cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Unkarin kuningaskunta
Anjou-suvun kuninkaat
Aika oli ulkopoliittisesti edullinen Unkarille, kun Saksaa sekoitti valtataistelu paavin ja keisarin välillä, Bysantin valtakunta heikkeni ja mongolien perustama Kultainen orda oli hajoamassa. Kaarle avioitui Puolan kuninkaan Vladislav I:n tyttären Elisabetin kanssa ja solmi liiton Puolan ja Böömin kuninkaiden kanssa. Kaarlen jälkeen kuninkaaksi tuli hänen poikansa Ludvig (1342–1382). Hän alisti sekä Moldovan, Valakian että Serbian vasalleikseen ja valtasi Dalmatian rannikon. Vuonna 1370 Ludvig peri Puolan kruunun enoltaan Kasimirilta. Unkarissa Ludvigin aikaa onkin pidetty sen historian loistavimpana.
Kaarle ja Ludvig saivat paljon tuloja Transilvanian ja Pohjois-Unkarin kultakaivoksista, ja he saattoivat ylläpitää loistavaa hovia Visegrádiin rakennetussa palatsissa. Ludvig oli kiinnostunut kirjallisuudesta, ja antoi vuonna 1360 laatia miniatyyrimaalauksin koristellun kronikan (Képes krónika). Ensimmäiset yliopistot perustettiin 1300-luvulla Pécsiin ja Óbudaan, mutta ne eivät jääneet pitkäikäisiksi. Näistä edistysaskeleista huolimatta Unkari oli yhä muuta Eurooppaa vähemmän kehittynyttä rajamaata.
Anjou-kuninkaiden valta oli lähes itsevaltaista. Feodaalinen järjestelmä ja maaorjuus vakiintui, ja aatelin asema muodostui Unkarissa vahvemmaksi kuin Länsi-Euroopassa. Aatelisten tuli ylläpitää sotaväkeä omalla kustannuksellaan. Linnaläänit olivat kuninkaan tukijoiden joukosta nimitettyjen maaherrojen johdossa.
Itsenäisyys/demokratia-ryhmä
Itsenäisyys/demokratia-ryhmä (IND/DEM) oli euroskeptinen ryhmä europarlamentissa. Ryhmä muodostettiin vuonna 2004. Ryhmä yhdistyi vuonna 2009 Unioni kansakuntien Euroopan puolesta -ryhmän kanssa Vapaa ja demokraattinen Eurooppa -ryhmäksi.
IND/DEM muodostettiin vuoden 2004 eurovaalien jälkeen. Kauden lopussa siinä oli kuitenkin erottamisten, riitojen ja loikkausten vuoksi enää 22 jäsentä. Ryhmän edeltäjä oli Europe of Democracies and Diversities.
Ryhmä oli euroskeptisyydessäänkin hajanainen: UKIP halusi ainoana maansa eroon koko EU:sta, kun osa lopuista edustajista tyytyi vastustamaan Lissabonin sopimusta ja liittovaltiokehitystä. Tämä vuoksi vuonna 2004 valittiin kaksi eri kantoja edustavaa puheenjohtajaa, brittiläinen Nigel Farage ja tanskalainen Jens-Peter Bonde.
Ryhmä antoi mepeilleen vapauden äänestää kuten itse näkevät parhaaksi, joten ryhmä ei itsessään ohjannut meppiensä toimintaa.
Daniel DiNardo
thumb|right|Daniel DiNardo Daniel Nicholas DiNardo (s. 23. toukokuuta 1949) on katolisen kirkon yhdysvaltalainen pappi. Hänestä tuli kardinaali 24. marraskuuta 2007.
DiNardo syntyi Ohiossa ja sai pappisvihkimyksensä Pennsylvaniassa 16. heinäkuuta 1977. Hän on sittemmin toiminut Sioux Cityn hiippakunnan piispana Iowassa (1998–2004) ja Galvestonin–Houstonin arkkihiippakunnan arkkipiispana Texasissa (2006–).
Adam Papée
Adam Stanisław Papée (21. heinäkuuta 1895 Lviv – 6. maaliskuuta 1990 Bydgoszcz) oli puolalainen miekkailija. Hän kilpaili neljissä kesäolympialaisissa vuosina 1924–1936 ja sai kaksi mitalia. Ne olivat pronssimitalit, jotka tulivat säilän joukkuekilpailuista vuoden 1928 kesäolympialaisissa Amsterdamissa ja vuoden 1932 kesäolympialaisissa Los Angelesissa.
Veikko Heiskanen (kaupunginjohtaja)
Veikko Uolevi Heiskanen (2. kesäkuuta 1918 Viipuri – 19. toukokuuta 2012 Äänekoski ) oli Äänekosken kauppalan- ja kaupunginjohtaja.
Veikko Heiskasen vanhemmat olivat kauppalanjohtaja Hugo Heiskanen ja Tyyne Maria Manner ja puoliso vuodesta 1943 Gunnel Ingeborg Suominen. Heiskanen valmistui sosionomiksi Yhteiskunnallisesta korkeakoulusta 1939. Hän oli Karkkilan kauppalansihteeri 1940–1948 ja Valkeakosken 1948–1956. Äänekosken kauppalanjohtaja Heiskanen oli 1956–1973 ja kaupunginjohtaja vuodesta 1973. Kaupunginjohtajan tehtäviä Heiskanen hoiti vuoteen 1981 asti.
Kielikone
Kielikone Oy on suomalainen kielialan yritys. Yritys kehittää ja tarjoaa digitaalisia sanakirjoja, konekäännös- ja kielentarkistuspalveluja, kielioppaita sekä sanojenoppimisratkaisuja.
Yritys on lähtöisin Suomen itsenäisyyden rahaston Sitran Kielikone-projektista. Projektin pohjalta perustettiin yritys vuonna 1987. Yritys oli kehittämässä suomen kielen morfologista analyysiohjelmistoa (MORFO) ja siihen perustuvaa oikolukua. Kielikoneen ensimmäinen digitaalinen sanakirja julkaistiin vuonna 1989.
Omistussuhdemuutoksia
Sitra irtautui Kielikone Oy:n omistuksesta vuonna 2006, kun se myi 24,4 prosentin osuutensa Gummerus Oy:lle sekä Kielikoneen toimitusjohtajalle Arto Leinoselle.
Hanny’s Voorwerp
Hanny’s Voorwerp on erittäin harvinainen astronominen kohde IC 2497-kierteisgalaksin läheisyydessä pienen leijonan tähdistössä. Kohteen löysi hollantilainen kouluopettaja Hanny van Arkel osana Galaxy Zoo -vapaaehtoisprojektia. Hanny’s Voorwerpin vihreä valo on peräisin IC 2497:n ytimen sammuneesta tai lepotilassa olevasta kvasaarista, jonka säteily on saanut tielleen osuneen seuralaisgalaksin materian hohtamaan. Kvasaarin ja Hanny’s Voorwerpin suuresta etäisyydestä johtuen Voorwerp on edelleen nähtävissä vaikka itse kvasaari on jo sammunut.
Muinaiskirkkoslaavi
Muinaiskirkkoslaavi eli muinaisbulgaria on vanhin slaavilaisen kirjakielen muoto. Sen kehittivät 800-luvulla veljekset Kyrillos ja Methodios, jotka harjoittivat kristillistä lähetystyötä slaavien keskuudessa.
Kyrilliset aakkoset, jotka pohjautuvat kreikkalaisiin kirjaimiin ja joiden nimitys on johdettu Kyrilloksen nimestä ovat nykyään myös muassa venäjän, bulgarian, serbian, ukrainan, mongolian ja monien Venäjällä puhuttujen kielten kirjoituksen perusta. Kirjaimistoa on kuitenkin sittemmin kehitetty eri maissa ajan ja kunkin kielen ääntämisen tarpeita vastaavaksi.
