cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ensimmäinen puunilaissota
Sotatoimet
Tästä lähtien selkkausta on alettu kutsua puunilaissodaksi, koska vastakkain olivat enää Rooma ja Karthago. Sota käytiin pääasiassa merellä ja Sisiliassa. Rooman oli siis nyt pakko rakentaa kunnollinen laivasto, jonka salaisena aseena oli corvus eli korppi. Corvus koostui kävelysillasta, jonka päähän oli kiinnitetty järeä piikki. Tämä uudentyyppinen entraussilta iskettiin vihollisen kansilankkuihin, jonka jälkeen roomalaiset merisotilaat valtasivat aluksen. Tämän jälkeen roomalaiset sotajoukot käyttivät perinteisiä maasotataktiikoita. Tähän eivät taas karthagolaiset merimiehet olleet tottuneet, joten silloinen Rooman konsuli, Gaius Duilius, otti historiallisen voiton Karthagon laivastosta. Roomassa voitto herätti ennenkuulumatonta riemua, sillä voitto oli Rooman historian ensimmäinen merellä.
Karthagolla oli laiva- ja miehistömäärissä ylivoima: Karthagolla oli 350 kaleeria ja noin 150 000 miestä, Roomalla 330 kaleeria ja noin 140 000 miestä. Karthago ei ollut kuitenkaan keksinyt vastakeinoa korpille, ja Rooman sodanjohto oli parempaa. Karthagon laivasto tuhottiin Eknomoksen taistelussa vuonna 256 eaa.
Kun Karthagon laivasto oli tuhottu, Rooma pystyi nousemaan maihin Afrikassa. Konsuli Marcus Atilius Regulus kärsi tappioita karthagolaisia vastaan ja jäi itse vangiksi. Karthago piti konsulia panttivankina, koska hän tulisi olemaan yksi etu rauhanneuvotteluissa. Regulus lähetettiin Karthagon edustajana Roomaan, mutta hänen oli vannottava tulevansa takaisin, jos rauhansopimus ei onnistuisi. Roomassa monet senaattorit olivat valmiita rauhaan, mutta Regulus piti sopimusta vastaan niin vaikuttavan puheen, että neuvottelut ajautuivat karille. Regulus palasi Karthagoon, vaikka monet anelivat häntä jäämään. Tarinan mukaan Regulus kidutettiin kuoliaaksi piikkitynnyrissä.
Seuraukset
Rooma ja Karthago solmivat rauhan vuoden 241 meritaistelun jälkeen. Sopimuksessa Karthago menetti Sisilian ja joutui maksamaan sotakorvauksia, eikä se voinut maksaa armeijansa palkkaa.
Tämän jälkeen karthagolaisten palkkasoturien keskuudessa syntyi melkoinen kapina, ja he valtasivat Karthagolta Tunisin sekä Sardinian ja Korsikan saaret. Karthagon kenraalit Hamilkar Barka ja Hanno Suuri kukistivat kapinan Afrikassa, mutta saarten kapinalliset kääntyivät Rooman suojelukseen. Rooma vaati Karthagoa luopumaan saarista ja maksamaan vielä lisää sotakorvauksia. Karthago joutui myöntymään Rooman ehtoihin, mutta kosto jäi kytemään karthagolaisten mieleen. Rooman ja Karthagon konflikti jatkui toisessa puunilaissodassa vuonna 218–202 eaa.
Arkeologiset löydöt
Vuonna 241 Sisilian edustalla käydyn Aegates-saarten meritaistelun hylyt on löydetty 2010-luvulla. Merenpohjasta on löydetty muun muassa ankkureita, pronssikypäriä ja 11 pronssipuskuria, joiden avulla muinaiset sotalaivat pyrkivät upottamaan vihollislaivoja. Vastaavia puskureita on aikaisemmin löydetty vain kolme.
Jérôme Kerviel
Jérôme Kerviel (s. 1977 Bretagne) on ranskalainen arvopaperivälittäjä. Kerviel tuli kuuluisaksi hävittyään vuonna 2008 riskinotollaan Société Générale -pankin rahoja yhteensä 4,9 miljardia euroa. Kerviel tuomittiin vuonna 2010 käräjäoikeudessa viideksi vuodeksi vankeuteen, joista kaksi vuotta ehdonalaisena. Vuonna 2012 syyttäjä esitti hovioikeudessa, että koko viiden vuoden tuomiosta pitää tehdä ehdoton. Samalla Société Générale toisti vaatimuksensa, että Kerviel korvaa pankille koko hävityn summan.
Seiki (1875)
Valmistus
Yokosukan telakan ranskalainen johtaja antoi määräyksen valmistaa 2 600 tonnin lippulaivan, mutta telakka ei kyennyt valmistamaan niin suurta alusta. Suunnitelmaa muutettiin vastaamaan Ranskan laivaston Talismania. Alukselle asennettiin kolmimastoinen parkkitakila. Lisäksi keskilaivassa oli kapea savuhormi. Klipperikeulaisen aluksen köli laskettiin 20. marraskuuta 1873. Alus laskettiin vesille 5. maaliskuuta 1875 telakan ensimmäisenä aluksena ja valmistui 21. kesäkuuta 1876. Keisari saapui vesillelaskutilaisuuteen Ryūjōlla.
Aluksen pääaseina oli Kruppin 5,9 ja 4,7 tuuman tykit ja apuaseina Armstrongin kuuden naulan tykit. Aseistuksen täydensi kolme nelipiippuista Nordenfeld-konekivääriä.
Palvelus
Osallistuttuaan Seinanin sotaan 1877 alus lähti 17. tammikuuta 1878 Shinagawasta Eurooppaan päällikkönään Inoue Yoshika. Alus vieraili matkan aikana monissa satamissa, kunnes palasi Jokohamaan 18. huhtikuuta 1879. Matkalla Owashinlahdelle alus ajoi 7. joulukuuta 1888 karille Tsugarunlahdella, minkä seurauksena se upposi.
HMS Hawkins (D86)
HMS Hawkins oli Britannian kuninkaallisen laivaston vuonna 1917 vesillelaskettu Hawkins-luokan raskas risteilijä.
Valmistus
Alus tilattiin Chathamin telakalta ja sen köli laskettiin 3. kesäkuuta 1916. Alus laskettiin vesille 1. lokakuuta 1917 ja se otettiin palvelukseen 25. heinäkuuta 1918.
Palvelus
Palvelukseen otettaessa alus liitettiin Kiinan asemalle 5. kevyt risteilijäviirikköön. Alus poistettiin palveluksesta 12. marraskuuta 1928 ja se siirrettiin huollettavaksi Chathamin telakalle. Huollossa aluksen hiilikattilat vaihdettiin öljykattiloihin.
Alus palasi palvelukseen 31. joulukuuta 1929, jolloin se liitettiin Atlantin laivaston 2. risteilijäviirikön lippulaivaksi. Alus poistettiin palveluksesta 5. toukokuuta 1930 ja siirrettiin reserviin.
Alus palasi palvelukseen syyskuussa 1932 ja sijoitettiin Itä-Intian laivastoasemalle 4. risteilijäviirikön lippulaivaksi, kunnes se huhtikuussa 1935 poistettiin palveluksesta ja palautettiin reserviin.
Lontoon laivastosopimuksen nojalla alus piti poistaa aseistus 1937. Aseistamaton alus sijoitettiin reserviin kadettien koululaivaksi syyskuussa 1938.
Toinen maailmansota
Toisen maailmansodan puhjettua Hawkinsin aseistus palautettiin tammikuussa 1940 ja alus palasi palvelukseen. Alus sijoitettiin kontra-amiraali Henry Harwoodin lippulaivaksi La Plata joen taistelun jälkeen. Alus palveli partiotehtävissä Etelä-Amerikan rannikolla aina Falklandinsaarille saakka. Alus purjehti Montevideosta 5. syyskuuta 1940 Simonstowniin huoltoon, mutta se joutui odottamaan telakalle pääsyä, koska lentotukialus HMS Hermes oli juuri korjattavana. Hawkins ohjattiin seitsemäksi viikoksi Durbaniin suojaamaan saattueita.
