cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Power Macintosh 7600
thumb|Power Macintosh 7600:ssa oli [[Power Macintosh 7200 -mallille suunniteltu kotelo.]] Power Macintosh 7600 on Apple Computerin 22. huhtikuuta 1996 myyntiin tuoma tietokone. Laite on muuten samanlainen kuin Power Macintosh 7500 -tietokone, mutta sisältää nopeamman suorittimen. Ensimmäisissä 7600-malleissa käytettiin 120 MHz:n ja 132 MHz:n PowerPC 601 -suorittimia, 17. helmikuuta 1997 julkaistussa mallissa 200 MHz:n PowerPC 604 -suoritinta. Power Macintosh 7600 -mallien tuotanto päättyi 1. marraskuuta 1997. Laitteen seuraajaksi tuli Power Macintosh 7300, jonka mallinumero oli, toisin kuin Applella yleensä, edeltäjän numeroa pienempi.
Savolaiset
Savolaisilla tarkoitetaan itäsuomalaisesta Savon maakunnasta lähtöisin olevia ihmisiä, jotka muodostavat murteeltaan, perinteiltään, historialtaan ja identiteetiltään ominaislaatuisen ryhmän. 1800-luvulta lähtien savolaisia on pidetty yhtenä Suomen heimoista.
Nykyään savolaisten perinteinen kotiseutu, Savo, on jaettu Etelä- ja Pohjois-Savon maakuntiin. Historiallisesti savolaiset olivat aina 1400-luvulta alkaen hyvin ekspansiivinen väestöryhmä. Savolaisväestöä siirtyi uudisasukkaiksi Keski-Suomeen, Kainuuseen, Pohjois-Karjalaan, Päijät-Hämeen pohjoisosaan, Etelä-Pohjanmaan Järviseudulle, Inkeriin (savakot) ja jopa Skandinavian niemimaalle (metsäsuomalaisten alue), mutta nykyään savolaisiksi mielletään yleensä vain ne, joiden läheiset sukujuuret ovat enimmäkseen Savossa.
Muuttoliikkeiden vaikutuksesta savolaisia, kuten muitakin Suomen heimoja, asuu nykyisin joka puolella Suomea.
Historia
thumb|left|170px|Savolaisneito, kuvitusta [[Maamme-kirjaan vuodelta 1876]] thumbnail|Savon historiallisen maakunnan alue. Savon aluetta on asuttu yhtäjaksoiseksi kivikaudelta lähtien. Varhaisrautakaudella niin sanottu Luukonsaaren keramiikka kertoo Saimaan vesistöalueella eläneestä, pääasiassa ehkä järvikalastusta harjoittaneesta väestöstä. He olivat luultavasti kielellisiä ja geneettisiä esivanhempia niille myöhempien aikojen Sisä-Suomen metsästäjä- ja kalastajaväestöille, joita maanviljelijät ovat perinteisesti nimittäneet ”lappalaisiksi” myös Savossa. Lappalaiset on vanhastaan samaistettu saamelaisiin. Nykytutkimuksessa on kuitenkin usein otaksuttu, että eteläisessä ja keskisessä Suomessa elänyt muinainen lappalaisväestö ei välttämättä aina ollut saamenkielistä tai nykyisten Lapin saamelaisten geneettisiä lähisukulaisia. Luukonsaaren keramiikan jäätyä käytöstä 300-luvulla jaa. Savossa alkaa pitkä, arkeologisesti hyvin niukkalöytöinen kausi, joka ei kuitenkaan tarkoita asutuksen häviämistä.
700-luvun (merovingiajalla) arkeologisten löytöjen määrä vähitellen kasvaa Etelä-Savossa. Löydöt todistavat yhteyksistä läntisempään Suomeen: kyse on ehkä maata viljelevästä uudisasutuksesta.
Vuodet 950–1300 olivat karjalaisvaikutuksen aikaa, jonka yksityiskohdista tutkijat eivät ole päässeet täyteen yksimielisyyteen. Laatokalta ja Karjalankannakselta oli hyvät kulkuyhteydet Saimaalle. Tuona aikana Savo karjalaistui merkittävissä määrin niin väestöllisesti kuin kulttuurillisestikin.
Savolainen kansa rakentuu siis kolmesta ”kerroksesta”: kantaväestöstä (”lappalaisia”), hämäläisistä ja karjalaisista. Pähkinäsaaren rauhassa vuonna 1323 Ruotsin ja Novgorodin raja vedettiin savolaisten ja karjalaisten väliin, jolloin Savo joutui Ruotsin vallan alle. Asutus lisääntyi yhä karjalaisten uudisasukkaiden myötä, esimerkiksi Sääminkiin muutti huomattavasti väestöä Laatokan Karjalasta (katso esimerkiksi Hanhijärven kylä), ja hämäläistäkin väestöä muutti pääasiassa Savilahden seudulle.
Vesi on aina ollut tärkeä elementti Järvi-Suomessa asuvien savolaisten elämässä. Savon lukuisat järvet ovat toimineet kauppa- ja kulkureitteinä, mutta myös sotanäyttämöinä.
1800-luvulla alkanut kansallinen herääminen johti myös savolaisen identiteetin voimistumiseen. Ulkoa omaksuttujen esikuvien mukaisesti nationalismi ja kansallisromantiikka korostivat sekä yleistä suomalaisuutta että maakuntien heimoidentiteettejä. Yhtenäisen suomalaisen kansakunnan rakentamiseen kuitenkin sisältyi se, että perinteisiä kulttuuri- ja murre-eroja häivytettiin.
Savolaisten maakuntalaulu on A. Oksasen kirjoittama Savolaisen laulu.
Murteet
Savolaiset murteet ovat vähentyneet ja yleispuhekieli valtaa alaa. Tiedotusvälineissä ei kuule savon murretta kuin humoristisiksi tarkoitetuissa yhteyksissä, Savon alueella tehdyissä haastatteluissa ja kansan elämää kuvaavissa ohjelmissa. Toisaalta esimerkiksi Savon Sanomat on ollut asiasta eri mieltä.
Nykyään koko Savon alueella savolaiset puhuvat savolaismurteita. Savolaismurteet ovat levinneet myös laajalti maakunnan ulkopuolelle, Kainuuseen, Hämeeseen, Pohjois-Karjalaan ja savolaisten kaskenpolttajien mukana jopa Etelä-Pohjanmaan ruotsinkielisille alueille saakka. Savolaismurteiden alue peittää noin kolmasosan koko Suomen pinta-alasta. Savon alueella savolaismurteet jaetaan kolmeen pääryhmään: Pohjois-Savon ja Etelä-Savon murteisiin sekä Savonlinnan seudun välimurteisiin.
Pohjois-Savon murteiden puhuma-aluetta ovat Hankasalmen itäosa, Haukivuori (liitetty Mikkeliin 2007), Heinävesi, Iisalmi, Joroinen, Jäppilä, Kaavi, Kangaslampi, Karttula, Keitele, Kiuruvesi, Konneveden itäosa, Kuopio, Lapinlahti, Leppävirta, Maaninka, Muuruvesi (liitetty Juankoskeen 1971), Nilsiä, Pieksämäki, Pielavesi, Rantasalmi, Rautalampi, Rautavaara, Riistavesi (liitetty Kuopioon 1973), Siilinjärvi, Sonkajärvi, Suonenjoki, Säyneinen (liitetty Juankoskeen 1971), Tervo, Tuusniemi, Varpaisjärvi (liitetty Lapinlahteen 2011), Vehmersalmi (liitetty Kuopioon 2005), Varkaus, Vesanto, Vieremä ja Virtasalmi.
Etelä-Savon murteiden puhuma-aluetta ovat: Anttola (liitetty Mikkeliin), Hirvensalmi, Juva, Kangasniemi, Mikkeli, Mäntyharju, Pertunmaan (itäosa), Puumala, Ristiina, Sulkava ja Suomenniemi.
