cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Silmäproteesi
Silmäproteesi (myös lasisilmä) on proteesi, joka korvaa vahingoittuneen tai tuhoutuneen silmän. Sen tarkoituksena on, että käyttäjä pystyy liikuttelemaan silmää, räpyttelemään ja elämään lähes normaalia elämää ilman, että silmää huomataan proteesiksi. Nykyään silmäproteesit ovat pääasiassa akryylimuovisia ja se maalataan ja muotoillaan toisen silmän kaltaiseksi. Proteesi uusitaan säännöllisesti.
Historia
Silmäproteeseja on tehty jo ennen ajanlaskun alkua. Vanhimmat tunnetut silmäproteesit ovat jalometallisia. Lasista tuli kuitenkin päämateriaali silmäproteeseihin ja Ranska oli pitkään niiden valmistuksen keskus ennen kuin Saksan Lauschasta tuli 1800-luvulla alan keskuspaikka.
Lauscha on pieni saksalainen kaupunki, jossa on ollut lasin valmistusta vuodesta 1597 lähtien. Eräs silmälääkäri pyysi lauschalaista lasinpuhallusmestari Ludwig Müller-Uria tekemään lasisia silmäproteeseja vuonna 1835. Silmäproteesit ovat yksilöllisiä taidekäsityön tuotteita, jotka tehtiin sopiviksi kunkin käyttäjän silmään. Nykyään Lauschan päätuotteet ovat leluja ja koriste-esineitä (erityisesti joulukoristeita).
Vuodesta 1868 alkaen silmäproteesien lasina käytettiin kryoliittilasia. Nykyään silmäproteesien päämateriaalina on akryylimuovi, mutta niitä tehdään edelleen lasista esimerkiksi Saksassa.
Pontus Hanson
Pontus Hanson (24. toukokuuta 1884 Kristinehamn – 4. joulukuuta 1962 Tukholma) oli ruotsalainen vesipalloilija ja uimari. Hän kilpaili kesäolympialaisissa vuosina 1908, 1912 ja 1920. Hän sai vesipallossa yhden hopeamitalin ja kaksi pronssia sekä lisäksi uinnissa yhden pronssimitalin Lontoon olympialaisissa 1908 200 metrin rintauinnissa ajalla 3.14,6. Myös hänen veljensä Sven Hanson kilpaili olympialaisissa.
Lusikkarevonhäntä
Lusikkarevonhäntä (Amaranthus blitoides) on Pohjois-Amerikasta kotoisin oleva kasvilaji.
Ulkonäkö ja koko
thumb|vasen|Lehtihangoissa olevia pieniä lusikkarevonhännän kukintoja.
Yksivuotinen lusikkarevonhäntä kasvaa 5–50 senttimetriä korkeaksi. Kalju varsi on rento tai koheneva, pitkä- ja kaarevahaarainen, kiiltävä ja väriltään usein myös oljenkeltainen. Latva on usein lyhytkarvainen. Kierteisesti olevat pitkäruotiset lehdet ovat 1–4 cm pitkiä, ehyitä, ehytlaitaisia ja kaljuja. Muodoltaan ne ovat vastapuikeita, pitkänsoikeita tai vinoneliömäisen puikeita, suipputyvisiä ja otakärkisiä. Väriltään ne ovat tummahkonvihreitä, laidoilta vaaleita, tavallisesti litteälaitaisia ja usein myös lovikärkisiä. Kukinnot ovat pieniä ja sijaitsevat varren ja haarojen lehtihangoissa. Kukintojen esilehdet ovat suikeita, lyhytotaisia ja kehälehtiä lyhyempiä tai hieman pitempiä. Pienet kukat ovat yksineuvoisia ja säteittäisiä. Emikukkien kehälehtiä on viisi tai joskus neljä kappaletta. Kehälehdet ovat suikeita. Suomessa lusikkarevonhäntä kukkii heinä-syyskuussa. Hedelmä on pallomainen, sileä ja kaksiluomainen kota.
Vancouver (täsmennyssivu)
Vancouver viittaa muun muassa seuraaviin:
Lusikkarevonhäntä
Ulkonäkö ja koko
Laji muistuttaa suuresti valkorevonhäntää (A. albus).
Levinneisyys
Lusikkarevonhäntä on kotoisin läntisestä Pohjois-Amerikasta, mutta on levinnyt tulokkaana muun muassa Eurooppaan. Suomessa laji on satunnainen uustulokas, jota on tavattu eri puolelta maata Etelä-Suomea.
Elinympäristö
Suomessa lusikkarevonhäntää on tavattu kaatopaikoilla ja ratapihoilla.
Käyttö
Lusikkarevonhäntä sopii myös ihmisravinnoksi.
Rask
Rask on sukunimi, joka on esimerkiksi seuraavilla henkilöillä:
Swingpolkka
Swingpolkkaan tehdään samantyylisiä kuvioita ja musiikintulkintaa kuin muihinkin rock'n'swing -tansseihin, mutta omintakeinen askelikko ja nopea musiikki tekevät swingpolkasta omanlaisensa myös kuvioiden suhteen.
Harmovarpukasvit
Wellstediaceae on monotyyppinen eli yhden suvun käsittävä kasviheimo, joka on sukua lemmikkikasveille (Boraginaceae).
Tuntomerkit
Heimon ja sen ainoan suvun (harmovarvut Wellstedia) kasvit ovat pieniä pensaita, joiden lyhyet kukinnot ovat kasvin haarojen sivuilla kahdessa rivissä. Kukat ovat neljälukuisia ja pieniä. Teriö on kasvanut yhteen putkimaiseksi, ja sen laita on liuskainen. Emiössä on kaksijakoinen vartalo. Siemenaiheita on yksi kutakin emilehteä kohden; siemenaihe on omalaatuisenmuotoinen, sillä se on pidentynyt varren kiinnittymiskohdasta (kalatsasasta). Hedelmä on liiteluomainen kota, ja sen väliseinät voivat irrota hedelmäseinästä; avautuneena kota muistuttaa pientä simpukkaa. Siemenen kärjessä on alaspäin osoittavia karvoja tai sukasia. Alkio on käyrä, eikä siemenessä ole endospermiä.
Levinneisyys
Viisi harmovarpulajia kasvaa Kaakkois- ja Koillis-Afrikassa.
Luokittelu
Harmovarvuille läheisintä sukua on lemmikkikasvien (Boraginaceae) heimo. Niiden yhteisellä kantamuodolla arvellaan olleen kaksi riippuvaa ja kärki-istukallista siemenaihetta kutakin emilehteä kohden; suvussa Wellstedia toinen on surkastunut. Aikaisemmin arveltiin, että suvun läheisin suku olisi Coldenia, joka nyt viedään heimoon Cordiaceae. Molemmilla suvuilla on nelilukuinen kukka.
Uimahypyt kesäolympialaisissa 2008 – miesten 3 metrin ponnahduslaudan parihypyt
Miesten 3 metrin ponnahduslaudan parihypyt kilpailtiin 13. elokuuta Pekingin kansallisessa vesiurheilukeskuksessa. Joukkueita oli yhteensä kahdeksan.
Tulokset
Joukkueet hyppäsivät kukin kuusi hyppyä.
Erik Jernström
thumb|Torsten Erik Jernström. Torsten Erik Jernström (1. lokakuuta 1886 Hamina – 14. elokuuta 1971) oli suomalainen jääkärieversti. Hänen vanhempansa olivat kenraalimajuri Carl Gustaf Alarik Jernström ja Alma Eugenie Löfström. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1918 Elsa Aurora Ståhlbergin kanssa. Hänen enonsa oli kenraalimajuri Ernst Löfström (Toll)
Yhdystie 2464
thumb|right|250px|Yhdystie 2464 Järilän tasoristeyksen kohdalla heinäkuussa 2005. Yhdystie 2464 on tie, joka kulkee Kokemäellä valtatien 2 risteyksestä saman kaupungin alueella sijaitsevaan Järilään. Tien pituus on 1,8 kilometriä.
