cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Aselupa Suomessa
Taskuase
Ampuma-aselaki määrittelee tarpeeksi pienet aseet "taskuaseeksi". Taskuaseella tarkoitetaan sellaista ampuma-asetta, ei kuitenkaan kaasuasetta, joka mahtuu suorakulmaiseen, sisämitoiltaan 130 × 180 millimetrin suuruiseen laatikkoon siten asetettuna, että aseen piippu ja perä ovat laatikon pohjan tason suuntaisina. Lupa taskuasetta tai sen osaa varten voidaan antaa museossa tai kokoelmassa pitämiseen, muistoesineenä säilyttämiseen sekä työhön, jossa ase on välttämätön.
Erityisen vaaralliset ampuma-aseet
Seuraavat ampuma-aseet luokitellaan "erityisen vaaralliseksi":
Lupa kohdan 1-2 ja 4-7 erityisen vaaralliseen ampuma-aseeseen taikka niiden osaa varten voidaan antaa vain asekeräilijälle, erityisestä syystä työhön jossa ase on välttämätön sekä näytöstä, kuvausta tai muuta vastaavaa tarkoitusta varten.
Lisäksi lupa kohdan 6 erityisen vaaralliseen ampuma-aseeseen taikka niiden osaa varten voidaan antaa myös vapaaehtoisesta maanpuolustuksesta annetun lain 2 §:n 2 momentissa tarkoitetun Maanpuolustuskoulutusyhdistyksen sotilaallisia valmiuksia palvelevan ampumakoulutuksen järjestämistä tai siihen osallistumista varten.
Lisäksi lupa kohdan 5 ja 6 erityisen vaaralliseen ampuma-aseeseen taikka niiden osaa varten voidaan antaa myös luonnolliselle henkilölle ampumaurheilua varten sekä yhteisölle tai säätiölle urheiluammuntakoulutusta varten.
Lisäksi lupa kohdan 3 erityisen vaaralliseen ampuma-aseeseen taikka niiden osaa varten voidaan antaa vain erityisestä syystä.
Aselupakäytäntöjen yhtenäistämisohje
Suomessa oli 19. lokakuuta 2007 lähtien käytössä aselupakäytäntöjen yhtenäistämisohje, jolla pyritiin siihen, että luvanhakuprosessi olisi ollut mahdollisimman samanlainen eri paikkakunnilla. Ohje ei kuitenkaan ollut sitova, eikä ainakaan käytännön tasolla toimivakaan. AYO on vuonna 2013 purettu poliisihallinnon toimesta ja poliisiviranomaisia on ohjeistettu nojaamaan lupapäätöksentekoprosessissa ampuma-aselakiin.
Soveltuvuustesti
Soveltuvuustesti oli käytössä vuosina 2011-2017. Soveltuvuustestillä arvioitiin henkilön taipumusta muun muassa itsetuhoisuuteen ja väkivaltaisiin tekoihin. Testi ei yksin ratkaissut aseluvan saantia vaan se oli yksi osa aineistoa, jota käytettiin kokonaisharkinnassa. Testi oli tietokonepohjainen 267 kyllä/ei-väittämää sisältävä profilointi. Testi oli voimassa kolme vuotta, jonka aikana sitä ei tarvinnut suorittaa uudelleen. Testi voitiin myös korvata lääkärin tai psykologin antamalla puoltolausunnolla hakijasta, joka ei ollut kuutta kuukautta vanhempi. Jos testiä ei saanut hyväksytysti läpi voi poliisi pyytää lisäselvitystä ja lääkärin- tai psykologintodistusta.
Vuoden 1903 väliaikainen ampuma-aseasetus
Ampuma-aseista säädettiin ensimmäisen kerran vuonna 1903 väliaikaisella "asetuksella ampuma-aseitten ja ampumatarpeiden kuin myöskin räjähdysaineitten myymisestä ja säilyttämisestä sekä maaliinampumisratojen perustamisesta", jonka ensimmäisessä pykälässä määrättiin seuraava: "Rihlattujen pianampuvain (makasiini- y.m.s.) kiväärien sekä niihin kuuluvain patruunien säilyttäminen, ilman erityistä lupatodistusta Kuvernööriltä, on kielletty." Asetuksen kolmannessa pykälässä määrättiin lisäksi seuraavaa: "Ampuma-aseista ja ampumatarpeista saadaan rihlattuja pianampuvia (makasiini- y.m.s.) kivääriä, niihin kuuluvia patruuneja sekä dynamiittia myydä ainoastaan henkilöille, jotka esiinnäyttävät ostajan nimelle asetetun lupatodistuksen Kuvernööriltä sellaisten tavarain ostamiseen, eikä kauppa saa käsittää suurempaa määrää kuin minkä lupatodistus osoittaa." Asetuksessa ei annettu hakijalle mitään lupaehtoja eikä käyttötarkoituksia. Asetuksessa säädeltiin myös ampuma-aseiden ja räjähteiden kauppaa, sekä ampumaratojen perustamista. Asetus ei koskenut sotilashenkilöitä eikä virkamiehiä jotka säännösten nojalla tarvitsivat ampuma-aseita. Se säädettiin Suomen kenraalikuvernöörin, Nikolai Bobrikovin, ehdotuksesta ja oli voimassa "asetuksen toimenpiteistä valtiollisen järjestyksen ja yleisen rauhan säilyttämiseksi Suomessa" voimassaoloajan, eli kolme vuotta vuoteen 1906.
Vuoden 1906 väliaikainen asetus aseiden maahantuonnista
Vuonna 1906 säädettiin väliaikainen asetus jonka voimassa ollessa sai tuoda maahan ainoastaa rihlaamattomia kivääreitä, sekä vielä erikseen kiellettiin tuomasta rihlattuja kivääreitä, kaikenlaisia revolvereita ja pistooleita. Asetus oli kerrallaan voimassa vuoden, laskettuna 1. päivästä syyskuuta. Asetusta jatkettiin vuonna 1907, 1908 ja 1909. Vuonna 1909 lisäksi asetusta muutettiin koskemaan myös erikseen kiellettyjen aseiden ampumatarpeita. Asetuksen voimassaoloaika päättyi vuonna 1910.
300px|thumb|Täyttämätön aseen lupatodistus vuodelta 1916.
Vuoden 1915 ampuma-aseasetus
"Armollinen asetus ampuma-aseiden ja ampumatarpeiden ostamisesta ja hallussapidosta sekä ampumaratojen laittamisesta ja kunnossapidosta" oli ensimmäinen pysyväksi tarkoitettu aseasetus. Kyseisen asetuksen ensimmäinen pykälä: "Ampuma-aseiden ynnä niihin kuuluvain ampumatarpeiden ostaminen, hallussapito ja mukanaankantaminen ilman asianomaisen viranomaisen antamaa erityistä lupaa olkoon kielletty." Luvan ikärajaksi annettiin 15 vuotta. Vajaavaltaisille 15 vuotta täyttäneille annettiin myös lupa, mutta vain sileäksi porattuihin kivääreihin ja vanhempiensa tai holhoojiensa läsnä ollessa. Aseenostolupa oli voimassa vain kolme kuukautta antopäivästä ja sen myönsi sen läänin kuvernööri missä hakijan vakituinen asuinpaikka oli. Aseita ja ampumatarpeita sai myydä vain varastoista ja myyntimakasiineista ja vain kuvernöörin antamalla luvalla. Myyjien piti pitää kirjaa myymistään aseista ja ampumatarpeista, sekä kenelle oli myynyt ja mitä oli myynyt.
Asetuksessa olevat säännökset jotka koskivat ampuma-aseiden ja ampumatarpeiden ostoa, hallussapitoa ja mukanaankantamista eivät koskeneet sotapalveluksessa olevia henkilöitä eikä virkamiehiä jotka olivat velvoitettuja lain mukaan pitämään asetta. Nämä henkilöt olivat oikeutettuja ostamaan ampuma-aseita ja ampumatarpeita päällystönsä lupatodistuksella.
