cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Maja Trochimczyk
Tohtoriksi väiteltyään Trochimczyk sai vuosiksi 1994–1996 Social Sciences and Humanities Research Council of Canadan stipendin, jonka tuella hän suoritti kaksi puolalaista nykymusiikkia koskenutta tutkimushanketta. Elokuussa 1996 hän liittyi Etelä-Kalifornian Thornton-musiikkikoulun henkilökuntaan. Hänen tutkimuksellisiin kiinnostuksen aiheisiinsa ovat lukeutuneet 1900-luvun musiikin historia ja estetiikka, puolalaiset säveltäjät (Grażyna Bacewicz, Witold Lutosławski), naissäveltäjät, musiikkifilosofia ja musiikin ekologia. Puolalaisen musiikin keskuksessa Trochimczyk on toiminut Polish Music History Seriesin ja vuonna 1998 perustamansa Polish Music Journal -internetjulkaisun päätoimittajana. Hänen tuotantoonsa runoilijana kuuluu ''The Rainy Bread. Poems from Exile'' (2016), joka toi hänelle Puolalais-amerikkalaisen historiayhdistyksen Creative Arts Prizen. Trochimczyk oli Sunland-Tujungan nimikkorunoilija vuosina 2010–2012.
Trochimczykin omiin musiikkijulkaisuihin kuuluvat kirjat After Chopin: Essays in Polish Music (2000) ja The Music of Louis Andriessen (2002). Hän on ollut mukana laatimassa myös muun muassa The New Grove Dictionary of Music and Musicians II -teosta.
FS Galilée (1896)
FS Galilée oli vuonna 1897 valmistunut Ranskan laivaston Linois-luokan panssarikansiristeilijä.
Kagamisato Kiyoji
pienoiskuva|Kagamisato Kiyoji vuonna 1955
Kagamisato Kiyoji (鏡里 喜代治, かがみさと きよじ, s. 20. huhtikuuta 1923, Tonai, Sannohe-machi (三戸町), Sannohe-gun (三戸郡), Aomori-ken (青森県), Japani, k. 29. helmikuuta 2004), sittemmin valmentajanimeltään Tatsutagawa Kiyoji (立田川 喜代治) oli ammattisumopainin historian 42. suurmestari (yokozuna). Kagamisato, oikealta nimeltään Kiyoji Okuyama (喜世治 奥山), syntyi Sannohen kunnassa, pohjoisessa Aomorin prefektuurissa.
Lapsuus ja nuoruus
Kagamisaton perhe asui pienessä maalaiskylässä Honshun saaren pohjoisosassa. Hänen isänsä menehtyi hänen ollessaan vielä lapsi ja hänen oli äitinsä kanssa sinniteltävä viljellen pientä maatilkkua. Vanhempien veljien ja sisaren muutettua toisaalle vielä varsin nuori Kiyoji rehki parhaansa mukaan äitiään auttaakseen. Ankara nuoruus kasvatti hänestä velvollisuudentuntoisen ja vaatimattoman. Hän ei koskaan pyrkinyt kiinnittämään huomiota itseensä eikä salaillut kuuluisaksi tultuaan tuntemaansa epäluuloa lehtimiehiä kohtaan. Vaikenemiseen saattoi olla syynä myös vahva Pohjois-Japanin murre, jota tokiolaisten oli vaikea ymmärtää.
Suoranaisesta aliravitsemuksesta huolimatta Kiyoji oli jo teini-ikäisenä tuolloisia aikuisia japanilaismiehiä isokokoisempi ja hänet tunnettiin hyvin kokonsa ansiosta jo paikallisesti, vaikka sittemmin pituuskasvu tyrehtyikin pysähtyen 174 senttiin. Tuolloinen mestari Kagamiiwa kuuli Moriokassa, Iwaten prefektuurissa, jūngyō-kiertueella ollessaan paikallisesta, isokokoisesta teinistä ja päätti lähettää sanansaattajansa vierailemaan tämän luona.
Kuopuksensa lähettäminen kauas pääkaupunkiin ja epävarmaan tulevaisuuteen oli kuitenkin liian pelottava ajatus leskirouvalle eikä hän halunnut poikansa olevan missään tekemisissä ōzumōn kanssa. Kiyoji itsekin oli pelannut vain koripalloa. Sanansaattaja lähti turhautuneena jättäen äidille ja pojalle heidän elämäntilanteeseensa nähden kohtuullisen suuren summan rahaa, jotta nämä sen turvin voisivat matkustaa Tokioon Kagamiiwaa tapaamaan mikäli muuttaisivat mielensä. Vaikeasta elämäntilanteestaan johtuen äiti oli pakotettu käyttämään rahat itsensä ja poikansa elatukseen, mutta voimakkaasti velvollisuudentuntoisina molemmat kokivat tehtäväkseen maksaa rahat takaisin tilaisuuden tullen. Kolme vuotta säästettyään heillä vihdoin oli riittävästi rahaa lähteäkseen Tokioon.
Aladivisioonavaihe
Toukokuussa 1942 tallin omistussuhteet muuttuivat radikaalisti. Kumegawa päätti yhdistää tallinsa osaksi nykyisen Tokitsukaze-tallin edeltäjää, Futabayama-dōjōa. Tuolloin oli vielä mahdollista, että aktiiviuraansa yhä jatkava ottelija (nimai-kansatsu, 二枚鑑札) perusti oman tallinsa, jota tällöin ei kutsuttu tavanomaiseen tapaan nimellä heya (部屋, talli; kirjaimellisesti huone) vaan dōjō (道場). Dōjōn omistaja oli suurmestari Futabayama Sadaji, joka oli aikalaistensa palvoma ja yhä tänäkin päivänä monien mielestä 1900-luvun ellei koko ōzumōn historian kaikkien aikojen suurin rikishi. Kagamisaton lisäksi siirtyivät tuleva maegashira Kiryugawa ja tuleva sekiwake Fudoiwa. Lähes uransa alusta asti Kagamisato sai siis nauttia parhaasta mahdollisesta opista, joka lajin piirissä oli saatavilla.
Vamma oli ilmeisen vakava ja pian kävi selväksi, että se oli otettava huomioon vastaisuudessa. Kagamisato päätyikin vaihtamaan pääasiallista ottelutyyliään vimmaisesta tsupparista (突っ張り, vastustajan kasvoihin ja ylävartaloon kohdistuvat, vuorotellen molemmin käsin tapahtuvat, nopeat ja voimakkaat työnnöt avokämmenin) suurempaa harkintaa edellyttävään migiyotsuun (右四つ), joka perustui yläpuolisen otteen saamiseen vastustajan vyöstä vasemmalla kädellä, jonka Kagamisato tunsi oikeaansa vahvemmaksi, jota hän taas käytti otteeseen vastustajan vyön etuosan oikealta puolelta.
Toisen maailmansodan lähestyessä loppuaan Japanin armeija värväsi riveihinsä sekitoria alempiarvoiset rikishit Kagamisato mukaan lukien. Syyskuussa 1944 hänet sijoitettiin 69. rykmenttiin Aomorin Hiratsukaan. Siellä palvellessaan hän kuuli radiosta kuinka sekiwake Azumafuji voitti Futabayaman marraskuun turnauksessa. Hän oli menettänyt huomattavasti painoaan eikä hänen tulevaisuutensa vaikuttanut missään suhteessa lupaavalta. Osoittaakseen kiitollisuuttaan Futabayamaa kohtaan hän lupasi itselleen tekevänsä kaikkensa, jotta vielä joskus voittaisi Azumafujin Futabayaman puolesta, jonka uran loppu jo häämötti.
