cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Austin Motor Company
Austin-Healey
Vuonna 1952 Austin teki tuotantosopimuksen tunnetun autosuunnittelija Donald Healeyn kanssa. Sopimuksen perusteella aloitettiin uuden merkin, urheiluauto Austin-Healeyn valmistus.
1959–1969: Muutosten aikakausi
pienoiskuva|Vuoden 1963 [[Mini|Austin Mini Cooper S.]] Vuonna 1956 Suezin kriisin aiheuttama epävarmuus raakaöljyn toimituksissa antoi alkusysäyksen uuden mallin suunnittelulle. Alec Issigonis, joka oli suunnitellut malleja Morrisille jo vuosina 1936–1952, sai Leonard Lordilta tehtävän suunnitella uusi pikkuauto. Tämän työn tuloksena esiteltiin vuonna 1959 monin tavoin vallankumouksellinen Mini. Austinin versio nimettiin aluksi Austin Seveniksi, mutta Morrisin Mini Minor -nimi sai alusta asti enemmän huomiota. Myös Morris-version myynti oli Austinia parempaa, joten Austinkin nimettiin pian Miniksi. Vuonna 1970 British Leyland pudotti erilliset Austin- ja Morris-nimet Minien yhteydestä: automalli oli siitä lähtien yksinkertaisesti Mini, jonka valmistajana toimi BLMC:n Austin–Morris-divisioona.
Minissä esitellyt tekniset ratkaisut, kuten moottorin poikittainen asennus eteen, moottorin ja vaihteiston yhteinen voitelu sekä etuveto tulivat myös isompiin malleihin. Aluksi ne tulivat uusiin ADO16-malleihin, Morris 1100:aan elokuussa -62 ja Austin 1100:aan syyskuussa 1963, Austin 1800:aan vuonna 1964 ja Austin Maxiin vuonna 1969. Tämä tarkoitti että BMC oli jo läpi 1960-luvun kehittänyt ja valmistanut autoja tekniikalla, johon siirtymistä monet kilpailijat 1970-luvun alussa vasta suunnittelivat. Britannian Ford esitteli ensimmäisen etuvetoisen mallinsa 1976. Saksan Fordilta oli tullut markkinoille vuonna 1962 etuvetoinen Taunus 12M (P4). General Motorsin Vauxhall esitteli ensimmäisen etuvetomallinsa vuonna 1979 ja Chrysler UK vuonna 1975. Manner-Euroopassa etuveto oli saavuttanut suuren suosion jo aiemmin; etenkin ranskalaiset Renault, Citroën ja Simca valmistivat etuvetomalleja jo ennen BMC:tä. Myös Itä-Saksalainen VEB IFA ( Industrieverband Fahrzeugbau ) valmisti etuvetoisia autoja jo aivan 1950-luvun alkuvuosista. Myös poikittain eteen asennettu moottori oli ensiesitelty jo 1931 saksalaisen DKW:n malleissa, joten mitään täysin mullistavaa ei Issigonis siltä osin suunnitellut.
Poikkeuksen Austinin etuvetolinjasta teki Austin 3-litre, joka esiteltiin vuonna 1967. Se oli isokorinen takavetoinen malli, jonka korin keskiosa tosin oli lainaa ADO 17 -malliston Austin 1800:sta. Malli oli valmistajalle totaalinen epäonnistuminen ja lopetettiin jo 1971 noin 10 000 valmistuneen auton jälkeen. Austinin mallistoon kuului tänä aikakautena myös muita takavetoisia henkilöautoja sekä niiden paketti- ja lavaversiot.
Syyskuussa 1965 BMC sai päätökseen yhdistymisneuvottelut tärkeimmän tavarantoimittajansa, autokoreja valmistavan Pressed Steel Companyn kanssa. Vuotta myöhemmin yhtiöön sulautettiin Jaguar. Joulukuussa 1966 yhtiön nimi muutettiin muotoon BMH, British Motor Holdings Ltd. Alkuvuodesta 1968 BMH yhdistettiin Britannian hallituksen painostuksesta Leyland Motors Ltd:hen, ja näin Austinista tuli osa valtavaa British Leyland Motor Corporation (BLMC) -yhtymää.
1970–1979: Epävakauden aikakausi
pienoiskuva|1979 [[Austin Maxi]] British Leylandin kohtaloksi koitui tuottaa kaikkien aikojen parjatuimpia brittiläisiä ajoneuvoja. Austinin huonomaineisin auto tältä aikakaudelta on vuonna 1973 esitelty Austin Allegro, ADO 16 1100 / 1300 -mallien seuraaja. Sitä arvosteltiin, osin aiheettakin, pulleasta muotoilusta, surkeasta kokoonpanon laadusta, teknisestä epäluotettavuudesta ja ruosteherkkyydestä. Silti mallin myynti Britanniassa oli varsin hyvä, muttei kuitenkaan edeltäjänsä tasoa.
Korimalliltaan kiilamainen Princess-sarja esiteltiin sekä Austin- että Morris-merkkien alla, sekä tasokkaampana Wolseleynä vuonna 1975. Puolen vuoden valmistuksen jälkeen Princess muuttui omaksi merkikseen, jota valmisti British Leylandin Austin–Morris-divisioona. Yhtiö oli kansallistettu vuonna 1975 ja nimi BLMC oli nyt muutettu muotoon BL (British Leyland).
Toisin kuin Allegro, Princess sai osakseen jopa kehujakin, etenkin muotoilustaan, valoisasta ja tilavasta sisustastaan sekä hyvästä ajettavuudestaan. BL-konsernin tuotteiden huono laatu heitti kuitenkin epäilyksen varjon myös Princessin päälle. Lisäksi myyntiä heikensi ison peräluukun puuttuminen, vaikka se olisi korimalliin istunut mainiosti. Mallistoa uudistettiin loppuvuodesta 1981 luukkuperäiseksi, ja se uudelleennimettiin Austin Ambassadoriksi. Korimallin muutos tuli myynnin kasvun kannalta kuitenkin liian myöhään, ja Ambassadorin valmistus lopetettiin kahden tuotantovuoden jälkeen.
1980–1989: Austin - Rover aikakausi
pienoiskuva|[[Austin Metro, esiteltiin 1980]] pienoiskuva|[[Austin Maestro, esiteltiin 1983]] pienoiskuva|[[Austin Montego, esiteltiin 1984]]
Lokakuussa 1980 esitellyn Austin Metron varaan laskettiin koko BL-konsernin tulevaisuus. Kaksi vuosikymmentä Minin esittelyn jälkeen BL:lla oli taas tarjolla nykyaikainen pikkuauto. Malli oli välitön myyntimenestys ja yksi suosituimmista autoista 1980-luvun Britanniassa. Metro oli suunniteltu Minin korvaajaksi, mutta itse asiassa Minin tuotanto jatkui vielä kaksi vuotta Metron tuotannon päättymisen jälkeen.
Vuonna 1982 suurin osa British Leylandin autojen valmistuksesta vastaavasta osasta, nyt näivettyneestä British Leyland Companysta, nimettiin uudelleen Austin Rover Groupiksi. Tässä yhtiössä Austinin rooli oli valmistaa edullisen hintaluokan autoja, kun taas Roverin nimellä tuotettiin laadukkaampia ja varustellumpia malleja. Myös MG oli merkkinä elvytetty, ja sen alla valmistettiin urheilullisia versioita Austinin malleista. Näistä ensimmäinen oli MG Metro 1300.
Ibestad
Ibestad on Norjan kunta Tromssan ja Finnmarkin läänissä. Kunnan alue koostuu Rollan (107 km²) ja Andørjan (135 km²) saarista, jotka sijaitsevat Harstadista itään.