Asetuksessa säädettiin myös ampumaratojen laittamisesta ja kunnossapidosta. 14 pykälä: "Yhdistykset ja yksityiset henkilöt saavat laittaa ampumaratoja ja ampumapaviljonkeja ainoastaan hankittuaan siihen asianomaiselta kuvernööriltä luvan. Lupa ampumaradan laittamiseen annettakoon ainoastaan sellaiselle yhdistykselle, jonka säännöt Keisarillinen Suomen Senaatti on hyväksynyt."
Kuvernöörin piti tarkastaa oliko paikka yleisen turvallisuuden kannalta sovelias ja määrättävä pisin matka johon sai ampua. Radan omistaja oli velvollinen ilmoittamaan Poliisille hyvissä ajoin kilpailuista ja harjoituksista johon osallistui enemmän kuin kymmenen henkeä.
Asetus kumottiin suurelta osin vuonna 1918 ja lopullisesti vuonna 2015 kun ampumaratoja koskevat pykälät kumottiin.
Vuoden 1918 ampuma-aseasetus
Vuonna 1918 säädetty asetus oli nimeltään "Asetus ampuma-aseista". Kyseisen asetuksen ensimmäinen pykälä: "Ampuma-aseiden ynnä niihin kuuluvain ampumatarpeiden hankkiminen, hallusapito ja kantaminen ilman asianomaisen poliisiviranomaisen antamaa erityistä lupaa on kielletty. Ampuma-aseella käsitetään jokaista sellaista asetta, joka on tarkoitettu ammuksien laukaisemista varten." Lisäksi ote kolmannesta pykälästä: "Jos poliisiviranomainen yleisen järjestyksen ja yhteiskunnallisen turvallisuuden kannalta oman harkintansa mukaan katsoo voivansa anomukseen myöntyä, on hakijalle annettava lupatodistus..." Lupahakemuksessa oli oltava valtion virkamiehen tai kahden luotettavan henkilön antama kirjallinen suositus. Anomuksessa oli lisäksi mainittava pääasiallinen tarkoitus, sekä muita aseeseen liittyviä tietoja. Hakijan oli lisäksi oltava vähintään 15 vuotta vanha, jos henkilö oli vajavaltainen ja 15 vuotta vanhempi oli oltava myös vanhempien tai holhoojien suostumus. Asetus ei koskenut maa- ja merisotaväen, sekä poliisilaitosten palveluksessa olevia henkilöitä, jotka oli oikeutettu hankkimaan, hallussapitämään ja kantamaan ampuma-aseita ja ampumatarpeita päällystönsä lupatodistuksella. Asetus ei myöskään koskenut luvalla toimivien suojeluskuntien ja ampuma-yhdistysten jäseniä. Kuukauden kuluttua asetuksen voimaantulemisesta jokainen jolla oli ampuma-ase tai ampumatarvikkeita oli velvollinen hakemaan oikeutta niiden hallussapitoon vaikka henkilöllä olisikin ollut aiemmin myönnetty lupa. Asetuksella lisäksi kumottiin mitä ampuma-aseiden ja ampumatarpeiden hankkimisesta, hallussapidosta ja kantamisesta ennen oli ollut säädetty. Vuonna 1931 asetusta muutettiin siten, että ampuma-aseiksi luokiteltiin myös kaasupistoolit, kaasupanosten laukaisemiseen tarkoitetut laitteet, sekä valopistoolit. Asetus oli voimassa vuoteen 1933.
Vuoden 1918 asetus ampuma-aseiden kaupasta
"Asetus ampuma-aseiden ja ampumatarpeiden kaupasta." säädettiin vuonna 1918. Asetuksen ensimmäinen pykälä: "Ampuma-aseiden ja ampumatarpeiden kauppaa harjoittakoon ainoastaan liike, joka siihen on saanut maaherralta luvan." Hakijan oli jätettävä kirjallinen anomus maaherralle ja todistuksen siitä, että oli Suomen kansalainen ja oikeutettu harjoittamaan ilmoitusvelvollista elinkeinoliikettä. Liikkeen omistajan oli pidettävä kahta kirjaa, joista ensimmäiseen oli kirjattava kaikki liikkeeseen vastaanotetut ampuma-aseet ja ampumatarvikkeet sekä milloin ja mistä ne oli saatu. Toiseen kirjaan oli merkittävä kenelle, koska ja mitä oli myyty sekä ostajan koko nimi, osoite, kuka oli luvan myöntänyt sekä lupanumero. Ampuma-aseita ja ampumatarpeita sai myydä ainoastaan sille kenellä oli ostolupatodistus. Viimeistään kuukauden kuluttua asetuksen voimaantulosta oli jokaisen liikkeen haettava maaherralta lupaa, vaikka hakijalla olisi ollut aikaisempien säädösten mukainen lupa. Asetuksella myös kumottiin mitä ampuma-aseiden ja ampumatarpeiden kaupasta ennen oli ollut säädetty. Asetus oli voimassa vuoteen 1933.
Vuoden 1918 päätös aseiden maahantuonnista
Vuonna 1918 annettiin myös "Suomen Senaatin päätös jolla kielletään ampuma-aseiden ja ampumatarpeiden maahantuonti ilman Senaatin lupaa." Päätöksellä kiellettiin ampuma-aseiden sekä ampumatarpeiden maahantuonti ilman Senaatilta hankittua lupaa. Kielto ei koskenut Hallitukselle ja Suomen puolustuslaitoksen Ylipäällikölle lähetettyjä aseita ja ampumatarpeita. Päätös oli voimassa vuoteen 1933.
Vuoden 1933 ampuma-aselaki
Vuonna 1933 säädettiin ensimmäisen kerran ampuma-aseista lailla. Kyseisen "laki ampuma-aseista ja ampumatarpeista" ensimmäinen pykälä: "Ampuma-aseiden ja ampumatarpeiden valmistus, maahantuonti, kauppa, hankkiminen ja hallussapito on sallittu ainoastaan siihen annetulla luvalla. Annettu lupa voidaan peruuttaa, jos syytä siihen harkitaan olevan." Lisäksi laissa määrättiin lähinnä käytännöistä miten toimitaan jos luvat peruutetaan, sekä erinäisiä rangaistuksia ampuma-aseisiin liittyen. Laissa myös määrättiin hakemaan lupaa, vaikka hänellä olisikin aiempien säädösten mukainen lupa viimeistään kolmen kuukauden kuluttua lain voimaanastumisesta. Kyseistä lakia muutettiin kolme kertaa vuosina 1953, 1982 ja 1986. Laki oli voimassa vuoteen 1998.
Vuoden 1933 ampuma-aseasetus
Asetus ei koskenut valtion viranomaisia tai puolustuslaitoksessa palvelevia, jotka virkansa takia käyttivät ampuma-aseita. Asetus ei myöskään koskenut suojeluskuntiin kuuluvia henkilöitä, vaan niistä määrättiin erillisellä asetuksella.
