cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Teotihuacán
Uskonto
thumb|200px|Seinämaalaus, jonka arvellaan esittävän Hämähäkkinaista, Teotihuacánin suurta jumalaa. Teotihuacánin uskontoa ei tarkkaan tunneta, mutta uskotaan sen monissa suhteissa muistuttaneen asteekkien uskontoa, johon kuului eläinten ja ihmisten uhraamista. Uhrattujen eläinten ja ihmisten luita onkin löydetty Teotihuacánista. Monet Teotihuacánin jumaluudet liittyivät maissiin ja sen hyvinvointiin, esimerkiksi sateenjumala kasteli pellot. Teotihuacánin taiteessa näyttää esiintyvän myöhemmin asteekkien tuntema sateen ja ukkosen jumala Tlaloc, tulenjumala Huehueteotl ja sulkakäärmejumala Quetzalcoatl. Auringon ja Kuun jumalattaria palvottiin myös monille muille intiaanikansoille tyypilliseen tapaan. Hämähäkkinainen oli mahdollisesti kaupungin pääjumala, Chalchiuhtlicue oli veden jumalatar, ja Xipe Totec edusti kasvillisuuden uudelleensyntymistä.
Vaikka Teotihuacán ei ole ulospäin niin sotainen kulttuuri kuin esimerkiksi tolteekit ja asteekit, kaupunki oli laajenemishaluisen valtakunnan keskus, ja sodan jumalaa palvottiin kaupungissa jo varhain.
Brahenkatu
Brahenkatu on 800 metriä pitkä katu Turun ruutukaava-alueella. Sen poikkikatuja ovat Linnankatu, Eerikinkatu, Yliopistonkatu, Maariankatu, Sibeliuksenkatu, Tuureporinkatu, Läntinen Pitkäkatu ja Ratapihankatu.
Brahenkatu oli yksisuuntainen Eerikinkadulta Maariankadulle ulottuvalta osuudeltaan, kunnes koko katu muutettiin syksyllä 2018 kaksisuuntaiseksi.
Entinen Anttila-tavaratalo Brahenkatu 8:ssa purettiin syksyllä 2006 kiinteistön omistaneen Turun Osuuskaupan viereisen Sokos Wiklund-tavaratalon laajennuksen tieltä.
Sofien valinta
Sofien valinta (Sophie’s Choice) on vuonna 1982 ensi-iltansa saanut Alan J. Pakulan ohjaama ja käsikirjoittama yhdysvaltalainen draamaelokuva. Se perustuu William Styronin samannimiseen romaaniin vuodelta 1979. Sofien valinta kertoo tarinan kauniista puolalaisesta maahanmuuttajasta Sofiesta ja tämän kiihkeästa rakastajasta, jotka elävät Brooklynissä samassa talossa nuoren kirjailijan kanssa. Elokuvan pääosissa ovat Meryl Streep, Kevin Kline ja Peter MacNicol.
Meryl Streep palkittiin roolisuorituksestaan sekä parhaan naispääosan Oscarilla että Golden Globella. Elokuva sai lisäksi neljä Oscar-ehdokkuutta, kaksi Golden Globe -ehdokkuutta ja kaksi Bafta-ehdokkuutta.
Tuotanto
William Styron kirjoitti romaania harkiten Ursula Andressia Sophien rooliin. Luettuaan elokuvan käsikirjoituksen Meryl Streep päätti saada Sophien roolin ja aneli sitä polvillaan maassa Alan J. Pakulalta. Saatuaan roolin Streep opetteli roolia varten puolan ja saksan aksentin sekä puhumaan puolaa.
Vastaanotto
Elokuva on saanut kehuja kriitikoilta. Arvosteluja keräävän Rotten Tomatoes -sivuston mukaan 79 prosenttia kriitikoista on antanut elokuvalle myönteisen arvosanan keskiarvolla 7/10. Tulos perustuu 28 arvioon. Metacriticissä elokuvalla on 68 pistettä 100:sta.
Premiere Magazinen listasi Streepin Sophie Zawistowskin roolisuorituksen 100 kaikkien aikojen parasta roolisuoritusta -listalla kolmanneksi.
Suomessa aikalaisarviot Sofien valinnasta olivat melko nihkeitä. Kymmenestä suomalaisesta ensi-iltakriitikosta yksi antoi sille täydet neljä tähteä, kaksi kolme tähteä, yksi kaksi tähteä ja neljä yhden tähden. Keskiarvoksi tuli Projektio-lehden laskukaavalla 1,78 tähteä neljästä. Video-oppaassa vuodelta 1994 Asko Alanen sanoo elokuvan tarjoavan ”takaumien rikkomaa ja muutenkin rasittavan teennäistä tunnekuohua”. Hän antaa elokuvalle kaksi tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”keskinkertainen”.
Arya 2
Arya 2 menestyi kohtuullisen hyvin, mutta pian sen ilmestyttyä sen näyttäminen kiellettiin Telanganan alueen teattereissa, koska Allu Arjunin enon Chiranjeevin perustama puolue vastusti Telanganan alueen irtautumista Andhra Pradeshin osavaltiosta.
Musiikki
Elokuvan soundtrack julkaistiin 1. marraskuuta 2009. Soundtrackin oikeudet myytiin Sony Music Entertainment -levy-yhtiölle. Kappaleesta ”Ringa Ringa” tuli Intiassa hyvin suosittu ja sitä soitettiin muun muassa vuonna 2011 kriketin maailmanmestaruuskilpailuissa taukojen aikana. Vuonna 2011 ilmestyneessä Salman Khanin hindinkielisessä elokuvassa Ready nähtiin ”Ringa Ringasta” remake-versio. Kaikki laulut on säveltänyt Devi Sri Prasad.
Priya Sharma
Priya Sharma on kuvitteellinen hahmo englantilaisessa saippuasarja Emmerdalessa. Häntä esittää Fiona Wade.
Cain Dingle
Priya Sharma tapaili Cain Dinglea jonkin aikaa salaa perheeltään. Cain Dingle teki kiusaa Priyan perheelle, esimerkiksi tappoi heidän kissansa ja puhkoi renkaat autosta.
David Metcalfe
Priya alkoi salaa tapailla kaupanpitäjä David Metcalfea, Eric Pollardin poikaa. Suhteensa he pitävät salassa vankilassa istuvan Alician pojalta Jacobilta. Jacob tärveli Priyan auton, David vain puolusteli Jacobia ja Priya suuttuikin Davidille tästä. Jacob lopulta tunnusti tärvelleensä auton.
Darjeeling Himalayan Railway
thumb|Darjeelingin rautatietä taustallaan [[Himalajan vuoristoa.]]
Darjeeling Himalayan Railway on Indian Railways -rautatieyhtiön kapearaiteinen rautatie Siligurista Darjeelingiin Länsi-Bengalin osavaltiossa Intiassa.
Rata on yhteensä 88,48 kilometriä pitkä ja sen varrella on päätepysäkkien lisäksi 11 rautatieasemaa, joista 2 258 metrin korkeudessa oleva Ghum on radan korkeimmalla ja maailman toiseksi korkeimmalla sijaitseva rautatieasema. Rautatie kulkee vuoristoisessa maastossa ja sille ovat tyypillisiä monet tiukat kurvit – 73 prosenttia koko radan pituudesta koostuukin mutkista.
Darjeelingin rautatie valittiin Unescon maailmanperintöluetteloon vuonna 1999 toisena rautatienä Itävallan Semmeringin rautatien jälkeen. Nykyään Darjeelingin rautatie muodostaa maailmanperintökohteen yhdessä toisen Intian vuoristorautatien Nilgiri Mountain Railwayn kanssa.
Historia
thumb|Yksi rautatien silmukoista, kuva vuodelta 1921.
180px|thumb|1999 Kurseong
AIM-132 ASRAAM
MBDA ASRAAM on eurooppalainen lyhyen kantaman ilmataisteluohjus. Ohjuksesta suunniteltiin korvaajaa AIM-9 Sidewinder -ohjuksella ja sillä on siten myös yhdysvaltalainen tunnus AIM-132.
