cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Jekaterina Dolgorukova
Lapset
Georgi Aleksandrovitš Jurjevski (ven. Гео́ргий Алекса́ндрович Ю́рьевский) (1872–1913) sai koulutuksensa Lycée Condorcet'ssa ja Sorbonnessa Pariisissa. Hän palveli ennen Venäjälle palaamistaan huonolla menestyksellä Keisarillisessa laivastossa. Vuonna 1894 hän sai palata Venäjälle Nikolai II:n luvalla ja palveli henkivartiokaartin husaarirykmentissä kapteeniksi asti ja oli huomattava hahmo pietarilaisissa seurapiireissä ja hovissa. Hän oli naimisissa vuodesta 1900 lähtien kreivitär Alexandra Konstantinovna von Zarnekaun (1883–1957) ja heillä oli yksi poika, joka nai aatelisen. He erosivat vuonna 1909. pienoiskuva|[[Aleksanteri II (Venäjä)|Aleksanteri II ja ruhtinatar Jekaterina Dolgorukova lastensa Georgin ja Olgan kanssa, 1870-luku]] Olga Alexandrovna Jurjevskaja (ven. Ольга Александровна Юрьевская) (1873–1925) meni naimisiin vuonna 1895 saksalaisen kreivi George-Nicholas von Merenbergin, Aleksandr Puškinin tyttärenpojan kanssa ja asui loppuelämänsä pääasiassa Saksassa. Heillä oli tytär ja poika, jotka molemmat menivät aatelisiin naimisiin.
Fortum
Sähkön myynti
Fortum on keskittynyt keväällä 2023 päivitetyn strategiansa mukaan myymään päästötöntä ja Pohjoismaissa tuotettua energiaa. Fortumin sähköautojen latausverkosto on nimeltään Fortum Charge & Drive.
Jekaterina Dolgorukova
Lapset
Jekaterina Alexandrovna Jurjevskaja (ven. Екатерина Александровна Юрьевская) (1878–1959) meni naimisiin vuonna 1901 ruhtinas Aleksandr Vladimirovitš Barjatinskin (1870–1910) kanssa. Heillä oli kaksi poikaa. Jekaterina jäi leskeksi ja solmi toisen avioliiton ruhtinas Sergei Platonovitš Obolenskin (1890–1978) kanssa ensimmäisen maailmansodan aikana vuonna 1916 Jaltalla, ja kärsi vaikeuksia sitä seuranneen Venäjän sisällissodan aikana. Avioliitto loppui vuonna 1923, kun aviomies jätti hänet amerikkalaisen perijättären Alice Astorin, John Jacob Astor IV:n tyttären vuoksi. 1920-luvulla hänestä tuli ammattilaulaja, jonka ohjelmisto oli monikielistä. Vuonna 1932 hän muutti Isoon-Britanniaan, missä hän asettui Haven-nimiseen taloonsa Hayling Islandille Hampshireen, jossa hänelle maksoi elatusta kuningatar Mary kuolemaansa vuoteen 1953 asti. Hän kuoli hoivakodissa vuonna 1959 suurimman osan omaisuuttaan pois myyneenä.
Fortum
Tuulivoima
Vuonna 2018 Fortumilla oli 54 tuuliturbiinia.
Joulukuussa 2020 Fortum kertoi haluavansa rakentaa 1,5–2,0 gigawattia uutta tuuli- ja aurinkovoimakapasiteettia seuraavan viiden vuoden aikana. Tuuli- ja aurinkovoiman osuus sen lähes 50 gigavatin kapasiteetista oli 0,5 gigawattia ja 1,8 gigavattia, kun mukaan laskettiin myös Fortumin osakkuushankkeet ja rakenteilla olevat voimalat. Esimerkiksi Venäjällä Fortumilla oli tuulivoimalisenssejä kahden gigawatin edestä.
Vesivoima
pienoiskuva|Imatrankosken vesivoimalaitos vuonna 2017. Fortum omistaa noin 150 vesivoimalaitosta kokonaan tai osittain Ruotsissa ja Suomessa. Vuonna 2022 yhtiön tuottamasta sähköstä noin 19 % oli vesivoimaa.
Vuonna 2022 Fortumilla oli seuraavat vesivoimalaitokset:
Uniperilla on vesivoimaloita samoissa joissa kuin Fortumilla, joten kun Uniperista tuli Fortumin tytäryhtiö, se pääsi optimoimaan kokonaistuotantoa. Loppuvuonna 2020 päivitetyn strategian mukaan vesivoima kuuluu Fortumin ydintoimintaan.
Ydinvoima
pienoiskuva|Loviisan ydinvoimalaitos Fortum omistaa Suomessa Loviisan ydinvoimalaitoksen ja 26,6 prosenttia Teollisuuden Voimasta, joka omistaa Olkiluodon ydinvoimalaitoksen. Ruotsissa Fortum omistaa 45,5 prosenttia Oskarshamnin ydinvoimalaitoksesta ja 22 prosenttia Forsmarkin ydinvoimalaitoksesta.
Marraskuussa 2010 uutisoitiin Fortumin ja Rosatomin solmineen aiesopimuksen ydinvoimayhteistyöstä. Elokuussa 2015 Fortum ilmoitti osallistuvansa 6,6 prosentin osuudella Fennovoiman ydinvoimahankkeeseen, jonka tarkoituksena on rakentaa 1 200 MW ydinvoimala Pyhäjoen Hanhikivelle. Keväällä 2022 Fennovoima irtisanoi laitostoimitussopimuksen Rosatomin kanssa. Fortumin mukaan Fennovoima-projektilla ei ollut enää yhteiskunnallista ja poliittista hyväksyntää.
Vuonna 2019 ydinvoiman osuus Fortumin ja Uniperin sähköntuotannosta oli lähes viidesosa, 19 %. Ydinvoimassa yhtiö oli toiseksi suurin Euroopassa ranskalaisen EDF:n jälkeen. Loppuvuonna 2020 päivitetyn strategian mukaan ydinvoima kuuluu Fortumin ydintoimintaan.
Venäjän hyökättyä Ukrainaan Venäjälle asetettiin runsaasti kansainvälisiä pakotteita. Pakotteiden ulkopuolelle jäi kuitenkin valtava määrä tuotteita. Esimerkiksi uraani ei ole pakotteiden listalla, ja Suomessa Fortum käyttää yhä venäläistä uraania ydinvoima­laitosten polttoaineena.
Geoterminen lämmöntuotanto
Lämpölaitoksen toiminta perustui kahteen syvään reikään. Ensimmäiseen reikään oli tarkoitus pumpata vettä, jonka piti siirtyä naapurireikään maassa olevien säröjen kautta noin 6,4 kilometrin syvyydessä. Maan läpi kulkiessaan vesi lämpenisi noin 120-asteiseksi. Lämmin vesi oli tarkoitus pumpata lämmönvaihtimien kautta Espoon kaukolämpöverkkoon, Fortumin lämpölaitokselle. Sillä oli tarkoitus kattaa noin kymmenes Espoon kaukolämmön tarpeesta.
Ensimmäinen, noin 6,5 kilometriä syvä reikä valmistui heinäkuussa 2019.
Kevääseen 2022 mennessä lämpökaivot oli porattu tavoitesyvyyteen, mutta vettä ei ollut saatu virtaamaan riittävästi kaivosta toiseen. Fortum kertoi vetäyvänsä hankkeesta huhtikuussa. St1 kertoi jatkavansa tuotekehittelyä.
Organisaatio
Fortumin pääkonttori sijaitsee Espoon Keilaniemessä osoitteessa Keilalahdentie 2-4. Vuodenvaihteessa 2017–2018 käyttöönotetussa monitilatoimistossa on myös Tietoevry Oyj:n ja Microsoft Oy:n toimitilat.
