cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Avokado
Avokado ravintona
Avokado sisältää enemmän rasvaa kuin useimmat muut hedelmät. Suurin osa rasvasta on kertatyydyttymätöntä. Kokonainen keskikokoinen avokado sisältää noin neljänneksen päivittäisestä tyydyttyneen rasvan saantisuosituksesta. Avokadoissa on 60 prosenttia enemmän kaliumia kuin banaaneissa. Niissä on myös paljon B-, E- ja K-vitamiinia. Avokadon painosta noin kaksi kolmasosaa on vettä.
Avokadon hedelmäliha on väriltään kellanvihreästä kullankeltaiseen. Se hapettuu ja muuttuu ruskeaksi nopeasti joutuessaan kosketuksiin ilman kanssa. Tätä voidaan ehkäistä sitruuna- tai limettimehulla. Niiden sisältämä C-vitamiini toimii hapettumista estävänä antioksidanttina. Toinen keino on pitää avokadoja lämpimässä (n. 40 °C) vedessä muutaman tunnin ajan ennen kuorimista. Tämä sulkee hapettumista aiheuttavat entsyymit vaikuttamatta makuun tai rakenteeseen. Avokadosta syödään vain hedelmäliha, ei kuoria eikä siementä.
Avokado on erityisen suosittu kasvisruokavaliossa, jossa voileivissä ja salaateissa. Se ei ole makea, vaan rasvainen ja aromikas. Rakenteeltaan hedelmä on lähes kermainen. Avokado on guacamolen perusraaka-aine, ja lisäksi sitä käytetään sushin täytteenä, kanan lisukkeena ja levitteenä. Brasiliassa ja Vietnamissa avokadoa käytetään pirtelöissä ja joskus jäätelöissäkin. Filippiineillä valmistetaan jälkiruokajuomaa sokerista, maidosta ja soseutetusta avokadosta. Keski-Amerikassa hedelmiä tarjoillaan riisin kera.
Kuumennettaessa avokadoon kehittyy maun pilaavia yhdisteitä.
Vuonna 2022 julkaistussa laajassa yhdysvaltalaisessa väestöseurantatutkimuksessa havaittiin, että jokainen päivittäinen 40 gramman annos avokadoa korreloi 20 prosenttia pienemmän sydänsairastavuuden kanssa, mutta myös kahdeksan prosenttia suuremman aivohalvausriskin kanssa. Avokadon nauttiminen oliiviöljyn sijaan lisäsi kuitenkin sekä aivohalvauksien että sydänsairauksien ilmaantuvuutta. Avokadon nauttiminen kategorian ”muut öljyt” sijaan lisäsi aivohalvauksia 45 prosentilla samalla, kun sydänsairauksien riski väheni 20 prosentilla. Kyseiseen kategoriaan kuului rasvahappokoostumukseltaan hyvin erilaisia öljyjä, kuten maissi-, soija- ja rypsiöljy. Myös majoneesin vaihtaminen avokadoon vähensi sepelvaltimotautia, mutta lisäsi aivohalvauksia. Tuloksessa huomioitiin tutkittavien iän lisäksi muun muassa alkoholin ja tupakan käyttö, liikunnan määrä ja painoindeksi, mutta ei tuloerojen vaikutusta sairastavuuteen.
Avokadoa ei tulisi antaa syötäväksi eläimille, sillä se sisältää persiiniä, joka on vaarallista tai jopa tappavaa monille eläimille. Se voi aiheuttaa esimerkiksi oksentelua, ripulia tai sydänvikoja. Ihmisille se ei ole tavallisesti vaarallista.
Nimet
Avokadon nimi tulee espanjan kielen välityksellä nahuatlin sanasta ahuácatl, joka tarkoittaa kivestä. Avokadoa ja sen hedelmää on Suomessa joskus kutsuttu myös alligaattoripäärynäksi (engl. alligator pear).
David Cowie
David Cowie (7. elokuuta 1802 Montrose, Skotlanti – 3. maaliskuuta 1874 Turku) oli Skotlannissa syntynyt ja Suomeen muuttanut mekaanikko ja insinööri.
Maatalouden työterveyshuolto
Maatalouden työterveyshuolto on asiantuntijapalvelu, jota tarjoaa Työterveyslaitos. Suomalaisen järjestelmän mukaan maatalouden harjoittajat ovat yrittäjiä, jotka saavat yhteiskunnalta taloudellista tukea toimintansa kannattavana pitämiseen, koska alaa pidetään strategisesti välttämättömänä. Usein maatalousyrittäjää tukee oheiselinkeinona metsätalous, josta saa sekä hankinta- että tarvepuuta. Mikäli tilalla on palkattua henkilöstöä, sitä koskee yleinen työterveyshuoltovelvoite.
Työterveyshuollon toimijoita ovat työterveyslääkärit, -hoitajat sekä maatalouden asiantuntijat. Maatalousyrittäjillä on vastuu osallistumisestaan työterveyshuoltoon. Työterveyshuollon ehdottamat toiminnat eivät ole viljelijälle pakollisia toisin kuin työsuojeluviranomaisten määräykset.
Maatalouden työterveyshuoltoon kuuluu tilakäynti, joka on maksuton. Tilakäynnin suorittavat yleensä työterveyshoitaja ja maatalouden asiantuntija, esimerkiksi agrologi. He kiinnittävät huomiota maatilan ongelmiin - sekä fyysisiin, kemiallisiin, fysikaalisiin että psyykkisiin kuormitustekijöihin. Näin he pyrkivät yhteistyöhön viljelijän kanssa. Myös työterveyslääkärille on eduksi tuntea tilojen olosuhteita, ja heille järjestetään koulutusta maatalouden riskitekijöistä. Terveydenhuollon tiimi tekee yhdessä agrologin kanssa suosituksia viljelijälle työolosuhteiden muuttamiseksi, kun ongelmia ja vaaroja havaitaan. Samoin kiinnitetään huomiota jo alkuvaiheessa viljelijöiden terveydentilaan ja mahdollisiin rajoituksiin. Näin voidaan tehokkaasti ehkäistä ammattitauteja ja työtapaturmia sekä järjestää hoitoa ja kuntoutusta silloin, kun terveydellisiä ongelmia ilmaantuu.
Tärkeimpiä ongelmia maatalouden työolosuhteissa ovat melu, tärinä, homealtistus, torjunta-aineet ja huonot työasennot sekä tapaturmat sekä myös psyykkinen kuormittavuus.
Stolpe
Stolpe on muun muassa seuraavien henkilöiden sukunimi:
Peter Conover Hains
Peter Conover Hains (6. heinäkuuta 1840 – 7. marraskuuta 1921) oli yhdysvaltalainen sotilas, joka palveli Yhdysvaltain armeijassa Yhdysvaltain sisällissodassa, Espanjan-Yhdysvaltain sodassa ja ensimmäisessä maailmansodassa. Hän oli ainoa amerikkalainen upseeri, joka elämänsä aikana palveli sekä sisällissodan että ensimmäisen maailmansodan aikana.
Elämäkerta
Philadelphiassa suutarin pojaksi syntynyt Hains pääsi vuonna 1857 West Pointin sotilasakatemiaan, missä hänen luokkatovereihinsa lukeutui muun muassa George Armstrong Custer. Hains valmistui West Pointista luokkansa 19. parhaana kesäkuussa 1861.
Sisällissota
Valmistuttuaan Hains palveli ensin tykistössä. Bull Runin taistelussa hän määräsi taistelun ensimmäisen tykinlaukauksen ammuttavaksi. Hän sai kehuja neuvokkuudestaan Vicksburgin taistelussa, jopa kenraali Ulysses S. Grantilta. Hänet siirrettiin pioneereihin, ja hän yleni sodan aikana väliaikaisesti everstiluutnantiksi asti.
