cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Unmasked
Kansitaide
Albumin vinyylipainoksen takakanteen on merkitty kappaleet ja levyn tekniset tiedot, mutta kappaleiden nimet ovat väärässä järjestyksessä.
Myynti ja julkaisut
Casablanca Records julkaisi Unmaskedin 20. toukokuuta 1980. Levyn äänimaailma hämmensi yhtyeen ihailijoita, ja albumi nousi 14 viikon aikana Yhdysvaltain Billboard 200 -listalla parhaimmillaankin vain sijalle 35. Unmasked myi kultaa, mutta se oli ensimmäinen Kiss-albumi sitten vuoden 1975 Dressed to Killin, joka ei yltänyt platinalevyn myyntilukemiin. Heikohko myynti oli Kissille suuri pettymys, sillä vain kolme vuotta aiemmin se oli äänestetty maan suosituimmaksi rock-yhtyeeksi jopa The Beatlesin ja Led Zeppelinin edelle. Edellinenkin levy, Dynasty, oli ollut parhaimmillaan listan yhdeksännellä sijalla.
Euroopassa ja Australiassa Kiss säilytti suosionsa, ja esimerkiksi Norjassa albumi oli listaykkönen. Kymmenen parhaan joukkoon Unmasked ylsi myös muun muassa Länsi-Saksassa, Itävallassa ja Alankomaissa. Argentiinassa ja Uruguayssa albumi julkaistiin espanjankielisellä nimellä Desenmascarado.
Alkuperäisen albumin mukana oli juliste, jossa yhtyeen jäsenet riisuvat maskinsa. Kuva on sama kuin etukannen sarjakuvan toiseksi viimeinen ruutu. Albumin sisältöön kuului myös Kiss-oheistuotteiden tilauslomake.
Arvioita
Tuoreemmassa Allmusicin arvostelussa Greg Prato kirjoittaa, että suurin osa Unmaskedin sävellyksistä on helposti unohtuvia. Hän kehuu kappaleita ”Is That You?”, ”Talk to Me”, ”Two Sides of the Coin”, ”Naked City” ja ”Shandi”. Mukana on kuitenkin enemmän täytemateriaalia kuin Kissin levyillä yleensä, kuten ”What Makes the World ’Go Round”, ”Tomorrow” ja ”She’s So European”, jotka ovat myös tylsiä ja ennalta-arvattavia. Prato antaa albumille kaksi arvostelutähteä viidestä mahdollisesta.
Kissin jäsenistä Paul Stanley ja Gene Simmons eivät ole albumia juurikaan arvostaneet. Stanleyn mielestä levy on ”munaton”, vaikka siinä onkin joitain ”Tomorrow’n” kaltaisia ”siistejä biisejä”. Sen sijaan Ace Frehleyn mielestä Unmasked on Kissin väärinymmärretyin albumi, ja hän on kertonut pitävänsä levyllä olevista omista kappaleistaan.
Myöhempiä tapahtumia
thumb|right|Peter Crissin korvaajaksi löydettiin Eric Carr, joka ryhtyi käyttämään ”kettumaskia”. Pian albumin julkaisun jälkeen Kiss ryhtyi järjestämään koesoittoja löytääkseen Peter Crissin tilalle uuden rumpalin. Vaikka moni kuuluisa rumpali halusi liittyä Kissiin, yhtye halusi Crissin korvaajaksi nälkäisen ja omistautuneen muusikon. Lopulta yhtyeen vakuutti parhaiten Paul Caravello, joka vaihtoi nimensä pian Eric Carriksi ja omaksui itselleen identiteetin The Fox.
Carr esiintyi yhtyeessä ensimmäisen kerran pian sen jälkeen, kun Peter Crissin lähtö oli julkistettu. Kissin heikkenevä menestys Yhdysvalloissa näkyi myös keikkakysynnässä. Vielä vuotta aikaisemmin Kiss oli soittanut New Yorkissa kaksi peräkkäistä konserttia Madison Square Gardenissa, mutta nyt se joutui tyytymään Palladiumin huomattavasti vaatimattomampiin puitteisiin. Koska Unmasked oli ollut Yhdysvalloissa floppi, yhtye päätti tehdä kiertueet Euroopassa sekä Australiassa ja Uudessa-Seelannissa. Erityisesti Australiassa järjestetty ”Aussie ’80–’81” -kiertue oli suuri menestys. Yhtye esiintyi siellä ja Uudessa-Seelannissa ensimmäistä kertaa suurilla, jopa 70 000 katsojaa vetävillä stadioneilla.
Syyskuussa 1980 Paul Stanley myönsi Unmaskedin olleen paljon Dynastya pop-tyylisempi levy. Hän lupasi seuraavan albumin olevan paluu Kissin heavy metal -juurille.
Peter Shaffer
thumb|upright|Peter Levin Shaffer, 1975
Unmasked
Singlet
Edellä mainittujen singlejen lisäksi tehtiin myös joitakin valtiokohtaisia julkaisuja, kuten ”Is That You?” (Australia, Uusi-Seelanti ja Peru)  ja ”What Makes the World Go ’Round” (Ranska ja Britannia).
Peter Shaffer
Peter Levin Shaffer, salanimi: Peter Antony (15. toukokuuta 1926 Liverpool, Britannia – 6. kesäkuuta 2016 Cork, Irlanti ) oli englantilainen näytelmäkirjailija. Monet hänen näytelmistään on palkittu ja useat on myös filmatisoitu, ehkä tunnetuimpana Wolfgang Amadeus Mozartin elämään löyhästi perustuva Amadeus. Myös hänen kaksoisveljensä Anthony Shaffer (1926–2001) oli kirjailija. Veljekset kirjoittivat yhdessä kolme romaania, jotka julkaistiin salanimellä Peter Antony.
Unmasked
Kokoonpano
Muusikot
Peter Shaffer
Shaffer opiskeli historiaa Trinity Collegessa Cambridgen yliopistossa ja työskenteli muun muassa kaivosmiehenä, kirjakaupan apulaisena ja New Yorkin kirjastossa. Shafferin ensimmäinen näytelmä The Salt Land esitettiin BBC:llä. Shaffer vakiinnutti maineensa näytelmäkirjailijana 1958 näytelmällä Viidenlaista rakkautta (Five Finger Exercise). John Gielgud ohjasi näytelmän Lontoossa, ja se sai Evening Standard Drama Award -palkinnon. Seuraavana vuonna näytelmä siirtyi New Yorkiin, sai sielläkin hyvän vastaanoton ja toi Shafferille näytelmäkriitikoiden palkinnon (the Drama Critics Award).
Unmasked
Kokoonpano
Muut
Peter Shaffer
Shafferin tuotanto on sekoitus filosofisia draamoja ja satiirisia komedioita. Valloittajat (The Royal Hunt of the Sun, 1964) on tragedia espanjalaisten Perun valloittamisesta, kun taas Black Comedy (1965) on esitys säkkipimeässä huoneessa kompastelevasta ryhmästä – vaikka näyttämö tulvii valossa.
Hevonen (Equus, 1973) toi Shafferille Tony-palkinnon parhaasta näytelmästä 1975, samoin kuin New Yorkin teatterikriitikoiden palkinnon. Näytelmä on matka 17-vuotiaan tallirengin mieleen – poika on puhkonut kuuden hevosen silmät – ja sitä esitettiin yli tuhat kertaa Broadwaylla. Näytelmää seurasi toinen suurmenestys 1979, Amadeus, jonka Lontoon-produktio voitti the Evening Standard Drama Award -palkinnon ja teatterikriitikoiden palkinnon (The Theatre Critics Award).
