cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Wiccan
Historia
Muiden monien supersankarien tapaan Wiccan valitsee puolensa sisällissodassa ja liittyy Kapteeni Amerikan vastarintaliikkeeseen yhdessä muiden Nuorten Kostajien kanssa.
Seksuaalisuus
thumb|left|150px|Marvel-universumin nuoret rakastavaiset, Wiccan ja [[Hulkkio (jälkimmäinen ihmisolomuodossaan).]] Wiccanin vuorovaikutus ja lämpimät suhteet Hulkkioon sai jotkut lukijoista spekuloimaan nuorten miesten ystävyyssuhteen todellista laatua. Allan Heinberg myönsi miesten suhteen olevan homoseksuaalinen San Diegon sarjakuvafestivaaleilla. Heinberg oli yllättynyt siitä, että hänen hienovaraiset vihjeensä oli poimittu niinkin nopeasti ruutujen välistä.
Mennessään Kat Farrellin haastatteluun Jessica Jones varoittaa Hulkkiota ja Wiccania Farrellin mahdollisesta kysymyksestä koskien heidän seksuaalisuuttaan. Hetken mietinnän jälkeen pari päättää kertoa haastattelussa totuuden, johon Teddy lisää "Miksi vain Pohjantähti saisi pitää hauskaa?"
Voimat ja varusteet
Wiccanina Billy omaa ikäisensä, aktiivisesti kuntoilevan nuoren miehen voimat.
Hänen todellinen voimansa on hänen hallitsemansa taito langettaa loitsuja, jotka voivat olla kytköksissä Purppuranoidan todellisuutta muokkaavien voimien kanssa. Alussa Billy kykeni lentämään ja projektoimaan salamia. Nykyään Wiccan kykenee langettamaan loitsuja hokemalla mantramaisesti tiettyä loitsua, kuten "Haluan hänen unohtavan! Haluan hänen unohtavan!" ja keskittyen samalla intensiivisesti haluttuun lopputulokseen. Hän on kyennyt loitsuillaan jäljittämään ihmisiä, luomaan illuusioita, tuhoamaan voimakenttiä, teleporttaamaan lukuisia ihmisiä kerralla, heittämään voimakkaita energiaiskuja ja langettamaan lumouksia.
Wiccanin kykyjen todelliset äärirajat eivät ole tiedossa.
Mariborin yliopisto
thumb|300px|Mariborin yliopiston päärakennus. Mariborin yliopisto on julkinen yliopisto Sloveniassa. Se sijaitsee Mariborin kaupungissa, ja se perustettiin vuonna 1975. Yliopistossa on yhteensä 12 tiedekuntaa, ja siellä opiskelee noin 25 000 opiskelijaa. Lisäksi yliopisto työllistää noin 1 300 henkilöä. Yliopiston tiedekunnista kolme sijaitsee muualla kuin Mariborissa.
Liigaploki
LiigaPloki Pihtipudas on pihtiputaalainen naisten Lentopallon Mestaruusliigaa pelaava joukkue. LiigaPloki on lentopalloseura Pihtiputaan Plokin edustusjoukkue. Kausi 2022-2023 oli seuran 20. Mestaruusliigassa.
Pihtiputaan Ploki ry on vuonna 1995 perustettu lentopallon erikoisseura. Seura perustettiin yhdistämällä Alvajärven Ryhdin, Muurasjärven Murron, Pihtiputaan Tuiskun ja Pihtiputaan Urheilijoiden lentopallotoiminta. Junioritoiminnalla aloittanut seura on kehittynyt tunnustetuksi lentopallon osaajaksi Suomessa.
Mariborin tuomiokirkko
thumb|300px|Mariborin tuomiokirkko. Mariborin tuomiokirkko on katolinen kirkkorakennus Mariborin kaupungissa, Sloveniassa. Se on pyhitetty Johannes Kastajalle. Varhaisin maininta kirkosta kirjallisissa lähteissä voidaan sijoittaa vuodelle 1248. Rakennusta on muokattu historiansa aikana useaan otteeseen, ja se yhdistelee arkkitehtonisesti romaanista ja barokkista tyyliä. Kirkosta tuli tuomiokirkko vuonna 1859 piispa Anton Martin Slomšekin siirrätettyä hiippakuntansa St. Andrästa Mariboriin. Kirkon edustalla sijaitsee Slomšekin monumentti, jonka on tehnyt Marjan Drev vuonna 1991.
Benedikt Staubitzer
Benedikt Staubitzer (s. 3. joulukuuta 1990) on saksalainen alppihiihtäjä, joka edustaa SC Mittenwald -seuraa.
Camilla Borsotti
thumb|250px|Camilla Borsotti Camilla Borsotti (s. 2. helmikuuta 1988) on italialainen alppihiihtäjä, joka edustaa C.S. Carabinieri -seuraa.
Euroopan nuorten olympiafestivaaleilla vuonna 2005 Borsotti saavutti kultaa supersuurpujottelussa ja hopeaa sekä pujottelussa että suurpujottelussa. Nuorten MM-kilpailuissa 2006 Borsotti laski hopealle supersuurpujottelussa.
Alppihiihdon maailmancupissa Borsotti kilpaili ensimmäisen kerran Lienzn pujottelussa joulukuussa 2005. Ensimmäiset maailmancupin pisteensä hän saavutti Reiteralmin superalppiyhdistetyssä joulukuussa 2006 oltuaan 27:s. Kymmenen parhaan joukkoon hän sijoittui ensimmäisen kerran Sankt Antonin superalppiyhdistetyssä joulukuussa 2007 oltuaan seitsemäs. Toisen kerran hän saavutti seitsemännen sijan Tarvisiossa maaliskuussa 2011.
Rapala (kylä)
Rapalan kylä sijaitsee Sysmässä Rapalanniemellä, joka työntyy Päijänteen leveimmässä kohdassa luoteeseen Tehinselälle.
Kylän nimen arvellaan juontavan juurensa Sääksmäen Rapolan kylästä. Sysmän alue on ollut Sääksmäen alueen hämäläisten riistamaata. Sysmästä löytyy myös yhteneväisyyttä muihin Sääksmäen kyliin kuten esimerkiksi pari Voipaala–Voipala osoittaa. Teorian mukaan kylät olisivat antaneet nimensä riistamailleen Päijänteen toisella puolella. Itse sana sysmä merkitsee synkkää metsää tai asumatonta korpea.
Werner Tukiainen
Werner (Verneri) Tukiainen (14. kesäkuuta 1878 Joensuu – 1931) oli suomalainen lehtimies, kirjakauppias ja suomentaja.
Rapala (kylä)
Rapalan kylä on antanut nimensä kalastaja Lauri Rapalalle, joka on uistinvalmistaja Rapala VMC Oyj:n perustaja.
Werner Tukiainen
Tukiaisen vanhemmat olivat suutari Johan Tukiainen ja Maria Kokko. Hän pääsi ylioppilaaksi vuonna 1895 Joensuun lyseosta.
Tukiainen toimi sanomalehtimiehenä, kirjakauppiaana ja kääntäjänä. Hän oli Uusi Suometar-lehden toimittajana kunnes hän ryhtyi 1905 rautatieasemilla sanomalehtiä myyneen sanomalehtien jakeluliikkeen hoitajaksi. Liiketoimissaan velkaantunut Tukianen pidätettiin marraskuussa 1910 vekseliväärennöksestä ja hän teki konkurssin 1911. Suomen sisällissodan jälkeen 1918 Tukiainen siirtyi Venäjälle ja edelleen Kiinan puolelle Mantšurian Harbiniin jossa hän toimi liikemiehenä aina kuolemaansa saakka.
Tukiainen oli naimisissa Signe Anna Aleksandra Rantasen kanssa mutta avioliitto päättyi eroon.