Asetusta muutettiin seitsemän kertaa vuosina 1946, 1977, 1978, 1979, 1983, 1986 ja 1989. Vuonna 1946 asetukseen lisättiin kohta, jolla taskuaseen tai sotilasaseen sai myöntää vain, jos ase oli viran, toimen tai ammatin vuoksi välttämätön. Asetuksessa muutettiin myös ikärajoja siten, että hakijan oli oltava vähintään 15-vuotias, mutta 15-20-vuotiaalle voitiin myöntää holhoojan suostumuksella lupa vain metsästykseen ja tarkkuusammuntaan. Lisäksi asetuksesta poistettiin kohdat suojeluskunnista. Vuonna 1977 muutettiin lähinnä sanamuotoja ampuma-aseiden maastaviennistä koskevassa pykälässä. Vuonna 1978 lisättiin momentti, jolla lääninhallitus voi hakemuksesta myöntää poikkeuksia ampumaurheilussa tarvittavien ja muidenkin aseiden hankkimisesta annetuista määräyksistä. Vuonna 1979 muutettiin ensimmäistä pykälää, jolloin myös kaasupanosten laukaisemiseen verrattavat laitteet luokiteltiin ampuma-aseiksi. Vuonna 1983 muutettiin lähinnä sanamuotoja ja annettiin lupa hankkia ampumatarpeita hallussapitoluvalla. Vuonna 1986 tuli paljon muutoksia. Kivääriä, haulikkoa ja näiden yhdistelmää pidettiin helposti kätkettävänä, jos sen kokonaispituus oli alle 84 senttimetriä tai piipun pituus alle 45 senttimetriä, ja kaikkiin rajat alittaviin aseisiin, tai jos aseen halusi muokata rajojen alittaviin mittoihin, oli haettava lupa. Poliisin oli lisäksi kaikissa tapauksissa noudatettava erityistä varovaisuutta ja harkintaa sekä kiinnitettävä huomiota myös siihen, onko hakijan luonteenominaisuuksien ja elämäntapojen tai muiden seikkojen perusteella aihetta epäillä, että hakija käyttäisi ampuma-asetta väärin. Ikärajoja muutettiin siten, että hakijan oli oltava vähintään 15-vuotias, mutta 15-17-vuotiaalle voitiin huoltajien suostumuksella antaa lupa vain metsästykseen ja tarkkuusammuntaan. Aseen lainaamista henkilölle, jolla ei ole hallussapitolupaa, koskevaa pykälää muutettiin siten, että 18-vuotias, jolla on hallussapitolupa, voi välittömässä valvonnassaan antaa aseen lainaksi metsästykseen ja maaliinampumiseen myös sille, jolla ei ole hallussapitolupaa, alle 15-vuotiaalle kuitenkin vain huoltajan läsnä ollessa. Lisäksi poistettiin pykälät, joissa määrättiin rangaistukset asetuksen rikkomisesta. Vuoden 1989 muutoksen jälkeen valopistooleita ei enää luokiteltu ampuma-aseiksi.
Vaikka asetuksessa ei määritelty hyväksyttäviä käyttätarkoituksia, oli niitä kuitenkin käytännössä enemmän kuin vuoden 1998 ampuma-aselaissa. Myönnettyjen hallussapitolupien käyttötarkoitukset osuuksineen vuonna 1995: Metsästys 51,5%; urheiluammunta 21,1%; suojelu 6,5%; keräily 10,9%; muu peruste 5,6%; muihin perusteisiin kuuluu vahinkoeläinten hävittäminen, metsästyskoirien harjoituttaminen, aseiden esittely ja testaus, teurastus, tehostekäyttö teatterissa tai elokuvien kuvaamisen yhteydessä, muistoesineenä säilyttäminen ja maastavienti.
Vuoden 1933 asetus puolustuslaitoksessa ja suojeluskunnissa olevista
"Asetus puolustuslaitoksessa palvelevien ja suojeluskuntiin kuuluvien henkilöiden ampuma-aseista ja ampumatarpeista" oli asetus jolla säädeltiin puolustuslaitoksessa palvelevien sekä suojeluskuntiin kuuluvien henkilöiden aseista. Asetuksen ensimmäinen pykälä: "Ampuma-aseita ja ampumatarpeita, joita puolustuslaitoksessa palvelevat henkilöt virkansa takia käyttävät tai suojeluskuntiin kuuluvat henkilöt suojeluskuntatehtäviinsä kuuluvana aseistuksena tarvitsevat, ovat sotilaskivääri, pistooli ja pienoiskivääri sekä näihin tarkoitetut ampumatarpeet. Edellisessä momentissa mainittujen henkilöiden aseistukseen voi sen ohella kuulua ampumataidon kehittämiseksi tarkoitettuja erikoiskiväärejä ja -pistooleja." Luvan kyseisiin aseisiin antoi puolustuslaitoksen virassa tai toimessa olevalle joukko-osaston komentaja, viraston tai laitoksen päällikkö. Suojeluskuntaan kuuluvalle luvan antoi asianomainen paikallis- tai sitä ylempi päällikkö. Vaikka kyseistä asetusta ei koskaan muutettu, niin suojeluskuntaa koskevat kohdat eivät enää olleet vuoden 1946 ampuma-aseasetuksen muutoksen jälkeen pitäviä. Asetus oli voimassa vuoteen 1998.
Vuoden 1940 asetus poikkeussäännöistä
Vuoden 1940 asetuksen "sisältävä eräitä poikkeussäännöksiä ampuma-aseiden ja ampumatarpeiden hallussapidosta" ensimmäinen pykälä: "Poliisiviranomaisen määräyksestä on henkilö, joka ei virkansa, toimensa tai hänelle annetun erikoisen tehtävänsä vuoksi tarvitse ampuma-asetta ja ampumatarpeita, velvollinen kuittia vastaan luovuttamaan hallussaan olevat ampuma-aseet ja ampumatarpeet toistaiseksi viranomaisten haltuun." Asetuksessa lisäksi määrättiin, että Valtioneuvoston määräämällä alueella, jolla erityiset sotilaalliset toimet ovat tarpeen on hallussapitoluvan lisäksi oltava erikoislupa jonka myönsi poliisipiirin päällikkö. Erityisessä tapauksessa erikoisluvan antoi myös oleskelupaikkakunnan poliisiviranomainen. Erikoislupa annettiin määräajaksi ja määrätyin ehdoin. Asetus säädettiin sotatilasta annetun lain nojalla ja se kumottiin vuonna 1945 annetulla asetuksella "sisältävä eräitä poikkeussäännöksiä ampuma-aseiden ja ampumatarpeiden hallussapidosta sekä räjähdysaineitten käyttämisestä."
Vuoden 1944 laki hallussapitoluvan hankkimisesta
Vuoden 1944 laki "ampuma-aseen hallusapitoluvan hankkimisesta eräissä tapauksissa" oli säädös jolla velvoitettiin jokainen jolla oli ampuma-ase ilman asianomaista hallussapitolupaa hakemaan siihen lupaa viimeistään 30 päivän kuluttua lain voimaanastumisesta. Se joka rikkoi lakia oli tuomittava sakkoon tai vankeuteen taikka jos asianhaarat olivat erittäin raskauttavia, kuritushuoneeseen enintään kolmeksi vuodeksi. Henkilöä ei kuitenkaan saanut tuomita aikaisemmista laiminlyönneistä hankkia hallussapitolupaa jos hän haki lupaa säädetyn ajan aikana.
Tullgarnin linna
thumb|250px|Tullgarnin linnan julkisivu
De la Gardien pojan Ulrik Gustaf De la Gardien oli pakko myydä linna julkisessa huutokaupassa. Ruotsin kuninkaallisten kesäasuntona se toimi vuodesta 1772 vuoteen 1950. Se toimii edelleen Ruotsin kuninkaallisena linnana. Tullgarnin linna oli kuningas Kustaa V:n suosikkilinna. Kuningas yhdessä puolisonsa Victorian kanssa myös uudisti linnaa runsaasti otettuaan sen kesäasunnoksen vuonna 1881.
Linna on avoinna yleisölle kesäisin ja englantilainen puutarha ympärivuotisesti.
