaan, sittemmin Pyhäntään kuuluva kylä.
Seurakuntana Kestilä kuului Siikajokilaakson kanssa ensin Salon eli Saloisten seurakuntaan, jonka kappeliksi perustettiin latvavesille Siikasavo. Tämän jälkeen Kestilän alue kuului Siikajoen seurakuntaan Pulkkilan kappelina, sitten Piippolan emäseurakuntaan omana kappelinaan vuodesta 1845, kunnes Kestilä itsenäistyi omaksi kirkkoherrakunnaksi vuonna 1871. Kestilä sai oman kirkon 1855. Vuoden 2006 alussa Kestilän seurakunta yhdistyi Piippolan, Pulkkilan ja Pyhännän seurakuntien kanssa Siikalatvan seurakunnaksi.
Hallinto
Kestilän viimeinen kunnanjohtaja oli Raimo Tieva. Kunnan hallinnossa päätösvaltaa käyttävän kunnanvaltuuston valtuustoryhmät viimeisellä kaudella 2005 -2008 olivat (suluissa edustajien määrä valtuustossa):
Elinkeinoelämä
Kestilä on maaseutuvaltaista aluetta. Maatiloja on noin 120 kpl. Suurimmat työnantajat olivat Kestilän kunta ja Kestilän vankila.
Työpaikat toimialoittain (2000):
Kestilän suurin teollisuuslaitos oli Eko-Turbo Uusiorengas Oy, joka kuitenkin tuhoutui tulipalossa heinäkuussa 2005. Tilalle ei ole syntynyt merkittävää teollisuutta.
Koulutus
Kestilässä toimii nykyään yksi 1.–9. luokkien koulu. Viimeisinä kyläkouluina lakkautettiin vuonna 2003 Hyvölänrannan koulu ja vuonna 2004 Mäläskän ja Väyrylän koulut. Toisen asteen ammatillista koulutusta on ollut vielä 1980-luvun lopussa. Lähimmät lukiot ovat Piippolassa ja Vaalassa, jossa valtaosa kestisistä lukiolaisista opiskelee. Lähimmät ammattioppilaitokset ovat Piippolassa ja Vaalassa. Piippolassa on mahdollista suorittaa kaksoistutkinto, ja lukio tarjoaa opiskelijoilleen ilmaisen autokortin. Kestilän kunta ylläpiti Vaalan kunnan kanssa Oulujärven kansalaisopistoa.
Urheilu ja liikunta
Kestilän Kisa-Veikot on kunnassa toimiva urheiluseura. Perinteisesti lajeja ovat olleet yleisurheilu, pesäpallo ja hiihto.
Ruokakulttuuri
Kestilän pitäjäruoaksi nimettiin 1980-luvulla palvilihavelli ja imelletty ruispuolukkapuuro.
Domovoi
thumb|200px|Domovoi Domovoi on kotihenki slaavilaisessa kansanperinteessä. Ulkonäöltään domovoi muistuttaa menninkäistä tai tonttua.
Perinteisesti kullakin talolla sanotaan olevan oma domovoi. Niitä ei yleensä pidetä pahansuopina, vaan talon suojelijoina, jotka auttavat erilaisissa askareissa. Siksi domovoita kohdellaan usein kuin perheenjäsentä, ja sille jätetään lahjaksi ruokaa. Jos perhe joutui muuttamaan, nähtiin erityistä vaivaa, jotta domovoi saataisiin myös muuttamaan uuteen taloon.
Jos domovoi jostain syystä pahastui, se saattoi tehdä ilkeitä temppuja talonväelle: siirtää esineitä, rikkoa astioita ja jättää pieniä mutaisia jalanjälkiä. Todella ilkeäksi heittäytyessään domovoin uskottiin tukehduttavan ihmisen tämän nukkuessa (tällä selitettiin myös unihalvaus).
Kehitysapu
Kehitysapu eli kehitysyhteistyö on julkisista varoista annettavaa tukea tai lainaa, jonka tarkoituksena on edistää taloudellista kehitystä ja hyvinvointia kehitysmaissa. Erona kriisiapuun tai humanitaariseen apuun on se, että kehitysavulla pyritään parantamaan avunsaajamaan olosuhteita pitkällä aikavälillä, kun taas kriisiapu lievittää hetkellistä hätää. Avun muotoja ovat esimerkiksi infrastruktuurin (tiet, rakennukset, vedenjakelujärjestelmä, sähkö, viestintäyhteydet), peruspalveluiden (koulutus ja terveydenhuolto) sekä paikallishallinnon tukeminen ohjelmilla tai projekteilla. Myös humanitaarinen apu esimerkiksi konfliktin, epidemian tai luonnonkatastrofin aiheuttamassa hätätilanteessa on yksi kehitysavun muoto.
Kehitystä on määritelty ainakin talouskasvun, hyvinvoinnin, toimintamahdollisuuksien ja köyhyyden vähenemisen käsitteillä. Kehitysyhteistyön päätavoite on äärimmäisen köyhyyden kitkeminen. Samalla ajetaan useita muita päämääriä: vahvistetaan tasa-arvoa, ehkäistään konflikteja ja suojellaan ympäristöä. Parhaimmillaan kehitysyhteistyöllä voidaan luoda tehokkaita käytäntöjä ja toimintatapoja, joiden hyödyt moninkertaistuvat hallitusten jatkaessa niiden noudattamista. Kehitysyhteistyö ei rajoitu pelkkään rahoittamiseen: se on aina myös osaamisen jakamista ja poliittista dialogia. Silloinkin kun rahaa kanavoidaan kehitysmaan oman budjetin kautta, avunantajatahon asiantuntijat tukevat budjetin laatimista ja seuraavat sen toteutumista paikan päällä.
Historia
Suomi sai maailmanpankin kehitysapua 1945-1975. Alkuun apu oli ruokaa ja vaatteita ja myöhemmin tukea ja rahoitusta ympäristö ja teollisuustuotannon rakentamiseen.
Suomi alkoi jo 1950-luvulla tukea YK:n kehitysyhteistyöohjelmia. Vuonna 1961 asetettiin Kansainvälisen kehitysavun komitea, ja ensimmäinen hanke oli vuonna 1962 alkanut Suomen ja Tansanian välinen Kibahan opetus- ja terveydenhuoltohanke, joka oli Pohjoismaiden ja silloisen Tanganjikan välinen. Vuonna 1965 Suomen ulkoministeriöön perustettiin oma kehitysyhteistyötoimisto. Sen ensimmäinen virkamies oli Jaakko Iloniemi ja toinen sittemmin tasavallan presidenttinä toiminut Martti Ahtisaari.
1970- ja 1980-luvuilla kehitysapu keskittyi teknologian ja länsimaisten asiantuntijoiden lähettämiseen. Samalla autettiin suomalaista vientiteollisuutta.
Vuonna 1991 Suomen kehitysapu nousi 0,81 prosenttiin bruttokansantulosta, koska kansantulo laski laman tähden. Apua leikattiin lamavuosina 1993 - 95 vain 0,4 prosentin tasolle.
1990-luvulla puhuttiin yhä enemmän tasavertaisesta yhteistyöstä ja kumppanuudesta. Myös avunsaajan oma vastuu ja aktiivisuus kehityshankkeiden toteutuksessa korostui 1990-luvulta alkaen. Kun Suomi liittyi EU:hun, se alkoi antaa kehitysapua myös EU:n kautta.
2000-luvulla Suomen kehityspolitiikkaan vaikuttivat voimakkaasti YK:n vuosituhattavoitteet. Vuoden 2015 jälkeen niiden paikan ovat ottaneet YK:n Kestävän kehityksen tavoitteet.