Muinaiskirkkoslaavi indoeurooppalaisena kielimuotona
Muinaiskirkkoslaavi on hyvin lähellä slaavilaisten kielten pohjalta rekonstruoitua kantaslaavia ja sillä on suuri merkitys vertailevalle indoeuropeistiikalle. Indoeurooppalainen standardirekonstruktio on yleensä laadittu latinan, kreikan, sanskritin, liettuan ja kirkkoslaavin pohjalta. 1900-luvun jälkipuoliskolla tokaarin ja heetin merkitys on tosin kasvanut näiden vanhastaan tunnettujen vanhojen indoeurooppalaisten kielimuotojen rinnalla.
Keskeinen muutos indoeurooppalaisesta kantakielestä kantaslaaviin oli umpitavujen muuttuminen avotavuiksi. Tällöin konsonanttiloppuisista tavuista tuli vokaaliloppuisia ja syntyi arkaaisille slaavilaisille kielimuodolle ominaisia nasaalivokaaleja.
Muinaiskirkkoslaavin morfologia on huomattavasti kaikkia nykyisiä slaavilaisia kieliä mutkikkaampaa. Kirkkoslaavissa on kolme sukua (maskuliini, feminiini ja neutri) ja kolme lukua (yksikkö, kaksikko eli duaali, ja monikko). Verbijärjestelmää luonnehtii partisiippien runsas käyttö, jossa on havaittavissa voimakas kreikan vaikutus. Kirkkoslaavin sanajärjestys oli hyvin vapaa ja lauserakenteita luonnehtivat monimutkaiset alistussuhteet.
Muinaiskirkkoslaavin käyttö nykyisin
Muinaiskirkkoslaavin kielellä kirjoitetut tekstit ovat enimmäkseen hengellisiä. Myöhemmin muinaiskirkkoslaavilla on ollut suuri merkitys erityisesti venäjän kielen kehitykseen tärkeimpänä lainanantajakielenä. Siitä on eri aikoina omaksuttu huomattava määrä sivistyssanastoa venäjään ja nykyvenäjää luonnehtiikin alkuperäisen itäslaavilaisen ja kirkkoslaavilaisen sanaston käyttö rinnakkain, tyylilajista riippuen.
George Crum
George "Speck" Crum (1822 – 1914) oli yhdysvaltalainen pikaruokalan kokki, jonka uskotaan keksineen perunalastut vuonna 1853.
Muinaiskirkkoslaavi
Muinaiskirkkoslaavin käyttö nykyisin
Ortodoksisessa kirkossa etenkin slaavilaisissa maissa käytetään yleisesti kirkkoslaavinkielistä raamattua ja jumalanpalveluskirjoja. Ortodoksisessa jumalanpalveluksessa ei kuitenkaan puhuta muinaiskirkkoslaavia, vaan nykyään yleisimmin käytetty kielimuoto vakiintui 1600-luvulla. Tämä modernisoitu slaavin variantti ei täysin vastaa Kyrilloksen ja Metodioksen viljelemää slaavin muotoa. Merkittävimmät erot koskevat oikeinkirjoitusta.
George Crum
Uskomuksen mukaan Crum työskenteli Moon’s Lake House -nimisessä ravintolassa Saratoga Springsissä, kun yksi hänen asiakkaistaan valitti perunoidensa olevan liian paksuja. Tästä ärsyyntyneenä Crum olisi leikannut perunat ohuiksi siivuiksi ja paistanut ne, jolloin hän olisi vahingossa tullut keksineeksi perunalastun.
David Zubik
thumb|right|David Zubik
David Allen Zubik (s. 4. syyskuuta 1949 Sewickley) on yhdysvaltalainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihki papiksi Pittsburghin hiippakuntaan Vincent Martin Leonard 3. toukokuuta 1975. Hänet nimitettiin Pittsburghin vihkipiispaksi sekä Jamestownin titulaaripiispaksi 18. helmikuuta 1997, ja piispaksi vihkiminen seurasi 6. huhtikuuta. Pääkonsekraattorina toimi Donald William Wuerl, jota avustivat Nicholas Carmen Dattilo ja Thomas Joseph Tobin.
Zubik sai 10. lokakuuta 2003 nimityksen Green Bayn piispaksi, jonka virkaan hänet asetettiin 12. joulukuuta. Hänet nimitettiin 18. heinäkuuta 2007 Pittsburghin piispaksi, ja hänet asetettiin uuteen virkaansa 28. syyskuuta.
Tablinum
thumb|Antiikin domus. Tablinum on pohjapiirroksen numero 5. Tablinum oli antiikin Rooman domuksessa sijaitseva isännän työ- ja vastaanottohuone. Se sijaitsi atriumin perällä, ja siitä oli varsinkin myöhemmin usein yhteys peristyyliksi nimitetylle sisäpihalle.
Caldarium
pienoiskuva|Caldariumin jäännökset Englannin [[Bathissa. Lämmin ilma on kulkenut lattian tukipaalujen välisiä kanavia pitkin.]] Caldarium, (latinan sanasta cal(i)dus, ’kuuma, lämmin’, myös calidarium, cella caldaria tai cella coctilium) oli kuumien kylpyjen osasto roomalaisessa kylpylässä. Se oli lämmitetty lattialämmityksen eli hypokaustin avulla ja lämpötila saattoi nousta 60 asteeseen. Siellä oli myös lämminvesiallas. Caldariumista kylpyjät siirtyivät ensin lämpimään tepidariumiin ja sitten viileään frigidariumiin.
Bent Skammelsrud
Bent André Skammelsrud (s. 18. toukokuuta 1966 Sarpsborg) on norjalainen entinen jalkapalloilija. Hänen pelipaikkansa oli keskikenttäpelaaja.
Skammelsrud edusti juniorina Rakkestadia. Hän pelasi kaudet 1986–1989 Norjan toiseksi korkeimmalla sarjatasolla edustaen Drøbak-Frognia ja Frigg Osloa. Kaudella 1990 Skammelsrud edusti Ruotsin pääsarjan Allsvenskanin Malmötä pelaten 20 sarjaottelua. Kaudeksi 1991 hän siirtyi Norjan pääsarjan Tippeligaenin Rosenborgiin, jota edusti aina kauden 2002 loppuun asti yhteensä 268 sarjaottelussa. Välissä Skammelsrud pelasi kaudella 1997–1998 kahdeksan ottelua Saksan Bundesliigan Bayer Leverkusenissa. Hän voitti Rosenborgissa 11 peräkkäistä Norjan-mestaruutta vuosina 1992–2002 ja lisäksi Norjan cupin 1992, 1995 ja 1999.
David Soskis
thumb|upright|David Soskis ennen vuotta 1905. David Vladimirovitš Soskis, myös Soskice (27. maaliskuuta 1866 Berdytšiv, Ukraina – 1941 ) oli ukrainalaissyntyinen venäläinen vallankumouksellinen. Myöhemmin 1917 hänestä tuli Kerenskin sihteeri, ja hän välitti tälle uutisia brittiläisistä lehdistä. Soskis oli toiminut 1880- ja 1890-luvuilla vallankumousliikkeessä. Hän muutti sitten Lontooseen, jossa hän kirjoitti Observeriin ja Manchester Guardianiin.
Soskisin isä oli hattukauppias. Soskis kävi koulua Kiovassa. Hänen puolisonsa oli Juliet Catherine Emma Soskis (s. Hueffer). Hänen poikansa oli brittiläinen parlamentaarikko Frank Soskice, paroni Staw Hill, ja pojanpoikansa brittiläinen kansantaloustieteilijä David Soskice.
