cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Paavo Kahla
Paavo Kahla syntyi Keski-Pohjanmaan maakunnassa Lohtajalla, kanttori Elias ja Hilma Sofia (o.s. Tervo) Kahlan perheeseen. 1930-luvulla perhe muutti Kokkolaan, jossa Kahla opiskeli Kokkolan yhteislyseossa. Hän kirjoitti ylioppilaaksi vuonna 1938. Varusmiespalveluksensa Kahla suoritti Ilmasotakoulussa Kauhavalla, Ilmavoimien reserviupseerikoulun kurssilla 8. Vänrikkinä kotiutettu Kahla aloitti opiskelut metsänhoitajaksi juuri ennen talvisotaa. Syyskuussa 1939 tähystäjäkoulutuksen saanut Kahla sai kutsun Lentolaivue 14:ään, joka toimi talvisodassa tiedustelulentolaivueena. Hän suoritti talvisodassa 50 sotalentoa Fokker C.X -koneen tähystäjänä.
Jatkosodan alettua Kahla sijoitettiin samaan LLv 14:ään, sen 3. lentueeseen, jossa hän jatkoi tähystäjänä tiedustelu- ja tulenjohtolennoilla. Lokakuussa 1941 hänet nimitettiin lentueen varapäälliköksi. 9. joulukuuta 1941 Kahla ylennettiin luutnantiksi. 24. joulukuuta 1941 allekirjoitetun esityksen sekä 15. huhtikuuta 1942 allekirjoitetun lisäesityksen jälkeen Paavo Kahla nimitettiin 2. luokan Mannerheim-ristin ritariksi numerolla 54, nimityspäivämäärä oli 26. huhtikuuta 1942. Elokuussa 1942 Kahlan ja vasta laivueeseen saapuneen vänrikki Mannermaan ollessa tiedustelulennolla, matalatorjuntatuli surmasi ohjaajan, jolloin Kahla kiipesi koneen ulkokautta ohjaamoon ja lensi takaisin tukikohtaan. 3. huhtikuuta 1943 hänet ylennettiin 3./LeLv 16:n lentueen päälliköksi. Jatkosodan loppuvaiheessa, 27. heinäkuuta 1944, Kahla ylennettiin kapteeniksi. 4. syyskuuta 1944 Kahla siirrettiin Hävittäjälentolaivue 26:een, joka suoritti Lapin sodassa muiden tehtävien ohella tiedustelulentoja saksalaisia vastaan. 23. lokakuuta 1944 Paavo Kahla ja hänen koneensa ohjaaja, kersantti Jouko Liinamaa katosivat Kittilässä tiedustelulennolla. Heidän Fokker C.X -koneensa jäännökset löydettiin vasta syksyllä 1945 Aakenustunturin lähistöltä.
Pihlajamäki
Pihlajamäki on Helsingin Malmin kaupunginosan osa-alue. Helsingin piirijaossa se kuuluu kuitenkin Latokartanon peruspiiriin.
Paavo Kahla
Paavo Kahla oli viimeinen kaatunut Mannerheim-ristin ritari. Hänet on haudattu Kokkolaan, Marian hautausmaan sankarihautaan.
Pihlajamäki
Pihlajamäen nimi juontaa alueella aikoinaan sijainneesta Malminkylään kuuluneesta Rönnbacka-nimisestä torpasta.
Poetiikka
Poetiikka eli runousoppi tai kirjallisuudenteoria, tarkoittaa kirjallisuuden ja erityisesti runouden teoriaa. Termi on peräisin Aristoteleen teoksesta Runousoppi eli Poetiikka, joka perusti länsimaisen kirjallisuustieteen.
Pihlajamäki
Luonnehdinta alueesta
Vuolukiventien ja Graniittitien 8-kerroksiset tornit ovat klassisen kauniita, modernismin mestariteoksia. Maasälväntien tornit ovat kerrosta matalampia. Lamellitaloista mainittakoon tyypillisenä esimerkkinä Liusketie 6, jossa on 18 rappua (A–T, puuttuvat ovat J ja Q). Erikoisin ratkaisu on Liusketie 2:ssa, joka on sijoitettu maastoon siten, että talon itäpää on 4-kerroksinen, länsipää 8-kerroksinen.
Pihlajamäentien ja Lahdenväylän välissä on 1980-luvun täydennysrakentamista. Alue on matalasti rakennettu ja tiivis. Marmoritiellä lähiön koillisosassa on rivitaloja. Täydennysrakentamista on jonkin verran myös ostoskeskuksen ympäristössä ja Liuskekujalla hautausmaan vieressä.
Kolwezi
Kolwezi on tärkeä kuparin, koboltin, radiumin ja uraanin louhinnan keskus.
Pihlajamäki
Luonnehdinta alueesta
Pihlajamäellä on luonnolliset rajat joka puolella: pohjoisessa Kehä I ja Longinoja, lännessä Vantaanjoki ja etelässä Lahden moottoritie. Alueen itäpuolella on laaja Malmin hautausmaa. Pihlajamäki erottuukin selvästi muusta Koillis-Helsingistä.
Historia
thumb|220px|left|Pihlajamäen suojeltaviin rakennuksiin kuuluu myös kuvan lamellitalo Maasälväntiellä. Sen ovat suunnitelleet arkkitehdit Esko Korhonen ja Sulo Savolainen. Pihlajamäellä oli sotilaallisesti tärkeä sijainti pikkuvihan aikana ja sen kalliot olivat taistelevien osapuolten tähystyspaikkoja. Alue säilyi sotilasharjoitusalueena aina vuoteen 1890 saakka, jolloin Malmin hautausmaata ryhdyttiin rakentamaan. Ensimmäisessä maailmansodassa Aarnikanmäki toimi linnoitustukikohtana.
Pihlajamäen alueella asui 1930-luvulla 73 perhettä ja siellä toimi muun muassa matkalaukkutehdas. Suurin osa asukkaista oli pienviljelijöitä. Läheinen Malmin hautausmaa tarjosi töitä kivenhakkaamoille.
Nykyinen Pihlajamäki suunniteltiin ja rakennettiin pääosin vuosina 1959-1965. Se oli ensimmäisiä aluerakennuskohteita Suomessa. Alueen asemakaavan laati vuonna 1960 arkkitehti Olli Kivinen. Alueen koillisosan rakennutti Helsingin asunto-osuuskunta Haka, lounaisosan Sato. Saton rakennuttamat talot piirsi alueen arkkitehtuurikilpailun voittanut Lauri Silvennoinen, Hakan rakennuttamien talojen suunnittelijoina toimivat Kulutusosuuskuntien Keskusliiton asuntosuunnitteluosastolta Esko Korhonen ja Sulo Savolainen, joka tuli myös asumaan Pihlajamäkeen.
Pihlajamäkeen saatiin kansakoulu ja lastentarha 1964 ja oppikoulu 1969.
Asemakaava luonnonmuotojen mukaan
Kivisen kaava perustuu alueen luonnonmuotojen hyväksikäyttöön ja kansainvälisen funktionalistisen kaupunkisuunnittelun perinteiden soveltamiseen suomalaiseen maisemaan. Kaavan suunnittelussa on saatu vaikutteita myös modernin arkkitehtuurin esikuvan Le Corbusier'n kaupunkivisiosta, joissa vapaasti seisovat suuret kerrostalot sijoittuivat laajojen viheralueiden keskelle.
Asuntoja
Pihlajamäki oli myös ensimmäisiä betonielementtirakentamisen kohteita Suomessa. Siirrettäviä suurmuotteja ja puolielementtitekniikkaa käytettiin sekä Hakan että Saton puolella. Elementtirakentaminen nähtiin keinona rakentaa asuntoja edullisesti. Pihlajamäessä uusi rakentamistekniikka yhdistettiin Tapiolan kaltaiseen puutarhakaupunki-ideologiaan. thumb thumb|Pihlajamäen 1960-luvun taloille tyypilliset pitkät ja valoisat nauhaikkunat.