Svante Lundgren
Svante Lundgren (s. 3. maaliskuuta 1960 Porvoon maalaiskunta) on suomalainen teologi. Hän on teologian tohtori (1992) ja Åbo Akademin judaistiikan dosentti. Hän on julkaissut tieteellisiä teoksia sekä populaarikirjoja kolmella kielellä. Lundgren toimi vuosina 1993–2008 kaupunginvaltuutettuna (vas.) Paraisilla ja oli vuonna 2007 mukana perustamassa Suomi–Assyria-yhdistystä, jonka puheenjohtajana hän toimi vuosina 2008–2012.
Lounais-Suomen aluehallintovirasto
Lounais-Suomen aluehallintovirasto on yksi Suomen seitsemästä aluehallintovirastosta, jotka aloittivat toimintansa 1. tammikuuta 2010. Sen toimialueeseen kuuluvat vuoden 2009 lopussa lakanneen Länsi-Suomen läänin eteläiset osat eli Satakunta ja Varsinais-Suomi. Viraston toimialue on siten lähes sama kuin entisellä Turun ja Porin läänillä. Työsuojelun vastuualue toimii lisäksi myös Ahvenanmaalla. Toimipaikkana on Turku ja henkilöstöä yhteensä noin 170. Uusi virasto muodostuu osasta lääninhallituksen osastoista sekä Porin ja Turun työsuojelupiireistä.
Valtioneuvosto nimitti 22. joulukuuta 2009 Lounais-Suomen aluehallintoviraston (AVI) ylijohtajaksi Länsi-Suomen läänin maaherra Rauno Saaren. Saari jäi virasta eläkkeelle heinäkuussa 2012, jonka jälkeen uutena ylijohtajana aloitti Kari Häkämies. Häkämies siirtyi vuonna 2015 Varsinais-Suomen liiton maakuntajohtajaksi ja hänen seuraajakseen valittiin Mikael Luukanen.
Vastuualueet
Lounais-Suomen aluehallintovirastoon kuuluu neljä vastuualuetta: työsujelu; peruspalvelut, oikeusturva ja luvat; pelastustoimi ja varautuminen; opetus- ja kulttuuritoimi
Työsuojelu
Työsuojelun vastuualueella työskentelee noin 70 henkilöä, ja sitä johtaa Riitta Sulameri. Työsuojelun vastuualue toimii lisäksi myös Ahvenanmaalla.
Toimialue ja toimivalta eräissä tehtävissä
Lounais-Suomen aluehallintovirasto hoitaa 1 §:ssä tarkoitetun toimialueen lisäksi koko maan alueella alueen pelastustoimen valtionavustuksesta annetussa laissa (1122/2003) aluehallintovirastolle säädetyt valtionavustusten tekniseen käsittelyyn, maksatukseen ja valvontaan liittyvät tehtävät. Lounais-Suomen aluehallintovirasto hoitaa talous- ja velkaneuvonnasta annetussa laissa (713/2000) tarkoitetut aluehallintovirastoille säädetyt tehtävät 1 §:ssä tarkoitetun toimialueen lisäksi Länsi- ja Sisä-Suomen aluehallintoviraston toimialueella.
Lounais-Suomen aluehallintovirasto huolehtii lisäksi:
Fisker Karma
Fisker Karma on sarjavalmisteinen plug-in-hybridiauto, joka esiteltiin yleisölle 14. tammikuuta 2008. Autolla voi ajaa 80 km (50 mailia) sähkökäyttöisesti ilman muita voimanlähteitä. Autoon voi polttomoottorin lisäksi saada lisävarusteena aurinkopaneelin, jolla voidaan ladata akkua ja joka toimii ilmastoinnin teholähteenä pysäköitynä. Litiumioniakun lataaminen kestää 230 voltilla noin 3 tuntia ja 115 voltilla noin 6 tuntia (vastaava latausvirta 35 A ja -teho 230 V jännitteellä noin 8 kW). Auton huippunopeus on 201 kilometriä tunnissa ja kiihtyvyys 97 kilometriin tunnissa 5,8 sekuntia. Fisker Karmaa on tilattu Eurooppaan 800 kappaletta. Karman ensimmäiset toimitukset alkoivat 2011 ja tuotantomääräksi suunniteltiin 15 000 autoa vuodessa. Auton hinnaksi Yhdysvalloissa arvioitiin 80 000 dollaria. Autoja koottiin Valmet Automotivella Uudessakaupungissa. Auton tuotanto on ollut seisahduksissa Valmet Automotiven Uudenkaupungin tehtaalla marraskuusta 2012 alkaen ja se sittemmin lopetettiin. Syynä oli Karman huono myynti. Yhdysvaltalainen tutkimuslaitos PrivCo on laskenut yhden Karman tuottaneen yhtiölle 400 000 euroa tappiota.
Fiskerin uusi omistaja, Wanxiang Group, ilmoitti helmikuussa 2014 pyrkivänsä aloittamaan auton tuotannon uudestaan vielä saman vuoden aikana. Tulevaisuudessa Wanxiang Group haluaisi siirtää valmistuksen Suomesta Yhdysvaltoihin.
Teknisiä tietoja
Bensiinimoottoria käytetään ns. sport modessa lisätehona, koska akkujen teho ei yksin riitä sähkömoottoreiden maksimisuorituskykyyn. Lisäksi akkujen tyhjennyttyä n. 80 km ajon jälkeen bensiinimoottoria käytetään kutakuinkin normaalin hybridin tapaan, kuitenkin voima siirretään takapyöriin aina sähkömoottoreiden avulla.
Autossa ei ole vaihteita (paitsi tietenkin eteen/taakse valinta), mutta sen sijaan kuljettaja voi vaihdella kahden toimintatavan välillä. Toinen on Fiskerin kutsuma stealth mode, jossa käytetään ainoastaan akkuja ja sähkömoottoreita. Tällöin auto kulkee lähes äänettömasti korkeintaan n. 150 km/h maksimissaan 80 km:n matkan, kiihtyvyys on myös hieman huonompi, n. 7,5 sekuntia 0–100 km/h. Sport modessa jolloin käytetään polttomoottoria akkujen lisäksi, jotta päästään täyteen noin kuuden sekunnin 0–100 km/h kiihtyvyyteen sekä n. 200 km/h huippunopeuteen. Huippunopeus on rajoitettu.
Auto on suurehkon akkukapasiteetin takia melko painava, noin 2 400 kg, tosin vertailukohtia, eli nelipaikkaisia neliovisia urheiluautoja ei kovin monta ole. Akseliväli on 316 cm, jonka pitäisi mahdollistaa melko hyvät jalkatilat takamatkustajillekin, vaikkakin auton mataluus tehnee istuma-asennosta makaavan. Akkupaketti vie tilaa auton keskeltä, joten kolmatta matkustajaa ei takapenkille mahdu auton suuresta leveydestä huolimatta.
Saksalaistestissä Karman keskikulutukseksi saatiin 2,1 litraa sadalla kilometrillä, kun taas aikaisemmin Yhdysvalloissa tehdyssä testissä kulutus oli selvästi korkeampi ollen 4,5 l / 100 km. Tulosten eroihin vaikuttanee testien mm. erilaiset ajosyklit.
Dynamo Riihimäki
Dynamo Riihimäki on vuonna 2011 perustettu Riihimäkeläinen käsipalloseura jonka edustusjoukkue pelasi vuoteen 2017 saakka SM-liigassa.
Tie II-divisioonasta Käsipalloliigaan
Dynamo Riihimäen historia alkoi vuodenvaihteessa 2010–2011, kun seuran perustajajäseniin kuuluvat Olli Kuparinen, Viljami Saastamoinen ja Jimi Kalliomäki päättivät perustaa käsipallojoukkueen, joka toisi yhteen ikäluokat 1987–1989. Seuran pelaajisto koostui pääasiassa pelaajista, jotka olivat joko ehtineet jo lopettaa käsipalloilun kokonaan tai pitivät välivuotta lajista. Kyseistä ikäluokkaa pidetäänkin yhtenä menestyneimmistä riihimäkeläisessä käsipallossa.
