cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Penélope Cruz
Ura
Cruz näytteli Mustaparran tytärtä ja Jack Sparrow'n rakastettua Angelica Teachiä Pirates of the Caribbean -merirosvoelokuvasarjan neljännessä osassa Pirates of the Caribbean: Vierailla vesillä, jonka kuvaukset alkoivat kesällä 2010.
Vuonna 2011 Cruz sai ensimmäisenä espanjalaisena naisnäyttelijänä tähden Hollywoodin Walk of Famelle.
Vuonna 2017 Cruz näytteli Donatella Versacea draamasarjassa The Assassination of Gianni Versace: American Crime Story, josta hän sai uransa ensimmäisen Primetime Emmy -ehdokkuuden parhaasta naissivuosasta minisarjassa tai televisioelokuvassa.
Yksityiselämä
Cruzin elämänkumppani on espanjalainen näyttelijä Javier Bardem. Bardem ja Cruz näyttelivät yhdessä jo Kinkkua, kinkkua -elokuvassa 1992. He näyttelivät seuraavan kerran yhdessä vuonna 2007 Woody Allenin romanttisessa komediassa Vicky Cristina Barcelona (2008) ja alkoivat seurustella tämän jälkeen. Cruz ja Bardem avioituivat heinäkuussa 2010. Pariskunnalla on kaksi lasta: vuonna 2011 syntynyt poika ja vuonna 2013 syntynyt tyttö.
Hyväntekeväisyys
Cruz tunnetaan aktiivisena hyväntekijänä. Hän on ollut vapaaehtoistyössä Nepalissa, Ugandassa ja Intiassa, jossa hän työskenteli viikon Äiti Teresan kanssa esimerkiksi avustaen lepraklinikalla. Viimeksi mainittu innoitti Cruzin perustamaan kodittomille tytöille säätiön, jonka kautta hän tukee henkilökohtaisesti kahta nuorta naista. Hän myös lahjoitti ensimmäisestä Hollywood-elokuvastaan Minne tuuli kuljettaa saamansa palkkion kokonaisuudessaan kyseiselle klinikalle.
Nepalissa Cruz kävi valokuvaamassa tiibetiläisiä lapsia Dalai-laman järjestämää näyttelyä varten. Cruz valokuvasi myös Pacific Lodge Boys' Homen asukkaita, joista suurin osa on entisiä jengien jäseniä ja päihdekuntoutujia. Hän sanoi: "Nämä lapset särkevät sydämeni. Minun täytyy estää itseäni itkemästä. Ei säälistä vaan siitä, miten hankalaa elämä on ja miten vaikeaa on tehdä oikeita valintoja."
Raskaana ollessaan Cruz osoitti tukensa AIDSin vastaiselle taistelulle sytyttämällä punaiset valot Empire State Buildingiin New Yorkissa 1. joulukuuta 2010 kansainvälisenä AIDS-päivänä. Kyseisen (RED)in järjestämän tapahtuman tavoitteena oli saavuttaa AIDS-vapaa sukupolvi vuoteen 2015 mennessä estämällä HI-viruksen siirtyminen odottavilta äideiltä heidän vauvoilleen.
Lisäksi vuosina 2012 ja 2018 Cruz poseerasi PETAn turkisvastaisen kampanjan mainoksissa.
Ingrid Bade
Ingrid Bade (myös Hagström-Bade, 1908 Morgongåva, Ruotsi – 1989 Ruotsi) oli ruotsalainen graafikko ja taiteilija. Bade vaikutti Suomessa 1930- ja 1940-luvuilla.
Ingrid Hagström syntyi Ruotsissa Upplannin Morgongåvassa 1908. Hän opiskeli Tukholman Tekniska Skolanissa, josta valmistui mainosgraafikoksi. Opintojensa aikana hän tapasi suomalaisen taiteilijan Edmund Baden, ja pari meni naimisiin vuonna 1931. Samana vuonna he muuttivat Helsinkiin, josta Ingrid Bade sai ensin töitä Holger Schildts Förlagsaktiebolag -kustantamosta. Vuonna 1932 hän siirtyi mainosgraafikoksi Tilgmannin painotaloon. Työuransa aikana Ingrid Bade teki kuvituksia lähinnä ruotsinkielisiin lastenkirjoihin. Hän suunnitteli myös matkailumainosjuisteita sekä 40–50 erilaista postikorttia, joista useimpien pääteemana oli pääsiäinen.
Päätyönsä ohessa Ingrid Bade suunnitteli vaatteita Suomen oopperalle (myöh. Suomen kansallisooppera), muun muassa Jacques Offenbachin Orfeus manalassa -operettiin.
Vuonna 1945 Baden perhe muutti takaisin Ruotsiin. Ingrid Bade keskittyi tämän jälkeen perhe-elämään, mutta teki vielä jonkin verran myös maalauksia ja veistoksia.
Asemies (hahmo)
Asemies on yhdysvaltalaisen leluja valmistavan Mattelin luoma kuvitteellinen hahmo. Mattel esitteli Asemiehen toimintafiguurina ensimmäisen kerran vuonna 1982 yhtenä Masters of the Universe -lelusarjansa sankarihahmoista. Asemies on oikealta nimeltään Duncan, ja hän on Eternian planeetan kuninkaallisen perheen asemestari ja taisteluvalmentaja sekä kuninkaallisen kaartin komentaja ja kuningas Randorin neuvonantaja. Hän on nerokas keksijä ja tiedemies, ja on kehittänyt lukemattomia taistelu- ja apuvälineitä Eternian sankareiden käytettäväksi.
Luominen
Asemiehen loi alun perin Mattelin taiteilija Mark Taylor. Hahmon innoittajina toimivat espanjalaiset konkistadorit, joiden historia kiehtoi Tayloria. Mattel painotti Tayloria luomaan hahmon ympärille teknologisen varustuksen pitkälti siitä syystä, että tyylillisesti vastaavien Tähtien sota -lelujen suosio oli yhä hyvin suuri. Taylor oli vastikään lukenut Piers Anthonyn tieteisromaanin Sos the Rope, jossa päähahmo kulki muinaisen ja mahtavan sivilisaation jälkeensä jättämässä maassa keräten jäljellä olevaa teknologiaa käyttöönsä. Sos the Ropen innoittamana myös Asemiehen hahmo sai vastaavanlaisen alkuperän, jonka mukaan hahmo oli muun muassa koonnut taisteluhaarniskansa keräämistään kadonneen sivilisaation teknologian jäämistä.
Taylor loi Asemiehen ensimmäisen kerran Mattelin Rob-N & the Space Hoods -lelusarjan hahmoksi, joka oli nimeltään Paladin. Mattel ei kuitenkaan koskaan vienyt sarjaa tuotantoasteelle, joten yhtiö päätti ottaa hahmon käyttöönsä aloittaessaan Masters of the Universen vuonna 1982. Vuonna 2018 Taylor paljasti Masters of the Universe -teemaisessa Power-Con -tapahtumassa varhaisimpia luonnoksiaan hahmosta. Alkuperäistä Paladin-hahmoa ja Asemiehen lopullista versiota yhdistivät muun muassa vihreä ja oranssi väritys, kypärä ja samantyylinen haarniska. Lisäksi hahmo oli pukeutunut turkisviittaan ja aseistautunut myöhemmin myös Asemiehen käyttöön päätyneellä nuijalla, sekä futuristisella kiväärillä. Kun Mattel päätti liittää hahmon osaksi Masters of the Universea, Taylor muutti hahmon nimen ensin muotoon Arms Man, ja lopulta vakiintuneeseen nimeen Man-At-Arms.