Koko matkalta tien osoitenimi on Järilän koulutie.
Erik Jernström
Opinnot
Jernström kirjoitti ylioppilaaksi Viipurin ruotsalaisesta klassillisesta lyseosta vuonna 1906. Opintojaan hän jatkoi Helsingin yliopiston filosofisen tiedekunnan fyysis-matemaattisella osastolla vuosina 1906–1914 opiskellen maantiedettä ja geologiaa. Hän kuului Viipurilaiseen osakuntaan. Hänen pro gradunsa valmistui joulukuussa 1913. Hän rahoitti opintojaan työskentelemällä opintojensa ohella ylimääräisenä virkamiehenä Geologisessa ja Hydrografisessa toimistossa.
Jääkärikausi
thumb|400px|Jääkäripataljoonan päällystöä Libaussa syksyllä 1917. Alin rivi': Oberzugf. [[Hugo Österman, zugf. Eric Schauman, oberzugf. Gabriel von Bonsdorff, zugf. Paul Ljungberg, oberzugf. Karl Mandelin, zugf. Einar Johansson. Keskimmäinen rivi: luutnantti Franzen, luutnantti Huyssen, luutnantti Rüets, kapteeni Ulrich von Coler, kapteeni Eduard Ausfeld, tohtori Valter Sivén, yliluutnantti Stahel, Luutnantti Mellis, luutnantti Könnecke, tohtori Yrjö Salminen. Ylin rivi: oberzugf. Lauri Malmberg, oberzugf. Maximilian Savonius, oberzugf. Erik Heinrichs, oberzugf. Harald Öhquist, talouspäällikkö Arp, hauptzugf. Erik Jernström, zugf. Torsten Lesch, oberzugf. Lennart Oesch, zugf. Knut Solin, tohtori Häberle, zugf. Birger Homén, zugf. Gustaf Taucher.]] Jernström osallistui vuosina 1914–1915 aktiivisesti ylioppilaitten aktivistiliikkeeseen ja jääkäriliikkeen alkuvalmisteluihin, ja liittyi sitten itse ensimmäisten vapaaehtoisten joukkoon. Ryhmän päämääränä oli Saksassa sotilaskoulutusta antava Pfadfinder-kurssi, joka järjestettiin Pohjois-Saksassa sijaitsevalla Lockstedter Lagerin harjoitusalueella. Leirille hän ilmoittautui 25. maaliskuuta 1915. Hänet sijoitettiin joukon 2. komppaniaan.
Myöhemmin eli 21. toukokuuta 1916 hänet sijoitettiin Kuninkaalliseen Preussin Jääkäripataljoona 27:n 1. komppaniaan. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Schmardenissa sekä Aajoella. Jernström oli Saksassa Jääkäripataljoona 27:n korkein suomalainen sotilasjohtaja hauptzugführerin arvolla. Hän toimi pataljoonan esikunnassa pataljoonan komentajan apulaisena, eräänlaisena adjutanttina. Jääkäriarvojen kaksoisjärjestelmän mukaisesti hänkin rinnastui saksalaiseen henkilökuntaan nähden tavalliseen sotamieheen.
Rintamakomennuksensa jälkeen hänet komennettiin ensin Berliiniin, sitten Ruotsiin, jossa hän työskenteli Tukholmassa eversti Nikolaj Mexmontanin apuna sisällissodan valmistelutöissä. Komennukselta palattuaan hän suoritti vielä useita erikoiskursseja ja Libaussa syksyllä vuonna 1917 järjestetyn sotakoulun A-kurssin ennen Suomeen paluuta ja itse varsinaiseen koulutusta vastaavaan toimeen ryhtymistään.
Suomen sisällissota
Jernström palasi Suomeen (Vaasaan) majuriksi ylennettynä jääkärien pääjoukon mukana 25. helmikuuta 1918. Suomen sisällissotaan hänet komennettiin perustamaan ensimmäinen varsinainen jääkärirykmentti. Hän perustikin rykmentin ("Oulun rykmentti"), ja sen järjestysnumeroksi tuli 1. jääkärirykmentti. Hän toimi rykmentin komentajana koko sisällissodan ajan. Rykmentin komentajuuden lisäksi hän toimi rintamalohkon komentajana Lempäälässä ja sai Viipurin operaation aikana johdettavakseen kenraalimajuri K. F. Wilkmanin alaisen Jernströmin ryhmän, jonka tehtävänä oli lyödä ensin vihollinen Kämärällä ja Säiniöllä ja lopuksi murtautua kaakosta Viipurin kaupunkiin tehden samalla aukko kaupungin linnoitusketjuun. Tämän ryhmä Jernstömille annetun tehtävän hän myös menestyksekkäästi suoritti loppuun. Viipurin valloituksen jälkeen ylipäällikkö Mannerheim ylensi hänen perustamansa 1. jääkärirykmentin päivämäärällä 16. toukokuuta 1918 Kaartin jääkärirykmentiksi.
Talvi- ja jatkosota
Ammattisotilaana Jernstömille löytyi sotilastehtäviä vielä talvi- ja jatkosodassakin hänen korkeasta iästään huolimatta. Talvisodan aikana hän oli yhdistetyn Varsinais-Suomen ja Turunmaan suojeluskuntapiirien päällikkönä. Välirauhan aikana hän toimi Huhtamäki-yhtymän palveluksessa, kunnes jatkosodan puhjettua hänet komennettiin Lounais-Suomen Sotilasläänin komentajaksi, missä tehtävässä hän toimi koko sodan ajan. Sotien jälkeen Jernström siirtyi takaisin Huhtamäki Oy:n palvelukseen tilastotoimiston hoitajaksi ja palveli yritystä vuoteen 1956, jolloin hän jäi eläkkeelle. Hänet haudattiin Helsinkiin
Luottamustoimet
Jernstöm toimi vuoden 1918 kesällä jäsenenä senaatin asettamassa komiteassa, jonka tehtävänä oli laatia ehdotus sielunhoidon, kasvatus- ja valistustyön järjestämiseksi armeijassa ja toimi Jääkäritoimiston puheenjohtajana vuosina 1918–1919 sekä Suomen valkoisen kaartin upseeriston kunniajäsenenä vuodesta 1920 alkaen.
Tuotanto
Jernström toimitti vuonna 1932 ilmestyneen kuvateoksen Jääkärit maailmansodassa (ruotsalainen vastine vuonna 1933).
Ilet
Ilet (, tat. latinalaisilla İllät ja kyrillisillä Илләт, mariksi Элнет, Elnet) on 204 kilometriä pitkä Volgaan (ja edelleen Kuibyševin tekojärveen) laskeva joki Marin ja Tatarstanin tasavalloissa Venäjällä. Iletiin laskevista joista suurimmat ovat Ašit, Jušut, Vontša ja Petjalka.
Takashi Shimizu
right|thumb|150px| Elokuvaohjaaja Takashi Shimizu Takashi Shimizu ( Shimizu Takashi, s. 27. heinäkuuta 1972 Maebashi, Gunman prefektuuri, Japani) on japanilainen elokuvaohjaaja, joka tunnetaan parhaiten Ju-on- ja Kauna-kauhuelokuvasarjoistaan.
Ilet
Joki on jäässä noin marraskuun puolivälistä huhtikuun puoliväliin. Alajuoksu on navigoitavissa. Marin tasavallassa joki virtaa alajuoksullaan Mari Tšodran kansallispuiston läpi.