Dynamo Riihimäki aloitti taipaleensa kaudella 2011–2012 käsipallon II-divisioonassa, menestyen siellä kohtalaisen hyvin, sijoittuen lopulta runkosarjassa kolmanneksi ja alemmassa loppusarjassa toiseksi.
Kausi 2012–2013 päättyi juhliin, seuran noustessa II-divisioonasta I-divisioonaan. Merkityksellisen kaudesta teki se, että edustusjoukkue ei menettänyt kauden aikana pistettäkään.
Dynamon edustusjoukkue jatkoi menestyksekästä taivaltaan myös seuraavana kautena. Seuran historian ensimmäinen I-divisioonakausi päättyi niin ikään nousujuhliin, Dynamo Riihimäki oli tehnyt vakuuttavan nousun II-divisioonasta aina käsipallon SM-liigaan kolmessa kaudessa.
Seuran pelaajisto koostuu pääasiassa Riihimäkeläisen käsipallojuniorityön tuotoksista, seura on myös saanut jäsenikseen edustusjoukkueen lisäksi kakkosjoukkueen sekä uusimpana lisäyksenä, A-juniorijoukkueen.
Putoaminen liigasta ja tulevaisuus
Dynamo Riihimäki pelasi SM-liigassa lopulta vuoteen 2017 asti, jolloin seura putosi liigasta. Liigasta puotoamisen jälkeen, Dynamo yhdisti toimintansa paikalliskilpailija Cocksin kanssa. Dynamon sarjapaikka I-divisioonassa siirtyi Cocksin akatemiajoukkueelle, jonka rungon muodosti edelliskauden akatemiajoukkueen junioripelaajat, sekä Dynamon edelliskauden edustusjoukkueen ja A-nuorten SM-sarjaa pelanneen A-juniorijoukkueen pelaajat. Dynamo jatkoi kilpatoimintaansa II- ja III-divisioonajoukkueiden voimin.
Born in the U.S.A.
Born in the U.S.A. on yhdysvaltalaisen laulaja-lauluntekijä Bruce Springsteenin seitsemäs albumi. Se julkaistiin vuonna 1984. Albumista tuli suurmenestys, ja se sisältää monia Springsteenin suurimpia hittejä, kuten ”Dancing in the Dark”, ”Born in the U.S.A.” ja ”Glory Days”. Albumia on myyty pelkästään Yhdysvalloissa yli 15 miljoonaa kappaletta, jossa se on saavuttanut 15 platinalevyn rajan. Lisäksi levy on myynyt platinaa ainakin Australiassa (13×), Saksassa (3×) ja Suomessa (2×). Rolling Stone valitsi albumin 1980-luvun kuudenneksi parhaaksi rocklevyksi.
Albumin CD-versio oli ensimmäinen Yhdysvalloissa valmistettu CD-levy.
Francis Lane
Francis Adonijah Lane (23. syyskuuta 1874 – 17. helmikuuta 1927) oli yhdysvaltalainen yleisurheilija ja olympiamitalisti, joka kilpaili pikajuoksussa. Hän sijoittui kolmanneksi Ateenan olympialaisissa 1896 sadan metrin juoksussa. Lane ja Alojz Sokol saivat finaalissa saman ajan. Ateenan olympialaisissa 1896 palkittiin vain kaksi parasta, voittajalle hopeaa ja toiseksi tulleelle pronssia. thumb|290px|left|Francis Lane (vasemmalla) ja muita [[Princetonin yliopiston urheilijoita Ateenan olympialaisissa 1896.]]
Lanen alkuerässä juoksema aika 12,2 oli 100 metrin ensimmäinen olympiaennätys.
Rutja
Rutja on Haljalan kunnan koillisnurkalla oleva kylä Pohjois-Virossa, Suomenlahden rannikolla ja Seljajoen länsirannalla. Joen itärannalla on Karepan kylä. Rutja sijaitsee Kundasta 10 kilometriä länteen.
Rutjan arvostetuimpia alueita ovat rannat ja mäntymetsät. Kylän länsipuolella on Rutjan lentokenttä.
Ensimmäiset maininnat kylästä ovat vuodelta 1489.
Viljo Huttunen
Viljo (William) Ferdinand Huttunen (4. tammikuuta 1887 Toksova, Inkerinmaa – 6. lokakuuta 1951) oli suomalainen näyttelijä ja teatterinjohtaja. Hän oli aktiivisesti mukana suomalaisten työväennäyttämöiden toiminnassa 1910-luvulta aina 1940-luvulle. Huttusella oli lukuisia sivuosia elokuvissa 1940-luvulla, mukaan luettuina roolit Suomisen perheestä kertovissa teoksissa.
Elämä ja ura
Viljo Huttusen vanhemmat olivat puuseppä Lauri Johan Huttunen ja Gustava Blom. Hän suoritti kansakoulun Inkerinmaalla, jatkoi opiskelujaan Viipurissa ja edelleen Suomalaisen Maaseututeatterin oppilaskoulussa 1910–1911. Huttunen työskenteli kolme vuotta harrastelijanäyttelijänä ennen ammattilaisuraansa, joka alkoi Iivari Paateron kiertueessa vuonna 1910. Hän toimi useiden työväennäyttämöiden johtajana, järjestäjänä ja näyttelijänä 1910–1940-luvuilla, mukaan luettuina näyttelijäkiinnitys Tampereen Työväen Teatteriin 1920–1922 ja Viipurin Työväen Teatteriin 1922–1923 sekä johtajuudet Kuopion Työväenteatterissa 1935–1936, Rauman Kansannäyttämöllä 1936–1938 ja Kuusankosken Kansannäyttämöllä 1938–1939. Lisäksi Huttunen oli mukana useilla kiertueilla.
Huttunen teki sivurooleja viidessä elokuvassa 1940-luvulla; lisäksi hänellä oli kreditoimaton rooli neljässä elokuvassa, kuten Valentin Vaalan draamassa Loviisa – Niskavuoren nuori emäntä.
Viljo Huttusen aviopuoliso oli Ester Aleksandra Hamara 1920–1943.
Saint-Martinin jalkapallomaajoukkue
Saint-Martinin jalkapallomaajoukkue edustaa Saint-Martinia miesten jalkapallon kansainvälisissä otteluissa. Sitä hallinnoi Saint-Martinin jalkapalloliitto. Se kuuluu CONCACAFiin, mutta ei kansainväliseen jalkapalloliitto FIFAan. Maajoukkue ei ole koskaan selviytynyt Caribbean Cupin lopputurnaukseen.
Kalam
Kalam ( kalām 'puhe' < علم الكلام‎ ʿilm al-kalām) tarkoittaa islamilaista spekulatiivista teologiaa. Kalamia tutkiva teologi on mutakallimūn.
Kalamin lähtökohtana on Jumalan ilmoitus, ja se käyttää loogista päättelyä ilmoituksen ymmärtämiseksi ja mahdollisten ristiriitojen selvittämiseksi. Kalamin vaikutus islamiin vastaa karkeasti keskiajan kristillisen skolastiikan merkitystä kristinuskolle.
Ensimmäisinä mutakallimeina pidetään 800-luvulla eläneen Hunain ibn Ishaqin palveluksessa toimineita oppineita Bagdadissa, jotka kokosivat ja käänsivät laajasti muiden kulttuurien kirjoituksia.
AirAsia
AirAsia on Aasian suurin halpalentoyhtiö. Yritys perustettiin vuonna 1993 Malesiassa, mutta se siirtyi halpayhtiömalliin vasta vuonna 2001, jolloin Tony Fernandes osti silloin raskaasti tappiollisen yrityksen nimelliseen yhden ringgitin hintaan. Murtamalla Malaysia Airlinesin monopolin AirAsia teki voitollisen tuloksen jo 2002 ja on sittemmin perustanut tytäryhtiöt Thaimaahan ja Indonesiaan.
