cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Bosnian kieli
Bosnia perustuu kroaatin tavoin ijekavica-lausuntaan, mikä näkyy siinä, että kroatiassa ja bosniassa eräissä sanoissa kirjoitetaan "ije" siinä, missä Serbiassa puhutussa serbiassa kirjoitetaan "e" (esim. sr: vreme, hr, bs: vrijeme, "aika"). Tosin myös Bosniassa puhuttavassa serbiassa lausunta noudattaa ijekavicaa Serbian ekavican sijaan. Tämä on seurausta muinaisslaavilaisen Ѣ|jat-kirjaimella merkityn äänteen muuttumisesta. Eroavaisuus on murretasoa pienempi ja siitä käytetään nimeä lausuntatapa (izgovor).
Itävalta-Unkarin miehityksen aikana bosnian kieli otettiin alueen viralliseksi kieleksi. Tämä on Bošnjaštvo-politiikan mukaista ja tavoitteena oli nostaa bosnialaisten kansallistuntoa. Vuonna 1907 viralliseksi kieleksi määrättiin kuitenkin serbokroatia, jona tilanne pysyi sekä Itävalta-Unkarin hajoamiseen asti sekä Jugoslavian ajan.
Bosnia, serbia, kroatia ja montenegro lasketaan usein itsenäisiksi kieliksi, jotka kehittyvät omaan suuntaansa. Kielillä on omat kielioppinsa, oppikirjat ja muu kirjallisuus. Niiden puhujat ymmärtävät toisiaan.
Muhamed Hevaji Uskufi Bosnevi laati ja julkaisi 1632 bosnia-turkki-sanakirjan, mutta hänen työnsä jäi vähälle arvolle, koska Bosnian ylimystö puhui tuolloin lähinnä turkkia, arabiaa tai persiaa. Ensimmäinen kielioppi julkaistiin 1890.
Kielioppi
Bosniaa kirjoitetaan latinalaisilla aakkosilla. Aakkosissa on 30 kirjainta, joista 25 konsonanttia ja viisi vokaalia.
Kielioppi on identtinen serbian kanssa. Bosnian kielessä on seitsemän sijamuotoa. Sanoilla on kolme sukua: feminiini, maskuliini ja neutri. Sanaluokkia on 10. Perusaikamuotojen (preesens, perfekti ja 1. futuuri) lisäksi aikamuotoja ovat imperfekti, aoristi, pluskvamperfekti ja 2. futuuri. Lauseiden sanajärjestys on melko vapaa.
Sanojen ääntämisessä oikea painotus on keskeistä. Sanapaino on osaksi kiinteä, osaksi liikkuva. Pääpaino ei koskaan ole sanan lopputavuilla. Painollinen tavu on joko lyhyt tai pitkä, ja sen sävelkulku voi olla laskeva tai nouseva. Kysymyksiä muodostetaan joko intonaation tai kysymyssanojen avulla.
Aakkoset
Nykypäivänä käytössä on sekä latinalainen että kyrillinen aakkosjärjestelmä, näistä latinalainen on kuitenkin yleisimmin käytetty. Muinoin bosnian kieltä kirjoitettiin myös bosančica- ja arebica-aakkosilla. Arebica (عَرَبٖىڄا) oli 1400-1900-luvuilla historian kautta Aljamido-kirjallisuuteen liittyvä ja sitä kautta kehittynyt persialais-arabialaisen aakkoston variaatio.
Bosnian latinalaiset aakkoset
Bosnian kyrilliset aakkoset
Black Mass
Black Mass on Black Sabbath -yhtyeen vuonna 1999 julkaistu EP, joka sisältää yhtyeen vuoden 1970 Saksan television Beat Club -ohjelman esiintymiset audiona ja PC:llä katsottavana videona.
Marie-Gabrielle Capet
Marie- Gabrielle Capet (6. syyskuuta 1761 Lyon - 1. marraskuuta 1818 Pariisi) oli ranskalainen uusklassinen taidemaalari.
Elämänvaiheita
Vuonna 1781 hän esitteli Salon de la Jeunessessa miniatyyrejään. Ranskan suuren vallankumouksen myötä taidemaailman ovet avautuivat toden teolla myös naisille. Capet alkoi esitellä tämän jälkeen säännöllisesti eri näyttelyissä.
Capet´n ja Labille-Guiardin suhde oli aluksi ammatillinen, mutta muuttui myöhemmin syväksi ystävyydeksi. Hän muutti asumaan Labille-Guiardin ja hänen aviomiehensä François Vincentin luo. Kun Labille-Guiard sairastui vakavasti, Capet piti hänestä huolta loppuun asti.
Teoksia
Suurin osa Capet'n teoksista on nykyään esillä Pariisissa Louvressa.
Interwetten Racing
Interwetten.com Racing on itävaltalainen autourheilutalli, joka kilpailee nykyään World Series by Renault-sarjoissa. Talli perustettiin vuonna 2001, jolloin talli kilpaili Formula Volkswagen-sarjassa. Heti seuraavana vuonna talli voitti Saksan Formula Volkswagen sarjan mestaruuden Sven Barthin voimin. Vuonna 2004 talli kilpaili Formula Renault V6 Eurocup-sarjassa sijoittuen sarjan viidenneksi. Vuosina 2005-2010 talli kilpaili Formula Renault 3.5 sarjassa voittaen sarjan mestaruuden vuonna 2006. Vuonna 2010 talli kilpaili myös Moto GP, Intercontinental Rally Challenge ja Eurocup Formula Renault-sarjoissa.
Sergio Obeso Rivera
Obeso Rivera sai 15. tammikuuta 1974 nimityksen Jalapan koadjuuttoriarkkipiispaksi ja Uppennan titulaariarkkipiispaksi. 12. maaliskuuta 1979 hänestä tuli Jalapan arkkipiispa, jona hän toimi, kunnes jäi eläkkeelle 10. huhtikuuta 2007.
Excess-3
Excess-3 (XS-3) on järjestelmä jota käytetään joissakin vanhoissa tietokoneissa kymmenjärjestelmän lukujen esittämiseen. Excess-3 -järjestelmässä jokainen numero esitetään neljällä bitillä kuten BCD-koodissa, mutta Excess-3-koodissa jokaiseen lukuun lisätään 3. Excess-3-koodia kutsutaan myös kolmella lisätty -koodiksi. Kymmenj XS-3     Kymmenj XS-3 0    0011        5     1000   1     0100        6     1001   2     0101        7     1010   3     0110        8     1011   4     0111        9     1100 Esimerkiksi luku 127 = (0100,0101,1010).
XS-3 koodin etuna on se, että vähennyslaskuissa voidaan käyttää yhdeksän komplementtilaskentaa (vrt. kahden komplementti). Myös se, että luvussa ei koskaan pitäisi esiintyä nollia voi auttaa tunnistamaan virheitä.
Destroy All Humans! 2
'''Destroy All Humans! 2''' on Pandemic Studiosin kehittämä ja THQ:n julkaisema toimintaseikkailupeli. Peli on julkaistu vuonna PlayStation 2:lle ja Xboxille. Peli on Destroy All Humans! pelin jatko-osa.
Tarina
Peli sijoittuu vuoteen 1969 eli 10 vuoden päähän ensimmäisen osan tapahtumien jälkeen. Yhdysvaltojen presidenttinä esiintynyt Cryptosporidium-137 on kuollut tuntemattomasta syystä. Hänen klooninsa, Cryptosporidium-138 eli Crypto, ottaa hänen paikkansa ja jatkaa esiintymistä johtajana. KGB paljastaa, että Crypto-138 on ensimmäinen ja ainoa Furon, jolla on sukupuolielimet, johon viitataan sanalla "The Package". KGB pitää avaruusolioita Neuvostoliiton uhkana, joten se tuhoaa avaruusolioiden emoaluksen ydinpommilla.
