cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Šiva (albumi)
Tuotanto ja kappaleet
Neljäs raita, ”Itseni herra” on myös albumin toinen singlejulkaisu. Kappale kertoo, kuinka pitäisi elää itseään varten, toteuttaa unelmia ja arvostaa jokaista päivää kuin se olisi viimeinen.
Kuudes raita on albumin nimikappale, ”Šiva”. Jannika B on kertonut albumin nimellä olevan useita merkitystä, mutta se tarkoittaa muun muassa tarkoittaa juutalaisen uskonnon rituaalista suruaikaa. Kappale on kirjoitettu häälahjaksi artistin aviomiehelle, Toni Wirtaselle. Kappale saa uskomaan ikuiseen rakkauteen, jonka eteen on kuitenkin tehtävä töitä.
Arvostelut
7 päivää -lehden kriitikko sanoo arviossaan albumin positiivisimman ongelman olevan albumin useiden singleiksi sopivien kappaleiden paljouden. Lehti nostaa albumin parhaiksi kappaleiksi ”Äänet ja askeleet”-, ”Šiva”-, ”Tahdon”- ja ”W2 (Tähdenlentoja)” -kappaleet. Arviossa kehutaan albumin sävellyksiä ja sanoitusten ”personaallisia elementtejä”.
Musiikkilehti Soundin kriitikko nostaa albumin parhaiksi kappaleiksi kappaleet ”Äänet ja askeleet”, ”Sateen rummut” ja ”Kuu kukkuu”, vaikka albumikokonaisuus jääkin tasapaksuksi. ”W2 (Tähdenlentoja)” -kappaleen sanottiin olevan vain edellislevyn ”Onnenpäivä”-kappaleen uusintaversio. Kuitenkin artistin visiota siitä, että tietää tarkalleen mitä haluaa tehdä, pidettiin hyvänä asiana.
Singlet
Albumin ensimmäinen single, ”Jääkausi”, julkaistiin 10. tammikuuta 2014. Julkaisunsa jälkeen kappale sijoittui parhaimmillaan latauslistan 23:nneksi sekä radiokanavien 69:nneksi soitetuimmaksi kappaleeksi. Ville Juurikkalan kappaleeseen ohjaama musiikkivideo julkaistiin 17. tammikuuta 2014.
Toinen single, ”Itseni herra”, julkaistiin 4. maaliskuuta, ja se sai ensisoittonsa radiossa 27. helmikuuta 2014 YleX-kanavan Uuden musiikin iltavuorossa. Kappaleen paras sijoitus radiolistalla on ollut 15. sija.
Albumin kolmantena singlenä julkaistiin sen nimikappale ”Šiva”. Kappaleen musiikkivideo julkaistiin artistin Vevo-kanavalla YouTubessa 22. elokuuta 2014. Videolla nähdään ihmisten lähettämiä rakkaudentunnustuksia, joita kerättiin heinäkuun 2014 aikana. Videon lopussa nähdään myös kosinta.
Neljäntenä singlenä joulukuussa 2014 albumilta julkaistiin kappale ”Äänet ja askeleet”. Kappale valikoitui singlelohkaisuksi artistin mukaan fanien toiveesta.
The Garden’s Tale
The Garden’s Tale on tanskalaisen heavy metal -yhtye Volbeatin kappale, joka julkaistiin vuonna 2007 toisena singlenä albumilta Rock the Rebel / Metal the Devil. Kappaleen kirjoitti Volbeatin laulaja Michael Poulsen ja se on osittain esitetty tanskan kielellä. Kappaleella vierailee tanskalaisen The Corridors of Power -yhtyeen laulaja Johan Olsen. Kappaleen musiikkivideon ensiesitys oli 5. helmikuuta 2007 MTV Denmark-televisiokanavalla.
Joukkuepeli
Joukkuepeli on urheilua, jossa useamman kuin yhden jäsenen muodostamat joukkueet kilpailevat toisiaan vastaan.
Kesäolympialaisten 2020 ohjelmassa oli 11 joukkuepeliä: baseball, rugby-7, softball, jalkapallo, koripallo, 3x3 koripallo, käsipallo, lentopallo, rantalentopallo, maahockey ja vesipallo. Talviolympialaisten ohjelmassa ovat jääkiekko ja curling. Pesäpallo on Suomen kansallispeli.
Monella ensisijaisesti yksilölajilla on myös joukkuekilpailu, kuten tenniksellä, purjehduksella, kelkkailulla ja soudulla. Joukkuekilpailuiksi kutsutaan lisäksi sellaisia yksilölajien kilpailumuotoja, joissa joukkueen tulokseen lasketaan yhteen joukkueen osanottajien henkilökohtaiset tulokset. Tällaisia kilpailumuotoja ovat esimerkiksi joukkuemäkihyppy, viestikilpailut, golfin Ryder Cup, ammunta, shakkiolympialaiset ja yleisurheilun Suomi–Ruotsi-maaottelu.
Ouragan-luokka
Ouragan-luokka oli Ranskan merivoimien kahden aluksen muodostama maihinnousualusluokka. Luokan alukset oli suunniteltu kokonaisen taisteluosaston ja sitä tukevien joukkojen siirtoon, sekä toteuttamaan maahanlasku helikopterein tai maihinnousu maihinnousualuksin.
Luokan alukset oli suunniteltu nopeisiin maihinnousualusten ja materiaalin kuormauksiin ja purkuun sekä joukkojen ja ajoneuvojen siirtoihin. Ne kykenivät kuljettamaan, huoltamaan ja operoimaan helikoptereita joukkojen kuljettamiseen sekä tulituen antamiseen. Alusluokka oli varustettu maihinnousun johtamiseen tarvittavin järjestelmin. Alusten suunnittelussa oli havaittavissa Yhdysvaltain laivaston maihinnousukaluston vaikutus.
Ouragan-luokan alukset korvattiin Mistral-luokan aluksilla 2007.
SN 1987A
thumb|300px|Supernova SN 1987A:n ympäristöä ja lähikuva supernovaa ympäröivistä renkaista SN 1987A oli läheisessä kääpiögalaksissa Suuressa Magellanin pilvessä (LMC), sen Tarantula-kaasusumussa, räjähtänyt tähti eli supernova.
Supernova SN 1987A on 168 000 valovuoden etäisyydellä. Supernovan valo saavutti maan 23. helmikuuta 1987. Pian räjähdyksen havaitsemisen jälkeen tunnistettiin, että räjähtänyt tähti oli ollut +12 magnitudin Sanduleak -69° 202, sininen superjättiläistähti. Tämä oli odottamatonta, koska tuolloisten käsitysten mukaan sinisten superjättiläisten ei pitänyt räjähtää supernovina.
SN1987A:n löysivät ensiksi 24. helmikuuta 1987 Ian Shelton ja Oscar Duhalde Las Campanasin observatoriossa Chilessä sekä heistä riippumattomasti Albert Jones Uudessa Seelannissa. Supernova oli eteläisellä pallonpuoliskolla nähtävissä paljain silmin ja se kirkastui +2.9 magnitudin tähdeksi.
Tämä oli Maata lähin ja paljain silmin havaittu supernova liki 400 vuoteen, sillä edellisen kerran supernovan paljain silmin löysi Johannes Kepler vuonna 1604 omasta galaksistamme.
Pian jälkeenpäin huomattiin että jo 3 tuntia ennen visuaalisia havaintoja supernovasta oli iskeytynyt yli parikymmenen neutriinon ryöppy eri puolilla maapalloa oleviin neutriinoilmaisimiin. Klo 7.35 UT-aikaa Japanissa Kamiokande II-neutriinokammio havaitsi 11 antineutriinoa, Yhdysvalloissa IMB-neutriinokammio havaitsi 8 antineutriinoa ja Venäjällä Baksanin gallium-germanium-neutriinoteleskooppiin iskeytyi 5 antineutriinoa. Kaikki tämä tapahtui 13 sekunnin sisällä. Näistä neutriinohavainnoista saatiin ylärajat neutriinon massalle ja varaukselle.