Jekaterina Dolgorukova
Kirjeenvaihto
Jekaterina Dolgorukova ja keisari Aleksanteri II kirjoittivat toisilleen päivittäin kirjeitä ja sähkeitä. Aleksanteri II:n kuoleman jälkeen tämän poika ja seuraaja Aleksanteri III etsi rakastavaisten kirjeenvaihtoa kiivaasti hävittääkseen sen, siinä kuitenkaan onnistumatta, sillä Dolgorukova oli lähettänyt kirjeet säilytettäväksi pankkiholvissa Lontoossa. Ranskankieliset kirjeet olivat allekirjoittamattomia ja rakastavaiset käyttivät seksiaktista kiertoilmaisua.
Fortum
Organisaatio
Pohjoismaiden ja Itämeren alueen lisäksi Fortum toimii myös Länsi-Siperiassa Venäjällä, josta se osti vuonna 2008 paikallisen energiayhtiö TGK-10:n (nykyinen OAO Fortum).
Jekaterina Dolgorukova
Kirjeenvaihto
Vuotta ennen kuolemaansa Dolgorukova otti kirjeet pois säilöstä käyttääkseen niitä Aleksanteri II:n elämäkerran kirjoittamisessa yhdessä sihteerinsä Nikolai Markoffin kanssa. Tämä kuoli vuonna 1948, ja kirjeet siirtyivät tämän entisen sihteerin Eugenie Seudoux’n haltuun. Venäjän valtio osti 4 000 kirjettä ne omistaneelta Rotschildin-suvulta. Vuonna 2007 Pariisissa myytiin 22 kirjettä ja Lontoossa Christie’s-huutokauppakamarissa myytiin yhdeksän kirjettä, joista maksettiin £7 400 puntaa.
Fortum
Johto
Fortumin toimitusjohtaja on vuodesta 2020 lähtien ollut Markus Rauramo. Hänen lisäkseen yhtiön johtoryhmään kuuluvat Nebahat Albayrak, Eveliina Dahl, Mikael Lemström, Petra Lundström, Simon-Erik Ollus, Mikael Rönnblad, Nora Steiner-Forsberg, Peter Strannegård ja Tiina Tuomela.
Fortumin hallitukseen kuuluvat puheenjohtaja Mikael Silvennoisen lisäksi varapuheenjohtaja Essimari Kairisto, Ralf Christian, Luisa Delgado, Jonas Gustavsson, Marita Niemelä, Teppo Paavola, Maija Strandberg, Johan Söderström ja Vesa-Pekka Takala.
Omistajat
Fortumin osake on noteerattu Helsingin pörssissä. Fortum on valtionyhtiö, sillä Suomen valtion omistusosuus on noin 51 %. Fortumin kymmenen suurinta osakkeenomistajaa 30. marraskuuta 2022 olivat:
Tytäryhtiöt
Vuonna 2021 Fortum-konserniin kuului yli 200 tytäryhtiötä. Niitä olivat muun muassa :
Yhteisyritykset
Turun Seudun Energiantuotanto Oy, TSE, on Turun alueella toimiva usean tahon omistama energiantuottaja. . Fortum omistaa siitä 49,5 prosenttia, Turun kaupungin omistama Turku Energia Oy 39,5 prosenttia, Raisio 5 %, Kaarina 3 % ja Naantali 3 %. Yhtiö omistaa muun muassa Naantalin monipolttoainevoimalaitoksen ja Naantalin voimalaitoksen, Turun jätteenpolttolaitoksen ja Kakolan lämpöpumppulaitoksen. TSE myy sähkön osakkailleen, kaukolämmön Turku Energialle ja höyryn Fortumille.
Hiilidioksidipäästöt
Vuonna 2016 Fortumin koko sähköntuotannon hiilidioksidiominaispäästöt olivat 173 g/kWh. Hiilidioksidipäästöttömän energian osuus sähköntuotannosta oli 62 prosenttia, ja 30 prosenttia energiasta tuotettiin uusiutuvilla hiilidioksidipäästöttömillä energialähteillä.
Vuonna 2019 Fortumin päästöt olivat 19,1 miljoonaa hiilidioksidiekvivalenttitonnia, kun taas Uniper raportoi 47,0 Mt päästöt. Samaan aikaan Suomen hiilidioksidipäästöt olivat 56,5 miljoonaa hiilidioksidiekvivalenttitonnia.
Maaliskuussa 2023 yhtiö tiukensi tavoitteitaan ja kertoi pyrkivänsä hiilineutraaliuteen ja nettohävikin loppumista jo vuoteen 2030 mennessä. Nettohävikillä tarkoitetaan sitä, etteivät Fortumin toiminnot aiheuta luonnon monimuotoisuuden vähentämistä. Vesistövaikutukset rajattiin nettohävikkitavoitteen ulkopuolelle. Hiileen perustustuvasta energiantuotannosta aiottiin luopua vuoden 2027 loppuun mennessä.
Vertailu muihin yhtiöihin
Vuonna 2013 yritysten suoriutumista ilmastoasioissa tarkasteleva Carbon Disclosure Project (CDP) arvioi Fortumin Pohjoismaiden parhaaksi perushyödykkeitä tarjoavaksi yhtiöksi. CDP:n pohjoismaiseen ilmastoindeksiin kuuluu 27 yritystä, jotka ovat kunnostautuneet kasvihuonekaasupäästöjen raportoinnissa ja ilmastonmuutoksen torjunnassa. Saksalainen oekom research AG on myöntänyt Fortumille Prime Status B -luokituksen. Fortum on mukana myös STOXX Global ESG Leaders -indekseissä, joihin on listattuna maailman johtavia yrityksiä ympäristövastuun, sosiaalisen vastuun ja vastuullisen hallintotavan kriteereillä mitattuna, sekä NASDAQ OMX:n ja GES Investment Servicen OMX GES Sustainability Finland -indeksissä, joka vertailee NASDAQ OMX Helsingin pörssiin listautuneita johtavia yrityksiä ja niiden vastuullisuutta.
Ympäristömerkinnät
Kaiken Fortumin myymän sähkön alkuperä on todennettu eurooppalaisen Guarantee of Origin -järjestelmän mukaisella alkuperätakuulla, tai Ruotsin kantaverkkoyhtiö Svenska Kraftnätin myöntämällä GO-merkillä. Sähkön alkuperätakuut ovat sertifikaatteja, joiden avulla varmennetaan, että sähkö on tuotettu uusiutuvista energialähteistä tai tehokkaalla yhteistuotannolla. Suomessa alkuperätakuut myöntää kantaverkkoyhtiö Fingrid.
Hiilivoima
Europe Beyond Coal -kampanjan mukaan Fortumista tuli vuonna 2019 yksi Euroopan eniten saastuttavista energiayhtiöistä Uniper-oston myötä. Fortumin Uniper-ostoa on tästä syystä ihmetelty ja kritisoitu laajasti. Sijoittajat karsastavat hiilivoimaan sijoittamista.
Erityistä kritiikkiä on saanut Datteln 4 -hiilivoimala, jonka Uniper avasi Saksassa vuonna 2020. Aalto-yliopiston teknillisen fysiikan professori Peter Lundin mielestä uuden hiilivoimalan avaaminen 2020-luvulla on huono signaali maailmalle. Ympäristöjärjestöt ja paikalliset asukkaat ovat haastaneet Uniperin useaan kertaan oikeuteen Datteln 4 -voimalaan liittyen ja myös voittaneet oikeusjuttuja. Elokuussa 2021 Nordrhein-Westfalenin osavaltion 1. asteen hallinto-oikeus totesi voimalan sijainnin laittomaksi.
Saksan hiilikomission suunnitelmassa Datteln 4 suljetaan hiilivoimaloista viimeisenä vuoteen 2038 mennessä, koska se on voimaloista tehokkain. Fortumin loppuvuonna 2020 päivittämien ilmastotavoitteiden mukaan yhtiön tuotanto Euroopassa tulee olemaan hiilineutraalia vuonna 2035, Venäjällä vuoteen 2050 mennessä. Ympäristöjärjestöt vaativat yhtiöltä nopeampaa toimintaa. Järjestöt vetoavat IPCC:n skenaarioihin perustuviin laskelmiin, joiden mukaan kivihiili on ajettava EU:ssa ja OECD-maissa alas vuoteen 2030 mennessä.