Latvian juutalaiset
Latvian juutalaiset ovat Latviassa asuvia juutalaisia. Ensimmäiset vakituisesti Latviassa asuneet juutalaiset saapuivat sinne 1500-luvun jälkipuoliskolla Saksasta. Ensimmäiset juutalaissiirtokunnat perustettiin Pilteneen ja Aizputeen. Juutalaisista kasvoi hyvin merkittävä kansanosa, mutta heidän määränsä on vähentynyt vainon, alhaisen syntyvyyden ja Israeliin muuton takia hyvin voimakkaasti. Juutalainen kulttuuri on kuitenkin kokenut uuden nousukauden Latvian itsenäistymisen jälkeen.
Saapuminen Latviaan
Ensimmäiset siirtokunnat perustettiin Kuurinmaan hiippakunnan Pilteneen ja Aizputeen. Jo niitä ennen oli nykyisen Latvian alueella liikkunut yksittäisiä juutalaisia kauppiaita, mutta heidän pysyvä asumisensa alueella oli kiellettyä. Kuurinmaalle asettuneet juutalaiset osasivat saksaa ja jiddišiä, ja he olivat yleisesti ottaen sivistyneitä. 1600-luvulla Latgaleen muutti juutalaisia Valko-Venäjältä ja Ukrainasta pakoon vainoja. Latgalea silloin hallinneet puolalaiset sallivat heidän asettua aleelle ja tukivat juutalaisten elinkeinoja. Latgalen juutalaiset eivät olleet yhtä koulutettuja kuin Kuurinmaan, ja he puhuivat puolalaista hepreaa. Heidän kulttuurinen keskuksensa oli Vilna, jossa koulutettiin valtaosa rabeista.
1600-luvulla tapahtui myös juutalaisten muuttoa Saksasta edelleen Kuurinmaalle sekä Zemgaleen. Kuurinmaan herttuat suhtautuivat heihin suvaitsevaisesti sillä juutalaisilla oli yritteliäs maine. He muodostivat pian huomattavan vähemmistön, ja esimerkiksi Jelgavan kaupungissa joka kymmenes asukas oli juutalainen. Moisioiden omistajat suhtautuivat heihin vihamielisesti, ja he pyrkivät rajoittamaan näiden oikeuksia. Kuurinmaan kaupungeissa juutalaiset saivat asua vain tietyillä kaduilla, ja heitä painostettiin kääntymään kristityiksi ja saksalaistumaan. Kaupankäynti Riiassa oli juutalaisilta kielletty lukuun ottamatta niin sanottuja suojelujuutalaisia, joiden piti heidänkin maksaa korkeaa veroa asemastaan. Vuonna 1785 Katariina II antoi Kuurinmaan juutalaisille luvan muuttaa Vidzemen Slokan kaupunkiin, jonka asukkaina heillä oli oikeus käydä kauppaa Riiassa.
Uusi aika
240px|thumb|oikea|Daugavpilsin synagoga. 1850-luvulla juutalaisia koskevaa lainsäädäntöä kevennettiin entisestään, ja heitä alkoi muuttaa Riikaan Puolasta, Valko-Venäjältä ja Liettuasta. Vuonna 1867 Riiassa asui 5 254 juutalaista, mutta 1881 heitä oli jo 14 222. Juutalaisia oli paljon myös Kuurinmaan ja Zemgalen pienissä kaupungeissa, esimerkiksi Tukumsissa heitä oli 46,5 % väestöstä ja Bauskassa 59,4 %. Valtaosa heistä puhui jiddišiä, josta kehittyi Kuurinmaalla oma murteensa. Monet heistä osasivat myös saksaa. Latgalessa juutalaiset siirtyivät enenevässä määrin venäjän kielen käyttöön.
Kiimingin Urheilijat
Kiimingin Urheilijat ry (lyhenne KiimU) on entisen Kiimingin kunnan alueella toimiva urheiluseura. Sen toiminta alkoi vuonna 1938 nimellä Vesaisen Pojat. Nykyinen nimi on otettu käyttöön vuonna 1993. Jäseniä KiimU:n riveissä on noin 1 700. KiimU:n lajivalikoimaan kuuluvat tällä hetkellä hiihto, lentopallo, pesäpallo, suunnistus, voimailu ja yleisurheilu.
Latvian juutalaiset
Uusi aika
1890-luvulla alkoi juutalaisten muutto Palestiinaan sionismiin kohdistuneen mielenkiinnon kasvaessa. Sionismin suosion kasvun ohella kasvoi myös vallankumouksellisten liikkeiden suosio. Esimerkiksi Riikaan ja Daugavpilsiin perustettiin juutalaisten sosialidemokraattinen unioni. Vuonna 1905 sosialidemokraattinen puolue osallistui yleislakkoon ja mielenosoitukseen, jossa kuoli 73 mielenosoittajaa. 1900-luvun alussa juutalaisten määrä kasvoi entisestään Riian teollistumisen myötä. Vuonna 1914 Latviassa oli jo 190 000 juutalaista. Ensimmäisen maailmansodan puhjetessa monet tehtaat evakoitiin ja juutalaiset siirtyivät niiden mukana. Lisäksi vuonna 1915 pakkosiirrettiin noin 50 000 juutalaista Zemgalesta ja Kuurinmaalta Ukrainaan.
Itsenäisessä Latviassa
Latvian itsenäistyttyä juutalaiset saivat samat oikeudet kuin muutkin latvialaiset. Monet Latgalen juutalaiset muuttivat Riikaan töihin kaupan ja teollisuuden aloille. Valtionhallinnossa heitä oli suhteellisen vähän suhteessa heidän määräänsä ja huolimatta heidän korkeasta koulutustasostaan. Vuosina 1920–1927 kaikista yliopistotutkinnon suorittaneista 12,76 % oli juutalaisia. 1930-luvulla kasvoi Latvia latvialaisille -ajatuksen kannatus ja esimerkiksi juutalaisten omistamia tekstiilitehtaita kansallistettiin. Itsenäisyyden aikana Latviassa asui noin 94 000 juutalaista, mikä oli alle 5 % koko väestöstä. Neuvostomiehitys lakkautti juutalaisten yhdistyksiä ja heidät poistettiin päättävistä elimistä. Kesäkuussa 1940 melkoinen osa juutalaisista kyyditettiin Neuvostoliittoon.
Holokausti
Saksa miehitti Latvian 8. heinäkuuta 1941. Sitä ennen 15 000 juutalaista oli lähtenyt heidän tieltään omatoimisesti pakoon. Holokausti alkoi kesäkuun 23.–24. välisenä yönä, jolloin kuusi juutalaista tapettiin Grobinassa. Myöhemmin saman vuoden kesällä tapettiin noin 2 000 juutalaista Jelgavassa ja muualla Zemgalessa. Latvialaisen Viktors Arājsin johtama Arājsin kommando tappoi synagogien polttamisen jälkeen tuhansia juutalaisia. Heinäkuussa 1941 tapettiin 4 000 juutalaista Biķerniekin metsässä. Lokakuussa 1941 tapettiin noin 3 500 juutalaista. Saman vuoden heinäkuussa juutalaiset määrättiin muuttamaan gettoihin. Riian Latgalen esikaupunkialueelle perustettiin 29 000 asukkaan getto. Gettoja perustettiin myös Liepājaan ja Daugavapilsiin. Vielä saman vuoden 1941 aikana tapettiin 27 800 juutalaista Rumbulan metsässä. Vuonna 1943 vielä elossa olevat juutalaiset siirrettiin Kaiserwaldin keskitysleiriin.
Neuvostoaika
Neuvostojoukkojen vallattua taas Latvian suuri osa sinne siirretyistä juutalaisista palasi takaisin. Neuvostoaikana ei sallittu juutalaisia kouluja ja he käyttivät yleensä venäläisiä kouluja, mistä syystä he venäläistyivät nopeasti. Vuonna 1953 monia juutalaisia lääkäreitä pidätettiin Latviassakin niin sanotun lääkärisalaliiton yhteydessä, mutta Stalinin kuoltua heidät vapautettiin. Israeliin muutto sallittiin 1960-luvulla, ja muutto sinne kasvoi 1970-luvulla. Muuttajista suuri osa oli työikäisiä, mikä vaikutti juutalaisväestön demografiseen tilanteeseen.
