cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Hiisjärven luonnonpuisto
Hiisjärven luonnonpuisto oli Laatokan Karjalassa Salmin kunnassa lähellä vanhaa valtakunnan rajaa sijainnut luonnonpuisto joka perustettiin 1938 luonnonsuojelulain nojalla valtion maille. Puiston pinta-ala oli 3 neliökilometriä ja siellä kasvoi muun muassa luonnonvaraisiin orkideoihin kuulunut isokukkainen tikankontti. Puisto jäi Moskovan rauhassa 1940 luovutetulle alueelle.
Burmanniaceae
Tuntomerkit
pienoiskuva|vasen|[[Gymnosiphon bekensis]] Heimoon kuuluu melko pieniä sekä lehtivihreättömiä sienijuuren varassa eläviä marraskasveja että yhteyttäviä lehtivihreällisiä ruohoja. Juuret ovat enemmän tai vähemmän meheviä tai niissä on mukuloita. Lehdet sijaitsevat kierteisesti, harvoin kahdessa rivissä ja ovat tavallisesti surkastuneet suomuiksi. Kukat ovat tavallisesti säteittäisiä, harvoin vastakohtaisia, ja väriltään usein sinertäviä. Ulommat kehälehdet ovat tavallisesti selvästi sisempiä kookkaampia, sisemmät voivat joskus puuttuakin. Kehätorvi on hyvin kehittynyt ja laajentunut heteiden kiinnittymiskohdan alapuolelta. Heteitä on kolme, ja niiden lokerositeet ovat leveitä ja ponnenpuoliskot etäällä toisistaan. Ponnet ovat enemmän tai vähemmän yhteydessä vartaloon. Sikiäin on kehänalainen ja usein siipipalteinen. Siemenaiheet sijaitsevat laita- tai harvoin aksiletyyppisissä istukoissa, ja niitä on paljon. Vartalo on pitkä ja luotit pallomaisia. Hedelmä on tavallisesti eri tavoin avautuva ja kehälehtien suojaama. Siemenet ovat vähäpätöisiä.
Levinneisyys
Heimo kasvaa enimmäkseen tropiikissa ja erityisesti Amerikassa.
Luokittelu
Burmanniaceae on jamssikasvien (Dioscoreaceae) sisaruspari Dioscoreales-lahkon evoluutiopuussa. Kladille on luonteenomaista siivellinen ja sivultaan avautuva hedelmä.
Suvut
Heimon 95 lajia kuuluu yhdeksään sukuun, joista runsaslajisimmat ovat Burmannia, jossa on 63 lajia, ja aavekukat (Gymnosiphon), jossa on 30 lajia.
Suvut :
Kuningasliputtaja
Kuningasliputtaja (Parotia wahnesi) on paratiisilintujen heimoon kuuluva varpuslintu.
Filosofia
Vaikka mikään filosofian määritelmä ei ole kiistaton ja filosofian ala on muuttunut historian saatossa sen mukaan, millaisia kysymyksiä on käsitelty kunakin aikana, yleensä katsotaan, että filosofia on enemmän tutkimusmenetelmä kuin joukko väittämiä tai oppeja. Filosofinen tutkimus perustuu järkeen ja järkiperäisiin perusteluihin, ja pyrkii välttämään perusteettomia oletuksia. Tutkimuksen tavoitteena on järjestelmällisyys, yleisyys ja asioiden ymmärtäminen.
Kuningasliputtaja
Levinneisyys
Kuningasliputtajaa tavataan Papua-Uudessa-Guineassa Uuden-Guinean saarella Huonin niemimaalla ja Adelbertin vuoristossa. Lajin populaatio on pieni, ja se on vähenemässä elinympäristöjen tuhoutumisen vuoksi. Laji on luokiteltu vaarantuneeksi.
Filosofia
Filosofialla voidaan tarkoittaa myös jonkun henkilön tai koulukunnan yhtenäistä maailmankuvaa, maailmankatsomusta, oppijärjestelmää tai elämänkatsomusta, sekä tällaisen muodostamiseen pyrkivää toimintaa. Arkikielessä filosofisella elämänasenteella voidaan viitata tyyneen ja maltilliseen suhtautumiseen elämässä kohdattuihin asioihin.
Vaikka sana ”filosofia” on peräisin länsimaisen filosofian perinteestä, myös monet ajattelijat muissa kulttuureissa, esimerkiksi itämaisen filosofian piirissä, ovat käsitelleet samanlaisia aiheita omilla tavoillaan.
Filosofian tutkijaa tai ajattelijaa kutsutaan filosofiksi. Filosofian tutkijat eivät kuitenkaan välttämättä luo uutta filosofiaa, vaan saattavat esimerkiksi tutkia filosofian historiaa.
Filosofian määritelmä ja luonne
thumb|200px|Auguste Rodin, [[Ajattelija (taideteos)|Ajattelija, 1880–82.]]
Filosofia-sanan alkuperä on kreikan kielessä ja kirjaimellisesti se tarkoittaa viisauden rakastamista tai ystävyyttä. Sofia-sanaan liittyy kuitenkin myös puoli, joka viittaa taitoon tai tavoitteluun. Näin filosofia voidaan nähdä toimintana: oman tiedonhalun ja älyllisen uteliaisuuden harjoittamisena. Kysyminen on filosofille oleellisempaa kuin vastaaminen, sillä filosofiassa keskeistä ei ole itse tieto, vaan hankitun tiedon perusteiden kyseenalaistaminen.
Filosofia tutkii todellisuutta, tietoa ja inhimillistä elämää koskevia yleisiä käsityksiä ja niiden perusteita. Tällaisena filosofia on todellisuuden kaikkein yleisimpien ja abstraktimpien puolien sekä ajattelumme kategorioiden tutkimusta; näitä ovat esimerkiksi sellaiset käsitteet kuin 'järki', 'totuus', 'todistus', 'mieli' ja 'aine'. Filosofiassa niistä käsitteistä, joiden avulla käsittelemme todellisuutta, tulee itsestään tutkimuksen kohteita. Filosofit ovat kuitenkin olleet eri aikoina eri mieltä siitä, missä määrin "puhdas" tai "ensimmäinen" apriorisen asenteen omaava filosofia on mahdollista.
Filosofisen toiminnan tavoitteena on usein saavuttaa totuus eli toisin sanoen saada selville ja selittää miten asiat ovat. Tästä eroavia näkemyksiä ovat esittäneet muun muassa Karl Marx ja Ludwig Wittgenstein, joiden mukaan filosofisella toiminnalla oli muita päämääriä: Marxille filosofia oli yhteiskunnallisten olosuhteiden muuttamista, Wittgensteinille puolestaan käsitteellisten ongelmien purkamista ja merkitysten selventämistä.
Filosofian menetelmät voivat olla luonteeltaan hyvin vaihtelevia. Filosofit pyrkivät usein käsitteiden täsmälliseen käyttöön, käsitteiden analyysiin sekä tarkkaan argumentointiin, mutta toisaalta on olemassa myös ”julistavaa filosofiaa”, jonka luonne on varsin erilainen. Yleisesti voidaan kuitenkin hahmotella, että filosofisia menetelmiä ovat ainakin arvostelevuus aiemmin opittua kohtaan, itsestäänselvyyksien kyseenalaistaminen ja järjestelmällinen tutkiskelu.