Alus palveli helmikuussa 1941 Afrikan itärannikolla ja tuki muun muassa hyökkäystä Italian Somalimaahan. Alus valtasi taisteluiden ohessa useita saksalaisia ja italialaisia kauppa-aluksia (esim. Adria) näiden yrittäessä paeta kukistuvalta alueelta. Ollessaan Mauritiuksen edustalla aluksen oikean puoleinen potkurinakseli murtui. Alus joutui korjattavaksi Shelborneen, jossa se oli 10.–28. lokakuuta ennen kuin purjehti Englantiin 2. marraskuuta Portsmouthin telakalle huollettavaksi.
Hullosta alus palasi palvelukseen toukokuussa 1942 ja aloitti purjehduksen Itäiseen laivastoon. Alus suojasi saattueita Intian valtamerellä ja Afrikan itärannikolla, kunnes palasi Englantiin kesäkuussa 1944.
Alus osallistui operaatio Neptuneen tukemalla maihinnousua Utah rannalle. Alus siirrettiin koululaivaksi elokuussa.
Harri Mattila
Harri Mattila (s. 20. maaliskuuta 1957 Alahärmä) on suomalainen toimitusjohtaja, maanviljelijä sekä entinen Kauhavan kaupunginjohtaja ja Alahärmän kunnanjohtaja.
Toimittuaan osin Alahärmän kunnanjohtajan viran ohella kuntaliitoksen muutosjohtajana vuosina 2007–2008 Mattilasta tuli liitoksen yhteydessä uuden Kauhavan ensimmäinen kaupunginjohtaja. Hänet valittiin kuuden vuoden määräajaksi, joka jatkui vuoden 2014 loppuun asti. Mattila antoi suostumuksensa kaupunginjohtajaehdokkuuteen myös jatkokaudeksi, joka olisi alkanut 1. tammikuuta 2015. Hän hävisi Vaasan entiselle kaupunginjohtajalle Markku Lumiolle äänin 10-33.
Mattila on viljellyt vuodesta 1985 Alahärmän Voltissa omistamaansa Uusi-Mattilan sukutilaa toimien sen 16:ntena isäntänä. Toukokuussa 2012 hän oli vähällä hukkua kanoottiretkellä Perhon Salamajärveen. Vuoden 2015 alusta Mattila siirtyi kunnille ja yrityksille asiantuntija- ja analyysipalveluja tuottavan Yritystaito Group Oy:n osakkaaksi ja toimitusjohtajaksi. Vuoden 2016 syyskuun alusta Mattila valittiin Kainuun sote- ja maakuntauudistuksen määräaikaiseksi muutosjohtajaksi. Muutosjohtajuuden jälkeen Mattila on toiminut edelleen Yritystaito Group Oy:n johto- ja kehittämistehtävissä.
Dawn Upshaw
Dawn Upshaw (s. 17. heinäkuuta 1960 Nashville, Tennessee) on yhdysvaltalainen sopraano. Hän varttui Illinoisin Park Forestissa ja opiskeli Illinoisin Wesleyan-yliopistossa, josta hän valmistu bachelor of artsiksi vuonna 1982. Hän sai myös laulunopetusta Ellen Faullilta New Yorkin Manhattan School of Musicissa ja valmistui maisteriksi vuonna 1984. Lisäksi hän kävi Jan DeGaetanin kursseilla. Hän saavutti voittoja Young Concert Artists Auditionsissa (1984) ja Walter M. Naumburg -kilpailussa (1985). Hän on myös saanut levytyksillään muun muassa Grammy-palkintoja.
Upshaw'n oopperaohjelmistoon on kuulunut esimerkiksi Wolfgang Amadeus Mozartin rooleja ja Pelléas et Mélisande. Orkesterimusiikin alalla hän on esiintynyt muun muassa Henryk Góreckin Surullisten laulujen sinfoniassa. Hänelle ovat säveltäneet musiikkia eri säveltäjät, kuten John Harbison. Hänellä on kunniatohtorin arvo Illinoisin Wesleyan-yliopistosta. Marraskuussa 2006 Upshaw'n uutisoitiin sairastuneen hyväennusteiseen rintasyöpään.
Supermarjo ja tytöt
Supermarjo ja tytöt oli vuonna 2012 Liv-kanavalla esitetty realitysarja, jossa seurattiin Niittyviidan showbusiness-perheen sekä Marjon kahden työntekijän Henna Peltosen ja Sofia Mäkisen arkea Hollolassa. Ohjelman on tuottanut Aito Media ja käsikirjoittanut Anna Perho. Ensimmäinen tuotantokausi alkoi 21. maaliskuuta 2012. Toinen tuotantokausi alkoi 27. syyskuuta 2012.
11. huhtikuuta nähty jakso keräsi 257 000 katsojaa ja oli Livin kolmanneksi katsotuin ohjelma vuonna 2012.
Toinen tuotantokausi
thumb|255px|Toisen tuotantokauden tunnus.
D-luokka (hävittäjä)
D-luokka oli Britannian kuninkaallisen laivaston hävittäjäluokka, joka muistuttaa hieman suurennettuja B-luokan hävittäjiä ja joihin oli sijoitettu suuremmat polttoainesäiliöt kuin vuoden 1929 laivastosuunnitelman C-luokassa, jotka siirrettiin 1937 Kanadan laivastolle.
Kaiken kaikkiaan D-luokka oli C-luokan kopio lukuun ottamatta pieniä muutoksia.
Aseistus
Alusten pääaseistuksena olivat 4,7 tuuman 45 pituuskaliiperin QF Mk IX -tykit, joiden asennus mahdollisti 30 korkeuskulman. Aluksilla oli kahdeksan 21 tuuman torpedoputkea Mk IX torpedoiden laukaisemiseksi.
Kaikki vuoden 1931 laivasto-ohjelman aluksien oli suunniteltu olevan nopeita miinanlaskijoita, joiden varusteisiin kuuluisi 60 Mk XIV -miinaa, mutta uuden miinajärjestelmän keskeneräisyyden vuoksi pidettiin mielettömänä varustaa yhdeksän upouutta alusta testaamattomalla järjestelmällä.
Sirppujoen vesistön lasketut järvet
Laitilan, Pyhärannan ja Uudenkaupungin seudut ovat kumpuilevien kallioylänköjen välissä olevaa entistä savikkomaista merenpohjaa, joka on korkeussuhteiltaan hyvin matalaa ja tasaista. Siksi seudun järvet ovat olleet matalia ja soveltuivat hyvin järvenlaskun jälkeen heinämaiden ja myös paeltomaiden pohjaksi. Seudun tasaisuudesta seurasi myös se lisätyö, että yksittäisen järven laskemiseksi tuli laskea alempana olevia muita matalia järviä. Laitilassa ja Kalannissa se on pakottanut perkaamaan koko Sirppujoen alajuoksun uomaa. Näin yhden järven kuivatushankkeen käsittely on mahdotonta ilman muiden hankkeiden mainintaa.
Yleistä
Kaikki tunnetut järvenlaskut eivät sisälly tähän esittelyyn, mutta useimmat niistä merkittävimmistä järvenlaskuista, jotka voidaan lähteiden perusteella vahvistaa. Yleensä ottaen järviin on kajottu harvemmin kuin soihin, joiden raivuusta ovat syntyneet suurin osa seudun pelloista. Näillä molemmilla toimilla on ollut suuri vaikutus Sirppujoen vesistöalueen maisemaan, ekologiaan ja sen vesistöjen toimintaan.