Savonlinnan seudun välimurteita puhutaan Enonkoskella ja Savonlinnassa (Savonlinnan kaupungin lisäksi entisten Kerimäen, Punkaharjun, Savonrannan ja Säämingin kuntien alueella).
Savolaisuus nykyaikana
Muuttoliikkeiden, Suomen heimojen keskinäisen kanssakäymisen ja tästä seuraavan heimorajojen ja -piirteiden vähittäisen häviämisen seurauksena ilmentyy savolaisuus nykypäivänä ennen kaikkea asuinpaikan ja puhekielen, murteen, muodossa. Suuria joukkoja savolaisia on ajan kuluessa muuttanut muun muassa Helsinkiin, ja usein ilkikurisesti vitsaillaan nyky-Helsingistä savolaisena kaupunkina.
Vuonna 2004 eri puolilla Savoa kouluissa tehdyssä kyselytutkimuksessa 57,6 % vastanneista ilmoitti olevansa ylpeitä savolaisuudestaan. Samaisessa kyselyssä 58,8 % vastasi savolaisten olevan tasa-arvoisia muiden suomalaisten kanssa, ja 23 % piti savolaisia muita suomalaisia parempina.
Savolaisiin liittyvät stereotypiat
Stereotyyppinen savolainen on puhelias, leppoisa, lupsakka ja humoristinen jopa vääräleukaisuuteen asti. Kielteisenä piirteenä savolaisiin liitetään kierous, joskin Anne-Maria Nupposen väitöstutkimuksen mukaan kyseessä ei ole varsinainen petollisuus. Pikemminkin savolainen kiertely ja kaartelu asian ympärillä on usein tarkoitettu huumoriksi tai kohteliaisuudeksi, tylyyden välttämiseksi. Yhteiskuntatieteilijä Jarmo Siltaoja on esittänyt savolaisen vitsikkyyden kumpuavan Savon vaikeista olosuhteista, joissa maanviljelijät ovat keventäneet vastoinkäymisiään huumorilla. "Hätäkö tässä elläessä, eijoo vilun eikä nälän puutetta", on savolainen saattanut letkauttaa kuulumisia kysyttäessä. Savolainen keskustelutaito on kenties taustalla siihen, että "piälysmiehen" eli johtajan rooli sopii savolaiselle hyvin. Kaarlo Hännisen "Kansakoulun maantieto ja kotiseutuoppi yksiopettajaisia kouluja varten" vuodelta 1929 sanoo savolaisista seuraavaa: "Savolainen heimohaara on ehkä syntynyt hämäläisten ja karjalaisten sekoituksesta. Savolainen on luonteeltaan leikillinen; hänen kielimurteensa on lausunnaltaan erikoista."
Alexandra Berková
Berkován teoksia on käännetty suomeksi, espanjaksi, sloveeniksi, bulgariaksi ja katkelmia englanniksi. Hän toimi opettajana Josef Škvorecký -akatemiassa, jota hän oli perustamassa. Lisäksi hän kirjoitti kolumneja.
Berková kävi useaan otteeseen Suomessa, muun muassa opettajana Oriveden opistossa ja vieraana Mukkulan kirjailijakokouksessa.
Pätkä
thumb|200px|Näyttelijä [[Masa Niemi Pätkän rooliasussa.]] Pätkä on Ola Fogelbergin luoma sarjakuvahahmo, joka seikkailee useimmiten yhdessä parhaan ystävänsä Pekka Puupään kanssa.
Alun perin Pätkä esiintyi Herra Pätkä -nimisessä omassa sarjakuvassaan, joka ilmestyi Elannon henkilöstölehdessä Työtoverissa vuosina 1929–1943. Kuluttajain Lehden sivuilla ilmestyneessä Pekka Puupää -sarjakuvassa Pätkä nähtiin ensi kerran vuonna 1931, ja Pekka ja Pätkä alkoivat pian esiintyä säännöllisesti toistensa sarjoissa. Lopulta Pätkä jäi yhdeksi Pekka Puupään vakiohahmoista, kun hänen oma sarjakuvansa lakkasi.
Sarjakuvassa Pätkä usein houkuttelee Pekan pahoille teille, kuten juomaan tai pelaamaan korttia. Hän lyö myös monesti vetoa Pekan kanssa, ja oveluudellaan yleensä voittaa. Pekka suostuu usein Pätkän ehdotuksiin, ja sen seurauksena joutuu kärsimään jotenkin.
Pekka ja Pätkä -elokuvissa Pätkää esitti Masa Niemi. Hän oli kova akrobaatti. Elokuvissa Pätkän hahmo oli monessa suhteessa erilainen kuin sarjakuvissa ja hänestä oli tullut Pekan tasavertainen aisapari, kun taas sarjakuvassa Pekka oli ollut selkeästi Pätkää tärkeämpi henkilö. Elokuvasarja päättyi Niemen tehtyä itsemurhan vuonna 1960. Elokuvissa Pätkän vakiohokema oli "Asiahan ei tietysti minulle kuulu, mutta..." Pätkän etunimi ilmoitettiin vain elokuvassa Pekka ja Pätkä lumimiehen jäljillä; se oli niin ikään "Pätkä".
Kevin Crossley-Holland
thumb|Kevin Crossley-Holland vuonna 2012. Kevin John William Crossley-Holland (s. 7. tammikuuta 1941 Mursley, Buckinghamshire) on englantilainen lasten- ja nuortenkirjailija ja runoilija. Hän voitti Carnegie-mitalin vuonna 1985 romaanillaan Storm. Lukuisten kirjoittamiensa kirjojen ja runojen lisäksi Crossley-Holland on muun muassa kääntänyt Beowulf-eepoksen muinaisenglannista vuonna 1982.
Crossley-Hollandilta on suomennettu useita kirjoja, esimerkiksi Arthur-trilogia. Tarinaa jatkaa suomentamaton Gatty’s Tale, joka ilmestyi englanniksi 2006.
Punainen linnoitus
Punainen linnoitus, eli Delhin linnoitus, tunnetaan myös nimillä Lal Qil'ah tai Lal Qila on linnoitus Delhissä, Intiassa. Se on punaisesta hiekkakivestä rakennettu suuri linnoitus, jonka muurien ympärysmitta on noin kaksi kilometriä. Suurmoguli Shah Jahan rakennutti linnoituksen 1600-luvulla ja se on Vanhan Delhin suurin monumentti.
Delhin Punainen linnoitus valittiin UNESCOn maailmanperintöluetteloon vuonna 2007.
Historia
Mogulihallitsija Shah Jahan rakennutti Punaisen linnoituksen siirtäessään valtakuntansa pääkaupungin Agrasta Shahjahanabadiin. Linnoituksen rakennustyöt aloitettiin huhtikuussa 1639 ja ne valmistuivat vuonna 1648. Linnoituksen koilliskulma on vanhemman Islam Shah Surin rakennuttaman ja vuonna 1546 valmistuneen Salimgarhin linnoituksen vieressä. Punaisen linnoituksen suunnittelivat moguliarkkitehdit Ustad Hamid ja Ahmad.
Linnoitukseen on tehty myöhemmin joitakin laajennuksia ja osia on myös purettu. Shah Jahanin poika ja seuraaja Aurangzeb rakennutti linnoitukseen 1659–1660 Moti Masjid -moskeijan (Helmimoskeija). Myös viimeinen mogulihallitsija Bahadur Shah II teki laajennuksia. Persialaisten hallitsija Nadir Šah teki ryöstöretken linnoitukseen vuonna 1739 ja vei mukanaan suuren omaisuuden sekä ns. Riikinkukkovaltaistuimen. Sepoykapinan jälkeen brittiläiset valtasivat linnoituksen ja ottivat sen omaan käyttöönsä. Monia merkittäviä rakennuksia tuhottiin tuona aikana ja niiden paikalle rakennettiin siirtomaatyylisiä brittiläisiä sotilasrakennuksia. Lisäksi mugalipuutarhoja muotoiltiin englantilaistyylisiksi. Vuonna 1903 aloitettiin linnoituksen restaurointityöt.
