cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Taisto Sinisalo
SKP:n luottomies
Sinisalo osallistui vuoden 1962 nuorisofestivaalien järjestelyihin Helsingissä. Hänen vastuullaan oli pohjoiskorealaisen delegaation ylläpito.
Sinisalo valittiin SKP:n keskuskomitean varajäseneksi 12. edustajakokouksessa 1960. Maaliskuussa 1965 hän nousi poliittisen toimikuntaan. Alkuvuonna 1966 pidetyssä 14. edustajakokouksessa Sinisalo oli vähällä pudota keskuskomiteasta, mutta avuksi tuli omasta edustajastaan luopunut Etelä-Karjalan piiri, ja Sinisalo valittiin jatkokaudelle tiukan äänestyksen jälkeen.
Oppositiokommunisti
Sinisalo ei kuulunut SKP:n opposition näkyvämpiin nimiin vielä 1960-luvun puolivälissä, kun puolue hajosi. Hän oli lähempänä puolueen ”keskustalaisia” kuin ”jyrkkiä” turkulaisia. Tämä näkyi esimerkiksi vuonna 1967, kun Sinisalo suhtautui hallitusyhteistyöhön Aaltosen kannattajia myönteisemmin. Sinisalon kriittisyys kuitenkin lisääntyi. Maaliskuussa 1968 hän vastusti keskuskomiteassa hallitukseen osallistumista ja tulopoliittisia sopimuksia. Vuonna 1968 Tšekkoslovakian tapahtumat pakottivat valitsemaan puolen lopullisesti. SKP:n Kyminlaakson piirikomitea puolusti Varsovan liiton toimenpiteitä varauksetta ja niin teki myös Sinisalo. Hän vastusti poliittisessa toimikunnassa lausumaa, jossa SKP tuomitsi operaation. Sinisalon mielestä Tšekkoslovakian tilanne oli mennyt pisteeseen, jossa muuta mahdollisuutta ei ollut. Hän piti erityisen huolestuttavana sitä, että neuvostovastaisia asenteita levisi myös kommunistien keskuuteen.
SKP:n vähemmistö marssi ulos SKP:n 15. edustajakokouksesta huhtikuun 1969 alussa. Myöhemmin samassa kuussa oppositio muodosti Kommunistien maatakäsittävän neuvottelukunnan, jonka työvaliokunnan puheenjohtajaksi valittiin Sinisalo. Sinisalo kuului kommunistien kuusihenkiseen ydinryhmään, joka neuvotteli puoluehajaannuksen lopettamisesta Suomessa ja Moskovassa loppuvuonna 1969. Helmikuussa 1970 SKP piti ylimääräisen edustajakokouksen, jossa solmittiin niin sanottu osapuolisopimus. Se takasi oppositiolle edustuksen puoluejohdossa, ja Sinisalosta tehtiin puolueen toinen varapuheenjohtaja.
Sinisalo oli opposition pääpropagandisti. Hän osasi puhua, kun Markus Kainulainen puolestaan hallitsi organisatorisen puolen ja Urho Jokinen kirjallisen agitaation. Sinisalon kasvot tulivat 1970-luvulla tutuiksi kaikille suomalaisille. Kolmesti kommunistijohtajaa pyydettiin hallituksiin ministeriksi, mutta hän kieltäytyi todetessaan vaikutusmahdollisuudet olemattomiksi.
Sinisaloa arvostettiin myös kansainvälisissä kommunistisissa piireissä. Hän kävi usein kommunistien kansainvälisissä tapaamisissa, jolloin hän tapasi käytännössä kaikki aikansa tunnetut kommunistijohtajat. Sinisalo täytti 50 vuotta ollessaan Berliinissä Euroopan kommunististen ja työväenpuolueiden kokouksessa vuonna 1976. Häntä onnittelivat henkilökohtaisesti muun muassa Erich Honecker ja Leonid Brežnev.
Vuoden 1975 eduskuntavaaleissa SKDL:n enemmistön Terho Pursiainen vaihtoi Kymen vaalipiiriin tarkoituksenaan pudottaa Sinisalo eduskunnasta. SKDL:n kannatus riitti alueella vain yhteen paikkaan, joten osapuolet keskittivät äänensä kahdelle pääehdokkaalle. Sinisalo vei tällöin paikan kymmenellä äänellä. Sen sijaan eduskuntavaaleissa 1979 Pursiainen nousi kansanedustajaksi selvällä erolla, vaikka Sinisalo sai äänimääräennätyksensä. . Putoaminen oli Sinisalolle karvas pettymys.
1980-luvun taitteessa vaatimukset SKP:n johdon uudistamisesta alkoivat voimistua sekä enemmistön että opposition piirissä. Sinisalo sai pitää paikkansa puheenjohtaja Aarne Saarisen tavoin vielä 19. edustajakokouksessa 1981, mutta vuotta myöhemmin molemmat saivat lähteä, ja kolmaslinjalaisten tukema Jouko Kajanoja nousi puheenjohtajaksi. Oppositio teki Sinisalon ulosjättämisestä periaatekysymyksen ja jättäytyi hetkeksi pois SKP:n päättävien elinten toiminnasta. Sinisalo ja oppositio kuitenkin palasivat, ja toimivat puolueessa vuoteen 1984 asti.
SKPy ja viimeiset vuodet
Vuonna 1984 SKP valitsi puheenjohtajaksi Arvo Aallon, joka erotti kapinoivan vähemmistön vuosina 1985–1987. Sinisalon johtama oppositio järjestäytyi SKP:n järjestöjen toimikunnaksi, jonka johtajaksi tuli Sinisalo. Hän jatkoi tehtävässä, kun toimikunta vuonna 1986 muodosti Suomen Kommunistisen Puolueen (yhtenäisyys) (SKPy).
Vuonna 1982 Sinisalo peri Ville Pessiltä aseman NKP:ltä SKP:lle Kansainvälisen ammattiyhdistysrahaston kautta tulleen taloudellisen avustuksen vastaanottajana. Asiasta närkästynyt puolueen enemmistö pyrki tämän jälkeen irtautumaan rahoituksesta. Vuodesta 1984 alkaen Sinisalo oli tuen ainoa vastaanottaja ja maksut enemmistölle loppuivat. Rahastosta kanavoitiin oppositiokommunisteille Sinisalon välityksellä vuosina 1984–1988 noin 5,6–12 miljoonaa markkaa vuodessa. Sinisalo vastaanotti rahaa vuoteen 1990 asti. Asia paljastui vuonna 1991, kun suomalaiset ja neuvostoliittolaiset tiedotusvälineet saivat haltuunsa välitystä koskevia kuitteja ja muistioita. Sinisalo kielsi ottaneensa rahaa. Sinisalo oli 1980-luvulla talousasioiden merkeissä yhteyksissä myös Saksan sosialistisen yhtenäisyyspuolueen tovereihin.
Sinisalo osallistui Vasemmistoliiton perustavaan kokoukseen. Hän toimi Vasemmistoliiton edustajana Kotkan kaupunginhallituksessa. Syksyn 1992 kunnallisvaaleissa Sinisaloa ei kuitenkaan päästetty Vasemmistoliiton ehdokkaaksi. Hänet poistettiin listalta koska Vasemmistoliitto ei halunnut enää "taistolaisuuden" leimaa puolueen nimeen.
Sinisalo jatkoi aktiivista politikointia 1990-luvun loppupuolelle saakka. Hän oli kuolemaansa asti SKPy:tä seuranneen uudelleen perustetun SKP:n kannattaja. 1990-luvulla Sinisalo kirjoitti myös elämäkerran työväenliikkeen kotkalaisveteraani Väinö Meltistä.Omaa henkilökohtaista muistelmia SKP:n ajoilta Sinisalo ei kirjoittanut.
