cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Spede Pasanen
Radiokoomikko
Ruljanssiriihessä syntyi myös papukaija G. Pula-ahon hahmo. Pasanen halusi itselleen ohjelmaan vakituisen vastaparin ja kehitti kovanaamaisen papukaijan, joka laukoi totuuksia stadin slangilla. Pula-ahon puhetyylin hän lainasi Ota tai jätä -visailun juontajalta Tauno Rautiaiselta, jonka puhetyyli oli terävää ja slangivoittoista, ja ääninäyttelijäksi hän valitsi Leo Jokelan, joka loi Pula-ahon äänen puhumalla hampaat yhdessä. Speden ja Pula-ahon yhteisistä sketseistä, joissa terävä papukaija halvensi estoitta tyhmää juontajaa, tuli yleisön suosikkeja. Pasanen julkaisi G. Pula-ahosta kirjan Papukaija G. Pula-ahon seikkailut, joka sisälsi radiossa esitettyjä sketsejä kirjallisessa muodossa.
Jo mainittujen lisäksi Speden radio-ohjelmia olivat Tervahöyry Hyrskynmyrskyn suvisilla laineilla, Hyvää iltaa – tulkaa mukaan ja Kesäterässä.
Antero Alpola kirjoitti myöhemmin muistelmissaan pitäneensä varmana, että Spede Pasanen ei ollut radioon tullessaan kuvitellutkaan, että kyseessä olisi hänen lopullinen paikkansa, vaan se tulisi olemaan vain eräs etappi omalla uralla: "Hän on siinä määrin persoonallinen ohjelmantekijänä, että 'normaali' toimittajan työ ei hänelle kerta kaikkiaan istu. Hän ei kuuntele toisten valmiita nauhoja ja tee niihin korjauksia, ei ideoi toisille, ei kahlaa käsikirjoituksia läpi. Eikä ota yhteyksiä henkilöihin elleivät nämä liity hänen omaan ohjelmaansa. Käsitykseni mukaan hän ei ole edes ryhmätyöskentelijä, vaikka ryhmien kanssa työskenteleekin ja niitä tarvitsee. Ryhmä palvelee hänen tarkoituksiaan."
Itsenäinen elokuvantekijä
pienoiskuva|Spede Pasanen ja [[Jaakko Pakkasvirta X-Paronissa vuonna 1964.|300x300px]] Spede Pasanen ja Jaakko Pakkasvirta tapasivat toisensa Mikko Niskasen Hopeaa rajan takaa -elokuvan kuvauksissa 1963. Pakkasvirta ja Risto Jarva, kaksi nuorta elokuvantekijää, olivat Teknillisen korkeakoulun ylioppilaskunnan omistaman tuotantoyhtiö Filminorin johtohahmot. Heidän yhteinen esikoiselokuvansa Yö vai päivä (1962) oli tehnyt raskaat tappiot ja vienyt yhtiön konkurssin partaalle. Kun Jarva ja Pakkasvirta tutustuivat radiokoomikkona mainetta niittäneeseen Spedeen, he solmivat tämän kanssa sopimuksen komediaelokuvan tekemisestä, toivoen näin pelastavansa yhtiönsä talouden. Sopimuksen mukaan Filminor huolehtisi elokuvan teknisestä puolesta, Spede hankkisi rahoituksen ja näyttelisi pääosan. Yhteistyön tuloksena oli komedia X-Paroni (1964), jota pidetään ensimmäisenä ”Spede-elokuvana”. pienoiskuva|Pasanen, Virtanen, Kokkonen (1968) Menestyksen rohkaisemana Pasanen perusti Filmituotanto Spede Pasanen -nimisen yhtiön ja ryhtyi suunnittelemaan itsenäisesti seuraavaa elokuvaa. Yhteistyökumppaneikseen hän otti vanhan ystävänsä Jukka Virtasen sekä Mainostelevision nuoren ohjaajan Ere Kokkosen. Kolmikon Pasanen–Virtanen–Kokkonen kynästä syntyi nopeaan tahtiin joukko menestyksekkäitä komedioita: liikemieshupailu Millipilleri (1966), parodinen itsenäisen Suomen 50-vuotisjuhlaelokuva Pähkähullu Suomi (1967), Robin Hood -legendan suomalaisversio Noin 7 veljestä (1968) sekä televisiomaailmaa satirisoiva Näköradiomiehen ihmeelliset siekailut (1969). 1960-luvun elokuviensa myötä Pasanen vakiinnutti lopullisesti asemansa maan suosituimpana koomikkona.
Jukka Virtanen jätti yhteistyön ”Näköradiomiehen” jälkeen, mutta Ere Kokkosesta tuli Pasasen tärkein yhteistyökumppani koko hänen elokuvauransa loppuajaksi. Samalla Pasanen löysi kaksi miestä, joista tuli hänen luottonäyttelijänsä sekä televisiossa että elokuvissa: Simo Salmisen, joka esiintyi jo X-Paronissa, sekä Vesa-Matti Loirin, jonka ensiesiintyminen tapahtui Noin 7 veljeksessä. 1960-luvun Spede-elokuvien vakiokasvoihin kuuluivat myös näyttelijät Leo Jokela, Olavi Ahonen, Jukka Virtanen ja Juhani Kumpulainen. Vuonna 1969 Pasanen teki ensimmäisen värielokuvansa, Pohjan tähteet. Elokuvan kustannukset olivat kuitenkin liian suuret ja Pasanen jatkoi 1970-luvulla mustavalkoelokuvien tekoa.
Elokuvien lisäksi Pasanen teki 1960-luvulla MTV Oy:lle useita sketsiviihdeohjelmia, vakituisena aisaparinaan Simo Salminen. Ensimmäinen näistä oli Spede Show (1964), jota seurasivat Speden saluuna (1965), Spedevisio (1965–1970) ja 50 pientä minuuttia (1967–1971). Näistä Pasasen varhaisista ohjelmista on säilynyt vain osia, sillä MTV:llä oli puutetta kalliista kuvanauhoista ja uusia ohjelmia tallennettiin vanhojen päälle. Yksi varhaisten Spede-ohjelmien tunnetuimpia sketsejä oli rautakauppasketsi, jossa asiakas (Simo Salminen) saapuu rautakauppaan ostoksille ja kohtaa monumentaalisen laiskan ja palveluhaluttoman myyjän (Spede Pasanen). Vuonna 1978 sketsistä tehtiin toinen versio elokuvaan Rautakauppias Uuno Turhapuro – presidentin vävy (1978), jossa asiakkaana on Kauko Helovirta ja myyjänä Uuno Turhapuro (Vesa-Matti Loiri).
Elokuvissaan Pasanen ei koskaan pilkannut uskontoa, isänmaata ja poliitikkoja. Pasaselle oli kunnia-asia tehdä koko perheen elokuvia, eikä niissä näytetty alastomuutta tai viljelty kiroilua.
1970-luku
1960-luvulta lähtien Spede Pasanen teki lähes vuosittain komediaelokuvia; usein saman vuoden aikana ilmestyi 2–3 elokuvaa.
Vuonna 1970 valmistui kaksi elokuvaa, joista ensimmäinen oli Jussi Pussi. Elokuva on Ere Kokkosen kirjoittama ja ohjaama. Pasanen ei esiintynyt elokuvassa, hän vain vastasi tuotannosta. Elokuva poikkeaa täysin aiemmista Spede-elokuvista, sillä Jussi Pussi on enemmän surumielinen romanttinen komedia kuin aiemmat crazy-komediaelokuvat. Elokuva kertoo rahattoman opiskelijan suuresta rakkaudesta ajankohdan kuohuvan poliittisen ja seksuaalisen opiskelijaradikalismin pyörteissä. Elokuva keräsi 167 844 katsojaa, mikä riitti kattamaan tuotantokustannukset.