Intian itsenäistyttyä Intian asevoimat ottivat Punaisen linnoituksen haltuunsa. Täällä Intian ensimmäinen pääministeri Jawaharlal Nehru nosti Intian lipun salkoon brittiläisen vallan päättymisen kunniaksi 15. elokuuta 1947. Vuonna 2003 linnoitus siirtyi Intian asevoimilta arkeologiselle seuralle ja armeijan parakit ovat nykyään tyhjillään.
Praça do Comércio
thumb|Praça do Comércio. thumb|Kuningas [[Joosef I (Portugali)|Joosef I:n patsas pystytettiin aukiolle jo hänen elinaikanaan 1700-luvun puolivälissä.]] Praça do Comércio (vanhalta nimeltään Terreiro do Paço) on aukio Lissabonin keskustassa Tajojoen rannalla. Se on noin 35 000 neliömetrin kokoinen, valtion mahtia kuvaava aukio, vaikkakin sen nimi viittaa torikauppaan. Nykyisen muotonsa aukio sai Pombalin markiisin aikana 1700-luvun lopulla. Aukion kolmella sivulla on komeat pylväskäytävät, ja joen puolella olevat portaat laskeutuvat joen rantaan. Aukio on myös julkisen liikenteen solmukohta, ja rannasta on lauttayhteys joen toiselle puolelle. Pohjoislaidalla sijaitsee riemukaari, joka yhdistää hallintorakennukset toisiinsa ja jonka ali pääsee Rua Augusta -kadulle. Katu johtaa kaupungin toiselle keskeiselle aukiolle Rossioon.
Vuoden 1755 maanjäristykseen saakka aukiolla sijaitsi kuninkaallinen Ribeira-palatsi. Aukio oli myös kuningasmurhan näyttämönä, kun kuningas Kaarle surmattiin siellä 1908. 38.70775°N, -9.13625°W
My World Dies Screaming
My World Dies Screaming (tunnetaan myös nimellä Terror in the Haunted House) on Harold Danielsin ohjaama yhdysvaltalainen elokuva vuodelta 1958. Elokuvassa Cathy O’Donnellin esittämä Sheila Tierney palaa taloon, jossa hän on lapsena nähnyt murhan. Elokuva on toinen kahdesta elokuvasta, joiden mainostettiin käyttävän niin sanottua psychorama-tekniikkaa, jolla katsojalle välitettiin alitajuisia viestejä. Toinen vastaavalla tekniikalla toteutettu elokuva on Date with Death, jonka pääroolissa esiintyi myös Gerald Mohr.
Katmain kansallispuisto
Katmain kansallispuisto on  kansallispuisto, joka sijaitsee Alaskan niemimaalla Yhdysvaltain Alaskan osavaltiossa. Se tunnetaan erityisesti tulivuoristaan, Kymmenentuhannen savun laaksostaan ja karhukannastaan.
Katmain kansallispuistossa on ainakin 14 toimivaa tulivuorta. Tunnetuin niistä on kenties Novarupta, joka purkautuessaan vuonna 1912 loi yhden nykyisen puiston tunnetuimmista nähtävyyksistä, Kymmenentuhannen savun laakson. Se syntyi kun Novaruptan purkauksesta syntynyt pyroklastinen tuhkapilvi täytti osittain läheisen laakson. Laakso on noin 100 neliökilometrin laajuinen, ja sen syvyys vaihtelee noin 30 metristä noin 200 metriin. Puisto on myös tunnettu lohistaan.
E Nomine
E Nomine on saksalainen yhtye, jonka perustivat Kristian Weller ja Friedrich Graner. Yhtyeen musiikissa yhdistyvät tekno, kuorolaulu, uskonnolliset tai myyttiset teemat ja saksankieliset sanoitukset, joita E Nominen kappaleilla lausuvat eri saksalaiset ääninäyttelijät, mm. Christian Brückner, Rolf Schult. Yhtyeen musiikkivideoilla esiintyy ja live-esiintymisissä sanoitukset lausuu Senad Fuerzkelper Giccic.
Vahtimestari (sotilasarvo)
Vahtimestari on vanha käytöstä poistunut ratsuväen sotilasarvo, joka vastasi muiden aselajien vääpeliä. Ratsuväessä oli käytössä myös varavahtimestarin sotilasarvo, joka siis vastasi ylikersanttia.
Lähteet
Wachtmeister
Etelä-Pohjanmaan maakunta
Etelä-Pohjanmaalla on vahva kulttuuri-identiteetti. Kulttuurialueena Etelä-Pohjanmaalla tarkoitetaan aluetta, johon kuuluvat nykyisistä maakunnista Etelä-Pohjanmaan ja Pohjanmaan maakunnat. Yhdessä Keski-Pohjanmaan kanssa näistä kolmesta alueesta käytetään nimitystä pohjalaismaakunnat.
Etelä-Pohjanmaan vaakuna pohjautuu historiallisen Pohjanmaan kärppävaakunaan. Etelä-Pohjanmaan vaakunassa on sinisellä pohjalla kolme hopeista kärppää. Samat tunnukset toistuvat myös Etelä-Pohjanmaan lipussa.
Etelä-Pohjanmaalle on ominaista suhteellisen tiheä asutus myös taajamien ulkopuolella.
Esihistoriallinen aika ja asutuksen syntyminen
Etelä-Pohjanmaan alue on entistä merenpohjaa. Maakunnan ensimmäiset asutukset ovat peräisin noin 8 000 vuoden takaa, jolloin rantaviiva kulki nykyisen Kauhajoen, Jalasjärven, Alavuden, Töysän, Lehtimäen, Alajärven ja Lappajärven kautta. Maan kohoaminen mannerjään jälkeisen veden peitosta on yksi Etelä-Pohjanmaan esihistorian keskeisistä piirteistä. Aikakaudelta 6500–4200 eaa. löytyy alueen itä- ja eteläosista noin 100 metriä nykyisen meren pinnan yläpuolella. Aikakauden kulttuurille ominaisia löytöjä ovat olleet kiviset reikänuijat ja pohjalaiset tasataltat. Kampakeraamisella aikakaudella Kyrönmaa näyttää olleen yksi maan tärkeistä asutuskeskuksista. Vasarakirveskulttuurin aikakaudella Etelä-Pohjanmaan alueelle on sijoitettu kivikauden lopulle jatkunut raja rannikon ja sisämaan välillä. Kiukaisten kulttuurin rikkaimmat löydöt ovat sijoittuneet Etelä-Pohjanmaalle.
Pronssikaudella alueella syntyivät yhteydet Skandinavian maanviljelykulttuureihin. Rautakaudella asutus jatkui ja yhteydet skandinaviaan olivat yhä vallitsevia, Kyrönmaan ollessa yhä merkittävä keskus. Kristillisen ajanlaskun ensimmäisillä vuosisadoilla asutus lisääntyi voimakkaasti ja kansainvaelluskaudella Etelä-Pohjanmaan kulttuuri kukoisti. Löytöjen määrän ja laadun perusteella seutu oli tuolloin Suomen vaurainta. Aikakauden kukoistus on liitetty Itämeren kaupan muutoksiin, kun Norlannista tuli turkiskaupan keskus, mihin myös Kyrönmaan vauraus olisi perustunut. Asutus seurasi nousevan rannikon myötä kohti länttä. Etelä-Pohjanmaan alueen muinaislöydöt loppuvat 800-luvun alkuun, jonka on tulkittu merkitsevän alueen autioitumista.