Darjeeling Himalayan Railway
Historia
Normaalilevyinen rautatie Siliguriin Kalkutasta valmistui vuonna 1878. Himalajan juurella sijaitseva Siliguri oli yhdistetty Darjeelingiin tiellä, jota pitkin hevosten vetämät vaunut kulkivat. Teeteollisuus oli jo tuolloin noussut merkittäväksi tekijäksi Darjeelingin alueella ja tie ei olisi pystynyt selviämään kasvavasta liikenteestä.
AIM-132 ASRAAM
Ohjuksen tavoitteet määriteltiin vuosien 1984 ja 1987 välisenä aikana, jonka jälkeen kehityksen aloittivat BAe Dynamics ja Bodensee Gerätetechnik.
Darjeeling Himalayan Railway
Historia
Eastern Bengal Railway Companyn asiamies Franlin Prestige lähestyi hallitusta ja ehdotti rautatien rakentamista Darjeelingiin. Ehdotus hyväksyttiin vuonna 1879, kun Bengalin varakuveröörin Ashley Edenin muodostama komitea oli antanut positiivisen mielipiteen asiasta. Rautatien rakennustyöt aloitettiin jo samana vuonna. Noin 51 kilometrin pituinen osuus Siligurista Kurseongiin avattiin 23. elokuuta 1880 ja koko radan viralliset avajaiset olivat 4. heinäkuuta 1881. Myöhemmin rataan on tehty monia muutoksia sen kaltevuuden helpottamiseksi.
Intian itsenäistymisen jälkeen rautatie sulautettiin Indian Railwaysiin. Vuonna 1962 rataa pidennettiin kuudella kilometrillä New Jalpaiguriin, jossa se yhdistettiin uuteen leveäraiteiseen rautatiehen.
Teleologinen todistus
Arvostelua
Richard Dawkinsin mukaan luonnonvalintaan perustuva evoluutio tuottaa valekuvan monimutkaisesta suunnittelusta. Näiden valesuunniteltujen rakenteiden joukossa on myös hermojärjestelmiä, jotka ilmentävät tavoitehakuista käyttäytymistä. Jo pienen hyttysen lento muistuttaa enemmän maaliinsa hakeutuvaa ohjusta, kuin maaliinsa lentävää nuolta.
Brahmi-kirjoitus
Brahmi on muinainen intialainen aakkoskirjoitusjärjestelmä. Brahmi on useimpien nykyisin Etelä-Aasiassa, Tiibetissä ja Mongoliassa käytettyjen aakkostojen esi-isä. Brahmin numeromerkit puolestaan ovat arabialaisten numeroiden edeltäjiä. Yhdessä samoihin aikoihin syntyneen, sittemmin käytöstä poistuneen kharoshthi-kirjoituksen kanssa brahmi oli ensimmäinen Intiassa käytetty kirjoitusjärjestelmä induskulttuurin käyttämän kirjoituksen jälkeen. Parhaiten tunnettu esimerkki brahmiteksteistä ovat Ašokan kiveenhakkaamat lait, jotka on ajoitettu 200-luvulle eaa. Näitä pidettiin pitkään vanhimpana esimerkkinä brahmista, mutta äskettäiset löydöt viittaavat sitä käytetyn jo 500-luvulla eaa.
Adenanthera pavonina
Adenanthera pavonina on hernekasveihin kuuluva puulaji. Se kasvaa 4–20 metriä korkeaksi. Puun lehdissä on parittaiset haarat, joissa on vuoroittain noin 1–2 senttimetrin mittaisia soikeita lehdyköitä. Kukinnot ovat pitkänmallisia terttuja, jotka koostuvat kellertävistä kukista. Lajin palot ovat noin 20 cm pituiset, kypsinä ja kuivina ne avautuvat spiraalimaisesti paljastaen kiiltävät, kirkkaanpunaiset siemenet.
Laji esiintyy alkuperäisenä Aasiassa ja Australiassa. Aasiassa se kasvaa etelä- ja kaakkoisosassa Intiasta Uuteen-Guineaan. Laji on lisäksi tulokas monissa Afrikan, Karibian ja Oseanian maissa.
Saladinin linnoitus
Saladinin linnoitus on linnoitus Egyptin Kairossa kaupungin siluettia hallitsevalla Muqttamin kukkulalla. Nimensä mukaisesti linnoituksen rakennustyöt aloitti Salah al-Din eli länsimaisittain Saladin vuonna 1176 pääkaupunkinsa suojaksi. Sittemmin linnoitusalueelle rakennuttivat myös Egyptin muut hallitsijat, kuten sen suuren moskeijan rakennuttanut Muhammad Ali. Nykyisin suuri osa alueesta on matkailunähtävyyttä ja entisten palatsien tiloissa toimii esimerkiksi museoita.
Historia
Napoleon Bonaparten johtamat ranskalaiset valtasivat linnoituksen vuonna 1798 ja he veivät mukanaan monia linnoitusalueen rakennusten taide-esineitä. Sittemmin Egyptissä hallinnut Muhammad Ali toteutti uusia rakennushankkeita, joihin lukeutui esimerkiksi Muhammad Alin moskeijan rakennuttaminen. Muhammad Alin pojanpoika Ismail siirsi Egyptin hallitsijoiden keskuksen Abadainin palatsiin, jolloin Saladinin linnoituksesta tuli pääasiassa sotilastukikohta. Brittiarmeija käytti sen tiloja toisen maailmansodan aikana ja linnoituksen alueella on edelleen Egyptin asevoimien tiloja. Suurin osa nykyisestä linnoitusalueesta on kuitenkin matkailunähtävyyttä.
Rakennukset
Kaupungin yllä kohoava Saladinin linnoitus hallitsee nykyisen Kairon siluettia. Nykyinen linnoitusalue voidaan jakaa koilliseen ja lounaiseen osaan. Aluetta ympäröivät korkeat muurit ja tornit. Muurien korkeus on keskimäärin 10 metriä ja korkeimpien tornien 20 metriä. Nykyisen linnoituksen alueella on kolme moskeijaa, joista suurin on Muhammad Alin moskeija. Muhammad Ali rakennutti myös vaimonsa Gawhara Hanemin mukaan nimetyn Gawharan palatsin, joka toimi hallitsijan residenssinä. Monien linnoitusalueen palatsien tiloissa toimii nykyisin esimerkiksi museoita.
Linnoituksen muurissa koristeena esiintynyt kotka esiintyy nykyisin myös Egyptin ja Irakin vaakunoissa. Kotkaa kutsutaan joskus Saladinin kotkaksi ja se kuvaa todennäköisesti partakorppikotkaa. Nimestä huolimatta Saladinin ei tiedetä käyttäneen itse kotkaa symbolinaan.
Punica protopunica
Punica protopunica on granaattiomenalaji, joka kasvaa kotoperäisenä Intian valtameren Sokotran saarella Jemenissä. Sen ainoa lähilaji on granaattiomena (Punica granatum), mutta siitä on käytetty myös tieteellistä nimeä Socotria protopunica omassa suvussaan. Punica protopunica kasvaa Sokotralla yleisenä paikoitellen kosteissa metsissä vuorten rinteillä kivialustoilla. Se on kansainvälisessä uhanalaisuusluokituksessa arvioitu vaarantuneeksi lajiksi.
Smurffit
thumb|230px|Smurffit Smurffit (myös muffet tai strumffit, ja ) on kuvitteellinen sinisten pikkuolentojen laji, joka elää metsässä jossain päin Eurooppaa, paikassa nimeltä Taivaanäärelä. Smurffit loi belgialainen sarjakuvapiirtäjä Peyo (Pierre Culliford) alun perin sivuhahmoiksi Johannes ja Pirkale -sarjakuvaan. Smurffien ensiesiintyminen Johannes ja Pirkale -sarjakuvassa tapahtui belgialaisessa Le Journal de Spirou -sarjakuvalehdessä 23. lokakuuta 1958. Peyo loi hahmoista 1960-luvulla oman sarjansa. Hän teki Smurffi-albumeita lähes 30 kappaletta.