Crypto yrittää estää KGB:tä tuhoamasta Yhdysvaltoja, sekä hän aikoo kostaa emoaluksen tuhoamisen.
Uudet ominaisuudet
Crypto voi matkustaa San Franciscoon (Bay City), Lontooseen (Albion), japanilaiselle saarelle (Takoshima), Tunguskaan (Siperia) ja Kuuhun venäläiseen tukikohtaan (Solaris). Crypto voi siirtyä ihmisen ruumiiseen käyttääkseen sitä naamiona. Pelissä on myös yhteistyötila, jota voi pelata ystävän kanssa.
Manuel Álvarez Bravo
Manuel Álvarez Bravo (4. helmikuuta 1902 México – 19. lokakuuta 2002 México) oli meksikolainen valokuvaaja ja 1900-luvun merkittävimpiä nimiä Latinalaisen Amerikan valokuvataiteessa. Hänen kuviensa aiheina olivat työ, kuolemanrituaalit ja muu kansanperinne sekä marginaalissa elävät ihmiset.
Manuel Álvarez Bravo oli valokuvaajana itseoppinut, mutta hänen taidemaalarina toiminut isoisänsä ja opettajana työskennellyt isänsä harrastivat valokuvausta. Isä kuoli pojan ollessa vasta 12-vuotias, ja poika joutui jättämään koulunsa kesken. Hän meni töihin tekstiilitehtaaseen kunnes sai paikan valtiovarainministeriöstä. Iltaisin hän opiskeli ensin kirjanpitoa, mutta vaihtoi sen taidekursseihin. Álvarez Bravo hankki ensimmäisen oman kameransa parinkymmenen vuoden iässä työskennellessään virkamiehenä Oaxacan osavaltiossa. Pian hän voitti paikallisen valokuvakilpailun. Palattuaan synnyinkaupunkiinsa Méxicoon hän tapasi Tina Modottin ja pääsi tämän suhteiden ansiosta pääkaupungin vasemmistolaisiin taiteilijapiireihin. Tuttaviin kuuluivat muiden muassa Edward Weston ja Frida Kahlon Saksasta Meksikoon muuttanut valokuvajaisä Guillermo Kahlo, jotka kannustivat kannusti Álvarez Bravoa eteenpäin alalla.
Álvarez Bravo dokumentoi valokuvaamalla muun muassa Diego Riveran seinämaalauksia ja opetti 1930-luvun lopulla valokuvausta San Carlos -taideakatemiassa.
Vuonna 1984 Álvarez Bravolle myönnettiin elämäntyöstään kansainvälinen Hasselblad-palkinto. Hän kuoli satavuotiaana lokakuussa 2002.
Manuel Álvarez Bravon valokuvia on ollut laajasti esillä Helsingissä 1984 ja 1999 sekä yhteisnäyttelyssä Kuopion VB-valokuvakeskuksessa vuonna 2012.
Aleksandr Matrosov
Aleksandr Matvejevitš Matrosov (, baškiiriksi Шәкирйән Юныс улы Мөхәмәтйәнов 5. helmikuuta 1924 Dnepropetrovsk – 22. tai 27. helmikuuta 1943) oli neuvostoliittolainen toisessa maailmansodassa korkeimmalla kunniamerkillä palkittu jalkaväkisotilas. Matrosov sai arvonimen Neuvostoliiton sankari kaaduttuaan taistelussa Kalinin rintamalla lähellä Pihkovaa, jossa hän pelasti ryhmänsä jäsenet heittäytymällä konekivääritulen eteen.
1758
Katso myös
1751 – 1800
Omuranvalas
Omuranvalas (Balaenoptera omurai) on erittäin harvinainen uurteisvalaisiin kuuluva valaslaji.
KylieFever2002 Tour
KylieFever2002 oli Kylie Minoguen esiintymiskiertue, joka kiersi Euroopassa ja Australiassa vuonna 2002. Kiertue oli Minoguen kiertueista siihen mennessä tuotannoltaan suurin. Studioalbumi Fever ja sen musiikkivideot inspiroivat useita lavastuksia ja vaatteiden vaihtoja. Asusteet kiertueelle olivat Dolce&Gabbanan käsialaa. Kiertueen koreografina toimi Rafael Bonachela. Manchesterin MEN Arenan konsertista lähetettiin webcastina suora erikoislähetys, joka näytettiin yksinoikeudella MSN UK:lla faneille ympäri maailmaa.
Soittolista
Act 1: Silvanemesis
Act 2: Droogie Nights
Act 3: The Crying Game
Act 4: Street Style
Act 5: Sex in Venice
Encore
Timorin taistelu
Timorin taistelu oli Tyynenmeren sodassa toisessa maailmansodassa Japanin ja liittoutuneiden välinen taistelu Alankomaille ja Portugalille kuuluneesta Timorin saaresta Indonesiassa. Japanilaiset nousivat maihin saarelle 19. helmikuuta 1942 ja miehittivät saaren melkein vuoden kestäneiden taisteluiden jälkeen 10. helmikuuta 1943. Taisteluissa menehtyi yli 40 000–70 000 timorilaista siviiliä.
Japanilaiset miehittivät Timorin saarta elokuuhun 1945 asti, jolloin saarta miehittäneet japanilaisjoukot antautuivat liittoutuneille Hiroshiman ja Nagasakin pommitusten jälkeen.
Kemp
Kemp voi tarkoittaa seuraavia:
Matteo da Perugia
Matteo da Perugia (kuoli 1418) oli italialainen säveltäjä. Hänen syntymävuodestaan ei ole varmaa tietoa. Hän toimi kanttorina ja kuoronjohtajana Milanon katedraalissa vuosina 1402-1407 ja uudelleen 1414-1416.
Matteo da Perugian sävellyksiä on säilynyt yhdessä käsikirjoituksessa kaikkiaan noin kolmekymmentä. Siinä on sekä uskonnollista että maallista musiikkia. Useimmissa lauluissa on ranskankieliset sanat.
2015 (yritys)
2015 (Twenty Fifteen) on yhdysvaltalainen pelistudio ja se perustettiin vuonna 1997. Studio kehitti muun muassa Medal of Honor: Allied Assault -videopelin.
Gunnar Suolahti
Gunnar Wilhelm Suolahti (vuoteen 1906  Palander; 16. syyskuuta 1876 Hämeenlinna – 26. joulukuuta 1933 Helsinki) oli suomalainen historiantutkija, filosofian tohtori ja Helsingin yliopiston professori. Vanhemmat olivat lehtori Edvard Wilhelm Palander ja Aurora Kockström. Hänen puolisonsa oli vuodesta 1912 lähtien Ilta Emilia Bonsdorff ja heidän poikansa oli historiantutkija Jaakko Suolahti. Gunnar Suolahden veljiä olivat lääketieteen tohtori, kenraali Eino Suolahti ja kieltentutkija Hugo Suolahti.
Varhaisvaiheet
Gunnar Palander vietti lapsuutensa Hämeenlinnassa, jonka kuuluisasta Hämeenlinnan Lyseosta hän kirjoitti ylioppilaaksi vuonna 1894. Kouluaikana hänen historianopettajanaan toimi useita historiankirjoja kirjoittanut K. O. Lindeqvist, joka sai taitavalla opetuksellaan nuoren Palanderin kiinnostumaan historiasta. Sama linja jatkui kun hän yliopistossa opiskellessaan sai opettajakseen J. R. Danielson-Kalmarin. Palanderin opinnot etenivät joutuisasti ja vuonna 1898 hän suoritti filosofian kandidaatin tutkinnon ja lisensiaatiksi hän valmistui vuonna 1901. Seuraavana vuonna hänet nimitettiin Aleksanterin yliopiston historian dosentiksi.