Austin Motor Company
1980–1989: Austin - Rover aikakausi
Austin teki uuden paluun perheautoluokkaan esittelemällä maaliskuussa 1983 täysin uuden Maestron: tilavan, luukkuperäisen viiden hengen auton, joka korvasi ikääntyneet Allegron ja Maxin. Maestron suosio pysyi vakaana lähes koko valmistuskautensa ajan.
Huhtikuussa 1984 esiteltiin Maestron porrasperäinen johdannainen Montego Saloon, joka oli tarkoitettu Morris Italin seuraajaksi. Uusi malli sai kiitosta avarista ja mukavista sisätiloistaan, mutta alkusarjan lastentaudeista selviäminen vei aikansa. Alkuvuodesta 1985 esiteltiin tilava estate-versio, yksi aikansa suosituimpia farmarimalleja Britanniassa.
Vuonna 1986 Austin Roverin emoyhtiö muutettiin julkiseksi osakeyhtiöksi Rover Group plc. Pian tämän yksityistämisen jälkeen yhtiön uudeksi omistajaksi tuli British Aerospace (BAe).
Austin Metron seuraajaksi suunniteltiin 1980-luvun puolivälissä uutta mallia, joka kulki prototyyppinimellä AR6. Se perustui pitkälti tutkimusmalli ECV3:n pohjalle. Yksi tutkimusmallin tavoitteista oli pudottaa polttoaineen kulutus lukemaan 2,3 l / 100 km. Samaan aikaan suunnitelmissa oli lopettaa Austin automerkkinä ja nostaa Rover päämerkiksi, mikä johti AR6-projektin hautaamiseen alkuvuodesta 1987.
Vuonna 1987, kun Austin oli merkkinä lakkautettu ja Austin Roverista oli tullut Rover Group, Austin valmisti eräänlaisia merkittömiä autoja. Niiden konepellissä oli muodoiltaan Roverin tunnuksen kaltainen merkki, mutta ilman Rover-tekstiä. Autoissa käytettiin sen lisäksi vain mallinimiä. Metrolle tehtiin kasvojenkohotus vuonna 1990, ja samalla se sai keulalleen uuden K-sarjan moottorin. Tässä yhteydessä automallin nimi muutettiin Rover Metroksi. Maestro ja Montego, joiden valmistus jatkui vuoteen 1994, eivät koskaan saaneet Rover-merkkiä keulalleen Britanniassa.
Nykytila
Oikeudet Austin-nimeen siirtyivät British Aerospacelle, ja sitten BMW:lle, sen ostettua Rover Groupin. Sittemmin oikeudet nimeen siirtyivät MG Rover Groupille, joka muodostettiin BMW:n myytyä Rover Groupin vuonna 2000. MG Roverin romahduksen ja myynnin myötä merkin oikeudet siirtyivät Nanjing Automobile Group ja edelleen sen fuusioiduttua SAIC:lle. Se omistaa nyt sekä oikeudet merkkiin että historiallisen Longbridgen tuotantolaitoksen. Shanghai Automotive Industry Corporation (SAIC) valmistaa nykyisin Kiinassa autoja MG- ja Roewe-merkeillä. Nimi Roewe otettiin käyttöön, kun SAIC ei onnistunut ostaa Rover-merkkiä BMW:ltä vuonna 2005. BMW myi sen sijaan merkin Fordille, joka taas myi sen nykyiselle omistajalle, intialaiselle Tata Motorsille vuonna 2008, osana Jaguar Land Roverin myyntiä.
Tehdaslaitokset
pienoiskuva|Austinin [[Longbridgen tehdas]] Austin aloitti autojen valmistuksen tyhjiksi jääneissä tehdastiloissa, Longbridgessä, Birminghamissa, vuonna 1905. Longbridgestä tuli British Leylandin päätehdas, koska sen sijainti oli strategisesti ja logistisesti parempi kuin Morris Motorsin Cowleyn tehtailla. Vaikka Austin ajettiin automerkkinä alas 1980-luvun lopussa, Rover Company ja MG Cars jatkoivat Longbridgen tehtaan käyttöä. MG Rover Groupin romahduksen myötä autojen valmistus Longbridgessä oli pysähdyksissä vuodesta 2005, kunnes uusi omistaja jatkoi MG:n mallien tuotantoa 2007.
BMC-aikakausi
1952 eteenpäin
British Leyland (BL)
(Austin Morris, Leyland Cars, Austin Morris ) 1967–1982
BL / Rover Group
(Austin Rover) 1982 - 1988
Lentokoneet
Ensimmäisen maailmansodan aikana Austin valmisti lisenssillä lentokoneita, muun muassa Royal Aircraft Factory S.E.5a, mutta myös omaa suunnittelua olevia malleja. Yksikään niistä ei edennyt prototyyppivaihetta pidemmälle.
Austin-traktori
pienoiskuva|Austin traktori, Brattles Farm Museum, Staplehurst, Kent Vuonna 1917 Herbert Austin, sen lisäksi että pyöritti omaa autotehdasta, toimi maahantuojana ja agenttina useille amerikkalaisille traktorimerkeille. Vuonna 1918 hän hylkäsi nuo toimet ja aloitti oman traktorin suunnittelun. Austinin malli muistuttaa hyvin pitkälle saman ajan Fordsonia. Poikkeuksen tekee vaihteisto, joka Austinilla on poikittain asennettu ja kaksiportainen, kun se Fordsonissa oli pituussuuntaisesti ja kolmeportainen. Voimanlähteenä toimi Austin 'Heavy 20' -auton moottori, muunnettuna petrolikäytölle. Tämä kokoonpano oli voimakkaampi ja toiminnaltaan hienostuneempi kuin Fordsonin, mutta muun muassa katkenneiden kampiakselien ja muiden teknisten ongelmien takia se menetti maineensa luotettavana työkoneena. Vaikka se oli hinnaltaan kalliimpi kuin Fordson, sen myynti veti aikavälillä 1919–1924 sen verran hyvin, että se omalta osaltaan auttoi Austinia sodan jälkeisessä, heikossa taloustilanteessa. Henkilöautomalli Austin 7:n tuotannon alettua traktorin tuotanto siirrettiin Ranskaan, jossa sitä valmistettiin ajanmukaistettuna, mutta melko vaatimattomalla menestyksellä vuoteen 1951.
Thiers
Thiers on kunta Ranskassa Puy-de-Dômen departementissa Auvergne-Rhône-Alpesin alueella. Se sijaitsee noin 42 kilometriä departementin pääkaupungista Clermont-Ferrandista itään, Durollejoen varrella. Durolle on Allierjoen sivujoki.
Thiers on keskiaikainen kaupunki, joka on jaettu ylä- ja alakaupunkiin. Yläkaupungin kapeiden ja kaltevien katujen varrella on vanhoja keskiaikaisia puutaloja, kuten Château du Pirou. Romaaninen Saint-Genès’n kirkko on rakennettu 1000-luvulla. Yläkaupungilta on näkymät Chaîne des Puys’n vulkaanisten kukkuloiden ketjuun sekä Limagne'n tasangolle.
Thiersin kaupungissa on pitkät perinteet puukkojen ja aterimien valmistuksessa. Tehtaat rakennettiin alakaupunkiin Durollejoen varrelle, jonka vesivoimaa ne hyödynsivät. Yhdessä vanhoista tehtaista sijaitsee nykytaiteenmuseo Creux de l'Enfer. Kaupungissa järjestetään joka kevät suuret Coutellia -veitsimessut.
Keulainjärvi
Keulainjärvi on Pirkanmaalla Kuhmoisissa Harmoisten kylän lähellä sijaitseva järvi.