Time
Historia
Time-lehden perustivat kaksi journalistia, Briton Hadden ja Henry Luce. Lehden ensimmäinen numero ilmestyi 3. maaliskuuta 1923. Se oli ensimmäinen Yhdysvalloissa ilmestynyt viikoittainen uutislehti. Hadden ja Luce olivat aiemmin työskennelleet yliopistonsa Yale Daily News -nimisessä lehdessä. Hadden oli jokseenkin huoleton persoona, joka mielellään kiusoitteli Lucea, ja hän piti Time-lehden tekoa tärkeänä, mutta se oli hänelle myös huvia. Siinä voi olla syy lehden vieläkin eräiden kritisoimaan tyyliin esittää tärkeät uutiset ja asiat kepeään tyyliin, mikä sopii selostuksiin julkisuuden henkilöistä, viihteestä ja popkulttuurista.
1980-luvulla lehteä julkaiseva Time-yhtiö yhdistyi Warner Communicationsin kanssa Time Warner -yhtiöksi.
Time-lehden omistussuhteet ovat 2000-luvulla vaihtuneet usein. Lehden omistavat nykyisin ohjelmistoyhtiö Salesforcella rikastunut Marc Benioff ja tämän vaimo Lynne Benioff. Benioffit ostivat lehden 190 miljoonalla dollarilla Meredith-yhtiöltä, joka oli puolestaan omistanut lehden alle vuoden ajan ennen sen jälleenmyyntiä.
Erikoisnumerot
Time-lehti julkaisee vuosittain kaksi erikoisnumeroa. Näistä tunnetumpi on vuoden henkilö (Time Person of the Year) -numero, jossa lehden toimitus valitsee henkilön, jolla toimituksen mielestä on ollut suurin vaikutus vuoden tapahtumiin. Vuoden henkilöksi valitsemista pidetään usein kunnianosoituksena, mutta titteliä ei ole aina tarkoitettu kunnianosoitukseksi ja se on myönnetty myös sellaisille henkilöille, jotka ovat vaikuttaneet vuoden tapahtumiin kielteisesti (esimerkiksi Adolf Hitler vuonna 1938). Henkilön lisäksi vuoden henkilöksi on silloin tällöin nimitetty myös muita kuin varsinaisia ihmisiä, esimerkiksi tietokone (1982), maapallo (1988) ja sinä (2006).
Toinen perinteinen erikoisnumero on Time 100, jossa listataan kuluneen vuoden 100 vaikutusvaltaisinta henkilöä. Myös tätä pidetään usein kunnianosoituksena, vaikka listalle on valittu muun muassa diktaattori Kim Jong-un (2015).
Fortum
Kaasu
Ympäristöjärjestöt kritisoivat Fortumia ja Uniperia investoinneista fossiiliseen kaasuun, joka kiihdyttää ilmastonmuutosta.
Oikeusjuttu Alankomaita vastaan
Fortumin tytäryhtiö Uniper on haastanut Alankomaat oikeuteen kivihiilen kieltolain takia. Uniper avasi Hollannin Maasvlakteen uuden hiilivoimalan vuonna 2016, joka täytyy nyt sulkea etuajassa vuoteen 2030 mennessä. Ympäristöjärjestöjen mukaan Uniperin korvausvaatimukset ovat kohtuuttomia, ja hidastavat ilmastotoimia. Järjestöt arvostelevat voimakkaasti myös ECT-sopimusta, jonka nojalla energiayhtiöt voivat haastaa valtioita oikeuteen.
WWF:n aloite
Vuonna 2020 WWF jätti Fortumille ehdotuksen, että yhtiökokous päättäisi 1,5 asteen tavoitteen sisällyttämisestä yhtiöjärjestykseen. Fortum hylkäsi ehdotuksen ja perusteli päätöstä sillä, että tavoite veisi yhtiötä yleishyödylliseen suuntaan. Päätöstä kritisoiva mielenosoitus nousi Helsingin Sanomien mukaan “viraaliksi” sosiaalisessa mediassa.
Viherpesusyytökset
Fortumia on arvosteltu viherpesusta ja ilmastojournalismin ohjaamisesta itselleen edulliseen suuntaan. Vuonna 2021 Nelonen sai Julkisen sanan neuvostolta (JSN) langettavan päätöksen marras–joulukuussa esitetystä tv-ohjelmasarjasta Riku Rantala & 100 kysymystä ilmastosta, jonka oli rahoittanut Fortum. JSN totesi, että Nelonen oli rikkonut Journalistin ohjeiden kohtaa 2, joka kieltää journalistisen päätösvallan luovuttamisen toimituksen ulkopuolisille tahoille. Kantelun JSN:lle teki Hiilivapaa Suomi -kampanja, jonka mukaan ohjelmassa sekoittui journalistinen sisältö ja Fortumin yritysviestintä.
Vuonna 2022 kuluttaja-asiamies arvioi Fortumin Äiti Maa -mainoksen harhaanjohtavaksi. Yritys ilmoitti, että se ei jatkossa käytä markkinoinnissaan sellaisia epämääräisiä tulevaisuuteen suuntautuneita väitteitä toimintansa ympäristövaikutuksista, joita se ei pysty perustelemaan.
Fortumin Wikipedia-sivun muokkaus
Ympäristöjärjestö Greenpeace syytti Fortumia yhtiön Wikipedia-sivun peukaloinnista vuonna 2020. Greenpeacen mukaan artikkelista oli tilaustyönä poistettu saastuttamisesta ja sen tytäryhtiö Uniperin oikeuskiistoista kertovaa sisältöä. Fortum myönsi palkanneensa some-asiantuntijan, mutta kiisti pyytäneensä tekstin muokkausta sille myönteisemmäksi. Myös Greenpeace oli muokannut Fortumin Wikipedia-artikkelia.
Venäjän liiketoimet
Keväällä 2022 Fortum teki yli kahden miljardin euron alaskirjaukset Venäjän-liiketoimistaan. Yritys on sijoittanut Venäjälle 5,5 miljardia euroa. Venäjän ympäristöpolitiikan professori Veli-Pekka Tynkkynen on pitänyt sijoitusta ahneutena ja typeryytenä. Strategiaan ovat Helsingin Sanomien artikkelin mukaan kannustaneet yrityksen johdon ”hövelit optiojärjestelmät” ja valtio-omistajan usko keskinäisriippuvuuden siunauksellisuuteen.
Nalle Virolainen
Keijo ”Nalle” Virolainen (s. 1958) on helsinkiläinen itseoppinut kuvataiteilija, joka on tullut tutuksi myös sarjakuvan tekijänä, tatuointien puolestapuhujana ja sadomasokismi-henkisistä performansseistaan.
Kuvataiteilijana Virolainen on erikoistunut etenkin akryylimaalausten tekemiseen. Nalleilla on niissäkin merkittävä osansa niin kuin koko hänen taiteessaan. Hän on pitänyt koko joukon taidenäyttelyitä muun muassa galleria Bakeliittibambissa.
Sarjakuvia Virolainen on julkaissut erityisesti omissa ja muiden pienlehdissä, joista tunnetuimpia lienee Tampereen Sarjakuvaseuran julkaisema Sarjari, jossa hänen sarjakuviaan on nähty lähes koko lehden historian. Hänen tunnetuimpia omakustanteitaan ovat Nalleposti ja Nalleri. Sarjakuvat ovat usein olleet räikeän yliampuvaa splatter-henkistä ilotulista, sadomasokistisia perversioita tai hellyttäviä nalletarinoita, joissa usein punk-henkiset nallet filosoivat elämää. Hän on julkaissut toisen helsinkiläisen sarjakuvataiteilijan Petri Hiltusen kanssa yhteisen Goretta-nimisen sarjakuva-albumin.
Sadomaso-henkisiä performanssejaan Virolainen esitti pääosin 1990-luvulla tyttöystävänsä kanssa. Osana esityksiä kuultiin usein klassista musiikkia ja nähtiin myös lävistysriittejä. Nalle esiintyi myös sadomasokistisessa sivuroolissa Iiris Koistisen kanssa Christian Lindbladin ohjaamassa elokuvassa Ripa ruostuu. Nalle esiintyi myös Seinäjoen Provinssirockissa.