Mika Piiparinen
Mika Piiparinen (16. joulukuuta 1911 Kolppana – 21. heinäkuuta 1991) oli suomalainen säveltäjä. Hän on tunnettu monista hengellisistä lauluistaan.
Peter Shaffer
Amadeuksen aiheena on Wolfgang Amadeus Mozartin ja hovisäveltäjä Antonio Salierin kuvitteellinen tarina. Salieri ei voi ymmärtää, miten hänen rivona kakarana pitämänsä Mozart voi luoda niin jumalaista musiikkia, joten kateudenpuuskassa hän päättää tuhota nuoren kilpailijansa. Broadwaylle siirryttyään näytelmä sai parhaan näytelmän Tonyn 1981, ja esityksiä kertyi toista tuhatta. Monet Shafferin näytelmistä on filmattu Viidenlaista rakkautta (1962), Valloittajat (1969), Hevonen (1977) ja Amadeus (1984), joka sai kahdeksan Oscaria, muun muassa parhaasta elokuvasta.
Unmasked
Painoksia
Unmaskedista on julkaistu lukuisia painoksia. Alun perin albumi ilmestyi vinyylilevynä ja C-kasettina, ensimmäinen CD-versio ilmestyi vuonna 1987. Levyn painoksista harvinaisin on Meksikossa julkaistu, moniväriselle vinyylille painettu LP-versio. Sen arvoksi on määritelty 350 Yhdysvaltain dollaria.
Mika Piiparinen
Piiparinen syntyi Inkerinmaalla, missä hänen isänsä toimi saarnaajana. Isä Heikki Piiparinen ei suostunut ottamaan Neuvostoliiton kansalaisuutta vuonna 1929, ja perhe muutti Suomeen, aluksi Terijoelle ja sotien jälkeen Helsinkiin. Mika Piiparinen tosin muutti Helsinkiin jo vuonna 1935, koska hän ei löytänyt töitä Terijoelta. Siviiliammatiltaan Piiparinen oli yrittäjä, joka työskenteli laukkualalla. Hän kuului Helsingin vapaaseurakuntaan useita vuosikymmeniä. Helsingin vapaaseurakunnan sekakuoroa hän johti vuosina 1947–1965, ja kuoro esiintyi useilla Suomen Vapaakirkon kesäjuhlilla.
Peter Shaffer
Romaanit
Kirjoitti yhdessä veljensä kanssa, julkaistiin salanimellä ”Peter Anthony”.
Mika Piiparinen
Piiparisen hengellisistä lauluista tunnetuimpia ovat "Kun tummuvat illan varjot", "Meren tiedän kirkkahan", "Oi Golgatan ihana risti", "Oi katso mikä aamu", "Sinulle korkea Herra" ja "Kädet". 1970–1980-luvuilla näitä lauluja lauloivat vapaiden herätysliikkeiden kuten Suomen Vapaakirkon ja helluntaiherätyksen laulajien lisäksi esimerkiksi Jorma Hynninen, Esa Ruuttunen ja Jyväskylän Studiokuoro. Piiparisen hengelliset laulut levisivät samoihin aikoihin myös Viroon, jossa niitä laulettiin varsinkin Tallinnan Olevisten seurakunnassa.
Vuonna 2001 sopraano Pirkko Törnqvist-Paakkanen ja pianisti Risto Lauriala levyttivät Piiparisen yksinlauluja Finngospel-levymerkin albumille Olen kädessäs, mestari.
Muistojeni kahvila
Elokuvamusiikin on säveltänyt Pro Finlandia -palkittu jazz-säveltäjä Heikki Sarmanto. Prahan filharmoninen orkesteri soittaa elokuvan kappaleissa ja musiikissa. Elokuvamusiikkiin haettiin nykyaikaista vaikutusta Arttu Wiskarin levy-yhtiö Mökkitie Recordsilla.
Elokuva on kunnianosoitus ranskalaiselle, Jacques Demyn ohjaamalle, Cherbourgin sateenvarjot -elokuvalle. Elokuvassa viitataan tähän muutamaan otteeseen elokuvan päähenkilöiden nostalgisoidessa elokuvaa. Elokuva on toteutettu yhteistyössä Cherbourgin kaupungin kanssa.
Musiikki
Elokuvaa varten sanoitetut ja sävelletyt laulut ovat keskeinen osa elokuvan tarinaa. Säveltäjä Heikki Sarmanto on säveltänyt Valto Baltzarin sanoitukset kappaleiksi. Lisäksi Prahan filharmoninen orkesteri soittaa Sarmannon säveltämissä elokuvan lauluissa ja teemamusiikissa Vili Ollilan tekemän orkestraationuotituksen pohjalta. Sarmanto on kuvannut kappaleita omin sanoin näin: "Elokuvan kappaleissa on hyvin erilaisia atmosfäärejä, mutta maaginen sana jolla voisi kuvata tätä kokonaisuutta on kaiho. Tuhansia vuosia vanha kaiho, joka resonoi jostain ohjaaja Valto Baltzarin sisimmästä. Jokaisessa kappaleessa on oma viehätysvoimansa ja jokainen laulu on oma tarinansa." Arttu Wiskarin Mökkitie Recordsin musiikin sovittajana toimiva Mika Laakkonen haki elokuvan kappaleisiin modernia vaikutusta Sarmannon jazz-sävellyksiä kunnioittaen. vasen|pienoiskuva|484x484px|Orkesterin nauhoitukset Prahassa
Tuotanto
Kimmo Koskela on elokuvan kuvaaja. Elokuvan lavastuksen toteutti Maria Jännes ja puvustajana toimi Ranskassa elokuvapuvustajana työskentelevä Anu Gould. Lavastuksessa keskeistä oli suomalainen suunnittelu, ja esimerkiksi Yrjö Kukkapuro ja Marimekko ovat elokuvan lavastuksessa esillä. Puvustuksessa pyrittiin näyttämään kotimaisten suunnittelijoiden jälki ranskalaisin vivahtein.
Kauhava Big Band
Kauhava Big Band ja sitä tukeva yhdistys perustettiin vuonna 1988. Se pohjautui vuonna 1985 perustettuun Kauhavan Yrittäjien orkesteriin. Molempien orkesterien johtajana toimi saksofonisti Jorma Salmela, joka teki myös useimmat sovitukset. Vuonna 1989 orkesteri osallistui Neuvostoliitossa Tallinnan Ranna Big Band -festivaaleille ja seuraavana vuonna Imatra Big Band Festival -tapahtumaan Jukka Lumpeen säveltämällä ohjelmistolla. Pian Lumme siirtyi big bandin johtajaksi Salmelan jälkeen, ja vuoden 1990 aikana julkaistiin orkesterin ensimmäinen albumi Contemporary Jazz and Traditional Swing. Vuosina 1991 ja 2006 KBB kävi esiintymässä Yhdysvaltojen Floridassa ja vuosina 1995, 1997 ja 2011 se teki kiertueet Kanadassa.
KBB:n järjestämiä teemakonsertteja ovat olleet muun muassa ”Monosen unelmatangot” (2011, laulusolisteina Matti Korkiala ja Helena Taijala), ”Hopeinen kuu – Rakastettu Olavi Virta” (2015, laulusolisteina Mariam Sandhu, Susanna Erkinheimo, Matti Korkiala ja Erkki Mustikkamäki).
Markkinamonetarismi
Markkinamonetarismi (market monetarism) on rahapolitiikan koulukunta, jonka mukaan keskuspankkien tavoitteena tulee olla tietty nimellisen BKT:n (NBKT) kasvu-ura eikä esimerkiksi tietty inflaatiovauhti, myös kriisiaikoina.