Yhtiöllä on maailman suurin Airbus A320 -laivasto (kesäkuussa 2011 koostuen 90 koneesta ja 285 tilauksesta), jonka lisäksi yhtiö operoi myös Airbus A330 -koneita pitkän matkan reiteillä.
Yhtiö tilasi 64 kappaletta Airbus A320neo ja 36 kappaletta A320ceo-lentokoneita joulukuussa 2012. Kaupan arvoksi kerrottiin yhdeksän miljardia Yhdysvaltain dollaria.
pienoiskuva|vasen|AirAsia [[Boeing 737|Boeing 737-300 Malesian lipun väreissä.]]
pienoiskuva|vasen|AirAsia [[Airbus A320 -sarja|Airbus A320 lähdössä Kuala Lumpurin kansainväliseltä lentoasemalta.]]
pienoiskuva|vasen|AirAsia A320.
Live at the Fillmore East
Live at the Fillmore East on vuonna 1999 julkaistu Jimi Hendrixin postuumi live-albumi, joka sisältää koosteen Hendrixin Band of Gypsys -yhtyeen 31. joulukuuta 1969 - 1. tammikuuta 1970 esittämistä konserteista. Samoista konserteista oli julkaistu jo vuonna 1970 albumi Band of Gypsys, joka sisältää eri materiaalia kuin Live at the Fillmore East.
Levy sisältää Band of Gypsysin versioita vanhoista The Jimi Hendrix Experiencen kappaleista, Hendrixin uusia sävellyksiä sekä kaksi rumpali Buddy Milesin kappaletta.
Rai (musiikki)
Rai tai raï on Algerian Oranissa ja itä-Marokossa Oujdan alueella 1900-luvun alkupuolella kehittynyttä kansanmusiikkia. Se kehittyi alun perin arabialaisesta perinnemusiikista, mutta nykyaikaisessa raissa on usein vaikutteita myös erilaisista länsimaisen populaarimusiikin tyylilajeista. Tällaista musiikkia kutsutaan myös nimellä pop rai.
Rain laulajia kutsutaan nimellä cheb (’nuori’) erotukseksi chaabi-musiikin laulajista, joita kutsutaan nimellä cheikh (’vanha’). Rai on perinteisesti miesten laulamaa, mutta nykyään on myös naispuolisia rai-artisteja. Chaba Fadelan vuonna 1979 levyttämää Ana ma h'lali ennoumia pidetään usein pop rai -musiikin alkuna. Nykyään monet rai-artistit, kuten Khaled ja Rachid Taha, lisäävät musiikkiinsa vaikutteita erilaisista populaarimusiikin tyylilajeista, kuten funkista, rockista tai hip hopista.
Max Jacob
thumb|Max Jacob vuonna 1934 thumb|[[Amedeo Modigliani: Max Jacob]] Max Jacob (12. heinäkuuta 1876 – 5. maaliskuuta 1944) oli ranskalainen runoilija ja taidemaalari. Erityisesti hänet muistetaan humoristisista proosarunoista.
Jacob syntyi Quimperissä, Bretagnessa, jossa juutalaiset vanhemmat pitivät pientä antiikkikauppaa. Runoilijan- ja piirtäjänlahjoja jo varhain osoittanut Max lähetettiin Pariisiin opiskelemaan, mutta taiteilijan ammatti vei pojan mukanaan. Boulevard Voltairen varrella hän jakoi huoneen Pablo Picasson kanssa ja vietti montmartrelaista boheemielämää. Nuorten taiteilijoiden laumassa Jacobin tuttaviin kuuluivat muun muassa Guillaume Apollinaire, Georges Braque, Jean Cocteau, Amedeo Modigliani ja André Derain. Toimeentulonsa hän hankki sekalaisilla töillä esimerkiksi säestäjänä, opettajana, kriitikkona, taidekauppiaana, astrologina, jopa puuseppänä. Jacob empi runoilijan ja taidemaalarin ammatin välillä, jolloin hänen ystävänsä Picasso suositteli kirjoittamista. Myöhemmin Jacob totesi ystävän neuvon vaikuttaneen ehkä liikaa valintaan.
Juutalaista alkuperää oleva Jacob väitti nähneensä Kristuksen vuonna 1909 ja kääntyi katolilaiseksi. Uusi uskonto ei kuitenkaan kyennyt erkaannuttamaan häntä homoseksuaalisuudesta, kuten hän oli toivonut. ”Mikäli taivas todistaa katumustani, se antaa minulle anteeksi nämä mielihalut, jotka se tietää tahattomiksi”, sanoi Jacob. Myöhemmin hän sai pari muutakin ilmestystä. Hänen ystävänsä eivät tienneet kuinka suhtautua hänen hartaaseen uskonnollisuuteensa, sillä paitsi parantumatonta juoppoutta Jacobissa oli huomattavasti koomikon vikaa.
Max Jacob oli nopea ja sujuva kynänkäyttäjä ja puki tuotoksensa hyvin erilaisiin runomuotoihin, joista hän piti parhaana proosarunoutta. Hän kirjoitti mitä mieleen juolahtaa: usein hänen runonsa ovat satiirisia, koomisia, värikkäitä koosteita sekalaisista arkipäivän aiheista. Jacobia pidetään linkkinä symbolististen taidemaalarien ja surrealistien välillä, mutta itse hän vältti kuulumista mihinkään koulukuntaan.
Todettuaan työnteon ja hartaudenharjoitukset Pariisissa mahdottomiksi Jacob halusi rauhoittua. Vuonna 1921 hän muutti Saint-Benoît-sur-Loiren kylään, jossa hän kirjoitti paljon ja kävi kirkossa vielä sitäkin ahkerammin. Siellä hän piileskeli myös saksalaismiehitystä toisen maailmansodan aikana. Natsit murhasivat Jacobin sisaren ja tämän miehen, ja myös veli kuljetettiin Auschwitziin. 24. tammikuuta 1944 Gestapo pidätti Jacobin. Hänet kuljetettiin Drancyn kokoamisleiriin odottamaan jatkokuljetusta keskitysleirille. Jacob kuoli kuitenkin jo Drancyssa keuhkokuumeeseen 5. maaliskuuta. Vain päivä tämän jälkeen saapui vapauttava päätös, jonka eteen hänen ystävänsä, erityisesti Jean Cocteau, olivat taistelleet.
Suomennoksia
Jacobin proosarunoja on julkaistu kirjoissa:
Jacobin runoja on julkaistu lehdissä
Turan
Turan on kaupunki Tuvassa, Venäjällä. Se perustettiin vuonna 1885 ja kaupunki se on ollut vuodesta 1945 lähtien. Turan sijaitsee 70 kilometrin päässä Tuvan pääkaupungista Kyzylistä. Kaupungin asukasluku on noin 5 598 (2002). Kaupungissa on muun muassa lentokenttä.
Mantukimalainen
Mantukimalainen (Bombus lucorum) on Suomen yleisin kimalaislaji. Se on Suomen noin 30 kimalaislajista suurin yhdessä kivikkokimalaisen (Bombus lapidarius) kanssa. Kuningattaren pituus voi olla jopa 2,5 cm. Mantukimalaisen tuntomerkkeinä ovat musta pohjaväri, jossa ovat etuselän ja takaruumiin keskiosan keltaiset "vyöt" ja peräpään valkoinen "vyö". Laji on yleinen koko Suomessa ja kulttuurialueilla sitä näkee mm. kukkaistutuksissa ja nurmikoilla apiloiden mettä keräämässä. Muun muassa apiloille ovatkin kimalaiset erittäin tärkeitä pölyttäjiä. Mantukimalaiselle maistuu hyvin monenlaisten kukkien mesi. Sitä voi nähdä mitä erilaisimpien kukkien vieraana. Lajin hedelmöityneet naaraat talvehtivat. Joskus ensimmäiset yksilöt lentävät jo maaliskuussa etsimässä mettä. Mantukimalaisten pesät sijaitsevat maakoloissa.