Lähteet
İllät
Ilkka Koho
Ilkka Koho (s. 10. maaliskuuta 1958 Jyväskylä) on entinen suomalainen jalkapalloerotuomari. Hän toimi kansainvälisen jalkapalloliiton FIFA:n virallisena tuomarina vuodesta 1992 vuoteen 1998 asti. Veikkausliigassa Koho tuomitsi vuodesta 1990 alkaen. 1990-luvulla hän tuomitsi viisi MM-karsintojen Euroopan lohkojen ottelua sekä kolme EM-karsintojen ottelua. Vuosina 1994-1995 hän tuomitsi myös kaksi ottelua Mestareiden liigan lohkovaiheessa. Hän tuomitsi myös otteluita UEFA Cupissa. Viimeisin Kohon kansainvälinen ottelu oli vuoden 1998 MM-kisojen karsintaottelu Moldovan ja Englannin välillä syyskuussa 1996.
Hila (optiikka)
thumb|right|200px| Hilamainen [[interferenssi-ilmiö tuottaa sateenkaaren eli spektrin värit CD-levyn pinnasta heijastuvaan valoon.]] thumb|right|200px|Suurikokoinen heijastushila.
Hila on optiikassa käytetty levy, jossa on yhdensuuntaisia ja toisistaan yhtä etäällä olevia rakoja tai uurteita, tyypillisesti useita satoja millimetrillä. Hila voi olla heijastava tai läpäisevä (heijastushila tai läpäisyhila). Sopivasti muotoiltu hila hajottaa valoa spektriksi diffraktio-ilmiön avulla.
CD- ja DVD-levyt voivat toimia heijastushilana, sillä ne koostuvat samansuuruisista uurteista. Urista heijastuvan valon interferenssi tuottaa levyyn sateenkaaren värit.
Hilaa käytetään erottamaan valosta eri aallonpituuksia. Hilaan osuessaan eri aallonpituudet heijastuvat eri kulmissa, jolloin pistemäisestä valonlähteestä muodostuu raita. Hilalla voidaan saavuttaa huomattavasti prismaa parempi erottelukyky aallonpituuden suhteen, parhaimmillaan yli 100 000 (eli esimerkiksi 500 nanometrin aallonpituuden kohdalla erotuskyky on parempi kuin 0,005 nanometriä.)
Hilavakio on hilaan tehtyjen rakojen välinen välimatka ja se on yleensä noin mikrometrin luokkaa. Hilavakio on ilmaistu hiloissa yleensä viivoja per pituusyksikkö -tavalla, jolloin hilavakio on tämän käänteisluku (600 viivaa/mm olisi täten 1/600 * 10^-3 m). Hilavakio voidaan määrittää suuntaamalla laservalo, jonka aallonpituus l tunnetaan, hilan läpi ja mittaamalla laserin taittumakulma a ja laskemalla kaavalla
Krakatau (elokuva)
Krakatau on elokuva vuodelta 1977, joka kertoo Krakataun vuoden 1883 tulivuorenpurkauksesta. Katastrofissa hukkui noin 40 000 ihmistä purkauksen aiheuttamiin tsunameihin, ja purkaus kuului 5 000 kilometrin päähän Australiaan.
Zenon Tarsoslainen
Zenon Tarsoslainen (, n. 200 eaa.) oli kreikkalainen stoalaiseen koulukuntaan kuulunut filosofi. Hän oli Khrysippoksen oppilas ja opiskeli yhdessä Diogenes Babylonialaisen ja Antipatros Tarsoslaisen kanssa. Diogenes oli myös Zenonin oppilaana jonkin aikaa, mutta ei tiedetä kuinka kauan. Zenon kuului keskivaiheen stoalaisuuteen ja vaikuttaa hyväksyneen kaikki stoalaiset opit, paitsi että hän kielsi lopussa koittavan suuren maailmanpalon.
Osoite tuntematon
Osoite tuntematon on vuonna 2001 julkaistu eteläkorealainen draamaelokuva, jonka ohjasi Kim Ki-duk. Elokuva avasi vuoden 2001 Venetsian elokuvajuhlat. Pääosissa näyttelee Yang Dong-geun, Ban Min-jeong, Bang Eun-jin ja Cho Jae-hyun.
Ty Olsson
Tyler Victor "Ty" Olsson (s. 28. tammikuuta 1974 Halifax, Nova Scotia) on kanadalainen näyttelijä, joka tunnetaan muun muassa vierailevista rooleistaan televisiosarjoissa Teoria miehistä ja Taisteluplaneetta Galactica, sekä ääniroolistaan Herryna animaatiosarjassa Class of the Titans.
Olsson opiskeli näyttelemistä Ottawassa Canterbury High Schoolissa.
Tapaen taistelu (86/87)
Tapaen taistelu käytiin vuonna 86 tai 87 Rooman valtakunnan ja Daakian kuningas Decebaluksen johtamien joukkojen välillä.
Daakialaiset olivat sotaisa kansa, joka asutti muinaista Daakiaa, kuningaskuntaa Tonavan pohjoispuolella nykyisen Romanian alueella. He olivat tehneet jo vuosien ajan ryöstöretkiä Tonavan yli roomalaisten kimppuun. Vuonna 10 eaa. Marcus Vinicius oli vain vaivoin pystynyt torjumaan daakialaisten hyökkäyksen, eivätkä seuraavina vuosina rakennetut rajalinnakkeet onnistuneet pysäyttämään hyökkäyksiä. Vuonna 85 tehty hyökkäys päättyi Moesian maaherran Gaius Oppius Sabinuksen kuolemaan ja kiinnitti myös keisari Domitianuksen huomion, joka järjestikin seuraavina vuosina useita menestyksekkäitä vastahyökkäyksiä daakialaisia vastaan. Hän joutui kuitenkin pian lähtemään Roomaan ja jätti armeijan komennon pretoriaaniprefekti Cornelius Fuscukselle vuonna 87.
Fuscus ylitti Tonavan ja suunnitteli hyökkäävänsä daakialaisia vastaan selustasta. Armeijat kohtasivat lopulta Tapaessa, missä daakialaiset onnistuivat väijyttämään roomalaisten armeijan ja tuhoamaan täysin Legio V Alaudaen ja kaappaamaan legioonan tunnukset. Fuscus sai myös surmansa taistelussa.
Keltajalkaviklo
Keltajalkaviklo (Tringa flavipes) on Eurooppaan harvoin eksyvä keskikokoinen kahlaajalintu. Suomessa se on nähty seitsemän kertaa: vuonna 1978 Oulussa, toukokuussa 2006 Köyliössä, kesäkuussa 2008 Lempäälässä, toukokuussa 2009 Kokkolassa ja Lempäälässä, toukokuussa 2017 Lohjalla sekä toukokuussa 2020 Porissa. Lajin nimesi Johann Friedrich Gmelin 1789.
Levinneisyys
Pesii Alaskassa ja Kanadassa. Maailman populaation koko on 300 000–800 000 yksilöä. Lajin kanta on elinvoimainen. Talvehtii Meksikonlahden rannalla ja Etelä-Amerikassa. Harhautuu joskus muuttomatkoillaan Eurooppaan.
Lisääntyminen
Pesä maassa esimerkiksi puun tyvellä tai pensaan suojassa, tavallisesti lähellä vettä. Munia on 3 tai 4 ja haudonta-aika on 22-23 vrk.
Ravinto
Liejussa elävät selkärangattomat, madot ja nilviäiset.
Claes Wilhelm Gyldén
Claes Wilhelm Gyldén (12. toukokuuta 1802 Mikkeli – 16. maaliskuuta 1872 Helsinki) oli suomalainen maanmittari ja virkamies, joka toimi Maanmittauksen ylihallituksen pääjohtajana vuosina 1854–1872. Hän oli Suomen maanmittauksen tärkeä kehittäjä ja johti myös metsänhoitoa, joka oli vuoteen 1863 maanmittaushallinnon alaisuudessa.