Termi keksittiin elokuussa 2011 ja levisi nopeasti. Professori Scott Sumner on ollut markkinamonetarismin merkittävin puolestapuhuja. Toisaalta Irving Fisherin 1930-luvun laman aikainen ”compensated dollar plan” on myös nähty samana ajatuksena.
Markkinamonetaristit katsovat tällaisen politiikan elvyttävän huonoina aikoina ja hillitsevän ylikuumenemista hyvinä aikoina sekä reagoivan ulkoisiin šokkeihin paremmin. Markkinamonetaristit korostavat myös rationaalisten odotusten merkitystä ja NBKT-sääntöpohjaisen rahapolitiikan uskottavuutta verrattuna nykyiseen ”harkinnanvaraiseen” reagoimiseen šokkeihin ja taantumiin.
NGDP-LT (NGDP Level Target) eli NBKT-tasotavoite tarkoittaa sitä, että tavoitteeksi asetetaan NBKT:n tietyt tasot kullekin vuodelle, siis tietty kasvu-ura, jolle pyritään aina palaamaan. Näin ollen tavoitenopeudesta jäänyt nimelliskasvu joudutaan kompensoimaan nopeammalla nimelliskasvulla kunnes uralle palataan.
Kannattajia
Vuonna 2011 NBKT-tavoitteen taakse asettuivat Goldman Sachs ja Northern Trust sekä Paul Krugman, joka vaati keskuspankkia omaksumaan ”expectations-based monetary policy” ja kehui markkinamonetarismin NBKT-tavoitetta. Milken Institute julkaisi loppuvuodesta Clark Johnsonin tutkimuksen, joka puolsi markkinamonetarismia.
Talousneuvonantajien neuvoston entinen puheenjohtaja Christina D. Romer vaati lokakuun 2010 lopulla New York Timesin pääkirjoitussivulla Yhdysvaltain keskuspankki Fediä siirtymään NBKT-tavoitteeseen.
Marraskuussa 2011 Fedin puheenjohtaja Ben Bernanke piti lehdistötilaisuuden, jossa hän kertoi, että Fedin johtokunta harkitsee NBKT:n lisäämistä tärkeiden talousindikaattoriensa joukkoon.
29.11.2011 Keskuspankin kansainvälisen osaston johtajan tehtävät elokuussa Citigroupin vastaaviin tehtäviin vaihtanut Nathan Sheets vaati keskuspankkia asettamaan tavoitteekseen tietyn nimellisen kulutuksen. Sheets arvioi, että Fed ei tee näin ennen uutta käännettä huonompaan.
Englannin pankin pääjohtaja: NBKT-taso tavoitteeksi
Englannin pankin pääjohtajaksi heinäkuussa 2013 siirtyvä Kanadan pankin pääjohtaja Mark Carney ehdotti joulukuussa 2012, että inflaation sijaan otettaisiin tavoitteeksi nimellisen kansantuotteen taso (NGDP-LT). Pankilla itsellään ei ole valtaa muuttaa tavoitetta. Tästä olisi sekin hyöty, että huonona aikana voitaisiin luottaa korkojen pysyvän matalana pienen kasvunkin tullen, vaikka inflaatio olisi vanhan tavoitteen yli. Matalat korot elvyttäisivät nykyistä paremmin, jos niiden jatkumiseen voisi luottaa.
Carneyn mukaan NBKT-taso on työttömyystasoa monella tapaa tehokkaampi rahapolitiikan ohjenuora. Siinä keskuspankki joutuu korjaamaan menneet virheensä. Tämä historiariippuvuus tuottaa suurimmat hyötynsä matalien korkojen aikana lisäämällä rahapolitiikan uskottavuutta ja ymmärrettävyyttä.
Maineekkaaksi Carney tuli Kanadan keskuspankin johtajana 2008 - 2013, kun hän ohjasi maansa lähes vahingoittumattomana läpi globaalin talouskriisin (HS/Reuters). Talouslehdet ylistivät häntä ja Britannia valitsi hänet omaksi keskuspankkijohtajakseen heinäkuusta 2013 alkaen, missä toimessa Carney heti jatkoi epätavanomaisia rahapoliittisia elvytystoimia.
Vaikutus taantumiin
Professori Scott Sumnerin mukaan NBKT-tavoite pitää NBKT-muutosten vaihtelut vähäisinä, mikä johtaa siihen, että palkat eivät nouse liikaa hyvinä aikoina eikä niitä tarvitse samalla tavalla laskea huonoina aikoina työttömyyden estämiseksi. Koska palkat ovat jäykkiä laskemaan, nykypolitiikka johtaa suurempaan työttömyyteen.
Sumner kirjoittaa, että NBKT:n suuri lasku on tyypillisesti kysyntävetoinen taantuma. Jos silloin inflaatio ei putoa niin paljon kuin luulisi, nimellisten tuntipalkkojen jäykkyys on usein syynä. Jos nekin laskevat paljon, taantuma voikin olla tarjontavetoinen, esimerkiksi korkeammat tuontihinnat. Tarjontašokkien aikana inflaation pitäisikin nousta, koska muuten on yhtaikaa tarjonta- ja kysyntäšokit ja sitäkin suurempi työttömyys.
Sumner myös kritisoi inflaatiokäsitettä: inflaatiosta on kilpailevia määritelmiä. Koska tuotteet muuttuvat jatkuvasti [esimerkiksi samaan hintaan saa yhä parempia puhelimia ja tietokoneita], ei osata tarkkaan sanoa, minkä verran hintataso on muuttunut. Pitäisikö määritellä utiliteetti ja mitata, vaatiiko sama utiliteetti yhä suuremman rahasumman? Nimellisen tavoitteen (NBKT) rahapolitiikan ei tarvitse tietää inflaatiota.
Suomen Pankin analyysi
Nimellistulotavoite ei vaatisi tietoa siitä, miten hinnat ovat yhteydessä kokonaistuotantoon tai millainen on tuotantokuilu. Simulointien mukaan se ei toimisi hyvin malliepävarmuuden ja mittausvirheiden oloissa, mutta tämä ongelma koskee kasvutavoitetta, ei ura- eli tasotavoitetta.
Uratavoite lisää tulevaisuuden ennustettavuutta verrattuna siihen, että pyrittäisiin vakauttamaan vain kunkin vuoden kasvuvauhti korjaamatta aiempien vuosien virheitä.
Jotkut epäilevät, että kansa ei ymmärtäisi nimellisen ja reaalisen tuotannon eroa tai sitä, että kansantulotilastot saadaan vasta viiveellä.
Suomen Pankin analyysissä "nimellistulo" tarkoittaa nimellistä bruttokansantuotetta.
Käytännön toteutus
Markkinamonetaristit kannattavat sääntöpohjaista politiikkaa talouden vakauden lisäämiseksi. Heidän mielestään harkinnanvarainen rahapolitiikka on ongelmallista.
Markkinamonetaristien mukaan keskuspankin tulisi ilmaista selkeästi NBKT-tavoitteensa ja käyttää rahapolitiikan työkaluja kunnes NBKT-futuurimarkkinat ennustavat tavoitteen mukaista NBKT-kasvua. Eräissä vaihtoehtoisissa ehdotuksissa keskuspankki vain mekaanisesti ostaisi ja myisi NBKT-futuureja rajattomasti tai rajoitetummin hinnalla, joka kasvaa tavoitevauhdilla.
