cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Allsång på Skansen
Tapahtuman alkuvuodet 1935–1950
Ensimmäisten vuosien aikana tapahtumassa laulettiin merimies- ja revyykappaleita, mutta myös isänmaallisia lauluja. Jokainen yhteislaulukerta päätettiin laulamalla Hugo Alfvénin "Sveriges flagga" (Ruotsin lippu). Kansanopistot ja partioliike olivat jo pitkään propagoineet yksiäänistä laulua ja melodioita, ja sitä kautta niistä tuli nopeasti osa laulutarjontaa. Vuonna 1937 tukholmalaisen sanomalehden Stockholms-Tidningenin kanssa järjestettiin kilpailu, jonka avulla tapahtumaan pyrittiin löytämään uusia säveliä. Kisaan lähetettiin yhteensä 2 763 ehdotusta. Raati antoi voiton kappaleelle "Linblommornas visa", jonka oli säveltänyt Ejnar Eklöf ja sanoittanut Funäsdalenin seurakunnan apupappi Georg Granberg. Laulava kansa valitsi kuitenkin tämän kappaleen sijasta Åhlstad-Söderströmin kappaleen "Sommarvandring" (Kesävaellus). Pulavuoden 1940 aikana palkintokilpailun parhaaksi melodiaksi valittiin yli 900 sävellyksen joukosta piispa Tomasin "Frihetssång" (Vapauslaulu).
Kalsiumkloraatti
Kalsiumkloraatti (Ca(ClO3)2) on kalsium- ja kloraatti-ionien muodostama epäorgaaninen ioniyhdiste. Sitä käytetään rikkaruohojen hävittämiseen ja pyrotekniikassa esimerkiksi ilotulitteissa.
Ominaisuudet
Kalsiumkloraatti on huoneenlämpötilassa valkoista kiinteää ainetta. Se liukenee hyvin veteen ja lisäksi myös hieman etanoliin. Kalsiumkloraatti on hygroskooppista ainetta ja kidevedettömän muodon lisäksi siitä tunnetaan dihydraatti (Ca(ClO3)2·2H2O). Muiden kloraattien tavoin myös kalsiumkloraatti on voimakas hapetin ja voi reagoida voimakkaasti, jopa räjähdysmäisesti, helposti pelkistyvien aineiden kanssa. Kuumennettaessa kalsiumkloraatti hajoaa kalsiumkloridiksi ja hapeksi.
Valmistus ja käyttö
Kalsiumkloraattia voidaan valmistaa kalsiumkloridiliuosta elektrolysoimalla. Elektrolyysissä käytetään platinaelektrodeja. Toinen tapa valmistaa yhdistettä on niin kutsuttu Liebig-prosessi, jossa kalsiumhydroksidi reagoi kloorin kanssa.
Anni Voipio
Anni Voipio (10. heinäkuuta 1906 Viipuri – 30. marraskuuta 1983 Helsinki) oli suomalainen filosofian maisteri, toimittaja, tiedotuspäällikkö, kaupunginvaltuutettu ja kirjailija. Hän käytti myös nimimerkkiä Sampo Kirri.
Voipio työskenteli Uuden Suomen toimittajana vuodesta 1926 alkaen. Hän toimitti sivutoimisesti eri järjestölehtiä. Vuonna 1942 Voipio siirtyi Suomen Punaisen Ristin tiedotuspäälliköksi ja vuonna 1950 Suomen Ulkomaankauppaliiton julkaisupäälliköksi.
Voipion vanhemmat olivat Korkeimman oikeuden oikeusneuvos Onni Voipio (1881–1937) ja Ida Kohonen (s. 1878). Hän oli naimisissa vuodesta 1944 Uuden Suomen ulkomaanosaston päällikön Martti Juvaksen (1898–1977) kanssa.
Voipio oli Helsingin kaupunginvaltuuston jäsen (kokoomus) vuodesta 1948 vuoteen 1964.
Teoksia
Nimellä Anni Voipio: Nimellä Anni Voipio-Juvas: Nimimerkillä Sampo Kirri:
Maaliskuun 23. päivän liike
thumb|Ryhmän sotilaita poistumassa [[Goman kaupungista marraskuussa 2012.]] '''Maaliskuun 23. päivän liike eli M23''' on noin 6 000 miehen kapinallisryhmä Kongon demokraattisessa tasavallassa. Ryhmä saa tukea naapurimaasta Ruandasta. Ryhmän johtajat ja huomattava osa sen taistelijoista ovat ruandan kieltä puhuvia kongolaisia tutseja. M23:n nimi viittaa maaliskuun 23. päivänä 2009 solmittuun rauhansopimukseen Kongon hallituksen armeijan ja kongolaisten tutsien aiemman kapinaliikkeen Kansan puolustuksen kansalliskongressin (CNDP) välillä. Marraskuussa 2013 Kongon armeija ilmoitti tuhonneensa M23-kapinalliset vallattuaan heidän viimeiset kaksi tukikohtaansa noin 80 kilometrin päässä Gomasta. Kapinallisia oli tukikohdissa kymmeniä. Kapinallisten arveltiin paenneen Ruandaan ja Ugandaan. M23-järjestö ilmoitti tämän jälkeen laskevansa aseensa ja olevansa valmis poliittisen ratkaisuun.
Kalsiumkloraatti
Valmistus ja käyttö
Kalsiumkloraatin vesiliuoksia voidaan käyttää rikkaruohomyrkkynä. Yhdistettä käytetään myös ilotulitteissa ja muissa pyroteknillisissä valmisteissa vaaleanpunaisen värin aikaansaamiseksi.
Warren Hastings
thumb|Warren Hastings Warren Hastings (8. joulukuuta 1732 – 1818) oli ensimmäinen brittiläinen Fort Williamin siirtokunnan Bengalin kenraalikuvernööri vuosina 1772–1785. Hän oli syntynyt köyhään perheeseen ja äiti kuoli pojan synnyttyä. Hän opiskeli Westminster Schoolissa, tulevien pääministerien koulussa. Hän saapui Intian Kalkuttaan elokuussa 1750 ja liittyi samana vuonna Itä-Intian kauppakomppaniaan. Hänet valittiin kenraalikuvernööriksi vuonna 1773.
Filmstaden
Historiaa
Alue on rakennettu vuosina 1919–1920, minkä jälkeen siitä tuli yksi Euroopan moderneimmista elokuvastudioista. Filmstadeniin rakennettiin työpajoja, pukeutumistiloja, konttoreita, filmilaboratorio, elokuvien säilytystiloja, varastoja, ravintola ja kaksi suurta kuvausateljeeta. Rakennukset ovat tyyliltään pääosin kansallisromantiikkaa, mutta niissä on piirteitä myös alkavasta 1920-luvun klassisismista. Alue on ollut osa maaseutumaista kulttuurimaisemaa, joten monia ulkokohtauksia on voitu kuvata ympäristössä. 1940- ja 1950-luvuilla Filmstadenin ympärille rakennettiin kerrostaloja ja vanha aita korvattiin betonimuurilla.
Elokuvia
thumb|Ulkokuvauksia 1930-luvulla.
Filmstadenissa on tehty melkein 400 elokuvaa. Monet ruotsalaiset näyttelijät ja ohjaajat ovat työskennelleet Filmstadenissa. Siellä on tehty esimerkiksi Ingmar Bergmanin, Alf Sjöbergin, Arne Sucksdorffin, Hasse Ekmanin, Jan Troellin, Hans Alfredsonin ja Tage Danielssonin elokuvia. Alueella kuvattuja elokuvia ovat esimerkiksi Terje Vigen (1917), Ajomies (1920) ja Erotikon (1920) sekä ensimmäinen ruotsalainen äänielokuva Sano se sävelin.
thumb|Filmstaden vuonna 1960 otetussa ilmakuvassa.
Filmstaden on Ruotsissa Solnan kunnan Råsundassa sijaitseva alue, jossa ovat toimineet Svensk Filmindustrin elokuvastudiot.