Euroopan demokraatit
Euroopan demokraatit (ED) on löyhähkö konservatiivisten puolueiden liittouma, jonka jäsenet kuuluivat europarlamentissa samaan EPP-ED-ryhmään Euroopan kansanpuolueen (EPP) kanssa vuosina 1992–2009. Euroopan demokraatit muodostivat oman ryhmänsä 1979–1992.
Sen jäsenmäärä alkoi vähetä nopeasti 1980-luvun lopulla, jolloin monet jäsenet siirtyivät Saksan CDU:n hallitsemaan lähinnä kristillisdemokraattiseen Euroopan kansanpuolueen ryhmään. Siihen verrattuna ED on jonkin verran oikeistolaisempi ja vähemmän Euroopan integraatiota ajava.
Pääryhmittymä ED:ssä on edelleen Britannian konservatiivit. Vuoden 2005 johtajavalinnassa David Cameron sanoi erottavansa konservatiivit EPP-ED-liitosta, mutta hänen vastaehdokkaansa David Davis väitti nykyisen järjestelyn olevan toimiva, koska ED:llä on edelleen vaikutusvaltaa suurimmassa ryhmässä, mutta silti etäisyyttä EPP:stä.
Yahya ibn Idris ibn Umar
Yahya ibn Idris ibn Umar eli Yahya IV  oli Keski-Marokkoa hallitsevan Idrisidi-dynasatian kymmenes kuningas vuosina 904-17. Hän seurasi sukulaistaan Yahya ibn Al-Qassimia hallitsijana. Yahya oli Idris II:n pojan Umarin pojanpoika ja hänen onnistui jälleen vallata suvun vallan muinainen keskus ja pääkaupunki Fès. Kun Fatimidit hyökkäsivät Marokkoon, Yahya taisteli urheasti heitä vastaan mutta joutui lopulta perääntymään pääkaupunkiinsa ja tunnustamaan Fatimidien yliherruuden sekä maksamaan tästä osoituksena vuotuisen veron.
Novorossijsk
Novorossijsk on kaupunki Venäjän Krasnodarin aluepiirissä Mustanmeren rannalla. Se on yksi Venäjän tärkeimmistä satamakaupungeista; siellä on Venäjän suurin rahtisatama. Novorossijsk on yksi harvoista kaupungeista, joille Neuvostoliiton aikana annettiin arvonimi sankarikaupunki. Vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan kaupungissa asui yhteensä 241 952 henkeä.
Yahya ibn Idris ibn Umar
Kalifin seuraajaksi oli valittu hänen poikansa Talha, joka kuitenkin eli ja kuoli vankeudessa. Valloittajien jälkeen dynastiasta hallitsijaksi nousi hänen sukulaisensa Al-Hajjam al-Hasan ibn Muhammad ibn al-Qassim (925-27), joka oli dynastiansa viimeinen Fesissä hallinnut kuningas.
Novorossijsk
Historia
Novorossijsk on perustettu vuonna 1838 Venäjän laivastotukikohdaksi entisen turkkilaisen linnoituksen paikalle. Vuonna 1942 Saksan armeija valtasi kaupungin, mutta neuvostoliittolaiset merimiehet, heidän joukossaan Leonid Brežnev, puolustivat yhtä kaupunginosaa 225 päivän ajan.
Suursatama
Novorossijskin satama on rahtimääränsä suhteen Venäjän suurin merisatama. Sataman kautta kulki esimerkiksi tammi–kesäkuussa 2012 yhteensä 81,6 miljoonaa tonnia rahtia. Novorossijskin sataman satamatoimijoista keskeisin on Moskovan ja Lontoon pörsseissä noteerattu satamaoperaattori Novorossijski morskoi torgovyi port. Sen osuus oli esimerkiksi vuonna 2011 yhteensä 74,97 miljoonaa tonnia koko sataman kautta kulkeneesta 116,14 miljoonasta rahtitonnista.
Laivastotukikohta
thumb|left|Novorossijsk on myös yksi Venäjän merkittävimmistä [[Mustameri|Mustanmeren laivastotukikohdista.]] Vuonna 2003 presidentti Putin määräsi uuden Mustanmeren laivaston tukikohdan perustamisesta kaupunkiin. Tuolloin Venäjän laivastotukikohdan jatko Krimin Sevastopolissa oli epävarmaa. Uuden tukikohdan on määrä olla kokonaisuudessaan valmis 2020, jolloin siihen on käytetty 92 miljardia ruplaa (3 mrd. US$).
Janne Uskali
Toimittajana
Uskali on luonut bomber-kulttuurin ympärille oman erikoislehden nimeltä Bomber Magazine. Lehti perustettiin vuonna 2001 ja se ilmestyy nykyään seitsemän kertaa vuodessa. Janne Uskali on ollut Bomber Magazinen päätoimittaja alusta lähtien. FHRA palkitsi Uskalin vuoden journalistiksi 2010 näillä perusteilla: "FHRA:n tapahtumat saivat runsaasti palstatilaa lehdistöstä ja ahkerimmin tapahtumista kirjoittivat tietenkin moottorialan lehdet. Paljon sivuja, niin kisa- kuin näyttelyjuttuihin, käytti tämä palkinnon saaja. Ja taisipa herra päätoimittaja ottaa useamman kerran tuntumaa myös kiihdytysurheiluun niin autolla kuin pyörällä."
Wolter Westerholm
Wolter Lennart Westerholm (27. kesäkuuta 1908 Helsinki – 31. joulukuuta 2009 Helsinki ) oli suomalainen yritysjohtaja. Hän sai vuorineuvoksen arvonimen vuonna 1961. Hän oli koulutukseltaan diplomi-insinööri ja toimi useiden yritysten toimitusjohtajana: Wärtsilä-Selluloosa 1951–1953, Äänekoski 1953–1957, Metsäliiton Selluloosa vuodesta 1957 ja Metsäliiton Paperi vuodesta 1962.
Pariisi–Madrid-autokilpailu
thumb|[[Henri Rougier Turcat-Méry 45-hp -autollaan vuoden 1903 Pariisi–Madrid-kilpailussa, yleissijoitus 11., raskaiden autojen luokassa 9.]]
Toukokuussa 1903 järjestetty Pariisi–Madrid-kilpailu oli eräs varhaisimmista autokilpailuista. Sen järjestäjinä toimivat Automobile Club de France (ACF) ja Automóvil Club Español.
1800–1900-lukujen vaihteessa Ranskassa vallitsi suuri kiinnostus autokilpailujen järjestämiseen. Vuonna 1894 ajettu Pariisi–Rouen-autokilpailu oli lajissaan maailmanhistorian ensimmäinen, ja sitä seurasivat kilpailut Pariisista Bordeaux’hon, Marseilles’hin, Dieppeen, Amsterdamiin, Berliiniin ja Wieniin. Pariisi–Madrid-autokilpailun oli tarkoitus olla, edeltäjiensä tavoin, uuden vuosituhannen ja uuden tekniikan uljas mittelö, mutta monien ikävien sattumusten vuoksi siitä muodostui suuri murhenäytelmä.
Thessalonikin varhaiskristilliset ja bysanttilaiset muistomerkit
Thessalonikin varhaiskristilliset ja bysanttilaiset muistomerkit on Unescon maailmanperintökohde, joka käsittää nimensä mukaisesti Thessalonikin kaupungin merkittävimmät varhaiskristillisen ja bysanttilaisen ajan rakennukset Kreikassa.
