cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Herajärvi (Sastamala)
Herajärvi on Pirkanmaalla Sastamalassa sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistön Kokemäenjoen alueen Kuloveden alueeseen. Järvi on osa Ekojoen valuma-alueesta, jonka laskujoki Ekojoki laskee Evonlahdessa Rautaveteen Ekossa.
Kotojärvi (Sastamala)
Kotojärvi on Pirkanmaalla Sastamalassa sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistön Kokemäenjoen alueen Kuloveden alueeseen. Järvi on osa Ekojoen valuma-alueesta, jonka laskujoki Ekojoki laskee Evonlahdessa Rautaveteen Ekossa.
Herajärvi (Sastamala)
Maantiede
Järven pinta-ala on 4,7 hehtaaria ja sen pituus on 350 metriä ja leveys 150 metriä. Järven tulo-ojia on kaksi ja sen luusua sijaitsee järven etelärannalla, josta saa alkunsa kolme kilometriä pitkä laskuoja. Se yhtyy Ekojärvenkanavaan heti Ekojärven entisen luusuan alapuolella.
Järven rantaviiva on 0,87 kilometriä pitkä ja ranta on pääosin moreeni- ja kalliopohjaista metsämaastoa. Järven itärannan loma-asunnoille kulkee tie 12987, joka johtaa Ekojärven kylästä Vammalaan.
Kotojärvi (Sastamala)
Maantiede
Järven pinta-ala on 9,8 hehtaaria ja sen pituus on 800 metriä ja leveys 350 metriä. Järveen laskee vain yksi kaksi tulo-ojaa. Kotovuoren ja Myllyvuoren välistä laskee järven länsipäässä pienen lammen läpi Myllyoja. Sen kautta laskevat Pitkäjärven, Kiimajärven ja Pikku Kiimajärven vedet. Hanhijärven holvin kautta lasketun Hanhijärven vedet yhtyvät tähän samaan tulo-ojaan. Järven luusua sijaitsee järven koillisrannalla, josta saa alkunsa 750 metriä pitkä laskuoja, joka yhtyy Lamminojaan. Lamminojan nimi muuttuu alajuoksulla Ekojoeksi.
Järven rantaviiva on 1,9 kilometriä pitkä ja ranta on puoliksi moreeni- ja kalliopohjaista metsämaastoa ja puoliksi peltoa. Maatilat sijaitsevat peltojen takana, mutta loma-asuntoja ei järvellä ole.
Historia
Tyrvääläisen rovastin Antero Vareliuksen vuoden 1853 pitäjänkertomuksessa Tyrväästä sisälsi kartan, jossa Kotojärven nimi oli kirjoitettu "Rutasjärvi". Vuonna 1815 jätettiin hakemus kolmen järven järvenlaskusta. Järvet olivat Kotojärvi, Tyvijärvi ja Ylinen Lahnajärvi. Työnjaosta ja osuuksien jakamisista tehtiin sopimus vuonna 1850, jolloin ainakin Ylinen Lahnajärvi oli jo kuivatettu.
Filmikamera
thumb|240px|Kinofilmikamera Filmikamera on kamera, joka tallentaa kuvan valoherkälle filmille. Nimitystä käytetään sekä liikkuvaa kuvaa kuvaavista elokuvakameroista että staattista kuvaa kuvaavista valokuvakameroista, etenkin silloin kun halutaan korostaa digitaalikameran ja filmikameran eroavaisuuksia. Kamera-sana tulee latinankielisestä ilmaisusta camera obscura eli pimeä huone.
Alkuvaiheet
Ensimmäiset valokuvat, dagerrotyypit, valotettiin elohopealla käsitellylle kuparilevylle ilman filmiä. Dagerrotyypit olivat uniikkeja. Pian kehitettiin lasilevy, jolle valettiin valoherkkää emulsiota ja näistä pystyi kehittämisen ja kiinnittämisen jälkeen tekemään niin monta vedosta kuin haluttiin. Ensin kuvaajan oli itse valettava emulsio lasilevylle ja valotettava ja kehitettävä se emulsion ollessa vielä kosteaa, mutta 1872 esiteltiin kuivalevyt, jotka saattoi valottaa ja kehittää koska halusi. Lasilevy oli yleisin kuvausmateriaali 1880-luvulle saakka, jolloin markkinoille tuli teollisesti valmistettu filmi, jolle emulsio oli valettu. Lasilevyjä käytettiin kuitenkin yleisesti toiseen maailmansotaan saakka ja jotkut kuvaajat käyttivät niitä vielä 1960-luvulla. Erikoistarkoituksiin (tähtitieteellisessä kuvaamisessa) lasilevyjä käytettiin vielä 1980-luvulla.
Varsinaiset filmikamerat
Ensimmäiset filmikamerat valmisti Kodak, jonka Kodak No.1-kamerassa vuonna 1888 käytettiin rullafilmiä. Varsinainen markkinoiden avaaja oli Kodak Brownie-kamera vuonna 1900, jossa filmin taustalle oli sijoitettu suojapaperi. Tämä mahdollisti filmin vaihtamisen valossa. Kamera oli alkujaan tarkoitettu lapsille. Yhdelle filmirullalle mahtui 6 kuvaa. Brownie-laatikkokameroiden yksinkertaisuus teki valokuvaamisesta laajalle levinneen harrastuksen. Melko pian kehitettiin laatikon rinnalle kokoon taittuva paljekamera, joka mahtui esimerkiksi taskuun.
Filmejä valmistettiin erilaisina rullina erilaisiin kameroihin, esimerkiksi 1920-luvulla markkinoilla oli 28 erilaista rullatyyppiä. Vaikka kinofilmikamerat tulivat teollisen valmistuksen piiriin 1920-luvulla, niin rullafilmi pysyi pääasiallisena filmimateriaalina 1950-luvulle saakka. Etenkin ammattikuvaajien suosima kamera oli 120-puolaa käyttävä Rolleiflex. Värifilmin siirtyminen näppäilykäyttöön ja valotusautomatiikka lisäsivät pienkameroiden suosiota. Suomessa kinofilmikamerat olivat yleisimpiä 1970-luvulta lähtien, jolloin harrastajatkin alkoivat ottaa kameroillaan värillisiä diakuvia ja vaihto-objektiivein varustetut peiliheijastusjärjestelmäkamerat halpenivat. Samanaikaisesti taskukamerat eli pokkarit (englanniksi pocket camera) yleistyivät. Jakoa järjestelmäkameroihin ja taskukameroihin ovat lieventäneet taskukameroihin tulleet vaihtuvapolttoväliset objektiivit, joissa yhdellä zoomobjektiivilla saavutetaan järjestelmäkameralle ominainen vaihteleva kuvakulma.