Kagamisato vapautettiin palveluksesta ennen sodan päättymistä ja hän palasi Ryogokuun, Tokion kaupunginosaan, jossa ōzumōyhteisö perinteisesti asui lähellä Jōsetsukan-stadionia. Palopommit olivat polttaneet Tokion lähes tuhkaksi eikä kesäkuun 1945 turnausta voitu järjestää normaalisti. Kagamisato saavutti lyhennetyssä ja yleisöltä suljetussa turnauksessa kolme voittoa ja kaksi tappiota kolmosdivisioonan toiseksi korkeimmalla sijalla varmistaen täten nousun ensimmäistä kertaa kakkosdivisioonaan ja sekitorin arvoon.
Kakkosdivisioona (Jūryō)
Ensimmäisessä sodanjälkeisessä turnauksessa marraskuussa 1945 Kagamisato saavutti läntisen jūryō 11:n arvossa seitsemän voittoa ja kolme tappiota. Yksi voitoista tuli hänen pitkäaikaista vastustajaansa Tochinishikiä vastaan, josta myös oli seuraavalla vuosikymmenellä tuleva suurmestari. Turnaus oli samalla viimeinen Tokitsukaze-tallin johtoon siirtyvälle Futabayamalle, joka keisarillisen Japanin sotilaallisen mahdin ja maskuliinisen voiman ruumiillistumana tiesi hetkensä viimeistään nyt tulleen koko maan tultua täydellisesti nöyryytetyksi ja merentakaisten muukalaisten kukistamaksi.
Koska Kagamisato oli nyt sekitori ja täten oikeutettu pitämään koristeellista, esiliinaa muistuttavaa vaatetta, keshomawashia, ennen ottelujen alkua tapahtuvassa seremoniassa, lahjoitti Futabayama hänelle yhden vain kolmesta sodassa säilyneestä keshomawashistaan. Ele liikutti maalaispoikaa niin syvästi, että hän jatkoi säälimätöntä harjoitusrääkkiään entistä vakuuttuneempana siitä, että halusi seurata mestarinsa Tokitsukazen viitoittamaa sumōdon tietä loppuun asti.
Hiramaku
Kagamisato nousi nopeasti läpi kakkosdivisioonan debytoiden ykkösessä kesäkuussa 1947. Muutaman vuoden muista maegashiroista oli hänelle vielä vastusta, mutta lokakuussa 1949 ylimmän maegashiran eli itäisen maegashira hitton arvossa hän saavutti erinomaisen tuloksen; kaksitoista voittoa ja vain kolme tappiota. Vain turnausvoittajalla, mestari Chiyonoyamalla, oli yksi voitto enemmän. Toisen kärsimistään tappioista hän koki nimenomaan Kagamisatolle.
Kagamisato palkittiin sekä erinomaisista otteista jaettavalla shukun-shō- (殊勲賞) että esimerkillisestä taisteluhengestä jaettavalla kantō-shō (敢闘賞) -palkinnoilla. Kolmea erilaista sanshō (三賞) -palkintoa (kolmas on teknisestä taituruudesta jaettava ginō-shō (技能賞)) oli alettu jakaa turnauksissa mestareita alempiarvoisille ottelijoille marraskuusta 1947 lähtien. Vaikka sittemmin on myönnetty joillekin rikisheille jopa kaikki kolme palkintoa samassa turnauksessa, oli Kagamisato ensimmäinen, joka sai samassa turnauksessa kaksi palkintoa. Kagamisatolle oli kuitenkin epäilemättä sykähdyttävintä hänen neljännen turnauspäivän voittonsa suurmestari Azumafujista eli miehestä, jolle kärsimästään tappiosta hänen shishōnsa uran loppuvaihe oli alkanut. Kagamisato oli lunastanut itselleen lähes viisi vuotta aiemmin antamansa lupauksen.
Sekiwake
Tammikuuksi 1950 Kagamisato nostettiin suoraan sekiwakeksi ohittaen komusubin neljänneksi korkeimman arvon. Tämä ei sinänsä ole erityisen poikkeuksellista, mutta hieman erikoista on, että sekiwakeksi nousun ja neljä turnausta myöhemmin tapahtuneen mestariksi nousun välillä Kagamisato ei kokenut yhtäkään enimmäkseen tappiollista turnausta, joka olisi pudottanut hänet komusubin tai takaisin maegashiran arvoon. Kagamisatoa ei siis yhdessäkään turnauksessa rankattu komusubin arvoon.
Vuoteen 1950 tultaessa Kagamisaton olemus oli muotoutunut sellaiseksi, josta hänet vuosikymmeniä myöhemminkin muistettiin. Yli tuolloin korkeahkon 140 kilon noussut paino yhdistettynä suhteelliseen lyhyyteen (174 cm) ja kerrassaan sarjakuvamaisen pyöreä vatsa tuottivat hänelle lisänimen Dohyōn täysikuu. Kagamisato osasi käyttää vatsaansa myös hyväkseen. Harva hänen vasemmalla kädellään vastustajan vyöltä ottamansa yläpuolisen otteen ja vatsansa väliin joutuneista pystyi siitä pakenemaan vaan tuli työnnetyksi takaperin ulos kehästä. Väitettiin hänen pystyvän pitämään navassaan kolmea viiriäisen munaa niiden putoamatta. Hänen fyysiselle voimalleen veti vertoja vain hänen luonteensa lempeys.
Mestari (Ōzeki)
Keväällä 1951 Kagamisato nousi 28-vuotiaana (vaikka ratkaisevat ottelut oli käyty jo tammikuussa Kagamisaton ollessa 27-vuotias, tulevat ylennykset voimaan vasta seuraavan turnauksen rankinglistan julkistuksen yhteydessä) mestarin arvoon yhdessä kilpakumppaninsa ja tulevan suurmestari Yoshibayaman kanssa. Kagamisato ei uskonut, että hänet nostettaisiin mestariksi vielä tässä vaiheessa, joten hän lähti rautatieasemalle saattamaan kotimatkalle Osakaan lähdössä ollutta ystäväänsä. Kuultuaan ylennysuutisen asemalla yleisökuulutuksesta hän ryntäsi takaisiin tallille ehtiäkseen sinne ennen Nihon Sumō Kyōkain lähettämiä kahta oyakataa, joiden tehtävänä oli toimia virallisen uutisen sanansaattajina.
Kuudennessa mestarin arvossa käymässään turnauksessa tammikuussa 1953 Kagamisato otteli jo yli 160-kiloisena häviten avauspäivänä yllättäen maegashira Futaseyamalle. Seuraavina 14 päivänä kenestäkään ei kuitenkaan enää ollut vastusta hänelle vaan ensimmäinen ykkösdivisioonan turnausvoitto (makuuchi saiko yūshō, 幕内最高優勝) oli toteutunut. Futabayaman harjoitutettua hänellä poikkeuksellisesti henkilökohtaisesti ottelun alkuryntäystä (tachiai, 立ち合い) se oli muodostunut aiempaa räjähtävämmäksi. Futabayama harjoitutti myös eteenpäin suuntautuvan liikkeen (deashi, 出足) ylläpitoa, jonka ansiosta yhä useammassa ottelussa vastustajat eivät pystyneet estämään Kagamisatoa ottamasta mieluisinta otettaan heidän vöistään vaan joutuivat talutetuiksi ulos kehästä yhä suuremmalla todennäköisyydellä.
Vaikka turnaus oli Kagamisatolle erinomainen (14–1), jätti se huonon maun sekä yleisölle että ammattisumoliitolle. Kaikki neljä tuolloista suurmestaria olivat otelleet alle kykyjensä. Terukuni hävisi kaksi ensimmäistä otteluaan ja ilmoitti päättävänsä uransa. Chiyonoyama oli loukkaantuneena kokonaisen viikon päätyen neljään voittoon, yhtä moneen tappioon ja seitsemään poissaoloon (4–4–7). Azumafuji voitti kaksi ensimmäistä otteluaan, mutta hävisi neljä seuraavaa, antoi seitsemäntenä turnauspäivänä luovutusvoiton ja jätti turnauksen niin ikään kesken (2–5–8). Käsivamman vaivaama Haguroyamakaan ei yltänyt 9–6-tulosta parempaan. Mestari Yoshibayamakin joutui jättämään turnauksen kesken.
