cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
De Tomaso Pantera
De Tomason omistaman Ghian muotoilu- ja koritehtaan palveluksessa ollut Gianpaolo Dallara sai vastattavakseen auton korin muodoista ja moottorin ulkoisesta suunnittelusta vastaavaksi suunnittelijaksi nimettiin Tom Tjaarda. Pantera erosi edeltäjästään Mangustasta monissa kohdin. Ensiksikin siinä missä Mangusta edusti vielä perinteistä suunnittelua, missä korirakenne kiinnitettiin erillisrunkoon, Panterassa oli edistyksellinen itsekantava korirakenne. Toiseksi auton voimanlähteenä käytettiin Fordin uutta 5,7 litraista Cleveland V8 -moottoria, jonka jatkeena oli ZF:n valmistama täyssynkronoitu viisivaihteinen manuaalinen vaihdelaatikko. Moottorin tehoksi ilmoitettiin vuonna 1971 310 hevosvoimaa (SAE).
Fordin ja De Tomason yhteistyö päättyi vuoteen 1974, jonka jälkeen De Tomason perhe osti markkinointi- ja mallioikeudet takaisin itselleen.
Lagginhorn
Lagginhorn on 4 010 metriä korkea vuori Sveitsissä Valais’n Alpeilla.
Jenny Agutter
Jennifer Ann Agutter OBE (s. 20. joulukuuta 1952 Taunton, Somerset ) on englantilainen näyttelijä, joka on esiintynyt pitkän uransa aikana niin televisiossa, elokuvissa kuin teatterissakin.
Ura
Jenny Agutter aloitti uransa lapsinäyttelijänä vuoden 1964 seikkailuelokuvassa Sudanista itään, jossa hän esitti seikkailuihin joutuvaa emiirin tytärtä. Hän esiintyi samassa roolissa kahdessa eri Edith Nesbitin romaanin Aseman lapset filmatisoinnissa: ensin BBC:n tuottamassa minisarjassa The Railway Children vuonna 1968 ja kaksi vuotta myöhemmin Lionel Jeffriesin ohjaamassa elokuvassa Aseman lapset vuonna 1970.
Agutter oli vasta 16-vuotias näytellessään yhtä pääosaa Nicolas Roegin ohjaamassa elokuvassa Erämaan vangit vuonna 1971, ja sen sisältämä alastiuintikohtaus teki hänestä tunnetun. Hän voitti samana vuonna naissivuosan Emmy-palkinnon roolistaan televisioelokuvassa The Snow Goose. Vuonna 1976 hän esiintyi dystopisessa tieteiselokuvassa Pako tulevaisuudesta ja sotaelokuvassa Kotka on laskeutunut. Agutter sai parhaan naissivuosan Bafta-palkinnon roolistaan elokuvassa Hevonen vuonna 1977.
Malesian kiinalaiset
Malesian kiinalaiset ovat Malesiassa asuvia kiinalaisia. Vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan he muodostivat 24,6 % koko Malesian väestöstä.
Jenny Agutter
Ura
1980-luvulla Agutter näytteli kauhukomediassa Ihmissusi Lontoossa (1981) sairaanhoitajaa, johon ihmissudeksi muuttunut amerikkalainen poika ihastuu. Hän vieraili myös televisiosarjoissa Magnum ja Murhasta tuli totta.
Malesian kiinalaiset
Historia
Kiinalaisilla on pitkä historia Kaakkois-Aasiassa ja portugalilaisten valloittaessa Malakkan paikalla oli jo olemassa kiinalaisyhteisö. Suurempi kiinalaisten muuttoaalto alueelle tuli kuitenkin vasta 1800-luvulla. Muuttajat olivat lähtöisin Kiinan Fujianin ja Guangdongin provinsseista. Esimerkiksi Taiping-kapinan kaltaiset levottomuuden Kiinassa ajoivat ihmisiä muuttamaan ulkomaille. Malesiassa muuttajia houkutti taloudelliset mahdollisuudet etenkin Britannian Salmisiirtokunnissa. Näistä siirtokunnista, joihin tuolloin kuului myös Singapore, kiinalaisia muutti edelleen muualle Malesiaan.
Jenny Agutter
Ura
Vuonna 1990 Agutter näytteli kauhuelokuvassa Child’s Play II, ja hän on itse kuvaillut roolityötään epäonnistuneeksi. Hän esiintyi 1990-luvulla myös muun muassa televisiosarjoissa Töitä yksityisetsivälle ja The Buccaneers - Viattomat valloittajat.
Malesian kiinalaiset
Historia
Toinen muuttoaalto ajoittuu 1920- ja 1930-luvuille ja sitä ajoi jälleen levottomuudet, tällä kertaa Kiinan sisällissota kommunistien ja kansallismielisten välillä. Kiinalaisten muuttoa Malesiaan alettiin säännöstellä 1930-luvulla, vaikka vielä tämänkin jälkeen naisten ja lapsien sallittiin muuttaa melko vapaasti sukupuolten määrien tasapainottamiseksi. Monet Malesian kiinalaisista olivat aktiivisia maan itsenäisyysliikkeessä. Heistä ehkä tunnetuin oli Tan Cheng Lock. Malesia itsenäistyi vuonna 1957 ja uusi perustuslaki antoi kansalaisuuden maahanmuuttajille, joihin lukeutuivat paitsi kiinalaiset, mutta myös Malesian intialaiset.
Jenny Agutter
Ura
Agutter on esiintynyt 2000-luvulla muun muassa elokuvissa Aavikon kuningatar (2015) ja Tin (2015). Hänellä oli myös pieni rooli valtuutettu Hawleyna Marvel Cinematic Universen elokuvissa The Avengers (2012) ja Captain America: The Return of the First Avenger (2014). Hän on näytellyt myös muun muassa televisiosarjoissa Erikoisjoukkue, The Alan Clark Diaries ja The Invisibles. Agutter on esittänyt televisiosarjassa Hakekaa kätilö Nonnatus-talon kätilöitä johtavaa sisar Juliennea vuodesta 2012 lähtien.
Malesian kiinalaiset
Väestömäärä ja kieli
Vuonna 1957 kiinalaisia oli Malesiassa 2 333 756 eli noin 37 % maan koko väestöstä. Vuoteen 2000 mennessä koko maan väestö oli kasvanut 22 274 690:een, joista kiinalaisia oli 5 691 908 eli 24 %. Kiinalaisten prosentuaalinen lukumäärä pysyi suunnilleen samana vuoden 2010 väestönlaskennassa. 86 % kiinalaisista asui kaupungeissa. Kiinalaisväestö puhuu mandariinikiinan lisäksi kantonia (19,9 %), hokkienia (37,66 %), hakkaa (20,36 %), teochewia (9,26 %) ja useita muita pienempiä kiinan kielen murteita. Kiinalaiset puhuvat yleensä myös asuinalueensa enemmistökieliä, kuten malajia, sekä ibania ja kadazania Sarawakissa ja Sabahissa. Englantia opitaan kouluissa pakollisena aineena.
Jenny Agutter
Ura
Teatterinäyttelijänä Agutter on esiintynyt urallaan muun muassa The National Theatren ja Royal Shakespeare Companyn tuotannoissa.
Malesian kiinalaiset
Kulttuuri
220px|thumb|[[Taolaisuus|Taolainen Kwong Fook Kungin temppeli Paparissa Sabahin osavaltiossa.]] Ensimmäiset kiinalaiset Malesiassa olivat tavallisesti kauppiaita. Tätä kautta he ottivat osaa alueen tuotteiden vientiin ja tuontiin. Sittemmin he ovat olleet aktiivisia myös teollisuus- ja rakennusalalla. Malesiassa julkaistaan kahta suurempaa kiinalaista lehteä, nimeltä Xinzhou Ribao ja Nanyag Shangbao. Malesian politiikka perustuu pitkälti etnisyyksiin ja kiinalaispuolueista suurin on Malaysian Chinese Association eli MCA. Kiinalaisvähemmistön kannalta poliittisia huolenaiheita ovat islamin ja malajinationalismin vaikutus maan tulevaisuuteen.