Supernovaa edeltänyt tähti oli aiemmin puhaltanut tähtituulena materiaa ympärilleen ja nyt se syttyi näkyviin renkaina kun supernovasta leviävä ultraviolettivälähdys ionisoi ne. Syttymisen viiveajasta ja renkaiden koosta voitiin laskea supernovan etäisyys trigonometrisesti. Vuonna 2001 räjähdyksessä leviävä supernova-aines törmäsi sisempään renkaaseen ja se kuumeni, kirkastui ja alkoi säteillä röntgensäteitä.
1700-luvun ensikymmen
1700-luvun ensikymmen eli 1700-luvun ensimmäinen vuosikymmen alkoi 1. tammikuuta 1700 ja päättyi 31. joulukuuta 1709.
Adolf Bock
pienoiskuva|Adolf Bock Adolf Konrad Walter Bock (5. elokuuta 1890 Berliini – 13. tammikuuta 1968 Helsingborg) oli saksalaissyntyinen merimies ja taidemaalari. Hänen taiteilijauransa kesti 57 vuotta, joista 20 vuotta hän toimi Saksassa, 20 vuotta Suomessa ja 17 vuotta Ruotsissa. Adolf Bock on tunnettu lukuisista merimaalauksistaan. Maalarina hän oli pitkälti itseoppinut. Yksi Bockin bravuureista taiteilijana oli taito kuvata aaltojen liikettä suhteessa laivoihin. Bock maalasi aina vasemmalla kädellä, vaikka kirjoitti oikealla.
1710-luku
1710-luku oli vuosikymmen, joka alkoi 1. tammikuuta 1710 ja päättyi 31. joulukuuta 1719. Vuosikymmen oli 1700-luvun toinen vuosikymmen.
Adolf Bock
Lapsuus ja nuoruus
Adolf Bockin vanhemmat olivat saksalaiset Thomas Bock (s. 6.12.1850, k. 1936) ja Alma Harstock (s. 30.11.1866, k. 1927). Samaan aikaan Adolfin kanssa syntyi kaksoissisar Resi. Isä ansaitsi elantonsa meijeri- ja panimoalalla. Adolf Bockin isosisä Adolf Bock vanhempi (s. 3.8.1812) oli menestynyt muotokuva- ja maisemamaalari.
Kansakoulun Bock suoritti vuosina 1897–1901, jonka jälkeen jatkoi reaalikoulussa. Tämän jälkeen opinnot jatkuivat vuosina 1907–1909 Berliinin Königliche Kunstgewerbeschulessa, josta hänen oli määrä valmistua aluksi huonekalupiirtäjäksi. Bockin opintojen suunta kuitenkin vaihtui kahdesti, aluksi arkkitehtuuripiirtäjäksi ja sen jälkeen koristemaalariksi. Opintojen ohella ja osin niiden kustannuksellakin Bock keskittyi piirtämään laivamalleja vuonna 1900 avatussa Berliinin merimuseossa, Museum für Meereskundessä. Bock järjesti itsensä myös tapaamaan esikuviaan, kahta aikakauden merkittävintä saksalaista merimaalaria, Hans Bohrdtia (1857–1945) ja Willy Stöweriä (1864–1931). Molemmat suosittelivat Bockille käytännön kokemusta meriltä, jotta hänestä olisi voinut tulla todellinen merimaalari. Isä kuitenkin kielsi poikaa lähtemästä merille, joten hänen täytyi tyytyä työhön maalariateljeen apulaisena ja myöhemmin tinatehtaassa. 18-vuotiaana hän yritti pestautua omatoimisesti laivaan laivapojaksi, mutta värvääjät pitivät häntä tehtävään liian vanhana.
Hohenzollern II:lla tieto Bockin taiteellisesta lahjakkuudesta levisi nopeasti miehistön keskuudessa ja sana kulkeutui myös keisarille. Vilhelm II ryhtyikin tilamaan häneltä pieniä tilaustöitä, esimerkiksi käsiohjelmien kuvittamista urheilukilpailuihin tai suunnitteilla olleen jahdin sviitin väriskaalan laatimista. Bock palveli keisarillisella jahdilla ensimmäisen maailmansodan syttymiseen elokuuhun 1914 asti.
Laivastopalvelus avasi Bockille tien merimaalariksi. Se antoi tarpeellista kokemusta merestä ja merenkulusta ja laivoista. Samalla hänelle ilmaantui ainutlaatuinen tilaisuus seurata keisarillisia matkoja dokumentoivien merimaalareiden Hans Bohrdtin, Willy Stöwerin ja Carl Saltzmannin työskentelyä. Heistä Bockille tärkein esikuva oli Bohrdt. Opettajana Bohrdtin rooli oli kuitenkin satunnainen, vaikka saikin häneltä jonkin verran yksityisopetusta. Vuonna 1914 hän keisari myönsi hänelle henkilökohtaisen stipendin Berliinin taideakatemiaan, mutta haaveet opinnoista murensivat ensimmäisen maailmansodan syttyminen. Bockin suhde keisariin syveni myöhemmin ystävyydeksi, ja hän piti Vilhem II:een tiiviisti yhteyttä vielä 1920- ja 1930-luvuilla entisen keisarin ollessa maanpaossa Alankomaissa.
Sotavuosina 1914–1918 Bock palveli useilla aluksilla. Ensin risteilyalus SMS Roonilla ja tämän jälkeen vuosina 1915–1918 risteilijä SMS Ausbgurgilla. Vuonna 1915 hänelle myönnettiin urheudesta II luokan rautaristi. Sodankin aikana hän maalasi useita teoksia, joita julkaistiin aikakauslehdissä ja kirjoissa.
Adolf Bock Suomessa
Keväällä 1918 Adolf Bock saapui Suomeen kenraalimajuri Rüdiger von der Goltzin johtaman Saksan Itämeren-divisioonan (Die Ostsee-Dision) mukana avustamaan valkoisia joukkoja Suomen sisällissodassa. Huhtikuussa 1918 Bock oli mukana vapauttamassa Helsinkiä punaisten vallasta kontra-amiraali Hugo Meurerin komentaman laivasto-osaston mukana.
Sisällissodan jälkeen Bock palasi jo elokuussa 1919 siviilinä takaisin Suomeen ja asettui pysyvästi asumaan pääkaupunkiseudulle. Vuosina 1919–1925 Bock asui Espoossa, kunnes muutti Helsinkiin vuokrahuoneistoon nykyisen Mannerheimintien varteen. Täällä hän asui vuosina 1925–1934. Elokuussa 1921 hän avioitui saksalaissyntyisen Dora Jacobsin (s. 18.12.1888 Königsberg, k. 29.1.1969 Flensburg) kanssa Berliinissä, jonka jälkeen myös Dora Bock muutti Suomeen.
1920-luvulla Bock solmi suhteita varustamoihin ja pääsi sitä kautta kiertämään maailmaa useilla eri laivoilla. Tällä tavalla myös purjelaivat tulivat hänelle tutuiksi. Hän myös ystävystyi John Nurminen Oy:n toimitusjohtajan John Nurmisen perheen kanssa. Vuosina 1921–1922 hän purjehti turkulaisella nelimastoparkki Carradalella Oulusta Lontoon kautta Australiaan. Vuonna 1924 hän oli mukana kolme kuukautta Werner Hacklinin omistaman raumalaisen kolmimastoparkki Karhun mukana Pohjanmerellä.