Sisällissodan jälkeen
Hains jäi armeijan palvelukseen sisällissodan jälkeen ja suunnitteli muun muassa majakoita ja Washingtonin Tidal Basin -tekojärven. Espanjan–Yhdysvaltain sodassa Hains komensi vapaaehtoisjoukkoa muutaman kuukauden ajan vuonna 1898. Hänet ylennettiin prikaatikenraaliksi 21. huhtikuuta 1903. Hän jäi eläkkeelle vuonna 1904.
Teemu Kortelainen
Teemu Kortelainen (s. 6. toukokuuta 1990) on suomalainen salibandymaalivahti, joka pelaa Rauman SalBan riveissä. Hän on Tapanilan Erän kasvatti.
Peter Conover Hains
Sisällissodan jälkeen
250px|thumb|oikea|Kenraalimajuri Hains vuonna 1918
Teemu Kortelainen
Kortelainen on pelannut 23 poikien maaottelua. Kortelaisella on palkintokaapissa yksi hopea sekä kaksi pronssia Erästä.
Peter Conover Hains
Perhe
Hains avioitui vuonna 1864 amiraali Thornton Jenkinsin tyttären Virginia Pettis Jenkinsin kanssa.
Vuonna 1908 Hainsin poikia Peter Conover Hains II:ta ja Thornton Jenkins Hainsia syytettiin William E. Annisin murhaamisesta merenkulkukerholla Long Islandilla. Thornton todettiin syyttömäksi, mutta Peter lähetettiin kuolemantuottamuksesta Sing Singin vankilaan. Kenraali Hains vetosi New Yorkin kuvernööriin, joka armahti hänen poikansa vuonna 1911.
Hainsin pojanpoika Peter Conover Hains III saavutti hänen tapaansa kenraalimajurin arvon. Hän jäi eläkkeelle vuonna 1961 ja kuoli 97-vuotiaana 3. heinäkuuta 1998.
Aruküla
thumb|Arukülan kartano Aruküla on pienkauppala Virossa Raasikun kunnassa, Viron pohjoisosassa. Vuonna 2013 siellä oli 2016 asukasta.
Tasmanianliejukana
Tasmanianliejukana (Tribonyx mortierii) on Tasmanian kotoperäinen rantakana. Laji on siirretty Tasmanian itärannikon Maria Islandille, jonne se on kotiutunut hyvin. Sitä ei tavata Tasmanian lounaisosasta. Laji on nimetty belgialaisen kasvitieteilijän Barthélemy Charles Joseph Du Mortierin kunniaksi. Bernard du Bus de Gisignies kuvaili lajin holotyypin Tasmaniasta vuonna 1840.
Torsten Lindroth
Torsten Gabriel Lindroth oli suomalainen jääkärimajuri. Hän oli sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa saanut jääkäri, joka sai tulikasteensa Saksan itärintamalla Misse-joella vuonna 1916. Myöhemmin hän osallistui Suomen sisällissotaan Valkoisen Armeijan riveissä joukkueenjohtajana.
Perhetausta
Lindroth Hänen vanhempansa olivat liikemies Gabriel Olof Lindroth ja Bertha Wilhelmiina Lunden. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1919 Ester Maria Ståhlbergin kanssa.
Opinnot
Lindroth kirjoitti ylioppilaaksi Helsingin uudesta ruotsalaisesta yhteiskoulusta vuonna 1912 ja liittyi Uusmaalaiseen osakuntaan. Opintojaan hän jatkoi Helsingin yliopiston filosofisen tiedekunnan fyysis-matemaattisella osastolla vuosina 1913 - 1915. Hän suoritti sotilashallinnollisen koulun ensimmäisen jakson vuosina 1929 - 1930 ja toisen jakson vuonna 1934.
Jääkärikausi
thumb|300px|Jääkäripataljoona 27:n pioneerikomppania. Lindroth liittyi yhtenä ensimmäisten vapaaehtoisten joukkoon, joiden päämääränä oli Saksassa sotilaskoulutusta antava Pfadfinder-kurssi, joka järjestettiin Pohjois-Saksassa sijaitsevalla Lockstedter Lagerin harjoitusalueella. Leirille hän ilmoittautui 25. helmikuuta 1915. Hänet sijoitettiin joukon 2. komppaniaan. Myöhemmin hänet sijoitettiin Kuninkaallisen, Preussin Jääkäripataljoona 27:n pioneerikomppaniaan. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Schmardenissa sekä Aa-joella.
Suomen sisällissota
Lindroth astui Suomen armeijan palvelukseen luutnantiksi ylennettynä Saksassa 11. helmikuuta 1918 ja saapui Suomeen (Vaasaan) 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Hänet sijoitettiin Suomen valkoiseen armeijaan joukkueenjohtajaksi 2. Jääkärirykmentin 4. jääkäripataljoonan 2. komppaniaan. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Kalevankankaalla, missä hän haavoittui pahasti 28. maaliskuuta 1918.
Sisällissodan jälkeinen aika
Lindroth palasi haavoistaan parannuttuaan takaisin armeijaan ja hänet määrättiin 12. tammikuuta 1919 alkaen päälliköksi Porin jalkaväkirykmentti 2:n I pataljoonan 2. komppaniaan. Hänet siirrettiin 4. helmikuuta 1919 Itämeren jalkaväkirykmentti 1:een, josta muodostettiin myöhemmin Porin rykmentti. Hän toimi rykmentissä aluksi aliupseerikoulun johtajana ja 28. helmikuuta 1919 alkaen 2. komppanian päällikkönä. Porin rykmentistä hänet siirrettiin 25. lokakuuta 1922 alkaen 2. Erillisen konekiväärikomppanian päälliköksi. Konekiväärikomppaniasta hänet komennettiin 1. huhtikuuta 1926 ja siirrettiin 31. maaliskuuta 1928 alkaen Porin rykmentin talouspäälliköksi. Hänen virkansa talouspäällikkönä vakinaistettiin 29. kesäkuuta 1928.
Babenberg
thumb|300px|Babenbergien sukupuu, luostarimaalaus vuodelta n. 1490 Babenberg-suku oli aatelissuku, joka hallitsi Itävaltaa vuosina 976–1246, ennen Habsburgien nousua. Babenbergerit olivat lähtöisin Bambergin suvusta, joka oli kotoisin nykyisen Baijerin pohjoisosasta Frankenista.
Kapetingien lailla myös Babenbergit periytyivät Robertien suvusta. Varhaisin tunnettu Babenberg oli 800-luvulla elänyt Grabfeltin kreivi Poppo.
Babenbergien suku sammui Itävallassa, kun herttua Frederik II kuoli Leithan taistelussa 15. kesäkuuta 1246.
Aiheesta muualla
thumb|100px|Babenbergien vaakuna
Miki Roqué
Miguel ”Miki” Roqué Farrero (8. heinäkuuta 1988 Tremp, Lleidan maakunta, Espanja – 24. kesäkuuta 2012) oli espanjalainen jalkapalloilija, hän oli pelipaikaltaan puolustaja.
Liverpoolin vapautettua Roquén kesällä 2009 hän siirtyi Real Betisiin.
Roque kuoli kesäkuussa 2012 lantiosyöpään.
Lovén
Lovén tai Loven on muun muassa seuraavien suomalaisten henkilöiden sukunimi:
Felix von Bothmer
thumb|190px|Felix von Bothmer Felix von Bothmer (10. joulukuuta 1852 München – 18. maaliskuuta 1937 München) oli saksalainen kenraali, joka palveli komentajana ensimmäisessä maailmansodassa.