Maantietoa
Järven pinta-ala on 2,1 hehtaaria, se on 300 metriä pitkä ja 100 metriä leveä. Sen itäpuolinen Pussivuori nousee noin 70 metriä järven pinnan yläpuolelle. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria ja sen rantaviivan pituus on 650 metriä. Rannat ovat suurimmaksi osaksi metsämaata, mutta länsirannalla on niitty. Järven länsipuolella on talo, jolle tulee tie lounaasta.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Suur-Päijänteen alueen (14.2) Päijänteen alueella (14.22), jonka Päijänteen lähialueeseen (14.221) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 98,8 metriä mpy. Laskuoja lähtee järven lounaispäästä ja laskee 1,4 kilometrin päässä Päijänteen Harmoistenlahteen. Laskuojan pudotus on 20,6 metriä.
Historiaa
Vuosien 1965 ja 1985 peruskartoissa järven länsipuolella oli talo ja järven rannat olivat kauttaaltaan peltoa.
Poul Nyrup Rasmussen
Poul Nyrup Rasmussen (s. 15. kesäkuuta 1943) on tanskalainen poliitikko. Hän oli Tanskan pääministeri vuosina 1993–2001. Vuosina 2004–2011 Rasmussen toimi Euroopan sosialidemokraattisen puolueen puheenjohtajana.
Elämä
Rasmussen syntyi köyhään työläisperheeseen ja aloitti työnteon jo seitsemänvuotiaana. 15-vuotiaana hän oli mukana ensimmäisen oppikoululaisille tarkoitetun sosiaalidemokraattisen järjestön perustamisessa. Rasmussen opiskeli Kööpenhaminan yliopistossa taloustiedettä ja valmistui maisteriksi vuonna 1971. Opintojen päätyttyä hän työskenteli ekonomistina ay-keskusjärjestön talousosastolla.
Poliittinen ura
Rasmussen valittiin kansankäräjille vuonna 1988, ja hänestä tuli Tanskan sosiaalidemokraattisen puolueen puheenjohtaja 1992. Pääministeriksi Rasmussen valittiin vuonna 1993 sen jälkeen, kun Poul Schlüterin johtama porvarihallitus oli joutunut eroamaan tamilipakolaisten kohteluun liittyneen kohun vuoksi. Pääministerinä Rasmussen toimi vuoteen 2001 saakka, minkä jälkeen hän siirtyi pois puolueen johtotehtävistä 2002.
Rasmussenin pääministerikaudella oli käytössä niin sanottu Tanskan malli, jonka ansiosta työttömyys saatiin laskettua 4,5 prosenttiin vuoden 2001 loppuun tultaessa. Vuonna 1993 työttömyysprosentti oli ollut 12 prosenttia. Koulutukseen liittyvät toimenpiteet ja tuntuvat työttömyyskorvaukset olivat eräitä mallin ominaispiirteitä.
Samasta sukunimestä huolimatta Poul Nyrup Rasmussen ei ole sukua seuraajilleen Anders Fogh Rasmussenille ja Lars Løkke Rasmussenille.
Pekka Tuomisto (poliitikko)
Pekka Juhani Konstantin Tuomisto (s. 23. huhtikuuta 1940 Hämeenkyrö) on suomalainen Suomen Keskustaa edustanut poliitikko ja entinen Kansaneläkelaitoksen pääjohtaja. Koulutukseltaan hän on varatuomari ja valtiotieteiden maisteri.
Tuomisto oli Ahon hallituksen kauppa- ja teollisuusministeri sekä ministeri ulkoasiainministeriössä vastuualueenaan Venäjän ja muiden IVY-maiden kauppa. Tuomisto oli ministerinä 363 päivää 3.8.1992–31.7.1993 ja tuli ministeriksi, kun hänen edeltäjänään ollut Kauko Juhantalo erosi tehtävästään valtakunnanoikeudessa saamansa tuomion takia. Tuomiston avustajia olivat Antti Neimala (1992) ja Esa Stenberg (1993). Kun Tuomisto vuonna 1993 valittiin Kelan pääjohtajaksi, häntä seurasi ministerinä Seppo Kääriäinen.
Kelan pääjohtajana Tuomisto toimi vuodesta 1993 eläkkeelle jäämiseensä asti vuonna 2000.
ISO 3166-2:ML
thumb|300px|[[Malin alueet.]] ISO 3166-2:ML on ISO-standardointijärjestön standardi, joka määrittää geokoodit Malille. ISO 3166-2:ML on ISO 3166-2 -standardin osajoukko, joka määrittää kahdeksan alueen sekä Bamakon pääkaupunkialueen koodit.
Koodit
Koodin ensimmäinen osa on ISO 3166-1 -standardin mukainen Malin maakoodi ”ML”. Toinen osa on aluekohtainen numero, paitsi Bamakon pääkaupunkialueella kolmikirjaiminen tunnus.
Näätäeläimet
Näätäeläimet (Mustelidae) on lajien määrällä mitattuna suurin petoeläinten lahkoon kuuluva heimo. Niitä on kaikilla mantereilla lukuun ottamatta Etelämannerta ja Australiaa.
Näätäeläimiin kuuluu paljon eri kokoisia eläimiä alkaen pienestä lumikosta (20–130 g) aina suuriin merisaukkoihin (35–40 kg). Suurin tunnettu näätäeläin on mioseenikaudella Keniassa elänyt Ekorus ekakeran, joka oli noin leopardin kokoinen. Näätäeläinten ruumiinrakenne vaihtelee, mutta tavallisesti ruumis on pitkä ja jalat lyhyet. Häntä on pitkä, korvat pienet ja pyöreät ja silmät pienet.
Näätäeläimissä on sekä kanta- että varvasastujia mutta yhtä kaikki kaikilla lajeilla on jaloissaan viisi varvasta. Joillakin lajeilla kynnet voivat olla osittain sisäänvetäytyneet, mutta kaikilla ne ovat lyhyet ja kaarevat. Saukoilla jalat ovat räpylämaiset. Etenkin uroksilla luusto on hyvin vankkarakenteinen.
Kallo ei tyypillisesti ole kovin pitkä ja kuono on hyvin lyhyt. Näätäeläimet voivat lukittaa alaleuan yläleukaan ja niiden purema on voimakas. Petoeläimille luonteenomaisesti niillä on viimeinen takahammaspari muodostunut ns. raateluhampaiksi, kulmahampaat ovat pitkät ja terävät.
Näätäeläimistä suurin osa on lihansyöjiä, mutta osa käyttää ravinnokseen myös hyönteisiä ja muita selkärangattomia sekä kasvikunnan tuotteita. Näätäeläimet ovat nopeita, ketteriä ja erittäin tehokkaita saalistajia. Haju ja kuuloaisti ovat hyvin kehittyneitä.
thumb|vasen|Täytettyjä näätäeläimiä: ylhäällä [[intianaurinkomäyrä, vasemmalla mäyrä ja oikealla ahma.]]
Luokittelu
Nykyinen käsitys näätäeläinten sisäisestä luokittelusta jakaa ne kahdeksaan alaheimoon :
Näyttää siltä, että mesimäyrän ja amerikanmäyrän linjat erkanivat ensimmäisinä muista näätäeläimistä. Melinae ja Martinae ovat toistensa lähimmät sukulaiset. Samoin Lutrinae ja Mustelinae ovat läheisempää sukua keskenään kuin mitään muuta ryhmää.