Viralliset kehitysyhteistyön antajat
Kansainvälistä kehitysyhteistyötä koordinoi OECD:n kehitysapukomitea DAC (Development Assistance Committee). Se myös päättää, mitä menoja maat saavat raportoida kehitysavuksi. Komiteassa on 30 jäsenmaata, ja lisäksi sillä on tarkkaiilijajäseniä: Aasian kehityspankki, Afrikan kehityspankki, Interamerikkalinen kehityspankki, Kansainvälinen valuuttarahasto, Maailmanpankki ja YK:n kehitysohjelma UNDP. Jokainen jäsenmaa raportoi kehitysavusta DACille vuosittain, ja komitea ylläpitää kehitysavusta vertailukelpoista tietoa.
DACin jäsenmaat suorittavat toistensa kehitysyhteistyön laadusta vertaisarvioita. Suomen kehitysyhteistyö arvioitiin vuonna 2017. Suomea kiiteltiin siinä esimerkiksi avun keskittämisestä pitkäaikaisiin yhteistyömaihin ja siitä, että Suomi on teettänyt tutkimuksia verotuksesta, ruokaturvasta ja kehityksestä. Moitteita Suomi sai vuonna 2016 toteutetuista leikkauksista kehitysapuun.
Muut avunantajamaat
On myös joukko maita, tyypillisesti vauraita keskituloisia maita, jotka antavat kehitysapua, vaikka ne eivät olekaan DACin jäseniä.
Brasilia, Intia, Kiina, Venäjä ja Etelä-Afrikka eli niin sanonut BRICS-maat perustivat oman kehityspankkinsa vuonna 2015. Sen päämaja on Shanghaissa Kiinassa. Pankin antama, samoin kuin pitkälti näiden maiden muu kehitysapu, on lainamuotoista ja keskittyy infrastruktuurihankkeisiin ja esimerkiksi uusiutuvaan energiaan. Koska BRICS-maat eivät kuulu teollisuusmaiden yhteistyöjärjestö OECD:hen eivätkä sen kehitysapukomiteaan, ne eivät teknisesti ottaen anna virallista kehitysapua. Tiedot niiden antamasta avusta eivät ole julkisia, eikä kaikkia niiden avuksi kutsumia muotoja saisi DACin alaisuudessa kutsua avuksi. Usein juuri lainamuotoisuus erottaa näiden "avun" perinteisestä kehitysyhteistyöstä.
BRICS-maat ovat itse puhuneet tasa-arvoisemmasta etelä–etelä-yhteistyöstä ja halunneet haastaa perinteiset valta-asetelmat, joissa "länsimaat" auttavat "kehitysmaita". Ne korostavat, etteivät ne halua vaikuttaa toisten maiden politiikkaan. Toisaalta niiden avusta poikkeuksellisen suuri osa on sidottu hankintoihin avunantajamaasta.
Koska nämä maat eivät ole DACin jäseniä, niiden antamaa apua ei myöskään valvota samalla tapaa kuin muiden maiden apua. Tiedot näiden maiden avusta eivät ole vertailukelpoisia muiden kanssa.
Siirtolaisten rahalähetykset
Siirtolaisten lähettämät rahat lähtömaahan ylittävät kehitysavun merkittävästi. Maailman talousfoorumi arvioi, että vuonna 2017 siirtolaiset lähettivät 466 miljardia dollaria kehitysmaihin. Tämä raha tukee noin 800 miljoonaa ihmistä ja on yli kolminkertainen kehitysapuun nähden.
Uudet rahoituslähteet
Kestävän kehityksen rahoitusta on haettu entistä enemmän myös yksityiseltä sektorilta. Kehitysapua käytetään vivuttamaan sijoituksia Afrikkaan, Aasiaan ja Latinalaiseen Amerikkaan esimerkiksi turvaamalla investointien riskejä. Samalla kehitysavun suhteellinen merkitys kehityksen rahoittajana pienenee. Uutta kestävää kehitystä edistävää rahoitusta etsitään yksityisistä rahastoista ja uusista rahoitusinstrumenteista. Erityisesti kestävää kehitystä rahoittavia joukkovelkakirjoja, tai bondeja, on tullut rahoitusmarkkinoille paljon.
Avun vastaanottajat
DAC ylläpitää myös listaa maista, joille annettavan avun saa raportoida kehitysavuksi. Lista päivitetään kolmeksi vuodeksi kerrallaan, ja vuoden 2018 alussa siltä putosivat Chile, Seychellit ja Uruguay, sillä ne olivat vaurastuneet ja nousseet korkeatuloisiksi maiksi.
Avun vastaanottajat on jaettu neljään maaryhmään: YK:n määritelmän mukaisiin vähiten kehittyneisiin LDC-maihin (least developed countries), muihin matalan tulotason maihin, alemman keskitulon maihin ja ylemmän keskitulon maihin. Poikkeuksen muodostavat G8-ryhmän maat, EU:n jäsenmaat ja pian EU:hun liittymässä olevat maat, joille annettavaa tukea ei saa laskea kehitysavuksi, vaikka maa kuuluisikin kansantulonsa perusteella keskituloisten joukkoon.
Kehitysyhteistyön muodot
Kehitysyhteistyörahoitus jaetaan Suomessa varsinaiseen kehitysyhteistyöhön ja muuhun kehitysyhteistyöhön. Varsinaista kehitysyhteistyötä hallinnoi ulkoministeriö.
Ulkoministeriö tekee monien maiden ja alueiden kanssa yhteistyötä suoraan. Sitä kutsutaan kahdenväliseksi kehitysyhteistyöksi, ja se perustuu kumppanimaiden omiin kehityssuunnitelmiin ja maiden kanssa käytävään vuoropuheluun. Kahdenvälisen kehitysyhteistyön pitkäaikaiset kumppanimaat ja alueet ovat Afganistan, Etiopia, Kenia, Keski-Aasia, Mosambik, Myanmar, Nepal, Palestiinalaisalue, Sambia, Somalia, Tansania ja Vietnam.
Lisäksi ulkoministeriö tukee yritysten liiketoimintaa kehitysmaissa, kanavoi rahaa humanitaariseen apuun ja antaa apua kansalaisjärjestöjen kautta. Suomessa on satoja kehitysyhteistyötä tekeviä kansalaisjärjestöjä: alan kattojärjestö Fingolla on noin 300 jäsenjärjestöä. Suurimmilla järjestöillä kuten Kirkon Ulkomaanavulla, Punaisella Ristillä ja Plan Suomi Säätiöllä on kymmeniä työntekijöitä, mutta enemmistöllä järjestöistä ei ole palkattuja työntekijöitä. Suomen kehitysavusta noin kymmenen prosenttia kanavoidaan kansalaisjärjestöjen kautta.
Muuhun eli ulkoministeriön ulkopuoliseen kehitysyhteistyöhön lasketaan esimerkiksi Suomen osuus Euroopan unionin kehitysyhteistyöstä, joka katetaan suoraan Suomen jäsenmaksusta EU:lle, siviilikriisinhallinta ja osa pakolaisten vastaanottamisesta syntyneistä kuluista.
Budjettituki
Vuonna 2015 Suomi ilmoitti luopuvansa suorasta budjettituesta kehitysmaille. Budjettituki on ollut kiistanalainen tukimuoto. Yhtäältä sitä on kiitetty siitä, että se antaa vastaanottajamaille enemmän valtaa päättää kehityksestään ja toisaalta kriitikkojen mukaan budjettituki on altis korruptiolle. Suomi oli vähentänyt budjettitukea jo aiemmin, ja vuonna 2015 sitä saivat enää Tansania ja Mosambik.