Elämäkerta
Kreivi Bothmer osallistui upseerikokelaana Ranskan–Saksan sotaan. Hän valmistui upseeriksi 1871, yleni everstiksi 1900, kenraalimajuriksi 1903, kenraaliluutnantiksi 1905 ja jalkaväenkenraaliksi 1910. Maailmansodan puhjettua Bothmer nimitettiin marraskuussa 1914 baijerilaisen reservidivisioonan komentajaksi, mistä hän siirtyi keväällä 1915 toisen reserviarmeijakunnan komentajaksi Galitsiaan. Hän osallistui Alexander von Linsingenin komentaman eteläisen armeijan taisteluihin, kunnes siirtyi heinäkuussa 1915 Linsingenin tilalle. Itärintaman eteläosasta vastannut eteläinen armeija muodostui osin saksalaisista ja osin itävaltalaisista joukoista. Bothmer onnistui puolustautumaan ylivoimaisia venäläisiä joukkoja vastaan ja torjumaan lopulta venäläisten kesäkuussa 1916 käynnistämän Brusilovin hyökkäyksen sekä kääntämään vuotta myöhemmän Kerenskin hyökkäyksen venäläisten perääntymiseksi.
Itärintaman sotatoimien päätyttyä eteläinen armeija hajotettiin ja Bothmer siirrettiin helmikuussa 1918 länsirintamalle uuden 19:nnen armeijan komentajaksi Lothringeniin. Saman vuoden huhtikuussa hänet ylennettiin kenraalieverstiksi. Kolme päivää ennen aselepoa marraskuussa 1918 Bothmer lähetettiin Baijeriin valmistelemaan puolustusjärjestelyitä ympärysvaltojen hyökkäyksen varalta. Joulukuussa hän vetäytyi palveluksesta.
Fotomontaasi
pienoiskuva|250px|Atlas ja Herkules kantavat palloa, 1600-luku, Käyttäjä TCY, Wikipedian logo, 2009.Fotomontaasi, fotokollaasi tai valokuvakollaasi on eri valokuvien yhdistämistä leikkaamalla ja liittämällä yhteen useita valokuvia uudeksi valokuvaksi. Leikkaamalla ja liimaamalla tapahtuvan työskentelyprosessin voi tehdä myös kuvankäsittelyohjelmalla ja tällaista kuvan käsittelyä sanotaan usein "fotoshoppaamiseksi".
Ero fotomontaasin ja valokuvakollaasin välillä on joidenkin tulkintojen mukaan siinä, että valokuvakollaasissa työskentelyn painopiste siirtyy pois kuvankäsittelystä (tai pimiöstä) valmiiden valokuvien leikkaamiseen ja yhdistelyyn liimalla.
Historia
Luultavasti Skotlannissa 1850-luvulla kehitettyä valokuvien yhdistämisen menetelmää (Combination Printing eli yhdistelmävedos) pidetään fotomontaasin varhaisena muotona. Se oli eri kuvien tasojen yhdistämistä yhdeksi valokuvavedokseksi huolellisesti maskaamalla ja peräkkäin valottamalla. Varhaisten yhdistelmävedosten tekeminen vaati päiväkausien työn, laadukkaita työvälineitä ja kärsivällisyyttä. Sitä kutsuttiin aluksi "kaksoisvedostukseksi", koska aluksi käytettiin kahta negatiivia. Valokuvien yhdistely oli melko suosittua 1800-luvulla. Valokuvien yhdistämisen käytännön ohessa kuvien yhdistämistä pidettiin viihteellisenä, ja huvitusta herättivät postikortit, joissa vartaloon liitettiin erilainen pää, tai luotiin outoja tai mahdottomia olentoja.
Ajatus fotomontaasista alkoi kehittyä valokuvan alkua seuranneina aikoina heti, kun paperipohjainen, eikä enää metalliin tai lasiin kiinnitettävä valokuvaus tuli yleiseen käyttöön. Se ilmeni siten, että valokuvaaja liimasi vierekkäin useiden asiakkaiden muotokuvia ja valokuvasi ne sitten uudestaan mainostarkoitukseensa. Hän loi täten ihmisjoukon, jossa oli eri ajoilta ja ehkä myös eri paikoista otettuja osasia. Ensimmäisen maailmansodan jälkeen kollaasin idea yleistyi. Berliinissä toiminut dada-taiteilijaryhmä etsi uusia ilmaisukeinoja, joilla olisi enemmän merkitystä kuin abstraktilla ilmaisulla, mutta joka ei palaisi vanhaan maalaustaiteen figuratiiviseen traditioon. Dadan piirissä fotomontaaseja tekivät muun muassa John Heartfield, Hannah Höch, Johannes Baader, Raoul Hausmann ja George Grosz. pienoiskuva|[[Achraf Baznani, Faces, 2014.]] Surrealismin tullessa hallitsevaksi taidesuuntaukseksi Euroopassa jäi valokuvamontaasi vähemmälle huomiolle. Uusi kiinnostus dadaan 1960-luvulla muun muassa fluxus-ryhmän puitteissa elvytti fotomontaasin. Myös pop-taiteen liike käytti teoksissa ajan aikakauslehtien valokuvia ja tekstejä. Myös mainostajat saivat vaikutteita tästä tekniikasta luoden yhä uusia fotomontaaseja.
Fotomontaasin käyttö 1980-luvun Euroopassa liittyi ydinaseiden vastaisen liikkeen käyttämiin julisteisiin ja muuhun graafiseen viestintään.
Mihail Vasiljev
Mihail Vasiljev on ainakin seuraavien henkilöiden nimi:
Fotomontaasi
Esimerkkejä
center|500px|pienoiskuva|Fotomontaasi kahdesta kuvasta center|500px|pienoiskuva|Käyttäjä Mmxx, Fotomontaasi, jossa on käytetty 16 kuvaa, 2010.
Siniaalto (yhtye)
Siniaalto on suomalainen ambient-musiikkia tekevä yhtye. Sen perustivat vuonna 2002 Ilai Rämä, Teemu Halmkrona sekä Tuomas Mettänen. Yhtyeen musiikki vaihtelee progressiivisista kappaleista minimalistisiin. Yhtye tunnetaan myös analogisten syntetisaattorien käytöstä sekä thereminin käytöstä.
Mihail Vasiljev (käsipalloilija)
Mihail Anatoljevitš Vasiljev (s. 4. maaliskuuta 1961 Moskova) on Neuvostoliittoa edustanut entinen käsipalloilija ja olympiavoittaja. Hän pelasi seuratasolla TsSKA Moskovassa.
Vasiljev oli voittamassa MM-kultaa vuonna 1982 Saksassa pelatuissa kisoissa. Hän pelasi maansa joukkueessa kuusi ottelua ja teki viisi maalia Soulin olympialaisissa 1988, joissa Neuvostoliitto voitti kultaa.
Reaktiivinen ohjelmointi
Reaktiivinen ohjelmointi (reaktiivinen ohjelmointiparadigma,, RP) on ohjelmointiparadigma, jossa muuttujien arvot päivittyvät automaattisesti. Reaktiiviseen ohjelmointiin käytetään reaktiivista ohjelmointikieltä tai reaktiivisen ohjelmoinnin mahdollistavaa kirjastoa. Reaktiivinen ohjelmointi soveltuu mm. tapahtumaohjattujen ja interaktiivisten sovellusten toteuttamiseen.
Useimmissa ohjelmointikielissä käskyn "a = b + c" jälkeen muuttujien b ja c arvo voi muuttua vaikuttamatta a:n arvoon. Reaktiivisessa ohjelmoinnissa a:n arvo päivittyy b:n tai c:n muuttuessa.
Reaktiivisen ohjelmoinnin käyttökohteita ovat mm. taulukkolaskentaohjelmat ja verkkopalvelut. Monet verkkopalvelut ovat luonteeltaan asynkronisia ja tapahtumapohjaisia. Reaktiivinen ohjelmointi ratkaisee tällaisten palveluiden rakentamiseen liittyviä teknisiä ongelmia.