Asemiehen alkuperäinen toimintafiguuri koki ennen ilmestymistään vielä pieniä muutoksia muun muassa värityksen, varusteiden ja ulkonäön muotoseikkojen osalta. Toimintafiguuri oli kokonaisuudeltaan huomattavan paljon yksinkertaisempi, kuin Taylorin alkuperäinen konseptiversio. Alkuperäisellä toimintafiguurilla ei myöskään ollut hahmolle myöhemmin ominaisiksi miellettyjä viiksiä, jotka hahmo sai vasta vuoden 1983 animaatiosarjan He-Man myötä näyttääkseen vanhemmalta, isällisemmältä ja viisaammalta. Alkuperäisen Asemies-toimintafiguurin varusteina olivat nuija sekä irrotettavat jalka- ja rintapanssarit, ja hahmon liitteenä ilmestyi pienoissarjakuva ”The Vengeance of Skeletor”.
1980-luvun sarjakuva
thumb|left|Velhotar pyytää Asemiestä kasvattamaan tyttärensä [[Teelan. ]] Varhaisimmissa Mattelin julkaisemissa pienoissarjakuvissa Asemies oli itsenäinen hahmo, joka esiintyi satunnaisesti He-Manin liittolaisena Skeletoria vastaan käydyissä kamppailuissa. Hahmo oli enemmän toimintafiguurinsa kaltainen karu taistelija, eikä Asemiehen taustatarinasta ja asemasta Eternian kuningasperheen luottohenkilönä ollut mainintoja, sillä kuningasperhe luotiin osaksi Masters of the Universea vasta myöhemmin.
1980-luvun pienoissarjakuvissa rakentunut taustatarina vakiintui pysyvästi Asemiehen alkuperäksi myös muissa julkaisuissa. 1980-luvun Masters of the Universe -sarjakuvassa Asemiehen kerrotaan olevan oikealta nimeltään Duncan, joka on Eternian kuninkaallisen perheen asemestari ja taisteluvalmentaja sekä kuninkaallisen kaartin komentaja ja kuningas Randorin neuvonantaja. Asemies on myös yksi kuninkaallisen kaartin erikoisjoukon eli Masters of the Universen perustajista. Hän on nerokas keksijä ja tiedemies, joka kehittää taistelu- ja apuvälineitä Eternian sankareiden käytettäväksi. Hänen kerrotaan myös adoptoineen Teela tyttärekseen Velhottarelta, josta tuli Pääkallolinnan suojelija pian Teelan syntymän jälkeen. Sarjakuvien tarinoissa Asemies ja Teela nähdään usein partioimassa yhdessä ympäri Eterniaa etsimässä merkkejä väijyvästä pahuudesta.
Asemies on yksi harvoista Masters of the Universen hahmoista, joka tietää He-Manin olevan todelliselta henkilöllisyydeltään Eternian kuningasperheen prinssi Adam. Hän on näin ollen He-Manin ja prinssi Adamin keskeinen mentori ja tärkeä esikuva.
He-Man (1983–1985)
thumb|right|Asemies [[He-Man (vuoden 1983 animaatiosarja)|1980-luvun animaatiosarjassa.]] Filmationin tuottamassa vuosina 1983–1985 esitetyssä He-Man -animaatiosarjassa Asemiehen alkuperäisenä ääninäyttelijänä toimi Alan Oppenheimer. Filmation halusi lisätä sarjassa esiintyvälle Asemiehelle alkuperäisestä hahmosta poiketen viikset, jotta hahmo näyttäisi muiden rinnalla vanhemmalta, isällisemmältä ja viisaammalta.
Asemies, oikealta nimeltään Duncan, on Eternian aseiden mestari, ja on vastuussa valtakunnan puolustamiseen liittyvistä järjestelyistä. Hän on nerokas keksijä ja tiedemies, sekä Eternian kuningasperheen pitkäaikainen ystävä ja uskollinen palvelija. Asemies, hänen adoptiotyttärensä Teela, kuninkaallisen perheen prinssi Adam ja Orko-velho ovat hyviä ystäviä, ja Asemies on valtakunnassa hyvin arvostettu henkilö taitojensa ja isällisen olemuksensa ansiosta.
Asemiehen kerrotaan saaneen oppinsa Rohad-nimiseltä älyköltä. Asemies adoptoi Pääkallolinnan suojelija Velhottaren tytär Teelan sen jälkeen, kun Velhottaren mies ja Teelan isä oli kuollut. Hän on kasvattanut ja kouluttanut Teelan taitavaksi taistelijaksi, ja on hyvin läheinen tyttärensä kanssa. Kuningas Randor sen sijaan luottaa Asemiehen kutsuvan He-Manin valtakunnan avuksi vaaran uhatessa Eterniaa. Asemies on Velhottaren ja Orkon lisäksi ainoa, joka tietää He-Manin olevan todellisuudessa prinssi Adam. Tämän johdosta kaksikon ystävyyssuhde on luja, ja Asemies on Adamille tärkeä mentori ja isähahmo. Lisäksi Asemies joutuu usein Orkon tahattomien ja usein pieleen menevien taikatemppujen kohteeksi.
Masters of the Universe (1987)
thumb|left|[[Jon Cypher esitti Asemiestä vuoden 1987 elokuvassa.]] Vuonna 1987 ensi-iltansa saaneessa Cannon Filmsin elokuvassa Masters of the Universe Asemiehen roolissa esiintyi näyttelijä Jon Cypher. Cypher ei ollut alun perin kiinnostunut esittämään Asemiestä, mutta elokuvan ohjaaja Gary Goddard sai vakuutettua Cypherin ottamaan roolin vastaan luvattuaan laajentaa Asemiehen osaa elokuvassa suuremmaksi. Asemiehen rooli oli lopullisessa elokuvassa hyvin keskeinen.
Asemiehen varhainen, elokuvaa varten luotu konseptiversio perustui läheisesti vuoden 1982 alkuperäisen toimintafiguurin ulkonäköön. Muun muassa piirtäjät Claudio Mazzoli ja Ralph McQuarrie loivat hahmosta ensimmäisiä konseptiversioita elokuvaa varten. Lopullisessa elokuvassa Asemiehen haarniska ja ulkonäkö kokivat kuitenkin selkeän muutoksen. Esimerkiksi hahmon käyttämän haarniskan väristä tuli tumma perinteisen oranssin ja vihreän yhdistelmän sijaan, ja haarniskan kasvosuojus poistui. Hahmon uudistetun asun elokuvaan ideoi piirtäjä William Stout.
He-Man (2002–2004)
Vuoden 2002 He-Man-animaatiosarjassa Asemies on synkempi ja vakavampi hahmo kuin 1980-luvun versio. Asemiehen ääninäyttelijänä vuoden 2002 animaatiosarjassa on Gary Chalk, joka esitti aiemmin He-Mania 1990-luvun Super He-Man -animaatiosarjassa. Hahmon suomenkielisenä äänenä toimi Peter Pihlström.
Asemiehen ja Velhottaren välinen menneisyys ja ystävyyssuhde on 1980-luvun He-Man-animaatiosarjaan nähden nähden syvempi ja vahvempi, ja he ovat enemmän tekemisissä vuoden 2002 animaatiosarjan jaksoissa. Asemies on 1980-luvun sarjan tavoin Teelan adoptioisä. Hän on myös Eternian kuninkaallisen kaartin korkea-arvoinen kenraali, nerokas keksijä ja prinssi Adamin oppi-isä. Asemiehen kerrotaan saaneen oppinsa Dekker-nimiseltä mieheltä.