Nimellinen BKT
Sumner korostaa, että tavoitteena pitäisi olla tietty NBKT:n kasvu-ura, siis nyt periaatteessa palaaminen vuotta 2008 edeltäneelle uralle. Käytännössä hän ehdottaa maltillisempaa linjaa: esimerkiksi kaksi vuotta 7 %:n kasvua ja sitten pysyvästi 5 %:n kasvu-uralla. Jos uralta poiketaan, on palattava vanhalle uralle eikä jatkettava uudella yhtä jyrkällä uralla.
Markkinamonetaristien mukaan inflaatio kertoo menneestä, ei nykyisestä rahapolitiikasta. Rahan määrän mittarit taas ovat epäluotettavia kokonaiskysynnän mittareita siksi, että rahan kiertonopeus on hyvin vaihteleva. Sen sijaan nimellinen BKT huomioi sekä rahan määrän eli kiertonopeuden eli mittaa Fisherin yhtälön MV=PT (rahan määrä kertaa kiertonopeus = hintataso kertaa reaalinen BKT) oikeaa puolta suoraan.
Koska palkat eivät jousta alaspäin, huonoina aikoina työllisyys joustaa: monen työn arvo putoaa heidän palkkojaan alemmalle tasolle, mutta ay-liike ei anna laskea palkkoja. Jos keskuspankki asettaa nimellisen BKT:n kasvamaan vakiovauhdilla, tämä ongelma vältetään ja inflaatio sopeuttaa palkkatasoa työllisyyden sijaan. Tämä reaalipalkan lasku ei estä maksamasta takaisin omassa valuutassa otettuja asuntolainoja, kun nimellistulot eivät laske ja korko peräti laskee.
Likviditeettiansa
Markkinamonetaristien mukaan likviditeettiansat voidaan välttää: keskuspankki voi aina lisätä inflaatiota tai jopa maksaa negatiivista korkoa pankin ylimääräisille varannoille, ja keskuspankin avoin sitoutuminen NBKT-tavoitteeseen voi jo sinänsä estää deflaation.
Kuplat
Sumnerin mukaan pitäisi tuottaa pysyvä kasvukausi. Hän muistuttaa, että rahapolitiikan parantuessa kasvukaudet ovat pidentyneet, Australiassa kasvu jatkui juuri 17 vuotta yhteen menoon.
Sumnerin mukaan keskuspankki ei voi vaikuttaa kupliin suoraan, vain BKT:n kautta. Esimerkiksi vuosina 1928-29 Yhdysvaltain keskuspankki Fed yritti monesti turhaan puhkaista osakekuplaa nostamalla korkoa kunnes se nosti korkoja niin paljon, että sai vedettyä talouden taantumaan.
Vuosina 1936-37 Fed kiristi reservivaatimuksia hillitäkseen raaka-ainehintakuplaa mutta onnistui vasta kun veti talouden uuteen taantumaan. Tämän jälkeen Fed on ymmärrettävästi vältellyt varallisuuskuplien hienosäätöä.
Suomalainen keskustelu
Tutkija Mikko Särelän mukaan EKP alkoi keväällä 2011 kiristää rahapolitiikkaa arabikevään aiheuttaman öljyn hinnannousun vuoksi ja tämä pysäytti euroalueen kasvun ja levitti velkakriisin Italiaan ja Espanjaan.
The Economist
The Economist vaati joulukuussa 2012 poliitikkoja asettamaan selkeämmän tavoitteen keskuspankeille. Lehden mukaan inflaatiota pidetään laajalti riittämättömänä ohjenuorana talouden vakauden ylläpitämiseen ja keskuspankeilta vaaditaan kriisien estämistä. Monen mielestä nimellisen BKT:n vakauttaminen olisi parempi tavoite, mutta lehden mukaan keskuspankkiirien ei pidä tehdä sitä päätöstä vaan poliitikkojen.
Milton Friedman
Vuonna 1997 Milton Friedman kutsui korkotasoharhaluuloksi käsitystä, että matala korkotaso kertoisi rahapolitiikan olevan löysää. Korkotaso on löysää vain, jos se on alle neutraalin korkotason, joka esimerkiksi 1930-luvun USA:ssa ja 1990-luvun Japanissa oli matala. Neutraali korkotaso on se, jolla talous kulkee kohti kasvupotentiaalinsa toteuttamista olematta liian stimuloiva.
Nimellistulojen vakaa kasvu oli Friedmanin mielestä tärkeä rahapolitiikan tavoite, koska hintojen ja palkkojen hidas sopeutuminen muutoksiin aiheuttaa muuten vakavia ongelmia. Friedman myös kehui sitä, kun 1990-luvulla Fed reagoi rahan kiertonopeuden nousuun hidastamalla rahamäärän kasvua ja arvosteli sitä, että Japani antoi nimellistulojen kasvun romahtaa. Tämän vuoksi Friedman olisi Beckworthin ja Rugerin mukaan järkyttynyt siitä, miten Fed antoi vuoden 2008 lopulta alkaen nimellistulon (NBKT) pudota nopeimmin suuren laman jälkeen ja että rahapolitiikka jatkuu samanlaisena.
Helikopteri-Ben Bernanke sai liikanimensä Milton Friedmanin kuuluisasta deflaationvastaisesta "helikopteripudotus"-ajatuksesta. Beckworthin ja Rugerin mukaan Friedman ei todellakaan sanoisi, että Fediltä ovat nyt matalien korkojen myötä keinot loppuneet, vaan Friedman muistuttaisi, miten jopa 1930-luvun alkupuolen paljon vaikeammassa tilanteessa rahapolitiikalla saatiin aikaan uusi nousu.
David Glasner
Rahapolitiikkaan erikoistuneen David Glasnerin mukaan Paul Krugman käyttää markkinamonetarismista nimitystä "kvasimonetarismi". Glasner ei pidä nimityksestä markkinamonetarismi, koska hän ei halua leimautua Milton Friedmanin seuraajaksi.
Live in Montreux 69
Live in Montreux 69 on Deep Purplen Montreux'n Casinolla lokakuussa 1969 nauhoitettu livealbumi. Kyseessä on äänipöytänauhoitus joka löytyi vasta vuonna 1999. Se kuuluu Deep Purplen ihailijakerhon ja Sonic Zoom -yhtiön harvinaisten livenauhoitusten julkaisuihin. Albumi on julkaistu myöhemmin uudelleen nimellä Live in Montreux 1969.
Kappaleet
CD 1
CD 2
Sinfonia nro 7 (Šostakovitš)
Dmitri Šostakovitšin sinfonia nro 7 C-duuri op. 60 valmistui 27. joulukuuta 1941 ja sai ensiesityksensä Kuibyševissä 5. maaliskuuta 1942, missä kantaesityksen soitti Samuil Samosudin johtama Bolšoi-teatterin orkesteri. Sinfonia tunnetaan lisänimellä Leningrad-sinfonia, koska säveltäjä omisti teoksen kotikaupungilleen Leningradille. Teoksen valmistuessa kaupunki oli saksalaisten saartama. Šostakovitš sävelsi sinfonian kolme ensimmäistä osaa piiritetyssä Leningradissa. Hänet evakuoitiin sieltä lokakuussa 1941, minkä jälkeen hän sävelsi sinfonian valmiiksi Kuyíbyševissä saman vuoden lopulla. Esitys radioitiin ympäri Neuvostoliittoa.