Vuonna 1925 Bockille tarjoutui mahdollisuus tehdä itseään laajemmin tunnetuksi, kun jäänmurtaja Jääkarhua ryhdyttiin rakentamaan Suomen valtion tilauksesta Hollannissa. Hän matkusti telakalle useampaan kertaan seuraamaan rakennustöitä ja pääsi osallistumaan vuonna 1926 Jääkarhun koeajoihin Pohjanmerellä. Maaliskuussa 1926 alus saapui Suomeen suuren mielenkiinnon saattelemana. Bock teki Jääkarhusta useita maalauksia. Hän ikuisti myös muita suomalaisia jäänmurtajia kuten Wäinämöistä ja Voimaa.
Medal of Honor: Allied Assault: Spearhead
Medal of Honor: Allied Assault: Spearhead on EA Los Angelesin kehittämä ja Electronic Artsin vuonna 2002 julkaisema Medal of Honor -pelisarjan osan Medal of Honor: Allied Assault ensimmäinen lisäosa.
Adolf Bock
Adolf Bock Suomessa
Suomalainen talvimerenkulku sai Bockin kautta huomiota Saksassa, kun hänen kuviaan esiteltiin Velhagen & Klasings Monatshefte -julkaisussa artikkelissa ”An Bord eines Eisbrechers durh die finnische Schärenwelt” (Jäänmurtajan kannella suomalaisen saariston halki). Samassa julkaisussa ilmestyi myös Bockin matkareportaasi ”Auf Herringsfang bei Island” (Sillinpyyntiä Islannissa) vuonna 1933 tehdystä sillinpyyntimatkasta Loviisan Kalastus Oy:n avomerikalastusalus s/s Britalla.
Medal of Honor: Allied Assault: Spearhead
Spearhead sisältää kolme Eurooppaan sijoittuvaa taistelua, jotka pelaaja pelaa kersantti Jack Barnesin silmin. Lisäosassa isketään Atlantin vallin taakse Normandian maihinnousussa, pidetään linjat Ardennien taistelussa ja vallataan Berliini puna-armeijan avustuksella. Osassa lisäosan tehtävissä on käytetty mallina HBO:n minisarjaa Taistelutoverit.
Adolf Bock
Adolf Bock Suomessa
Bock loi mainetta merimaalarina myös Skandinaviassa eri aikakauslehtijulkaisuissa ilmestyneiden kuvitusten ja matkaraporttien kautta. Vuosina 1927–1928 ruotsalainen Allers Familie-Journal -viikkolehti julkaisi Bockin kuvituksen höyrylaivan Vegan tutkimusmatkasta Jäämereltä Tyynellemerelle Koillisväylää pitkin vuosina 1878–1880. Tanskalainen Illustreret Familie-Journal lähetti 30.8.1930 Bockin seitsemän kuukauden pituiselle maailmanympärysmatkalle, jonka aikana Bock kirjoitti ja kuvitti viikoittain julkaistavan matkakertomuksen ”En Jordomsejling med Pensel og Palet” (Purjehdus maailman ympäri pensselin ja paletin kanssa). Matka suuntautui Liverpoolista Floridan ja Kuuban kautta Panaman kanavaan, josta matka jatkui San Franciscoon, Havaijille ja Japanin Yokohamaan. Matka jatkui edelleen Kiinaan, Singapopreen, Sri Lankaan ja Suezin kanavan kautta Napoliin, jonne saavuttiin 28.2.1931. Matkan aikana syntyi yli 100 maalausta. Matkakertomus julkaistiin myös Allers Familie-Journalissa. Yhteistyö tanskalais-ruotsalaisen julkaisun kanssa kesti kaikkiaan 17 vuonna, aina vuoteen 1939 saakka. Tänä aikana lehdet julkaisivat 270 Bockin maalaamaa värikuvaa sekä 18 luonnosta ja mustavalkoista piirustusta. Lähes kaikki originaalit työt tuhoutuivat toisen maailmansodan aikana vuonna 1945 Tanskan vastarintaliikkeen iskiessä kustantajan toimistoon Kööpenhaminassa.
Saša Vujačić
thumb|Saša Vujačić
Adolf Bock
Adolf Bock Suomessa
Vuonna 1927 Bock matkusti saksalaisen s/s Gernisin mukana eri puolilla Välimerta Libanoniin ja Egyptiin saakka. 1930-luvulla hän oli mukana useilla Ilmarisen ja Väinämöisen harjoitusmatkoilla. Kaikilla näillä matkoillaan Bock maalasi runsaasti meriaiheisia tauluja.
Medal of Honor: Allied Assault: Spearhead
Peli sisältää myös moninpelin Internet-verkossa, jossa pystyy pelata liittoutuneiden lisäksi myös akselivalloilla.
Adolf Bock
Adolf Bock Suomessa
Suomen vuosien aikana Adolf Bockin teoksia oli esillä suomalaisissa satamakaupungeissa: Turussa, Porissa, Vaasassa, Viipurissa ja Loviisassa. Helsingissä hän piti näyttelyt muun muassa Strindbergin taidesalongissa ja Kuutolan taidekaupassa. Lisäksi hänen teoksiaan julkaisivat myös esimerkiksi aikakauslehdet Finlands Sjöfart – Suomen Merenkulku vuosina 1924–1926 ja Suomen Kuvalehti. Suurimpia Suomessa järjestettyjä Bockin näyttelyitä hän elinaikanaan oli vuonna 1932 Salon Strindbergillä järjestetty yksityisnäyttely, jossa esillä oli noin 50 teosta. Vuonna 1927 hänellä oli myyntinäyttely Alankomaiden Rotterdamissa.
Saša Vujačić
Vujačić on etniseltä taustaltaan serbi.
Adolf Bock
Adolf Bock Suomessa
Näyttelyt ja niiden saama positiivinen kritiikki auttoi Bockia saamaan runsaasti yksityistilauksia. Paitsi merimaalauksia ja laivamuotokuvia, hän maalasi myös tapahtumakuvia. Hän dokumentoi esimerkiksi vuonna 1922 Kauklahden lasitehtaan tulipalon, vuonna 1925 Kustannusyhtiö Otavan Uudenmaankadun toimitalon ja vuonna 1933 Oy Crichton-Vulcan Ab:n telakka- ja köysitehtaan. Vuonna 1938 Bock maalasi Suomen sisällissodan kuuluisaa tapahtumaa esittävän historiamaalauksen Jääkärien tulo Vaasaan. Maalaus on nykyään Jääkärisäätiön omistuksessa ja sitä säilytetään Presidentinlinnassa Helsingissä.
Adolf Bock tuli tunnetuksi myös postikorttien ja mainosjulisteiden kuvittajana 1920–1930-luvuilla. Postikortteja hän piirsi Tilgmannin kirjapainolle ja Kuvataide Oy:lle. Julisteita hän suunnitteli suomalaisille Borgå Ångfartygs Aktiebolaget ja Finlands Ångfartyg Aktiebolaget (FÅA) -varustamoille. Hän teki myös mainosjulisteita Suomesta tanskalaiselle matkanjärjestäjälle. Bock sai tilauksia myös Saksasta ja osallistui muun muassa ensimmäisen maailmansodan meritaisteluista kertovan teoksen kuvittamiseen.
Paluu Saksaan
Toisen maailmansodan sytyttyä Saksan kansalaisuuden pitänyt Adolf Bock palasi puolisoineen synnyinmaahansa joulukuussa 1939. Pariskunta hankki asunnon Berliinistä, joka kuitenkin tuhoutui vuonna 1943 pommituksissa täysin.