Liitto halusi paikata suurmestarin arvon kokemia kolhuja ja päätti tehdä sen huudattamalla Kagamisaton uudeksi yokozunaksi. Pääosin kulttuurielämässä mainetta niittäneistä ja liiton ulkopuolisista miehistä koostunut neuvoa-antava komitea (Yokozuna shingi iinkai, 横綱審議委員会) ei aluksi lämmennyt ajatukselle, mutta liiton edustajat vakuuttivat tarmokkaasti Kagamisatolla olevan suurmestarilta edellytettävät taidot ja luonteenlaadun, joten komitea päätyi lopulta suosittamaan ylennystä, joka nosti lähes 30-vuotiaan aomorilaisen ōzumōn historian 42. suurmestariksi.
Suurmestari (Yokozuna)
Kagamisaton viisivuotista suurmestarikautta leimasi outo kaksijakoisuus. Hän oli joissain turnauksissa erittäin hyvä, toisissa taas hämmentävän keskinkertainen. Uran toista turnausvoittoa ei kuulunut pariin vuoteen ja Yoshibayama ja Tochinishiki nousivat vuoden 1954 aikana suurmestareiksi Haguroyaman ja Azumafujin tehdessä tilaa. Vaikutti siltä, että varsinkin Tochinishiki oli ottanut paikkansa aivan korkeimmalla huipulla Kagamisaton voimatta sitä estää. Ikä alkoi karttua ja vanha polvi vaivasi. Maaliskuussa 1955 turnaus jäi puolivälissä kesken. Toukokuussa Kagamisato otteli loppuun asti, mutta 11–4 oli suurmestarille vain keskinkertainen tulos. Edes majesteetilliseksi ylistetystä ja Futabayaman vastaavaa jäljittelevästä tavasta suorittaa suurmestarin esittäytymisseremonia, yokozuna dohyō-iri, ei tuolloin ollut juuri lohtua.
Syyskuussa kaikki vihdoin osui kohdalleen. Lisäksi Tochinishiki joutui jättämään leikin kesken. 14–1 toi uran toisen ykkösdivisioonavoiton, joka samalla oli ensimmäinen suurmestarin arvossa. Suurmestarille on noloa jäädä ilman turnausvoittoa korkeimmassa arvossaan, joten helpotuksen on täytynyt olla melkoinen kymmenen edellisen yrityksen päätyttyä epäonnistumiseen. Jatkoa seurasi välittömästi.
Tammikuussa 1956 Kagamisato oli rankattu kaikkein korkeimpaan mahdolliseen arvoon. Hän oli itäinen sei-yokozuna eikä hän hävinnyt 11 ensimmäisenä päivänä. Tochinishikikin aloitti hyvin, mutta sortui peräti viiden tappion putkeen. Ensimmäistä turnaustaan mestarin arvossa otellut Wakanohana I voitti Kagamisaton 12. päivänä, mutta oli hävinnyt kolme päivää aiemmin Tochinishikille ja 11. päivänä Yoshibayamalle. Kun Kagamisato ei enää hävinnyt toista ottelua, hän asettui turnausvoiton ratkaisevaan playoff-otteluun turnauksen todellista yllättäjää, maegashira Tsurugaminea vastaan. Sittemmin Izutsu Oyakatana ja sekiwake-veljesten Sakahoko ja Terao isänä tunnettu nuori kagoshimalainen ei pystynyt viemään tuhkimotarinaansa loppuun asti vaan Kagamisato voitti hänet yorikirillä ottaen uransa kolmannen yūshōn.
Maaliskuun ja toukokuun 1956 heikommin sujuneiden turnausten jälkeen syyskuussa odotukset heräsivät vielä kerran. Vaikka Kagamisato kärsi tappion kuudentena päivänä ollen voiton turnausta johtavaa mestari Wakanohanaa jäljessä, hänellä oli vielä tulossa ottelu tätä vastaan, jossa tilanne olisi mahdollista voitolla tasoittaa. Wakanohana loukkaantui kuitenkin päivää ennen kuin kyseinen ottelu olisi oteltu, joten Kagamisato sai 13. päivänä luovutusvoiton itseään viisi vuotta nuoremmasta ja niin ikään Aomorista kotoisin olevasta Hanadasta, jonka suvusta oli sittemmin tuleva tunnettu. Kaksi viimeistä otteluaan Kagamisato selvitti voitollisesti varmistaen 33-vuotiaana uransa neljännen ja viimeisen yūshōn.
Vuosi 1957 oli vielä vaikeampi kuin osattiin odottaakaan. Tammi- ja marraskuun turnaukset jäivät väliin eikä syyskuisestakaan jäänyt paljoa kerrottavaa. Aika itse nuorempien miesten hahmoissa oli ajamassa niin Kagamisaton kuin häntä vielä kolme vuotta vanhemman Yoshibayamankin ohi. Tammikuussa 1958 hävittyään viidesti kahdeksassa ottelussa Yoshibayama ilmoitti alun perin sotapalveluksessa saamiensa nilkkavammojen muodostuneen liian vakaviksi, jotta uraa olisi mahdollista jatkaa. Lehtimiehet kärttivät tämän kuultuaan Kagamisatolta kommenttia tilanteesta. Yhdeksän päivän jälkeen tämä oli tilanteessa 5–4 ja ilmoitti äkämystyneenä lopettavansa vanhan kilpakumppaninsa tavoin mikäli häviäisi vielä viidennen ottelun yrittämättäkään peitellä närkästystään sen johdosta, että häneltä tultiin kesken turnauksen tivaamaan lopettamisuutista.
Turnaus jatkui jännittyneissä tunnelmissa. Kagamisato esitti erinomaista sumoa kuutena viimeisenä turnauspäivänä, mutta hävisi ensin maegashira Araiwalle 12. ja mestari Wakanohanalle 13. päivänä. Hän kuitenkin voitti viimeisinä päivinä kaksi muuta suurmestaria eli Chiyonoyaman ja Tochinishikin päätyen tulokseen 9–6. Yleisesti uskottiin, että mikäli Kagamisato ei olisi mennyt tekemään lupausta hetken mielijohteesta, hän olisi halutessaan jatkanut uraansa vielä jonkin aikaa. Araiwalle koetun tappion jälkeen hän oli kuitenkin viimeistään karistanut sen ajatuksen mielestään. Polvi ei kuitenkaan paranisi eikä ollut enää mitään todistettavaa kenellekään. Tokitsukaze Oyakata lupasi hoitaa asian vannotettuaan oppilastaan ottelemaan turnauksen kuitenkin ensin loppuun asti kaikkensa vielä viimeisissäkin otteluissa antaen. Tämä teki työtä käskettyä.
Viimeisen turnauspäivän iltana Tokitsukaze kertoi menestyneimmälle oppilaalleen ja vävylleen toimittaneensa tämän lopettamisilmoituksen liiton toimistolle. Sitten hän johdatti nuoremman miehen lehdistötilaisuuteen, jossa ei jäänyt epäselväksi kuinka tunteikas hetki oli myös vanhemmalle suurmestarille, joka puolisen vuotta aiemmin oli noussut koko Nihon Sumō Kyōkain puheenjohtajaksi edeltäjänsä epäonnistuneen itsemurhayrityksen jälkeen. Apelle ja vävylle sumo oli aina merkinnyt paljon enemmän kuin pelkkää voittojen ja arvoasteiden tavoittelua.