Kehitysyhteistyön laatu ja tehokkuus
YK-yliopiston taloustutkimusinstituutti (WIDER) on päätynyt siihen, että jos apua annetaan 10 prosenttia vastaanottajan bruttokansantulosta, saadaan pitkällä aikavälillä aikaan keskimäärin puolentoista prosentin lisäkasvu.
Rahankäyttöä ja kumppanimaiden kanssa sovittujen tulosten saavuttamista valvotaan ja tarkastetaan monin tavoin. Ulkoministeriön alueosastoilla on keskeinen vastuu omien hankkeidensa evaluoinnista ja tarkastuksesta. Ulkoministeriö julkaisi vuonna 2018 ensimmäisen tulosraportin, johon se oli koonnut kehitysyhteistyön tuloksia ja ulkopuolisten arviointien suosituksia, onnistumisia ja moitteita Suomen kehitysyhteistyön laadusta.
Kokonaisuudessaan Suomi saavuttaa kehityspolitiikan tavoitteet raportin mukaan verrattain hyvin. Kaikkein tuloksellisinta työ on ollut silloin, kun rahalliseen tukeen on yhdistynyt poliittinen vuoropuhelu, asiantuntemus ja vaikuttaminen. Haasteellisinta tulosten saavuttaminen on ollut siellä, missä työtä ovat heikentäneet eri tavoin epävakaat olot.
Suomalaisten kehitysjärjestöjen kattojärjestön Fingon mukaan kehitysapu toimii ja vähentää köyhyyttä, vaikka se ei ole ainoa kehitysmaihin vaikuttava tekijä, eikä kaikkia kehitysmaita köyhdyttäviä rakenteita, kuten länsimaiden kauppa- ja velkapolitiikkaa, ole onnistuttu poistamaan. Fingon mukaan kehitysavulla on saatu aikaan merkittäviä tuloksia. , vaikka muun muassa AIDS, malaria ja muut sairaudet sekä luonnonkatastrofit ja kehitysmaiden hallinnolliset ongelmat kuten korruptio ovat vaikeuttaneet köyhyyden vähentämistä.
Kehitysyhteistyön tuloksellisuutta seurataan kahdellatoista mittarilla, joista on sovittu Taloudellisen yhteistyön ja kehityksen järjestössä (OECD). Mittarit on kirjattu kansainvälisiin sopimuksiin vuonna 2005 (Pariisin julistus) ja 2008 (Accran toimintasuunnitelma). Yksi tavoite on avun pirstaleisuuden vähentäminen. Toinen tavoite on köyhien ihmisten ja maiden omien ponnistusten tukeminen eli omistajuuden siirtäminen heille itselleen. Käytännössä kehitysmaat pyrkivät laatimaan täsmällisiä kansallisia kehityssuunnitelmia ja avunantajat kohdentamaan tukensa näiden suunnitelmien toteuttamiseen.
Läpinäkyvyys
Suomen kehitysyhteistyö ei ole pärjännyt kovinkaan hyvin kansainvälisissä kehitysyhteistyön avoimuutta mittaavissa selvityksissä. Kansainvälisessä vertailussa avoimesti kehitysavustaan kertovat monet kehityspankit ja YK-järjestöt ja valtioista Belgia, Hollanti, Kanada, Ruotsi, Saksa ja Yhdysvallat. Suomi on kansainvälisessä Aid Transparency Indeksissä kohtalaisten kategoriassa.
Sidottu apu
Yksi kehitysavun laadun kannalta kritisoitu tapa on sitoa apu ostoihin avunantajamaista. Tutkimusten mukaan sitomaton apu eli vapaalle kilpailulle avatut hankinnat lisäävät avun tehokkuutta, vähentävät sen perille saattamisen kustannuksia ja lisäävät vastaanottajamaiden omistajuutta. OECD on pyrkinyt avun sitomisen väheneminen, ja virallisesti sitomatonta apua oli vuonna 2016 noin 88,3 prosenttia kaikesta avusta.
Kansalaisjärjestöjen verkosto Eurodad on kuitenkin laskenut, että sitomatonkin apu on usein käytännössä sidottua. Eurodadin laskelmien mukaan kaksi kolmasosaa hankintasopimuksista menee käytännössä länsimaiden yrityksille, ja 60 prosenttia yrityksille siinä maassa, josta apu tulee.
Paisuttelu
Kehitysavun antajamaita on syytetty myös siitä, että yhä suurempi osuus avusta ei tähtää köyhyyden vähentämiseen. Tällaista avun "paisuttelua" on esimerkiksi pakolaisten vastaanottokulujen laskeminen kehitysavuksi.
Dead aid
Kuuluisan sambialaisen ekonomisti Dambisa Moyon bestsellerin Dead Aid mukaan loputon kehitysapu Afrikan hallituksille on tuottanut riippuvuutta, rohkaissut korruptiota ja lopulta tehnyt pysyväksi huonon hallinnon ja köyhyyden. Moyon mukaan kehitysapu takaa köyhyyden kierteen ja estää talouskasvun Afrikassa. Markkinaehtoinen kauppa, luotot ja mikroluotot ovat Moyon analyysin mukaan apua parempia vaihtoehtoja.
Moyon näkemyksiä ovat tukeneet myös muun muassa ghanalainen YK:n entinen pääsihteeri Kofi Annan, kehitysapua vastustava Ruandan presidentti Paul Kagame Senegalin presidentti Abdoulaye Wade ja Suomen entinen ulkoministeri Erkki Tuomioja.
Yli 40 vuotta ulkoministeriön kehitysyhteistyössä työskennellyt ulkoasiainneuvos Matti Kääriäinen kritisoi kehitysapua Aamulehden haastattelussa 16.1.2015. Hänen mukaansa kehitysapu on puolittanut äärimmäistä köyhyyttä Aasiassa ja Latinalaisessa Amerikassa, mutta Saharan eteläpuolisessa Afrikassa, mihin kehitysapua annetaan eniten, äärimmäinen köyhyys on lisääntynyt. Kääriäinen on kirjoittanut aiheesta tammikuussa 2015 julkaistun kirjan Kehitysavun kirous.
Aalto-yliopiston kauppakorkeakoulun taloustieteen professori professori Pertti Haaparanta on syyttänyt Dambisa Moyoa tietoisesta harhaanjohtamisesta. "Nykytietämyksen valossa apu on lisännyt talouskasvua", Haaparanta kirjoittaa blogissaan. "Toki vastakkaisia yksittäisiä tuloksia on, mutta nekään eivät ole osoittautuneet kestäviksi. Yksi tällainen, ja Moyon kirjan kannalta keskeinen väite on, että apu rapauttaa saajamaiden kilpailukykyä, koska se kiihdyttää hintojen nousua. Näin se vähentäisi vientiä, kasvattaisi tuontia ja lisäisi kehitysmaiden velkaisuutta. Vaikutusta kiihdyttää se, että apua saavien maiden kyky käsitellä isoja apusummia on huono. Mutta tämäkään mekanismi ei ole viimeisimpien tutkimusten mukaan riittänyt kumoamaan avun positiivisia vaikutuksia. Apu onkin kasvattanut tuotantokapasiteettia, mikä on vähentänyt avun inflaatiovaikutusta", Haaparanta kirjoittaa Akateemisessa talousblogissa.
Matti Kääriäinen on kirjassaan Kehitysavun kirous määritellyt kolme keskeistä ongelmaa, joiden perusteella kehitysapu on nykyisessä muodossaan vaikeasti perusteltavaa toimintaa.