Vuoden 1940 alussa Bock määrättiin palvelukseen merimaalariksi sukellusvenetukikohtiin Ranskaan. Toimeksiantonaan hänellä oli maalata merivoimien (Kriegsmarine) aluksia. Laivaston palveluksessa maalatut työt olivat osa kansallissosialistisen Saksan propagandaa. Bock sisäisti nopeasti ne odotukset jota hänen maalauksiltaan odotettiin. Hänen teoksiaan pääsi esille useissa saksalaisen laivaston mahtia korostavissa propagandanäyttelyissä Münchenissä ja Berliinissä vuosina 1940–1944. Sotavuosina hän maalasi sota-alusten lisäksi myös saksalaista kansallistunnetta tukevia historiallisia meriaiheita, virallisia lahjatauluja sekä kansikuvia ja kuvituksia nuorisolle suunnattuihin seikkailuvihkosiin. Sota-ajan hankkeista mittavin oli tilaustyö Saksan sotalaivaston sukellusveneistä, joka kuitenkin jäi toteutumatta kaiken teosta varten valmistellun materiaalin tuhoutuessa Bockin kodin tuhoutuessa pommituksissa. Bock suunnitteli myös Saksan avomerilaivaston ansiomerkin (Flotten-Kriegabzeichen) vuonna 1940.
Vuodesta 1942 Bockin palveluspaikka oli Gotenhafen (nyk. Gdynia), jossa hän palveli merimaalarina II:ssa sukellusvenekoulutusdivisioonassa. Loppuvuodesta 1944 venäläiset joukot lähestyivät aluetta. Joukkojen edellä pakeni joukoittain siviilejä, joita ryhdyttiin evakuoimaan laivoilla Danzigiin (nyk. Gdańsk). 30.1.1945 matkustajalaiva, risteilyalus s/s Wilhelm Gustloff lähti matkaan kuljettaen 1 500 matkustajalle tarkoitetussa tiloissa 6 000, joidenkin arvioiden mukaan jopa 10 000 ihmistä, pääasiassa siviilejä. Laivalla oli mukana myös Adold Bock. Venäläinen sukellusvene S-13 torpedoi aluksen Danziginlahdella (nyk. Gdańskinlahti) klo 23.08. Wilhelm Gustloff sai täysosuman, ja upposi alle tunnissa. Mukana olleista matkustajista ja miehistöstä onnistui pelastumaan noin 1 000 henkeä, mukaan lukien Adolf Bock.
Adolf Bock oli yksi 14:stä sota-aikana Saksassa professorin arvonimellä palkitusta taiteilijasta. Arvonimi myönnettiin hänelle 30.1.1944. Yhtenä ehtona arvonimen saamiseksi oli Kansallissosialistisen puolueen jäsenyys, jonka Bock oli ottanut jo vuonna 1939. Ilman jäsenyyttä hänen työskentelynsä laivaston palveluksessa olisi ollut mahdotonta. Bock ei ollut poliittisesti aktiivinen, mutta sopeutui vallitsevaan tilanteeseen. Sodan jälkeen hänet vapautettiin kaikista natsisympatiaepäilyistä, mutta toisen maailmansodan aikana saadut suosionosoitukset varjostivat Bockin loppuelämää.
Muutto Ruotsiin
60-vuotias Adolf Bock sopeutui hyvin Helsingborgiin, sillä hän puhui ruotsia, minkä hän oli oppinut Suomen vuosinaan. Elantonsa hän ansaitsi maalaamalla. Aluksi häntä työllisti kustannusosakeyhtiö Ab Allhemin kanssa tehty sopimus kuukausittaisista tilaustöistä. Yrityksen omistaja Einar Hansen tilasi töitä myös omistamiensa kahden varustamon laskuun, ja Bock pääsi myös valtamerimatkoille Atlantille varustamon aluksilla. Samaan aikaan Bock jatkoi kuvareportaasien tekemistä aikakauslehdille.
Bockille itselleen tärkeintä yhteistyössä Ab Allhemin kanssa oli, että yhtiö lupasi ostaa julkaisuoikeudet kolmikieliseen, suuria purjelaivoja esittelevään kuvasarjaan ”Berömda segelfartyg : Famous Sailing Ships : Berühmte Segelshiffe”. Bock oli aloittanut sarjan valmistamisen jo vuonna 1945, ja työ julkaistiin lopulta vuonna 1964. Teos esitteli sata maailman kuuluisinta purjealusta egyptiläisistä purjealuksista viimeisiin suuriin purjelaivoihin.
Vuosina 1953 ja 1954 pidetyt näyttelyt Hotel Hälsingborgissa tekivät Bockia Ruotsissa tunnetuksi. Hän loi hyvät suhteet Ruotsin laivastoon ja sai upseeristolta useita tilauksia sotalaivoista. Hän myös pääsi 1950- ja 1960-luvuilla seuraamaan laivaston harjoituksia kutsuvieraana aluksilta. Ruotsalaisten tilausten lisäksi Bock sai myös joitakin toimeksiantoja Saksasta, Tanskasta ja Norjasta. Vuonna 1961 norjalainen Wilhelmsen Line -varustamo kustansi hänet merimatkalle m/s Thermopylaen mukana Australiaan. Mukana oli poikkeuksellisesti myös Dora Bock. Matkan tuotoksia esiteltiin ja myytiin Hälsingborgissa Sjöfart 61 -merenkulkunäyttelyssä. Tämä merimatka jäi Adolf Bockin viimeiseksi valtamerimatkaksi, sillä hänen terveytensä huononi nopeasti.
Bockin yhteydet Suomeen olivat tiiviit myös hänen Ruotsin-vuosinaan. Vanha yhteydenpito John Nurmisen varustamon kanssa jatkui ja Bock maalasi 1950-luvulla useita varustamon aluksia. Tunnetuin näistä aluksista oli Raumalla 1891 rakennettu kuunari Uljas, joka purjehti puutavaralastissa Itämerellä, Atlantilla ja Välimerellä. Alus polttohaudattiin perinteiseen tapaan Raumanmereen 4.6.1950. Bock ikuisti tapahtuman kaikkiaan kolmeen maalaukseen valokuvien ja Holger Harrivirran Suomi-filmille tapahtumasta ohjaaman dokumenttielokuvan pohjalta.
Vuodenvaihteessa 1952–1953 Bock oli nelisen kuukautta John Nurmisen lipun alla kulkevan s/s Laila Nurminen II:lla Välimerellä ja Mustallamerellä. Alus oli tuolloin suurin puutavara-alus Suomessa. Vuonna 1956 hän maalasi tilaustyönä Maarianhaminassa paikallisille lavanvarustamoille 62 laivamuotokuvaa ahvenanmaalaisista laivoista, muun muassa Gustaf Eriksonin (1872–1947) laivastoon kuuluneita viimeisiä suuria purjealuksia (esim. Pamir, Passat, Moshulu, Lawhill). Bock ehti tilauksesta maalata myös vuonna 1961 jäänmurtaja Voiman.
Viimeisinä taiteilijavuosinaan 1950-luvun lopussa ja 1960-luvun alussa Bock maalasi useita historiallisia merisotamaalauksia ruotsalaisille tilaajille. Bockin viimeiseksi näyttelyksi jäi Sjöfart 64 -näyttely, jota kuningas Kustaa VI Aadolf kunnioitti käynnillään henkilökohtaisesti. Bockin viimeisiä vuosia varjostivat heikentyvä terveys ja rahahuolet – eläketulot olivat mitättömät, joten hän yritti tauluja myymällä huolehtia sekä omasta että Flensburgissa asuvan puolisonsa taloudesta.
Adolf Bock kuoli syöpään vuonna 13.1.1968 77-vuotiaana. Hänet on haudattu Helsingborgin pohjoispuolella olevalle Pålsjön hautausmaalle.
Delivery – Kuoleman kotiinkuljetus
Delivery – Kuoleman kotiinkuljetus on vuonna 2006 valmistunut jännityselokuva. Sen ohjaaja Jose Zambrano Cassella on myös käsikirjoittanut, kuvannut ja tehnyt musiikin elokuvaan.
Delivery – Kuoleman kotiinkuljetus elokuva kertoo yksinäisestä ja tramatisoituneesta pizzataksin kuljettajasta, Montgomery Gothista (Matt Nelson) joka tapaa Bibin (Tara Cardinal) ja ajattelee hänen elämänsä kääntyneen parempaan suuntaan, mutta jouduttuaan hylätyksi hänen maailmansa romahtaa ja tapahtumat alkavat vyöryä.