Hiljainen ja syrjäänvetäytyvä luonne ei ole Japanissakaan suuren yleisön mieleen, joten aikalaisiinsa verrattuna Kagamisato ei ollut erityisen suosittu rikishi. Kukaan ei pystynyt kuitenkaan väittämään, ettei hän vetänyt vertoja kilpakumppaneilleen. Yoshibayamaa vastaan hän hävisi keskinäiset ottelut 10–11, mutta Tochinishiki (16–14), Wakanohana I (15–9) ja Chiyonoyama (15–8) joutuivat useimmiten taipumaan hiljaisen miehen edessä.
Valmennusura
Kagamisato otti aluksi haltuunsa Kumegawan valmennuslisenssin, mutta vaihtoi sen Tatsutagawaan, jolla nimellä hän valmensi appensa Tokitsukaze-tallissa kymmenisen vuotta aina tämän 16. joulukuuta 1968 tapahtuneeseen kuolemaan saakka, jolloin Tokitsukazen nimi siirtyi hetkeksi hänelle. Koska vainajan valmennuslisenssi kuului esineoikeudellisessa mielessä hänen leskelleen, Kagamisaton anopille (vaikkei tällä tietysti itsellään ollut mitään mahdollisuutta käyttää sitä). Tämä oli vakuuttunut siitä, että soveltuvin mies uudeksi Tokitsukazeksi olisi muutamaa kuukautta aiemmin uransa lopettanut, entinen mestari Yutakayama, niin Kagamisato oli pakotettu hankkimaan takaisin jo kertaalleen luovuttamansa Tatsutagawan valmennuslisenssi.
Kagamisato perusti oman Tatsutagawa-tallinsa 1971. Mukaansa Tokitsukazesta hän sai Tatsutayaman eli entisen jättiläiskokoisen mestari Ōuchiyaman. Valmentajana Kagamisato ei kuitenkaan onnistunut toistamaan aktiiviuransa menestystä. Ainoa hänen kasvattamansa sekitori oli jūryō 9 -arvoon yltänyt Takamichi, joka käytti myös ottelunimeä Morinosato.
Kagamisaton täyttäessä Itä-Aasiassa astrologisesti merkitykselliset 60 vuotta vuonna 1983 hän suoritti kanreki dohyō-irin eli seremonian, jossa vanha suurmestari esittää vielä kerran yokozuna dohyō-iri -seremoniansa pitäen yllään tavanomaisesta valkoisesta poiketen punaista suurmestarin vyötä, tsunaa (綱). Miekankantajanaan (tachimochi, 太刀持ち) ja airuenaan (tsuyuharai, 露払い) suurmestarilla on tällöin mestaria alempiarvoisten makuuchi-rikishien sijasta kaksi muuta suurmestaria, jotka useimmiten ovat itsekin uransa jo vuosia sitten lopettaneita ja ihanteellisessa tapauksessa päivänsankarin omia oppilaita. Viisi vuotta myöhemmin 1988 Kagamisato jäi sumoliiton sääntöjen mukaisesti eläkkeelle. Hän toimi lopuksi liitossa nimellä Hatachiyama.
Tatsutagawa-tallin peri entinen sekiwake Aonosato, joka kasvatti nyttemmin wakaimonogashirana toimivan entisen jūryō Fukunosaton, entisen maegashira hitto Shikishiman (nykyinen Nishikijima Oyakata) ja uraansa yhä jatkavat Jumonjin, Toyozakuran ja Ryuhon, jotka siirtyivät entisen mestari Kirishiman Michinoku-talliin Aonosaton täyttäessä eläkkeelle pakottavat 65 vuotta vuonna 2000. Nykyisin Tatsutagawan valmennuslisenssiä hallinnoi entinen maegashira (mai-me 2) Minatofuji Minato-tallissa.
Vanhuus
Kyōkain luottamustehtävissä Kagamisato työskenteli uutterasti kunnes joutui sairauskohtauksen vuoksi pyörätuoliin. Hän tervehtyi kuitenkin melko hyvin eikä vanhuksenakaan menettänyt juurikaan lihasmassaansa painaen vielä yli 70-vuotiaanakin yli 110 kiloa. Kagamisato vieraili silloin tällöin kommentaattorina NHK:n televisioimissa turnauksissa. Hänet tunnisti tuolloin jo tavaramerkikseen muodostuneesta Aomorin murteesta. Muihin suurmestareihin verrattuna hänen elämänsä oli poikkeuksellisen pitkä, sillä vain 15. suurmestari Umegatani I Tōtaro (1845–1928) eli pidempään eli 83-vuotiaaksi.
Kagamisato oli vanhan liiton mies. Hän ei poikkeuksellisesti perustanut aktiiviuransa aikana omaa kannattajayhdistystään (koenkai, 後援会), sillä hän ei halunnut rakastamansa äidin joutuvan kumartamaan itselleen tuiki tuntemattomille ihmisille vain siksi, että nämä sattuivat olemaan hänen poikansa sponsoreita. Miehen luonteesta kertoo myös tarina, jonka mukaan hän pian sodan päättymisen jälkeen näki vanhan naisen kantavan selässään markkinoille raskasta kuormaa, jossa oli ilmeisesti koko naisen omaisuus. Vanhuksen ponnistelu kävi Kagamisatoa niin sääliksi, että hän tarjoutui ostamaan naiselta kaiken mitä tällä oli myydä, jottei tämän tarvitsisi enempää uuvuttaa itseään.
Kagamisato uskoi appensa tavoin, ettei rikishin tullut tavoitella voittoa hinnalla millä hyvänsä. Oli verrattomasti parempi vaihtoehto otella mahdollisimman vilpittömästi ja välttää laskelmointia arvoluokkien, kannattajien lahjoitusten ja muiden vastaavien epäolennaisuuksien suhteen kuin yrittää haalia ympärilleen hännystelijöitä, jotka kuitenkin pahan päivän tullen hylkäisivät. Näille miehille sumōdo oli tapa elää; niin dohyōlla kuin sen ulkopuolellakin. Kuollessaan Tokiossa perheensä ympäröimänä 29. helmikuuta 2004 Kagamisato Kiyoji jätti nuoremmille rikisheille henkisen perinnön.
Kolmoislammi (läntinen)
Kolmoislammi (läntinen) on runsaan kahden hehtaarin laajuinen korpijärvi Vihdin kaakkoisosassa. Se kuuluu Nuuksion kansallispuistoon. Sen itäpuolella sijaitsevat pohjoinen Kolmoislammi ja itäinen Kolmoislammi. Pohjoisessa on Holma-Saarijärvi, jonka pinta on noin kuusitoista metriä Kolmoislammin pintaa korkeammalla.
Luettelo Italian kunnista
Tämä artikkeli on luettelo Italian kunnista (, monikossa comuni). Kuntien suuren määrän vuoksi luettelo on jaettu pienempiin osiin maakunnittain.
Yhden naisen hautajaiset
Yhden naisen hautajaiset oli Radio Helsingin viikon albumina albumin julkaisun jälkeiselle viikolla.
Tuotanto
Tiilikainen on säveltänyt ja sanoittanut levyn lukuun ottamatta kappaleita ”Lasityttö” (sävellys Tiilikainen, Matti Mikkola, Timo Kämäräinen) ja ”Magnum opus” (sävellys Tiilikainen, Mikkola). Tiilikaisen mukaan albumin sanoitukset käsittelevät ”ennen kaikkea selviytymistä”. Niissä käsitellään myös parisuhdetta, yksinäisyyttä, syrjäytymistä, päihdeongelmia sekä kuolemaa ja sen pelkoa.
Albumin on tuottanut Matti Mikkola. Albumin kappaleiden taustat soittavat sama kokoonpano kuin Ellipsin keikoilla: Sami Kuoppamäki (rummut), Juho Kanervo (basso), Timo Kämäräinen (kitarat), Janne Puurtinen (koskettimet) ja Markus Pajakkala (puhaltimet).