Filosofian tekemisen ja filosofisen kirjoittamisen tapoja on useita. Esimerkiksi Platonin tapana oli kirjoittaa vuoropuheluja (dialogeja), jotka usein kuvasivat filosofi Sokrateen oppilaidensa kanssa käymiä filosofisia keskusteluja. Usein käytetty tapa on Aristoteleen kehittämä systemaattisen tutkielman tyyli, johon kuuluu ilmiöiden ja niihin liittyvien käsitteiden järjestelmällinen kuvaaminen ja jaottelu alakäsitteisiin. Jotkut filosofit, esimerkiksi Wittgenstein varhaisfilosofiassaan, ovat käyttäneet matematiikasta lainattua menetelmää, jossa järjestelmällisesti esitetään väitelauseita ja niistä johdettuja lauseita. Fenomenologisessa filosofiassa pyritään kuvaamaan ilmiöitä niin kuin ne meille ilmenevät, jolloin kaunokirjallisempi tai runollisempi ilmaus voi olla tarpeen. Useille kirjoittamisen tavoille on kuitenkin yhteistä, ettei niissä esitetä yhtä lopputulosta luonnontieteellisen tutkimuksen tapaan, vaan tarkoituksena on lisätä ymmärrystä ilmiöistä, käsitteistä ja niiden suhteista.
Filosofian asema tieteenä ja suhde erityistieteisiin
Alun perin filosofian itsensä tavoitteena on ollut hankkia yleispätevää, yleistä tietoa todellisuudesta. Tällöin 'filosofia' on käsitetty tavallaan 'tieteen' synonyymiksi. Vielä 1600-luvulle saakka kaikkea luontoon, ihmiseen tai yhteiskuntaan kohdistuvaa tutkimusta kutsuttiin filosofiaksi, ja vasta myöhemmin tietyt tutkimusalueet ovat erkaantuneet omiksi erityistieteikseen, esimerkiksi luonnontieteiksi, psykologiaksi ja sosiologiaksi.
thumb|250px|Filosofia ja sen suhde ”[[vapaat taidot|seitsemään vapaaseen taiteeseen”. Kuva Herrad Landsbergilaisen teoksen Hortus deliciarum käsikirjoituksesta vuodelta 1180.]] Erityistieteet, kuten fysiikka, alkoivat erkaantua filosofiasta uuden ajan alussa tieteellisen vallankumouksen myötä, ja niille on kehittynyt kullekin oma tutkimuskohteensa ja tutkimusmenetelmänsä. Esimerkiksi psykologia erkaantui filosofiasta 1800- ja 1900-lukujen vaihteessa. Filosofiaa on historiallisesti pidetty muiden tieteiden perustana siksi, että se tutkii yleisiä tiedon hankkimisen ja tieteen ehtoja. Tästä syystä filosofisin argumentein on arvosteltu eri tieteenalojen, myös luonnontieteiden, lähtökohtia ja väittämiä. Filosofian tehtäväksi on myös nähty kokonaiskuvan muodostaminen erillistieteiden tutkimustuloksista: filosofiaa on näin pidetty eräänlaisena yleistieteenä, jonka tehtävänä on pyrkiä yhdistämään erityistieteiden tutkimustulokset johdonmukaisiksi tieteellisiksi järjestelmiksi.
Filosofinen tutkimus eroaa erityistieteistä siinä, että se suuntautuu usein todellisuuden yleiseen perustaan, kysymyksiin kuten ”Mitä tarkoitetaan arvoilla?”, ”Mihin yhteiskunnallinen vallanjako perustuu?” ja ”Miten voidaan saavuttaa varmaa tietoa?” Erityistieteet puolestaan tutkivat rajattuja tutkimuskohteita, esimerkiksi fysikaalisia ilmiöitä (fysiikka), historiallisia tapahtumia ja niiden vaikutuksia (historia), ihmiskehon toimintaa (lääketiede), ihmisyhteisöjen toimintaa (sosiologia) tai kirjoitetun tekstin kerrontatapoja (kirjallisuustiede).
Vastaavasti erityisalojen filosofiat, kuten fysiikan filosofia, historianfilosofia ja oikeusfilosofia, eivät pyri niinkään ratkaisemaan fysiikan, historiatieteen tai oikeustieteen ongelmia, kuin tutkimaan niitä käsitteitä, joiden varaan näiden oppialojen tutkimus rakentuu, sekä nostamaan esiin niitä perusteita ja ennakko-oletuksia, joihin oppialat perustuvat. Näin filosofia voidaan nähdä lopputuloksena siitä, että oppiala on tullut tietoiseksi itsestään. Rajanveto ensimmäisen kertaluokan ja toisen kertaluokan (ajattelua koskevan) ajattelun välillä ei ole kuitenkaan aina yksinkertaista. Filosofiset ongelmat muuttuvat usein oppialojen kehittyessä, ja vastaavasti filosofinen toiminta voi vaikuttaa tieteenalojen ottamaan suuntaan.
Filosofian perusolettamuksien joukko on pienempi kuin erillistieteissä, joten se on alttiimpi muutokselle ja eri aikakausina ja eri filosofioissa esiintyy toisistaan poikkeavia käsityksiä siitä, mitä filosofia on ja mikä on sen suhde yhteiskuntaan, erityistieteisiin, uskontoon tai arvoihin. Filosofian identiteetin määrittelemisen tekee vaikeaksi juuri perusolettamuksien vähyys, sillä filosofit kiistelevät myös näistä perusolettamuksista, kuten siitä, mikä on filosofian tutkimusala ja tutkimusmenetelmät.
Filosofian asema tieteiden joukossa on myös asetettu kyseenalaiseksi siksi, ettei mikään filosofinen järjestelmä ole jäänyt pysyväksi eikä saavuttanut sellaista yleistä hyväksyntää kuin tutkimustulokset erityistieteissä. Näin filosofian ei voida katsoa edistyneen samalla tavalla kuin muiden tieteiden. Toisaalta erityistieteiden erkaantuminen on merkinnyt filosofian omimman alueen täsmentymistä. Erityistieteet kuvaavat todellisuutta kukin omalla tavallaan; filosofian tehtävänä on puolestaan selvittää yleisesti tiedon ja tieteen perusteita, todellisuuden perimmäistä luonnetta, olevaisen tarkoitusta sekä ihmisen asemaa maailmassa.
Filosofia akateemisena oppiaineena ja tieteenä
Filosofia voidaan nähdä itse tieteenalana myös siinä mielessä, että se on järjestäytynyt yliopistoihin samoin kuin muutkin oppialat, filosofista tutkimusta tehdään samanlaisella rahoituksella kuin muutakin tutkimusta ja sitä opetetaan yliopistoissa pääaineena.
Akateemisista oppiaineista filosofia on ensimmäinen sekä Suomessa että muissa maissa. Turun Akatemiaa perustettaessa vuonna 1640 sen opettajakuntaan nimitettiin oikeustieteen, lääketieteen ja kolmen teologian professorin lisäksi kuusi filosofisen tiedekunnan professoria. Näiden edustamat alat olivat moraali ja historia (käytännöllinen filosofia), logiikka ja runous (teoreettinen filosofia), kreikka ja heprea, kaunopuheisuus, matematiikka sekä fysiikka.
Ilkka Niiniluoto on sanonut, että filosofialla on Suomessa ja muuallakin kaikki tieteen ulkoiset tunnusmerkit: vakiintunut asema akateemisena oppiaineena, omat julkaisusarjat, tieteelliset seurat, kongressit ja kansainvälisen yhteistyön organisaatiot. Tässä suhteessa filosofit ovat tiedeyhteisö siinä kuin muutkin tutkijat. Filosofian omalaatuisuus paljastuu katsottaessa sen tutkimuskohteita ja -menetelmiä.