Pihlajamäen tornitalot pienine asuntoineen oli suunniteltu lähinnä yksineläjille, mutta asunto- ja rahapulassa niihin muuttivat monet lapsiperheetkin.
Carl Jonas Love Almqvist
thumb|C. J. L. Almqvist [[Carl Peter Mazerin maalauksessa noin vuonna 1835.]] thumb|Almqvistin tekemä [[Sabiinitarten ryöstöä kuvaava piirros vuodelta 1823.]]
Pihlajamäki
Asuntoja
Alueen taloihin ei rakennettu pesulatiloja eivätkä asuntokohtaiset pyykkikoneet olleet vielä yleisiä. Pyykit pestiin ostoskeskuksessa Lindström-yhtiön itsepalvelupesulassa. Myös talonmiesten korvaaminen alueen yhteisellä kiinteistöhuoltoyhtiöllä oli uutta Suomessa.
Myöhempi rakentaminen
Myöhempi rakentaminen Pihlajamäessä kuvastaa kaupunkisuunnittelun tavoitteiden muuttumista. Niissä tehokkuus, tiiveys ja sosiaaliset kontaktit olivat ajan avainsanoja. Suunnitteluideologian muutokseen liittyi usein asuntoarkkitehtuurin heikkeneminen, mikä on nähtävissä myös Pihlajamäessä. Uudemmasta rakentamisesta löytyy myös monia onnistuneita esimerkkejä. Pihlajamäessä on muun muassa vuoden 1989 rakennuskohteena palkittu arkkitehtitoimisto Veli-Pekka Tuomisen pienkerrostaloalue Liusketien pohjoispäässä.
Carl Jonas Love Almqvist
Carl Jonas Love Almqvist (28. marraskuuta 1793 – 26. syyskuuta 1866) oli ruotsalainen kirjailija. Hän tarkasteli kustavilaista yhteiskuntaa ja muun muassa sukupuolirooleja kriittisesti. Almqvistin romanttinen tuotanto vaikutti Suomessa J. L. Runebergin ja Fredrika Runebergin teoksiin.
Pihlajamäki
Myöhempi rakentaminen
Pihlajamäen terveysasema valmistui Pihlajamäen ostoskeskuksen (1963) eteläpuolelle vuonna 1994.
Luonto
left|250px|thumb|Vantaanjoen varsi on suosittu ulkoilualue. Pihlajamäki on rakennettu korkeille kallioille ja niiden välisiin laaksoihin. Pihlajamäki sijaitsee laajan Helsinkipuiston kupeessa ja lähellä Vantaanjokea.
Carl Jonas Love Almqvist
Almqvist opiskeli papiksi ja työskenteli muun muassa opettajana ja sanomalehtimiehenä. Hän joutui hankaluuksiin Ruotsissa ja muutti ensin Yhdysvaltoihin ja sieltä Saksaan, missä hän kuoli.
Kolwezi
Vuonna 2004 kaupungissa oli runsaat 456 000 asukasta.
Carl Jonas Love Almqvist
Kirjallinen tuotanto
Almqvist oli aikanaan Ruotsin tuotteliaimpia kirjailijoita. Hänen tuotannossaan on sekä romanttisia että realistisia piirteitä. Hän toi teoksiinsa kansankuvauksen, josta realismin kaudella tuli kirjallisuuden valtavirta. Hänen pääteoksekseen on nostettu kirja Törnrosens bok (1832–1851), joka on osittain suomennettu.
Yksi Almqvistin tunnetuimmista teoksista on vapaata rakkautta, miehen ja naisen aviotonta rakkaussuhdetta, käsittelevä romaani Det går an (suom. Käy laatuun). Siinä lasimestarin tytär Sara Videbeck ja kersantti Albert kohtaavat laivalla ja rakastuvat toisiinsa. He valitsevat kuitenkin avioliiton sijaan avoliiton ilman kirkon siunausta, jotta kummankin vapaus säilyisi.
Det går an herätti aikanaan paljon huomiota Ruotsissa, ja sitä pidettiin siveettömänä. J. V. Snellman kirjoitti teokselle samannimisen ilman tekijän nimeä ilmestyneen jatko-osan (suom. Sopii ja Käy laatuun), joka kuvaa Saran ja Albertin yhteiselämän toimimattomaksi. Snellmanin romaanin taustalla on ajatus, ettei Almqvistin kuvaama vapaa suhde ole mahdollinen sukupuolten välisten erojen vuoksi.
Pihlajamäki
Hiidenkirnut
Pihlajamäessä Rapakiventien varressa olevan kallion rinteessä sijaitsevat Suomen vanhimmat tunnetut hiidenkirnut, joille on annettu nimet Aarnipata ja Rauninmalja. Suomen muista hiidenkirnuista poiketen ne ovat peräisin viimeistä jäätiköitymiskautta edeltävältä ajalta ja ovat ainakin 50 000, ehkä jopa 100 000 vuotta vanhoja. Ne löydettiin vuosina 1993–1994, kun kulkuyhteyksiä paranneltiin Rapakiventien alikulkutunneliin. Suurempi hiidenkirnu, Aarnipata, on 8,5 metriä syvä ja sen halkaisija on noin 6,9 metriä. Rauninmaljan halkaisija on 1,6 ja syvyys 3,2 metriä.
Pihlajamäki-Seura
Pihlajamäki on yhteisönä vireä ja elinvoimainen. Alueen tunnetuimpia toimijoita on Pihlajamäki-Seura, joka perustettiin vuonna 1964. Seura toimii aktiivisesti Pihlajamäen viihtyisyyden lisäämiseksi ja palvelujen parantamiseksi. Pihlajamäki-Seura on ollut mukana muun muassa Pihlajamäen koulujen, leikkikenttien, urheilukentän, pukusuojatilojen, kirkon, terveysaseman ja nuorisotilojen hankkimisessa.
Pihlajamäki-Seura toimii myös lähialueiden viihtyisyyden puolesta. Esimerkiksi Vantaanjoen rantojen säilyttäminen viheralueena on Pihlajamäestä lähtöisin oleva idea. Siinä onnistuttiin, koska sen taakse saatiin kaikki alueen kaupunginosayhdistykset.
Muut Pihlajamäessä toimivat yhdistykset
Muita Pihlajamäessä toimivia yhdistyksiä ovat muun muassa partiolippukunnat Aarnikarhut ja Aarnivalkeat, Lions Club Helsinki / Pihlajamäki, Mannerheimin lastensuojeluliiton Pihlajamäen paikallisyhdistys, jalkapalloseura Marmiksen Kuula, Pihlajamäen kirkon kuoro, Pihlajamäki-Pihlajiston eläkeläiset, PK-35, PK-35 Huvigaanit ry, Pihlajamäen ISKU, Punaisen Ristin Helsingin pohjoinen osasto, Rapakiven palstaviljelijät ja Savelan palstaviljelijät. Lähes kaikilla puolueilla on oma paikallisosastonsa joko Pihlajamäessä tai Koillis-Helsingissä laajemmin.
Pihlajamäessä sijaitsee Pihlajamäen tukikoti, joka on tarkoitettu päihdeongelmaisille ja muille asunnottomille miehille.
Kirjopillike
Kirjopillike eli kirjava pillike (Galeopsis speciosa) on kirjavakukkainen pillikkeiden (Galeospis) sukuun ja huulikukkaiskasvien (Lamiaceae) heimoon kuuluva yksivuotinen kasvilaji. Se on Suomessa muinaistulokas.
Ulkonäkö
pienoiskuva|vasen|Kirjopillikkeen lehtiä. Kirjopillike on jäykkä, ruohovartinen 20–90 senttimetriä korkea kasvi. Lehdet kasvavat vastakkain ja ne ovat karvaisia. Varsi on haarova, kulmikas ja karvainen.