Vuoden toinen elokuva oli Speedy Gonzales – noin 7 veljeksen poika. Pasanen oli suunnittelemassa elokuvaa yhdessä Ere Kokkosen ja Vesa-Matti Loirin kanssa kahvilassa. Elokuva ei alkanut hahmottua, kunnes paikalle saapui Simo Salminen. Hän kysyi, mitä miehet suunnittelevat, kun hänelle kerrottiin, että Pasanen haluaa tehdä lännenelokuvan, jossa hän on Speedy Gonzales eli lännen nopein. Salminen vastasi, että hänelle se käy ja että hän on sitten Hämeen hitain. Tämä laukaisi pattitilanteen ja miehet lähtivät oitis kirjoittamaan käsikirjoitusta. Elokuvaa kuvattiin Hyrylän hiekkakuopilla, jonne oli MTV:n Kivikasvot-ohjelmaa varten lavastettu ”villi länsi”. Eräänä päivänä kuvattiin kohtausta, jossa Leo Jokelan näyttelemä sheriffi hiipii Speedy Gonzalesin taakse, työntää aseen tämän selkään ja sankari nostaa kädet ylös. Sen jälkeen Jokelan taakse tulee toinen ja tekee aseella saman. Muodostuu jono, jossa seisoo letka miehiä ase edellä olevan selkään osoitettuna. Virtanen huomautti Pasaselle, ettei sellaista kohtausta voi tehdä, koska Marxin veljekset tekivät saman klassikkoelokuvassa Päivä lännessä. Pasanen ei ollut kuullutkaan kyseisestä elokuvasta. Virtasen mukaan Pasanen ei tarvinnut esikuvia vaan hän keksi itse omat ideansa. Elokuva menestyi ja keräsi 305 816 katsojaa ja tuotti voittoa 45 000 markkaa. Speedy Gonzales -elokuvan jälkeen Pasanen ja Ere Kokkonen riitaantuivat. Kokkonen ei kokenut saaneensa tarpeeksi arvostusta omalle työlleen. Vaikka hän ohjasi ja myös käsikirjoitti elokuvia, kaikki meni aina Speden nimiin. Pasanen selitti, että kun on luotu ”brändi” Spede-elokuvat, niin siitä ei pysty luopumaan, samalla lailla ei Disneykään mainitse varsinaisesti tekijöitään.
Vuoden 1971 aikana Pasanen saattoi elokuvateattereihin kolme elokuvaa, Kahdeksas veljes, Saatanan radikaalit ja Hirttämättömät, jotka kaikki tuottivat hänelle taloudellisesti tappiota. Kahdeksas veljes -elokuvan Pasanen kirjoitti ja myös ohjasi itse, sekä näytteli pääosan. Elokuva kertoi Jalli Riivatsalosta, joka oli Speden ajatusleikin mukaan Aleksis Kiven Seitsemän veljeksen salattu kahdeksas veljes. Elokuva jäi verran miinuksen puolelle.
Saatanan radikaaleissa Pasanen antoi mahdollisuuden Suomen teatterikoulusta 1969 valmistuneille Heikki Huopaiselle, Timo Nissille, Heikki Nousiaiselle ja Paavo Piiroselle tehdä elokuva. Elokuva oli Pasasen siihenastisen uran pohjanoteeraus. Se tuotti Pasaselle tappiot. Pasanen ei tästä lannistunut vaan päätti tehdä uransa toisen värillisen elokuvan Kauhukakara, joka oli määrä hänen myös ohjata. Hän sai Suomen elokuvasäätiöltä tuotantolainaa hankkeelleen. Elokuva jäi tekemättä, ja laina siirrettiin Pasasen anomuksesta toiselle elokuvahankkeelle Poika tietää kaiken. Tämäkin elokuva jäi vain suunnittelutasolle. Pasanen käytti lainan toiseen lännenelokuvaansa Hirttämättömät. Elokuvan katsojamäärä 170 000 ei riittänyt kattamaan tuotantokustannuksia – tappiota kertyi verran. Vaikka elokuvat eivät tuottaneet rahallisesti, sai Pasanen tunnustusta Tuottaja-Jussi-palkinnolla. Seuraavana vuonna Pasanen ei tehnyt yhtään elokuvaa vaan keskittyi enemmän televisio-ohjelmiinsa.
Vuonna 1971 Spede Show -sarjassa esiintyneestä Vesa-Matti Loirin näyttelemästä Uuno Turhapurosta tuli nopeasti suosittu sketsihahmo. Pasanen keksi hahmon ja Loiri loi hahmon maskeerauksen. Uunoa on sanottu Pasasen ja Loirin lehtolapseksi. Turhapuro esiintyi noin 20 sketsissä, kunnes Pasanen alkoi miettiä, olisiko aiheesta elokuvaksi asti. Elokuva päätettiin tehdä vuonna 1973 ja Pasanen sai houkuteltua Ere Kokkosen takaisin tiimiinsä. Kokkonen suostui lähinnä siksi, että elokuva kuvattiin tv-tekniikalla ja pääosassa oli Loiri. Elokuva Uuno Turhapuro keräsi. Elokuvalle ei heti tehty jatkoa. Turhapuro-elokuvassa esiintyi ensimmäisen kerran Pasasen näyttelemä Härski Hartikainen, josta tuli yksi hänen tunnetuimmista elokuvarooleistaan. Vuonna 1974 valmistui Pasasen ja Kokkosen elokuva Viu-hah hah-taja, jossa pääosassa olivat Spede Show’ssa esiintyneet koomikot Seppo Laine ja Jyrki Kovaleff.
Spede lopetti televisio-ohjelmiensa teon vuonna 1975 ja keskittyi entistä enemmän elokuvatuotantoon. Ensimmäisen Turhapuron menestyksen johdosta Pasanen kirjoitti ja tuotti vuosina 1975–1978 joka vuosi uuden Turhapuro-elokuvan. Elokuvat menestyivät loistavasti. Viidennen Turhapuron jälkeen Pasanen piti kahden vuoden tauon aiheesta ja teki 1979 elokuvan Koeputkiaikuinen ja Simon enkelit, jossa hän palasi jälleen näyttelemään pääosan. Elokuvan myötä Spede luopui mustavalkoisista elokuvista ja ryhtyi tekemään pelkkiä värielokuvia.
1980-luku
Vuonna 1981 Pasanen toi turhautumisensa julkisesti esille median kautta siitä, että Suomen elokuvasäätiö ei aikaisemmin ollut anomuksista huolimatta myöntänyt hänen tuottamilleen elokuvilleen yhtään tuotantotukea. Konkreettiseksi todisteeksi tästä hän uhkasi tuhota kolmen ensimmäisen elokuvansa kaikki negatiivifilmit. Pasanen kutsui lehtitoimittajat paikalle todistamaan uhkauksensa toteutumista. Ilta-Sanomat uutisoi toimenpiteen näyttävästi etusivullaan ja varsinaisessa artikkelissa kuvasarjan kanssa, jossa hän pilkkoo kirveellä filmivarastonsa lattialla muutamia filmirullia kappaleiksi. Myöhemmin selvisi, että todellisuudessa lehdistön ollessa paikalla Pasanen tuhosi pilkkomalla ainoastaan muutamia elokuvansa esityskopioiden filmirullia alkuperäisen negatiivifilmien jäädessä edelleen ehjänä talteen hieman dramatisoiden yhden miehen protestiaan.