Bergamonpaimenkoira
Bergamonpaimenkoira (Cane da Pastore Bergamasco) on italialainen koirarotu, joka kuuluu FCI:n roturyhmään 1.
Ulkonäkö
Bergamonpaimenkoira on massiivinen ja voimakas. Sillä on aikuisena koirana nyörimäinen tai laattamainen turkki kuten pulilla tai komondorilla. Rasvaiselta tuntuva turkki näyttää hoitamattomalta, mutta pitää koiran lämpöisenä ja kuivana.
Luonne ja käyttäytyminen
Luonteeltaan bergamonpaimenkoira on älykäs, lapsirakas ja eloisa. Perheen ollessa läsnä se on kaikille avoin ja ystävällinen, mutta yksin ollessaan varovainen ja vieraita kohtaan epäluuloinen. Koira tekee mielellään töitä, mutta sitä on mahdoton kouluttaa pakottamalla. Koska bergamonpaimenkoiraa on kauan sitten käytetty paimenena ja vahtina vuoristossa, sillä on voimakas suojeluvaisto. Se vaatii paljon liikuntaa, vaikkakaan ei välttämättä juosten.
Alkuperä
Bergamonpaimenkoira on ikivanha, pohjoisen Italian Alppialueilla lampaiden vartioimiseen käytetty rotu, jonka esi-isät lienevät olleet samoja aasialaisia koiria kuin komondorin ja pulin esi-isät. Nykyisen nimensä se on saanut lombardialaisesta Bergamon kaupungista, jonka laaksoissa sen tiedetään olevan todella yleinen. Se esiintyy jo 1500-luvulta peräisin olevassa maalauksessa. Italiassa rotu rekisteröitiin ensi kerran vuonna 1891.
Routio
Routio (ruots. Routiobacka) on Lohjan 22. kaupunginosa. Se sijaitsee noin kolme kilometriä keskustasta pohjoiseen. Alue oli vuoteen 1997 osa Lohjan kuntaa, jolloin se oli yksi sen suurimmista asuinalueista. Tällöin se oli kaupungin ja kunnan rajan välittömässä läheisyydessä. Routio rajautuu lännessä Paloniemen kaupunginosaan, idässä Väänteenjokeen ja etelässä Hiidensalmeen sekä Lohjanjärveen.
Routiolla on Routionmäellä sijaitseva kerrostaloalue ja sen ympärillä viime vuosina voimakkaasti laajentunut omakotitaloalue. Roution liikenneyhteydet paranivat merkittävästi kun Helsinki-Turku moottoritien toinen vaihe valmistui vuonna 2008.
Roution postinumero on 08350 LOHJA (ennen Lohjan postitoimipaikkojen yhtenäistämistä 08350 ROUTIO).
Väestö
Vuonna 2013 alueella asui 2 474 asukasta. Heistä naisia oli 50,20% ja miehiä 49,80%. Kotitalouksia alueella oli 1 264.
Vuonna 2012 alueella oli 202 työtöntä.
Tommy Anderson
Thomas Linton ”Tom, Cowboy” Anderson (9. heinäkuuta 1911 Edinburgh, Skotlanti, Yhdistynyt kuningaskunta – 15. syyskuuta 1971 Sylvan Lake, Alberta, Kanada) oli brittiläis-kanadalainen jääkiekkoilija.
Routio
Historia
Routionmäki oli aina 1960-luvulle lähes kokonaan metsää, kunnes ensimmäiset kerrostalot valmistuivat vuonna 1967. Taloja rakennettiinkin aina 2000-luvun alkuun saakka. Aikoinaan alueella sijaitsi mm. R-kioski, posti, apteekki sekä terveyskeskus.
Tommy Anderson
Puolustajana pelannut Anderson pelasi NHL:ssä kahdeksan kauden ajan (1934–1942) edustaen Detroit Red Wingsiä ja New York Americansia. Vuonna 1942 hän voitti liigan arvokkaimmalle pelaajalle annettavan Hart Memorial Trophyn pelatessaan Brooklyn Americansissa (New York Americansin nimi vaihdettiin Brooklyn Americansiksi ennen kautta). Anderson oli viimeinen Hart Trophyn voittanut pelaaja Original Six joukkueiden ulkopuolelta aina vuoteen 1973 asti, jolloin Philadelphia Flyersin Bobby Clarke voitti palkinnon.
Routio
Historia
Kesällä 2014 kuusikymppinen mies surmasi vaimonsa Routiolla epäillyn riidan seurauksena. Myös 23. huhtikuuta 2018 alueella tapahtui henkirikos, jossa vuonna 1952 syntynyt mies ampui vuonna 1957 syntyneen ex-vaimonsa kerrostalossaan.
Palvelut
Nykyisin kaupunginosan palvelutarjonta on varsin suppeaa. Roution liikekeskuksessa toimivat kampaamo Kirke, ravintola Kayatepe, konditorio, seurakuntakoti, jossa on kerhoja ja diakonin vastaanotto. Tämän lisäksi moottoritien varrella, noin kahden kilometrin päässä Routionmäeltä toimii Lohjan ABC-liikenneasema. Alueen viimeinen päivittäistavarakauppa lakkautettiin vuonna 2020 kannattamattomuuden takia. Myös routiolaisia palvelemaan tullaan tosin perustamaan Sale Hiidensalmeen, noin kilometrin päähän. Nuorisotalo Mesta, Routionmäen yhtenäiskoulu, kirjasto ja päiväkoti sijaitsevat nykyisin samassa monitoimijatalossa.
Seija Hirvikallio
Hirvikallio valmistui arkkitehdiksi Tampereen teknillisestä korkeakoulusta vuonna 1989, ja hän työskenteli ensin arkkitehti Lasse Kosusen yrityksessä. Vuodesta 2007 alkaen Hirvikalliolla on ollut oma arkkitehtitoimisto.
Routio
Liikenneyhteydet
Routionmäen eteläpuolella kulkevaa Karstuntietä pääsee sekä Lohjan keskustaan että myös Sammattiin päin. Alueen pohjoispuolella kulkee Valtatie 1, jolta myös pääsee myös Routiolle Lohjan läntistä sisääntulotietä, Hossantietä.
Seija Hirvikallio
Hirvikallio on palkittu elämäntyöstään Suomen Valkoisen Ruusun ritarimerkillä vuonna 2016.
Routio
Liikenneyhteydet
Sammatin ja Lohjan väliä ajava linja-auto kulkee myös Routionmäen kautta, joka mahdollistaa keskustaan kulkemisen myös julkisilla.
Lähteet
60.27194°N, 24.05694°W
Vajorahkasammal
Vajorahkasammal (Sphagnum majus) on rahkasammallaji. Se on yleisväriltään ruskeansävyinen, ylimmät lehdet ovat vihertäviä. Siitä on kaksi alalajia, Sphagnum majus subsp. majus ja Sphagnum majus subsp. norvegicum, joita tavataan myös Pohjois-Amerikassa.
Ulkonäkö ja koko
Vajorahkasammal on kookas (10-30 cm) rahkasammal. Se kasvaa yleensä ainakin osittain upoksissa ja on rentokasvuinen. Sen latvus on päältä katsoen tähtimäinen. Sillä on kaksi ulospäistä ja yksi tai kaksi alaspäistä haaraa. Sen varsilehdet ovat kolmiomaiset.
Levinneisyys
Vajorahkasammal kasvaa Suomessa yleisenä koko maassa.