Näätäeläimet ovat lähtökohtaisesti euraasialainen heimo. Se on ilmeisesti kehittynyt Euraasiassa ja useimmat alaheimotkin ovat euraasialaista alkuperää. Sekä Afrikkaan että Pohjois-Amerikkaan näätäeläimiä on vaeltanut useissa aalloissa. Ensimmäinen adaptiivinen radiaatio tapahtui mioseenikaudella noin 10 miljoonaa vuotta sitten, ja synnytti mesimäyrää ja amerikanmäyrää lukuun ottamatta muut alaheimot (nämä olivat jo syntyneet). Toinen radiaatio, jossa näätäeläinten määrä ja osuus eläinkunnasta näyttää merkittävästi kasvaneen, tapahtui plioseenikaudella 2–5 miljoonaa vuotta sitten. Tämä jälkimmäinen monimuotoistuminen johtui luultavasti maailmanlaajuisesta avoimen kasvillisuuden ja etenkin ruohikkoalueiden lisääntymisestä. Plioseenikaudella avautui myös Panamankannas, ja näätäeläimet pääsivät sitä kautta valloittamaan Etelä-Amerikkaa.
Näätäeläimiä arvioidaan olevan 57 lajia, mutta lukumäärä tulee todennäköisesti vielä kasvamaan tiedon lisääntyessä. 1978 Kolumbiasta löydettiin kokonaan uusi kärppälaji andienkärppä (Mustela felipei) ja ainakin saukon Japanissa elävää alalajia on ehdotettu omaksi lajikseen. Näätäeläimistä yksi laji on kuollut sukupuuttoon historiallisella ajalla. Kyseessä on minkin lähisukulainen Neovison macrodon, joka hävisi asuinalueeltaan Pohjois-Amerikan itärannikolta 1860–1870 metsästyksen takia.
Andrew Martin
Andrew Martin voi tarkoittaa ainakin seuraavia:
Kalkkilaasti
Kalkkilaasti on laastia, joka on sekoitettu kalkista, hiekasta ja vedestä. Laastin runkoaineena on hiekka, joka ottaa vastaan laastiin kohdistuvan kuormituksen paineen. Kalkki puolestaan on sidosaine, joka sitoo hiekkarakeet yhteen ja kiinnittää laastin kiviin tai tiiliin. Vesi vaikuttaa laastin työstettävyyteen, ja se muodostaakin sidosaineen kanssa juoksevan seoksen.
Keskiajalla kalkkilaastissa oli runsaasti kalkkia hiekkaan verrattuna. Laastissa oli lisäksi sen lujittamiseksi ja kuivumisen nopeuttamiseksi karvoja, hiiltä ja tiilimurskaa.
Unnasjärvi
Maantietoa
Järven pinta-ala on 8,2 hehtaaria, se on 550 metriä pitkä ja 200 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria ja sen rantaviivan pituus on 1,3 kilometriä. Järven pohjoispuolella on talo, jonka yhteydessä on peltoja. Järven koillispuolelta kulkee valtatieltä 24 tuleva tie.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Suur-Päijänteen alueen (14.2) Päijänteen alueella (14.22), jonka Päijänteen lähialueeseen (14.221) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 91,8 metriä mpy. Siihen laskee kaksi ojaa, joista toinen tulee pitkältä luoteesta Kurkkorvesta asti. Laskuoja lähtee järven kaakkoispäästä ja laskee 700 metrin päässä Päijänteen Unnaslahteen. Laskuojan pudotus on 13,5 metriä.
Historiaa
Vuoden 1965 peruskartassa järven ympäristön pellot olivat nykyistä laajempia ja myös järven eteläpuolella oli peltoa. Vuoteen 1985 mennessä järven eteläpuoliset pellot olivat metsittyneet.
Mikulin
thumb|250px|1500-luvulla rakennettu arkkienkeli Mikaelin katedraali Mikulinossa Mikulin (, Мику́линское кня́жество, Mikulinskoje knjažestvo) oli muinaisvenäläinen kaupunki ja ruhtinaskunta. Se sijaitsi Šošajoen rannalla nykyisen Moskovan alueen Lotošinon piirissä. Nykyään paikalla on Mikulinon kylä.
Tverin ruhtinaan Aleksandr Mihailovitšin poika Mihail sai Lobin ja Šošan rannoilla sijainneen alueen läänityksekseen vuoden 1341 tienoilla. Mikulinin kaupunki mainitaan ensimmäisen kerran vuonna 1370. Linnoituksen yhteydessä sijaitsi esikaupunki, kauppias- ja käsityöläisasutuksia sekä useita luostareita. 1400-luvun alussa Mikulinin ruhtinaskunnasta erosi pieni Teljatevon lääniruhtinaskunta. Moskovan valloitettua Tverin vuonna 1485 Mikulinin viimeinen ruhtinas Andrei Borisovitš alistui Iivana III:n määräysvaltaan ja sai läänityksekseen Dmitrovin kaupungin.
1600-luvun alkuun mennessä Mikulin muuttui Mikulino Gorodištšen kyläksi. Sen nykyinen nimi vakiintui 1950-luvun jälkeen. Muinaisesta kaupungista on säilynyt pyöreä maavallitus, jonka keskellä on 1500-luvun tiilikirkko.
Metsälentokenttä
pienoiskuva|Metsälentokenttä Kinnulan-Lestijärven rajalla. Kentäksi levennetty osa metsäautotietä soveltuu myös puutavaran varastointiin. Metsälentokenttä on metsäautotien tarpeeksi pitkälle suoralle leventämällä rakennettu, pienlentokoneiden käyttöön tarkoitettu lentopaikka, joka ei täytä lentopaikoille asetettujen standardien vaatimuksia. Lentokoneet käyttävät metsälentokenttiä pölytys-, lannoitus-, ruiskutus- ja kylvötoimintaan. Toiminnan tilapäisluontoisuuden vuoksi metsälentokentän raivaamiseen ja tasaamiseen ei tarvita lupaa. Kiitotien minimipituus on 500 metriä, joskin sen pituus tulisi olla 600 metriä jos tilaa on. Kiitotiellä tulee olla leveyttä vähintään kahdeksan metriä. Mitat vaihtelevat kiitotien pinnan mukaan. Kiitotien päissä tulee olla 50 metriä pintaraivattua jatketta. Kiitoalueen tulee olla vähintään 600 metrin mittainen. Kiitoalueen jatkeina on 150 metriä esteraivattua aluetta.
Stylofoni
thumb|150px|Dubreq Stylophone Stylofoni (myyty tuotenimellä Dübreq Stylophone) oli pienikokoinen elektroninen soitin, jonka keksi Brian Jarvis vuonna 1967. Se koostui metallisesta koskettimistosta, jota soitettiin koskettamalla koskettimia eräänlaisella kynällä (stylus). Jokainen kosketin on kytketty halpaan jänniteohjattuun oskillaattoriin erisuuruisen vastuksen kautta, jolloin kynällä koskettaessa virtapiiri sulkeutuu ja syntyy ääni, jota voi lähinnä kuvata adjektiiveilla "suriseva", "raaka" tai "ärsyttävä". Äänenlaadusta huolimatta stylofoneja on myyty noin kolme miljoonaa kappaletta, lähinnä lasten leluiksi. Isossa-Britanniassa stylofonin mainosmiehenä on toiminut erityisesti Rolf Harris.
Stylofoni on harvinaisuus kaupallisilla äänitteillä, mutta sellaisiakin löytyy, esimerkiksi David Bowien "Space Oddity" (jossa tosin on vain pari stylofonilla soitettua säveltä). Stylofonin on joskus mainittu olevan "kenties karsein koskaan kehitetty syntetisaattori".
Makedonian sosialistinen tasavalta
Makedonian sosialistinen tasavalta, lyhenteeltä Makedonian ST eli Makedonian kansantasavalta, lyhenteeltä Makedonian KT (, vuosina 1946–1963) oli yksi Jugoslavian kahdeksasta tasavallasta, joka oli olemassa vuosina 1944–1991.