Pariisi–Madrid-autokilpailu
Vaikeuksia luvan saamisessa
Ranskan hallitus oli julkisilla teillä pidettäviä kilpailuja vastustavalla kannalla. Vuonna 1901 ajetun Pariisi–Berliini-kilpailun jälkeen silloinen Ranskan sisäministeri Waldeck-Rousseau julisti, ettei enemmille kilpailuille annettaisi suostumusta. Suunnitellun Pariisi–Madrid-kilpailun puolestapuhujiin taas kuului Espanjan kuningas Alfonso XIII. Myös ranskalainen lehdistö oli vahvasti kilpailun järjestämisen kannalla ja lehtikirjoituksissa korostettiin, että mikäli Ranska haluaa säilyttää asemansa kehittyvän ajoneuvotekniikan kärkimaana, tällaisia tapahtumia tulisi suosia.
Thessalonikin varhaiskristilliset ja bysanttilaiset muistomerkit
Vuonna 315 eaa. perustettu Thessaloniki oli kristinuskon varhaisia keskuksia ja useita vuosisatoja Bysantin valtakunnan merkittävin kaupunki Konstantinopolin jälkeen. Maailmanperintökohteeseen on listattu viisitoista historiallista muistomerkkiä 300- ja 1400-lukujen väliseltä ajalta. Niistä suurin osa on kirkkoja tai luostareita. Kohde on liitetty maailmanperintöluetteloon vuonna 1988.
Pariisi–Madrid-autokilpailu
Vaikeuksia luvan saamisessa
Automobile Club de Francen silloinen presidentti, paroni van Zuylen van Nyevelt, tähdensi pääministeri Émile Combes'lle, että julkiset liikenneväylät todellakin kuuluvat yhteiseen käyttöön, yleisö haluaa autokilpailuja ja että monet paikallishallintoviranomaiset ovat halukkaita reitittämään kilpailun kulkemaan kaupunkiensa läpi.
Monet ranskalaiset ajoneuvojen valmistajat tukivat kilpailun järjestäjien vaatimuksia, ja teollisuuden mielipiteellä oli painoarvoa, työllistihän Ranskan ajoneuvoteollisuus yli 25 000 henkilöä ja toi pelkästän vientituottoina maahan vuosittain noin 16 miljoonan silloisen Ranskan frangin tulon. Teollisuusmiesten ja yhteiskunnan yläluokan yhteinen painostus tuotti viimein tulosta, kun Ranskan hallitus ja presidentti suostuivat 17. helmikuuta 1903 antamaan luvan kisan järjestämiselle. ACF tosin oli ottanut vastaan ilmoittautumisia jo tammikuun 15. päivästä lähtien.
Lähtöjärjestelyt
ACF oli asettanut kisaan ilmoittautumiselle 40 päivän aikarajan, joka alkoi edellä mainitusta tammikuun 15. päivästä. Tänä aikana kisaan ilmoittautui yli 300 kuljettajaa, joka oli huomattavasti enemmän kuin mihin järjestäjät olivat varautuneet. Kisoihin osallistuneiden autojen nettoarvo kohosi reilusti 7 miljoonan sen aikaisen Ranskan frangin yläpuolelle.
Kilpailun kokonaispituus oli yli 1 307 kilometriä ja se jakaantui kolmeen jaksoon: Versailles–Bordeaux (552 km), Bordeaux–Vitoria-Gasteiz (335 km) ja Vitoria-Gasteiz–Madrid (420 km). Kilpailun säännöt oli julkaistu Ranskan kolmessa suurimmassa autourheilun aikakuslehdessä: France Automobilessa, La Locomotionissa sekä La Vie Automobilessa.
Sääntöjen perusteella autot jaettiin painonsa perusteella neljään eri luokkaan: alle 250 kg, 250 – 400 kg, 400 – 650 kg ja 650 – 1000 kg. Ajoneuvon massa mitattiin kuivapainona ja lisäksi mittauksen ulkopuolelle jätettiin kuljettaja, akku tai akut, varaosat, työkalut, elintarvikkeet ja juomat, matkatavarat, valaisimet ja niiden johtosarjat, äänitorvet ja moottorin käynnistämiseen tarvittavat välineet.
Osallistumismaksu oli ajoneuvon painoluokan mukaan 50 – 400 silloista Ranskan frangia. Kahden suurimman painoluokan autojen miehitykseen kuului kuljettajan lisäksi mekaanikko, jonka alin paino oli 60 kg, kun taas kahden kevyemmän luokan autoissa vaadittiin ainoastaan kuljettaja.
Ensimmäistä kertaa otettiin käyttöön Parc fermé -sääntö, jonka mukaisesti jokaisen etapin päätyttyä autot suljettiin kisan järjestäjien toimesta suljetulle alueelle, eikä niille ollut tällöin luvallista tehdä huolto- tai korjaustoimenpiteitä. Ajoneuvojen polttoainetäydennykset ja kaikkinaiset huoltotoimet oli suoritettava itse kilpailun aikana. Autojen saavuttua kilpailun välietapille, ne siirtyivät sulkualueelle kunniasaattueessa, jonka kestoa seurasi polkupyörällä liikkunut virallinen tarkkailija. Siirtymän kestoaika mitattiin ja vähennettiin lopullisesta ajasta. Jokainen auto kuljetti mukanansa omat viralliset aikalipukkeensa, jotka oli sijoitettu sinetöityyn metallilaatikkoon.
Väli Versailles–Bordeaux oli monille osallistujille tuttu taival, olihan Gordon Bennett Cup ajettu samalla reitillä vuonna 1901, kun taas väli Bordeaux'sta Vitoria-Gasteiziin sisälsi runsaasti epävarmuustekijöitä. Reitti oli täynnä neulansilmäkaarteita, jyrkkiä nosuja ja laskuja, kivikkoja sekä kapeita siltoja.
Osanottajat
Alun perin kilpailuun oli ilmoittautunut 315 osallistujaa, mutta lähtöpaikalle ilmaantui lopulta vain 224, jotka jakaantuivat luokkiinsa seuraavasti:
Kilpailuun osallistui monta tunnettua merkkiä ja aikakautensa kuuluisaa kilpa-ajajaa. René de Knyff, Henri ja Maurice Farman, Pierre de Crawhez ja Charles S. Rolls kilpailivat Panhard et Levassorilla, jonka 4-sylinterinen moottori kehitti tehoa 70 hv ja antoi autolle 130 km/h:n huippunopeuden.
Henry Fournier, William K. Vanderbilt, Fernand Gabriel ja paroni de Forest ilmoittautuivat Mors-merkin edustajina, vauhdikkaan kiilamaisen muotoilun omanneella GP-mallilla, jonka 90 hv:n moottori antoi sille 140 km/h:n huippunopeuden.
Mercedes-merkillä osallistui 11 autoa, tehoiltaan 60 – 90 hv. De Dietrich ja monet muut ranskalaismerkit, kuten Gobron Billiè, Napier ja Charron Girardot hyljeksivät kevempiä luokkia ja ilmoittivat kilpailuun ainoastaan voimakkaimmat ja samalla raskaimmat mallinsa. Näiden merkkien kevyemmillä malleilla osallistuivat yksityiset tallit ja amatöörikuljettajat. Muita kilpailuun osallistuneita ranskalaismerkkejä olivat Darracq, De Dion-Bouton, Clément-Bayard, Richard-Brasier ja Décauville.
Renault ilmoitti kilpailuun kaksi autoa, joita ohjustivat merkin ja yhtiön perustajat ja kilpa-ajajina kunnostautuneet veljekset Marcel ja Louis Renault.