Filosofia on myös ollut suomalaisen lukion pakollinen oppiaine 1800-luvulta 1970-luvulle ja jälleen vuodesta 1994. Oppiaine oli alkujaan yhteinen psykologian kanssa.
Filosofian jaottelua
thumb|280px|[[Filosofien kuvapatsaita Capitolium-museossa Roomassa.]]
Filosofian osa-alueet
Teoreettinen filosofia:
Käytännöllinen filosofia:
Mitä tahansa inhimillisen toiminnan aluetta voidaan tarkastella filosofisesti. On olemassa esimerkiksi erityistieteiden filosofioita (fysiikan filosofia, biologian filosofia, matematiikan filosofia), kielifilosofia, mielenfilosofia, teonfilosofia, uskonnonfilosofia, historianfilosofia ja oikeusfilosofia.
Teoreettinen ja käytännöllinen filosofia
Filosofia jaetaan usein teoreettiseen ja käytännölliseen filosofiaan. Jako on peräisin jo Aristoteleelta. Nykykäsityksen mukaan teoreettisen filosofian tehtävänä on tutkia olemassaoloa ja inhimillistä tietoa koskevia kysymyksiä, ja käytännöllisen filosofian tehtävänä on tutkia inhimillistä toimintaa.
Joissain yliopistoissa (kuten Helsingissä) filosofian opiskelu jaetaan edelleen teoreettiseen ja käytännölliseen filosofiaan. Teoreettisen filosofian alaan luetaan ennen kaikkea logiikka, metafysiikka, tietoteoria ja tieteenfilosofia, käytännölliseen filosofiaan ennen kaikkea etiikka ja yhteiskuntafilosofia. Jako on sinänsä mielivaltainen, sillä käytännöllinen filosofia ei ole yhtään sen käytännöllisempää kuin teoreettinenkaan. Menetelmät ovat pitkälti samat, joten ainoaksi rajaavaksi tekijäksi jää aihepiirit. Tämäkään raja ei ole tiukka, ja monia asioita voidaan tutkia yhtä lailla teoreettisen kuin käytännöllisen filosofian piirissä. Useimmissa yliopistoissa tällaista filosofian kahtiajakoa ei tehdä.
Filosofian historiaa
thumb|280px|Rafael, [[Ateenan koulu, 1509–1510. Keskellä Platon ja Aristoteles, ympärillä eri aikojen tunnettuja filosofeja.]]
Antiikin filosofia
Länsimainen filosofia syntyi antiikin Kreikassa. Tiettävästi ensimmäisenä sanoja ”filosofia” ja ”filosofi” käytti Pythagoras. Sokrates ja hänen oppilaansa vakiinnuttivat termien käytön niiden nykyisessä merkityksessä. Sokrateen lisäksi merkittävimmät antiikin ajan filosofit ovat hänen oppilaansa Platon sekä tämän oppilas Aristoteles. Kuitenkin jo moni ennen Sokratesta elänyt henkilö vastasi tavalla tai toisella filosofin kuvausta. Näitä ajattelijoita kutsutaan esisokraatikoiksi.
Filosofian historian sadan ensimmäisen vuoden aikana Ateena muodostui filosofian keskukseksi, ja sen moniin filosofikouluihin tuli oppilaita aina Roomasta saakka. Filosofian syntyyn vaikutti kreikkalaisten vaurastuminen kaupankäynnin ja valloitusten myötä, jolloin jäi aikaa miettiä asioita, joista ei välttämättä ollut välitöntä käytännön hyötyä. Tietoa hankittiin sen itseisarvon vuoksi. Etua oli myös demokraattisesta valtiomuodosta ja uskonnollisesta vapaamielisyydestä. Tällöin oli mahdollista miettiä vapaasti elämän peruskysymyksiä, ja tahtonsa läpi saamiseen tarvittiin perusteluja – enää ei riittänyt syntyperään, yhteiskunnalliseen asemaan tai fyysiseen voimaan vetoaminen.
Antiikin kreikan kultakauden ja helleenisen ajan filosofisia suuntauksia olivat muun muassa Platonin akatemialaisuus, peripateettisuus, kyynisyys, stoalaisuus, epikurolaisuus ja skeptisyys (kuten pyrrhonismi). Siirryttäessä roomalaiselle kaudelle tärkeimmiksi muodostuivat stoalaisuus ja epikurolaisuus. Myöhäisantiikin aikana kehittyi uusplatonismi. Esimerkiksi keisari Marcus Aurelius oli myös stoalainen filosofi.
Keskiajan ja renessanssin filosofia
Keskiajan filosofian aika läntisessä Euroopassa ja Lähi-idässä ulottuu suunnilleen Rooman valtakunnan kukistumisesta renessanssiaikaan. Keskiajan filosofiaa kuvaa antiikin filosofian uudelleenlöytäminen sekä tarve käsitellä teologisia ongelmia ja yhdistellä uskonnollisia opetuksia ja maallista viisautta.
Keskiajan filosofia olikin pääasiassa uskonnollispainotteista. Keskiaikaisissa yliopistoissa merkittävin tieteenala oli teologia, ja filosofia käsitettiin teologian aputieteenä, "palvelijana". Yksi vallitsevista keskiaikaisista filosofisista suuntauksista tai menetelmistä oli skolastiikka, jossa kristillinen teologia ja antiikista peritty filosofia pyrittiin sovittamaan yhteen. Myös kristillinen mystiikka yhdisteli teologista ja antiikin aikaista ajattelua.
Keskiajan tärkeimpiä filosofeja olivat muun muassa Augustinus, Anselm Canterburylainen, Tuomas Akvinolainen, Duns Scotus ja Vilhelm Occamilainen. Aluksi keskiaikaiset filosofit yrittivät liittää kristillisen teologian platonismiin (kuten Augustinus ja monet mystikot), mutta myöhemmin monet (kuten Tuomas Akvinolainen) päätyivät aristotelismiin.
Vastaavasti islamilaisessa maailmassa oppineet pyrkivät yhdistämään islaminuskon opetuksia aristotelismiin. Tällaista islamilaista skolastiikkaa edustivat muun muassa Averroës ja Avicenna. Bertrand Russellin mukaan islamilaisen maailman filosofia ei sisältänyt omaperäistä ajattelua vaan oli enemmänkin antiikin filosofisten ajatusten kommentaaria. Se antoi kuitenkin 1200-luvulla latinaksi käännettynä virikkeitä Euroopassa virinneeseen tieteenharjoitukseen, joka nopeasti ylitti saamansa vaikutteet. Juutalaisessa filosofiassa samanlaista ajattelua edusti muun muassa Maimonides.
Renessanssifilosofian ajaksi luetaan noin vuodet 1350–1600. Renessanssi merkitsi suurta muutosta ihmisten ajattelutavoissa. Se kuvataan usein keskiaikaisen Euroopan paluuna klassisen kulttuurin lähteille. Filosofiassa sitä kuvaa humanismin taistelu skolastiikkaa ja aristotelismia vastaan sekä platonismin uusi nousu.
thumb|200px|[[Valistusaikainen kuva Encyclopédiesta. Filosofia ja järki repivät huntua totuuden yltä.]]
Varhainen uuden ajan filosofia (noin 1600–1800)
Uuden ajan filosofian katsotaan saaneen alkunsa skeptisismin uuden nousun ja nykyaikaisen luonnontieteen kehityksen myötä. Kronologisesti aika kattaa 1600- ja 1700-luvun, ja sen katsotaan usein päättyneen Immanuel Kantin pyrkimyksiin yhdistää newtonilainen mekaniikka perinteiseen metafysiikkaan.