Lamprechtin oppilaana Leipzigissa
Danielson-Kalmarin vaikutuksesta väitöskirjaansa valmisteleva Gunnar Suolahti seurasi Leipzigissa lukuvuoden 1898–1899 Karl Lamprechtin opetusta. Lamprecht oli kiistelty historioitsija, jonka mielestä oli tutkittava ennemmin kollektiivisia ilmiöitä kuin yksilöitä ja yksittäisiä tapahtumia sekä etsittävä historiasta lainalaisuuksia. Lamprechtin menetelmä teki Suolahteen suuren vaikutuksen ja hän totesi Lamprechtin opetuksessa kuulevansa selvemmin asioita, joita hän oli itsekin miettinyt. Eino Jutikkalan mukaan ”Suolahti laajensi Suomen historiantutkimuksen piiriä sisältämään kollektivistisesti käsitellyn yhteiskunnan, jokapäiväisen elämän ja mentaliteettien historian”. Suolahti ei kuitenkaan omaksunut Lamprechtin ajattelua kritiikittömästi eikä väheksynyt politiikan ja henkilöhistorian merkitystä. Hän ei myöskään omaksunut Lamprechtin käsityksiä historian lainalaisuuksista.
Yliopistoura
Dosenttina Suolahti toimi useita eri kertoja Suomen, Venäjän ja Pohjoismaiden historia sekä yleisen historian professorien viransijaisena. Hänet nimitettiin kuitenkin vuonna 1918 historian ylimääräiseksi professoriksi. Vasta vuonna 1929 hän sai haltuunsa Suomen ja Skandinavian historian professorin oppituolin. Hänen yliopistolliseen virkaansa kuului myös toimiminen yliopiston sijaiskanslerin sihteerinä vuosina 1903–1905. Hän oli myös ylioppilastutkintolautakunnan jäsen vuosina 1920–1923. Hämäläis-Osakunnan kuraattorina hän oli vuosina 1906–1908, sen v.t. inspehtorina vuosina 1925–1926 sekä vakinaisena vuodet 1926–1930. Hän toimi useiden tieteellisten yhdistysten johtotehtävissä. Näitä olivat muun muassa Suomen historiallinen seura, Historiallinen Yhdistys, Suomen kirkkohistoriallinen seura ja Suomen sukututkimusseura.
Geraldo Scarpone Caporale
Scarpone Caporalesta tuli Comayaguan piispa 30. toukokuuta 1979, ja hän toimi tässä virassa, kunnes jäi eläkkeelle 21. toukokuuta 2004.
Saxberg
Saxberg on seuraavien henkilöiden sukunimi:
Belgian liigacup
Belgian liigacup oli Belgian jalkapallocup, joka pelattiin ensimmäisen kerran kaudella 1998–1999. Kilpailun voitti SK Lommel lyödessään finaalissa Germinal Ekeren. Televisio-oikeuksien kiistan vuoksi sekä suurempien joukkueiden vähäisen kiinnostuksen takia liigacup päätettiin lopettaa kokonaan. Kilpailu pelattiin ainoastaan kolmena vuotena ja se lakkautettiin vuonna 2001. Liigacupin voittaja pääsi seuraavan kauden Intertoto Cupiin.
Siraba Dembélé
Siraba Dembélé Pavlović (s. 28. kesäkuuta 1986 Dreux) on ranskalainen käsipalloilija. Hän pelasi Ranskan maajoukkueessa ensimmäisen maaottelunsa toukokuussa 2006. Hän on saavuttanut olympiahopeaa Rio de Janeirossa 2016 ja oli mukana jo Lontoon olympialaisissa 2012, joissa Ranska sijoittui viidenneksi. Hän voitti maailmanmestaruuden Saksassa 2017, ja hänet valittiin turnauksen tähdistöjoukkueeseen. Vuonna 2018 hän voitti Euroopan-mestaruuden Ranskan kotikisoissa. Seuratasolla hän on edustanut kotimaansa seurojen lisäksi tanskalaista Randers HK:ta, makedonialaista ŽRK Vardar Skopjea sekä vuosina 2016–2018 venäläistä Rostov-Donia.
Markku Kopisto
Markku Eero Antero Kopisto (18. maaliskuuta 1949 Turku – 15. tammikuuta 2020 Espoo ) oli suomalainen muusikko, säveltäjä ja sanoittaja. Kopiston tunnetuin sävellys lienee lastenlaulu Popsi popsi porkkanaa.
Kopisto kävi koulunsa Urjalassa, missä hän aloitti musisoinnin poikasoittokunnan rumpalina. Myöhemmin hän opiskeli Sibelius-Akatemiassa vuosina 1970–1976. Hänen omia soittimiaan olivat klarinetti ja saksofoni, ja hän teki pääasiallisen elämäntyönsä opettamalla niiden soittoa Kauniaisten musiikkiopistossa, jossa hän työskenteli 40 vuotta.
Kopisto teki yhteistyötä Risto Jarvan kanssa säveltämällä musiikkia elokuviin Mies, joka ei osannut sanoa ei (1975), Loma (1976), Jäniksen vuosi (1977). Yhteistyö kuitenkin päättyi Jarvan ennenaikaiseen kuolemaan. Myöhemmin Kopisto sävelsi musiikin Matti Kuortin Kiljusen herrasväki -elokuviin, jotka valmistuivat vuosina 1981 ja 1990.
Kopisto oli osa Jarvan Filminor-nimisen tuotantoyhtiön tiimiä. Hän sävelsi musiikkia myös tilauselokuviin ja lyhytelokuviin. Hänen musiikkinsa rakensi taitavasti elokuvien tunnelmaa. Se “tuki aina oikealla tavalla kulloisenkin elokuvan henkeä ja sanomaa. Se rakentui vahvan tunnelman ja melodian varaan, jota tarkasti valittu soitinvalikoima täydensi”, kirjoitettiin Helsingin Sanomien muistokirjoituksessa.
Kopisto sävelsi musiikkia myös Jouni Hiltusen ohjaamiin dokumenttielokuviin Taivaallinen tehtävä, Under bar himmel, Elämä näytä minulle kasvosi, Skärgårdsfotografen, Viimeinen kauppavene ja Tuntematon Selkämeri, samoin kuin Jouko Aaltosen dokumenttiin Taistelu Turusta.
Kempe
Kempe on muun muassa seuraavien henkilöiden sukunimi:
Hornborgin komitea
Hornborgin komitea oli vuoden 1945 aikana toiminut, historiantutkija ja poliitikko Eirik Hornborgin johtama työryhmä, jonka tehtävänä oli tutkia Suomen poliittisen johdon virkatoimet vuosina 1938–1944. Sen työ kytkeytyi niin sanotun sotasyylliskysymyksen ratkaisemiseen jatkosodan osalta. Hornborgin komitea keskittyi tarkastelemaan sota-ajan valtiojohdon toimintaa Suomen lainsäädännön näkökulmasta ja löysi mietinnössään huomautettavaa lähinnä muotovirheistä päätöksenteossa. Myöhempi sotasyyllisyyslaki ja sotasyyllisyysoikeudenkäynti sitä vastoin perustuivat näkemykseen, jonka mukaan hyökkäyssodan johtaminen yleensä ja siten myös Suomen johdon politiikka jatkosodan aikana oli kansainvälinen rikos rauhaa vastaan.