Katharine Hepburn
Katharine Houghton Hepburn  oli yhdysvaltalainen elokuvanäyttelijä. Häntä kutsuttiin lempinimellä First Lady of Cinema, elokuvan ensimmäinen nainen. Hepburn oli yli 60 vuotta jatkuneella urallaan 12 kertaa Oscar-ehdokkaana (naisnäyttelijöistä vain Meryl Streep on ollut useammin) ja sai palkinnon neljä kertaa, useammin kuin kukaan toinen näyttelijä.
Stylofoni
Uudelleenjulkaisu
Lokakuussa 2007 lelufirma Re:creation toi yhdessä uudelleenperustetun Dubreq Ltd:n kanssa markkinoille uuden version stylofonista. Uudessa stylofonissa on alkuperäismallista puuttunut äänenvoimakkuuden säätö sekä MP3-sisääntulo.
Aktinobakteerit
Aktinobakteerit (Actinobacteria) eli aktinomykeetit ovat eräs bakteerien luokka. Aktinobakteerit ovat laaja gram-positiivisesti värjäytyvien maaperäbakteerien ryhmä. Ne muodostavat itiöitä ja rihmastoa ja ovat immunologisesti aktiivisia. Niiden vanhentunut nimitys on sädesienet.
Katharine Hepburn
Hepburn tuli tunnetuksi etenkin lukuisista elokuvistaan Cary Grantin ja Spencer Tracyn kanssa.
Aktinobakteerit
Suurin osa lääketieteellisesti tai teollisesti merkittävistä aktinobakteereista kuuluu Actinomycetales-lahkoon. Tällaisia aktinobakteereita ovat muun muassa seuraavat:
Aktinobakteerien esiintymistä ihmisten käytössä olevissa rakennuksissa pidetään merkkinä epätavallisesta mikrobilähteestä rakennuksessa.
Katharine Hepburn
American Film Institute valitsi hänet vuonna 1999 vuosisadan merkittävimmäksi naisnäyttelijäksi. Hepburn kirjoitti omaelämäkerran nimeltä Minä.
Katharine Hepburn ei ollut sukua toiselle samaan aikaan tunnetulle näyttelijälle Audrey Hepburnille.
Ura
Hepburn aloitti uransa teatterissa vuonna  1928. Broadway-näytelmässä The Warrior’s Husband (1932) tulleen menestyksen jälkeen hänet kutsuttiin Hollywoodiin. Urheilullinen Hepburn ei ollut perinteistä Hollywoodin tähtityyppiä. Hänen kolme ensimmäistä elokuvaansa menestyivät kuitenkin hyvin, ja kolmannesta, Viattomuuden kukka (1933), hän sai Oscarin. Paluu Broadwaylle ei sujunut hyvin, ja ura koki alamäen vuoteen 1940 asti.
Broadway-komedian Skandaalihäät filmatisoinnista alkoi uusi nousu, ja siitä lähtien Hepburn oli enemmän elokuva- kuin teatterinäyttelijä. Hän sai kolme muuta Oscaria, elokuvista Arvaa kuka tulee päivälliselle (1967), Leijona talvella (1968) ja Kultalampi (1981).
Hepburn näytteli muissakin klassikkoelokuvissa, kuten Hätä ei lue lakia (1939), Skandaalihäät (1940), Afrikan kuningatar (1951) ja Äkkiä viime kesänä (1959).
Hepburn esiintyi ensimmäisen kerran televisioelokuvassa vuonna 1976 yhdessä Laurence Olivierin kanssa. Elokuvan nimi oli Rakkautta raunioilla (Love Among the Ruins) ja Hepburn sai siitä Emmy-palkinnon.
Hepburn näytteli viimeisen kerran vuonna 1994 elokuvassa Kutsuvat sitä rakkaudeksi (Love Affair).
Lapsuus ja nuoruus
Katharine Hepburnin vanhemmat olivat suffragetti Katharine Martha Houghton (1878–1951) ja urologi Thomas Norval Hepburn (1879–1962). Katharine oli perheen toiseksi vanhin lapsi. Hänellä oli viisi sisarusta: Thomas ”Tom” Houghton Hepburn (1905–1921), Richard Houghton Hepburn (1911–2000), Robert Houghton Hepburn (1913–2007), Marion Houghton Hepburn Grant (1918–1986) ja Margaret Houghton Hepburn Perry (1920–2006).
Hepburnin isä kannusti lapsiaan, erityisesti tyttöjä, uimaan, ratsastamaan, golfaamaan ja pelaamaan tennistä ja Katharine menestyikin kaikissa näissä lajeissa. Kaunoluistelussa hän voitti pronssia Madison Square Gardenin luistelukerhossa. Golfissa hän ylsi aina semifinaaliin Connecticutin Young Women’s Golf Championship -kisoissa. Erityisesti hän nautti kuitenkin uimisesta ja pulahti usein kotinsa edustalla olevaan kylmään veteen vielä kahdeksankymppisenäkin.
Onnellinen lapsuus koki kovan kolauksen, kun 3. huhtikuuta 1921 Hepburn löysi rakkaan isoveljensä Tomin hirttäytyneenä ullakolta. Tämä oli kuollessaan vain 15-vuotias. Perhe ei myöntänyt itsemurhan mahdollisuutta, sillä he pitivät Tomia onnellisena poikana, jolla ei ollut mitään syytä itsemurhaan. Sen sijaan he väittivät, että kyseessä oli eräästä näytelmästä peräisin oleva temppu, joka oli epäonnistunut. Hepburn oli täysin murtunut ja vajosi masennukseen. Hän vetäytyi muiden lasten läheisyydestä ja hänellä oli tämän jälkeen enimmäkseen kotiopettaja. Useiden vuosien ajan hän käytti Tomin syntymäaikaa omanaan. Vasta omaelämäkerrassaan hän paljasti oikean syntymäaikansa.
Hepburn kävi koulua Oxford Schoolissa (nykyään Kingswood-Oxford School) West Hartfordissa, Connecticutissa. Sieltä hän siirtyi Bryn Mawr Collegeen. Hepburn erotettiin määräajaksi opinahjostaan kotiintuloajan rikkomisen ja tupakoinnin takia. Vuosia myöhemmin hän myös paljasti, että kävi pimeän tultua naku-uinnilla opiskelupaikan suihkulähteessä. Hepburn suoritti historian ja filosofian tutkinnon vuonna 1928. Samana vuonna oli hänen ensiesiintymisensä Broadwaylla, Night Hostess -näytelmässä. Hepburn löysi tiensä teatteriin, ja hän oli tehnyt päätöksen tulla näyttelijäksi. Hänen teatteriuransa alku oli ohdakkeinen eikä ollut ottaa tuulta alleen. Saavutettuaan lopulta läpimurtonsa The Warrior’s Husband-näytelmässä, agentti Leland Hayward löysi hänet ja pyysi mukaansa Hollywoodiin näyttelemään Erokirja-elokuvan naispääosan.
Aikuisikä
Valmistujaisvuonna tapahtui muitakin merkittäviä asioita Hepburnin elämässä. Hän meni naimisiin Bryn Mawrissa tapaamansa liikemies Ludlow (”Luddy”) Odgen Smithin kanssa. Avioliitto oli myrskyisä, ja he asuivat yhä vähemmän aikaa yhdessä, kun Hepburn matkusti työnsä perässä. He erosivat Meksikossa 1934. Ludlow pelkäsi, että meksikolainen avioero ei olisi laillinen, joten hän hankki toisen avioeron Yhdysvalloissa 1942. Muutaman päivän kuluttua tästä hän meni uudestaan naimisiin toisen naisen kanssa. Hepburn ilmaisi toistuvasti kiitollisuutensa Ludlowin rahallisesta ja henkisestä tuesta uransa alkuvaiheessa. Ludlow pysyi Hepburnin ja tämän perheen elinikäisenä ystävänä. Hepburn päätti, ettei enää mene naimisiin, ja pysyi päätöksessään. Hänellä oli kuitenkin monikymmenvuotinen suhde naimisissa olevaan Spencer Tracyyn tämän kuolemaan vuonna 1967 asti.