He-Man-sarjassa Asemiehen kerrotaan myös olevan jo 1980-luvun animaatiosarjassa esiintyneen ja Eternian sankareihin liittyneen Fiston veli. Vuoden 2002 animaatiosarjan kertoman taustatarinan mukaan Asemies ja Fisto vieraantuivat toisistaan Eternian Suuren Levottomuuden aikana, jolloin Fisto haavoittui taistelussa ja sai muistinmenetyksen sekä väitetysti hylkäsi Asemiehen taistelukentälle. Fiston vihjataan myös sarjassa olevan Teelan biologinen isä. Eternian Mystisillä vuorilla sijaitsevaan kaivoskylään vetäytynyt Fisto saapui kuitenkin ansaan joutuneiden sankareiden avuksi. Asemies myös rakentaa Fistolle uuden, mekaanisen metallikäden taistelussa vaurioituneen tilalle. Tästä huolimatta kaksikon välillä on yhä kitkaa Suuren Levottomuuden aikaisten tapahtumien takia.
Kay Adams
Kay Adams on kuvitteellinen hahmo Mario Puzon menestysromaanissa Kummisetä ja Francis Ford Coppolan ohjaamassa elokuvatrilogiassa, joka kertoo italialaisamerikkalaisen rikollisperheen tarinan. Kay on Michael Corleonen vaimo. Elokuvissa Adamsin osan näyttelee Diane Keaton.
Muutaman kuukauden kuluttua nuoret päättävät menevänsä naimisiin, kun Kummisetä-määritelmän ero kulttuurien välillä alkaa selvitä Kaylle. Vito Corleonea ammutaan, ja lehdissä kerrotaan seikkaperäisesti Corleonen perheen historiaa. Michael lähtee katsomaan isäänsä ja päättää pitää Kayn tiedotusvälineiden ulottumattomissa. Kay saa vieraakseen kaksi poliisietsivää, jotka haluavat kuulustella häntä suhteestaan Michaeliin, jota epäillään New Yorkin poliisikapteenin murhasta. Kay ei usko sanaakaan, mutta kuulee kauhukseen poliisin tietävän kaiken heidän seurustelustaan.
Kay lähtee Corleonen perheen luo selvittämään asiaa, mutta perheen lakimies Tom Hagen kertoo, ettei perhe tiedä mitään Michaelista. Sattumalta paikalle saapunut Michaelin äiti Carmella kertoo Michaelin matkustaneen useammaksi vuodeksi ulkomaille. Pois lähtiessään Carmella vielä kehottaa Kayn etsimään mukavan nuoren miehen, jonka kanssa menisi naimisiin. Kay tajuaa sulhasensa äidin myöntäneen kaikki syytteet todeksi.
Kay unohtaa hiljalleen Michaelin, vaikkakin aluksi soittelee säännöllisesti tämän äidille. Hän valmistuu muutaman vuoden kuluttua opettajaksi, mutta ei pysty aloittamaan vakavaa seurustelua. Michael ei pidä minkäänlaista yhteyttä, vaikka poliisi pidättää poliisikapteenin murhasta toisen miehen. Käydessään New Yorkissa hän soittaa hetken mielijohteesta Carmellalle, joka kertoo Michaelin palanneen jo puoli vuotta aikaisemmin. Aluksi Kay on loukkaantunut, mutta Carmellan kutsusta suostuu vierailemaan perheen kodissa. Nuoripari palaa yhteen ja Michael vakuuttaa Kaylle syyttömyyttään rikoksiin.
Kay muuttaa lapsineen pois, mutta Tom Hagen vierailee hänen luonaan ja kertoo oma-aloitteisesti Michaelin todelliset taustat perheen toimien takaa. Kay palaa takaisin, antaa miehelleen anteeksi ja kääntyy katoliseen uskoon. Romaani päättyy Kayn rukoukseen Michael Corleonen sielun puolesta.
Tarinan jatko elokuvatrilogiassa
Kay on iloinen Michaelin suunnitelmista siirtyä lailliseksi liikemieheksi viihde- ja hotellialalle. Kuitenkin muutaman vuoden jälkeen tapahtunut murhayritys, jossa koko perhe on vaarassa, saa Kayn uudestaan epäilemään liiton jatkuvuutta. Hän on jälleen raskaana, mutta turvautuu aborttiin ja pyytää eroa. Michael, joka luulee Kayn saaneen keskenmenon, epäilee tämän vain kärsivän surusta ja yrittää puhua asiaa paremmaksi. Tällöin Kay kertoo suoraan abortista, joka on liikaa Michaelin itsetunnolle ja hän käskee Kayn pysymään poissa Corleonen perhepiiristä. Kay saa kuitenkin säännöllisesti tavata lapsiaan. Myöhemmin Kay ja Michael eroavat ja Kay menee uudelleen naimisiin elokuvassa Kummisetä osa III.
Kun Michael vihdoin pääsee lailliseksi liikemieheksi ja vielä saa paavillisen tunnustuksen hyväntekeväisyystyöstään 1970, heidän välinsä alkavat taas hieman lähentyä. Heidän poikansa Anthony Corleone on kouluttautunut oopperalaulajaksi ja koko perhe lähtee seuraamaan ensi-iltaa Sisiliaan. Onnellinen perhetapahtuma saa tragediset puitteet Palermon oopperan ulkoportailla, missä Michaelia vastaan kohdistetetussa murhayrityksessä luoti osuu Maryyn, joka saa surmansa.
Näcken-luokka
Näcken-luokka (tyyppi A14) oli Ruotsin merivoimien kolmen 1970-luvun lopulla valmistetun sukellusveneen muodostama alusluokka.
Alukset
Alusten hankinnasta äänestettiin parlamentissa vuonna 1972 ja ne tilattiin 22. maaliskuuta 1973. Kaksi kantiset pisararunkoiset alukset varustettiin Kollmorgen-periskoopein. Niiden suurin sukellussyvyys oli noin 150 metriä. Data Saab NEPDS -järjestelmän kaksi Censor 932 -tietokonetta valvoivat voimansiirtoa sekä olivat taistelunjohtojärjestelmänä.
Vuonna 1998 Näcken pidennettiin lisäämällä kahdeksan metrin Stirling AIP -yksikkö, joka mahdollisti sukellusajan pidentämisen parista päivästä muutamaan viikkoon.
Lepakko (rakennus)
Lepakko eli Lepakkoluola oli Helsingin Ruoholahdessa sijainnut varastorakennus, joka tuli kuuluisaksi toimiessaan vuosina 1967–1979 asunnottomien alkoholistien hätämajoitustilana ja sen jälkeen tärkeänä nuorisokulttuurin tapahtumapaikkana. Rakennus purettiin syksyllä 1999.
Maalivarasto
Porkkalankatu 1:ssä (vuoteen 1970 Lauttasaarenkatu) sijainnut Lepakko oli alun perin Suomen Väri- ja Vernissatehdas Oy:n varasto, joka rakennettiin arkkitehti Ragnar Gustafssonin suunnittelemana vuonna 1940. Suomen Väri- ja Vernissatehdas oli Tikkurilan Värin jälkeen maan suurin maalitehdas. Liiketoiminnan kasvaessa yhtiö päätti rakentaa uuden varaston teollisuusalueeksi kaavoitettuun Ruoholahteen. Helsingin kaupunki vuokrasi varastoa varten tontin Lauttasaarenkatu 1:stä, jonne varastorakennus valmistui 1940.