Taistolaisuus
Sinisalo ei ollut yhteyksissä nuoriin radikaaleihin 1960-luvun loppupuolella. Uusvasemmistolaisuus jätti hänet kylmäksi. Suhteet kehittyivät läheisiksi vasta, kun nuoret 1970-luvun alussa, niin sanotun proletaarisen käänteen myötä, ryhtyivät tukemaan SKP:tä. Sinisalo tunsi hyvin poliittisen laululiikkeen taistolaiset esiintyjät, ja hän puhui usein tilaisuuksissa, joissa taiteilijat esiintyivät.
SKP:n enemmistö käytti joskus taistolaisuudesta synonyymiä sinisalolaisuus.
Aate
Sinisalo oli aina marxilais-leniniläisen oikeaoppisuuden ja luokkakantaisuuden vaalija. Hän vastusti kaikenlaisia reformistisia ja revisionistisia poikkeamisia oikealta linjalta. Hän ei kuitenkaan edustanut SKP:n opposition jyrkintä suuntausta.
Sinisalolla oli lämpimät välit Neuvostoliiton kommunistiseen puolueeseen eikä hän empinyt käyttää neuvostoliittolaisten vaikutusvaltaa politiikassa. Sinisalo käsitteli usein SKP:n ristiriitoja avoimesti NKP:n edessä, mitä enemmistöjohto piti nolona. Sinisalo kuului Suomi–Neuvostoliitto-Seuran keskushallitukseen, ja hän vastusti tarmokkaasti kaikkea neuvostovastaisuudeksi tulkitsemaansa. Vuonna 1971 Sinisalo teki eduskuntakyselyn neuvostovastaiseksi ja äärioikeistolaiseksi tulkitsemastaan maantiedon oppikirjasta, joka vedettiin sittemmin markkinoilta. Sinisalo kuului myös Suomen Rauhanpuolustajien keskustoimikuntaan.
1980-luvun lopulla Sinisalon aate koki muutoksia NKP:ssä tapahtuneiden uudistusten seurauksena. Gorbatšovin perestroika-politiikka sai Sinisalosta uskollisen tukijan.
Sinisalo säilytti kommunistisen vakaumuksensa Neuvostoliiton romahdettua. Vuonna 1996 Tiedonantajalle antamassaan haastattelussa Sinisalo kertoi kuitenkin tapahtuneen olleen hänelle "äärimmäisen vaikeaa" aikaa ja hän myönsi olleensa väärässä luottaessaan viralliseen tietoon, kaunisteluun ja valehteluun mutta ei hyväksynyt yleistä historian näkemystä  "voittajien historiasta" jossa Neuvostoliitto kuvattiin  "pahan valtakuntana".
Perhe
Vuonna 1948 Sinisalo avioitui Saara Turkian kanssa. Pari sai 1950-luvun alussa kolme lasta. Sinisalon tapaan myös Turkia oli tunnetusta vasemmistolaisesta suvusta.
Sinisalon eno oli SDP:n kansanedustaja Väinö Sinisalo. Näyttelijä Veikko Sinisalo (Väinön poika) oli Taiston serkku.
Sinisalo ei koskaan kuulunut kirkkoon.
Jaakko Kangosjärvi
Jaakko Kangosjärvi (s. Muonio ) on suomalainen toimittaja, valokuvaaja, yrittäjä ja uransa päättänyt taiderockmuusikko. Hän tuli tunnetuksi lukioikäisenä vuonna 1981 julkaisemastaan, ainoaksi jääneestä albumista Ihmeellinen luonto, jonka tuotti Johanna-levymerkille Jyrki Siukonen. Siukonenkin soittaa albumilla, joka äänitettiin kolmen kesäpäivän aikana Kangosjärven kotona Lapin Muoniossa. Siukosen ja Kangosjärven lisäksi albumilla esiintyvät tamperelaiset Jukka Mikkola, Jari Kivelä, saksalainen Christine Glaser ja kittiläläinen Petteri Bäck. Musiikilliseksi esikuvakseen Kangosjärvi mainitsi tuolloin Kari Peitsamon.
Kangosjärvi suoritti toimittajatutkinnon Tampereen yliopistossa ja työskenteli yli 20 vuotta toimittajana, pisimpään Helsingin Sanomissa. Hän on työskennellyt myös Radio 957:ssa, Z-lehden päätoimittajana 1990-luvun lopulla sekä vuosina 2012–2013 Luoteis-Lappi -lehden päätoimittajana. Myöhemmin hän siirtyi media-alan yrittäjäksi Helsinkiin.
Gore Verbinski
Gregor ”Gore” Verbinski  (s. 16. maaliskuuta 1964 Oak Ridge, Tennessee, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen elokuvaohjaaja. Hän aloitti uransa ohjaamalla musiikkivideoita muun muassa Bad Religionille ja Monster Magnetille.
Hänen tunnetuimmat työnsä ovat Pirates of the Caribbean -elokuvasarjan kolme ensimmäistä osaa.
Earl Browder
thumb|Earl Browder 1930-luvulla. Earl Russell Browder (20. toukokuuta 1891 Wichita, Kansas – 27. kesäkuuta 1973 Princeton, New Jersey) oli Yhdysvaltain kommunistisen puolueen pääsihteeri ja näkyvin johtaja vuosina 1930–1945.
Browder oli opettajan poika Kansasista. Hän liittyi 15-vuotiaana Yhdysvaltain sosialistiseen puolueeseen. Yhdysvaltain liityttyä ensimmäiseen maailmansotaan vuonna 1917 sodanvastaisia puheita pitänyt Browder vangittiin Espionage Act -lain nojalla. Hän vapautui seuraavana vuonna, mutta joutui olemaan toistamiseen samasta syystä vankilassa 1919–1920. Kommunistiseen puolueeseen hän siirtyi vuonna 1921. Browder nimitettiin vuonna 1930 puolueen pääsihteeriksi ja William Z. Fosterin vetäydyttyä vuonna 1932 terveyssyistä sivuun Browderista tuli puolueen johtohahmo. Hän oli puolueen ehdokkaana vuosien 1936 ja 1940 presidentinvaaleissa. Vuoden 1936 vaaleissa hän sai 0,2 prosenttia äänistä, mutta 1940 äänisaalis putosi melkein puoleen, sillä viranomaiset kielsivät häntä matkustamasta kampanjan aikana maan sisällä. Myöhemmin samana vuonna hänet tuomittiin neljäksi vuodeksi vankeuteen passiepäselvyyksien vuoksi. Hän vapautui 14 kuukauden jälkeen.
Vuonna 1944 Browder esitti kiistanalaisen lausunnon, jonka mukaan kommunismi ja sosialismi voisivat elää rauhanomaisesti rinnakkain, ja hän aikoi uudistaa kommunistisen puolueen toimintaa muutenkin. Aluksi pääosa puoluejohdosta tuki häntä, mutta tilanne muuttui, kun Ranskan kommunistisen puolueen johtoon kuulunut Jacques Duclos arvosteli julkisesti Browderin linjausta. Duclosin arveltiin puhuvan Moskovan suulla, joten heinäkuussa 1945 ylimääräinen puoluekokous yllättäen erotti Browderin puoluesihteerin paikalta ja irtisanoutui hänen linjauksistaan. Foster palasi puolueen johtoon. Helmikuussa 1946 Browder erotettiin kokonaan puolueesta. Unkarissa ja Tšekkoslovakiassa vuonna 1949 pidettyjen puhdistusoikeudenkäyntien yhteydessä mainittiin jo ”browderismi” eräänä vääräoppisen kommunismin suuntauksena. Browder kutsuttiin vuonna 1950 kommunistien vaikutusta Yhdysvaltain hallituksessa tutkineen senaatin komitean kuultavaksi ja senaattori Joseph McCarthy kuulusteli häntä. Browder kritisoi kuulemisessaan julkisesti kommunistista puoluetta, mutta ei ilmiantanut entisiä tovereitaan. Koska hän kieltäytyi vastaamasta eräisiin kysymyksiin, häntä syytettiin kongressin halveksumisesta, mutta syytteet hylättiin, koska tuomarin mielestä komitean toiminta ei perustunut lakiin. Browder ei koskaan palannut kommunistisen puolueen jäseneksi.