Quebec Nordiques
Perustaminen ja aika WHA-liigassa
Quebec Nordiques lukeutui vuonna 1972 perustetun WHA-liigan perustajajäseniin. Alun perin sarjan tarkoituksena oli itse asiassa peluuttaa Nordiquesin sijaan joukkuetta Yhdysvaltain Kaliforniassa nimellä San Francisco Sharks, mutta projektin epäonnistuttua kasattiin nopeassa tahdissa joukkue Québecin provinssiin Kanadaan. Joukkuetta valmentamaan saatiin kanadalainen jääkiekkolegenda Maurice Richard, mutta ensimmäisen ottelun päätyttyä tappioon päätti Richard vetäytyä valmentamisesta kokonaan. Jo ensimmäisillä kausillaan onnistui Nordiques houkuttelemaan riveihinsä joitakin merkittäviä kanadanranskalaisia pelaajia, ja ylsikin kaudella 1974–1975 sarjan finaaleihin asti, hävitäkseen lopulta Gordie Howen tähdittämälle Houston Aerosille suoraan neljässä ottelussa. Kaksi kautta myöhemmin kirkastui finaalipaikka mestaruudeksi Nordiquesin voittaessa 1976–1977 Avco World Trophyn seitsemän ottelun jälkeen Winnipeg Jetsia vastaan. Seuraavat kaudet muodostuivat vaikeiksi paitsi Nordiquesille, myös koko WHA-liigalle. Kauden 1978–1979 päätteeksi sarja lakkautettiinkin, ja Nordiques siirtyi vuonna 1979 kilpailevaan NHL-liigaan yhdessä Winnipeg Jetsin, Edmonton Oilersin ja New England Whalersin kanssa.
Aika NHL-liigassa
thumb|200px|Colisée de Québec, Quebec Nordiquesin kotihalli 1972–1995 Siirryttyään uuteen liigaan Nordiques menetti sopimusteknisistä syistä lähes kaikki pelaajansa ja joutui rakentamaan joukkueensa uudelleen. Tämä näkyi avauskaudella Nordiquesin sijoittumisena koko sarjan viimeiseksi. Huonon alun jälkeen joukkueen onni parani taitavien tšekkoslovakialaisten Šťastnýn veljesten Peterin, Antonin ja Mariánin loikattua 1980-luvun alussa Kanadaan, ja koko kolmikon liityttyä Nordiquesin riveihin. Šťastnýjen ja Michel Goulet'n johdolla québecilaisjoukkue nousikin tavoittelemaan pudotuspelimenestystä kaudesta toiseen. Menestys loi myös pohjoisamerikkalaisessa jääkiekossa verrattain harvinaisen ja kiivasluonteisen vastakkainasettelun Nordiquesin ja provinssin toisen NHL-joukkueen, Montreal Canadiensin välille. Menestys kulminoitui Adams-divisioonan voittoon kaudella 1985–1986, jonka jälkeen seura romahti kuitenkin ensin divisioonansa peränpitäjäksi kaudella 1987–1988, ja vuotta myöhemmin koko liigan viimeiseksi. Merkittävät pelaajakaupat eivät muuttaneet joukkueen kurssia, mutta heikon menestyksen tuomilla ensimmäisillä varausvuoroilla NHL:n vuosittaisissa varaustilaisuuksissa sai Nordiques kaudeksi 1992–1993 kokoon jälleen voittavan joukkueen Joe Šakićin, Mats Sundinin ja Owen Nolanin johdolla, ja selviytyikin liigan pudotuspeleihin kuuden vuoden tauon jälkeen. Seuraava kausi sujui jälleen pelillisesti heikommissa merkeissä, mutta työsulun takia vajaana pelattu kausi 1994–1995 toi seuralle koillisen divisioonan voiton Peter Forsbergin liityttyä joukkueeseen. Pudotuspelit sujuivat talousvaikeuksiin ajautuneelta Nordiquesilta kuitenkin huonosti, ja Québecin hallituksen kieltäydyttyä väliintulosta myytiin seura joukolle yhdysvaltalaisia sijoittajia. Uudet omistajat siirsivätkin seuran Denveriin, jättäen kauden Nordiquesin historian viimeiseksi. Colorado Avalancheksi nimetty uusi seura peri Nordiquesin pelaajamateriaalin, muttei kuitenkaan seuran historiaa leimanneita vaikeuksia. Siitä todistaa Avalanchen jo ensimmäisellä kaudellaan saavuttama Stanley Cupin voitto, saavutus johon Québec Nordiques ei milloinkaan yltänyt.
Tunnettuja pelaajia
thumb|[[Clint Malarchuk Quebec Nordiquesin maalilla vuonna 1986]]
Pimikkökuoriaiset
Pimikkökuoriaiset (Tenebrionidae) on pimikkökuoriaismaisten yläheimoon kuuluva kovakuoriaisheimo. Siihen kuuluvia lajeja ovat rohmukuoriainen (Tribolium destructor) ja jauhopukki (Tenebrio molitor).
Ulkonäkö ja koko
Monet lajit ovat tummanvärisiä. Koko on vaihteleva.
Levinneisyys ja elinympäristö
Pimikkökuoriaisiin kuuluu useita aavikolla eläviä lajeja.
Ravinto
Jotkut lajit syövät varastoissa ruokatavaroita.
Argentiinan Grand Prix 1956
Argentiinan Grand Prix 1956 oli Formula 1 -sarjan osakilpailu, joka ajettiin 22. tammikuuta 1956 Buenos Airesissa. Kilpailu oli kauden avauskilpailu ja sen voittivat Juan Manuel Fangio ja Luigi Musso, jolle voitto oli uran ensimmäinen ja samalla ainoa. Chico Landi otti uransa ensimmäisen ja ainoan pistesijan.
Pekka Nuorteva
Pekka Olavi Nuorteva (24. marraskuuta 1926 Helsinki – 15. huhtikuuta 2022 Helsinki) oli biologi, filosofian tohtori ja Helsingin yliopiston ympäristönsuojelun professori.
Ura
Nuortevasta tuli vuonna 1955 Helsingin yliopiston hyönteistieteen dosentti vuonna 1958 Eläinmuseon museonhoitaja, ja vuonna 1974 Helsingin yliopiston ensimmäinen ympäristönsuojelun professori. Hän jäi virasta eläkkeelle 1993. Nuorteva oli pitkän linjan ympäristönsuojelija ja muun muassa toimi vuodesta 1967 vuoteen 1970 Suomen luonnonsuojeluyhdistyksen (vuodesta 1969 Suomen luonnonsuojeluliitto) puheenjohtajana. Hän vastusti tiukasti niin metsien typpilannoitusta, ydinvoiman rakentamista kuin geenimanipulaatiotakin, jota hän on luonnehtinut ”gigaluokan ympäristöongelmaksi”.
Nuorteva oli myös pasifisti. Hän esitti useaan otteeseen julkisuudessa ajatuksen asevelvollisuusjärjestelmän uudistamisesta luonnonsuojelun hyväksi. Nuorteva näki jo 1970-luvulla siviilipalvelusjärjestelmässä voimavaran luonnonsuojelutyöhön ja pestasi siviilipalvelusmiehiä omalle laitokselleen Helsingin yliopistoon.
”Luonnonsuojelu on laajentumassa ihmisen suojeluksi”, Nuorteva kirjoitti Suomen Luonto -lehdessä vuonna 1967 ja jatkoi: ”On selvää, ettei luonnonsuojelutoiminta voi tässä tilanteessa keskittyä pelkästään luonnonsuojelualueiden muodostamiseen tai yksittäisten eläin- ja kasvilajien suojelemiseen. Luonnonsuojelun on entistä tehokkaammin laajennettava toimintansa käsittämään ihmisen itsensä suojelemisen kaikilta niiltä vaaroilta, jotka liittyvät luonnonvarojen väärinkäyttöön tai luonnon saastuttamiseen jätteillä.” Yliopisto-lehdessä vuonna 2000 Nuorteva suositteli ”esi-isiemme” malliin eli paikallistuotantoon palaamista.
Nuorteva kirjoitti lukuisia teoksia, muun muassa oppikirjoja, osan niistä yhdessä puolisonsa, filosofian maisteri Sirkka-Liisa Nuortevan kanssa. Hän julkaisi yli viisisataa tieteellistä kirjoitusta alan lehdissä.
