cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Vietnamin Grand Prix
Kilparata
Kilpailu oli tarkoitus järjestää 5,613 kilometrin pituisella väliaikaisella katuradalla Hanoissa. Radan suunnitteli Hermann Tilke yhdessä Hanoin kaupungin viranomaisten kanssa. Rata yhdistää olemassa olevat kadut varta vasten rakennettuun osuuteen, joka avataan julkiseen käyttöön myöhemmin.
Ohjaus
Ohjaus voi viitata seuraaviin toimintoihin:
Jakutian aurinko
Jakutian aurinko on Olli Heikkosen vuonna 2000 ilmestynyt esikoisrunokokoelma. Teos sai Helsingin Sanomain kirjallisuuspalkinnon.
Westerkullan kartano
Westerkullan kartano (ruots. Westerkulla gård) on kartano Itä-Vantaalla, Hakunilan suuralueen Länsimäen kaupunginosassa.
Historiaa
Kartano on muodostettu vuonna 1630 neljästä silloisesta tilasta. Kartanolla oli säterivapaus vuodesta 1633 vuoteen 1683, jolloin kartanosta tehtiin säteriratsutila. Tila ostettiin perintötilaksi vuonna 1797.
Kartanosta on ensimmäinen maininta asiakirjoissa vuodelta 1587. Mutta varsinaisesti sen historia alkaa vuodesta 1626, jolloin sen sai läänitykseksi liivinmaalainen aatelismies Reinhold Wunsch. Hänen pojanpoikansa Adan Johan Wunschin kerrotaan syyllistyneen tappoon ja olleen muutenkin suvun musta lammas. Hän myi tilan 300 taalerilla hopearahaa Uudenmaan ja Hämeen läänin maaherralle, paroni Axel Rosenhanelle. Kartano autioitui isonvihan aikana. Sen sai 1791 haltuunsa Gabriel August Hagelberg, jonka jälkeläisten, nimellä Hagelstam, omistuksessa ja hyvässä hoidossa se oli 113 vuotta. Kartanon omistaja 1870-luvulla oli Jarl August Hagelstam, joka toimi Helsingin maalaiskunnan kassanhoitajana.
Rakennukset
Vuonna 1826 kartanon pää- ja talousrakennus paloivat maan tasalle. Samassa yhteydessä räjähti pihan keskellä ollut, kiviharkoista rakennettu nelikulmainen, ruutikellarina toiminut rakennus.
Kartano nykyään
Tilan pellot ovat edelleen viljelyssä. Nykyiset omistajat ovat Thuringin ja Ackermannin suvut. Kartanon alueella on kulttuurihistoriallista merkitystä, ja se on myös lähiseudun asukkaiden, muun muassa länsimäkeläisten (Västerkulla) ja mellunmäkeläisten virkistysaluetta.
SS Ceramic (1913)
SS Ceramic oli vuonna 1913 käyttöön otettu laivayhtiö White Star Linen matkustaja-alus, joka rakennettiin Harland and Wolffin telakalla Belfastissa, Pohjois-Irlannissa. Alus oli vuosia suurin Liverpoolin ja Australian välillä kulkenut linjalaiva. Alus upposi 7. joulukuuta 1942, kun saksalainen sukellusvene U-515 ampui viisi torpedoa laivaa kohti Azorien länsipuolella. Vain yksi matkustaja 656:sta pelastui.
Rakentaminen
SS Ceramicin rakentaminen alkoi Harland ja Wolffin telakalla Belfastissa vuonna 1912. Aluksen vesillelasku tapahtui 11. joulukuuta 1912 ja alus valmistui vuonna 1913. Alus luovutettiin 5. heinäkuuta 1913. Laiva maksoi kaikkiaan 436 000 puntaa.
Tekniset tiedot
SS Ceramicillä oli kahdeksan kantta, kaksitoista vesitiivistä osastoa, savupiippu, neljä mastoa ja kolme potkuria. Aluksella oli sähkövalaistus, sukellusvenesignaalilaite ja langaton lennätin. Aluksella oli kolme nelisylinteristä kolmivaiheista höyrykonetta, joissa oli kahdeksan sylinteriä. Aluksella oli yksi matalapaineinen höyryturbiini. Laivan huippunopeus oli 15-16 solmua ja teho 6 000 hevosvoimaa. Aluksen bruttovetoisuus oli 18 481 rekisteritonnia.
Ensimmäinen maailmansota
SS Ceramicin neitsytmatka alkoi 24. heinäkuuta 1913, kun alus lähti Liverpoolista Australiaan. Tuolloin alus oli reitin suurin linjalaiva. Vuonna 1914 SS Ceramic pyydettiin ensimmäisen maailmansotaan HMAT-joukkoon, jossa alus oli numerolla A40. SS Ceramic oli aseistettu kahdella tykillä.
Alus selviytyi useista hyökkäyksistä. Toukokuussa 1916 aluksen ollessaan Välimeren alueella mukanaan 2500 sotilasta, kaksi tuntemattoman hyökkääjän ampumaa torpedoa meni läheltä aluksen ohi. 9. kesäkuuta 1917 aluksen ollessa Englannin kanaalissa, torpedo ohitti jälleen aluksen läheltä. 21. heinäkuuta Pohjois-Atlantilla Kanariansaarten läheisyydessä ollut U-vene jahtasi SS Ceramiciä 40 minuutin ajan. Lopulta alus karkotti U-veneen.
Toukokuussa 1917 Ceramic siirrettiin Yhdistyneen kuningaskunnan merenkulkuviranomaiselle.
Ensimmäisen maailmansodan jälkeen
Vuonna 1919 alus palasi White Star Line -yhtiölle ja vuonna 1920 Harland ja Wolffin telakalla alus muutettiin taas linjalaivaksi. Ceramic palasi matkustaja-aluksena palvelukseen 18. marraskuuta 1920 ja lähti Liverpoolista suuntamaan Glasgow ja Sydney.
SS Ceramic ajautui karille Clyden joella Glasgowissa 12. tammikuuta 1925. Myöhemmin alus vietiin kuivatelakalle korjattavaksi.
18. joulukuuta SS Ceramic törmäsi Pacific Steam Navigation Companyn rahtilaiva Lagunaan Thames-joen rannalla Gravesendin lähellä. Molemmat alukset vahingoittuivat lievästi.
Toinen maailmansota
Kun toinen maailmansota syttyi 1. syyskuuta 1939, SS Ceramic oli edelleen linjalaivana. Helmikuussa 1940 Ceramic pyydettiin joukkokuljetusalukseksi. Ceramic lähti Liverpoolista 19. helmikuuta ja saapui Sydneyhin 14. huhtikuuta. Alus lähti Sydneystä takaisin Liverpooliin 20. huhtikuuta ja teki matkan Australiasta ja Etelä-Afrikkaan. Tämän jälkeen alus saapui Freetowniin 2. kesäkuuta ja palasi Liverpooliin 13. kesäkuuta.
Yhteentörmäys Testbankiin
20. heinäkuuta 1940 Ceramic lähti Liverpoolista. Ceramic oli kaksi päivää merellä ilman ongelmia.
Etelä-Atlantilla 11. elokuuta 1940 Testbank havaitsi Ceramicin noin puolen mailin päästä. Sota-ajan navigointisäännösten mukaan molemmat alukset purjehtivat ilman navigointivaloja. SS Ceramicin miehistö ei nähnyt Testbankia, kunnes molemmat alukset olivat noin 320 metrin päästä toisistaan. Molemmat alukset yrittivät välttää toisiaan, mutta oli liian myöhäistä törmäyksen välttämiseksi.