Vuokrasopimus kaupungin kanssa oli umpeutumassa 1960-luvulla, eikä kumpikaan osapuoli ollut kiinnostunut jatkamaan sitä. Väri- ja Vernissatehdas siirsi kaikki toimintansa Korsoon, ja toiminta Ruoholahden varastorakennuksessa päättyi vuoden 1967 lopussa.
Liekkihotelli
thumb|right|Sisäkuva liekkihotellista vuodelta 1973. Kun Länsiväylä vuonna 1965 valmistui, rakennus jäi sen päättymiskohtaan ajoratojen väliin. Tuolloin suunniteltiin jo sen purkamista liikennejärjestelyjen tieltä. Vuonna 1967 Pohjoiselta Makasiinikadulta purettiin iso yömaja kaupungin kiinteistöviraston uudisrakennuksen tieltä. Sen seurauksena yli 500 yömajan asukasta joutui taivasalle, koska heille ei ollut tarjolla korvaavia majoitustiloja. Saman vuoden syksyllä oli ankarat yöpakkaset, jolloin useita kymmeniä asunnottomia alkoholisteja paleltui hengiltä. Se sai Helsingin sosiaaliviranomaiset huolestumaan ja etsimään nopeasti hätämajoitustiloja. Vuonna 1961 perustettu Suoja-Pirtti ry oli aktiivisesti mukana majoitustilojen hankinnassa, samoin 7. marraskuuta 1967 toimintansa aloittanut vasemmistolaisesti värittynyt Marraskuun liike, jossa äänekkäimmät asunnottomien puolestapuhujat olivat samoihin aikoihin lääkäreiksi valmistuneet Ilkka Taipale ja Claes Andersson. Suoja-Pirtti ry:n perustaja Arvo Parkkila, itsekin entinen alkoholisti, otti vastuulleen yömajan toiminnan. Yömaja aloitti toimintansa 5. joulukuuta 1967. Sen nimiksi vakiintuivat Liekkihotelli ja Lepakkoluola. Liekkihotellin nimi tuli ”liekkiviinaksi” kutsutusta, 94 tilavuusprosenttia alkoholia sisältäneestä denaturoidusta T-spriistä (kirjain T tarkoitti teknistä), jota alkoholistit tuohon aikaan käyttivät yleisesti päihtymistarkoituksessa.
Ensimmäisten toimintakuukausiensa aikana rakennus sai sittemmin pysyväksi jääneen lempinimensä ”Lepakkoluola”. Nimen alkuperästä on useita versioita. Sitkeästi elävän jutun mukaan se tuli piirroksesta, jonka yksi asukas oli maalannut talon seinään. Kuvan oli tarkoitus esittää perhosta, mutta se muistutti enemmän lepakkoa. Toisen tarinan mukaan nimi tuli tummia päällystakkeja käyttävistä talon asukkaista. Kun he koettivat tasapainoilla talon ulko-ovesta, heidän lahjoituksena saamansa monta numeroa liian suuret palttoonsa heiluivat kuin lepakon siivet. Kolmannen ja todennäköisimmän teorian mukaan nimi tuli Suomen Väri- ja Vernissatehtaan vanhasta logosta, jossa oli perhoskuvio. Logo oli maalattu rakennuksen seinään. Samoihin aikoihin televisiossa pyöri Batman-sarja, jolloin logo ja Batmanin lepakkoviitta yhdistyivät ihmisten mielissä lempinimeksi, joka yleistyi nopeasti.
Lauttasaarenkadun nimeksi vahvistettiin vuonna 1969 Porkkalankatu, koska Lauttasaaressa on Lauttasaarentie ja nimien samankaltaisuus aiheutti sekaannuksia. Uusi nimi otettiin käyttöön 1970.
Satojen asunnottomien majoittaminen Liekkihotelliin pikaisella aikataululla epäilytti monia järjestöjä, ja epäilijöiden joukossa oli jo 1940-luvulta lähtien alkoholistien parissa sosiaalista työtä tehnyt, Kovaosaisten Ystävät ry:n perustaja ja johtaja Arvid von Martens. Liekkihotelliin oli tarkoitus majoittaa 200–300 miestä, mutta miehiä ahtautui sinne noin tuhat. Arvo Parkkila oli kaavaillut paikasta hoidollista yksikköä, jossa pääpaino olisi kuntouttamisella, mutta kävi toisin. Liekkihotellista tuli viinalta, virtsalta ja mädältä haiseva loukko, jossa miehet makasivat rautasängyissä vieri vieressä. Täivaaran vuoksi sängyissä ei ollut lakanoita eikä patjoja. Kaikille asukkaille ei riittänyt sänkyjä, vaan osa joutui nukkumaan ruumisarkkua muistuttavissa laatikoissa. Liekkihotellissa usein vieraillut psykiatri Ilkka Taipale on kuvannut siellä vallinnutta hajua ”mielettömäksi”.
Monet Liekkihotellin asukkaat oleilivat päivisin läheisessä niin kutsutussa ”Sherwoodin metsikössä” tai nuotion äärellä Lauttasaaren sillan alla, vilkkaasti liikennöidyn tien vieressä. Vuonna 1968 televisiossa haastateltu Helsingin kaupungin sosiaalitoimen edustaja pelkäsi Liekkihotellin houkuttelevan alkoholisteja myös muualta Suomesta.
Arvo Parkkila tiesi itsekin, ettei satojen miesten joukkomajoitus ollut inhimillisesti kestävällä pohjalla. Hän alkoikin miltei heti suunnitella uutta asunnottomille tarkoitettua asuntolapaikkaa, ja Liekkihotellin asukkaiden rakentama Sillanpirtti valmistui Siltamäkeen vuonna 1971. Joukkomajoituksen sijaista Sillanpirtissä asukkaat sijoitettiin omiin huoneisiinsa. Sillanpirtti edusti uutta ajattelua, jonka mukaan asunnottomalle tarjotaan ensin oma koti ja sen jälkeen käydään käsiksi yksilön mahdollisiin muihin ongelmiin.
Puutteistaan huolimatta Liekkihotelli pelasti toimintansa aikana useita helsinkiläisiä asunnottomia pakkaskuolemalta. Siellä kirjattiin 12 vuoden aikana yli miljoona yöpymistä.
Liekkihotelli jäi tyhjilleen vuonna 1979, kun alkoholisteille olivat valmistuneet uudet majoitustilat Kyläsaareen.
Lepakko
thumb|Nuorisoa vallatun Lepakkoluolan edustalla elokuussa 1979. Juhannuksen alla 1979 kaupunki tyhjensi yömajan. Talo jäi tyhjilleen, kunnes elokuun puolivälissä nuorisojoukko ja elävän musiikin yhdistys Elmu valtasivat sen ja nimi "Lepakkoluola" lyheni muotoon "Lepakko". Lepakko oli 1980-luvulla yksi pääkaupungin merkittävimpiä kulttuurikeskuksia. Siellä oli monenlaista toimintaa, kuten radioasema Radio City, teatteri Viirus, Aira Samulinin tanssikoulu ja moottoripyöräjengi. Siellä järjestettiin keikkoja ja kellarissa treenasi moni aikakauden suosituimmista yhtyeistä.
Going for the One
Going for the One on brittiläisen progeyhtyeen Yesin kahdeksas studioalbumi vuodelta 1977. Levyllä oli uudelleen mukana vanha tuttu kosketinsoittaja Rick Wakeman, joka erosi Tales from Topographic Oceans -kiertueen jälkeen.