Avun määrä
Kehitysapua annettiin kansainvälisesti vuonna 2017 noin 146,6 miljardia dollaria. Se vastasi noin 0,31 prosenttia avunantajien bruttokansantulosta. YK asetti vuonna 1970 teollistuneiden maiden kehitysavun tavoitteeksi 0,7 prosenttia bruttokansantulosta. Vuonna 2005 EU-maat sopivat, että tämä taso saavutetaan vuonna 2015. Se ei toteutunut.
Tavoitteeseen vuonna 2017 pääsivät vain Ruotsi, Norja, Tanska, Luxemburg ja Iso-Britannia. DAC:n ulkopuolisista rahoittajista tavoitteeseen pääsivät Turkki ja Yhdistyneet arabiemiirikunnat.
Suomi budjetoi vuonna 2019 kehitysyhteistyöhön 989 miljoonaa euroa, mikä vastasi 0,41 prosenttia bruttokansantulosta.
Suomen kehityspolitiikka
Kehityspolitiikka on keskeinen osa Suomen ulko- ja turvallisuuspolitiikkaa. Kehityspolitiikan päämääriä ohjaa YK:ssa syyskuussa 2015 hyväksytty kestävän kehityksen toimintaohjelma Agenda 2030. Kestävän kehityksen tavoitteiden pyrkimyksenä on poistaa äärimmäinen köyhyys maailmasta ja turvata hyvinvointi ympäristölle kestävällä tavalla. Kehityspolitiikan linjauksia käsitellään Suomen kehityspoliittisessa toimenpideohjelmassa. Sipilän hallituksen (2015–) hallitusohjelmassa sitouduttiin kansainvälisen kehitysyhteistyön tavoitteen 0,7 prosentin bruttokansantulosta saavuttamiseen, mutta kehitysyhteistyövaroihin kohdistuvien leikkausten myötä tavoitteesta jäädään kauas. Varsinaisesta kehitysavusta on leikattu vuodesta 2015 vuoteen 2018 verrattuna kolmasosa, 33 prosenttia. Tyttöjen ja naisten oikeuksia tukevalle työlle, Suomen kehityspolitiikan tärkeimmälle painopisteelle, rahoitus laski 44 prosenttia vuodesta 2014 vuoteen 2016 (536,8 miljoonasta eurosta 298,7 miljoonaan). Huomattavien leikkausten lisäksi Finnfundin merkittävästi kasvaneen tuen määrää on kritisoitu järjestöjen ja osan poliittisten puolueiden toimesta. Finnfundin tehtävä on rahoittaa yritysten toimintaa kehitysmaissa joko pääomasijoituksilla tai lainarahalla. Samalla se pyrkii tukemaan erityisesti suomalaisyrityksiä.
Kehityspolitiikkaa ulkoministeriössä johtaa kehitysministeri. Ensimmäinen kehitysministeri oli vuonna 1991 virkaan nimetty Toimi Kankaanniemi. Kesäkuusta 2019 lähtien kehitysyhteistyö- ja ulkomaankauppaministerinä on toiminut Ville Skinnari.
Yhteensä 88 prosenttia suomalaisista pitää kehitysyhteistyötä tärkeänä tai melko tärkeänä. Suomalaiset haluaisivat tukea ennen kaikkea kehitysmaiden koulutusjärjestelmien kehittämistä. Suomen ulkoministeriö on teettänyt vuosittain vuodesta 2002 alkaen mielipidetutkimuksen, jonka mukaan kehitysapua tuloksellisena pitävien osuus on vähitellen laskenut. Korkeasti koulutetut suomalaiset pitävät kehitysyhteistyön tuloksia keskimäärin hieman muita vähäisempinä.
Hedychium elatum
Hedychium elatum on tuoksuinkiväärien (Hedychium) sukuun ja inkiväärikasvien heimoon kuuluva kasvilaji. Tieteellisen nimen sille antoi Robert Brown. Sillä ei ole alalajeja.
Antonio Moreno
thumb|[[Greta Garbo, Armand Kaliz ja Moreno vuonna 1926]] thumb|Moreno elokuvan [[Kastilian valloittaja (1947) trailerissa]] Antonio ”Tony” Moreno (oikealta nimeltään Antonio Garride Monteagudo; 26. syyskuuta 1887 – 15. helmikuuta 1967) oli espanjalaissyntyinen yhdysvaltalainen näyttelijä ja ohjaaja.
Varhaiset vuodet
Antonio Garride Monteagudo syntyi Espanjan Madridissa vuonna 1887. Hän muutti 14-vuotiaana Yhdysvaltoihin ja asettui Massachusettsiin, missä hän kävi koulunsa loppuun. Moreno-sukunimen ottanut Antonio alkoi esiintyä teatterinäyttelijänä paikallisissa teatterinäytelmissä. Vuonna 1912 Moreno muutti Kalifornian Los Angelesiin, jossa hän solmi sopimuksen Biograph Companyn kanssa. Moreno aloitti elokuvauransa pienissä avustajan rooleissa. Morenon ensiesiintyminen oli romanttisessa lyhytelokuvassa Iola’s Promise (1912).
Ura
Vuodet 1913–1914 Moreno näytteli suositun Vitagraph Studiosin tähden Norma Talmadgen kanssa suurta menestystä saaneissa lyhytelokuvissa. Talmadgen elokuvat auttoivat nostattamaan Morenon suosiota maan elokuvakävijöiden keskuudessa. Vuoteen 1915 mennessä Moreno oli ihailtu elokuvatähti, ja hän näytteli muiden sen ajan suosituimpien elokuvatähtien kanssa. Moreno palkattiin usein ”latinorakastajan” rooleihin.
1920-luvun alussa Moreno liittyi elokuvamoguli Jesse L. Laskyn Famous Playersin näyttelijöihin, ja Morenosta tuli yhtiön yksi parhaimmista palkatuista näyttelijöistä. Vuonna 1926 Moreno näytteli muun muassa Greta Garbon kanssa elokuvassa Viettelijätär ja seuraavana vuonna Clara Bow’n kanssa elokuvassa Jokin. Kun äänielokuvat tulivat 1920-luvun lopulla, Morenon ura alkoi horjua hänen paksun espanjalaisaksentinsa takia. Hän jatkoi kuitenkin näyttelemistä englanninkielisissä elokuvissa, ja hän alkoi ottaa myös rooleja meksikolaisista elokuvista. Vuonna 1932 Moreno ohjasi meksikolaisen draamaelokuvan Santa, jota elokuvakriitikot ylistivät yhdeksi sen ajan parhaimmista meksikolaisista elokuvista. 1930-luvun puolivälissä Moreno alkoi uudistaa hänen horjuvaa Hollywood-uraansa.
1940- ja 1950-luvuilla Moreno teki monia kehuttuja rooleja, joita olivat muun muassa hänen roolinsa klassikoksi nousseessa kauhuelokuvassa Mustan laguunin hirviö (1954) ja John Fordin ohjaamassa lännenelokuvassa Etsijät (1956), jossa näyttelivät myös John Wayne ja Natalie Wood. 72-vuotias Moreno vetäytyi elokuvista eläkkeelle vuonna 1959. Uransa aikana hän näytteli 150:ssä elokuvassa.
Moreno sai elokuvaurastaan ja työstään viihdeteollisuuden hyväksi tähden Hollywoodin Hollywood Walk of Famelle osoitteeseen 6651 Hollywood Boulevard 8. helmikuuta vuonna 1960.