Hahmot tunnetaan kuitenkin parhaiten Hanna-Barbera Productionsin piirrossarjasta Smurffit. Sarja aloitettiin 1981 ja sai maailmanlaajuista suosiota. Sitä tehtiin vuoteen 1990 asti yhteensä 256 jaksoa. Smurffeista on tehty myös elokuva nimeltä Smurffit, joka ilmestyi vuonna 2011 ja sen jatko-osa Smurffit 2 vuonna 2013. Keväällä 2017 ilmestyi elokuva Smurffit: Kadonnut kylä, joka on toinen jatko-osa ensimmäiselle elokuvalle. Elokuvia on suunnitteilla useampi ja ne toteutetaan digitaalitekniikalla. Smurffit ovat esiintyneet Belgian Unicefin sodanvastaisessa mainoksessa, jolla kerättiin rahaa entisten lapsisotilaiden koulutukseen.
Smurffi-hahmojen keräilystä tuli nopeasti suosittua ja niitä tuotetaan yhä. Smurffi-lastenlevyt, joilla smurffit laulavat omia versioitaan päivän hiteistä smurffimaisilla sanoituksilla, ovat myös jossain määrin suosittuja.
Hämeen Ilves
Hämeen Ilves oli vuonna 1923 ilmestyneen näytenumeron mukaan "Etelä-Hämeen Suojeluskuntain Äänenkannattaja". Vastaava toimittaja oli tuolloin Ernesti Suolahti.
Smurffit
Muffet, strumffit ja smurffit Suomessa
Semic julkaisi kolme sarjakuva-albumia sinisistä pikkuolennoista muffe-nimellä 1972–1973. Yhtyneiden Kuvalehtien vuosien 1973–1979 Ruutu- ja Non Stop -sarjakuvalehdissä nimi oli alkuperäistä ääntämystä muistuttava strumffit. Myös lastenlehti Koululainen julkaisi Strumffeja takakansisarjana 1970-luvun lopulla ja 1980-luvun alussa. Yhtyneiden Kuvalehtien lopetettua Non Stopin julkaisemisen Semic palasi jälleen siniolentojen seikkailujen julkaisemiseen, muttei strumffit-nimellä, joka oli seitsemässä vuodessa vakiintunut suomalaiseen käytäntöön eikä edes kustantajan aiemmalla muffe-nimelläkään. Strumffit olivat smurffeja Semicin seitsemässä albumissa 1980–1984. Kun vielä englanninkielisiä The Smurfs -piirrosanimaatioita alettiin esittää Pätkis-televisio-ohjelmassa nimellä Smurffit, oli nimenvaihdos lopullisesti toteutunut.
Helsingin juutalainen seurakunta
thumb|Helsingin juutalaisen seurakunnan synagogan kupoli. Helsingin juutalainen seurakunta on rekisteröity uskonnollinen yhdyskunta, joka on toiminut 1800-luvun lopulta.
Smurffit
Muffet, strumffit ja smurffit Suomessa
Smurffien täytettyä 50 vuotta vuonna 2008 tapahtumaa juhlistettiin jakamalla lukuisia valkoisia smurffipatsaita kolmessatoissa Euroopan kaupungissa. Patsaiden mukana tuli haaste maalata patsas ja lähettää kuva siitä "Smurffia syntymäpäivää" internet-sivustolle. Suomessa tempaus tapahtui Helsingissä 29.8.2008. Tapahtuma tehtiin yhteistyössä Unicefin kanssa.
Helsingin juutalainen seurakunta
Seurakunnan keskuspaikka on Helsingin Malminkadulla, jossa on synagoga (valmistui 1906) ja seurakuntakeskus (valmistui 1961). Sen yhteydessä toimii juutalainen päiväkoti, koulu, kirjasto ja vanhainkoti. Seurakunta ylläpitää kahta juutalaista hautausmaata, joista uudempi on 1890-luvulla valmistunut Helsingin juutalainen hautausmaa. Seurakunnalla oli synagogan vieressä myös juutalainen ruokakauppa Zaafran & Co, jonka toiminta on sittemmin loppunut. Seurakunnan yhteydessä toimii kerhoja ja yhdistyksiä, muun muassa Hazamir-kuoro, ja seurakunta julkaisee viisi kertaa vuodessa ilmestyvää HaKehila-lehteä.
Smurffit
Tunnettuja smurffi-sarjakuvien, tv-sarjan ja elokuvien hahmoja
thumb|250px|Smurffeja [[ankaralaisessa huvipuistossa.]] Smurffikylässä asuu 101 hahmoa. Aluksi kaikki olivat miespuolisia, sitten mukaan ilmestyi myös Smurffiina, Vauvasmurffi, kolme nuorta smurffia ja Roosasmurffi. Alun perin smurffeja oli vain 99, mutta lisää tuli TV-sarjan myötä. Elokuvan lopussa Smurffikylään asettautui asumaan myös Smurffi Lehdon tyttösmurffit.
CD-levyt
Smurffi-CD-levyjä on ilmestynyt Suomessa 26 kappaletta tehtiin vuosina 1996–2014. Hyvin monet levyt ovat rikkoneet kulta- ja platinalevyjä ja niitä on myyty yli 790 000 kappaletta. Smurffilevyjä on Suomessa myyty noin 900 000 kappaletta. Kappaleiden sanoituksista vastasi Pekka Eronen.
Helsingin juutalainen seurakunta
Seurakunnan katto-organisaationa toimii Suomen Juutalaisten Seurakuntien Keskusneuvosto, johon kuuluu yhdeksän jäsentä, näistä kuusi Helsingin juutalaiseen seurakuntaan. Seurakunnan rabbina toimi marraskuun alkuun 2021 saakka suomalaissyntyinen Simon Livson.
N.E.R.D
N.E.R.D (, tyyliteltynä N*E*R*D) on Pharrell Williamsin, Chad Hugon ja Shay Harleyn muodostama yhdysvaltalainen hip hop -vaikutteinen alternative rock -yhtye, joka on perustettu vuonna 2001.
In Search Of...
Vuonna 2001 julkaistu ensialbumi menestyi Yhdysvalloissa kohtalaisesti. Billboard 200 -listalla albumi ylsi parhaimmillaan sijalle 59. Ensimmäinen single Lapdance pääsi Modern raps -listalla Top 40:een, ja levyn toinen single Rockstar oli modern rock -listan 40 myydyimmän listalla. "Lapdance" menestyi myös Australiassa ja Alankomaissa. Videota esitettiin yhdysvaltalaisella MTV2-kanavalla, ja se sai hyviä arvioita kriitikoilta, mutta ei yltänyt The Neptunesin tasoiseen suosioon. Yhtye julkaisi albumilta In Search Of vielä kolmannen singlen "Providerin".
Fly or Die
Fly or Die julkaistiin 22. maaliskuuta 2004, ja se saavutti huomattavasti enemmän huomiota mediassa kuin edeltäjänsä. Albumin ensimmäinen single "She Wants To Move" menestyi monien maiden MTV:llä. "She Wants To Move" on varmasti NERDin merkittävin kappale, koska se on vieläkin paljon esillä TV-kulttuurissa, esimerkiksi MTV käyttää sitä paljon ohjelmissaan. "She Wants To Moven" seuraajaksi valittiin "Maybe", joka menestyi kohtalaisesti.
Albumi on noussut Yhdysvalloissa Billboard 200 -listalla 10 myydyimmän joukkoon, Britanniassa albumi kohosi virallisen myyntilistan viiden parhaan joukkoon. Albumi on saavuttanut suosiota myös Norjassa, Irlannissa, Tanskassa, Australiassa ja Alankomaissa.
Seeing Sounds
thumb|upright|N.E.R.D esiintymässä Britanniassa huhtikuussa 2003.
Seeing Sounds on yhtyeen kolmas albumi, ja se julkaistiin keväällä 2008. Albumilta julkaistiin singlet "Everyone Nose (All the Girls Standing in the Line for the Bathroom)", "Spaz" ja "Sooner or Later".