Baltian juutalaiset alkoivat esittää 1960-luvun lopulla avoimesti vastalauseita antisemitismiä vastaan. Eräs heistä oli latvialainen majuri Grisha Feigin. Vuonna 1970 hän luopui sotilasarvostaan ja luovutti takaisin sotilaalliset kunniamerkkinsä, minkä seurauksena hänet suljettiin mielisairaalaan. Feiginin ystävät onnistuivat kuitenkin herättämään kansainvälisen mielipiteen ja hänet vapautettiin jo kolmen viikon jälkeen. Se tapahtui samoihin aikoihin, kun neuvostoviranomaiset alkoivat myöntää enemmän maastamuuttolupia juutalaisille. Helmikuussa 1970 Feigin muutti Israeliin.
Vuoden 1970 kesäkuun 15. päivänä yhdeksän latvianjuutalaista pidätettiin osana 12 hengen ryhmää yrityksestä kaapata lentokone ja lentää sillä Israeliin. Oikeudenkäynti järjestettiin joulukuussa 1970 Leningradissa. Syytetyt tuomittiin 8-15 vuoden pituisiin pakkotyörangaistuksiin.
Vuonna 1979 Latviassa asui 28 300 juutalaista, mutta vuonna 1989 enää 22 900. Juutalaiset osallistuivat aktiivisesti niin sanottuun kolmanteen kansalliseen heräämiseen.
Nykypäivä
Latvian itsenäistyttyä juutalaista kulttuuria on pyritty elvyttämään. Juutalaisia toimii näkyvissä asemissa politiikassa ja muilla yhteiskunnan aloilla. Latvian yliopistossa on mahdollista opiskella juutalaista kulttuuria. Latviassa toimii nykyisin noin 20 juutalaista järjestöä, joista suurin osa on Riiassa. Riiassa julkaistaan juutalaisille suunnattua Gersharim-lehteä, ja siellä on matsaleipomo. Latviassa on myös entisen Neuvostoliiton ainoa juutalainen sairaala. Riiassa on kaksi juutalaista koulua, joista toisessa annetaan maallista opetusta. Latvian itsenäistyttyä uudelleen on vaadittu natsien kanssa yhteistyötä tehneiden tuomitsemista, mutta sodan ajan rikosten tutkinta on takkuillut. Arājsin kommandossa toimineita kahta miestä vastaan aloitettiin tutkinta, mutta he kuolivat ennen sen päättymistä vuonna 2001.
Jiddišillä on nykyisin alle tuhat puhujaa, ja useimmat Latvian juutalaisista puhuvat venäjää. Juutalaisissa kouluissa kielen opetus painottuu hepreaan.
Keiteleen terveysasema
Keiteleen terveysasema on pohjoissavolaisessa Keiteleen kunnassa toimiva julkisen palvelun terveysasema. Terveysaseman toiminnasta vastaa Pohjois-Savon sairaanhoitopiirin Kysteri-liikelaitos.
Terveysaseman palvelee yleensä arkisin kello 8-16, perjantaisin kello 15 saakka. Arki-iltaisin kello 16–18 ja viikonloppuisin kello 8–18 on akuuttivastaanotto Keiteleen terveysasemalla tai naapurikunnassa Pielaveden terveysasemalla. Myöhäisiltapäivän ja viikonloppupäivien päivystysajat ovat avoinna myös naapurikuntien asukkaille (Pielavesi, Tervo, Vesanto).
Iltaisin ja öisin päivystyspalvelut ovat saatavilla Kuopion yliopistollisen sairaalan päivystyksestä (Puijonlaaksontie 2, Kuopio, C-ovi).
Roger Eno
Eno aloitti baritonitorviopinnot 12-vuotiaana ja musiikkiopinnot 16-vuotiaana Colchester Institutessa.
Ensimmäisen levytyksensä hän teki vuonna 1983 veljensä Brian Enon ja kanadalaisen tuottajan ja muusikon Daniel Lanoisin kanssa Lanoisin Grant Avenue Studiossa Kanadassa tehdyllä albumilla Apollo. Hänen ensimmäinen sooloalbuminsa Voices julkaistiin vuonna 1985.
Vaikka Enoa pidetään pääasiassa pianistina, hän on myös multi-instrumentalisti ja laulaja. Hän on työskennellyt veljensä lisäksi myös useiden muiden taiteilijoiden kanssa. Menestynein yhteistyö lienee Kate St Johnin kanssa tehty yhteisalbumi The Familiar.
Eno esiintyy julkisesti satunnaisesti ja säveltää ääniraitoja elokuviin. Hänen musiikkiaan on käytetty useissa elokuvissa, mukaan lukien Dyyni, 9 ½ viikkoa ja Sidottu. Hänen kappaleitaan on käytetty muun muassa Nissanin ja Japan Railwaysin mainoksissa.
Takeshi Okada
Takeshi Okada ( s. 5. elokuuta 1956 Osaka, Japani) on japanilainen jalkapallovalmentaja ja entinen jalkapalloilija.
Ura pelaajana
Hänen normaali pelipaikkansa oli puolustaja. Hän voitti yhden kerran pelaajana Aasian Mestarien liigan pelatessaan Furukawa Electricissä.
Okada edusti pelaajana vuosina 1980-1985 Japanin maajoukkuetta ja teki yhden maalin 24. ottelussa.
Valmennusura
Hän aloitti valmentamisen vuonna 1997 Japanin maajoukkueessa ja ehti olla joukkueen peräsimessä yhden vuoden, kunnes siirtyi valmentamaan Consadole Sapporoa. Hän valmensi joukkuetta kaksi vuotta nostamatta sitä korkeimmalle sarjaportaalle. Huonon menestyksen vuoksi hän siirtyi valmentamaan Japanin korkeimman sarjatason Yokohama F. Marinosia. Okada sopi hyvin Yokohaman seuraan ja voitti kaksi kertaa liigamestaruuden. Samalla hän sai kaksi kertaa J-liigan vuoden valmentaja -palkinnon.
Joulukuussa 2007 hän palasi Japanin peräsimeen. Okadan johdolla Japani varmisti kesäkuussa 2009 ensimmäisen joukkueena paikkansa vuoden 2010 MM-lopputurnauksessa.
Lopputurnaukseen välieräpaikkaa tavoittelemaan lähtenyt Japani eteni alkulohkostaan jatkoon kaadettuaan Kamerunin ja Tanskan tiiviin puolustuspelaamisen sekä tehokkaan prässipelinsä ansiosta. Neljännesvälierissä Okadan miehistö kävi tiukan kamppailun Paraguayta vastaan, mutta hävisi lopulta rangaistuspotkukilpailun jälkeen. Tappion jälkeen Okada ilmoitti jättävänsä tehtävänsä maajoukkuevalmentajana.
Pyreneiden kansallispuisto
thumb thumb|Pic du Midi d'Ossau Pyreneiden kansallispuisto on luonnonsuojelualue Ranskan lounaisosassa, Espanjan vastaisella rajalla. Sen nähtävyyksiin kuuluvat lukuisat suuret petolinnut kuten kotkat ja korppikotkat, Vignemalen 3 298 m korkea huippu sekä jään muodostama onsilo Cirque de Gavarnie. Puisto muodostaa Ranskan puoleisen osan Ranskan ja Espanjan yhteisestä Unescon maailmanperintökohteesta Monte Perdido.