Vuoden 2000 väestönlaskennan mukaan 86,61 % kiinalaisista oli buddhalaisia tai noudatti kiinalaista kansanuskoa. Katolilaisia ja protestanttisia kristittyjä oli noin 9 %. Vain noin 1 % heistä oli muslimeja.
Jérôme d’Ambrosio
Jérôme d'Ambrosio (s. 27. joulukuuta 1985 Etterbeek, Bryssel, Belgia) on belgialainen autourheilija ja italialaista syntyperää. Hän ajoi kaudella 2011 Formula 1:ssä Virgin-tallissa ja yhden kilpailun Lotus-tallissa kaudella 2012. Kaudet 2012 ja 2013 hän toimi Lotuksen varakuskina. Vuodesta 2014 hän on ajanut Formula E -sarjassa Dragon Racingin tallissa.
Ura
thumb|Jerome d'Ambrosio Malesiassa kaudella 2011. d'Ambrosio ajoi kausina 2008–2010 GP2-sarjassa DAMS-tallissa. Hän oli lähellä voittaa kotikilpailunsa, mutta joutui kilpailun viimeisellä kierroksella Pastor Maldonadon ohittamaksi. Ennen GP2-uraansa d'Ambrosio on ajanut muun muassa Formula Renault, Formula 3000 ja International Formula Master -sarjoissa, joista viimeksi mainitussa hän voitti sarjan mestaruuden kaudella 2007. d'Ambrosio voitti myös Belgian Formula Renault 1.6 -sarjan mestaruuden vuonna 2003.
d'Ambrosio teki kaudelle 2011 kattavan sopimuksen Virgin-tallissa korvaten Lucas di Grassin. Hänen kautensa oli sen suhteen erikoinen, että hän pääsi kolmea kilpailua lukuun ottamatta jokaisessa kilpailussa maaliin asti. Hänen parhaaksi sijoitukseksi jäi avauskilpailun Australian GP:n ja Kanadan GP:n neljästoista sija. Hänet kuitenkin korvattiin kauden jälkeen ranskalaisella Charles Picillä.
Kaudella 2012 d'Ambrosio siirtyi Lotuksen testi- ja varakuljettajaksi. d'Ambrosio ajoi Italian GP:n Romain Grosjeanin tilalla, kun Grosjean oli saanut kilpailukiellon edelliskilpailun lähtökolarin aiheuttamisesta. Hän sijoittui kilpailussa 13:ksi häviten selkeästi nopeammalle tallikaverilleen Kimi Räikköselle, joka ajoi maaliin viidentenä.
Formula E -tulokset
d'Ambrosio [[Punta del Estessä vuonna 2014|250px|thumb]]
Martin Pospíšil (jääkiekkoilija)
Martin Pospíšil (s. 19. marraskuuta 1999 Zvolen, Slovakia) on slovakialainen jääkiekkoilija, joka pelaa NHL-seura Calgary Flamesin organisaatiossa. Hän pelannee lähinnä AHL-joukkue Stockton Heatissa. Pospíšil on pelipaikaltaan keskushyökkääjä. Hänet on tunnettu varsin fyysisestä pelityylistään, sillä on mm. voittanut USHL-junioriliigan jäähypörssin ja ajoittain myös tapellut.
Seuraura
Pospíšil on HKm Zvolenin kasvatti. Hän siirtyi jo C-juniori-ikäisenä itävaltaan RB Hockey Academyn organisaatioon. Pospíšil voitti kauden 2014–2015 päätteeksi monikansallisen B-nuorten sarja EBJL:n mestaruuden. Kaudella 2016–2017 hän oli tehoilla 13+18=31 Red Bullin paras maalintekijä Dennis Lobachin kanssa ja toiseksi paras pistemies Justin Schützin jälkeen.
Huhtikuussa 2019 Pospíšil teki kolmivuotisen NHL-tulokassopimuksen Calgary Flamesin kanssa. Hän pelasi kauden 2019–2020 kokonaan AHL-joukkue Stockton Heatin vahvuudessa, jossa Pospíšil pelasi 26 runkosarjaottelua tehopistein 3+7=10 ja keräten 56 jäähyminuuttia. Hän nousi kauden aikana myös otsikoihin tapeltuaan Bakersfield Condorsin Colby Caven kanssa 19. lokakuuta 2019. Pospíšil antoi Cavelle useita iskuja, mutta Cave kuitenkin löi lopulta hänet yhdellä voimakkaalla lyönnillä jään pintaan. Video tappelusta oli jaettu reilun vuorokauden aikana yli 1500 kertaa. Cave laittoi videon tiimoilta Pospíšilille viestin, jonka Pospíšil jakoi Twitter-tilillään. Seuraavana vuonna menehtynyt Cave kirjoitti tuolloin:
Elokuussa 2020 Flames lainasi Pospíšilin kaudeksi 2020–2021 toistaiseksi voimassa olevalla sopimuksella kotimaahansa Extraliga-joukkue HC Košiceen. Hän pelasi siellä 22 runkosarjaottelua tehopistein 9+8=17, kunnes Pospíšil palasi Pohjois-Amerikkaan. Helmikuussa 2021 Flames lähetti hänet Stockton Heatin AHL-joukkueeseen. Pospíšil pelasi loppukaudella 14 runkosarjaottelua tehopistein 5+6=11. Syksyn harjoitusleirin päätteeksi Flames lähetti hänet taas Heatiin.
Maajoukkueura
Pospíšil pelasi alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuonna 2019 ja alle 18-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuonna 2017.
Muuta
Pospíšilin isoveljet Michal ja Kristián ovat pelanneet myös jääkiekkoa. Michal pelasi omalla urallaan puolustajana yhteensä 54 ottelua Slovakian Extraligassa. Kristián pelaa hyökkääjänä Sveitsin National Leaguen HC Davosissa.
Matti Kassila
Matti Uolevi Kassila (12. tammikuuta 1924 Keuruu – 13. joulukuuta 2018 Vantaa ) oli suomalainen elokuvaohjaaja ja -käsikirjoittaja sekä kirjailija. Hän kuului 1950- ja 1960-luvun huomattavimpiin suomalaisiin elokuvantekijöihin.
Kassilan tunnetuin työ lienee Komisario Palmu -elokuvien sarja. Muita maineikkaita ohjauksia ovat Radio tekee murron, Sininen viikko, Elokuu, Tulipunainen kyyhkynen sekä Ihmiselon ihanuus ja kurjuus.
Nuoruus ja uran alkuvaiheet
Matti Kassila syntyi Keuruun Haapamäellä, aikansa huomattavalla rautatiepaikkakunnalla, veturinkuljettaja Väinö Kassilan ja Anna Kassilan poikana. Toinen maailmansota keskeytti hänen koulunkäyntinsä Haapamäen yhteiskoulussa: Kassila palveli ensin vapaaehtoisena ilmatorjuntatehtävissä ja määrättiin sitten alokaskoulutukseen, mutta kurkkumätäepidemian aiheuttamien sydänhäiriöiden vuoksi hänet vapautettiin rintamapalveluksesta. Jatkosodan loppuajan Kassila työskenteli Panssarivoimien Keskuskorjaamossa Varkaudessa. Ylioppilaaksi hän pääsi sodan aikana 1942.
Kassila oli jo sota-aikana näytellyt Varkauden Työväenteatterissa, ja 1944 hän sai näyttelijäharjoittelijan paikan Helsingin Kansanteatterissa. 1946 hän siirtyi elokuvayhtiö Suomi-Filmiin, jossa hän työskenteli muun muassa ohjaaja Valentin Vaalan järjestäjänä ja kuvaussihteerinä. 1948 ohjaaja Edvin Laine järjesti Kassilan alan suurimman yhtiön Suomen Filmiteollisuuden palvelukseen. SF:ssä hän työskenteli ensin lyhytelokuvaosaston hoitajana ja siirtyi seuraavana vuonna Edvin Laineen apulaisohjaajaksi.