Reaktiivisia ohjelmointikieliä ovat mm. Haskelliin perustuvat Fran ja Yampa sekä JavaScriptin laajennos Flapjax. Reaktiivisia ohjelmointikirjastoja ovat mm. Scala-kielelle kehitetty Scala.React sekä JavaScriptille kehitetty RxJS.
Tunnettuja reaktiivista ohjelmointia käyttäviä verkkopalveluita ovat Netflix ja GitHub.
Reaktiivinen ohjelmointi -käsitteellä saatetaan toisinaan ymmärtää muutakin kuin yllä kuvattua ohjelmointiparadigmaa. Sillä voidaan tarkoittaa sellaisen tietojärjestelmän kehittämistä, että järjestelmä on ominaisuuksiltaan reaktiivinen. Tässä tapauksessa reaktiivisuudella tarkoitetaan esimerkiksi järjestelmän kykyä toipua virhetilanteista sekä palvella käyttäjiä riippumatta kuormasta. Tällöin kyse on siis reaktiivisen sovelluksen ohjelmoinnista eikä siitä, että ohjelmointi on reaktiivista.
Suur-Suomi
frame|Suur-Suomeen luettiin kuuluvaksi Suomen (vaaleansinisellä) lisäksi varsinkin [[Itä-Karjala (siniharmaa) ja Kuolan niemimaa (sinipunainen), harvemmin myös Viro (tummansininen) ja Inkeri (sinivihreä), sekä Ruija (tummanvihreä) ja Länsipohja (violetti). Suomen rajoiksi on kuvaan piirretty Tarton rauhan (vuodelta 1920) (keltainen) ja Pariisin rauhan (vuodelta 1947) (punainen) rajat.]]
Suur-Suomi-aate on irredentistinen, suomalaisten ja muiden itämerensuomalaisten kansojen sekä ulkosuomalaisten yhteenkuuluvuutta korostava heimoaatteen radikaali muoto. Sen tavoitteena on liittää Suomeen Neuvostoliitolle kuulunut Itä-Karjala ja mahdollisesti myös muita Suomen naapurivaltioiden osia, kuten Inkeri tai Pohjois-Norjan ja -Ruotsin suomenkielisen väestön asuinalueita. Suur-Suomi-aatetta edustaneista järjestöistä Akateeminen Karjala-Seura puhui Suur-Suomesta sekä tavoitellun suursuomalaisen valtion että suomalais-karjalaisen ei-valtiollisen kieli- ja kulttuuriyhteisön merkityksessä.
Suur-Suomi-aatteen laajamittainen kannatus oli voimakkaimmillaan Suomen itsenäisyyden alkuaikoina. Toisen maailmansodan jälkeen Suur-Suomi-aate käytännössä sammui.
Aluksi suomalaiset eivät saaneet itäkarjalaisia innostumaan aatteestaan, koska karjalaiset kärsivät tuolloin nälänhädästä, mikä oli suurempi yhteiskunnallinen ongelma. Itäkarjalaisten oma-aloitteinen halu vapautua neuvostovallasta syntyi laajemmin vasta vuonna 1920 Tarton rauhan solmimisen jälkeen Neuvosto-Venäjän kovennettua otettaan alueesta. Vaikka kapinallisilla oli kansan tuki, Suomesta ei enää saatu laajaa apua ja muutamassa kuukaudessa puna-armeija sai kukistettua kansannousun.
Kylänoikeus
Kylänoikeuden muodostivat Etelä- ja Keski-Pohjanmaan kylissä oltermanni ja lautamiehet, jotka johtivat kylien oltermannihallintoa. Vuoden 1742 kyläjärjestysohjeessa kyläkokouksen ja kylänoikeuden välinen suhde jäi jonkin verran epäselväksi, mutta eteläpohjalaisissa kyläasetuksissa kylänoikeus esitetään omana instituutiona, samalla kun kylänoikeuden oikeudellinen luonne täsmentyy. Etelä-Pohjanmaan reuna-alueilla ja osaksi Keski-Pohjanmaalla kylänoikeuksien toiminta oli vajavaista.
Suur-Suomi
Niin sanotut Suomen luonnolliset rajat ja kielentutkimus
1800-luvulla pidettiin tärkeinä valtioiden ja kansojen niin sanottuja luonnonmukaisia rajoja, jotka muodostuivat maantieteellisistä rajoista. Vielä 1800-luvun alkupuolella ei nimitystä Suur-Suomi tiettävästi käytetty, mutta ajatus Suomen luonnonmaantieteellisistä rajoista on peräisin jo noilta ajoilta. Vuonna 1837 kasvitieteilijä J. E. A. Wirzen määritteli Suomen luonnonvaraisten kasvien levinneisyysalueen itäiseksi rajalinjaksi Vienanmeren, Äänisen ja Syvärin ja geologi Wilhelm Ramsay määritteli vuosisadan alussa kallioperätutkimuksissaan Fennoskandian kallioperän käsitteen. Myös Zachris Topelius otti asian myöhemmin esille virkaanastujaisluennossaan vuonna 1854.
Kylänoikeus
Kylänoikeus valvoi kyläasetusten sekä tehtyjen päätösten ja sopimusten noudattamista. Kylänoikeudella oli oikeus sakottaa laiminlyönneistä ja kyläasetusten rikkomisista. Lisäksi kylänoikeus ratkoi kyläjärjestys lakikirjanaan kyläläisten välisiä riita-asioita. Kyläasetuksissa korostettiin kylänoikeuden jäsenten arvovaltaa. Kylänoikeuden päätöksistä sai edelleen valittaa kihlakunnanoikeuteen.
Käytännössä kylänoikeus (byaråd) eli oltermanninoikeus (åldermansrätt) toimi Pohjanmaalla jo 1750-luvulla, joten kyläjärjestyksiin kylänoikeuden oikeudellinen luonne tuli myöhäsyntyisesti. Kylänoikeus teki päätöksensä joko kyläkokouksessa tai itsenäisesti esimerkiksi erilaisten tarkastusten yhteydessä. Sakottamisen sijasta voitiin pyrkiä sovitteluratkaisuihin tai asettaa uhkasakkoja. Kylänoikeuden oli esitettävä vuosittain tilit kyläkokoukselle, joka ne hyväksyi.
Suur-Suomi
Niin sanotut Suomen luonnolliset rajat ja kielentutkimus
Samoihin aikoihin kehittynyt suomalais-ugrilainen kielentutkimus nosti esille poliittisen rajan itäisellä puolella elävät suomalaisten sukulaisheimot, ja poliittisen rajan katsottiin olevan myös kielellisesti ja etnisesti väärässä paikassa. Noilta ajoilta on peräisin muun muassa August Ahlqvistin (A. Oksanen) runo ”Suomen valta”, jossa sukulaisheimojen veljeyttä korostettiin muun muassa seuraavin säkein: ”Äänisjärvi, Pohjanlahti, / Auranrannat, Vienansuu, / siin’ on, suomalainen, mahti, / jok’ ei oo kenenkään muun.”
Heikki Nurmion sanoittamassa Jääkärimarssissa vuodelta 1917 ”Vienan rannat ja maa” määriteltiin kuuluvaksi Suomeen: ”Viro, Aunus, Karjalan kaunis maa, yks’ suuri on Suomen valta.” Myöhemmin sanat muutettiin uutta tilannetta vastaaviksi: ”Häme, Karjala, Vienan rannat ja maa, yks’ suuri on Suomen valta.”
Karelianismi
Karelianismi oli taiteilijoiden, kirjailijoiden ja säveltäjien kansallisromanttista Karjala-harrastusta ja karjalaisuuden pitämistä suomalaisuuden alkulähteenä. Karelianismi oli voimakkaimmillaan 1890-luvulla. Esimerkiksi kirjailija Ilmari Kianto oli tunnettu Vienan-ystävä. Hän julkaisi vuonna 1918 Vienan-retkestään kirjan Suomi suureksi – Viena vapaaksi, jonka koko painos on takavarikoitu.