Minette Walters
thumb|Minette Walters Minette Walters (s. 26. syyskuuta 1949) on englantilainen jännityskirjailija. Hän on menestynyt psykologisilla trillereillään. Toisin kuin monilla muilla lajityypin kirjailijoilla, Walterilla ei ole kirjasta toiseen mukana pysyviä henkilöitä.
Walters opiskeli ranskaa Durhamin yliopistossa. Valmistuttuaan hän työskenteli naisten romanttisen lukemiston apulaispäätoimittajana, ja siirtyi sitten kirjoittamaan naistenlehtiin vapaana toimittajana. Lasten syntymän jälkeen hän piti taukoa kirjoittamistyössään. Ensimmäisen romaaninsa, Ruumis jääkellarissa, hän aloitti kun nuorempi poika meni kouluun. Romaani ilmestyi neljä vuotta myöhemmin. Sen jälkeen Walters on julkaissut suunnilleen kirjan vuodessa yli kymmenen vuoden ajan. Waltersin teoksia on julkaistu käännöksinä 35 maassa. Hän sai elämäntyöstään Suomen dekkariseuran kunniakirjan vuonna 2006.
Ozoir
Ozoir on osa seuraavien ranskalaisten kuntien nimiä:
CS Mackay-Bennett
Mackay-Bennettistä tuli kuuluisa huhtikuussa 1912, kun White Star Line antoi sille tehtäväksi kerätä Pohjois-Atlantilla kelluvat ruumiit RMS Titanicin turman jälkeen. Mackay-Bennett löysi Titanicin 1 517:stä uhrista 306, kaikkiaan uhreja löydettiin 328. Näihin ruumiisiin kuului John Jacob Astor IV, aluksen rikkain matkustaja, sekä arkkitehti Edward Austin Kent.
Kanadalainen kirjailija Thomas Raddall toimi Mackay-Bennettillä sähköttäjänä ja käytti kokemuksiaan inspiraationa joissain novelleissaan.
Mackay-Bennett eläköitettiin toukokuussa 1922 Plymouthin sataman vesille käytettäväksi varastona. Toisen maailmansodan aikana laiva upposi saksalaisten Plymouthin-pommituksissa, mutta nostettiin myöhemmin uudelleen. Laiva romutettiin vuonna 1963.
Länsi-Ukrainan kansantasavalta
Länsi-Ukrainan kansantasavalta oli lyhytaikainen valtiomuodostuma Ukrainassa vuosina 1918–1919. Sen perusti Ukrainan rada 9. marraskuuta 1918 entisen Itävalta-Unkarin etnisten ukrainalaisten alueelle.
Länsi-Ukrainan kansantasavallan hallitus perustettiin 1. marraskuuta 1918. Perustuslaissa, joka laadittiin 13. marraskuuta 1918, valtion nimi päätettiin ja alue määriteltiin Itävalta-Unkarin kruununmaista Galitsiasta ja Bukovinasta koostuvaksi.
Itävallan keisari Kaarle I oli julistanut 16. lokakuuta 1918 niin sanotun kansainmanifestin, jonka mukaan Itävalta-Unkarin kaksoismonarkiasta tuli liittovaltio. Itävalta-Unkarin valtiopäivien ukrainalaiset edustajat olivat ilmoittaneet 18. lokakuuta 1918 muodostavansa Ukrainan kansallisneuvoston, joka edustaisi Itä-Galitsian, Bukovinan ja Transkarpatian ukrainalaisia.
Länsi-Ukrainan ja Ukrainan kansantasavallat julistivat tammikuussa 1919 yhdistyvänsä, mutta Länsi-Ukraina joutui sotaan Puolaa vastaan, joka valtasi koko maan heinäkuuhun 1919 mennessä.
Sotilaskomitea sekä Puolan ja Romanian hyökkäys
pienois|vasen|Boberski, Vitovski ja Cehelski vuonna 1918. Kapteeni Dmytro Vitovskin johtama sotilaskomitea otti 1. marraskuuta 1918 Lvivissä vallan ensin kaupungissa ja muutamien päivien kuluessa myös muualla Itä-Galitsiassa ja Bukovinassa. Samana päivänä puolalaiset hyökkäsivät Itä-Galitsiaan ententen kannattamina ja romanialaiset aloittavat etenemisensä Bukovinassa. Romania oli ympärysvaltoihin kuuluvien Britannian ja Ranskan liittolainen, kun taas Puola oli juuri itsenäistymässä Venäjästä. Puola halusi pitää Itävalta-Unkarin hallitseman Galitsian itsellään sen puolalaisväestön vuoksi.
Valtiosihteeristön muodostaminen kansallisneuvoston hallitukseksi
Länsi-Ukrainan kansallisneuvosto antoi 5. marraskuuta 1918 julistuksen, jossa määriteltiin Länsi-Ukrainan kansantasavallan periaatteet. 9. marraskuuta Länsi-Ukrainan kansallisneuvosto muodosti hallituksekseen valtiosihteeristön, johon tuli 14 jäsentä Kost Levytskyin johdolla.
Väliaikainen laki Länsi-Ukrainan kansantasavallan itsenäisyydestä julkaistiin 13. marraskuuta 1918, ja 16. marraskuuta määriteltiin Länsi-Ukrainan alue- ja paikallishallinnon periaatteet. Ne perustuivat edustukselliselle demokratialle kansalliskokouksessa ja paikallisissa elimissä.
Vaalit ja hallinnon pakeneminen puolalaisilta
Puolalaiset onnistuivat 22. marraskuuta 1918 valtaamaan Lvivin, ja hallituksena toimiva valtiosihteeristö siirtyi Ternopiliin. Ukrainalaisten hallussaan pitämällä alueella järjestettiin 22.–25. marraskuuta 1918 kansallisneuvoston vaalit 150 kansanedustajan valitsemista varten. Kansallisilla vähemmistöille, kuten puolalaisille, juutalaisille ja muille, oli varattu noin kolmasosa edustajapaikoista. Puolalaiset boikotoivat vaaleja, kun taas juutalaiset osallistuivat niihin ja saivat kymmenisen prosenttia paikoista. Vuoden 1919 alussa 1.–2. tammikuuta hallitus siirtyi Stanyslaviviin.
Ukrainan kansallisneuvosto muodosti 2. kokouksessaan 3. tammikuuta itselleen puhemiehistön Jevhen Petruševytšin johdolla ja samalla valittiin Sidir Holubovytšin johtama kokoomushallitus. Hallitus ryhtyi toteuttamaan muunmuassa maareformia ja diplomaattisuhteiden solmimisia Brasilian, Itävallan, Tšekkoslovakian, Saksan, Unkarin sekä Yhdysvaltain kanssa. Kaiken kaikkiaan näitä maita oli 15.
Sodan aikana Länsi-Ukrainan kansantasavalta piti ilmoituksensa mukaan tilapäisesti voimassa Itävallan lait sekä itävaltalaisen verotuksen. Sodan vuoksi verokertymä oli vähäinen. Valtio sai tulonsa öljyn ja suolan viennistä.
15. helmikuuta 1919 säädetyssä laissa valtion kieleksi tuli ukraina, mutta vähemmistöillä oli oikeus asioida hallinnon kanssa omalla kielellään. Länsi-Ukrainan kansantasavalta ryhtyi maareformiin takavarikoimalla tilanomistajilta maita maattomille talonpojille jaettavaksi.
Länsi-Ukrainan alue jaettiin kahteentoista sotilaspiiriin, joiden päälliköillä oli velvollisuus asevelvollisten oton järjestämiseen alueellaan. Teoriassa Länsi-Ukrainan kansantasavalta kykeni käskemään armeijaan 100 000 sotilasta, mutta heikon varustetilanteen vuoksi taisteluvalmiiksi saatiin vain 40 000.