Esitys Leningradissa
Leningradissa teos esitettiin ensimmäistä kertaa 9. elokuuta 1942, kun kapellimestari Karl Eliasberg oli maaliskuussa 1942 päättänyt ottaa sen ohjelmistoon. Pulaa oli aluksi muusikoista, sillä kaupungissa oli vain radiokomitean sinfoniaorkesteri. Ensimmäiset harjoitukset maaliskuun 30. päivänä kestivät vain 20 minuuttia - nälkiintyneet soittajat eivät jaksaneet enempää. Soittajia olisi tarvittu sata, mutta kokoon oli saatu vain kaksikymmentäviisi. Muusikoille järjestettiin suuremmat ruoka-annokset ja heitä alettiin hakea radiokuulutuksilla. Osa mukaan saaduista oli rintamasotilaita. Harjoitusten jälkeen he palasivat juoksuhautoihinsa.
Sinfonian esityspäivällä 9. elokuuta oli symbolinen merkitys: saksalaiset olivat ilmoittaneet valtaavansa Leningradin juuri tuona päivänä ja järjestävänsä voitonjuhlat hotelli Astoriassa. Eliasberg oli pystynyt järjestämään ensimmäiset täysimittaiset harjoitukset vasta kolme päivää ennen esitystä. Leningradilaiset kuuntelivat sinfoniaa kaduilla, kodeissa ja rintamalla. Sinfonian loppuvaiheissa joidenkin muusikoiden soitto alkoi horjua uupumisen takia. Tällöin paikalla ollut yleisö kannusti soittajia nousemalla seisomaan. Radion avulla sinfonia kaiutettiin myös rintalinjojen yli saksalaisten juoksuhautoihin. Myöhemmin eräs sotilas kertoi, että kuunnellessaan piiritetystä kaupungista tullutta lähetystä hän ensimmäisen kerran ajatteli, että saksalaiset häviävät sodan.
Länsimaissa teos herätti valtavaa kiinnostusta, ja sen partituuri toimitettiin länteen Teheranin, Kairon ja New Yorkin kautta. Kaudella 1942–1943 sinfoniaa esitettiin pelkästään Yhdysvalloissa 62 kertaa. Teoksella oli suuri merkitys myös liittoutuneiden mielialoille.
Osat
Teos on Šostakovitšin pisin sinfonia, ja sen esitys kestää yleensä hieman yli tunnin. Teos koostuu neljästä osasta:
Fouga CM.170 Magister
Fouga C.M.170 Magister on ranskalaisen Etablissements Fouga et Cie -yhtiön (vuodesta 1956 Air Fouga) valmistama lentokone. Kone on maailman ensimmäinen palveluskäyttöön otettu suihkuharjoituslentokone. Pierre Mauboussinin suunnittelema kone lensi ensilentonsa 23. heinäkuuta 1952. Ranskan ilmavoimat Armée de l'Air tilasi 10 esituotantokonetta, ja niiden jälkeen 400 kappaletta Fougan valmistamaa sarjatuotantomallia. Koneesta on valmistettu myös 32 kappaletta vahvistetulla laskutelineellä ja pyrstökoukulla varustettua CM-175 Zephyr -tukialusversiota Ranskan laivaston ilmavoimille Aéronavalelle. Koska koneissa ei ollut heittoistuimia niiden kuomut muutettiin toimimaan liukukiskoilla, joka mahdollisti niiden aukipidon nousu- ja laskeutumisvaiheessa.
Koneen kehitys alkoi sodanjälkeisenä aikana kun Ranskan ilmailuministeriö (Ministere de l'Air) haki harjoituslentokonetta.
Potez-yhtiö osti Air Fouga -yhtiön vuonna 1958 ja lopulta siitä tuli osa Aérospatiale-yhtiötä. Fouga Magisteria käytettiin ja myös lisenssivalmistettiin useissa maissa. Saksassa valmistaja oli Messerschmitt, Suomessa Valmet ja Israelissa Israeli Aircraft Industries eli IAI. Israel käytti Fouga-Magistereitaan myös taistelutoimintaan kuuden päivän sodassa vuonna 1967.
Käyttö Suomessa
thumb|260px|Suomen Ilmavoimien Fouga Magister. Suomi osti Ranskasta 18 Fouga Magisteria vuosina 1958–59 sekä koneen rakennuslisenssin. Valmet rakensi 62 Fougaa vuosina 1958–67 rakennuslisenssillä. Koneiden tunnukset olivat FM-1...-18 ja FM-21...-82. FM-21 oli ensimmäinen Suomessa rakennettu Fouga. Konetyyppi oli Suomen ilmavoimien suihkukoneiden koulukoneena vuosina 1958–88. Kymmenen Fougaa tuhoutui kuolemaan johtaneissa lento-onnettomuuksissa vuosina 1970–85. Koneessa ei ollut heittoistuinta.
Ilmavoimat myi huutokaupalla jäljelle jääneet Fougat, joita on tätä kautta yksityiskäytössä muun muassa Yhdysvalloissa. Suomessa on kaksi lentokelpoista, siviiliomistuksessa olevaa konetta sekä useita museoituja tai muistomerkkinä olevia koneita. Joitakin yksilöitä on lisäksi eri oppilaitoksissa koulutuskäytössä.
Ilmavoimien lempinimi koneelle oli Kukkopilli koneen Turbomeca Marboré -suihkuturbiinin omalaatuisen äänen johdosta.
Tekniset tiedot
right|260px|CM.170 Fouga Magisterin 3D-kaaviokuvat thumb|260px|Turbomeca Marboré II F 3 -suihkumoottori
Nikomakhoksen etiikka
Nikomakhoksen etiikka on Aristoteleen eettinen pääteos, joka keskittyy hyveisiin. Sen kymmenen kirjaa koostuvat muistiinpanoista, jotka on tehty Aristoteleen Lykeionin peripateettisessa koulussa pitämistä luennoista.
Aristoteleen perusajatus on se, että yksilön tulee käyttäytyä jatkuvasti hyveellisesti ja kehittää hyveitä, sen sijaan että hän tekisi vain yksittäisiä hyviä tekoja. Nikomakhoksen etiikka painottaa eettisen käyttäytymisen asiayhteyttä — teko, joka on oikein jossain tilanteessa, saattaa olla väärin jossain toisessa tilanteessa. Aristoteles oli sitä mieltä, että onnellisuus on elämän päämäärä, ja niin kauan kuin yksilö pyrkii hyvyyteen, hyvät teot seuraavat automaattisesti tästä kamppailusta, tehden yksilöstä hyveellisen ja siten onnellisen.
Historia
Nikomakhoksen etiikka on yksi kahdesta Aristoteleen etiikan alan teoksesta, toisen ollessa Eudemoksen etiikka. Aristoteles itse viittaa näistä toiseen, luultavammin Eudemoksen etiikkaan, yksinkertaisesti nimellä Ta ēthika. Nimitykset Eudemoksen etiikka ja Nikomakhoksen etiikka ovat syntyneet vasta myöhemmin. Jälkimmäisen tapauksessa nimi on todennäköisesti peräisin siitä, että Aristoteleen poika Nikomakhos on myöhemmin muokannut teosta.
Kumpikin näistä kahdesta teoksesta käsittelee suurin piirtein samoja asioita, ja osa niiden kirjoista on yhteisiä: Eudemoksen etiikan kirjat IV, V ja VI ovat samat kuin Nikomakhoksen etiikan kirjat V, VI ja VII. Tutkijat ovat olleet erimielisiä näiden kahden teoksen välisestä suhteesta. Yleisen näkemyksen mukaan Nikomakhoksen etiikka olisi myöhempi ja paranneltu versio Eudemoksen etiikasta.