Järjestelmäkameroissa on vaihdettavat objektiivit, ja niihin on saatavilla monenlaisia lisävarusteita. Järjestelmäkameroita käyttävät vaativat harrastajat sekä esimerkiksi uutiskuvaamiseen tai luontokuvauksiin erikoistuneet ammattilaiset. Pokkarit puolestaan on suunniteltu mahdollisimman helppokäyttöisiksi ja rakenteeltaan yksinkertaisiksi käyttökameroiksi, jotka sopivat mm. lomakuvien ottamiseen.
thumb|Leica 1 vuodelta 1925 Kinofilmikamera Leica esiteltiin Leipzigin kevätmessuilla 1925. Vilho Setälä osti tiettävästi ensimmäisen Suomeen tuodun Leican. Leican osoittauduttua suosituksi alkoivat muutkin tehtaat valmistaa 36 mm x 24 mm -filmikokoa käyttävää kameratyyppiä. Ensin markkinoille tuli Zeiss Ikon-tehdas Contax-kamerallaan ja sen jälkeen Kodak Retinalla. Eroina oli se, että Leica ja Contax olivat vaihdettavaobjektiivisia mittaetsinkameroita. Retinassa taas oli kiinteä objektiivi ja kameran hinta huomattavasti halvempi kuin kilpailijoiden. Retinankin polttoväliä voitiin vaihdella erilaisten lisäkkeiden avulla. Varsinainen uutuus oli vuonna 1936 esitelty ensimmäisen kinofilmipeilikamera. Toisen maailmansodan jälkeen saksalaiset patentit katsottiin rauenneiksi ja erilaisia kinofilmikameroita tuli markkinoille monista maista, joissa aikaisemmin oli ollut tuotantoa lähinnä omiin tarpeisiin. Etsinkamerat kehittyivät ja niihin tuli kaksi päätyyppiä: järjestelmärungot, joihin saattoi vaihtaa objektiivin ja joitain muitakin osia, ja kiinteäobjektiiviset, joissa objektiivi oli kiinteä. Kiinteäobjektiiviset kehittyivät niin, että niihin rakennettiin ensin valotusmittari, ja sitten kamerasta tuli automaattinen, jossa elektroniikka sääti joko himmentimen arvon tai sulkimen ajan tai molemmat. Seuraavaksi kameroihin ilmestyi automaattinen salama, ja lopulta kamera automatisoitui niin, että laite sääti valotuksen, etäisyyden ja väläytti tarvittaessa salamaa.
Erilaisia kuvakokoja eri käyttöihin
thumb|Saimaan Kameraseuran valokuvaajat Olli Räty ja Tommi Nummelin tutustumassa Linhof Kardan-GTL -palkkikameraan Lauritsalassa 2012Käytetyt filmikoot ovat historian myötä pienentyneet. Koska suurennuskojeet yleistyivät hitaasti, oli negatiivin koolla 1900-luvun alkuun asti suuri merkitys, koska vedokset tehtiin pinnakkaiskopioina. Maisemakuvaajat, kuten Signe Brander, I. K. Inha ja Daniel Nyblin käyttivät usein ns. täyden koon negatiivia saadakseen kookkaita vedoksia. Levyjen koot vaihtelivat, 10 × 15, 13 × 18, 18 × 24 cm jne, mutta Suomessa käytettiin eniten 9 × 12 cm laseja. Lasilevyjä käytettiin rinnan pakkafilmikasetissa olevien laakafilmien kanssa, laakafilmi syrjäytti lasilevyt ammattikuvauksessa lopullisesti vasta 1950-60-luvuilla, jolloin muotokuvaus värifilmillä yleistyi.
Ammattivalokuvaajat käyttävät usein kinofilmiä huomattavasti suurempia filmikokoja, jotka takaavat paremman kuvanlaadun. Esimerkiksi studiokäytössä yleisissä rullafilmikameroissa käytetään 6 cm leveää filmiä. Yleisiä rullafilmikameroiden negatiivikokoja ovat 6 × 4,5, 6 × 6, 6 × 7, 6 × 9 ja 6 × 12 cm. Laakafilmikameroissa on tätäkin suuremmat negatiivikoot: 9 × 12 cm, 4 × 5 tuumaa, 18 × 24 cm ja 8 × 10 tuumaa.
Filmikameroissa on alatyyppejä; esimerkiksi erikoiskamerat kuten vedenalais-, pienois-, pikakuvaus- ja panoraamakamerat.
Stede Bonnet
Stede Bonnet (n. 1688 – 10. joulukuuta 1718) oli englantilainen merirosvo 1700-luvun alkupuolella. Häntä on joskus kutsuttu ”herrasmiesmerirosvoksi”, sillä hän oli suhteellisen varakas maanomistaja Barbadoksella ennen rikollisen uraansa.
Elämä ennen merirosvoutta
Bonnet syntyi Barbadoksella todennäköisesti kastamisvuonnaan 1688. Hänen vanhempansa Edward ja Sarah Bonnet omistivat 400 eekkerin (n. 160 hehtaaria) maatilan Bridgetownin kaakkoispuolella. Se siirtyi Stede Bonnetille hänen isänsä kuollessa vuonna 1694. Ei tiedetä missä hän kävi koulua, mutta monet hänet tunteneet kuvasivat hänet lukeneeksi ja hänet tuominnut tuomari viittasi tuomiossaan Bonnetin ”vapaaseen kasvatukseen”.
Bonnet nai Mary Allambyn Bridgetownissa 21. marraskuuta 1709. He saivat kolme poikaa (Allamby, Edward ja Stede) ja yhden tyttären (Mary). Allamby kuoli ennen vuotta 1715, muut lapsista näkivät isänsä hylkäävän heidät merirosvouden tähden.
Charles Johnson keksi kuuluisan tarinan siitä, että Bonnet ajautui merirosvouteen vaimonsa Maryn nalkutuksen takia: Johnson viittaa tähän kirjassaan A General History of the Pyrates.
Tiedot Bonnetin sotilasurasta ovat epäselviä, mutta hänellä oli majurin arvo Barbadoksen armeijassa. Tämä johtui todennäköisesti hänen maaomistuksestaan, sillä orjakapinoiden taltuttaminen oli tärkeä armeijan tehtävä. Bonnetin asepalvelus tapahtui samaan aikaan Espanjan perimyssodan kanssa, mutta ei ole tiedossa että hän olisi osallistunut siihen.
Varhainen merirosvous
Kesällä 1717 Stede Bonnet päätti ryhtyä merirosvoksi, vaikka ei tiennytkään yhtään mitään merimieselämästä. Hän osti 60-tonnisen sluupin, antoi sille nimen Revenge ja laitatti siihen kymmenen tykkiä. Hän palkkasi 70 merimiestä, mikä oli epätavallista, sillä useimmat merirosvot kaappasivat laivansa kapinan tai valtauksen kautta, tai muuttivat kaapparilaivan merirosvolaivaksi. Vielä epätavallisempaa oli, että Bonnet maksoi miehistölleen palkkaa, eikä kuten tavallista antanut miehistölleen vain osuutta ryöstösaaliista.
Bonnetin ensimmäinen purjehdus vei hänet Virginian rannikolle, missä hän kaappasi neljä alusta, polttaen niistä yhden estääkseen uutisen hänen rikollisesta elämästään kiirimästä kotisaarelleen. Hän purjehti sitten New Yorkiin kaapaten kaksi laivaa ja ryöstäen kauppoja Gardiners Islandilla. Elokuuhun 1717 mennessä Bonnet oli palannut Carolinaan, missä hän hyökkäsi kahden laivan kimppuun tyhjentäen ne ja polttaen toisen barbadoslaisen laivan.
Syyskuussa 1717 Bonnet otti kurssikseen Nassaun, joka tuolloin oli pahamaineinen merirosvojen piilopaikka New Providencen saarella Bahamalla. Matkalla hän tapasi espanjalaisen sota-aluksen, jolta pääsi pakenemaan. Bonnet haavoittui vakavasti eikä ollut kokonaan parantunut vielä seuraavana vuonna. Nassauhun päästyään hän otti uutta miehistöä kuolleiden tilalle ja varusti Revengen uudelleen kasvattaen sluupin aseistusta 12 tykkiin.
Yhteistyö Mustaparran kanssa
Nassaussa Bonnet tapasi ensi kertaa Edward ”Mustaparta” Teachin, jolla oli suuri vaikutus Bonnetin loppuelämään. Haavoittumisensa takia Bonnet antoi Revengen väliaikaisen päällikkyyden Mustaparralle ollen itse laivalla kokeneemman merirosvokapteenin ”vieraana”. Mustaparta ja Bonnet nostivat ankkurin ja purjehtivat pohjoiseen Delawarenlahdelle, missä he ryöstivät kaksitoista kauppiasta. Kapteeni Codd, jonka kauppa-alus vallattiin 12. lokakuuta, kuvasi Bonnetin kävelemässä kannella yöpaidassaan, ilman käskyvaltaa ja yhä huonovointisena haavoistaan.