Singlet
Albumin ensimmäinen single ”Maailma on rikki” julkaistiin 18. tammikuuta 2019. Kappale nousi ensimmäisellä listaviikollaan Suomen virallisen singlelistan 10:nneksi, joka on myös sen ainut listasijoitus kyseisellä listalla. Radiosoittoa mittaavalla radiolistalla ”Maailma on rikki” nousi suoraan 23. soitetuimmaksi kappaleeksi, mutta putosi sadan soitetuimman joukosta toisen viikon jälkeen. Viikolla 8/2019 kappale nousi jälleen listan sijalle 88, jonka jälkeen se jatkoi nousuaan parhaimmillaan sijalle 20 (14/2019). Albumilla kappaleen kesto on 5 minuuttia ja 14 sekuntia, mutta radiosoittoa varten kappaleesta on tehty niin kutsuttu ”radio edit”, jonka kesto on 4 minuuttia ja 27 sekuntia.
Toinen single ”Kolera-allas” julkaistiin 20. maaliskuuta 2019.
Arvostelut
Albumin tyyliä on kauttaaltaan verrattu 1970-lukumaiseksi. Genreinä sitä on kuvailtu progeksi, ”suomiloverockiksi”, ”hippirockiksi” sekä paikoin jopa iskelmälliseksi (”Kolera-allas”).
Arvosteluissa on kehuttu tuottaja Matti Mikkolan luomaa äänimaailmaa ja hänen tekemiään sovituksia. Sovituksia on kuvailtu paikoin jopa paremmiksi kuin itse sävellyksiä. Mikkolan luomat yksityiskohdat pitävät albumikokonaisuuden mielenkiintoisena. Helsingin Sanomien arviossa albumia kuvailtiin ”ulkokuoreltaan komeaksi, jolla on yksi loistava biisi, muutama hyvä ja pari helpommin unohtuvaa.” Samoilla linjoilla oli Rumba-lehti, jonka mukaan ensimmäisenä singlenä julkaistua ”Maailma on rikki” -kappaletta lukuun ottamatta muut kappaleet eivät ole samalla tasolla. Arviossa kuitenkin kehuttiin, että albumilla on ”poikkeuksellisen hienosti soitettua musiikkia”.
Kesäolympialaiset 1912
V kesäolympialaiset järjestettiin vuonna 1912 Tukholmassa, Ruotsissa. Kisojen viralliset avajaiset olivat 6. heinäkuuta, mutta ensimmäiset kilpailutapahtumat alkoivat jo 5. toukokuuta. Viimeinen kilpailupäivä oli 22. heinäkuuta. Kyseessä olivat ensimmäiset Pohjoismaissa pidetyt olympialaiset ja lisäksi toistaiseksi ainoat Ruotsin isännöimät kisat.
Kilpailuja järjestettiin 16 eri lajiryhmässä. Eniten kultamitaleja (25) voitti Yhdysvallat ja eniten mitaleja (65) isäntämaa Ruotsi.
Kisojen myöntäminen
Viidennet kesäolympialaiset myönnettiin Tukholmalle Berliinissä 28. toukokuuta 1909 järjestetyssä Kansainvälisen olympiakomitean kokouksessa. Valinta oli yksimielinen, sillä kisoja myös havitelleen Berliinin luvattiin järjestää seuraavat, vuoden 1916 kisat.
Järjestelyt
Kisoja varten perustetun ruotsalaisen olympiakomitean jäsenet valittiin syksyllä 1909. Komitean puheenjohtajaksi valittiin Viktor Balck ja kunniapuheenjohtajaksi kruununprinssi Kustaa Aadolf. Komitean tärkeimmät tehtävät olivat kilpailuohjelman laatiminen, rahoituksen järjestäminen, kilpailupaikkojen rakentaminen, kilpailusääntöjen laatiminen sekä ruotsalaisten urheilijoiden valmistelujen ja harjoittelun järjestäminen.
Kilpailujen ohjelmasta haluttiin tehdä tarkoituksellisesti mahdollisimman yksinkertainen, joten lajeiksi pyrittiin aluksi ottamaan vain lajeja, jotka olivat kaikille sivistysvaltioille tuttuja ja kaikkien yhteiskuntaluokkien mahdollisia harjoittaa. Ruotsalaiset esittelivät Berliinissä keväällä 1909 kisaohjelman luonnoksen KOK:lle. Lajiryhmiä oli neljä, yleisurheilu, paini, voimistelu ja uinti. Näin yksinkertainen ohjelma ei KOK:lle kelvannut, joten uusi ja laajempi ohjelmaluonnos esiteltiin kesäkuussa 1910. Sekin hylättiin liian suppeana, ja vasta vuoden 1911 KOK:n kokouksessa esitelty ohjelma hyväksyttiin. Ohjelman laajeneminen alkuperäisestä uhkasi kisojen taloutta, koska yhä uusia kisapaikkoja jouduttiin rakentamaan, kun kisaohjelmaan oli lisätty tennistä, jalkapalloa, soutua ja monia muita lajeja.
Viralliset kutsut eri maiden olympiakomiteoille tai niiden edustajille Kansainvälisessä olympiakomiteassa lähetettiin 18. marraskuuta 1910. Kutsuja lähetettiin myös urheilujärjestöihin niihin maihin, joilla ei ollut omaa olympiakomiteaa tai edustajaa KOK:ssa.
Kisat rahoitettiin muun muassa erilaisten rahastojen lahjoittamilla varoilla, järjestämällä arvontoja, myymällä lippuja kisatapahtumiin sekä myymällä paikallisille yrityksille yksinoikeuksia.
Tukholmaan jouduttiin rakentamaan uusi stadion olympiakisoja varten. Monille muillekin lajiryhmille jouduttiin rakentamaan uudet kisapaikat, tai olemassaolevia jouduttiin parantamaan.
Avajaiset
thumb|Saksan joukkue marssimassa kentälle avajaisseremoniassa. Kisojen avajaiset pidettiin olympiastadionilla lauantaina 6. heinäkuuta 1912. Eri maiden kilpailijat marssivat kentälle, ja sen jälkeen lausuttiin rukoukset ja esitettiin hymni. Puheiden jälkeen Ruotsin kuningas Kustaa V julisti olympiakisat avatuiksi.
Osallistuneet maat
Kisoihin osallistui 28 maata. Ensi kertaa samoissa olympiakisoissa oli osallistujamaita kaikista viidestä maanosasta. Osallistuneista 2 407 urheilijasta 2 359 oli miehiä ja 48 naisia.
Tukholmaan saapui lisäksi 487 virallista ulkomaista edustajaa, virkailijaa ja tuomaria sekä 260 ulkomaista lehtimiestä.
Osanottajamaat: thumb|350px|Osallistujamaat
Suomen suuriruhtinaskunnalla oli Tukholman olympialaisissa oma joukkue, joka kisojen avajaisissa marssi Venäjän joukkueen takana oman Finland-kyltin kanssa sekä myös ajoittain Helsingin ruotsinkielisen naisvoimisteluseuran lippua heiluttaen. Myöhemmin kisojen aikana muodostui käytännöksi, että suomalaiset esiintyivät Venäjän lipun ja sen alle nostetun sinivalkoisen Finland-viirin kanssa.
Lajit
thumb|Martin Kleinin ja [[Alppo Asikainen|Alppo Asikaisen painiottelu kesti yli 11 tuntia. ]] Kisoissa järjestettiin 102 kilpailutapahtumaa 16 eri lajiryhmässä. Uusia lajeja olympialaisten ohjelmassa olivat nykyaikainen viisiottelu, naisten uinti ja naisten uimahypyt. Tukholman kisoissa käytettiin ensimmäistä kertaa olympiakisoissa automaattisia ajastimia yleisurheilun kenttälajeissa, maalikameraa ja kenttäkuulutuksia. Maantiepyöräilyn reitti oli 320 kilometrin mittainen, koko olympiahistorian pisin missään lajissa.