Lapin aluehallintovirasto
Lapin aluehallintovirasto on yksi Suomen seitsemästä aluehallintovirastosta. Sen toimialueeseen kuuluu Lappi. Sen ainoa toimipaikka on Rovaniemi.
Pohjois-Suomen aluehallintovirasto
Pohjois-Suomen aluehallintovirasto on yksi Suomen seitsemästä aluehallintovirastosta. Sen toimialueeseen kuuluu nimestään poiketen vain Pohjois-Suomen eteläosa eli Kainuu ja Pohjois-Pohjanmaa. Päätoimipaikka ja myös ainoa toimipaikka on Oulun Linnankadulla ja Albertinkadulla.
Pohjois-Suomen aluehallintovirasto (AVI) aloitti toimintansa vuoden 2010 alussa korvaten Oulun läänin.
Tuhkamaa
Tuhkamaa on Haikara-yhtyeen vuonna 2001 ilmestynyt viides, ja viimeiseksi jäänyt albumi.
Kappaleet
Kaikki kappaleet säveltänyt Vesa Lattunen sekä sanoittanut Rauli Nordberg ja Risto Lahtinen.
Verushka
20 suosikkia – Verushka on Hannen kokoelma-albumi vuodelta 1997. Levy on osa 20 suosikkia -kokoelmalevysarjaa.
Länsi- ja Sisä-Suomen aluehallintovirasto
Länsi- ja Sisä-Suomen aluehallintovirasto on yksi Suomen seitsemästä aluehallintovirastosta. Sen toimialueeseen kuuluvat Etelä-Pohjanmaa, Keski-Pohjanmaa, Pohjanmaa, Keski-Suomi ja Pirkanmaa.
Viraston päätoimipaikkana on Vaasa ja sillä on toimipaikat Tampereella ja Jyväskylässä. Länsi- ja Sisä-Suomen aluehallintovirasto (AVI) aloitti toimintansa vuoden 2010 alussa.
Itä-Suomen aluehallintovirasto
thumb|Itä-Suomen aluehallintoviraston päätoimipaikka on entisessä [[Mikkelin lääninhallituksen talo|Mikkelin lääninhallituksen talossa.]] Itä-Suomen aluehallintovirasto on yksi Suomen seitsemästä aluehallintovirastosta. Sen toimialueeseen kuuluvat Etelä-Savo, Pohjois-Karjala ja Pohjois-Savo. Päätoimipaikkana on Mikkeli sekä muut toimipaikat Kuopiossa ja Joensuussa.
Itä-Suomen aluehallintovirasto (AVI) aloitti toimintansa vuoden 2010 alussa korvaten vanhan Itä-Suomen läänin.
Kunnat
Itä-Suomen aluehallintoviraston toimialue on jaettu 51 kuntaan, joista kaupunkeja on 15. Suurimmat kunnat asukasluvun perusteella olivat :
Alueeseen kuuluvat maakunnat
Itä-Suomen aluehallintoviraston alueeseen kuuluvat seuraavat maakunnat:
Yliopisto
Itä-Suomen alueella toimii Itä-Suomen yliopisto, joka syntyi vuoden 2010 alussa, kun Joensuun ja Kuopion yliopistot yhdistyivät. Yliopistossa on noin 15 000 opiskelijaa. Kampukset yliopistolla ovat Joensuussa, Kuopiossa ja Savonlinnassa. Savonlinnan kampuksen tulevaisuus on tätä nykyä epävarma. .
Sint Maartenin jalkapallomaajoukkue
Sint Maartenin jalkapallomaajoukkue edustaa Sint Maartenia miesten jalkapallon kansainvälisissä otteluissa. Sitä hallinnoi Sint Maartenin jalkapalloliitto. Se kuuluu maanosaliittoon CONCACAFiin, mutta ei kansainväliseen jalkapalloliitto FIFAan. Se ei ole koskaan päässyt CONCACAF Gold Cupin lopputurnaukseen. Caribbean Cupin lopputurnaukseen Sint Maarten pääsi vuonna 1993, jolloin se jäi lohkovaiheeseen.
Konepaja
thumb|Yhdysvaltalainen konepaja vuonna 1946. thumb|Metallisorvi pienten kappaleiden sorvaamiseen tai opetuskäyttöön. Konepajalla tarkoitetaan metallituotteiden valmistukseen tai korjaukseen erikoistunutta yritystä tai yrityksen osastoa. Joskus myös rakennusta, joka on rakennettu erityisesti konepajatoimintaa varten, sanotaan konepajaksi.
Konepajoissa käsitellään metallia eri tavoin, joista yleisimmät tavat ovat metallin työstö, liitosmenetelmät kuten hitsaus tai muovaus kuten särmäys.
Konepaja-käsite on erittäin laaja, mutta yleisesti konepajoissa käytettäviä tuotantokoneita ovat esimerkiksi:
Tyypillisesti konepajat toimivat alihankkijoina eri teollisuuden tarpeisiin tai niillä on omia tuotteita.
Konepaja on nimikkeenä hieman vanhahtava, koska nykyisin voidaan puhua konepajateollisuudesta sen eri muodoissa. Konepajalle parempi nimitys nykyaikana lienee metalliyritys tai metallituotetehdas.
Konepajojen historia Suomessa
Suomessa konepajateollisuudella on pitkät perinteet, mutta toisen maailmansodan jälkeen konepajateollisuudesta kasvoi sotakorvausten myötä merkittävä teollisuuden ala. Ensimmäinen konepaja Suomen alueelle perustettiin vuonna 1837 Fiskariin. Vuonna 1841 Valtion hienomekaaninen konepaja sai keisari Nikolai I:ltä luvan yksikön perustamiseen, jotta Suomen autonomisen alueen mekaanista kehitystä voitaisiin edistää. Nykyään yritys toimii nimellä Protoshop.
Costanzo Festa
thumb|Costanzo Festan säveltämä [[Magnificat.]] Costanzo Festa oli italialainen renessanssin ajan säveltäjä. Hänen arvellaan syntyneen vuosien 1480 ja 1495 välillä. Festa sävelsi muun muassa useita madrigaaleja. Suurin osa hänen madrigaaleistaan oli sävelletty kolmelle laulajalle.
Ahvenanmaan valtionvirasto
Ahvenanmaan valtionvirasto on yksi Suomen seitsemästä aluehallintovirastosta. Virasto hoitaa sellaisia hallintotehtäviä, jotka Ahvenanmaan itsehallintolain mukaan kuuluvat valtion toimivaltaan. Sen toimialueeseen kuuluu Ahvenanmaa. Päätoimipaikka (ja myös ainoa toimipaikka) on Maarianhamina. Muista aluehallintovirastoista poiketen Ahvenanmaan valtionviraston päällikön virkanimikkeenä on maaherra, kuten entisessä läänilaitoksessa.
Ahvenanmaan valtionvirasto aloitti toimintansa vuonna 2010.
Westland Wapiti
thumb|right|250px|Westland Wapiti pommittaa. Westland Wapiti on brittiläinen sotilaslentokone. Se oli kaksitasoinen ja Bristol Jupiter -tähtimoottorilla varustettu. Koneen miehistön määrä oli kaksi henkeä. Kone käytettiin yhteystoiminnan lisäksi taistelutehtävissä yleiskäytössä.