Nuorteva sai useita palkintoja ja muita tunnustuksia. Niistä yksi on Aleksis Kiven Seuran myöntämä Eskon puumerkki 1984. Palkinnon perusteluissa Nuortevaa luonnehdittiin yhdeksi ”suomalaisen ympäristönsuojelun ensimmäisistä periaatteistaan tinkimättömistä tiedemiesedustajista”.
Red Beattie
Jack "Red" Beattie (2. lokakuuta 1906 Ibstock, Englanti, Iso-Britannia - 7. tammikuuta 1981 ) oli brittiläinen jääkiekkoilija, joka pelasi vasempana laitahyökkääjänä.
Jakob Haartman
Jakob Haartman (8. maaliskuuta 1717 Tukholma – 6. maaliskuuta 1788 Turku) toimi Turun piispana vuosina 1776–1788. Hän syntyi Isonvihan aikana paossa Tukholmassa.
Haartman pääsi ylioppilaaksi Turussa vuonna 1730 ja Upsalassa 1733. Hän valmistui Turusta vuonna 1741. Hänestä tuli yliopiston dosentti 1742, varakirjastonhoitaja 1750, varasihteeri 1755 ja filosofian ja oppihistorian professori 1756. Hänet vihittiin papiksi 1758. Hänestä tuli logiikan ja metafysiikan professori 1767. Vuonna 1770 hän kuitenkin menetti professorin viran valtiopäivien päätöksellä. Turun piispaksi ja yliopiston varakansleriksi hänet valittiin 13. elokuuta 1776.
Piikiekko
thumb|Yksikiteinen piitanko, josta piikiekot sahataan. Piikiekko on ohut ja pyöreä, yksikiteisenä kasvatetusta lähes täysin puhtaasta piitangosta sahattu kiekko, jota käytetään puolijohdeteollisuudessa erilaisten mikroelektroniikan komponenttien kuten puolijohteiden, transistorien, CMOS-piirien, mikropiirien ja aurinkokennojen pohjalevynä ja kasvatusalustana.
Kiekkojen käsittely
thumb|Reunan suoria pintoja käytetään kiekon orientoimiseksi kalvorakenteiden kasvatuksessa sekä ilmoittamaan seostuksesta ja kiekon kidesuunnista. Punainen alue poistetaan reunan suoraksi kohdistustasoksi.
Kiekkojen, joiden halkaisija on esim. 200 mm, reunoja on yleensä hiottu kohdistuspinnoiksi, jotka kertovat myös kiderakenteen symmetriasuunnasta (tavallisesti 110 taso). Vanhemmissa kiekkotyypeissä (halkaisija alle 100 mm) kidesuunnan symmetria on tunnistettavissa oheisen kuvan mukaan. Nykyaikaisissa kiekoissa käytetään materiaalia säästävää pientä lovea suuntatiedon ilmoittamiseen.
Itävallan vaakuna
thumb|right|250px|Itävallan vaakuna vuodesta 1945
Piikiekko
Kiekkojen käsittely
Kiekkojen orientoiminen on tärkeää, koska monet yksikiteisen materiaalin rakenne- ja sähköiset ominaisuudet ovat hyvin riippuvaisia kiderakenteen suunnasta. Esimerkiksi kiekon lohkeamistaso esiintyy usein vain tietyissä kidesuunnissa. Kun mikropiirit ovat valmiita, kiekko sahataan mikropiirirajojen mukaan ja tämä onnistuu parhaiten kidesuuntien mukaan. Kiekko voidaan paloitella myös lohkomalla. Silloin tehdään timantilla ensimmäinen viilto kuten lasiveitsellä lasiin ja kiekko murtuu sitten pitkin viiltoa, jos se seuraa kidesuuntaa. thumb|Piikiekko mikropiirien valmistuksesta etsausvaiheen jälkeen.
Itävallan vaakuna
Itävallan vaakuna on Itävallan tunnus lipun ja kansallislaulun ohella. Se otettiin käyttöön nykyistä vastaavassa muodossa vuonna 1919, poistettiin käytöstä vuonna 1934, ja palautettiin käyttöön vähäisin muutoksin vuonna 1945. Aiemmassa Itävalta-Unkarin keisarikunnan vaakunassa kotkalla oli kaksi päätä, samankaltainen versio oli käytössä myös austrofasistisen diktatuurin aikana vuodesta 1934 vuoteen 1938.
Piikiekko
Piikiekkojen valmistus Suomessa
Piikiekkoja (alle 200 mm halkaisijaltaan) valmistaa Okmetic Oyj Vantaalla. Okmetic valmistaa myös SOI (Silicon On Insulator) kiekkoja. Näissä kiekoissa on piikiekon päällä piioksidi-eristekerros ja sen päällä taas puhdasta piitä. SOI-tekniikalla parannetaan kiekon kapasitiivisia ominaisuuksia. Okmetic on maailman 8. suurin puolijohdekiekkojen toimittaja.
Itävallan vaakuna
Vaakunan keskellä on vanha Itävallan ruhtinaskunnan kilpi, joka on toiminut pohjana myös Itävallan lipulle. Suvereniteettia ilmentävä kotka pitelee jaloissaan sirppiä ja vasaraa, jotka symboloivat maanviljelijöitä ja työläisiä. Kotkan päässä on muurikruunu edustamassa porvaristoa. Katkennut ketju lisättiin vaakunaan toisen maailmansodan jälkeen vuonna 1945 kuvaamaan vapautumista kansallissosialistisesta diktatuurista.
Piikiekko
Piikiekkojen valmistus maailmalla
Vuoden 2022 alussa neljä suurinta valmistajaa olivat:
Ville Vallaton (elokuva)
Ville Vallaton (Dennis the Menace) on vuonna 1993 valmistunut yhdysvaltalainen komediaelokuva, jonka on käsikirjoittanut John Hughes. Elokuvan on tuottanut Warner Bros.
Villen roolin sai Mason Gamble.
Arvioita
Video-oppaassa vuodelta 1994 Bello Romano sanoo Ville Vallattoman kopioivan juoneltaan surutta Hughesin Yksin kotona -elokuvia. Hän antaa sille kaksi tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”keskinkertainen”.
Nura Farah
Nura Farah (s. 1979 Riad, Saudi-Arabia) on Suomen ensimmäinen somalikirjailija. Hän muutti Suomeen Somaliasta 13-vuotiaana ja työskentelee nykyisin Ruokaviraston virologian yksikössä laboranttina. Farahilta on ilmestynyt romaanit Aavikon tyttäret (2014) ja Aurinkotyttö (2019) sekä kertomuskokoelma Lumimaa (2021).
Lapsuus ulkomailla ja muutto Suomeen
Farah syntyi vuonna 1979 Riadissa Saudi-Arabiassa, jossa hänen kouluja käynyt isänsä oli töissä. Farah aloitti siellä myös koulunkäynnin. Perhe muutti takaisin Somaliaan Mogadishuun Farahin ollessa kahdeksanvuotias. Suomeen hän muutti vuonna 1993 äitinsä ja neljän sisaruksen kanssa. Hänen sittemmin edesmennyt isänsä jäi Somaliaan.
Suomessa perhe asui aluksi Oravaisten vastaanottokeskuksessa. Oleskeluluvan saatuaan he muuttivat Helsinkiin Kontulaan, jossa Farah aloitti yläasteella. Hänellä oli aluksi vaikeuksia koulussa, koska hän oli ainoa ulkomaalainen luokallaan ja joutui koulukiusatuksi sekä syrjityksi. Hän ei ollut opiskellut juurikaan suomea ennen yläastetta, joten hänen sanavarastonsa ei ollut kovin laaja, mikä vaikeutti opiskelua. Suomen kielen opettaja kehotti häntä lukemaan kirjoja, jos hän haluaa oppia suomea paremmin. Hän luki aluksi sarjakuvia. Sanavaraston kasvaessa hän alkoi lukea suomenkielistä kaunokirjallisuutta ja suomennettua kirjallisuutta. Kymmenennellä luokalla ja lukiossa hänen keskiarvonsa nousi yli kahdeksaan ja hän alkoi saada myös ystäviä. Farahin lukion kemianopettaja kannusti häntä opiskelemaan laborantiksi.