Nykymuotoinen asutus syntyi Etelä-Pohjanmaalle 1200-luvun aikana, jolloin sekä hämäläiset ja satakuntalaiset erämiehet jäivät asumaan alueelle. Samoihin aikoihin myös ruotsalaiset siirtolaiset saapuivat maakuntaan. Asutusta täydensi savolaisten uudisasukkaiden saapuminen Järviseudun 1500-luvulla. Maakunnan uudisasutus jatkui vilkkaana 1700-luvulle saakka. Uudisasutusta lisäsivät isojaon toimittaminen ja tervanpolton laajentuminen.
Kristinuskon saapuminen ja Ruotsin vallan aika
Linnaleirirasituksen myötä väestön tyytymättömyys puhkesi nuijasotana. Sodan yhteydessä huovit surmasivat talonpoikia ja ryöstivät maakuntaa. Suurvalta-ajan sodat eivät ulottuneet Etelä-Pohjanmaalle, mutta väestö osallistui sotaveroihin ja väenottoihin sotaväkeen. Venäläiset miehittivät Etelä-Pohjanmaan kahdesti 1700-luvulla ja uudelleen Suomen sodan yhteydessä 1800-luvulla. Isonvihan aikana miehittäjä hävitti laajasti maakuntaa. Haminan rauhan yhteydessä Vaasan lääniin kuulunut Etelä-Pohjanmaa luovutettiin Venäjän keisarikunnalle.
Suuriruhtinaskunnan aika
Suomen suuriruhtinaskunnan aikana Etelä-Pohjanmaan yhteiskunnalliset erot olivat vähäiset. Valtaosa väestöstä oli itsenäisiä tilallisia, joiden varallisuus perustui 1800-luvun puoliväliin erityisesti tervanpolttoon. Varallisuus ilmeni erityisesti kaksikerroksisten pohjalaistalojen rakentamisena. Tervanpolton vähetessä elinkeinot siirtyivät peltojen raivaukseen, jolloin torpparien ja palkollisten osuus väestöstä kasvoi. Yhteiskunnalliset muutokset aiheuttivat joukkoliikkeitä, jotka ovat antaneet leimansa eteläpohjalaiselle yhteiskunnalle.
Venäläistämistoimien alettua 1900-luvun vaihteessa eteläpohjalaisten osuus kutsuntalakoissa ja jääkäriliikkeessä nousi keskeiseksi. Keisarivallan kaatumisen myötä maakunnassa esiintyi omaehtoista kuntakohtaista toimintaa venäläisten sotilaiden aseistariisumiseksi ja pyrkimyksissä itsenäisyyteen. Toiminta ilmeni palokuntien ja suojeluskuntajärjestöjen perustamisena. Suomen sisällissodassa maakunnan suojeluskuntalaisilla oli ratkaiseva osuus Ruoveden ja Vilppulan rintamilla. Maakunnan enemmistö oli valkoisten takana.
Itsenäisyyden aika
1920- ja 1930-luvuilla Etelä-Pohjanmaa nousi huomion kohteeksi, kun Lapuan liike pyrki estämään Kommunistisen puolueen toiminnan. Liike saavutti kommunistilait, porvarillisen eduskunnan ja Svinhufvudin valinnan presidentiksi. Liikkeen toiminta päättyi Mäntsälän kapinaan. Eteläpohjalaisten enemmistö tuomitsi liikkeen laittomat toimet.
Talvisodassa ja jatkosodassa eteläpohjalaiset taistelivat erityisesti Kannaksella ja Laatokan ympäristössä. Neuvostoliitto pommitti talvisodan aikana Vaasaa, Kaskista, Kristiinankaupunkia ja Seinäjokea sekä eräitä sisämaan kohteita. Jatkosodan aikana koneet eivät yltäneet Etelä-Pohjanmaalle. Sotien siirtolaiskuljetukset saapuivat joulukuussa 1939 Seinäjoelle, josta ne ohjautuivat eri puolille maakuntaa. Talvisodan aikana Vaasan lääniin sijoittui kuudesosa siirtolaisista. Jatkosodan jälkeen siirtolaisväestön kokonaismääräksi tuli n. 5 %, mikä oli muuta maan keskiarvon alapuolella.
Pinnanmuodot ja maaperä
Etelä-Pohjanmaan luonnonmaisema on pääosin lakeutta, joka on Suomen suurin tasankoalue. Etelä-Pohjanmaa liittyy lännessä Pohjanlahden rannikkoseutuun, pohjoisessa Keski-Pohjanmaan jokimaahan ja idässä sekä etelässä Suomenselkään, joka on Pohjanmaan lakeuksien ja Järvi-Suomen välinen vedenjakaja. Maanpinta kohoaa loivasti rannikolta sisämaahan päin ja 100 metrin korkeustaso saavutetaan noin 100 kilometrin päässä rannikosta.
Etelä-Pohjanmaan kallioperä on Kauhavan ja Härmän alueelta länteen yhtenäistä granodioriitti- ja kvartidioriittialuetta. Sen etelä- ja itäpuoli Lappajärven ja Seinäjoen kautta kohti Suupohjaa on graniittijuonien luonnehtima migmaattinen gneissivyöhyke. Vyöhykkeellä on paikoin graniittien, amfiboliittien, granodioriittien ja kvartsiittien pienehköjä esiintymiä. Laajahkoja graniittiesiintymiä on mm. Isojoen–Kauhajoen sekä Ähtärin alueella.
Etelä-Pohjanmaan kallioperän erikoisuus on Lappajärven painanne, joka on 77 miljoonaa vuotta vanha jättiläismeteoriittikraatteri, joka on syntynyt maahan törmänneen meteoriitin räjähtäessä. Lauhavuoren alueella on laaja paleotsooisten sedimenttikivien alue jäänteenä ikivanhaa peruskalliota peittäneestä kerrostumasta. Jääkaudella kallioperä painui muutaman sadan metrin syvyyteen. Näin ennestäänkin melko tasaisesta alueesta tuli mannerjäätikön ja veden tasoittelema savinen Etelä-Pohjanmaan lakeus. Noin 10 000 vuoden kuluessa alue on kohonnut, ja maankohoaminen jatkuu edelleen.
Alueen yleisin maalaji on moreeni. Runsaimmin avokallioita on Töysän ja Alahärmän alueella. Mannerjäätikön kuljettama moreeni on paikoin kasautunut pitkittäisiksi moreeniselänteiksi, joita on runsaasti esim. Peräseinäjoen–Kuortaneen ja Ähtävän–Lappajärven alueilla. Myös Jurvan pohjoisosissa on pieniä De Geer -moreeneja. Eteläosassa on Pohjankankaan–Nummikankaan harjumuodostuma, joka suuntautuu Kurikan kautta Ilmajoelle.
Laajoja hienosedimenttialueita ja savilakeuksia on Kyrönjoen, Lapuanjoen ja Närvijoen varsilla, erityisesti Seinäjoen ja Ilmajoen seudulla. Etelä-Pohjanmaalla on runsaasti turvekerrostumia erityisesti idässä ja etelässä. Merkittävimmät suot ovat Kauhaneva, Iso Koihnanneva ja Iso Korvaneva Kauhajoen–Jalasjärven seudulla sekä Sarvineva ja Levaneva Jurvan seudulla. Etelä-Pohjanmaan suot ovat enimmäkseen kituvaa mäntyä kasvavia rämeitä ja puuttomia nevoja.