Testbank törmäsi Ceramicin oikeanpuoleiseen kylkeen. Nopeus törmäyksessä oli noin 46 kilometriä tunnissa. Törmäys lyhensi Ceramicin keulaa noin 6 metriä ja teki reiän, jonka leveys oli noin 12 metriä. Molemmat alukset pysyivät kuitenkin pinnalla. Testbankin rahti oli 9 000 tonnia rautamalmia, joka olisi upottanut aluksen hyvin nopeasti, jos alukseen olisi tulvinut riittävästi vettä. Molemmat alukset pystyivät palaamaan Kapkaupunkiin.
Uppoaminen
Ceramic lähti 23. marraskuuta 1942 Liverpoolista Australiaan ja matkasta tuli aluksen viimeinen. Yöllä 7. joulukuuta 1942 Azorien rannikolla U-vene 515 ampui ensimmäisen torpedon alusta kohti. Kolme minuuttia myöhemmin U-vene ampui kaksi torpedoa lisää. Ceramicin kapteeni määräsi matkustajat siirtymään pelastusveneisiin. Ceramic pysyi vielä pinnalla ja kolme tuntia myöhemmin U-vene ampui vielä kaksi torpedoa ja alus upposi. Aluksella oli 656 ihmistä, joista vain yksi pelastui. Ainoa eloonjäänyt oli kuninkaallisten armeijan insinööri Eric Munday. Uppoamispaikalle aamulla palannut U-vene pelasti hänet. Ceramicin kapteeni otettiin vangiksi ja Munday vietti sodan loppuajan vankileirillä.
Lippuäänestys
Lippuäänestys on äänestystapa, jossa valitsijat kirjoittavat ehdokkaan nimen tai numeron äänestyslipulle ja pudottavat lipun vaaliuurnaan. Äänestyksen loputtua ehdokkaiden saamat äänet lasketaan lipuista.
Suljettu lippuäänestys on salainen: valitsijat eivät näytä kenellekään lipun sisältöä eikä lipusta voida jälkikäteen tunnistaa valitsijaa. Avoimessa äänestyksessä tiedetään, mitä ehdokasta kukin valitsija äänestää tai on äänestänyt.
Estádio da Luz
thumb|Estádio da Luz. Kuva vuodelta 2005. Estádio da Luz (viralliselta nimeltään Estádio do Sport Lisboa e Benfica) on jalkapallostadion Portugalin pääkaupungissa Lissabonissa. Se toimii Benfican ja Portugalin maajoukkueen kotistadionina. Stadionin kapasiteetti on 65 647 istumapaikkaa. Estádio da Luzilla pelattiin useita otteluita vuoden 2004 EM-kilpailuissa, mukaan lukien loppuottelu.
Stadionia kutsutaan yleisesti ”Valon stadioniksi”, koska sana luz tarkoittaa valoa. Stadionin nimessä Luz tarkoittaa kuitenkin Lissabonin kaupunginosaa, jossa stadion sijaitsee. Benfican kannattajat käyttävät Estádio da Luzista myös nimeä A Catedral (”katedraali”).
Vanha stadion, myös nimeltään Estádio da Luz, rakennettiin vuonna 1954. Se oli aikanaan yksi maailman suurimmista stadioneista. Istumapaikkoja siellä oli noin 120 000, mutta sanotaan että vuoden 1991 nuorten MM-kisojen loppuottelua olisi ollut katsomassa 130 000 katsojaa. Vanha stadion purettiin vuonna 2002, ja nykyinen rakennettiin vuoden 2004 EM-kisoja varten. Sen avajaiset olivat 25. lokakuuta 2003. Stadionin suunnitteli arkkitehti Damon Lavelle. Hän suunnitteli stadionin niin, että sinne pääsisi mahdollisimman paljon luonnonvaloa.
20. maaliskuuta 2012 Estádio da Luz valittiin isännöimään jalkapallon Mestarien liigan kauden 2013–2014 finaalia. Kyseessä oli ensimmäinen kerta 47 vuoteen, kun kilpailun finaaliottelu pelattiin Portugalissa. thumb|left|Stadion ulkopuolelta
Neristan
thumb|right|300px|Neristania Läntisellä Kirkkokadulla. thumb|right|300px|Neristania [[Isokatu (Kokkola)|Isokadulla.]]
Neristanin alue rajautuu pohjoisessa Antti Chydeniuksen katuun, etelässä Torikatuun, lännessä Kustaa Aadolfin katuun ja idässä Rantakatuun.
Neristanilla on oma ruotsin kielen murteensa, josta on tehty jopa pro gradu -tutkielma.
Neristanissa toimii myös oma 1940-luvun lopulla perustettu kaupunginosayhdistys, Vi Neristassbor -yhdistys.
Historia
Kokkolan kaupunki oli 1900-luvun alkuun asti jakautuneena Oppistaniin, yläkaupunkiin, ja Neristaniin, alakaupunkiin. Oppistan, nykyinen keskusta, oli rikkaiden kauppiaiden ja vanhojen laivanvarustajasukujen sekä liike-elämän aluetta. Oppistanin pohjoispuolella puolestaan sijaitsi laaja alakaupunki, Neristan, jota asuttivat eri alojen käsityöläiset ja merimiehet. Oppistanin ja Neristanin raja kulki jokseenkin Pormestarinkatua pitkin. Nykyään suurin osa Oppistanin hienoista kivitaloista on purettu liikerakennusten vallattua keskustan, mutta Neristan on säilynyt melko yhtenäisenä kokonaisuutena kapeine katuineen, "juorupeileineen" ja lauta-aitojen rajaamine pihoineen.
Kuvaus
Neristanin alueen tonteille on tyypillistä aidatut pihat ja portit. Talojen sisäänkäynnit ovat tyypillisesti pihan puolella. Päärakennus sijaitsee tontin kadunpuoleisella laidalla katulinjassa, tontinmittaiset ulkorakennukset puolestaan pihan perällä.
Viitteet
Neristan
Raimo Nissi
pienoiskuva|Raimo Nissi ankkuroimassa Suomen suunnistuksen viestin Pohjoismaiseen mestaruuteen v. 1969 Kemiössä. Kuva: Suuri suunnistusteos I. Raimo Ilmari Nissi (s. 25. elokuuta 1943 Turku) on suomalainen suunnistaja, jonka menestyksekkäimmät vuodet ajoittuivat ajanjaksolle 1963–1972.
Raimo Nissi oli aktiivisuunnistusaikanaan yksi harvoista suomalaisista suunnistuksen Pohjoismaisista mestareista. Nissi voitti nuorten Pohjoismaiden mestaruuden 1963 Karlstadissa voittaen toiseksi tulleen Ruotsin J-O Hagelbergin yli kolmella minuutilla. Samojen PM-kisojen viestissä Nissi saavutti pronssia yhdessä Hannu Haarman ja Pauli Reunamäen kanssa. Vuoden 1969 Pohjoismaisissa mestaruuskilpailuissa Nissi voitti viestimestaruuden yhdessä Tuomo Peltolan, Markku Salmisen ja Matti Mäkisen kanssa. Raimo Nissi edusti Suomea yhteensä kolmissa Pohjoismaiden mestaruuskilpailuissa (1963, 1965 ja 1969) ja yhdeksässä kesä- ja kolmessa hiihtosuunnistusmaaottelussa. Vuonna 1967 Ruotsin rastiviikolla haljennut polvilumpio vaikutti lopulta ratkaisevasti siihen, että Nissin aktiiviura päättyi 1970-luvun alkupuolella.
Raimo Nissi on edustanut suunnistusurallaan suunnistusseura Maarian Mahtia v:sta 1963 ja tätä ennen Ruskon Yritystä. Maarian Mahdin paidassa hän on Jukolan viestissä sijoittunut parhaimmillaan Joutsenossa 1964 sijalle 11. ja Asikkalassa 1967 kuudenneksi. Vuoden 1965 Jukolassa Nissi oli ankkuriosuuden nopein, ja hän on juossut yhteensä 52 Jukolan viestiä v:sta 1963 alkaen.