Tenniskilpailut aloitettiin jo 5. toukokuuta, ja viimeinen kisapäivä oli 22. heinäkuuta.
Palkintojenjaot
thumb|Ruotsin kuningas Kustaa V (korokkeella) jakamassa palkintoja urheilijoille. Olympiastadionilla järjestettiin maanantai-iltapäivänä 15. heinäkuuta niin kutsutun olympiaviikon 6.–15. heinäkuuta aikana järjestettyjen kilpailujen palkintojenjaot. Palkintoja olivat jakamassa kuningas ja prinssit. Ennen olympiaviikkoa ja sen jälkeen kilpailtujen lajien palkinnot jaettiin kilpailupaikoilla.
Mitalitaulukko
Eniten olympiavoittoja saavuttanut maa vuoden 1912 kesäolympialaisissa oli Yhdysvallat. Eniten olympiavoittoja saavuttaneet urheilijat olivat Suomen Hannes Kolehmainen, Ruotsin Vilhelm Carlberg ja Yhdysvaltain Alfred Lane.
Carmarthen Town AFC
Carmarthen Town on perustettu vuonna 1948, ja nykyinen stadion Richmond Park valmistui neljä vuotta myöhemmin. Vuonna 1953 seura siirtyi pelaamaan Walesin virallisiin sarjoihin 2. divisioonaan. 1970– ja 1980–luvulla seura pelasi alemmilla sarjatasoilla, mutta kaudella 1995–1996 Carmarthen voitti Welsh Football League Division Onen. Tämä takasi paikan Walesin Valioliigaan. Kauden 2000–2001 päätteeksi Carmarthen sijoittui Valioliigan kolmanneksi, joka takasi paikan UEFA Intertoto Cupin karsintoihin. Kauden 2004–2005 päätteeksi seura sijoittui liigassa neljänneksi, mikä takasi paikan seuraavan kauden UEFA Cupiin. Vuonna 2007 Carmarthen voitti historiansa ensimmäisen Walesin Cupin.
Okahirvenjäkälä
Okahirvenjäkälä (Cetraria odontella) on hirvenjäkälien sukuun kuuluva jäkälä. Se muodostaa noin 1–3 senttimetriä korkeita tiiviitä tuppaita. Väriltään se on ruskea. Liuskat ovat 0,5–1 millimetriä leveitä. Kasvaa kalliolla ja kivillä. Melko yleinen Lounais-Suomessa, mutta kasvaa paikoitellen myös Keski- ja Pohjois-Suomessa.
George Garbutt
George Frederick Garbutt (18. kesäkuuta 1903 Winnipeg, Manitoba – 21. syyskuuta 1967 Winnipeg, Manitoba) oli kanadalainen jääkiekkoilija, olympiavoittaja ja maailmanmestari.
Garbutt kuului Kanadan miesten maajoukkueen kokoonpanoon sen voittaessa olympiakultaa Lake Placidissa 1932 ja maailmanmestaruuden Puolassa 1931.
Frans Salovius
Frans Fridolf Salovius (27. elokuuta 1878 Siuntio – 12. marraskuuta 1959 Helsinki) oli suomalainen maanviljelijä, opettaja ja osuustoimintaliikkeen järjestöjohtaja, joka sai maanviljelysneuvoksen arvon.
Saloviuksen vanhemmat olivat tilanomistaja Karl Salovius ja Johanna Vilhelmina Alsendorff ja puoliso 1906–1956 Signe Fanny Emilia Meinander. Salovius tuli ylioppilaaksi 1900 ja valmistui filosofian maisteriksi 1907, pääaineena maataloustieteet. Hän opetti 1903–1905 maatalousaineita Keski-Uudenmaan kansanopistossa Espoossa ja 1905–1908 Itä-Uudenmaan maamies- ja emäntäkoulussa Pernajassa. Salovius oli suomenruotsalaisen Keskusosuuskunta Laborin toinen johtaja 1910–1945 ja toimitusjohtaja 1942–1945. Hän omisti Bäcksin kartanon Siuntiossa 1908–1923 ja oli Siuntion maamiesseuran esimies 1909–1924. Hänellä oli lisäksi runsaasti muita luottamustehtäviä osuustoiminnan piirissä, mutta myös esimerkiksi Taalintehtaan ruukin johtokunnassa 1913–1936 ja Ruotsalaisessa Kansanpuolueessa. Maanviljelysneuvoksen arvonimen Salovius sai 1948.
Warwick
Warwick on noin asukkaan kaupunki ja  asukkaan hallintopiiri Warwickshiren kreivikunnassa Keski-Englannissa lähellä Birminghamia. Hallintopiiri sijaitsee Länsi-Midlandsin metropolikreivikunnan eteläreunalla, Coventryn teollisuuskaupungin vieressä, ja sen eteläpuolella on maaseutuvoittoinen Stratford-on-Avonin hallintopiiri. Hallintopiiriin kuuluu Warwickin kaupungin lisäksi Kenilworthin linnakaupunki ja Leamington Span kylpyläkaupunki, joista jälkimmäinen toimii sen hallinnollisena keskuksena.
Warwickin kaupungin perusti Avonjoen ylityspaikkaan Alfred Suuren tytär Ethelfleda vuonna 914. Normannivalloituksen jälkeen Vilhelm Valloittaja nimitti ensimmäisen Warwickin jaarlin, ja linnan paikalle rakennettiin paaluvarustus ja vallihauta. Kaupungin ympäri rakennettiin keskiajalla muuri, josta on jäljellä kaksi porttia. Vuonna 1694 kaupungissa riehui tulipalo, joka tuhosi ison osan keskiaikaisista rakennuksista – pääosa nykyisestä rakennuskannasta on 1700- ja 1800-luvuilta.
Warwickin linna rakennettiin pääosin 1300- ja 1400-luvuilla, ja se on yhä kaupungin suosituin nähtävyys. Vuodesta 1978 lähtien linnan on omistanut Tussaudin vahakabinettia hallinnoiva yhtiö, joka on tehnyt linnasta tuhansia turisteja vetävän nähtävyyden. Siellä on taistelunäytöksiä ja vahanukkekuvaelmia.
Warwickin yliopistossa on kaikkiaan noin opiskelijaa.
Karstijärvi
Karstijärvi on karstimaalle syntynyt pysyvä tai väliaikainen järvi.
Syntyminen ja häviäminen
Karstimaan kallioperä sisältää runsaasti joko kalkkia, kipsiä tai dolomiittia. Karstimaa rapautuu sadevedestä niin, että kallioon syöpyy uurteita, syviä koloja ja maanalaisia luolia. Niissä virtaa sadevettä ja riittävän syvällä myös pohjavettä. Pohjavesi jää lähelle maanpintaa siellä, missä vettä läpäisemätön maankerros sijaitsee välittömästi karstimaakerroksen alla. Luolastossa virtaavan veden määrä riippuu esimerkiksi sadannasta tai sulavan lumen määrästä. Kun vettä tulee luolastoon lisää, nousee siellä vedenpinta korkeammalle. Lopulta tuleva vesi ei enää mahdu maan alle ja sitä jää maanpinnalle painaumiin, minne syntyy lammikoita, lampia tai järviä. Näille voi syntyä laskujokia, jolloin maan alta tulviva vesi virtaa pois myös maan päällä. Koska vettä poistuu samanaikaisesta sekä maan alla että maan päällä, laskee karstijärven vedenpinta lopulta. Karstijärven kesto vaihtelee ympäristön mukaan muutamista päivistä moneen kuukauteen.