Uudella ajalla filosofit käänsivät filosofian huomion ennen kaikkea tietoteoreettisiin kysymyksiin. Keskeinen ongelma oli, mihin luonnontieteellinen tutkimus ja tieto perustuivat. Francis Bacon ja René Descartes panivat alulle ajan merkittävimmät filosofiset suuntaukset, empirismin ja rationalismin. Empirismiä kehittivät etenkin brittiläiset John Locke, George Berkeley ja David Hume. 1700-luvulla empirismi siirtyi myös Ranskaan ja kehittyi siellä sensualismiksi ja materialismiksi. Euroopan mannermaalla rationalistiset ajattelijat puolestaan rakensivat 1600-luvun vaikutusvaltaisimmat metafyysiset järjestelmät. Descartesin mukaan nimetyn kartesiolaisuuden lisäksi ajan rationalistista ajattelua edustivat muun muassa Baruch Spinoza ja Gottfried Leibniz. Thomas Hobbes oli merkittävä poliittisen filosofian kehittäjä.
1700-luvulla syntyi Euroopassa valistuksen nimellä tunnettu älyllinen liike, joka korosti sivistystä, järjenmukaisuutta ja yksilönvapauksia. Tunnetuimpiin valistusajattelijoihin kuuluvat muun muassa Jean Jacques Rousseau ja Voltaire.
Myöhempi uuden ajan filosofia (noin 1800–1900)
Uuden käänteen filosofiassa sai aikaan Immanuel Kant, jonka mielestä oleva itsessään (Ding an sich) jää tietokyvyn ulkopuolelle, ja kaikki inhimillinen tieto voi koskea vain ilmiöitä eli olioita sellaisina, kuin ne meille näyttäytyvät. Kantin jälkeen niin sanottu saksalainen idealismi pyrki palaamaan rohkeisiin filosofisiin spekulaatioihin, joissa filosofi yrittää osoittaa ”hengen olemukseen” syventymällä, miten maailma on johtunut alkuhengestä. Tällaista filosofiaa edustivat erityisesti J. G. Fichte, F. W. J. Schelling ja G. W. F. Hegel.
Monet filosofit hylkäsivät idealismin, ja panivat alulle ajattelusuuntauksia, jotka ovat vaikuttaneet pitkälle nykyfilosofiaan saakka. Charles Peirce ja William James aloittivat pragmatismin, Edmund Husserl puolestaan fenomenologian. Gottlob Fregen ja Bertrand Russellin työt tarjosivat työkaluja varhaiselle analyyttiselle filosofialle. Søren Kierkegaard loi pohjaa eksistentialismille, samoin kuin moraalin ja ihmisyyden tulevaisuuden kysymyksiä pohtinut Friedrich Nietzsche.
Englantilaista jyrkkää empirismiä edusti J. S. Mill. Myös naturalistiset suunnat, kuten materialismi (Ludwig Büchner ym.) ja naturalistinen kehitysfilosofia (Herbert Spencer ja Ernst Haeckel), saivat kannatusta, mikä johti myös pessimismiin (Arthur Schopenhauer ja Eduard von Hartmann). Yhteiskuntafilosofisesti Mill edusti utilitarismia. Karl Marx ja Friedrich Engels kehittivät puolestaan marxilaisen yhteiskuntafilosofian.
Nykyfilosofia
1900-luku merkitsi suurta mullistusta koko länsimaisessa filosofiassa, mikä on toisaalta johtanut konflikteihin ja koko filosofisen kentän voimakkaaseen jakautumiseen. Monet perinteiset itsestäänselvyydet on hylätty, ja tilalle on tullut uusia tieteellisiä, loogisia, yhteiskunnallisia ja taloudellisia ongelmia. Viimeisen sadan vuoden aikana filosofiasta on myös tullut yhä enenevässä määrin yliopistoissa harjoitettua tutkimusta, ja samalla se on kehittynyt yhä erikoistuneemmaksi ja erillisemmäksi luonnontieteistä.
1900-luvun ja sen jälkeisen filosofian koulukunnat voidaan jaotella seuraavasti:
Metafilosofiset näkemykset ovat kautta aikain jakaantuneet positivistisiin ja tulkitseviin koulukuntiin. Tämä jako toteutuu jossain määrin nykyfilosofiassakin, jossa ensin mainittua on edustanut loogisuutta korostava analyyttinen filosofia ja jälkimmäistä elämänfilosofisempi mannermainen filosofia, joka perustuu nykyään lähinnä hermeneutiikkaan ja fenomenologiaan. Aiempi tiukempi jakolinja analyyttisen ja mannermaisen filosofian välillä, joka on vaikuttanut ennen kaikkea akateemisessa filosofiassa, on kuitenkin nykyisin jonkin verran hälventynyt.
1900-luvun merkittävimpiä filosofeja ovat olleet analyyttisen perinteen Ludwig Wittgenstein ja mannermaisen perinteen Martin Heidegger. Suomalaisista filosofeista merkittävimpiin kuuluvat muun muassa Eino Kaila, Georg Henrik von Wright ja Jaakko Hintikka. Suurelle yleisölle tunnetumpia ovat ehkä kirjailija, eksistentialistifilosofi Jean-Paul Sartre, ja suomalaisista Esa Saarinen ja Pekka Himanen.
Itämainen filosofia
Itämaisella filosofialla viitataan erityisesti erilaisiin Intiassa, Persiassa, Kiinassa, Japanissa ja jossain määrin myös Lähi-idässä syntyneisiin filosofisiin perinteisiin. Abrahamilaisten uskontojen leviämisen vuoksi ”itämainen filosofia” on osittain päällekkäistä länsimaisen filosofian kanssa.
Toivo Salakivi
Toivo Albin Salakivi (12. heinäkuuta 1887 Pudasjärvi – 9. helmikuuta 1965 Rovaniemi) oli suomalainen poliitikko. Salakivi toimi Maalaisliiton kansanedustajana muutaman kuukauden ajan vuonna 1945 edustaen Lapin läänin vaalipiiriä. Hän nousi eduskuntaan Uuno Hannulan tilalle. Salakivi toimi myös Kittilän kunnanvaltuuston puheenjohtajana. Salakivi oli koulutukseltaan agrologi ja hän toimi politiikan ulkopuolella Lapin maatalousseuran toiminnanjohtajana ja maatalouskonsulenttina 1919–1957, asutustoiminnanjohtajana 1940–1945 sekä Backaksen tilan kirjanpitäjänä ja apulaistilanhoitajana Helsingin maalaiskunnassa 1915–1919. Salakiven vanhemmat olivat maanviljelijä ja poliisi Aukusti Albin Stenius ja Leena Hyttinen. Salakiven puoliso vuodesta 1919 oli Ellen Karoliina Virtanen.
Filosofia
Itämainen filosofia
Länsimaista filosofiaa muistuttavaa filosofista ajattelua on esiintynyt Intiassa ja Kiinassa jo vuosituhansia sitten lähes ilman mitään yhteyksiä eurooppalaisen filosofian historian kanssa. Varsinaisesti itämaiseksi filosofiaksi on tapana kutsua itsenäistä järjenkäyttöä korostavia ja mystisen ilmoituksen hylkääviä ajattelusuuntauksia. Länsimaiset itämaisen ajattelun kommentoijat eivät kuitenkaan ole aina tehneet selvää eroa itämaisten uskontojen ja varsinaisen itämaisen filosofian välille. Osasyynä tähän on se, että länsimaiden tapaan myös Aasiassa useat tärkeimmistä filosofisista ajattelijoista ovat yhdistäneet opetuksiinsa uskonnollista ainesta eivätkä ole nähneet filosofian ja uskonnon erottelemista olennaisena. Länsimaissa itämainen filosofia on vaikuttanut lähinnä elämänfilosofiaan.