Raimo Nissi teki pitkän työuran sukutilansa maanviljelyn ohessa mm. Postin palveluksessa.
Dilophosaurus
Ulkonäkö
pienoiskuva Dilophosaurus oli sukulaistensa tavoin kevytrakenteinen. Se kasvoi noin kuusimetriseksi ja painoi 300–500 kilogrammaa. Kaula oli pitkä ja kapea. Se oli luultasti nopea peto joka juoksi kiinni saaliinsa. Hampaat olivat pitkät, piikkimäiset ja terävät, mutta niin ohuet, etteivät ne soveltuneet saaliin tappamiseen. Dilophosaurus luultavasti tappoi saaliinsa kynnellisillä eturaajoillaan leukojen sijasta tai söi raatoja. Ruokavalioon kuului muun muassa Heterodontosaurus, Scutellosaurus sekä Anchisaurus ja muut prosauropodit. Toisen teorian mukaan Dilophosaurus käytti kalaa ravintonaan. Dilophosauruksen ja spinosaurien kallojen yhtäläisyydet tukevat tätä ajatusta.
Dilophosauruksen tunnetuin piirre olivat sen pääkallossa sijainneet parilliset, puoliympyrän muotoiset luiset harjanteet. Nämä ohuet heltat ylsivät silmien taakse asti. Niiden käyttöä ei tunneta, mutta koska ne olivat niin ohuet, se ei käyttänyt niitä aseena. Niissä oli matalia onteloita ja reikiä, jotka toimivat mahdollisesti ilmapusseina. Ne ovat voineet toimia erottaakseen lajit ja yksilöt toisistaan, tai kumppanin houkutteluun. Joillakin yksilöillä (ehkä naarailla) oli pienempi heltta.
Toisin kuin useissa elokuvissa, tv-sarjoissa ja peleissä kuvataan, ei dilophosauruksella ole ollut samankaltaista kaulusta kuin kaulusliskolla.
Löytö ja lajit
Vuonna 1942 Samuel Paul Wellesin tutkijaryhmä löysi najavointiaanien johtamana ensimmäiset Dilophosauruksen jäänteet Arizonasta. Löytö nimettiin Megalosaurus wetherilliksi. Myöhemmin se siirrettiin omaan sukuunsa Dilophosaurus. Myöhemmin on myös kuvattu kaksi muuta lajia, D. breedorum ja D. sinensis. Aasialaisella D. sinensiksellä oli suuremmat aukot kallossa sekä huomattavasti tukevammat hampaat, ja se saattaa olla Sinosauruksen synonyymi.
D. breedorumin luokittelu omana lajina on kiistelty, sillä se eroaa vain vähän D. wetherillista.
Vallåkrasta Ruotsin Skånesta löydettiin vuonna 1970 jalanjälkiä joiden oletetaan kuuluneen Dilophosaurukselle. Jalanjälkien koko vaihteli, suurimmat jäljet olivat lähemmäs 30 senttimetriä pitkiä. Löytö osoittaa Dilophosauruksen eläneen laumoissa.
Luokittelu
Dilophosaurus on Dilophosauridae-heimon tunnettuin laji. Aiemmin Dilophosaurusta pidettiin usein linkkinä keratosaurien ja keelurosaurien välissä. Uusimpien tutkimusten mukaan se kuului keelofyysien yläheimoon Coelophysoidea, keratosaurien ja tetanurien ulkopuolella.
Rafael Wardi
Tausta
Wardin vanhemmat olivat kauppias Isak Waprinsky ja Riko Lea Waprinsky (o.s. Sribnik). Wardin isän Isakin vanhemmat muuttivat Suomeen Mogiljovista nykyisen Valko-Venäjän alueelta, kun taas äiti Riko Lean vanhemmat ovat nykyään Latviaan kuuluvasta Väinänlinnasta. Kaksi vanhaa juutalaista sukua, isän puolen venäjänjuutalainen sekä äidin perheen edustama Liettuan hasidistinen perinne loivat lapsuudenkotiin vahvan ortodoksijuutalaisuuden ja moninaisuuden tradition. Lapsuudenkodin ja ympäristön monikulttuurisuus ja kielet tekivät Wardin varhain tietoiseksi maailman monipuolisuudesta sekä sytyttivät hänen tiedonjanonsa. Hän asui Helsingin Lauttasaaressa 1920-luvulta lähtien.
Ura
Paitsi Taideakatemian koulussa Wardi opiskeli myös Taideteollisessa keskuskoulussa ja Vapaassa taidekoulussa. Wardi kertoi saaneensa oppi-isältään Sam Vannilta seuraavan ohjeen: ”Tee sitä, mitä muut eivät tee.” Taiteilijantyönsä ohella Wardi opetti sekä Taideakatemian koulussa että Taideteollisessa korkeakoulussa. Hän aloitti taideterapiatoiminnan Suomessa työskentelemällä Nikkilän mielisairaalassa vuodesta 1959 lähtien 1970-luvulle saakka.
Wardi maalasi uransa alkuvaiheessa 1950-luvulla abstrakteja sommitelmia, mutta sittemmin hänen teoksensa pohjasivat realistiseen aiheenkäsittelyyn. Hänen teoksiaan oli esillä vuoden 1961 Ars 61 -näyttelyssä Ateneumin taidemuseossa Helsingissä; tuolloin hänen tuotannossaan alkoi näkyä valon ja värin tutkistelu. Wardi tunnetaan hehkuvan värikkäistä öljy- ja pastellimaalauksistaan sekä akvarelleistaan. Hallitseva väri on keltainen.
Aiheet henkilökuville ja sommitelmille ovat löytyneet lähiympäristöstä, usein kotipiiristä. Hyvin tunnettuja ovat Wardin puolisostaan Reeta Wardista maalaamat koskettavat kuvat tämän sairauden ajalta. Reeta Wardi kuoli 2001. Wardin teoksia on monissa julkisissa kokoelmissa. Hänen tunnetuimpia tilaustöitään on kiistaakin herättänyt presidentti Tarja Halosen virallinen muotokuva, joka on esillä Valtioneuvoston linnassa.
Wardi valittiin vuoden taiteilijaksi 1984 ja Helsingin juhlaviikkojen taiteilijaksi 1999. Hänet palkittiin Pro Finlandialla 1973, valtion kuvataidepalkinnolla 1986 ja Alfred Kordelinin säätiön kunniapalkinnolla 1998.
Korppu
Korppu on leipä- tai pullaviipale tai halkaistu sämpylä, joka on paistamisen jälkeen kuivattu uunin miedossa lämmössä rapeaksi. Taikinasta tehdään löysää, ja siinä käytetään melko runsaasti rasvaa. Jauhoina on vehnä-, graham- tai ruisjauhoja, ja taikinasta muotoillaan pyöreitä tai tankomaisia leivonnaisia, joiden annetaan kohota ennen paistamista.
Kanelilla ja sokerilla maustetut kanelikorput on leivottu makeaan pullataikinaan. Hapankorppu sisältää tavallisesti vain ruisjauhoja ja suolaa, ja se on nostatettu pienellä määrällä leivinhiivaa. Murskatusta korpusta saadaan korppujauhoa, jota käytetään muun muassa leivonnaisten pohjissa estämään tarttumista paistoalustaan sekä lihapullataikinan jatkeena. Korppujauhoa käytetään myös joulukinkun kuorrutuksena kinkun paistannan loppuvaiheessa. Korppu kastetaan usein maitoon tai kahviin ennen sellaisenaan syöntiä.
Etelä-Afrikka
Etelä-Afrikassa korppu on perinteinen pikkuleipä (Afrikaansin kielellä nimeltään bescuit), jota syödään sen jälkeen, kun sitä on kastettu kahviin, teehen tai rooibos-teehen.
Historiassa korput ovat kehittyneet (biltong-ruoan kanssa) aikaisilla edelläkäyntipäivillä, tapana tarjota korppua kuivassa ilmapiirissä. Sitä on käytetty myös matkustettaessa pitkiä matkoja tai sodan aikana.