Mesimarja
Mesimarja eli maamuurain (Rubus arcticus) on monivuotinen ruohokasvi, joka leviää siementen lisäksi maanalaisten rönsyjen avulla. Se kasvaa 10–30 cm korkeaksi. Lehdet ovat kolmisormiset ja kukat punaiset. Marjamaiset hedelmystöt ovat rubiininpunaiset ja koostuvat useista yhteen kasvaneista pienistä pallomaisista luumarjoista. Mesimarja kukkii kesä-heinäkuussa. Mesimarja muistuttaa paljolti lillukkaa, etenkin ilman kukkia.
Stede Bonnet
Yhteistyö Mustaparran kanssa
Mustaparta ja Bonnet palasivat Karibialle marraskuussa 1717 ja jatkoivat menestyksekästä rosvoiluaan. Joulukuun 19. päivän jälkeen Bonnet ja Mustaparta erosivat. Bonnet purjehti sen jälkeen läntiselle Karibialle. Maaliskuussa 1718 hän kohtasi 400-tonnisen kauppalaivan Protestant Caesarin, mutta laiva pakeni ja sai turhautuneen miehistön levottomaksi. Kun Bonnet kohtasi Mustaparran pian tämän jälkeen, Bonnetin miehistö hylkäsi hänet ja liittyi Mustapartaan, ja Bonnet huomasi taas olevansa vapautettu komennosta ja olevansa vieraana Mustaparran uudella aluksella, Queen Anne’s Revengellä. Mustaparta antoi Revengen päällikkyyden kätyrilleen nimeltä Richards: Bonnet sai päällikkyyden takaisin kesällä 1718.
Mesimarja
Kahden mesimarjan alalajin eli alaskanmesimarjan (Rubus arcticus subsp. stellatus) ja mesimarjan (Rubus arcticus subsp. arcticus) välistä risteytystä kutsutaan jalomaaraimeksi (Rubus arcticus subsp. × stellarcticus). Mesimarjan ja lillukan (Rubus saxatilis) risteymää kutsutaan mesilillukaksi eli lapinlillukaksi (Rubus × castoreus). Mesimarjan ja vadelman (Rubus idaeus) risteymää kutsutaan mesivadelmaksi (Rubus × binatus).
Stede Bonnet
Yhteistyö Mustaparran kanssa
Bonnet seurasi isäntäänsä/kaappariaan Etelä-Carolinaan, missä Mustaparran neljä alusta saartoivat Charlestonin sataman myöhäiskeväällä 1718. Mustaparta ja Bonnet pakenivat sitten pohjoiseen Topsailin salmeen, missä Mustaparran lippulaiva sai pohjakosketuksen ja upposi.
Jättäen jäljelle jääneet laivat Topsailin salmeen Mustaparta ja Bonnet nousivat maihin ja matkasivat Bathiin, silloiseen Pohjois-Carolinan pääkaupunkiin, missä molemmat hyväksyivät armahduksen kuvernööri Charles Edeniltä. Mustaparta palasi salassa Topsailin salmeen. Bonnet jäi Bathiin saadakseen luvan viedä laivansa Saint Thomasiin (silloinen Tanskan Länsi-Intian siirtomaa nimeltä Sankt Thomas), missä hän suunnitteli ostavansa kaapparikirjan ja rosvoavansa valtion piikkiin espanjalaisia aluksia. Eden antoi Bonnetille tämän luvan.
Mesimarja
Mesimarjaa ja sen lähisukulaisia kasvaa pohjoisella pallonpuoliskolla monilla alueilla Alaskasta Arkangeliin, mutta ei esimerkiksi Islannissa tai Grönlannissa. Suomessa mesimarjaa kasvaa koko maassa, parhaiten se kuitenkin tuottaa satoa Kuopion ja Kemin välisellä vyöhykkeellä. Marjasato ei koskaan ole ollut suuri, ja metsienkäsittelyn ja tehomaatalouden myötä se on pienentynyt entisestään. Nykyisin on onnistuttu kehittämään lajike myös puutarhatuotantoon. Ristipölytys on edellytys marjojen muodostumiselle, eli puutarhassa on oltava useampi yksilö tämän varmistamiseksi.
Stede Bonnet
Paluu merirosvokapteeniksi
thumb|Stede Bonnetin merirosvolippu Bonnet palasi Topsailin salmeen havaiten, että Mustaparta oli jättänyt suurimman osan miehistöstään rannalle, ryövännyt Revengen ja kaksi muuta alusta laivastosta (joissa oli suurin osa tarvikkeista) ja purjehtinut tuntemattomaan sluuppi Adventurella, jolla oli kaikki ryöstösaalis. Bonnet otti nyt, kesä-heinäkuussa 1718, Revengen takaisin komentoonsa. Hyvin harva hänen alkuperäisestä Barbadoksen miehistöstään oli enää mukana, joten Bonnet palkkasi useita Mustaparran Topsailin salmeen hylkäämiä miehiä.
Bonnet yritti saada Mustaparran kiinni kostaakseen hänelle, mutta ei tavannut häntä enää koskaan.
Mesimarja
Käyttö ravintona
pienoiskuva|vasen|250px|Mesimarjan hedelmänä oleva kerrannaisluumarja. Mesimarjan tummanpunainen hedelmä on maukas, ja siitä voidaan valmistaa muun muassa hilloa ja likööriä. Sillä on myös maustettu teetä. Carl von Linné piti marjaa suurena herkkuna kirjassaan Flora Lapponica (1737).
Stede Bonnet
Paluu merirosvokapteeniksi
Bonnet ei koskaan hylännyt toiveita päästä Saint Thomasiin ja saada kaapparikirjan, mutta kaksi pakottavaa ongelmaa houkutteli häntä takaisin merirosvouden pariin. Ensinnäkin Mustaparta oli varastanut ruuan ja tarvikkeet. Toiseksi Saint Thomas oli keskellä Atlantin hurrikaanikautta, joka loppuisi vasta syksyllä. Paluu merirosvoukseen tosin merkitsisi Bonnetin armahduksen mitätöimistä.
Toivoen säilyttävänsä armahduksensa Bonnet otti valenimen ”Kapteeni Thomas” ja vahtoi laivansa nimeksi Royal James. Hän yritti myös esittää kauppiasta niille kahdelle laivalle, jotka hän ryösti. Pian tämän jälkeen Bonnet jätti näyttelemisen sikseen ja palasi paljaaseen rosvoukseen. Heinäkuussa 1718 hän purjehti pohjoiseen Delawarenlahdelle rosvoten mennessään yksitoista alusta ja ottaen useita vankeja, joista osa liittyi hänen miehistöönsä. Bonnet päästi menemään useimmat rosvoamansa laivat, mutta kaksi viimeistä (sluupit Francis ja Fortune) hän liitti laivastoonsa.
Elokuun 1. päivänä 1718 Royal James ja kaksi kaapattua sluuppia purjehtivat etelään Delawarenlahdelta. Tämän matkan aikana Bonnet ja hänen miehistönsä jakoivat saaliinsa keskenään. Tämä on ainoa kerta, kun Bonnetin tiedetään harjoittaneen tätä tärkeää merirosvotapaa, ja on oletettu, että hän tämän jälkeen lakkasi maksamasta miehistölleen säännöllistä palkkaa.
Mesimarja
Käyttö ravintona
Mesimarja ei kestä kuumentamista, vaan siitä tulee karvasta. Sen aiheuttavat siinä olevat furaanijohdokset (2,5-dimetyyli-4-metoksi-3(2H)-furanoni = 'mesifuraani' ja 2,5-dimetyyli-4-hydroksi-3(2H)-furanoni ='hydroksimesifuraani'), joita on ahomansikassakin. Lähisukuisissa vadelmassa ja puutarhamansikassa näitä furaanijohdoksia ei ole. Yhdisteiden pilkkoutumistuotteet ovat luultavasti karvaita.