Nykyisyys
Osa alueesta on muutettu uusiksi asunnoiksi. Niiden rakentaminen aloitettiin vuonna 2003.
Vuonna 2001 Filmstadeniin tehtiin uusi asemakaava. Useimmat kulttuurihistoriallisesti arvokkaat rakennukset suojeltiin, joten niitä ei saa purkaa eikä julkisivuja muuttaa. Osa rakennuksista on purettu uusien rakennusten tieltä.
Filmstadenissa sijaitsee SF:n elokuvateatteri Filmstaden Råsunda ja myös SF:n pääkonttori. Alueella toimivat myös SF:n omistamat AB Filmteknik ja AB Filmlager. Ateljeet olivat vuokrattuina Statens Scenskolalle joitakin vuosia, mutta vuodesta 1971 alkaen tilat ovat olleet Riksteaternin käytössä.
thumb|Filmstadenin sisäänkäynti vuonna 2008.
Ceutan taistelu
Ceutan valloitus
Sotaretki tunnetaan yksityiskohtaisesti vain Gomes Eanes de Zuraran teoksen Cronica da tomada de Ceuta perusteella. Teos kirjoitettiin Alfonso V:n tilaamana vuosina 1449–1450, eli vasta suhteellisen kauan sotaretken jälkeen. Sen lähteinä käytettiin kuitenkin aikalaisasiakirjoja.
Ceutan taistelu käytiin Ceutan hallinnasta Portugalin ja Marokon marinidien välillä vuonna 1415. Portugalilaisten onnistui 22. elokuuta 1415 puolustajien yllättämisen jälkeen vallata kaupunki suhteellisen helposti.
Ceutan valloitus
Hyökkäysjoukot koottiin heinäkuussa 1415 Lagosissa Algarvessa. Noin 20 000:n miehen joukkoa johti muodollisesti Juhana I. Mukana oli hänen kolme poikaansa, Duarte, Pedro ja Henrik, joilla oli joukkojen käytännön komentajuus. Mukana oli portugalilaisten lisäksi palkkasotilaita Englannista, Ranskasta ja Saksasta. Joukkoja kuljetti Pohjois-Afrikkaan 200 laivaa. Sotajoukko saapui lähelle Ceutaa, jossa paikallisen kuvernöörin tajuttiin valmistelleen kaupungin puolustukset. Hyökkääjät vetäytyivät ja uskoen vaaran olevan ohi Ceutan kuvernööri lähetti monet sotilaistaan kotiin.
Tausta
Taloudellisten ja strategisten syiden takia kaupungista olivat kiinnostuneet useat eri tahot, kuten venetsialaiset, genovalaiset ja kastilialaiset. Samat syyt saivat myös Portugalin tavoittelemaan kaupungin hallintaa. Ceutan valtaus oli myös osa niin sanottua reconquistaa, muslimien aikanaan valtaamien maiden takaisinvaltausta, jonka tuloksena Portugalin kuningaskunta oli perustettu.
Ceutan valloitus
Hyökkääjät palasivat vain muutamaa päivää myöhemmin. Tällä kertaa puolustajat yllätettiin. Huomattava osa puolustajista pakeni ja hyökkääjät kohtasivat vain vähäistä vastarintaa. Hyökkääjät pääsivät kaupungin sisään 22. elokuuta ja tässä vaiheessa suurimmaksi osaksi hylätty kaupunki ryöstettiin.
Nani (näyttelijä)
Naveen Babu Ghanta eli Nani (teluguksi నాని; s. 24. helmikuuta 1984 Hyderabad, Andhra Pradesh, Intia ) on intialainen elokuvanäyttelijä, joka tunnetaan esiintymisistään telugun- ja tamilinkielisissä elokuvissa.
Ura
Ensimmäisellä tamilinkielisellä elokuvallaan Veppam Nani voitti vuoden 2011 parhaan miestulokkaan Vijay-palkinnon.
Ceutan taistelu
Seuraukset
Ceutan vallanneet portugalilaiset juhlistivat voittoaan Te Deumia laulaen Ceutan päämoskeijalla, joka oli nyt muutettu kirkoksi. Juhana I:n kolme poikaa lyötiin ritareiksi. Sittemmin syntyneen kansantarinan mukaan edesmennyt Alfonso I oli ilmestynyt haarniskassaan Santa Cruzin luostarin papeille ja julisti itse johtaneensa poikansa Sanchon kanssa portugalilaiset voittoon Ceutassa.
Nani (näyttelijä)
Ura
Vuoden 2012 elokuva Eega, jossa Nani esitti yhtä tärkeimmistä pääosarooleista, sai vuoden parhaan telugunkielisen elokuvan Kansallisen elokuvapalkinnon. Nani voitti yhdessä erikoistehosteista tehdyn kärpäsen kanssa esittämästään roolista myös Toronto After Dark -elokuvafestivaalin parhaan sankarinäyttelijän palkinnon.
Ceutan taistelu
Seuraukset
Valtauksen jälkeen portugalilaiset punnitsivat vaihtoehtojaan. Ryöstelyn jälkeen kaupungista voitaisiin vetäytyä, jatkaa Pohjois-Afrikan valtausta tai jäädä hallitsemaan kaupunkia. Lopulta portugalilaiset päättivät pitää kaupungin. Ceutan uudeksi portugalilaiseksi kuvernööriksi asetettiin Pedro de Meneses. Kuninkaan ja suurimman osan sotajoukoista palatessa Portugaliin kaupunkiin jätettiin 2 500:n miehen varuskunta. Ceutan valtaus merkitsi Portugalin sittemmin 350 vuotta kestänyttä levittäytymistä Marokkoon.
Nani (näyttelijä)
Ura
Valmistuttuaan koulusta Nani aikoi ryhtyä elokuvaohjaajaksi innostuttuaan tamilinkielisiä elokuvia ohjaavien Mani Ratnamin ja Kamal Haasanin työstä. Ohjaajan työn sijaan Nanille tarjottiinkin näyttelijän työtä vuoden 2008 telugunkieliseen elokuvaan Ashta Chamma. Nani otti roolin vastaan, ja Ashta Chammasta tuli hänen ensimmäinen elokuvansa. Elokuva menestyi hyvin, ja Nani sai lisää roolitarjouksia.
Ceutan taistelu
Tausta
Musta surma oli hävittänyt Portugalia, mutta maa oli alkanut toipua Juhana I:n kaudella. Vuonna 1411 oli solmittu rauha Kastilian kanssa, mikä teki mahdolliseksi iskut muslimeja vastaan. Granada oli toinen mahdollinen kohde, mutta sen valtaus olisi vaatinut yhteistyötä Kastilian kanssa. Sen sijaan kohteeksi valittiin Ceuta ja hyökkäys päätettiin toteuttaa kesällä 1415.
Tim Brent
Tim Brent (s. 10. maaliskuuta 1984 Cambridge, Ontario, Kanada) on kanadalainen jääkiekkoilija, pelipaikaltaan keskushyökkääjä. Hän edustaa KHL-seura Metallurg Magnitogorskia.
Ura
Kaudella 2010–2011 Brent pelasi Maple Leafsissa ensimmäisen kokonaisen NHL-kautensa; 79 ottelussa hän sai tehopisteet 8+12=20. Kaudeksi 2011–2012 hän siirtyi Carolina Hurricanesiin, jossa pelasi ensimmäisellä kaudellaan 79 ottelua tehopistein 12+12=24 ja toisella kaudellaan 30 ottelua keräten 3 syöttöpistettä.
Kaudeksi 2013–2014 Brent siirtyi Torpedo Nižni Novgorodiin, jossa pelasi 18 ottelua tehopistein 3+8=11, jonka jälkeen siirtyi Metallurg Magnitogorskiin, jossa teki runkosarjassa 33 ottelussa tehot 6+12=18
Kaiyōmaru
Kaiyōmaru oli vuonna 1865 vesillelaskettu höyrykäyttöinen täystakiloitu sotalaiva ollen ensimmäisiä tyypin edustajia Japanissa.