Seuraavassa on luettelonomaisesti esitelty tunnettuja tapauksia Sirppujoen vesistöalueen lasketuista tai kuivatetuista järvistä. Esittely alkaa Sirppujoen suistosta ja seuraa jokivartta myöten yläjuoksun suuntaan. Pohjatietoina ovat Kansalaisen karttapaikka ja Oiva-tietokanta, joka on Ympäristöhallinnon eri hallintokuntien yhteispalvelu. Tässä on käytetty lähteinä vanhoja karttoja, joissa järven nimi voi olla eri kuin nykyään. Nämä nimet on esitetty lainausmerkeissä. Nykyisten nimien vieressä on viite kuivatetun järven paikan koordinaatteihin, joita klikkaamalla voi avata Karttapaikassa karttalehden kuivatetun järven kohdalta. Mikäli järvenlaskusta on kerrottu järven omilla sivuilla, ei tässä tekstissä esitetä sille lähteitä. Sivujokien yhtymäkohdat ja joen valuma-alueen pinta-ala on eräissä tapauksissa ilmoitettu sulkuissa.
Sirppujoen alaosan alue
Sirppujoen uoma on syntynyt historiallisella ajalla ja sen vietto on ollut hyvin pieni. Sen vuoksi joen luontainen uoma oli leveä, vaikka siinä ei virrannutkaan paljon vettä. Joen uomaa on 1800-luvulta asti toistuvasti ruopattu ja perattu. Nykyinen uoma on siten eräänlainen kanava. Joen alajuoksu Sannaisista suistoon on ollut viimeksi perkauksen kohteena ja se on edelleen muuta jokea leveämpi osuus.
Myllypuro (3 km, 30 km²) on Pitkäjärven−Lukujärven valuma-alueen laskuoja ja sen kautta laskee Sirppujokeen 14 järven vedet. Valuma-alueen tunnetut vesistöjärjesteyt alkavat vuonna 1787−1788, kun Lukujärven laskuojaan Taminanojaan rakennettiin pato. Padolla haluttiin nostaa Lukujärven vedenpintaa niin paljon, että vedet ylittäisivät idässä olevan kynnyksen ja alkaisivat virtaamaan Hankeranjärveen. Näin vedet yhtyisivät Sirppujoen keskivaiheelle ja hyödyntäisivät Männäisten ruukin toimintaa. Vedenpinta nousi tiettävästi 1,5 metriä ja Lukujärvi tulvi Särkijärveen ja Kaarnijärveen. Saattaa olla, että myös Lamminjärvi yhtyi tähän vesialtaaseen, joka laski itään Laustin Lamminjärven läpi. Pato revittiin vuonna 1817 eikä sitä rakennettu enää uudestaan. Ennen sitä Myllypuron yläpuoliset järvet Pitkäjärvi, Lamminjärvi ja Merilammi kuivuivat vedenpuutteesaan ja soistuivat. Kun pato revittiin, korjaantui vesitilanne, mutta järvet ovat vielä nykyään matalia ja heinittyneitä.
Valuma-alueella on ollut enemmänkin järviä ja lampia, jotka on kuivatettu suoksi tai pelloksi. Lamminjärveen ja siitä Lukujärveen laskevien Kurijärven ja Omitunjärven vedenpintoja on laskettu peruskartan mukaan vuosien 1968 ja 1984 välisenä aikana. Järvien ympäristö on jo aiemmin raivattu peltomaaksi ja järvet ovat kasvaneet kokonaan umpeen.
Vähä-Potkiosta laski oja Valijärven kautta Kaarnijärveen. Vuonna 1968 "Välijärvi" oli peruskartassa kosteikkoa, mutta se väritettiin vielä sinisellä värillä. Vuoden 1984 kartassa Vähä-Potkiosta oli kaivettu toinen laskuoja ohi "Välijärven" ja se oli merkitty ja väritetty suota merkitsevillä merkinnöillä. Samaan ojaan laskee Särkijärvi, jonka järvenlasku on valmistunut peruskartan mukaan vuoden 1984 jälkeen. Nämäkin järvet ovat nykyään täysin umpeen kasvaneita.
Mustajärvi ja samaan laskuojaan yhtyvä Kullerjärvi ovat peruskarttojen mukaan laskettuja järviä. Sitä ovat myös asiakirjojen mukaan Kärkkistenjärvi, johon saatiin lupa järvenlaskuun saman aikaan kuin Kulijärvellä (alla).
Niiniojan valuma-alueella (7 km, 26 km²) on pieni kuivatettu "Vähäjärvi" Korvenjärven pohjoispuolella. Se on nykyään metsäistä suota. Vastarannalle yhtyy omaa laskuojaa myöten Kulijärvi (4 km), jonka vedenpintaa laskettiin vuonna 1911. Hieman ylemmäksi laskee Rohijärven ja Koljolanjärven yhteinen laskuoja ja nämä järvet ovat molemmat laskettuja.
Sirppujoen keskiosan alue
Sirppujoen alaosan yläpää ja keskiosan alaosa säilytti leveytensä melko pitkään. Leveää uoman osaa on kirjallisuudessa kutsuttu Hallun altaaksi. Se alkoi Laitilan puolelta Härinänjoen yhtymäkohdassa ja loppui Hallun kylän vaiheilla. Joen perkaukset ja ruoppaukset ovat hävittäneet sen. Joen uomassa oli Hallun altaan yläpuolella Ruotjärvi, joka on hävitetty vaiheittain samalla tavalla. Kuuluisin kuivatettu järvi lienee Valkojärvi, joka oli Sirppujoen lähdejärvi. Valkojärveen laski koillisesta Malvonjoki.
Lukkionjoella (16 km) on laskettu tai kuivatettu useita järviä. Lukkionjärvi ja Kotojärvi eli Mudaistenjärvi ovat kumpikin sijainneet Lukkionjoella ja ne laskettiin yhtä aikaa vuosina 1910 ja 1949. Lukkionjärvion vielä kosteikkona, kun Kotojärvi kuivatettiin kokonaan. Lähellä sijainnut Munnanjärvi on kuivatettu suoksi. Ahnusjärven itäpuolella on neljän lammen ketju, joka on melko uusi.
Umpurinjärvi, joka laskee Umpurinojaa (17 km) myöten Sirppujokeen, on laskettu ainakin kerran vuonna 1837.
Härinänojan (22 km, 55 km²) uoma virtasi aikoinaan pienen Kairitunjärven läpi. Härinänjoen perkauksissa järven vedenpinta laski ja se on nykyään kuivatettu puoliksi pelloksi ja puoliksi ojitetuksi suoksi. Ylempänä sijainnut Koukkelanjärvi on kuivatettu pelloksi 1900-luvulla. Sen viereinen Vähäjärvi laskettiin samoihin aikoihin. Lampeenjärvien kolmesta järvestä on kaksi pioenintä laskettu ja kuivatettu suoksi. Läheinen Lapejärvi on myös laskettu ja sekin kuivuu pian suoksi. Hangasjärven ojan päässä on pelto- ja metsäalue, jonka nimi on Hangasjärvi. Se on kuivatettu 1850-luvun jälkeen. Lopuksi Puntarinojan ja Mäyräojan päässä oleva Mäyräjärvi kuivatettu suoksi.
Hankeronojan valuma-alueen suurin järvi Hankeranjärvi on kuivatettu 1800-luvulla. Järven kautta laski 1800-luvun alussa myös oja Särkijärveltä, jossa vedenpinta oli nostettu 1,5 metriä ylemmäksi. Toinen valuma-alueen jäljellä olevista järvistä eli Kytämänjärvi on laskettu 1900-luvun loppupuolella.