1950-luvun ohjaustyöt
Kassila siirtyi 1949 itsenäiseksi ohjaajaksi oltuaan Edvin Laineen apulaisohjaajana elokuvassa Aaltoska orkaniseeraa (1949). Muistelmissaan hän kertoo, että SF:n johtaja T. J. Särkkä kutsui hänet huoneeseensa ja sanoi: "Te olette näyttänyt, että osaatte tehdä elokuvan. Tästä saatte nyt oman filmin, ottakaa tai jättäkää". Särkkä antoi hänelle valmiin käsikirjoituksen, valmiiksi valitut näyttelijät ja runsaan kuukauden filmausaikaa. Tuloksena oli komedia Isäntä soittaa hanuria (1949), Kassilan ensimmäinen pitkä elokuva.
thumb|left|Vuoden [[Jussi-palkinnot 1951|1951 Jussi-voittajat. Matti Kassila ensimmäinen oikealta.]] SF:n tapaan Kassila työskenteli nopeasti, kahden elokuvan vuosivauhtia. Elokuvien aiheet ja usein käsikirjoituksetkin tulivat valmiina tuottaja Särkältä. Kassilan läpimurtoelokuva oli kepeä rikoskomedia Radio tekee murron (1951) jonka hän käsikirjoitti itse yhdessä Aarne Tarkaksen kanssa. Hannes Häyrisen tähdittämä elokuva sai loistavat arvostelut ja hyvän yleisömenestyksen, vaikka jäikin lippuluukuilla samana vuonna valmistuneen rillumarei-elokuvan Rovaniemen markkinoilla varjoon. Elokuva toi Jussi-patsaat sekä ohjaaja Kassilalle että päätähti Häyriselle.
Uran huipentuma: komisario Palmut 1960–1962
Lasisydämen taloudellisen mahalaskun jälkeen Kassila joutui kääntymään jälleen SF:n ja Toivo Särkän puoleen. Särkkä ehdotti Kassilalle Mika Waltarin salapoliisiromaanin Komisario Palmun erehdys filmaamista. Kassila kuitenkin torjui aluksi koko ajatuksen. Kirja on perinteinen palapelidekkari, jossa murhaajaa piilotellaan viimeisille sivuille asti, ja jonka juonenkuljetus perustuu pitkille vuoropuheluille, ja Kassila piti sitä "epäfilmaattisena". Lopulta hän kuitenkin suostui, ja käsikirjoitusta tehdessään ihastui vähitellen romaanin värikkäisiin henkilöhahmoihin ja dramaattisiin kohtauksiin. Valmis elokuva oli yhdistelmä komediaa ja draamaa, eikä kuvakerronnassa myöskään unohdettu kauhuelokuvan elementtejä. Kassila sai Särkän suostumaan elokuvan filmaamiseen 1930-luvun epookissa ja parhaiden saatavilla olevien näyttelijöiden palkkaamiseen.
Komisario Palmun erehdys (1960) oli menestys sekä arvostelijoiden että yleisön keskuudessa, ja se sai nopeasti jatko-osan. Sitä ei kuitenkaan tuottanut SF vaan sen kilpailija Fennada-Filmi, jonka johtaja Mauno Mäkelä oli onnistunut nappaamaan oikeudet Waltarin toiseen Palmu-romaaniin Kuka murhasi rouva Skrofin?. Valkokankaalla tarina sai nimen Kaasua, komisario Palmu! (1961). Se oli edeltäjänsä veroinen menestys ja toi Kassilalle ja Kaarlo Nuorvalalle parhaan käsikirjoituksen Jussin. Koska elokuvasarjaa haluttiin jatkaa, mutta romaaneja oli vain kaksi, Mauno Mäkelä pyysi Mika Waltaria kirjoittamaan käsikirjoituksen kolmanteen Palmu-elokuvaan. Waltari innostui aiheesta, ja kolme viikkoa myöhemmin hänellä oli valmiina käsikirjoituksen sijasta kokonainen romaani. Tähdet kertovat, komisario Palmu (1962) ilmestyikin yhtä aikaa sekä kirjana että elokuvana.
Kassila ja Mika Waltari suunnittelivat yhdessä vielä neljättä Palmu-elokuvaa. Työnimenä oli Lepäisit jo rauhassa, komisario Palmu, ja siinä Palmu oli tarkoitus viedä teatterin maailmaan tutkimaan murhaa Vanhan ylioppilastalon näyttämöllä. Vuoden 1963 alussa alkoi kuitenkin näyttelijälakko, joka kesti kaksi ja puoli vuotta ja romutti suunnitelmat Palmu-sarjan jatkamiseksi. Kassila palasi vielä 1960-luvun lopulla filmaamaan neljännen Palmun, mutta sillä ei ollut mitään tekemistä Lepäisit jo rauhassa -käsikirjoituksen kanssa, eikä Mika Waltari ollut enää mukana.
Palmu-elokuvien välissä Kassilalta valmistui Tulipunainen kyyhkynen (1961). Elokuva perustui uneen, jonka Kassila näki torkahtaessaan kesken uuden elokuvaidean miettimisen. Herättyään hän kirjoitti muutaman sivun synopsiksen ja vei liuskat luettavaksi Toivo Särkälle, joka suostui elokuvan tekemiseen sen pohjalta. Kassila yritti aluksi itse kirjoittaa käsikirjoitusta, mutta koska tämä ei onnistunut apuun tuli Juha Nevalainen. Tuloksena oli harvinainen suomalainen film noir -elokuva, jossa oli vaikutteita Alfred Hitchcockin syyttömän miehen teemasta. Selkeämpi esikuva oli kuitenkin Fritz Langin elokuva Nainen ikkunassa, jonka juonta elokuva osittain muistutti.
Palmujen jälkeen: 1960- ja 1970-luku
1960-luvun alku oli murroksen aikaa suomalaisessa elokuvassa. Television tulo ja 1963 alkanut, kahden ja puolen vuoden mittaiseksi venynyt näyttelijälakko luhistivat vanhan studiojärjestelmän. Suurin studio Suomen Filmiteollisuus Oy ajautui 1965 konkurssiin ja myös muut joutuivat supistamaan tuotantoaan rajusti. Tilalle astui itsenäisten nuorten elokuvantekijöiden uusi aalto. Vanhoista tekijöistä ainoastaan Kassila ja Edvin Laine pääsivät jatkamaan elokuvantekoa, eivätkä hekään enää samassa mittakaavassa kuin aikaisemmin.
Kassila selvisi elokuvateollisuuden laihoista vuosista pestautumalla Fennada-Filmiin tuottajaksi sekä tekemällä ohjelmia televisiolle. Hän toimi tuotantopäällikkönä ja yhtenä käsikirjoittajana Mikko Niskasen elokuvassa Sissit (1963) ja Edvin Laineen elokuvassa Täällä Pohjantähden alla (1968). Molemmat elokuvat olivat Fennada-Filmin tuottamia. Television puolella Kassila työskenteli sekä Yleisradiolle että Mainostelevisiolle ja muun muassa dramatisoi sekä itse ohjasi televisioteatterille Mika Waltarin pienoisromaanin Pariisilaissolmio (1965), jossa pääosaa näytteli Keijo Komppa. Kassila teki myös useita dokumenttisarjoja. 1970-luvun lopulla Kassila työskenteli elokuva-alan opetuksellisissa ja hallinnollisissa tehtävissä. Hän hoiti taiteilijaprofessuuria 1975–1980 ja toimi Suomen elokuvasäätiön tuotantopäällikkönä 1977–1979.