Yksityiselämä
Antonio Moreno avioitui yhdysvaltalaisen öljyperijättären Daisy Canfieldin (ent. Danziger; 1884–1933) kanssa 27. tammikuuta vuonna 1923. He asuivat suuressa Crestmountin kartanossa. Morenolla oli kaksi tytärpuolta, Daisy (1902–1994) ja Elizabeth ”Beth” Chloe (1910–1989), sekä yksi poikapuoli Robert Jay (1913–2000) Daisyn aikaisemmasta avioliitosta asianajaja, öljyntuottaja ja liikemies Jay Morris ”Jake” Danziger Seniorin (1883–1954) kanssa. Danzigerit olivat olleet aviossa vuodet 1901–1923. Morenon ja Canfieldin avioliitto kesti kymmenen vuotta Canfieldin kuolemaan asti. Canfield kuoli auto-onnettomuudessa 23. helmikuuta vuonna 1933. Moreno ei avioitunut enää Canfieldin kuoleman jälkeen.
Antonio Moreno kuoli sydämen vajaatoimintaan 79-vuotiaana Kalifornian Beverly Hillsissä vuonna 1967. Moreno haudattiin Forest Lawn Memorial Parkin hautausmaalle Kalifornian Glendaleen.
Vampire: The Eternal Struggle
Peli sijoittuu World of Darkness -maailmaan, ottaen vaikutteita suurimmaksi osaksi Vampire: The Masquerade -roolipelistä. Vaikka varsinainen World of Darkness -tarina loppui Gehennaan, Vampiren julkaiseminen jatkui.
<br style="clear:both;" />
Korttisarjat
Korttien kokonaismäärä ottaa huomioon kortit sekä valmiissa pakoissa, että buustereissa. Numero sulkeissa sisältää buustereissa ilmestyvät kortit. Uusien korttien määrä sisältää kortit sekä valmiista pakoista, että buustereista. Yllä olevat tiedot ovat peräisin White Wolf -yhtiön www-sivuilta.
Kap Verde olympialaisissa
Kap Verde osallistui ensimmäistä kertaa olympialaisiin vuonna 1996 Atlantan kesäolympialaisissa ja on ollut siitä lähtien mukana kaikissa kesäolympialaisissa. Maa ei ole saavuttanut vielä yhtään mitali- eikä pistesijaa, eli sijoittumista kahdeksan kärkeen. Talviolympialaisissa Kap Verdellä ei ole ollut vielä yhtään urheilijaa. Nuorin kapverdeläinen urheilija olympialaisissa on ollut 17-vuotiaana vuoden 2012 kisoissa mukana ollut Lidiane Lopes ja vanhin urheilija on ollut 38-vuotiaana 2004 kisoihin osallistunut António Carlos Piña.
Osallistumiskerrat
Suluissa Kap Verden urheilijoiden määrä olympialaisissa.
Favoriten linna
thumb|300px|Favoriten linna. Favoriten linna on barokin tyylisuuntaa edustava huvi- ja metsästyslinna Ludwigsburgin kaupungissa Saksan Baden-Württembergissä. Linna rakennettiin vuosina 1717–1723 Württembergin herttualle Eberhard Ludwigille hoviarkkitehti Donato Giuseppe Frisonin suunnitelmien pohjalta. Varhaisella 1800-luvulla linnan sisätilat muutettiin edustamaan uusklassismin tyylisuuntaa. Uusklassisesta suunnittelusta vastasi arkkitehti Nikolaus Friedrich von Thouret.
Amerikankitararausku
pienoiskuva|Amerikankitararausku Amerikankitararausku (Rhinobatos productus) on kitararauskujen heimoon kuuluva kala, joka elää Tyynellämerellä.
Ulkonäkö ja koko
Amerikankitararauskulla on suussaan lukuisia pieniä hampaita. Kalan täysikokoinen pituus on 100 senttimetriä, laji painaa noin 10 kilogrammaa ja elää tavallisesti 12 vuoden ikäiseksi.
Orsan suomalaismetsä
Orsan suomalaismetsä on metsäinen alue Ljusdalin kunnassa Gävleborgin läänin länsiosassa Ruotsissa, osittain myös Taalainmaan läänin Rättvikin ja Orsan kuntien alueella. Voxnan-joen länsipuoli kuuluu Taalainmaan maakuntaan, kun taas itäpuoli Hälsinglandiin. Alueella on kaksi merkittävää kylää Tandsjöborg ja Hamra (metsäsuomeksi Hampura), joissa on asunut metsäsuomalaisia.
Stora Korpmäki on Gävleborgin läänin ja Orsa Finnmarkin korkein huippu ja yltää 711 metriä merenpinnan yläpuolelle. Toinen korkeahko mäki on Pilkalampinoppi (645 m merenpinnan yläpuolella). Pilkalampinopin huipulla on palovartiotorni 1800-luvulta. Torniin voi myös kiivetä.
Andrelton Simmons
Andrelton A. Simmons (s. 4. syyskuuta 1989 Willemstad, Curaçao) on alankomaalainen baseballpelaaja, pelipaikaltaan polttaja. Hän edustaa MLB:n Los Angeles Angels of Anaheimia.
Simmons tunnetaan yhtenä MLB:n parhaista ulkopelaajista.
Ammattilaisura
Curaçaolta kotoisin oleva Simmons pelasi Yhdysvalloissa yliopistobaseballia. Atlanta Braves varasi hänet vuoden 2010 MLB:n varaustilaisuuden toisella kierroksella, ja MLB-debyyttinsä hän teki kesäkuussa 2012.
Simmons teki helmikuussa 2014 seitsenvuotisen jatkosopimuksen, arvoltaan 58 miljoonaa dollaria. Hänet kaupattiin marraskuussa 2015 Los Angeles Angels of Anaheimiin.
Joutsijärvi (Sastamala)
Joutsijärvi on Pirkanmaalla Sastamalassa sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistön Kokemäenjoen alueen Kuloveden alueeseen. Järvi kuuluu Vaunujoen valuma-alueeseen, jonka laskujoki Vaunujoki laskee Liekoveteen Vammalan Vinkkilässä.
Maantiede
Järven pinta-ala on 15,1 hehtaaria ja sen pituus on 750 metriä ja leveys 300 metriä. Siihen laskee neljä suo-ojaa. Järven luusua sijaitsee järven luoteisrannalla, josta saa alkunsa kaksi kilometriä pitkä laskuoja Miekkajärveen.
Järven rantaviiva on 1,9 kilometriä pitkä ja ranta on pääosin moreeni- ja kalliopohjaista metsämaastoa. Rannalla on neljäloma-asuntoa, joille johtaa tiet Lakkiniemeltä. Järvessä on yksi luotomainen saari.
Emma Hale Smith
thumb|Emma Hale Smith Emma Hale Smith Bidamon (10. heinäkuuta 1804 – 30. huhtikuuta 1879) oli myöhempien aikojen pyhien liikkeen perustajan Joseph Smithin vaimo aina tämän kuolemaan 1844. Hän oli miehensä perustaman uskonliikkeen tärkeitä varhaiskauden johtajia omalla oikeudellaan, vaikuttaen sekä kirkon teologiaan että sen spiritualiteettiin. Erityisen merkittävä oli Emma Smithin rooli Apuyhdistyksen, kirkon naisjärjestön, perustajana ja sen ensimmäisenä johtajana. Ensimmäisen miehensä kuoleman jälkeen Emma Smith ei seurannut Myöhempien aikojen pyhien Jeesuksen Kristuksen kirkon jäsenistön pääosaa sen matkatessa Kalliovuorille Smithin seuraajan Brigham Youngin johdolla. Emma Smith jäi asumaan Nauvoohon ja avioitui myöhemmin saksalaissyntyisen upseerin Lewis C. Bidamonin kanssa. Myöhemmin Emma Smith toimi poikansa Joseph Smith III:n tukena ja liittyi tämän johtamaan Reorganisoituun myöhempien aikojen pyhien Jeesuksen Kristuksen kirkkoon.