1757
Katso myös
1751 – 1800
Hornborgin komitea
Komitean toiminta ja tulokset
Hornborgin komitea hankki suullisesti ja kirjallisesti tietoja useilta Suomen poliittiseen ja sotilaalliseen johtoon vuosina 1938–1944 kuuluneilta henkilöiltä. Hornborgilla oli lisäksi henkilökohtaisessa käytössään presidentti Risto Rytin sekä entisten pääministerin Jukka Rangellin, ulkoministerin Henrik Ramsayn ja Suomen Berliinin-lähettilään Toivo Kivimäen muistiinpanot. Asettaessaan komitean hallitus toivoi saavansa työrauhan voidakseen keskittyä lukuisiin välirauhansopimuksen aiheuttamiin ja muihin ajankohtaisiin tehtäviin. Pääministeri Paasikivi antoi kuitenkin ajoittain eduskunnalle ja tiedotusvälineille väliaikatietoja komitean työn edistymisestä.
Mietinnön viimeisessä luvussa (”Toimenpiteiden laillisuus ja poliittinen tarkoituksenmukaisuus”) esitettiin huomautuksia eräisiin talvisotaa edeltäneisiin neuvotteluihin sekä saksalaisten joukkojen kauttakulkusopimuksen solmimiseen liittyneistä muotoseikoista. Jatkosodan syttymistä pidettiin suoranaisena seurauksena Moskovan rauhansopimuksesta ja saksalaisten kauttakulkusopimuksen solmimisesta loppukesällä 1940. Vuosien 1940–1941 tapahtumien arviointia − erityisesti saksalaisten kauttakulkusopimuksen syntyä – vaikeutti komitean mukaan tuntuvasti se, että presidentti Kyösti Kallio ja entinen ulkoministeri Rolf Witting olivat kuolleet sekä entinen puolustusministeri Rudolf Walden oli vakavasti sairas ja puhekyvytön. Lisäksi Wittingin perikunta oli hävittänyt kaikki Wittingin jälkeensä jättämät paperit. Komitean mielestä Ryti–Ribbentrop-sopimus olisi periaatteessa ollut alistettava eduskunnan käsiteltäväksi, mutta huomautti, että monet sodan aikana tehdyt päätökset olivat syntyneet äärimmäisen vaikeissa tilanteissa eikä toisenlaisten ratkaisujen vaikutuksia pystytty arvioimaan. Erityisen tyytymätön komitea oli sodan aikaiseen sensuuritoimintaan. Komitean jäsenet Eino Pekkala ja Yrjö Ruutu, joiden katsottiin edustaneen SKDL:n näkökantoja, liittivät eriävän mielipiteensä mietinnön useaan kohtaan.
Vaikutukset
Hieman ennen mietinnön valmistumista SKDL:n kansanedustajat Hertta Kuusisen johdolla sekä joukko SDP:n, Maalaisliiton ja Ruotsalaisen Kansanpuolueen kansanedustajia olivat tehneet eduskuntakyselyn, jossa oli nimetty viisi pääsyyllistä jatkosotaan. Elokuun alussa toisen maailmansodan voittajavaltiot Neuvostoliitto, Yhdysvallat, Britannia ja Ranska solmivat Lontoossa sopimuksen, jonka mukaan rikoksista rauhaa vastaan oli rangaistava samalla tavoin kuin perinteisistä sotarikoksista. Samana päivänä valvontakomissio otti ensimmäisen kerran kantaa sotasyyllisyysasiaan, kun komission varapuheenjohtaja Grigori Savonenkov sanoi Suomen muutoin pääosin toteuttaneen välirauhansopimuksen ehdot, mutta viivytelleen sotarikollisia koskevan 13. artiklan toimeenpanoa. Eduskunta hyväksyi lain sotaan syyllisten rankaisemisesta 11. syyskuuta ja sotasyyllisyysoikeudenkäynti kahdeksaa syytettyä vastaan alkoi Helsingin Säätytalossa 15. marraskuuta. Oikeudenkäynti päättyi 21. helmikuuta 1946 presidentti Risto Rytin, entisten pääministerien Edwin Linkomiehen ja Jukka Rangellin, entisten ministerien Antti Kukkosen, Henrik Ramsayn, Tyko Reinikan ja Väinö Tannerin sekä Suomen entisen Berliinin-lähettilään Toivo Kivimäen tuomitsemiseen kuritushuone- ja vankeusrangaistuksiin.
HMS Juno (F52)
HMS Juno (viirinumero F52) oli Britannian kuninkaallisen laivaston Leander-luokan fregatti.
Valmistus
Alus tilattiin John I. Thornycroft and Companyltä Woolstonista, missä köli laskettiin 16. heinäkuuta 1964. Se laskettiin vesille 24. marraskuuta 1965 ja valmistui 18. heinäkuuta 1967.
Palvelus
Alus siirrettiin koululaivaksi 1985 ja myytiin romutettavaksi 1995.
Kaj Kuittinen
Kaj Kari Kuittinen (s. 6. helmikuuta 1948) on suomalainen pianisti, säveltäjä ja sovittaja joka tekee yhteistyötä Tapani Kansan kanssa sovittamalla Kansan levyttämiä kappaleita ja säestämällä konsertteja.
Signe Brander
Signe Viola Brander oli suomalainen valokuvaaja, joka kuvasi muun muassa 1900-luvun alussa Helsingin Muinaismuistolautakunnan aloitteesta Helsingin muuttuvaa kaupunkikuvaa ja kaupunkilaisten arkea sekä 1910- ja 1920-luvuilla Suomen kartanoita. Brander aloitti uransa ateljeekuvaajana, mutta hänen ominta alaansa olivat maisema- ja miljöövalokuvat, ja hän kutsuikin itseään ”kulttuurihistorialliseksi valokuvaajaksi”. Branderin aktiivisin ura loppui 1930-luvulla terveyden heikentymiseen.
Branderin laajassa kuvakokoelmassa on historiallisesti arvokkaita todisteita vanhasta Helsingistä ja Suomen kartanoiden historiasta. Monia rakennuksia ei ole enää olemassa tai niitä on selvästi muutettu. Branderin kuvia julkaistiin aikanaan muutamissa teoksissa, ja ne ovat siirtyneet muun muassa Helsingin kaupunginmuseon ja Kansallismuseon omistukseen. Branderin piirustusopinnot näkyvät hänen valokuvissaan, jotka lähestyvät monesti kuvataidetta. Vaikka hänen pääkohteenaan olivat talot ja kadut, hän pysäytti kuviin myös ihmisiä. Branderille tyypillisessä katunäkymässä on mukana esimerkiksi jalankulkijoita ja työntekijöitä.
Elämä ja ura
pienois|pysty|Signe Branderin perhe. Kuvassa vasemmalta Signe (10 v), Walter (12 v), Gerda (15 v), Ellen tai Ellan? (17 v), Harald (13 v), Linnea (8 v), isä Albert (s. 1827) ja äiti Jenny (s. 1828), joiden välissä Einar (5 v).
Nuoruus ja perhe
Signe Brander syntyi Parkanossa vuonna 1869. Hänen isänsä Ernst Brander omisti siellä Runsaan maatilan. Signen äiti puolestaan oli ruotsalainen Jenny Amanda Karolina Rääf, joka oli kotoisin Södertäljestä. Signe Branderin isoisä oli senaattori ja Vaasan hovioikeuden presidentti Ernst Fredrik Brander. Brandereille syntyi seitsemän lasta, ja Signe oli heistä kolmanneksi nuorin.
Branderit muuttivat vuonna 1873 Kokkolaan, kun Ernst Brander sai paikan tullinhoitajana. Lapsuutensa ja nuoruutensa Signe viettikin Kokkolassa, missä hän kävi myös koulunsa. Ernst Branderin kuoltua 1891 leskeksi jäänyt Jenny Brander muutti kolmen tyttärensä kanssa Helsinkiin. Siellä Brander suoritti piirustuksenopettajan kurssin Taideteollisuuskoulussa. Hän ei kuitenkaan koskaan toiminut opettajana eikä perustanut perhettä.