Matemaatikot William ja Felix Browder ovat Earl Browderin poikia.
Imogen Cunningham
Imogen Cunningham (1883–1976) oli yhdysvaltalainen valokuvaaja, joka tuli tunnetuksi alastonkuvauksen uranuurtajana, omakuvistaan ja kasviaiheistaan. Hänen sanotaan kääntäneen päälaelleen sukupuoliroolit alastonkuvauksessa: kun miehet olivat pitkään maalanneet ja valokuvanneet alastomia naisia, Imogen Cunningham käytti kuviensa mallina aviomiestään Roi Partridgea.
Cunningham otti työnsä ohella alastontutkielmia muun muassa aviomiehestään. Ne olivat aluksi piktorialistisia, maalauksia jäljittelemään pyrkiviä. 1920-luvulla hän muutti tyyliään realistisemmaksi iholle osuvan valon tutkielmiksi, joissa mallit eivät useinkaan näytä kasvojaan. Lasten ollessa pieniä Cunningham kiinnostui puutarhansa kasvien muodoista ja kehitti niidenkin kuvaamiseen aivan omanlaisensa tyylin yksivärisine taustoineen ja jyrkkine valoine ja varjoineen.
Imogen Cunninghamin töitä on ensi kertaa esillä Suomessa Turun taidemuseon näyttelyssä kesällä 2019.
Anna Morottaja
thumb|Anna Morottaja esiintymässä livđekonsertissaan Helsingissä
Anna Margareeta Morottaja tai inarinsaameksi Kuobžâ-Piäká Ánná (s. 1969 ) on suomalainen inarinsaamen opettaja ja muusikko. Morottaja on tullut tunnetuksi inarinsaamelaisten livđe-musiikkiperinteen elvyttäjänä. Livđe on inarinsaamelaista laulumusiikkia, jonka perinne ehti katketa kunnes tutkija Marko Jouste 2000-luvulla löysi Ylen arkistoista 1960-luvulla tehtyjä nauhoituksia siitä. Morottaja oli saamelaiskäräjien jäsen kaudella 2012–2015 ja oli saamen kielten lautakunnan jäsen. Morottaja toimi saamelaiskäräjien kielineuvoston puheenjohtajana.
Claire Falkenstein
Claire Falkenstein (1908 Coos Bay, Oregon – 1997 Venice, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen kuvanveistäjä ja taidemaalari. Hän muutti vuonna 1920 perheineen Berkeleyhyn, Kaliforniaan, ja sai vuonna 1930 taiteiden kandidaatin arvon Kalifornian yliopistosta, Berkeleysta, jossa oli opiskellut taidetta, antropologiaa ja filosofiaa. Opiskeluaikoinaan vuonna 1930 Falkenstein järjesti ensimmäisen oman näyttelynsä East-West Galleryssa, San Franciscossa. Ainoan muodollisen opetuksensa kuvanveistossa Falkenstein sai vuonna 1933 Mills Collegessa, Oaklandissa, johon hänet oli kutsuttu opiskelemaan Alexander Archipenkon johdolla.
Falkensteinin merkittävä puuveistosten kokoelma The Set Structures (1941–1944) johti hänen ensimmäiseen omaan näyttelyynsä New Yorkissa. Se järjestettiin Bonestall-galleriassa vuonna 1944. 1950–1960-luvuilla Falkenstein työskenteli Euroopassa, jossa häneltä valmistui lukuisia merkittäviä tilaustöitä. Ollessaan Pariisissa hän teki yhteistyötä Jean Arpin sekä Alberto Giacomettin kanssa ja liittyi taiteilijaryhmään, johon kuuluivat myös yhdysvaltalaiset abstraktin ekspressionismin edustajat Sam Francis ja Paul Jenkins.
Keuhkorakkula
Keuhkorakkulat eli alveolit ovat keuhkojen pienten ilmateiden päissä sijaitsevia säkkimäisiä anatomisia yksikköjä, joissa elimistön kaasujenvaihto tapahtuu.
Keuhkorakkulan halkaisija on noin 0,1 mm ja seinämän paksuus 0,2 µm. Keuhkorakkulan sisäpintaa peittää levyepiteeli, joka koostuu alveolaarisoluista eli pneumosyyteistä. Tyypin I pneumosyytit, joita on epiteelistä noin 95 prosenttia, muodostavat keuhkorakkulan seinämän rakenteen. Tyypin II pneumosyyttien tehtävänä on erittää surfaktanttia. Keuhkorakkulan seinämässä on tiheä hiussuoniverkko, jonka avulla happi siirtyy sisäänhengitetystä ilmasta veren punasolujen hemoglobiiniin.
Keuhkorakkuloita on ihmisellä yhteensä noin 300 miljoonasta 500 miljoonaan.
Lumisota
thumb|280px|Neljä koululaista antamassa lumipesua kaverilleen thumb|280px|Lumisotaa italialaisessa [[freskossa noin vuodelta 1400.]]
Lumisota on fyysinen ulkoilmapeli, jossa tarkoituksena on heitellä lumipalloilla osumia toisiin pelaajiin. Lumisota voi alkaa tarkoituksella ja suunnitellusti, mutta se voi myös syttyä spontaanisti tilanteissa, jossa vastapuolet eivät edes tunne toisiaan. Lumisodalla voidaan usein ratkaista keskinäisiä erimielisyyksiä, mutta usein kyse on silkasta hauskanpidosta.
Lumisodasta on kehitetty Japanissa myös urheilulaji Yukigassen, jolla Suomessa on myös oma urheiluliittonsa.
Ominaisia sääntöjä
Lämpötilan ollessa muutaman asteen pakkasen puolella lumipalloja voi vettä apuna käyttäen jäädyttää, eli hetkellisesti kovettaa pallon pinta. Tilanteesta riippuu, katsotaanko tällaista varustelua hyvällä vai onko se hyvän lumisotahengen vastaista.
Malakiitti
thumb|Raakamalakiittia emäkivessä thumb|Levyksi hiottua malakiittia thumb|Malakiittiveistos Carnegien Luonnonhistoriallisessa museossa pienoiskuva|Malakiittikiteitä
Malakiitti (emäksinen kuparikarbonaatti Cu2CO3(OH)2) on kuparimalmien muuttumistuloksena muodostuva voimakkaan vihreä mineraali.
Malakiitin nimi on peräisin kreikan kielen sanasta malche, malva. Oletettavasti vaikutusta on myös pehmeää merkitsevällä sanalla malakos.
Malakiitti on tiivis, hienokiteinen mineraali ja esiintyy yleensä pyöreinä, munuaismaisina muodostumina: aggregaatteina (geol. termi: toisiinsa vain ulkonaisesti liittyvien osien kokonaisuus) (ks. kuvat). Malakiitti muodostaa harvoin silminnähtäviä kiteitä tai suuria yksivärisiä kappaleita; nämä ovatkin keräilijöiden keskuudessa haluttuja harvinaisuuksia.
Malakiitti muodostaa myös toisinaan aggregaatteja atsuriitin (atsuurimalakiitti); turkoosin ja krysokollan (eilatinkivi) kanssa.
Esiintymät
Tunnetuimmat esiintymät olivat aikoinaan Uralilla, Venäjällä, Sverdlovskin lähellä, mistä Venäjän tsaarit louhituttivat malakiittia linnojensa sisustukseen seinäkoristeisiin ja kiviupotuksiin.