Pasanen suunnitteli uuden Spede Show -ohjelman tekemistä vuonna 1982, mutta hanke kaatui Vesa-Matti Loirin työkiireisiin. Saman vuoden keväällä tehtiin kuitenkin kaksi Spede Show -kokoomajaksoa, joissa esitettiin vanhoja mustavalkoisia sketsejä ja joihin kuvattiin Speden, Simo Salmisen ja Vesa-Matti Loirin uudet juonnot väreissä. Vuonna 1984 alkoi uusi värillinen Spede Show -televisiosarja, josta tuli yksi 1980-luvun suosituimmista televisio-ohjelmista. Ohjelma sai eri tv-alan palkintoja ja Spede sai tunnustusta Erikois-Telviksen muodossa vuonna 1985. Joulukuussa 1987 Pasanen lopetti Spede Show -ohjelman teon ja keskittyi peliohjelmiensa (Spede Special, Spedestroikka, Speden sallitut leikit, Speden Spelit) tekemiseen, joista ensimmäiseen hän myös kirjoitti uusia sketsejä. 1980-luvun lopulla Pasanen alkoi tuottaa myös ohjelmia, joissa ei itse esiintynyt tai ei muuten vaikuttanut juurikaan ohjelmien sisältöön. Näistä sketsisarjoista tunnetuimmat ovat Vesku Show (1988–1991) ja Pulttibois (1989–1991).
Pasanen keksi ja suunnitteli myös yhden Suomen televisiohistorian pitkäaikaisimmista visailuohjelmista, Kymppitonnin, vuonna 1984, jolloin ohjelmasta kuvattiin pilottijaksot. Kymppitonnia esitettiin televisiossa tammikuusta 1985 marraskuuhun 2005 MTV3-kanavalla, jonka jälkeen sitä on esitetty SuomiTV-kanavalla 18. joulukuuta 2009 alkaen vuoteen 2011 saakka.
1980-luku oli Uuno Turhapuro -elokuville kulta-aikaa. Parhaiten menestyneet Turhapuro-elokuvat on tehty juuri 1980-luvulla. Turhapuroja tehtiin vuosien 1981–1988 aikana yhteensä kahdeksan kappaletta, joista viisi oli Pasasen käsikirjoittamia ja yksi hänen ohjaamansa elokuva. Turhapuro-elokuvien rinnalla Pasanen tuotti myös niin sanottuja ”kakkostuotantoja”, kuten Lentävät luupäät (1984) ja Liian iso keikka (1986). Useimmat näistä elokuvista oli luotu televisiosarjoista tuttujen hahmojen ympärille. Näitä elokuvia ovat Hei kliffaa hei (1985), Pikkupojat (1986), Fakta homma (1987), Onks Viljoo näkynyt (1988) ja Rampe & Naukkis – kaikkien aikojen superpari (1990).
1990-luku
1990-luku ei ollut kotimaisille elokuville menestyksekästä aikaa. Vuosi 1989 oli jäänyt Uuno Turhapuro -elokuvien osalta välivuodeksi, mutta vuosina 1990–1993 Pasanen tuotti vuosittain uuden Turhapuro-elokuvan. Turhapurot eivät enää menestyneet yhtä hyvin kuin 1980-luvulla mutta olivat kuitenkin joka vuosi vuoden katsotuin kotimainen elokuva. Vuonna 1994 Vesa-Matti Loiri ja Spede olivat riidoissa, eikä Loiri suostunut enää näyttelemään Uuno-elokuvassa. Spede päätti kuitenkin tuottaa uuden elokuvan, Uuno Turhapuron veli, joka ei menestynyt edellisten tavoin. Elokuvan kävi katsomassa vain runsaat 20 000 ihmistä. Tämän jälkeen Spede päätti, ettei Turhapuro-elokuvia tehdä ilman Loiria.
Omien elokuvien lisäksi Pasanen tuotti muiden tekemiä elokuvia ja televisiosarjoja. Pasanen tuotti esimerkiksi Aleksi Mäkelän esikoiselokuvan Romanovin kivet (1993) ja Timo Koivusalon Pekko ja poika -elokuvan (1994). 1990-luvulla Pasanen sai jokaiselle elokuvalleen tuotantotuen Suomen elokuvasäätiöltä.
Vuonna 1993 Pasanen alkoi tuottaa MTV3:lle Elina Halttusen kirjoittamaa draama-komediasarjaa Blondi tuli taloon (1994–1995), jota seurasivat Halttusen sairaalaan sijoittuvat sarjat Ihmeidentekijät (1996–1998) ja Parhaat vuodet (2000–2002). Vuonna 1995 Spede yllätti keksimällä Yle TV1:lle Bingolotto-peliohjelman, jossa mukana oli myös Veikkaus. Keväällä 1996 Spede kirjoitti ja tuotti 23 jakson verran Uuno Turhapuro -televisiosarjaa, joka ei menestynyt odotetulla tavalla. Näiden sarjojen lisäksi tuotannossa olivat läpi 1990-luvun Kymppitonni- ja Speden Spelit -ohjelmat.
Vuonna 1999 ensi-iltansa sai viimeinen Speden elokuva, Naisen logiikka (1999). Elokuvan tuotanto aloitettiin jo vuonna 1991, mutta elokuvan teko keskeytyi useita kertoja. Vuonna 1998 Pasanen viimeisteli elokuvan pakon edessä, jotta ei joutuisi maksamaan tuotantotukea takaisin elokuvasäätiölle. Elokuva epäonnistui ja sitä esitettiin Helsingissä yhdessä elokuvateatterissa kahden viikon ajan. Katsojia elokuvalla oli noin 300. Elokuvan oli tarkoitus lähteä laajaan elokuvateatterilevitykseen saman vuoden syksynä, mutta näin ei käynyt.
2000-luku
Ennen kuolemaansa Spede teki tuotantopäätöksen Anna-Leena Härkösen kirjoittamasta televisiosarjasta Kuumia aaltoja, joka toteutettiin vuonna 2003. Lisäksi Pasasella oli suunnitteilla keksintöihin liittyvä televisiosarja, jota hän ei ehtinyt toteuttaa.
Yksityiselämä
pienoiskuva|Spede Pasanen ja hänen vaimonsa Pirjo Vainimäki hääpäivänään 14. heinäkuuta 1965.
Spede Pasanen asui Helsingin Lauttasaaressa vuodesta 1956 lähtien kuolemaansa 2001 asti.
Pasanen oli aloittanut X-Paroni-elokuvan tuotannon ja etsi sopivaa naista näyttelijäksi. Hän oli esiintymässä Turun mainosyhdistyksen juhlissa maaliskuussa 1964 ja ihastui siellä arpoja myyneeseen Pirjo Vainimäkeen. Vainimäki sai roolin Speden ensimmäisessä omassa elokuvassa ja seuraavana vuonna hänestä tuli rouva Pasanen – häitä vietettiin 14. heinäkuuta 1965. Perheeseen syntyi 31. joulukuuta 1965 tytär, Pirre Päivikki. Vuonna 1981 Pasasten liitosta oli liikkeellä monenlaisia erohuhuja. Pirjo muutti omaan asuntoon, joka sijaitsi Lauttasaaressa lähellä Speden asuntoa. Pirjo kertoi Apu-lehden haastattelussa 1981 avioliiton jatkuvan, vaikka he asuvatkin eri osoitteissa. Virallinen ero astui voimaan vuosien kuluttua.
Spede tutustui 1960-luvun alussa pellehyppääjänä tutuksi tulleeseen Simo Salmiseen. Salmisesta tuli pian Speden luottonäyttelijä ja myöhemmin televisio-ohjelmien koomikkopari. Salminen ja Pasanen olivat siviilielämässäkin läheisiä ystäviä sekä myös liikekumppaneita. Kaverukset viettivät paljon aikaa muun muassa Speden Mesopotamia-nimisellä mökillä Muonion Pallaksella. Salminen ja Pasanen laittoivat 1960-luvulla yhdessä pystyyn muutamia ravintoloita ja ajanviettopaikkoja, joista tunnetuimpia olivat Simon rysä Lappeenrannassa, Raikulimaa Lemillä ja Speden saluuna Kouvolassa.