Tim Brent
Ura
Brent pelasi uransa alussa neljä kautta OHL:n Toronto St. Michael's Majorsissa. Kaudeksi 2004–2005 hän siirtyi NHL-seura Anaheim Ducksin AHL-farmijoukkueeseen Cincinnati Mighty Ducksiin. Kauden 2005–2006 Brent pelasi AHL:ää Portland Piratesissa, jossa aloitti myös kauden 2006–2007. Hän debytoi NHL:ssä 5. tammikuuta 2007 Columbus Blue Jacketsia vastaan ja teki ensimmäisen NHL-maalinsa 20. helmikuuta 2007 Vancouver Canucksia vastaan. Kauden aikana Brent pelasi Ducksissa 15 ottelua ja farmijoukkueessa 48 ottelua.
Kaiyōmaru
Palvelus
pienoiskuva|Osa Enomoto Takeakin laivasto-osastosta Shinagawan edustalla vuonna 1868. Kaiyōmaru on osaston toisena aluksena oikealta laskien. Pian aluksen saavuttua vuoden 1867 lopulla syttyi Boshin-sota, jossa keisarin kannattajat taistelivat Bakufun joukkoja vastaan aina vuoteen 1869 saakka. Syyskuussa 1868 Enomoto Takeaki päätti jatkaa taistelua Pohjois-Japanissa Bakufun hallinnolle uskollisten daimioiden avulla ja hän purjehti Kaiyōmarun ja seitsemän muun aluksen kanssa Shinagawasta Tokiosta pohjoiseen. Aluksilla oli mukana kourallinen ranskalaisia sotilasneuvonantajia, joiden johtajana oli Jules Brunet. Kapinalliset päätyivät Hokkaidōn saarelle, jossa he perustivat itsenäisen Ezon tasavallan.
Valmistus
vasen|pienoiskuva|Kaiyōmarun vesillelasku Dordrechtissä vuonna 1865 Tokugawa-shōgunaatin hallinto Bakufu tilasi aluksen Alankomaista vuonna 1863 Nederllandsche Handel-Maatschappij'n toimiessa välikätenä. Sen valmisti Cornelis Gips and Sonsin telakka Dordrechtissä kauppasumman ollessa 831 200 guldenia. Vesillelaskettaessa alus oli suurin Alankomaiden telakoilla valmistunut puurunkoinen sotalaiva. Valmistusta valvoi japanilainen Uchida Masaon ja Akamatsu Noriyoshin johtama sotilaslähetystö.
Palvelus
pienoiskuva|vasen|Valokuva Kaiyōmarusta. Kaiyōmaru tuli lopulta Hokkaidōlla olevan laivaston tärkein alus ja siihen asetettiin paljon toiveita pyrittäessä merenherruuteen taistelussa heikompaa keisarillisen Japanin laivastoa vastaan. Alus kuitenkin haaksirikkoutui myrskyssä Esashissa 15. marraskuuta 1868. Aluksen, jonka kannella oli matkannut maailman toiselta puolen, kohtalo mursi Enomoto Takeakin ja siten heikensi kapinallisten mahdollisuuksia voittoon.
Siirto Japaniin
pienoiskuva|vasen|[[Enomoto Takeaki]] Kaiyōmaru lähti päällikkönään alankomaalainen meriupseeri J. A. E. Dinaux neitsytmatkalleen Japaniin, jonne se saapui 26. maaliskuuta 1867. Aluksen mukana matkusti japanilainen opiskelija Enomoto Takeaki, joka oli lähetetty viidentoista muun kanssa viideksi vuodeksi Alankomaihin opiskelemaan merenkulkua. Hänestä tuli Japaniin saavuttuaan modernisoidun Bakufun laivaston vara-amiraali ja Kaiyōmarusta tuli hänen lippulaivansa.
Pelastustyöt
pienoiskuva|Aluksesta tehty kopio Sukellusvene Yomiurigo löysi Kaiyōmarun tykit ja hylyn jäänteet 14. elokuuta 1968. Lisää hylyn kappaleita löytyi myöhemmin, mutta projektin rahoituksen puutteet estivät hylyn noston. Joitakin esineitä kuitenkin nostettiin vuonna 1969. Sukelluksia jatkettiin elokuussa 1974.
Kopio aluksesta valmistettiin vuonna 1990 ja se on näytteillä Esashissa. Aluksesta tehtiin museo merestä nostetulle esineistölle.
Paavo Kivikoski
Kivikoski kuului SKP:n Tarkastuskomiteaan vuodesta 1960 alkaen. Hän toimi pitkään Työläislasten Tuki -yhdistyksen puheenjohtajana. Kivikoski työskenteli 1960-luvulla Suomi–Romania-Seuran sihteeri-toiminnanjohtajana. Kivikosken muistotilaisuus pidettiin 25. helmikuuta 1966 Kulttuuritalossa.
Kivikoski syntyi työläisperheeseen Sysmässä. Hän ryhtyi jo nuorena elättämään itsensä maalarina. Hän osallistui vuodesta 1917 alkaen työväenliikkeen lapsijärjestö Työväen Järjestönuorten Liiton toimintaan. 1920-luvun alkupuolella Kivikoski toimi kommunistisessa nuorisoliikkeessä ja hän liittyi SKP:hen 1924. Kivikoski joutui ensimmäisen kerran vankilaan 20-vuotiaana. Vuosikymmenen lopussa Kivikoski kuului Suomen kommunistisen nuorisoliiton johtoon. Hän toimi myös muun muassa Opintotyön Neuvontayhdistyksen sihteerinä. Kivikoski valittiin SKP:n keskuskomiteaan kuudennessa puoluekokouksessa 1935. Hän kuului Suomen toimintoja johtaneeseen politbyroohon ja oli SKP:n kansanrintamahankkeita johtaneen Toivo Karvosen tärkein avustaja. Politbyroon toiminta päättyi 29. marraskuuta 1938, kun koko puoluejohto Kivikoski mukaan lukien pidätettiin poliisin tiedottajana toimineen Tauno Taivaisen tietojen perusteella. Kivikoski oli vangittuna ja työleireillä vuoteen 1944 asti.
Kivikosken puoliso oli Soska Kivikoski.
Jules Ferry
Jules François Camille Ferry (5. huhtikuuta 1832 Saint-Dié – 17. maaliskuuta 1893 Pariisi) oli ranskalainen poliitikko ja valtiomies kolmannen tasavallan alkuaikoina. Hän toimi Ranskan pääministerinä vuosina 1880–1881 ja 1883–1885 sekä ulkoministerinä 1883–1885. Ferry muistetaan koululaitoksen uudistajana, laïcitén (kirkon ja valtion eron) kannattajana sekä Ranskan siirtomaavallan laajentajana. Hänen poliittinen uransa kaatui Tonkin-kriisinä tunnettuun tapaukseen maaliskuussa 1885.
Ura
thumb|150px|Valokuva Ferrystä. Ferry onnistui myös muutamien muiden poliitikkojen kanssa aikaansaamaan Ranskan siirtomaaimperiumin merkittävän laajentamisen uusin valloituksin. Näin hankittuihin alueisiin kuuluivat Tunisia (1881), Tonkinin ja Annamin alueet Vietnamissa (1883), Madagaskar (1885) sekä Ranskan Kongo (1884–1885). Valloituspolitiikka ei juuri saanut tukea kansalaisilta ja Tonkinin valloitukseen liittyneet ongelmat johtivat lopulta Ferryn toisen hallituksen kaatumiseen. Maaliskuun lopussa 1885 saapuneet tiedot ranskalaisten perääntymisestä Lạng Sơnissa johtivat edustajainkamarissa radikaalien masinoimaan epäluottamuslauseeseen hallitukselle kahta päivää myöhemmin. Pääansion hallituksen kaatamisesta katsotaan kuuluneen Georges Clemenceaulle, joka vastusti resurssien tuhlaamista siirtomaavalloituksiin. Kiinan kanssa onnistuttiin tosin neuvottelemaan Ranskalle edullinen rauhansopimus, mutta se ei enää pelastanut Ferryn hallitusta.