Chichimeekit
thumb|Chichimeekkisoturi. Chichimeekit (kikimeekit) olivat asteekkien valtakaudella Pohjois-Meksikon tienoilla elänyt, kiertelevä nomadimainen nahua-sukuinen metsästäjä-keräilijäkansa.
Chichimeekeiksi kutsutaan ihmisiä, jotka saapuivat ajoittain aaltoina pohjoisesta Meksikon laaksoon, jossa oli merkittävä kulttuurikeskittymä. He lienevät lähteneet liikkeelle kuivuuden takia. Ensimmäinen chichimeekkien aalto saattaa liittyä Coyotlatelcon keramiikan leviämiseen Meksikon keskiylängöllä noin 600–650 jaa. alkaen. Tämä keramiikka muistuttaa ehkä klassisen ajan Jaliscon, Zacatecasin, Bajian, Guanajuaton ja Queretaron keramiikkaa. Nämä alueet ovat Meksikon laaksosta luoteeseen. Tämä keramiikka kesti vuoteen 950 jaa. asti.
Espanjalaisten valloittajien aikaan chichimeekkiheimoja olivat Pames, Guachichiles, Guamari ja Zacatecos La Gran Chichimecassa nykyisten Jaliscon, Aguascalientesin, Nayaritin, Guanajuaton ja Zacatecasin alueella. Nahuatlin sana Chīchīmēcah tarkoittaa Chichimanin eli maidon maan asukkaita, joskus väitetään että chichi tarkoittaa koiraa, mutta i:t ovat chichimeekeistä käytetyssä nimessä pitkiä, koiraa tarkoittavassa sanassa lyhyitä. Chichimeekki-nimityksellä oli asteekien kielessä sekä positiivinen ylhäistä villiä tarkoittava merkitys, että negatiivinen barbaaria tarkoittava sävy.
Asteekkien perimätiedon mukaan chichimeekit kukistivat tolteekkien valtakunnan ryöstäen sen pääkaupungin Tulan. Chichimeekkien imperiumi oli huipussaan 1200–1250, ja sen keskus oli Tenayuca. Heidän valtansa Meksikon laaksossa kesti Azlapotzalcon tepaneekkien nousuun asti eli noin 950–1300 jaa. Asteekit kutsuivat chichimeekeiksi alueen paimentolaisia. Teo-chichimeekit olivat alkuperäinen liikkuva metsästäjä-keräilijäjoukko, joka asui luolissa, mutta myöhemmin tamimet asettuivat paikoilleen viljelemään maata ja asumaan ruohotaloissa.
Kikimeekkijohtaja Xolotl ("hirviö") kukisti tolteekkivaltakunnan vallaten Tulan noin 1200 ja perustaen Tenayucan pääkaupungikseen. Noin 1246 chichimeekit kukistivat Culhua-tolteekkiliiton ja valtasivat Tlaxcalan, Huexatzincon, Totomihuacanin ja Cuauhtichanin. Tolteekit olivat tällöin chichimeekkien kanssa liitossa.
Meksikonlaaksoa hallitsevat chichimeekit rakensivat Tenayucan pyramidin 1304. Sitten chichimeekit valtasivat Texcocon, mutta tepaneekit kuninkaansa Tezozomocin johdolla ja Acolhua ajoivat heidät pois sieltä 1337. Acolhua oli pieni nahuatlia puhuva ryhmä, joka saapui Meksikonlaaksoon noin 1168–1260.
Gamora
Gamora on kuvitteellinen hahmo, joka esiintyy Marvelin sarjakuvissa. Hahmon on luonut Jim Starlin. Gamora on Thanoksen adoptiotytär ja hänestä tuli myöhemmin uusien Galaksin Vartijoiden jäsen.
Marvel Cinematic Universe
Zoë Saldaña näyttelee Gamoraa Marvel Cinematic Universen elokuvissa Guardians of the Galaxy (2014), Guardians of the Galaxy Vol. 2 (2017) ja Avengers: Infinity War (2018), sekä vaihtoehtoisesta aikajanasta tullutta Gamoraa elokuvissa Avengers: Endgame (2019) ja Guardians of the Galaxy Vol. 3 (2023).
Gâcogne
Gâcogne on kunta Ranskassa Nièvren departementissa Burgundi-Franche-Comtén alueella. Se sijaitsee noin 46 kilometriä Clamecyn kaupungista kaakkoon.
Gâcognessa on yhä nähtävissä jälkiä roomalaisesta tiestä. Paikka tunnettiin tuolloin nimellä Vasconium. Kunnan alueella on useita 1500-luvulta peräisin olevia linnoja, kuten Château de Saugny, Château de Raffigny ja Château de Ruère. Kunnan keskustassa olevalla kukkulalla on 1800-luvulla rakennettu Saint-Pierre-lès-Liensin kirkko. Samalla paikalla on ollut kirkko jo 1100-luvulla. Vuonna 1570 Corbignyn hugenotit polttivat kirkon ja pappilan.
Kunta on osa Morvanin luonnonpuistoa (Parc naturel régional du Morvan).
Kurejoki
Kurejoki on kylä Alajärvellä. Kylän läpi virtaa samanniminen joki Alajärvestä Lappajärveen. Kylässä toimii Ylikylän koulu (alakoulu), Järviseudun ammatti-instituutin Kurejoen toimipiste sekä kyläyhdistys. Alueella on ollut ihmisasutusta jo kivikaudella.
Vuonna 2011 Kurejoki muodosti vielä oman taajamansa. Sittemmin taajama on kasvanut yhteen Alajärven keskustaajaman kanssa.
Monte Albán
thumb|300px|Monte Albánin muinainen pallokenttä.
Monte Albán oli muinainen intiaanien temppelikeskus ja kaupunki Etelä-Meksikon vuorilla, Oaxacassa. Tämä sapoteekki-intiaanien lukuisista porraspyramideista tunnettu varhainen keskus sijaitsi jyrkän vuoren laella 8 km länteen nykyisestä Oaxaca de Juarezin kaupungista. Monte Albánia pidetään Mesoamerikan vanhimpana varsinaisena kaupunkina. Kaupunkia alettiin rakentaa noin 500 eaa., ja sen kehitys jatkui nopeana noin vuoteen 200 eaa. On arvioitu, että vuoteen 200 eaa. mennessä kaupungissa asui jo noin 20 000 henkeä. Suurimmillaan kaupungissa oli yli 50 000 asukasta.
Monte Albánista löydetyissä kiviseinissä olevissa reliefeissä on ihmishahmoja erikoisissa asennoissa. 1800-luvulla niiden ajateltiin esittävän tanssijoita, nykyisin niiden ajatellaan olevan taisteluissa kuolleiden, maassa lojuvien ruumiiden kuvia. Monte Albánissa oli myös vesikanavia, akvedukteja ja viemäreitä.
Monte Albán hylättiin noin 750 jaa., mahdollisesti kuivuuskausien aiheuttaman elinkelpoisuuden heikkenemisen takia tai poliittisista syistä, zapoteekkien keskusvallan purkaannuttua. Ihmiset alkoivat siirtyä uusille asuinaluille 700-luvulla, ja vaikka kaupunki tyhjeni, sitä ei tuhottu. Monte Albán säilyi pyhänä paikkana, ja seuraavien vuosisatojen aikana kaupunkia käyttivät tiettävästi monetkin eri kansat, muun muassa misteekit.
Monte Albán perustettiin vuorelle, joka on noin 1940 m:n korkeudessa merenpinnasta ja noin 400 m ympäröivän laakson yllä. Kylästä kasvaneella kaupungilla on hyvin pitkä historia.
Historia
thumb|700px|Monte Albán.
Monte Albán sijaitsi Oaxacan laakson seuduilla. Siellä oli pitkään asunut kaksi kilpailevaa intiaaniheimoa, sapoteekit ja misteekit.