1960-luvulla Spede Pasanen joutui auto-onnettomuuteen, josta hän selvisi vammoitta lukuun ottamatta leukaan tullutta pahannäköistä arpea. Sen peittääkseen hän kasvatti leukaparran, josta tuli hänen pysyvä tavaramerkkinsä. 1970-luvun lopulla Pasasta alkoi kiehtoa talviajan vietto lämpimämmässä ilmastossa, ja hän osti Yhdysvaltain Floridasta kaksi vapaa-ajan asuntoa, joista toisen hän tosin myi hieman myöhemmin. Floridassa Pasanen kiinnostui golfista, josta tuli hänelle niin intohimoinen ajanviete, että se syrjäytti monet hänen siihenastisista harrastuksistaan.
Spede Pasasen läheisesti tunteneiden mukaan hänen koomikon luonteensa kääntöpuolena oli suorastaan vihamielinen suhtautuminen toimittajiin, jotka julkaisivat juttuja ja kuvia Pasasesta tai hänen ystävistään ilman hänen lupaansa. Pasanen suuttui tällaisissa tapauksissa jopa enemmän ystäviensä kuin itsensä puolesta. Tämän sai kokea esimerkiksi Nyrkkipostin päätoimittaja Isto Lysmä, joka julkaisi syksyllä 1970 paikkaansa pitämättömän jutun Pasasen luottonäyttelijän Ville-Veikko Salmisen ja vuoden 1968 Miss Suomen Leena Brusiinin suhteesta. Pasanen vaati Lysmää kirjoittamaan oikaisun uhaten häntä muussa tapauksessa perustamansa ”Musta käsi” -ryhmän kostolla. Nimi viittasi Serbiassa 1910-luvulla toimineeseen samannimiseen salaseuraan, jonka jäsen Gavrilo Princip oli kesäkuussa 1914 ampunut Itävalta-Unkarin arkkiherttuan Frans Ferdinandin ja siten välillisesti aiheuttanut ensimmäisen maailmansodan syttymisen. Jupakan seuraus oli, ettei Pasasen eikä kenenkään hänen lähipiiriinsä kuuluneen nimi enää koskaan myöhemmin esiintynyt Nyrkkipostin sivuilla. Samanlaisen uhkauksen Pasanen esitti samoihin aikoihin Hymy-lehden omistajalle Urpo Lahtiselle, jolloin temperamenttinen Lahtinen kaivoi taskustaan puukon ja iski sen pöytään Pasasen eteen.
Vuonna 1983 Spede tapasi Riitta Väisäsen urheiluseura Zoomin matkalla. Oitis hän otti Väisäsen pääosaan seuraavaan elokuvaansa Lentävät luupäät (1984) ja suunnitteli tälle vielä oman televisio-ohjelman Kymppitonnin (1985–2005 ja 2009–2011). Spede ja Väisänen liikkuivat vuosikausia yhdessä julkisesti erilaisissa ”julkkisten bileissä”. Heidän suhteensa oli julkinen salaisuus vuosien ajan, kunnes Speden kuoleman jälkeen Väisänen myönsi seurustelun. Suhde päättyi 1990-luvun alussa, kun Väisänen alkoi seurustella Erik Mäkkylän kanssa. Syksyllä 1986 Pasanen joutui skandaalin keskelle. Marraskuussa 1986 kävi ilmi, että poliisi epäili kaikkiaan parinsadan suomalaisen vieneen laittomasti Suomen valuuttaa Yhdysvaltoihin asunnon ostamista tai liiketoimia varten. Ostaessaan vuonna 1979 loma-asunnot Floridasta Pasanen oli vienyt Yhdysvaltoihin 12 000 Yhdysvaltain dollaria ja 4 000 markkaa. Spede itse kertoi olleensa jutun vuoksi pidätettynä kahdeksan vuorokautta. Asiaa puitiin oikeudessa keväällä 1987. Useimpien syytettyjen, mukaan lukien Pasasen, osalta syyte kuivui kokoon, sillä epäilty rikos oli ehtinyt jo vanhentua eikä vastaava teko olisi tutkintahetkellä ollut enää edes lain vastainen.
Pasanen nimitti yhtiöidensä toimitusjohtajaksi vuoden 1997 Miss Suomi -kilpailun perintöprinsessan Maria Drockilan. Vain 19-vuotiaan Drockilan tulo johtamaan yhtiöitä, joiden liikevaihto oli vuonna 1996 ollut 27 miljoonaa markkaa, aiheutti suuren julkisen kohahduksen. Vaikka Drockila oli yrittäjäperheen tytär, hänellä ei ollut lainkaan kaupallisen alan koulutusta. Apu-lehdelle toukokuussa 1997 antamassaan haastattelussa Pasanen sanoi kuitenkin uskovansa vakaasti suojattiinsa. Pasanen halusi tehdä Drockilasta yritystensä keulakuvan, mutta tosiasiassa hän johti niitä edelleen itse taka-alalta. Paparazzit seurasivat heitä, ja samoihin aikoihin juorulehdet kirjoittivat Pasasen ja Drockilan seurustelevan. Pasanen ei pitänyt siitä, että lehdet kirjoittivat hänestä ilman hänen lupaansa. Hänellä oli muutamien toimittajien kanssa sanaharkkaa, jonka he kokivat uhkailuksi. Jo 1970-luvulla Pasanen katkaisi välit lehtikeisari Urpo Lahtiseen, eikä Pasasen nimi sen jälkeen enää koskaan esiintynyt Hymy-lehdessä.
Pasanen harrasti backgammonia ja menestyi hyvin kansallisella tasolla. Hän voitti suomenmestaruuden vuonna 1979. Vuonna 1976 hänet valittiin Suomen Backgammon-yhdistyksen puheenjohtajaksi. Pasanen osallistui myös lajin kansainvälisiin turnauksiin muiden muassa Länsi-Saksassa, Espanjassa ja Yhdysvalloissa. Pasanen kirjoitti alkusanat Jaakko Salavan kirjaan Backgammonia opiksi ja huviksi. Pasanen oli älykkäiden seuran Mensan jäsen. Mensa palkitsi hänet vuonna 1998 jokavuotisella Mensa-palkinnollaan.
Speden tytär Pirre peri isänsä noin 10 miljoonan euron omaisuuden lähes kokonaisuudessaan. Pasanen testamenttasi ex-vaimolleen Pirjolle 170 000 euroa. Pasanen oli vuosien 1998–1999 aikana lainannut Maria Drockilalle yhteensä 1 850 000 markkaa 30 vuoden laina-ajalla ilman korkoa. Pasasen 26. heinäkuuta 2000 laatiman testamentin mukaan Drockila saa velat anteeksi siten, että ne mitätöityvät ja raukeavat lopullisesti ja mitätöinnistä seuraava perintövero on maksettava kuolinpesän varoista. Speden tytär Pirre ja Drockila riitelivät perintöveron maksamisesta ja 220 000 markasta, jotka Spede lainasi vielä Drockilalle testamentin teon jälkeen. He saivat sovittua riitansa ennen oikeudenkäyntiä.