21. syyskuuta 1938 Hepburn oli kotonaan Old Saybrookissa Connecticutissa, kun hurrikaani iski heidän taloonsa ja tuhosi sen. Hepburnin onnistui paeta täpärästi ennen kuin talo suistui alas kallioilta. Omaelämäkerrassaan Minä hän kertoo menettäneensä 95 % tavaroistaan hurrikaanissa, mukaan lukien Viattomuuden kukka -elokuvasta (Morning Glory) saamansa Oscar-patsaan, joka myöhemmin löydettiin vahingoittumattomana.
Hepburn oli ateisti.
Hepburn ja Tracy
Hepburn näytteli ensimmäistä kertaa Spencer Tracyn kanssa vuonna 1942 George Stevensin ohjaamassa elokuvassa Tie miehen sydämeen (Woman of the Year). Näyttelijöiden kemiat kohtasivat myös valkokankaan takana, ja heidän välilleen syntyi vuosikymmeniä kestänyt romanssi. Tracy oli mennyt naimisiin Louise Treadwellin kanssa vuonna 1923, mutta katolilaisuuteensa vedoten hän ei koskaan eronnut vaimostaan. Hepburn ja Tracy kätkivät suhteensa suurelta yleisöltä, eivätkä ikinä asuneet yhdessä lukuun ottamatta Tracyn elämän viimeisiä vuosia. Myös silloin he pitivät omat asuntonsa.
Useimmat heidän yhteisistä elokuvistaan painottavat pariskuntien kohtaamia ongelmia, kun he yrittävät löytää suhteeseensa oikean voimatasapainon. He esiintyivät yhdessä yhteensä yhdeksässä elokuvassa.
Kuolema
Katharine Hepburn kuoli 96-vuotiaana 29. kesäkuuta 2003 kotonaan Old Saybrookissa, Connecticutissa. Hänet on haudattu Cedar Hillin hautausmaalle Hartfordiin, Connecticutiin. Myös Broadwaylla muistettiin Hepburnin mittavaa teatteriuraa, ja Broadwayn valot himmennettiin tunniksi näyttelijän muistoksi.
A. Scott Berg julkaisi kirjansa Kate Remembered vain 13 päivää Hepburnin kuoleman jälkeen.
Hepburnin toiveiden mukaisesti hänen henkilökohtainen omaisuutensa huutokaupattiin Sothebyn huutokaupassa New Yorkissa 2004. Huutokaupattavana oli Hepburnin vuosien varrella keräämä suuri määrä hänen uraansa liittyvää materiaalia. Lisäksi joukossa oli henkilökohtaisia esineitä, kuten Hepburnin itsensä veistämä rintakuva Spencer Tracystä (sitä käytettiin rekvisiittana Arvaa kuka tulee päivälliselle? -elokuvassa, jossa se on pöydällä, jonka ääressä Sidney Poitier soittaa puhelun) sekä hänen öljyvärimaalauksiaan. Huutokaupasta saadut useat miljoonat dollarit Hepburn oli testamentannut perheelleen ja läheisille ystävilleen.
Filmografia
300px|thumb|right|Katharine Hepburn elokuvassa [[Afrikan kuningatar]]
Ludwig Helmbold
pienoiskuva|Ludwig Helmbold Ludwig Helmbold ( 21. tammikuuta 1532 Mühlhausen, Thüringen,- 8. elokuuta 1598 Mühlhausen) oli saksalainen luterilainen pappi ja virsirunoilija.
Elämä ja työ
Helmbold kävi koulua Leipzigissa ja Erfurtissa. Valmistuttuaan hän toimi kotikaupunkinsa koulun rehtorina, mutta palasi Erfurtiin ja toimi yliopiston opettajana, kunnes hänet 1561 nimitettiin Erfurtin Pyhän Augustiniuksen lukion vararehtoriksi. Kun yliopiston toiminta käynnistyi uudelleen ruttoepidemian jälkeen 1565, hänet nimitettiin filosofisen tiedekunnan dekaaniksi. 1566 sai hän keisari Maximilian II:tä seppelöidyn runoilijan (poeta lauretaus) arvon Augsburgin valtiopäivillä, mutta hän joutui luopumaan virastaan 1570, kun hän pysyi luterilaisena vastareformaation alettua. Hän palasi Mühlhauseniin, diakoniksi, sitten papiksi ja nimitettiin superintendentiksi.
Helmbold kirjoitti latinankielisiä lauluja ja oodeja sekä saksankielisä lauluja koulukäyttöön, sekä runomuotoisen version Augsburgin tunnustuksesta. Hän kirjoitti noin 400 virttä. Johann Sebastian Bach käytti hänen virsiään kantaateissaan, mm. Kolminaisuudenpäivän kantaatissa "O heilges Geist- und Wasserbad", BWV 165, ja uskonpuhdistuksen päivän kantaatissa "Gott der Herr ist Sonn und Schild", BWV 79.
Vain muutama hänen kirjoittamansa virsi on enää käytössä. Suomen evankelis-luterilaisen kirkon virsikirjassa on yksi, virsi 293 "En tahdo Herrastani" (Von Gott will ich nicht lassen (Suom. virsikirjaan 1685 uud. Kaarle Martti Kiljander 1867, Niilo Rauhala 1984.) Ruotsin kirkon virsikirjassa se on hieman eri muotoisena virsi 551" En tahdo Herrastani" (Suom. 1685, uud. Niilo Rauhala 1984, Anna-Mari Kaskinen 1999 4, 7. säk.)
Valdeblore
pienoiskuva|vasen|La Colmianen hiihtokeskus kesällä Kunnassa sijaitseva hiihtokeskus La Colmiane on yksi Meri-Alppien vanhimmista. Se on perustettu vuonna 1931. Hiihtokeskuksessa on kolmekymmentä kilometriä laskettelurinteitä, jotka sijaitsevat 1500 - 1800 metrin korkeudella merenpinnan yläpuolella.
Verhnjaja Angara
thumb|250px|Verhnjaja Angara Baikalin–Amurin rautatieltä kuvattuna. Verhnjaja Angara on Baikaljärveen laskeva joki Burjatian tasavallassa Venäjällä. Sen pituus on 438 kilometriä, sadealueen laajuus 21 400 neliökilometriä ja keskimääräinen virtaama 265 kuutiometriä sekunnissa.
Verhnjaja Angara saa alkunsa Baikalin ja Vitimin vedenjakajalta ja virtaa yläjuoksullaan kapeassa laaksossa muodostaen koskia. Alajuoksulla se virtaa leveässä soisessa laaksossa ja laskee Baikaliin muodostaen suiston. Joki on liikennöintikelpoinen 270 kilometrin matkalla.
Alexander Robert Uno Standertskjöld
Alexander Robert Uno Standertskjöld (26. maaliskuuta 1863 Tula, Venäjä – 16. elokuuta 1911 Wien, Itävalta) oli Venäjän keisarillisessa armeijassa palvellut suomalainen kenraalimajuri ja vapaaherra.