Niin sanotussa Rosario-vaiheessa 700 eaa.–500 eaa. Oaxacan laaksossa muutamat paikalliset päällikökunnat kävivät sotia keskenään. Yksi näistä oli kylä nimeltä San José Mogote. Mutta Monte Albán alkoi eräässä vaiheesa kasvaa muiita kyliä suuremmaksi. Kaupunki perustettiin jo varhain, joskus 500-luvulla. Noin 400–300 eaa. siellä oli noin 5200 asukasta, ja noin 200–100 eaa. 17200 asukasta. Kaupunki kasvoi 100 eaa. – 200 jaa. mennessä suureksi, laajenemishaluiseksi kaupunkivaltioksi. Valtio lienee syntynyt noin 200–300 jaa., mihin liittyi palatsien rakentamista. Noin 200–500 eaa. Monte Albán oli paikallisesti suuren sapoteekkivaltion keskus. Noin 500–900 jaa. Monte Albán menetti merkityksensä pääkaupunkina, kun monet suuret paikalliset keskukset nousivat. Noin 750 jaa. lähtien kaupunki tyhjeni ehkä kuivuuden, ehkä kapinoiden, ehkä sotien takia. Sapoteekkien painopiste siirtyi itään pienempiin Mitlan ja Zaachilan keskuksiin. Silti Monte Alban säilyi pyhänä paikkana, jota muun muassa misteekit käyttivät.
Monte Albánin monumentit
thumb|220px|Monte Albánin kartta. Tekstit englannin kielellä: North platform, pohjoinen tasanne, South platform, eteläinen tasanne. Ballcourt, pallokenttä. Danzantes, "tanssijoiden" eli ihmisuhrien sali. Palace, palatsi. Tomb complex, hautakompleksi.
thumb|220px|Monte Albánin rakennelma M katsottuna suurelta eteläiseltä tasanteelta. thumb|left|300px|Monte Albánin aukio.
Monte Albánin ala on noin 2000 hehtaaria ja sen keskuksena on 300x200 m:n levyinen aukio. Aukio on pidempi pohjois-eteläsuunnassa. Aukiolla ja varsinkin sen ympäristössä on muinaisia temppeleitä ja eliitin asuinrakennuksia, hautojen päällä olevia rakennelmia, ja pallokenttiä, joilla pelattiin rituaalista, muinaismesoamerikkalaista pallopeliä.
Aukiota reunustavista rakennelmista pohjakaavaltaan I:n tai 2-päisen T:n muotoinen pallokenttä, jonka reunasivut ovat viistot. Sen länsireuna on koristeltu heinäsirkkaa esittävillä kaiverruksilla.
Aukion eteläisellä länsisivulla rakennuksen L lähellä niin sanottuja tanssijoita esittäviä kivireliefejä. Tanssijoiksi kutsutut hahmot ovat mitä luultavimmin uhrattuja sotavankeja, jotka ovat vääntyneet kuorinkouristuksissaan kummallisin asentoihin. Tanssijoiden veistoksen ilmestyivät jo Monte Albán I-kaudella. Tanssijoita esittäviä kivikaiverruksia on noin 300. Monte Albanin vanhin tunnettu rakennus, "Tanssijoiden galleria" sisältää myös muita tuon elämään liittyiviä kuvia kuin sotavankien uhraamista. Monte Alban IIB:een liittyvästä "rakennus J":stä on löydetty kivilaattoja, joiden uskotaan esittävän vallattuja paikkoja. Aukion itäreunalla on palatsi. Aukion keskustassa on rakennuskompleksi, joka kattaa rakennukset G, H ja i sekä observatorion. Se liittyy Monte Albanin III-kauteen, jolloin kaupunki kukoisti.
Korpiselkä
thumb|150px|right|Korpiselän epävirallinen perinnevaakuna. Vaakuna on suunniteltu Korpiselän pitäjäseuralle.
1500-luku
Korpiselän aluetta koskevat ensimmäiset kirjalliset maininnat ovat Venäjään liitetyn Novgorodin Vatjan viidenneksen verokirjasta vuodelta 1500, jossa mainitaan Korpiselän, Kokkarin, Kilpijärven, Tolvajärven ja Ägläjärven kylät. Korpijärven rannoille syntyivät 1500-luvun aikana Hoilolan, Tšiipakan ja Saaroisten kylät sekä Kokkarin lähistölle alueen keskiosaan Saavanvaaran eli Tšokin kylä, joiden lisäksi Kilpijärvi puolestaan autioitui. Ruotsi ja Venäjä sotivat alueella 1500-luvulla. Ruotsin miehitysaikana 1580-luvulla mainitaan Kokkari Pälkjärven ja Korpiselkä Tohmajärven kappeliin kuuluvina Ilomantsin pogostan kylinä sekä Korpiselän alueen itäosan kylät puolestaan Sortavalan pogostan Suojärven kappelin kylinä.
Ruotsin vallan aika
Stolbovan rauhassa vuonna 1617 Käkisalmen lääni siirtyi Ruotsille, joka alkoi luterilaistaa vanhastaan ortodoksista aluetta. Käkisalmen läänin ortodoksista väestöä alkoi muuttaa Venäjälle, pakoon Ruotsin harjoittamaa luterilaistamista ja taloudellista painostusta. Korpiselän alueen kylistä tähän muuttovirtaan liittyi 340 asukasta. Vuonna 1657 alkoi Ruptuurisota, jossa Venäjä yritti vallata Käkisalmen läänin takaisin. Ortodoksinen väestö liittyi hyökkääjän puolelle, jota se piti vapauttajana uskonnollisesta sorrosta. Venäjän yritys kuitenkin epäonnistui ja se joutui vetäytymään. Vihollisen puolelle liittyneisiin ortodokseihin kohdistui kostotoimenpiteitä, mikä sai lisää väestöä pakenemaan Venäjälle. Itään paenneiden ortodoksien tilalle tuli luterilaisia asukkaita muun muassa Savosta, mutta tästä huolimatta Korpiselän alueen asukasluku laski.
Venäjän vallan aika
thumb|300px|[[Ägläjärven tsasouna on rakennettu 1700- ja 1800-lukujen vaihteessa.]] Suuressa Pohjan sodassa Venäjä valloitti alueen ja vuonna 1721 solmitun Uudenkaupungin rauhan raja muodosti myöhemmän Korpiselän viivasuoran länsi- ja luoteisrajan. Sota laski alueen asukaslukua entisestään ja taloja autioitui. Rauhan myötä alueelta paenneita ortodokseja palaili vähitellen takaisin kotiseudulleen. Korpiselän alue kärsi sotatoimista jälleen Hattujen sodan aikana 1741–1743, jonka päättänyt Turun rauhan ei johtanut rajamuutoksiin Korpiselän alueella. Vuonna 1721 solmittu Uudenkaupungin rauhan raja vakiintui kuitenkin vasta Turun rauhan jälkeen ja sitä ennen rajaseudun kyläläiset viljelivät rajan toiselle puolelle jääneitä kaskimaitaan entiseen tapaan. Ruotsin puolelta tohmajärveläiset viljelivät maitaan Saarivaarassa Venäjän puolella 1740-luvulle asti, jolloin venäläiset virkamiehet perustivat Saarivaaraan ensimmäiset talot. Vastaavasti korpiselkäläiset viljelivät kaskimaitaan Ruotsin puolella Sonkajanvaarassa ja Kiitsanjärvellä, kunnes ruotsalaiset virkamiehet karkottivat heidät sieltä.
Vuonna 1764 laaditussa tutkintapöytäkirjassa mainitaan Korpiselän alueen kylissä olleen 46 kantataloa, mutta viljelmien luku oli tilanosat ja uudisasutukset mukaan lukien 96. Asukkaita oli samana vuonna 626, joista 390 oli miehiä ja 236 naisia. Pöytäkirjan tiedoissa mainitaan lisäksi 82 hevosta, 99 lehmää ja noin 30 hehtaaria peltoa. Korpiselän länsiosaan syntyi 1700-luvulla uudisasutuksen leviämisen myötä kaksi uutta kylää: Saarivaara ja 1500-luvulla autioitunut Kilpijärvi. Itäosassa Ägläjärveltä levisi asutus Kitilänselkään ja Yläjärvelle. Venäjän viranomaiset hyödynsivät Ruotsin puolisen Pohjois-Karjalan asukkaiden tapaa käydä kauppaa Laatokan suunnalla ja järjestivät 1700-luvulla Korpiselän markkinoita.