Kirjopillike on Suomessa tavattavista pillikkeistä suurikukkaisin. Sen kukat ovat huulimaiset, alahuuli on violetti ja muut osat keltaiset. Kukan pohjassa on mettä, jota juodakseen hyönteisten on kurkotettava niin syvälle kukan sisään, että ne väistämättä tahriintuvat siitepölyyn. Ihmislapset nykivät kukkia irti ja imaisevat niiden pohjassa olevan mesitipan suuhunsa. Kirjopillike kukkii loppukesällä heinäkuusta syyskuuhun.
Levinneisyys
Kirjopillikettä tavataan Euroopassa ja Länsi-Aasiassa. Kirjopillike on yleinen koko Suomessa lukuun ottamatta Pohjois-Lappia. Se on muinaistulokas ja levinnyt Suomeen muualta Euroopasta ihmisen mukana.
Kasvupaikat
Kirjopillike kasvaa joutomailla, metsänreunoilla, tienvarsilla ja viljelyksillä. Se suosii ravinteikkaita ja typpipitoisia kasvupaikkoja.
Tonique Williams-Darling
Tonique Williams-Darling (s. 17. tammikuuta 1976 Nassau) on entinen bahamalainen pikajuoksija. Hänen päälajinsa oli 400 metrin juoksu.
Tonique Williams otti yhdysnimen käyttöön mentyään naimisiin pikajuoksija Dennis Darlingin kanssa huhtikuussa 2003. Williams-Darling opiskeli Yhdysvalloissa Georgian ja Etelä-Carolinan yliopistoissa. Jälkimmäisestä hän valmistui vuonna 1999.
Lorenzo Da Ponte
thumb|Lorenzo Da Ponte Lorenzo Da Ponte, alun perin  Emanuele Conegliano, (10. maaliskuuta 1749 Ceneda, Venetsia – 17. elokuuta 1838 New York, Yhdysvallat) oli italialainen libretisti. Hän kirjoitti librettoja lukuisille säveltäjille, mutta hänen kuuluisimmaksi teoksikseen ovat nousseet Wolfgang Amadeus Mozartin säveltämät Figaron häät, Così fan tutte ja Don Giovanni, joita joskus nimitetään Da Ponte -trilogiaksi.
Da Ponten isä oli katoliseksi kääntynyt juutalainen. Da Ponte opiskeli papiksi mutta vietti varsin vilkasta ja vallatonta elämää, sai lapsen naimisissa olevan naisen kanssa, perusti bordellin tämän kanssa ja joutui vihdoin siveettömyyden takia lähtemään Venetsiasta. Hän saapui Wieniin 1782 ja sai paikan keisari Joosef II:n hoviteatterin kirjailijana.
Keisarin kuoltua Da Ponte joutui epäsuosioon, muutti Prahaan ja sitten Lontooseen, lopulta rahattomana ja velkaisena Yhdysvaltoihin. Hän perusti kirjakaupan, toimi kirjallisuuden professorina ja oopperatuottajana. Hän perusti New Yorkiin maan ensimmäisen oopperatalon. Yritys epäonnistui ja ooppera jouduttiin sulkemaan talousongelmien vuoksi vain 28 esityksen jälkeen.
Da Ponten kirjoittamat libretot ovat aikansa hömppäkomedioita, jotka Antti Vihisen mukaan eivät olisi ilman Mozartin musiikkia jääneet elämään. Tosin Da Ponte on omissa muistelmissaan katsonut, että juuri hänen ansiostaan Mozartin oopperat ovat sitä, mitä ne ovat.
Teemo Tebest
Teemo Tebest (s. 1984) on suomalainen datajournalisti ja atk-toimittaja. Hän on työskennellyt tammikuusta 2013 Yleisradion uutis- ja ajankohtaistoiminnan Plus-deskissä koodaavana toimittajana. Koulutukseltaan Tebest on tietotekniikan diplomi-insinööri pääaineenaan hypermedia.
Tebest on Suomen tunnetuimpia datajournalisteja. Hän on luennoinut datajournalismista opiskelijoille ja pitänyt datajournalismityöpajoja Suomessa sekä Euroopassa. Hän on lisäksi kirjoittanut datajournalismista kansainvälisiin julkaisuihin. Kesällä 2018 hänen kutsuttiin puhujaksi maailman suurimpaan verkkojournalismin seminaariin ONA:aan Austinissa Teksasissa.
Maaliskuussa 2019 Tebest siirtyi Geneveen Euroopan yleisradiounioniin EBU:un datajournalistiksi. Toukokuussa 2022 Tebest aloitti työt YK:n alaisessa UNCTAD:ssa.
Tebest on myös musiikin kuuntelua tilastoivan Statster-verkkopalvelun perustaja ja pääasiallinen kehittäjä. Lisäksi hän on Karkki & Parelma ry:n jäsen. Yhdistys on mm. järjestänyt vuosina 2003–2012 Eurajoella Kelorock-nimistä rock-tapahtumaa.
Ura
Tebest opiskeli Porissa ja Tampereella Tampereen teknillisessä yliopistossa. Vuosina 2009–2011 hän työskenteli yliopistossa tutkimusapulaisena ja tutkijana. Hän tutki informaation visualisointia ja teki myös jatko-opintoja. Samaan aikaan hän kiinnostui datajournalismista ja perusti Datajournalismi-nimisen blogin.
Loppuvuonna 2011 Tebest siirtyi Svenska Ylelle web-kehittäjäksi. Vuoden 2012 aikana hän teki myös datajournalistisia projekteja varsinaisen tehtävänsä ohella.
Vuonna 2013 Ylen uutis- ja ajankohtaistoimintaan perustettiin Plus-deski-niminen yksikkö, jonne Tebest siirtyi koodaavaksi toimittajaksi. Plus-deski on erikoistunut tekemään muun muassa datajournalismia, visuaalisia feature-juttuja ja interaktiivisia artikkeleita.
Vuosina 2019–2022 Tebest työskenteli EBU:lla datajournalistina.
Toukokuusta 2022 lähtien Tebest on työskennellyt UNCTAD:lla.
Palkinnot ja tunnustukset
Tebest sai työryhmän jäsenenä yksityisen datan avaussarjan ensimmäisen palkinnon Datavaalit-projektissa Apps4Finland-kilpailussa. Projekti voitti omassa sarjassaan myös yleisöäänestyksen.
Tebest oli työryhmässä, joka kehitti Kandideitti-palvelun eli ”Tinderin kansanedustajaehdokkaille”. Palvelu sai pohjoismaisen datajournalismipalkinnon vuonna 2016.
Vuonna 2019 Tebest kuului työryhmään, joka oli ehdolla kansanvälisen Prix Italia Cross-Platform-erikoispalkinnon saajaksi VR-juttukokonaisuudellakokonaisuus "Paradise (Paratiisi)". Vuonna 2020 samainen kokonaisuus palkittiin Innovaatiopalkinnolla Koulutusrahasto KOURA:n toimesta.
Masarykin rata
Masarykin rata, nykyisin Brnon rata, on tšekkiläinen moottorirata Brnon kaupungin lähistöllä.
Radalla on ajettu Tšekkoslovakian TT-ajot sekä Grand Prix -autoilua vuosina 1930–1935, 1937 ja 1949. 1950-luvulta lähtien alkoi moottoripyöräkilpailujen perinteinen järjestäminen radalla. Nykyään radalla ajetaan muun muassa MotoGP -sarjaa. Rata uudistettiin vuonna 1987, jolloin siitä tuli lyhempi ja on siitä lähtien järjestänyt katuautoilun mestaruuskisoja lukuun ottamatta vuotta 1992, jolloin järjestäjät eivät hyväksyneet markkinointi- ja mainostussääntöjä.
Rata on nimetty Tšekkoslovakian ensimmäisen presidentin Tomáš Masarykin mukaan.