Sisältö
Nikomakhoksen etiikka käsittää kymmenen kirjaa. Ne voidaan jakaa kolmeen osaan: Kirja I käsittelee etiikkaa yleisellä tasolla. Kirjat II-IV käsittelevät ensisijaisesti hyveitä. Kirjat V-X käsittelevät etiikkaa yhteiskunnassa, liittyen muun muassa oikeudenmukaisuuteen ja politiikkaan.
Kirja I: Tutkielma hyvästä
Ensimmäisessä kirjassa Aristoteles keskittyy hyvään. Hän toteaa kaiken inhimillisen toiminnan tähtäävän johonkin hyvään, ja lopulta kaikkein korkeimpaan hyvään, jonka hän toteaa samaksi kuin onnellisuus.
Päämääräsuuntautunut etiikka
Aristoteleen etiikkaa kutsutaan usein teleologiseksi tai päämääräsuuntautuneeksi etiikaksi. Aristoteleen mukaan jokaisella asialla on tarkoitus tai päämäärä, ja kaikki toiminta tähtää jonkun hyvän saavuttamiseen. Esimerkiksi veitsen tarkoitus on leikkaaminen. Hyvä veitsi on hyvä leikkaamaan, ja siksi veitsien tulisi olla teräviä. Samalla tavalla ihmisillä on tarkoituksensa. Ihmisten tulisi tehdä asioita, jotka auttavat heitä täyttämään tämän päämääränsä: asioita, jotka ovat heille hyväksi.
Yksilökeskeinen etiikka
Ihmiset, jotka tekevät asioita hyvin ja johdonmukaisesti, ovat hyviä. Mitään tekoa ei pidetä irrallisena tekona, niin kuin usein muissa eettisissä järjestelmissä, vaan kaikki teot ovat suhteessa hyvän ihmisen ideaaliin. Tätä eettistä asennetta kutsutaan hyve-etiikaksi tai yksilökeskeiseksi etiikaksi: ihmisen tekojen tulisi tehdä hänet paremmaksi ja rakentaa hänelle parempaa luonnetta. Aristoteleen mukaan ihmiset esimerkiksi pitävät sinua rohkeana, jos toimit yleensä rohkeasti eri tilanteissa. Nikomakhoksen etiikka on hyve-etiikan merkittävimpiä lähteitä.
Ihmisen olemus ja toiminta
Aristoteles määritteli ihmisenä olemisen tarkoituksen kirjoittaessaan:
Toisin sanoen, ihmisen olemuksellisinta toimintaa oli sielun toiminta, joka osoitti tai vaati järjen käyttöä. Järjen käyttö on se, mikä tekee ihmisistä ihmisiä. Kaikilla ihmisillä on tämä olemus, mutta kaikki eivät toimi sen mukaan, esimerkiksi koska eivät käytä järkeään.
Eudaimonia
Suurin osa asioita on sellaisia, joita halutaan jonkin muun vuoksi: esimerkiksi haluamme ruokaa, koska haluamme pysyä terveinä. Aristoteles katsoi, että täytyy olla olemassa jotain, jota halutaan vain sen itsensä vuoksi. Tämän hän yhdistää onnellisuuteen, hyvinvointiin ja kukoistukseen. Kreikan kielen onnellisuutta tarkoittava sana εὐδαιμονία (eu + daimonia) tarkoittaa kirjaimellisesti ”hyvän suojelushengen omistamista”. Jos ihmiseltä kysytään, ”miksi haluat tuota?”, ja vastauksesta edelleen ”no, miksi haluat sitä?”, monet lopettavat lopulta vastaukseen ”että olisin onnellinen”. Eudaimonia ei näin ole enää keino päästä mihinkään päämäärään, vaan päämäärä itsessään — itse asiassa Aristoteles katsoi, että sitä pidettiin yleisesti elämän lopullisena päämääränä.
Onnellisuus ei näin ollut väliaikainen mielentila, vaan tila, joka saavutettiin elämän mittaan hyveellisellä toiminnalla, hyveen harjoittamisella. Pelkästään hyveiden mukaan eläminen ei kuitenkaan aina ole riittävää onnellisen elämän varmistamiseksi. Jossain määrin myös hyvä onni vaikuttaa onnellisuuteen tuomalla hyviä asioita, jotka ovat tarpeellisia, mutta eivät itsessään riittäviä, onnelliselle elämälle. Toinen ehto onnelliselle elämälle on terveys, joka on myös haluttu itsensä vuoksi. Aristoteleen mukaan jopa kaikkein hyveellisimmät ihmiset voivat olla onnettomia kohtalon iskujen vuoksi. Seurauksena ihminen ei voi olla täysin varma onnellisuuden saavuttamisesta, ennen kuin elämä päättyy.
Platonin ideaopin kritiikki
Oman eettisen teoriansa osana Aristoteles kritisoi aikansa merkittävintä eettistä teoriaa, Platonin ideaoppiin kuuluvaa ajatusta korkeimmasta ideasta, ”universaalista hyvästä”. Aristoteles katsoi Platonin erehtyneen pitäessään ideoita ”tuonpuoleisina”. Tämä virhe johtui Aristoteleen mukaan Platonin tekemästä oletuksesta, että koska ihmismieli kykeni ajattelemaan jotain oliota ja sen abstraktia muotoa erillisinä, niiden tulee olla olemassa erillisinä. Aristoteles katsoi, että ihmismieli ajatteli luonnostaan abstraktioita, ja ettei idean erottaminen olioista tarkoittanut sitä, että ideat olisivat olleet olemassa olioista erillisinä. Aristoteleen mukaan hyvä ei voinut myöskään olla yksi idea, koska se oli yhteinen useille eri kategorioille, eikä hyvää myöskään tutki mikään yksi tiede, vaan se on yhteinen useille tieteille.
Hyve
Aristoteles käsittelee Nikomakhoksen etiikassa perinteisiä kreikkalaisia hyveitä (αρετη, aretē), suurelta osin hyväksyen aikansa käsitykset ja selittäen niitä. On tärkeää huomata, että kaikki nämä hyveet eivät ole samoja mitä pidetään esimerkiksi kristillisinä hyveinä nykyään — Aristoteleen mukaan esimerkiksi ylpeys ja suurisieluisuus ovat hyveitä ennemmin kuin nöyryys. Hyve voitaisiin kääntää myös erinomaisuudeksi, ja Aristoteleelle se liittyi (päinvastoin kuin joillakin varhaisemmilla kreikkalaisilla filosofeilla) asioihin, joissa ihmiset saattoivat olla eteviä, mutta eläimet, kasvit ja elottomat asiat eivät. Esimerkiksi pituus ja voima voivat olla hyviä fyysisiä ominaisuuksia, mutta ne eivät rajoitu vain ihmisiin, ja siksi Aristoteles ei lue niitä hyveisiin.
Aristoteles jakaa hyveet luonteen hyveisiin ja intellektuaalisiin hyveisiin. Kaikki nämä hyveet voidaan saavuttaa ajan kuluessa harjoittamalla niitä. Ihmisestä esimerkiksi tulee rohkea valitsemalla toistuvasti rohkean toiminnan sen sijaan, että toimisi pelkurimaisesti.
Kirja II: Luonteen hyveet
Luonteen hyveet ovat lähellä sitä, mitä kutsuisimme hyveiksi nykyäänkin. Aristoteles luettelee luonteen hyveinä seuraavat: rohkeus, kohtuullisuus, anteliaisuus (kohtuullisuus rahan antamisessa ja ottamisessa), suurisieluisuus (oikea suhtautuminen vaurauteen ja valtaan), ylpeys (sen vaatiminen, mikä kuuluu itselle), maltillisuus (kohtuullisuus suhteessa vihaan), miellyttävyys, totuudellisuus ja nokkeluus. Aristoteles käsittelee myös sääliä, vaikkakin sanoo erityisesti, että sääli ei ole hyve.