Kuolema
Spede Pasanen täytti 70 vuotta keväällä 2000. Monet hänen ystävänsä olivat panneet merkille, että hänen terveydentilansa oli huono. Pasanen tiesi tilanteensa myös itse, mikä kypsytti hänessä päätöksen myydä koko hänen luomansa, Suomen oloissa ainutlaatuisen suuri viihdeimperiumi, ja keskittyä lopun elämänsä ajan vain niihin asioihin, joiden hän tunsi olevan itselleen todella merkityksellisiä ja rakkaita: golfiin ja uusiin keksintöihin. Ystäviensä patistelusta ja suoranaisesta painostuksesta huolimatta Pasanen kieltäytyi itsepintaisesti menemästä lääkärin tutkittavaksi. Viimeiset Spede-yhtiöiden myyntiin liittyvät asiakirjat Pasanen allekirjoitti aamupäivällä 7. syyskuuta 2001, vain muutamaa tuntia ennen kuolemaansa.
thumb|right|300px|Spede Pasasen hauta Helsingissä [[Hietaniemen hautausmaa|Hietaniemen hautausmaalla.]] Spede Pasanen kuoli 7. syyskuuta 2001 Kirkkonummen Sarvvikissa sijaitsevalla Sarfvikin golfkentällä. Hänen pelitoverinsa olivat kesken pelin havainneet Pasasessa heikkokuntoisuutta, huonovointisuutta ja väsymystä. He saattoivat Pasasen golfkentän kahvilan terassille lepäämään. Pian terassille tulon jälkeen Pasasen sydän ilmeisesti pysähtyi. Paikalle sattumalta tullut lääkäri oli aloittanut elvytyksen heti. Myös Medi-Heli ja ambulanssi olivat saapuneet paikalle. Paikan päällä annetusta ensiavusta ja ensihoidosta huolimatta lääkärin osaksi koitui Pasasen kuolleeksi toteaminen.
Pasanen on haudattu Hietaniemen hautausmaan Taiteilijainmäelle.
Kuoleman jälkeen
Speden kuoleman jälkeen lähes kaikki hänen elokuvansa on julkaistu DVD-formaatissa (ja aivan aluksi myös VHS-kaseteilla). MTV3 on esittänyt Pasasen elokuvia televisiossa. Vuosina 2005–2008 julkaistiin lähes kaikki tallessa olevat Spede Show -sketsiohjelmat DVD:nä. Julkaisematta jäi vuoden 1987 viimeinen jakso. EMI julkaisi vuonna 2002 Pasasen ja Leo Jokelan esittämät nykypäiviin säilyneet radiosketsit Papukaija G. Pula-ahosta CD-levynä (levyn nimi Pure nenääs!), joka oli Suomen virallisella listalla yhteensä 20 viikkoa, joista viisi viikkoa ykkössijalla. Vuonna 2004 tehtiin Speden muistolle viimeinen Turhapuro-elokuva Uuno Turhapuro – This Is My Life.
Kuopion kaupunki perusti Spede Pasasen kuoleman jälkeen hänen nimeään kantaneen keksintökilpailun, jota järjestettiin vuoteen 2012 saakka.
Pasasen elämästä suunnitellaan elokuvaa, jonka käsikirjoituksen tekemiseen Mike Pohjola on saanut Suomen Elokuvasäätiön käsikirjoitusapurahan.
Pasasen elämästä, hänen nuoruusaikoihinsa keskittyen, tehdään näytelmä Kuopion kesäteatteriin kesäksi 2018. Näytelmän ohjaa Ismo Apell.
Kunnianosoituksena Pasasen viihdeuralle hän sai yhdessä Simo Salmisen kanssa Härski & Sörsselson -nimikko-oluen vuonna 2017. Oluttölkissä on heidän roolihahmojensa kuvat ja olut on virolaisen Saku-panimon valmistamaa.
Vuoden 2022 paljastukset
Yrittäjä Lenita Airisto kirjoitti vuonna 2022 ilmestyneessä kirjassaan Pasasen yrittäneen raiskata hänet vuonna 1991. Pasasen kanssa vuosien ajan läheisessä yhteystyössä olleet Hannele Lauri ja Riitta Väisänen puolestaan sanoivat yllättyneensä täysin Airiston kertomuksesta. Airiston kanssa samantapaisista kokemuksista Pasasen suhteen kertoi myös toimittaja Katariina Souri omassa Facebook-päivityksessään. Malli Marita Hakala kommentoi kertomuksia: ”Olin riittänyt omana itsenäni, eikä minulle oltu tarjottu töitä sängyn kautta – paitsi Suomessa. Tuolloin viittasin Spedeen”. MTV:n entinen ohjelmapäällikkö ja -johtaja Jorma Sairanen kommentoi, etteivät Airiston ja Sourin kertomukset tulleet hänelle yllätyksenä, vaan Pasasen tavat olivat olleet yleisesti tiedossa. Sairanen oli itse kertonut asiasta jo vuonna 2017 ilmestyneissä muistelmissaan.
Kritiikki
1960-luvulta lähtien Pasasen elokuvia kritisoitiin rankalla kädellä. Elokuvien käsikirjoitusten ja juonien heppoisuutta kritisoitiin. Kriitikoiden mielestä elokuvat vaikuttivat vain lähinnä sketsikokoelmilta ilman kantavaa juonta. Veijo Hietalan mukaan tällöin jäi huomaamatta, että Pasanen jatkoi jo mykkäelokuvan ajoilta juontuvaa farssiperinnettä, jossa juoni on toissijainen, ja joka luo puitteet slapstick-kohellukselle ja yksittäisille koomisille kohtauksille.
1970-luvun kriitikkokunta oli selvästi Spede-viihdettä vastaan. Turhapuro-elokuvia pidettiin vääriä asenteita levittävinä ja mauttomina, turruttavina, ajattelua ja hahmottamista ehkäisevinä standardituotteina. Moitteet eivät koskeneet pelkästään elokuvien sisältöä vaan myös elokuvailmaisua, joka miellettiin yhtä nuhruiseksi kuin itse Uuno.
Ere Kokkosen mielestä Pasasen elokuvat eivät ole aina saaneet rehellistä kritiikkiä. Elokuvia on haukuttu huonoiksi jo ennen kuin niitä on edes esitetty. Sakari Toiviainen oli kirjoittanut, ettei ole edes nähnyt uusinta Spede-elokuvaa, mutta huono sen täytyy olla.
Keksintöjä
Pasanen teki lukuisia keksintöjä. Hän haki patenttia yhteensä. Patentti myönnettiin seuraaville kymmenelle keksinnölle:
Pasasen keksintöjä olivat myös:
Pasanen markkinoi Nopeustesti-peliä.
Earth A.D./Wolfs Blood
Earth A.D./Wolf's Blood on yhdysvaltalaisen Misfits -yhtyeen toinen studioalbumi vuodelta 1983.
Kappaleet
Kaikki kappaleet on kirjoittanut Glenn Danzig.
Rocket Ride (kappale)
Rocket Ride on yhdysvaltalaisen hard rock -yhtye KISSin kappale vuoden 1977 albumilta Alive II. Kappaleen on säveltänyt Sean Delaney ja KISSin kitaristi Ace Frehley, joka myös laulaa kappaleen. ”Rocket Ride” oli myös yksi Acen perustaman Frehley's Comet -yhtyeen suurimmista hiteistä. Billboard Hot 100 -listalla kappale kipusi parhaimmillaan sijalle 39.
Meinioseppä: Morriganin kutsumus
Meinioseppä: Morriganin kutsumus (Wundersmith: The Calling of Morrigan Crow) on australialaisen Jessica Townsendin vuonna 2019 ilmestynyt nuortenfantasiakirja.
Juoni
Morrigan Korppi on päässyt mukaan Meineikkaaseen seuraan, sillä hän on meinioseppä. Mutta nyt vasta alkaakin uurastus. Morriganin ja hänen ystävänsä Pihlaja Swiftin on opiskeltava lujasti, sillä jos joku erotetaan, koko yksikkö 919 erotetaan. Morriganille ei kuitenkaan suostuta opettamaan ”viheliäisen meiniosepän viheliäisiä kykyjä”, joten paha meinioseppä Ezra Viima alkaa opettaa niitä. Mutta ihmisiä alkaa kadota, ja jos Nevermoorista karkotettu Ezra Viima ei heitä katouta, niin kuka? Ja minne Jupiter koko ajan lähtee?
Pitäjänmäen seurakunta
Pitäjänmäen seurakunta on Suomen evankelis-luterilaisen kirkon seurakunta Helsingin luoteisosassa. Seurakunta toimii Pitäjänmäen ja Konalan kaupunginosissa.