Nykyisin Kongon demokraattinen tasavalta tuottaa eniten, ja hienolaatuisinta malakiittia. Osa kivestä hiotaan paikan päällä muotoonsa, osa siirtyy suoraan raakakivenä maailmanmarkkinoille.
Muita esiintymiä on mm. Australiassa, Chilessä, Arizonassa Yhdysvalloissa, ja Namibiassa, josta löytyy erityisesti kirkkaanvärisiä muunnoksia.
Historia
Malakiittia on käytetty jo antiikin ajoilta asti. Sitä ovat käyttäneet mm. egyptiläiset, kreikkalaiset ja roomalaiset koruihin, amuletteihin, ja malakiittijauhetta luomivärinä. Keskiajalla sen uskottiin suojaavan noidilta, ja pikkulapsia vaaroilta.
Malakiitti korukivenä
Malakiitti on suhteellisen pehmeä ja helposti naarmuuntuva (Mohs’in asteikolla 3,5–4): puukko (teräs) ja lasi naarmuttavat sitä helposti. Naarmuuntuvuudestaan huolimatta se on erittäin suosittu korukivenä ympäri maailman. Sen lohkeavuutta voidaan vähentää pyöröhionnalla, joka edesauttaa iskun jakaantumista ja siten estää halkeilua.
Malakiitti on myös erittäin suosittu materiaali erilaisten veistosten, pienten laattojen ja koriste-esineiden raaka-aineena, koska mineraali esiintyy suhteellisen suurina kappaleina ja pehmeytensä ansiosta sitä on erittäin helppo työstää.
Malakiitin viiru on vihreä mineraalin perusvärin mukaan. Tämä on huomattavissa esimerkiksi jo mineraalia työstettäessä: kivipöly on kirkkaanvihreää.
Luettelo tenniksen olympiamitalisteista
Tennis on ollut olympialaisten lajivalikoimassa vuosina 1896-1924 ja uudelleen vuodesta 1988 alkaen. Menestyneimmät maat olympialaisten tenniksessä ovat Iso-Britannia ja Yhdysvallat.
Dieskaun toinen maakätkö
thumb|Dieskaun 2. maakätkö: kapeat reikäkirveet, meripihkahelmet, spiraalihelmet, reunuskirves, spiraalinen rannerengas, kaularenkaita ja muita renkaita. thumb|Dieskaun 2. maakätkö: kaksi varrellista tikarikirvestä, erilaisia renkaita thumb|Dieskaun 2. maakätkö: tikarikirveiden teriä, niiden kiinnitysniittejä thumb|Dieskaun 2. maakätkö: tikarikirveiden teriä Dieskaun toinen maakätkö on Saksan Sachsen-Anhaltissa, Kabelsketalin Dieskaussa löytynyt maakätkö, joka liitetään varhaispronssikautiseen Únětice-kulttuuriin. Se ajoitetaan väljästi sisältämiänsä esineiden avulla 2000–1700 eaa., joka tarkoittaa Mouchan periodisoinnissa Úněticen klassista kautta.
Nimitys
Nimitys viittaa kolmeen Dieskaussa tunnettuun maakätköön, joista tämä on ajallisesti toinen. Sitä kutsutaan sakalaisessa kirjallisuudessa joko Depot II von Dieskau tai Hortfund II von Dieskau.
Historiaa
Kätkö paljastui maankaivuussa marraskuussa 1904. Löytö toimitettiin Hallessa sijaitsevaan valtion esihistorialliseen museoon (Landesmuseum für Vorgeschichte), jonka pysyväisnäyttelyyn se nykyään kuuluu. Ensimmäinen määkätkö löytyi jo vuonna 1874 ja kolmas vuonna 1937.
Maakätkö
Maakätkö on tehty kulttuurille tyypilliseen tapaan maahan kaivettuun suureen keraamiseen astiaan. Esineet oli laitettu ruukkuun, joka oli sitten suljettu ja peitetty maalla-aineksella. Ruukusta löytyi seuraavia esineitä (yhteensä 69 pronssiesinettä) :
Pronssiesineiden lisäksi löytyi 106 meripihkasta valmistettua kaulanauhan helmeä, jotka olivat 10–15 millimetrin kokoiset. Maakätkön sisältämien esineiden kokonaispaino on noin 16 kilogrammaa, mikä tekee siitä yhden Keski-Saksan varhaispronssikauden suurimmista maakätköistä.
Norrskensflammanin pommi-isku
Norrskensflammanin pommi-isku tehtiin Luulajassa 3. maaliskuuta 1940 Ruotsin kommunistisen puolueen äänenkannattajan Norrskensflamman-sanomalehden (myöhemmin Flamman) kirjapainoon. Isku aiheutti tulipalon, joka vaati viiden ihmisen hengen.
Tausta
Attentaatin taustalla oli Suomen talvisodan aikana Ruotsissa voimistunut kommunisminvastainen ilmapiiri, muun muassa maassa ilmestyneiden kommunististen lehtien julkaisua ja levittämistä yritettiin estää. Tammi-helmikuun 1940 aikana Norrbottenissa perustettiin niin sanottu "kuuden miehen komitea", jonka tarkoituksena oli tukahduttaa kommunistien toiminta läänin alueella. Se koostui oikeistolaisista toimittajista ja yhteiskunnallisista vaikuttajista, joista osa oli mukana myös talvisodan aikana vapaaehtoisapua Suomeen toimittaneessa paikallisessa liikkeessä, jolla oli yhteyksiä valtakunnalliseen Suomen komiteaan. Kommunistien lehtien julkaisua yritettiin vaikeuttaa muun muassa rajoittamalla sanomalehtipaperin toimittamista sekä tarjoamalla niiden tekniselle henkilökunnalle työpaikkoja muista sanomalehdistä. Osa komiteassa mukana olleista henkilöistä ja sen taustavaikuttajista vetäytyi toiminnasta, kun pommi-iskua alettiin suunnittelemaan. Heidän joukossaan olivat muun muassa professori Andreas Lindblom ja kansanpuolueen johtohahmoihin kuulunut Paul Wretlind, joita myöhemmin kuultiin todistajina attentaatin tekijöitä vastaan käydyssä oikeudenkäynnissä.
Pommi-isku ja tulipalo
Maaliskuun 3. päivän vastaisena yönä viisi miestä tunkeutui Norrskensflammanin kirjapainoon. Sisään he pääsivät poliisiratsian yhteydessä takavarikoidulla avaimella. Miehet asettivat kirjapainon tiloihin pommin, joka räjähtäessään kolmen aikaan aamuyöllä sytytti tuhoisan tulipalon. Vaikka palokunta ehti paikalle muutamassa minuutissa, ei rakennusta pystytty pelastamaan. Kolmannessa kerroksessa sijainneiden huoneistojen viisi asukasta onnistuivat pelastautumaan hyppäämällä palokunnan levittämiin palopurjeisiin, mutta viisi toisessa kerroksessa asunutta henkilöä kuoli. Kuolonuhrit olivat lehden taloupäällikkönä toiminut Artur Hellberg, hänen vaimonsa ja kahdeksanvuotias tyttärensä sekä toisessa huoneistossa asunut nainen ja 12-vuotias poika.
Syylliset ja tuomiot
Tapauksen jälkeen väitti Nya Dagligt Allehanda -lehti kommunistien itse sytyttäneen tulipalon. Toinen oikeistolainen lehti Norrbottens-Kuriren piti tapausta onnettomuutena, jossa mikään ei viitannut tahallisuuteen. Poliisi päätyi kuitenkin tutkimuksissaan siihen, että tulipalo oli ulkopuolisten sytyttämä ja vangitsi huhtikuussa viisi epäiltyä. Vangitut olivat kolme armeijan vänrikkiä, yksi varusmies sekä Norbotten-Kuriren -sanomalehden toimittaja Gunnar Hedenström. Muutamaa päivää myöhemmin pidätettiin myös Luulajan poliisipäällikkö ja kaupunginviskaali Ebbe Hallberg sekä armeijan kapteeni Uno Svanbom.