Kultainen keskitie
Aristoteleen oppi kultaisesta keskitiestä koostuu kolmesta tukipilarista, jotka toimivat yhdessä. Ensinnäkin hyvä ihminen on eräänlaisessa vaa'assa. Tämä vertautuu lääkintätaidon ajatukseen siitä, että terve ihminen on tasapainoisessa tilassa — esimerkiksi niin, ettei ruumiinlämpö ole liian kuuma tai liian kylmä. Vastaavasti etiikassa ihmisen luonteenlaadun ei tule mennä ääripäihin — hänen ei esimerkiksi tule ylireagoida tilanteisiin, vaan säilyttää malttinsa. Kultaiseen keskitiehen kuuluvat siis oikeat tunteet oikeaan aikaan oikeita asioita tai ihmisiä kohtaan, oikean päämäärän vuoksi, ja oikealla tavalla.
Toiseksi kultainen keskitie on suhteessa ihmiseen itseensä. Yleensä joidenkin asioiden keskiväli on muuttumaton; jos 12 on liikaa ja neljä liian vähän, kahdeksan on aina niiden keskiväli. Aristoteleen mukaan kultainen keskitie ei kuitenkaan ole sama jokaiselle ihmiselle, ja jokaisen on löydettävä omansa. Esimerkiksi pienen kasvin kasteleminen sangollisella vettä on liioittelua, mutta isolle puulle se on liian vähän. Tämä johtuu siitä, että erilaiset kasvit tarvitsevat eri määrän vettä, ja jos yksilöllisiä tarpeita ei täytetä, ne kuolevat joko lahoamalla (liikaa vettä) tai kuivumalla (liian vähän vettä).
Kolmanneksi kultaisella keskitiellä jokainen hyve asettuu kahden paheen, liiallisen ja liian vähäisen, väliin. Jos ihmisen luonne on liian lähellä jompaakumpaa pahetta, hän ansaitsee moitteita, mutta jos hänen luonteensa on lähellä keskitietä, hän ansaitsee ylistystä. Näiden kolmeen pilariin tukeutuminen on välttämätöntä hyveellisen ja siten onnellisen elämän tavoittelussa.
Samoin hyvä jousimies löytää keskitien kahden ääripään välillä yrittäessään ampua nuolen kohteeseensa, ja käyttää tarpeeksi voimaa, mutta ei liikaa. Aristoteleen seuraaja pyrkii löytämään keskitien kaikessa toiminnassaan, oli kyseessä sitten nautinto, kunnia, rahan käyttäminen tai tiedon tavoitteleminen, koska ymmärtää, että hyve on keskitie. Sen löytäminen vaatii järjen käyttämistä.
Luvut 1-5: Tahto
Aristoteles jakaa toiminnan kolmeen lajiin: vapaaehtoiseen eli tahdonalaiseen, tahdottomaan ja tahdonvastaiseen toimintaan. Hyveet perustuvat tahdonalaiseen toimintaan.
Aristoteles tekee hiuksenhienon eron tahdonvastaisen ja ei-vapaaehtoisen toiminnan välillä. Jos joku on toiminut tietämättömyydestä ja on jälkeenpäin pahoillaan, hänen katsotaan toimineen tahdonvastaisesti. Jos hän ei ole pahoillaan, hänen katsotaan toimineen ei-vapaaehtoisesti. Tietämättömyys on tietämättömyyttä tosiasioista ja tilanteesta, ei siitä mikä on sopivaa, mitä ei voi pahoitella.
Soteriologia
thumb|"Taivaaseen nousun tikkaat" on 1100-luvun ikoni [[Pyhän Katariinan luostari|Pyhän Katariinan luostarissa Siinailla. Kuvassa on siirretty kristilliseen ympäristöön islamilainen käsitys Paratiisiin pyrkimisestä pitkin kapeaa siltaa, mistä tuomitut putoavat Helvettiin.]] Soteriologia eli pelastusoppi tarkoittaa uskonnoissa esiintyvää oppia pelastuksesta. Sana soteriologia tulee kreikan kielen sanasta “sótéria“ (pelastuminen) ja kreikan sanasta “σωτήρ” sōtēr (pelastaja).
Nikomakhoksen etiikka
Luvut 1-5: Tahto
Aristoteles ei kehitä vapaan tahdon käsitettä loppuun, eikä Sokratesta ja Platonia seuraten mainitse tahallisen väärintekemisen mahdollisuutta, vain että ”emme harkitse päämääriä vaan keinoja” ja ”[v]alintaahan ei esiinny ilman järkeä ja ajattelua”.
Soteriologia
Kristinusko
Perinteisen kristillisen teologian mukaan, jokainen ihminen tarvitsee pelastusta synnistä ja synnin tuomiosta. Raamatun opettamasta pelastuksesta on keskusteltu kristinuskon historiassa intensiivisesti, ja luonnollisesti siitä on syntynyt erilaisia näkemyksiä. Soteriologiassa pyritään vastaamaan kahteen laajaan kysymykseen:
Nikomakhoksen etiikka
Luvut 6-12: Rohkeus, kohtuullisuus ja hillittömyys
Seuraavaksi Aristoteles käsittelee erikseen eräitä tiettyjä hyveitä, rohkeutta ja kohtuullisuutta, sekä jälkimmäiseen liittyvää pahetta, hillittömyyttä. Rohkeus (luvut 6-9) liittyy enimmäkseen luottamuksen ja pelon tunteisiin, jotka tulevat parhaiten esille kuoleman pelossa taistelussa. Se on keskitie (uhka)rohkeuden, eli liiallisen luottamuksen, ja pelon välillä, ja sitä ajaa yleensä halu kunniantuntoon. Rohkeus liittyy myös kipuun ja nautintoon siinä, että on kivuliaampaa kohdata se, mitä pelkäämme, ja mukavampaa vain paeta. Pelkojen kohtaaminen katsotaan aina rohkeammaksi, ja erityisesti kuoleman kohtaaminen taistelussa. Uhkarohkeus ei ole hyvästä, vaikkakin rohkeus on lähempänä sitä kuin vastakkaista raukkamaisuuden ääripäätä.
Soteriologia
Kristinusko
Kristillisessä soteriologiassa on syntynyt monta eri oppia ihmisen pelastumisesta, joita ovat muun muassa katolinen pelastusoppi, kalvinismi, arminiolaisuus, universalismi, ja pluralismi. Kristinuskossa pelastus mahdollistuu Jeesuksen Kristuksen elämän ja varsinkin kuoleman sekä ylösnousemuksen myötä, johon viitataan soteriologiassa sanalla sovitus Erimielisyyksiä soteriologiassa syntyy useimmiten tulkintaeroissa käsityksistä kuten ihmisen turmelus, predestinaatio, sovitus, ja vanhurskautus.
FS Dupleix (1930)
Dupleix oli Ranskan laivaston 1920-luvun lopulla valmistunut Suffren-luokan raskas risteilijä toisessa maailmansodassa.
Soteriologia
Kristinusko
Soteriologia liittyy myös olennaisesti kristologiaan ja käsitykseen siitä, kuka Jeesus oli.