Perinteisesti korput on leivottu kotona, mutta nykyään niitä saa myös ruokakaupoista. Luultavasti kaikista tunnetuimpia korppuja ovat Ouma Rusks -nimiset korput. Useat leipomot ja kotitaloudet myyvät niitä, yleensä käyttäen enemmän eksoottisia ainesosia kuin ruokakaupat.
Normaalien korppujen lisäksi on olemassa piimä-, anisruoho-, kokovehnä-, nestemaito, mysli ja sitruuna unikonsiemenmakuja.
Lähteet
Biskvit Biskuit Kiks Briosca 크래커 बिस्कुट Keksz ബിസ്ക്കറ്റ് Ciastko Bisküvi
Dave England
Dave England (s. 30. joulukuuta 1969 Ventura, Kalifornia) on yksi Jackass-televisiosarjan vakituisista näyttelijöistä. Hänen hahmonsa nimi on Chef Dave, Dek tai Darf. Hänellä on merkittävä rooli jaksoissa Munakas (The Omelette), Melontaa kaupungissa (Urban Kayaking), Maitokisa (Milk Challenge), Kakkavaippa (Poo Diaper) sekä Isi ja vauva (Daddy and Baby). Hän esiintyi myös molemmissa Jackass-elokuvissa. Jackass-genren ulkopuolella hän on esiintynyt kahdella lumilautailuvideolla.
Geta (Rooman keisari)
Publius Septimius Geta (7. maaliskuuta tai 27. toukokuuta 189 – joulukuu 211) oli Rooman keisari vuonna 211. Hän ja hänen veljensä Caracalla olivat aluksi vuodesta 209 kanssahallitsijoina (caesar) isänsä keisari Septimius Severuksen käyttäessä todellista valtaa. Veljesten välit olivat kireät, koska he kilpailivat vallasta eivätkä luottaneet toisiinsa. Caracalla oli jo osoittanut väkivaltaisuutensa tappamalla appensa.
Isän kuoltua 211 Britannian sotaretkellä Caracalla päätti viipymättä lopettaa Getan päivät. Kun ensimmäinen yritys ei onnistunut, Caracalla yritti joulukuussa 211 toistamiseen poikien äidin asunnossa, tällä kertaa paremmalla menestyksellä. Tämän jälkeen hän murhautti veljensä kannattajat (ainakin 20 000 surmattiin) ja kirosi veljen muiston (damnatio memoriae). Kaikki todisteet Getan olemassaolosta hävitettiin, esimerkiksi Getan nimi hakattiin pois kaikista muistomerkeistä. Caracalla sai pretoriaanit hyväksymään appensa ja veljensä murhan jättiläismäisillä lahjuksilla.
Raatokuoriaiset
Raatokuoriaiset (Silphidae) ovat haiskiaismaisten yläheimoon kuuluva kovakuoriaisheimo. Sen entinen nimi oli haiskiaiset. Raatokuoriaisten heimo jakautuu kahteen alaheimoon: Nicrophorinae ja Silphinae.
Heimoon kuuluu muun muassa turkkiloiden (Nicrophorus) suku, johon kuuluvia lajeja ovat esimerkiksi mustaturkkilo (Nicrophorus humator), tutkijaturkkilo (Nicrophorus investigator), pikkuturkkilo (Nicrophorus vespilloides) ja karvaturkkilo (Nicrophorus vespillo). Muita Suomessa esiintyviä raatokuoriaisten heimoon kuuluvia sukuja ovat: Necrodes, aitohaiskiaiset (Thanatophilus), Oiceoptoma, juomuhaiskiaiset (Aclypea), Dendroxena, sysihaiskiaiset (Silpha) ja Phosphuga.
Ulkonäkö ja koko
Raatokuoriaiset ovat kooltaan isoja. Ne ovat väriltään tummia. Turkkiloilla on selässään punaisia tai keltaisia juovia tai täpliä.
Ravinto
Raatokuoriaiset syövät yleensä mätäneviä eläinjätteitä. Niillä on erittäin hyvä hajuaisti ja ne löytävät tuntosarviensa avulla haaskan jopa usean kilometrin päästä. Raatokuoriaiset ovat myös hyviä lentäjiä ja voivat saapua ravinnon ääreen melko kaukaakin. Osa lajeista syö kasveja.
Modern Talking
Modern Talking oli vuonna 1984 perustettu saksalainen synthpop-ja eurodisko-musiikkia sekä myöhemmin eurodancea esittänyt duo, joka koostui kitaristi-säveltäjä-sanoittaja Dieter Bohlenista ja laulaja Thomas Andersista eli Bernd Weidungista. Yhtye toimi vuosina 1984–1987 ja 1998–2003.
Historia
Modern Talkingin ensimmäinen single oli ”You're My Heart, You're My Soul” (1984), josta tuli maailmanlaajuinen hitti. Se saavutti ensimmäisen sijan 35 maan myyntilistoilla, nousi Euroopan listan kärkeen ja pysyi puoli vuotta Saksan top-listassa. Modern Talkingin listahitit, kulta- ja platinatlevyt seurasivat toinen toistaan, kunnes vuonna 1987 yhtye hajosi keskinäisiin erimielisyyksiin. Tätä ennen yhtye ehti kuitenkin julkaista kuusi albumia ja myydä noin 60 miljoonaa levyä maailmanlaajuisesti.
Modern Talkingin hajottua Bohlen alkoi työstää sooloprojektiaan, Blue Systemiä, jonka lisäksi hän myös tuotti muun muassa C.C. Catchiä. Myös Anders lähti soolouralle, mutta ei yltänyt Bohlenin veroiseen menestykseen.
Toinen tuleminen
Yhtye perustettiin uudelleen vuonna 1998, kun Dieter Bohlen soitti Thomas Andersille ja kysyi kuulumisia. Albumi Back For Good julkaistiin, jolta ensimmäinen single oli luonnollisesti ”You're My Heart, You're My Soul New Mix '98”, jolla oli mukana myös räppäri Eric Singleton. Tämä single teki useita myyntiennätyksiä ja nosti yhtyeen taas kaikkien tietoisuuteen. Modern Talking jatkoi levyjen tekemistä siten, että vuodessa ilmestyi keskimäärin kaksi singleä ja albumi.
Nykyisyys
right|thumb|Thomas Anders vuonna 2007 hyväntekeväisyyskonsertissa. Thomas Anders jatkaa nykyisin soolo-uraansa. Dieter Bohlen puolestaan keskittyy Idols-ohjelmaformaatin saksalaisen version tuomarointiin.
Mahdollinen kolmas tuleminen
Thomas Anders kertoi Saksan ZDF-televisiokanavalla tehneensä sovinnon Dieter Bohlenin kanssa, ja että yhtyeen toinen comeback on mahdollinen.
Musiikkivideot
Modern Talkingin musiikkivideoilla toistuu yhtyeen jäsenten näyttäminen vierekkäin esittämässä kappaletta. Kahdeksankymmentäluvun videoissa Thomas Anders nähdään usein tyylikkäissä asuissa, kun taas Dieter Bohlen rennommissa, usein Adidaksen valmistamissa urheiluvaatteissa. Anders tapaa tuijottaa syvälle kameraan. Bohlen soittaa sähkökitaraa kaikilla videoilla, vaikka niillä ei kuultaisi sähkökitaraa – ainut soitin jota Anders on soittanut Modern Talkingin videoilla on syntetisaattori ”You’re My Heart You’re My Soul” ja ”You Can Win If You Want” -videoilla. Bohlen myös esittää laulavansa kappaleiden korkeaa lauluääntä, mutta todellisuudessa nämä osuudet lauloi Rolf Köhler. Suurin osa videoista sisältää dramaattisen lavastuksen, mutta ei tarinaa (esim. ”You’re My Heart You’re My Soul”), kun taas videossa ”You Can Win If You Want” on yksinkertainen lavastus sekä tarina.