Brander oli taiteellisesti lahjakas ja harrasti muun muassa maalaamista. Hän löysi kuitenkin alansa valokuvataiteesta, mikä ei ollut 1800-luvun lopussa poikkeuksellista. Monet naiset toimivat ateljeekuvaajina. Valokuvausta myös suositeltiin naisille, koska sitä pidettiin heille sopivampana kuin niin sanottua ”korkeaa taidetta”. Tutkijoilla ei ole täyttä varmuutta siitä, mistä Brander alun perin hankki oppinsa valokuvaajan ammattiin. Hän pystyi kuitenkin täydentämään tietojaan Daniel Nyblinin ateljeessa, jossa hänen tiedetään työskennelleen.
Brander työskenteli 1896–1898 ateljeekuvaajana Savonlinnassa. Branderin uran alkuvaiheista ei ole paljoakaan tietoja. Hän ilmeisesti kiinnostui jo Savonlinnassa ulkokuvauksesta, sekä maisemista että rakennuksista. Brander otti Savonlinnassa ensimmäiset maisemavalokuvansa ja kuvasi muun muassa Punkaharjua. Helsinkiin hän perusti vuonna 1904 Helikon-nimisen muotokuvavalokuvaamon. Helsingissä oli monia laadukkaita kuvaajia ja kilpailu oli ankaraa, eikä Branderin yritys menestynyt. Helikon toimi vuoteen 1906 saakka.
Kaupunkikuvat
pienois|vasen|Helsingin Muinaismuistolautakunta ja valokuvaaja Signe Brander sunnuntairetkellä katsastamassa kuvauskohteita. Branderin ominta alaa olivat maisema- ja miljöövalokuvat. Ateljeetyöskentely ja niin sanotut visiittikorttikuvat eivät innostaneet häntä. Brander kutsui itseään ennemmin kulttuurihistorialliseksi valokuvaajaksi. Hänen ensimmäiset säilyneet kaupunkikuvansa ovat vuodelta 1905, jolloin hän muun muassa kiipesi kuvaamaan Helsingin pääpaloaseman torniin.
Helsinkiin valittiin vuonna 1906 Muinaismuistolautakunta. Sen keskeisin tehtävä oli saada aikaan dokumentteja Helsingin katoamassa olevasta osasta. Sitä lautakunta palkkasi Branderin valokuvaamaan.
Maailman Voittaja -näyttely
Maailman Voittaja on FCI:n järjestämä kansainvälinen koiratapahtuma, joka lukeutuu yli 10 000 vuosittaisen ilmoittautumisen myötä maailman suurimpiin koiratapahtumiin. Yleensä se kestää jopa 4-6 päivää. Se on järjestetty vuodesta 1971 lähtien vuosittain, ja se pidetään joka vuosi eri maassa. Sitä on myös kutsuttu maailman tärkeimmäksi koiranäyttelyksi. Maailman Voittaja -näyttelyyn kuuluu varsinaisen koiranäyttelyn lisäksi agility-, tottelevaisuuskoe-, Junior Handler-näytökset sekä paljon muuta ohjelmaa. Jokainen rotunsa paras, vastakkaisen sukupuolen paras ja jokaisen rodun kummankin sukupuolen junioriluokan paras koira saa virallisen Maailman Voittaja - tai Maailman Juniorivoittaja -tittelin. FCI:n jäsenmaista tulevat osallistujat pääsevät mukaan automaattisesti ilmoittautumalla, mutta sen ulkopuolisiin järjestöihin kuten American Kennel Clubiin kuuluvat osallistujat pääsevät mukaan vain kutsusta.
Signe Brander
Kaupunkikuvat
Brander aloitti valokuvausdokumentoinnin tammikuussa 1907 Kruununhaasta, jossa oli vielä jäljellä lukuisia empirekauden puutaloja. Sieltä hän siirtyi kevään aikana Vanhaankaupunkiin ja Itäisen Viertotien varrelle. Seuraavien vuosien kohteet löytyivät Töölöstä ja eteläisestä Helsingistä, ja vuonna 1912 Brander kuvasi Kaisaniemessä, Jätkäsaaressa, Sörnäisten ranta-alueella ja Pasilassa. Branderin piti alkujaan kuvata vain purku-uhan alla olevia rakennuksia. Tästä ajatuksesta kuitenkin luovuttiin pian, ja hän kuvasi kaikkia kiinnostavalta vaikuttavia kohteita. Kuvattavat rakennukset Brander ja lautakunta päättivät yhteisillä sunnuntairetkillä. Kuvausohjelmaa Brander sai toteuttaa itsenäisesti. Lautakunta oli hyvin yhteistyökykyinen ja ilmeisen ennakkoluuloton naispuolista kuvaajaa kohtaan.
Maailman Voittaja -näyttely
Best in Show -voittajat
Kolme koiraa on saavuttanut Maailman Voittaja -näyttelyn Best in Show -tittelin peräti kahdesti: saluki Abrisa vom Felsenkeller, samojedinkoira Northwind's Rising Star ja toyvillakoira Smash JP Talk About. Saluki on samalla myös kaikkein menestyksekkäin rotu, sillä se on ollut BIS yhteensä peräti neljästi: vuosina 1981, 1985, 1986 ja 2012. Saksanpaimenkoira, lhasa apso ja italianseisoja ovat kukin voittaneet MV-näyttelyn BIS-tittelin kahdesti. Rotutyypeistä tavallisimpia menestyjiä ovatkin juuri vinttikoirat (useimmiten pitkäkarvaiset tai hapsulliset) - joista salukin lisäksi kyseisen tittelin ovat saavuttaneet myös afgaaninvinttikoira, whippet ja venäjänvinttikoira - villakoirat sekä pitkäkarvaiset tai "nallemaiset" rodut kuten samojedinkoira, amerikanakita, alaskanmalamuutti ja newfoundlandinkoira.
Vaikka tarkoituksena on järjestää näyttely tasapuolisesti eri kaupungeissa, joissain paikoissa Maailman Voittaja on pidetty selkeästi useammin kuin muissa. Dortmund on saanut toimia näyttelyn isäntäkaupunkina peräti neljästi (1973, 1981, 1991 ja 2003), México kolmesti (1978, 1999 ja 2007) ja Amsterdam tulevaisuudessa niin ikään kolmesti (1985 ja 2002 sekä tuleva vuoden 2018 näyttely). Myös Budapestissa on järjestetty periaatteessa kolme MV-näyttelyä (1971, 1996 ja 2013), vaikka niistä MV-96 pidettiinkin osittain Wienissä. Maista suosituimpia järjestyspaikkoja ovat olleet Saksa, Meksiko ja Itävalta - kukin isäntamaana neljästi - joista viimeksi mainitussa näyttely on pidetty joka kerta eri kaupungissa.
Signe Brander
Kaupunkikuvat
Vaikka nainen valokuvaajana ei 1900-luvun alussa ollutkaan harvinaisuus, ei heitä liiemmin toiminut kaupunkikuvaajina. Se oli vaativa ala, sillä hankalissa kaupunkiolosuhteissa kuvaajalla piti olla teknistä osaamista, sommittelutaitoa ja kykyä luovaan ongelmaratkaisuun. Kuvauskaluston paino teki puuhasta fyysisesti vaativaa, ja Brander kuljetti usein tarvikkeensa vossikkakyydillä. Kaupunkikuvaaja tarvitsi ison kameran, jykevän jalustan, objektiiveja, negatiivilevyjä ja kuvakasetteja. Hankalimmilla kuvausretkillä oli ilmeisesti mukana myös apulainen, sillä Kallion kirkon torniin tai Kansallismuseon tornin rakennustelineillä kiipeily ei ollut kuvauskaluston kanssa helppoa.
Muinaismuistolautakunta oli jo vuoteen 1909 mennessä saanut niin ison kokoelman valokuvia, että se päätti pitää niistä koostuneen näyttelyn Valtion historiallisessa museossa Hakasalmen huvilassa. Näyttelyssä oli noin 400 kuvaa Branderilta. Lisäksi siellä oli esillä myös vanhempien valokuvaajien töitä.