Lentopallon miesten Euroopan-mestaruuskilpailut 2019
Lentopallon miesten Euroopan-mestaruuskilpailut 2019 pelattiin Ranskassa, Alankomaissa, Belgiassa ja Sloveniassa 12.–29. syyskuuta. Mukana oli 24 joukkuetta. Loppu- ja pronssiottelu pelattiin Pariisissa, Ranskassa. Mestaruuden voitti Serbia. Turnauksen arvokkaimmaksi pelaajaksi valittiin Serbian Uroš Kovačević.
Norrskensflammanin pommi-isku
Syylliset ja tuomiot
Oikeus ei tuominnut heitä murhapoltosta, vaan rangaistukset annettiin ilkivallan perusteella. Hovioikeus tuomitsi iskun toteuttaneet vänrikit kuuden vuoden pakkotyöhön, ja mukana ollut varusmies sai kahden vuoden pakkotyötuomion. Suunnittelijoina toimineet Hedenström, Hallberg ja Svanbom saivat seitsemän vuotta pakkotyötä. Tuomituista Hallberg kuoli pian Tukholmassa Långholmenin keskusvankilassa, muut pääministeri Per-Albin Hanssonin hallitus armahti vuonna 1944.
Islannin alle 20-vuotiaiden jääkiekkomaajoukkue
Islannin alle 20-vuotiaiden jääkiekkomaajoukkue edustaa Islantia jääkiekon nuorten maailmanmestaruuskilpailuissa. Pääsarjassa joukkue ei ole koskaan pelannut.
Pape Seck
Pape Serigne Seck (20. heinäkuuta 1946 Dakar – 2. helmikuuta 1995) oli senegalilainen laulaja. Hän aloitti uransa yhtyeessä Star Band 1960-luvulla. Vuonna 1990 hän oli yksi Africando-yhtyeen perustajajäsenistä. Seck kuoli maksasyöpään vuonna 1995. Seckin kuoltua hänen paikkansa Africandon laulajana otti beniniläinen Gnonnas Pedro.
Ostrów Wielkopolski
Ostrów Wielkopolski on kaupunki Ison-Puolan voivodikunnassa keskisessä Puolassa. Se sijaitsee 120 kilometriä Poznańista kaakkoon, ja se on voivodikuntansa viidenneksi suurin kaupunki. Vuoden 2019 arvion mukaan Ostròw Wielkopolskissa asui 71 931 asukasta. Kaupunki on Ison-Puolan tärkeä rautatien risteys ja teollisuuden keskus.
Crosshairs
Crosshairs on Transformers-universumissa esiintyvä Autobotti.
Animaatiosarja
Crosshairs esiintyi The Transformers -animaatiosarjassa ainoastaan neljännellä kaudella, joka koostui vain kolmesta jaksosta. Hän oli osa miehistöä, joka teki pakkolaskun Nebulos-planeetalle jahdatessaan Decepticoneja, jotka olivat varastaneet avaimen Plasmaenergiakammioon. Hänestä tuli myöhemmin yksi Autobottien Targetmastereista. Hänen Targetmaster-kumppaninsa nimi on Pinpointer.
Sarjakuvat
Michael Bayn Transformers-elokuvasarjaan perustuvissa sarjakuvissa Crosshairs oli ennen Cybertronin sodan alkua osa Optimus Primen johtamaa Tiedeyhteisöä ja liittyi myöhemmin osaksi Autobotteja.
Vuosituhansia myöhemmin, kun Allspark oli tuhottu hän osallistui Arceen mukana yritykseen estää Starscreamia uudelleenluomasta sitä.
Transformers – Tuhon aikakausi
Autobottien piileskeltyä Cemetery Windin agentteja, Crosshairs oli menettänyt uskonsa Optimuksen ja Bumblebeen taitoihin johtaa Autobotteja toivoen pääsevänsä itse johtajaksi. Mutta hän jakoi Autobottitovereidensa vihan Cemetery Windin ja KSI:n tekoja kohtaan. Hongkongin taistelua varten Optimus pyysi apua Dinoboteilta, joihin Crosshairs itse ei aluksi luottanut. Mutta ratsasti taistelun ajan Dinobotti Scornin selässä ja taistelun jälkeen totesi ratsastavansa Scornin kanssa uudestaan milloin tahansa, antaen tälle kutsumanimen "Vaarna".
Prix Médicis
Prix Médicis on ranskalainen kirjallisuuspalkinto, joka on saanut nimensä italialaisesta Medicien suvusta. Palkinto jaetaan vuosittain marraskuussa l'Hôtel Crillonissa. Sen perustivat 1958 Gala Barbisan ja Jean-Pierre Giraudoux nostaakseen esiin sellaista ranskalaista kirjallisuutta, joka jää laadukkuudestaan huolimatta liian vähälle julkisuudelle. Sittemmin on perustettu kaksi muutakin sarjaa. Vuonna 1970 perustettiin ulkomaisille kirjailijoille Prix Médicis étranger ja 1985 Prix Médicis essai muulle kuin kaunokirjallisuudelle.
Oscar Mathisen -palkinto
Palkinto voitiin myöntää vain kerran luistelijalle vuoteen 1967. Naisille palkintoa ei voitu myöntää vuoteen 1987 asti. Palkinnon voittajia ovat olleet muun muassa Yhdysvaltain Eric Heiden, joka voitti neljä kertaa eli vuosina 1977–1980. Häntä ennen kolme kertaa vuosina 1970–1972 Alankomaiden Ard Schenk, vuosina 1990, 1991, 1994 Norjan Johann Olav Koss ja vuosina 1995–1997 Saksan Gunda Niemann-Stirnemann. 200px|thumb|[[Eric Heiden vuonna 1977, jolloin hän saavutti ensimmäisen neljästä Oscar Mathisen -palkinnostaan.]] 200px|thumb|[[Gunda Niemann-Stirnemann|Gunda Kleemann, myöhemmin Niemann-Stirnemann vuonna 1989. Hän sai kolme Oscar Mathisen -palkintoa 1990-luvun puolivälissä.]]
Noidankehä
Mytologisessa mielessä ja sanan alkuperäisessä tarkoituksessa noidankehä tarkoittaa noidan, velhon, paholaisen tai muun pahan olennon toimintaan liittyvää yliluonnollista tai fyysistä kehää tai aluetta. Alue saattaa olla rituaalipaikka, jossa noita suorittaa rituaalin, tai se saattaa olla jonkinlainen voiman keskittymä. Noidankehä voi myös vangita tai lumota siihen joutuneen.
Fyysisesti noidankehä voi olla esimerkiksi lakoontuneen heinän aikaansaama ympyrä (vrt. viljaympyrät), kivistä muodostunut piiri tai sienikehä. Noidankehä voi olla myös piirretty esimerkiksi suolalla.
Karikkeenhajottajasienilajit, joita on noin 60, voivat muodostaa metsässä tai ruohikolla kasvaessaan noidankehiä eli suuria itiöemistä koostuvia renkaita. Tällaisia sieniä ovat esimerkiksi herkkusienet, malikat, juurekkaat ja nahikkaat.
Joseph Poestion
Joseph Calasanz Karl Poestion, salanimiä: Svend Christensen, J. Calion (1853–1922) oli itävaltalainen kirjastonhoitaja kääntäjä ja filologi. Hän asui Wienissä ja työskenteli siellä sisäasiainministeriössä kirjastonhoitajana. Hän julkaisi pohjoismaisten kielten oppikirjoja, muun muassa Schwedische grammatik (1889). Hän teki tunnetuksi islantilaista muinaistietämystä ja toimi kääntäjänä. Poestion oli 1902 göteborgilaisen tiede- ja kirjallisuusseuran johtaja.