Maiden ja Merien Takaa
Maiden ja Merien Takaa (aluksi: Yli Maiden ja Merien) oli 1864–1866 Helsingissä kaksi kertaa kuussa ilmestynyt lehti. Se oli ensimmäinen varsinainen suomenkielinen kuvalehti. Sen perustaja ja toimittaja oli Julius Krohn (Suonio).
Lehti alkoi ilmestyä vuoden 1864 alusta, ja Suomettaressa lehteä arvioitiin jo heti tammikuussa seuraavasti:
Kesäkuussa 1864 sen tilaajamäärä oli kuitenkin vain 1 300, mitä kuopiolaisessa Tapio-lehdessä ihmeteltiin ja oltiin sitä mieltä, että kyseisenlaisen lehden tilaajamäärän pitäisi olla kymmenkertainen, "vaikka hyvähän jo tuokin on".
Lehden kustantaja oli Theodor Sederholm. Lehti sisälsi historiallisia kertomuksia, elämäkertoja, novelleja ja runoja sekä suomennoksia ulkomaisista lehdistä. Krohn kirjoitti siihen "Kertomuksia Suomen historiasta", jonka kuvitus tuli ulkomailta ja ilmestyi lehdessä paljon myöhemmin kuin itse juttu. Lehden levikki supistui väheitellen viiteensataan, ja Krohn lakkautti sen.
Anti-Corn Law League
Anti-Corn-Law-League oli englantilainen täydellistä vapaakauppajärjestelmää puolustanut yhdistys, jonka tavoitteena oli viljatullien poistaminen. . Sen perustaja ja johtaja oli Richard Cobden. Yhdistys perustettiin Manchesterissa vuonna 1838, ja vuonna 1839 sen toiminta laajeni maanlaajuiseksi ja se otti itselleen nimen Anti-Corn Law League. Yhdistyksen jäsenet olivat enimmäkseen yrittäjiä, erityisesti Lancashiren puuvillatehtailijoita. He toivoivat, että suurtilallisia hyödyttäneiden viljatullien poistamisen jälkeen voitaisiin pienentää työpalkkoja, ja työväki tämän johdosta taas pysyi siitä erillään.
Vuonna 1846 yhdistyksen tavoite toteutui, kun Britannian viljatulleista luovuttiin. Yhdistys lopetti toimintansa vuonna 1849.
Ramesseum
thumb|160px|left|Ramesseumin pohjapiirros. Alimpana mustalla sisäänkäynnin [[pylonit. Niiden jälkeen ovat ensimmäinen sisäpiha (A) ja toinen sisäpiha (III) sekä niiden jälkeen useita pienempiä pylvässaleja. ]] thumb|Ilmakuva Ramesseumin raunioista thumb|Ramesseumin patsaita ja pylväitä
Kalashit
Kalashit ovat etninen ryhmä Chitralin alueella Pakistanissa. Kalashit puhuvat kalašan kieltä, joka kuuluu dardilaisiin kieliin. Heitä on arviolta noin 4 000 ja he poikkeavat suurimmasta osasta Hindukušin alueen kansoista siinä, että he harjoittavat edelleen omantyylistä suuntaustaan hindulaisuudesta siinä missä useimmat muut alueen väestöryhmät ovat historian aikana kääntyneet islamin uskoon.
Ramesseum
Ramesseum on faarao Ramses II:n (hallitsi 1279–1213 eaa.) kuolintemppeli Egyptissä Niilin länsirannalla Theban nekropolissa. Temppeli oli pyhitetty Amon-jumalalle ja kuolleelle faaraolle.
Kalashit
Kalashien oman perimätiedon mukaan heidän esi-isänsä tulivat Tsyam-nimiseltä alueelta, joka viittaa ehkä Syyriaan. Vuonna 2004 tehdyn tutkimuksen mukaan heidän mitokondrio-DNA-haploryhmät kuuluvat lähinnä Länsi-Euraasiassa tavattaviin ryhmiin ja tutkimuksessa todetaan heidän olevan todennäköisesti peräisin tältä alueelta. Kalashien on ehdotettu polveutuvan kreikkalaisista tai slaaveista. 1950-luvun aikana monet kalashien kylistä pakkokäännytettiin islamin uskoon. Perusteluna käytettiin naisten "moraalittomuutta". Sittemmin kalashien ja alueen muslimivaltaväestön välille on syntynyt myös muita jännitteitä. Tilanne parani hieman kun alueen laaksoihin alettiin rakentaa kouluja, jotka mahdollistivat myös kalashilapsien koulunkäynnin. 1970-luvun lopulla alueelle rakennettiin myös teitä, jotka ovat lisänneet turismia ja metsäteollisuutta alueella. Näistä saadut hyödyt ovat kuitenkin jääneet kalashien osalta vähäisiksi.
Kalashien pääasiallinen elinkeino ovat maatalous ja paimentolaisuus. Naiset hoitavat tavallisesti viljelystä, kun taas miehet paimentavat vuohilaumojaan kesäisin ylärinteille ja vastaavasti talvisin alarinteille. Vuohien uskotaan olevan pyhiä. Tavallisimpiin viljelykasveihin kuuluvat maissi, vehnä ja hirssi. Naisilla on suhteessa Pakistanin muslimivaltaväestön naisiin enemmän oikeuksia.
Ramesseum
Ramesseum sijaitsee muurien rajaamalla 275 × 168 metrin laajuisella alueella, jossa temppelin lisäksi on sivurakennuksia ja varastoja.
Temppeli on nykyisin puoliksi raunioitunut. Sen seiniä koristavat kohokuvat, joissa kuvataan muun muassa Kadeshin taistelua, Syyrian sotia ja Min-juhlaa. Temppelin ensimmäisellä sisäpihalla on ollut valtava yhdestä graniittilohkareesta veistetty faaraon patsas, joka oli pystyssä ollessaan arviolta 17 metrin korkuinen. Toisella sisäpihalla on muun muassa Osiriksen patsaita ja kaksi Ramsesin patsasta.
Canadarm2
thumb|right|300px|[[Stephen K. Robinson Canadarm2 päähän ankkuroituna lennon STS-114 aikana]]
Canadarm2 (myös Mobile Servicing System eli MSS) on Kansainvälisen avaruusaseman robottikäsivarsi, jota käytetään aseman kokoonpanossa ja huoltotehtävissä. Varsinaisen järjestelmän nimi on Mobile Servicing System eli MSS mutta se tunnetaan paremmin keskeisimmän komponenttinsa Canadarm2 nimellä. Järjestelmään kuuluu myös Mobile Transporter ja Mobile Base System, joilla Canadarm2 liikkuu asemassa kiinniolevia kiskoja myöten sekä Canadarm2n päähän asennettava Special Purpose Dexterous Manipulator eli Dextre robotti, jolla voidaan hoitaa aiemmin avaruuskävelyn vaatineita tehtäviä.
Canadarm2
Canadarm2 voi siirtyä avaruusasemalla yhdestä kiinnityskohdasta (Power Data Grapple Fixtures eli PDGF) toiseen siten että sen kiinnityspää asemaan vaihtuu.
Canadarm2n ohjaaja voi seurata mitä on tekemässä ohjausyksikön (Robotic Work Station eli RWS) nestekidenäytöistä. RWS-yksiköitä on koko asemalla kaksi mutta vain yhtä käytetään kerrallaan. Valmiissa avaruusasemassa toinen ohjausyksikkö on Destiny-moduulissa ja toinen Cupola-moduulissa. Toistaiseksi kumpikin on Destiny-moduulissa.