Konstantin I (Vladimir)
pienoiskuva|Tuntemattoman venäläisen tekijän maalaus Konstantin Vsevolodovitš (18. toukokuuta 1186 – 2. helmikuuta 1218) oli Vsevolod III:n poika. Hän hallitsi Novgorodia 1206 ja 1207, sekä myöhemmin Rostovia ja Vladimiria.
Vsevolod teki kuolinvuoteellaan Konstantinin perinnöttömäksi ja jätti nuoremmalle veljelle Jurille Vladimirin. Lipitsan taistelussa (1216) Konstantin ja hänen liittolaisensa Novgorodin Mstislav löivät Jurin ja miehittivät Vladimirin.
Konstantin rakennutti ylösnousemuksen katedraalin Rostoviin ja kolme kivikirkkoa Jaroslavliin.
Konstantinin kuoltua 1218 Juri palasi valtaan. Konstantinin perilliset kuitenkin pitivät Rostovin ja Jaroslavin 1400-luvulle asti.
Luettelo vaasalaisten jalkapallojoukkueiden mitaleista
Tämä on luettelo vaasalaisten jalkapallojoukkueiden mitaleista. Listassa ovat SM-mitalit, Liigacupin mitalit ja Suomen Cupin mitalit.
Matti Lehtinen
Matti Kalervo Lehtinen (24. huhtikuuta 1922 Lappee – 16. elokuuta 2022 Helsinki ) oli suomalainen laulaja, jonka ääniala oli baritoni.
Nuoruus
Lehtinen syntyi Lappeella 1922. Hän taisteli jatkosodassa ja haavoittui kahdesti.
Ura
Matti Lehtinen opiskeli laulua Sibelius-Akatemiassa vuosina 1945–1948 ja sen oopperaluokalla 1946–1949. Tukholman Kuninkaallisen musiikkikorkeakoulun oopperaluokalla hän opiskeli 1949.
Ensikonserttinsa Lehtinen piti Helsingissä 1948 ja samana vuonna oli hänen oopperadebyyttinsä Suomalaisessa Oopperassa.
Lehtinen oli kiinnitettynä Suomalaiseen Oopperaan vuosina 1949–1951 ja sitten Kölnin oopperaan 1952–1955. Hän toimi vapaana konsertti- ja oratoriolaulajana 1955–1963 ja tulkitsi myös paljon liediä.
Lehtinen kiinnitettiin 1963 Suomen Kansallisoopperaan, jossa hän oli solistina vuoteen 1967.
Sibelius-Akatemian laulutaiteen professorina Lehtinen toimi 1963–1987 ja laulun ainejohtajana 1980–1987. Hänen oppilaitaan olivat muun muassa Jaakko Hietikko, Jaakko Kortekangas ja Esa Ruuttunen. Hän toimi myös laulukilpailujen tuomariston jäsenenä.
Lehtinen piti konsertteja kotimaansa lisäksi monissa Euroopan maissa sekä Yhdysvalloissa. Hän myös levytti runsaasti suomalaista musiikkia.
Lehtinen tulkitsi esimerkiksi suomalaisten oopperoiden baritoniosuuksia sekä Erik Bergmanin kuoro-orkesteriteoksia. Hän esitti ensimmäisenä Aarre Merikannon oopperan Juha nimiroolin radioesityksessä 1958. Hän oli Juha myös 1967 Suomen Kansallisoopperan ensimmäisessä Juhan näyttämötoteutuksessa sekä ensimmäisessä Juhan kokonaislevytyksessä.
Monet Lehtisen esityksistä on äänitetty Yleisradion kantanauhoille. Usein Yle Radio 1:ssä kuultavia ovat muun muassa pianisti Pentti Koskimiehen kanssa tallennetut Hurtti ukko (1956) ja Väinämöisen laulu auringolle, kanteleensoittaja Ulla Katajavuoren kanssa tallennettu Kallavesj (1959) sekä Jorma Panulan johtaman soitinyhtyeen kanssa tallennettu Lapin joulu (1962).
Lehtinen esiintyi laulajana 90-vuotiaaksi ja esiintyi oopperan puherooleissa vielä 93-vuotiaana. Hän kuoli 100-vuotiaana vuonna 2022 lyhyen sairauden jälkeen.
Jonathan Strange & herra Norrell
Jonathan Strange & herra Norrel on Susanna Clarken vuonna 2005 ilmestynyt esikoisromaani.
Palkinnot
Jonathan Strange & herra Norrell on saanut muun muassa seuraavat palkinnot:
Lisäksi teos on ollut ehdokkaana muun muassa seuraaville palkinnoille:
Vastaanotto
Tähtivaeltaja-lehden Toni Jerrmanin mukaan Jonathan Strange & herra Norrell on huomattavasti laajalla markkinoinnilla kohotettua mainettaan heikompi teos. Romaani toimii hyvin kirjoitettuna viihteenä, mutta siinä ei ole lainkaan älyllistä haastetta lukijalle.
APM 08279+5255
APM 08279+5255 on kaukainen kvasaari ja gravitaatiolinssi. Se sijaitsee Ilveksen tähdistössä ja sen punasiirtymä on 3,911.
Draconian
Draconian on ruotsalainen, Säfflesta kotoisin oleva doom metal- ja goottimetalliyhtye. Sen perustivat vuonna 1994 Johan Ericson, Andreas Hindenäs ja Jesper Stolpe nimellä Kerberos. Musiikki oli alkuvaiheessa death metal -tyylistä. Myöhemmin Anders Jacobsson liittyi yhtyeeseen ja nimeksi muutettiin Draconian. Tyyli vaihtui goottivaikutteiseen doom metalliin, jossa Jacobsonin murinalaulun vastapainona on puhdasääninen naislaulaja. Naislaulaja on vaihdellut toimintavuosien aikana ja vuodesta 2012 laulajana on ollut Heike Langhans.
Uniqlo
Uniqlo Co., Ltd. (jap. 株式会社ユニクロ Kabushiki-gaisha Yunikuro) on japanilainen vaateyritys, joka toimii useissa maissa ympäri maailman. Se aloitti toimintansa tekstiilinvalmistajana vuonna 1949, mutta on sittemmin laajentunut vaatealan yritykseksi jolla on yli tuhat liikettä maailmanlaajuisesti.
Uniqlo on tunnettu erityisesti lukuisista yhteistyöprojekteistaan tunnettujen maailmanlaajuisten brändien kanssa. Esimerkiksi Marimekko ja Muumit ovat suunnitelleet vaatemallistoja yrityksen kanssa. pienoiskuva|Uniqlon liike Osakassa, Japanissa
Ruohonapsijat
Ruohonapsijat (Polystictus) on tyrannien heimoon kuuluva lintusuku.
Jääpallon naisten maailmanmestaruuskilpailut
Jääpallon naisten maailmanmestaruuskilpailut on naisten jääpalloilun suurin kansainvälinen maajoukkueiden kilpailu. Ensimmäiset naisten MM-kilpailut järjestettiin Suomessa, Lappeenrannassa vuonna 2004. Kilpailut järjestetään joka toinen vuosi. Naisten MM-kilpailujen menestynein maa on Ruotsi.
Osallistuneet maat
Osallistuneet maat ja maiden sijoitus turnauksessa.
Sheldon Brown
Sheldon Brown (14. heinäkuuta 1944 – 4. helmikuuta 2008) oli yhdysvaltalainen polkupyörämekaanikko ja tekninen auktoriteetti. Hän ylläpiti www-sivustoa, joka sisälsi tietoa polkupyörien tekniikasta ja korjaamisesta sekä polkupyöräsanaston. Hän myös ylläpiti ja kirjoitti runsaasti perheensä pyörämatkoista Ranskaan.
Sheldon Brownilla oli sukujuuret Suomeen, koska hänen isoisoisänsä Anders Johansson Junnila (s.1843, myöhempi nimi Anders Brown) oli kotoisin Kälviältä.