Ponttoonoja on 1800- ja 1900-luvuilla osittain Valkojärven pohjaan kaivettu kuivatusoja, joka johtaa valuma-alueen vedet Sirppujokeen. Siihen on johdettu myös kuivatettujen Peräjärven ja Velhojärven kuivatusojat.
Sirppujoen yläosan valuma-alue
Aiemmin Malvonjoki, joka laski Valkojärveen, oli itsenäinen joki. Kun Valkojärvi kuivatettiin, yhdistettiin Malvonjoen uoma Sirppujoen keskiosan uomaan, jolloin Sirppujoen yhtenäinen osa piteni. Malvonjokea pidetään tässä esityksessä Sirppujoen yläosana.
Myös Malvonjoen uomassa on sijainnut järviä tai joen leveämpiä osia. Lähellä Kivijärven kylää sijaitsi noin 2,2 kilometriä pitkä ja hyvin kapea Pitkäjärvi. Sen läpivirtasi Malvonjoen latva, jota kutsutaan nykyään Pitkäojaksi.
Pihajoki valuma-alueella sijaitsee Porrastenpäällä peltoaukean keskellä Väiskänsuo, jossa vuoden 1984 peruskartassa lukee nykyisen pellon paikalla Heräjärvi. Järven kuivattamisen ajankohya on tuntematon. Läheisellä Hinnasjoen valuma-alueella on sijainnut Padon kylässä Kauljärvi, joka kuivatettu suureksi avosuoksi, jota ympäröivät nykyään joka puolelta peltomaat.
Malvonjoen eteläpuolelta siihen yhtyy Houkonjärvenoja, jonka lähdejärvi Houkonjärvi on laskettu joskus. Viereisen Pahkajärvenojan valuma-alueella sijaitsi Vähäjärvi, joka on kuivatettu kokonaan. Pearemmin dokumentoituja ovat Malvonjoen latvoilla sijaitsevien Malijärven, Kivijärven ja Pitkäjärven laskuhankkeet. Sen sijaan Kivijärveen laskenneen Saanjärven kuivattamisajankohta on auki.
Ust-Katav
Ust-Katav on kaupunki Tšeljabinskin alueella Venäjällä. Se sijaitsee Etelä-Uralin länsirinteellä Jurjuzaniin laskevan Katavjoen suussa 300 kilometriä Tšeljabinskista länteen. Kaupungin kautta kulkee Ufan ja Tšeljabinskin välinen rautatie. Sen ohittaa myös Moskovan ja Tšeljabinskin välinen M5-valtatie. Asukkaita on 28 100 henkeä (vuonna 2009).
Paikkakunta on syntynyt vuonna 1758 perustetun rautatehtaan yhteyteen. Vuonna 1942 siitä tuli kaupunki. Vuoteen 1943 saakka nimenä oli Ust-Katavski zavod. Nykyisin Ust-Katavissa toimii raitiovaunutehdas ja elintarviketeollisuutta.
Anna Puu (albumi)
Anna Puu on Anna Puun esikoisalbumi. Se julkaistiin 29. huhtikuuta 2009. Albumin tuottivat yhteistyössä Jukka Immonen ja Lasse Kurki. Kappaleet sävelsivät Lasse Kurki ja Knipi. Sanoituksista vastasivat Mariska, Tuure Kilpeläinen, Heimo Hatakka, Timo Kiiskinen, Paula Vesala ja itse Anna Puu yhdessä Knipin ja Lasse Kurjen kanssa.
Digitaalisesti albumi julkaistiin 20. huhtikuuta 2009. Albumi sijoittui julkaisuviikollaan Suomen virallisen listan ensimmäiselle sijalle. Albumia on vuoden 2009 loppuun mennessä myyty 56 282 kappaletta, eli lähes tuplaplatinaa.
Albumilta on julkaistu kolme singleä 26. maaliskuuta 2009 menestyssingle "C’est la vie" ja 8. kesäkuuta 2009 "Kaunis päivä". Albumin kolmas single "Melankolian riemut" lähetettiin radioille syyskuun alussa.
Annikki Rasti
Annikki Repo, kirjailijanimi Annikki Rasti (12. toukokuuta 1903 Utra, Kontiolahti – 8. joulukuuta 1952 Helsinki) oli suomalainen runoilija.
Kolmikoura (Kokemäki)
Kolmikoura on Satakunnassa Kokemäellä sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistön Kauvatsanjoen valuma-alueen Sääksjärven alueeseen.
Maantiede
Järven pinta-ala on 5,2 hehtaaria ja sen pituus on 250 metriä ja leveys 50 metriä. Järven luusua sijaitsee järven länsirannalla, josta saa alkunsa 300 metriä pitkä oja Matinjärveen, joka on 20 senttimetriä alempana. Järven rantaviiva on 1,1 kilometriä pitkä ja ranta on osin moreeni- ja kalliopohjaista metsämaastoa ja osin metsäistä suota. Järvien lähelle johtaa metsätie.
Franzénin talo
{{Rakennus | nimi               = Franzénin talo | alkuperäinen nimi  = | kuva               = 2019-05-20 Oulu 82.jpg | kuvateksti         = | osoite             = Kajaaninkatu 10 | sijainti           = I kaupunginosa Oulu | koordinaatit       = {{coord|65|00|52|N|025|28|26|E|type:landmark_region:FI-14|display=inline,title}}} | rakennustyyppi     = liike- ja asuinrakennus | valmistumisvuosi   = 1829 | purkuvuosi         = | suunnittelija      = | omistaja           = | haltija            = | käyttäjä           = | rakennuttaja       = Johan Franzén | urakoitsija        = | runkorakenne       = | julkisivumateriaali = | korkeus            = | kerrosala          = | bruttoala          = | kerrosluku         = 2 | huoneistoala       = | tilavuus           = | huomautukset       = }} Franzénin talo on Oulun keskustassa Franzénin puiston eteläreunalla, Kajaaninkadun ja Kirkkokadun kulmassa, sijaitseva empiretyylinen liike- ja asuinrakennus.
Talon rakennutti kauppaneuvos Johan Franzén vuonna 1829 seitsemän vuotta aiemmin Oulun palossa tuhoutuneen rakennuksen kellarimuurien päälle. Paikalla on sijainnut Oulun triviaalikoulu 1600-luvulla. Talon suunnittelijaa ei tiedetä varmasti, mutta sen otaksutaan olleen Carl Ludvig Engel.
1800-luvun lopulla Oulun kaupunki suunnitteli hankkivansa omistukseensa Franzénin talon sekä sen viereiset tontit, ja laajentavansa talon raatihuoneeksi ja kaupungintaloksi. Kaupunginvaltuusto hyväksyi arkkitehti Theodor Deckerin tekemän rakennussuunnitelman kokouksessaan 21. maaliskuuta 1877. Suunnitellun rakennuksen tontit omisti konsuli Ferdinand Siemssen, jolta kaupunki yritti oikeusteitsekin lunastaa tontteja. Oikeusjuttu kesti vuosia, mutta lopulta kaupunki hävisi jutun. Kun Siemssen olisi viimein ollut valmis myymään tontit vuonna 1883, valtuusto ei hyväksynytkään tarjousta.
Franzénin talon seinään on kiinnitetty Sara Wacklinin muistolaatta vuonna 1971. Wacklinin perustama tyttökoulu toimi talossa vuosina 1830–1834. Wacklinin muistolaatan vieressä on runoilija Samuel Gustaf Berghin muistolaatta. Berghin kotitalo sijaitsi tontilla ennen nykyisen talon rakentamista.
Franzénin talo suojeltiin vuonna 1984. Talo peruskorjattiin 1986. Peruskorjauksen jälkeen talossa on toiminut useita eri ravintoloita. Nykyisin talon alakerrassa sijaitsee turkkilainen ravintola Hagia Sofia.