Kirjailijaksi
Farahin kaksi ensimmäistä teosta käsittelevät Somalian aavikon paimentolaisia, somalinaisten asemaa ja vastoinkäymisiä menneinä vuosikymmeninä. Hän itse on kaupunkilainen, mutta hänen isovanhempansa ja äitinsä ovat eläneet paimentolaisina. Kirjoittaessaan kirjojaan hän halusi samalla tutkia oman sukunsa menneisyyttä.
Yksityiselämä
Farah on vuonna 2014 syntyneen pojan yksinhuoltaja.
T. J. Korpela
Toivo Jalmari Korpela (9. lokakuuta 1888 Jalasjärvi – 15. helmikuuta 1960 Vaasa) oli suomalainen toimittaja ja kirjailija.
Korpela kävi Vaasan suomalaista lyseota ja suoritti yksityisen kauppakoulukurssin Helsingissä. Hän oli 1911–1916 työssä Pohjalainen-lehdessä ja sen jälkeen kolmen vuoden ajan eri uutistoimistojen, Suomen Tietotoimiston ja Itä-Suomen uutistoimiston palveluksessa. Vuosina 1924–1933 Korpela oli Vaasa-lehden kaupunkiosaston toimittajana. Tämän jälkeen hän oli vapaana toimittajana kirjoittaen useisiin kotimaisiin ja ulkomaisiin lehtiin.
Korpela teki 1924 matkan Etelä-Amerikkaan Argentiinaan ja Brasiliaan. Hän julkaisi seikkailukertomuksia (Big Peten toimisto, Auringon mailla) ja laati historiallisen tutkimuksen Vaasan ammattikunnat 1690–1869. Korpela toimi myös suomentajana.
Kaskisten seurakunta
Kaskisten seurakunta on Lapuan hiippakuntaan ja Pohjanmaan rovastikuntaan kuuluva Suomen evankelis-luterilaisen kirkon seurakunta, joka toimii Kaskisten kaupungin alueella. Seurakunta on kaksikielinen ja jäsenten enemmistöltään suomenkielinen.
Toimitilat
Vuosina 1785–1798 jumalanpalvelukset pidettiin vanhassa meritullitalossa. Kun seurakunta sai oman kaupunkisaarnajan, P. J. Bladh luovutti seurakunnalle kirkkosalin ja huoneen talostaan sataman vieressä osoitteessa Satamakatu 1. Jumalanpalvelustilat olivat käytössä vuoteen 1965 saakka, kunnes seurakunnan uusi kirkko valmistui.
Kaskisten kirkko
Kaskisten seurakunta ryhtyi 1960-luvun alussa toimenpiteisiin kirkkorakennuksen toteuttamiseksi kun kirkkohallitus myönsi varat kirkon keskusrahastosta. Päätös kirkon rakentamisesta tehtiin 1961 ja arkkitehti Erik Kråkström laati piirrustukset. Kaupunginvaltuusto päätti luovuttaa tontin seurakunnalle korvauksetta vuonna 1962. Rakennustyöt aloitettiin 1964 ja uusi kirkko vihittiin käyttöön 27. maaliskuuta 1965 hiippakunnan piispa Karl Erik Forssellin läsnäollessa.
Historia
Kaskinen perustettiin vuonna 1785 kaupunkiseurakunnaksi Närpiön seurakunnan alaisuuteen. Kaskinen sai oman saarnaajan vuonna 1797 ja kirkon vuonna 1798. Kaskinen kuului Närpiön seurakunnan alaisuuteen 125 vuoden ajan ja tuolloin seurakunnalla oli oma kaupunginsaarnaaja.
Vuonna 1926 Kaskinen erosi Närpiöstä itsenäiseksi kaksikieliseksi seurakunnaksi. Aluksi Kaskinen kuului Turun arkkihiippakuntaan, mutta siirrettiin vuonna 1923 pääasiallisesti ruotsinkieliseen Porvoon hiippakuntaan. Seurakunnan enemmistön ollessa suomenkielisiä, liitettiin seurakunta Lapuan hiippakuntaan vuoden 1978 alusta lähtien.
Lähetystoiminta
Kaskisten evankelis-luterilaisen seurakunnan puitteissa on esiintynyt mm. lähetystoimintaa. Aikaisemmin Kaskisissa tehtiin paljon työtä pakanalähetystyön hyväksi. Nykyäaikana Kaskisissa on esiintynyt pääosin merimieslähetystoimintaa ja muun muassa Suomen Merimieslähetysseura on ylläpitänyt merimieslukusalia Kaskisissa vuosikymmenten ajan. Kaskisissa on toiminut myös merimieslähetyksen ompeluseura.
Sunnuntaikirjain
Sunnuntaikirjain on kuhunkin vuoteen liittyvä kirjain A, B, C, D, E, F tai G tai karkausvuosina kahden kirjaimen yhdistelmä, joka osoittaa, mitkä päivät kyseisenä vuonna sattuvat sunnuntaiksi.
Sunnuntaikirjainta käytettäessä vuoden jokaiseen päivään liitetään jokin kirjaimista A–G siten, että sama kirjain toistuu joka seitsemäs päivä. Esimerkiksi tammikuun 1. päivää vastaa kirjain A, tammikuun 2. päivää B ja niin edelleen, kunnes tammikuun 8. päivää vastaava kirjain on jälleen A. Tästä poiketen liittyy kuitenkin karkausvuosina helmi-maaliskuun vaihteessa kahteen peräkkäiseen päivään sama kirjain, samoin vuoden vaihtuessa sekä päättyvän vuoden viimeiseen että uuden vuoden ensimmäiseen päivään liittyy kirjain A. Näitä kirjaimia on käytetty viikonpäivien lyhenteiden sijasta yleisesti vanhoissa kalentereissa ja myös esimerkiksi riimusauvoissa.
Karkausvuosia lukuun ottamatta samana vuonna kaikki päivät, johon liittyy sama kirjain, sattuvat samaksi viikonpäiväksi, mutta eri vuosina samat kirjaimet vastaavat eri viikonpäivää. Sunnuntaikirjain on se kirjain, jota vastaavat päivät ovat sunnuntaina. Esimerkiksi vuoden 2021 sunnuntaikirjain on tammikuun 3. päivää vastaava C, koska vuoden 2021 ensimmäinen sunnuntai on 3. tammikuuta. Karkausvuosien sunnuntaikirjainta vastaa kahden kirjaimen yhdistelmä, joista ensimmäinen koskee tammi- ja helmikuuta, jälkimmäinen vuoden muita kuukausia.
Sunnuntaikirjain on näin ollen:
Taulukot
Seuraava taulukko osoittaa vuosien 1600–2399 sunnuntaikirjaimet gregoriaanisen ajanlaskun mukaan. Sunnuntaikirjaimet toistuvat 400 vuoden välein samoina, koska karkausvuodet toistuvat samassa järjestyksessä 400 vuoden välein ja 400 vuoteen sisältyy seitsemällä jaollinen määrä vuorokausia (400·365 + 97 = 146 097 vrk = tasan 20 871 viikkoa). Tämän vuoksi taulukkoa voidaan käyttää mainitun aikavälin ulkopuolellakin oleville vuosille.
Vuoden kutakin päivää vastaavat kirjaimet ovat seuraavat:
Scepter of Goth
Pelin kirjoitti alun perin Alan E. Klietz. Vuonna 1978 hän teki Control Data Corporationin Cyber-keskustietokoneelle pelin nimeltään Milieu, jota inspiroivat muun muassa ADVENT, Zork sekä Dungeons & Dragons. Joitakin vuosia myöhemmin Klietz käänsi pelin PC:lle ja nimesi sen Scepter of Gothiksi.
Murja
Murjan kylä mainitaan ensimmäisen kerran Novgorodin Vatjan viidenneksen verokirjassa vuonna 1500. Sen asukkaat harjoittivat kalastusta, karjanhoitoa ja metsästystä. 1800-luvun alussa kylään perustettiin fajanssi- ja posliinitehdas. Vuoden 1926 väestönlaskennan mukaan siellä oli 286 asukasta, jotka kaikki olivat venäläisiä.