Alexander Robert Uno Standertskjöldin vanhemmat olivat kenraalimajuri, vapaaherra Carl Arvid Mauritz Standertskjöld ja Catarina Paulina von Bodisco. Standertskjöld valmistui 1. Paavalin sotakoulusta Pietarista, ylennettiin aliluutnantiksi ja määrättiin palvelukseen 6. tarkk’ampujapataljoonaan vuonna 1883. Luutnantiksi hänet ylennettiin 1888 ja alikapteeniksi 1889. Vuonna 1891 Standertskjöld siirrettiin 8. tarkk’ampujapataljoonaan, kapteeniksi hän yleni 1896 ja everstiluutnantiksi 1902. Venäjän–Japanin sodan alussa helmikuussa 1902 Standertskjöld määrättiin kasööriksi Mantšurian armeijan kenttäesikuntaan, toukokuussa 1904 hänet siirrettiin kasööriksi Mantšurian armeijan ylipäällikön esikuntaan ja lokakuussa 1904 määrättiin kenttäarmeijan ylipäällikön esikunnan majoitusmestariosaston komendantiksi. Sodan jälkeen heinäkuussa 1906 hän palasi palvelukseen 8. tarkk’ampujapataljoonaan, everstiksi hän yleni saman vuoden syyskuussa. Standertskjöld sai eron sotapalveluksesta kenraalimajurina elokuussa 1911.
Pugwash-liike
Pugwash-järjestö eli Pugwash Conferences on Science and World Affairs (Pugwash tieteen ja kansainvälisten suhteiden konferenssi) on tieteentekijöiden kansainvälinen kokous- ja neuvottelusarja. Pugwash-järjestö on erikoistunut erityisesti asevalvonnan, aseidenriisunnan ja konfliktientutkimuksen kysymyksiin.
Liikkeen historia
Julistuksen seurauksena eri maita ja valtioryhmiä edustaneita tieteilijöitä kokoontui vuonna 1957 Pugwashin kylään Nova Scotiaan Kanadaan keskustelemaan asevalvontaan, aseidenriisuntaan ja konflikteihin liittyvistä kysymyksistä avoimesti pyrkien ilman suurvaltajännitteitä käsittelemään näiden kysymysten tieteellisiä ongelmia. Koska keskusteluja haluttiin jatkaa mahdollisimman säännöllisesti, toimintaa päätettiin jatkaa ja toiminnan nimeksi otettiin ensimmäisen kokouspaikan (intiaanikielinen) nimi Pugwash kunnioituksena ensimmäisen kokouksen poikkeuksellista ilmapiiriä ja avoimuutta kohtaan. Pienen tauon jälkeen tästä käynnistyi Pugwash-kokousten (Pugwash Conferences on Science and World Affairs) vuonna 1955 kokoussarja, joka jatkuu yhä niin vuosikokousten kuin myös erityistyöryhmäkokousten muodossa.
Kansainvälinen Pugwash-järjestö sai yhdessä perustajajäsenen professori Józef Rotblatin kanssa Nobelin rauhanpalkinnon vuonna 1995.
Toiminta
Tieteentekijöiden rauhan- ja asiantuntijajärjestönä Pugwash-konferenssi tekee työtä aseriisunnan ja -valvonnan puolesta sekä osallistuu konfliktien tutkimukseen. Sillä on YK:n neuvoa-antavan järjestön asema. Monen aseriisuntasopimuksen tieteellinen pohja on tehty ja neuvoteltu Pugwash-järjestössä. Pugwashin toiminnalla on ollut erityinen merkitys ydinkoekieltosopimusten laadinnassa, samoin sillä on ollut erityinen merkitys kemiallisten aseiden kieltosopimuksen tieteellisen perustan sekä myös sopimusartiklojen laadinnassa.
Pugwash-toiminta Suomessa
Suomen osallistuminen Pugwash-toimintaan alkoi jo vuonna 1959, jolloin Jorma K. Miettinen kutsuttiin mukaan asiantuntemuksensa perusteella Pugwashin vuosikokoukseen, minkä seurauksena käynnistyi Suomessa edelleen vahvasti jatkuva Pugwash-toiminta. Toiminnan kärkihahmoksi asettui Jorma K. Miettinen, joka oli toimikunnan puheenjohtaja vuosina 1959-2008 ja kunniapuheenjohtajana toukokuusta 2008.
Suomessa aloitti vuonna 1974 toimintansa myös Suomen Nuoriso-Pugwash-ryhmä, jonka kautta moni opiskelija ja jatko-opiskelija sekä uransa alkuvaiheissa ollut tutkija on tullut mukaan Pugwashin toimintaan. Nuorisoryhmän puheenjohtajana toimii Anne-Mari Länsimies. Nuorisoryhmän aikaisempia puheenjohtajia ovat olleet muun muassa Kaisa Pesonen, Kaija Saarela, Kari Takamaa, Ursula Vala, Ritva Saario, Bobi Pirseydi, Taina Susiluoto ja Lotta Lindegren.
Suomen Pugwash-toimikunnan hallinto
Suomen Pugwash-toimikunnan hallituksessa toimivat kunniapuheenjohtaja, akateemikko Jorma K. Miettinen, professori emeritus, välitystuomari Bengt Broms, akateemikko Pirjo Mäkelä, professori emeritus Klaus Törnudd ja uutena puheenjohtajana Kari T. Takamaa. Toimikunnan hallituksessa ovat aiemmin olleet muun muassa professori emeritus Göran von Bonsdorff ja professori emeritus Kari Cantell.
Toimintamuotoja Suomessa
Pugwashin maailmankonferenssi on järjestetty Suomessa kahdesti, vuonna 1974 Aulangolla ja vuonna 1996 Lahdessa. Suomessa on myös järjestetty useita Pugwashin työryhmäkokouksia. Kansallisen toiminnan keskeisimpiä muotoja ovat 5–8 kertaa järjestettävät esitelmä- ja kokoustilaisuudet.
Palkitseminen
Pugwash-järjestö (Pugwash Confenrences on Science and World Affairs) myönsi korkeimman tunnustuspalkintonsa vuonna 1996 akateemikko Jorma K. Miettiselle tunnustuksena hänen mittavasta panoksestaan ja työstään kansainvälisen Pugwash-toimikunnan hyväksi. Akateemikko Miettinen oli myös Pugwash-liikkeen delegaation nimettynä jäsenenä, joka oli vastaanottamassa Nobelin rauhanpalkintoa vuonna 1995. Hän oli siis ensimmäinen suomalainen, joka on ollut Nobelin rauhanpalkinnon vastaanottaneessa vastaanottajatahon delegaatiossa.
Aavikon Aku
Aavikon Aku (Don Donald) on Aku Ankka -piirroselokuva vuodelta 1937. Se oli ensimmäinen, jossa Aku oli pääosassa; sivuosarooleja Akulla oli ollut jo vuodesta 1934.
Hemioroarktinen vyöhyke
Hemioroarktinen vyöhyke on tunturien kasvillisuusvyöhyke, joka sijaitsee tunturipaljakan alapuolella ja boreaalisen vyöhykkeen yläpuolella.
Aavikon Aku
Elokuvassa Akun auto 313 nähtiin ensimmäisen kerran. Elokuvassa nähtiin myös Akun naisseuralaisena meksikolainen Donna, jonka tilalle tuli myöhemmin Iines Ankka (Daisy Duck).
Hemioroarktinen vyöhyke
Vyöhykkeelle on tyypillistä pienet metsäsaarekkeet, puuryhmät ja erilliset harvassa kasvavat vaivaiskoivut. Suomessa metsänraja sijaitsee usein joko hemioroarktisessa vyöhykkeessä tai boreaalisen vyöhykkeen yläosassa. Hemioroarktisella alueella kasvaa pääasiassa erilaisia varpukankaita. Vähälumisilla paikoilla kankaat ovat variksenmarja- ja runsaslumisilla mustikkavaltaisia. Vaikka hemioroarktiselta alueelta puuttuu jo useita metsälajeja, niin sen yleisilme on kuitenkin edelleen boreaalinen. Vyöhykkeellä kasvaa kuitenkin jo myös joitakin tunturilajeja.
Aavikon Aku
Animaattoreina toimivat Johnny Cannon, Al Eugster, Jack Hannah, Milt Schaffer ja Fred Spencer.