Pertti Kelkka
Pertti Tapani Kelkka (2. tammikuuta 1939 Kotka – 5. tammikuuta 2007 Kokkola) oli suomalainen näyttelijä ja dramaturgi. Hän työskenteli useissa teattereissa eri puolilla Suomea 1960-luvulta alkaen. Lisäksi hänellä oli sivurooleja televisiotuotannoissa.
Ura
Pertti Kelkan vanhemmat olivat Väinö ja Lempi Kelkka. Hän opiskeli Jyväskylän yliopistossa kieliä ja kirjallisuutta, ja suoritti opintoja Tampereen yliopiston draamastudiossa. Kelkka työskenteli kansakoulun opettajana vuosina 1962–1965 ja 1969–1971. Vuosina 1967–1968 hän toimi näyttelijänä Tampereen Työväen Teatterissa. Ura jatkui näyttelijänä Joensuun kaupunginteatterissa 1971–1972, Ryhmäteatterissa 1972–1973, Lahden kaupunginteatterissa 1973–1975, Kuopion kaupunginteatterissa 1975–1980 ja Ahaa Teatterissa 1980-luvun alussa. 1980-luvun jälkipuoliskolla Kelkka työskenteli Kokkolan kaupunginteatterissa.
Kelkka näytteli muun muassa Koskelan roolin Tuntemattomassa sotilaassa, Jussi Vatasen roolin komediassa Tulitikkuja lainaamassa ja Falstaffin roolin komediassa Windsorin iloiset rouvat. Kelkan dramatisointeja olivat muun muassa Pirttipohjalaisia (Rovaniemen Teatteri, 1974), Anne Frankin päiväkirja (Ahaa Teatteri, 1982) ja Mielipuolen päiväkirja (Kemin kaupunginteatteri, 2001).
Teatterityönsä ohella Kelkka näytteli muutamissa elokuva- ja televisiotuotannoissa. Maunu Kurkvaaran draamassa Punatukka (1969) Kelkka teki Amin osan ja Kari Franckin televisioelokuvassa Rautatie (1973) hän näytteli Onteria. 1960-luvun lopulla Kelkka teki sivuroolin televisiosarjassa 30-luvun mies.
Näyttelijäntyönsä lisäksi Kelkka käänsi tekstejä saksasta ja englannista suomeksi sekä kirjoitti kirjallisuus-, elokuva- ja teatteriarvosteluja eri lehtiin.
Kelkka oli aviossa kahdesti. Hänen toinen puolisonsa oli näyttelijä Saara Markkanen.
Malarialoisiot
Malarialoisiot (Plasmodium) on itiöeläimiin kuuluva yksisoluisten loiseliöiden suku, johon kuuluu yli 200 lajia ja niiden alalajeja. Malarialoision infektio aiheuttaa malariaa. Ihmisten lisäksi malarialoisiot voivat infektoida muita kädellisiä, nisäkkäitä, lintuja ja matelijoita. Kaikilla suvun lajeilla on 14 kromosomia, yksi mitokondrio ja yksi plastidi.
Ihmisen malariaa aiheuttaa yleisimmin neljä malarialoisiolajia: Plasmodium falciparum, Plasmodium vivax, Plasmodium ovale ja Plasmodium malariae. Myös apinan malarialoisiolajin P. knowlesin on kuvattu harvoin aiheuttaneen malarian ihmiselle. Ihmisen malarialoisten vektorina toimivat horkkahyttyset (Anopheles), joiden pistosta malarialoisio siirtyy ihmisen elimistöön.
Historia
Ranskalainen lääkäri Charles Louis Alphonse Laveran löysi vuonna 1880 malariapotilaiden verestä loisia, jotka hän pystyi osoittamaan sairauden aiheuttajiksi. Hän sai työstään malarian ja trypanosomiaasin parissa lääketieteen Nobelin palkinnon vuonna 1907. Italialaiset tutkijat Giovanni Battista Grassi, Amico Bignami, Giuseppe Bastianelli, Angelo Celli, Camillo Golgi ja Ettore Marchiafava osoittivat malarian olevan veren kautta tarttuva loistauti, jonka vektorina ihmisillä toimi Anopheles-suvun hyttynen. Celli ja Marchiafava antoivat vuonna 1885 tutkimalleen malarialoissuvulle nimen Plasmodium. Brittiläinen lääkäri Ronald Ross kuvasi vuonna 1897 lintumalarian aiheuttajan Plasmodium relictumin kiertokulun hyttysestä lintuun. Myös hän sai työstään lääketieteen Nobelin palkinnon vuonna 1902.
Outland
Outland voi tarkoittaa ainakin seuraavia:
Suomi–Ruotsi (kappale)
Suomi–Ruotsi on Toivo Kärjen säveltämä ja Juha ”Watt” Vainion sanoittama ja esittämä musiikkikappale vuodelta 1968. Kappale julkaistiin samana vuonna singlenä, jonka B-puolella oli ”Ei maha mittää”. Albumilla ”Suomi–Ruotsi” julkaistiin vasta vuonna 1976, kun se julkaistiin Vainion albumin Kansi kiinni ja kuulemiin B-puolella vuonna 1976. Sovitukseltaan kappale on humppa.
Laulun sanoitukset liittyvät yleisurheilun Suomi–Ruotsi-maaotteluun. Laulussa laulun minä on ystäviensä kanssa Suomi–Ruotsi-maaottelussa Helsingissä. Ystävät huutavat kannatuslauluja urheilijoille, mutta loppusoinnuissa on ongelma: arvattavissa olevaa riimiä ei lauletakaan, vaan sen tilalla on riimityksen kannalta sopimaton sana. Esimerkiksi huutosakki huutaa ”Hakkaa päälle meidän Jaska / Ruotsi on taas täysin lyöty” ja ”Pimeäksi meni vintti / hiljaisena hiipii Nilsson”. Laulun minä häpeää ystäviensä laulua ja pyytää näitä tekemään parempia värssyjä: ”Minä sanoin ’tehkää värssy uusi’” ja ”Minä sanoin ’riimeissä on pulma’”.
Äänitys
Äänitteellä soittavat seuraavat muusikot:
Aflokvaloni
Aflokvaloni on sedatiivinen ja sillä on lihaksia rentouttava vaikutus. Sillä on jonkin verran lääketieteellistä käyttöä. Joskin se aiheuttaa ihon valoherkkyyttä ja tätä kautta ihotulehduksia.
Magdalena Wargentin
Magdalena Wargentin (4. elokuuta 1714 Turku – 8. toukokuuta, mahdollisesti 4. elokuuta  1765 Mikkelin pitäjä) oli ruustinna ja kartanonomistaja, josta tuli kuoltuaan tunnettu muumio.
Liettuan tataarit
thumb|200px|Liettuan tataarien lippu. Liettuan tataarit ovat tataareja, jotka alun perin asettuivat Liettuan suuriruhtinaskunnan alueelle 1300-luvun alussa. Saman vuosisadan lopulla Vytautas Suuri kutsui maahan lisää tataareja. Nykyään heitä asuu pääosin Valko-Venäjän, Liettuan ja Puolan alueella hieman yli 10 000 henkilöä.