Poestionin teokset käsittelevät muinaispohjoismaista kirjallisuutta, mytologiaa ja kulttuurielämää yleensä. Hän käänsi saksaksi skandinaavista kirjallisuutta ja saamelaisia satuja.
Brian Ledbetter
Brian Richard Ledbetter (s. 18. marraskuuta 1963 San Diego, Kalifornia) on yhdysvaltalainen entinen purjehtija. Hän sai vuoden 1992 kesäolympialaisissa Barcelonassa Finnjolla-luokassa hopeaa. Tätä ennen hän oli jäänyt siinä kymmenennelle sijalle vuoden 1988 kesäolympialaisissa Soulissa.
Postimies Pate
Postimies Pate (Postman Pat) on brittiläinen BBC:n animoitu lastensarja, jossa ystävällinen postimies Pate seikkailee kuvitteellisessa Yorkshiren kylässä Greendalessa, jonka esikuvana on Cumbriassa sijaitseva Longsleddalen laakso. Alkuperäiset jaksot kuvattiin vuonna 1981. Bryand Dalyn säveltämä sarjan tunnusmusiikki on myöhemmin elvytetty mm. matkapuhelinten soittoäänenä. Animaatiosta vastasi Ivor Wood ja käsikirjoituksesta John Cunliffe.
Postimies Paten äänenä on tunnettu näyttelijä ja laulaja Ken Barrie (9. tammikuuta 1933 – 29. heinäkuuta 2016). Päähenkilön lisäksi hän toimi Postimies Pate -sarjassa myös useiden muiden hahmojen äänenä ja lauloi mm. tunnuskappaleen, joka viihtyi 15 viikkoa Brittien top-75-singlelistalla vuonna 1982. Barrie palasi rooliin kahdesti, 1990-luvulla ja vuosituhannen vaihteen jälkeen tehdyissä uusissa jaksoissa.
Vuonna 2003 Beast Banksin postitoimisto Longsleddalessa, Greendalen toimiston esikuva, lopetti toimintansa. 15. syyskuuta 2004 entiseen postitoimistoon kiinnitettiin kyltti, joka kertoo toimiston toimineen inspiraationa Postimies Paten tarinoille. Vuonna 2014 Postimies Patesta tehtiin elokuva.
Postimies Pate ilmestyi Suomessa 1980-luvun lopussa ja 1990-luvun alussa VHS-kasetteina nimellä Postimies Pat tai Posti-Pat.
Postimies Pate -animaatiojulkaisut Suomessa
VHS-julkaisuilla Brian Dalyn tunnuslaulun on suomentanut Merike Kaira. Tunnuslaulu alkaa sanoilla "Postin tuo, postin tuo, postin tuo Pate jokaisen luo..." Ainakin joissakin jaksoissa, jotka on näytetty TV:ssä 2000-luvulla, on erilainen tunnuslaulu.
Pate-tarinoita on myös julkaistu Sesam opetus -sarjana nimellä Postimies Pat - opimme englantia. Tarinoissa on suomenkielinen kertoja Juha Paananen.
Lisäksi on myös julkaistu Sesam Video -sarjana nimellä Postimies Pat. Jaksoissa on suomenkielinen kertoja Pauli Virta.
Kuten myös Lasten TV puoli kuuden ohjelmista -sarjana nimellä Postimies Pate. Jaksoissa on suomenkielinen kertoja Risto Aaltonen.
Edelfelt (suku)
Edelfelt on ruotsalainen aatelisuku, joka on ollut edustettuna myös Suomen aatelissa.
Suku on lähtöisin Itä-Götanmaalta. Sen kantaisä, ratsumestari Johan Palm (1637–1700) aateloitiin vuonna 1688 nimellä Edelfelt ja esiteltiin seuraavana vuonna Ruotsin ritarihuoneelle aatelisena sukuna numero 1129. Edelfeltit tunnettiin sotilassukuna. Arkkitehti Carl Albert Edelfelt, joka kuului äitinsä puolelta Benzelstierna-sukuun, muutti vuonna 1833 isänsä kuoltua 14-vuotiaana Suomeen enonsa luokse. Hänet naturalisoitiin Suomen aateliin vuonna 1864 ja Edelfelt-suku esiteltiin Suomen ritarihuoneelle aatelisena sukuna numero 237. Vaakunaselitykseen pujahti tuolloin pieni virhe, jonka vuoksi suvun suomalainen haara käytti aluksi erilaista aatelisvaakunaa kuin ruotsalainen.
Kavrepalanchokin piirikunta
Kavrepalanchokin piirikunta (, myös lyhyttä muotoa Kavre käytetään runsaasti) on yksi Nepalin 75 piirikunnasta. Se sijaitsee Nepalin Keskisen kehitysalueen Bagmatin vyöhykkeellä.
Piirikunta rajautuu pohjoisessa Sindhupalchokin, idässä Dolakhan ja Ramechhapin, etelässä Sindhulin, lännessä Lalitpurin ja luoteessa Bhaktapurin ja Kathmandun piirikuntaan.
Kavrepalanchokin piirikunnassa asui vuonna 2011 yhteensä 80 720 perhekuntaa, joihin kuului yhteensä 381 937 ihmistä. Piirikunnan pinta-ala on 1 396 neliökilometriä ja väestötiheys 274 as./km2. Piirikunnan kaupunkeja ovat Banepa (24 764 as., 2011), Dhulikhel (14 283 as., 2011), Panauti (27 358 as., 2011) ja vuonna 2014 perustettu Kashikhanda.
Luonnonmaantieteellisesti piirikunta ryhmitellään osaksi Nepalin Keskistä kumpuvyöhykkettä. Tarkemmassa jaottelussa piirikunnasta 0,1 % sisällytetään alempaan trooppiseen, 23,6 % ylempään trooppiseen, 65,3 % subtrooppiseen ja 9,6 % lauhkeaan kasvillisuusvyöhykkeeseen sekä 1,3 % vesistöihin kuuluvaksi.
Kavrepalanchokin piirikunta kärsi suuria tuhoja 25. huhtikuuta 2015 sattuneessa maanjäristyksessä ja sen jälkijäristyksissä.
Pääkaupunki Kathmandusta Kiinan Tiibetin rajalle johtava Aranikon valtatie (H3), joka on Nepalin tärkein maantieyhteys Kiinaan, kulkee piirikuntakeskus Dhulikhelin kautta.
Patrick White
Patrick Victor Martindale White (28. toukokuuta 1912 Lontoo, Britannia – 30. syyskuuta 1990 Sydney, Australia) oli australialainen kirjailija, jolle myönnettiin Nobelin kirjallisuuspalkinto 1973 "...eeppisestä ja psykologisesta kertomustaiteesta joka on tuonut uuden mantereen kirjalliselle maailmankartalle."
White syntyi Englannissa australialaisten vanhempien lapsena, kasvoi Australiassa, lähetettiin Englantiin kouluun, palasi Australiaan ja jälleen Englantiin opiskelemaan Cambridgen yliopistossa. Elämä ulkopuolisena tuli hänelle tutuksi.
White kirjoitti 27 romaania ja kahdeksan näytelmää. Pääteoksena pidetään romaania Myrskyn silmä, jossa kuolemaisillaan oleva, ahneiden lastensa ympäröimä rikas seurapiirinainen tilittää elämäänsä, sen voittoja ja tappioita, rakkauksia ja vihaa. Whiten tuotanto koostuu laajasta eeppisestä kerronnasta, jossa on sarkasmia, yltiöpäisyyttä ja paradokseja. Monet henkilöhahmot ovat elämää rakastavia mutta nykyaikaista elämäntyyliä vieroksuvia, ja he vihaavat keskinkertaisuutta ja farisealaisuutta.