Mobile Transporter ja Mobile Base System
thumb|right|200px|Mobile Base System juuri ennen asentamista Mobile Transporteriin lennon [[STS-111 aikana ]] Lennolla STS-110 asennettu Mobile Transporter liikkuu Integrated Truss Structuren kiskoja pitkin. Mobile Transporterin päälle lennolla STS-111 kesäkuussa 2002 asennettiin Mobile Base System eli MBS. Kun Canadarm2 on kiinnitettynä MBS:ään voi se liikkua pitkin koko aseman runkoa parin sentin sekuntinopeudella.
MBS:n virallinen koko nimi on Mobile Remote Servicer Base System.
Moise Akos
Moise Akos oli unkarilainen aatelinen, joka toimi Transilvanian voivodina vuosina 1287–1288. Hänet nimitti tehtäväänsä Unkarin kuningas Ladislaus IV.
Andy Hertzfeld
pienoiskuva|[[Steve Wozniak (vas.) ja Andy Hertzfeld]] Andy Hertzfeld (s. 6. huhtikuuta 1953) on yhdysvaltalainen sovelluskehittäjä ja tietotekniikan asiantuntija. Hän oli eräitä Apple Computerin Macintosh-projektin keskushenkilöitä 70- ja 80-lukujen taitteessa. Vuodesta 2005 Hertzfeld on työskennellyt Googlelle. Hän on perustanut kolme IT-alan yritystä, Radius (1986), General Magic (1990) ja Eazel (1999). Läpi uransa Hertzfeld on tukenut ja tehnyt tunnetuksi vapaan lähdekoodin ideaa Open Source Applications Foundationin kautta.
Ura
Hertzfeld valmistui Brownin yliopistosta tietojenkäsittelytieteen laitokselta vuonna 1975 ja jatkoi opiskeluaan Kalifornian yliopistossa. Vuonna 1978 hän aloitti sovelluskehityksen Apple II -tietokoneelle ja seuraavana vuonna Apple palkkasi Hertzfeldin systeemikehittäjäksi. Hänen töitään olivat muun muassa Apple SilenType -tulostinajurit ja ensimmäinen 80:n rivin näytönohjain Apple II:lle. Pyydettyään siirtoa Macintosh-projektiin helmikuussa 1981 Hertzfeld työskenteli projektissa nimekkeellä Software Wizard ja kirjoitti ROM-muistille tallennettua käyttöjärjestelmäkoodia ja User Interface Toolbox -rajapintaa sekä apuohjelmia käyttöliittymän hallintaan, kuten ohjauspaneelin ja leikepöydän. Vuonna 1984 Hertzfeld jätti Applen ja perusti omia yrityksiä, joista vuonna 1999 perustettu Eazel oli mukana kehittämässä GNOME-ikkunointijärjestelmän Nautilus-tiedostoselainta.
Valaskallio
60.64773°N, 21.87242°W thumb|Valaskallion kylänraittia Valaskallio, alun perin Valakallio on raittikylä Mynämäen kunnan Mietoisissa, Varsinais-Suomessa. Se sijaitsee Kustavintien läheisyydessä ja Valaskalliontien varrella, aivan Kaukurlan kylän tuntumassa. Kylä on noin seitsemän kilometrin etäisyydellä Mietoisten keskustasta ja noin kilometrin päässä Pyheen taajamasta. Kylän historiallinen rakenne on hyvin säilynyttä ja yhtenäistä, joten kylä onkin yksi seutukaavan rakennetun ympäristön suojelukohteista.
Historia
Varhaisimmat asutuksen merkit Valaskallion kylästä on ajoitettu rautakaudelle, jolloin entisen Paavolan tilan mailla sijaitseva, suojeltu Myllymäen rauniokalmisto on rakennettu. Arkeologi Alfred Hackmanin johdolla vuonna 1909 suoritetuissa kaivauksissa nyt jo pääosin tuhoutuneesta haudasta löydettiin muun muassa miekan kärki ja arabialaisia rahoja. Toisinaan kalmiston sijasta uhriksikin tulkittu löytö on ajoitettu 800-luvulle.
Valaskallion kylä on ollut vuosisatojen ajan yksi Mietoisten suurimmista. Ensimmäiset kirjalliset maininnat kylästä ovat 1500-luvun puolivälistä, jolloin kylässä oli todennäköisimmin viisi taloa. Taloista kaksi jaettiin kahtia 1560-luvulla. Saaren kartanon isäntä, Kustaa II Adolfin avioton poika Kustaa Kustaanpoika hankki kaikki seitsemän taloa haltuunsa 1600-luvulla, mutta ne peruutettiin isossa reduktiossa vuosisadan lopulla kaikki kruunulle.
Kylän kantatiloiksi vakiintui lopulta kuusi tilaa: Iso- ja Vähähalo eli Iso- ja Vähätalo, Paavola, Vuola, Anttila ja Suutari. Seitsemäs, nimeltään tuntematon tila yhdistettiin 1600-luvun lopulla Paavolaan ja Isotaloon. Vuosisadan lopulla Isohalosta muodostettiin isossa reduktiossa Vehmaan komppanian ratsutila ja Paavola ja Vuola muuttuivat Vehmaan Paukkion aputiloiksi. Myöhemmin Vuola toimi myös Mynämäen Lemmettylän aputilana. Kaikki tilat Vähähaloa lukuun ottamatta lunastettiin perintötiloiksi 1700-luvulla, sen sijaan Vähähalo muuttui perintötilaksi vasta vuonna 1837. Nykyään raittikylän alkuperäisellä alueella on neljätoista taloa.
MIM-72 Chaparral
thumb|right|MIM-72 eli M48 Chaparral-ohjusjärjestelmä. MIM-72 Chaparral (M48 Chaparral, M730 Chaparral) oli yhdysvaltalainen SPAAM-tyylinen (Self-propelled anti-aircraft missile system) ilmatorjuntaohjusjärjestelmä, joka on etusijassa tarkoitettu maavoimien, lähi-ilmatorjuntaa varten tehtyyn suojaamiseen. Ohjusjärjestelmässä on lämpöhakuinen ilmatorjuntaohjus, periaatteessa AIM-9 Sidewinderia vastaava, panssariajoneuvon alustalla. Ohjus oli laivaston käyttämä D-tyyppi, sen kantama oli 9 km ja lakikorkeus 3 km sekä suurin nopeus 2,5 Machia. Tuliannos eli ohjuslataus oli 4 ohjusta, mutta 12 ohjusta kuului yhden yksikön järjestelmään kaiken kaikkiaan. Miehistön määrä oli 2 henkeä. Asetyyppi otettiin käyttöön vuonna 1969, ohjusasevaunuja valmistettiin 600 vaunuyksikön verran. Se palveli vielä 1980-luvulla, mutta se poistettiin käytöstä vuoteen 1990 mennessä. Ampuma-alusta eli lavetti oli saman tyyppinen kuin M163 Vulcanin aseistuksessa.
Valaskallio
Historia
Kylän maille oli syntynyt 1800-luvun vaihteessa runsaasti torppari- ja mäkitupalaistiloja. Ne sijoittuivat pääasiassa vanhan kyläkeskuksen ulkopuolelle, Laajoen varteen. Kylässä oli myös useita kauppoja ja käsityöläisiä. Vaikka nämä talot kuuluvat Valaskallion kylään, katsotaan ne sijaintinsa vuoksi osaksi Pyheen taajamaa, vaikka varsinainen Pyheen kylä sijaitseekin alueen pohjoispuolella.
MIM-72 Chaparral
Asetyypin edeltäjä oli 1959 lähtien Forward Area Air Defense -ohjelmassa kehitetty MIM-46 Mauler, joka ei tullut tuotantoon sen lukuisten ongelmien vuoksi. Tämän vuoksi armeija aloitti 1963 Interim Forward Area Air Defense -ohjelman, joka otti käyttöön Sidewinderin. Järjestelmään kuului MIM-72 Chaparral -ohjus, M54-laukaisin ja M730-kuljetus/laukaisinvaunu ohjuksille, joista yhdessä käytetään nimeä M48-tuliyksikkö. Vaunun alusta perustii M113-kuljetusvaunuun. "Interim" viittaa väliaikaisratkaisuun, mutta Maulerin ongelmia ei ikinä saatu ratkaistua.