Nikomakhoksen etiikka
Luvut 6-12: Rohkeus, kohtuullisuus ja hillittömyys
Kohtuullisuus (luvut 10-11) on keskiväli suhteessa nautintoon ja kärsimykseen. Se ja hillittömyys (luku 12) liittyvät sellaisiin tunto- ja makuaistin alueen nautintoihin, joita on myös eläimillä, ja siksi Aristoteles katsoo niiden olevan eläimellisiä ja orjamaisia. Aristoteles havainnollistaa kohtuullisuuden ja hillittömyyden eroa itseään hillitsevällä miehellä ja huonokäytöksisellä lapsella.
Soteriologia
Muut pelastususkonnot
Muita pelastususkontoja ovat zarathustralaisuus, juutalaisuus, islam, buddhalaisuus, hindulaisuus ja monet muut. Niiden opit pelastuksesta ovat vaihtelevia.
FS Dupleix (1930)
Palvelus
Alus jatkoi palvelustaan, kunnes saksalaiset tunkeutuivat 27. marraskuuta 1942 Vichyn Ranskan hallinnassa olleelle alueelle. Miehistö upotti aluksensa satama-altaaseen. Italialaiset nostivat 3. heinäkuuta 1943 hylyn, mutta se upposi uudelleen liittoutuneiden ilmahyökkäyksessä 1944.
Nikomakhoksen etiikka
Kirja IV: Muut hyveet
Neljännessä kirjassa Aristoteles käsittelee anteliaisuutta (ääripäinä tuhlaavaisuus ja ahneus), runsaskätisyyttä (tuhlaavaisuus ja kitsaus), suurisieluisuutta (pienisieluisuus ja tyhmänylpeys), kunnianhimoa (kunnianhimoisuus ja kunnianhimottomuus), rauhallisuutta (äkkipikaisuus ja vihastumattomuus), ystävyyttä (riidanhaluisuus ja myötäileväisyys), itsestä puhumista (itsensä kehuminen ja vähättely), vitsikkyys (pelleys ja jöröys) ja häpeäminen (häpeämättömyys ja liika häpeäminen).
Etiikka yhteiskunnassa
Aristoteles painottaa, että luonteen kehittyminen keskittyy yksilöön, mutta ei ihmissuhteiden ja yhteisössä toimimiseen osallistumisen kustannuksella. Myös ensimmäisen kirjan toisessa luvussa hän toteaa, että yksittäisellä ihmisellä ja valtiolla on sama päämäärä, valtion tasolla tämän päämäärän toteuttaminen vain on suurempaa ja täydellisempää. Etiikka ja politiikka liittyvätkin Aristoteleella läheisesti toisiinsa, ja suuri osa Nikomakhoksen etiikasta käsittelee ystävyyttä, oikeudenmukaisuutta ja politiikkaa.
Kirja V: Oikeudenmukaisuus
Oikeudenmukaisuus on keskeisessä roolissa Aristoteleen etiikassa. Se on yhteiskunnassa elämisen kulmakivi ja osoittaa hyveiden korkeinta omaksumista. Aristoteles käsitteli oikeudenmukaisuutta samalla tavalla kuin muitakin hyveitä, mutta omisti sille Nikomakhoksen etiikasta kokonaisen kirjan. Se kuvaa paitsi aiheen keskeisyyttä, myös sen monimutkaisuutta. Aristoteles havaitsee, että tarvitaan kahdenlaista oikeudenmukaisuutta, jotta voidaan muodostaa kaikenkattava teoria: yleinen ja partikulaarinen oikeudenmukaisuus. Yleiseen oikeudenmukaisuuteen kuuluu lakien noudattaminen ja hyveellisyys muita kohtaan. Partikulaarinen oikeudenmukaisuus toimii hyveiden välillä ja jakautuu kahteen alalajiin.
Partikulaarinen oikeudenmukaisuus
Partikulaarinen oikeudenmukaisuus on oikeudenmukaisuutta, joka liittyy toiminnasta saatuihin epäoikeudenmukaisiin hyötyihin. Ensin Aristoteles huomauttaa erilaisista paheista, joita liittyy tiettyihin toimintoihin. Esimerkiksi pelkuruus saa sotilaan heittämään kilpensä taistelussa. Hän mainitsee myös muita esimerkkejä, joissa tietty pahe saa jonkun käyttäytymään tavalla, joka ei sovi yhteen hyveen kanssa. On kuitenkin myös tapauksia, joissa henkilö tekee huonon teon ilman siihen liittyvää pahetta, joka yleensä saisi teon aikaan. Aristoteles havaitsee, että nämä teot saa usein aikaan ahneus (pleoneksia). Nämä teot ovat epäoikeudenmukaisuuden partikulaarisia muotoja.
Partikulaarinen epäoikeudenmukaisuus liittyy siis epäoikeudenmukaisiin tekoihin, joita motivoivat epäoikeudenmukaiset hyödyt. Edellisessä esimerkissä taistelusta pelkuruuttaan karkaava sotilas ei toimi epäoikeudenmukaisesti. Jos hän kuitenkin tekisi saman ahneuttaan, hän toimisi partikulaarisen epäoikeudenmukaisuuden mukaisesti. Jos hän tavoittelisi epäoikeudenmukaisen turvallisuuden saavuttamista taistelutovereidensa kustannuksella, hän toimisi epäoikeudenmukaisesti. Koska tällaiset epäoikeudenmukaiset teot ovat seurausta ahneudesta, ne eroavat yleisesti epäoikeudenmukaisista teoista, ja ansaitsevat siksi erillisen käsittelynsä oikeudenmukaisuudesta puhuttaessa. <!-- Aristotle goes on to elaborate his idea of particular justice. He uses adultery as an example and states, “if A commits adultery for profit and makes a profit, but B commits adultery because of his appetite, and spends money on it to his own loss, B seems intemperate rather than overreaching, but A seems unjust, not intemperate.” (1130a25-29). Person A is unjust because he made an unfair gain as a result of his actions. Here, Aristotle takes the intentions of the agent into account. Since A committed adultery with the intent of making a profit of some sort out of the actions, he was acting unjustly because he made an unfair gain. It is questionable what type of profit person A would gain as a result of these actions, it is doubtful that he is only concerned with wealth and perhaps a more broad definition of profit is appropriate. Person A may be making an unjust profit by seeking to advance his career by committing adultery. Since person B’s actions were caused by a vice and they were not caused by overreaching, they do not relate to particular justice. This is not to say that B’s actions were not unjust; however, B’s actions were caused by intemperance rather than overreaching. What is curious in this example is that Aristotle makes it a point to emphasize that person A commits adultery for profit and makes a profit, which raises the question of whether a person who commits adultery for profit, but fails to make a profit is acting unjustly. This example demonstrates Aristotle’s concern for the intent of the actor. Although both person A and B committed the same act, we have a different way attributing blame (although not necessarily a different name for the act) to the person based upon his or her motivation.
Aristotle is satisfied that his description of acts of overreaching that produce unjust gain are a different sort than those that fall under general justice and so he concludes that particular justice is distinct from general justice. Particular justice, however, is not different from Justice as a whole. Neither is particular justice only a part of Justice, it is the same as Justice but since it has a different focus, we give it a different name (1130a34-1130b2). Particular justice deals with what is unfair whereas general justice deals with lawless. Aristotle points out that "whatever is unfair is lawless, but not everything lawless is unfair" (1130b12-13). Aristotle divides particular justice in two parts: distribution of divisible goods and rectification in transactions. The first part relates to members of a community in which it is possible for one person to have more or less of a good than another person. Aristotle cites wealth and honor as two of several divisible goods (1130b31). The second part of particular justice deals with rectification in transactions and this part is itself divided into two parts: voluntary and involuntary.