Gyldénin vanhemmat olivat Gabriel Gyldén ja Elisabeth Carolina Uggla. Hänen isänsä ja veljensä olivat maanmittareita. Gyldén kävi Turun katedraalikoulua vuosina 1814–1817, tuli maanmittausoppilaaksi vuonna 1818 ja palveli aliupseerina 1. Suomen jääkärirykmentissä vuosina 1818–1820, kunnes erosi armeijasta kersanttina. Hän tuli ylioppilaaksi yksityistodistuksella Turussa vuonna 1821 ja valmistui vuonna 1823 maanmittausauskultantiksi. Hänet nimitettiin samana vuonna Turun läänin varamaanmittariksi ja vuonna 1824 Vaasan läänin komissiomaanmittariksi, ja hän osallistui isojaon toimittamiseen Karstulan ja Saarijärven pitäjissä. Vuodesta 1831 kuolemaansa asti Gyldén työskenteli Päämaanmittauskonttorissa (sittemmin Maanmittauksen ja metsänhoidon ylihallitus), aluksi insinöörinä, vuodesta 1840 ylitarkastajana, vuodesta 1848 ylitirehtöörin apulaisena ja vuodesta 1854 ylitirehtöörinä eli pääjohtajana. Hän sai vuonna 1858 valtioneuvoksen ja vuonna 1869 todellisen valtioneuvoksen arvonimen.
thumb|pysty=1.15|Gyldénin laatima [[Helsinki|Helsingin kartta vuodelta 1837.]] Gyldén muistetaan varsinkin 31 Suomen kaupungin asemakaavoja esittävistä niin kutsutuista Gyldénin kaupunkikartoista, jotka hän laati vuosina 1837–1843. Ne ovat ensimmäinen yhtenäinen suomalainen kaupunkikartasto. Hänen pääjohtaja-aikanaan maanmittaushallituksessa laadittiin myös Suomen ensimmäinen korkeusvyöhykekartta (Suomenmaan korko-kartta, 1853) sekä maan yleiskartta mittakaavassa 1:400 000 (30-osaisena 1866–1873). Vuoden 1848 maanmittausasetus oli pääosin Gyldénin laatima, sillä hän kuului sitä valmistelleeseen komiteaan.
Gyldén omisti vuosina 1836–1840 Helsingissä Lauttasaaren kartanon ja rakennutti sen nykyisen päärakennuksen. Hän oli naimisissa kahdesti ja hänellä oli viisi lasta. Hänen tyttärensä oli taidemaalari Emma Gyldén. Gyldénin toinen tytär Sofia Gustava Gyldén (1833–1919) oli lahjoittaja. Hän luovutti vuonna 1911 Suomalaiselle Tiedeakatemialle noin 40 000 markan suuruisen pääoman, jota oli hoidettava C. V. Gyldénin rahaston nimellä ja käytettävä metsätieteellisten opintojen ja tutkimusten hyväksi.
Gyldén on haudattu Helsingin Hietaniemen hautausmaan vanhalle alueelle. Hänen mukaansa on nimetty Gyldénintie Helsingin Lauttasaaressa vuonna 1951.
Aleutit (kansa)
Aleutit, omankieliseltä nimeltään myös unangan tai anangin, ovat alkuperäiskansa Yhdysvaltojen Alaskassa osissa manteretta ja Aleuttien saaristossa, sekä Venäjällä Komendöörisaarilla. Vuoden 2010 väestönlaskentojen mukaan aleutteja oli Yhdysvalloissa 19 282 ja Venäjällä 482. Aleuttien esi-isien uskotaan saapuneen Pohjois-Amerikkaan inuittien esi-isien kanssa noin 9 000–10 000 vuotta sitten ja he saivat elinkeinonsa esimerkiksi pyydystämällä merieläimiä. Venäjän keisarikunta hallitsi aikanaan aleuttien asuttamia alueita Alaskassa ja monet aleutit ovat Venäjän vallan ajan jäljiltä ortodokseja.
Historia
Aleuttien perinteiset asuinalueet kattoivat Aleuttien saariston, minkä lisäksi heitä on asunut osissa Alaskan mannermaata. 1700-luvun alussa aleutteja oli ehkä noin 16 000–20 000. Ensimmäiset eurooppalaiset tulivat alueelle Venäjältä. Vuonna 1741 alueella liikkui Venäjän palveluksessa olleet Vitus Jonassen Beringin ja Aleksei Tshirikovin tutkimusretket. Molemmat välttelivät alkuperäisasukkaita, mutta kohtasivat kuitenkin joitakin aleutteja. Beringin retkikunnan mukana ollut siperialainen korjakki kiinnosti erityisesti aleutteja. Venäläisiä alkoi kiinnostaa alueen runsaat turkiseläimet, kuten merisaukot, hylkeet ja ketut. Turkikset johti tutkimusretkien jälkeen suoranaiseen ryntäykseen alueelle. Venäläisten ja aluttien suhteet huononivat nopeasti ja osapuolten välillä käytiin väkivaltaisia yhteenottoja. Esimerkiksi vuonna 1762 aleutit surmasivat kymmenisen venäläistä eri puolilla saaristoa ja vuonna 1764 he upottivat neljä venäläistä laivaa. Venäläiset kostivat vuosina 1765–1766 toteutetulla hävitysretkellä, jota johtivat Ivan Soljov ja Stephan Glotov. Yhteensä surmattiin noin 3 000 aleuttia. Vähitellen paikalliset alistettiin, vaikka suhteet pysyivätkin huonoina. Osa kastettiin jopa ortodoksiseen kirkkoonja heitä työskenteli venäläisten alaisuudessa pyynnissä ja nahkojen jälkikäsittelyssä. Venäläisten alaisuudessa aleutteja siirrettiin esimerkiksi Pribilofsaarille, Uuteen Arkangeliin ja edelleen etelämmäs.
Venäjä myi Alaskan Yhdysvalloille vuonna 1867 ja suurin osa aluteista jäi näin Yhdysvaltojen alaisuuteen. Joitakin aleuttiperheitä oli kuitenkin siirretty edelleen osana Venäjää säilyneille Komendöörisaarille. Alaskan rannikolla asuneet aleutit ja inuitit olivat omaksuneet venäläisiä tapoja, mutta Yhdysvallat alkoi soveltaa heihin sulauttamispolitiikkaa. Japani miehitti osan Aleuttien saarista toisen maailmansodan aikana. Yhdysvallat oli evakuoinut saaret, joiden asukkaat vietiin väliaikaisille sijoituspaikoille Alaskan mantereelle. Monet aleuteista kuolivat sijoituspaikkojen huonojen olosuhteiden takia. Kun he pääsivät palaamaan kotikyliinsä vuonna 1945, monet asunnot oli poltettu ja tuhottu. thumb|Aleuttinainen [[Attu (Aleutit)|Attulla vuonna 1941.]] Kun Alaskasta tuli Yhdysvaltojen osavaltio vuonna 1959, sen sallittiin hallintonsa rahoittamiseksi valita 103 miljoonaa eekkeriä maata alueeltaan myyntiin. Vielä vuonna 1884 Alaskan siviilihallinnon laki esitti, ettei ”intiaaneilta viedä mitään heidän käyttämäänsä tai hallitsemaansa tai omakseen väittämäänsä maata”. Käytännössä Alaska valitsi myös alkuperäisasukkaiden kylien maita, vaikka niiden oli tarkoitus olla lain ulkopuolella. Aleutit perustivat Aleut-liiton (Aleut League) ajamaan omia oikeuksiaan ja vuonna 1966 perustettiin Alaskan alkuperäiskansojen liitto eli Alaska Federation of Natives. Lopulta joulukuussa 1971 solmittiin Alaskan alkuperäiskansojen maavaatimusten järjestelylaki, Alaska Native Land Claims Settlement Act eli ANCSA. Sen perusteella muodostettiin 12 alueellista ja 203 kyläkorporaatiota. Yhdysvaltojen vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan aleutteja oli yhteensä 19 282. lukuun sisältyvät myös ne, jotka ilmoittivat kuuluvansa aleuttien lisäksi johonkin muuhun heimoon tai rotuun. Pelkästään aleutiksi itsensä ilmoitti 61,8 % koko luvusta.