Lepakko (rakennus)
Lepakko
Helsingin keskustan laajetessa länteen Lepakon tontin arvo nousi, ja Helsingin kaupunki halusi antaa sen Nokian käyttöön. Sopuratkaisuna Elmulle annettiin uudet toimitilat Nosturista. Lepakon purkaminen aloitettiin maanantaina 22. marraskuuta 1999 klo 7 aamulla. Viimeinen siellä järjestetty tapahtuma oli Pillusions-reivit, jotka kestivät 46 tuntia ajalla 20.–22 marraskuuta ja päättyivät muutama tunti ennen purkua. Viimeinen Lepakossa kuultu musiikkikappale oli reivien jälkeen soitettu Louis Armstrongin ”What a Wonderful World”. Tilalle rakennettiin toimistorakennus, jota Nokia ei kuitenkaan ottanut käyttöönsä, vaan siihen tuli Ilmarisen konttori. Lepakosta on paikalla muistona Lepakon aukio, jolla sijaitsevaan vitriiniin on siirretty Lepakon salin katosta riippunut Jouni Kuusimäen lepakkoveistos.
Going for the One
Relayer-albumilla ja kiertueella soittanut Patrick Moraz erosi yhtyeestä epäselvissä olosuhteissa äänitysten alla, mutta ne päätettiin silti aloittaa. Steve Howen mukaan Moraz halusi viedä musiikkia jazz- voittoisempaan suuntaan ja että Morazista tuntui, etteivät ideat toimineet yhteen. Edelleen Howe kertoo, että asiota yritettiin saada toimimaan. Sessioavuksi pyydettiin lopulta Rick Wakeman, joka kuultuaan materiaalin päätti liittyä takaisin.
Helsingin Sanomien aikalaisarvostelussa (tekijänä Markku Fagerlund ja/tai Kalle Heikkinen) kirjoitettiin Yesin palanneen tämän albumin myötä huipulle, mikä katsottiin suurelta osin Rick Wakemanin paluun ansioksi.
Lepakko (rakennus)
Lepakko
== Lepakossa esiintyneitä artisteja ==
Going for the One
Albumi on paluu lyhyempiin sävellyksiin Tales from Topographic Oceans ja Relayer-albumien laajoista kokonaisuuksista, joskin päätöskappale “Awaken” on totutummin yli 15-minuuttinen sävellys. Helsingin Sanomien kriitikko Samuli Tiikkaja on kirjoittanut siitä artikkelin otsikolla “Enemmän on enemmän”. Hänen mukaansa siinä on kysymys “yhdestä kaikkien aikojen komeimmista progekappaleista”. Hänen mukaansa
Yhtye sai levyltä sille harvinaisen Britannian Top 10 singlehitin kappaleesta "Wonderous Stories". Albumi nousi Suomessa sijalle 17. heinäkuussa 1977.
Lepakko (rakennus)
Lähteet
thumb|Yhtyeen harjoitustila kuvattuna ennen rakennuksen purkamista.
Going for the One
Steve Howe teki Renaissance-yhtyeestä tunnetun Annie Haslamin kanssa vuonna 1995 version "Turn of the Century" -kappaleesta Yes-tribuuttialbumille Tales from Yesterday: Yes Tribute.
The Many Saints of Newark
The Many Saints of Newark (markkinoidaan myös alaotsikolla A Sopranos Story) on vuonna 2021 ensi-iltansa saanut yhdysvaltalainen rikosdraamaelokuva, joka on esiosa televisiosarjalle Sopranos. Elokuvan on ohjannut Alan Taylor sekä käsikirjoittaneet David Chase ja Lawrence Konner. Sen pääosia esittää Alessandro Nivola, Leslie Odom Jr., Jon Bernthal, Corey Stoll, Michael Gandolfini, Ray Liotta ja Vera Farmiga.
The Many Saints of Newark sai maailmanensi-iltansa Tribecan elokuvajuhlilla 22. syyskuuta 2021. Elokuva sai pääosin positiivisia arvioita kriitikoilta, joista monet kehuivat Nivolan ja Gandolfinin roolisuorituksia, mutta jotkut kritisoivat elokuvan käsikirjoitusta.
Kehitys
Kesäkuussa 2017 David Chase poissulki idean Sopranosin tarinan jatkamisesta, mutta samalla ilmaisi kiinnostusta sarjan esiosan tekemistä kohtaan. Maaliskuussa 2018 New Line Cinema lähti projektiin mukaan. Samaan aikaan ilmoitettiin, että Chase tulee käsikirjoittamaan elokuvan yhdessä Lawrence Konnerin kanssa. Heinäkuussa 2018 Alan Taylor kiinnitettiin elokuvan ohjaajaksi.
Vastaanotto
Arvosteluja keräävän Rotten Tomatoes -sivuston mukaan 74% kriitikoista on antanut elokuvalle positiivisen arvosanan keskiarvolla 6,9/10. Keräys perustuu 170 arviointiin. Metacriticissä elokuvalla on 60 pistettä 100:sta.
Resolution-luokka
Resolution-luokka oli Britannian kuninkaallisen laivaston ballistisin ohjuksin varustettujen ydinsukellusveneiden muodostama alusluokka, johon piti kuulua viisi alusta. Niistä valmistui lopulta neljä, jotka olivat käytössä 1960–1990-luvuilla. Kukin niistä oli aseistettu kuudellatoista UGM-27 Polaris -ohjuksella.
Suunnittelu
Alusten propulsiojärjestelmän Rolls-Roycen ydinreaktori ja English Electricin höyryturbiinit mahdollistivat 25 solmun nopeuden. Varavoimanlähteenä oli dieselgeneraattori.
Luokka oli muunnelma Valiant-luokasta, jota suurennettiin ohjusten mahduttamiseksi. Alusten keula ja perä rakennettiin erikseen ja väliin sijoitettiin Yhdysvalloissa suunniteltu ohjusosasto. Veneen pääaseistuksena olleet kuusitoista UGM-27 Polaris A3 -ohjusta olivat sijoitettuna kahteen riviin. Ohjuksen kantomatka oli 2 500 meripeninkulmaa. Taktisena aseistuksena oli kuusi 21" torpedoputkea, jotka ampuivat Tigerfish-torpedoja.
Alus
Resolutionin rakennustyöt aloitettiin helmikuussa 1964. Se laskettiin vesille syyskuussa 1966 ja otettiin palvelukseen 1967 ja pitkällisten kokeiden jälkeen se koelaukaisi ohjuksen Yhdysvaltain ilmavoimien koealueelle Cape Kennedyn ulkopuolelta 15. helmikuuta 1968 kello 11:15. Vene aloitti ensimmäisen partiomatkansa 15. kesäkuuta 1968, mitä seurasi 28 vuotta yhtenäistä Resolution-luokan veneiden partiointia. Kaikki alukset sijoitettiin 10. sukellusvenelaivueeseen Faslanen tukikohdassa Skotlannissa. Pisimmän yhtämittaisen 108 päivää kestäneen partiomatkan teki Resolution vuonna 1991.
Vuonna 1980 hallitus ilmoitti aikeista korvata Polaris-ohjukset yhdysvaltalaisella Trident-ohjuksella. Tällä välin Polaris-ohjusten ydinkärjet korvattiin uudella Chevaline-mallilla. Repulse ja Renown peruskorjattiin 1982, Resolution 1984 ja Revenge 1988. Ensimmäinen Trident-vene, Vanguard-luokan HMS Vanguard valmistui 1992, jonka jälkeen Revenge poistettiin käytöstä toukokuussa ja Resolution lokakuussa. Renown palveli vuoteen 1995 ja Repulse poistettiin käytöstä 28. elokuuta 1996. Tämän jälkeen alukset on sijoitettu Rosythin telakalle ja niistä on poistettu reaktorit.