Ferry ajautui Tonkin-kriisin seurauksena myös henkilökohtaiseen epäsuosioon, mutta pysyi kuitenkin vaikutusvaltaisena poliitikkona maltillisten tasavaltalaisten puolueessa. Hän esiintyi valtaa tavoitelleen kenraali Georges Boulanger’n vastustajana. Vuonna 1887 Ferry oli puolueensa ehdokkaana presidentiksi, mutta vetäytyi vapaaehtoisesti vaalista kompromissiehdokas Sadi Carnot’n hyväksi, jonka myös radikaalit hyväksyivät.
Ferry vetäytyi 1880-luvun lopussa päivänpolitiikasta ja kirjoitti siirtomaapolitiikkaansa puolustaneen teoksen Tonkin et la mére-patrie (1890). Ferry valittiin vielä vuonna 1891 senaattiin Vosgesista ja helmikuussa 1893 hänestä tuli senaatin puheenjohtaja. Hän kuoli pian sen jälkeen haavoihin, jotka oli saanut aiemmin erään mielipuolen ammuttua häntä.
Ferry kouluttautui isänsä tavoin lakimieheksi ja aloitti uransa oikeuslaitoksen palveluksessa Pariisissa vuonna 1855. Hän tuli pian tunnetuksi toisen keisarikunnan terävänä kriitikkona, varsinkin vuosina 1867–1869 Le Temps -sanomalehdessä julkaisemissaan artikkeleissa, joissa hän arvosteli paroni Haussmannin johtamaa Pariisin hallintoa. Hänet valittiin Pariisista vuonna 1869 lainsäätäjäkuntaan eli parlamentin alahuoneeseen. Ranskan–Saksan sodan aikana Ferry toimi Seinen departementin prefektinä ja marraskuussa 1870 hänet nimitettiin Pariisin määriksi eli pormestariksi. Yrittäessään hallinnoida piiritettyä ja nälästä kärsivää pääkaupunkia hän sai lempinimen Ferry-la-Famine (”nälkä-Ferry”). Pariisin kommuunin aikana hän joutui pakenemaan yritettyään ensin puolustaa kaupungintaloa viimeiseen asti kommunardeja vastaan. Pian kommuunin kukistamisen jälkeen Ferry joutui eroamaan virastaan.
Vuosina 1872–1873 Ferry oli lähettiläänä Kreikassa, mutta palasi sitten Ranskaan. 1870-luvulla hän oli edustajainkamarin jäsenenä ja kuului presidentti Patrice MacMahonia ja oikeistohallituksia vastustaneeseen tasavaltalaiseen oppositioon. Tasavaltalaisten päästyä valtaa hän toimi vuodesta 1879 alkaen useissa ministerinviroissa, mukaan lukien kahdesti pääministerinä. Ferryn tärkeimpänä saavutuksena pidetään koulujärjestelmän uudistusta, joka toi Ranskaan kaikille pakollisen, ilmaisen ja ei-kirkollisen opetuksen. Uudistuksen merkittävin osa toteutui vuonna 1882 säädetyllä lailla. Myös ylin opetushallinto uudistettiin. Ferryn ensimmäinen hallitus toteutti myös eräitä muita kirkon vallan vähentämiseen tähdänneitä uudistuksia: jesuiitat ja muut sellaiset kirkolliset kongregaatiot, joiden toimintaa ei oltu turvattu vuoden 1801 Ranskan ja pyhän istuimen välisessä konkordaatissa, lakkautettiin ja niiden jäseniä kiellettiin toimimasta opettajina tai rehtoreina. Tämä johti muun muassa jesuiittakoulujen lakkauttamiseen. Lisäksi uskonnonopetus korvattiin valtion kouluissa ”moraali- ja kansalaiskasvatuksella”. Oikeisto vastusti koulu-uudistuksia jyrkästi parlamentin molemmissa kamareissa ja Ferry sai niiden seurauksena papiston vihat päälleen.
Sherlock Holmes (vuoden 2013 televisiosarja)
Sherlock Holmes on syksyllä 2013 julkaistava  venäläinen televisiosarja, joka perustuu Arthur Conan Doylen Sherlock Holmes -tarinoihin. Sarjan 16 jaksoa muodostuvat kahdeksasta tarinasta, joista jokainen on jaettu kahteen jaksoon. Osasta tarinoita ei ole aiemmin tehty televisio- tai elokuvasovituksia.
Juoni
Tapahtumat sijoittuvat 1800-luvun Englantiin. 27-vuotias Sherlock Holmes (Igor Petrenko) tapaa tohtori Watsonin (Andrei Panin) – kokeneen lääkärin, joka on juuri palannut sodasta Afganistanista. Säästääkseen rahaa he päättävät jakaa asunnon Lontoon keskustassa yhdessä rouva Hudsonin kanssa. Useimmista Sherlock Holmes -tulkinnoista poiketen Watson on 15 vuotta Holmesia vanhempi.
Watson saa pian selville, että hänen uusi asuintoverinsa on yksityisetsivä, ja huomaa pian joutuvansa mukaan Holmesin johtamaan rikostutkintaan. Kun Watson huomaa Holmesin olevan epätavallisen älykäs ja lahjakas, hän alkaa kirjoittaa tämän etsiväntaidoista lehteen. Hän paljastaa Holmesin ratkaisemat mysteerit koko maailmalle, vaikka usein kaunisteleekin tapahtumia. Holmes polttaa tavallisia savukkeita, mutta Watson keksii käyttää tarinoissa sen sijaan kuuluisaksi tulevaa piippua, koska se vaikuttaa erikoisemmalta. Myöhemmin Watson jopa yrittää suostutella Holmesin polttamaan sitä oikeasti.
Tuotanto
Sarja näytetään televisiossa luultavasti vuoden 2013 loppupuolella Rossija 1 -kanavalta.
Juoni
Guy Ritchien elokuvan esimerkkiä seuraten Irene Adlerin roolia on laajennettu. Adlerin ja Sherlock Holmesin välinen rakkaustarina on yksi sarjan tärkeimmistä juonikuvioista. Ohjaaja Kavunin mukaan on muutenkin tarkoitus ottaa alkuperäisteoksista motiivit, mutta luoda tarinat muuten lähes tyhjästä.
Kiimasjärven retki
Kiimasjärven retki oli Itä-Karjalan kansannousun aikana tammi–helmikuussa 1922 tapahtunut sotilasoperaatio, jolloin Toivo Antikaisen johtama puna-armeijan hiihtokomppania iski kapinallisten metsäsissien ja heitä tukeneiden suomalaisten vapaaehtoisten selustaan. Isku pakotti suomalaiset perääntymään takaisin rajan taakse ja samalla se ratkaisi kansannousun Neuvosto-Venäjän voitoksi. Antikaisen johtama osasto oli koottu Pietarin kansainvälisen sotakoulun suomalaisoppilaista ja punaupseereista, jotka olivat Suomen sisällissodan jälkeen Neuvosto-Venäjälle paenneita punakaartilaisia.
Taustaa
Itä-Karjalan kansannousun käynnistyessä syksyllä 1921 puna-armeijalla oli alueella vain pieniä rajavartio-osastoja, minkä johdosta jääkärikapteeni Gustaf Svinhufvudin komentamat joukot onnistuivat helposti miehittämään suurimman osan seudusta. Kapinallisten metsäsissien esikunta asettui Kiimasjärven rannalla sijaitsevaan samannimiseen kylään, josta muodostui heidän päätukikohtansa. Ylipäälliköksi tuli salanimellä ”Ilmarinen” esiintynyt suomalainen heimoaktivisti Jalmari Takkinen. Metsäsissit jaettiin kolmeen rykmenttiin, joista Kiimasjärvelle sijoitettiin Karjalan Metsäsissirykmentti (MSR). Sen vastuulla oli kapinallisten valtaaman alueen keskiosa. MSR:n komentajana toimi Bodenista kotoisin ollut kapteeni Emil Hiukka. Tukikohdassa oli noin 80 miehen vahvuinen IV pataljoonan reserviosasto, joka majoittui järven etelärannalla sijaitsevalle Kyläniemelle. Esikunta toimi pohjoisrannalla Kiimasjärven kansakoululla, jossa oli myös lääkintäkapteeni Sven E. Donnerin johtama Duodecimin kenttäsairaala.