Varhainen elämä ja ensimmäinen avioliitto, 1804–1829
Emma syntyi 10. heinäkuuta 1804 Harmonyssa, Pennsylvaniassa, Isaac Halen ja Elizabeth Lewis Halen seitsemäntenä lapsena. Emma tapasi tulevan aviomiehensä Joseph Smithin ensi kertaa 1825. Smith asui oikeastaan Palmyrassa New Yorkin osavaltiossa, mutta hän oli majoittautunut Halien luokse Harmonyyn. Hän kuului miesjoukkoon, joka etsi lähistöllä kuuleman mukaan olevaa unohdettua hopeakaivosta. Vaikka kaivosta ei koskaan löydetty, Joseph palasi useita kertoja Halien luokse, koska hän oli aivan selvästi rakastunut nuoreen Emmaan. Hän kosi tätä useaan otteeseen, mutta Emman vanhemmat olivat vastentahtoisia hyväksymään nuorta miestä vävykseen. Lopulta tilanne ratkesi siten, että Emma karkasi Josephin kanssa vanhempiensa luota. He pakenivat osavaltion rajan ylitse New Yorkin osavaltioon, jossa heidät vihittiin 18. tammikuuta 1827. Nuori aviopari asettui asumaan Josephin kotitilalle Palmyran lähelle.
Heidän asuessaan Josephin kotitilalla Joseph kertoi vaimolleen enkeli Moronin osoittaneen hänelle läheisessä Kumoran kukkulassa kätkettyinä olleet kultaiset levyt. Niihin oli Smithin mukaan kaiverrettu Amerikan mantereen muinaisten asukkaiden aikakirja sekä "iankaikkisen evankeliumin täyteys". Joulukuussa 1827 nuoripari päätti muuttaa takaisin Emman kotitilalle tehtyään sovinnon Emman vanhempien kanssa. Nämä auttoivat nuorta paria jopa hankkimaan itselleen oman pienen maatilan melko lähellä Halien maatilaa. Tällä tilalla asuessaan Joseph aloitti oman kertomansa mukaan näiden haltuunsa uskottujen kultaisten levyjen "käännös" teokseksi, joka myöhemmin tultaisiin tuntemaan nimellä "Mormonin kirja". Käännöstyön alkuvaiheessa Emma toimi miehensä avustajana ja kirjurina. Hän kertoi myös tunteneensa levyjen painon ja niille tehdyt kaiverrukset kankaan läpi.
Harmonyssa ollessaan Emma synnytti 15. kesäkuuta 1828 vanhimman poikansa Alvinin, joka eli vain muutaman tunnin.
Toukokuussa 1829 Emma ja Joseph muuttivat pois Harmonysta ja muuttivat asumaan David Whitmerin luo Fayetteen, New Yorkiin. Siellä ollessaan Smith kertoi viimeistelleensä Mormonin kirjan painokuntoon vuonna 1830.
Kirkon varhaiset vuodet, 1830–1839
Joseph ja kuusi muuta nuorta miestä järjestivät Kristuksen kirkon, myöhempien aikojen pyhien liikkeen alkuseurakunnan, 6. huhtikuuta 1830. Vuonna 1838 kirkon nimi muutettiin Myöhempien aikojen pyhien Jeesuksen Kristuksen kirkoksi.
Emma kastettiin uuden kirkon jäseneksi 28. kesäkuuta 1830 Colesvillessä, New Yorkissa. Seuraavien viikkojen aikana Joseph Smith pidätettiin syytettynä "irtolaisuudesta" ja ennusteluista. Emma Smith lienee joutunut näinä viikkoina heikkouden ja epätoivon valtaan, sillä hänen miehensä saaman profetian mukaan Jumala kehotti Emmaa "olemaan napisematta" sekä sanoi, että hän tulisi olemaan "valittu rouva, jonka minä (Jumala) olen kutsunut" (Oppi ja liitot 25). Tämän lisäksi Emmalle luvattiin, että hän saisi miehensä kättenpäällepanemisen kautta valtuuden tulkita pyhiä kirjoituksia sekä kehottaa kirkkoa.
Joseph ja Emma palasivat Harmonyyn vielä joksikin ajaksi, mutta suhteet huononivat uudelleen Emman vanhempien kanssa. Tämän jälkeen kirkon johtajat viettivät aikaansa asuen eli seurakuntalaisten luona. 30. huhtikuuta 1831 Emma synnytti ennenaikaiset kaksoset – Thaddeuksen ja Louisan –, jotka elivät vain muutaman tunnin. Samana päivänä eräs Smithien kannattajista, Julia Clapp Murdock kuoli synnyttäessään kaksoset nimeltään Joseph ja Julia. Heidän ollessaan vain yhdeksän päivän ikäisiä kaksosten isä John Murdock antoi pienokaiset Smithien kasvatettavaksi.
Seuraavana vuonna Smithin muuttivat Kirtlandiin, Ohioon. Siellä Emma synnytti 6. marraskuuta 1832 pojan, joka sai isänsä mukaan nimen Joseph Smith III. Kesäkuun 29. 1836 seurasi toinen poika, Frederick Granger Williams Smith.
Kirtlandin aikana Myöhempien aikojen pyhien liike omaksui kirkolle ominaiset terveysopin eli nk. viisauden sanan, joka kielsi pyhiltä tupakan, alkoholijuomat ja "kuumat juomat" eli teen ja kahvin. Emma Smith oli itse ankara tupakanpolton ja alkoholijuomien vastustaja, ja hän lienee vaikuttanut miehensä näkökantaan näihin asioihin. Kirtlandin vuosina Emma myös julkaisi MAP-kirkon ensimmäisen laulukirjan. Kirtlandissa Joseph Smith alkoi myös opettaa ja harjoittaa moniavioisuuden lakia, jolla tuli olemaan suuri merkitys kirkon historiassa.
Rahoittaakseen toimintaansa pyhät perustivat Kirtlandiin oman rahoituslaitoksen, Kirtland Safety Society Anti-Banking Companyn. Yhdysvaltain talouden kuumeneminen ja sitä seurannut lama kuitenkin syöksivät Kirtlandin pankin konkurssiin, useiden muiden rajaseudun pienten pankkien tavoin. Suuri osa pyhiä menetti pankin konkurssissa rahansa, mikä johti tyytymättömyyden purkautumiseen Joseph Smithiä ja muita apostoleja kohtaan. Kirtlandin pyhät joutuivat hajaannuksen tilaan, ja monet katsoivat Joseph Smithin olevan "väärä profeetta" ja huijari. Tammikuun 12. 1838 hänen oli pakko paeta Ohiosta, koska häntä uhkasivat syytteet laittomasta pankkitoiminnasta ja petoksesta.
Emma ja hänen perheensä pakenivat profeetan kanssa ensin Far Westin mormonikoloniaan Missourissa. Siellä Emma synnytti 2. kesäkuuta 1838 pojan, Alexander Hale Smithin. Pian tämän jälkeen Joseph Smith vangittiin Libertyn vankilaan. Hänen perheensä oli pakko paeta osavaltiosta yhdessä myöhempien aikojen pyhien valtajoukon kanssa. Helmikuussa 1839 se ylitti jäätyneen Mississippi-joen ja siirtyi Illinoisin osavaltion puolelle.