Suur-Suomen idea muissa Pohjoismaissa
Pohjois-Norjassa on suomenkielinen vähemmistö, kveenit. Suomenkielinen asutus oli levinnyt alueelle varsinkin 1860-luvulla. Kveeneillä oli tapana eristäytyä omiin yhdyskuntiinsa. Akateeminen Karjala-Seura ja Suomalaisuuden Liitto tekivät aktiivisesti kveenityötä vuosina 1927–1934 välillä. Näiden yhdistysten tärkeintä toimintaa oli suomenkielisen materiaalin ja propagandan levittäminen eri kanavien kautta. Toiminta hiipui vuodesta 1931 lähtien ja päättyi vuonna 1934, mutta mainittujen järjestöjen lehdissä kveenien asioita käsiteltiin vielä senkin jälkeen.
Norjassa virisi pelko niin sanotusta suomalaisesta vaarasta. Kveenivähemmistöä alettiin norjalaistaa samantapaisin keinoin kuin Itä-Karjalan karjalaisia myöhemmin venäläistää. Pääasiallinen keino oli kulttuuri- ja kielipoliittinen syrjintä koululaitoksen kautta, yksipuolisesti norjankielinen joukkoviestintä ja niin sanottu kaaderipolitiikka. Suomen kielen käyttöä ja arvostusta pyrittiin vähentämään ja suomenkielisten etninen identiteetti ja kulttuuri pyrittiin hävittämään.
Suomen itsenäisyyden alkuaikoina Suomessa alettiin vaatia Ruotsin Norrbottenin suomenkielisten alueiden, eli Länsipohjan liittämistä Suomeen. Tämä oli vastareaktio Ahvenanmaan halulle liittyä Ruotsiin. Suomen valtiovalta perusti Länsipohjan toimikunnan, jonka tehtävänä oli aikaansaada Länsipohjassa suomalaiskansallista liikehdintää. Ruotsissa puolestaan pyrittiin ruotsalaistamaan suomenkielisiä muun muassa lisäämällä ruotsin opetusta Pohjois-Ruotsin suomalaisseuduilla. Vielä 1950-luvulla Pohjois-Ruotsin kouluissa suomen kielen puhumisesta rangaistiin.
Heimosodat
1920-luvulla Suur-Suomea rakennettiin heimosodissa, joissa haluttiin yhdistää itämerensuomalaisia kansoja. Tällaista halua oli myös läntisessä Itä-Karjalassa, joista Repolan ja Porajärven kunnat liittyivät Suomeen, tosin vasta tiukkojen ehtojen myötä. Kuitenkin Tarton rauhassa ne jäivät Suomen rajojen ulkopuolelle.
Eniten ajatus Suur-Suomesta elähdytti Akateemisen Karjala-Seuran, Lapuan liikkeen ja sen parlamentaarisen seuraajan IKL:n politiikkaa. Myös Kansallisessa Kokoomuksessa ja Maalaisliitossa oli Suomen suurentamisen kannattajia. Mannerheimin Miekkavala vuonna 1918 ja Miekantuppipäiväkäsky vuonna 1941 lisäsivät Suur-Suomi-innostusta. Vasemmistopoliitikoista suursuomalaisuutta ajoivat Oskari Tokoi ja Väinö Voionmaa, joka julkaisi vuonna 1918 kirjan ”Suur-Suomen luonnolliset rajat”.
Itäkarjalaisten kansannousu
Suomalaisten vapaaehtoisten heimosoturien ensimmäiset yritykset innostaa itäkarjalaiset kapinaan vuosina 1918–1919 eivät saaneet paljonkaan tukea ja epäonnistuivat niin Vienassa kuin Aunuksessakin. Itäkarjalaisten huomio oli tuolloin maailmansodan aikaisessa nälänhädässä, jota Suomikaan ei voinut lievittää. Heimosoturienkin huolto oli surkeaa, ja siksi he joutuivat vetäytymään Itä-Karjalasta. Myös vuoden 1919 yhteistyö englantilaisten kanssa takkuili.
Suomi halusi Tarton rauhaa solmittaessa vuonna 1920 Itä-Karjalalle kansallishallinnon ja autonomian. Kansainliitto ratkaisi Itä-Karjalan kuuluvan Neuvosto-Venäjälle vaatien, että sille on annettava autonominen itsehallinto. Samaan aikaan Kansainliitto ratkaisi myös Ahvenanmaan kysymyksen Suomen eduksi. Suomen sisällissodan jälkeen Venäjälle paenneet punaiset nousivat johtoasemaan Itä-Karjalassa, jonne perustettiin Karjalan työkansan kommuuni johtajanaan Edvard Gylling. Punaisten tehtävänä oli lisäksi toimia Suomen vallankumouksen sillanpääasemana. Suomalainen eliitti vahvisti asemansa vuonna 1923, jolloin perustettiin Karjalan autonominen sosialistinen neuvostotasavalta.
Kommuunin perustamisen yhteydessä kesällä 1920 Neuvosto-Venäjä otti itäkarjalaiset tiukemmin komentoonsa. Vuodessa olot kommunistien komennossa kävivät niin kurjiksi, että itäkarjalaiset oma-aloitteisesti ryhtyivät vapaustaisteluun neuvostohallintoa vastaan. Metsäsissien johtajana oli Vasili Levonen, jota soturit kutsuivat Ukki Väinämöiseksi. He pyysivät heimosoturi–alikersantti Jalmari Takkiselta tukea toimilleen maaliskuussa 1921. Takkinen auttoikin kansannousun valmisteluissa, mutta parhaimmillaankin metsäsisseissä oli vain 3 000 karjalaista ja 500 suomalaista.
Ensimmäinen iso taistelu käytiin 28. lokakuuta 1921. Takkisenkaan sotilaalliset taidot eivät riittäneet joukkojen johtamiseen, joten hän pyysi jääkärimajuri Paavo Talvelan avukseen. Talvela otti vuosilomaa ja alkoi johtaa sotaa joulukuun puolivälissä 1921. Akseli Gallen-Kallela suunnitteli itäkarjalaisten käyttämän sotalipun. Lippu ei nykyään kuvaa Karjalan tasavaltaa, vaan se on käytössä karjalaisten kansan tunnuksena. Lipun on muokannut nykyasuunsa karjalainen kuvataiteilija Vitali Dobrinin.
Kapinallisilla oli kansan tuki, ja voitettujen taisteluiden jälkeen joulukuussa 1921 vapautettu alue oli laajimmillaan. Koska Suomesta ei saatu kunnon apua, puna-armeijan keskitettyä voimiaan sota hävittiin pian. Osa suomalaisvapaaehtoisista pakeni ratkaisevien tappioiden jälkeen, mutta Paavo Talvela ja muu päällystö jäivät auttamaan siviilejä pakenemaan. Puna-armeijan yrityksistä huolimatta he onnistuivat auttamaan metsäsissit ja 11 000 siviiliä Suomen puolelle 20. helmikuuta 1922 mennessä. Vuonna 1923 Karjalan työkansan kommuunista tehtiin Karjalan autonominen sosialistinen neuvostotasavalta.
1920–1930-lukujen Karjalan autonominen sosialistinen neuvostotasavalta
Sisällissodan jälkeen paenneiden suomalaisten lisäksi Itä-Karjalaan muutti suomalaisia Inkerinmaalta ja paluumuuttajia Pohjois-Amerikasta. Myös he pitivät Itä-Karjalaa osana suomalaista kulttuuripiiriä. Monien mielipiteet olivat samanlaiset kuin Suomen heimoaatteen kannattajien.