Pitäjänmäki oli vuoteen 1947 asti osa Helsingin Pitäjän seurakuntaa ja vuosina 1947–1965 osa Huopalahden seurakuntaa. Vuonna 1966 Pitäjänmäestä tuli oma seurakunta.
Seurakunta kuuluu Helsingin hiippakunnassa Huopalahden rovastikuntaan. Lisäksi seurakunta kuuluu Helsingin seurakuntayhtymään. Kirkkoherrana aloitti keväällä 2021 Maika Vuori. Seurakuntaan kuului vuoden 2021 lopussa 8 601 jäsentä, mikä on 49,0 prosenttia alueen asukkaista.
Seurakunnan kirkkona toimii Pitäjänmäen kirkko.
Life (luontaistuotemyymälä)
thumb|right|280px|Life-myymälä [[Kauppakeskus Puuvillassa Porissa.]] Life on pohjoismaalainen luontaistuotemyymäläketju. Se perustettiin Norjassa vuonna 2005 ja se toimii yleensä kauppakeskuksien yhteydessä. Ketju osti vuonna 2007 kaksi suomalaista alan ketjua, Ikivireät ja Sinunkaupat. Life Finland Oy on Life Europe AB:n tytäryhtiö, joka toimii vajaan 100 Life-myymälän voimin Suomessa. Life-ketjulla on lähes 450 myymälää Suomessa, Ruotsissa ja Norjassa.
Suurin osa Suomen Life-myymälöistä toimii franchising-pohjalla.
Etelä-Afrikan Grand Prix 1977
Etelä-Afrikan Grand Prix 1977 oli Formula 1 sarjan osakilpailu, joka ajettiin 5. maaliskuuta 1977 Kyalamin radalla. Kilpailun voitti Ferrarilla ajanut Niki Lauda.
Liisa Tiittula
Liisa Maria Tiittula (s. 28. lokakuuta 1950 Tampere) on suomalainen käännöstieteilijä, kielitieteilijä ja Helsingin yliopiston saksan kielen professori.
Etelä-Afrikan Grand Prix 1977
Tom Prycen kuolema
Kilpailussa sattui kuljettajan ja toimitsijan kuoleman aiheuttanut onnettomuus. Siihen johtaneet tapahtumat alkoivat kilpailun 22. kierroksella, kun italialainen Renzo Zorzi joutui pysäyttämään autonsa radan varteen – auton polttoaineputki oli katkennut ja siitä valunut bensiini syttynyt palamaan. Kaksi radan toisella puolella odottanutta ratavalvojaa odottivat hetkeä, jolloin he pääsisivät sammuttamaan palon. Heidän lähtiessään juoksemaan radan poikki Hans-Joachim Stuck ja Tom Pryce olivat juuri aloittaneet 23. kierroksensa, ja lähestyivät mäenharjannetta, jonka takana ratavalvojat olivat. Nähdessään rataa ylittämässä olleet miehet heidän oli liian myöhäistä väistää. Toinen miehistä ehti alta pois, mutta Pryce törmäsi toiseen. Ratavalvoja, 19-vuotias Johannesburgin lentokentän varausvirkailija Jansen van Vuuren pirstoutui radan viereen ja menehtyi heti. Tämä oli kuitenkin vasta ensimmäinen osa tilanteessa käynnistyneestä makaaberista tapahtumasarjasta: Van Vuurenin kantama vaahtosammutin nimittäin sinkoutui Prycen päähän surmaten hänet. Shadow-auto jatkoi matkaansa kuolleen Prycen jalka yhä kaasupolkimella. Kun auto lähestyi suoran päässä Crawthornen kaarretta, takaa tullut Jacques Laffite nousi Ligierillään sen rinnalle. Ranskalaiskuljettaja ei tiennyt, mitä hetkeä aiemmin oli tapahtunut. Laffiten hämmästykseksi Shadow’‎n kuljettaja ei jarruttanutkaan mutkaan, vaan auto jatkoi suoraan ja törmäsi Laffiten Ligierin kylkeen. Autot liukuivat ulos radalta ja törmäsivät verkkoaitaan. Laffitelle ei käynyt kuinkaan, mutta Pryce löydettiin autostaan surmansa saaneena. Tapahtumaketjun aloittanut Zorzin auton tulipalo osoittautui lopulta mitättömän pieneksi ja sammui itsekseen ennen kuin kukaan ehti tehdä sille mitään.
Granfelt
Granfelt on suomalainen aatelissuku, jonka jäsenistä osa on suomentanut nimensä muotoon Kuusi.
Liisa Tiittula
Elämä
Liisa Tiittula on nelilapsisen perheen ainoa tyttö ja syntyperäinen tamperelainen. Tampereelta Tiittulan perhe muutti Helsinkiin, missä Liisa Tiittula kävi koulunsa ja kirjoitti ylioppilaaksi Pohjois-Haagan yhteiskoulusta vuonna 1969. Saman vuoden syksyllä Tiittula aloitti kauppatieteen opinnot Helsingin kauppakorkeakoulussa (nykyisin Aalto-yliopiston kauppakorkeakoulu). Hän opiskeli pääaineinaan suomea ja saksaa. Valantehneen kielenkääntäjän tutkinnon (nykyisin auktorisoitu kääntäjä) kieliparissa saksa–suomi hän suoritti vuonna 1974 ja valmistui kauppatieteiden maisteriksi vuonna 1975. Tiittula jatkoi opintojaan Helsingin yliopistossa, josta hän valmistui humanististen tieteiden kandidaatiksi 1978, filosofian maisteriksi 1984 ja filosofian lisensiaatiksi 1985 yleisen kielitieteen alalta. Hän on väitellyt filosofian tohtoriksi kielitieteestä Akademie der Wissenschaftenissa Berliinissä 1990.
Granfelt
Suvun varhaisin tunnettu esi-isä on Turun linnan tavarakirjuri Berend Erikinpoika (k. 1572), josta on varhaisin maininta vuodelta 1550. Hänen lankonsa Gudmund Arendinpoika aateloitiin vuonna 1586 ja otti käyttöön vaakunan, jossa oli kuva kolmesta kuusenkävystä. Berendin pojanpojan poika, kapteeni Samuel Arendinpoika (1648–1708) peri äitinsä kautta Gudmundin maat ja otti käyttöön tämän vaakunaan perustuneen sukunimen Granfelt. Hänen poikansa, Porin prikaatin kapteeni Carl Gustaf Granfelt (1683–1767) aateloitiin vuonna 1756 ja suku merkittiin Ruotsin ritarihuoneelle aatelisena sukuna numero 1974. Suomen ritarihuoneen järjestäytyessä vuonna 1818 suku sai numeron 137. Suku sammui Ruotsissa vuonna 1895, mutta elää edelleen Suomessa ja Yhdysvalloissa.
Liisa Tiittula
Ura
Liisa Tiittula on työskennellyt saksan kielen assistenttina, lehtorina ja vt. apulaisprofessorina sekä soveltavan kielitieteen, erityisesti talouselämän viestinnän yliassistenttina 1975‒1995 Helsingin kauppakorkeakoulussa. Tiittula on ollut Suomen Akatemian tutkija 1990‒1991, varttunut tutkija 1998‒1999 ja 2005‒2006. Tampereen yliopiston UTACAS-tutkijakollegiumissa hän on ollut tutkijana vuosina 2003‒2004. Vuodesta 1992 Liisa Tiittula on ollut soveltavan kielitieteen dosentti Helsingin kauppakorkeakoulussa ja vuodesta 1994 Tampereen yliopistossa saksan kielen ja kulttuurin dosentti (erityisalana kulttuurienvälinen viestintä).
Granfelt
Suvussa oli 1800-luvulle asti paljon ammattiupseereita, mutta sen jälkeen tunnetuimmat Granfeltit ovat olleet sivistyneistön edustajia. Varsinkin sukuun kuuluneen Aksel August Granfeltin jälkeläisistä suuri osa suomensi nimensä 1900-luvun alussa Kuuseksi.