Vuodet Nauvoossa, 1839–1844
Illinoisiin paettuaan Emma Smith asettui ensin asumaan erään ystävällisen kirkkoon kuulumattoman perheen luo Quincyyn. Vankilasta paennut Joseph Smith tapasi vaimonsa täällä, ja yhdessä perhe päätti muuttaa pyhien uuteen keskuspaikkaan Nauvoohon. Kaupunkiin saavuttuaan Smithit asettuivat ensin asumaan kaksikerroksiseen taloon nimeltä "Homestead". Vuonna 1842 perhe muutti isompaan taloon nimeltä "Mansion House". Emma Smith piti Mansion Housessa hotellia ja ravintolaa, jossa kaupunkiin tulleet siirtolaiset ja turistit saivat majapaikan ja ateriat.
Nauvoossa vietetyt vuodet olivat monella tapaa Smithien perheen onnellisimmat. Kaupungilla oli oma vapaakirja ja sen mukana tullut itsehallinto, mikä mahdollisti kaupungin voimakkaan kasvamisen ja kehittymisen. Kaupunkiin muutti runsaasti mormonismiin kääntyneitä siirtolaisia, jotka toivat mukanaan kaivattua pääomaa sekä oman tietämyksensä, taitamisensa ja ahkeruutensa. Kaupunki kehittyi taloudellisesti sekä sinne asumaan asettuneiden käsityöläisten että siellä asuvien maanviljelijöiden ponnistelujen seurauksena. Myös kaupungin kulttuurielämä oli huomattavan vilkasta rajaseudun kaupungiksi.
Myös uskonnollisesti Nauvoon aika oli merkittävää nuorelle kirkolle. Kaupungin keskelle rakennettiin suuri temppeli eläviä ja kuolleita varten suoritettavia pyhiä toimituksia varten. Jo ennen temppelin valmistumista alettiin endaumenttitoimituksia jakaa Joseph Smithin omistaman Red Brick Storen eli Punatiilisen kaupan yläkerrassa. Emma Smith kuuluu temppelipyhityksensä jo varhain saaneeseen voideltujen koorumiin.
17. maaliskuuta 1842 Emma Smithin johtama kokous muodosti kirkolle oman naisjärjestön, Apuyhdistyksen. Nimensä mukaisesti järjestö tarkoitettu auttamaan miespuolisia pappeudenhaltijoita kirkon rakentamisessa ja sen toiminnan kehittämisessä. Toisaalta järjestön toiminnan oli tarkoitus vähentää kirkon jäsenten aineellista ahdinkoa ja hätää sekä auttaa naispuolisia jäseniä eli sisaria heidän hengellisessä ja henkisessä kehittymisessään. Emma Smith nousi itseoikeutetusti Apuyhdistyksen ensimmäiseksi johtajaksi.
Nauvoon aikana Joseph Smith saattoi kirjalliseen muotoon MAP-kirkon historiaan suuresti vaikuttaneen ilmoituksen moniavioisuudesta. Ilmoituksen mukaan se on "kirjoitettu muistiin" 12. heinäkuuta 1843; muotoilu, joka antaa ymmärtää ilmoituksen annetun jo tätä päivää ennen. Onkin ilmeistä, että Joseph Smith solmi moniavioisia liittoja jo ennen mainittua päivämäärää. Kirjoitettuaan ilmoituksen muistiin hän solmi uusia moniavioisia liittoja sekä salli liittojen solmimisen myös muille kirkon johtajille. Huhut kirkon jäsenten harjoittamista moniavioisista suhteista levisivät pian ympäristöön, mikä sai aikaan välien kiristymistä pyhien ja muiden alueen asukkaiden välillä. Myös kirkon jäsenten keskuudessa leviävät huhut johtajien harjoittamasta moniavioisuudesta loivat hämmennystä ja kapinamielialaa.
Emma Smith ei hyväksynyt miehelleen annettua moniavioisuusilmoitusta aidoksi. Hän vastusti kiivaasti sekä moniavioisuuden periaatetta että moniavioisia liittoja. Joseph Smithin harjoittama moniavioisuus huononsikin selvästi hänen ja Emman välejä. Joseph teki parhaansa salatakseen solmimansa liitot Emmalta, mutta ilmeisen huonolla menestyksellä.
Keväällä 1844 kirkosta erosi Myöhempien aikojen pyhien Jeesuksen Kristuksen tosi kirkko -niminen ryhmä. Kirkon perusti William Law yhdessä muutaman muun kirkon profeettaan Joseph Smithiin kriittisesti suhtautuneen henkilön kanssa. He tunnustivat Smithin periaatteessa profeetaksi ja Mormonin kirjan pyhäksi kirjoitukseksi, mutta he vastustivat Smithin salassa aloittamaa moniavioisuutta.
William Law perusti Nauvoossa toimineen Nauvoo Expositor -lehden, joka paljasti Smithin opettaman moniavioisuuden sekä kertoi hänen itsensä solmimista moniavioisista liitoista. Tämän jälkeen Smith määräsi kaupungin pormestarina kyseisen lehden lakkautettavaksi sekä pani puolisotilaallisen Nauvoon legioonan komentajana lakkautustuomion toimeen hävittäen samalla lehden kirjapainon. Suurin osa Myöhempien aikojen pyhien Jeesuksen Kristuksen tosi kirkon jäsenistä pakeni kaupungista peläten henkensä menetystä.
Joseph Smithin kuoleman jälkeen
Joseph Smithin kuolema jätti Emman yksin lastensa kanssa. Lisäksi hän oli neljännellä kuukaudella raskaana. 17. marraskuuta 1844 hän synnytti Joseph Smithin viimeisen pojan, David Hyrum Smithin.
Tilanne on ahdistava nuorelle leskelle. Nauvoon pyhät olivat vihamielisten kansalaisten ahdistamia, nämä vaativat pyhiä jättämään kotinsa ja siirtymään pois osavaltion alueelta. Mormonien elämää alueella häirittiin kaikin tavoin, ja myös profeetan leski sai osansa levottomuuksista. Lisäksi Josephin – joka oli kirkon presidentin ominaisuudessa ollut myös kirkon rahastonhoitaja – perheen ja kirkon raha-asioita ei ollut hoidettu erillään. Vaarana oli, että Emma lapsineen ajettaisiin pois perheen kodista, koska sen voitiin katsoa kuuluvan velkojien ahdistamalle MAP-kirkolle. thumb|Joseph, Emma ja Hyrum Smithin hauta Joseph Smithin kuoleman jälkeen MAP-kirkko ajautui kaiken lisäksi myös johtajuuskriisiin. Emma lienee alusta alkaen tukenut vanhimman poikansa Joseph Smith III:n tulemista kirkon johtoon, mutta ymmärtänyt, että tämä oli nuorelle pojalle tässä tilanteessa mahdotonta. Emma siirtyikin tukemaan James J. Strangia kirkon johtajaksi. Kun kirkon jäsenten pääosa siirtyi kannattamaan kahdentoista apostolin koorumin kollektiivista johtoa, Emma ajautui riitaan koorumin ja sen johtajan Brigham Youngin kanssa. Heidän välinsä kiristyivät vähitellen äärimmilleen. Kun Brigham Young päätti johtaa kirkon jäsenet Kalliovuorten yli länteen, Emma lapsineen kieltäytyi seuraamasta häntä. He jäivät asumaan tässä vaiheessa jo lähes täysin autioituneeseen Nauvoohon. Väkivaltainen kansanjoukko oli hyökännyt kaupunkiin, josta lähes kaikki olivat paenneet Mississippi-joen länsirannalle, ja hävittänyt sitä pahoin.