Vartaat
thumb|250px|Vartaita grillattavana Vartaat on grilliruoka, jossa syötäväksi tarkoitetut lihan- ja vihanneksen palat on lävitetty varrastikulla kypsennyksen ajaksi. Varrastikun tehtävänä on pitää ruoka-ainekset koossa sekä helpottaa annosten tarjoilua. Vartaissa käytetään yleensä marinoitua sian-, naudan-, broilerin- tai kalanlihaa. Suosittuja varrasvihanneksia ovat esimerkiksi paprika, maissi, sipuli ja kesäkurpitsa.
Paavali (arkkipiispa)
Paavali (maallikkonimeltään Georgij Aleksandrovitš Gusev,, myöhemmin Yrjö Olmari; 28. elokuuta 1914 Pietari, Venäjän keisarikunta – 2. joulukuuta 1988 Kuopio, Suomi) oli suomalainen Suomen ortodoksisen kirkon arkkipiispa vuosina 1960–1987.
Sotien aika
Talvisodan aikana pappismunkki Paavali toimi sotilaspastorina Valamon ja Mantsin lohkoilla ja osallistui Vanhan Valamon evakuointiin. Hänen oli määrä ryhtyä Petsamon luostarin johtajaksi, mutta välirauha ja jatkosota muuttivat suunnitelmat. Jatkosodan alussa hän toimi sotilaspastorina valloitetulla alueella, josta hänet karkotettiin pois. Eräänä syynä karkotukselle oli se, ettei Paavali suostunut toimittamaan yleiskristillistä kastetta, jota ei ollut olemassakaan, vaan hän kastoi ortodoksisin menoin. Tästä ei pidetty Itä-Karjalan sotilashallinnossa. Hänet määrättiin sotavankien sielunhoitajaksi Lappeenrantaan ja Helylään vuonna 1942, minkä jälkeen hän toimi ortodoksisen uskonnon opettajana Itä-Karjalan sotilashallinnon esikunnan opettajaleirillä Jämsässä 1942–1943. Tästäkin tehtävästä hänet vapautettiin lähinnä poliittisista syistä. Paavali palasi tämän jälkeen venäläisten sotavankien sielunhoitajaksi Aunukseen 1943–1944.
Sotien jälkeinen aika
Sotien jälkeen hän toimi Suomen ortodoksisen kirkon palveluksessa erilaisissa tehtävissä. Paavali toimi muun muassa kanttorina Joensuussa, Ortodoksisen Kirjallisuuden Julkaisuneuvoston tehtävissä ja ortodoksisen kirkon äänenkannattajan Aamun Koitto -lehden päätoimittajana vuosina 1945–1950. Vuosina 1946–1948 Paavali toimi Myllykoskella Kymenlaakossa teollisuuden palveluksessa.
Suomen ortodoksista kirkkoa painostettiin sotien jälkeen liittymään Moskovan patriarkaattiin. Paavali vastusti kanonisten suhteiden muuttamista ja toi mielipiteensä esiin Aamun Koiton palstoilla. Kanoninen kriisi ei muuttanut Suomen kirkon kanonista asemaa. Kriisin jälkeen piispa Paavali johti Suomen kirkon delegaatiota Neuvostoliittoon kesällä 1957.
Vuonna 1955 Paavali valittiin kirkkokunnan apulaispiispaksi ja vuonna 1960 Karjalan ja koko Suomen arkkipiispaksi silloisen arkkipiispan Hermanin (Aav) jäätyä eläkkeelle. Paavali oli keskeisiä hahmoja Valamon luostarin jälleenrakentamisessa 1970-luvulla. Valamo kehittyi monipuoliseksi ortodoksiseksi kulttuurikeskukseksi, jossa toimivan luostarin lisäksi on nykyaikainen ortodoksinen kulttuuri- ja tutkimuslaitos. Paavalin aikana Suomen ortodoksinen kirkko avautui suomalaiseen yhteiskuntaan päin. Myös kansainväliset suhteet kehittyivät 1960- ja 1970-luvuilla.
Huolen aikoja ja kuolema
thumb|Arkkipiispa Paavalin hauta [[Valamon luostari (Heinävesi)|Valamon luostarin hautausmaalla Heinävedellä.]] Paavali sairastui vakavasti vuonna 1972, mutta ei halunnut vielä jäädä eläkkeelle. Paavalin sairauslomien aikana 1970- ja 1980-luvuilla arkkipiispan tehtäviä hoiti Helsingin metropoliitta Johannes (Rinne). Paavali joutui kuitenkin useinkin delegoimaan muille esimerkiksi oman Hymnodia-kuoronsa johtamisen.
Paavalin ajatuksena oli hankkia Suomen ortodoksiselle kirkolle autokefalinen asema eli täysi kirkollinen itsenäisyys. Sen vuoksi Suomeen perustettiin kolmas ortodoksinen hiippakunta Ouluun vuonna 1980. Autokefalia-ajatus kaatui Ekumeenisen patriarkaatin ja metropoliitta Johanneksen vastustukseen. Lisäksi kirkkokunnan rauhaa häiritsi 1980-luvulla kysymys teologisen koulutuksen järjestämisestä. Se päätettiin lopulta sijoittaa Joensuun yliopisto n yhteyteen.
Varsinaisia piispallisia palveluksia Karjalan hiippakunnassa toimitettiin tänä ajanjaksona vain suurimpina juhlapyhinä. Tilanne parani olennaisesti vuonna 1979, kun ortodoksiseen kirkkoon perustettiin apulaispiispa n virka. Apulaispiispana toimi ensin Leo (Makkonen), sittemmin Aleksi (Rantala) ja Tiihon (Tajakka).
Paavali jäi eläkkeelle vuonna 1987. Hän ehti olla eläkkeellä runsaan vuoden, ennen kuin hän liukastuttuaan Kuopion Suokadulla kuoli seuraavana päivänä 2. joulukuuta 1988. Hänen hautauspalveluksensa toimitettiin Kuopion Pyhän Nikolaoksen katedraalissa, ja hänet haudattiin Valamon luostarin hautausmaalle Heinävedelle.
Liturgiset uudistukset
Paavalin aikana Karjalan hiippakunnassa kehitettiin 1900-luvulla roomalaiskatolisuudessa syntyneen liturgisen liikkeen pohjalta uudistuksia liturgiajumalanpalvelukseen. Liturgiaa alettiin korostaa mystisen uhrin ja allegorisen selittämisen sijaan yhteisöllisenä ateriana. Liturgian salaisia rukouksia alettiin lukea ääneen ja kirkkokansan asemaa "kuninkaallisena papistona" alettiin korostaa. Paavali loi myös käyttöön kasteliturgian kaavan alkukristilliseltä pohjalta. Uudistuksia otettiin käyttöön eniten Paavalin omassa eli Karjalan hiippakunnassa.
Paavalin liturgisia uudistuksia myös on myös vastustettu voimakkaasti, koska ne muuttavat radikaalisti kirkon vuosisataista jumalapalvelusta. Kriitikkojen mielestä uudistukset perustuvat pahimmillaan vain arvauksiin siitä, millainen rekonstruoitu varhaiskristillinen liturgia on. Lisäksi uudistukset jättävät koko liturgian kehityksen huomiotta, korostaen vain alkukirkon käytäntöjä.
Paavalin kuoleman jälkeen hänen kehittämiään liturgisia uudistuksia on poistettu käytöstä, mutta joissakin seurakunnissa toimitetaan ainakin osittain hänen uudistustensa mukaan.
Kirjallinen toiminta
Paavali on toimittanut ja kääntänyt useita ortodoksisesta hengenelämästä kertovia julkaisuja.