Autonomian aika
Keisarin määräyksellä Vanha-Suomi ja Korpiselkä sen mukana liitettiin autonomiseen Suomen suuriruhtinaskuntaan vuonna 1812. Autonomian ajalla Korpiselästä muodostui oma pitäjänsä ja sittemmin kuntansa. Kehitystä haittasi kuitenkin 1700-luvulta periytyvä lahjoitusmaajärjestelmä.
Pitäjän muodostuminen
Korpiselän kylässä oli ollut Pyhälle Nikolaokselle pyhitetty tsasouna jo 1600-luvulla ja 1770-luvulla sen tilalle rakennettiin kirkko. Korpiselän alueen kylistä muodostettiin Suojärven alainen ortodoksinen kappeliseurakunta vuonna 1799 ja itsenäinen seurakunta siitä muodostettiin vuonna 1815. Soanlahden luterilaisen seurakunnan alainen Korpiselän rukoushuonekunta perustettiin vuonna 1885 ja luterilainen kirkko valmistui 1890. Kunnallinen hallinto perustettiin Korpiselkään vuoden 1865 kunnallisasetuksen mukaisesti ja kuntakokousten pöytäkirjat ovat tallella vuodesta 1877 lähtien. Ensimmäinen kansakoulu perustettiin kirkonkylään vuonna 1886. Isojako Korpiselän kylissä suoritettiin vuoden 1890 tienoilla, jonka seurauksena asutus levisi laajemmalle vanhoista kyläkeskustoista.
Lahjoitusmaakysymys
Lahjoitusmaajärjestelmä säilyi Vanhassa-Suomessa vielä autonomian aikanakin ja 1800-luvulla Korpiselkä siirtyi Suojärven lahjoitusmaan osana Kreivitär Anna Orlovoi-Tsestemenskajan omistukseen. Keisarin vuonna 1826 antama asetus teki lahjoitusmaat lahjoitusmaaisäntien täydeksi omaisuudeksi ja heillä oli rajoittamaton oikeus määrätä päivätöitä ja veroja sekä häätää niskuroivat talonpojat mailtaan. Näin lahjoitusmaatalonpojat menettivät omistusoikeuden maihinsa ja heidän asemansa lähenteli jo maaorjuutta. Lahjoitusmaakysymys ratkaistiin vuoden 1867 valtiopäivillä, jolloin päätettiin Suomen valtion lunastavan lahjoitusmaat, jonka jälkeen talonpojat saisivat lunastaa ne pitkäaikaisen valtionlainan avulla. Korpiselän maat lunastettiin valtiolle vuonna 1873, mutta korpiselkäläiset talonpojat olivat kruunun lampuoteina vuoteen 1899 asti, jolloin he saivat itsenäisen talonpojan perintökirjansa. Ägläjärven talonpojat saivat perintökirjansa kuitenkin vasta 1922.
Talvisota
Talvisodan sytyttyä marraskuun viimeisenä päivänä 1939, alkoi Puna-armeijan 139. divisioona edetä Suojärven pohjoispuolitse Korpiselän kautta Värtsilään. Se koostui kolmesta jalkaväkirykmentistä, panssareista ja tykistöstä, joita vastaan Suomella oli laittaa neljä erillispataljoonaa, yksi kenttätykistöpatteri ja yksi jalkaväkitykkijaos. Korpiselän itäosien kylät saivat evakuoimismääräyksen vasta sodan sytyttyä, mikä vaikeutti suomalaisten alivoimaista puolustusta siviiliväestön osin sekasortoisen paon tukkiessa tiet. Puolustuksen viivytysasemaksi määrätty Ägläjärven linja petti itsenäisyyspäivänä 1939 ja seuraavana päivänä puna-armeija oli jo Tolvajärvellä. Rintama pysyi Tolvajärvellä joulukuun 12. päivään, jolloin alkoi Tolvajärven–Ägläjärven taisteluna tunnettu suomalaisten vastahyökkäys, jossa puna-armeijan 139. divisioona kärsi raskaita tappioita ja joutui perääntymään. Suomalaisten vastahyökkäys kesti useita päiviä, Ägläjärven kylä vallattiin takaisin 22. joulukuuta ja puna-armeija työnnettiin Aittoelle asti, jossa rintama pysyi talvisodan loppuun asti. Tolvajärven–Ägläjärven taistelu oli suomalaisten ensimmäinen merkittävä hyökkäysvoitto.
Kun talvisodan päättänyt Moskovan rauha astui voimaan 13. maaliskuuta 1940, oli rintama Aittojoella Korpiselän itäpuolella ja koko kunta Suomen hallussa. Rauhansopimus edellytti kuitenkin lähes koko kunnan luovuttamista Neuvostoliitolle ja niin alkoi evakuointi myös Korpiselän läntisimmissä osissa. Luovutetun alueen suuruus oli 1 366,29 km² eli 93 prosenttia koko kunnan pinta-alasta. Suomen puolelle jäi aivan Korpiselän läntisin osa, niin kutsuttu Tynkä-Korpiselkä, joka koostui Hoilolan, Mannervaaran, Ruhovaaran, Saarivaaran, Meriinahon ja Saaroisten kylistä. Tosin näistäkin menetettiin osia. Korpiselän kirkonkylä jäi luovutetulle alueelle vain kahden kilometrin päähän uudesta rajasta. Luovutetulla alueella oli 2 553 asukasta eli 71,2 prosenttia koko kunnan väestöstä. Heidät evakuoitiin Hankasalmelle ja sieltä osa siirrettiin myöhemmin Mikkelin lähistölle Otavaan. Kesäkuussa 1940 hyväksytyn pika-asutuslain mukaisesti heidät oli tarkoitus asuttaa Nurmeksen ympäristöön.
Jatkosota
Väestön sijoittaminen pika-asutuslain mukaisille alueille oli vasta alkutekijöissään, kun Korpiselän luovutetut alueet vallattiin takaisin jatkosodan alussa heinäkuussa 1941. Moskovan rauhassa 1940 menetetyt alueet palautettiin Suomen yhteyteen 6. joulukuuta 1941 annetulla julistuksella ja samaan aikaan annettu laki jatkoi sotilashallintoa palautetulla alueella. Niinpä Korpiselänkin kunnalliselämä toimi sotilashallinnon alaisena vuoden 1943 alkuun, jolloin siirryttiin eräitten muiden talvisodan jälkeen osittain luovutettujen kuntien tavoin siviilihallintoon. Pika-asutuslain toteuttaminen keskeytettiin väestön alkaessa palata kotiseudulleen takaisin valtauksen jälkeen 1941. Korpiselkään palasi jatkosodan aikana vuoteen 1944 mennessä noin 90 prosenttia sieltä evakoiduista asukkaista. Jatkosodan aikana asuinrakennusten lisäksi korjattiin molemmat kirkot sekä osa kouluista. Jatkosodan lopulla kesällä 1944 alkanut Neuvostoliiton suurhyökkäys johti Korpiselän uudelleen evakuointiin. Tällä kerralla väestö evakuoitiin Pohjanmaan ruotsinkieliselle alueelle. Jatkosodan päättänyt Moskovan välirauhansopimus astui voimaan 19. syyskuuta 1944 ja Korpiselästä oli luovutettava sama alue kuin talvisodankin jälkeen. Suomen puolelle jääneen Tynkä-Korpiselän asukkaat pääsivät sodan päätyttyä palaamaan koteihinsa. Luovutetun Korpiselän asukkaat asutettiin uuden maanhankintalain mukaisesti Vieremälle ja Sonkajärvelle.