Italialaista F.I.A.T:ia edusti myös kaksi autoa, ja niitä ajoivat sen aikakauden italialaiseen parhaimmistoon kuuluneet kisakuljettajat, Vincenzo Lancia ja Luigi Storero.
Yleisö
Ranskalainen lehdistö, joka jo aiemmin oli ollut kilpailun puolestapuhuja, rummutti tapahtuman puolesta ennenkokemattomalla innolla, julistaen kilpailun olevan suurin tapahtuma sitten auton keksimisen. Tämä sai yleisön liikkeelle ja yli 100 000 ihmistä pyrki Versailles'hin, klo 2 aamuyöllä tapahtuvaan lähtöaikaan mennessä. Katujen varret kuhisivat katsojia ja rautatieasemat pullistelivat ihmisistä, jotka pyrkivät pääsemään Versailles'hin tai sen lähistölle.
Suuri yleisömäärä ja pimeys saivat järjestäjät siirtämään ensimmäistä lähtöaikaa puolella tunnilla eteenpäin, mutta samalla autojen lähtöväli supistettiin yhteen minuuttiin. Sarastavasta päivästä odotettiin tulevan kuuma ja toimitsijat eivät halunneet työskennellä jo aamulla alkavaksi ennustetussa helteessä.
Lähtö ja ensimmäinen tarkistuspiste
right|thumb|[[Marcel Renault, kuva otettu Pariisi–Madrid-kilpailussa]] thumb|[[Fernand Gabriel Mors-kilpa-autossaan.]]
Kilpailun lähtöpaikka sijaitsi Versailles’n palatsin puistossa sijaitsevan Eau des Suisses -tekolammen edustalta. Toukokuun 24. 1903 kilpailijat starttasivat aamuvarhaisesta lähtien, minuutin välein, ensimmäiselle taipaleelle, joka kulki reittiä Saint-Cyr-l'École – Trappes – Coignières – Le Perray-en-Yvelines – Rambouillet – Chartres – Clayes – Tours – Ruffec, Charente – Angoulême – Chevanceaux – Guitres – Libourne – Bordeaux. Ensimmäisen auton odotettiin saapuvan Bordeaux'hon puolenpäivän paikkeilla.
Katujen varsille järjestystä valvomaan lähetettyjen sotilaiden toimet, kaduilla kuhisevan väkijoukon kurissapitämiseksi, osoittautuivat täysin riittämättömiksi. Ensimmäisenä matkaan lähtenyt, 1000 kilon painoisella ja 45 hevosvoimaisella De Dietrichillä ajanut Charles Jarrott pyrki antamaan yleisölle aikaa siirtyä pois auton tieltä, pudottamalla nopeutensa 65 km/h:iin, mutta tämä ei tuonut muutosta tilanteeseen. Yleisö, joka halusi nähdä auton ja koskettaa sitä, parveili tiellä vain pidempään.
De Knyff lähti Panhard et Levassorilla matkaan toisena, häntä seurasi Louis Renault 650 kg:n painoisella 30 CV Renaultillaan. Seuraavina starttasivat Théry Décauvillella (640 kg, 24 CV), De Diétrich, Mors, Panhard ja kevyt Passy Thellier, (400 kg, 16 CV). Viimeinen auto pääsi taipaleelle klo 6.45 eli lähtö oli vienyt aikaa liki kolme tuntia.
Kilpailu osoittautui heti alusta alkaen olosuhteiltaan todella vaativaksi kuljettajille. Reitin varrella parveilevien ihmisten lisäksi vaaraa aiheuttivat eritehoiset ja nopeudeltaan erilaiset, sekalaisessa jäjestyksessä matkaan lähetetyt autot sekä autojen nostama sankka pölypilvi, joka ei lyhyiden lähtövälien johdosta ehtinyt hävitä ennen seuraavaa autoa. Järjestäjät olivat kastelleet ainoastaan lähtöpaikkaa seuranneen kilometrin taipaleen, tämän jälkeen näkyvyys putosi muutamaan metriin ja kuljettajilla oli täysi työ reitin havaitsemisessa, kun samaan aikaan yleisö seisoi keskellä pölypilven kattamaa tietä, pyrkien näkemään lähestyvän auton.
Rambouillet'ssa sjainneen ensimmäisen- ja Chartres'ssa sijainneen toisen tarkastuspisteen jälkeen yleisön käyttätyminen rauhoittui hieman. Rambouillet'n jälkeen Louis Renault'n aggressiivinen ajotapa tuotti tulosta, hänen saavuttaessaan aiemmin matkaan lähteneet ja ensimmäisestä sijasta kamppailleet, mutta yleisön takia varovaisemmin ajaneet De Knyffin ja Jarrottin. Thery ja Stead seurasivat häntä pitkän välimatkan jälkeen, kun taasen Mercedeksellä ajanut Jenatzy sekä Morsilla ajanut Gabriel olivat nousseet kaukaa takaa kymmenen kärkiauton kaartiin.
Toinen uskomaton nousu tehtiin Marcel Renaultin toimesta. Hän oli startannut sijalta 60 mutta Poitiers'n tarkistuspisteellä hän oli lähes saavuttanut kilpailun kärkiautot.
Kärkikamppailun ulkopuolella kisa oli saanut dramaattisen käänteen, pitkin päivää tapahtuneiden onnettomuuksien myötä. Kokemattomat kuljettajat menettivät huonokuntoisella pinnalla ajoneuvonsa hallinnan, akseleita katkesi, autoja törmäsi puihin hajoten kappaleiksi, niitä kaatui ja syttyi tuleen.
Ensimmäinen välietappi ja maali
Ensimmäisellä sijalla ajanut Louis Renault saavutti Bordeaux'n puolelta päivin. toisena ajanut Jarrot, joka kärsi sekä viallisen kytkimen että moottorin tekniikan ja pakokaasujen poiston aiheuttamista ongelmista, saapui puoli tuntia jäljempänä ja häntä seurasivat Gabriel, Salleron, Baras, de Crawhez, Warden, Rougier, Jenatzy ja Voigt. Kaikki kuljettajat olivat perille päästessään täysin lopussa. Autojen käsittely oli fyysisesti raskasta, pöly sokaisi silmät ja tukki hengityksen ja monilla oli eriasteisia palovammoja, heidän suoritettuaan korjaustoimia kuuman moottorin parissa.
Uutisia matkan tapahtumista alkoi pikkuhiljaa kantautua välietapin maaliviivan ylittäneiden tietoon. Muutaman kuuluisan nimen tiedettiin pudonneen pelistä; Vanderbiltin Morsea oli kohdannut sylinteririkko ja hän oli keskeyttänyt, paroni de Caters'n Mercedes oli iskeytynyt puuhun, mutta itse paroni oli selvinnyt ehjin nahoin ja pystyisi autonsa korjattuaan luultavasti jatkamaan kisaa. Eräs historian ensimmäisistä naiskilpa-ajajista, ranskalainen Camille du Gast, oli ollut 30 hv:n De Dietrichillään sijalla 8., hänen pysähdyttyään auttamaan onnettomuuteen joutunutta kanssakilpailijaansa Phil Steadia, jonka johdosta Madame du Gast putosi sijalle 45. Charles Jarrott, joka sijoittui lopputuloksissa De Dietrichillään neljänneksi, oli sitä mieltä että Stead olisi luultavimmin kuollut, ellei Madame du Gast olisi pysähtynyt auttamaan tätä.
Kisan voittajaksi julistettiin aikalipukkeiden tarkistuksen jälkeen lopulta Gabriel, joka oli lähtenyt matkaan numerolla 168 ja saapui perille kolmantena.