Stede Bonnet
Paluu merirosvokapteeniksi
Kahdentenatoista päivänä Delawarenlahdelta lähdön jälkeen Bonnet saapui Cape Fear -joen suistoalueelle ja ankkuroi lähelle pienen puron suuta, paikkaan joka nykyään tunnetaan nimellä Bonnet’s Creek. Royal James oli alkanut vuotaa pahasti ja tarvitsi korjausta ja kallistuspaikan. Pian pieni pursi nousi joelle ja se ryöstettiin. Bonnet hajotutti veneen ja käytti sen osat Royal Jamesin korjaamiseen. Työ teetettiin ainakin osittain Bonnetin kaappaamilla vangeilla, joissa oli useita mustia orjia.
Bonnet pysytteli Cape Fear -joella seuraavat 45 päivää. Bonnetin pursimiehen, Ignatius Pellin, mukaan merirosvojen tarkoitus oli odottaa siellä hurrikaanikauden loppua. Koska Royal Jamesin kokoisen aluksen kallistamiseen kuluisi vähintään viikko, tämä on todennäköisesti totta.
Cape Fear -joen taistelu
Elokuun loppuun mennessä Charlestoniin olivat kiirineet uutiset, että Bonnetin alukset olivat ankkurissa Cape Fear -joella. Etelä-Carolinan kuvernööri Robert Johnson antoi eversti William Rhetille luvan johtaa tutkimusmatkaa merirosvoja vastaan, vaikka Cape Fear -joki kuuluikin Pohjois-Carolinan lainkäyttöalueeseen. Yhden harharetken jälkeen Rhett saapui Cape Fear -joen suulle 26. syyskuuta kahdella kahdeksan tykin sluupilla ja 130 miehen voimalla.
Bonnet erehtyi ensin luulemaan Rhettin laivastoa kauppa-aluksiksi ja lähetti kolme venettä kaappaamaan ne. Rhettin epäonneksi hänen lippulaivansa Henry oli saanut pohjakosketuksen joen suulla mahdollistaen Bonnetin miesten lähestymisen niin, että he huomasivat laivojen olevan vihamielisiä ja raskaasti aseistettuja: veneet palasivat varoittamaan Bonnetia. Illan suussa nousuvesi irrotti Henryn pohjasta.
46 merirosvoa oli jakaantuneina kolmeen sluuppiin. Yön aikana Bonnet siirsi heidät kaikki Royal Jamesiin ja suunnitteli taistelevansa tiensä merelle mieluummin kuin lähtevänsä navigoimaan Cape Fear -joen kapeita kanavia myöten yön pimeydessä. Bonnet kirjoitti kirjeen kuvernööri Johnsonille uhaten polttaa Charlestonin maan tasalle.
Aamunkoitteessa 27. syyskuuta 1718 Bonnet lähti kohti Rhettin joukkoja ja kaikki kolme sluuppia avasivat tulen, aloittaen näin Cape Fear -joen taistelun. Kaksi pohjoiscarolinalaista sluuppia irrottautui saartaakseen Royal Jamesin väliinsä. Bonnet yritti välttää ansan ohjaamalla Royal Jamesin lähelle joen länsirantaa mutta ajautui karille. Rhettin lähenevät sluupit saivat myös pohjakosketuksen, jättäen vain Henryn Royal Jamesin kantamalle.
Taistelu oli pattitilanteessa seuraavat viisi - kuusi tuntia kaikkien osallistujien ollessa liikuntakyvyttömiä. Bonnetin alus oli kansi kallistuneena poispäin hyökkääjistä tarjoten näin suojaa miehille, kun taas Henryn kansi oli kääntyneenä merirosvoja kohti jättäen miehet alttiiksi musketin laukauksille, Bonnetin miehistöstä haavoittui tai kuoli 12, kun he taas tappoivat tai haavoittivat 24:ää Rhettin 70 miehestä. Suurin osa Bonnetin miehistä taisteli innokkaasti, haastaen vihollisia tulemaan laivaansa ja taistelemaan kuin miehet. Bonnet itse partioi laivansa kannella pistooli kädessä, uhaten tappaa jokaisen merirosvon joka epäröi taistella: kuitenkin osa Bonnetin vangeiksi ottamista miehistä kieltäytyi ampumasta kohti Rhettin joukkoja.
Pako, uudelleenvangitseminen ja teloitus
Charlestonissa Bonnet erotettiin miehistöstään ja pidettiin kolme viikkoa pursimies Pellin ja sailing master David Herriotin kanssa erillään. Lokakuun 24. päivänä Bonnet ja Herriot pakenivat ilmeisesti paikallisen kauppiaan Richard Tookermanin avulla. Kuvernööri Johnson asetti 700 punnan palkkion Bonnetin päästä ja lähetti etsintäpartioita heidän peräänsä.
Bonnet ja Herriot ottivat yhdessä kahden Tookermanin orjan kanssa haltuunsa veneen ja yrittivät päästä Charlestonin sataman pohjoisrannalle, mutta epäsuotuisat tuulet ja varusteiden puute pakottivat heidät Sullivan’s Islandille. Kuvernööri Johnson lähetti Rhettin johtaman partion saarelle. Bonnet löytyi pitkien etsintöjen jälkeen: laukaustenvaihdossa kuoli Herriot ja molemmat orjat haavoittuivat. Bonnet antautui ja palautettiin Charlestoniin.
Marraskuun 10. päivänä 1718 Bonnet tuotiin oikeuteen tuomarina toimineen Sir Nicholas Trottin eteen. Trott oli jo tuominnut suurimman osan Bonnetin miehistöstä hirtettäviksi. Bonnetia syytettiin virallisesti kahdesta merirosvoustapauksesta, sluuppien Francis ja Fortune varastamisesta, joiden molempien alusten päälliköt olivat henkilökohtaisesti paikalla todistamassa Bonnetin vastaan. Ignatius Pell todisti jokseenkin vastahakoisesti Bonnetia vastaan. Bonnet ilmoitti olevansa syytön ja hoiti oman puolustuksensa ilman avustajaa, ristikuulusteli todistajia ilman mainittavaa hyötyä ja kutsui luonnetodistajia todistamaan puolestaan. Trott antoi tuomitsevan yhteenvedon todisteista ja jury antoi tuomitsevan päätöksen. Kaksi päivää myöhemmin, annettuaan tuomitulle miehelle raudanlujan saarnan kristillisten velvollisuuksiensa laiminlyömisestä, Trott langetti Bonnetille kuolemantuomion.
Odottaessaan teloitustaan Bonnet kirjoitti kuvernööri Johnsonille anoen armahdusta ja olisi antanut leikata kätensä ja jalkansa vakuudeksi, ettei enää harjoita merirosvousta. Bonnetin ilmiselvästi horjuva mielenterveys liikutti monet carolinalaiset sääliin, etenkin naisväestön. Mutta kuvernööri ei heltynyt: Bonnet hirtettiin Charlestonin White Pointissa 10. joulukuuta 1718.
Arkipäivän syyhy
Arkipäivän syyhy on porilaisen taiteilijaseura NYTE ry:n vuonna 1993 toteuttama kokonaisuus, johon sisältyi taidenäyttely ja performanssi.
Näyttely
Arkipäivän syyhy -näyttely oli esillä Poriginal galleriassa 17.4.-4.5.1993. Taiteilijaseura NYTE ry:ltä oli gallerian yläkerrassa esillä videoteoksia ja alakertaan taiteilijaseura oli kutsunut taiteilija Miina Äkkijyrkän. Äkkijyrkältä esillä oli lehmäaiheisia piirustuksia ja veistoksia.