Pysyvä karstijärvi
Pysyvä karstijärvi muodostuu usein romahtaneen karstiluolan painanteeseen. Myös doliinit saattavat sisältää pysyvästi vettä. Näin on käynyt esimerkiksi Floridan niemimaalla ja Jukatanin niemimaalla, jossa risteilee kalkkikivessä pohjavedellä täyttyneitä luolastoja. Niistä aukeavat doliinit ovat usein täynnä vettä, jonka vedenpinta riippuu pohjaveden vedenkorkeudesta.
Esiintyminen ja nimityksiä
Karstijärviä esiintyy tavallista enemmän esimerkiksi Saksassa Harzin alueella, Etelä-Saksassa, Ranskassa Quercy'n alueella, Viron Tudressa, Sloveniassa, Irlannissa, Pohjois-Meksikon Cenotes ja monin paikoin Yhdysvalloissa.
Irlannissa niitä kutsutaan nimellä turloughs, Yhdysvalloissa nimellä sink holes (doliinit) ja saksankielisissä maissa nimellä karstsee.
Sussex
thumb|250px|Sussexin sijainti Englannissa. Sussex (muinaisenglannin sanasta Sūþsēaxe) on historiallinen kreivikunta Kaakkois-Englannissa. Sen alue vastaa suurin piirtein muinaisen Sussexin kuningas­kunnan aluetta. Pohjoisessa sitä rajaa Surrey, koillisessa Kent, etelässä Englannin kanaali ja lännessä Hampshire.
Hallinnollisesti alue on jaettu Itä- ja Länsi-Sussexiin sekä Brighton ja Hoven kaupunkiin. Brighton ja Hoven kaupungista tuli yhtenäishallintopiiri vuonna 1997 ja vuonna 2000 sille myönnettiin kaupungin asema. Siihen asti Chichester oli ollut Sussexin ainoa kaupunki.
Itä- ja Länsi-Sussexin jako tuli voimaan vuonna 1189, ja 1500-lukuun mennessä ne olivat saaneet erilliset hallintonsa, mikä tunnustettiin Sussexin kreivikunnan liikkeen aikana vuonna 1865. Paikallishallintoliikkeen aikana vuonna 1888 Itä- ja Länsi-Sussexista tuli kaksi hallintolääniä, joihin kuului kolme kaupunkihallintoaluetta, Brighton, Hastings ja, vuodesta 1911, Eastbourne.
Sussex-nimitys säilyi seremoniapiirikunnan käytössä vuoteen 1974 saakka, jolloin Sussexin luutnantti korvattiin Itä- ja Länsi-Sussexin omilla. Sussexilla on ollut oma poliisilaitos vuodesta 1968 saakka.
Sussex on säilyttänyt vahvan paikallisen identiteettinsä ja kreivikunnan epävirallinen hymni on "Sussex by the Sea". Länsi-Sussexin lääninhallitus on julistanut kesäkuun 16. päivän, kreivikunnan suojelijan St Richardin juhlapäivän, Sussexin päiväksi.
Maantiede
Sussex sijaitsee Wealden antikliinin eteläosassa. Sen maastonmuodoille ovat ominaisia itä-länsisuuntaiset harjanteet ja niiden väliin jäävät laaksot. Kahden harjun, Wealden ja South Downsin, välissä sijaitsee Sussexin laakso. Itäisessä osassa Sussexia puolestaan sijaitsee Rother-joen laakso. Sussexin laakso on aaltoilevaa maata, mikä muodostui Wealdin ja South ja North Downs:n välille pehmeämmän saven kuluttua pois.
Weald
Weald on North ja South Downsin välillä sijainneesta valtavasta metsästä jäljellä oleva osa. Sen voi jakaa kolmeen osaan, High Wealdiin, Low Wealdiin ja Greensand Ridgeen. High Weald kulkee St Leonardin metsästä itään, Crawleystä lounaaseen ja jatkuu Ashdownin metsään. Idässä Rother-joen laakso jakaa sen kahteen osaan, kun taas pohjoisessa, Folkestonessa, alue rajoittuu mereen ja etelässä Fairlightin kylään.
Wealdissa, lähellä Surreyn rajaa, sijaitsee Sussexin korkein kohta, Blackdown (305 m). Toinen korkea kohta on Forest Ridges (242 m).
Weald on saanut nimensä muinaisenglannin sanasta weald, mikä tarkoittaa metsää. Alueella onkin jäljellä enemmän muinaista metsää kuin muualla maassa.
South Downs
South Downs alkaa Hampshirestä ja sen korkein kohta on noin 270 m meren pinnan yläpuolella. South Downs kulkee itään noin 80 km, saavuttaen rannikkoa vähitellen ja päättyen Beachy Headin kallioniemekkeeseen. Sen keskikorkeus on noin 152 m, tosin Ditchling Beaconin korkeus on 248 m.
Tulvamaa
Sussexin rannikolla on muutamia matalia tulvamaita:
Alueet olivat alun perin lahtia, mutta maankohoaminen ja keinotekoiset suojavallit ovat lisänneet tulvaniittyjen aluetta.
São Paulo Futebol Clube
São Paulo Futebol Clube, tai pelkästään São Paulo, on brasilialainen jalkapalloseura São Paulosta. Seura perustettiin alun perin 25. tammikuuta 1930 ja uudelleen 16. joulukuuta 1935. Seura on Brasilian kolmanneksi suosituin 13 miljoonalla kannattajallaan.
Sussex
Joet
Kreivikunnan joet ovat suhteellisen lyhyitä. Ne alkavat St Leonardin metsän alueelta ja, Rother-jokea lukuun ottamatta, laskevat etelään Englannin kanaaliin. Joet lännestä itään:
Ilmasto
Kaakkois-Englannin ilmastossa yhdistyvät Britteinsaarten korkein päivälämpötila ja Britannian mantereen korkein keskimääräinen aurinkoisuuden määrä. Sateisin alue on South Downs (950 mm). Pitkät sadekaudet voivat johtaa paikalliseen tulvimiseen, kun taas kuivat kaudet vesirajoituksiin. Lähimpänä Eurooppaa sijaitsevassa Etelä-Englannissa talvet saattavat olla kylmiä ja kesät kuumia ja kosteita.
Moldovan presidentinvaalit 2020
Moldovan presidentinvaalit 2020 järjestettiin Moldovassa 1. marraskuuta 2020 ja toinen kierros 15. marraskuuta 2020.
Vaalikäytännöt
Ehdokkaaksi voivat asettua vähintään 40-vuotiaat moldovalaiset, jotka ovat asuneet maassa vähintään 10 vuotta ja hallitsevat romanian kielen. Presidentinvaalien tuloksen vahvistaa maan korkein oikeus, jolle valitun presidentin täytyy toimittaa virkavalansa viimeistään 45 päivän kuluessa. Vala toimitetaan myös Moldovan parlamentille. .
Presidentin kauden pituus on neljä vuotta ja sen voi uusia kerran.
Ehdokkaat
Virallisia ehdokkaita oli yhteensä kahdeksan: Istuva presidentti Igor Dodon osallistui vaaleihin itsenäisenä ehdokkaana, mutta sosialistinen puolue tuki hänen ehdokkuuttaan.
Venäjän presidentti Vladimir Putin sanoi toivovansa Dodonin voittoa.
Tulokset
Astuttuaan virkaansa Sandu ilmoitti järjestävänsä maahan ennen aikaiset parlamenttivaalit, joiden puolesta kansalaiset olivat osoittaneet mieltään jo ennen tämän virkaanastujaisia.
São Paulo Futebol Clube
Seuran kotistadion on Estádio Cícero Pompeu de Toledo, jonne mahtuu 80 000 henkeä.