Vesistöt
Etelä-Pohjanmaa kuuluu lähes kokonaan Pohjanlahteen laskevien jokivesistöjen piiriin. Ainoastaan Ähtärin alue liittyy Kokemäenjoen vesistöön. Selkämereen laskevia jokia ovat Isojoki, Teuvanjoki ja Närvijoki. Perämereen laskevia ovat Kyrönjoki, Lapuanjoki, Purmonjoki ja Ähtävänjoki. Etelä-Pohjanmaalla on vähän järviä, jotka sijaitsevat pääosin maakunnan itäosan järviseudulla. Suurimmat järvet ovat Lappajärvi, Evijärvi, Kuortaneenjärvi, Alajärvi ja Ähtärinjärvi.
Etelä-Pohjanmaan jokilaaksot ovat perinteisesti olleet tulvaherkkiä alueita. Tulvasuojelun ja vesien säännöstelemiseksi Lapuanjoen vesistöalueelle on rakennettu Hirvijärven ja Kalajärven tekoaltaa sekä Kyrönjoen vesistöalueelle Kyrköjärven, Liikapuron ja Pitkämön altaat. Tärkeimpiä pohjavesialueita ovat Lauhavuoren ja Pohjankankaan sora- ja hiekkakerrostumat.
Ilmasto
Pohjanlahden vaikutus näkyy selvästi Etelä-Pohjanmaan ilmastossa. Sisämaan lämpötila on hieman rannikkoalueen lämpötilaa matalampi.
Kasvillisuus
Etelä-Pohjanmaan kasvillisuutta leimaa selvä merestä kohoamisesta seuraava vyöhykkeisyys, jota erityisesti pohjoisosissa rikkovat rannikolle suuntautuvat jokilaaksot. Jokivarsia reunustavat rehevät, suurelta osin viljelykseen raivaitut vyöhykkeet. Aivan rannikkoseudun tuntuma kuuluu Etelä-Suomen suuralueeseen ja valtaosa alueesta kuuluu Pohjanmaan–Kainuun läntiseen suuralueeseen. Rannikkovyöhykkeen suot ovat kermikeidassoita ja keskiboreaalinen metsävyöhyke vaiheutuu. Metsissä ovat vallitsevia kuivahkot, kuivat ja karukkokasvukkaat.
Eteläisten putkilokasvilajien määrä vähenee rannikolta kohti Suomenselkää. Suomenselän kasvistossa on muutamia itäisiä ja koillisia lajeja. Etelä-Pohjanmaan metsäkasvillisuuden valtapuu on mänty ja metsät ovat tyypiltään karuja kangasmetsiä.
Eläimistö
Lauhanvuoren puhtaista pohjavesistä vetensä saava Isojoki on merkittävä lohijoki. Metsien suurista nisäkkäistä tärkein on hirvi. Suurpedot kuten susi ja karhu esiintyvät syrjäisillä salomailla. Metsäelämistöstä Etelä-Pohjanmaalla esiintyy valkohäntäpeuraa, villisikaa ja supikoiria. Harvaan asutuilla seuduilla on jonkin verran suuria petolintuja. Pohjoisia lintulajeja edustavat kuukkeli ja lapinpöllö ja myös joutsen kuuluu alueen linnustoon. Viljellyillä alueilla esiintyy erityisesti peltopyy- ja fasaanikantoja.
Suurimmat taajamat
Vuonna 2017 Etelä-Pohjanmaalla sijaitsi 47 taajamaa. Seuraavassa on lueteltu maakunnan 10 suurinta taajamaa.
Väkiluku
Etelä-Pohjanmaan väkiluku oli vuoden 2018 lopussa 189 715. Maakunnan asukasluku on 3,4 % koko Suomen väkiluvusta. Eniten asukkaita on Seinäjoella (63 288) ja vähiten Karijoella (1 274). Seutukunnista väkiluvultaan suurin on Seinäjoen seutu 126 876 asukkaallaan. Muut seutukunnat ovat keskenänsä suunnilleen samaa kokoluokkaa ja selvästi Seinäjoen seutukuntaa pienempiä.
Etelä-Pohjanmaan väestön sukupuolirakenne oli vuoden 2018 lopussa 50,2 % naisia ja 49,8 % miehiä. Suurimmat erot sukupuolten osuuksien välillä ovat Isojoella ja Karijoella. Molemmissa miehiä oli naisia enemmän; Isojoella 53,8 % ja Karijoella 52,4 % asukkaista oli miehiä. Naiset olivat enemmistönä kolmessa kunnassa: Seinäjoella (51,3 %), Lapualla (50,5 %) ja Lappajärvellä (50,1 %).
Alle 15-vuotiaita Etelä-Pohjanmaan väestöstä on 16,7 %, mikä on hieman koko Suomen keskiarvoa (16,0 %) korkeampi. Työikäisiä Etelä-Pohjanmaalla on 58,6 %. Tämä on koko maan keskiarvoa pienempi, kun 15-64-vuotiaiden osuus koko maan väestöstä on 62,2 %. Etelä-Pohjanmaalla yli 65-vuotiaita oli 24,7 % väestöstä, kun koko maan keskiarvo oli 21,8 %. Etelä-Pohjanmaan huoltosuhde, eli huollettavien suhde työikäiseen väestöön on koko maan neljänneksi heikoin: 70,7 sataa työikäistä kohden.
Seuraavassa kuvaajassa on esitetty maakunnan väestönkehitys viiden vuoden välein vuodesta 1980 lähtien. Käytetty aluejako on 1.1.2017 tilanteen mukainen.
Talous
Bruttokansantuote Etelä-Pohjanmaalla oli vuonna 34 357 euroa asukasta kohdin, mikä on pienempi kuin Suomessa keskimäärin. Suurin bruttokansantuote oli Seinäjoen seutukunnassa. Etelä-Pohjanmaa tunnetaan yrittäjyydestä, vahvasta maataloussektorista sekä monipuolisesta kulttuuritarjonnasta. Työ- ja elinkeinoministeriön arvion mukaan maakunnan muutosjoustavuus on varsin hyvä, sillä alueella ei ole voimakasta riippuvuussuhdetta yksittäiseen kapeaan toimialaan. Etelä-Pohjanmaan vahvimpia klustereita ovat kone- ja metalliteollisuuteen painottunut teknologiateollisuus, elintarviketuotanto sekä puutuote- ja huonekaluteollisuus.
Maatalous
Etelä-Pohjanmaan elinkeinotoiminta on maatalousvaltaista ja määrällisesti tarkasteltuna Suomen suurin maatalousmaakunta. Vuonna 2019 Etelä-Pohjanmaalla oli yli 5 200 maatalous- ja puutarhayritystä. Etelä-Pohjanmaan osuus Suomen elintarvikealan tuotannosta oli vuonna 2021 lähes viidennes. Maatalous- ja elintarvikeala on merkittävä työllistäjä: lähes 13 % työllisistä työskentelee alalla, mikä on huomattavasti enemmän kuin muualla Suomessa. Maakunnan kokonaistuotannon arvosta 23 prosenttia tulee ruokaketjun toiminnasta ja sillä on arvioitu olevan yli 60 prosentin vaikutus maakunnan bruttokansantuotteeseen.
Kyrönmaan seutu on erityisesti maatalouteen ja viljelyyn soveltuvaa ja alueella tuotetaan sekä leipä- että rehuviljaa. Karjatalouden puolella harjoitetaan erityisesti sikataloutta. Muualla Etelä-Pohjanmaalla maatalous on karjatalousvaltaisempaa ja lypsykarjavaltaisempaa. Merkittävä kanatalouspitäjä on Ilmajoki. Suomenselkä on nautakarjatalousaluetta. Perunanviljelysalueita ovat erityisesti Karijoki sekä Lappajärvi–Vimpelin seutu Alahärmään saaakka. Ylistaron Kitinojalla viljellään sokerijuurikasta. Ähtärissä, Soinissa, Alavudella, Kuortaneella, Lehtimäellä ja Töysässä metsätalous on merkittävä tulonmuodostaja. Kauhajoki on lypsykarjan ja metsätalouden aluetta. Etelä-Pohjanmaalla on erityisen paljon viljatiloja ja siipikarjatiloja.