Ukrainan yhdistymishanke
Kansankokouksia, joissa keskusteltiin Länsi-Ukrainan liittämisestä Ukrainan kansantasavaltaan, järjestettiin eri puolilla Länsi-Ukrainaa, muun muassa Bukovinassa ja Transkarpatian H’ustissa. Länsiukrainalaiset kannattivat kansankokouksissa Länsi-Ukrainan kansantasavallan ja Ukrainan kansantasavallan yhdistymistä Ukrainaksi. Stanyslavivissa istuva kansallisneuvosto hyväksyi 3. tammikuuta 1919 Ukrainoiden yhdistymisen ja valtuutti hallituksen aloittamaan siitä neuvottelut Ukrainan kanssa.
65 parlamentaarisesti edustavaa Länsi-Ukrainan kansallisneuvoston jäsentä saapui 16. tammikuuta 1919 yhdessä valtiosihteereiden kanssa lähetystönä Kiovaan ilmoittamaan yhdistymisaikeesta. 21. tammikuuta Ukrainan kansantasavallan kansallisneuvosto hyväksyi Länsi-Ukrainan kansallisneuvoston 3. tammikuuta tekemän päätöksen Länsi-Ukrainan ja Ukrainan yhdistymisestä. Päätös julkistettiin seuraavana päivänä Kiovassa Sofian aukiolla. 23. tammikuuta julistuksen hyväksyi työväenkongressi, joka koostui muun ”Dneprin Ukrainan” 377 talonpojasta, 118 työläisestä ja 33 älymystöön kuuluvasta.
Vallan keskittäminen Jevhen Petruševytšille
Ukrainan kansallisneuvoston puhemiehistö ja valtiosihteeristö luovuttivat 9. kesäkuuta 1919 toimeenpanovallan Jevhen Petruševytšille, joka sai diktaattorina nimittää Länsi-Ukrainan kolmannen hallituksen. Länsi-Ukrainan valtiosihteeristö siirsi 100 000 sotilasta käsittävän armeijansa Ukrainaan ja toivoi, että se hyökkäisi Kiovasta Lviviin puolalaisia vastaan.
Ukrainan pääsihteeristö piti Neuvosto-Venäjää ja Denikinin Krimiltä operoimaa Etelä-Venäjän armeijaa itselleen vaarallisempana ja pyrki siksi solmimaan rauhan Puolan kanssa. Puola oli valmis rauhaan Ukrainan pääsihteeristön kanssa, jos Puola saisi Länsi-Ukrainan Itä-Galitsian, joka sille oli kuulunutkin ennen vuoden 1772 Puolan ensimmäistä jakoa, jossa se siirtyi Itävalta-Unkarin Itävallan keisarikunnan hallitsemaan osaan.
Aselepo
Ukrainan pääsihteeristö solmi 1. syyskuuta 1919 Puolan hallituksen kanssa aselevon ja muodosti Zbrutšin ja Žvanšikin väliin neutraalin vyöhykkeen.
Länsi-Ukrainan pakolaishallitus
Vastustaessaan Ukrainan aikomusta luovuttaa Länsi-Ukraina Puolalle Petruševytš lähti hallituksineen 15. marraskuuta 1919 Kaminets-Podilskista ja meni Romania n kautta Wien iin pakolaishallitu kseksi.
Ukrainan pääsihteeristö ja Puolan hallitus allekirjoittivat 2. joulukuuta 1919 sopimuksen, jonka mukaan raja kulkee Zbruchissa ja Itä-Galitsia jää Puolalle ukrainalaisen väestön kanssa sovittavin ehdoin. Tämä vahvistettiin Ukrainan ja Puolan välisessä Varsovan rauhansopimuksessa 20. huhtikuuta 1920.
Petruševytš muodosti 1. elokuuta 1920 Länsi-Ukrainan neljännen hallituksen pakolaishallituksena diktaattorina nimittämiensä viiden henkilön kanssa ja pyrki näin uudistamaan kansallisen yhtenäisyyden. Pakolaishallitus pyrki kannustamaan vastarintaan puolalaisia vastaan.
Puolan alahuoneen vaaleissa 5. marraskuuta 1922 Itä-Galitsian äänestysprosentti oli 40 prosenttia ja 12. marraskuuta 1922 ylähuoneen vaaleissa 37 prosenttia. Boikotin tarkoituksena oli osoittaa ukrainalaisuutta. Puola alkoi olla heikoilla Neuvosto-Venäjän Varsovaan suuntautuneen hyökkäyksen vuoksi. Runsas puoli vuotta myöhemmin puolalaisten aseman vahvistuttua Neuvosto-Venäjä ja Puola sopivat Riian rauhansopimuksessa Itä-Galitsian jäämisestä Puolalle 1921.
Viimeiset diplomaattiset ponnistelut
Vuoden 1922 Genovan konferessiin mennessä Länsi-Ukrainan kansallisneuvosto ja valtiosihteeristö yrittivät saada Britannian, Kanadan ja Italian edustajien avulla Itä-Galitsian kysymyksen uudelleen käsiteltäväksi. Ne lähettivät tätä asiaa koskevan kirjeen tuloksitta Britannian pääministeri David Lloyd Georgelle 4. huhtikuuta 1922. Vuoden loppuun mennessä Ranskan ja Britannian näkemykset lähestyivät toisiaan. Metropoliitta A. Šepitski yritti turhaan vedota Itävaltaan, Britanniaan, Ranskaan ja Vatikaanivaltioon. 14. maaliskuuta 1923 Britannian, Ranskan, Italian ja Japanin edustajat päättivät Itä-Galitsian kuuluvan Puolalle sillä ehdolla, että Itä-Galitsialle myönnetään autonomia ja taataan kansallisten vähemmistöjen oikeudet.
Länsi-Ukrainan hallitus lakkautti itsensä 30. kesäkuuta 1923.
Yodeokin piirikunta
Yodeokin piirikunta (, hanja 耀德郡, McCune-Reischauer Yodŏk-kun) on yksi Pohjois-Korean Etelä-Hamgyeongin maakunnan piirikunnista. Se sijaitsee sisämaan vuoristoalueella pääkaupunki Pjongjangin koillis- ja maakunnan pääkaupunki Hamheungin lounaispuolella. Vuoden 2008 väestönlaskennan mukaan piirikunnassa oli 40 839 asukasta.
Kolmasosan piirikunnan pinta-alasta vie Yodeokin keskitysleiri, joka on tarkoitettu poliittisille vangeille.
Sloboda-Ukraina
Sloboda-Ukraina on historiallinen alue Koillis-Ukrainassa ja siihen rajautuvalla Venäjän lähialueella.
Sloboda-Ukraina oli Moskovan Venäjän lounaista rajamaata, jolla oli laaja autonomia 1600–1700-luvuilla kasakoiden hallinnassa. Venäjän keisarikunnassa alueelle perustettiin vuonna 1765 Sloboda-Ukrainan kuvernementti, josta vuonna 1835 tuli Harkovan kuvernementti.
Nykykartalla historiallisen Sloboda-Ukrainan alue kattaa Ukrainan Harkovan alueen kokonaan ja osan Sumyn aluetta, Donetskin aluetta ja Luhanskin aluetta sekä osia Venäjän Belgorodin alueesta, Kurskin alueesta ja Voronežin alueesta.
Nadir Lamyaghri
Nadir Lamyaghri (, s. 13. helmikuuta 1976 Casablanca, Marokko) on marokkolainen jalkapallomaalivahti. Hän pelaa tällä hetkellä marokkolaisessa Wydad Casablancassa.