Filosofian tohtori Paula Tuomiokoski on kirjoittanut Paavalin elämäkerran ensimmäisen osan Pietarilaispakolaisesta piispaksi (Valamon luostari) vuonna 2019. Teos pohjautuu tieteelliseen arkistotutkimukseen ja se käsittelee Paavalin elämänvaiheita vuoteen 1955 saakka.
Teokset
Arkkipiispa Paavali suomensi tekstit teoksiin Valamon vanhuksen kirjeitä ja Vaeltajan kertomukset.
Jessica Dee
Jessica Dee (s. 14. marraskuuta 1978 ) on tšekkiläinen pornonäyttelijä. Hän oli yksi kolmesta näyttelijästä, jotka saivat keväällä 2004 HIV-tartunnan Darren Jamesin kanssa työskennellessään. Muut olivat Lara Roxx ja Miss Arroyo. Tartunnat johtivat Yhdysvalloissa kuukauden kestäneeseen aikuisviihdeteollisuuden sulkemiseen.
Dee oli vuonna 2005 ehdolla AVN-palkinnon saajaksi parhaasta ryhmäseksikohtauksesta elokuvassa The 8th Sin (2004).
Emil Constantinescu
Constantinescu on koulutukseltaan juristi ja geologi. Hän teki väitöskirjan geologiasta vuonna 1979.
Romanian vallankumouksen jälkeen joulukuussa 1989 hän muodosti yhdessä useiden muiden intellektuellien kanssa Alianţa Civică -ryhmän, jonka tarkoituksena oli kehittää Romanian demokraattista järjestelmää ja kansalaisyhteiskuntaa sekä puolustaa ihmisoikeuksia.
Marraskuussa 1996 Constantinescu valittiin opposition muodostaman vaaliliiton (Convenţia Democratică din România) ehdokkaana Romanian kolmanneksi presidentiksi lyöden ratkaisevalla toisella kierroksella istuvan presidentin, sosiaalidemokraattien Ion Iliescun. Constantinescun nelivuotisella virkakaudella Romaniassa aloitettiin huomattavat uudistukset talouselämän, oikeuslaitoksen ja hallinnon alalla. Valtionyritysten yksityistäminen ja kommunistien kansallistaman omaisuuden palauttaminen pantiin alulle, entisen salaisen poliisin arkistoja avattiin sekä käynnistettiin kampanja korruption ja rahanpesun kitkemiseksi. Constantinescu työskenteli myös voimakkaasti Romanian tulevan Nato- ja EU-jäsenyyden hyväksi.
Vuoden 2000 presidentinvaaleissa Emil Constantinescu ei asettunut uudelleen ehdolle ja hänen edeltäjänsä Ion Iliescu valittiin uudelleen virkaan.
Constantinescu jätti aktiivisen politiikan ja palasi harjoittamaan tieteellistä tutkimustyötä ja kansalaisjärjestötoimintaa. Emil Constantinescu on julkaissut 12 kirjaa ja yli 60 tutkimusta.
Tummasyyskorento
Tummasyyskorento (Sympetrum danae) on syyskorentoihin kuuluva sudenkorento.
Ulkonäkö ja koko
pienoiskuva|vasen|Naaras Tummasyyskorento on muiden syyskorentojen kaltainen ulkonäöltään. Koiras on sukukypsänä väriltään lähes täysin musta, nuoremmat yksilöt ovat keltaisempia. Monille muille syyskorennolle ominaiset punaiset kuviot puuttuvat tummasyyskorennolta kokonaan. Myös jalat ovat mustat, kun punasyyskorennolla ne ovat kaksiväriset. Kaikenikäisillä yksilöillä on tummat juovat keskiruumiin sivuilla. Siivet ovat kirkkaat, mutta niiden tyvessä saattaa olla pieni määrä keltaista väriä. Naaraalla on keskiruumiissa silmien takana tumma kolmion muotoinen kuvio. Naaraalla on myös koirasta paksumpi takaruumis.
Levinneisyys ja elinympäristö
Lajin levinneisyysalueeseen kuuluvat maanosan eteläosia lukuun ottamatta melkein koko Eurooppa, Aasia aina Japaniin asti ja Pohjois-Amerikka. Enimmässä osassa Suomea laji esiintyy erittäin yleisenä ja runsaana. Pohjois-Suomessa laji on harvinaisempi.
Tummasyyskorento elää melkein millaisissa vesissä tahansa, erityisesti monentyyppisissä seisovissa vesissä.
Elintavat
Aikuiset tummasyyskorennot lentävät heinäkuun alusta lokakuun alkupuolelle. Päälentoaika ajoittuu elokuuhun ja syyskuun alkupuolelle.
Institut für Sexualwissenschaft
pienoiskuva|Opiskelijajoukko instituutin edessä ennen hyökkäystään sinne 6. toukokuuta 1933.
Institut für Sexualwissenschaft oli Berliinissä vuosina 1919–1933 toiminut seksologian tutkimuslaitos. Instituutin perusti seksologi ja lääkäri Magnus Hirschfeld, joka toimi myös instituutin johtajana. Instituutti tutki etenkin seksuaalista suuntautumista ja transsukupuolisuutta ja oli alansa ensimmäinen tutkimuslaitos. Instituutin toiminta päättyi, kun Saksan kansallissosialistinen työväenpuolue nousi valtaan ja puoluetta tukeneet opiskelijat hyökkäsivät instituuttiin 6. toukokuuta 1933.
Toiminta
pienoiskuva|Kopio instituutin vuonna 1928 myöntämästä lääkärintodistuksesta, joka oikeuttaa potilaan pukeutumaan miesten vaatteisiin. Magnus Hirschfeld ilmoitti aikomuksestaan perustaa seksologian instituutin alkuvuodesta 1918. Perustamisluvan saaminen viivästyi, mutta instituutti aloitti toimintansa heinäkuussa 1919. Hirschfeld käytti omia varojaan instituutin perustamiseen, ja sen toimintaa rahoitti Hirschfeldin nimeä kantanut säätiö. Instituutin toimipaikaksi Hirschfeld oli vuonna 1918 ostanut Hatzfeldin ruhtinassuvulle kuuluneen palatsin Berliinin Tiergarten-kaupunginosasta osoitteesta In der Zelten 10. Hirscfeld oli itse asunnut aiemmin samalla kadulla. Instituutti laajensi myöhemmin viereiseen rakennukseen.
Instituutin toiminta oli monialaista. Instituutti teki tutkimusta ja opetusta lääketieteen, biologian, psykologian, psykiatrian etnologian ja antropologian aloilta. Se järjesti kursseja opiskelijoille ja lisäkoulutusta useiden alojen ammattilaisille. Lisäksi se julkaisi lehtiä ja järjesti julkisia luentoja. Näihin kuuluivat muun muassa kahden viikon välein pidetyt yleiset kyselyillat. Opetus- ja yhteiskuntavaikuttamiseen kuului myös elokuvatuotantoa. Instituutin tekemistä elokuvista tunnetuin on Anders als die Andern vuodelta 1919. Instituutti järjesti myös sairaanhoitoa. Aluksi sairaanhoito kattoi seksitaudit, mutta myöhemmin toiminta keskittyi muun muassa hormonaalisiin häiriöihin ja transsukupuolisten sukuelinleikkauksiin.
Instituutti tarjosi vuokra-asuntoja rakennuksessaan. Tunnettuja instituutin tiloissa asunneisiin kuuluvat muun muassa Walter Benjamin ja Christopher Isherwood, minkä lisäksi Willi Münzenberg asui rakennuksen yhteydessä olleessa asunnossa. Instituutista tuli myös suosittu kansainvälinen turistikohde 1920-luvulla. Monet instituutin palvelushenkilökuntaan kuuluvat olivat transsukupuolisia, mikä oli instituutin tapa auttaa heitä työllistymään.