Aatelissuvun ohella on olemassa ainakin yksi toinen suomalainen Granfelt-suku, joka on lähtöisin Sipoosta.
Valtiopäivät
Suvun edustajat Suomen suuriruhtinaskunnan valtiopäivillä:
Liisa Tiittula
Ura
Tiittula on tehnyt pitkäaikaisesti yhteistyötä Mannheimissa Saksassa sijaitsevan Institut für Deutsche Sprachen (IDS) tutkijoiden kanssa ja osallistunut useisiin IDS:n tutkimusprojekteihin. Kansainvälisissä tutkimus- ja opetustehtävissä Liisa Tiittula on toiminut myös esimerkiksi Bielefeldin ja Würzburgin yliopistoissa Saksassa.
Liisa Tiittulan tutkimusalueita ovat kaunokirjallisuuden kääntäminen, kirjoitustulkkaus, ohjelmatekstitys, multimodaalinen vuorovaikutus, puheen ja kirjoituksen suhde, talouselämän viestintä ja poliittiset televisiokeskustelut. Tutkimustyössä Tiittula korostaa tieteidenvälisyyttä ja yhteistyötä.
Jäsenyydet
Liisa Tiittula on ollut Suomalaisen Tiedeakatemian jäsen vuodesta 2009.
Muita jäsenyyksiä:
Kunnianosoituksia ja palkintoja
Liisa Tiittulalle on myönnetty Suomen Valkoisen Ruusun I luokan ritarimerkki 6. joulukuuta 2016.
Roman Abramovitš
Varhainen elämä
Roman Abramovitš syntyi vuonna 1966 Saratovissa Volgan varrella. Hänen liettuanjuutalaiset vanhempansa olivat kuolleet tapaturmaisesti, kun poika oli vasta nelivuotias. Hän kasvoi sukulaistensa hoivissa, osan lapsuudestaan kaukana pohjoisessa Komissa.
Abramovitš jätti yliopiston kahdesti kesken ja suoritti asepalveluksensa.
Liikemiehen ura
Abramovitšin kerrotaan aloittaneen liiketoimintansa vuonna 1987 häälahjakseen saamalla kahdellatuhannella ruplalla. Hän osti rahoilla hammastahnaa ja sukkahousuja ja myi niitä mustassa pörssissä Moskovassa perestroikan aikana. Seuraavana vuonna hän perusti ansaitsemillaan rahoilla vaimonsa kanssa pienen tehtaan, jossa valmistettiin nukkeja.
Abramovitš siirtyi öljyalalle jo varhain ja alkoi viedä öljyä Venäjän suurimmasta öljynjalostamosta Omskissa. Hän keräsi omaisuuden 1990-luvun alussa öljynviennillä. Vuosina 1992–1995 hän perusti viisi yritystä, jotka valmistivat ja myivät öljytuotteita.
Venäjän johtava oligarkki Boris Berezovski liittoutui Abramovitšin kanssa vuonna 1995, ja miehet ostivat Sibneft-öljy-yhtiön ”lainaa osakkeita vastaan” -huutokaupassa. Abramovitšin menestystä edesauttoi liikekumppanuus presidentti Jeltsinin vävyn Leonid Djatšenkon kanssa, ja hänellä oli pian hyvin läheiset välit presidenttiin.
Kun Berezovski oli joutunut presidentti Putinin epäsuosioon vuonna 2000, Abramovitš osti hänen osuutensa Sibneftistä. Tämä rikkoi miesten ystävyyden, ja vuonna 2007 Berezovski haastoi Abramovitšin oikeuteen siitä, että Abramovitš olisi saanut hänen osuutensa alihintaan uhkailemalla häntä. Vuonna 2011 Berezovski vaati Abramovitšilta 5,5 miljardia dollaria korvauksia.
Abramovitš omisti 2000-luvun alussa 80 prosenttia Sibneftistä, 50 prosenttia alumiiniyritys RUSALista ja 26 prosenttia lentoyhtiö Aeroflotista. Hän hankki myös ORT-tv-kanavan Berezovskilta ja Badri Patarkatsišvililta. Vuosina 2003–2004 hän myi osuutensa RUSALista oligarkki Oleg Deripaskalle. Syksyllä 2005 Abramovitš myi suurimman osuuden öljy-yhtiö Sibneftistä Venäjän valtiolliselle kaasu- ja öljy-yhtiölle Gazpromille. Vuonna 2006 hän osti osuuden Venäjän suurimmasta teräksenvalmistajasta Evraz Groupista.
Abramovitš pidätettiin vuonna 1993, ja hän sai syytteen dieselöljyä kuljettaneen junan ohjaamisesta sivuraiteelle. Hänet päästettiin vapaaksi sen ansiosta, että hän teki yhteistyötä poliisin kanssa. Häntä vastaan on myöhemminkin nostettu useita syytteitä eri rikoksista, kuten vähemmistöosakkaiden omistuksen laimentamisesta. Vuonna 2008 hän myönsi maksaneensa miljardeja poliittisista palveluista ja suojelusta sen jälkeen, kun hänestä oli tullut suurten valtionyhtiöiden omistaja.
Poliittinen ura
Kun Putin nousi Venäjällä valtaan vuonna 2000, Abramovitš alkoi toimia myös politiikassa. Hänestä tuli itäisen ja köyhän Tšukotkan alueen kuvernööri vuoden 2000 vaaleissa, joissa hän sai 92 prosenttia äänistä. Abramovitš käytti alueen kehittämiseen satoja miljoonia euroja omia rahojaan. Abramovitš toimi alueen kuvernöörinä vuoteen 2008 asti.
Urheiluliiketoiminta
Abramovitš muutti 2000-luvun alussa Lontooseen, josta hän osti Englannin Valioliigan jalkapalloseura Chelsean ja investoi siihen yli puoli miljardia euroa. Abramovitš on sanonut, että hänen tavoitteensa Chelsean omistamisessa ei ole ansaita rahaa vaan voittaa pokaaleja ja pitää hauskaa. Avokätisten pelaajaostojen jälkeen Chelsea on Abramovitšin omistuksessa voittanut vuosien 2003–2022 aikana Englannin Valioliigan viidesti sekä Mestarien liigan ja Eurooppa-liigan kahdesti.
Abramovitš ilmoitti helmikuussa 2022 luopuvansa Chelsean johtamisesta ja hallinnasta. Muutama päivä sen jälkeen hän kertoi aikovansa myydä seuran.
Venäjällä Abramovitšin omistuksista merkittävin on KHL-jääkiekkoseura Avangard Omsk. Joukkueen pelaajabudjetti kaudella 2009–2010 oli koko liigan toiseksi suurin, noin 443 miljoonaa ruplaa (n. 12,2 milj. €).
Omaisuus
Vuonna 2008 Forbes arvioi Abramovitšin varallisuudeksi 23,5 miljardia euroa. Vuoden 2008 rahoituskriisi vei suuren osan hänen omaisuudestaan. Vuonna 2021 Forbes arvioi Abramovitšin omaisuuden arvoksi 14,5 miljardia dollaria, jolla hän on maailman 142. rikkain henkilö. Abramovitš omistaa useita kiinteistöjä, suihkukoneita, jahteja, urheiluautoja ja taideaarteita. Hänen neljän tai viiden huvijahtinsa arvo on yhteensä noin miljardi dollaria.