Tunnetuimpiin itämaisiin filosofeihin kuuluvat Kapila, Yajnavalkya, Siddhartha Gautama, Aksapada Gautama, Nāgārjuna, Kungfutse, Laozi, Zhuangzi, Mengzi, Xunzi, Zhu Xi, Wang Yangming, Dharmakirti, Adi Shankara, Ramanuja, Narayana Guru, Vivekananda, Sri Aurobindo ja Sarvepalli Radhakrishnan.
Intialainen filosofia
Arjalais-vedalaisen kulttuurin pohjalta syntynyt hindulainen filosofia muodostaa keskeisen osan eteläisen Aasian kulttuuria. Se on dharmalaisista filosofioista varhaisin, ja se on vaikuttanut filosofiseen ajatteluun ja uskontoihin kautta koko Itä-Aasian. Kuuteen astika- eli oikeaoppiseen intialaisen tai hindulaisen filosofian koulukuntaan kuuluvat jooga, nyaya, purva mimamsa, samkhya, vaisheshika ja vedanta. Hindulaisen ajattelun moninaisuus on seurausta siihen oleellisena osana kuuluvasta liberaalista universalismista. Hindulaisen filosofian lisäksi myös buddhalainen ja jainalainen filosofia sekä carvaka ovat peräisin Intiasta.
Vaikka intialainen ajattelutapa eroaa eurooppalaisten ajatustottumuksista, niin intialaisessa filosofiassa on muodostunut pääasiassa samat suuret maailmanselityksen perushypoteesit kuin länsimaissakin. Intialaista filosofiaa voidaan myös itämaisista filosofioista parhaiten verrata länsimaiseen filosofiaan. Esimerkiksi muinainen hindulainen nyaya-koulukunta tutki logiikkaa nykyaikaista analyyttistä filosofiaa muistuttavalla tavalla. Vastaavasti carvaka-koulukunta oli avoimesti ateistinen ja empiristinen. Intialainen filosofia painotti kuitenkin kokonaisten koulukuntien ja muinaisten kirjoitusten opetuksia yksittäisten filosofien sijaan.
Persialainen filosofia
Persialaisen filosofian juuret ulottuvat muinaisiin indoiranilaisiin filosofisiin perinteisiin saakka. Niihin vaikuttivat erityisesti Zarathustran opetukset.
Makedonialaisten, arabien ja mongolien valloitusten seurauksena Persia sai laajoja kulttuurisia ja poliittisia vaikutteita, joiden ansiosta alueella kehittyi suuri joukko erilaisia suuntauksia zarathustralaisuudesta, manikealaisuudesta ja mazdalaisuudesta erilaisiin islamilaisen filosofian koulukuntiin saakka.
Kiinalainen filosofia
Filosofialla on ollut suuri merkitys kiinalaiselle yhteiskunnalle ja koko Itä-Aasialle. Länsimaisen filosofian tavoin kiinalainen filosofia käsitti monenlaisia osa-alueita ja siihen kuuluu useita eri suuntauksia. Monia merkittäviä filosofisia koulukuntia syntyi erityisesti Kevättä ja syksyä ja Taistelevat läänitysvaltiot -kausilla. Tämän vuoksi aikakaudesta käytetään nimitystä Sata koulukuntaa. Tuona aikana alkunsa saaneista koulukunnista merkittävimmät ovat kungfutselaisuus, taolaisuus, mohismi ja legalismi. Myöhemmin Tang-dynastian aikana Intiasta levinneestä buddhalaisuudesta tuli myös merkittävä filosofinen ja uskonnollinen oppi Kiinassa.
Filosofia ja uskonto
Filosofia pyrkii usein vastaamaan elämää ja kuolemaa, elämän tarkoitusta ja arvoa, sekä tekoja ja niiden seurauksia koskeviin kysymyksiin. Näin se tulee usein lähelle uskontojen aluetta. Tällöin filosofia eroaa uskonnoista siinä, että se vaatii jokaiselta väitteeltä rationaalisia perusteluja, ja on valmis asettamaan jokaisen väitteen tutkimuksen ja arvostelun kohteeksi.
Filosofia ja taide
Monet ajattelijat, esimerkiksi Friedrich Nietzsche ja Arthur Schopenhauer, ovat nähneet filosofian ja taiteen välillä läheisen sukulaisuuden. Monet filosofit ovat jo esitystavassaan tavoitelleet taiteellista kauneutta. Filosofiaa on kirjoitettu kaikilla runouden muodoilla: oppirunona, dialogina, monologina, romaanina, satuna, aforismina, esseenä jne.
Aiheesta muualla
Verkkojulkaisuja:
Aikakausjulkaisuja:
Rationaalit (temperamentti)
thumb|250px
Rationaalinen temperamentti on yksi neljästä David Keirseyn määrittelemästä temperamentista. Se korreloi Myers–Briggsin tyyppi-indikaattorissa kirjainten NT (intuitiivinen–ajatteleva) kanssa ja koostuu seuraavista roolivarianteista (lueteltu niitä vastaavien MBTI-kirjainyhdistelmien kanssa): INTP, ENTP, INTJ ja ENTJ. Temperamentti on vain 10 prosentilla väestöstä, joten se on pienin temperamenttiryhmä.
Rationaalinen temperamentti on tietoa etsivä temperametti, ja rationaalit luottavat eniten logiikkaan. Rationaalit nojaavat ensisijaisesti objektiivisiin havaintoihin ja faktuaaliseen analyysiin, eikä tunteilla ole sijaa rationaalin ajatuksenkulussa.
Rationaalit kiinnostuvat systeemeistä. Ne voivat olla niin esimerkiksi luonnontieteellisiä, teknillisiä, biologisia, psykologisia kuin yhteiskunnallisiakin systeemejä. Rationaalit näkevät maailman pragmaattisesti, eivätkä arvosta sosiaalisia normeja ja sentimentaalisuutta. Monet rationaalit ovat moraalirelativisteja eivätkä näe absoluuttisen hyvän ja pahan olemassaoloa.
Rationaalien itsekunnioitus perustuu heidän riippumattomuuteensa ja itseluottamus loogisen päättelyn toimivuuteen. Romanttisissa parisuhteissa rationaalit haluavat mielenystävän, jonka kanssa he voivat keskustella kiinnostaviksi kokemistaan aiheista, jotka tyypillisesti ovat teoreettisia ja abstrakteja. Vanhempina rationaalit arvostavat eniten lasta, joka osaa ajatella omilla aivoillaan.
Stressaantuneina rationaalit saattavat työntää syrjään ja rationalisoida tunteitaan niiden käsittelyn sijaan. Alhaisen tunnollisuuden rationaaleilla (INTP ja ENTP) idean toteutus on stressaavaa ja hyväkin idea saattaa siksi jäädä kokonaan toteuttamatta. Korkean tunnollisuuden rationaaleilla (INTJ ja ENTJ) aiheutuu stressiä pitkän aikavälin suunnitelmien suistumisesta raiteiltaan.