Ilkamat
thumb|250px|[[Koivistolaiset olivat Ilkamien vakioesiintyjiä. Kuvakaappaus kohtauksesta, jossa he kertovat toisilleen vitsejä kesken tanssin.]] Ilkamat oli Yleisradion tekemä television viihdesarja vuodelta 1970. Sarjan idea saatiin ruotsalaisesta Partaj-ohjelmasta, joka puolestaan oli kopioitu Yhdysvalloista ohjelmasta Laugh-In.
Ilkamien sisältö koostui useista sketseistä sekä vitseistä, joita kerrottiin kesken juhlivan seurueen tanssin. Ilkamien taustavoimina olivat aikansa nimekkäät käsikirjoittajat kuten Jukka Virtanen, Seppo Ahti, Pertti ”Pertsa” Reponen ja Matti Kuusla. Alkuperäisversioon olennaisesti kuulunut blondi oli Ilkamissa korvattu kahdella, Koivistolaiset-sisaruksilla. Ilkamia tehtiin yhdeksän jaksoa, minkä lisäksi Reponen ja Vesa Nuotio tuottivat vuonna 1971 pienemmällä joukolla tehdyn kolmiosaisen jatkosarjan Ilkamat De Luxe.
Ilkamien muita vakionäyttelijöitä olivat Olavi Ahonen, Seppo Kolehmainen, Marja Korhonen, Leo Lastumäki, Marjatta Leppänen, Erkki Liikanen, Marita Nordberg ja Pentti Siimes.
Ilkamat oli yksi aikansa katsotuimmista televisio-ohjelmista Suomessa. Esimerkiksi 18. huhtikuuta 1970 lähetetty jakso sai 2,22 miljoonaa katsojaa ja saavutti näin 59 prosenttia Suomen yli 12-vuotiaasta väestöstä.
Ohjelmasarjasta on kuvanauhoilla säilynyt ainoastaan kolme jaksoa, Ilkamat De Luxe -sarjasta ei yhtäkään.
Småland (täsmennyssivu)
Småland tarkoittaa seuraavia asioita:
Jean-Marc Bosman
pienoiskuva|Jean-Marc Bosman vuonna 1990. Jean-Marc Bosman (s. 30. lokakuuta 1964) on belgialainen entinen jalkapalloilija, jonka siirtoriita johti pelaajasiirrot mullistaneeseen ns. Bosman-sääntöön.
Enemmän kuin omista pelaajasaavutuksistaan on Bosman tunnettu siitä, että hän sai aikaan Bosman-säännön.
Bosman pelasi RFC Liègessä Belgian 1. divisioonassa kun hän kesällä 1990 halusi vaihtaa seuraa sopimuksen päätyttyä. RFC Liège vaati korkean siirtosumman, jota toinen joukkue, ranskalainen USL Dunkerque ei halunnut maksaa. Silloin Bosman haastoi RFC Liègen oikeuteen.
Suso Cecchi D’Amico
pienoiskuva|Suso Cecchi D’AmicoSuso Cecchi D’Amico (s. Giovanna Cecchi, 21. heinäkuuta 1914 Rooma, Italia – 31. heinäkuuta 2010 Rooma, Italia) oli italialainen käsikirjoittaja. Hän teki yhteistyötä useiden maansa huippuohjaajien, kuten Vittorio De Sican, Luchino Viscontin ja Michelangelo Antonionin kanssa.
Muita tunnettuja Cecchi D’Amicon elokuvia ovat Rakas vihollinen (1947), Rocco ja hänen veljensä (1960), Boccaccio '70 (1962), Tiikerikissa (1962), Kuinka äkäpussi kesytetään (1967), Mortadella (1971), Ludwig II (1972), Jeesus Nasaretilainen (1977) ja Hänen kaksi elämäänsä (1985). Myös Cecchi D'Amicon isä Emilio Cecchi tuli tunnetuksi elokuvan parista.
Sorsasalo
thumb|220px|Kuopion ravirata. Sorsasalo on saari ja kaupunginosa Kuopion pohjoisimmassa osassa noin 10 kilometrin päässä keskustasta. Sorsasalossa sijaitsee muun muassa Kuopion ravirata ja Virranniemen kesäsiirtola ja puutarhasiirtola. Alueella on myös venelevähdyspaikka, paljon metsää raviradan takana sekä tehdasalueen yritykset Savon Sellu, Karelia-Parketti, Puukeskus ja Neon 2. Saaren halki kulkevalla Virranniementien varrella sijaitsevat Destia, Sorsasalon Autokatsastus ja Sisu Auto Oy Ab. Näiden lisäksi Sorsasalossa on Savon Kuljetuksen kalsiumkloridin ja kaliumkarbonaatin käsittelytilat, jotka on upotettu kallioon. Sorsasalossa toimii myös raviradan vieressä Ratsastuskeskus ILO. Valtatie 5:llä ja Savon radalla olevat Kallansillat sijaitsevat saaren eteläpuolella.
Sorsasalon palvelut ovat vähäiset. Alueella on vain huoltoasema ja raviradalla sijaitseva kahvio. Lähin kauppa sijaitsee Siilinjärven puolella Vuorelassa.
Alueelle sijoittuu noin 900 työpaikkaa (1.1.2008).
Risto Mäkinen
thumb|Sarjakuva ”Rohkea kuin leijona” kertoi suomalaisesta tutkimusmatkailijasta [[Georg August Wallin|G. A. Wallinista. Teksti: Tauno Karilas. Julkaistu: Joka Poika 2/1958]] Risto Holger Mäkinen (12. marraskuuta 1918 Loppi – 7. toukokuuta 1972) oli suomalainen taidegraafikko, kuvittaja ja sarjakuvapiirtäjä. Hänen vanhempansa olivat kirvesmies Johan Ilmari Mäkinen ja Aino Emilia (o.s. Waldén).
Otava julkaisi vuosina 1939–1956 yksitoista Antti Puuhaara -albumia, joista neljä ensimmäistä oli Nopsasen piirtämiä ja loput Mäkisen.
Soveltuvuuskoe
Soveltuvuuskokeessa tai soveltuvuustestissä testataan henkilön sopivuutta johonkin tehtävään. Tavallisesti soveltuvuuskokeita tehdään ammatilliseen koulutukseen valittaville henkilöille. Soveltuvuuskokeeseen kuuluu psykologinen testi tai useita eri typpisiä testejä sekä psykologin suorittama haastattelu. Kokeessa pyritään selvittämään henkilön soveltuvuus työtehtävän alalle ja motivaatio – jälkimmäisellä on erittäin suuri vaikutus työssä menestymiseen. Soveltuvuus määritellään alalla vaadittavien taitojen ja ominaisuuksien perusteella. Kokeen tarkoitus on myös karsia epäsopivat henkilöt pois.
Soveltuvuuskokeita tehdään myös eläimille, esimerkiksi pelastuskoirille.
Soveltuvuuskokeet Suomessa
Suomessa järjestetään erilaisia persoonallisuutta, kykyjä ja motivaatiota luotaavia soveltuvuustestejä tuhansia, ellei jopa kymmeniätuhansia vuosittain. Testauksella on Suomessa pitkät perinteet: sairaanhoitajiksi, linja-autonkuljettajiksi ja armeijan lentäjiksi haluavia on testattu 1950-luvulta lähtien. VR on testannut henkilöstöään turvallisuuteen liittyvissä tehtävissä jopa 20-luvulta asti.
Tarimin allas
thumb|345px|Tarimin allas, kuva [[NASAn satelliittikuva]]
Tarimin allas on maanpinnan painautuma Tarim-joen laaksossa Kiinan kansantasavallan Sinkiangissa. Sen pinta-ala on 920 000 neliökilometriä. Altaan keskellä on Taklimakanin hiekka-aavikko ja pohjoisreunalla Turfanin hautavajoama, joka ulottuu merenpinnan alapuolelle.