Valaskallio
Kylämaisema ja luonto
Alkuperäinen maaseutumainen kylärakenne on säilynyt Valaskalliossa hyvin ja pääosa alkuperäisen kylän rakennuksista on valmistunut ennen 1950-lukua. Valaskallion raittikylä on siksi myös yksi seutukaavan rakennetun ympäristön suojelukohteista. Kyläkeskuksen nykyinen asutus keskittyy Valaskalliontien varteen, sen molemmille puolille. Kylän talojen pihapiirien puusto on lehtipuuvaltaista ja varsinkin vaahteroita ja tammia kasvaa kylässä runsaasti. Kylän pohjoispuolella sijaitsevan Kallivuoren rinteet ovat tiheän kuusikon peittämiä, vaikka vielä 1950-luvulla mäen rinteet olivat lähes puuttomia.
MIM-72 Chaparral
MIM-72 Chaparral oli Yhdysvaltain asevoimien ohella käytössä sen muutamissa liittolaismaissa. Euroopan alueella Portugali oli ainut tämän asetyypin käyttäjämaa. thumb|right|Kuvan ohjusvaunu on ollut Israelin asevoimien käytössä, kyseinen yksilö museoituna Hatzerimissa.
Valaskallio
Kylämaisema ja luonto
Käytännössä kylän vanhin rakennuskanta on sijoittunut Kallivuoren eteläpuolen mäkimaastoon ja sitä ympäröivät joka puolelta kylän alavat pellot. Kylän itäpuolen peltoaukealla sijaitsee myös kunnan vedenottamo. Pyheen taajamaan kuuluva kylän itäosan uudempi asutus on puolestaan keskittynyt kylän itärajalla virtaavan Laajoen rannalle sekä kylän etelläpuolella kulkevan Kustavintien ja Pyheentien risteyksen ympärille.
Palvelut
Pyhäntien varressa sijaitsevassa 1909 rakennetussa ja 1930 laajennetussa Pyhän koulussa on ala-aste ja sen yhteydessä päiväkoti. Kylän eteläpuolella, Lauttanpään puretun höyrylaivalaiturin läheisyydessä eli nykyisen Kustavintien ja Pyhäntien risteyksessä puolestaan sijaitsee kyläkauppa ja talkoovoimin rakennettu Pyheen kylätori.
Oi kallis Suomenmaa
Oi kallis Suomenmaa on kuoronjohtaja Heikki Klemetin sanoittama ja kansanlaulun sävelmään sovittama isänmaallinen kuorolaulu, alun perin sotilasmarssi. Sävyltään harras kappale tuli erityisen tunnetuksi sotavuosina sankarivainajien hautajaisissa.
Sävelmä on alkujaan 1700-luvulta oleva kansanlaulu. Klemetin versiosta muutamalla tahdilla poikennutta alkuperäistä sävelmää käytettiin häämarssina. Kansakoulunopettaja K. W. Hanell toimitti sen nuotit 1870-luvulla Suomalaisen Kirjallisuuden Seuralle (SKS). Ne julkaistiin vuonna 1893 Ilmari Krohnin toimittamassa ja SKS:n julkaisemassa Suomen kansan sävelmiä -teossarjan kolmannessa osassa (julkaistu myöhemmin uudelleen nimellä Vanhoja pelimannisävelmiä) numerolla 648.
Suomen sisällissodan jälkeen Heikki Klemetti sävelsi ja sovitti puolustusvoimien ylikapellimestarin Aleksei Apostolin pyynnöstä valkoiselle armeijalle 13 isänmaallista marssilaulua. Varsinaisena tilaajana oli sotaministeriön perustama Sotilassoittokuntien Järjestelytoimikunta, johon Apostol kuului. Toimikunta halusi joukko-osastojen kunniamarsseiksi vanhoja suomalaisia kansanmarsseja, joten Klemetti etsi SKS:n teossarjasta sopivia melodioita ja tarvittaessa paranteli niitä. Nimettömästä häämarssista syntyi pienin muutoksin ”Oi kallis Suomenmaa”, joka oli vuosina 1919–1936 Kenttätykistörykmentti 3:n ja 1936–1939 Huoltopataljoonan kunniamarssina. Klemetti muokkasi laulusta myös hymninä esitettävän kuorosovituksen. Sen sanat julkaistiin ensi kerran vuonna 1920 ilmestyneessä Klemetin runokokoelmassa Mietteitä, mielialoja. Kuoroversio sai ensiesityksensä 10. heinäkuuta 1920 Isossakyrössä Napuen taistelun muistomerkin paljastustilaisuudessa.
Laulua tekivät alun perin tunnetuksi erityisesti suojeluskuntien mieskuorot, mutta toisen maailmansodan aikana se tuli sotilashautajaisista tutuksi kaikille suomalaisille. Se on laulettu useiden Suomen presidenttien hautajaisissa, ainakin Kyösti Kallion, Lauri Kr. Relanderin, Urho Kekkosen ja Mauno Koiviston. Se on myös tapana esittää puhallinorkesterilla ulkomaisten valtiovieraiden käydessä Helsingin Hietaniemen hautausmaan sankarihaudoilla. Kolme laulun säettä on kaiverrettu Hietaniemen hautausmaalle haudatun Klemetin hautakiveen.
Robert Häggblom
Robert Markus Häggblom (s. 9. elokuuta 1982 Vaasa) on suomalainen entinen kuulantyöntäjä. Hän edusti urallaan Vasa Idrottssällskapia. Häggblomin valmentajana toimi hänen isänsä Magnus Häggblom. Häggblomin ennätys on 11. heinäkuuta 2007 työnnetty 20,53.
Birminghamin EM-hallikisoissa 2007 Häggblom oli neljäs ja Valencian MM-hallikisoissa 2008 hän jäi karsintaan. Osakan MM-kisoissa 2007 Häggblom jäi karsintaan tuloksella 19,29. Pekingin olympialaisissa 2008 hän jäi karsintakilpailussa ilman tulosta, eikä selviytynyt finaaliin.
Tammikuussa 2013 Häggblom työnsi Vaasassa hallissa 19,06 metriä, mikä oli pisin suomalaistyöntö neljään vuoteen. Häggblom kuitenkin lopetti uransa jo samana vuonna selkävaivojen vuoksi.
Mawsonin etelänaparetki 1912
thumb|right|200px|Mawsonin päätukikohta Etelämantereella. Mawsonin etelänaparetki 1912 oli australialaisten tiedemiemiesten tutkimusmatka Etelämantereelle. Adélienrannikolle suunnattua retkikuntaa johti australialainen geologi Douglas Mawson.
Aurora-laiva jätti retkikunnalle Etelämentereen rannikolle tarvikkeita kahteen paikkaan, joihin pienet mökit tutkimusasemiksi. Mawsonin asemassa raivosivat kovat lumimyrskyt; niinpä paikka saikin miesten suussa kutsumanimen ”Lumimyrskyn koti”. Tutkimusasemilla oli ajoittain pulaa ruoasta, mutta ympäristöön tehtiin rekiretkiä tarkoituksena kartoittaa aluetta ja tehdä geologisia tutkimuksia. Eräällä retkellä Belgrave Ninnis kuoli pudottuaan rekensä kanssa jääreikoon. Reessä oli suurin osa tarvikkeista, niin satojen kilometrien mittainen paluu oli Mawsonille ja Xavier Mertzille vaikea. Miehet joutuivat syömään koiransa. Mertz kuoli matkalla, ja Mawson onnistui vaivoin palaamaan tukikohtaan.