1960-luvun pahimman aallonpohjan mentyä ohi Kassila palasi ohjaamaan pitkiä elokuvia. Hän teki sekä draamaa että komediaa ja uudelleenlämmitti vanhoja aiheita, mutta ei onnistunut enää yltämään lähellekään vanhoja yleisö- ja arvostelumenestyksiään. Ensimmäinen pitkä elokuva Palmujen jälkeen, Äl’ yli päästä perhanaa (1968), oli parodia elokuvanteosta ja samalla satiirinen itsenäisen Suomen 50-vuotisjuhlaelokuva, joka kuitenkin jäi lippuluukuilla tappiolliseksi. Sitä seurasi neljäs ja viimeinen komisario Palmu-elokuva Vodkaa, komisario Palmu (1969). Mika Waltari ei enää osallistunut elokuvan tekoon, vaan ainoastaan antoi luvan Palmun hahmon käyttöön. Elokuvassa eläköitynyt Palmu palkataan tutkimaan Yleisradion toimittajan murhaa, ja siinä satirisoidaan sekä Suomen ja Neuvostoliiton suhteita että James Bond -tyylisiä agenttiseikkailuja. Kassila myönsi myöhemmin, että Palmun tuominen YYA-Suomeen oli virhe, ja että elokuva olisi saanut jäädä tekemättä.
1970-luvun alussa Kassila ohjasi sekä kunnianhimoista draamaa että rehellistä puskafarssia. Päämaja (1970) oli elokuvasovitus Ilmari Turjan jatkosotanäytelmästä, ja samalla ensimmäinen ja toistaiseksi ainoa, jonka pääosassa on marsalkka Mannerheim. Haluan rakastaa, Peter (1972) oli puolestaan eroottinen draama, joka perustui Aila Meriluodon kohuromaaniin.
Aatamin puvussa...ja vähän Eevankin (1972) oli vanhan aiheen uudelleen lämmitystä. Kyseinen Agapetuksen romaani oli filmattu jo kolme kertaa aikaisemmin, kaksi kertaa Suomessa (1931 ja 1940) ja kerran Saksassa (1959). Komedia kertoo kahdesta miehestä, jotka hauskojen sattumusten johdosta menettävät vaatteensa ja joutuvat alastomina takaisin ihmisten ilmoille. Tapahtumat Kassila sijoitti elokuvanteon nykyhetkeen.
Uuden aiheen lämmitystä oli Kassilan seuraavakin elokuva. Meiltähän tämä käy (1973) rakentui Esa Pakarisen Pekka Puupää -hahmon ohella hänen toiseen kuuluisaan hahmoon Severi Suhoseen, jota hän oli esittänyt useilla kiertueilla ja kolmessa elokuvassa Rovaniemen markkinoilla (1951), Hei, rillumarei (1954) ja Mullin mallin (1961). Vuosikymmenen vaihteen vapautunut seksuaalisuus näkyi myös elokuvassa. Siinä oli paljon (naisten) alastomuutta ja Suhos-hahmostakin tehtiin "panomies". Tämä saattoi olla liikaa Esa Pakarisen ja Pekka Puupään ihailijoille, sillä elokuva ei ollut järin suuri yleisömenestys. Esa Pakarinen näytteli myös pääosaa Severi Suhosen hahmossa edellisten lisäksi Armand Lohikosken ohjaamassa (1954) elokuvassa He, rillumarei.
1970-luvun loppupuolella Arto Paasilinna kirjoitti Kassilalle elokuvakäsikirjoituksen. Kassila piti ideasta, ja hänen mielestään käsikirjoituksen alkuosa oli hyvä, mutta huononi loppua kohden. Niinpä Kassila muokkaili käsikirjoitusta yhdessä Lauri Jauhiaisen ja Olli Soinion kanssa. Tuloksena oli Natalia (1979) jonka tuottivat Matti Ollila ja Kari Pöyry/Cine-Art Oy. Komediassa Natalia-niminen venäläinen lehmä eksyy Suomen puolelle ja elokuvassa seurataan niitä huvittavia ja romanttisia sattumuksia mitä seuraa kun Natalia-lehmää palautetaan takaisin Neuvostoliittoon. Elokuva on parodia Suomen ja Neuvostoliiton välisestä tuonaikaisesta ystävyydestä, yhteistyöstä ja avunannosta tyyliin: "Kaikki mikä tulee itärajan takaa on vietävä sinne heti takaisin!".
1980-luvun elokuvat
Kassilan 1980-luku meni elokuvasovitusten parissa. Niskavuori (1984) oli Hella Wuolijoen kahden näytelmän yhdistelmä, Niskavuoren naisten ja Niskavuoren leivän yhdistelmä. Niskavuoren naiset oli filmattu aikaisemmin vuosina 1938 ja 1958, kummallakin kerralla ohjaajana Valentin Vaala.
Jäähyväiset presidentille (1987) perustui Pentti Kirstilän dekkariin. Siinä Hannu Lauri näytteli mielipuolta, joka suunnittelee presidentin (Tarmo Manni) salamurhaa. Presidentin nimeä ei mainita, mutta hän muistuttaa Kekkosta.
Ihmiselon ihanuus ja kurjuus (1988) oli Kassilan toinen Sillanpää-filmatisointi jonka tuottivat Matti Ollila ja Päivi Hartzell/Neofilmi Oy. Samalla tavoin kuin Elokuu, on myös Ihmiselon ihanuus ja kurjuus romaani Sillanpään myöhemmältä tuotantokaudelta. Elokuva sijoittuu yhteen päivään loppukesästä 1939, Suomen viimeiseen rauhankesään ennen toista maailmansotaa. Kirjailija Hongisto (Lasse Pöysti) poistuu yllättäen kotoaan, karkaa kenellekään mitään sanomatta ja menee tapaamaan vanhaa nuoruudenrakastettuaan (Liisa-Maija Laaksonen). Elokuva sai Suomessa neljä Jussi-patsasta ja voitti Ranskan Rouenissa parhaan pohjoismaisen elokuvan palkinnon.
1990-luku ja uran loppuvaiheet
Ihmiselon ihanuuden ja kurjuuden jälkeen Kassila valmisteli 1990-luvun alussa muun muassa musikaalia Jääkärin morsiamesta, Sam Sihvon samannimisestä laulunäytelmästä. Valmiin käsikirjoituksen ja tuotantosuunnitelmien pohjalta elokuvan ennakkotutkimuksia tehtiin muun muassa Latvian Liepājassa missä jääkärit 1910-luvulla olivat saaneet koulutusta ja minne Sam Sihvon alkuperäinen tarina pääosiltaan sijoittui. Osoittautui kuitenkin ettei Suomessa ollut silloin taloudellisia resursseja tuottaa niin mittavaa projektia. Niinpä Kassila alkoi kirjoittaa elokuvamaailmaan sijoittuvaa dekkaria, joka tapahtuu pienellä paikkakunnalla, missä filmiryhmä on tekemässä elokuvaa. Elokuvanteon maailmaan sijoittuvassa tarinassa, jonka Kassila tunsi parhaiten, kaikki päähenkilöt pettävät toisiaan saadakseen "jotakin enemmän". Tuotantoyhtiö Wonderfilmissä luettiin dekkarikäsikirjoitus ja katsottiin että siitä saa hyvän elokuvan. Tuloksena oli Kassilan viimeiseksi jäänyt tiheätunnelmainen ja hurjaan loppuun huipentuva kokoillanelokuva Kaikki pelissä (1994). Kassila teki vielä 1990-luvulla televisio-ohjelmat F. E. Sillanpäästä sekä ohjaamistaan kokoillanelokuvista.