Vielä vuonna 1926 Neuvosto-Karjalan asukkaista 96,6 prosenttia puhui äidinkielenään karjalan kieltä. Karjalan kielellä ei ollut kirjakieltä ja sellaisen luomista pidettiin mahdottomana monien murteiden vuoksi. Karjalan viralliseksi kieleksi tuli venäjän lisäksi suomi. Suhtautuminen suomen kieleen oli moninaista. Joidenkin karjalaisten oli vaikea ymmärtää suomen kirjakieltä, ja sen käyttäminen kohtasi Aunuksen Karjalassa suoranaista vastarintaa paikallisten taholta. Vienan Karjalassa kieleen suhtauduttiin positiivisemmin. Vastarinta leimattiin paikallisten kulakkien ja venäläisšovinistien sosialismin vastaiseksi myyräntyöksi.
Kesällä 1930 suomalaistamispolitiikka nousi julkiseksi kiistelyn aiheeksi. Erimielisyyksiä oli muun muassa Neuvosto-Karjalan virallisesta kielestä. Oli epäselvää opetettaisiinko karjalaisille suomea vai kehitetäänkö heidän omaa kirjakieltään. Neuvosto-Karjalan johdossa ajatus karjalan kirjakielestä torjuttiin. Neuvostoliiton keskuskomitean kansallisuuksien neuvosto ja Neuvostoliiton tiedeakatemia protestoivat Neuvosto-Karjalan pakkosuomalaistamista vastaan.
Stalinin vainoissa vuonna 1937 Neuvosto-Karjalan johtoa syytettiin kuitenkin trotskilais-porvarillisesta nationalismista, karjalan kielen ja kulttuurin kieltämisestä ja aatteellisesta nojaamisesta porvarilliseen Suomeen. Suomalainen johto kesti vuoteen 1937 asti, kunnes se tuhottiin Stalinin vainoissa. Samalla aloitettiin alueen venäläistäminen kieltämällä sekä suomen että karjalan kielen julkinen käyttö. Venäläistämistä perusteltiin alueen helpompana hallittavuudella, jolloin venäjän kanssa kilpailevia kieliä ei ollut.
Talvisota ja jatkosota
thumb|220px|Suomen joukkojen pisin eteneminen jatkosodan aikana. Neuvostoliitto perusti talvisodan alussa Suomen kansanvaltaisen tasavallan, jota johti Terijoen hallitus ja Otto Wille Kuusinen. Tarkoitus oli sisällyttää perustettuun neuvostotasavaltaan sekä valloitettu Suomi että osa Itä-Karjalasta. Tästä syystä alueen viralliseksi kieleksi palautettiin suomi. Kun Suomen miehitys jäi tekemättä, maaliskuussa 1940 perustettiin Karjalais-suomalainen neuvostotasavalta, johon kuuluivat sekä entisen Karjalan autonominen sosialistinen neuvostotasavallan alue kokonaisuudessaan että osa Suomen Moskovan rauhassa vuonna 1940 luovuttamista alueista.
Jo sisällissodan aikana vuonna 1918 Carl Gustaf Emil Mannerheim oli Antreassa Karjalankannaksella antanut julistuksen, jossa hän totesi, ettei tulisi panemaan miekkaansa tuppeen ennen kuin Suomi ja Itä-Karjala olisivat vapaat. Jatkosodassa Mannerheim antoi kuuluisan miekantuppipäiväkäskynsä, jossa viittasi julistukseensa. Päiväkäskyssä oli mainintoja myös ”suuresta Suomesta”, mikä jo tuolloin aiheutti myös kielteistä huomiota poliittisissa piireissä. Toisaalta eduskunnan puhemies Suomen Sosialidemokraattisen Puolueen Väinö Hakkila painotti sanomalehtijutussaan, että Suomen tulee vapauttaa suomensukuiset heimokansat bolševikkien vallasta. Suomi valtasi Karhumäen kaupungin 40 asteen pakkasessa joulukuun 7. päivänä vuonna 1941. Pian Itä-Karjalassa alkoi asemasodan aika. Hieman aikaisemmin ylipäällikkö Mannerheim oli lähettänyt tervehdyksen Suomen naisille ja miehille: ”Meiltä ei puutu enää paljon saavuttaaksemme strategiset päämäärämme, riistää viholliselta ne keinot, jotka se oli huolellisesti valmistanut tuhotakseen meidät, ja saavuttaaksemme rajan, joka on helpompi puolustaa kuin mikään Suomen aikaisempi raja.”
Kun suomalaisjoukot saapuivat Petroskoihin, jota tuohon aikaan kutsuttiin Äänislinnaksi, olivat vetäytyneet neuvostosotilaat tuhonneet ison osan kaupungista. Osa suomalaisjoukoista sai jäädä Äänislinnaan, kun muut jatkoivat etenemistä kohti Syväri-joen yläjuoksua läpi Soksun kylän. Kylässä asui perheinensä myös vepsäläinen Raisa Larjuskin, nykyinen kirjailija Raisa Lardot. Hän on muistellut kyläläisiä pelotellun saapuvilla suomalaissotilailla, jotka leikkaavat kyläläisiltä korvat pois. Kun palanneet kyläläiset palasivat koteihinsa, he yllättyivät, kun suomalaiset sotilaat olivatkin ystävällisiä. Miehitysalueen kouluihin matkasi suomalaisia opettajia, mutta osa oppilaista uhmasi opetusta, sillä Neuvostoliiton propaganda  Stalinista oli iskostunut syvälle heihin. Suomalaiset järjestivät Aunuksen radioon myös vepsän-, lyydin- ja karjalankielisiä ohjelmia. Sotilashallinnon johdolla alueelle luotiin varsin tehokas terveydenhoitojärjestelmä. Miehitysalueen lapsikuolleisuus laski puoleen entisestä. Syyhyisten ja riisitautisten lapsien määrä väheni huomattavasti.
Suomeen siirrettiin Saksan avulla saksalaisten miehittämältä alueelta noin 62 000 inkerinsuomalaista, inkerikkoa ja vatjalaista, joista kuitenkin sodan jälkeen palautettiin lupauksista huolimatta takaisin Neuvostoliittoon 55 000, koska Neuvostoliitto niin vaati. Heitä kohtasi Neuvostoliitossa karkottaminen Siperiaan osana jo aikaisemmin käynnissä ollutta inkeriläisten kansanmurhaa. Vasta 1950–1960-luvuilta alkaen heillä oli mahdollisuus päästä takaisin kotisijoilleen.
Valtion tiedotuslaitos julkaisi vuonna 1941 Suur-Suomi-aatetta tukevan saksankielisen teoksen Finnlands Lebensraum, jonka tarkoituksena oli perustella tieteellisesti Itä-Karjalan ja Inkerinmaan liittämistä Suomeen.
Sanomalehdistä innokkaimmin Suur-Suomi-aatetta kannatti Isänmaallisen kansanliikkeen pää-äänenkannattaja Ajan Suunta, joka näki syksyllä 1941 puolueen tärkeimmän tavoitteen olevan toteutumassa. Maalaisliiton Ilkka-sanomalehti kirjoitti heti jatkosodan puhjettua: ”Me emme haaveile Novgorodista emmekä Moskovasta, meille riittävät Syväri, Ääninen ja Vienan rannat.” Kolmas Suur-Suomea kannattanut puolue oli Kansallinen Kokoomus. Myös poliittiseen keskustaan lukeutunut Helsingin Sanomat kirjoitti Mannerheimin miekantuppipäiväkäskyn jälkeen: ”Oikeisiin mittasuhteisiin suurentuneessa elintilassamme me voimme hengittää vapaammin ja turvallisemmin.” Myöhempi akateemikko Martti Haavio kirjoitti päiväkirjassaan, miten Aunuksessa syyskuussa 1941 vierailleet eduskunnan varapuhemies ja eräät kansanedustajat olivat sanoneet, että heillä oli kiire tulla katsomaan ”isänmaamme uutta maakuntaa”. Vielä keväällä 1943 kerrottiin opiskelijanuorison keskuudessa vallinneen voimakkaan Suur-Suomi-innostuksen, ja kevään 1943 ylioppilasaineiden joukossa oli aihe ”Jos saisin määrätä Suomen rajat”.