Tietoa ja huhuja
Monenlaista tietoa, oikeaa ja väärää, alkoi liikkua. Ablis'n kylässä oli kuulemma kilpa-auto osunut naiseen ja tämä oli menettänyt henkensä. Tämä uutinen osoittautui myöhemmin vääräksi.
Porterin Wolseley tuhoutui rautatien tasoristeyksessä törmättyään alhaalla olleeseen puomiin. Törmäyksen johdosta auto kääntyi ympäri ja Porterin mekaanikko kuoli. Georges Richard oli törmännyt puuhun Angoulêmessa hänen väistettyään keskellä tietä seissyttä maanviljelijää, ja uutinen kertoi Tourand'n Brunhotin syöksyneen väkijoukkoon Châtellerault'ssa hänen väistettyään tietä ylittänyttä lasta. Dupuy-niminen sotilas oli väliintulollaan pelastanut lapsen hengen menettäen samalla omansa, ja väkijoukkoon karannut auto tappoi yhden katselijan. thumb|[[Henri Béconnais Darracqissaan]] Kauempana etelässä auto oli myös ajautunut tieltä ihmisjoukkoon, ja kahden henkilön kerrottiin menehtyneen onnettomuudessa.
E.T. Stead (Phil Stead) menetti massiivisen De Dietrichinsä hallinnan Saint-Pierre-du-Palais'n tienoilla ohittaessaan hitaampaa autoa, ja Stead luokkaantui vakavasti. Hänen henkensä pelasti kanssakilpailija Madame Camille du Gast. Kolmas, Loraine Barrow'n kuljettama De Dietrich, törmäsi puuhun ja syttyi tuleen. Kuljettaja loukkaantui vakavasti, mutta hänen mekaanikkonsa kuoli. Barrow oli tiettävästi ollut sairaana ennen kilpailua ja hänen oli ajettava vajaakuntoisena, koska säännöt kielsivät kuljettajan vaihtamisen.
Rollsin Panhard-Levassor, Mayhew'n Napier, Maurice Farmanin Panhard, Herbert Austinin ja Sidney Girlingin Wolseleyt sekä Béconnais'n Darracq kärsivät teknisistä ongelmista ja jotuivat keskeyttämään.
Kaikkiaan noin puolet matkaan lähteneistä autoista oli pois pelistä, joko onnettomuuden tai teknisten ongelmien aiheuttamien keskeyttämisten takia. Yli sadan henkilön arvioitiin loukkaantuneen ja kahdentoista kuolleen. Tietojen tarkentuessa kuolleiden lukumäärä laski kahdeksaan, joista kolme oli katsojia ja viisi kilpailijoita.
Kilpailu keskeytetään
Ranskan parlamentti reagoi vahvasti lukuisista onnettomuuksista kertoneisiin uutisiin. Ministerineuvoston hätäistunnossa vaadittiin kilpailun keskeyttämistä Ranskan maaperällä ja autojen siirtämistä Espanjan puolelle rajaa, mikäli sitä haluttaisiin jatkaa. Espanjan hallitus ei antanut tähän suostumustaan ja kilpailu julistettiin virallisesti päättyneeksi Bordeaux'hon.
Kilpailun päätyttyä kaikki autot julistettiin viranomaisten toimesta takavarikoiduiksi ja ne siirrettiin rautatieasemalle hevosten vetäminä ja siitä edelleen junakuljetuksena Pariisiin. Sanomalehdistö ja "asiantuntijat" julistivat autokilpailujen kuolemaa. Yleinen mielipide tuki myös ajatusta, että tämän jälkeen ei autokilpailuja enää tultaisi järjestämään ja tämä pitikin paikkaansa usean vuoden ajan. Yleisillä väylillä ei Euroopassa järjestettäisi autokilpailuja ennen vuoden 1927 Mille Miglia -kilpailua.
Epäonnisella kilpailulla oli myös laajempia vaikutuksia autojen käyttöä koskevaan säädöstöön. Esitettiin että yli 40 km/h:n nopeuden ylittäminen autolla olisi rangaistavaa ja tätä vaadittiin noudatettavaksi myös suljetuilla radoilla ajetuissa kilpailuissa.
Julkinen mielipide vaihtelee
Kun jotkin sanomalehdet, kuten Le Temps, käyttivät tilannettä hyväkseen hyökätäkseen rajusti autoteollisuutta ja kilpailuja vastaan, toiset, kuten esim. la Presse, pyrkivät vähättelemään tapahtunutta ja näkivät kilpailussa henkensä menettäneiden katsojien ja kuljettajien olleen "uhri edistyksen alttarilla".
Le Matin kallistui mielipiteissään markiisi de Dionin kannalle, että nopeuskilpailut olivat autojen teknisen kehityksen kannalta tarpeettomia ja julkisuushakuisia näytelmiä. Ainoat hyödylliset kilpailut olisivat ajoneuvojen kestävyys- ja taloudellisuusajot. Tässä ajatuksessa piili sen verran totuuden siementä, että tehtaiden kilpa-autot olivat suurilla moottoreilla varustettuja erikoisrakenteisia yksilöitä, joilla ei ollut tavallisen auton kanssa mitään yhteistä.
Erikoislehti L'Auto pyrki rakentamaan yhteisymmärrystä esittelemällä ehdotuksensa uusiksi kilpailusäännöiksi, joiden mukaan kilpailuihin osallistuisi vähemmän kuljettajia ja autoja, luokat perustuisivat painon sijaan autojen voimaan ja nopeuteen ja katsojat saisivat olla ainoastaan määrätyillä ja rajatuilla alueilla.
Tapahtumien syyt
Järjestystä valvoneita poliiseja arvosteltiin siitä, että he olivat kiinnostuneempia kilpailun seuraamisesta kuin yleisön ja kilpailijoiden turvallisuudesta. Kisajärjestäjät saivat osakseen arvostelua huonoista päätöksistä. Sattumanvarainen ja sen jälkeinen ilmoittatumisjärjestyksen mukaan langennut lähtöjärjestys aiheutti kaaoksen jo heti kilpailun alussa, koska voimakkaat ja nopeammat autot joutuivat jatkuvasti ohittamaan kevympien ja pienempitehoisten luokkien ajoneuvoja. Monet huippukuljettajat, kuten esimerkiksi De Dierichillä ajanut Mouter, paransivat matkalla sijoitustaan liki 80 sijaa ainoastaan siksi, että edessä oli lukuisa joukko pieniä autoja sekä amatöörikuljettajia. Autot lähetettiin matkaan liian pienin, vain minuutin välimatkoin, jolloin pölypilvet peittivät sisäänsä tiellä seisovat katsojat sekä hitaammat voiturettet että moottoripyörät ja todella nopeat kilpa-autot.
Tarkastelun kohteena oli myös sääntö, joka kielsi kuljettajan vaihtamisen ennen kilpailun alkua. Joidenkin kuljettajien terveydentilan, heidän joukossaan Marcel Renault, sanottiin olleen huonolla tolalla, mutta sääntöjen mukaan kuljettajaa ei saanut vaihtaa eikä talli myöskään saanut vetäytyä kisasta.
Lontoolainen viikkolehti The Car otti myös tutkiakseen kisan tapahtumat ja tuli loppupäätelmään että osa väitetyistä kuolemista oli vain huhupuheisiin perustuvia. Todellisten kuolintapausten osalta lehti tutki tapahtumien syyt.
Angoulêmessa sattunut tapaus, jossa kuoli sotilas ja katsoja, johtui osittain huolimattomuudesta, sillä tietä ylittämässä ollut lapsi, jonka sotilas oman henkensä uhraten pelasti, oli livahtanut vanhemmiltaan.