23. joulukuuta 1847 Emma Smith solmi avioliiton saksalaissyntyisen majuri Lewis C. Bidamonin kanssa. Hän ei ollut MAP-kirkon jäsen. Majuri Bidamon oli iloinen ja elämää ymmärtävä, mutta valitettavan viinaanmenevä. Emma joutui kamppailemaan taloudellisessa ahdingossa, jonka saivat aikaan pienten lasten kasvattaminen ja aviomiehen runsaanpuoleinen alkoholinkäyttö. Emma yritti rahoittaa perhettään pitämällä edelleenkin hotellia ja ravintolaa omistamassaan Mansion Housessa, mutta mormonien poismuuton jälkeen tulokkaiden virta oli tyrehtynyt, eikä hotellinpito enää kannattanut.
95 teesiä
thumb|260px|Martti Lutherin 95 teesiä (Disputatio pro declaratione virtutis indulgentiarum, julkaissut Melchior Lotter d.J., [[1522.)]]
Martti Lutherin 95 teesiä tai pidemmin Disputatio pro declaratione virtutis indulgentiarum (Väittely aneiden voimasta ja tehokkuudesta) haastoivat katolisen kirkon opetukset koskien katumusharjoituksia, paavin valtaa ja aneiden hyödyllisyyttä. Ne saivat aikaan teologisia väittelyitä, joista seurasi lopulta uskonpuhdistus ja luterilaisen, reformoidun ja anabaptistisen kristillisyyden synty.
Vuonna 2017 julkaistiin Helsingin Sanomissa reformaation merkkivuoden kunniaksi uusi suomennos Lutherin teeseistä. Käännöksen tuotti teologi Juhani Forsberg.
Taustaa
Lutherin toiminta oli suuressa määrin vastine dominikaanipappi Johann Tetzelin harjoittamaa aneiden myyntiä vastaan, jonka panivat alulle Mainzin arkkipiispa ja paavi Leo X. Rahankeruun tavoitteena oli rahoittaa Rooman Pietarinkirkon rakennustyötä. Saksin hallitsijat olivat kieltäneet aneiden myynnin maillaan, mutta Lutherin seurakuntalaiset matkustivat muualle ostamaan niitä. Kun he tulivat ripittäytymään, he esittivät ostamansa aneen, ja väittivät, ettei heidän tarvinnut katua syntejään, sillä dokumentti lupasi antaa kaikki synnit anteeksi.
Julkaisun ajankohta ja julkaisutapa
Lutherin on sanottu naulanneen teesinsä saksalaisen Wittenbergin linnankirkon oveen 31. lokakuuta 1517, mutta myöhemmin tätä käsitystä on pidetty vääränä. Perusteluksi on esitetty siihen aikaan yleistä tapaa naulata ilmoituksia yliopistokampuksilla. Kirkkojen ovet toimivat eräänlaisina ilmoitustauluina. Jotkut katsovat, että teesien julkaiseminen on saattanut tapahtua joskus marraskuussa 1517. Joka tapauksessa Luther ainakin postitti teesit Mainzin arkkipiispalle, paaville, ystävilleen ja aikakauden muille yliopistoille.
Itse teesit
Vanhahtavampi käännös Lutherin 95 teesistä kuuluu näin:
Rakkaudesta totuuteen ja halusta tuoda se julkisuuteen väitellään seuraavista lauseista Wittenbergissä kunnianarvoisan isän Martin Lutherin, vapaiden tieteiden ja pyhän jumaluusopin maisterin sekä viimeksi mainitun aineen vakinaisen opettajan johdolla. Hän pyytää sen vuoksi, että ne, jotka eivät suullisesti ja persoonallisesti läsnä ollen voi keskustella meidän kanssamme, tahtoisivat tehdä sen poissa ollen kirjallisesti. Herramme Jeesuksen Kristuksen nimessä, aamen.
Courson-Monteloup
Courson-Monteloup on kunta Ranskassa Essonnen departementissa Île-de-Francen alueella. Se sijaitsee noin 40 kilometriä Pariisista lounaaseen. Kunnan nähtävyys on linna Château de Courson sekä linnan puutarha. Puutarhassa järjestetään kahdesti vuodessa kukkanäyttely. thumb|left|Château de Courson
Happi (elokuva)
Happi (Oxygène) on vuonna 2021 julkaistu ranskankielinen tieteisjännityselokuva, jonka on ohjannut Alexandre Aja. Sen pääosissa nähdään Mélanie Laurent, Mathieu Amalric sekä Malik Zidi. Netflix julkaisi elokuvan 12. toukokuuta 2021.
Juoni
Nuori nainen (Mélanie Laurent) herää yhtäkkiä syväjäädytyssäiliöstä, eikä hänellä ole aavistustakaan missä hän on, miten päätyi säiliöön, tai kuka hän itse on. Säiliötä valvova tekoäly M.I.L.O. (Mathieu Amalric) vastailee naisen kysymyksiin, mutta ei suostu avaamaan säiliötä ilman siihen vaadittavaa koodia. Nainen yrittää selvittää menneisyytensä salat M.I.L.O:n tarjoamilla johtolangoilla, kuten valokuvilla, videoilla sekä puhelinnumeroilla. Samaan aikaan säiliön jo valmiiksi alhaiset happitasot alenevat hitaasti mutta varmasti.
Vastaanotto
vasen|pienoiskuva|pysty|Mélanie Laurentin pääosasuoritus keräsi kehuja. Happi sai ilmestyessään pääosin myönteiset arvostelut. Elokuvasivusto Rotten Tomatoes ilmoittaa, että 88 prosenttia kriitikoista on arvioinut elokuvan positiivisesti. Sivustolla kehutaan elokuvan onnistuneen klaustrofobista tunnelmaa, Mélanie Laurentin roolisuoritusta sekä Alexandre Ajan ohjausta.
Elokuvakriitikko Brian Tallerico antoi Hapelle kolme ja puoli tähteä neljästä, kehuen Laurentin roolisuoritusta "ällistyttäväksi" ja "yhdeksi vuoden 2021 parhaista näyttelijäsuorituksista". Tallerico tiedostaa elokuvan kumartavan sekä Haudatun (2009) että 2001: Avaruusseikkailun (1968) suuntaan, pitäen tätä kiinnostavana yhdistelmänä. Hän myös pohtii elokuvassa yhteen kietoutuvien surun ja optimismin heijastelevan sitä, mitä ympäri maailmaa paraikaa koetaan koronaviruspandemian seurauksena.
Elokuvalehti Episodin kriitikko Jani Svensk antoi puolestaan Hapelle kolme tähteä viidestä. Hänen mukaansa elokuvassa nähtävän klaustrofobisen kauhuskenaarion kaltaisia tilanteita "on vuosien saatossa nähty useita, eikä Happi erotu joukosta muuten kuin futuristisella tieteismaailmallaan". Svensk kirjoittaa, että keskinkertaisuudestaan huolimatta kyseessä on kuitenkin "tarpeeksi onnistunut kertajännäri, jotta sitä voi suositella lajityypin tai tieteiselokuvien ystäville", ja nostaa elokuvan loppusuoran sen parhaimmaksi osuudeksi.
Neomarica imbricata
Neomarica imbricata on kurjenmiekkakasvien heimoon ja Neomarica-sukuun kuuluva kasvilaji. Tieteellisen nimen sille antoi ensimmäisenä Heinrich von Handel-Mazzetti. Sillä ei ole alalajeja.