Uran jälkeinen elämä
Tasavallan presidentti Tarja Halonen myönsi Kassilalle professorin arvonimen toukokuussa 2011. Viimeisen kerran Kassila esiintyi julkisuudessa 29. marraskuuta 2018, jolloin hän osallistui Kaasua, komisario Palmu -näytelmän ensi-iltaan Helsingin kaupunginteatterissa. Yleisö kunnioitti ohjaajan läsnäoloa nousemalla esityksen jälkeen seisaalleen. Kassila kuoli joulukuussa 2018 Pähkinärinteen palvelutalossa Vantaalla, jossa hän vietti viisi viimeistä vuottaan.
Yksityiselämä
Kassila oli naimisissa näyttelijä Aino Mantsaksen kanssa vaimon kuolemaan asti vuosina 1948–1979, liitosta syntyi neljä lasta. Kassilan lapsista Taavi Kassila on niin ikään kunnostautunut sekä elokuvaohjaajana että kirjailijana. Aino Mantsaksen kuoltua Matti Kassila avioitui vuonna 1981 kuvaussihteeri Christina Laurentin kanssa, ja heille syntyi yksi poika. Kassila lopetti alkoholin käytön vuonna 1970, jota ennen hän omien sanojensa mukaan kärsi alkoholiriippuvuudesta. Vuonna 1963 Kassila oli sovittamassa rattijuopumuksesta saamaansa tuomiota työsiirtolassa Helsinki-Vantaan lentoaseman rakennustyömaalla, yhtä aikaa niin ikään rattijuopumuksesta tuomitun laulaja Olavi Virran kanssa.
Matti Kassilan poika Teemu Kassila ja tämän ystävä Jarkko Herala joutuivat tammikuussa 1974 vakavaan auto-onnettomuuteen, jossa Jarkko Herala sai surmansa ja Teemu Kassila loukkaantui vaikeasti.
Kirjalliset teokset
Matti Kassila toimi myös kirjailijana ja oli mukana kirjoittamassa kaksitoistaosaista Suomen Kansallisfilmografia -kirjasarjaa.
Symbolinen analyysi
Symbolinen analyysi on metateoria, kuinka käyttää tulkintoja symbolien välisten suhteiden ymmärtämissä. Symbolista analyysia voidaan tehdä tietokoneella automaattisten työkalujen avulla tai sitä voi tehdä ihminen.
Symbolisen käsittelyn historiaa
Pohjan symboliselle käsittelylle loi 1930-luvulla Alonzo Church, jonka ansiosta syntyivät myös käsitteet laskettavuus ja lambda-kalkyyli sekä olennainen osa tietokoneen peruskonstruktiota. Lähdekoodin symbolinen käsittely tuli eri muodoissaan muotiin 1970-luvulla, jolloin tutkittiin symbolista suorittamista, symbolista evaluointia ja symbolista analyysia. Menetelmät olivat poissa muodista 20-30 vuotta, kunnes vuoden 2000 jälkeen uudestaan on pyritty tutkimaan ohjelmien suorittamista ajamatta niitä lopullisessa muodossaan. Churchin merkittävästä työstä huolimatta viime aikoihin asti on ollut epäselvää, mitä symbolinen käsittely ja analyysi itse asiassa ovat ja miten ne liittyvät ihmiseen tiedon tulkitsijana. Vasta vuonna 2008 pystyttiin ensimmäisen kerran linjaamaan ihmisen suorittama ja tarvitsema symbolinen tieto ja tietokoneen antama tuki. Alla kuvataan tämä periaate.
Kielten ymmärtäminen symbolien kautta
Kaikkien kielten perusyksikkönä on symboli. Kaikki formaalit esitykset, myös ohjelmistojen kuvaamisessa yleisesti käytetyt UML-kaaviot, koostuvat symboleista. Symbolit kuvaavat objekteja tai ilmiöitä. Objektien ymmärtäminen tapahtuu alimmalla tasolla tekemällä symbolien ja objektien välisiä tulkintoja. Symboli on Charles Peircen käsitteistössä erikoistapaus termistä merkki.
Analyysin määritelmän mukaan symbolinen analyysi on prosessi, jolla monimutkaisia rakenteita voidaan ymmärtämisen helpottamiseksi pilkkoa pienempiin osiin. Pilkkomisen lisäksi yleensä on tarkasteltavista symboleista tarpeen luoda horisontaalisia selityksiä (selitys) ja hierarkkisia käsitteitä (käsite). Peircen mukaan selitys saadaan aikaan päättelyllä. Näin tapahtuva (argumentointi) voi olla logiikasta riippuen deduktiivista (Deduktiivinen päättely), induktiivista (Induktiivinen päättely) tai abduktiivista (Abduktiivinen päättely).
Symbolisen analyysin periaate
Kehys symboliselle analyysille on seuraava
Esimerkki: Symbolinen analyysi liikenteessä
Symbolisen analyysin seitsemän olennaista vaihetta.
Symbolisen analyysin rajoitukset
Kaikki asiat eivät ole yhtä yksinkertaisia mallinnettavia kuin äskeinen. Toisaalta aina ei löydy yhtä selkeitä indikaattoreita kuin liikennevalo. Erilaisia ääripäitä kuvaavat kaksi filosofian suuntausta:
Seuraavassa autoilijan logiikka liikennevaloissa:
Tilat Aloitus ja Lopetus ovat kaaviossa vain havainnollisuuden vuoksi.
Yllä oleva tilataulu voidaan helposti ohjelmoida tietokoneelle täysin samanlaisena kuin miten ajajakin toimii. Kaikki ohjelmointikielet ovat keskenään Turing-vahvoja, joten samat asiat voidaan ohjelmoida eri kielillä. Ohjelmoitaessa Prolog on kuitenkin erityisen sopiva sen takia, että Prologin sisäinen semantiikka tukee suoraan tilakaavioiden ohjelmointia. Jokaiselle tilakaavion kentälle ja tekijälle löytyy kielestä suoraan soveltuva rakenne.
Belaja Gora
Belaja Gora eli Ürüŋ Xaja  on kaupunkimainen taajama ja Abyin ulusin  eli Abyin piirin hallinnollinen keskus Indigirkajoen varrella Sahan tasavallassa Venäjällä.
Belaja Goran kylästä tuli piirin hallinnollinen keskus vuonna 1974; entinen keskus oli Družinan kylä.
Liikkuva poliisi
thumb|250px|Liikkuvan poliisin auto vuonna 2005.
Liikkuva poliisi (lyhenne LP ) oli poliisille kuuluvia turvallisuustehtäviä hoitanut, liikennevalvontaan erikoistunut poliisin valtakunnallinen yksikkö. Poliisiyksikön viimeinen päällikkö oli Kari Rantala. Liikkuvan poliisin organisaatio jakautui eteläiseen, läntiseen ja pohjoiseen tulosyksikköön sekä lentoaseman yksikköön, turvallisuusyksikköön ja liikkuvan poliisin johdon esikuntaan. Liikkuva poliisi päätettiin lakkauttaa ja sen toiminta yhdistää paikallispoliisin toimintaan sisäministeri Päivi Räsäsen työryhmän aloitteesta syksyllä 2012. Liikennepoliisien määrä ei kuitenkaan vähentynyt, vaan he siirtyivät paikallispoliisin palvelukseen. Liikkuva poliisi lakkautettiin vuoden 2014 alussa.
Liikkuva poliisikomennuskunta
Suomen liikkuva poliisi perustettiin 15. syyskuuta 1930. Kyseessä oli aluksi Helsingin kaupungin poliisilaito ksen yhteyteen muodostettu liikkuva poliisikomennuskunta (LPK). Virkavalta katsoi tarvitsevansa uutta moottoroitua poliisiyksikköä Lapuan liikkeen otteiden koventuessa. Suomen yhteiskunnalliset olot rauhoittuivat kieltolain kumouduttua ja Mäntsälän kapinan kukistuttua. Koska liikkuva poliisiosasto oli kuitenkin osoittautunut tarpeelliseksi, sitä päätettiin vahvistaa ja vuonna 1933 useimmat Suomen läänit saivat kukin oman osastonsa. Ensimmäiset maantiepoliisipartiot aloittivat liikenteen valvonnan vuonna 1935.