Magdalena Wargentin
Wargentinien kauppiassuku oli lähtöisin Saksasta ja he olivat tunnettuja valtaporvareita Turussa. Wargentinin isä Johan Wargentin toimi kuitenkin tuomarina, äiti oli tämän ensimmäinen puoliso ylisotakomissaarin tytär Margareta Elisabet Malm. Etunimensä Wargentin sai isänäiti Magdalena Wittfootilta, joka oli myös tunnettua turkulaista kauppiassukua. Kun Wargentinin isä nimitettiin Vähä-Savon kihlakunnantuomariksi, perhe muutti Rantasalmelle. Siellä Wargentin avioitui 18-vuotiaana 1732 Mikkelin kirkkoherraksi nimitetyn ja myöhemmin lääninrovastina toimineen Anders Heinricuksen kanssa. Perheeseen syntyi kaksitoista lasta, joista kuitenkin kahdeksan kuoli jo pienenä. Wargentin jäi leskeksi 14 vuotta itseään vanhemmasta puolisostaan 1756, mutta asui neljän lapsensa kanssa Kenkäveronniemen pappilassa vuoteen 1759 asti. Jo 1756 hän oli kuitenkin ostanut lapsuudenkotinsa perintörahoilla Sairilan säterin, jonne hän muutti avioiduttuaan kihlakunnantuomari Carl (Karl) Wilhelm Malleenin (Mallénin) kanssa. Sairila oli entinen kuninkaankartano, jonka pinta-ala oli lähes 1 900 hehtaaria ja jossa oli yksitoista torpparia. Wargentin kuoli 50-vuotiaana Sairilassa. Hänet palsamoitiin ja haudattiin Mikkelin Kirkkopuiston kirkon lattian alle. Kirkon tuhouduttua tulipalossa 1806 Wargentin ja muut lattian alle haudatut muumiot siirrettiin Savilahden kivisakastiin. 1900-luvun alussa muumioiden arkkujen kannet avattiin ja niistä tehtiin matkailunähtävyyksiä, mutta 1930-luvulla sakastin lattia muurattiin uudelleen umpeen. Wargentin mainitaan silti nykyisin museona toimivaa sakastia esiteltäessä.
Liettuan tataarit
Tataarit säilyttivät Liettuassa uskontonsa, mutta muilta osin heidän historiansa on yhteistä kristityn Puola-Liettuan kanssa. He taistelivat Puola-Liettuan sodissa jo Tannenbergin taistelussa ja osallistuivat Wienin taistelussa vuonna 1683 maailmanhistorian suurimpaan ratsuväkihyökkäykseen. Vuonna 1939 tataarien rykmentti Puolan ratsuväessä oli yksi viimeisistä, joka pyrki jatkamaan taistelua Saksaa vastaan.
Maailmanlaajuisesti tunnetuin liettuantataaritaustainen henkilö lienee näyttelijä Charles Bronson.
KHL:n varaustilaisuus 2011
KHL:n varaustilaisuus 2011 oli KHL-liigan kolmas varaustilaisuus. Se järjestettiin 28. toukokuuta 2011 Arena Mytištšillä, Mytištšissä. Tilaisuudessa kuuden kierroksen aikana varattiin 134 17–24-vuotiasta pelaajaa.
Kykyjenetsijöiden lista
Kykyjenetsijät olivat listanneet yhteensä 371 pelaajaa Pohjois-Amerikasta, Euroopasta ja Venäjältä. Seuraavana kunkin alueen suurimmat lupaukset:
Sten Carl Tudeer
pienoiskuva|pysty=0.9|Sten Carl Tudeer 1900-luvun alussa. Sten Carl Tudeer (23. lokakuuta 1840 Vanaja – 5. tammikuuta 1905 Helsinki) oli suomalainen senaattori, eversti ja hovitallimestari, joka toimi Viipurin läänin kuvernöörinä vuosina 1885–1889 ja Senaatin talousosaston varapuheenjohtajana eli Suomen suuriruhtinaskunnan ”pääministerinä” vuosina 1891–1900. Hänen ollessaan senaatin johdossa alkoi ensimmäinen sortokausi, mikä johti lopulta hänen eroonsa.
Suku ja perhe
Carl Tudeer syntyi Tudeerin merkittävään tilanomistaja- ja sotilassukuun. Hänen isänsä oli lääninviskaali Jakob Johan Tudeer ja äitinsä Gripenberg-sukuun kuulunut Sofia Ulrika Gripenberg, jonka isä oli majuri Carl Constantin Gripenberg. Tudeerin veli oli Venäjällä uransa luonut valtioneuvos Otto Ludvig Tudeer. Professori O. E. Tudeer oli Carl Tudeerin veljenpoika ja postiylijohtaja Achates Ferdinand Gripenberg hänen enonsa. Tudeerin ensimmäisenä puolisona oli vuodesta 1871 Rosa Evelina Krogius, joka kuoli vuonna 1897. Toisena puolisona oli vuodesta 1898 Anna Ehrnrooth (k. 1947), kenraalimajuri Adolf Reinhold Viktor Ehrnroothin tytär. Molemmat avioliitot olivat lapsettomia.
Ura
Tudeer siirtyi virkauralle Suomeen Aleksanteri III:n noustua vuonna 1881 valtaistuimelle, sillä uusi keisari halusi Suomen hallintoon tuntemiaan henkilöitä. Hän toimi ensin Suomen meriekipaasia suunnitelleen komitean puheenjohtajana sekä kaartinekipaasin miinavenelaivueen päällikkönä. Vuosina 1882–1885 hän oli luotsi- ja majakkalaitosten ylihallituksen johtajana eli luotsitirehtöörinä ja sen jälkeen vuosina 1885–1889 Viipurin läänin kuvernöörinä (vuoteen 1888 virkaatekevänä ). Hänet ylennettiin 2. luokan kapteeniksi 1883 ja everstiksi 1885, ja hän sai 1888 hovitallimestarin sekä todellisen valtioneuvoksen arvot. Viipurissa Tudeer ajautui kilpailemaan vallasta kaupungin venäläisen komendantin, kenraalimajuri Mihail Duhoninin kanssa.
Tudeer nimitettiin vuonna 1889 senaattiin siviilitoimituskunnan päälliköksi. Kaksi vuotta myöhemmin hän siirtyi senaatin talousosaston varapuheenjohtajaksi. Hän oli keisarin ohella hyvissä väleissä Suomen kenraalikuvernööri Fjodor Heidenin kanssa. Heiden järjesti Tudeerin aateloiduksi vuonna 1897, ja Tudeerin on kerrottu puuhanneen avioeroa vaimostaan voidakseen naida Heidenin tyttären Olgan, mikä ei kuitenkaan toteutunut. Valtioneuvoston kansliaa edeltänyt senaatin talousosaston kanslia perustettiin Tudeerin aloitteesta: Kun senaatille vuonna 1892 laadittiin uusi ohjesääntö, Tudeer ehdotti Heidenin tukemana talousosastoon perustettavaksi kanslia, jota hän johtaisi itse. Enemmistö senaattoreista vastusti kanslian perustamista ikään kuin varapuheenjohtajan omaksi toimituskunnaksi, mutta käytännössä uusi kanslia alkoi toimia toimituskunnan tavoin.
Tudeerin ääni ratkaisi helmikuussa 1899 kiistellyn päätöksen helmikuun manifestin julkaisemisesta senaattorien ollessa erimielisiä ja äänten mennessä tasan. Toisaalta hän myös johti senaatin valtuuskuntaa, joka lähti Pietariin esittämään keisari Nikolai II:lle manifestin korvaamista Suomen perustuslakeja kunnioittavalla lakiesityksellä. Keisari ei ottanut valtuuskuntaa vastaan. Venäläistämispolitiikkaa kannattanut kenraalikuvernööri Nikolai Bobrikov piti Tudeerin toimintaa ”kaksinaamaisena” ja ”roistomaisena”, sillä Tudeer esiintyi keisarille uskollisena vaikka ”pelasi” samalla Suomen hyväksi ja protestoi keisarin päätöstä vastaan. Kesäkuussa 1900 syntyi samanlainen kiista Bobrikovin junailemista esityksistä, joista kiistanalaisin oli manifesti venäjän kielen asemasta Suomessa. Käytyään jälleen turhaan Pietarissa pyytämässä esitysten muuttamista Tudeer äänesti senaatissa enemmistön mukana kielimanifestin julkaisemisen puolesta. Tämän jälkeen Tudeerin senaatti hajosi useiden perustuslaillisten senaattorien erotessa, jolloin hän sai toimeksiannon muodostaa uusi senaatti. Katsottuaan menettäneensä yleisen luottamuksen hän kuitenkin erosi itsekin lokakuussa 1900.