WAMP
WAMP on muunnos vastaavasta ohjelmistokokonaisuudesta LAMPista, jossa kokoelma ohjelmia muodostaa WWW-palvelimen jonka alla voidaan ajaa dynaamisia websivuja. Yleisimmin WAMP-ohjelmistokokonaisuutta käytetään ainoastaan paikallisesti eri komentosarjakielellä toteutettujen palveluiden testaamiseen johtuen Apachen heikosta tietoturvasta Windows-ympäristössä.
WAMP sisältää ohjelmat:
Aiheesta muualla
LAMP
Veikko Guttorm
Veikko Armas Johannes Guttorm (s. 1946) on nuorgamilainen eläkkeelle jäänyt rajavartija, pitäjänneuvos ja saamelaispoliitikko.
Hänet valittiin saamelaiskäräjille kaudelle 2012–2015. Vuonna 2012 hänet valittiin edustamaan Saamelaiskäräjiä Kirkolliskokouksessa. Hän on ollut pitkään myös Utsjoen kunnanvaltuustossa. Hän on ollut sekä valtuuston että kunnanhallituksen puheenjohtaja. Hän on ollut myös Keskustan Lapin piirin hallituksen jäsen. Vuonna 2005 Guttorm kuitenkin valittiin valtuustoon Saamelaislistalta eikä Keskustan edustajana. Samalla hän menetti kunnanhallituksen puheenjohtajuuden.
Toimiessaan kunnanvaltuuston puheenjohtajana Guttorm vaihtoi kokouskieleksi saamen.
Guttorm on kasvanut Tenon rannalla Jalvessa yhdeksänlapsisessa perheessä, jossa lohi oli tärkeä ravinnon ja tulojen lähde.
Koripallon Euroopan-mestaruuskilpailut 1939
Vuoden 1939 koripallon EM-kisat järjestettiin Liettuassa 21.–28. toukokuuta. Kisat järjestettiin kolmannen kerran. Kisojen mestaruuden voitti Liettua.
Siljamäki
Siljamäki on muun muassa seuraavien suomalaisten henkilöiden sukunimi:
Erik Lindström (näyttelijä)
thumb|Lindström 1930-luvun alussa. Erik Fritiof Lindström (9. marraskuuta 1906 Helsinki – 27. syyskuuta 1974 Helsinki) oli suomalainen näyttelijä. Hän näytteli Helsingin Ruotsalaisessa teatterissa (Svenska Teatern) vuodesta 1926 alkaen.
Työssään Lindström oli poikkeuksellisen muuntautumiskykyinen, älyllinen ja elinvoimainen. Häntä pidettiin myös lahjakkaana komedianäyttelijänä. Hänen taiteellisiin voittoihinsa lukeutuvat muun muassa Faust, Peer Gynt sekä useat William Shakespearen luomat hahmot, kuten Hamlet, Petrucchio ja Macbeth. Lindström tulkitsi mieleenpainuvasti myös Luigi Pirandellon Henrik IV:n sekä August Strindbergin näytelmien pääosat. Valkokankaalla hänet nähtiin Hannu Lemisen vuonna 1946 ohjaamassa valistuselokuvassa Synd, joka on ruotsinkielinen versio saman ohjaajan elokuvasta Synnin jäljet. Erik Lindströmin aviopuoliso oli näyttelijä Kerstin Nylander.
Lindström palkittiin Pro Finlandia -mitalilla vuonna 1947. Vuonna 1959 hänelle myönnettiin Stockholms-Tidningenin suomenruotsalainen kulttuuripalkinto.
Protoni-protoni-ketju
200px|thumb|Kuva pp-ketjun toiminnasta. Siniset ovat protoneita, vihreät neutroneita, keltaiset elektroneja (ja positroneja), punaiset fotoneita ja oranssit neutriinoja. Protoni-protoni-ketju eli pp-ketju on tähtien energiantuotantomekanismi. Pp-ketjussa kaksi protonia fuusioituu deuteroniksi ja edelleen kaksi deuteronia tai deuteroni ja vetyatomi heliumin ytimeksi. Ketju voi toimia kaikkiaan neljällä tavalla, joista edellä mainittu on yleisin. Mekanismi on tärkein energiantuotantomekanismi Auringon kokoluokan ja sitä pienemmillä tähdillä.
Pp-ketjun reaktiot
Pp-ketju alkaa aina kahden vetyatomin fuusiolla. Tällöin muodostuu deuteriumatomi sekä positroni ja elektronin neutriino, kun yksi protoneista muuttuu neutroniksi.
Positroni kohtaa elektronin ja molemmat annihiloituvat ja vapautuu kaksi fotonia gammasäteilynä.
Ensimmäisessä reaktiossa syntynyt deuteroni fuusioituu vetyatomin kanssa ja muodostuu helium-3-isotooppia.
Tästä eteenpäin ketju voi edetä neljällä eri tavalla, jotka kaikki päättyvät helium-4-isotooppiin. Auringossa pp I-ketju on yleisin 86 % osuudella kaikista pp-ketjuista. Pp II-ketjuja on 14 %, pp III-ketjuja vain 0,11 %. Pp IV-ketju on äärimmäisen harvinainen.
Pp I-ketju
Kaksi helium-3-atomia fuusioituu ja syntyy helium-4-atomi ja kaksi vetyatomia.
Pp I-ketju kokonaisuudessaan vapauttaa noin 26,7 MeV energiaa. Se on yleisin ketjuista 10-14 miljoonan kelvinin lämpötiloissa.
Pp II-ketju
Helium-3 ja helium-4 fuusioituvat ja syntyy beryllium-7-atomi ja gammafotoni.
Litium-7 fuusioituu vetyatomin kanssa ja syntyy kaksi helium-4-atomia.
Pp II-ketju on yleinen 14-23 miljoonan kelvinin lämpötiloissa. Berylliumatomin kaapatessa elektronin syntyneistä neutriinoista 90 % on 0,861 MeV ja 10 % 0,383 MeV, riippuen siitä, onko litium-7 jännittyneessä tilassa.
Pp III-ketju
Helium-3 ja helium-4 fuusioituvat ja syntyy beryllium-7-atomi ja gammafotoni.
Beryllium-7 fuusioituu vetyatomin kanssa ja syntyy boori-8-atomi ja gammafotoni.
Boori-8 hajoaa beryllium-8:ksi, positroniksi, elektronin neutriinoksi ja gammafotoniksi.
Beryllium-8 hajoaa kahdeksi helium-4-atomiksi.
Pp III-ketju on yleinen yli 23 miljoonan kelvinin lämpötiloissa.
Pp IV-ketju
Helium-3 fuusioituu suoraan vetyatomin kanssa ja muodostaa helium-4-atomin, positronin ja elektronin neutriinon.
Pp IV-ketju on teoriassa olemassa, mutta sitä ei ole havaittu sen harvinaisuuden vuoksi.
Vapautunut energia
Verrattaessa tuloksena saatua helium-4-atomia ja reaktioon käytettyjen neljän protonin massoja selviää, että 0,7 % massasta on muuttunut energiaksi, fotoneiksi ja neutriinoiksi. Yhden ketjun aikaansaama energia on siten 26,73 MeV. Vain fotonit (gammasäteily) reagoivat tähden materian kanssa, neutriinot vuorovaikuttavat hyvin heikosti materian kanssa. Ketjut eroavat energian jakautumisessa gammasäteilyn ja neutriinoiden välillä:
Protoni-elektroni-protoni-ketju
Protoni-elektroni-protoni-ketju on muunnos pp-ketjusta, joka on melko harvinainen Auringossa (noin yhden kerran 400 tapauksessa). Siinä deuteriumia muodostuu elektronisieppauksella.