Instituutti sai paljon mainetta transsukupuolisten sukuelinleikkauksista, joissa se oli maailman kärkeä. Instituutin ensimmäiset sukuelinleikkaukset tehtiin köyhälle hotellityöntekijälle Dora Richterille. Hänelle tehtiin kastraatio vuonna 1922 ja peniksenpoisto ja vaginoplastia vuonna 1931. Richter kuului instituutin palvelushenkilökuntaan, ja hänen uskotaan kuolleen instituutiin kohdistuvan hyökkäyksen aikaan. Tunnetuin instituutin potilaista oli tanskalainen taiteilija Lili Elbe. Instituutin lääkärit pitivät leikkauksia parempana vaihtoehtona sille, että potilas vahingoittaisi itseään, ja pyrkivät saamaan sukuelinkirurgialle laajempaa hyväksyntää. Hallituksen mainitaan kustantaneen vuonna 1932 ainakin yhden transnaisen kirurgian, mitä Hirschfeld piti suurena voittona.
Tuhoaminen
pienoiskuva|Opiskelija ja [[Sturmabteilung|SA-sotilas tutkimassa Hirschfeldin kirjastoa 6. toukokuuta 1933.]]
Natsipuolueen kasvattaessa kannatustaan instituutin toiminta vaikeutui. Syksyllä 1931 Hirschfeld alkoi varautua äkkinäiseen maanpakoon, mutta instituutin toiminta jatkui. Natsipuolueen hallussa ollut Preussin hallitus yritti kesällä 1932 poistaa instituuttia ylläpitävän Hirschfeldin säätiön yleishyödyllistä asemaa. Säätiön ja instituutin talouden tila oli huono, ja se pystyi enää ylläpitämään sairaanhoitoaan. Hirschfeld muutti Asconaan. Instituutissa lääkärinä toiminut Bernhard Schapiro yritti kehitellä suunnitelmaa, jolla Hirschfeld olisi voinut jatkaa instituutin johdossa. Tämä oli vaatinut muun muassa arjalaisen lääketieteellisen johtajan nimittämistä.
6. toukokuuta 1933 instituutin rakennukseen hyökättiin. Noin sata natsipuoluetta kannattanutta opiskelijaa tunkeutuivat instituutin rakennukseen kello 9.30 tuona aamuna. He hajottivat paikkoja ja esineitä rakennuksessa noin kolmen tunnin ajan. He myös veivät rakennuksesta kirjoja ja muuta aineistoa. Opiskelijat pitivät tunkeutumisen jälkeen puheita ja soittivat musiikkia rakennuksen edessä ennen lähtöään. Kello 15 Sturmabteilung-joukot tulivat rakennukseen ja veivät vielä noin 10 000 kirjaa. Kirjat poltettiin kirjaroviolla Opernplatz-aukiolla 10. toukokuuta. Kirjojen kanssa poltettiin opiskelijoiden instituutista viemä Hirschfeldin rintakuva, joka kannettiin paikalle seipäässä.
Instituutin omaisuutta hallinnoimaan asetettu natsipuoluetta kannattanut lakimies yritti myydä maanpaossa olevalle Hirschfeldille tämän instituuttiin jättämänsä omaisuuden uhaten tuhota kaiken jäljelle jäävän. Instituutin omaisuus myytiin huutokaupassa marraskuussa. Hirschfeld onnistui pelastamaan pienen määrän instituutin kirjakokoelmasta ja yritti perustaa uuden instituutin Pariisiin siinä onnistumatta.
Pikkukorppikotka
pienoiskuva|Neophron percnopterus Pikkukorppikotka (Neophron percnopterus) on haukkoihin (Accipitridae) kuuluva lintu, joka on sukunsa Neophron ainut laji. Kaatopaikoilla syötävää etsivä pikkukorppikotka on tavallinen näky etelän maiden asutuskeskusten liepeillä.
Pikkukorppikotkakanta on vähentynyt huomattavan nopeasti. Intiassa diklofenaakkimyrkytys on pienentänyt populaatioita merkittävästi ja Euroopassa lajin kannasta on hävinnyt yli puolet viimeisen kolmen sukupolven aikana. Maailman populaatio on kooltaan 30 000–40 000 lisääntymisikäistä yksilöä. Pikkukorppikotka luokitellaankin nykyään erittäin uhanalaiseksi.
Koko ja ulkonäkö
Pikkukorppikotkan ruumis on pääosin valkea, mutta siipisulat ovat mustat. Solakkaa päätä reunustaa tuuhea höyhenröyhelö. Naama on keltainen ja höyhenetön ja nokka on keltainen, mutta tummakärkinen. Jalat pitkät, harmaanvalkeat, ruusunpunaiset tai vaaleankeltaiset. Sukupuolet ovat samannäköisiä.
Elinympäristö
Vuoristoalueet, rannat, kalliot, aavikoiden reunamat, ruohomaat ja asutut seudut.
Lisääntyminen
Sukukypsä 4–5 vuoden iässä. Risuista rakennettu pesä on kalliojyrkänteellä tai ulkonemalla, joskus rakennuksessa tai puussa. Naaras munii tavallisesti 2 munaa, joita molemmat puolisot hautovat yhteensä 42 päivää. Poikaset kuoriutuvat eriaikaisesti. Molemmat emot huolehtivat poikasista, jotka ovat lentokykyisiä 70–90 päivän ikäisinä.
Ravinto
Haaskat, pienet eläimet, linnunmunat, hyönteiset ja eloperäinen jäte.
Helsinki Roller Derby
Helsinki Roller Derby (lyh. HRD) on vuonna 2009 perustettu helsinkiläinen roller derby -seura, joka pelaa Suomen korkeimmalla sarjatasolla Roller Derby Suomi Cupissa. HRD on Suomen vanhin roller derby -seura.
Emil Lindsay von Julin
Emil Lindsay von Julin (30. huhtikuuta 1835 Pohja – 12. huhtikuuta 1898) oli suomalainen ruukinpatruuna ja valtiopäivämies.
Emil Lindsay von Julinin vanhemmat olivat Fiskarsin ruukin omistaja John Jacob von Julin ja Emily Lindsay von Julin ja puoliso Hildur Arnoldina Fredrika Wilhelmina Kistner. Nils Adolf Lindsay von Julin, Albert Ludvig Lindsay von Julin ja Georg Emil Lindsay von Julin olivat heidän poikiaan. Helene Mannerheim ja Johan Albert Edvard von Julin olivat puolestaan Emil Lindsay von Julinin sisaruksia. Von Julin toimi Fiskarsin ruukinpatruunana, mutta rautaruukin muututtua osakeyhtiöksi hän muutti asumaan Tammisaareen.
Von Julin oli aatelissäädyssä edustaja valtiopäivillä 1897.
Fagervikin kirkko
Fagervikin kirkko (ruots. Fagerviks kyrka) on kirkkorakennus Fagervikin ruukinkartanon mailla Inkoon kunnassa, Uudellamaalla. Se on yksi harvoista yksityisomistuksessa olevista Suomen kirkoista. Kirkkoon voi tutustua kesäisin.
Sisäpuolelta kirkko on jätetty hirsipinnalle ja maalattu valkeaksi kuten myös sisäkatto. Kirkon kiinteää sisustusta pidetään alkuperäisenä. Ristiinnaulitsemista esittävä alttaritaulu on vuodelta 1738.