Tudeer oli muiden virkojensa ohella vuodesta 1891 keisarin hovin tallimestari ja vuodesta 1896 Helsingin keisarillisen palatsin hoitaja. Tudeer tuki kuvernöörikautenaan Viipurin Hengen­pe­las­tus­seuran perustamista ja oli vuonna 1897 perustetun Suomen Meripelastusseuran ensimmäinen puheenjohtaja. Hän kuoli 64-vuotiaana vuonna 1905. Koska Tudeerilla ei ollut lapsia, hänen aatelissukunsa (suku nro 272) sammui hänen kuollessaan. Hänet on haudattu Helsingin Hietaniemen hautausmaan vanhalle alueelle.
Tudeer järjesti villa Bjälbon eli nykyisen Kesärannan huvilan oston valtiolle kenraalikuvernöörin virka-asunnoksi.
Marintoumania
Marintoumania on maalaiskunta ja sen keskuskylä Kayesin alueen Kayesin piirissä Malissa. Se sijaitsee Senegalin sivujoen Krigoun varrella 80 kilometriä Kayesista itään. Kunnassa on 8 100 ja kylässä 1 000 asukasta (vuonna 2009).
Maantiede ja ilmasto
Seutu kuuluu Sahelin vyöhykkeeseen. Vuodenaikoja on kolme: kuiva kausi maaliskuusta kesäkuuhun, sadekausi kesäkuusta syys-lokakuuhun ja loka-marraskuussa alkava kylmä kausi. Kuuman kauden lämpötila on keskimäärin 40 ja sadekauden 35 astetta. Vuotuinen sademäärä on 500–600 millimetriä.
Asutus
Kuntaan kuuluu kymmenen kylää: Gourel Samba, Hamdallaye, Marila, Kolomé, Koumbiné Dar Salam, Marintoumania, Oussoubidiandia, Sabouciré Madigata, Tintila ja Walila. Lisäksi on muutamia pikkukyliä. Kuuden kylän asukkaat ovat fulbeja, kolmen soninkeja ja yhden bambaroita. Uskonnoltaan kaikki ovat muslimeja, mutta monet noudattavat myös perinteiseen uskontoon liittyviä tapoja.
Osa väestöstä käy kausitöissä lähikunnissa ja Kayesissa. Nuoret miehet pyrkivät muuttamaan kaupunkeihin tai ulkomaille.
Historia
Perimätiedon mukaan seudun ensimmäiset asukkaat ovat saapuneet muinaisesta Ghanan kuningaskunnasta. Ensimmäisenä tulivat soninket, sen jälkeen kahdessa aallossa bambarat, myöhemmin fulbet ja viimeisinä khasonkat, jotka sittemmin joutuivat väistymään. Vanhimmat kylät ovat Marintoumania ja Walila. Ranskan siirtomavallan aikana kunnan alue kuului Koniakaryn kantoniin ja vuodesta 1960 lähtien Ségalan arrondissementtiin.
Liikenne, talous ja palvelut
Kunnan läpi kulkee Bamakon ja Kayesin välinen päällystetty valtatie RN1. Kylien liikenneyhteydet ovat silti heikot.
Seudun pääelinkeino on maatalous. Tärkeimmät viljelykasvit ovat maissi, hirssi, durra, maapähkinä, riisi, lehmänpapu ja kurpitsa. Paikallisen ruokavalion perustan muodostavat hirssi ja maissi. Maapähkinää ja riisiä myydään naapurikyliin, Kouniakaryyn ja Kayesiin. Pullokurpitsaa viedään Kayesiin, Bamakoon, lähialueille ja naapurimaihin. Lisäksi viljellään vihanneksia ja hedelmiä.
Toinen tärkeä elinkeino on etupäässä laiduntamiseen perustuva karjanhoito. Kotieläimiä ovat naudat, lampaat, vuohet, aasit, hevoset ja siipikarja. Karjaa myydään lähinnä Koniakaryyn ja Kayesiin. Karjanhoidon tuottavuus on heikko kuten muuallakin Malissa.
Lisäksi harjoitetaan villihedelmien ja arabikumin keräilyä, pienimuotoista kalastusta ja käsityöammatteja. Talouden infrastruktuuria edustavat Kouniakaryn tori kauppoineen, vuonna 2003 perustettu Marintoumanian viljapankki, myllyt, leipäuunit, teurastajat, polttoaineen myyntipaikat ja neljä mikrolainakassaa. Sähköverkkoa kunnassa ei ole ja puhelinverkon kantavuus on heikko.
Kunnassa toimii viisi alakoulua, koulutus- ja kehittämiskeskus (CED) sekä joukko lukutaitokeskuksia ja koraanikouluja. Terveyspalvelut sijaitsevat naapurikunnissa. Vesihuolto käsittää joukon kaivoja ja kaksi porakaivoa. Juomaveden määrä on riittämätön ja laatu heikko.
Nähtävyydet ja matkailu
Paikallinen nähtävyys on Marintoumanian kylän yläpuolella kohoava Tapakoulou, joka tarinan mukaan on vuoreksi muuttunut hirssikeko. Pyhänä pidetyn paikan mehiläisillä ja puilla uskotaan olevan parantava vaikutus.
Matkailua alueelle ei ole, mutta sen kehittämistä suunnitellaan yhdessä Kouniakaryn ja muiden lähikuntien kanssa.
Elizabeth Monroe
Elizabeth Kortright Monroe (30. kesäkuuta 1768 – 23. syyskuuta 1830) oli Yhdysvaltain presidentti James Monroen puoliso ja siten Yhdysvaltojen ensimmäinen nainen vuosina 1817–1825.
Kortright oli varakkaan newyorkilaisen liikemiehen tytär. Hän meni naimisiin nuoren lakimiehen James Monroen kanssa alle 18-vuotiaana helmikuussa 1786. Mies toimi vuoroin Virginian osavaltion hallinnossa, vuoroin diplomaatina ulkomailla, kunnes hänestä tuli ulkoministeri ja perhe muutti Washingtoniin.
Nuoresta iästään huolimatta Elizabeth Monroe oli tottunut emäntä, kun perhe asettui Valkoiseen taloon. Hänen heikon terveydentilansa takia tytär Eliza kuitenkin hoiti monia edustustehtäviä.
Tiineys
Tiineys tarkoittaa nisäkkään raskautta eli aikaa, jolloin hedelmöittynyt munasolu kehittyy naaraan elimistössä alkioksi ja sikiöksi. Tiineys päättyy normaalisti synnytykseen. Se voi päättyä myös ennenaikaisesti blastokystin kiinnittymishäiriöön, spontaaniin keskenmenoon, tai indusoituun keskenmenoon eli aborttiin. Tiineyden kesto vaihtelee eläinlajien välillä parista-kolmesta viikosta jopa yli vuoteen. Pisin tiineysaika on afrikannorsulla: noin 95 viikkoa eli liki 22 kuukautta.
Hevonen
Tamman tiineys kestää noin 11 kalenterikuukautta. Muutama päivä ennen synnytystä jo aiemmin varsoneiden tammojen utareisiin ilmestyy ns. vahatapit. Siitä tietää, että varsominen on lähellä.
Christiana Figueres
Karen Christiana Figueres Olsen (s. 7. elokuuta 1956 San José, Costa Rica) on costaricalainen diplomaatti, joka toimi YK:n ilmastonsuojelun puitesopimuksen pääsihteerinä, kun Pariisin ilmastosopimus hyväksyttiin vuonna 2015. Hän sai tuolloin nimeä hyvänä neuvottelijana ja diplomaattina. Figueres on merkittävän costaricalaisen suvun jäsen: hänen isänsä José Figueres Ferrer ja veljensä José María Figueres Olsen ovat toimineet kumpikin Costa Rican presidenttinä.