NYTE ry:n videoissa vanhat uskomukset, jokapäiväiset tottumukset sekä kuvitteelliset ainekset sekoittuivat keskenään. Näyttelytiedotteessaan nyteläiset kirjoittivat: "Arki on täynnä tapoja ja tottumuksia. Asioita, joita teemme sen kummemmin ajattelematta syytä. "Aina ennenkin on tehty niin". Kansanperinne, uskomukset, taikausko ja arkiset tavat muuntuvat ajan mittaan. Karhunpeijaiset, parantava reikävesi, myyttiset eläimet, arkipäiväiset terveyden ja mammonan loitsuamiset saavat uuden muodon viimeistään NYTEläisten käsittelyssä." Näyttelyssä olleiden videoiden musiikillisen osuuden teki nakkilalainen The World Mänkeri Orchestra EtnoPojat -yhtye.
Performanssi
Arkipäivän syyhy -performanssi syntyi taiteilijaseura NYTE ry:n ja The World Mänkeri Orchestra EtnoPojat -yhtyeen yhteistyönä. Performanssi esitettiin Porin taidemuseossa 23.4.1993 ja sen kesto oli noin 25 minuuttia. NYTE ry:stä performanssissa esiintyivät Saija Hairo, Eija Hannus, Kaisu Koivisto, Kaisa Kukkasmäki, Marja-Leena Kukkasmäki, Erja Lehtonen, Henry Merimaa, Päivi Setälä (o.s. Mikkonen), Pia Puisto, Sinikka Santikko, Jari Sunnari ja Anna Teponoja. EtnoPojat -yhtye oli mukana performanssissa kokonaisuudessaan.
Performanssissa tarkasteltiin ihmisen kehittämiä tottumuksia sekä rituaaleja ja niiden ilmenemistä nykypäivän arkielämässä. Nyteläiset ovat haastetteluissa kertoneet tutkineensa esitystä varten mm. karhunpeijaisia, reikävedellä parantamista ja lasten loruleikkejä. EtnoPojat pyydettiin mukaan, koska yhtyeen musiikillisten ideoiden huomattiin sopivan yhteen performanssin perusajatuksen kanssa. Tiivistetysti nyteläisten mukaan performanssissa oli kysymys elämästä ja kuolemasta, ei pelkästään fyysisestä vaan myös tunteiden kuolemisesta. Performanssin esitteessä esityksen sisältöä avattiin seuraavasti: "Arkipäivän syyhy kertoo ihmisistä, meistä, jotka haluamme parantua syyhystä, ja voimasta, joka estää parantumisen. Se kertoo halustamme säröisämpään elämään pois arkipäivän syyhystä ja liiasta keveydestä: Haluamme viettää omaa karnevaalia, koettaa unohtaa syyhyn, mutta elämä on liian lyhyt, jotta oppisimme unohtamaan. Inhimillinen halumme miellyttää, vastata oletettuihin ja todellisiin odotuksiin vie meitä. Oma karnevaali saattaa jäädä lyhyeksi. On helppo tehdä kuten toisetkin, kyselemättä, helppo noudattaa käskyjä, kyselemättä."
Aiheesta muualla
Videotaltiointi performanssista, Porin taidemuseon arkistosivusto.
Gold Coast (täsmennyssivu)
Gold Coast tai Kultarannikko voi viitata:
Kenraali
Kenraali (lyhenne kenr. ) on korkea sotilasarvo, jota käytetään eri maiden maa- ja ilmavoimissa.
Sanana kenraali voi viitata joko kaikkiin kenraalikuntaan kuuluviin sotilasarvoihin tai sitten vain niistä ylimpään eli niin sanottuun täyden kenraalin arvoon. Se taas on monissa maissa korkein sotilasarvoista, joskin useissa maissa on vielä korkeampi marsalkan arvo. Sana kenraali juontaa juurensa latinan kielen sanaan "generalis", suomeksi "yleinen". Nimitys on lyhentynyt ranskan capitaine général- ja colonel général -nimityksistä. Kenraaliksi voidaan ylentää ammattiupseeri, joka on suorittanut yleisesikuntaupseerin tutkinnon ja palvellut upseerien vaativimmissa everstin tehtävissä sekä hankkinut laajan kokemuksen eri tehtävätasoilla ja urapoluilla ja useimmiten myös palvellut kansainvälissä tehtävissä.
Merivoimissa kenraalia vastaava sotilasarvo on amiraali. Täyttä kenraalia alempia, mutta kenraalikuntaan luettavia sotilasarvoja on Suomen maa- ja ilmavoimissa käytössä kolme, ylimmästä alimpaan kenraaliluutnantti, kenraalimajuri ja prikaatikenraali. Kenraaliluutnantti on kenraalimajuria ylempi, vaikka majuri on luutnanttia ylempi. Tämä on seurausta siitä, että luutnantti on tarkoittanut aikanaan samaa kuin adjutantti. Näin ollen kenraaliluutnantti on siis kenraalin "adjutantti". Joissain maissa on lisäksi ollut käytössä muitakin kenraalinarvoja, kuten edellä mainittuja korkeampi kenraalieversti.
Suomessa
Suomessa puolustusvoimien komentaja ylennetään kenraalin tai, mikäli hän on merivoimista, amiraalin sotilasarvoon. Täyden kenraalin arvo eroaakin muista sotilasarvoista siten, että puolustusvoimissa voi olla aktiivipalveluksessa vain yksi täysi kenraali kerrallaan. Reservissä voi olla muitakin täyskenraaliarvoisia. He ovat ylenneet tähän arvoonsa joko jo aktiivipalvelusaikanaan eli ovat entisiä puolustusvoimien komentajia tai heidät on ylennetty palvelusajan jälkeen täyskenraaleiksi ansioittensa vuoksi.
Täyden kenraalin sotilasarvoon voidaan liittää aselajia osoittava määrite, joka aikaisemmin liittyi kiinteästi nimitykseen, mutta nykyisin sitä on jaettu vain kunnianosoituksena. Esimerkkejä näistä ovat jalkaväenkenraali, ratsuväenkenraali, jääkärikenraali ja tykistönkenraali. Jalkaväenkenraaleita on ollut 17 (muun muassa Erik Heinrichs, Adolf Ehrnrooth, Armas-Eino Martola), jääkärikenraaleita muutama (muun muassa Väinö Valve), ratsuväenkenraaleita kaksi (C. G. E. Mannerheim, Ernst Linder) ja tykistönkenraaleita yksi (Vilho Nenonen). Muita aselajikenraaleita ei itsenäisellä Suomella ole toistaiseksi ollut.
Suomen puolustusvoimissa kaikkia kenraalikuntaan kuuluvia puhutellaan aina nimityksellä ”kenraali”.
Pehr Evind Svinhufvudin tasavallan presidenttinä ja Suomen puolustusvoimien ylipäällikkönä Mannerheimille 1933 myöntämä sotamarsalkan arvonimi ilmaisi, että ratsuväenkenraalina Mannerheim on virkaiältään täyskenraaliakin ylempi. Tämä liittyi siihen, että Neuvostoliiton kehityksen muuttuessa Suomessa luotiin tavanomaisen organisaation oheen puolustusneuvosto, joka tarjosi mahdollisuuden Mannerheimille puolustusministerin ja puolustusvoimain komentajalle rinnakkaisesti osallistua maanpuolustuksen suunnitteluun eläkkeelle jo siirtyneenä kenraalina.
Marsalkka Mannerheimin arvomerkkinä univormussa olivat täyskenraalin kauluslaatat, joissa oli leijonien edessä lisäksi marsalkansauvoja esittävät tunnukset. Mannerheim sai 75-vuotissyntymäpäivänään 4. kesäkuuta 1942 vielä sotamarsalkkaa korkeammaksi mielletyn Suomen marsalkan arvonimen.