Myöhemmin yksikön vastuulle tuli taistelu viinan salakuljetusta ja trokareita vastaan. Talvi- ja jatkosodan vuosina liikkuvan poliisikomennuskunnan toiminta oli vähäistä, sillä suurin osa henkilökunnasta oli sotapalveluksessa. Sotien päätyttyä LPK:n tehtävät lisääntyivät: sen tehtäviksi tulivat yleisen järjestyksen ja turvallisuuden säilyminen rautateillä, liikkumisvapaudesta annettujen rajoitusten noudattamisen valvonta ja tasavallan presidentin turvallisuudesta huolehtiminen. Vuosina 1944–1956 tehtäviin kuului turvata myös Neuvostoliiton kauttakulkuliikenne Porkkalan vuokra-alueelle. LPK:n henkilöstömäärä oli suurimmillaan vuonna 1945, jolloin se oli noin 3 000 henkeä. Liikkuvan poliisikomennuskunnan nimi muutettiin Liikkuvaksi poliisiksi vuonna 1947. Samana vuonna valvontakomissio poistui Suomesta ja Liikkuvalle poliisille määrättyjen lisätehtävien määrä väheni sotatilan ja tasavallan suojelulain voimassaolon lakatessa.
Yhteiskunnallisten olojen normalisoituessa 1940-luvun lopulla Liikkuvan poliisin tehtäviksi tulivat liikenteen valvonnan ja paikallispoliisien avustamisen lisäksi koululaisten liikennevalistus, kalastuksen ja metsästyksen sekä alkoholilainsäädännön noudattamisen valvonta.
Autoistumisen haasteet
Suomen autoistuttua 1950-luvulta alkaen liikenteen valvonta korostui liikkuvan poliisin toimenkuvassa. Se toimi myös valtakunnan poliisireservinä. Tärkeä uudistus poliisin auto- ja moottoripyörähankintojen lisäämisessä tapahtui vuonna 1954: tällöin perustettiin Poliisiautovarikko, jonka tehtäväksi tuli hankkia ja kunnostaa kalustoa poliisin käyttöön. Kaluston tarve olikin suuri, sillä Suomen 256 poliisipiiristä täysin ilman autoa oli 1950- ja 1960-lukujen taitteessa vielä noin puolet. Autopulaa helpotettiin sillä, että monet poliisit käyttivät virkatehtäviensä hoidossa omia autojaan.
Samaan aikaan valtion hankintojen lisääntymisen kanssa yleistyivät myös eri yritysten ja yhteisöjen autolahjoitukset poliisille. Tunnetuin tällainen tempaus oli toimittaja Niilo Tarvajärven vuonna 1967 organisoima Hamsteri-keräys, jonka tuotolla hankittiin Liikkuvalle poliisille 51 uutta partioautoa. Samassa tilaisuudessa Helsingin Senaatintorilla poliisille luovutettiin myös viisi öljy-yhtiö Shellin lahjoittamaa autoa, ja lisäksi Volvo-Auto ja Helsingin Urheiluautoilijat ry lahjoittivat kumpikin yhden auton. 1960-luvun päättyessä poliisiautoja oli noin 900. Kalusto oli kuitenkin kirjavaa ja edustettuina olivat miltei kaikki Suomessa myydyt automerkit; aikoinaan tunnettuja olivat myös kaksi Liikkuvan poliisin kalustoon vuosina 1961–1966 kuulunutta Wihuri-yhtymän lahjoittamaa Porsche-urheiluautoa. Vuonna 1972 Suomessa oli vielä 50 poliisipiiriä kokonaan ilman poliisiautoja.
Liikkuvan poliisin autokanta yhtenäistyi 1970-luvun aikana, ja peruspoliisiautoksi vakiintui Saab 99. Vuosikymmenen kuluessa poliisiautojen määrä nousi toiselle tuhannelle. Vuoden 1974 alusta lähtien kaikki poliisiautot maalattiin kaksivärisiksi eli sinivalkoisiksi ja kylkiin kiinnitettiin tunnukset "Poliisi – Polis". 1970- ja 1980-lukujen taitteessa poliisin käytössä oli 43 moottoripyörää.
Liikkuva poliisi avusti myös koululaisten liikennekasvatusta. Liikenneturvan edeltäjä, Tapaturmantorjuntayhdistyksen liikennejaos Talja lahjoitti 1960-luvulla Liikkuvalle poliisille kahdeksan opetusautoa, joita käytettiin pääasiassa koulujen liikenneopetuksessa. Autot oli varustettu täydellisin liikenneopetusvälinein; niihin kuuluivat elokuvaprojektori filmeineen ja valkokankaineen, nukketeatterin tarpeisto, pienoisliikennemerkit sekä polkupyöriä tai polkuautoja. Lisäksi Liikenneturva valmisti poliisille aineistoa liikenneopetukseen. ”Poliisin liikenneopetuskansio” sisälsi valmiita oppituntirunkoja, ja poliiseja valmennettiin kouluopetukseen pedagogisilla kursseilla.
Liikenteen valvonta käytännössä
Liikenteen valvonnassa Liikkuvan poliisin päähuomio keskittyi 1960-luvulla ajotapojen valvontaan. Tiestön parantuessa ja autokannan lisääntyessä poliisi puuttui muun muassa risteysajoon ja vaarallisiin ohituksiin. Ensimmäiset nopeusvalvontatutkat saatiin käyttöön vuonna 1960. Tutkalaitteistojen määrä oli pitkään vähäinen, vaikkakin virallisesti vahvistettiin sen olevan "riittävä". Tiekohtaisten nopeusrajoitusten tiukentuessa ja tekniikan kehittyessä tutkien määrä lisääntyi siten, että 1980-luvulla niitä oli 30. Vuonna 1996 poliisi valvoi ajonopeuksia 280 tutkalla. Vuonna 1958 Liikkuva poliisi sai ensimmäiset vaa'at ajoneuvojen kokonaispainojen valvontaa varten.
Jo vuoden 1926 ensimmäisessä tieliikennelaissa määriteltiin rangaistusseuraamukset moottoriajoneuvon kuljettamisesta juopuneena, mutta liikkuvan poliisin keinot kuljettajien ajokunnon valvonnassa olivat pitkään vähäiset. 1950-luvulla ajokuntoa tutkittiin väriä vaihtavalla puhalluspussilla tai hengitysilman hajun perusteella. Rattijuopumuksen promillerajat vahvistettiin laissa vuonna 1977, ja seuraavana vuonna poliisi sai käyttöönsä ensimmäiset kaksi alkometriä. Väriä vaihtavat puhalluspussit olivat käytössä vuoteen 1978.
Liikkuvan poliisin organisaatio uudistettiin vuonna 1994. Aikaisemmista 11 lääninosastosta siirryttiin neljään alueosastoon, joiden lisäksi olivat Helsinki-Vantaan lentoasemalle sijoitettu Lentoaseman yksikkö sekä tasavallan presidentin kanslian yhteydessä toiminut turvallisuusyksikkö.
Liikenteen valvonta
Viimeisinä aikoinaan liikkuvan poliisin päätehtävänä oli tieliikenteen valvonta ja ohjaus. Valvonta jakautui nopeus-, ajotapa- ja rattijuopumusvalvontaan, raskaan liikenteen valvontaan sekä turvalaitevalvontaan (mm. turvavöiden käyttämättä jättäminen). Liikenteenvalvonnassa käytettiin monipuolista kalustoa, johon kuului autoja, moottoripyöriä, veneitä ja moottorikelkkoja. Tunnuksellisten partioautojen ja -pyörien lisäksi liikkuvalla poliisilla oli käytössään lukuisia tunnuksettomia eli ns. siviiliautoja ja -moottoripyöriä, joissa oli samoja valvontalaitteita kuin muissakin poliisiajoneuvoissa. Näissä ajoneuvoissa oli lisäksi aina tallentava kamera, joiden kuvamateriaalia käytettiin todisteena rikosten selvittämisessä. Siviilipoliisiautoja kuljettivat sekä siviili- että virkapukuiset poliisit.