Pep-ketjun vapauttamat neutriinot ovat paljon energisempiä kuin pp I-ketjun. Pp I-ketju tuottaa 0,42 MeV neutriinoita, kun pep-ketjun neutriinot ovat 1,44 MeV.
Quenten Doolittle
Quenten Doolittle (21. toukokuuta 1925 Elmira, New York – 9. maaliskuuta 2018 ) oli yhdysvaltalaissyntyinen kanadalainen säveltäjä, viulisti, alttoviulisti ja pedagogi. Hän opiskeli Ithaca Collegessa, Indianassa ja Eastman School of Musicissa, Rochesterissa. Hän sai viulistina oppia yksityisesti Hugo Kortscahkilta ja Paul Stassevitchilta Yhdysvalloissa. Hän opiskeli alttoviulunsoittoa vuosina 1967–1968 Peter Schidlovin johdolla Lontoossa ja sävellystä 1974–1975 John Weinzweigin johdolla Torontossa.
Doolittle muutti Kanadaan vuonna 1960 ja sai sen kansalaisuuden 1969. Hän opetti vuosina 1960–1988 Calgaryn yliopistossa sävellystä, musiikin historiaa ja kamarimusiikkia. Hänellä oli jo aiempaa opetuskokemusta 1950-luvun loppupuolelta Pohjois-Dakotasta. Doolittle oli Calgaryn filharmonisen orkesterin ensimmäinen alttoviulisti 1965–1972. Hän soitti myös monien muiden orkesterien ja kamarimusiikkikokoonpanojen kanssa.
Ura säveltäjänä
Doolittle aloitti säveltämisen vuonna 1965. Hän on sävellysurallaan tehnyt usein yhteistyötä teatterien kanssa. Hän on hyödyntänyt monenlaisia tekniikoita, kuten laajennettua tonaalisuutta, sarjallisuutta ja improvisaatiota. Hänen teoksiinsa lukeutuvat Fantasy on Sumer is icumen in jousiorkesterille (1971) ja pianoteos You Need Not Fail. Hän on myös oopperasäveltäjä. Ensimmäinen hänen oopperoistaan oli Charlie the Chicken, joka kantaesitettiin Toronto Free Theatressa vuonna 1974.
Viro olympialaisissa
Viro osallistui olympialaisiin omalla joukkueellaan ensimmäisen kerran Antwerpenin 1920 kesäolympialaisissa. Vuosina 1908–1912 virolaisurheilijat edustivat Venäjän keisarikuntaa ja vuosina 1952–1988 Neuvostoliittoa. Viro palasi itsenäisenä maana olympialaisiin Albertvillen 1992 talvikisoissa. Ensimmäisen kultamitalinsa se sai jo Antwerpenissa 1920. Viron pääkaupungissa Tallinnassa järjestettiin Moskovan 1980 kesäolympialaisten purjehduskilpailut.
Viron ensimmäinen olympiavoittaja oli painonnostaja Alfred Neuland, joka voitti kevyen sarjan kultaa Antwerpenin 1920 kisoissa. Eniten mitaleja Viro on saanut kesäolympialaisten kilpailulajeissa painista. Se on menestynyt painissa sekä kreikkalais-roomalaisessa painissa, että vapaapainissa. Maan menestynein urheilija kesäolympialaisissa on kaksi painin olympiavoittoa saavuttanut Kristjan Palusalu. Myös pyöräilijä Erika Salumäe on voittanut kaksi kultamitalia, mutta niistä ensimmäisen hän sai Soulin 1988 kesäolympialaisissa edustaessaan Neuvostoliittoa. Viron kaikki talviolympiamitalit ovat tulleet maastohiihdosta. Maastohiihdossa kaksinkertaisia olympiavoittajia ovat Andrus Veerpalu ja Kristina Šmigun.
Neulandin, Veerpalun, Šmigunin, Palusalun ja Salumäen lisäksi olympiakultaa ovat Viron edustajina voittaneet painijat Eduard Pütsep Pariisissa 1924, Osvald Käpp ja Voldemar Väli Amsterdamissa 1928, kymmenottelija Erki Nool Sydneyssä 2000, sekä kiekonheittäjä Gerd Kanter Pekingissä 2008.
Salumäen lisäksi Neuvostoliittoa edustaessaan olympiakultaa voittaneita virolaisia ovat painija Johannes Kotkas Helsingissä 1952, pikaluistelija Ants Antson Innsbruckissa 1964, miekkailija Svetlana Tširkova Méxicossa 1968 ja Münchenissä 1972, korkeushyppääjä Jüri Tarmak ja painonnostaja Jaan Talts Münchenissä 1972, pyöräilijä Aavo Pikkuus Montréalissa 1976, kolmiloikkaaja Jaak Uudmäe, uimari Ivar Stukolkin, vesipalloilija Mait Riisman ja lentopalloilija Viljar Loor Moskovassa 1980 ja koripalloilija Tiit Sokk Soulissa 1988.
Kjulböleträsket
Kjulböleträsket on järvi Snappertunassa Raaseporin kaakkoisosassa lounaisella Uudellamaalla. Sen pinta-ala on 11 hehtaaria.
Maantiede
Kjulböleträsketin pituus lännestä itään on 500 metriä. Saaria ei ole. Järven kaakkoisosassa on pitkulainen lahti, jonka eteläkolkasta lähtee laskuoja Suomenlahden Kjulbölevikeniin, jonne etäisyys on 600 metriä. Kjulböleträsketin pohjoispuolella avautuu kulttuurimaisema, muissa ilmansuunnissa on metsää ja suota.
Kjulböleträsket (81V072.1.002) kuuluu Välialueeseen (81V072), joka on kolmannen jakovaiheen vesistö Suomenlahden rannikkoalueen päävesistössä (81). Välialueen 81V072 muut yli hehtaarin laajuiset vakavedet ovat Svartträsket, Storgropen ja Lillgropen.
Juhavaltteri Salminen
Juhavaltteri Salminen (s. 16. toukokuuta 1990 Turku, Suomi ) on suomalainen urheiluselostaja ja muusikko, joka on erikoistunut jalkapalloon ja jääkiekkoon. Freelancerina työskentelevä Salminen on selostanut uransa aikana muun muassa Ylellä, UrhoTV:llä, Nelosella, Ruutu+:ssa, Viasatilla, Elisa Viihteellä ja Discoverylla.
Salminen selosti jääkiekon nuorten MM-kilpailujen 2021 finaalin TV5:llä. Hän kirjoittaa Salmisen Sanomat -urheilublogia Unibet-vedonlyöntiyhtiön nettisivuille.
Juhavaltteri Salminen pelasi juniorina jalkapalloa TPS:ssä sekä jääkiekkoa TuTo:ssa ja TPS:ssä. Nykyisin hän pelaa jääkiekon III-divisioonassa.
Salminen on valmistunut ammattikorkeakoulusta pääaineenaan journalismi. Hän mainitsee esikuvikseen J-P Jalon ja Turkka Talosen.
Basisti yhtyeessä Varissuo. Liittynyt yhtyeeseen 2023.
Tunnollisuus
Tunnollisuus on yksi viiden suuren persoonallisuuspiirteen teorian persoonallisuuspiirteistä yhdessä ekstroversion, neuroottisuuden, avoimuuden uusille kokemuksille ja sovinnollisuuden kanssa. MBTI:ssä se korreloi vahvasti kirjaimen J kanssa.
Tunnollisuus implikoi aikaansaannosten tavoittelua, huolellisuutta ja velvoitteiden vakavasti ottamista. Tunnollisten ihmisten aivoissa pihtipoimun etualue (anterior cingulate cortex, ACC) on keskimääräistä paremmin kehittynyt.