Joulukuussa 1921 puna-armeija keskitti Itä-Karjalaan noin 20 000 miestä ja aloitti vastahyökkäyksen kolmella eri suunnalla. Vaikka bolševikeilla oli selkeä miesylivoima, heiltä puuttui talvisodankäyntiin soveltuvia suksijoukkoja. Tämän johdosta Pietarin sotakoulu sai tammikuussa määräyksen koota suksikomppania, jonka piti ajaa Neuvosto-Venäjälle tunkeutuneet valkosuomalaiset takaisin rajan taakse. Upseerikurssilaisista muodostettiin 200 miehen suksiosasto, johon valitut suomalaiset olivat pääosin vuoden 1918 sisällissodan veteraaneja. Suksikomppanian päälliköksi valittiin Toivo Antikainen ja varapäälliköksi Simo Susi. Antikaisen adjutanttina ja 1. komppanian päällikkönä toimi Johannes Heikkonen, jota on luonnehdittu myös retken ”sieluksi”.
Marssi Kiimasjärvelle
Antikaisen joukot lähtivät junalla Pietarista 5. tammikuuta. Seuraavana päivänä osasto saapui Petroskoihin, jossa se sai komentaja Aleksandr Sedjakinilta tehtäväkseen koukata Maaselän asemalta syvälle valkosuomalaisten selustaan Repolaan sekä hyökätä Kiimasjärven tukikohtaan. Vuorokautta myöhemmin komppania oli perillä Maaselässä, josta matka jatkui hiihtomarssina Paateneeseen ja Honkaniemeen. Tästä eteenpäin jatkoi 136 parhaan hiihtäjän ryhmä, joka muodostui 122 kurssilaisesta ja 14 punaupseerista. Hiihtokomppania eteni lähes 40 asteen pakkasessa vesistöjen jäällä ja metsissä asutusta vältellen. Vuorokaudessa matkaa taitettiin parhaimmillaan jopa 70 kilometriä. Kapinallisten vähäisestä määrästä johtuen rintamalinjassa oli suuria aukkoja, joita Antikaisen joukot käyttivät hyväkseen.
Matka Vienan Kemiin
Puna-armeijan eteläisen kolonnan saavuttua Saarenpäähän, suksikomppania palasi sen mukana Kiimasjärvelle 24. tammikuuta. Matka jatkui edelleen Pääkönniemelle, jonka osasto valtasi kolme päivää myöhemmin. Hyökkäyksessä kaatui neljä suksikomppanian miestä. Seuraavaksi osasto jatkoi Luvajärven kautta Kontokkiin 1. helmikuuta. Vuorokautta myöhemmin hiihtokomppania eteni Kostamukseen ja 4. helmikuuta Vuokkiniemeen. Näin valkoisten Uhtualta Suomeen johtanut pääreitti saatiin katkaistua ja heidän oli saarrostuksen välttääkseen pakko perääntyä. Vetäytyessään valkoiset noudattivat poltetun maan taktiikkaa. Pelkästään Uhtualla tuhottiin yli 300 rakennusta, niin että ainoastaan kaksi taloa jäi ehjäksi. Lisäksi seitsemän pitäjän alueella surmattiin siviiliväestöä ja teurastettiin yli 4 000 kotieläintä.
Vuokkiniemen jälkeen Antikaisen hiihtojoukko valtasi 6. helmikuuta Ponkalahden, mutta Akonlahteen tehty hyökkäys epäonnistui. Kylään lähetetty kuusimiehinen tiedustelupartio oli jäänyt valkoisten vangiksi ja teloitettu Vuonnisessa jo 5. helmikuuta. Akonlahti vallattiin lopulta venäläisen komppanian tukemana 9. helmikuuta. Seuraavana päivänä Antikaisen joukot valtasivat vielä Vuonnisen, jonka jälkeen osasto sai yhteyden Pistojärven vallanneeseen puna-armeijan pohjoiseen kolonnaan. Levättyään muutaman päivän Vuonnisessa Antikaisen osasto palasi Uhtuan kautta Vienan Kemiin 15. helmikuuta. Hiihtomarssin kokonaispituudeksi Maaselän asemalta Vienan Kemiin tuli 980 kilometriä. Kun Vuonnisesta tehdyt tiedusteluretket lasketaan mukaan, osa miehistä hiihti noin 1 100 kilometriä.
Kylien valtaukset luhistivat nopeasti kapinallisten taistelutahdon. Karjalan Metsäsissirykmentti perääntyi Suomen puolelle 10. helmikuuta ja Vienan Rykmentti neljä päivää myöhemmin, jonka jälkeen suomalaisten vapaaehtoisten Itä-Karjalan retki päättyi helmikuun loppuun mennessä. Antikaisen arvion mukaan valkoisten tappiot kaatuneina ja vangittuina olivat 117 miestä. Suksijoukon omat tappiot käsittivät kahdeksan kaatunutta ja kymmenen haavoittunutta.
Antikaisen suksijoukko palasi Pietariin 5. maaliskuuta, jonka jälkeen Johannes Heikkonen kävi selostamassa Kiimasjärven tapahtumia Moskovan kaupunkineuvostolle. Heikkonen tapasi myös V. I. Leninin, joka pyysi häntä välittämään retken osanottajille neuvostohallituksen kiitokset. Karjalan Toimeenpaneva Komitea myönsi sotakoululle Punalipun kunniamerkin, jonka lisäksi retkeen osallistuneet saivat 27 henkilökohtaista kunniamerkkiä. Punalipun kunniamerkin saivat Antikaisen ja Heikkosen ohella muun muassa Kiimasjärvellä haavoittunut Emil Vaateri sekä Oskari Kumpu.
Jälkipyykki
Oikeudenkäyntipöytäkirjoja tutkinut professori Jukka Kemppinen on luonnehtinut tuomiota oikeusmurhaksi. EK toimitti oikeuteen aineistoa, jolla yritettiin todistaa Antikaisen polttaneen Marjoniemen nuotiolla ja syöneen joukkoineen hänen lihaansa. Vaikka todisteet olivat hyvin ristiriitaisia, oli jo etukäteen selvää, että Antikainen tuomittaisiin murhasta. Todistajina kuultiin muun muassa Gustaf Svinhufvudia, Jalmari Takkista sekä eduskunnan puhemiestä Kyösti Kalliota, joka pääministerinä toimiessaan oli teettänyt selvityksen Marjoniemen omaisille vuonna 1923. Antikaisen oikeusavustajana toimi Vilho Joutsenlahti. Kaikkia Antikaisen todistajia ei päästetty maahan ja häntä estettiin myös tapaamasta asianajajiaan. Todistajien epäluotettavuuden ohella puolustus vetosi muun muassa siihen, ettei Neuvostoliiton kansalaista voitu tuomita suomalaisessa oikeusistuimessa Neuvostoliitossa tehdystä rikoksesta. 1920–1930-luvun poliittisia oikeudenkäyntejä tutkineen Ensio Hiitosen mukaan EK tähtäsi maanalaisesti toimineen SKP:n lamaannuttamiseen sekä Neuvostoliiton mustamaalaamiseen. Lisäksi tarkoituksena arveltiin olevan poliittisen oikeiston maineenkohottaminen äärioikeistolaisen Lapuan liikkeen jäljiltä.