Poliisitunnuksin varustetut poliisimoottoripyörät olivat useimmiten BMW K 1200 RS ja Yamaha FJR 1300 -merkkisiä suuritehoisia moottoripyöriä, joiden huippunopeus täydessä työvarustuksessa oli 245 km/h (BMW) ja 260 km/h (Yamaha). Tunnuksettomina poliisimoottoripyörinä käytettiin Yamaha YZF1000R Thunderace- ja Yamaha YZF-R1 -moottoripyöriä. Näiden moottoripyörien huippunopeus on jopa 300 km/h ja kiihtyvyys 0-100 km/h noin 3 sekuntia. Moottoripyöräpoliisien tehtävä takaa-ajotilanteissa oli pysyä ajoneuvon perässä ja ohjata autopartioita takaa-ajetun liikkeissä. thumb|left|250px|Moottoripyöräpoliisi
Liikenneturvallisuuskeskukset
Liikenneturvallisuuskeskukset olivat pääosin vanhan lääninjaon mukaisia, poliisilaitosten organisaatioihin kuuluvia yksiköitä, jotka käsittelivät automaattisen liikennevalvonnan keräämää aineistoa ja sen perusteella tehtävää sakotus- ja huomautustoimintaa. Liikenneturvallisuuskeskus purki kameratolppien kuvia ja tutki onko kuvattu henkilö tunnistettavissa. Keskuksia oli maassa 7, mm. Vaasassa, Ulvilassa ja Hyvinkäällä. Niissä työskenteli poliisimiehiä, siviilihenkilöitä sekä siviilipalvelumiehiä.
Koulutus
Liikkuvan poliisi vastasi poliisin ajokoulutuksesta ja miehistöä jatko- ja kertauskoulutettiin joka vuosi ajotaitojen osalta. Tämän ansiosta liikenteessä liikkuvien poliisien ajotaidot pysyivät yllä jatkuvasti. Autoihin liittyvää ajokoulutusta Liikkuva poliisi antoi ympäri vuoden poliisin ajokoulutuskeskuksessa Pieksämäen Naarajärvellä. Moottoripyöräpoliisien perus- ja jatkokoulutusta Liikkuva poliisi järjesti Lopen Räyskälässä.
Muut tehtävät
Liikkuva poliisi hoiti myös kansainvälisten kokousten aikana valtiovieraiden ja heidän turvamiestensä autokuljetusta ja kokouspaikkojen ympäristöjen turvaamisen. Liikkuva poliisi osallistui mm. ASEM-huippukokousten kuljetus- ja turvatoimiin.
Liikkuva poliisi vastasi myös Helsinki-Vantaan lentoaseman poliisitoimesta. Lentoaseman yksikkö oli useita kertoja ollut poliisin lakkautuslistan kärjessä, mutta jatkoi itsenäisenä niin kauan kuin Liikkuva poliisi oli toiminnassa. Yksikön merkitystä jouduttiin pohtimaan, koska se sijaitsi keskellä Vantaan kaupunkia ja Itä-Uudenmaan poliisilaitoksen toimialuetta.
Liikkuvan poliisin turvallisuusyksikkö huolehti Suomen tasavallan presidentin ja eläkkeellä olevien presidenttien turvallisuudesta. Turvallisuusyksikkö sai virka-apua tehtävänsä hoitamiseksi muilta poliisiviranomaisilta. Myös valtioneuvoston jäsenten ja eduskunnan puhemiehen sekä eräiden valtiovierailujen osallistujien turvallisuudesta huolehtiminen kuului LP:lle.
Tasavallan presidentin käyttämien tilojen turvallisuudesta huolehti turvallisuusyksikkö yhdessä Helsingin poliisilaitoksen ja liikkuvan poliisin Turun yksikön kanssa.
Turvallisuusyksikön päätehtävänä olivat tasavallan presidentin henkilösuojaus- ja kuljetustehtävät sekä erilaiset tuki- ja palvelutoiminnot tasavallan presidentin kanslialle. Henkilösuojauksessa keskityttiin erityisesti turvatoimien ennaltaestävyyteen. Tähän päästiin huolellisella turvatoimien suunnittelulla, turvatoimien taktisella toteuttamisella ja henkilöstön korkealla ammattitaidolla.
Organisaatio
Liikkuvan poliisin organisaatiota uudistettiin vuoden 2010 alussa mm. poistamalla erilliset osastot. Etelä-Suomen, Länsi-Suomen, Itä-Suomen ja Pohjois-Suomen osastot korvattiin kolmella maantieteellisesti jaetuilla tulosyksiköllä. Tulosyksiköiden toiminnasta vastasivat tämän jälkeen liikennepoliisitarkastajat. Liikkuvan poliisin päämaja ja johdon esikunta sekä tilannekeskus (Tike) sijaitsivat Helsingin Malmilla, lentoaseman yksikkö Vantaalla Helsinki-Vantaan lentoasemalla ja turvallisuusyksikkö Helsingin Meilahdessa tasavallan presidentin virka-asunnon Mäntyniemen yhteydessä.
Päälliköitä
Päälliköinä ovat toimineet muun muassa:
Janne Mäkelä (jalkapalloilija)
Janne-Pekka Mäkelä (s. 23. heinäkuuta 1971 Tampere) on suomalainen jalkapallovalmentaja ja entinen jalkapalloilija. Hän oli pelipaikaltaan oikea laitapuolustaja.
Mäkelän kasvattajaseura on Tampereen Peli-Pojat-70. Hän debytoi Veikkausliigassa kaudella 1990 Tampereen Ilveksessä. Heti ensimmäinen kausi toi Suomen cupin voiton. Mäkelä pelasi Ilveksessä kaksi kautta kunnes siirtyi Myllykosken Palloon. MyPassa hän voitti kaksi SM-hopeaa 1993 ja 1994 sekä cupin 1992. Myllykosken jälkeen Mäkelä edusti Finnairin Palloilijoita ja FC Jazzia sekä skotlantilaisia St. Mirreniä ja Raith Roversia. Hän siirtyi Valkeakosken Hakaan kausiksi 1998 ja 1999, joina Haka ylsi mestaruuteen. Hän pelasi vielä vajaan kauden Hakassa ja lainalla FC Lahdessa kunnes lopetti uransa jalkavammojen vuoksi.
Mäkelä pelasi uransa aikana yhteensä 220 pääsarjaottelua Suomessa. Maajoukkuetta hän edusti 20 maaottelussa.
Igor Karpinsky
Igor Karpinsky (3. huhtikuuta 1901 Viipuri – 15. maaliskuuta 1985 Helsinki) oli suomenvenäläinen lavastaja ja taidemaalari.
Venäläiseen aatelisperheeseen Viipurissa syntynyt Karpinsky opiskeli Viipurin Taiteenystäväin piirustuskoulussa Rurik Lindquistin johdolla. Hän toimi Viipurin venäläisen reaalilyseon piirustuksen opettajana ja teki lavasteita viipurilaisiin teatteri- ja oopperaesityksiin. Karpinsky osallistui Viipurin taiteilijaseuran vuosinäyttelyyn ja hän teki taiteilijan debyyttinsä vuonna 1934. 1930-luvun lopulla Karpinsky muutti perheineen Viipurista Helsinkiin ja hän toimi sitten lavastajana Suomi-Filmin elokuvissa.