Taideomaisuus
Ukrainan kansallinen korruptiontorjuntavirasto (NACP) julkaisi elokuussa 2023 "sota- ja pakoteportaalin", jossa se luetteloi maalauksia ja veistoksia, joita Venäjän superrikkaiden uskotaan ostaneen ja myyneen viime vuosina ja joita länsi ja Kiovan syyttävät Vladimir Putinin Ukrainan sodan auttamisesta. Roman Abramovitš on portaalissa mainittujen taidekeräilijöiden joukossa. Hänen kerrotaan hankkineen vuosien varrella useita tunnettuja teoksia, mukaan lukien Francis Baconin triptyykin vuodelta 1976, Alberto Giacomettin maalauksedn Woman of Venice I ja kahdeksan albumia Ilja Kabakovin The 10 Characters -sarjasta. Ostettujen teosten arvioitu arvo on 163,9 miljoonaa dollaria.
Perhe
Abramovitš on ollut kahdesti naimisissa ja hänellä on kuusi lasta.
Elämäntyyli
Abramovitš on kuuluisa elämäntyylistään, joka on ylellinen jopa oligarkkien mittapuulla. Hänen henkivartiostoonsa kuuluu huhujen mukaan yli 40 erikoiskoulutettua miestä.
Asuinpaikat ja kansalaisuus
Abramovitšilta evättiin vuonna 2016 oikeus asettua asumaan pysyvästi Sveitsiin sen jälkeen, kun Sveitsin liittovaltion poliisi totesi hänen olevan uhka julkiselle turvallisuudelle. Abramovitšin aikomus oli asettua asumaan Verbierin hiihtokeskukseen Valaisin kantoniin.
Britanniassa asuneella Abramovitšilla oli ollut vaikeuksia saada viisumia Britanniaan uusituksi samanaikaisesti kun Britannian ja Venäjän suhteet olivat viilentyneet Sergei ja Julia Skripalin murhayrityksen jälkeen. Abramovitšin asuinpaikaksi oli merkitty Jersey Kanaalisaarilla, mutta hän ei ole koskaan asunut siellä.
Vuonna 2021 Abramovitšille myönnettiin myös Portugalin kansalaisuus sefardijuutalaisen sukutaustansa takia.
Miljan Miljanić
Miljan Miljanić (, 4. toukokuuta 1930 Bitola, Jugoslavia – 13. tammikuuta 2012) oli serbialainen jalkapallovaikuttaja, pelaaja ja valmentaja.
Miljanićin perhe oli kotoisin Nikšićistä nykyisen Montenegron alueelta, mutta hän syntyi ja kasvoi nykyisen Makedonian alueella. Valmentajaurallaan Miljanić valmensi Crvena zvezdaa, Real Madridia, Valenciaa ja Jugoslavian maajoukkuetta.
Crvena zvezda, jota Miljanić edusti myös pelaajana 1950-luvulla, saavutti vuosina 1966–1974 neljä sarja- ja kolme cup-mestaruutta sekä ylsi kauden 1970–1971 Euroopan cupin välieriin hänen valmennuksessaan. Real Madridissa hän viipyi kolme kautta vuosina 1974–1977 ja voitti kaksi peräkkäistä sarjamestaruutta sekä cupin. Valencian valmentajaksi Miljanić pestattiin kesken kauden 1982–1983 joukkueen roikkuessa sarjataulukon häntäpäässä. Hän ei kuitenkaan onnistunut parantamaan joukkueen asetelmia ja sai potkut jo runsaan kymmenen ottelun jälkeen.
Jugoslavian maajoukkueen peräsimessä Miljanić toimi kahteen otteeseen, vuosina 1973–1974 ja 1979–1982. Hänen johdollaan joukkue otti osaa vuosien 1974 ja 1982 MM-kilpailuihin, mutta ilman mainittavaa menestystä.
Miljanić toimi Jugoslavian jalkapalloliiton puheenjohtajana vuosina 1993–2001. Sittemmin hänelle myönnettiin liiton kunniapuheenjohtajan arvonimi.
Mars Orbiter Mission
Mars Orbiter Mission (MOM), epäviralliselta nimeltään Mangalyaan, on Intian avaruustutkimusjärjestö ISRO:n Mars-luotain, joka laukaistiin 5. marraskuuta 2013 Sriharikotassa sijaitsevasta avaruuskeskuksesta PSLV-kantoraketilla Maata kiertävälle radalle. Marsia kohti alus lähetettiin 1. joulukuuta 2013. Se asettui Marsin kiertoradalle syyskuussa 2014. Samalla ISRO:sta tuli neljäs Marsin saavuttanut avaruusjärjestö Roskosmoksen, NASA:n ja ESA:n jälkeen.
Luotaimessa on viisi tieteellistä instrumenttia, joilla tutkitaan planeetan pinnanmuotoja, mineralogiaa sekä kaasukehää.
Tieteellinen toiminta
15 kilogramman tieteellinen hyötykuorma koostuu viidestä mittalaitteesta. Satelliitin on tarkoitus suorittaa mittauksia Marsin kiertoradalla vähintään 6 kuukauden ajan.
Ian Holm
Ian Holm Cuthbert (12. syyskuuta 1931 Goodmayes, Essex – 19. kesäkuuta 2020 Lontoo) oli englantilainen näyttelijä. Hän näytteli sekä teatterissa ja elokuvissa että radiossa ääninäyttelijänä. Hän esiintyi muun muassa Peter Jacksonin Taru sormusten herrasta -elokuvissa, Martin Scorsesen Lentäjässä, Terry Gilliamin Brazilissa, Luc Bessonin The Fifth Elementissä ja Ridley Scottin elokuvassa Alien – kahdeksas matkustaja.
Holm aloitti teatteriuransa 1954 Shakespeare Memorial Theatren näyttämöllä miekankantajan roolissa Shakespearen Othellossa. 1961 hän solmi pitkäaikaisen sopimuksen Royal Shakespeare Companyn kanssa ja esiintyi lukuisissa tuotannoissa Lontoossa ja Starfordissa.
Ensiesiintymisensä elokuvassa Holm teki vuonna 1968 Peter Hallin ohjaamassa Kesäyön unelmassa ja televisiossa vuonna 1965 The Wars of the Roses -televisiosarjassa.
Holm voitti urallaan kaksi parhaan miessivuosan Bafta-palkintoa, rooleistaan vuoden 1968 elokuvassa The Bofors Gun ja vuoden 1981 elokuvassa Tulivaunut.
Rambo: First Blood Part II (Sega Master System)
Rambo: First Blood Part II on Segan kehittämä ja julkaisema toimintapeli, joka julkaistiin Sega Master Systemille vuonna.
Peli julkaistu Japanissa nimellä Ashura ja Euroopassa nimellä Secret Command (pelin valikkoruudussa lukee kuitenkin Secret Commando).
Herbert Kemmer
Herbert Erich Kemmer (13. toukokuuta 1905 Berliini – 10. joulukuuta 1962) oli saksalainen maahockeypelaaja ja olympiamitalisti.
Kemmer pelasi Saksan miesten maajoukkueessa vuosina 1928–1936 yhteensä 17 ottelua. Hän kuului Saksan olympiahopeaa saavuttaneeseen joukkueeseen Berliinissä 1936, missä hän pelasi kolme ottelua, ja olympiapronssijoukkueeseen Amsterdamissa 1928, missä hän pelasi kahdessa ottelussa. Hänen pelaajauransa aikana ei pelattu maailman- eikä euroopanmestaruuskilpailuja.
Vortex-putki
Vortex-putki on laitteistojen jäähdytykseen tarkoitettu osa.
Toimintaperiaate
Vortex-putkeen virtaava paineistettu ilma erotellaan pyörteen avulla kylmäksi ja kuumaksi ilmavirtaukseksi.
Historia
Vortex periaatteen keksijänä pidetään Georges Ranqueta.
Hummer
Hummer on General Motorsin omistama automerkki, jonka valmistus on toistaiseksi lopetettu. Valmistaja on ilmoittanut tuovansa Hummerin takaisin markkinoille täyssähköisenä viimeistään vuonna 2021 GMC-brändin alla. Hummer H1 pohjautuu Yhdysvaltain asevoimien HMMWV-ajoneuvoihin.