Ulkomaalaisten lehtimiesten myötä oikeudenkäynnistä nousi kansainvälinen kohu, mikä vahingoitti Suomen mainetta ja esitti maan oikeuslaitoksen epäedullisessa valossa. Tapaus toi kielteistä julkisuutta myös EK:lle ja lisäksi sen arvioitiin haitanneen jopa Suomen vientikauppaa. Oikeistopiirit alkoivat oikeusprosessin aikana vaatimaan kuolemantuomion käyttöönottoa myös rauhan aikana. Antikaista tukeneet liberaalit keräsivät vastineeksi 120 000 allekirjoittajan kuolemanrangaistusta vastustavan kansalaisadressin ja käynnistivät laajan kansainvälisen kampanjan hänen puolustamisekseen. Tukea saatiin erityisesti Skandinaviasta, Iso-Britanniasta ja Ranskasta. Ruotsissa perustettu Antikaisen puolustuskomitea lähetti vetoomuksen presidentti P. E. Svinhufvudille ja neljätoista Britannian parlamentin jäsentä toimitti oman kirjelmänsä Suomen Lontoon suurlähettiläälle G. A. Gripenbergille. Antikaisesta tuli myös Kominternin johtaman maailmanlaajuisen solidaarisuusliikkeen toinen keulakuva Saksassa vangitun Georgi Dimitrovin ohella. Kansalaisadressin myötä Suomessa saivat alkunsa puoluerajat ylittänyt fasisminvastainen kansanrintamaliike sekä 1936 perustettu Ihmisoikeuksien Liitto.
Marjoniemen kohtalosta ei ole varmuutta, mutta Oleg Tihonovin vuonna 1990 ilmestyneen Toivo Vähän elämäkerran mukaan Antikainen määräsi Marjoniemen ja kaksi muuta heikkokuntoista vankia surmattavaksi, koska heitä ei voitu kuljettaa mukana. Vähä surmasi miehet viiltämällä heidän kaulansa auki puukolla. Antikaisen joukoissa olleen Hjalmar Frontin mukaan Marjoniemi poltettiin nuotiolla, vaikkei hän ei itse ollutkaan tapauksen silminnäkijänä. Frontin 1970-luvulla julkaistuja muistelmia on myös pidetty epätarkkoina ja vääriä tietoja sisältävinä. Historioitsija Jussi Niinistön tulkinnan mukaan Vähä teloitti Pieningin etuvartoissa vangiksi jääneet Gunnar Lassyn ja jääkärivääpeli Kaarlo Karellin.
Epäonnistuneen Itä-Karjalan retken jälkeen häpeällisenä pidetty Kiimasjärven tappio pyrittiin unohtamaan nopeasti. Historiantutkija Teemu Keskisarjan mukaan siitä tuli valkoisessa Suomessa vaiettu trauma ja laajemmin muisteltiin ainoastaan vankina surmatun Antti Marjoniemen kohtaloa. Sotaretkeltä saatujen oppien mukaan suksijoukoista tuli kuitenkin tärkeä osa Suomen armeijan talvisodankäynnin strategiaa 1920-luvulla. Keskisarja pitää Kiimasjärven taistelua myös suomalaisen mottitaktiikan lähimpänä esimerkkinä talvisotaa edeltävältä ajalta. Puna-armeijassa ei taisteluhiihtäjiin ei kuitenkaan jatkossa panostettu, vaan Kiimasjärvi jäi kuriositeetiksi lukuisten muiden ajanjakson rajakahakoiden joukossa.
Kulttuuri
1930-luvulla Neuvostoliitto ryhtyi käyttämään Antikaisen hiihtokomppanian retkeä hyväkseen omassa propagandassaan. Vuonna 1933 ilmestyi Gennadi Fišin menestysromaani Kiimasjärven valtaus ja 1936 Armas Äikiän runoelma Laulu kotkasta. Vuonna 1937 sai ensi-iltansa Rafael ja Juri Musikantin ohjaama Fišin romaanin filmatisointi Neuvostoisänmaan puolesta. Muistoa pidettiin yllä myös Karjalan museoissa ja kouluissa, joissa oli Kiimasjärven retkeen liittyvää esineistöä. Näyttelyitä on edelleen muun muassa Repolan koulumuseossa.
Repolan opettajat puolestaan ryhtyivät organisoimaan vuosittaista laturetkeä, joka seurasi Antikaisen hiihtokomppanian reittiä. Uljas Vikströmin vuonna 1975 julkaistun Toivo Antikaisen elämäkerran mukaan kestävyyshiihto järjestettiin jo ainakin vuonna 1935, jolloin Antikaisen osaston veteraanit olivat mukana esittelemässä taistelupaikkoja. 1970-luvulla Neuvostoliittolainen hiihton olympiavoittaja Fjodor Simašev ehdotti, että ”Antikaisen latuna” tunnettu reitti pitäisi saada kaikkien maan hiihtoharrastajien käyttöön. Tapahtuma lakkautettiin vuonna 1990, mutta paikalliset hiihdon ystävät herättivät sen henkiin jälleen 2006.
Kiimasjärven valtaus
Vangeilta saatujen tietojen pohjalta Antikainen pystyi helposti etenemään tukikohtaan. Viimeinen yöpymispaikka oli 14 kilometriä ennen Kiimasjärveä, josta suksikomppania lähti liikkeelle neljältä aamuyöllä ja saapui Kiimasjärven eteläpuolelle kello 7.30. Osasto pääsi vartiosta läpi ilman tunnussanaa kertomalla olevansa Roukkulaan lähetetyn vänrikki Riutan joukkue. Tämän jälkeen suksijoukko laskeutui mäen rinnettä järven jäälle hajaantuen kolmeen hyökkäysosastoon. Kyläniemi saarrettiin idästä käsin toisen ryhmän edetessä samalla lännestä ja parinkymmenen miehen ryhmän suunnatessa katkaisemaan esikuntaan johtavaa jäätietä. Piiritykseen ei ollut mahdollisuutta vähäisten patruunoiden vuoksi, joten hyökkäys oli tehtävä rynnäköllä.
Marssi Kiimasjärvelle
12. tammikuuta osasto kohtasi Pieningän ja Tsholkan välillä suomalaisen partion, jonka kanssa syntyneen kahakan yhteydessä valkoisista kaatui luutnantti Gunnar Lassy (s. 1895). Hänen veljensä oli vankilassa parhaillaan istunut sosialisti Ivar Lassy. Tsholkasta suksikomppanian matka jatkui Repolaan, joka vallattiin 14. tammikuuta kylässä olleen Repolan Pataljoonan osaston perääntyessä Suomen puolelle. Seuraava etappi oli 60 kilometrin päässä Kiimasjärveltä sijaitseva Saarenpää, josta lähdettyään Antikainen vangitsi Roukkulaan matkalla olleen Takkisen kuriirin. Vielä ennen määränpäätään hiihtokomppania otti vangiksi kaksi kohtaamaansa suomalaisten partiota.
Tigrayn kriisi
Tigrayssa aluehallintoa johti Tigrayn kansan vapautusrintama, jolla oli ollut aikaisemmin myös huomattava vaikutus koko maan johdossa. Sen valta väheni Abiy Ahmedin noustua pääministeriksi vuonna 2018. Tigrayn välit keskushallinnon kanssa kiristyivät. Tigray järjesti luvattomat paikallisvaalit. Sen joukot valtasivat alueella olleen Etiopian tukikohdan. Marraskuussa 2020 Abiy määräsi alueelle hätätilan ja sotilasoperaatiot aluehallintoa vastaan.
Kiimasjärven retki
Kiimasjärven valtaus
Kiimasjärven taistelun aikana 20. tammikuuta tukikohdan päällikkönä toimi ”ratsumestari Karhuvaara” eli jääkärikapteeni Svinhufvud, kun Takkinen oli edellisenä päivänä lähtenyt Suomeen. Järven etelärannalla majaili vajaat 60 miestä, joiden ohella tukikohdassa oli parikymmenen miehen esikuntaosasto sekä kenttäsairaalassa noin 30 lievästi haavoittunutta.