Ura
Lamyaghri aloitti uransa Racing Casablancan junioreissa, josta hänet nostettiin vuonna 1995 edustusjoukkueeseen. Lamyaghri pelasi pitkään Racing Casablancassa, jonka aikana hän voitti Marokon toisen divisionan vuonna 2000, jonka myötä joukkue nousi pääsarjaan. Lamyaghri pelasi vielä kolme kautta kasvattajaseurassaan, kunnes maan toinen paikallinen seura Wydad Casablanca osti vuonna 2002 Marokon maajoukkueeseen nousseen maalivahdin. Myöhemmin arabiemiirikuntalainen Al-Wahda lainasi Lamyaghria kahteen otteeseen, joista jälkimmäinen kesti kuusi kuukautta.
Marraskuussa 2011 Lamyaghri palkittiin Kultaisella leijonalla vuoden erityisimpänä marokkolaisjalkapalloilijana.
Maajoukkue
Lamyaghri nousi maajoukkueeseen vuonna 2003, pelatessaan ensimmäisen ottelunsa 30. huhtikuuta 2003 Norsunluurannikkoa vastaan. Sittemmin Lamyaghri on toiminut varamaalivahtina ja erityisesti vuosien 2004 ja 2006 Afrikan-mestaruuskisoissa. Vuoden 2004 kisoissa hän oli saavuttamassa hopeaa Tunisian voittaessa Afrikan-mestaruuden. Vuonna 2008 Lamyaghri valittiin maansa ykkösmaalivahdiksi vuoden 2008 Afrikan-mestaruuskisoihin, jolloin Marokon tie päättyi jo alkulohkoon. Hän pelasi myös vuoden 2012 Afrikan-mestaruuskisoissa, jossa Marokon kohtalo oli jälleen jääminen alkulohkoon. Lamyaghri valittiin myös vuoden 2013 Afrikan-mestaruuskisoihin Marokon ykkösvahdiksi. Marokon kisat päättyivät kuitenkin jälleen alkulohkoon. Lamyaghri ilmoitti seuraavana päivänä päättävänsä maajoukkueuransa. Lamyaghri pelasi yhteensä 55 maaottelua.
Dick Armey
thumb|Dick Armey Richard Keith ”Dick” Armey (s. 7. heinäkuuta 1940 Cando, Pohjois-Dakota) on yhdysvaltalainen republikaanisen puolueen poliitikko. Hän istui Yhdysvaltain edustajainhuoneen jäsenenä Texasin 26. vaalipiiristä vuosina 1985–2003 ja toimi edustajainhuoneen enemmistöjohtajana vuosina 1995–2003.
Armey on joutunut toistuvilla ”lipsahduksillaan” useasti pinteeseen; hän on muun muassa hyökännyt Barney Frankia vastaan nimittämällä tätä ”Barney Fagiksi” ja väittämällä sitä vahingoksi. Frank on demokraatti ja avoimesti homoseksuaali edustajainhuoneen pitkäaikaisjäsen.
Thomas Hodgkin
thumb|Thomas Hodgkin Thomas Hodgkin (17. elokuuta 1798 – 5. huhtikuuta 1866) oli brittiläinen lääkäri, joka muistetaan ensimmäisenä Hodgkinin lymfooman kuvanneena henkilönä.
Hodgkin syntyi Middlesexin kreivikunnassa kveekariperheeseen. Hän sai yksityisopetusta ja myöhemmin koulutusta lääketieteellisessä opistossa Lontoossa sekä Edinburghin yliopistossa, Skotlannissa.
Hodgkin matkusti vuonna 1821 Italiaan ja Ranskaan. Hän oppi käyttämään stetoskooppia, jonka René Laënnec oli vasta muutamia vuosia aiemmin keksinyt.
Hogdkin kuvasi nimeään kantavan syöpäsairauden asiakirjassaan On Some Morbid Appearances of the Absorbent Glands and Spleen vuonna 1832.
Hodgkin kuoli punatautiin Tel Avivissa.
Amy Chua
thumb|Amy Chua Amy Chua (s. 1962) on Yalen yliopiston oikeustieteen professori. Hän on kirjoittanut kaksi globaalitaloutta käsittelevää teosta sekä yhden muistelman. Chua on naimisissa Yalen yliopiston professorin Jeb Rubenfeldin kanssa. Heillä on kaksi tytärtä, Sophia ja Lulu.
Charles Forsyth
Forsyth pelasi vesipalloa Salford SC -seurassa ja oli myös uimari.
Jouko Törmänen
Jouko Sihveri Törmänen (10. huhtikuuta 1954 Rovaniemi – 3. tammikuuta 2015 Rovaniemi) oli suomalainen mäkihyppääjä ja olympiavoittaja. Kilpauransa jälkeen hän toimi mäkihypyn järjestötehtävissä.
Giuseppe Coluccio
Giuseppe Coluccio (s. 12. huhtikuuta 1966) on italialaisen rikollisjärjestön 'Ndranghetan jäsen. Hän oli etsintäkuulutettuna vuodesta 2005, ja hänet saatiin kiinni 7. elokuuta 2008 Torontossa Kanadassa.
Jouko Törmänen
Törmänen edusti Ounasvaaran Hiihtoseuraa. Hän opiskeli Oulun yliopistossa muutaman vuoden matematiikkaa ja fysiikkaa, mutta siirtyi sitten teknilliseen opistoon ja valmistui rakennusinsinööriksi.
Giuseppe Coluccio
Elämäkerta
Coluccio oli vielä lapsi, kun hänen isänsä surmattiin 'Ndrangheta-klaanien välisessä sukuriidassa. Hänet pidätettiin ensimmäisen kerran 1991, ja syynä olivat huumekauppa ja laiton kauppaaminen.
Jouko Törmänen
Urheilu-ura
”Jokkeri” Törmänen ryhtyi harrastamaan mäkihyppyä tosimielellä vuonna 1971. Falunin MM-kilpailuissa 1974 hän sijoittui 19-vuotiaana suurmäen kilpailussa viidenneksi. Innsbruckin talviolympialaisissa 1976 hän sijoittui suurmäessä kymmenenneksi ja normaalimäessä 14:nneksi. Lahden MM-kilpailuissa 1978 hän oli suurmäessä kuudes ja normaalimäessä viidestoista.
Giuseppe Coluccio
Karkulainen
Vuodesta 2005 Coluccio oli ollut karkulaisena saatuaan syytteet huumekaupasta. Samassa yhteydessä Italian poliisi pidätti 30 henkilöä (Operaatio Nostromo), joihin kuului myös Giuseppen veli Salvatore Coluccio.
Jouko Törmänen
Urheilu-ura
Lake Placidin olympialaisissa 1980 Törmänen sijoittui normaalimäessä kahdeksanneksi. Suurmäen kilpailun ensimmäisellä kierroksella hän hyppäsi 114,5-metrisen hypyn, sai siitä tyylipisteitä kolmelta tuomarilta 18,5 ja kahdelta 19,0 pistettä ja oli avauskierroksen jälkeen 1,5 pistettä kilpailua johtanutta Hansjörg Sumia jäljessä. Toisella hypyllään Törmänen lensi 117 metriin eli yhtä pitkälle kuin Sumi ensimmäisellään ja sai tyylipisteitä yhdeltä tuomarilta 18,0, yhdeltä 18,5 sekä kolmelta 19,0 pistettä. Tämän jälkeen Sumi epäonnistui toisella hypyllään ja putosi seitsemänneksi. Törmänen voitti kultaa 8,6 pisteen erolla hopeamitalisti Hubert Neuperiin. Ennen olympiavoittoaan Törmänen oli voittanut ulkomailla käydyn mäkikilpailun vain kahdesti, Liberecissä ja Lillehammerissa vuonna 1976. Törmäsen mitali oli Suomen kisojen ainoa kultamitali.
Giuseppe Coluccio
Karkulainen
7. elokuuta 2008 Coluccio pidettiin kauppakeskuksen pihalla Ontarion Markhamissa, joka sijaitsee Toronton pohjoispuolella.