Allasta ympäröivät etelässä Kunlun-vuoret ja pohjoisessa Tienšanin vuoret. Alueen reunoilla on kaupunkeja sekä niitä yhdistävä tie.
Tarimin allas on Kiinan suurin öljyn- ja kaasuntuotantoalue, ja sieltä on löydetty 30 öljy- ja kaasukenttää. Energiateollisuuden keskus alueella on Korlan kaupunki.
Tarimin muumiot
Tarimin altaalta on löytynyt satoja pronssikautisia muumioita, joiden asusteet ja DNA osoittavat niiden olevan eurooppalaista alkuperää. Muumiolöydön teki ruotsalainen arkeologi Folke Bergman vuonna 1934. Hänen uiguurisukuinen oppaansa Ördek kertoi hänelle kokonaisesta muumioiden hautausmaasta. Aluksi siitä erottui satojen maahan juntattujen paalujen metsä. Paalut olivat hautojen merkkinä. Muumioiden tausta jäi tuolloin selvittämättä.
Bosman-sääntö
Bosman-sääntö (myös Bosman-päätös tai Bosman-tapaus) on Euroopan yhteisöjen tuomioistuimen vuonna 1995 tekemä päätös, jonka seurauksena EU-alueen joukkueurheilun ammattilaispelaajat saavat siirtyä vapaasti seurasta toiseen sopimuksensa päätyttyä.
Tarimin allas
Tarimin muumiot
Vuonna 2000 kiinalaistutkijat lähtivät selvittämään Bergmanin tietoja. Alueelta löydettiin kaikkiaan 167 muumionhautaa. Ruumiit oli haudattu ylösalaisin käännettyjen veneiden alle. Haudoissa oli ruokaa ja muita hauta-antimia, jotka osoittivat, että haudatut tunsivat karjanhoidon. Muumioiden DNA-näytteet viittasivat ihmisiin, joita nykyään elää Itä-Euroopassa ja Siperiassa. Professori Viktor Mair on esittänyt teorian, että kyseinen kansa hajaantui 2000-luvulla eaa. vaeltamaan eri suuntiin, niin että nykyiset eurooppalaiset lähtivät länteen ja tämä kansa itään. Idässä kansa asettui eristyksissä olleelle Tarimin altaalle, joka tuolloin oli vehreä alue.
Bosman-sääntö
Belgialainen jalkapalloilija Jean-Marc Bosman halusi vuonna 1990 sopimuksensa päätyttyä siirtyä kotimaansa RFC Liègestä ranskalaiseen USL Dunkerquehen. Liège ei kuitenkaan suostunut päästämään Bosmania, koska Dunkerque ei tarjonnut tarpeeksi suurta siirtokorvausta. Bosman päätti viedä asian EU-tuomioistuimeen.
Giuseppe Torelli
thumb|200px|Giuseppe Torelli
Pariluistelu
thumb|[[Ludmilla Beloussowa ja Oleg Protopopow vuodelta 1968]] Pariluistelu on taitoluistelun laji, jossa kilpaillaan pareina, jotka koostuvat miehestä ja naisesta. Laji eroaa jäätanssista ja yksinluistelusta elementtien osalta, mitkä sisältävät päänyläpuoliset nostot, kuolemanspiraalin ja heittohypyt. Joukkue eli pari suorittaa elementit yhdenmukaisesti ja yhtä aikaa. Tarkoituksena on luoda illuusio "kahdesta luistelijasta yhtenä".
Pariluistelu oli ensimmäistä kertaa maailmanmestaruuskilpailuissa Pietarissa vuonna 1908, jolloin siihen otti osaa kolme joukkuetta, Saksa, Iso-Britannia ja Venäjä. Olympialajiksi se otettiin saman vuoden lokakuussa Lontoossa, jolloin kilpailijoina oli yksi pari Saksasta ja kaksi Iso-Britanniasta. Pariluistelu on muuttunut hyvin paljon näistä alkuajoista ja jotkin nykypäivän elementit tulivat mukaan vasta vuosikymmeniä myöhemmin.
Kilpailu
Pariluistelukilpailut koostuvat kahdesta osasta, lyhyt- ja vapaaohjelmasta.
Tvind
Tvind on tanskalainen aatteellinen järjestö, joka tunnetaan parhaiten hyväntekeväisyys- ja koulutusohjelmistaan. Sen perusti joukko nuoria opettajia 1970-luvun alussa. Poliittiset kytkökset ja entisten jäsenten kertomukset kultista ovat luoneet varjon Tvindin ylle. Syytökset keräysvarojen väärinkäytöstä ja veronkierrosta ovat mustanneet edelleen järjestön mainetta.
Tvindin perustama hyväntekeväisyysorganisaatio Humana People to People tunnetaan ympäri maailmaa eri nimillä: Pohjoismaissa se on UFF (U-landshjælp fra Folk til Folk / U-landshjälp från Folk till Folk) ja Pohjois-Amerikassa Planet Aid.
Historia ja tausta
Tvind perustui kollektiiviajattelulle, jota noudattaen nuoret opettajat uhrasivat ansionsa ja aikansa yhteiselle tavoitteelle. Tavoite oli kommunistinen yhteiskuntauudistus. Tvindiä innosti maolaisuus, jossa yhteiskunnallisen vallankumouksen voimavara ja tuki löytyi maaseudun köyhistä. Tvind näki, että länsimainen kapitalismi kaatuisi kehitysmaiden avulla.
Poliisitutkinta ja oikeudenkäynti
1990-luvun lopulla Tanskan valtio lopetti tuen Tvindille. Vuonna 2000 Tanskan poliisi käynnisti tutkinnan Tvindin epäilyksiä herättäneistä toimista ja sai selville, että Tvindin hyväntekeväisyyteen keräämillä varoilla oli rahoitettu kaupallista toimintaa ja siten kartutettu järjestön johdon henkilökohtaista varallisuutta. Hyväntekeväisyysjärjestön asemaa Tvind oli käyttänyt kiertääkseen veroja. Tvindin johtoa vastaan käydyssä oikeudenkäynnissä annettiin tuomiot elokuussa 2006. Seitsemän kahdeksasta syytetystä, mukaan lukien Tvindin johtajaksi väitetty Amdi Petersen, julistettiin syyttömiksi. . Syyttäjä valitti tuomiosta syyskuussa. Oikeusistuin hyväksyi valituksen marraskuussa, ja oikeusjutulle odotetaan jatkoa, vaikka suurin osa epäillyistä on kadonnut ulkomaille elokuun 2006 tuomion jälkeen.
Opettajaryhmä
Tvindin ytimen muodostaa Opettajaryhmä (LG, Lærergruppen), jota Mogens Amdi Petersenin (myös nimeä Pedersen käytetään, s. 9. tammikuuta 1939) väitetään johtaneen kolme vuosikymmentä. Petersen on Tvindin perustaja, joka katosi julkisuudesta 1979. Hänen väitetään johtaneen Tvindiä maan alta, kunnes hänet 2002 pidätettiin Yhdysvalloissa ja tuotiin Tanskaan vastaamaan petossyytteisiin. Petersenin uskotaan viettäneen pakolaisvuotensa Floridassa, Caymansaarilla, Zimbabwessa ja Tanskassa.
Tvind ajautui arvostelijoiden mukaan kauas lähtöajatuksestaan Petersenin alaisuudessa. Valta ja hyöty ohjautui yhteisöltä yksilölle. Häntä syytetään luksuselämäntavasta vapaaehtoistyöntekijöiden kustannuksella.
Entinen Opettajaryhmän jäsen Steen Thomsen kuvailee Peterseniä "jumalankaltaiseksi" hahmoksi, jonka ympärillä leijuva salamyhkäisyys ja kultti vain vahvistuivat hänen kadottuaan.