Venäjällä Komendöörinsaarille perustettiin vuonna 1928 Aleuttien kansallinen piiri. Tuolloin Komendöörisaarilla oli noin 345 aleuttia ja he muodostivat saarten asukkaiden valtaosan. Vuonna 1969 kaikki alutit siirrettiin saariryhmän Nikolskojen saarelle. Venäjän vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan aleutteja oli yhteensä 482.
Kulttuuri
thumb|Ortodoksinen kirkko [[Unalaskan saarella.]] thumb|[[Merisaukko|Merisaukon metsästäjiä kajakkeineen valokuvassa vuodelta 1896.]] Suurin osa aleuteista on nykyisin ortodoksisen kirkon jäseniä. Heidän alkuperäiseen uskoonsa liittyi esimerkiksi usko hyviin ja pahoihin henkiin, jotka saattoivat vaikuttaa eri tavoin ihmisten elämään. Aleuttimiehet uhrasivat hengille erityisillä pyhillä paikoilla ja niiltä suojautumiseksi tehtiin erilaisia amuletteja. Henkien lepyttelemiseksi järjestettiin myös tansseja ja muita seremonioita. Aleutit uskoivat sieluun, joka liikkui kolmen eri maailman välillä. Eri maailmat olivat maanpäällinen maailma, ja sen ylä- ja alapuoliset maailmat. Henkimaailman kanssa yhteyttä pitivät šamaanit. Šamaaniksi ei päästy, vaan virkaan synnyttiin. Jotkin aleuttiryhmät muumioivat kuolleet yhteisönsä jäsenet.
Aleutit jakautuivat vanhimman miehen johtamiin taloryhmiin, joista yhden johtaja toimi myös kunkin kylän päällikkönä. Asema periytyi isältä pojalle. Muuten aleuttien sukulinja lienee ollut Matrilineaarinen kuten muillakin alueen kulttuureilla. Yhteiskunnallisesti aleutit jakautuivat perinteisesti kolmeen luokkaan, yläluokkaan, tavalliseen kansaan ja orjiin. Aleuttien kylissä oli tavallisesti noin 200 asukasta, mutta niistä suurimmissa saattoi olla jopa 2 000 asukasta. Talot rakennettiin ajopuuta, valaanluuta ja turvetta käyttäen. Taloja tehtiin eri kokoisia ja samassa talossa asui useita toisilleen sukua olevia aleutteja.
Aleutit saivat elinkeinonsa merestä. Pyydettävät saaliseläimet vaihtelivat hieman alueen mukaan. Metsästettäviin eläimiin lukeutuivat esimerkiksi merileijonat, mursut, muut hylkeet, merisaukot ja mustekalat. Etenkin aleuttien länsialueilla harjoitettiin myös valaanpyyntiä. Metsästyksestä vastasivat miehet kajakeillaan ja saaliseläimet pyydettiin harppuunoin nai nuijin. Itäalueilla käytettiin myös jousta. Metsästettyjen eläinten lisäksi harjoitettiin kalastusta ja kerättiin esimerkiksi linnunmunia, merilevää, marjoja, juuria ja simpukoita. Vaatteet tehtiin merisaukoista ja linnunnahoista. Kauppaa käytiin esimerkiksi tlingitien ja haidojen kanssa. Etenkin inuitien kanssa käytiin sotia, minkä lisäksi yhteenottoja tapahtui aleuttien eri ryhmien välillä. Vangiksi jääneet viholliset saatettiin vapauttaa panttia vastaan tai pitää orjina.
Aleutin kieli kuuluu esk-aleutilaisiin kieliin, joista se muodostaa toisen suurryhmän. Toinen ryhmä ovat eskimokielet. Kielellä on kaksi säilynyttä murretta, itäinen aleutti ja Atkanin aleutti. Kolmas murre Attun aleutti on säilynyt venäjän kanssa kreolisoituneena kielenä Komendöörisaarilla. Jotkin julkiset koulut Yhdysvalloissa tarjoavat aleutin kielen kursseja. Nykyisin kielellä on alle 100 puhujaa.
Taipan Circle
Taipan Circle on suomalainen yhtye. Yhtyeen tunnetuin jäsen on bändille biittejä tehnyt Steen1. Yhtyeen muut jäsenet ovat Mehdi, Ghostwriter, Akli Serpent ja Diami. Taipan Circlen kappaleita voi kuulla Steen1:sen Ajatusrikoksia -albumilla.
Oulun Moottoriliitäjät
Oulun Moottoriliitäjät ry on suomalainen ilmailukerho, jonka kotipaikkana toimii Oulun lentoasema. Kerhon puheenjohtajana toimii Jaakko Kyllönen. Kerholla on käytössä yksi lentokone. Kone on itävaltalainen Diamond HK36R Super Dimona kannuspyöräinen moottoripurjekone. Koneen rekisteritunnus on OH-795. Kerhon toimitilana toimii parakki, jota hallinnoidaan yhdessä Tervalentäjien kanssa. Parakki sijaitsee Oulun lentokentän yleisilmailun asematason pohjoisesta päästä.
Koulutus
Kerholla on koulutusluvat moottoripurjelentäjän ja moottorilentäjän lupakirjoja varten. Lisäksi kerholla voi suorittaa moottorilentäjän lupakirjaan yölentokelpuutuksen ja palolentokoulutuksen. Kerhon koulutuspäällikkönä toimii Jarmo Hintikka. Koulutukset järjestetään yhteistyössä Tervalentäjien kanssa.
Kaasukromatografia
thumb|Kaasukromatografi Kaasukromatografia on yksi kromatografian muodoista. Kromatografiset menetelmät ovat aineiden erottelumenetelmiä. Kaasukromatografiassa erottuminen perustuu aineen jakaantumiseen kaasumaisen olomuodon, kantajakaasun, ja paikallaan pysyvän olomuodon, kiinteän faasin, välillä. Kaasukromatografialla erotellaan haihtuvia yhdisteitä.
Historia
Kaasukromatografian historia ulottuu 1950-luvun vaihteeseen, jolloin saksalainen opiskelija Friz Prior kehitti kiinteän faasin kaasukromatografian vuonna 1947. Vuonna 1950 Archer John Porter Martin kehitti nykyisin yleisesti käytössä olevan kaasu-nestekromatografisen menetelmän. Myöhemmin kaasu-nestekromatografia on lähes täysin korvannut kiinteän faasin kaasukromatografian.
Toimintaperiaate
thumb|250px|Kaasukromatografin osat Kaasukromatografinen erotus perustuu kaasumaisen yhdisteen jakautumiseen liikkuvan kaasufaasin ja paikallaan pysyvän faasin (stationäärifaasi) välillä. Liikkuvana faasina on kantajakaasu, joka on yleensä helium, vety, typpi tai argon. Erottuminen tapahtuu lämpötilakontrolloidussa uunissa olevassa kolonnissa, ohuessa putkessa, jonka sisällä stationäärifaasi on. Stationäärifaaseja on monta erilaista tyyppiä. Eri yhdisteillä on erilaisia vuorovaikutuksia käytettävän stationäärifaasin kanssa. Näin ollen eri yhdisteet kulkevat kolonnin läpi eri nopeudella. Näin yhdisteet erottuvat toisistaan ja kukin yhdiste voidaan tunnistaa ja sen pitoisuus määrittää. Yhdisteen kulkuaikaa koko laitteiston läpi kutsutaan retentioajaksi. Yhdisteiden erottumiseen vaikuttavia kemiallisia ja fysikaalisia vakioita ovat molekyylin koko, höyrystymislämpötila, rakenne, polaarisuus ja kiraaliset ominaisuudet.
Laitteisto
thumb|220px|Kaasukromatografi HP 7600 Kaasukromatografin pääkomponentit ovat näytteensyöttöyksikkö eli injektori, kolonni, kolonniuuni ja ilmaisin eli detektori.