Korpiselkäläisiä sotilaita kuoli talvi- ja jatkosodassa yhteensä 138, joista Korpiselän sankarihautoihin on haudattu 87. Korpiselän sankarihaudat sijaitsevat kirkonkylässä: ortodoksinen kirkon vieressä ja luterilainen luterilaisella hautausmaalla. Korpiselkä seura pystytti vuonna 1996 kirkon viereiselle sankarihaudalle ekumeenisen muistokiven, jonka arkkipiispa Johannes vihki. Kivessä on teksti Tällä paikalla lepäävien sodissa 1939–1944 kaatuneiden korpiselkäläisten muistolle ja 87 sankarivainajan nimet.
Tynkä-Korpiselkä
Korpiselästä luovutettiin Neuvostoliitolle 1 366,29 km² ja Suomen puolelle jäi 109,81 km². Suomen puoleinen niin kutsuttu Tynkä-Korpiselkä koostui Hoilolan ja Mannervaaran kylistä sekä Ruhovaaran, Saaroisten, Meriinahon ja Saarivaaran kylien läntisistä osista. Tynkä-Korpiselässä alettiin suunnitella tulevaisuutta jäljellä olevan alueen pohjalta. Suomen puolelle jäänyt osa jäi erilleen muusta Viipurin läänistä ja niinpä se siirrettiin Valtioneuvoston 9. toukokuuta 1940 antamalla päätöksellä Salmin kihlakunnasta ja Viipurin läänistä Ilomantsin kihlakuntaan ja Kuopion lääniin. Sisäministeriön päätöksellä helmikuussa 1941 Tynkä-Korpiselkään perustettiin kunnallisia asioita hoitamaan oma hoitokunta, jollaisilla myös luovutetun alueen kuntia hoidettiin. Tynkä-Korpiselän hoitokuntaan valittiin kaksi jäsentä jokaisesta jäljelle jääneestä kylästä ja sen tehtäviin kuuluivat muun muassa kunnallisverotus, kansanhuolto, maataloustuotannon ja työllisyyden turvaaminen sekä tieolojen ja postinkulun järjestäminen.
Korpiselän alueen jakaantuminen alueluovutuksissa:
Moskovan rauhan raja jätti Tynkä-Korpiselän lähes eristyksiin muusta Suomesta. Korpiselän kirkonkylästä Saaroisten, Hoilolan ja Saarivaaran kylien kautta Värtsilään johtavan maantien molemmat päät jäivät luovutetulle alueelle, eikä alueelta ollut kuin Hoilolasta Tuupovaaran Öllölään johtanut polku. Mannervaaran ja Ruhovaaran kylistä oli tieyhteys Tuupovaaran Luutalahdelle, mutta ei Tynkä-Korpiselän muihin kyliin. Luovutetun alueen takaisin valtaaminen heinäkuussa 1941 mahdollisti Korpiselän kunnan toiminnan taas kokonaisuutena, mutta talvisodan jälkeiseen tilanteeseen palattiin taas lokakuussa 1944, kun alueelta oli vetäydyttävä. Valtioneuvoston päätöksellä Suomen puolelle jäänyt Korpiselkä siirrettiin vuoden 1945 alusta Ilomantsin kihlakuntaan ja Kuopion lääniin, aivan kuten oli menetelty talvisodan jälkeenkin.
Korpiselkäläiset pitivät lähes koko kunnan menettämistä rauhanteossa epäoikeudenmukaisena, sillä sitä ei vallattu talvi- eikä jatkosodassa. Tynkä-Korpiselän asukkaat halusivat säilyttää kunnallisen itsenäisyytensä, mutta kunnallisten asioitten järjestäminen puolsi kuitenkin kuntaliitosta ja laajempaa kokonaisuutta. Tynkä-Korpiselän alueen asukasluku oli 977 vuonna 1945 ja 1 058 vuonna 1948. Korpiselän ja Värtsilän kuntien jäljelle jääneiden osien yhdistämistä yhdeksi kunnaksi suunniteltiin, mutta lopulta Tynkä-Korpiselkä päätettiin liittää Tuupovaaran kuntaan vuonna 1946. Sotien jälkeistä aikaa leimasi Tynkä-Korpiselässä, kuten koko Suomessa, voimakas jälleenrakentaminen. Tieyhteys Hoilolasta Öllölään valmistui vuonna 1948, joka liitti eteläisen Tynkä-Korpiselän kylät muun Suomen tieverkkoon. Samana vuonna Hoilolassa vihittiin käyttöön myös ortodoksien ja luterilaisten yhteinen hautausmaa. Puhelinyhteys ja sähkölinja Öllölästä Hoilolaan valmistuivat 1955. Luovutetulle alueelle jääneitä Korpiselän kirkkoja korvaamaan valmistui Hoilolaan luterilainen rajaseutukirkko vuonna 1950 ja ortodoksinen tsasouna 1957 (vihitty kirkoksi 1993) sekä Saarivaaraan tsasouna 1976.
Nykytilanne
Nykyisin Korpiselän Suomen puolelle jääneet kylät ovat osa Joensuun kaupunkia, johon ne liitettiin Tuupovaaran kunnan mukana vuonna 2005. Luovutettu alue kuuluu nykyisin Suojärven piirin Loimolan kuntaan. Rajavyöhykkeelle jäänyt Korpiselän kirkonkylä, kuten muutkin luovutetun alueen kylät ovat autioita, vain Tolvajärvellä on asutusta. Kirkonkylässä on Venäjän rajavartioston tukikohta.
Maantiede ja luonto
Korpiselän suurin leveys idästä länteen oli noin 70 kilometriä ja pituus etelästä pohjoiseen noin 40 kilometriä. Korpiselän alue oli pääasiassa harvaan asuttua tai asumatonta metsäistä erämaata, johon vaihtelua toivat harjut, vaarat, järvet ja suot. Vaihtelevinta aluetta oli kunnan länsiosa Korpijärven ympäristössä, missä on muun muassa kirkonkylän Sihvosenmäki, josta aukeni laaja näköala yli puolen kunnan alueen aina Tolvajärvelle ja naapurikuntiin Soanlahdelle, Värtsilään, Tuupovaaraan ja Ilomantsiin asti. Korpiselän alueen kallioperä on pääasiassa gneissigraniittia. Maanpinnan korkeus vaihteli 100 ja 200 metrin välillä. Kunnan korkein kohta oli 194 metriä korkea Honkavaara Ala-Tolvajärven itärannalla.
Maaperä koostuu yleisimmin murtosorasta, mutta myös vierinsoraharjuja on runsaasti. Korpiselän alueen kallioperä on pääasiassa gneissigraniittia. Eloperäisistä maalajeista yleisin on suoturve. Korpiselän alueen suot olivat yleensä soistuneita metsiä ja yleisimpiä suotyyppejä olivat karut rämeet ja rahkanevat. Harjut ovat yleensä luode–kaakko-suuntaisia ja niiden korkeus vaihtelee muutamasta metristä pariinkymmeneen metriin. Selkeäpiirteisimmät harjut sijaitsevat Tolvajärven ja Muntaanjärven välisellä alueella, joista huomattavin alkaa Tolvajärven Hirvasjärvenselältä Muntaanjärven länsipuolitse ja Tulemusjärven luoteispuoliselle aiemman Kuopion läänin rajalle. Muntaanjärven kohdalla harju kohoaa ympäristöään noin 25 metriä korkeammalle ja Tulemusjärven jälkeen sillä on korkeutta noin 20 metriä. Tällä harjumuodostumalla on useita nimiä, jotka etelästä lueteltuna ovat: Kossumyllynsärkkä, Myhyjärvensärkkä, Pajassalmensärkkä, Hiirenlammensärkkä, Koveransärkkä, Kaidanlammensärkkä, Muntaansärkät ja Multisärkkä. Toinen huomattava harjujakso kulkee edellisen koillispuolella ja saa alkunsa Tolvajärven Taikinajärvenselältä ja ylittää Kuohajärven ja Paastojärven saarijonoina. Tälläkään harjumuodostumalla ei ole yhtä nimeä, vaan sen korkeimmilla harjanteilla on eri nimet: Kuikkajärvensärkkä, Kuohajärvensärkkä, Törsöttäjänsärkkä ja Rautaveräjiinsärkkä. Kolmas merkittävä harjumuodostuma on Kilpijärvensärkät, joka alkaa Kilpijärven alueelta ja kulkee Kokkarin ohitse Viiksinselälle.