Porterin mekaanikon hengen vaatinut tasoristeysonnettomuus voitiin osoittaa kisajärjestäjien huolimattomuudesta johtuvaksi, sillä tasoristeyksen ennakkovaroituksista ei oltu huolehdittu.
Barrow'n auto ei syttynyt edes tuleen saati räjähtänyt, se ainoastaan iskeytyi puuhun, kun kuljettaja osui yhteen koiraan väistäessään toista. Väite auton syttymisestä ja kuljettajan palamisesta kuoliaaksi osoittautui myöhemmin julkisuushakuisen henkilön liikkeellepanemaksi huhuksi.
... ja seuraukset
Ranskan pääministeri Émile Combesia vaadittiin vastuuseen, koska hän oli sallinut kilpailun järjestämisen, mutta Combes puolustautui sanomalla, että hän ei voinut tietää autojen olevan niin nopeita ja vaarallisia. Hän myös kieltäytyi asettamasta ajoneuvoteollisuudelle minkäänlaisia rajoitteita ja muodollisen äänestyksen jälkeen parlamentti ja senaatti hyväksyivät hänen kantansa.
Vain muutama päivä katastrofaalisen kilpailun jälkeen lehdistö oli jo menettänyt mielenkiintonsa Pariisi – Madrid -autokilpailua kohtaan. Autourheilusivut hehkuttivat jo seuraavaa, 22. kesäkuuta, Circuit des Ardennes -kilparadalla ajettavaa kisaa.
Tulosluettelo
Tulokset:
Selitys :
Missouri Valley Conference
Missouri Valley Conference (The Valley) on NCAA:n I-divisioonan konferenssi. Joukkueet sijaitsevat Yhdysvaltain keskilännessä.
Sarja on perustettu vuonna 1907, joten se on maan toiseksi vanhin konferenssi. MVC:n päämaja sijaitsee Saint Louisissa.
Jeff Young
Jeff Young (s. 31. maaliskuuta 1962) on yhdysvaltalainen kitaristi. Hän valmistui Musicians Institutesta vuonna 1985, ja on parhaiten tunnettu Megadethin kitaristina vuoden 1988 albumilla So Far, So Good... So What!. Erinäisten musikaalisten projektien lomassa hän on toiminut kirjoittajana Guitar World -lehdessä.
Vaalealiitäjät
Vaalealiitäjät (Calonectris) on ulappaliitäjien heimoon kuuluva ulappalintusuku. Vaalealiitäjien sukuun kuuluu BirdLife Suomen mukaan neljä lajia. Joissain lähteissä on esitetty sukuun kuuluvan useampia lajeja.
Kantasuomalainen
Kantasuomalainen voi tarkoittaa seuraavia asioita:
Aasianhiirihaukka
Aasianhiirihaukka (Buteo japonicus) on hiirihaukkojen sukuun kuuluva pienikokoinen haukkalaji, jota tavataan nimensä mukaisesti Aasiassa. Sitä on pidetty ja pidetään toisinaan edelleenkin yleisemmän hiirihaukan alalajina. Aasianhiirihaukasta itsestäänkin tunnetaan neljä alalajia, jotka eroavat toisistaan sekä ulkonäöltään että levinneisyydeltään.
Koko ja ruumiinrakenne
Aasianhiirihaukka on pienikokoinen ja tanakka haukka; täysikasvuisena sen pituus vaihtelee 40 senttimetristä 59 senttimetriin. Koiraan paino on 630–810 grammaa ja naaraan 515–970 grammaa. Alalajit B. j. toyoshimai ja B. j. oshiroi ovat B. j. japonicusta pienikokoisempia ja lyhytsiipisempiä. Aasianhiirihaukan nokka on pieni ja hento ja pyrstö leveä ja lyhyt. Myös sen siivet ovat suhteellisen lyhyet ja leveät siipivälin ollessa 109–136 senttimetriä.
Väritys
pienoiskuva|230px|vasen|Aasianhiirihaukan pää Täysikasvuisen aasianhiirihaukan väritys vaihtelee, mutta tyypillisesti yläpuoli on tummanruskea ja alapuoli luonnonvalkoinen tummanruskeilla laikuilla, jotka ulottuvat kyljistä tai reisistä alarintaan. Rinnassa on tyypillisesti vaihtelevia juovia ja pää on muita yläosia vaaleampi. Aasianhiirihaukalla on keltainen nokka, jonka kärki on harmaa. Täysikasvuisen haukan silmät ovat ruskeat, ja nuorella haukalla niiden väri vaihtelee vaaleanharmaasta vaaleanruskeaan. Kyljet ja reidet ovat tummat ja nilkat keltaiset.
Siiven alapuolen lentosulat ovat vaaleat ja peitinhöyhenet vaaleanruskeat. Käsisiiven sulat ovat valkeat ja kärjistään mustat. Pyrstön väritys vaihtelee harmaanruskeasta harmahtavan valkoiseen ja sen alaosa on vaalea harmailla juovilla. Nuori aasianhiirihaukka muistuttaa täysikasvuista, mutta sillä on vaaleampi iiris ja juovikkaampi pyrstö. Alalaji B. j. toyoshimai on yleensä B. j. japonicusta vaaleampi ja B. j. oshiroi tummempi sekä punertavampi.
Samannäköiset lajit
Aasianhiirihaukka voidaan nopealla silmäyksellä sekoittaa myös hyvin samankokoiseen haarahaukkaan, varsinkin sen istuessa hiljaa sähköpylvään päällä vaanimassa saalista. Lajeilla on kuitenkin merkittäviä eroja, esimerkiksi haarahaukan pyrstö on pidempi ja lovipäinen. Lennossa aasianhiirihaukan siivet ovat leveät ja pyöreät kärjestä, haarahaukan taas pitkät ja leveät. Samannäköinen laji on myös piekana, jolla on aasianhiirihaukan tavoin vaalea alaosa ja tummat kyljet. Se on kuitenkin aasianhiirihaukkaa suurempi ja vaaleampi. Lisäksi aasianhiirihaukalta puuttuu piekanan höyhenten harmaus ja valkoinen pyrstön tyvi. Muita samannäköisiä lajeja ovat arohiirihaukka, mongolianhiirihaukka, idänmehiläishaukka, isotöyhtöhaukka sekä jalokotka.
Lentäminen
pienoiskuva|230px|vasen|Aasianhiirihaukka lennossa Aasianhiirihaukka lentää hitain ja raskain siiveniskuin. Lennossa sen siivet ovat pyöreät kärjestä. Aasianhiirihaukka liitää siivet suorina poiketen muista hiirihaukoista, joiden siivet ovat liitäessä V-asennossa. Toisinaan se myös leijuu ilmassa lyhyitä aikoja.
Ääntely
Aasianhiirihaukka ääntelee usein ja kaikkina vuodenaikoina. Sen kutsuääni on kovaääninen ”kiiii-kiiii” tai ”piijuu”, jota kuulee enimmäkseen lennossa. Aasianhiirihaukan ääntely kuulostaa samalla tavalla naukuvalta kuin hiirihaukan ääntely, mutta on sitä kovaäänisempää.
Levinneisyys ja elinympäristö
Aasianhiirihaukkaa tavataan yleisenä Kaakkois-Aasiassa. Yleisimmillään se on Japanissa, Kiinassa ja Mongoliassa. Aasianhiirihaukka viihtyy metsäisillä ja peltoisilla alueilla. Se pesii korkealle puun, yleensä männyn, latvaan.