Bus Stop (kappale)
Yleistä kappaleesta
Kappaleen kirjoitti Graham Gouldman, joka myöhemmin tuli vaikuttamaan rockyhtye 10cc:ssä. Hän työsti kappaleen mielessään Manchesterin paikallisliikenteen linjan 95 bussissa. Gouldmanin kappaletta ehdotti The Holliesille yhtyeen manageri Michael Cohen. Yhtye oli äimistynyt nuoren miehen aikaansaannoksesta. Hollies harjoitteli kappaletta yhdessä yhtyeeseen kuulumattoman basisti Klaus Voormannin kanssa, mutta äänitykseen yhtye oli jo hankkinut uuden vakituisen basistin, kitaristi Tony Hicksin ehdottaman Bernie Calvertin. Hicks ja rumpali Bobby Elliott tunsivat hänet, sillä Calvert oli soittanut heidän kanssaan ennen The Holliesia toimineessa Ricky Shaw and the Dolphins -yhtyeessä.
The Holliesin tuolloinen kitaristi Graham Nash pitää kappaletta suosikki Hollies-sävelmänään, koska se äänitettiin tunnissa ja viidessätoista minuutissa, ja oli suuri hitti.
Julkaisu ja vastaanotto
”Bus Stop” muodostui suureksi hitiksi. Se pääsi sekä Britanniassa että Yhdysvalloissa listan viidenneksi. Kappale oli samalla yhtyeen läpimurto Yhdysvalloissa. Top 10:een single nousi ainakin kahdessatoista valtiossa, mukaan lukien Malesiassa ja Ruotsissa, missä se ylsi listaykköseksi.
Kappaleet singlellä
A-puoli B-puoli
Muita versioita
Cover-version ”Bus Stopista” ovat tehneet Herman's Hermits, Material Issue, Sugarplum Fairy ja The Family Cat. Myös itse kappaleen kirjoittaja Graham Gouldman on levyttänyt kappaleen.
Suomeksi kappaleen levytti ensimmäisenä 30. maaliskuuta 1967 Ilkka Lähteenmäki nimellä ”Bussipysäkki”. Vuonna 1991 oli vuorossa Clifters-yhtyeen esitys ”Angelica”. Seppo Tammilehdon kääntämä ja esittämä ”Maitolaituri” puolestaan ilmestyi vuonna 1995.
Ami Aspelund
Ura
Ami Aspelundin ura sai vauhdikkaan alun vuonna 1973 julkaistulla Apinamies-hitillä (alun perin Jungle Jimin hitti Big Fat Oranguman). Samana vuonna Aspelund oli jo mukana Dannyn kesäkiertueella ja seuraavana vuonna ilmestyivät mm. menestyskappaleet Waterloo, Tänään huipulla ja Käy luonain eilinen. Ensimmäinen niistä on Abban euroviisuvoittaja vuodelta 1974 ja muut kaksi The Carpenters -duon hittejä.
Aspelund voitti Rostockin laulufestivaalit vuonna 1981 kappaleella Luoksein jää, jonka hän esitti saksaksi nimellä Der Este Flug. Hän edusti Suomea Eurovision laulukilpailuissa vuonna 1983 kappaleella ”Fantasiaa”, ja voitti Knokke Cup -laulukilpailun vuonna 1985. Vuoden 1982 euro­viisu­karsinnoissa mukana olleesta kappaleesta Mitt äppelträd muodostui klassikko, vaikka se jäikin sijoituksissa Kojon Nuku pommiin-kappaleen taakse.
Ami Aspelund tunnetaan erityisesti useilla eri kielillä laulavana ja taitavana estradiesiintyjänä. Takana on runsaasti musikaalirooleja ja erilaisia show-esityksiä. Aspelund on esiintynyt mm. Uudessa Iloisessa Teatterissa, Komediateatteri Arenassa, Svenska teaternissa. 2000-luvulla hän on esiintynyt mm. Åbo Svenska Teaterissa, Kuopion Musiikkiteatterissa, Imatran Teatterissa, Mustion Linnan kesäteatterissa ja Samppalinnan Kesäteatterissa. Vuosina 2019-2021 Aspelund esiintyi Salon Teatterissa musikaaleissa Myrskyluodon Maija, Seili ja Äidinmaa, vuosina 2021-2023 Porin Teatterissa Lasse Mårtensonin musiikista koostuvassa musikaalissa Vie meren tuoksuun sekä Niin kuin taivaassa Seinäjoen kaupunginteatterissa vuonna 2023.
Aspelundin musiikillinen tyyli on vaihdellut paljon vuosien saatossa. Siihen on sisältynyt popiskelmää, laulelmia, bluesia, jazzia, lattaria, gospelia, sävellettyjä runoja, musikaalilauluja sekä show-numeroita. Myös Aspelundin levytyksissä on pyritty perusiskelmää ja -tanssimusiikkia laajempaan skaalaan: albumi Karibu (1975) sisältää afrikkalaisaiheisia lauluja, Credo – minä uskon -levy (1975; mukana sisar Monica Aspelund) on puolestaan jazz- ja gospelhenkinen. Aspelund oli mukana myös Cascade-yhtyeessä, jonka julkaisema levy Cascade (1976) on pop- ja soulpainotteinen. Framtidens skugga (1983) sisälsi sävellettyjä Edith Södergranin runoja, jonka YLE valitsi Vuoden levyksi. Fenor och vingar (1986) sisälsi pääosin Kari Kuusamon edistyksellistä rockia ja rohkeata linjaa pohjautuen sävellettyihin pohjoismaisten naislyyrikoiden runoihin. Levyt Sylvias Återkomst (1996) ja Sylvian paluu (1997) sisälsivät Topeliuksen runoja sävellettyinä. Nämä esi-isänsä runot sävelsi Topeliuksen tyttären pojanpojanpoika Mikki Nuorivaara.
Ami Aspelund on esiintynyt myös paljon yhdessä sisarensa Monica Aspelundin kanssa. He ovat tehneet muun muassa musiikkishown Mon-Ami vuonna 1983 (FST/Yleisradio) ja Ralf Långbackan ohjaaman pienoismusikaalin Kungsvägen – Kuninkaantie vuonna 1997 sekä Marina Motaleffin ohjaaman musiikkinäytelmän Saras Döttrar (Saaran tyttäret) vuonna 2011.
Diskografia
pienoiskuva|Ami Aspelund vuonna 2023Vapaana / Ihmeiden aika (1977)
Nunnatasku
Nunnatasku (Oenanthe pleschanka) on kivitaskua muistuttava varpuslintu, jonka kuvaili ja nimesi Ivan Lepjohin vuonna 1770.
Koko ja ulkonäkö
Linnun pituus on 14–16½ cm ja paino keskimäärin noin 18–20 g, eli se on kivitaskun kokoinen. Vanha juhlapukuinen koiras on helppo tuntea värityksensä perusteella: sen selkä, siivet, naama ja kurkku ovat mustat. Niska, päälaki ja vatsapuoli valkeat sekä pyrstössä on kivitaskumainen mustavalkea kuviointi. Naaras ja nuori lintu ovat päältä harmaita ja alta vaaleita.
Vanhoilla linnuilla on täydellinen sulkasato kesällä, nuorilla vain osittainen.
Esiintyminen
Nunnataskun pääasiallinen esiintymisalue on Keski-Aasia. Euroopassa sitä tavataan Mustanmeren pohjoispuolella ja Tonavan suiston tuntumassa. Kyproksella elää kyproksentasku (O. cypriaca), jota aikaisemmin pidettiin nunnataskun alalajina. Euroopan populaation koko on 64 000–270 000 yksilöä.