Sussex
Ilmasto
Rannikkoalueiden ilmastoon vaikuttaa vahvasti meri, minkä vuoksi lämpötila saattaa olla kesäisin alhaisempi kuin sisämaassa, kun taas syksyisin lämpötila saattaa olla rannikolla korkeampi. Alueen sateet ovat pääosin kuuroluonteisia. Siellä on yleensä myös aurinkoisempaa kuin sisämaassa. Tosin talvet saattavat olla rannikkoalueilla yhtä kylmiä kuin sisämaassa.
Kulttuuri
Sussexissa on vuosisatoja pitkä urheiluperinne. Sillä on ollut myös tärkeä osa kriketin ja stoolballin kehityksessä ja kreivikunnan krikettijoukkue Sussex CCC sanoo olevansa maailman vanhin ammattimainen urheiluseura. Muita alueella edustettuja urheilulajeja ovat muun muassa ratsastus ja jalkapallo.
Maatalous
Sussex on säilyttänyt suuren osan maaseutumaista luonnettaan rannikkoaluetta lukuun ottamatta, jolla sijaitsee muutamia suurempia kaupunkeja. Vuonna 1841 maatalous työllisti väestöstä yli 40%, kun nykyään luku on alle 2%. Maaperä suosii eri alueilla erityyppistä maataloutta. Wealdin alueen maaperä on suurimmaksi osaksi kosteaa savea tai kuivuudelle altista hiekkamaata, mikä jakautuu peltoihin ja metsään, tehden siitä kelvottoman jatkuvaan viljelyyn. Alueella on aina harjoitettuu sekä aanviljelyä että karjanhoitoa. Kalkkipitoisia alueita käytettiin perinteisesti Southdownin lampaiden laiduntamiseen sen alhaisesta hedelmällisyydestä johtuen, ennen kuin keinolannoitus teki viljan kasvattamisesta kannattavaa. Joitakin jokilaaksojen tulva-alueiden liejumaata lukuun ottamatta, parhaat viljelysalueet ovat rannikolla, missä laaja-alainen kasvisten kasvattaminen on tavanomaista. Myös kasvihuonetuotanto keskittyy rannikolle, missä on aurinkoisempaa kuin sisämaassa.
Nykyisin Sussexin alueesta lähes 60% on maatalouskäytöstä. Maatalousmaasta on laitumena 45% East Sussexissa ja 32% West Sussexissa.
Alueella on vieläkin kalastuslaivoja, erityisesti Ryessä ja Hastingissä, mutta vähemmän kuin ennen. Historillisesti kalastajilla oli ennen suuri merkitys. Englannin maakirjan tutkimuksen aikoihin (1085-1086) kalastajia oli alueella paljon.
Saviteollisuus
Keski-Sussexin alueella on save vain harvoissa paikoissa, mutta saviteollisuus on ollut merkittävässä asemassa Burgess Hillin alueella. 1900-luvun ensimmäisellä neljänneksellä Burgess Hillin, Hassocksin ja Hurstpierpointin alueilla oli monia tiilenpolttouuneja ja savikaivantoja. Nykypäivänä suurin osa tästä teollisuuden alasta on hävinnyt Sussexin alueelta, vaikkakin sen voi vielä nähdä paikannimistä, kuten "Meeds Road" ja "The Kiln".
Eugamon
Eugamon (joskus Eugammon; ; 500-luku eaa.) oli antiikin kreikkalainen eeppinen runoilija, joka oli kotoisin Kyrenestä. Hän oli yksi kyklisistä runoilijoista, ja hänen nimiinsä on laitettu eepos Telegoneia.
Eugamon toimi arkaaisella kaudella ainakin noin vuoden 568 eaa. tienoilla. Hänen eepoksensa Telegoneia oli tarkoitettu Homeroksen Odysseian jatkoksi. Se kertoi, mitä Odysseukselle tapahtui sen jälkeen kun hän oli voittanut Penelopen kilpakosijat, aina hänen kuolemaansa saakka. Koska eepos oli kirjoitettu niinkin myöhään, Eugamon todennäköisesti hyödynsi paljon aiempien runoilijoiden töitä. Klemens Aleksandrialainen sanoo, että Eugamon olisi upottanut teokseensa kokonaisen Musaioksen eepoksen, nimeltään Thesprotis.
Kolmoislammi (pohjoinen)
Kolmoislammi (pohjoinen) on runsaan hehtaarin laajuinen korpijärvi Vihdin kaakkoisosassa. Se kuuluu Nuuksion kansallispuistoon. Se sijaitsee läntisen ja itäisen Kolmoislammin välissä. Pohjoisessa on Holma-Saarijärvi, jonka pinta on noin kuusitoista metriä Kolmoislammin pintaa korkeammalla.
Kolmoislammin ympäristö on kalliometsää. Kolmoislammit muodostavat kokonaisuuden, joita yhdistävät toisiinsa purot.
Kuormalava
thumb|Vakiomittainen EUR-lava eli ”eurolava” thumb|Muovinen kertalava Kuormalava on tavarankuljetuksessa ja varastoinnissa käytettävä määräkokoinen, tavallisesti puinen matala lava. Vakiomuotoisten kuormalavojen käyttö nopeuttaa kuorman lastausta ja purkua niin maantie- kuin rautatieliikenteessä ja mahdollistaa tavaran tehokkaan käsittelyn varastoissa. Kuormalavat ovat joko standardin mukaisia vaihtolavoja tai kertalavoja.
Rakenne
Kuormalavan pääosat ovat kansi, välituet ja pohja. Puisessa lavassa välituet (tai yksi pitkä välituki) ja alin pohjalauta muodostavat pitkulaisen jalan. Jalkoja on lavassa useimmiten kolme, pienissä kertalavoissa kaksi. Kannen ylin osa koostuu yleensä yhdensuuntaisten lautojen rivistä, jossa on tyypillisesti 5–9 lautaa, suurissa kertalavoissa enemmänkin. Standardilavoissa kansilautojen välissä on reilut raot, mutta myös umpikantisia lavoja valmistetaan.
Pohjarakenteeltaan kuormalava voi olla jalkalava tai kehälava. Jalkalavan alle voi kahdelta suunnalta ajaa esteettä myös lavansiirtovaunulla, kuten haarukkavaunulla. Kehälavassa taas kaikilla sivuilla on pohjalauta, mikä parantaa lavan kantavuutta.
Jos lavan jokaisella sivulla on käsittelyaukot trukin sarvia varten, puhutaan nelitielavasta. Jos jalan välituet ovat koko mitaltaan umpinaiset eli aukottomat, on kyseessä kaksitielava.
Mitat
left|thumb|EUR-lava ja sen mitat Standardikokoisista lavoista Suomessa on käytössä FIN- ja EUR-lavoja sekä myymälälavoja. FIN-lava on kooltaan 1000 mm × 1200 mm ja EUR-lava 800 mm × 1200 mm. Nämä standardilavat tunnistaa FIN- tai EUR-leimasta lavan sivussa. Myymälälavan (puhekielessä ”teholavan” tai ”puolilavan”) koko on 800 mm × 600 mm.
Cardiff Metropolitan University FC
Cardiff Metropolitan University Football Club on jalkapalloseura Cardiffin kaupungista. Seura on samalla Cardiff Metropolitan Universityn urheiluseura. Seura pelaa kaudella 2021–2022 Walesin korkeimmalla sarjatasolla Walesin Valioliigassa.
Kuormalava
Mitat
FIN-lavan koko perustuu VR:n käyttämään lavatyyppiin eli VR-lavaan. Suomalaisen standardin EUR-lavaa suurempi leveys selittyy Suomen rataverkon suuremmalla raideleveydellä, jonka vuoksi suomalaisen tavaravaunun pohja on leveämpi kuin Länsi-Euroopan junissa.
EUR-lavan standardoitu korkeus on 144 mm; tyypillisesti lavojen korkeus on 100–200 mm.