Yrittäjyys
Etelä-Pohjanmaan yritystiheys on Suomen korkeimpia. Eteläpohjalaista yrittäjyyttä voidaan luonnehtia mikro- ja pienyritysvaltaiseksi. Maakunnan kannalta elintarvikesektorilla ja kone- ja metalliteollisuudella on suuri merkitys. Maakunnassa on toteutettu lukuisia omistajanvaihdosten edistämiseen tähtääviä hankkeita vuodesta 1999 lähtien.
Alueen elinkeinoista maa- ja metsätaloudella on keskimääräistä suurempi merkitys, erityispiirteenä ovat pienyritysten suuri määrä ja niiden muodostamat alueelliset keskittymät esimerkiksi puu-, metalli- ja tekstiiliteollisuudessa.
Etelä-Pohjanmaalla on merkittävää elintarviketeollisuutta: muun muassa Atria on eteläpohjalainen yritys. Seinäjoella sijaitsee myös valtakunnallinen elintarvikealan osaamiskeskus.
Teollisuus
Muita suurempia Etelä-Pohjanmaalla toimivia yrityksiä ovat Ruukki, Ilkka-Yhtymä ja Valio. Etelä-Pohjanmaan järviseudulla on laaja teollisen hirsitalorakentamisen keskittymä. Esimerkiksi Honkarakenne ja Finnlamelli valmistavat hirsitaloja Etelä-Pohjanmaalla.
Turismi
pienoiskuva|Karhuja Ähtärin eläinpuistossa. Suosittuja matkailukohteita Etelä-Pohjanmaalla ovat Alahärmässä sijaitseva PowerPark-huvipuisto, Suomen toiseksi suurin eläintarha Ähtärin eläinpuisto, Lappajärven kraatterijärvi ja Veljekset Keskinen Oy -kyläkauppa, joka on Helsingin Stockmannin jälkeen myynniltään Suomen toiseksi suurin tavaratalo.
Maantieliikenne
Etelä-Pohjanmaan kautta kulkevat valta- ja kantatiet:
Raideliikenne
Etelä-Pohjanmaan rautateiden solmukohta on Seinäjoen rautatieasema, josta lähtevät radat viiteen suuntaan: Tampereelle, Ouluun, Vaasaan, Keuruun Haapamäelle ja Kaskisiin. Rataosat Seinäjoelta Tampereelle, Ouluun ja Vaasaan on sähköistetty. Suupohjan radalla Seinäjoelta Kaskisiin on vain tavaraliikennettä.
Kristinusko
pienoiskuva|[[Lapuan tuomiokirkko]] Etelä-Pohjanmaa kuuluu luterilaisen kirkon piirissä Lapuan hiippakuntaan, jonka piispana on toiminut vuodesta 2022 lähtien Matti Salomäki. Etelä-Pohjanmaa on perinteisesti ollut herännäisyyden tukialuetta. Herännäisyyden yhtenäinen voimakas kannatus keskittyy erityisesti Lapuanjokilaakson alueelle: Lapuan, Nurmo, Seinäjoen, Ylistaron, Ylihärmän ja Isonkyrön kuntiin. Liikkeen keskusjärjestö Herättäjä-Yhdistys toimii Lapualta käsin, mikä merkitsee tukea myös liikkeen toiminnalle.
Samoilla alueilla on myös evankelisuudella on voimakasta kannatusta. Evankelisuutta tavataan lisäksi myös useimmilla muillakin Etelä-Pohjanmaan paikkakunnilla. Evankelisuus on ominaista varsinkin Seinäjoen länsi- ja eteläpuolisilla alueilla, Suupohjassa, etelärajan kulkiessa Isojoen tienoilla. Maakunnan itäosissa evankelisuus on epäyhtenäistä, mutta yhtyy osin Keski-Suomen kannatusalueeseen. Järviseudulla esiintyy jonkin verran vanhoillislestadiolaisuutta. Evankelioiva herätyskristillisyys on saanut kannattajaryhmiä muutamissa asutuskeskuksissa.
Vapaakirkollisuudella on niin ikään ollut vahva asema maakunnassa. Ruotsinkielisellä rannikkoseudulla voimakkaasti 1860-luvulta lähtien vaikuttaneella baptismilla on ollut vaikutusta myös suomenkieliseen maakuntaan. Suurin suomenkielinen baptistiyhteisö on sijainnut Jurvassa. Vapaakirkollisuuden osalta juuri Etelä-Pohjanmaalla on sijainnut vanhan Vaasan läänin vapaaseurakuntien selvä enemmistö. 1900-luvun helluntaiherätyksen keräsi aluksi hajanaista kannatusta ympäri maakuntaa. 1970-luvun loppupuolella helluntaiherätys alkoi Niilo Yli-Vainion johtamana kerätä suuria ihmismääriä ensin Lapualle ja pian muuallekin ympäri maata. 2000-luvulla helluntaiherätyksen keskukseksi on kasvanut Seinäjoen helluntaiseurakunta.
Etelä-Pohjanmaalle ovat kautta aikojen olleet ominaisia suuret, uskonnolliset, valtakunnalliset tai alueelliset juhlat. Tunnetuimpia näistä ovat Herättäjäjuhlat ja Evankeliumijuhlat. Näille valtakunnallisille juhlille on kertynyt tavallisesti 30 000–35 000 sanankuulijaa.
Identiteetti ja arvot
Etelä-Pohjanmaalla heimo- ja maakunnallinen identiteetti on keskimääräisesti vahvempaa kuin useimmissa Suomen maakunnissa. Eteläpohjalaisuuteen liitettyjä tyypillisiä ominaisuuksia ovat olleet muun muassa itsenäisyys, kotiseuturakkaus, oikeudenmukaisuus, perinteiden kunnioitus, yhteisöllisyys, yrittelijäisyys, kilpailuhenkisyys ja rohkeus.
Myös 1800-luvun puukkojunkkari-ilmiö on jättänyt jälkensä mielikuvaan Etelä-Pohjanmaasta. Häjyistä kerrottiin tarinoita, ja ilmiön vaikutus on näkynyt esimerkiksi eteläpohjalaisissa kansanlauluissa, kansannäytelmässä Pohjalaisia  ja myöhemmin Etelä-Pohjanmaalle sijoittuvissa elokuvissa. Siitä on kehittynyt myytti, jota on verrattu myös Robin Hood -legendaan, mutta sen yhdistämistä eteläpohjalaisuuteen on pidetty joskus huononakin asiana. Häjyily on liitetty eteläpohjalaiseen uhmakkuuteen, jonka on puolestaan nähty ilmenevän joskus negatiivisella tavalla, mutta mahdollisesti myös positiivisesti, esimerkiksi päättäväisenä suoraselkäsyytenä. ”Häjyilystä” onkin puhuttu lisäksi varsinaista puukkojunkkari-ilmiötä laajemmin esimerkiksi yhdistämällä sitä jussipaitaan, jonka on nähty edustavan muun muassa uhmakkuuden posiitivisia puolia.
Murre
Etelä-Pohjanmaan murre kuuluu suomen kielen länsimurteisiin. Murteen tunnetuin elementti on d-kirjaimen korvaaminen r-kirjaimella. Jotkin murteen piirteistä ovat ominaisia vain sille, ja murre on joistakin alueellisista eroavaisuuksistaan huolimatta perin yhdenmukainen sen koko puhealueella.
Etelä-Pohjanmaan maakunnan itäosassa sijaitseva Järviseudun alue eli ”savolaiskiila” on kuitenkin varsinaisen eteläpohjalaisen murrealueen ulkopuolella; siellä puhutaan omaleimaista savolaismurretta, jossa on pohjalaisia vaikutteita.