Karpinsky toimi Suomen venäläisten taiteilijoiden järjestöissä ja hän oli myös venäläisen kuvataiteen asiantuntija Suomessa. Omia taidenäyttelyjään Karpinsky piti 1970-luvulle saakka. Karpinskyn muistonäyttely järjestettiin vuonna 2009 Galleria Bulevardi 7:ssä. Karpinsky maalasi muun muassa 1956 Hertta Kuusisen muotokuvan.
Elokuvia joissa Karpinsky oli lavastajana
Karpinsky teki lisäksi julisteet elokuviin August järjestää kaiken (1942) ja Niin se on, poijaat! (1942) ja lavastemaalauksia elokuviin Puck (1942), Katariina ja Munkkiniemen kreivi (1943) ja Miesmalli (1944).
László Sólyom
Sólyom on syntynyt Pécsissä ja valmistunut Pécsin yliopistosta lakimieheksi 1965. Hän työskenteli professorina Budapestissa ja kolme vuotta Jenassa Saksassa. Hänen poliittinen uransa alkoi ympäristönsuojelijoiden kansallisjärjestöstä, jonka lakimies hän oli 1980-luvun lopulla. Hän oli yksi Unkarin demokraattisen foorumin (Magyar Demokrata Fórum) perustajia 1987. Hän otti osaa opposition pyöreän pöydän neuvotteluihin tuolloin hallitsevan kommunistipuolueen kanssa.
Politiikan hän kuitenkin jätti kun tuli valituksi perustuslailliseen oikeuteen 1989. Hän nousi sen johtoon puoli vuotta myöhemmin ja työskenteli siinä 1998 asti. Yhdeksänvuotisen nimityksen jälkeen Sólyom palasi luennoitsijaksi.
Unkarin presidentin valitsee parlamentti. Sólyom ei ollut minkään puolueen jäsen, kun ympäristöjärjestö Védegylet asetti hänet ehdolle. Hänen vastaehdokkaanaan oli sosialistien parlamentin puhemies Katalin Szili. Pienempi hallituspuolue SZDSZ pidättäytyi tukemasta häntä ja oppositio äänesti Sólyomin presidentiksi 7. kesäkuuta 2005. Hän astui virkaan elokuussa Ferenc Mádlin jälkeen.
László Sólyom on naimisissa Erzsébet Sólyomin kanssa ja hänellä on kaksi lasta ja yhdeksän lastenlasta.
Unkarin ja Slovakian suhteet kokivat kolauksen, kun Slovakia kielsi Sólyomilta pääsyn maahan 21. elokuuta 2009, kun hänen oli tarkoitus olla mukana paljastamassa patsasta Tapani I:lle Komárnon kaupungissa. Slovakian kolme korkeinta johtajaa, presidentti Ivan Gašparovič, pääministeri Robert Fico ja puhemies Pavol Paška pitivät vierailua provokaationa, koska päivämäärä on Tapani I:n muistopäivää seuraava päivä Unkarissa, myös päivämäärä, jona Varsovan liiton, ml. Unkarin joukot tulivat murskaamaan Prahan kevään Tšekkoslovakiassa.
Halvard Lange
Halvard Manthey Lange (16. syyskuuta 1902 – 19. toukokuuta 1970) oli norjalainen diplomaatti ja sosiaalidemokraattinen poliitikko, joka toimi Norjan ulkoministerinä kaksi vuosikymmentä, vuodesta 1946 vuoteen 1965.
Aitkinin piirikunta
thumb|Aitkin Minnesotan kartalla Aitkinin piirikunta sijaitsee Yhdysvaltojen Minnesotan osavaltion itäosassa. Vuonna 2005 siellä oli 16 174 asukasta. Osa Mille Lacsin intiaanireservaattia on piirikunnan alueella. Piirikunta on saanut nimensä turkiskauppias William Aitkinin mukaan
Uskonto
Vuonna 2010 enemmistö piirikunnan asukkaista eli 9 698 ei kuulunut mihinkään tuolloin tutkituista 236 uskonnollisesta yhteisöstä. Tähän lukuun sisältyvät eivät kuitenkaan ole välttämättä ateisteja ja osa saattaa kuulua sellaisiin uskonnollisiin yhteisöihin, jotka eivät esiintyneet tutkimuksessa. Toiseksi suurin ryhmä olivat niin sanotut päälinjan protestantit, joita oli 3 201. Evankelikaalisia protestantteja oli 1 725, muodostaen kolmanneksi suurimman ryhmän. katolisia oli 1 357 ja muihin uskonnollisiin yhteisöihin kuului 221 henkeä.
Tamvisio
Tamvisio oli Suomen ensimmäisen kaupallisen TV-kanavan Tesvision sisarkanava, joka toimi Tampereen seudulla vuosina 1957–1964. Yleisradio osti Tesvision ja Tamvision vuonna 1964, ja niistä muodostettiin TV-ohjelma 2. Tamvision tunnetuin ohjelma lienee Heikki ja Kaija, joka alkoi vuonna 1961 ja jatkui 1960-luvun puolivälissä Ylen ohjelmana.
Aitkinin piirikunta
Uskonto
Vuonna 2010 suurimmat uskonnolliset yhteisöt olivat Amerikan evankelisluterilainen kirkko (ELCA) 2 398 jäsenellä, katolinen kirkko 1 357 jäsenellä ja Missouri-synodi 1 100 jäsenellä.
Tamvisio
Muita kanavan suosittuja ohjelmia olivat keväällä 1961 aloittanut "Tenavatuokio", jonka perintöä on kanavan loppumisen jälkeen jatkanut "Pikku Kakkonen", ja toimittaja Pauli Lehtisen juontama huutokauppaohjelma "Istu ja osta". Jälkimmäisessä ohjelmassa katselijat kykenivät tekemään puhelimen välityksellä tarjouksia juontaja Lehtisen esittelemistä esineistä. Myytävänä ollut aineisto oli saatu ohjelmaan lahjoituksina ja huutokaupan tulot menivät Tuberkuloosiliiton hyväksi.
Halvard Lange
Lange oli ulkoministerinä yksi Norjan Nato-jäsenyyden ja muiden kansainvälisten yhteistyömuotojen vahvimmista tukijoista. Langea kuvataan hiljaiseksi ja vaatimattomaksi, mutta lujatahtoiseksi poliitikoksi.
Tauko I
Tauko I on Juice Leskinen Slam -yhtyeen ensimmäinen albumi, joka julkaistiin vuonna 1978. Albumi on osa kolmeosaista ”Tauko-trilogiaa”. CD-versio levystä ilmestyi vuonna 1992. LP-versiossa kappaleet ”Rakastellaan” ja ”Rakas” ovat toisin päin.
Kappaleet
A-puoli
B-puoli
Koripallon naisten SM-sarjakausi 1954
Koripallon naisten SM-sarjakaudella 1954 Helsingin Tarmo voitti seuran kolmannen Suomen mestaruuden. Hopeaa voitti helsinkiläinen Kilven Urheilijat ja pronssia Tampereen Pyrintö. Sarjassa pelasi kahdeksan joukkuetta.
Hassan Yebda
Seurajoukkueura
Yebda aloitteli jalkapalloilun 7-vuotiaana ja siirtyi myöhemmin 16-vuotiaana Auxerren junioreihin, josta hän siirtyi Auxerren reservijoukkueeseen. Yebda oli myös kirjoilla edustusjoukkueessa kausilla 2004–2005 ja 2005–2006, mutta ei saanut peliaikaa. Tammikuussa 2006 hänet lainattiin puoleksi vuodeksi Ligue 2:ssa pelanneeseen Stade Lavalloisiin. Kauden päätteeksi Yebda vapautettiin sopimuksestaan Auxerren kanssa ja hän siirtyi Le Mansin reservijoukkueeseen. Sittemmin Yebda nostettiin kaudella 2007–2008 Le Mansin edustukseen, joka pelasi Ranskan pääsarjassa.