Brander jatkoi vielä Helsingin kaupunginmuseon kuvaajana, kun Muinaismuistolautakunnasta tuli museon johtokunta. Työsuhde päättyi kuitenkin vuonna 1913, kun Branderin ja johtokunnan välille kehittyi ylitsepääsemättömiä erimielisyyksiä. Johtokunta ei ollut erottamispäätöksestä yksimielinen. Sen taustalla oli todennäköisesti se, että eräät johtokunnan miesjäsenet pitivät Branderia liian itsenäisenä ja omapäisenä. Branderin Helsingin dokumentointityön tuloksena oli 907 kuvaa muuttuvasta kaupunkinäkymästä.
Contact (ATB:n albumi)
Contact on saksalaisen DJ:n ATB:n yhdeksäs albumi. Se julkaistiin 24. tammikuuta 2014 levymerkillä Kontor Records.
Signe Brander
Ihmiset, sotamuistot ja kartanot
Brander otti eri puolila Suomea noin 80 valokuvaa. Niistä Schulman käytti kirjassaan noin 22 valokuvaa. Kirjan kustantaja Werner Söderström painoi lisäksi 25 kuvaa postikorteiksi ja jakoi niitä Oma maa -kirjasarjan tilaajille. Postikorteissa luki ”1808–1809 sodan muistopaikkoja” ja ”Viitaten kenraali Hugo Schulmanin teokseen Taistelu Suomesta 1808–1809”. Osan kuvista Brander myi Valtion historialliselle museolle.
Contact (ATB:n albumi)
Julkaisu
Albumi julkaistiin 2 CD:n formaatissa, 3 CD:n boksina sekä 3 CD:n erikoispainoksena, joka julkaistiin vain Amazon-verkkokaupassa myynnissä olleena rajoitettuna 2 000 kappaleen painoksena ja jota myytiin jo ennen varsinaista julkaisupäivää.
Ensimmäinen CD sisältää ATB:n kappaleita, ja yhteisiä kappaleita joissa esiintyy Jes, York, janSoon, Stanfour, Tiff Lacey ja Sean Ryan. Toinen CD on Ambient-Chillout-levy, joka sisältää yhteisiä kappaleita muun muassa Anovan, Stefan Erben ja Faden kanssa. Kolmas CD, joka tulee CD-boksin mukana, sisältää remixejä ensimmäisen CD:n kappaleista. Lisäksi CD:ltä löytyy kaksi livekappaletta, jotka on taltioitu ATB in Concert Live in New Yorkissa, ja video ATB:n Yhdysvaltain-kiertueelta. Rajoitettu kolmen CD-levyn erikoisboksi faneille sisältää kaikki kolme CD:tä, viisi ATB-postikorttia (joista yksi on varustettu Andrén nimikirjoituksella), ATB-tarran ja ATB-lipun.
Signe Brander
Ihmiset, sotamuistot ja kartanot
Brander kuvasi kartanoita 1910- ja 1920-luvulla. Kolmen ensimmäisen kesän kierroksia rahoittivat kartanonomistajat. Kesällä 1911 hän matkasi Varsinais-Suomeen, Hämeeseen ja muutamaan Uudenmaan kartanoon ja kesällä 1912 Viipurin ympäristöön, Karjalan kannakselle, Kymenlaaksoon ja Lappeen seudulle. Kesältä 1911 Brander otti 142 kuvaa 28 kartanosta. Karjalan-matka oli Branderin laajin kuvausretki, sillä hän kävi sen aikana peräti 35 kartanossa. Kuvia hän otti sen aikana 216.
Kolmen ensimmäisen kesän kuvat Brander lahjoitti Muinaistieteellisen toimikunnan kuva-arkistoon. Ne arkistoitiin yhtenäisinä sarjoina. Ensimmäisten matkojen jälkeen Branderia rahoittivat uudet tilaajat ja maksajat, eikä näiltä myöhemmiltä matkoilta kerätty kuvia kuva-arkistoon. Brander kuvasi muun muassa Joroisissa, Rantasalmella, Pieksämäellä, Kuopiossa, Hämeessä ja Satakunnassa.
Helsinki-kuvausten tavoin kartanoiden kuvaaminen oli fyysisesti vaativa projekti. Valokuvalaitteet olivat painavia, ja Branderilla oli todennäköisesti yhtä retkeä varten satoja lasinegatiiveja. Matkoilta ei ollut järkevää palata Helsinkiin täydentämään varusteita. Matkoja rahoittaneet kartanoisännät auttoivat Branderia myös liikkumisessa. Rautatieasemalta oli välttämätöntä siirtyä hevoskyydillä kartanoille. Brander pääsi kartanonisäntien vaunuissa myös pitäjien sisällä kartanosta toiseen. Tällaisetkin matkat kestivät tuntikausia.
Kartanoiden kuvaamiseen joutui varaamaan paljon aikaa. Joissakin kohteissa Brander saattoi joutua viettämään useitakin päiviä, sillä otollisia säätä ja aurinko-olosuhteita saattoi joutua odottamaan. Brander otti jokaisesta kartanosta keskimäärin kolme tai neljä kuvaa. Karlbergin kartanosta, Sällvikin kartanosta ja Kirjolan kartanosta kuvia on jopa kaksikymmentä.
Branderin kartanokuvia kertyi yli. Niitä otettiin 250 kartanosta. Kartanoiden lisäksi kuvauskohteiksi on päätynyt myös joitakin rakennustavaltaan poikkeuksellisia tai arkaaisia talonpoikaistaloja. Kansallismuseo osti vuonna 1920 Branderilta 748 kuvaa ja sai niiden mukana myös kuvaluettelon. Museo maksoi kuvista. Brander antoi luovutusasiakirjassaan Kansallismuseolle oikeuden negatiiveihin ja kopioiden tekemiseen, jos kuvaajan nimi mainitaan, eikä museo luovuta kopiointioikeuksia seuraavan kolmen vuoden aikana yksityisille tahoille.
Branderin kartanokuvia julkaistiin teoksessa Herrgårdar i Finland (1928–1929). Hänen kuviaan tuli myös Kaarle Soikkelin teokseen Vihdin historia. Brander kuvasi kirjaa varten Vihdin vanhoja rakennuksia.
Loppuvaiheet
Branderin terveys alkoi 1930-luvulla heikentyä. Hänen oikea silmänsä sokeutui, ja vasemman silmänkin näkö heikkeni. Viherkaihista johtuneen näkökyvyn heikkenemisestä huolimatta Brander osallistui vielä 1930-luvulla aktiivisesti seuraelämään ja oli innostunut ja huumorintajuinen. Hän kertoi myös mielellään kuvausretkistään.
Brander joutui Kivelän sairaalaan 1941. Helsingin pommitusten takia Kivelän potilaita siirrettiin Sipooseen Nikkilän mielisairaalaan. Siirto johtui sota-ajan oloista, eikä Branderilla ollut mielenterveydellisiä ongelmia. Vuonna 1942 yli sata Nikkilän potilasta kuoli nälkään. Brander oli yksi kuolleista, ja hän kuoli todennäköisesti aliravitsemukseen ja vitamiinien puutteeseen. Brander haudattiin sairaalan hautausmaalle muiden kuolleiden potilaiden kanssa.
Tyyli ja tekniikka
pienois|Helsingin kaupunginmuseon yksikön­päällikkö Riitta Pakarisen mukaan Brander lähestyy joissakin kuvissaan aikansa kuva­taidetta. Pyykinpesijöitä Leppäsuolla esittelevä kuva on yksi näistä. Brander on nähnyt asetelman luomiseksi vaivaa, sillä hän on käytännössä joutunut asettelemaan kuvattavat paikoilleen. Hyvän kuvaustekniikan lisäksi Branderilla oli piirustusopintojen ansiosta myös taiteellista näkemystä, ja parhaimmillaan hänen valokuvansa lähestyivät ilmaisultaan, sommittelultaan ja valonkäytöltään kuvataidetta.