Taksonomia ja alalajit
Aasianhiirihaukan taksonomia on epäselvä. Laji luokiteltiin pitkään hiirihaukan (Buteo buteo) alalajiksi, kunnes se erotettiin omaksi lajikseen molekyylifylogeneettisten tutkimusten perusteella. Osa tutkijoista kuitenkin pitää aasianhiirihaukkaa edelleen hiirihaukan alalajina. Taksonomisia epäselvyyksiä on myös aasianhiirihaukan ja himalajanhiirihaukan (Buteo refectus) välillä. Himalajanhiirihaukan tieteellinen nimi oli alun perin B. burmanicus, mutta nykyisin burmanicus-nimi kuuluu yhdelle aasianhiirihaukan alalajeista.
Aasianhiirihaukasta tunnetaan neljä alalajia:
Heksanaali
Heksanaali eli n-heksanaali on orgaaninen yhdiste (aldehydi), joka on huoneenlämmössä (20 °C) olomuodoltaan väritöntä nestettä, jolla on voimakas haju. Sen kemiallinen kaava on C6H12O ja rakennekaava CH3(CH2)4CHO. Heksanaalista käytetään myös nimiä heksaldehydi ja kapryylialdehydi.
Heksanaalin moolimassa on 100,16 g/mol, sulamispiste –56,3 °C, kiehumispiste 131 °C, suhteellinen tiheys 0,8335 g/cm3 (vesi = 1,0 g/cm3), hajukynnys noin 2 ppm, leimahduspiste 32 °C, taitekerroin 1,402-1,407 ja CAS-numero 66-25-1.
Heksanaali liukenee niukasti veteen, mutta hyvin alkoholiin ja muihin orgaanisiin liuottimiin. Yhdiste auto-oksidoituu ja polymeroituu erityisesti happamassa ympäristössä. Heksanaali kuuluu VOC-yhdisteisiin eli haihtuviin orgaanisiin yhdisteisiin ja sitä erittyy esimerkiksi paperista. Heksanaalia muodostuu linolihapon hapettumisreaktiossa. Heksanaali ärsyttää ihoa ja silmiä.
Yhdistettä esiintyy kukkien tuoksuissa ja semiokemikaalina eliöiden viestinnässä.
Vilhelm Wolfhagen
Vilhelm Wolfhagen (11. marraskuuta 1889 Kööpenhamina – 5. heinäkuuta 1958 Frederikshavn) oli tanskalainen jalkapalloilija. Hän kuului hopeaa saaneeseen joukkueeseen sekä vuoden 1908 kesäolympialaisissa Lontoossa että vuoden 1912 kesäolympialaisissa Tukholmassa.
Al-Hajjam al-Hasan ibn Muhammad ibn al-Qassim
Al-Hajjam al-Hasan ibn Muhammad ibn al-Qassim (, Al-Ḥajjām al-Ḥasan ibn Muḥammad ibn al-Qāsim) oli Keski-Marokkoa hallitsevan Idrisidi-dynasatian yhdestoista ja viimeinen kuningas vuosina 925–927. Hän seurasi sukulaistaan Yahya ibn Idris ibn Umaria hallitsijana. Hasan oli Idris II:n pojan Quasimin pojanpoika ja hänen onnistui jälleen vallata Fatimideilta suvun vallan muinainen keskus ja pääkaupunki Fès. Kaksi vuotta tämän jälkeen musa bin Ali valtasi Fesin ja Hasan surmattiin.
Vaikka suvun hallinto Fesissä oli loppunut, dynastian jäsenistä osa hallitsi pieniä ruhtinaskuntia ja osa suvun jäsenistä pakeni Espanjaan. Sieltä he osallistuivat sotaan Fatimideja vastaan ja lopulta olivat valloittamassa Marokkoa Cordoban kalifin joukoissa.
Kaunis turhuus
Kaunis turhuus on suomalaisen Puolikuu-yhtyeen seitsemäs, vuonna 1997 ilmestynyt studioalbumi. Tuottaja on Esa Kaartamo ja levy-yhtiö PolyGram Finland Oy.
Albumin musiikki on enimmäkseen konerytmien tahdittamaa melodista ja tanssittavaa poppia sekä "perinteisempää" kitararockia. Mukana on myös kaksi hitaampaa kappaletta.
Kansitekstissä yhtye lupaa palata osassa "Sinisilmä".
Kappaleet
Kari Pesonen on tehnyt kaikki laulut. Sovituksista vastaavat Esa Kaartamo ja Puolikuu, paitsi kappaleilla A1, A5 ja B6 edellisten lisäksi myös Hannu Korkeamäki.
"Kuin varkaat" -kappaleen taustaa LP-levyltä Exotic Moods for the Swinging Lovers on käytetty Copacabana Records Inc:n ystävällisellä luvalla.
Edellä mainitun lisäksi albumin toinen hidas kappale on "Tahdon sut mun elämään".
"Kuu Ristinummen yllä" ja "Kaunis maailma" ovat kitararockia. Niillä on mukana myös rumpali.
"Pikkumetsään" poikkeaa sanoitukseltaan albumin muista ihmissuhdelauluista siinä suhteessa, että se viittaa lapsuusaikaan.
Kokoonpano
sekä
Esa Pulliaista kiitetään sitarista, jota kuullaan kappaleella "Ethän mene vielä".
Tuotantotiedot
Albumin tuottamista ovat tukeneet Boot Factory Suutari Pekka Lahti ja Jack&Jones Unlimited.
Louis Bastien
Louis Bastien (26. lokakuuta 1881 Pariisi – 13. elokuuta 1963) oli ranskalainen pyöräilijä. Hän voitti kultaa 25 kilometrin ajossa vuoden 1900 kesäolympialaisissa Pariisissa. On mahdollista, että hän kilpaili kisoissa myös miekkailijana.
Bastien voitti vuoden 1900 Pariisin ratapyöräilyn MM-kisoissa kultaa amatöörien edeltäjäajossa ajalla 2.05.36.
Puolijoukkueteltta
thumb|Puolijoukkueteltta kaminanpiippuineen. Oven vieressä on telttalyhtylaatikko. Puolijoukkueteltta on kahdeksalla telttakepillä seinistä ja keskellä yhdellä puisella tai metallisella salolla pystytettävä teltta, jonka lämmityslaitteena toimii telttakamiina. Teltan katossa on 4,5 tuuman kokoinen pyöreä aukko teräsvanteella, joka estää kuumaa savutorvea sytyttämästä puuvillakankaista telttaa palamaan. Teltan paino on 20 kg. Sen sisääntuloaukossa on tuulikomero.
Telttaa käytetään mm. Suomen puolustusvoimissa. Puolijoukkuetelttaan mahtuu 18–19 sotilasta kenttävarusteineen puolikaareen siten, että jalat ovat kamiinaan päin ja päät teltan ulkoseinään päin.
Jos taas telttaa ei ole huolellisesti kiinnitetty maahan tai jos teltan liepeen alla on kiviä tai oksia, jolloin kylmä ilma pääsee suoraan telttaan sisälle, on vaarana kasvojen tai korvien paleltuminen.
Puolijoukkuetelttaa pienempi teltta on ryhmän majoitukseen sopiva sissiteltta tai puolijoukkuetelttaa korkeampi esikuntatyöskentelyyn soveltuva komentoteltta.
Siviilikäytössä puolijoukkueteltasta käytetään nimitystä talviteltta, joita on käytössä kahta eri kokoa. Pienempi on 10–12 henkilön kymppiteltta ja suurempi 18–20 henkilön puolijoukkueteltta.
Pystytys ja purkaminen
Koska teltan materiaali on puuvillakangas, on teltta syytä pystyttää kireäksi. Kosteutta hylkivästä käsittelystä huolimatta kangas alkaa vuotaa sateella lammikoiden kohdalta.