Talvisodan aikaisia puna-armeijan arvoja
Talvisodassa puna-armeijan kenraaleja vastaavan ylimmän päällystön tehtävään liittyvät palvelusarvot olivat:
Vuoden 1940 toukokuussa puna-armeijan päällystön tehtävään liittyvät palvelusarvot korvattiin henkilökohtaisilla sotilasarvoilla:
Zouzou
Danièle Ciarlet, joka tunnetaan taiteilijanimeltään Zouzou (s. 29. marraskuuta 1943 Blida, Ranskan Algeria), on ranskalainen malli, näyttelijä, laulaja sekä 1960-luvun ja 1970-luvun alun ikoni. Hänet tunnetaan pääroolistaan Éric Rohmerin vuoden 1972 elokuvassa Rakkaus iltapäivällä. Zouzoun uraa haittasi jatkuvasti hänen riippuvaisuutensa heroiiniin ja muihin huumeisiin. Hän meni kahdeksi vuodeksi huumevieroitukseen Antilleihin.
Juha Huhta
Juha Huhta on suomalainen lentopalloilija, joka siirtyi keväällä 2012 pelaamaan Vaasan Kiistoon Lentopallon 1-sarjaan. Kaudella 2007–2008 Huhta pelasi SM-liigassa Raision Loimun riveissä. Huhta pelasi siellä ensimmäistä kauttaan keskitorjujana. Aiemmin hän oli pelannut SM-liigassa passarina Loimun, Muuramen Lentopallon ja Vaasan Kiiston riveissä.
Huhta toimi Loimussa passarina ja kapteenina kaudella 2004–2005, jolloin Loimu voitti Suomen Cupin mestaruuden.
Jääpallon maailmanmestaruuskilpailut 1985
Jääpallon maailmanmestaruuskilpailut vuonna 1985 olivat kautta aikain 14. jääpallon maailmanmestaruuskilpailut. Kisat pidettiin Norjassa kolmatta kertaa jääpallon MM-kisahistorian aikana. Osallistuneita maita oli viisi, kun Yhdysvallat osallistui MM-turnaukseen ensimmäistä kertaa. Muut turnaukseen osallistuneet maat olivat totuttuun tapaan Neuvostoliitto, Norja, Ruotsi ja Suomi.
Turnauksessa pelattiin yksinkertainen sarja, jonka kaksi parasta pelasivat loppuottelun ja kolmanneksi ja neljänneksi sijoittuneet pronssiottelun. Loppuottelussa Neuvostoliitto voitti Ruotsin jatkoajalle venyneessä ottelussa. Pronssiottelussa Suomi voitti Norjan.
Tero Suominen
Tero Suominen (s. 1. huhtikuuta 1971 Humppila) on suomalainen entinen jalkapalloilija. Hän pelasi urallaan vasempana laitapuolustajana tai keskikentän pohjalla. Pelaajana hänet tunnettiin periksiantamattomuudestaan sekä kovasta laukauksestaan.
Ura
Suominen aloitti uransa 16-vuotiaana Turun Toverien riveissä II divisioonassa vuonna 1987. Ensimmäisellä kaudellaan hän teki kolme maalia TuTon noustessa I divisioonaan. Suominen kutsuttiin myös poikamaajoukkueeseen. Kolmen Turussa vietetyn kauden jälkeen hän siirtyi FF Jaroon. Suominen saavutti joukkueen kanssa nousun Futisliigaan ensi yrittämällä, tehden voittomaalin toisessa liigakarsintaottelussa Kokkolan Pallo-Veikkoja vastaan. Hän pelasi Jarossa yhteensä seitsemän kauden ajan ja 158 ottelun verran, ollen joukkueensa avainpelaajia. Vuonna 1996 hän esiintyi Jaron kanssa Intertoto Cupissa, jossa he sijoittuivat lohkonsa kolmanneksi, voittaen muun muassa Dinamo Bukarestin vierasottelussa.
Vuonna 1998 Suominen siirtyi Vaasan Palloseuraan. Ensimmäisellä kaudellaan hän pelasi 21 ottelussa VPS:n sijoittuessa Veikkausliigassa toiseksi. Toisella kaudella Suominen menetti avauspaikkansa, eikä esiintynyt kuin muutamassa sarjaottelussa. Hän pelasi myös lainalla Kakkosen Närpes Kraftissa. Kahden vuoden jälkeen hän palasi takaisin Ykköseen pudonneen Jaron riveihin. Hän oli mukana nostamassa pietarsaarelaisia takaisin Veikkausliigaan kaudella 2001 ja pelasi viimeiset pääsarjaottelunsa 2002, ollen aloituskokoonpanossa kaikissa paitsi yhdessä pelissä. Yhteensä Suominen pelasi 195 Veikkausliiga-ottelua, joissa hän teki yhdeksän maalia. Pääsarjauransa jälkeen hän pelasi Kakkosta Kokkolan Pallo-Veikoissa ja Jakobstads Bollklubbissa sekä Kolmosta Pedersöre FF:ssä ja Jaron reservijoukkueessa.
Nagore Gabellanes
Nagore Gabellanes Marieta (s. 25. tammikuuta 1973 San Sebastián) on espanjalainen maahockeypelaaja ja olympiavoittaja. Hän pelasi Espanjan olympiakultaa voittaneessa maajoukkueessa Barcelonassa 1992. Hän pelasi myös Atlantan olympialaisissa 1996, missä Espanja jäi kahdeksan joukkueen turnauksessa viimeiseksi. Gabellanes pelasi myös maailmanmestaruuskilpailuissa 1994 ja Champions Trophyssa 1995.
Balco
Bay Area Laboratory Co-operative (BALCO) on Burlingamessa, Kaliforniassa toimiva urheilulaboratorio, joka on erikoistunut urheilijoiden mineraali- ja hivenainetasojen arviointiin ja tarjoamaan näiden arvioiden pohjalta urheilijoille lisäravinteita. Myöhemmin paljastui, että laboratorio oli harjoittanut laajamittaista doping-aineiden valmistusta. Laboratorion perusti 1980-luvulla sen nykyinen johtaja Victor Conte.
Balcon kehittämät tuotteet ovat olleet suosittuja amerikkalaisen jalkapallon ja baseballin pelaajien sekä yleisurheilijoiden keskuudessa. Sen tunnetuin tuote on pitkän aikaa ollut sinkki-magnesium -valmiste ZMA. ZMA:n käyttäjistä perustettiin yleisurheilutalli ZMA Track Club, johon kuuluivat muun muassa Marion Jones, Tim Montgomery, Chryste Gaines, Dwain Chambers ja Kelli White.
Doping-skandaali
Balco nousi ensi kertaa laajasti julkisuuteen vuoden 2003 yleisurheilun MM-kisojen yhteydessä, kun kaksi kultamitalia pikajuoksumatkoilla voittanut Kelli White jäi kiinni kielletyn modafiniili-piristeen käytöstä. Lääkettä oli hänelle määrännyt Balcon lääketieteellinen johtaja Brian Goldman. Myös aikaisemmin monet Conten asiakkaat, kuten Randy Barnes, Gregg Tafralis ja C. J. Hunter, olivat kärähtäneet dopingista.
Laboratorion doping-yhteyksiä on tutkittu pitemmän aikaa. Balcon on syytetty kehittäneen ensimmäisen erityisesti doping-käyttöön tarkoitetun, ns. design-steroidin, tetrahydrogestrinonin eli THG:n. THG tuli julkisuuteen, kun yhdysvaltalainen yleisurheiluvalmentaja Trevor Graham lähetti näytteen aineesta Yhdysvaltain antidopingtoimikunnalle USADAlle. Aineesta kärähtäneitä urheilijoita ovat muun muassa juoksija Regina Jacobs, kuulantyöntäjä Kevin Toth, moukarinheittäjät John McEwen ja Melissa Price sekä pikajuoksija Dwain Chambers. Lisäksi muun muassa pikajuoksijat Michelle Collins ja Tim Montgomery on asetettu USADAn todisteiden perusteella kilpailukieltoon, vaikka he eivät ole antaneet positiivista dopingnäytettä. Syksyllä 2007 Marion Jones myönsi myös käyttäneensä dopingia kaksi vuotta alkaen vuodesta 1999. Marion Jones palautti Sydneyn olympialaisissa 2000 voittamansa mitalit.