Näyte syötetään injektorilla. Yleisimpiä näytteen syöttötapoja ovat ns. jako- (split) ja suorainjektio (splitless). Molemmissa näyte kaasuuntuu ja osa siitä johdetaan kolonniin. Myös muita näytteen syöttötapoja käytetään, kuten kolonniin injektointi (on-colunm), purge and trap -menetelmä, ja kiinteäfaasi mikro-uutto (solid phase microextraction, SPME).
Kolonnissa yhdisteet erottuvat. Stationäärifaasi on yleensä nestemäinen ja sidottu ohuen kapillaarikolonnin sisäpinnalle ohueksi kalvoksi. Kolonni on kvartsilasia (fused silica), pituudeltaan 15–50 m ja sisähalkaisijaltaan 0,1–0,5 mm (millimetrin kymmenesosia). Kiinteäfaasikaasukromatografiassa kiinteä faasi on pakattu tiiviisti halkaisijaltaan muutaman millimetrin paksuisen putken sisään. Kolonneja on erilaisia eri käyttötarkoituksiin. Kolonnin sisähalkaisija, pituus, stationäärifaasin paksuus ja stationäärifaasin kemiallinen koostumus valitaan käyttötarkoituksen mukaan. Kolonnin pakkausmateriaali voi olla piidioksidi eli silika, alumiinioksidi, molekyyliseulat tai huokoinen polymeeri.
Kolonni on uunissa, jonka lämpötilaa voidaan säätää tarkasti ja toistettavasti. Lämpötila on yksi yhdisteiden erottumiseen vaikuttavista tekijöistä.
Detektori eli ilmaisin havaitsee kolonnissa erottuneet yhdisteet. Detektoreista yleisin on FID-detektori (flame ionization detector), eli liekki-ionisaatiodetektori. FID-detektorissa yhdisteet poltetaan vety-ilma-liekissä. Liekissä syntyneet ionit aiheuttavat muutoksen kaasun sähkönjohtokyvyssä, joka mitataan. FID-detektori on selektiivinen hiilivedyille ja sen herkkyys on hyvä. Toinen yleisesti käytetty detektori on TCD-detektori (thermal conductivity detector), joka mittaa kaasun lämmönjohtokykyä. TCD-detektori on universaali, ts. se soveltuu myös muille yhdisteille, kuin hiilivedyille, mutta sen herkkyys ei ole yhtä hyvä kuin FID-detektorin. Muita detektorityyppejä ovat muun muassa elektronisieppausdetektori (ECD) (electron capture detector) ja massaselektiivinen detektori (MSD). Kaasukromatografi voidaan kytkeä myös massaspektrometriin tai NMR-spektrometriin. Detektorit ovat usein ei-selektivisiä, eli yhdisteitä ei voida massaspektrometriaa tai NMR-spektrometriaa lukuun ottamatta tunnistaa suoraan. Tunnistaminen tapahtuu yleisimmin yhdisteiden retentioaikojen vertailulla tunnettuihin standardiyhdisteisiin. Detektorin antaman vasteen perusteella voidaan yhdisteiden pitoisuus määrittää kvantitatiivisesti.
Rajoitukset
Kaasukromatografia soveltuu hajoamatta haihtuvien yhdisteiden analysointiin. Ionisia yhdisteitä ei voida analysoida. Haihtumattomista yhdisteistä voidaan tehdä haihtuva johdos (derivaatta) ennen kaasukromatografista määritystä. Menetelmää kutsutaan derivoinniksi. Derivoinnissa molekyyliin liitetään jokin ryhmä, joka esimerkiksi parantaa yhdisteen stabiilisuutta tai alentaa sen höyrystymislämpötilaa. Yleisimpiä derivointireaktioita ovat muun muassa metylointi tai silylointi. Esimerkiksi huonosti haihtuvat rasvahapot voidaan derivatisoida metyyliestereiksi liittämällä rasvahappoketjuun metyyliryhmä.
Sovellukset
Kaasukromatografialla on hyvin laajat käyttösovellukset muun muassa lääketutkimuksessa, ympäristöanalytiikassa ja yleisesti orgaanisessa analytiikassa.
Vanha Hämeentie
Vanha Hämeentie on Turun katuverkkoon kuuluva katu pääosin Turun Nummen ja osaksi myös Turun Kuralan kaupunginosissa.
Vanha Hämeentie on alun perin osa Turusta Hämeenlinnaan johtanutta Hämeen Härkätietä ja kulkee nykyisen Hämeenlinnaan johtavan valtatie 10:n eli Hämeentien suuntaisena sen eteläpuolella. Nykyisen Vanhan Hämeentien länsipäästä Turun keskustaan päin vanha tielinjaus jatkuu jonkin matkaa nykyistä Hämeentietä pitkin sekä edelleen Hämeenkatuna. Myös Kuralan suunnassa Hämeen Härkätie on kulkenut hyvin lähellä nykyistä valtatietä ja erkanee siitä vasta Vanhalinnantiellä eli Vanhalla Härkätiellä Liedossa. Hämeen Härkätien matkailutie on kuitenkin viitoitettu sekä Vanhan Hämeentien että Vanhalinnantien ohi ja noudattaa näin koko tien alkuosalla valtatien 10 uutta reittiä.
Autoliikenne Hämeentieltä vanhalle Hämeentielle kulkee Chorellinkadun kautta. Kuralan suunnassa Vanhan Hämeentien jatkeena on Kuralankatu. Vanhan Hämeentien poikkikaduista tärkeimpiä ovat sitä Hämeentiehen yhdistävät Chorellinkatu, Nummenpuistokatu, Tammitie ja Kuralankaarre.
Sergei Ustjugov
Sergei Aleksandrovitš Ustjugov (s. 8. huhtikuuta 1992) on Venäjää edustava maastohiihtäjä, joka kuuluu etniseltä taustaltaan suomensukuisiin manseihin.
Val di Fiemmen MM-kilpailuissa 2013 Ustjugov oli mukana Venäjän pronssia voittaneessa joukkueessa. Samana vuonna hän voitti alle 23-vuotiaiden maailmanmestaruuden vapaan hiihtotavan 15 kilometrillä sekä yhdistelmähiihdossa. Ensimmäisen kerran Ustjugov oli palkintopallilla maailmancupissa joulukuussa 2013 Davosissa, jolloin hän sijoittui kolmanneksi sprintissä. Ensimmäisen maailmancup voittonsä hän otti tammikuussa 2014 Nové Mĕston sprintistä. Alle 23-vuotiaiden maailmanmestaruuskilpailuissa Val di Fiemmessä hän voitti sprintin ja oli 15 kilometrin perinteisellä toisella sijalla. Sotšin olympialaisissa 2014 Ustjugov oli sprintin viides.
Tammikuussa 2015 Ustjugov voitti maailmancupin parisprintin Otepäässä sekä sijoittui Rybinskissä kolmanneksi vapaan hiihtotavan 15 kilometrillä ja toiseksi vapaan sprintissä. Hän sijoittui Tour de Skin 2016 kokonaiskilpailussa kolmanneksi. Tourin molemmissa sprinttikilpailuissa hän oli toinen. Kaksi viikkoa myöhemmin hän sijoittui kolmanneksi Nové Měston 15 kilometrin vapaan hiihtotavan kilpailussa. Hän voitti Falunissa 15 kilometrin vapaan hiihtotavan yhteislähtökilpailun. Ski Tour Canadalla hän voitti vapaan hiihtotavan sprintin Gatineaussa ja 15 kilometrin takaa-ajon Quebecissa. Ski Tour Canadan kokonaiskilpailussa hän oli toinen, maailmancupin kokonaiskilpailussa neljäs ja normaalimatkojen cupissa viides.