Royal Air Force esitti 1920-luvulla, tuolloin käytössä olleen de Havilland D.H. 9A -tyypin seuraajan spesifikaatiot. Vaatimuksissa esitettiin, että uuden konetyypin käytössä tulee hyödyntää D.H. 9A:n osia. Suorituskyvyn lisäämisen ohella, asetettiin runkorakenteen lujuudelle paljon painoarvoa. Vuonna 1927 tapahtuneen ensilennon jälkeen, Wapitia valmistettiin 570 koneyksilöä ja tyyppi oli laajasti käytössä Kansainyhteisön maissa (kuten Australia, Etelä-Afrikka, Intia, Kanada) sekä Kiinassa. Tämä konetyyppi osallistui toiseen maailmansotaan, vaikkakin jo silloin täysin vanhentuneena. Eräs merkittävimpiä seuraajista tälle tyypille on Westland Lysander, jota käytettiin Suomen ilmavoimissakin.
Koneen aseistus käsitti 2x 0.303 kaliiperin eli 7,7 mm konekiväärejä. Niistä toinen oli eteenpäin kiinteästi potkurikehän lävitse ampuvana eturungossa ylhäällä ja toinen oli liikuteltavana takatähystäjän käytössä. Ulkopuolisiin pommiripustimiin saatettiin liittää pudotettavaa aseistusta 263 kg verran.
Martinair
Martinair on 1951 perustettu hollantilainen rahtilentoyhtiö, jonka päätukikohtana on Schipholin kansainvälinen lentoasema. Yhtiö lensi aiemmin myös matkustajalentoja, mutta lopetti ne lokakuussa 2011. Yhtiön omistaa Air France-KLM. Yhtiön pääkonttori sijaitsee Haarlemmermeerin kunnassa. pienoiskuva|Martinairin ja [[Transavian pääkonttori Haarlemmermeerissa.]]
Laivasto
thumb|Martinairin Boeing 747-400BCF. thumb|[[KLM|KLM:n Boeing 747-400ERF.]] thumb|Martinairin entinen [[Boeing 747|Boeing 747-200.]] thumb|Martinairin entinen [[McDonnell Douglas MD-11.]] Laivaston keski-ikä kesäkuussa 2022 oli 22,3 vuotta.
Mariachi
thumb|Tyypillinen mariachiorkesteri. Mariachi on meksikolaista kansanmusiikkia.
Perinteisiä mariachisoittimia ovat harppu, viulut, kitarat, vihuela ja guitarrón. Nykyaikana harpun ovat korvanneet trumpetit. Mariachia lauletaan rauhallisella tyylillä nasaaliäänellä. Mariachiorkesteri on pukeutunut charro-asuun, johon kuuluu leveä sombrero, nilkkasaappaat sekä tiukat ja koristellut housut ja takki.
Mariachin alkuperästä ja nimen merkityksestä ei ole varmuutta. Mariachi perustuu meksikolaiseen son-musiikkiin, jossa on espanjalaista, intiaani- ja afrikkalaista vaikutusta 1700-luvulta. Mariachi syntyi Jaliscon osavaltiossa ja levisi muualle Meksikoon 1800-luvun alkupuolella. Musiikillisesti mariachi omaksui 1800-luvun lopulla sonin lisäksi myös valsseja, polkkia ja boleroita.
Mariachin suosion huippu ajoittuu 1900-luvun alkupuolelle, jolloin sitä kuultiin paljon meksikolaisessa elokuvassa. Sen jälkeen sen maailmansuosio laski, ja nykyisin mariachi on suosittua lähinnä Meksikossa ja Yhdysvaltain puolella rajaa.
Äiti! Sängyssäsi on valkoinen mies!
'''Äiti! Sängyssäsi on valkoinen mies!' (Romuald et Juliette'') on Coline Serreaun käsikirjoittama ja ohjaama ranskalainen elokuva vuodelta 1989. Kevyt komedia sukeutuu monikulttuurisen avioliiton ympärille. Elokuvan pääosia näyttelevät Daniel Auteuil ja Firmine Richard.
Juoni
Maitoyrityksen toimitusjohtaja, huippukokki Romuald Bindet joutuu sotketuksi ruokamyrkytysskandaaliin. Ainoa, joka tuntuu voivan auttaa on yrityksen tiloja siivoava karibialaistaustainen Juliette Bonaventure, viiden lapsen äiti, jolla tuntuu olevan taito olla aina oikeassa paikassa oikeaan aikaan.
Arvioita
Video-oppaassa vuodelta 1994 Markku Salmi sanoo elokuvaa erinomaiseksi ranskalaiskomediaksi ja antaa sille neljä tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”erinomainen”.
Stormlord
Yhtyeen musiikkivideot ovat raakoja, kuten kuuluisuutta saavuttanut vuoden 2004 loppupuolella julkaistu video Under The Boards (195 M.A ).
András Szerafininpoika
András kuoli 11. huhtikuuta vuonna 1241 Muhin taistelussa kruunun rinnalla taistelussa Mongolien imperiumia vastaan.
Dénes Türje
Dénes Türje oli unkarilainen paroni, jolla oli useita korkea-arvoisia luottamustehtäviä  Unkarin kuninkaiden Andreas II:n sekä Béla IV:n aikana.
Dénes oli suuri kruununprinssi Béla IV:n tukija. Bélan ollessa Transilvanian herttuana (1225 - 1235) tämä nimesi Dénesin Transilvanian voivodiksi vuonna 1233. Béla IV:n saatuaan kruunun vuonna 1235, nimitettiin Dénes useisiin korkeisiin kuningaskunnan virkoihin. 11. huhtikuuta 1241 Dénes osallistui Muhin taisteluun kruunun rinnalla Mongolien imperiumia vastaan. Vuonna 1245 hänet nimettiin Unkarin kuningaskunnan palatiiniksi, joka oli kuninkaan jälkeen toiseksi korkein arvonimi.
Vihuela
Vihuela on espanjalainen kielisoitin. Sitä käytettiin renessanssin ajan musiikissa.
Vihuelassa on tavallisesti kuusi kieliparia ja se viritettiin tavallisesti kuten 6-kieliset luutut eli G C F A D G. Soitin kehittyi 1400-luvun lopussa Espanjassa. 1500-luvulla Espanjassa julkaistiin useita kokoelmia musiikkia vihuelalle. Seitsemästä säilyneestä kokoelmasta ensimmäinen oli Luis de Milánin El Maestro vuodelta 1538 ja viimeinen Estevan Daçan El Parnasso vuodelta 1576.
Vihuelan pohja on tasainen ja kansi on tiimalasin muotoinen, eli se muistuttaa rakenteeltaan kitaraa. On esitetty, että kuperakoppainen luuttu olisi muistuttanut liikaa arabiperinteestä maassa, josta maurit oli äskettäin ajettu pois. Tavallaan vihuela korvasti Iberian niemimaalla luutun, joka oli suosittu kielisoitin muualla Euroopassa 1500-luvulla.
Meksikossa esiintyy soitin, jota kutsutaan meksikolaiseksi vihuelaksi, mutta se on täysin nykyaikainen viisikielinen kitaransukuinen soitin, eikä liity alkuperäiseen vihuelaan.
Aiheesta muualla
englanninkieliset kielisoitinsivut
Valentin Gluško
thumb|Valentin Gluško ukrainalaisessa postimerkissä. Valentin Petrovitš Gluško (, 2. syyskuuta 1908 Odessa – 10. tammikuuta 1989) oli neuvostoliittolainen raketti-insinööri. Hän osallistui useiden neuvostoliittolaisten kantorakettien rakettimoottorien kehitystyöhön. Hän johti OKB-456-suunnittelutoimistoa vuosina 1946–1974 ja Energijaa vuosina 1974–1989. Hän johti muun muassa Energija-kantoraketin ja Buran-sukkulan kehittämistä.