Itä-Karjalan sotilashallinto
Toisaalta Suur-Suomen tavoittelemiseksi oli taloudellisiakin syitä, kuten Itä-Karjalan metsävarantojen hyödyntäminen. Alueita ei kuitenkaan juridisesti liitetty Suomeen, vaan eduskunta julisti vain talvisodassa menetetyt alueet Suomeen kuuluviksi. Alueiden hoidosta vastasi Itä-Karjalaan asetettu sotilashallinto, joka teki valmistelevia toimenpiteitä vallattujen alueiden väestön suomalaistamiseksi sekä valmisteli alueiden liittämistä Suomeen.
Suomen idänkysymys
Jatkosodan hyökkäysvaiheessa vuonna 1941, jolloin eläteltiin toiveita Saksan voitosta Neuvostoliitosta, alettiin Suomessa pohtia, mitä alueita Suomi voisi saada itselleen mahdollisessa rauhanteossa Neuvostoliiton kanssa. Saksan tavoitteena oli ottaa haltuunsa Astrahan–Arkangeli-linja, joka olisi mahdollistanut myös Suomen alueiden laajentamisen itään. Professori Jalmari Jaakkolan kirjoittama kirja, Die Ostfrage Finnlands, suomeksi Suomen idänkysymys, joka julkaistiin 29. elokuuta 1941, pyrki perustelemaan Itä-Karjalan valtausta. Kirja käännettiin englanniksi ja ranskaksi, ja se sai kritiikkiä osakseen muun muassa Ruotsissa ja Yhdysvalloissa.
Suomen opetusministeriö perusti 11. joulukuuta 1941 Tieteellisen Itä-Karjalan toimikunnan, jonka tarkoituksena oli ohjata Itä-Karjalaa koskevaa tutkimusta, jotta alueesta muodostuisi mahdollisimman tarkka kuva. Toimikunnan ensimmäisenä puheenjohtajana oli Helsingin yliopiston rehtori Kaarlo Linkola ja toisena Väinö Auer. Oikeusoppineet valmistelivat kansainvälisoikeudellisia perusteluja sille, miksi Suomen tulisi saada haltuunsa Itä-Karjala.
Internointileirit
Jatkosodassa valloitetulle alueelle perustettiin internointileirejä, joita omana aikanaan nimitettiin aluksi ”keskitysleireiksi” ja sittemmin ”siirtoleireiksi”. Niihin suljettiin:
Äänisniemen, Syvärinlaakson ja Maanselänkannaksen väestöä, joka perinteisesti puhuu venäjää, siirrettiin etulinjasta taemmaksi leireihin paitsi neuvostopartisaanien hyökkäysten ehkäisemiseksi myös siviilien itsensä suojelemiseksi. Äänisniemelle oli siirtynyt muuta kuin suomensukuista syntyperää olevia pakolaisia eri puolilta Karjalais-suomalaista sosialistista neuvostotasavaltaa, ja kun he odottivat turhaan kuljetusta Äänisjärven ylitse, he jäivät Suomen puolustusvoimien valloittamalle alueelle. Aihetta koskevan tutkimuskirjallisuuden perusteella on mahdollista arvioida, että rintamien läheltä evakuoituja taikka pakolaisia saattoi olla jopa 16 600 Itä-Karjalan leireihin sijoitetuista ihmisistä. Tämä tarkoittaisi yli 69 prosenttia leirien korkeimmasta väkiluvusta, joka oli 23.984 henkeä 1. huhtikuuta 1942.
Kuolleisuus miehitetyn Itä-Karjalan leireillä oli 13,75 prosenttia, mikä oli huomattavasti korkeampi kuin saman alueen vapaan väestön keskuudessa (2,60 prosenttia) tai Suomessa (1,31 prosenttia). Varsinaisena syynä Itä-Karjalan leiriläisten korkeaan kuolleisuuteen näyttää olleen heikko ravitsemustilanne, ja jossain määrin myös heidän ikärakenteensa: 20–30-vuotiaiden naisten sekä alaikäisten lasten (lähes 50 prosenttia leiriläisistä) suhteellinen osuus oli suuri.
Toisaalta kuvaa leirien heikoista oloista on myös kritisoitu, esimerkiksi ruotsalaistutkijoiden toimesta 1990-luvulla. Suomalaisissa tutkimuksissa on osoitettu, että sotavankien ja siviilileiriläisten henkilökorttien mukaan valtaosa heistä menehtyi tauteihin, pieni osa vartiomiehistön ja päällystön luoteihin. Yleisen käsityksen mukaan sotavanki- ja siviilileirien joukkokuolleisuus talvella 1941–1942 johtui nälästä, kun koko maassa vallinnut yleinen elintarvikepula ei mahdollistanut riittäviä muona-annoksia leiriläisille ja hoidokeille. 2010-luvulla Venäjän hallinto on käyttänyt Itä-Karjalan leireistä puhumista propagandasotana Suomea vastaan, muun muassa pehmennelläkseen Josif Stalinin hirmutekoja.
Aatteen sammuminen
Suur-Suomi-aatteen kulta-aikaa oli lähinnä 1890-luku, mutta 1910-luvun lopulla ja jatkosodan vuosina sitä elvytettiin uudelleen. 1920-luvulla aatteen suosio hiipui, mutta se nousi vielä hetkeksi suosioon jatkosodan aikana. Jatkosodan loppu käytännössä sammutti Suur-Suomi-aatteen, koska sen toteuttamiselle ei enää ollut poliittisia eikä sotilaallisia edellytyksiä. Neuvostoliitto oli voittanut sodan ja laatinut Suomelle ankarat rauhanehdot, joissa muun muassa Suomen alue entisestään pieneni. Lisäksi kansallissosialismin ja fasismin kaatumisen jälkeen nationalistis-ekspansiivisia ajatuksia ei enää katsottu hyvällä. Suur-Suomi-aatetta kannattaneet Akateeminen Karjala-Seura ja IKL lakkautettiin. Osaltaan hiipumiseen vaikutti luultavasti myös, että itäkarjalaiset eivät olleet miehitysaikana yksimielisesti tukemassa Suomen aluelaajennushanketta, vaan suuri osa heistä suhtautui suomalaisiin kuin miehittäjiin: välinpitämättömästi saadessaan olla rauhassa ja vihamielisesti jouduttuaan paineeseen. Itäkarjalaiset olisivat mieluummin ottaneet suomalaisilta vastaan materiaalista kuin niin sanottua hengellistä apua, aivan kuten heimosodissakin.
Aatteen motiivi
Suur-Suomi-aatteen takaisista motiiveista on keskusteltu jonkin verran. Lienee kiistatonta, että osalla aatteen kannattajista taustalla oli vilpitön halu auttaa heimoveljiä, sillä aate kytkeytyi laajempaan heimoyhteistyöhön. Toisaalta myöhemmin aate alkoi saada selvemmin imperialistisia piirteitä. Esimerkiksi aatteen tärkeimpiin kannattajiin kuulunut Akateeminen Karjala-Seura, joka alun perin oli syntynyt heimotyöjärjestöksi, julkaisi jo toisena toimintavuonnaan ohjelmansa, joka käsitteli paljon laajempia strategisia, maantieteellisiä, luonnonhistoriallisia ja poliittisia perusteluita Suur-Suomi-aatteelle: se osoittaa, että seuran toiminnan altruistinen motiivi väistyi jo hyvin varhain taka-alalle Suomi-keskeisyyden tieltä.
Aate nykyisin
Elokuussa 2008 kansainvälisen tilanteen kiristyessä Etelä-Ossetian viiden päivän sodan seurauksena nimimerkki Kunto Kalpa arvosteli Keskisuomalainen-lehdessä rajusti Suomen Venäjä-politiikkaa. Kalvan mielestä Suomessa on nostanut päätään "henkinen suursuomalaisuus".