Ustjugov voitti kaudella 2016–2017 Davosin vapaan hiihtotavan sprintin. Tour de Skillä hän voitti viisi ensimmäistä osakilpailua: Val Müstairissa vapaan hiihtotavan sprintin ja 10 kilometrin perinteisen hiihtotavan yhteislähtökilpailun, Oberstdorfissa 20 kilometrin yhdistelmäkilpailun ja 15 kilometrin vapaan hiihtotavan takaa-ajokilpailun (ei tosin ollut osuuden nopein) sekä Toblachissa 10 kilometrin vapaan hiihtotavan väliaikalähtökilpailun. Val di Fiemmessä hän sijoittui 15 kilometrin perinteisen yhteislähtökilpailussa toiseksi. Hän voitti kokonaiskilpailun lopulta runsaan minuutin erolla ennen Martin Johnsrud Sundbyä. Hän oli kolmas Otepään vapaan ja Drammenin perinteisen hiihtotavan sprinteissä. Maailmancupin kokonaiskilpailussa hän sijoittui toiseksi ja sprintticupissa viidenneksi.
Ustjugov saavutti Lahden MM-kilpailuissa 2017 yhteensä 5 mitalia: kultaa yhdistelmäkilpailussa ja parisprintissä Nikita Krjukovin kanssa sekä hopeaa vapaan hiihtotavan 50 kilometrin kilpailussa, sprintissä ja viestissä. Hän oli täten mitalien määrässä mitattuna kisojen paras urheilija.
Ustjugov sijoittui maailmancupkaudella 2017–2018 toiseksi Lillehammerin perinteisen hiihtotavan sprintissä, Davosin 15 kilometrin vapaan hiihtotavan kilpailussa ja Toblachin 15 kilometrin perinteisen takaa-ajokilpailussa. Tour de Skillä hän voitti Lenzerheiden vapaan tavan sprintin.
Kaudella 2018–2019 hän voitti Tour de Skillä Toblachin 15 kilometrin vapaan hiihtotavan kilpailun ja oli Val Müstairin vapaan sprintissä kolmas. Oberstdorfissa hän oli 15 kilometrin perinteisen hiihtotavan yhteislähtökilpailussa kolmas. Seuraavan päivän 15 kilometrin vapaan hiihtotavan takaa-ajokilpailun jälkeen hän oli toinen, ja piti sijoituksen kiertueen loppuun saakka. Maailmancupin kokonaiskilpailussa hän oli kymmenes.
Seefeldin MM-kilpailuissa 2019 hän voitti viestissä hopeaa ja sijoittui yhdistelmäkilpailussa yhdeksänneksi.
Ustjugov sijoittui kaudella 2019–2020 toiseksi Davosin 15 kilometrin vapaan hiihtotavan kilpailussa. Tour de Skillä hän voitti Lenzerheiden vapaan 15 kilometrin yhteislähtökilpailun ja Toblachin 15 kilometrin vapaan hiihtotavan kilpailun. Lisäksi hän oli kolmella etapilla toinen. Kokonaiskilpailussa hän sijoittui toiseksi. Maailmancupin kokonaiskilpailussa hän oli kahdeksas.
Oberstdorfin MM-kilpailuissa 2021 hän sijoittui perinteisen hiihtotavan sprintissä viidenneksi.
Kaudella 2021-2022 Ustjugov sijoittui toiseksi Rukan 15 kilometrin vapaan hiihtotavan takaa-ajokilpailussa. Davosissa hän oli vapaan hiihtotavan sprintissä toinen ja 15 kilometrillä kolmas. Pekingin olympialaisissa 2022 Ustjugov hiihti neljännen eli viimeisen osuuden Venäjän olympiakomitean kultaa voittaneessa viestijoukkueessa. Vapaan hiihtotavan sprintissä hän oli kahdeksas.
Hanging Garden
Hanging Garden on suomalainen Mikkelissä perustettu melodisen doom metalin yhtye.
Yhtyeen perustivat laulaja Ari Nieminen sekä basisti Matti Reinola vuonna 2004. Pian tämän jälkeen rumpali Janne Jukarainen sekä kitaristit Mikko Kolari ja Saku Manninen liittyivät yhtyeeseen. Hanging Gardenin ensimmäinen studioalbumi, Inherit the Eden, julkaistiin helmikuussa 2007.
Toisen albumin kappaleiden kirjoittamisen aikoihin Sakun korvasi Jussi Hämäläinen. Toisen studioalbumin nauhoitukset aloitettiin heinäkuussa 2009. Albumi TEOTWAWKI julkaistiin saman vuoden marraskuussa. Keväällä 2010 Ari jätti yhtyeen, ja tilalle saapui Toni Hatakka (ent. Toivonen). Tämän jälkeen myös Janne lähti yhtyeestä, jonka korvasi Antti Ruokola. Antti Ruokola jätti yhtyeen juuri ennen Blackout Whiteout levyn valmistumista ja hänet korvasi Sami Forsstén.
Vuoden 2011 lopulla Hanging Garden yhtyen mennessä nauhoittamaan rumpuja tulevaa albumiaan varten, yhtyeen viimeinen alkuperäisjäsen Matti Reinola lähti motivaation puutteessa. Hänet korvasi Jussi Kirves. Yhtye solmi levytyssopimuksen saksalaisen Lifeforce Recordsin kanssa syyskuussa 2012. Yhtyeen tuorein albumi, I Am Become, julkaistiin 27.10.2017.
Sinfonia nro 6 (Prokofjev)
Sergei Prokofjev sävelsi kuudennen sinfoniansa es-mollissa (op. 111) vuosina 1945–1947. Teoksen esitti ensimmäistä kertaa 11. lokakuuta 1947 Jevgeni Mravinskin johtama Leningradin filharmoninen orkesteri.
Edgar Page
Edgar Wells Page (31. joulukuuta 1884 Wolverhampton – 12. toukokuuta 1956 Wolverhampton) oli brittiläinen maahockeypelaaja ja olympiavoittaja. Hän pelasi Lontoon kesäolympialaisissa 1908 Englannin joukkueessa, joka voitti turnauksessa kultaa.
Pallasjärvi
pienoiskuva|vasen|Jäätynyt Pallasjärvi, taustalla Pallastunturi. Pallasjärvi on 6,3 kilometriä pitkä ja 4,8 kilometriä leveä. Sen pinta-ala on 17,25 neliökilometriä ja rantaviivan pituus 24,57 kilometriä. Kittilän ja Muonion raja kulkee järven halki siten, että itäosa kuuluu Kittilään ja länsiosa Muonioon. Järven tilavuus on 155 miljoonaa kuutiometriä eli 0,155 kuutiokilometriä. Keskisyvyys on 9 metriä ja syvin kohta 36 metriä. Syvin kohta sijaitsee järven länsiosassa. Järven eteläosassa on Pallaslompolo-niminen lähes erillinen vesiallas, jonka saarijono erottaa pääaltaasta.
Järven rannat ovat pääosin metsämaata. Etelärannalla on hiekkaranta Punainenhiekka, jonka yhteydessä on päivätupa. Lisäksi järvellä on Aittalahden ja Hietalahden autiotuvat.
Pallasjärvi sijaitsee Kemijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 65) Ylä-Ounasjoen valuma-alueen (65.6) Pallasjoen valuma-alueella (65.65), jonka Pallasjärven valuma-alueeseen (65.652) se kuuluu. Järven pinta on 266,6 metriä merenpinnan yläpuolella. Pallasjärvi laskee sen itäpäästä lähtevää Pallasjokea pitkin Ounasjokeen.
Järven kalastoon kuuluvat harjus ja muikku.
Epäilyksen polttopiste
Epäilyksen polttopiste (tunnetaan suomeksi myös nimellä Paholaisen palapeli, ) on brittiläinen television rikosdraamasarja. Sitä tehtiin 1990-luvulla ja 2000-luvun alussa. Sarjan pääosassa nähtiin Helen Mirren, joka esitti rikosylikomisario Jane Tennisonia.