Korpiselkä on vedenjakajaseutua ja sen järvet jakaantuvat kolmen eri vesistön kesken. Ägläjärvi, Yläjärvi, Keskijärvi ja Vieksinkijärvi kunnan itäosasta kuuluvat itään Ääniseen laskevaan Suojoen vesistöön. Kunnan länsiosan suurin järvi, Korpijärvi ja siihen laskevat Vuots-, Kolosen-, Ylä- ja Ala-Mieluunjärvi, kuuluvat Laatokkaan laskevaan Jänisjoen vesistöön ja laskevat vetensä Korpiselän länsipuolelle. Kunnan keski- ja pohjoisosat kuuluvat Vuoksen vesistön Pielisen reittiin ja laskevat vetensä Tolva- ja Volgajokia myöten luoteeseen Viiksinselkään. Tällä vesistöalueella sijaitsee harjujen moneen selkään jakama 41 km² laajuinen Tolvajärvi, joka on Korpiselän suurin järvi. Muita huomattavia Pielisen reitin latvajärviä kunnan alueella ovat Petäjäjärvi, Muntaanjärvi ja Paastojärvi.
Korpiselän laajojen metsien yleisin puu on mänty, jonka lisäksi pienialaisia kuusikoita esiintyy tuoreimmilla mailla. Lehtomaisia maita on vain Tolvajärven Eevanvaaran alueella. Mäntyvaltaisia metsiä oli 70 prosenttia, kuusivaltaisia 26 prosenttia ja lehtimetsiä vain neljä prosenttia. Jaloihin lehtipuihin kuuluvaa lehmusta sekä pensaista näsiää ja karjalanruusua tavataan kunnan länsiosassa. Suurista maaeläimistä yleisiä olivat karhu, susi, ilves ja hirvi, kun taas peuraa esiintyi harvakseltaan. Pienemmistä eläimistä kärppä, lumikko ja hilleri olivat yleisiä.
Kylät
thumb|right|300px|Korpiselän kirkonkylää, keskellä [[Korpiselän luterilainen kirkko.]]
Väestö
Talvisotaa edeltäneenä viimeisenä rauhan vuonna 1939 Korpiselän asukasluku oli 3 584, joista miehiä oli 1 892 ja naisia 1 692. Korpiselkä oli varsin harvaan asuttu, sillä asukkaita oli keskimäärin neliökilometriä kohden vain 2,68. Asutus oli keskittynyt kunnan länsiosaan Korpijärven ympäristökyliin, missä maaperä oli otollisinta maanviljelykselle. Vuonna 1940 asukkaista oli suomenkielisiä 3 603 ja ruotsinkielisiä viisi. Suomenkielisiin sisältyvät myös kunnan itäosassa asuneet karjalankieliset, joita Suomessa ei ole tilastoitu omaksi ryhmäkseen. Korpiselässä puhuttu karjalan kielen murre kuului varsinaiskarjalan eteläkarjalaisiin murteisiin. Alueluovutuksissa kotinsa menetti 2 553 korpiselkäläistä eli 71 prosenttia kunnan väestöstä.
Seurakuntaelämä
Korpiselän asukkaista suurin osa oli ortodokseja ja he kuuluivat Korpiselän ortodoksiseen seurakuntaan, joka oli perustettu Suojärven seurakunnan kappeliksi 1799 ja itsenäiseksi seurakunnaksi 1815. Korpiselän seurakunnalla oli kirkot kirkonkylässä ja Ägläjärvellä sekä useita tsasounia. Korpiselän ortodoksiseen seurakuntaan kuului Korpiselän kunnan lisäksi Harsuvaaran, Havuvaaran ja Kuikan kylät Soanlahden kunnasta. Vuonna 1933 seurakunnassa oli 2 349 jäsentä.
Korpiselän luterilaista väestöä varten perustettiin Soanlahden seurakuntaan kuulunut Korpiselän rukoushuonekunta vuonna 1885. Korpiselän luterilainen kirkko sijaitsi kirkonkylässä. Oman luterilaisen seurakunnan perustamista suunniteltiin jo 1910-luvulla, mutta suunnitelmat eivät ehtineet toteutua ennen sotia ja alueluovutuksia.
Elinkeinot ja liike-elämä
Korpiselän asukkaat saivat pääasiassa elantonsa maa- ja metsätaloudesta. Kunnan peltopinta-ala oli vuonna 1920 yhteensä 810 hehtaaria. Peltopinta-alaa lisättiin aktiivisesti muun maatalouden kehittämisen ohella ja niinpä vuonna 1937 kunnan peltopinta-ala oli jo 1 317 hehtaaria eli kasvua oli tapahtunut 62 prosenttia. Metsä- ja uittotöissä Korpiselän laajoilla saloilla työskenteli vuosittain parhaimmillaan 500–1 000 henkeä, joista tosin noin puolet oli vieraspaikkakuntalaisia. Koska kunnan vesistöt jakaantuivat kolmen suuren vesistön kesken, uitettiin tukit Ägläjärven ja Vieksingin seuduilta itään Suojoen suuntaan, Tolvajärveltä ja kunnan pohjoisosista Pielisjoen suuntaan pohjoiseen ja länsiosasta Korpijärven ympäristökylistä Jänisjoen suuntaan. Teollisuuslaitoksia kunnassa ei ollut pieniä myllyjä ja sahoja lukuun ottamatta. Eri käsityöläisammattien ammattilaisia löytyi joka kylästä.
Yksityiskauppoja löytyi useimmista kylistä ja eri osuuskauppojen myymälöitä oli Ägläjärvellä, Tolvajärvellä ja kirkonkylässä useampiakin. Pankkitoimintaa harjoittivat vuonna 1901 perustettu Korpiselän säästöpankki ja vuonna 1920 toimintansa aloittanut Korpiselän osuuskassa. Korpiselillä toimi myös apteekki, joka alueluovutusten jälkeen siirtyi Vaajakoskelle.
Koulut
Lukuvuonna 1937–1938 Korpiselän kunta oli jaettu 8 koulupiiriin. Ennen talvisotaa oli toiminnassa seitsemän kansakoulua. Ensimmäisenä oli perustettu kirkonkylän kansakoulu vuonna 1886, jonka jälkeen perustettiin Ägläjärven (1898), Tolvajärven (1903), Saarivaaran (1906) Hoilolan (1909), Kokkarin (1916) ja Tšiipakan (1922) kansakoulut. Moskovan rauhan jälkeen Suomen puolelle Tynkä-Korpiselän alueelle jäivät vain Hoilolan ja Saarivaaran koulut, nekin aivan rajan tuntumaan. Kun luovutettu Korpiselkä vallattiin takaisin jatkosodassa 1941, alettiin kotiseudulleen palaavan väestön tarpeisiin kunnostaa myös kouluja. Esimerkiksi Ägläjärven koulurakennukset olivat palaneet ja koulu toimi vuokratiloissa jatkosodan ajan. Tolvajärven koulu oli säilynyt vaurioituneena ja sen kunnostamistyöt valmistuivat 1942. Takaisin vallatut alueet evakuoitiin uudelleen vuonna 1944. Suomen puolelle jäänyt Tynkä-Korpiselkä liitettiin Tuupovaaran kuntaan vuonna 1946, jolloin Tuupovaaran kunnalle siirtyivät myös Hoilolan ja Saarivaaran kansakoulut. Suomen puolelle jääneistä Kirkonkylän koulupiiriin kuuluneista Mannervaaran ja Ruhovaaran kylistä muodostettiin Mannervaaran koulupiiri, jonka koulu toimi vuokratiloissa kunnes koulurakennus valmistui vuonna 1949.