Musiikki
Etelä-Pohjanmaalla häät ja muut juhlat elävöittivät kansanmusiikkiperinnettä. 1800-luvun puolivälissä eteläpohjalaista kansanmusiikkia alettiin kerätä ja tutkia, ja eteläpohjalaiset säveltäjät Toivo Kuula ja Heikki Klemetti käyttivät sitä myös pohjana sävellyksissään. Myöhemmin esimerkiksi Elonkerjuu-yhtye on ammentanut eteläpohjalaisuudesta aineksia musiikkiinsa, ja muita tunnettuja maakunnasta kotoisin olevia muusikoita ovat olleet muun muassa Paula Koivuniemi ja Kolmas Nainen.
Rakennuskulttuuri ja maisema
pienoiskuva|Edustalla [[Seinäjoen kaupungintalo ja taustalla Lakeuden ristin kellotorni Aalto-keskuksessa.]] Etelä-Pohjanmaan tunnetuinta arkkitehtuuria edustavat muun muassa kuortanelaissyntyisen Alvar Aallon suunnittelema Lakeuden risti -kirkko ja sen yhteyteen rakennettu Aalto-keskukseksi kutsuttu alue Seinäjoella. Pohjalaistalot ovat pohjalaista rakennusperinnettä, ja niitä on myös museokäytössä nähtävillä muun muassa Etelä-Pohjanmaan museossa Seinäjoella, Yli-Lauroselan talomuseossa Ilmajoella ja Isonkyrön kotiseutumuseossa.
Urheilu
Etelä-Pohjanmaalla merkittäviä urheilulajeja ovat perinteisesti olleet paini, pesäpallo, voimistelu ja hiihto.
Etelä-Pohjanmaalta on tullut valtakunnallisesti tunnettuja urheilijoita, myös pienemmiltä paikkakunnilta. Esimerkiksi 2010-luvun urheilijoista Seinäjoen Seudun Urheilijoita edustava keihäänheittäjä Tero Pitkämäki on kotoisin Ilmajoelta. Etelä-Pohjanmaan eräs keskeinen urheilu- ja liikuntainstituutti on Kuortaneen urheiluopisto, jonka läheisyydessä on myös Kuortaneen urheilulukio.
Ruoka
Eteläpohjalaisiin perinneruokiin kuuluvat esimerkiksi erilaiset veri- ja silakkaruoat, kropsu, leipäjuusto, klimppisoppa ja ohrakryynipuuro.
Perinneasut ja käsityöperinne
Vinoneliökuviointia on käytetty Etelä-Pohjanmaalla jo ennen jussipaidan vaikutusta muissakin yhteyksissä, kuten raanuissa. Tietyt värit ja kuvioinnit vakiintuivat eteläpohjalaisessa tekstiilissä, esimerkiksi musta-punaisesta tai puna-valkoisesta tuli tyypillinen väriyhdistelmä.
Eteläpohjalainen käsityö tunnetaan muun muassa taidokkaasta veistämisestä. Ilmajoella vaikuttaneet Könnin mestarit ja heidän kauttaan laajemminkin maakunnassa levinnyt kellonvalmistuksen oppi tuottivat tunnettuja könninkelloja, jotka ovat arvostettu osa eteläpohjalaista esinekulttuuria.
Maakuntaliitto
Etelä-Pohjanmaan liitto on lakisääteinen kuntayhtymä, joka vastaa Etelä-Pohjanmaan maakunnan strategisesta suunnittelusta ja kehityksestä. Maakuntaliitto toteuttaa demokraattisen päätöksenteon mukaisesti tehtäviä aluekehityksen, edunvalvonnan ja viestinnän, kansainvälistymisen ja kulttuurin kehittämisen aloilla. Etelä-Pohjanmaan maakuntajohtajana on toiminut vuodesta 2022 lähtien Heli Seppelvirta.
Politiikka
Maakuntavaltuuston kokoonpano puolueittain.
Kunnat
Etelä-Pohjanmaan maakunnassa on 18 kuntaa, joista kahdeksan on kaupunkeja. Vuoden 2021 alusta maakuntaan liittyi 18. kunnaksi Isokyrö. thumb|right|Etelä-Pohjanmaan maakuntakeskus on Seinäjoki.
Seutukunnat
Etelä-Pohjanmaan maakunta jakautuu neljään seutukuntaan:
Zakaria Chihab
Zakaria Chihab (, 5. maaliskuuta 1926 – marraskuu 1984 ) oli libanonilainen kreikkalais-roomalaisen tyylin painija ja olympiamitalisti. Hän voitti hopeaa Helsingin kesäolympialaisissa 1952 alle 57-kiloisten sarjassa. Hän voitti neljä ottelua ja hävisi yhden. Napolin MM-kilpailuissa 1953 hän sijoittui samassa painoluokassa kuudenneksi.
Askites
Askites eli askiitti tarkoittaa nesteen kertymistä vatsaonteloon. Tilaa kutsutaan myös nimellä vesivatsa.
Ihmisellä
Askites kehittyy yleensä pitkäaikaisen maksasairauden myöhäiskomplikaationa ja on merkki huonosta ennusteesta. Kuolleisuus on ensimmäisenä vuotena noin 40 prosenttia. Siihen voi olla muitakin syitä, kuten eräät syöpälajit.
Eläimillä
Askitesia esiintyy esimerkiksi broilerin poikasilla, jotka kasvavat nopeasti. Askitesin perussyynä on veren hapen niukkuus. Askitesin esiintymiseen vaikuttaa seuraavat: korkeus, ilmanvaihto, hengitysteiden tulehdukset, lämpötila, kasvunopeus, ravinto ja munien säilytys- ja hautomo-olosuhteet. Askitesia esiintyy linnuilla esimerkiksi silloin, kun niiden veressä on vähän happea ja ne korjaavat sen lisäämällä verenvirtausta keuhkoissa sekä nostamalla punaisten verisolujen määrää. Lisääntynyt työ laajentaa sydämen oikeaa puolta, jolloin se myös heikkenee. Sen seurauksena vatsanalueen elimiin kertyy verta ja vatsaonteloon oljenväristä heranestettä.
Myytit vaaleaihoisista ei-euripidisistä kansoista
On olemassa myyttejä kansoista ja heimoista, jotka eivät kuulu euripideihin, mutta joiden piirteisiin silti kuuluu yleensä euripideihin yhdistetty vaalea iho, hiukset tai silmät. Yleensä vaaleahiuksisuus yhdistetään euripideihin, vaikka valtaosa euripideistä on tummahiuksisia. Vaaleita silmiä on vain euripideillä. Kuitenkin vaaleahiuksisuutta löytyy Australian aboriginaalien ja melanesialaisten keskuudesta paikoin erittäin yleisesti, vaikka heidän ihonvärinsä on tumma.
Vaaleahiuksiset eskimot
Vilhjamur Stefansson ja eräät muut arktisten seutujen tutkijat ovat väittäneet löytäneensä vaaleahiuksisia eskimoita.
Valkoiset intiaanit
1920-luvulla väitettiin, että Amazonin viidakosta on löydetty valkoisten intiaanien heimo.
Monica Frassoni
Monica Frassoni (s. 9. syyskuuta 1963 Veracruz, Meksiko) on italialainen vihreä poliitikko ja Euroopan vihreän puolueen toinen puheenjohtaja. Hän toimi europarlamentaarikkona vuosina 1999–2009. Vuosina 1999–2004 hän edusti Belgian ranskankielistä vihreää puoluetta Ecoloa ja vuosina 2004–2009 Italian vihreitä. Vuonna 2009 hän ei tullut valituksi. Frassoni oli europarlamentissa toinen Vihreät / Euroopan vapaa allianssi -ryhmän puheenjohtajista vuosina 2002–2009.