Denis Fonvizin
pienoiskuva|Denis Fonvizin, Armand-Charles Caraffe 1784-1785 Denis Ivanovitš Fonvizin alunper. saks. von Vizin (ven. Дени́с Ива́нович Фонви́зин) (3. huhtikuuta [ J: 14. huhtikuuta] 1744 tai 1745 Moskova Venäjän keisarikunta – 1. joulukuuta [ J: 12. joulukuuta] 1792 Pietari Venäjän keisarikunta) oli arvostettu venäläinen satiirikko ja näytelmäkirjailija.
Fonvizin loi uuden suunnan satiirisille näytelmille 1700-luvun Venäjällä. Hän oli 1700-luvun jälkipuolen merkittävin venäläinen näytelmäkirjailija. Hänen komedioitaan esitetään edelleen.
Suku ja koulutus
Fonvizinien esi-isä oli saksalainen paroni Peter von Wiesen, joka joutui vangiksi Liivimaan sodan aikana 1558-1583 Iivana Julman hallituskaudella, jäi Venäjälle ja pestautui armeijan palvelukseen.
Fonvizin syntyi aatelisperheeseen Moskovassa ja vietti siellä lapsuutensa. Hän oli vanhin kahdeksasta lapsesta. Hänen äitinsä Jekaterina Vasilijevna Dmitrijeva-Mamonova (s. 1718) kuului isänsä puolelta smolenskilaiseen Rurikin sukuhaaraan ja äitinsä puolelta Grušetski-sukuun. Hänen isänsä Ivan Andrejevitš Fonvizin (1705-1785) aloitti armeijan upseerina, palveli sitten laskentatoimikollegiossa ja hän sai valtioneuvoksen virka-arvon vuonna 1783.
Denis sai peruskoulutuksensa isänsä ohjauksessa, koska perheellä ei ollut varaa kotiopettajaan. Vuosina 1755-1760 hän opiskeli Moskovan yliopistoon vast'ikää perustetussa aatelispoikien lukiossa. Fonvizin opiskeli filosofiaa Moskovan yliopistossa vuodesta 1760-1762 lähtien. Hän opiskeli intensiivisesti ranskaa ja saksaa tietäessään, että ne olivat kaikkien suurien dramaturgien, filosofien sekä kirjailijoiden kieli Euroopassa. Opiskeluvuosinaan Fonvizin näki ensimmäistä kertaa ammattiteatteria, mikä teki hänen voimakkaan vaikutuksen. Hän teki käännöstöitä aikakauslehdille vuodesta 1761 lähtien.
Virkauransa hän suoritti ulkoministeriön palveluksessa kääntäjänä vuodesta 1762 alkaen, jonka kautta hän tutustui Pietarin ylimystöpiirien ja diplomaattikunnan huvituksiin ja salonkikulttuuriin. Fonvizin tutustui Katariina II:n palveluksessa toimineeseen Ivan Jelagiin ja oli tämän sihteerinä vuosina 1763-1769, kunnes erimielisyydet Jelaginin piiriin kuuluneen näytelmäkirjailija Vladimir Lukinin kanssa johtivat hänen eroonsa. Hän palveli ulkoasiainhallinnossa vapaamielisen ja poikkeuksellisen sivistyneen kreivi Nikita Paninin sihteerinä hoitaen ulkomaista kirjeenvaihtoa diplomaattien kanssa aina vuoteen 1783 asti, jolloin Fonvizin jäi eläkkeelle valtioneuvoksen arvolla ja 3 000 ruplan eläkkeellä. Tämän virkasuhteen suojeluksessa hän pystyi kirjoittamaan 1770-luvulla kriittisiä näytelmiä, ilman että joutui pidätetyksi.
Kirjallinen ura
Fonvizin sai 1764 valmiiksi psykologisen komedian Korionin, joka on venäläinen muunnelma Jean-Baptiste-Louis Gressetin Sidneystä (1745). Suoraan kääntämisen sijaan Fonvizinin metodi oli sijoittaa näytelmät venäläiseen yhteiskuntaan, johon yleisö saattoi samaistua. Vaikka Korion ei ollut Fonvizin alkuperäisteos vaan vapaa muunnelma Sidneystä, se oli hyvää harjoitusta imitoida ulkomaisia klassikoita ja samalla yhdistää venäläistä yhteiskuntaa osaksi kirjallisuuden traditiota.
Muita Fonvizin aikaisempia tuotoksia ovat muun muassa satiirinen runo  'Kirje palvelijoilleni Šumiloville, Vankalle ja Petruskalle' (ven. Послание к словам моей Шумилову, Ваньку и Петрушке; Poslanije k slugam moim Šumilovu, Vanku i Petruške) vuodelta 1788, jossa arvostellaan ortodoksikirkon papistoa ; 'Kirje Yamshchikoville' ja 'Mielelleni'. Suosituin hänen varhaisimmista alkuperäisteoksistaan oli '''Kettusaarnaaja'. Fonvizin läpimurto oli ensimmäinen mestariteos Brigadir'' ('Prikaatinkenraali') joka valmistui vuonna 1769. Katariina II hyväksyi näytelmän ja kirjailijasta tuli suosittu vieras pietarilaisissa ylimystökodeissa. Vuonna 1783 valmistui komedia Nedorosl ('Alaikäinen'). Näistä varsinkin jälkimmäistä pidetään hänen merkittävimpänä teoksenaan. Näytelmä kiellettiin, koska siinä arvosteltiin tyranniaa ja maaorjuutta. Näytelmä julkaistiin Neuvostoliitossa vasta vuonna 1933.
Fonvizin meni naimisiin vuonna 1774 Pietarissa varakkaan kauppias Rogovikovin leskeksi jääneen tyttären Jekaterina Ivanovna Hlopovan (1746-1796) kanssa.
1780-luvulla hän kuului niihin liberaalin älymystön edustajiin, jotka arvostelivat kirjoituksissaan Katariina II:n toimia, vastustivat despotismia ja vaativat maaorjien inhimillistä kohtelua. He ryhmittyivät Jekaterina Daškovan perustaman Sobesednik ljubitel rossijskogo slova (ven. Собеседник любитель российского слова, "Venäläisen sanataiteen harrastajien käsikirja") -lehden ympärille.
Vuonna 1783 hänestä tuli Gavrila Deržavinin ohella Venäjän akatemian jäsen ja hän osallistui aktiivisesti akatemian kuusiosaisen Slovar Akademii Rossijskoi (ven. Словарь Академии Российской, 1789–1794) sanakirjan laatimistyöhön. Fonvizin oli halvaantunut elämänsä viimeiset viisi vuotta ja liikkui keppien varassa. Terveyssyistä Fonvizin ja hänen rikas vaimonsa viettivät usein pitkiä aikoja Ranskassa, Italiassa ja Saksassa Fonvizinin viimeisinä elinvuosina 1777-1778 sekä vuonna 1784 Wienissä ja Karlsbadissa. Hän osallistui aktiivisesti aatelisälymystön kirjallisuuselämään ja valmisteli koottujen teostensa julkaisua sekä omaelämäkertaansa. Hän kuoli Pietarissa 1. joulukuuta 1792. Kuolemaa edeltäneenä iltana seurue oli kokoontunut Gavrila Deržavinin kotiin lukemaan Fonvizin sittemmin kadonnutta viimeistä näytelmäkäsikirjoitusta. Hänet haudattiin Aleksanteri Nevskin luostarin hautausmaalle Pietariin.