White vastusti kirjallisuuden sensuroimista ja homoseksuaalina joutui itse usein sen kohteeksi.
White perusti Nobel-palkintorahoilla nimeään kantavan kirjallisuuspalkinnon Patrick White Award.
Peikonkulta
Peikonkulta on valoilmiö, jota synnyttävät mesisieni tai aarnisammal. Mesisieni on heikosti itsevalaiseva ja aarnisammal taas heijastaa heikkoa valoa pimeässä. Vihreä peikon kulta hohtaa suomalaisten uskomusten mukaan joskus pimeällä metsässä kivien tai kantojen alla.
Michael Schønwandt
Michael Schønwandt (s. 10. syyskuuta 1953 Frederiksberg) on tanskalainen kapellimestari.
Peikonkulta
Historioitsija Olaus Magnuksen (1652) mukaan pohjoisessa Skandinaviassa ovat vaeltajat joskus merkinneet reittinsä lahonnutta puuainesta käyttäen, ja osanneet sen avulla takaisin pimeässä. Tietäjät taas ovat käyttäneet lahoavaa puuainesta luodakseen taianomaisen tunnelman.
Michael Schønwandt
Schønwandt opiskeli Kööpenhaminan yliopistossa ja jatkoi opintojaan vuosina 1975–1977 Royal Academy of Musicissa. Vuonna 1977 hän teki debyyttinsä kapellimestarina Kööpenhaminassa. Vuonna 1979 hän johti ensimmäisen kerran Tanskan kuninkaallista oopperaa. Schønwandt toimi Tanskan kuninkaallisen orkesterin ja kuninkaallisen oopperan musiikillisena johtajana vuosina 2000–2011. Hän on lisäksi toiminut muun muassa Tanskan kansallisen sinfoniaorkesterin päävierailijana, Konzerthausorchester Berlinin pääkapellimestarina ja Alankomaiden radion kamarifilharmonikkojen pääkapellimestarina. Syyskuussa 2015 hänestä tuli Opéra Orchestre national Montpellierin pääkapellimestari.
Peikonkulta
Benjamin Franklin ehdotti lahottajasienen käyttämistä varhaisen Turtle-sukellusveneen sisätilojen valaisuun.
Michael Schønwandt
Ensimmäisen esiintymisensä Covent Gardenissa Schønwandt teki vuonna 1984 johtamalla I Capuleti e i Montecchi -oopperan. Yhdysvalloissa hän esiintyi ensimmäisen kerran vuonna 1992 johtaessaan Don Carlos -oopperan alkuperäisversion esityksen San Franciscon oopperassa. Konserttiurallaan Schønwandt on johtanut muiden muassa Berliinin filharmonikkoja, Philharmonia-orkesteria, Orchestre Philharmonique de Radio Francea, Lontoon sinfoniaorkesteria, Ranskan kansallisorkesteria ja BBC:n sinfoniaorkesteria. Vuosina 1987 ja 1988 Schønwandt johti ensimmäisenä skandinavialaisena kapellimestarina Bayreuthin musiikkijuhlilla. Hän on johtanut Nibelungin sormuksen myös Tanskassa.
Schønwandt on osoittanut erityistä kiinnostusta tanskalaista ohjelmistoa kohtaan. Hän on levyttänyt esimerkiksi Carl Nielsenin sinfoniat ja konsertot, Niels Gaden ja C. E. F. Weysen sinfoniat sekä teoksia Peter Lange-Mülleriltä, Friedrich Kuhlaulta, J. P. E. Hartmannilta, Poul Schierbeckilta ja Poul Rudersilta. Schønwandt on johtanut kantaesityksiä useista teoksista, kuten Poul Rudersin oopperoista ja Hans Werner Henzen kolmannesta viulukonsertosta. Gramophone-lehti piti Schønwandtin levytystä Richard Straussin Salomesta (1999) parhaana teoksesta koskaan tehtynä levytyksenä. Muita säveltäjiä, joiden teosten levytyksillä Schønwandt on ollut kapellimestarina, ovat olleet muiden muassa Hector Berlioz ja Robert Schumann.
Bjarne Holmbom
Vuonna 1978 Holmbom väitteli Åbo Akademista, jossa hän on sittemmin toiminut apulaisprofessorina (1981–1985), tutkimusprofessorina (1990–1995) ja varsinaisena professorina (1985–1990, 1995–1998, 2003–2008). Suomen Akatemian akatemiaprofessorina hän toimi kauden 1998–2003.
Hän sai Suomen tiedepalkinnon vuonna 2005. Vuonna 2008 hän sai yhdessä dipl.ins. Christer Eckermanin kanssa arvostetun Marcus Wallenberg -säätiön jakaman metsäteollisuutta tukevan Marcus Wallenberg -palkinnon, arvoltaan 2 milj. Ruotsin kruunua.
Holmbom on myös hypännyt pituutta, jossa hänen parhaat saavutuksensa ovat kaksi SM-hallihopeaa vuosina 1968 ja 1972 sekä maaotteluedustus vuonna 1973. Hänen ennätyksensä on 745 cm, jonka hän hyppäsi sekä sisäradoilla vuonna 1972 että ulkoradoilla vuonna 1973 (myötätuulessa samana vuonna 774 cm). Kolmiloikassa Holmbomin ennätys on 15,19 m vuodelta 1967.
Trombi (pyörremyrsky)
thumb|Tornado
Trombi tai tornado on pienialainen, hyvin voimakas pyörremyrsky, johon liittyy suppilonmuotoinen pilvi. Se liittyy yleensä ukkospilveen. Tornado on yleensä halkaisijaltaan noin 50–200 metriä, ja sen elinikä on yleensä alle 10 minuuttia mutta joskus kuitenkin huomattavasti enemmän. Tornadoita ei pidä sekoittaa hurrikaaneihin ja muihin trooppisiin hirmumyrskyihin, jotka ovat satojen ja jopa tuhansien kilometrien ja useiden vuorokausien mittakaavassa, eikä myöskään syntymekanismiltaan erilaisiin lumi- ja pölypyörteisiin.
Nimitys
Sanalla trombi viitataan yleensä eurooppalaiseen pyörremyrskyyn, ja sanalla tornado viitataan pohjoisamerikkalaiseen pyörremyrskyyn. Veden päällä liikkuvaa tornadoa kutsutaan vesipatsaaksi. Kyse on kuitenkin aivan samasta ilmiöstä.
Rakenne ja muodostuminen
250px|right|thumb|Tornado syntyy tavallisimmin, kun eri ilmakerroksissa tuulet puhaltavat eri suuntiin tai eri nopeuksilla. Silloin syntyy vaakasuora rullamainen pyörimisliike. Voimakas nousuvirtaus nostaa tämän pyörteen osin pystyasentoon. 250px|right|thumb|Tornadon synty maasta katsoen. Vaakasuora rullapilvi laskeutuu alas muuttuen suppiloksi.
Tornadot syntyvät tyypillisesti ukkospilvien yhteydessä. Niiden syntymekanismissa on vielä tuntemattomia osia.
Yleisesti ajatellaan tyypillisen tornadon syntyvän seuraavalla tavalla: Eri ilmakerroksissa tuulet puhaltavat eri nopeuksilla ja ehkä eri suuntiinkin. Tämä synnyttää noiden tuulten väliseen tilaan vaakasuoraa pyörteisyyttä. Ukkospilvessä oleva raju, nopeudeltaan jopa hirmumyrskyn luokkaa oleva nousuvirtaus nostaa tämän vaakasuoran pyörteen pystyyn. Tämän mallin mukaan tornadon synty vaatii maanpinnan lähelle alle 600 m:n korkeuteen heikkoa tuulta ja troposfäärin keskiosiin noin 3 000–6 000 m:n korkeuteen voimakasta tuulta. Tällöin tornadojen syntyä näyttäisi edistävän epävakaa ilmakehä ja suuri tuuliväänne.