Jäätanssi
thumb|[[Andrei Minenkov ja Irina Moisejeva jäätanssin ensimmäisissä talviolympialaisten kilpailuissa 1976.]] Jäätanssi on taitoluistelun alalaji, joka tyylittelee kilpatanssia. Ensimmäisen kerran jäätanssi oli lajina taitoluistelun MM-kilpailuissa vuonna 1952 ja EM-kisoissa 1984. Talviolympialaislaji siitä tuli Innsbruckissa 1976.
Kuten pariluistelussa tanssijat kilpailevat pareina. Jäätanssi eroaa pariluistelusta sillä, että nostoilla on erilaiset vaatimukset. Siinä vaaditaan piruettien suorittamista joukkueena tanssiotteessa ja kielletään heitot ja hypyt. Partnereiden ei kuuluisi olla erossa enempää kuin kahden käsivarrenmitan verran. Alun perin partnereiden kuului pitää tanssiote koko ohjelman ajan, mutta tätä vaatimusta on löysennetty modernissa jäätanssissa. Jäätanssissa myös musiikin vaatimukset eroavat muista taitoluistelun lajeista siten, että tanssijoiden täytyy luistella musiikin poljennon tai rytmin mukaan. Yksin- ja pariluistelijat luistelevat monesti musiikin melodian mukaan tai fraseeraavat musiikkia.
Jäätanssikilpailu koostuu lyhyttanssista ja vapaatanssista. Ennen kautta 2009–2010 lyhyttanssin sijaan luisteltiin pakollinen tanssi ja rytmitanssi. Lyhyttanssin osana luistellaan ennalta määrätty kuviotanssi.
Gene Autry
thumb|Gene Autry Orvon Grover Autry (29. syyskuuta 1907 – 2. lokakuuta 1998) oli yhdysvaltalainen näyttelijä, joka esiintyi niin radiossa, elokuvissa kuin televisiossakin. Hänellä on Hollywood Walk of Famella peräti viisi tähteä, eli enemmän kuin kellään muulla. Hänet tunnettiin lempinimellä The Singing Cowboy (Laulava Cowboy).
Hänet muistetaan parhaiten 1930- ja 1940-lukujen lännenelokuvista. Sen lisäksi hän kirjoitti ja lauloi yli 200 laulua.
Indikaattori
Indikaattori on paitsi sanakirjamääritelmän mukaisesti osoitin tai ilmaisin, myös tilastollinen luku, jonka avulla voidaan moninaista tietoa tiivistää helpommin hallittavaan ja ymmärrettävään muotoon. Indikaattori on siis laadullinen mittari, joka parhaimmillaan antaa laajoja ja monimutkaisiakin tietoja yksinkertaisemmassa muodossa. Indikaattori voi toimia myös apuvälineenä niin tavoitteiden asettamisessa ja seurannassa kuin suunnittelussa ja päätöksenteossakin. Lisäksi yhteneväisillä toimintatavoilla ja periaatteilla kerätyillä indikaattoreilla voidaan verrata eri alueiden välistä kehitystä
Indikaattori (kemiassa) on aine, jonka väri muuttuu kemiallisen reaktion osoituksena. Esimerkiksi pH-indikaattorin väri muuttuu toisen aineen happamuuden tai emäksisyyden mukaan. Muun muassa kun mustikan sisältämä neste joutuu kosketuksiin sormien kanssa, neste muuttuu punaiseksi, koska ihmisen iho on hapan.
Indikaattori (tekniikassa) on jonkin tapahtuman tai muutoksen näyttävä osoitin tai osoitinlaite.
Indikaattori (yhteiskunta-, talous- ja ympäristötieteissä sekä laatujärjestelmissä) on jokin tunnusluku, joka kuvaa asioiden tilaa ja kehitystä.
Indikaattorifunktio on matematiikassa reaalifunktio, jonka arvojoukko on \{ 0,1 \}.
Indikaattorilaji on biologian käsite sietoisuudeltaan kapea-alaisesta lajista.
Easy Aces
thumb|Jane ja Goodman Ace Easy Aces oli yhdysvaltalainen perhekomediasarja, jota esitettiin radiossa vuodesta 1929 vuoteen 1945. Aluksi sitä lähetti Kansas Cityssä sijaitseva KMBC -radioasema, jolta se siirtyi valtakunnalliseen CBS -verkkoon vuonna 1931. Ohjelman päätähtinä olivat Goodman ja Jane Ace, jotka olivat aviopari myös todellisessa elämässä.
Vuosina 1949–1950 sarjasta tehtiin televisioversiota, jota esitettiin DuMont -verkon kautta.
Easy Aces pääsi Radio Hall of Fameen vuonna 1990.
Nokia N73
Nokia N73 on Nokian valmistama älypuhelin. Laite toimii sekä GSM- että 3G-verkoissa. Laitteessa on 3,2 megapikselin pääkamera, jossa on automaattitarkennus, 20x digitaalinen zoom ja LED-salama. Videopuheluita varten laitteessa on lisäksi pienempitarkkuuksinen VGA-kamera. Puhelin- ja kameraominaisuuksien lisäksi muut pääominaisuudet ovat internet-selailu ja musiikin kuuntelu. Siinä on myös ladattavia toimisto-sovelluksien katseluohjelmia. Puhelimessa on lisäksi PictBridge ja Bluetooth suoratulostustuki. Laitteessa on stereokaiuttimet. .
Puhelimesta julkaistiin myös erikoisversio Nokia N73 Music Edition, joka sisältää joillakin markkina-alueilla 2 Gt:n muistikortin ja tavallisen N73:n multimedianäppäin on muutettu musiikkinäppäimeksi. Music Edition on saatavilla vain mustana. Kamerassa on myös valon tunnistin näytön vieressä toissijaisen kameran vieressä. Näppäinten valot syttyvät pimeässä valotunnistimen ohjaamina.
Aiheesta muualla
Nokia Nseries
Supermoto
thumb|200px|Supermoto mutkassa.
Supermoto (josta käytetään myös nimitystä supermotard ja lyhennettä Smoto) on sekoitus motocrossia ja ratamoottoripyöräilyä. Urheilulajina supermoto on Suomessa melko uusi.
Kilpailut
Supermotokilpailut ajetaan yleensä radalla, joka on asfalttiradan ja maasto-osuuksien yhdistelmä; yleensä noin 70 prosenttia radan pinnasta on kestopäällystettä ja noin 30 prosenttia soraa. Radassa voi olla myös hyppyreitä, jolloin kyseessä on supermoto-crossi. thumb|200px|Supermoto-crossia. Supermotokilpailuissa ei niinkään ratkaise moottorin tehokkuus, vaan paremminkin ajajan taito, sillä radat ovat mutkikkaita ja niiden suorat lyhyitä.
Suomessa supermotoa harrastavat oman lajinsa ohella lähinnä motocrossin ja jäärata-ajon harrastajat.
SML:n määritelmä:
Suomessa ajetaan 4–5 osakilpailua vuodessa.
Ajovarusteet kilpailuun
Kilpailuihin säännöt määräävät ajovarusteiksi: Kokonahkainen ajopuku, kypärä, ajolasit, nahkaiset ajokäsineet, nahkaiset ajokengät, erillinen selkäsuoja.
Luokat
Kilpaluokat ovat S1 ja ATV, kansallisella tasolla Open, S4 Junior, PitBike ja ATV Open.
Numerolaatan väri on kummassakin luokassa vapaa.
S4 Junior
S4 Junior luokassa iskutilavuus MX65/MXC/Minisupermotosääntöjen mukaan. Kuljettajien ikä määräytyy pyörän kuutiotilavuuden mukaan: MX65cc 7-12 / MXC 10-15 / Minisupermoto 10-15. S4 Junior luokassa on aina pelkkä asfalttirata.
S4 Junior -luokan avauskilpailu ajettiin 9.8.2020 Konnevedellä Lapunmäen koulun pihalle tehdyllä katuradalla.