Tausta
Valentin Gluško syntyi 2. syyskuuta 1908 Odessassa, Venäjän keisarikunnassa (nyk. Ukrainan alueella). Hänen vanhempansa olivat venäläisiä maanviljelijöitä. 15-vuotiaana hän alkoi lukea Jules Vernen tieteiskirjoja, joista kaksi kuulentoa koskevaa teosta vaikuttivat häneen eniten. Hän alkoi lukea tähtitiedettä käsitteleviä kirjoja. 16-vuotiaana hän kirjoitti paikallisessa tähtiseurassa kirjaa, jonka nimi oli "Interplanetaarisen ja tähtien välisen matkustamisen kehityksen historia". Kesällä 1923 hän näki raketin laivaston sotamuseossa – sen perusteella hän alkoi hahmotella omia rakettejaan. Hän kirjoitti Konstantin Tsiolkovskille kirjeen, joka aloitti seitsemänvuotisen kirjeenvaihdon.
Hän kävi Odessassa ammattikoulun, josta valmistui peltisepäksi. Hän pestautui hydrauliikkayhtiöön asentajaksi. Tästä hän eteni koneistajaksi. Tämä opiskelu- ja työharjoittelujakso oli Neuvostoliitossa pakollinen ennen yliopisto-opintoja.
Elokuussa 1925 hän pääsi Leningradin valtionyliopistoon opiskelijaksi. Siellä hän esisuunnitteli planeettaluotaimen ("Helioraketoplan"), jossa oli sähköinen propulsiojärjestelmä. Tämän työn asevoimat noteerasivat. Toukokuusta 1929 alkaen hän oli Leningradin GDL:n (Gas Dynamics Laboratory, virtausmekaniikan laboratorio) johtavia henkilöitä. Kyseinen laboratorio oli ensimmäinen venäläisten nesterakettimoottoreiden kehittäjiä. Gluško kehitti ORM-moottoreita, joita käytettiin RLA-rakettien voimalaitteena.
1930-luku: asevoimat kiinnostuvat raketeista ja puhdistukset
Asevoimat muunsivat Moskovassa toimivan Sergei Koroljovin johtaman GIRD-ryhmän (Reaktiovoimalaitteiden tutkimusryhmä) RNII-instituutiksi (Reaktiotyöntövoiman tieteellinen tutkimusinstituutti). Gluško kutsuttiin siihen johtamaan nesteajoainetta käyttävien rakettimoottorien tutkimusta. RNII kehitti 1930-luvulla muutamia raketteja ja liitokoneita, joiden voimalaite oli rakettimoottori. Koroljovin RP-318 oli Neuvostoliiton ensimmäinen rakettilentokone. Sen voimalaite oli Gluškon kehittämä ORM-65-rakettimoottori. 1 700 newtonin työntövoiman kehittävän ORM-65-moottorin koekäyttö alkoi 5. marraskuuta 1936.
Ennen testien valmistumista kumpikin suunnittelija pidätettiin vuoden 1937 suurissa puhdistuksissa, joissa Stalinin turvallisuuspalvelu pyrki eliminoimaan Leninin hallinnon voimahahmot ja heihin läheisessä suhteessa olleet. Rakettitutkimus sai rahoituksensa marsalkka Mihail Tuhatševskiltä, joka oli eräs puhdistusten pääkohteita. Gluško pidätettiin vasta maaliskuussa 1938. Koroljovin syytteet tulivat Gluškon syytöksistä, joilla Gluško pyrki pelastamaan oman nahkansa ja eliminoimaan kilpailijansa. Vangitut lentokoneinsinöörit siirrettiin työleireiltä pian erikoisvankileireille, "šaraška"-leireihin (vankilan suunnittelutoimisto), joissa heidän työnsä jatkui normaalisti. Gluškosta tuli Kazanissa sijaitsevan TsKB-4-šaraškan johtava suunnittelija. Sen suunnittelun tavoitteet olivat vähemmän suurellisia – rakettimoottoreita kehitettiin pelkästään lentokoneiden lentoonlähtömatkan lyhentämiseen. Gluško alkoi testata RD-1-rakettimoottoreita, joiden työntövoima oli 9 000 newtonia. Elokuussa 1944 hänet voitiin vapauttaa ja joulukuussa 1944 hänestä tuli oman suunnittelutoimistonsa, OKB-SD, pääsuunnittelija.
Kylmä sota alkaa
Jo elokuussa 1945 entisen V-2-tehtaan, Zentralwerken (=Mittelwerke?), staattisessa testiasemassa mitattiin V-2:n moottoreiden työntövoimaa ja muita suoritusarvoja. 40 kappaletta V-2-raketteja laukaistiin heinäkuun ja syyskuun välissä vuonna 1946 testaten muun muassa eri hapetin-polttoaine-suhteita. (Yhdysvallat aloitti vastaavat kokeet muutamia kuukausia myöhemmin Uudessa Meksikossa. Ranskalla oli samaan aikaan oma V-2-ohjukseen pohjautuva ohjusteollisuuden perustaminen meneillään.) Venäläiset lisäsivät V-2:n moottorin työntövoiman 250 000 newtonista 300 000 newtoniin. Gluško seurasi Neuvostoliiton delegaatiossa Englannin kolmannen ja viimeisen V-2:n koelaukaisua Altenwaidessa.
13. toukokuuta 1946 Stalin hyväksyi rahoituksen Neuvostoliiton ballististen ohjusten kehittämiseen. Varusteluministeri Dmitri Ustinov alkoi johtaa tätä hanketta. 3. heinäkuuta 1946 perustettiin OKB-456-suunnittelutoimisto Himkiin Moskovan alueella. Sen johtoon tuli Gluško. Lokakuussa 234 saksalaista rakettialan asiantuntijaa siirtyi Neuvostoliittoon. Saksalaisten tehtäväksi tuli osoittaa, mihin asti Saksa oli ohjussuunnittelussaan päässyt. Venäläiset suunnittelivat saksalaisten työn rinnalla RD-100-rakettimoottoria, jossa käytettiin V-2:ssa hyväksi havaittuja teknisiä ratkaisuja. Osasuunnittelu ja -valmistus nopeutui käyttäen saksalaisia osia ja piirustuksia. Gluškon ryhmä oli suunnittelemassa jo suurempia moottoreita mannertenvälisiin ohjuksiin, josta täysin erillisessä yksikössä toimivat saksalaiset eivät saaneet mitään tietoja.
Vuonna 1948 tehtiin päätös R-1- ja R-2-ohjusten toteuttamisesta ja R-3:n suunnittelusta. Gluškon vastuulle tuli RD-100-moottorin suunnittelu ja valmistus perustuen saksalaisen V-2-ohjuksen moottoriin. Vuoden 1948 lopulla testatut KS-59 'Lilliput'-moottorit olivat saksalaisten insinöörien Gluškon alaisuudessa toteuttamia. Niiden polttokammiota oli kehitetty V-2:n moottorista merkittävästi. Kesästä 1949 huhtikuuhun 1950 Gluškon tiimi teki niillä 100 testiä. Ajoaineena kokeiltiin muun muassa fluoriinia. Saksalaisten T&K-osuus alkoi päättyä ja he palasivat Saksaan. Vuonna 1951 venäläiset rakensivat ED-140-moottorin, jonka työntövoima oli 70 000 newtonia. Tästä moottorista kehittyi Gluškon RD-110-moottori Koroljovin R-3-ohjukseen. Gluško käytti tätä perussuunnitelmaansa 1960-luvun puoliväliin asti.
Mannertenvälinen ohjus ja avaruustoiminnan alku
Koroljov valitsi mannertenvälisten ohjusten suunnittelun (R-7-ohjus) ja keskimatkan ohjukset siirtyivät Mihail Jangelin alaisuuteen. Gluško toimitti moottorit Jangelin ohjuksiin.
Gluško rakensi ED-140-moottorista suuremman version. Se tuotti 650 000 newtonin työntövoiman ja oli riittävä R-7-ohjukseen. Moottori sai nimen RD-105 (RD-106). Suuri polttokammio toi esiin palamisepästabiliitti-ilmiöitä. Samaan aikaan hyötykuorman (atomipommi) paino kasvoi 5 400 kilogrammaan. Viisi tällaista moottoria ei enää riittäisi raketin nostamiseen.