Tunnolliset ovat tavallista harkitsevampia, kurinalaisempia ja järjestelmällisempiä. Heillä on myös keskimääräistä parempi organisointikyky, minkä vuoksi heille ei tuota vaikeuksia esimerkiksi ylläpitää kodin järjestystä.
Tunnolliset ihmiset elävät selvästi muita pidempään, ja heillä on muita pienempi riski sairastua diabeteksen tai sydän- ja verisuonitautien kaltaisiin kroonisiin sairauksiin. Tunnolliset ovat myös keskimääräistä onnellisempia ja saavat tavallista korkeampaa palkkaa, mutta he ovat onnettomampia työttömiksi joutuessaan.
Henkilöille, joilla on alhainen tunnollisuus, on ominaista, että tehtävien aloittaminen on vaikeaa myös silloin kun ihminen on halukas tarttumaan toimeen.
Tunnollisuuden paikka yhtenä viidestä persoonallisuuden piirteestä on todistettu leksikaalisin tutkimuksin. Niissä on havaittu tunnollisuuden lisäksi neljä muuta eri persoonallisuuden piirrettä, jotka eivät korreloi keskenään eri persoonallisuuden piirteitä kuvaavien adjektiivien korreloidessa samaan aikaan yleensä jonkin viidestä piirteestä kanssa. Leksikaalisissa tutkimuksissa kuvausten, kuten hard-working, reliable ja persevering, välillä on selvä korrelaatio. Myös lauseet kuten "Usein unohtaa asettaa esineet takaisin paikoilleen" korreloivat leksikologisten tutkimusten sanojen kanssa.
Slovakinkielinen Wikipedia
thumb|right|334px
Slovakinkielinen Wikipedia sai alkunsa lokakuussa 2003. Toukokuun puolivälissä 2005 artikkeleita oli noin 6 500, mutta jo syyskuussa rikottiin 15 000 artikkelin raja. 1. lokakuuta 2012 siellä oli 178 039 artikkelia. Tällä hetkellä artikkeleita on yli.
Pirunlinnan Suonia
Maantiede
Pirunlinnan Suonian pituus lounaasta koilliseen on 900 metriä. Järvi on varsin tasaleveä, enimmillään noin 150 metriä. Saaria ei ole. Järveen virtaa vettä lännestä Peukalosuolta, järven pohjoiskolkasta lähtee laskuoja koilliseen Särkilammen kautta Nummijärveen, jonka korkeustaso on 14,5 metriä alempi. Pirunlinnan Suonian pohjoispuolella sijaitsee Sikajärvi ja etelässä Iso-Suonia.
Pirunlinnan Suonia (24.032.1.010) kuuluu Kurkelanjärven alueeseen (24.032), joka on kolmannen jakovaiheen vesistö Kiskonjoen–Perniönjoen vesistössä (24). Toinen jakovaihe on Kurkelanjoen alue (24.03). Kurkelanjärven alue levittäytyy Lohjanjärven länsipuolelle, se käsittää 25 vähintään hehtaarin laajuista vakavettä, joista Nummijärvi ja Kurkelanjärvi ovat laajimmat.
Louise Homer
thumb|right|Louise Homer
Louise Dilworth Homer (o.s. Beatty; 30. huhtikuuta 1871 Pittsburgh, Pennsylvania, Yhdysvallat – 6. toukokuuta 1947 Winter Park, Florida, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen oopperalaulaja, joka oli äänialaltaan kontra-altto. Hän oli yksi johtavista oopperaa tulkinneista kontra-altoista 1900-luvun ensimmäisellä neljänneksellä.
Homer opiskeli Philadelphiassa, Bostonissa ja Pariisissa. Pariisissa hänen opettajinaan olivat Fidèle König ja Paul Lhérie. Homer meni vuonna 1895 naimisiin säveltäjä Sidney Homerin kanssa. Hän teki vuonna 1898 debyyttinsä Vichyssä Ranskassa Leonoran roolissa Gaetano Donizettin oopperassa La favorite. Homer esiintyi myös Lontoon Covent Gardenissa ja Brysselin kuninkaallisessa oopperassa sekä vuosina 1900–1919 ja 1920-luvun loppupuolella New Yorkin Metropolitan-oopperassa. Vuosina 1920–1925 hän oli Chicago Civic Operan jäsen, ja sittemmin hän lauloi San Franciscossa ja Los Angelesissa.
Metropolitan-oopperassa Homer tulkitsi aluksi enimmäkseen italialaisten ja ranskalaisten oopperoiden rooleja, mutta hän lisäsi ohjelmistoonsa pian myös Richard Wagnerin rooleja. Viimeisen kerran hän esiintyi Metropolitan-oopperassa vuonna 1929 Azucenan roolissa Giuseppe Verdin oopperassa Trubaduuri. Homerin huomattaviin rooleihin kuuluivat Amneris (Giuseppe Verdi: Aida), Orfeus (Christoph Willibald Gluck: Orfeus ja Eurydike) ja Dalila (Camille Saint-Saëns: Samson et Dalila). Vuonna 1910 Homer loi Noidan roolin Engelbert Humperdinckin teoksessa Königskinder, ja 14. maaliskuuta 1912 hän loi Metropolitan-oopperassa nimiroolin Horatio Parkerin kolminäytöksisessä oopperassa Mona. Homerilta on säilynyt useita levytyksiä.
League of Women Voters valitsi Homerin vuosina 1923 ja 1924 yhdeksi kahdestatoista merkittävimmästä elossa olleesta naisesta. Homerilla oli kuusi lasta, ja säveltäjä Samuel Barber oli hänen sisarenpoikansa.
Pauli Siljamäki
Pauli Aatos Matias Siljamäki (14. huhtikuuta 1920 Teuva – 20. heinäkuuta 2000 Pori) oli suomalainen metsänhoitaja ja metsätalouden asiantuntija, joka sai metsäneuvoksen arvonimen.
Siljamäen vanhemmat olivat maanviljelijä Sameli Siljamäki ja Hulda Ulriika Hirviniemi ja puoliso vuodesta 1949 toiminnanjohtaja Anneli Sisko Synnöve Sane. Siljamäki tuli ylioppilaaksi Kauhajoen yhteislyseosta 1940 ja valmistui metsänhoitajaksi Helsingin yliopistosta 1948. Metsätaloudellisen virkatutkinnon hän suoritti 1949 ja alemman oikeustutkinnon Helsingin yliopistossa 1951. Siljamäki oli Metsähallituksen harjoittelijametsänhoitaja 1948–1949 ja ylimääräinen metsänhoitaja 1949–1951 ja Metsätieteellisen tutkimuslaitoksen arviointiryhmän johtaja 1951–1953.
Siljamäki oli Parkanossa Satakunnan metsänhoitolautakunnan (vuodesta 1968 piirimetsälautakunta) piirimetsänhoitaja 1953–1968 ja Porissa päämetsänhoitaja 1968–1983. Hän oli myös metsänopin opettaja Siikaisten maatalousoppilaitoksessa 1955–1960 ja Parkanon yhteiskoulussa 1955–1968. Parkanon kunnanhallituksen varapuheenjohtaja Siljamäki oli 1959–1968 ja kunnanvaltuuston jäsen 1961–1968, minkä lisäksi hänellä oli lukuisia muita luottamus- ja asiantuntijatehtäviä. Metsäneuvoksen arvonimen Siljamäki sai 1982. Hänen mukaansa on nimetty muistometsikkö Porissa 1983.