Pyörän erikoisvaatimukset
Jäähdytysnesteenä on sallittu vain vesi. Motocrossiin, enduroon, speedwayhyn ja trialiin tarkoitettujen renkaiden käyttö on kielletty; ajetaan siis sileillä renkailla. Renkaiden urittaminen on sallittu. Renkaan urien leveys ja syvyys saavat olla enintään 10 mm. Jarrusatuloiden kiinnitysruuveissa tulee olla näkyvillä varmistuslukitus. Öljyn ja jäähdytysnesteen lisäämiseen ja tyhjentämiseen käytettävissä korkeissa on oltava näkyvillä varmistuslukitus. Nelitahtimoottorissa on öljytilan huohottimessa oltava 0,5 litran vetoinen keräyssäiliö. Jäähdytysjärjestelmän huohotin on varustettava keräyssäiliöllä.
Pasi Heikura
Pasi Eino Heikura (s. 14. huhtikuuta 1963 Karvia) on suomalainen humoristi, muusikko, tietokirjailija ja radioääni. Hänet tunnetaan humoristisesta Alivaltiosihteeri-radio-ohjelmasta, jota hän juonsi Jyrki Liikan ja Simo Frangénin kanssa. Tämä kolmikko soittaa samannimisessä yhtyeessä, jossa mukana on myös Matti Toivonen.
Palkittu lehtikuvaaja Hannes Heikura oli Pasi Heikuran veli.
Alivaltiosihteeri
Alivaltiosihteeriin johtava tapahtumaketju käynnistyi vuonna 1981, kun Jyrki Liikka ja Pasi Heikura tapasivat Oriveden Opistossa. Kaksikko perusti yhdessä bändin jonka laulajaksi pestattiin myöhemmin Satu Kurvinen, jonka kanssa Heikura tuolloin seurusteli. Yhtyeen nimeksi tulee Ankara. Vuotta myöhemmin Heikura tapasi Tampereen yliopistolla Simo Frangénin ja pyysi tätä liittymään bändiin, jonka nimi muutettiin Alivaltiosihteeriksi. Vuonna 1987 Kurvinen, Heikura ja Frangén ryhtyivät tekemään Radio 957:lle Naurun Remakkaa -nimistä radio-ohjelmaa. Kun Kurvinen erosi yhtyeestä 1990, lopetti kolmikko myös radio-ohjelman teon 957:lle. Jukka Haarma pyysi kuitenkin Frangénia, Heikuraa ja Liikkaa tekemään Radiomafialle ohjelmaa ja nämä suostuivat. Sittemmin ohjelma siirtyi Radio Suomelle. Heikura jatkoi ohjelman tekemistä Frangénin ja Liikan kanssa vuoteen 2017 saakka, jolloin Yleisradio päätti ohjelman lopettamisesta.
Muuta
Heikura juontaa suomen kieltä ja sen kummallisuuksia käsittelevää radio-ohjelmaa Aristoteleen kantapää. Lisäksi hän piirtää sarjakuvia ja keksii palindromeja, joita kuultiin viikoittain Alivaltiosihteerissä. Aiemmin hän on myös kirjoittanut Simo Frangénin kanssa sketsejä Pahkasika-lehteen. Heikura asuu Tampereella.
Vuonna 2014 Heikura sai yhtenä kolmesta Aristoteleen kantapään tekijästä tiedonjulkistamisen valtionpalkinnon. Vuonna 2009 Aristoteleen kantapää sai Bonnierin Journalistipalkinnon Vuoden journalistisena tekona.
Heikura soittaa kitaraa Jahnukaiset-nimisessä jazz-yhtyeessä. Hän soitti kitaraa myös englanninkielistä rokkia esittäneessä Viewmastersissa, jolta on ilmestynyt yksi albumi ja yksi EP.
Liekinheitin
thumb|250px|Liekinheitintä käyttävä sotilas Vietnamin sodassa. thumb|250px|Saksalainen liekinheitin käytössä vuonna 1917. thumb|250px|Merijalkaväen sotilas M2-2 liekinheittimen kanssa Iwo Jimalla helmikuussa 1945.thumb|250px|Yhdysvaltalainen M67 tankki (liekinheittimellä varustettu M48 Patton) Vietnamin sodassa 1966.
Liekinheitin on laite, jonka toimintaperiaatteena on ruiskuttaa palavaa nestettä (erilaiset öljypohjaiset seokset) tai hyytelöä (kuten napalmia) ja siten mahdollistaa kohteen sytyttäminen tuleen matkan päästä.
Yhden sotilaan käyttöön tarkoitettu liekinheitin koostuu tavallisesti selässä kuljetettavasta säiliöstä, joka voi koostua kahdesta kolmeen erillisestä astiasta. Yhdessä astiassa on polttoneste ja toisessa paineistettu ponnekaasu, yleensä typpikaasu. Kolmen säiliön järjestelmässä kaksi ulompaa astiaa sisältää polttonesteen ja keskimmäinen kaasun. Kaasun tehtävänä on toimia ponnekaasuna ja pakottaa neste letkuun ja liekinheittimen suuttimeen. Suuttimen kahvassa on pieni polttoainevarasto, jousiventtiili ja sytytinjärjestelmä. Liipasinta painettaessa kaasun paineistama polttoneste syöksyy sytyttimen ylitse. Sytytin voi olla lämpöä tuottava sähköinen vastuskela tai niin sanottu esiliekki, joka voi saada polttoaineensa säiliön kaasusta. Laitteen varhaisia versioita käyttämään tarvittiin kaksi sotilasta, joista toinen käytti laukaisusuutinta ja toinen kantoi raskasta säiliötä, joka lisäksi jouduttiin täyttämään uudelleen joka laukaisun jälkeen.
Liekinheittimen psykologinen vaikutus voi olla erittäin suuri valmistautumattomiin vihollisjoukkoihin. Liekinheitintä käytetään pitkälti linnoitusten vyöryttämiseen. Koska liekinheitin syöksee paineistettua palavaa nestettä, voidaan nestepatsas ohjata esimerkiksi seinän kautta paikkoihin, joihin ei ole näköyhteyttä, esimerkiksi bunkkereihin. Myös palamaton neste voidaan suihkuttaa ja sytyttää jälkikäteen.
Historiaa
Polttotaisteluaineita on käytetty jo peloponnesolaissodassa, mutta ensimmäinen todellinen liekinheitin on bysanttilainen keksintö. Arkkitehti Kallinikos kehitti 673 kreikkalaisen tulen ja laitteen (sifonin) sen levittämiseen. Sifonilla varustettu, kreikkalaista tulta syöksevä sotalaiva (sifonoforos) kuvataan Skylitzesin käsikirjoituksessa 1100-luvulla. Pienempiä, käsikäyttöisiä sifoneja on käytetty kenttätaisteluissa. Bysanttilaiset käyttivät kreikkalaista tulta vuosisatoja. Bysanttilaiset käyttivät myös kaleereissaan kreikkalaista tulta.
Ensimmäisen nykyaikaisen liekinheittimen katsotaan olleen saksalaisen Richard Fiedlerin kehittämä. Hän lähetti suunnitelmansa Flammenwerfer-laitteesta Saksan armeijalle vuonna 1901. Hänen malleistaan merkittävin oli yksittäisen sotilaan kantama malli, jossa oli yksittäinen noin 1,2 metrin korkuinen sylinteri, joka oli jaettu pystysuunnassa siten, että ylemmässä kammiossa oli polttonestettä ja alemmassa paineistettua kaasua. Painamalla vivusta kaasu pakotti nesteen kumiletkuun ja sytytinlaitteen ylitse teräksiseen suuttimeen. Laite syöksi palavan nestesuihkun ja runsaasti savua noin 18 metrin päähän kahden minuutin ajan. Laitteella voitiin ampua vain kerran, sytytinyksikkö piti vaihtaa uuteen käytön jälkeen.