Gluško päätyi klusteriratkaisuun: rakettiyksikköön tuli neljä rinnakkaista moottoria, joiksi kehitettiin RD-107 (RD-108) moottorit. Niillä oli yhteinen polttoaineen syöttöjärjestelmä. Työntövoima oli 0,9–1 miljoonaa newtonia. Pienemmissä moottoreissa palaminen polttokammiossa tapahtui ilman ongelmia. Kantoraketissa oli kaikkiaan 40 rakettimoottoria ja 16 ohjausmoottoria.
Koroljovin R-7-ohjus vaati suuren laukaisukeskuksen ja sen laukaisu oli monimutkainen toimenpide. Esim. nestehappi piti tankata hieman laukaisua ennen. Ohjusta ohjattiin samoin kuin JPL:n samaan aikaan Yhdysvalloissa kehittämiä ohjuksia radiokomennoilla, joka teki ohjuksen alttiiksi vastatoimille, jotka estäisivät tarkan suunnistuksen.
R-7-ohjuksia otettiin käyttöön vain kuusi kappaletta Tiuratamissa ja Plesetskissä vaikka Yhdysvaltain vuoden 1960 vaalikampanjassa John F. Kennedyn pääteema oli "Missile Gap", puhuttiin Yhdysvaltain tiedustelun kuvanneen useita satoja neuvostoliittolaisia mannertenvälisiä ohjuksia. U-2-vakoilulennot olivat paljastaneet toiselle vaaliehdokkaalle, Eisenhowerin hallituksen varapresidentti Richard Nixonille, ettei Neuvostoliiton silloinen muutaman ohjuksen määrä merkinnyt merkittävää uhkaa. Kennedyn vaalipropagandassa oli mukana ohjusten määrässä Neuvostoliiton alueen nk. ryssänkirkkojen tornit. Vaalivoitto velvoitti Kennedyn suureen ohjusten rakennuskampanjaan, 1950-luvulla kehitettyä Minuteman-ohjuksia alettiin pikapikaa valmistaa yli 1000 kappaletta.
Neuvostoliitto vastasi haasteeseen asevoimien nostaessa Leonid Brežnevin maan johtoon. Koroljov alkoi suunnitella Neuvostoliitolle Minutemanin vastinetta, kiinteäajoaineella lentävää ohjusta, RT-2. Sen kehitys ei edennyt. Vladimir Tšelomei alkoi valmistaa pientä nesterakettia, jonka nimi oli UR-100. Sen valmistusmäärät nousivat satoihin kappaleisiin. Vuonna 1961 Tšelomei alkoi kehittää UR-500- eli Proton-kantorakettia. OKB-52 alkoi Gluškon johdolla kehittää siihen moottoria samalla kun suunnitteli moottoreita Koroljovin johtamaan N1-kuurakettiin.
Kiistat suunnittelutoimistojen välillä
Tässä vaiheessa tapahtui ensimmäinen työnjako Neuvostoliiton ohjusteollisuudessa: Koroljov siirsi sukellusveneiden ohjusten suunnittelun Makejevin tehtaalle, muun muassa koska piti niiden ajoaineita vaarallisina. Tšelomei suunnitteli risteilyohjuksia. Pommikoneiden valmistaja Mjasištšev ja Gluško pyrkivät löytämään uusia ohjustyyppejä kehitettäviksi.
20. toukokuuta 1954 Neuvostoliiton hallitus teki mannertenvälisen ylisoonisen risteilyohjuksen kehittämisestä päätöksen. Koska Koroljovilla oli päätyönään ballistinen mannertenvälinen ohjus (R-7), risteilyohjuksen kehittäminen tuli Lavotskinin ja Mjasištševin lentokonetehtaille (kaksi kilpailevaa kehitysprojektia). Molempiin kaavailtiin patopainemoottoreita. Toisessa oli Gluškon kehittämä moottori.
Samaan aikaan oli Neuvostoliiton rakettisuunnittelijoiden välillä linjaerimielisyyksiä. Gluško siirtyi hypergolisiin (itsesyttyviin) ajoaineisiin, joita voitiin varastoida vuosikymmeniä ilman jäähdytystä. Tällaisen ohjuksen voi laukaista välittömästi. Koska kyseiset nesteet olivat hyvin reaktiivisia, karsinogeenisia ja myrkyllisiä, niiden käsittely oli hyvin vaarallista.
Koroljov olisi halunnut jatkaa alkoholin ja nestehapen käyttöä sotilaallisissa ohjuksissakin. Koroljovin R-9-ohjuksia tehtiin enää 54 kappaletta, kun Mihail Jangelin R-16-ohjuksia valmistettiin 380 kappaletta ja Tšelomein UR-100-ohjuksia 800 kappaletta. Koroljov oli täten siirtynyt pelkästään avaruustoimintaan. Syyskuussa 1960 Koroljovin tiimi oli laatinut N1-kantoraketin suunnitelman, sillä piti pystyä tekemään miehitettyjä lentoja Kuun lisäksi Marsiin asti.
Gluško suositteli N2O4 (typpitetraoksidi) ajoaineeksi N1-rakettiin, mutta Koroljov ei sitä halunnut. Välirikko liittyi myös siihen, että Gluškon syytteet olivat vieneet Koroljovin Kolyman leirille, joka oli tappaa Koroljovin. Koroljovin johtaman R-7-ohjuksenkin kehityksessä Gluškon panos oli ollut niin heikko, että Koroljov oli joutunut käyttämään oman tiiminsä insinöörejä Gluškon töiden loppuun viemiseen. Koroljov pyysi Nikolai Kuznetsovin suunnittelutoimistolta apua N1:n moottoreiden suunnitteluun pyrkien välttämään riippuvuutta Gluškosta.
Gluško nousee valtaan
Jangel ja Tšelomei suunnittelivat kilpailevat (R-56 ja UR-700) raketit. Niissä oli molemmissa Gluškon moottorit. Ne eivät kuitenkaan saaneet jatkokehittelyn rahoitusta, ja 1964 alkaen vain N1-rakettia kehitettiin kuulentoa varten. Vuonna 1966 Vasili Mišin korvasi kuolleen Koroljovin N1:n pääsuunnittelijana. 1974 Mišin syrjäytettiin ja Gluško otti haltuunsa myös Koroljovin suunnittelutoimiston, jota syntyi NPO Energia.
1980-luvun hype Neuvostoliitossa
Gluško ajoi pysyviä kuuasemia ja miehitettyjä lentoja Marsiin 1980-luvulla. Hän kaavaili viimeisinä elinaikoinaan avaruuspuolustusjärjestelmän rakentamista, maan otsonikerroksen korjaamista avaruudesta käsin, ydinjätteen kuljettamista avaruuteen, pohjoiskalotin valaisemista avaruuspeileillä sekä Kuun ja Marsin kolonisaatiota. Neuvostoliiton poliittinen johto halusi sukkulan kehittämistä: Gluško aloitti sitä varten Energija-kantoraketin suunnittelun ja Buran-sukkulan suunnittelun. Gluškon RD-170-rakettimoottori oli Buran-Energija-ohjelman vaikeimpia kehityskohteita. Moottorista tuli lopulta alkoholia nestehapella polttava. Hän joutui valitsemaan ajoaineen, jota oli Koroljovin eläessä vastustanut. Moottorin kehityskustannukset ylittivät sallitun katon, mutta poliittiset päättäjät syöttivät ohjelmaan lisärahoitusta, koska se oli Yhdysvaltain Tähtien sodan vastaohjelma. Buran teki 15. marraskuuta 1988 miehittämättömän koelennon. Se oli loppupiste Neuvostoliiton avaruusohjelmalle.
Muuta
Hänellä oli neljä lasta: Jevgenija (1938), Jelena (1948), Juri (1952) ja Aleksandr (1972).