Elina Rautanen
Rautanen oli Pelastakaa Lapset ry:n palveluksessa vuodesta 1950 ja toiminnanjohtajana 1956–1985. Järjestöön hän tuli toimittuaan suomalaisten sotalasten tarkastajana.
Ansa (nimi)
Ansa on suomalainen naisen etunimi. Sitä käytetään myös Anna-Liisa-nimen lempinimenä. Nimipäivä on 4. syyskuuta. Nimi on annettu vuoden 2019 loppuun mennessä Suomessa 1154 naiselle.
Byträsket
Byträsket on järvi Sipoon kaakkoisosassa. Se on 600 metriä pitkä ja leveimmillään 150 metriä leveä. Järven pinta-ala on 4,5 hehtaaria ja rantaviivan pituus 1,4 kilometriä. Rannat ovat suomaata ja järven ympäristössä on asutusta. Byträsket ja sen lähiympäristö ovat Natura 2000 -aluetta. Järven vedenpinnan korkeus on 1,5 mpy. Lasku-uoma lähtee järven kaakkoispäästä ja laskee 700 metrin päässä Suomenlahteen.
Asterix ja viikingit
Juoni
Normannien viikinkipäällikkö, Seismograf saa kuulla, että ”pelko antaa siivet”. Päällikkö tuumii valloitusretkien olevan helpompia, jos hänen soturinsa oppisivat lentämään. Hän perustaakin retkikunnan, jonka tehtävänä on etsiä todellinen pelkuri, joka voisi opettaa normannit pelkäämään.
Samaan aikaan gallialaiskylän rauha järkkyy, kun Aladobixin veljenpoika Poppix saapuu kylään. Poppixin isä on lähettänyt poikansa Aladobixin luo, jotta tämä koulisi pojasta miehen. Päällikkö antaa Poppixin kouluttamisen Asterixin ja Obelixin vastuulle, mutta poikaa ei kasvissyöjänä ja pasifistina kiinnosta villisikojen metsästäminen ja roomalaisten kanssa tappeleminen. Sen sijaan hän esittelee kyläläisille viimeisimpiä muoti-ilmiöitä.
Pian normannit saapuvat Gallian rannikoille ja sieppaavat Poppixin, sillä olettavat hänen olevan mestaripelkuri. Kun Aladobix saa kuulla tapauksesta, hän lähettää Asterixin ja Obelixin pelastamaan veljenpoikansa. Matkalla laivassa Poppix kohtaa kauniin Abban, joka on päällikön tyttö ja Poppixin ikäinen.
European Platform for Rehabilitation
European Platform for Rehabilitation (EPR) on eurooppalaisten ammatillisen kuntoutuksen palveluntuottajien verkosto, jonka kohderyhmänä ovat vammaiset ja muista syistä työelämästä syrjäytyneet henkilöt. EPR:n keskeinen tavoite on työllistyminen avoimille työmarkkinoille, joskin toiminta kattaa myös lääkinnällisen kuntoutuksen ja sosiaalisen kuntoutuksen. EPR keskittyy pääasiassa alan koulutuksen ja laatujärjestelmän (hyvien käytäntöjen) kehittämiseen, mutta pyrkii myös edistämään lainsäädännön kehittämistä erityisesti Euroopan unionin tarjoamin resurssein.
EPR:n keskeiset toiminnot
Mukana ovat olleet Euroopan Vammaisfoorumi (EDF), Euroopan neuvosto, Työnantajien vammaisfoorumi (Employers’ Forum on Disability), Vammaispalvelujen tuottajayhdistys (Association of Service Providers for Persons with Disabilities), Euroopan sosiaalivakuutuskumppanit (European Social Insurance Partners), Euroopan ammatillinen yhteisjärjestö (European Trade Union Confederation) ja Rehabilitation International. EPR toimii myös alan palvelujen laatua ja on kehittänyt oman laatujärjestelmän European Quality Assurance for Social Services (EQUASS).
HMS Fairy (1897)
HMS Fairy oli Britannian Kuninkaallisen laivaston Gipsy-luokan torpedovenehävittäjä.
Valmistus
Alus tilattiin Fairfield Shipbuilding and Engineering Companyltä Govanista osana vuosien 1896-1897 laivasto-ohjelmaa ja sen köli laskettiin 19. lokakuuta 1896 telakkanumerolla 396. Alus laskettiin vesille 25. syyskuuta 1897 ja se valmistui elokuussa 1898.
Palvelus
Alus upposi 31. toukokuuta 1918.
Jääkiekko
Jääkiekko on joukkuepeli, jota pelataan jäällä jääkiekkokaukalossa. Kaukalossa pelaa tavallisessa pelitilanteessa toisiaan vastaan kaksi kuusihenkistä joukkuetta.
Yhdestä joukkueesta on tavanomaisessa pelitilanteessa kentällä yksi kentällinen eli yksi maalivahti, kaksi puolustajaa ja kolme hyökkääjää. Joukkueeseen kuuluu yleensä kolmesta neljään kentällistä sekä kaksi maalivahtia. Hyökkäyskolmikkoa kutsutaan nimityksellä hyökkäysketju tai vain ketju.
Molemmilla joukkueilla on kaukalossa oma maali, jonka edustalla on maalialue, joka on merkattu reunasta punaisella viivalla ja sisältä vaalean sinisellä alueella. Maali on metallikehikko, jossa on verkko katossa ja kaikilla muilla sivuilla paitsi etusivulla. Joukkueet yrittävät jääkiekkomailoja käyttäen tehdä maalin eli siirtää pelivälineenä toimivan kumisen kiekon maalivahdin ohi vastustajan maaliin sekä vastaavasti puolustaa omaa maaliaan, jotta vastustaja ei siirrä kiekkoa sinne. Kun peli loppuu, voittaja on enemmän maaleja tehnyt joukkue. Suomessa jääkiekko on joukkuelajeista kaikkein suosituin sekä harrastajamäärältään toiseksi suurin jalkapallon jälkeen.
Historia
pienoiskuva|Jääkiekkoa pelataan luistelukentällä McGillin yliopistossa [[Montrealissa vuonna 1884.]] pienoiskuva|Jääkiekko-ottelu McGillin yliopistossa Montrealissa vuonna 1901.
Nykymuotoisen jääkiekon syntypaikkana pidetään Kanadan Montrealin McGill-yliopistoa, jossa opiskelijat kehittivät 1870-luvulla lajille uudet säännöt. Kansainvälinen Jääkiekkoliitto julisti Montrealin jääkiekon syntypaikaksi vuonna 2007.
Ensimmäinen tunnettu jääkiekko-ottelu pelattiin 3. maaliskuuta 1874 Montreal Victoria Skating Ringissä, ja tätä päivämäärää pidetään jääkiekon epävirallisena syntymäpäivänä. Alkuaikoina kentällä oli viisitoista ja yhdeksän kenttäpelaajaa per joukkue. Sitten määrä pudotettiin seitsemään ja myöhemmin kuuteen, ja tätä sääntöä noudatetaan yhä. Alkuaikojen jääkiekossa sai syöttää vain taaksepäin. Erona nykyiseen on myös se, että vaihtoja ei käytetty, vaan jäällä olivat samat pelaajat ottelun alusta loppuun saakka.
Säännöt
Lajin säännöt vaihtelevat hieman sarjoittain ja maittain, ja ne ovat muuttuneet aikojen kuluessa merkittävästi. Suomessa, kuten lähes kaikissa muissakin maissa, käytetään Kansainvälisen jääkiekkoliiton IIHF:n sääntökirjaa. Suomessa näihin sääntöihin on kuitenkin muutamia harvoja poikkeuksia. NHL:ssä käytetään eri sääntöjä.