Biisoni
Biisoni eli amerikanbiisoni (Bison bison) on suurikokoisin maanisäkäs Pohjois-Amerikassa. Se on läheistä sukua Euroopassa elävälle visentille. Biisoneita arvellaan aikoinaan olleen 50 miljoonaa, mutta Pohjois-Amerikan intiaanien hävittämiseen liittyneet valtavat metsästykset ajoivat lajin sukupuuton partaalle. Sukupuuttoon kuolemiselta sen pelasti ansiokas suojelutyö.
Biisoneja elää kuitenkin nykyään enää ihmisen hallinnoimilla, biisonin luontaiselle käyttäytymiselle liian pieniksi rajatuilla suojelualueilla sekä karjatiloilla, ja laji on nykyisellään käytännössä ekologisessa sukupuutossa. Hankkeita palauttaa biisonien luontaisia alueita riittävän laajasti vaelluksien ja luontaisesti toimivan biisonin muokkaaman tasankoekosysteemin palauttamiseksi on estänyt tähän asti etenkin karjatilallisten vastustus.
Luokittelu
Biisonilla katsottiin aiemmin olevan kaksi erillistä alalajia, preeriabiisoni (Bison bison bison) ja metsäbiisoni (Bison bison athabascae). Näistä muodoista metsäbiisoni on kookkaampi ja tummempi. Nykyisen luokituksen mukaan preeria- ja metsäbiisoni eivät kuitenkaan ole alalajeja, vaan vain erilaisiin elinympäristöihin sopeutuneita populaatioita.
Tuntomerkit ja ruumiinrakenne
pienoiskuva|left|Biisoni on jyhkeä, majesteettinen eläin. Biisonilla on tuuhea, tummanruskea talviturkki ja kevyempi, vaaleanruskea kesäturkki. Turkki peittää etujalat, kaulan ja hartiat. Biisoniuros voi olla 3–3,8 metriä pitkä ja naaras 2,1–3,2 metriä pitkä. Hännän pituus on tavallisesti 45–90 senttimetriä. Säkäkorkeudeltaan biisoni voi olla 2 metriä. Painoltaan uros voi olla 455–910 kilogrammaa, toisinaan jopa yli tonnin, ja naaras 360–545 kilogrammaa.
Biisoni on suuri, raskasrakenteinen eläin. Sillä on muhkeat hartiat ja pää alhaalla. Vaikka biisoni näyttääkin isolta ja kömpelöltä, se voi juosta lähes 64 kilometrin tuntinopeudella – ainakin lyhyitä matkoja. Se kykenee uimaan suurten jokien poikki. Molemmilla sukupuolilla on lyhyet, kiemuraiset sarvet, joita ne käyttävät tappelussa laumansisäisestä asemasta sekä lauman puolustamiseksi.
Biisoni puhisee, murahtelee ja ääntelee lehmämäisesti. Kiima-aikana sonni mylvii. Biisonien kuulo ja hajuaisti ovat tarkat. Biisoni on esimerkiksi kesyä nautaa nopealiikkeisempi.
Joskus biisoni voi olla valkoinen; tosin sillä saattaa yhä olla pigmenttiä iholla, turkissa ja silmissä, ja turkki voi eläimen vanhetessa muuttua ruskeaksi. Valkoisen turkin voi aiheuttaa geneettinen tekijä tai se, että yksilö on biisonin ja naudan risteymä. Monet intiaanit pitävät valkoisia biisoneita pyhinä.
Elintavat ja -ympäristö
Biisonit voivat liikkua sekä päivisin että öisin. Muutamista kymmenistä eläimistä koostuva lauma liikkuu hitaasti noin kolme kilometriä päivässä. Ennen biisonit saattoivat vaeltaa pitkiäkin matkoja tuoreille laitumille, mutta nykyisin ne ovat useimmiten aidatuilla alueilla. Biisoni elää preerialla, pensaistoissa, harvapuustoisessa metsässä ja puolikuivilla marunaa kasvavilla alueillakin. Yleensä biisoni elää loivasti kumpuilevilla seuduilla ja jokilaaksoissa, mutta voi elää vuoristossakin. Talveksi preeriabiisonit saattoivat vaeltaa joillain alueilla suurina laumoina 700 km etelään. Kesällä suuret laumat hajosivat ruohikoilla kokoontuakseen taas syksyllä yhteen.
Suuren osan valveillaoloajastaan biisonit yleensä lepäävät, mutta ne mieluusti kieriskelevät mudassa tai pölyssä ja hankaavat itseään aidanpylväitä, kivenjärkäleitä ja puita vasten.
Biisoni syö enimmäkseen ja mieluiten heiniä ja saroja, mutta varsinkin talvella myös puiden silmuja jne. Amerikan biisoni pystyy syömään puiden ja pensaiden pehmeitä osia paremmin kuin lehmä, mutta syö niitä vähemmän kuin Euroopan visentti
Biisoni tulee toimeen melko niukalla ravinnolla. Biisonin syömä preeriaruoho näyttää päältä katsoen lyhyeltä mutta on silti mehuisaa. Tämä johtuu siitä, että niiden juuret varastoivat.
Lisääntyminen
Naaras on sukukypsä 2–3-vuotiaana ja uros 4,5-vuotiaana. Tiineysaika on 9–10 kuukautta, ja biisonilehmä synnyttää yhden vasikan maalis–elokuussa. Parittelun aikana heinä–elokuussa sonnilla on monta seksuaalista kumppania, joita se "hoivaa" ravaten perässä ja ajaen kilpailijoita tiehensä, kunnes jokin naaras sallii parittelun. Myös voimamittelöt ovat yleisiä urosten keskuudessa: ne puskevat toisiaan ja mylvivät jopa kilometrien päähän kantavalla äänenvoimakkuudella.
Naaras voi poikia joka vuosi, mutta toisinaan synnytysten väliin jää vuosi. Sen ajan naaras voi kerätä rasvavarastoja. Vastasyntynyt vasikka painaa 16–32 kiloa. Emo vartioi sitä ja suojelee pedoilta ja muilta tunkeilijoilta ajamalla ne pois. Kun sudet ja muut suurpedot ovat harvinaistuneet, biisonilla on vain vähän luontaisia vihollisia. Kohtaloksi koituukin yleensä lähinnä metsästäjän luoti.
Biisonin elinikä on tarhassa pidempi – 40 vuotta – kuin luonnossa, jossa se voi elää 25 vuotta.
Metsästys
pienoiskuva|Amerikan alkuperäiskansan biisoninmetsästystä, n. 1860. pienoiskuva|Biisonien elinalue kutistui nopeasti, kun sitä alettiin metsästää eurooppalaisten tuomilla tuliaseilla. Laajamittainen metsästys ajoi ennen runsaslukuiset biisonit sukupuuton partaalle 1800-luvulla. Ennen eurooppalaisten saapumista Amerikan alkuperäiskansat olivat metsästäneet biisonia jalan, käyttäen jousia, nuolia ja keihäitä. He ajoivat valitsemansa yksilöt tai koko lauman kallion reunan yli tai umpikujan muodostavaan kanjoniin. Biisonista käytettiin kaikki osat; parhaat osat syötiin tuoreena ja muu liha säilöttiin. He käyttivät taljoja telttojen, kilpien, laukkujen, vaatteiden ja rumpujen tekemiseen. Biisonin jänteistä punottiin jousipyssyjen jänteitä. Eurooppalaisten tuomat hevoset helpottivat biisonien metsästystä, ja tasankojen alkuperäisasukkaat sopeutuivat vaeltavaan elämään, joka seurasi biisonilaumojen liikkeitä. Alkuperäiskansat tappoivat biisoneja niin kohtuullisesti, että niiden kannat eivät kärsineet.