Kylä sijaitsee suljetulla sotilasalueella. Entisen varuskunnan sisällä on 1900-luvun alussa rakennettu raunioitunut punatiilinen kirkko.
Aiheesta muualla
60.165°N, 31.04194°W
Charles F. Adams -luokka
Charles F. Adams -luokka oli Yhdysvaltain laivaston alusluokka, johon kuului 29 vuosina 1958–1967 valmistettua ohjushävittäjää. Niistä 23 palveli Yhdysvaltain laivastossa, kolme Australian kuninkaallisessa laivastossa (Perth-luokka) ja kolme Länsi-Saksan Bundesmarinessa (Lütjens-luokka). Yhdysvaltain laivaston alukset poistettiin käytöstä 1989–1992, jolloin neljä alusta myytiin Kreikkaan. Kaikki on poistettu käytöstä 2000-luvun alussa.
Suunnittelu ja valmistus
Alukset perustuivat Forrest Sherman -luokan hävittäjiin, jonka runkoa oli pidennetty 5,8 metrillä. Alukset olivat viimeisiä Yhdysvaltain laivaston höyryboilerikäyttöisiä aluksia. Ne olivat myös ensimmäisiä ohjuksin aseistettuja laivaston aluksia.
Musiikkialbumi
pienoiskuva|Varhainen albumi. Musiikkialbumi on äänite, jolle on tallennettu yleensä kokoelma musiikkikappaleita tai puhetta. Albumi voidaan julkaista kiekon muotoisena, kuten vinyylilevyt ja CD-levyt, kasettina tai digitaalisena. Se on usein pakattu tyyliteltyihin kansiin, ja sen mukana voi tulla oheismateriaalia, kuten kuvia tai laulujen sanoitukset.
Charles F. Adams -luokka
Suunnittelu ja valmistus
Aseistukseksi tuli kaksi yksiputkista 5"/54 kaliiperin Mark 42 -tykkiä, RIM-24 Tartar -ilmatorjuntaohjus sekä ASROC-sukellusveneentorjuntaraketit ja 2×3 torpedoputkea. Myöhemmin aluksiin lisättiin RIM-66 Standard -ilmatorjuntaohjus ja AGM-84 Harpoon -meritorjuntaohjus Tartar-laukaisimiin.
Musiikkialbumi
Alun perin levyalbumilla tarkoitettiin 78 kierrosta minuutissa pyörivien (RPM) sellakka- tai vinyylisinglejen kokoelmaa. Ensimmäinen tällainen julkaisu oli Tshaikovskin Pähkinänsärkijä-sarja vuodelta 1909. Levykokoelman levyjä säilytettiin kansiossa samalla tapaa kuin valokuvia pidetään valokuva-albumin taskuissa.
Charles F. Adams -luokka
Alukset
Ensimmäinen alus ja samalla luokka nimettiin vuosien 1929–1933 laivastoministeri ja purjehtija Charles Francis Adamsin mukaan.
Musiikkialbumi
Myöhemmin albumi-sana alkoi viitata 33 kierrosta minuutissa pyöriviin 12-tuumaisiin LP-vinyylilevyihin, jotka sisälsivät yhtä paljon musiikkia kuin singleistä koottu levykokoelma. LP sisälsi siten yhtä paljon musiikkikappaleita kuin albumillinen singlejä, jolloin itse LP-levyäkin ruvettiin nimittämään albumiksi. Vinyylilevyjen marginalisoiduttua albumi-nimitystä on alettu käyttää mistä tahansa painetusta pidemmästä äänitteestä (mukaan lukien CD, Minidisc ja C-kasetti). Erityisesti sanaa albumi (tai ”studioalbumi”) käytetään viittaamaan artistien julkaisuihin, jotka koostuvat uudesta studiomateriaalista erotukseksi vanhaa materiaalia kierrättävistä kokoelmalevyistä tai konserttitaltioinneista (”live-albumi”). Minialbumilla viitataan EP-levyyn, jolla on lyhyempi kesto.
Charles F. Adams -luokka
Lütjens-luokka
Luokka on muokattu Charles F. Adams -luokasta Länsi-Saksan merivoimien vaatimusten mukaiseksi. Niiden majoitustilat ovat erilaiset, keulan kaikuluotaimen paikkaa vaihdettu, aluksissa on kaksi mastoa ja erilaiset savuhormit. Luokan muodostavat Yhdysvalloissa valmistetut: Lütjens, Mölders ja Rommel.
Musiikkialbumi
Ensimmäinen albumimitat täyttävän vinyylilevyn teki 1948 Columbia Records. Vinyylilevyyn mahtui noin 23 minuuttia musiikkia molemmille puolille (eli yhteensä 46 minuuttia). Jazz-musiikissa albumeihin siirryttiin singlejen sijaan vuoden 1954 tienoilla. Populaarimusiikissa ja rockissa, joissa kappaleet olivat etenkin tuohon aikaan kolmen minuutin pituisia, albumeihin siirryttiin kunnolla vasta vuoden 1962 tienoilla. Alkuaikoina populaarimusiikin levyillä oli yleensä 12 kappaletta. Isossa-Britanniassa alettiin suosia hieman pidempiä, 14 kappaleen levyjä. Samana pysynyt kappalemäärä liittyi tuon ajan artistien ja levy-yhtiöiden sopimusteknisiin kuvioihin.
Charles F. Adams -luokka
Perth-luokka
Luokka on muokattu Charles F. Adams -luokasta vastaamaan Australian esittämiä vaatimuksia. Ne on aseistettu Ikara-ohjuksin, jotka korvaavat Yhdysvaltain laivaston aluksilla olleen ASROC-järjestelmän. Luokan alukset ovat: HMAS Perth, HMAS Hobart ja HMAS Brisbane.
Musiikkialbumi
Singlen ja albumien ”siirtymäkaudella” 1960-luvun puolivälin tienoilla single-kappaleet jätettiin usein albumeilta pois. Pian singlet alettiin kuitenkin ymmärtää eräänlaisiksi näytteiksi albumeista ja singlenä julkaistut kappaleet laitettiin myös albumeille.
1960-luvun kuluessa alettiin tehdä albumeita, jotka olivat tarkemmin harkittuja kokonaisuuksia pelkkien irrallisten kappaleiden sijasta. Näistä alettiin käyttää nimitystä konseptialbumi. Lisäksi kansitaiteesta tuli olennainen osa albumia. CD-ajalla myös kansivihko on etenkin vanhojen julkaisujen kohdalla kansitaiteen ohella olennainen osa albumia (kuten myös oopperoiden paksut libretot).
CD-levyjen myötä albumeista tuli entistä pidempiä. Osa artisteista alkoi suosia 70 minuutin pituisia albumeita, toiset pitäytyivät lyhyemmissä. Toisinaan pitkiä albumeita on kritisoitu siitä, että niistä olisi pitänyt jättää muutamia kappaleita pois paremman kokonaisuuden aikaansaamiseksi. Jo 1960-luvulla oli kuitenkin tehty tupla-albumeita, ja klassisessa musiikissa ne olivat olleet välttämättömyys jo alusta asti teosten pituuden takia. CD-levyjen aikakaudella etenkin vanhaa musiikkia on alettu myös julkaista yhä suuremmissa ”bokseissa”, joissa on useampia CD-levyjä. Klassisen musiikin puolella on julkaistu esimerkiksi useammasta kymmenestä levystä koostuvia bokseja, joihin on esimerkiksi saatettu laittaa saman säveltäjän tiettyä teostyyppiä edustavat työt. CD-levyjen vaihtoehdoksi on julkaistu DVD-audio-levyjä.
Joissakin elektronisen musiikin genreissä kappaleiden julkaiseminen albumiksi on ollut aina verrattaen harvinaista. Tällaisia esimerkkejä ovat muun muassa erilaisten DJ-tuottajien kappaleet – etenkin trance-skenessä, jossa teokset julkaistaan lähinnä singleinä tai EP:nä eikä albumeja juurikaan tehdä.