Satunnaisia havaintoja on tehty muun muassa Suomessa, jossa laji on tavattu yli 30 kertaa. Suomen ensihavainto tehtiin 19.10.1979 Lemlandin Lågskärillä. Viime vuosina laji on havaittu joitakin kertoja vuosittain.
Laji talvehtii Itä-Afrikassa.
Elinympäristö
Nunnatasku asuu vuorten karuilla rinteillä ja kivikkoisilla ylängöillä.
Lisääntyminen
Pesä on tavallisesti maakolossa, kiven alla tai rakennuksessa. Munia on 4–6, joita naaras hautoo 2 viikkoa. Poikaset jättävät pesän 13–14 päivää vanhoina.
Ravinto
Ravintona ovat pääasiassa maassa liikkuvat selkärangattomat, joskus myös kasvillisuudessa elävät selkärangattomat.
Ginger Lynn
Ginger Lynn (oik. Ginger Lynn Allen, s. 14. joulukuuta 1962 Rockford, Illinois) on yhdysvaltalainen näyttelijä, joka tunnetaan parhaiten pornografisista elokuvistaan 1980-luvulla. AVN sijoitti hänet seitsemänneksi listassaan 50 merkittävimmästä pornotähdestä. Hän on toiminut myös Penthousen mallina.
Balineesi
Historia
Ensimmäinen balineesi oli epäilemättä pitkäkarvageeniä kantava siamilainen. Ensimmäiset pitkäkarvaiset siamilaiset rekisteröitiin 1928. Itämaisesta pitkäkarvasta innostuttiin ja rotua alettiin kasvattaa. Rotu alkoi yleistyä Amerikassa 1950-luvulla, jolloin sitä alettiin jalostaa. 1970-luvulla CFA (amerikkalainen Cat Fanciers Association) hyväksyi sen viralliseksi roduksi. Suomeen ensimmäinen balineesi tuli Ruotsista 1980-luvulla. Suomessa BaJaVa ry edustaa balineesien, itämaisten pitkäkarvojen ja seychellien pitkäkarvojen kasvatus- ja harrastustoimintaa.
Luonne
Balineesin kerrotaan olevan hiljaisempi ja rauhallisempi kuin siamilainen. Tyypillistä itämaisille roduille on silti rodusta riippumatta puheliaisuus. Balineesi on vilkas ja leikkisä, mutta myös rauhallinen, tasapainonen ja sylissä viihtyvä. Se on ihanteellinen koko perheen lemmikki.
Värimuunnokset
Balineesilla on siamilaisen tapaan naamioväritys. Värejä on useita ja yleisimpiä niistä ovat ruskea-, sini-, suklaa-, lila-, puna- ja creme-naamio. Myös erilaisia tabby- ja kilpikonnakuvioita esiintyy sekä kokovalkoista turkkia.
Amstel Gold Race 2012
thumb|Vuoden 2012 reitti Amstel Gold Race 2012 oli järjestyksessään 47. maantiepyöräilyn Amstel Gold Race -kilpailu. Se käytiin 260,4 kilometrin reitillä Maastrichtistä Valkenburgiin 15. huhtikuuta 2012.
Enrico Gasparotto voitti kilpailun kukistettuaan loppukirissä Jelle Vanendertin ja Peter Saganin. He olivat tavoittaneet irtiotossa olleen Óscar Freiren kilpailun viime hetkillä.
Tulokset
Lähde: Cyclingnews
Osallistuneet joukkueet
Kilpailussa olivat mukana seuraavat 24 joukkuetta:
Cévennesin kansallispuisto
thumb Cévennesin kansallispuisto on luonnonsuojelualue Ranskan eteläosassa. Sen nähtävyyksiin kuuluu Aven Armandin luola.
Kansallispuisto kuuluu valtaosin Lozèren ja Gardin departementteihin Languedoc-Roussillonin hallintoalueella, mutta osin myös Ardèchen departementtiin Rhône-Alpesin alueella ja Aveyronin departementtiin Midi-Pyrénées-alueella. Cévennesin alue on Ranskan harvimmin asuttua.
Puistoon kuuluu vuoria ja 150 000 hehtaarin metsäalue, jossa tavataan mufloneita ja hirvieläimiä. Puiston kasvilajeihin kuuluvat kihokit, kastanjat, villit tulppaanit, varjoliljat ja monet kämmekät.
Vsevolod III
thumb|Vsevolod III Vsevolod III (, "isopesä", 1154 – 2. huhtikuuta 1212) oli Vladimirin suuriruhtinas vuosina 1176–1212. Hän hallitsi myös Rostovin, Jaroslavin ja Kiovan Venäjän ruhtinaskuntia.
Vsevolod tuli veljensä Mikael I:n jälkeen Vladimirin suuriruhtinaaksi, jona sitten oli 36 vuotta. Hän valloitti Novgorodin, mutta joutui tappiolle liettualaisia vastaan. Myös Pihkova ja Smolensk tunnustivat hänen yliherruutensa. Novgorodia hallitsivat peräkkäin hänen puolestaan useat hänen pojistaan, joista Jaroslav II teki 1227 sotaretken jäämejä vastaan ja lähetti pappeja kastamaan karjalaisia kreikkalaiseen uskoon. Jaroslav II:n poika oli Aleksanteri Nevski.
Kansainvälinen Vapaamuurarijärjestö Miehille ja Naisille Le Droit Humain
Kansainvälinen Vapaamuurarijärjestö Miehille ja Naisille Le Droit Humain on perustettu Pariisissa 4. huhtikuuta 1893. Järjestö on Suomen vanhin yhtäjaksoisesti toiminut vapaamuurarijärjestö, ja se aloitti toimintansa Helsingissä 4.-5. lokakuuta 1920. Järjestön kansainvälinen nimi on Ordre Maçonnique Mixte International Le Droit Humain.
Kreivitär Ellen Bille-Brahe-Selby ja Saima Neovi Kööpenhaminasta sekä Birger Zadig Oslosta vihkivät John Sonckin avustuksella tilapäisessä kokoushuoneessa Bulevardinkatu 7 Helsingissä yhteensä 60 naista ja miestä vapaamuurariuteen. Sunnuntaina 5. lokakuuta 1920 perustettiin Suomen ensimmäinen naisten ja miesten muodostama vapaamuurariloosi Väinämö.
Le Droit Humain - Suomen Liiton toiminta on avointa kaikille naisille ja miehille, rotuun, kansallisuuteen, uskontoon tai filosofiaan katsomatta.
Naisten ja miesten vapaamuurariuden syntyhistoria
Alkujaan vapaamuurarius oli täysin miesten maailma. Vuonna 1882 ranskalainen Maria Deraismes vihittiin vapaamuurariksi. Hän oli tiettävästi ensimmäinen nainen, joka hyväksyttiin tunnustetussa ja säännöllisessä loosissa vapaamuurariksi. Maria Deraismes yritti innokkaasti parantaa naisten oikeuksia Ranskassa tukenaan miehen ja naisen tasa-arvoisuutta kannattava lääkäri ja vapaamuurari Georges Martin.
Vuoden 1848 vallankumouksen jälkeen Ranskassa oli alkanut kehittyä naisten vapautusliike. Oli perustettu naisasiayhdistyksiä kannustajinaan yhteiskunnallisessa asemassa olevia naisia sekä miespuolisia poliitikkoja ja vapaamuurareita. Vuonna 1866 oli perustettu naisten oikeuksien puolustamiseksi yhdistys, jonka perustajiin kuului myös toimittaja ja kirjailija Maria Deraismes. Samanaikaisesti eräät vapaamuurariloosit esittivät, että naisille tulisi suoda kaikki samat oikeudet kuin miehillekin, mukaan lukien vapaamuurariuteen hyväksyminen. Useat vapaamuurarijärjestöt kuitenkin vastustivat tällaista ehdotusta.