Museoviraston valokuva-asiantuntijan Sirkku Döllen mukaan Branderin kuvissa näkyy selkeä näkemys arkkitehtuurivalokuvauksesta. Kartanokuvissa hän kuvasi erityisesti tilaajan kannalta merkityksellisiä päärakennuksia ja käytti paljon aikaa parhaimpien kuvakulmien etsimiseen.
Brander kuvasi usein mielellään auringonpaisteessa ja myötävalossa, koska kuvaaminen oli hidasta ja laitteisto raskasta. Tällaisissa valo-oloissa hän pystyi pienentämään suljinaukkoa ja lyhentämään valotusaikaa. Brander ei kuitenkaan aina odottanut optimaalista kuvausolosuhdetta, vaan hän kuvasi myös vastavaloon.
Branderille tyypillistä oli ottaa moniin kaupunkikuviinsa mukaan myös ihmisiä. Hän sommitteli ensin pääkohteensa eli talon tai kadunpätkän ja sitten pyysi ohikulkijoita pysymään paikallaan. Branderista kirjoittaneen Jan Alancon mukaan Brander oli tyypillisimmillään katukuvissa, joissa oli mukana ihmisiä. Satunnaiset ohikulkijat ilmeisesti suhtautuivat positiivisesti valokuvaamiseen, ja taidehistorioitsija Riitta Konttisen mukaan Branderin kuvista ilmenee halu kertoa ihmisten elämästä. Konttinen vertaa Branderia tässä suhteessa I. K. Inhaan. Kartanokuvissa on hyvin harvoin mukana isäntäväkeä, mutta joissakin pihakuvissa Brander on käyttänyt leikkiviä lapsia tilanteen elävöittämiseksi.
Brander otti suurimman osan kuvistaan vaakasuunnassa. Noin 900 Helsinki-kuvan joukossa on vain kahdeksan pystykuvaa. Brander käytti kamerassaan lasilevynegatiiveja. Hänen ensimmäiset negatiivinsa olivat kokoa 12 × 24 senttimetriä, ja yksi painoi 180 grammaa. Näiden rinnalla hän alkoi käyttää 80 gramman painoisia, 12 × 18 senttimetrin negatiiveja, ja ne vakiintuivat vakiokooksi. Vihdissä vuosina 1929 ja 1930 tehdyissä kuvauksissa hän käytti 9 × 12 senttimetrin negatiiveja, jotka painoivat 40 grammaa.
Merkitys ja kuvakokoelmat
pienois|pysty|Katulyhdyn puhdistaja on yksi Branderin harvoista pysty­kuvista. Branderin kuvat ovat merkittäviä sekä Helsingin kaupunkihistorian että Suomen kartanoiden historian dokumentteja. Helsingistä otetut kuvat ovat Helsingin kaupunginmuseon valokuvakokoelman perusta. Branderin kuvia on Helsingin kaupunginmuseon lisäksi Museoviraston, Amos Andersonin taidemuseon ja Rautatiemuseon kokoelmissa. Hänen kuviaan oli ensimmäisen kerran esillä vuonna 1909 järjestetyssä näyttelyssä. Helsingin kaupunginmuseo puolestaan järjesti vuonna 1973 Amos Andersonin taidemuseossa laajan ”Signe Brander Helsingin valokuvaajana” -näyttelyn.
Helsinki-kuvissa on lähdeaineistoa kaupungin rakentamisen ja helsinkiläisen arjen historiaan. Katunäkymiä tallentaessaan Brander ikuisti myös jalankulkijoita, työntekijöitä, leikkivä lapsia ja hevosajoneuvoja. Branderin kartanokuvat ovat myös tärkeää todistusaineistoa Suomen kartanojen historiasta. Monet kartanoista on sittemmin uudistettu kokonaan, ja toisaalta osa kartanoista on joko tuhoutunut tai purettu.
Helsingin kaupunginmuseo julkaisi vuonna 2017 Branderin Helsinki-kuvat vapaasti kaikkien käytettäväksi Helsinkikuvia-verkkopalvelussa. Branderin syntymän 150-vuotisjuhlapäivänä vuonna 2019 museo puolestaan avasi Aikakone 2.0 -nimisen tilainstallaation, jossa projisoidaan virtuaalitekniikan avulla muun muassa Branderin panoraamakuvia.
Morane-Saulnier Rallye
Ranskalaiseen tapaan lentokone syntyi valtion tuotekehityskilpailussa, se sai alkunsa vuonna 1958 nimellä MS.880 Rallye Club. Kun Morane-Saulnier liittyi Sud Aviationiin vuonna 1965, se sai vuonna 1966 uuden nimen Socata. Koneen tuotanto jatkui 1970-luvulle, koneita tehtiin 3300 kappaletta. Koneen korvasi Socata TB-lentokone.
Signe Brander
Kunnianosoituksia ja kulttuuriviitteitä
Helsingin kaupunginvaltuutettu Ilkka Taipale teki vuonna 2009 aloitteen Branderin muistomerkistä. Vuonna 2018 Signe Braderin kunniaksi paljastettiin kaksi muistolaattaa Nikkilässä. Stadin Slangi ryn muistolaatta on Nikkilän entisen mielisairaalan hautausmaan kivimuurissa. Helsingin kaupunginmuseon ystävien opaslaatta on Nikkilän sairaalan Juhlarakennuksen juhlasalin seinällä.
Sarjakuvataiteilija Timo Mäkelä julkaisi vuonna 2018 sarjakuva-albumin Neiti Brander. Mäkelän Neiti Brander -aiheisia sarjakuvia oli sitä ennen julkaistu jo Helsingin kaupungin Helsinki-info-lehdessä. Mäkelän kirja keskittyy 1900-luvun alkuvuosiin, jolloin Brander kuvasi Helsingin katukuvaa.
Helsinki päätti vuonna 2021 antaa nimen Signe Branderin terassi Hakaniemenrannan eteläpuolelle täyttömaalle lähitulevaisuudessa rakennettavalle ranta-alueelle. Alueelle tulee myös Signe Branderin kuja.
Macbeth (vuoden 1948 elokuva)
Macbeth on Orson Wellesin ohjaama William Shakespearen samannimiseen näytelmään pohjautuva yhdysvaltalainen elokuva vuodelta 1948. Elokuva kuvattiin 23 päivässä käyttäen lännenelokuvan lavasteita. Welles esitti itse Macbethia ja Lady Macbethia näytteli Jeanette Nolan, jonka kanssa Welles oli näytellyt jo radiossa. Elokuvassa näyttelivät myös Erskine Sanford, William Alland ja Gus Schilling, jotka olivat olleet mukana myös Wellesin Citizen Kanessa. Myös Wellesin tytär Christopher näytteli elokuvassa yhtä MacDuffin murhattua lasta. Alkuperäisnäytelmää oli käsikirjoitusta varten jouduttu lyhentämään huomattavasti, jonka takia näytelmään oli luotu Alan Napierin esittämä "Pyhän Isän" -hahmo, joka toimii kertojana ylläpitämässä jatkuvuutta.
Esko Hämäläinen
Hämäläinen pääsi ylioppilaaksi 1945 Jyväskylän lyseosta ja opiskeli metsänhoitajaksi. Hän toimi metsänhoitajana Haapajärvellä 1955–1965, Kuusamossa 1965–1974 ja Pohjanmaan piirikuntakonttorilla vuodesta 1974 alkaen.