Perhe
Figueres syntyi San Joséssa vuonna 1956. Hänen isänsä oli kolme kertaa Costa Rican presidenttinä toiminut José Figueres Ferrer, joka tunnetaan myös Costa Rican demokratian perustajana. Christianan äiti oli Yhdysvalloissa syntynyt Karen Olsen Beck, joka toimi Costa Rican Israelin-suurlähettiläänä ja kansanedustajana. Figueresit saivat neljä lasta. Christianan isoveli José oli 1994–1998 Costa Rican presidentti.
Opiskelu ja ura
Figueres opiskeli antropologia Swarthmore Collegessa. Maisterin tutkintonsa hän suoritti sosiaaliantropologiasta London School of Economicsissa.
Figueres aloitti virkamiesuran vuonna 1982 Bonnissa, missä hän työskenteli Costa Rican Saksan-suurlähetystössä. Hän toimi 1987–1988 Costa Rican suunnitteluministeriön kansainvälisen yhteistyön johtajana ja 1988–1990 maatalousministerin henkilöstöpäällikkönä.
Figueres toimi 1995–2009 YK:ssa Costa Rican edustajistossa ilmastonmuutoskeskusteluissa. Ura YK:ssa jatkui, kun Ban Ki-moon nimitti hänet vuonna 2010 ilmastonsuojelun puitesopimuksen pääsihteeriksi. Hänet valittiin toiselle kolmivuotiskaudelle heinäkuussa 2013.
Figueres vastasi pääsihteerinä eri tahojen tuomista yhteen ilmastosopimusta varten. Hänen kaudellaan saatiin aikaan Pariisin ilmastosopimus, joka astui voimaan ennätyksellisesti alle vuodessa. Figuresia on kehuttu uudenlaisesta yhteistyön diplomatiasta.
Viljami Niittykoski
Nuorena hän teki isänsä kanssa kirvesmiehen töitä. Isän kuoleman jälkeen 1921 hän ryhtyi viljelemään kotitilaansa Verkkokangasta Kaustisen Salonkylässä. Tätä hän jatkoi 1960-luvulle, jolloin luovutti talon tyttärelleen Airille ja tämän perheelle.
Salonkylä oli 1930-luvulla merkittävä musiikkikeskus, jossa toimi muun muassa nuorisoseura. Niittykoski oli nuorisoseuran toiminnan esimiehenä johtaen kylän kuoroa ja ”Salonkylän orkesteriksi” kutsuttua jousiyhtyettä. Hän sävelsi molemmille runsaasti ohjelmistoa.
Häntä alkoi 1920-luvulla huolestuttaa vanhan pelimanniperinteen väistyminen uusien sävellysten ja soittotyylin tieltä. Niinpä hän alkoi merkitä muistiin vanhoja pelimannisävelmiä. Tällä tavoin säilyi paljon sellaista musiikkia, minkä muuten olisi jäänyt tavoittamattomiin.
Ensimmäisen sävellyksensä ’’Muistojen ruusuja’’ Niittykoski teki 19-vuotiaana vuonna 1915. Sen jälkeen niitä on syntynyt useita kymmeniä. Sävellysten lisäksi hän on sanoittanut useita rakastetuimpiin kuuluvia kaustislaisia pelimannikappaleita. Näitä ovat muun muassa Friiti Ojalan säveltämä Häävalssi (eri sanoitus kuin Tuula Valkaman tekemä ja Tapio Rautavaaran levyttämä), Peltoniemen Hintrikin surumarssi ja Konsta Jylhän säveltämä Vaiennut viulu. Pelimannimusiikin lisäksi hän on säveltänyt ja sanoittanut myös hengellistä musiikkia.
John Leyden
John Leyden (8. syyskuuta 1775 – 28. elokuuta 1811) oli skottilainen runoilija-orientalisti. Leyden syntyi Denholmissa, Teviotissa joka on lähellä Hawickia.
Leydenin isä oli paimen. Leyden meni kouluun vasta yhdeksänvuotiaana, mutta hän oppi lukemaan kotona paljon ennen kouluun menemistä. Hän ehti ahmia ennen koulua kaikki kirjat jotka sai käsiinsä. Hänen vanhempansa toivoivat hänestä pappia ja hän meni Edinburghin yliopistoon vuonna 1790.
Vuonna 1794 Leyden tutustui British Poetsin toimittajan Robert Andersoniin ja julkaisi ensimmäisen runonsa tässä lehdessä. Hän osallistui myös kansanrunojen ja balladien keräämiseen ja käveli välillä pitkiä matkoja niitä keräämässä.
Viljami Niittykoski
Lähteet
Viljami Niittykosken Nuottikirja, Kansanmusiikki-instituutin julkaisuja No 3, 1980, ISBN 951-95410-20
Pohjois-Karjalan koulutuskuntayhtymä
Pohjois-Karjalan koulutuskuntayhtymä (PKKY) on ammatillista koulutusta järjestävä koulutus- ja kehittämisorganisaatio. Pohjois-Karjalan koulutuskuntayhtymän jäsenkuntia ovat Ilomantsi, Joensuu, Juuka, Kesälahti, Kitee, Kontiolahti, Lieksa, Liperi, Nurmes, Outokumpu, Polvijärvi, Rääkkylä, Tohmajärvi ja Valtimo.
John Leyden
Vuosien 1803–1811 välillä Leyden oli töissä Intiassa Itä-Intian kauppakomppaniassa Madrasissa sairaalassa ja tutki samaan aikaan Intian kieliä. Ennen pitkää hänen Intian kielten ja murteiden tuntemuksensa toi hänelle professorin viran.
Leyden matkusti vuonna 1811 lordi Minton kanssa Jaavalle. Siellä hän sairastui ja kuoli malariaan.
Moldovan leu
pienoiskuva|Tuhannen leun seteli, jonka arvo oli noin 48 euroa elokuussa 2021. pienoiskuva|Moldovalaisia kolikoita. Yksi leu jakautuu 100 baniin. Moldovan leu (, mon. lei) on Moldovan rahayksikkö. Sen ISO 4217 -standardin mukainen koodi on MDL. Yksi leu jakautuu 100 baniin (, mon. bani).
Moldovan leu poikkeaa nimellisarvoltaan selvästi Romanian leusta, mikä varsinkin Romanian tai Moldovan alueella matkustavien on syytä huomata. 29. elokuuta 2021 yksi euro oli 20,7896 leuta ja yksi Yhdysvaltain dollari 17,6992 leuta.
Moldovan leu otettiin käyttöön 29. marraskuuta 1993 Moldovan itsenäistyttyä Neuvostoliitosta. Vuodesta 1940 alueella käytettiin Neuvostoliiton ruplaa ja sitä ennen Romanian leuta.
Pohjois-Karjalan koulutuskuntayhtymä
Pohjois-Karjalan koulutuskuntayhtymässä on yksi oppilaitos (1.1.2018 alkaen ), jonka nimi on Riveria. Vuosittain Riveriassa opiskelee yli 17.000 nuorta tai aikuista. Henkilöstöä on noin 800. Riverian keskeisiä koulutusmuotoja ovat ammatillinen koulutus, oppisopimuskoulutus, vapaa sivistystyö ja kesäyliopistotoiminta.
Opetus- ja kulttuuriministeriö on myöntänyt Pohjois-Karjalan koulutuskuntayhtymälle Ammatillisen koulutuksen laatupalkinnon vuosina 2004, 2008, 2012 ja 2016.
Amagi (1877)
Amagi oli keisarillisen Japanin laivaston vuonna 1877 vesillelaskettu puurunkoinen potkurisluuppi.