Yhteydet muihin rikollisryhmiin
Coluccion pidätys oli osa Yhdysvalloissa, Meksikossa ja Italiassa tehtyä isompaa operaatiota, joka tunnettiin myös nimellä Operaatio Solare. Tarkoituksena oli saada kuriin huomattava määrä huumeiden tuontia Kolumbiasta Yhdysvaltoihin ja Eurooppaan. Operaatiossa otettiin kiinni 200 henkilöä syyskuussa 2008. Joukossa oli kuusitoista henkilöä Aquiona-Coluccio-klaanista. Heidät tunnistettiin ja pidätettiin New Yorkissa ja Calabriassa.
Itsenäisyyden leijona
Itsenäisyyden leijona (myös Itsenäisyyden patsas) on suomalaisen kuvanveistäjän Gunnar Finnen vuonna 1927 Viipurissa paljastettu graniittiveistos, joka nykyään sijaitsee ilman jalustaansa ja osittain rikkoutuneena Monrepos’n puistossa. Suomen itsenäistymisen kymmenvuotisjuhlien kunniaksi pystytetyn monumentin alkuperäinen paikka oli Tervaniemen puistossa Siikaniemen kaupunginosassa.
Taustaa
Vuonna 1908 Viipuriin oli saatu kaupungin ruotsinkielisten aloitteesta Viipurin linnan perustajan Torkkeli Knuutinpojan patsas. Sen johdosta venäläiset viranomaiset päättivät pystyttää oman muistomerkin myös Pietari Suurelle, jonka johdolla Venäjä oli valloittanut kaupungin Suuren Pohjan sodan aikana vuonna 1710. Patsaan sijoituspaikaksi valittiin Pyhän Annan kruunun linnoituksessa sijainneen Pyhän Annan torin viereinen kallio, jonka huipulta on näköyhteys sekä Viipurin keskustaan että linnaan. Paikalla on kallioon kaiverrettu Pietari Suuren monogrammi, jonka hänen väitetään tehneen Viipurin piirityksen yhteydessä 1710.
Pietari Suuren patsas paljastettiin kesäkuussa 1910, jolloin tuli kuluneeksi 200 vuotta kaupungin siirtymisesta Venäjän alaisuuteen. Suomen sisällissodan jälkeen kaupungista poistettiin kaikki venäläisyyteen liittyvät muistomerkit ja myös Pietari Suuri sai väistyä paikaltaan heinäkuussa 1918. Alkuperäisenä tarkoituksena oli kuljettaa pronssipatsas sulatettavaksi Saksaan, mutta se päädyttiin kuitenkin sijoittamaan Viipurin historialliseen museoon, josta veistos vuonna 1930 siirrettiin vastaperustettuun taidemuseoon.
Itsenäisyyden leijona
Alkuperäinen sijainti: 60.71701°N, 28.7223°W
Monumenttia Suomen itsenäisyyden kymmenvuotisjuhlan kunniaksi alettiin Viipurissa suunnitella jo 1920-luvun alussa ja vuonna 1924 siitä järjestettiin kilpailu. Voittajaksi valittiin Gunnar Finnen ehdotus, jonka kustannukset olivat 100 000 silloista markkaa. Rahoittajaksi saatiin Suomen ensimmäisenä sotaministerinä toiminut kenraali Vilhelm Aleksander Thesleff. Hän myös tiettävästi määräsi teoksen paikaksi saman Tervaniemen puistossa sijaitsevan kallion, josta Pietari Suuren patsas oli yhdeksän vuotta aikaisemmin poistettu.
Itään päin katsova veistos paljastettiin Suomen itsenäisyyspäivänä 6. joulukuuta 1927. Karjalan vaakunaa tassuissaan pitelevä Itsenäisyyden leijona oli sijoitettu noin neljä metriä korkean jalustan päälle pienelle kummulle, jonne johtivat kiviset portaat. Patsaan jalustaan oli kaiverrettu teksti "SUOMEN ITSENÄISYYSJULISTUKSEN MUISTOKSI 6 · XII · 1917". Kumpu oli päällystetty kivilaatoin ja sen jyrkimmällä reunalla oli takorautainen aita. Itsenäisyyden leijonalle kuljettiin kahden graniittisen pylvään välistä ja ennen kummulle nousevia portaita oli vielä pieni kivetty aukio puistonpenkkeineen. Itse veistos oli tehty Espoosta Albergan kartanon mailta louhitusta punaisesta graniitista, ja sen oli valmistanut helsinkiläinen Kiviveistämö Forsman. Kyseessä oli alansa johtava kotimainen yritys, jonka palveluja käyttivät aikanaan lähes kaikki merkittävät suomalaiset kuvanveistäjät.
Veistoksen myöhemmät vaiheet
250 px|thumb|Itsenäisyyden leijona on nykyään Monrepos'n puistossa Talvisodan jälkeen keväällä 1940 Viipuri siirtyi Neuvostoliiton haltuun, ja Itsenäisyyden leijona vaihdettiin Pietari Suuren patsaaseen. Se ei ollut paikallaan pitkään, vaan jatkosodan sytyttyä kesällä 1941 suomalaiset valtasivat kaupungin takaisin ja Pietari Suuri revittiin taas alas. Operaation yhteydessä päänsä menettänyt patsas vietiin säilöön Viipurin linnaan, mutta pahoin vaurioitunutta leijonaa ei kuitenkaan enää nostettu paikalleen. Sodan jälkeen Pietari Suuri kunnostettiin ja pystytettiin seitsenmetriseksi korotetulle jalustalle vuonna 1954.
Itsenäisyyden leijonan vaiheet sotavuosien jälkeen eivät tarkalleen ole selvillä, mutta Viipurin kaupungin työntekijät löysivät sen vuonna 1989 Monrepos'n puistoon haudattuna. Nykyään veistos on edelleen Monrepos'ssa puiston huoltorakennuksen pihamaalla. Se on kärsinyt pahoja vaurioita, kun muun muassa Karjalan vaakunaa ei enää ole jäljellä ja leijona on menettänyt kaikki raajansa. Viipurin kaupunginmuseon tiloissa Viipurin linnassa on patsaasta kertovia valokuvia ja osa sen tekstikilvestä. Itsenäisyyden leijonan pienoismalli on nähtävissä Helsingin Arkadiankadulla Gunnar Finnen entisen ateljeen tiloissa sijaitsevassa ravintolassa.
Oxfordin yliopisto
Oxfordin yliopisto on keskiajalla perustettu yliopisto Oxfordin kaupungissa Englannissa. Se on englanninkielisen maailman vanhin yliopisto. Oxford ja Cambridgen yliopisto, joita yhdessä kutsutaan joskus nimellä ”Oxbridge”, ovat kilpailleet veljellisesti vuosisatojen ajan. Molemmat kuuluvat myös niin sanottuun kultaiseen kolmioon.
Historia
Oxfordin yliopiston perustamispäivää ei tiedetä, mutta opetustoimintaa siellä on ollut ainakin vuodesta 1096. Kun Henrik II kielsi englantilaisia opiskelijoita opiskelemasta Pariisin yliopistossa 1167, Oxford alkoi kasvaa nopeasti. Yliopiston perustamisen jälkeen opiskelijoita alkoi saapua sekä maan pohjois- että eteläosista, mikä jakoi opiskelijat myös yliopiston sisällä. Samoin eri uskontokuntien edustajat, kuten anglikaanit, fransiskaanit, karmeliitat ja augustinolaiset, saapuivat Oxfordiin 1200-luvulla alkaen perustaa yhteisöjä ja rakentaa asuntoloita omille opiskelijoilleen. Rochesterin piispa laati kuitenkin ensimmäiset collegesäädökset, minkä jälkeen opiskelijat alkoivat siirtyä uskonnollisista yhdyskunnista collegeihin.