Aarne Kivekäs
Varhaiset vuodet
Sisällissodan alkaessa Frans Sippola valittiin rautatieläisten edustajana Riihimaen vallankumouskomiteaan sekä punakaartin esikuntaan. Myös 15-vuotias Aarne liittyi punakaartiin ja osallistui Kuhmoisten sekä Heinolan rintamien taisteluihin. Huhtikuussa Sippolat toimivat punaisten tiedusteluosastossa Riihimäellä, kunnes pakenivat kaupungista Riihimäen taistelun jälkeen ja jäivät vangiksi Hollolan Vesalassa. Kivekäs oli aluksi Hennalan vankileirillä, josta hänet pian siirrettiin Riihimäen vankileirille. Elokuussa Kivekäs sai kahden vuoden kuritushuonetuomion valtiopetoksesta, mutta hänet päästettiin ehdonalaiseen jo marraskuussa 1918.
Neuvostoliitossa
Vuosina 1922−1923 Kivekäs suoritti varusmiespalveluksensa Uudenmaan rykmentin konekiväärikomppaniassa ja kotiutui alikersanttina. Armeijasta päästyään hän liittyi kommunistiseen puolueeseen ja ryhtyi toimimaan sen sotilaslinjalla. Kivekkään tehtäväksi annettiin puolueverkoston rakentaminen Karjalan kannakselle, jota varten hän muutti Viipuriin. Lokakuussa 1924 Kivekäs valittiin TUL:n edustajaksi Punaisen Urheiluinternationaalin kokoukseen Moskovaan. Vuonna 1924 Kivekäs kuitenkin loikkasi Neuvostoliittoon ja aloitti opiskelut Pietarin kansainvälisessä punaupseerikoulussa. Samalla hän otti käyttöön myöhemmän sukunimensä. Kivekäs jatkoi myös urheilu-uraansa ja voitti Leningradin mestaruudet 400, 800 ja 1 500 metrin matkoilla vuosina 1925−1926.
Aarne Kivekäs (vuoteen 1924 Sippola,, 27. maaliskuuta 1902 Helsinki – 30. lokakuuta 1982 Petroskoi) oli suomalaissyntyinen neuvostoliittolainen yleisurheilija ja upseeri. Suomen sisällissodassa punaisten puolella taistellut Kivekäs siirtyi Neuvostoliittoon vuonna 1924 ja punaupseerikurssin suoritettuaan teki pitkän uran puna-armeijassa. Kivekäs oli myös lahjakas juoksija, joka voitti useita Neuvostoliiton mestaruuksia ja teki maan ensimmäiset viralliset ennätykset keksipitkillä ja pitkillä juoksumatkoilla vuosina 1925−1934. Kivekäs voitti myös 800 metrin juoksun Moskovan spartakiadeissa vuonna 1928.
Varhaiset vuodet
Aarne Kivekkään vanhemmat olivat Vihdissä syntynyt metallityöläinen Frans Sippola (1878−1956) ja Olga Gustafsson (1878−1966). Vuodesta 1903 lähtien Sippolat asuivat muutaman vuoden Kanadassa. Perheen palattua Helsinkiin Kivekäs liittyi kahdeksanvuotiaana sosialidemokraattiseen Ihanneliittoon ja harrasti liikuntaa Sörnäisten työväenyhdistyksen urheiluseurassa. Vuonna 1914 perhe muutti Kouvolaan isän saatua työpaikan VR:n korjaamolta. Kansakoulun käytyään myös Aarne aloitti korjaamolla harjoittelijana. Kaksi vuotta myöhemmin perhe muutti Riihimäelle, jossa Frans ryhtyi veturinkuljettajaksi ja Aarne sai paikan veturinlämmittäjänä.
Tigrayn kriisi
Tigrayn ja hallituksen riita
TKVR ja Etiopian hallitus ajautuivat riitaan. Hallitus halusi rauhan Eritrean kanssa, TKVR oli Eritrean vihollinen.
Elokuussa piti järjestää ensimmäiset vapaat vaalit vuosikymmeniin. Mutta Abiy perui vaalit koronaviruspandemian takia. TKVR:n mukaan Abiy käytti pandemiaa tekosyynä valtansa pönkittämiseen.
Sota
22. marraskuuta Etiopian hallitus uhkasi saartaa ja vallata Tigrayn pääkaupungin Mekelen. Se kehotti siviilejä pakenemaan kaupungista. Moni lähtikin pakoon. Laaja humanitaarinen kriisi häämötti, kun taistelut uhkaisivat venyä. Etiopian sotilaat estivät ihmisiä pakenemasta Sudaniin. Hallituksen joukot tulittivat Mekelen keskustaa tykein 28. marraskuut ja etenivät Mekeleen. Etiopian pääministeri julisti operaation päättyneeksi.
TKVR:n armeija oli paennut ja sen johtajat piilossa. TKVR silti ilmoitti taistelevansa vieläkin. Pääministeri Abiy sanoi että kapinasta vastuussa olevien etsiminen jatkuu. Paikalliset lääkärit kertoivat, että Etiopian joukkojen hyökkäyksessä Mekeleen kuoli 27 siviiliä ja 100 haavoittui. Lisäksi kaupunkia miehittäneistä ainakin Amharan militia ja Eritrean armeija ryöstelivät. Asukkaat rakensivat tätä vastaan katusulkuja
Kiimasjärven retki
Kiimasjärven valtaus
Hyökkäyksen käynnistyttyä alettiin järven pohjoisrannalla välittömästi evakuoimaan esikuntaa ja kenttäsairaalaa. Potilaita ja esikunnan irtaimistoa lastattiin rekiin, jotka suuntasivat Kiimajärven pohjoispuolella sijaitsevaan Nokeukseen. Järven ylittäneet Antikaisen joukot hyökkäsivät esikuntaan kahdelta suunnalta ja saivat vangiksi noin 40 metsäsissiä, joista osa oli sairaalan potilaita. Esikuntana toimineen kansakoulun kellarista vapautettiin 12 punaista vankia, jonka jälkeen rakennus ammusvarastoineen sytytettiin tuleen. Sen mukana paloi neljä ullakolle piiloutunutta valkoista. Sotasaaliiksi saatiin 14 hevoskuormaa kivääreitä, ampumatarvikkeita, erilaisia varusteita ja elintarvikkeita. Valtauksen jälkeen Antikaisen osasto vetäytyi takaisin Saarenpäähän, jossa vankisaattueen päällikkönä toiminut Valfrid Pihkanen luovutti vangit Tšekalle.
Tigrayn kriisi
Sota
Taistelut jatkuivat kuukausia Mekelen valtauksen jälkeen. Kapinallisten uutisoitiin myöhemmin voitolle. Hallitus julisti tulitauon 29. kesäkuuta 2021. Samalla kapinallisten väitettiin vallaneen takaisin pääkaupunki Mekelen. Etiopian hallituksen joukot olivat jättäneet kaupungin. Suomen Kuvalehden mukaan "tulitauko" oli vain Abiyn yritys pelastaa kasvonsa hävityn sodan jälkeen. ja myös Tigrayn kapinalliset hylkäsivät ajatuksen tulitauosta. Samaan aikaan eritrealaisten joukkojen uutisoitiin vetäytyneen kolmesta muusta huomattavasta kaupungista Shiressä, Aksumissa ja Adwassa. Muutosta taistelukentällä kuvailtiin nopeaksi.
Humanitaarinen tilanne
thumb|TKVR:n kannattajia mielenilmauksessa [[Australiassa.]] Tigrayn kriisi on johtanut tuhansien ihmisten surmiin. Toukokuussa 2021 jokseenkin varmasti tiedettiin kuolleen noin 2 500 henkilöä ja epävarmemmin esimerkiksi eri järjestöjen, sosiaalisen median ja uutisoinnin perusteella noin 8 500. Varmemmin kuolleiksi tiedetyistä suuri valtaosa (97 %) oli miehiä. Sen sijaan esimerkiksi seksuaaliväkivaltaa kohdistettiin lähes ainoastaan naisiin. Varmuutta, ei ole, kuinka suuri osa kuolleista on siviilejä. Tapauksissa joissa kuolinsyy tunnettiin, yleisin syy olivat erilaiset verilöylyt. Niistä vastuussa olivat puolestaan useimmiten eritrealaiset sotilaat (47 %), heidän jälkeensä etiopialaiset sotilaat (22 %) ja lopulta AMharalaiset puolisotilaalliset joukot (4 %). TKVR:n osuutta ei tunnettu. Huhtikuun lopussa vuonna 2021 sodan arvioitiin ajaneen kodeistaan noin 1,5 miljoonaa henkilöä. Suurin osa heistä oli asettunut Tigrayn alueen kaupunkeihin. Heidän lisäkseen yli 60 000 henkilöä oli ylittänyt rajan Sudaniin ja asettenut pakolaisleireille sen puolella. Leireillä olot ovat ahtaat, mutta kuitenkin verrattain paremmat, kuin Tigrayn alueen sisällä pakolaisiksi joutuneilla.