Tornadot jaetaan karkeasti kahteen ryhmään: niihin, jotka syntyvät supersolu-ukkospilvien yhteydessä, ja niihin, jotka syntyvät vähäisempien ukkos- tai konvektiopilvien yhteyteen. Tornadon pyörre tulee näkyviin siinä tiivistyvän vesihöyryn tai sen mukanaan imemän pölyn tai roskan ansiosta. Heikoilla tornadoilla ei pyörre ole aina selvästi näkyvissä. Tyypillisesti tornadot ovat korkeintaan muutama sata metriä läpimitaltaan mutta joskus yli kilometrin. Suomen trombien halkaisija on yleensä 10–50 metriä ja kesto vain muutamia minuutteja. Nekin voivat kaataa metsää ja aiheuttaa vahinkoa rakennuksille. Suurempia ja pitempiaikaisempiakin trombeja on kuitenkin havaittu.
Tornadon ulkonäkö ja halkaisija voi vaihdella suuresti: jotkut ovat kapeita ja narumaisia, jotkut suppilomaisia, jotkut hyvin leveitä ja kiilamaisia ja joskus ne muistuttavat ensi näkemältä pikemminkin sumu- tai sadeseinämää. Kiilamaisia tornadoja tavataan pääasiassa supersolujen yhteydessä. Nauhamaiset tornadot ja trombit voivat syntyä monenlaisten ukkos- ja jopa kumpupilvien yhteyteen, ja ne ovat useimmiten heikkoja (Fujitan asteikko 0-1), mutta jotkut näistä voivat tehdä jopa 4. asteen tornadon tuhoa. Kiilamaisen tornadon kadotessa välivaiheena voi olla hyvin voimakas ja suuri nauhamainen tornado.
Supersolu-ukkoset
Supersolutornadon syntymistä edeltää ukkospilven reunaosiin syntyvä tyypillisesti muutaman kilometrin läpimittainen mesosykloni. Tuuli alkaa kiertää tämän mesosyklonin keskusta, aluksi varsin hitaasti. Sopivissa olosuhteissa pystysuuntaiset virtaukset voivat venyttää horisontaalipyörteisyyttä ja pilven alapintaan muodostuu suppilo, joka kurottuu kohti maanpintaa. Pyörteen supistuessa se voimistuu, koska liikemäärämomentin eli pyörimismäärän täytyy säilyä. Mikäli venyminen ja voimistuminen jatkuvat tarpeeksi kauan, suppilo ulottuu maahan ja tornado on syntynyt. Tällä tavoin syntyvät suurimmat ja voimakkaimmat tornadot.
Tornadojen ominaisuuksia
Tornadon aiheuttamat tuhot johtuvat pääasiassa niiden erittäin kovista tuulista (jopa 120 m/s). Voimakkaat nousuvirtaukset voivat kuljettaa tavaroita kauaskin. Sen sijaan tornadojen aiheuttama alipaine on tuuleen verrattuna melko vähäinen tekijä: tosin voimakas tornado voi aiheuttaa jopa 100 hPa:n paine-eron ympäristöön, mutta niin voimakkaan tornadon tuulet tuhoavat tielle osuvat rakennelmat ennen kuin paine-ero ehtii niihin mitenkään vaikuttaa. Tornadojen tuhoa mitataan Fujitan asteikolla tai Torron asteikolla. Ainakin joskus suuremmat tornadot koostuvat itse asiassa useammasta pienemmästä alipyörteestä, jotka kiertävät tornadon keskustaa. Lisäksi suurien tornadojen ympärillä voi esiintyä pienempiä ja lyhytaikaisempia sisartornadoja.
Esiintyminen ja havaitseminen
Tornadoja voi esiintyä maailmanlaajuisesti kaikkialla, missä esiintyy myös ukkospilviä. Eniten niitä tavataan kuitenkin Pohjois-Amerikan keskilännessä ja lounaisosissa, ”Tornado Alley” -nimellä kutsutulla alueella, missä kylmä ja kuiva Kalliovuorilta peräisin oleva ilma törmää Meksikonlahdelta pohjoiseen virtaavaan lämpimään ja kosteaan ilmamassaan luoden suotuisat olosuhteet supersolu-ukkosmyrskyjen synnylle. Siellä myös tavataan ylivoimaisesti eniten tuhoisia F4- ja F5-luokkien tornadoja. ”Tornado Alleyssa” otollisin vuodenaika on maaliskuusta lokakuuhun. Vuosittain Yhdysvalloissa havaitaan keskimäärin 1 200 tornadoa. Muita tornadoille verraten alttiita maita ovat muun muassa Japani, Brasilia, Uruguay, Australia, Uusi-Seelanti ja Bangladesh. Euroopassa havaitaan arviolta 160 tornadoa ja 170 vesipatsasta vuosittain; todellinen luku lienee kuitenkin suurempi (katso alla). Euroopassa lukumääräisesti eniten tornadoja havaitaan Saksassa ja Isossa-Britanniassa; pinta-alaan suhteutettuna eniten Alanko­maissa. Pohjoismaissa trombi on melko harvinainen ilmiö: Suomessa niitä esiintyy lähinnä loppukesällä, etenkin silloin, kun Suomeen virtaa kaakosta lämmintä ja kosteaa ilmaa. Merialueilla syntyy vesipatsaita loppukesällä ja syksyllä, jolloin merivesi on lämmintä. Nämä pyörteet voivat kulkeutua myös maalle aiheuttaen tuhoja. Keskimäärin Suomessa havaitaan noin 10–20 trombia tai vesipatsasta vuosittain. Virossa ja muissa Baltian maissa trombit ovat suhteessa jonkin verran yleisempiä. Kuten monessa muussakin Euroopan maassa, Suomessakin trombeja on ryhdytty järjestelmällisesti tilastoimaan vasta viime vuosien aikana; perusteellisempi raportointi ja uutisointi ovat johtaneet havaintoon, että tornadot ovat Euroopassa aiemmin luultua yleisempiä.
Tornadojen ennustaminen on vaikeaa, koska sen syntyyn tarvittavia olosuhteita ei tarkoin tunneta. Tornado on ukkospilveenkin verrattuna pienialainen ilmiö, ja paikalliset olosuhteet, kuten maanpinnan kosteus ja yksittäisten ukkospilvien liikkeet, vaikuttanevat niiden syntyyn ja kehitykseen. Nykyään kyetään kuitenkin tunnistamaan säätyypit, joiden aikana suurin osa tornadoista kehittyy. Amerikassa annetaan näiden säätyyppien esiintyessä ilmoitus mahdollisista trombeista; varsinainen tornadovaroitus annetaan kuitenkin vasta, kun tornado on havaittu. Amerikkalaisten tutkimustulosten mukaan noin 30 % supersoluista muodostaa tornadon; säätutkassa supersolujen mesosykloni muodostaa yleensä selvästi havaittavan ”koukkukaiun”, jonka perusteella varoitus voidaan antaa. Suomessa supersolu-ukkoset ovat harvinaisia. Ei-supersolutornadojen muodostuminen on hyvin arvaamatonta.
Peter Sellers
Peter Sellers, oikealta nimeltään Richard Henry Sellers, oli englantilainen koomikko, imitaattori ja näyttelijä. Hänen merkittävimpiä elokuviaan ovat Blake Edwardsin Vaaleanpunainen pantteri -elokuvat, Stanley Kubrickin elokuva Tohtori Outolempi (1964) sekä Hal Ashbyn Tervetuloa, Mr. Chance! (1979).