Vasta vuonna 1911 laite hyväksyttiin Saksan armeijaan, jolloin muodostettiin 12 komppanian erikoisrykmentti varustettuna liekinheittimin. Asetta käytettiin ensimmäisessä maailmansodassa ensimmäistä kertaa lokakuussa 1914 ranskalaisia joukkoja vastaan. Brittejä vastaan asetta käytettiin heinäkuussa 1915 Hoogessa, jossa liekinheittimillä saavutettiin jossakin määrin menestystä. Liekinheittimen psykologinen vaikutus oli kuitenkin sotilaallista käytännöllisyyttä suurempi.
Ensimmäiset liekinheittimet osoittautuivat kömpelöiksi ja hankaliksi laitteiksi, jotka voitiin laukaista turvallisesti ainoastaan juoksuhaudasta. Tämä rajoitti heittimen käytön vain paikkoihin, missä vihollisen juoksuhaudat olivat tarpeeksi lähellä, mikä oli harvinaista. Liekinheittimiä käyttävät sotilaat olivat erittäin alttiita vihollisen tulelle ja heidät yleensä surmattiin vangiksi ottamisen sijasta. Myös ranskalaiset ja britit testasivat liekinheittimiä, mutta luopuivat niistä pian. Saksalaiset jatkoivat kokeilujaan ja käyttivät heittimiä noin 300 kertaa sodan aikana.
Liekinheittimiä käytettiin myös toisessa maailmansodassa. Yksittäisten liekinheittimin varustettujen sotilaiden haavoittuvuus sai aikaan kokeiluja, joissa liekinheittimiä asennettiin panssarivaunuihin. Britit eivät juurikaan kehittäneet kannettavia malleja, mutta Yhdysvaltain merijalkaväki käytti niitä Tyynellämerellä vyöryttäessään japanilaisten juoksuhautoja ja bunkkerikomplekseja. Joskus japanilaiset piiloutuivat erittäin syviin luoliin, jonne liekit eivät yltäneet, mutta palamisreaktio söi kohteista kaiken hapen. Myös Yhdysvaltain joukot lopettivat kannettavien mallien käytön, kun liekinheittimellä varustetut Sherman-panssarivaunut tulivat käyttöön. Saksalaiset käyttivät liekinheittimiä lännessä sodan alkuvaiheessa ja itärintamalla koko sodan ajan, muun muassa poltetun maan taktiikkaa hyödyntäessään. Heillä liekinheitinmiehen varusteisiin kuului paksu yksiosainen tulensuojapuku ja asbestikäsineet.
Yhdysvaltain joukot käyttivät liekinheittimiä myös muun muassa Korean ja Vietnamin sodissa.
Suomen armeijan käyttöön tilattiin vuonna 1939 Italiasta 176 Lanciaflamme Spalleggiabile Model 35 liekinheitintä, mutta niistä vain 28 toimitettiin talvisodan aikana, eikä niitä tiettävästi ehditty toimittaa lainkaan rintamakäyttöön. Loput 148 Suomessa M/40-malliksi nimettyä heitintä saapuivat välirauhan aikana.
Jatkosodan aikana suomalaiset saivat sotasaaliiksi neuvostoliittolaisia ROKS-2 liekinheittimiä, jotka otettiin käyttöön nimellä M/41-R.
Armeija kokeili jatkosodan aikana myös Suomi-konepistoolin ja liekinheittimen yhdistelmää. Sen käyttö oli rajallista, tiettävästi vain kesällä 1944, taistelussa U-asemasta.
Plain White T’s
thumb|250px|Plain White T's Plain White T's on yhdysvaltalainen poprock-yhtye, jonka hitti on "Hey There Delilah" albumilta All That We Needed (2005).
Byron Haskin
pienoiskuva|Byron Haskin vuonna 1922.Byron Conrad Haskin (22. huhtikuuta 1899 Oregon – 16. huhtikuuta 1984 Kalifornia) oli yhdysvaltalainen elokuvaohjaaja. Hänen töidensä joukkoon lukeutuvat Maailmojen sota (1953), Fidžisaarten kuningas (1954) ja Robinson Crusoe Marsissa (1964).
Haskin teki työtä myös televisiossa; hän muun muassa ohjasi alkuperäisen Äärirajoilla-sarjan jaksoja 1960-luvulla. Hänen aktiivisinta uraansa kesti kyseisen vuosikymmenen loppuun saakka.
Hydrolaasit
Hydrolaasit ovat entsyymejä, jotka katalysoivat hydrolyysiä eli kovalenttisen sidoksen katkaisemista veden additioreaktiolla. Hydrolaasit ovat yksi kansainvälisen biokemian ja molekyylibiologian järjestön IUBMB:n (International Union of Biochemistry and Molecular Biology) määrittelemistä entsyymiluokista. Hydrolaasit osallistuvat muun muassa proteiinien, rasvojen, hiilihydraattien ja nukleiinihappojen aineenvaihduntaan. Monet hydrolaasit eivät ole kovinkaan substraattispesifisiä vaan hydrolysoivat useita kemiallisesta rakenteeltaan samankaltaisia yhdisteitä. Hydrolaasit nimetään systemaattisesti muodossa substraatti + hydrolaasi. Kaikkilla hydrolaasien luokkaan kuuluvilla entsyymeillä on EC-numeron ensimmäinen numero 3.
Hydrolaasien luokittelu
Hydrolaasit jaetaan luokkiin niiden katalysoimien hydrolyysireaktioiden perusteella. Luokittelu on seuraava:
Arnoldo de Winkelried Bertoni
Hänen vanhempansa olivat sveitsiläistä syntyperää olevat luonnontieteiden tohtori Moisés Giacomo (Santiago) Bertoni ja Eugenia Rossetti. Hän sai nimensä kunnianosoituksena vuonna 1386 Sveitsin Sempachissa vaikuttaneen Arnoldo de Winkelriedin mukaan. Hän muutti vanhempiensa ja sisarustensa mukana Argentiinaan maaliskuussa 1884 ja sieltä Paraguayhin noin 1886.
Bertoni tutki erityisesti mehiläisiä mutta myös lintuja. Hän muun muassa kuvaili kääpiötypäköiden suvun (Myiornis) vuonna 1901. Hän oli eläintieteen professori ja Paraguayn tieteellisen seuran jäsen.
Túpac Amaru II
Túpac Amaru II (s. José Gabriel Condorcanqui; 19. maaliskuuta 1742 – 18. toukokuuta 1781) oli alkuperäisväestön Espanjan-vastaisen kapinan johtaja Perussa vuonna 1780. Hän oli inkahallitsija Túpac Amarun pojanpojanpoika. Myöhemmin hänestä tuli lähes myyttinen hahmo itsenäisyystaistelussa ja alkuperäisväestön oikeuksien puolustamisessa.
José Gabriel Condorcanqui syntyi Tintassa, Cuscon maakunnassa ja sai jesuiittakoulutuksen. Hän oli ulkoisesti huomiota herättävä: voimakasrakenteinen, vaaleaihoinen, hyväkäytöksinen ja espanjalaisittain pukeutuva. Hänen veljensä toimi paikallisena päällikkönä, jonka tehtävä oli kerätä intiaaneilta verot Espanjan valtiolle. Veljen kuoltua päällikön tehtävä tuli José Gabriel Condorcanquille, joka hoiti tehtävää espanjalaiskuvernöörin alaisuudessa. Tehtävässään hän liikkui intiaanien alueilla. Hän tunsi inkojen perinteet ja tavat, eikä pitänyt oikeana, että inkoja kohdeltiin pakkotyöläisinä vastoin vuoden 1720 uudistusta, jossa orjuus kiellettiin. Hän pyysi kuvernööriä parantamaan intiaanien oloja tekstiilitehtaissa, kaivoksissa ja kylissä. Kun yritys epäonnistui, hän otti isoisoisänsä inkanimen ja aloitti kapinan. Aluksi hän vangitsi ja teloitti esimiehensä, kuvernööri Antonio de Arriagan Tintassa vuonna 1780.