Retkikunnan alku
thumb|right|220px|Mawsonin retkikunnan jäsen etenee tuulta vastaan käyttäen jäähakkua apuna. thumb|right|220px|Viimeinen valokuva, joka otettiin itään lähtevästä Mawsonin, Ninnisin ja Mertzin partiosta.
Retkelle lähtö
Australialainen geologi Douglas Mawson päätti lähteä tutkimaan Australian pituuspiireillä olevan osan Etelämantereesta, Adélienrannikon. Mawson sai mukaansa 36 nuorta tiedemiestä, jotka lähtivät purjehtimaan Etelämantereelle 1911 Aurora-nimisellä hylkeenpyyntilaivalla. Mawson perusti kaksi pientä tutkimusasemaa. Suurempi asema perustettiin Adélienmaahan pieneen Commonwealthinlahden Cape Denisoniin. Sinne jäi 17 miestä Mawsonin lisäksi. Läntiselle asemalle Shackletonin lauttajäälle Kuningatar Maryn maan lähelle Cape Filchnerin ja Cape Hordernin väliin 96 itäiselle pituuspiirille jäivät Frank Wildin johtamat kahdeksan miestä. Läntistä asemaa perustettaessa neljässä päivässä hinattiin 36 tonnia tavaraa köysirataa pitkin 30 m korkealle jäälle.
Lumimyrskyn koti
Adélienrannikko on maailman myrskyisimpiä alueita. Pääaseman alueella raivosivat suurimman osan ajasta ankarat lumimyrskyt, joiden syynä oli kylmän napajäätikön yllä olevan ilman laskeutuminen alaspäin merten yllä vaelteleviin matalapaineisiin. Tuulen nopeus oli keskimäärin 80 km/h, mutta se saattoi olla 200 km/h. Tyyniä päiviä oli alle 12 vuodessa. Tästä syystä tavaroiden siirtäminen maihin ja radiomastojen pystytys olivat vaikeita tehtäviä. Tuuli saattoi kuljettaa raskaan arkun mukanaan, eikä myrskyssä voinut kulkea ilman jäähakkua. Näkyvyys saattoi olla alle 20 metriä. Ulos mentiin vain pakon edessä. Välttämättömiä ulkotöitä olivat talvellakin sääaseman tietojen luku. Myrskyssä oli helppo eksyä, kun kävi lukemassa majan ulkopuolella olevia säämittareita. Sisällä majassa lämpötila oli alle +7 °C. Miehet koettivat elää asemalla vapaa-aikoinaan normaalia elämää.
Ennen talven tuloa Mawson kulki 5,5 km päähän etelään ja huomasi sisämaan rannikkoa tuulisemmaksi. Myöhemmin keväällä miehet kaivoivat jäähän kolmelle miehelle sopivan asuinluolan, ”Aladdinin luolan”, ja asuivatkin osan ajasta siellä. Majaa kutsuttiin ”Aladdinin luolaksi” kimaltelevista lumikiteistä. Ulkomaailmaan oli yhteys hengitysaukon ja roskien heittoreiän läpi.
Etelämantereen keskikesän aikoina tehtiin monia retkiä jopa satojen kilometrien päähän asemasta. Pääaseman miehet jakautuivat kuuteen kolmimiehiseen osastoon, kullakin oma tutkimusalueensa. Eräs retkikunnista kävi 150 kilometrin päässä magneettisesta etelänavasta. Läntiseltä asemalta tehdyissä retkissä mentiin muun muassa Keisari Vilhelm II:n maahan.
Onnettomuus ja lähtö paluumatkalle
Mawson, sveitsiläinen lääkäri Xavier Mertz ja englantilainen luutnantti Belgrave Ninnis lähtivät 10. marraskuuta itään ja kulkivat satojen kilometrien päähän pääasemasta. Ninnis oli matkalla pudonnut lumen kattamaan railoon, mutta hänet saatiin pelastettua. Koirat ja reet putoilivat useasti lumen peittämiin railoihin, mutta jäivät köysistä kiinni. Hieman ennen suunnilteltua kääntymistä takaisin tukikohtaan sattui 14. joulukuuta paha onnettomuus. Mertz hiihti edellä, ja Mawson ja Ninnis tulivat perässä. Ilma oli tuona päivänä leuto, ja miehet hyvällä tuulella. Mertz lauleli edellä hiihtäessään ylioppilaslauluja tapansa mukaan, mutta sitten Mertz nosti suksisauvansa pystyyn uhkaavien halkeamien merkiksi.
Mawson kulki halkeaman poikki viistoon lumisillan yli ja huusi varoitushuudon Ninnisille, joka käänsi rekensä kulkemaan kohtisuoraan halkeaman yli, turvallisemmalla tavoin. Äkkiä Mertz tuijotti kauhuissaan taaksepäin Ninnisin suuntaan, ja Mawson huomasi Ninnisin hävinneen. Mertz ja Mawson juoksivat railon reunalle ja näkivät vain 45 metrin syvyydessä kielekkeellä olleen vaikeroivan rekikoiran. Sen alla oli vain pimeyttä. Mertz ja Mawson huhuilivat railoon useiden tuntien ajan, mutta eivät saaneet vastausta. Ninnis oli pudonnut syvälle ja luultavasti kuollut heti.
Miesten ennakkoarvion mukaan edellä kulkeva reki putoaisi todennäköisemmin railoon kuin takana oleva. Siksi takana kulkevassa Ninnisin reessä oli suurin osa tarvikkeista, kun tavarat oli siirretty kolmesta reestä kahteen. Pudonneessa, vahvimpien koirien vetämässä reessä oli perempi teltta ja kahden viikon ruoka miehille. Heille oli jäänyt kahden miehen 10 päivän ruokavarat, mutta ei mitään koirille, ja matkaa takaisin oli 500 kilometriä. Mawson ja Mertz päättivät palata takaisin. Nälkäisille koirille syötettiin lapikkaat ja nahkasuikaleita. Miehet päättivät palata maareittiä, ei merireittiä pitkin. Tämä sen takia, että laskeutuminen jäätikköä pitkin merelle olisi ollut hidasta ja vaarallista, vaikka meren lähellä olisi ollut mahdollista pyydystää hylkeitä. Miehet joutuivat 16. joulukuuta tappamaan ensimmäisen ja heikoimman koiran ravinnoksi. Loput viisi koiraa tapettiin seuraavien 10 päivän aikana. Joulupäivänä miehillä oli 250 kilometriä matkaa tukikohtaan, ja he etenivät suurin piirtein 10 kilometrin päivävauhtia.
Mertzin kuolema ja Mawsonin paluu
thumb|right|220px|Itään päin kulkeneen partion reitti.
Miehet nälkiintyivät pahoin ja kärsivät muun muassa A-vitamiinin liikasaannista. Koiran maksassa on paljon A-vitamiinia, joka on myrkyllistä suurina määrinä, sillä se ei poistu nopeasti elimistöstä. A-vitamiini oli vielä rikastunut toisiin koiriin, kun niille oli syötetty tapettujen koirien lihaa. Luultavasti A-vitamiinin yliannostuksen takia Mertz muuttui sairaaksi ja sekavaksi. Hänen kuntonsa heikkeni tammikuun alussa, ja 6. päivänä hän joutui Mawsonin vedettäväksi. Seuraavana päivänä hän kuoli. Mertzin kuoleman jälkeen Mawsonilta irtosi jalkapohjoista orvaskesi, sormet märkivät ja sieraimet olivat tulehtuneet. Mawson oli jo luovuttamassa, kun hän jo kerran kiivettyään ulos jäi uudestaan reen vetokäyden varaan roikkumaan railon ylle. Hän pystyi kuitenkin vielä kokoamaan voimansa ja kiipeämään ylös. Mawson teki nyt köysitikkaat, jotka kytki rekeen. Tämän avulla Mawson selvisi helpommalla myöhemmistä railoon putoamisista.