Saavutukset
Denis Fonvizin loi uuden suunnan satiirisille näytelmille 1700-luvun Venäjällä. Aiemmin Venäjällä toteutetut näytelmät olivat suurimmaksi osaksi kopioita ranskalaisten ja muiden maiden suurten näytelmäkirjailijoiden teoksista. Dialogit, ympäristö ja tyyli eivät vastanneet venäläistä yhteiskuntaa, ja siksi näytelmät tuntuivat teennäisiltä. Fonvizin muokkasi näytelmänsä klassisten periaatteiden mukaisesti, mutta käytti venäläistä miljöötä, henkilöhahmoja ja dialogia. Näytelmillä oli suuri vaikutus Venäjän yhteiskuntaan.
Aleksandr Puškin sanoi häntä "satiirin mestariksi". Fonvizin tavaramerkkejä olivat henkilökuvien terävyys ja dialogin nokkeluus. Fonvizin esikuvia olivat Denis Diderot, Pierre-Augustin de Beaumarchais sekä Antiokh Kantemirin satiirit. Hänen satiirinsa kohteena olivat maanomistajat ja erityisesti heidän sivistymättömyytensä ja despoottinen käytöksensä maaorjia ja omaa perhettään kohtaan.
Tiffany-timantti
pienoiskuva|Tiffany-timantti ja "Bird on a Rock" Tiffany-timantti on suuri 128,54 karaattia painava keltainen timantti.
Timantti löydettiin vuonna 1877 Etelä-Afrikasta Kimberleyn kaivoksesta. Raakatimantin paino oli tuolloin 287,42 karaattia. Seuraavana vuonna Tiffany & Co. -jalokiviliikkeen perustaja Charles Lewis Tiffany osti raakatimantin. Hän lähetti sen Pariisiin, missä se leikattiin ja hiottiin 128,54 karaattia painavaksi timantiksi. Timantti nimettiin Tiffany-timantiksi.
Timantti oli näytteillä vuonna 1893 Chicagon World's Columbian Exposition -näyttelyssä ja vuonna 1901 Buffalon Pan-American Exposition -näyttelyssä. Vuonna 1955 timantti oli ensimmäisen ja ainoan kerran nähtävillä Tiffany & Co:n lippulaivamyymälän näyteikkunalla New Yorkin Fifth Avenuella.
Vuonna 1961 ranskalainen korusuunnittelija Jean Schlumberger asetti Tiffany-timantin kaulakoruun, joka oli Audrey Hepburnin kaulalla elokuvan Aamiainen Tiffanylla mainosvalokuvissa. Vuonna 1972 Timantti oli myynnissä 24 tunnin ajan viiden miljoonan dollarin hinnalla, mutta kauppoja ei syntynyt. Vuonna 1995 korusuunnittelija Jean Schlumberger teki timantista teoksen "Bird on a Rock", ja se oli näytteillä Pariisin Musée des Arts Décoratifssa.
Vuonna 2012 oli Tiffany & Co:n perustamisen 175-vuotisjuhla, ja Tiffany-timantti asetettiin valkoisista timanteista tehtyyn kaulaketjuun. Nykyään se on näytteillä kunniapaikalla yrityksen Fifth Avenuen myymälässä.
Jäähäät
Jäähäät on NYTE ry:n ja Mieskuoro huutajien yhteisperformanssi, joka esitettiin Porin kauppatorilla 2.3.1991. Performanssi kommentoi tuolloin ajankohtaisia Vilnan verilöylyn tapahtumia Liettuassa. Erään liettualaisen tytön alavartalo oli murskautunut panssarivaunun alle, ennen kuolemaansa hän suri sitä, ettei voisi tanssia omissa häissään. Performanssin ympäristö koostui torille pystyyn nostetuista ruumisarkuista, jotka asetettu ympyräksi. Ympyrän keskelle oli asetettu arkku, jossa riippui valkoinen hame. Itse performanssi koostui siitä, että morsioiksi ja sulhasiksi pukeutuneet esiintyjät siirtyivät keskusarkun ääreen. Tämän jälkeen morsiot ja sulhaset tanssivat häävalssia. Huutajat säestivät performanssia laulullaan. Kriitikko Erkki Linnala kommentoi arviossaan performanssia älykkääksi, mutta myös kärsineen paikan ja ajan valinnasta. Performanssia oli toteuttamassa taiteilijaseura NYTE:stä taiteilijat Päivi Setälä, Rolf Lehtinen, Henry Merimaa, Veijo Setälä, Eija Hannus, Katja Rauhanen, Kaisu Koivisto, Marja-Leena Kukkasmäki, Sinikka Santikko, Irma Taivainen, Salla Syvänne, Pia Puisto, Jere Kuusinen.
Don Quarrie
Donald O’Riley ”Don” Quarrie (s. 25. helmikuuta 1951 Kingston, Jamaika) on jamaikalainen pikajuoksija. Hänen urheilu-uransa menestyksekkäimmät vuodet ajoittuivat 1970-luvulle, jolloin hän oli maailman huipulla.
Quarrie valittiin Jamaikan sadan metrin joukkueeseen jo vuoden 1968 Meksikon olympialaisiin, mutta hän loukkaantui harjoituksissa eikä voinut osallistua. Seuraavana vuonna hän sai stipendin Nebraskan yliopistoon, missä hän jatkoi juoksuharjoitteluaan. Vuoden 1970 Kansainyhteisön kisoissa hän voitti kultaa sekä sadan että kahdensadan metrin matkoilla ja Jamaikan pikaviestijoukkueessa. Quarrie voitti 100 ja 200 metriä myös seuraavana vuonna Pan-Amerikan kisoissa. Hänen 200 metrillä käsiajanotolla saavuttama aikansa 19,8 s sivusi silloista Tommie Smithin maailmanennätystä.
Quarrie lähti yhtenä suurimmista ennakkosuosikeista vuoden 1972 Münchenin olympialaisiin. Hän kilpaili 200 metrillä, mutta reväytti lihaksensa välieräjuoksussa. Vuonna 1974 hän uusi 100 ja 200 metrin voittonsa Kansainyhteisön kisoissa Christchurchissa ja sivusi jälleen kahdellasadalla metrillä silloista maailmanennätystä käsiajanotolla otetulla ajallaan 19,8 s. Vuonna 1976 hän sivusi sadan metrin maailmanennätystä käsiajalla 9,9 s. Samana vuonna hän kilpaili Montrealin olympialaisissa, missä hän johti sadan metrin loppukilpailua pitkän aikaa, mutta jäi hopealle Hasely Crawfordin ohitettua hänet. 200 metrillä hän sen sijaan saavutti kultamitalin ajalla 20,23 s.
Vuonna 1978 Quarrie voitti Kansainyhteisön kisoissa kolmannen kerran peräkkäin sadan metrin kisan, mutta 200 metrillä hänen jalkansa kramppasi. 1980 Moskovan olympialaisissa hän saavutti vielä 200 metrillä pronssia. Hän kilpaili vielä 1984 Los Angelesin olympialaisissa, missä saavutti Jamaikan pikaviestijoukkueessa hopeaa.
Neitoperho (vuoden 1997 elokuva)
Neitoperho on suomalainen Auli Mantilan ohjaama elokuva vuodelta 1997. Se on tarinaltaan synkkä trilleri, johon dialogi kuitenkin tuo huumoria. Leea Klemola näyttelee pääosan aggressiivista ja manipuloivaa nuorta naista.
Elokuva oli osa kahta laajempaa 1990-luvun ilmiötä. Ensinnäkin se on road-elokuva, jossa tielle lähtevä päähenkilö on nainen, ja toisekseen juuri sama nainen purkaa turhautumistaan käyttämällä fyysistä väkivaltaa. Neitoperhossa käännetään perinteinen mieskeskeinen rakenne ja road-elokuvien miehen vapautta korostava kokemus päälaelleen.