Derek MacKenzie
Peliura
Vuodet 2001–2007 MacKenzie vietti lähes täysin Chicago Wolvesissa pelaten vain 28 ottelua NHL:ssä Thrashersissa. Hän pelasi ensimmäisen NHL-ottelunsa Thrashersin pelipaidassa Columbus Blue Jacketsia vastaan vuonna 2002. MacKenzie oli mukana voittamassa AHL:n mestaruutta Calder Cupia kaudella 2001–2002. Wolves pääsi Calder Cupin finaaleihin myös kaudella 2004–2005, mutta ei voittanut. Kaudeksi 2005–2006 Mackenzie nimettiin Wolvesin kapteeniksi. 377 AHL-ottelua Wolvesissa pelannut MacKenzie teki 184 pistettä (83 maalia, 101 syöttöä).
Blue Jackets teki vuoden sopimuksen kesällä 2007 vapaana pelaajana olleen MacKenzien kanssa. Hän pelasi ensimmäisen pelinsä Blue Jacketsin paidassa 10. joulukuuta 2007 Anaheim Ducksia vastaan. Ensimmäisen maalinsa NHL:ssä MacKenzie teki myöhemmin samalla kaudella Mike Smithin selän taakse ottelussa Tampa Bay Lightningia vastaan. Kauden lopussa Blue Jackets jatkoi hänen sopimustaan kahden kauden verran. Hänen paikkansa vaihteli Columbuksen ja Syracusen välillä kauteen 2010–2011 asti.
Lunastettuaan paikkansa Blue Jacketsin kokoonpanossa MacKenziestä tuli tärkeä osa Columbuksen alivoimapeliä ja nelosketjua. Kaudesta 2010–2011 alkaen MacKenzie on ollut Blue Jacketsin vakiokokoonpanossa. Hänen sopimustaan jatkettiin kesällä 2012 kahdella vuodella.
MacKenzie siirtyi Florida Panthersiin kesällä 2014 kolmen vuoden sopimuksella.
Perhe
MacKenzie on naimisissa. Hänellä on vaimonsa kanssa kaksi lasta, poika ja tyttö.
Alina Makarenko
Alina Makarenko (, s. 14. tammikuuta 1995) on venäläinen voimistelija, joka voitti vuoden 2012 olympialaisissa rytmisen voimistelun kultamitalin joukkueyleiskilpailussa. Makarenko lopetti kilpaurheilun vuonna 2013. Lajin maailmanmestaruuskilpailuissa 2011 Montpellier’ssa hän oli voittamassa kultaa pallossa ja hopeaa yleiskilpailussa.
Marguerite Perrou
Marguerite Gaspard (o.s. Perrou, 21. lokakuuta 1916 Bordeaux – 5. helmikuuta 2013 Arcachon) oli ranskalainen pikajuoksija.
Marguerite Perrou edusti Ranskaa Berliinin 1936 olympialaisissa. Hän karsiutui 100 metrin juoksun alkuerissä. Elokuussa 1937 hän teki 200 metrin juoksussa Ranskan ennätyksen 25,8 s, joka säilyi voimassa yhdeksän vuotta. Hän voitti Ranskan mestaruuden 100 metrin juoksussa vuosina 1936–1937 ja 200 metrin juoksussa vuosina 1934–1939. Hän edusti AL Paris -seuraa.
Jaakko Lovén
Lovén harrasti vuosien varrella useita urheilulajeja JYPissä sekä pesäpalloa Jyväskylän Kirissä.
Tom Jonesin diskografia
Tom Jones on julkaissut melkein 50-vuotisella urallaan 40 albumia.
Aerodium
thumb|Aerodium-tuulitunneli World EXPO 2010:ssä, Shanghaissa Aerodium on pystysuuntainen eli vertikaalinen tuulitunneli, jota käytetään esimerkiksi laskuvarjohyppääjien koulutuksessa. Pienemmässä muodossa sitä käytetään huvilaitteena, esimerkiksi huvipuistoissa tai messuilla.
Vertikaalinen tuulitunneli kehitettiin Kanadassa vuonna 1979 lähinnä laskuvarjohyppääjien ja armeijan koulutustarkoitukseen, mutta sen huvikäyttöön tarkoitettu versio on tullut sittemmin tunnetuksi mm. Torinon vuoden 2006 talviolympialaisten päätösjuhlallisuuksissa, joissa sitä käytettiin osana loppunäytöstä.
Huvikäyttöön tarkoitetun laitteen moottori tuottaa ilmavirran, joka puhaltaa 180–220 km:n tuntivauhdilla ja siinä on tehoa 570–930 kilowattia. Voimalähteenä toimii joko diesel- tai sähkömoottori.
Lentokorkeus riippuu lentäjästä sekä moottorin tehokkuudesta, mutta pienimmilläkin voidaan saavuttaa jopa 10 metrin lentokorkeus. Isommilla, tehokkaammilla laitteilla voidaan nousta 20 metriin saakka.
Ylivieska-Raahen käräjäoikeus
Ylivieska-Raahen käräjäoikeus oli yksi Suomen 27 käräjäoikeudesta. Oulun käräjäoikeus ja Ylivieska-Raahen käräjäoikeus yhdistyvät 1.1.2019. Yhdistyvän käräjäoikeuden nimi on 1.1.2019 lukien Oulun käräjäoikeus ja sen tuomiopiiri on Pohjois-Pohjanmaan maakunta.
Ylivieska-Raahen käräjäoikeuden kansliat sijaitsivat Ylivieskassa ja Raahessa. Istuntopaikka oli edellisten lisäksi myös Siikalatvan Pulkkilassa. Käräjäoikeus muodostui vuonna 2010, kun Ylivieskan ja Raahen käräjäoikeudet yhdistettiin.
Ylivieska-Raahen käräjäoikeus kuului Rovaniemen hovioikeuden tuomiopiiriin. Itse Ylivieska-Raahen käräjäoikeuden toimialue muodostui Haapajärven, Haapaveden, Kalajoen, Nivalan, Oulaisten, Pyhäjärven, Raahen ja Ylivieskan kaupungeista sekä Alavieskan, Kärsämäen, Merijärven, Pyhäjoen, Pyhännän, Reisjärven, Sievin, Siikajoen ja Siikalatvan kunnista.
Reijo Perälä
Reijo Perälä (s. 1955 Merijärvi) on suomalainen toimittaja, historiantutkija ja filosofian tohtori, joka on tehnyt pitkän työuran lehdissä ja Yleisradiossa. Vuonna 2006 Perälä oli käynnistämässä Yle Elävää arkistoa ja vuonna 2007 Yle Areenaa. Hän oli Yle Areenan, Ylen Elävän arkiston ja yle.fi-etusivutoimituksen ohjelmapäällikkö ja esimies vuosina 2005–2018.
Aiemmin Perälä on toiminut Radio Suomen ohjelmajohtajana (1999–2005), Yleisradion Oulun läänin ohjelma-alueen aluepäällikkönä (1989–1999), Oulu-lehden päätoimittajana (1983–1989) ja toimitussihteerinä (1982–1983) sekä toimittajana ja paikallistoimittajana oululaisissa lehdissä (1979–1982).
Perälän kirjoittama artikkelisarja Oulun puutaloista ja puutalokokonaisuuksista palkittiin Suomen kaupunkilehtien vuoden 1983 parhaana lehtiartikkelina. Valtion tiedonjulkistamispalkinto hänelle myönnettiin vuonna 2007 ja Koulutusrahasto Kouran Vuoden sivistysteko -palkinto vuonna 2006 Ylen Elävän arkiston perustamisesta. Perälä on saanut Elävän arkiston ja Yle Areenan toimitustiimien vetäjänä useita media-alan palkintoja.