Esitysnimet
Televisiosarjaa Epäilyksen polttopiste on esitetty useissa maissa, ja sen esitysnimiä ovat muun muassa olleet:
Lähteet
Prime Suspect
Ylipaino
Ylipaino tarkoittaa lääketieteessä sitä, että ihmisen painoindeksi sijoittuu välille 25–30. Mediassa ylipainoa on ruvettu käyttämään myös lihavuuden synonyyminä. Painoindeksi ei korreloi kuitenkaan aina rasvasolujen määrän ja koon kanssa, koska myös lihasten koko vaihtelee yksilöllisesti ja lihaksilla on suurempi ominaispaino kuin rasvakudoksella. Suurempi painoindeksi tarkoittaa siten joko suurempaa rasvakudoksen määrää tai isompaa lihasmassaa tai molempia.
Jos tarkastellaan vain tietynhetkistä ylipainoa, se ei ole yhteydessä korkeampaan kuolinriskiin juuri sillä hetkellä, ehkä jopa päinvastoin, painoindeksiin 27 asti. Toisaalta, jos henkilö oli ollut ylipainoinen edeltävän 16 vuoden aikana, hänen kuolinriskinsä oli suurempi. Meta-analyysi 239 tutkimuksesta osoittaa, että ylipaino (painoindeksi 25–30) lyhensi elämää keskimäärin vuodella, ja lihavuus (painoindeksi 30–35) kolmella vuodella.
Esiintyvyys
260px|pienoiskuva|oikea|Normaalipainoisen, [[ylipainoisen ja kliinisesti lihavan miehen siluetit]]
WHO:n arvion mukaan maailmassa on jo yli miljardi ylipainoista, joista 300 miljoonaa on kliinisesti lihavia. Ylipaino ja lihavuus ovat yleistyneet voimakkaasti viime vuosina. OECD-maista kymmenessä yli puolet aikuisista on ylipainoisia tai lihavia. Eniten ylipainoisia suurista maista on Meksikossa, jossa 70 prosenttia on ylipainoisia ja 33 prosenttia lihavia. Myös Yhdysvalloissa lähes kolmasosa väestöstä on lihavia. Pienistä maista eniten ylipainoisia on Amerikan Samoalla, noin 95 prosenttia väestöstä.
WHO on nostanut lihavuuden ehkäisyn yhdeksi tärkeimmäksi painopistealueekseen maailmanlaatuisesti kroonisten tautien ehkäisemisessä. Kehittyneissä maissa arvioidaan ylipainoisuuden aiheuttavan 2–6 % kaikista terveydenhuollon kustannuksista. WHO:n mukaan lihomisen merkittävin syy on runsaskalorinen paljon tyydyttynyttä rasvaa ja sokeria sisältävä ravinto ja vähentynyt liikunta.
Vuonna 2003 noin 45 prosenttia suomalaisista aikuisista oli painoindeksillä mitattuna ylipainoisia. Merkittävästi ylipainoisia oli kuitenkin vain noin 13 prosenttia. FinTerveys 2017 -tutkimuksen mukaan enää 28 prosenttia yli 30-vuotiaista miehistä ja 37 prosenttia naisista oli normaalipainoisia.
Suomalaisista kouluikäisistä lapsista vuonna 2005 oli ylipainoisia 10–20 prosenttia.
Ylipainon määritelmä ja mittaaminen
Painoindeksi saadaan kaavasta painokilot jaettuna pituuden neliöllä (kg/m²). Aikuinen ihminen määritellään ylipainoiseksi, jos hänen painoindeksinsä sijoittuu välille 25–30. Yhdysvaltojen kansallisen terveysinstituutin asettamana ylipainon raja-arvona on 27.8 miehille ja 27.3 naisille. Painoindeksi on kuitenkin epäluotettavin tapa mitata kehon rasvakudoksen osuutta.
Rasvakudoksen osuus kyetään mittaamaan niin sanotulla bioimpedanssimittarilla, jonka toiminta perustuu siihen, että rasvakudos johtaa vain heikosti sähköä. Toinen tapa on vedenalaispunnitus, jossa ihminen punnitaan sekä kuivana että veden alla. Rasvakudoksen määrää voidaan arvioida myös mittaamalla ihonalaisen rasvakudoksen paksuutta eri kohdissa kehoa, mutta se ei paljasta sisäelinten ympärille kertynyttä rasvaa.
Ylipainoa arvioidaan kuitenkin yleisesti myös painoindeksillä (BMI, Body Mass Index), joka ei anna aina oikeaa kuvaa ihmisen rasvakudosten määrästä. Ylipainon raja on painoindeksillä 25 ja lihavuuden 30. Painoindeksilla ei voida kuitenkaan arvioida tarkkaan rasvakudoksen määrää, koska painoindeksi ei kerro, muodostuuko ylipaino tavallista suuremmasta rasvakudoksesta, jolla on pieni ominaispaino vai tavallista isommasta lihasmassasta, jolla on suuri ominaispaino. Painoindeksi ei havainnollista myöskään tilannetta, jossa lihavan ihmisen normaali paino aiheutuu siitä, että hänellä on tavallista pienemmät lihakset.
Lihavuudessa on kaksi päätyyppiä: omena- eli keskivartalolihavuus, jossa rasva kertyy enimmäkseen vatsaan, ja päärynälihavuus, jossa rasva kertyy enimmäkseen lantioon, reisiin ja pakaroihin. Keskivartalolihavuutta voidaan arvioida arvioitavan vyötärö-lantio-suhteesta tai vyötärönympäryksen mittauksella. Jos miehen vyötärönympärys ylittää 100 cm tai naisen 90 cm, kyseessä on vyötärölihavuus. Vyötärön ympärysmitan kasvamiseen viitataan myös termillä omenalihavuus. Miehillä on yleisempää omenalihavuus eli vatsan alueelle kertynyt lihavuus, naisilla päärynälihavuus eli rintoihin ja pakaroihin kertynyt selluliitti. Omenalihavuus on terveydelle haitallisempaa.
Ylipainon syyt
Lihominen voi liittyä sekä geneettiseen alttiuteen että suoliston bakteerikantaan, sillä on havaittu, että tietyt muutokset suolistomikrobeissa saattavat lisätä ylipainoa. Lihominen johtuu siitä, että kaloreiden saanti ravinnosta eli ruoasta ja juomasta on pitkään suurempi kuin energiankulutus. Lihavuus on yleistynyt väestötasolla viime vuosikymmeninä yhtäältä ravinnosta saatavan kalorimäärän lisääntymisen ja toisaalta liikunnan ja ruumiillisen työn vähentymisen myötä. Myös muun muassa yksilöllinen perimä, stressi, erilaiset psyyken häiriöt ja vähentynyt yöuni voivat edistää lihomista. Jotkin lääkkeet, kuten psyykenlääkkeet ja insuliini, voivat aiheuttaa lihomista.
Ensimmäisen elinvuoden aikana sairastetut infektiot voivat suurentaa lapsen lihavuusriskiä. Myös vähärasvainen ruokavalio vauvaikäisenä voi aiheuttaa ylipainoa aikuisiällä. Ranskalaisessa 20-vuotisessa seurantatutkimuksessa havaittiin, että vähärasvaisesti 1–2-vuotiaana syöneillä lapsilla oli 20-vuotiaina enemmän rasvaa etenkin keskikehossaan kuin enemmän rasvaa syöneillä.
Ylipaino ei kerro aina lihavuudesta
Painoindeksi on erittäin huono lihavuuden mittari erityisesti kurvikkaille ja lihaksikkaille ihmisille. Painoindeksilla ei voida arvioida tarkkaan rasvakudoksen määrää, koska painoindeksi ei kerro, muodostuuko ylipaino tavallista suuremmasta rasvakudoksesta, jolla on pieni ominaispaino vai tavallista isommasta lihasmassasta, jolla on suuri ominaispaino. Painoindeksi ei havainnollista myöskään tilannetta, jossa lihavan ihmisen normaali paino aiheutuu siitä, että hänellä on tavallista pienemmät lihakset.