Aarne Kivekäs
Sotavuosien jälkeen
Sodan päätyttyä Kivekäs oli opiskeli Tbilisin urheiluinstituutissa ja toimi vuodesta 1949 lähtien Petroskoin valtion yliopiston liikuntakasvatuksen opettajana. Pitkän urheilu-uransa hän päätti samana vuonna osallistumalla Neuvostoliiton mestaruuskilpailuiden maratonille Gruusian neuvostotasavallan edustajana. Eläkkeelle siirryttyään 1962 Kivekäs oli toimitsijana ja tuomarina hiihto- ja yleisurheilukilpailuissa. Hän oli yleisurheilutuomarina myös Moskovan olympialaisissa 1980.
Tigrayn kriisi
Tausta
Tigray on alue Etiopian pohjoisosassa. Sen asukkaita ovat tigret ja pienemmät etniset vähemmistöt. Tigrayn kansan vapautusrintama (TKVR, englanniksi TPLF) alkoi kapinoida Etiopian sotilashallintoa vastaan vuonna 1975. Sen joukot valtasivat Tigrayn alueen vuonna 1989 ja ne osallistuivat sotilashallinnon vallasta syöksyyn vuonna 1991. TKVR oli sittemmin Tigrayn hallitseva puolue ja tärkeä osallinen myös maan hallituskoalitioissa. Se johti maata kovin ottein.
Nälänhätä
YK varoitti myös uhkaavasta hyödyke- ja elintarvikepulasta alueella, jossa sadattuhannet saivat YK:n ruoka-apua. Nälänhätä uhkaa 300 000 lasta. Naiset ja tytöt eivät uskalla pelloille töihin; he pelkäävät uusia joukkoraiskauksia. Etiopian ja Eritrean joukot ovat takavarikoineet avustusjärjestöjen kuljetuksia ja väitetysti ryöstelleet ruokaa sieltä, minne kuljetukset on saatu perille. TPLF valtasi Tigrayn takaisin kesäkuussa 2021, mutta Etiopia ja Eritrea hallitsevat kuljetusreittejä.
Sota
Tigrayn kapinalliset hyväksyivät hallituksen 24. maaliskuuta 2022 ehdottaman tulitauon, jonka tarkoitus oli mahdollistaa esimerkiksi ruoka-avun saapuminen alueelle. Taistelut alkoivat kuitenkin uudelleen elokuussa 2022. Eritrea julisti yleisen liikellekannallepanon seuraavassa kuussa mahdollista suurempaa hyökkäystä varten.
Hallituksen joukot alkoivat vallata Tigrayn kaupunkeja viimeistään 12. marraskuuta lähtien. Kapinalliset iskivät raketein muun muassa Amharan ja Eritrean lentokentälle. Tuhannet ihmiset pakenivat taisteluja Sudaniin. Kapinalliset valvoivat hallituksen joukkojen etenemisestä huolimatta marraskuussa laajalti Tigrayn maaseutua.
Verilöyly amharoita vastaan
Pogromi saattoi olla kosto Etiopian hallituksen joukkojen Humerassa tekemästä siviileihinkin kohdistuneesta joukkomurhasta. Hallitus päästi 2. joulukuuta 2020 avustusjärjestöt Tigrayn alueelle.
Hallitus valtasi Tigrayn pääkaupungin Mekelen vuoden 2020 lopussa ja näytti voittaneen sodan. Taistelut jatkuivat silti. Sotaonni kääntyi äkkiä kesällä 2021. Kapinalliset valtasivat Tigrayn takaisin. He lähestyivät marraskuussa 2021 Etiopian pääkaupunki Addis Abebaa, mutta joutuivat vetäytymään seuraavan kuun puolella. 24. maaliskuuta 2022 julistettiin kapinallisten hyväksymä ja hallituksen ehdottama tulitauko, jonka tarkoitus oli mahdollistaa esimerkiksi ruoka-avun saapuminen alueelle. Tulitauko kuitenkin rikkoutui saman vuoden elokuussa, jonka jälkeen Eritreassa julistettiin yleinen liikellekannallepano.
Tigrayn ja hallituksen riita
Abiy Ahmed nousi Etiopian pääministeriksi huhtikuussa 2018 maan ensimmäisenä oromotaustaisena johtajana TKVR-hallinnon vastaisten mielenosoitusten jälkeen. Abiy erotti monia TKVR:n virkamiehiä hallinnosta, mikä aiheutti kaunaa.
Sota
thumb|Eri tahojen hallitsemat alueet Tigrayn kartalla huhtikuussa 2021. 4. marraskuuta Tigrayn kapinalliset iskivät Tigrayn pääkaupungissa Mekelessä hallituksen joukkojen tukikohtaan. Kapinalliset pyrkivät varastamaan aseita.
Verilöyly amharoita vastaan
Alussa pogromin aloittajat murhasivat amharaviljelijän. Hän oli aiempi militiamies, joka nyt kieltäytyi yhteistyöstä Tigrayn joukkioiden kanssa. Hyökkääjät polttivat viljelijän kodin ja heittivät murhatun ruumiin tuleen. Sen jälkeen Samri-joukkiot poliisin tukemina kiersivät talosta taloon. Hyökkääjät hakkasivat ihmisiä pampuilla, kepeillä, puukoilla, viidakkoveitsillä ja kuristivat heitä köysillä kuoliaiksi. Joukko tuhosi ja ryösti omaisuutta. Jotkut onnistuivat piiloutumaan tai pakenemaan. Jotkut tigraylaiset auttoivat amharoita kätkemällä heitä koteihinsa. YK piti tapahtumia mahdollisena sotarikoksena. Siviilejä sai surmansa myös Etiopian ilmavoimien ilmaiskuissa Mekellessä ja Adigratissa.
Humanitaarinen tilanne
Vaikka pääministeri Aiy väitti Tigrayn valtausta verettömäksi, Ghentin yliopiston tutkijat noteerasivat ainakin 10 000 tappoa ja 230 joukkosurmaa. Yli kaksi miljoonaa asukasta on paennut kodeistaan, reilu kolmannes.
Sota
Marraskuun alussa 2022 solmittiin uusi tulitauko, johon liittyi myös suunnitelma aseistariisunnasta.
Tigrayn ja hallituksen riita
Syyskuussa 2020 Tigrayssa järjestettiin paikallisvaalit vastoin keskushallinnon määräyksiä. Keskushallinnon mukaan äänestys oli laiton. Tigrayn hallinnon päämies Debretsion Gebremichael vihjaili puolestaan Tigrayn mahdollisesta irtautumisesta Etiopiasta.
Mary Sophia Allen
Mary Sophia Allen (12. maaliskuuta 1878 – 16. joulukuuta 1964) oli brittiläinen suffragetti, poliisi ja British Union of Fascists -puolueen jäsen. Hän joutui suffragettina yhteensä kolme kertaa vankilaan aktivisminsa takia, kunnes Emmeline Pankhurst kielsi häntä jatkamasta suoraa toimintaansa. Ensimmäisen maailmansodan aikana hän toimi palkattomana poliisina ja nousi vuonna 1920 naispoliisijärjestön johtajaksi. Hän joutui myöhemmin eroamaan tehtävistään poliittisten mielipiteidensä vuoksi. Häntä ei kuitenkaan toisen maailmansodan aikana internoitu.