Hämäläisen kirjoittamia pakinoita, juttuja ja runoja julkaistiin useissa lehdissä.
Martin Callanan
Martin Callanan (s. 8. elokuuta 1961) on brittiläinen konservatiivipoliitikko. Hänet valittiin Euroopan parlamenttiin ensimmäisen kerran vuoden 1999 vaaleissa, ja uudelleen vuosina 2004 ja 2009. Hän oli Euroopan konservatiivien ja reformistien ryhmän puheenjohtaja ja kuului Ympäristön, kansanterveyden ja elintarvikkeiden turvallisuuden valiokuntaan.
Totem
Totem voi tarkoittaa seuraavia:
Eduard Schnitzer
thumb|Eduard Schnitzer alias Emin Pašša. Eduard Schnitzer (28. maaliskuuta 1840 Preussi – 23. lokakuuta 1892 Kongo) oli preussilainen virkamies ja seikkailija. Hänet tunnetaan kuitenkin paremmin nimellä Emin Pašša. Hän oli kotoisin Neissen kaupungista Sleesiassa (nykyisin Nysan kaupunki Puolassa).
Schnitzer opiskeli lääkäriksi Berliinin yliopistossa, mistä hän valmistui vuonna 1864. Tämän jälkeen hän matkusti Osmanien valtakuntaan, mistä hän sai lääkintäviranomaisen työpaikan Balkanille. Vuonna 1870 hän siirtyi Albaniaan Scutarin maakunnan osmanilaisen kuvernöörin palvelukseen. Schnitzer ihastui kuvernöörin vaimoon, ja kun kuvernööri kuoli vuonna 1873, he karkasivat Italiaan asumaan. Sieltä he siirtyivät rahojen loputtua asumaan Schnitzerin kotikuntaan. Yhteiselo alkoi kuitenkin rakoilla, ja Schnitzer oli aina vain pidempiä aikoja pois kotoa vaellellen Sleesian maaseudulla, kunnes hän viimein ei palannut enää kotiin. Omaiset kuulivat hänestä seuraavan kerran 11 vuotta myöhemmin, kun hän oli sanomalehtien otsikoissa.
Emin Pašša
Schnitzer matkusti Khartumiin Sudaniin. Egyptin kediivi Ismail Pašša oli alistanut Sudanin siirtomaakseen, ja siellä tarvittiin osaavia virkamiehiä hallintoon. Schnitzer sai sotilaslääkärin paikan päiväntasaajan maakunnassa. Siellä hän otti nimekseen Emin Pašša. Aluetta hallitsi brittiläinen Charles George Gordon. Kun Gordon ylennettiin vuonna 1877 koko egyptiläisen Sudanin kenraalikuvernööriksi, hän nimesi Emin Paššan seuraajakseen päiväntasaajan maakuntaan. Samoihin aikoihin sudanilaiset kyllästyivät egyptiläisten riistoon, ja he aloittivat pohjoisessa kapinan Muhammad Ahmadin johdolla, joka oli julistanut olevansa mahdi eli vapahtaja ja kukistavansa pahan.
Egypti ajautui vararikkoon kediivin holtittoman rahankäytön seurauksena. Britit halusivat varmistaa laivaliikenteen sujumisen Suezin kanavassa, joten he valtasivat Egyptin vuonna 1882. Sudanissa kapina eteni, ja maakunta toisensa jälkeen kukistui. Gordonin käskettiin evakuoida kaikki egyptiläiset joukot Sudanista, mutta hän linnottautui joukkoineen Khartumiin ja kuvitteli Britannian tulevan apuun. Tammikuussa 1885 piiritetty Khartum kukistui ja Gordon tapettiin. Brittiläinen media halusi, että brittijoukot kostaisivat Gordonin kuoleman. Britannian pääministeri Gladstone ei kuitenkaan lähettänyt joukkoja, sillä briteillä ei ollut intressejä kalliiseen sotaretkeen Sudanissa.
Pelastusretkikunta
thumb|Stanley kohtaa Emin Paššan. Kuva Stanleyn teoksesta In Darkest Africa (1890). Emin Pašša piti puoliaan syrjäisessä maakunnassa ja loppuvuodesta 1885 hän lähetti Eurooppaan kirjeen, jossa hän kertoi tarvitsevansa apua. Mediassa alkoivat vaatimukset Emin Paššan pelastamiseksi, ettei Gordonin kohtalo toistuisi. Tutkimusmatkailija Henry Morton Stanley tarjoutui pelastajaksi, koska ajatteli Paššan pelastamisen tuovan hänelle yhtä paljon huomiota kuin David Livingstonen löytämisen. Retkikunnan varustaminen vei aikaa ja Stanley pääsi liikkeelle maaliskuussa 1887. Reitti kulki Atlantin rannikolta Kongojokea pitkin kohti Ugandaa. Joulukuussa 1887 hän saapui Albertjärvelle.
Stanley tapasi Emin Paššan 29. huhtikuuta 1888. Tapaaminen ei kuitenkaan sujunut niin kuin Stanley oli kuvitellut. Hän luuli, että Emin Pašša odottaa alistuneena pelastajaansa, joka veisi hänet takaisin Eurooppaan. Emin Pašša taas oli odottanut, että hänelle tuotaisiin lisää varusteita kokonaiselle rykmentille, eikä hänellä ollut aikomustakaan lähteä pois. Emin oli myös joukkoineen pukeutunut tahrattomiin univormuihin sotilassoittokuntineen, kun taas Stanley oli joukkoineen rämpinyt viidakossa.
Stanley sai kuitenkin Eminin lähtemään, ja paluumatka alkoi huhtikuussa 1889 kohti Intian valtamerta. Rannikolle päästyään Emin Pašša kuitenkin kieltäytyi lähtemästä Eurooppaan. Tämä esti Stanleyn mahdollisuuden olla taas sankari. Emin palasi maakuntaansa, mutta se oli tällä välin ajautunut sekasortoon. Hän päätti jatkaa matkaa saksalaiseen Kameruniin, mutta hänet murhattiin Kongossa 23. lokakuuta 1893.
Hyperventilaatio
Hyperventilaatio eli liikahengitys tai (vanh.) ylihengitys, sananmukaisesti ylituuletus, tarkoittaa olosuhteisiin nähden liian tiheää tai syvää hengitystä, jonka seurauksena on alkaloosi ja hypokalseemisen tetanian riski. Hyperventilaation aiheuttama veren hiilidioksidipitoisuuden lasku muuttaa verta normaalia emäksisemmäksi. Elimistön happo-emäs-tasapainon järkkyminen voi johtaa hengenahdistukseen, huimaukseen, puristuksen tunteeseen rinnassa, raajojen ja suun ympäristön puutumiseen tai pistelyyn, kouristuksiin ja paniikkituntemuksiin.
Hengitystaajuuden lisääntyminen on elimistön normaali stressireaktio. Hengityksen voimistuminen pakoon tai taisteluun virittäytyessä lienee hyödyllistä, koska elimistö tarvitsee silloin tavallista enemmän happea. Hyperventilaatio voi myös olla elimistön asianmukainen keino esimerkiksi äkillisesti kohonneen pääkallon sisäisen paineen alentamiseksi. Liittyessään kipuun, unettomuuteen, henkiseen ahdistukseen tai tunnekuohuun hyperventilaatio voi kuitenkin huonontaa henkilön vointia entisestään ja aiheuttaa oireiden pitkittymistä.
Aikaisemmin käytettyä hengittämistä paperipussiin ei nykyään suositella hyperventilaation hoidossa, koska se saattaa olla vaarallista, mikäli oireen taustalla onkin sydän- tai keuhkoperäinen vaiva. Sen sijaan voi koettaa säännöstellä uloshengitystä esimerkiksi supistamalla huulia ja näin aiheuttaen hieman vastusta.