cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Vagioniá
Vagionián kylä sijaitsee noin 50 kilometriä etelälounaaseen Iraklionin kaupungista. Se on rakennettu noin 230 metrin korkeuteen merenpinnasta laskettuna. Kylä mainitaan ensimmäisen kerran venetsialaisvallan aikaisissa lähteissä 1400-luvulla. Kylän tärkein kirkko on omistettu Neitsyt Marian ilmestykselle (Evangelismós tis Theotókou).
Vagioniá muodostaa myös laajemman kyläyhdyskunnan (Τοπική Κοινότητα Βαγιονιάς, Topikí Koinótita Vagioniás), johon kuuluvat varsinaisen Vagionián kylän lisäksi kylät Koumása ja Loúkia. Koko yhdyskunnan väkiluku on 804.
Rauhanyliopisto
thumb|200px|right|Rauhanyliopiston kampus Rauhanyliopisto (University for Peace, UPEACE) on vuonna 1980 perustettu Costa Ricassa toimiva yliopisto, jonka tavoitteena on rauhan edistäminen pyrkimällä lisäämään ihmisten välistä suvaitsevaisuutta.
Rauhanyliopistossa on tällä hetkellä 124 opiskelijaa 37 maasta, ja se on ainoa YK:n instituutioista, jolla on oikeus myöntää maisterin- ja tohtorintutkintoja. Oppilaitoksen virallinen kieli on englanti, mutta monet henkilökunnasta puhuvat vain espanjaa ja merkittävää osa yliopiston kirjaston kokoelmista ei ole saatavissa englanninkielisenä.
Yliopiston toiminta rakentuu vuoden mittaisten maisteriohjelmien ympärille. Yliopistolla on kahdeksan osastoa: kansainvälinen oikeus ja ihmisoikeudet, kansainvälinen oikeus ja kiistojen välittäminen, sukupuoli ja rauhanrakentaminen, kansainvälinen rauhantutkimus, rauhankoulutus, ympräistöturvallisuus ja rauha sekä media, konflikti ja rauha. Rauhanyliopisto tarjoaa lisäksi myös yhdessä yhdysvaltalaisen American Universityn kanssa kaksois-koulutusohjelman, jossa opiskelijat saavat kahden vuoden opintojen jälkeen filosofian maisterin tutkinnon American Universityn kansainvälisen tutkimuksen koulutusohjelmasta ja Rauhanyliopistosta filosofian maisterin tutkinnon luonnonvarojen käytöstä ja kestävästä kehityksestä.
Rauhanyliopiston ensimmäisenä rehtorina toimi suomalainen Tapio Varis.
Tausta
Akateemisen vapauden takaamiseksi yliopisto perustettiin YK:n yleiskokouksen hyväksymänä. Rauhanyliopisto toimii oman neuvoston ohjaamana. Yliopiston laajempi tehtävä on maailmanrauhan ja YK:n turvallisuustavoitteiden edistäminen. Koulutuksen ja tutkimuksen merkitys rauhan edistämisessä ja väkivallan vähentämisessä tunnustetaan yhä voimakkaammin. Yliopiston rahoitus tulee pääasiassa lahjoituksina eri maiden hallituksilta ja yhdistyksiltä.
Kristiina Bruun
Mirka Kristiina Rahman (o.s. Henttonen, s. 1970 Lappeenranta) eli kirjailijanimeltään Kristiina Bruun on suomalainen esikoiskirjailija, markkinointihenkilö ja luennoija. Kirjailijanimi Bruun on hänen äitinsä tyttönimi.
Bruunin esikoisromaani Kaikki mikä on sinun ilmestyi elokuussa 2015 Schildts & Söderströmsin kustantamana. Se on Yhdysvaltoihin ja Bangladeshiin sijoittuva rakkaustarina.
Rahman työskentelee Lappeenrannan kaupungin markkinointi- ja asiakaspalvelupäällikkönä sekä Lappeenrannan-Lahden teknillisen yliopiston ja LAB-ammattikorkeakoulun luennoijana. Lappeenranta voitti hänen johdollaan kuntamarkkinoinnin SM-kilpailuissa kilpailukyky- ja rekrytointisarjojen kultaa vuonna 2013. Rahmanilla oli pieni rooli Lappeenrannassa kuvatussa rikossarjassa Sorjonen (2016), jossa hän näytteli Lappeenrannan kaupunginvaltuuston puheenjohtajaa.
Rahman kirjoitti ylioppilaaksi Lauritsalan lukiosta vuonna 1989, ja hänellä on tutkinnot yhdysvaltalaisista Dallasin ja Texasin (Arlingtonin) yliopistoista. Hänen miehensä on kotoisin Bangladeshista, ja heillä on kaksi poikaa.
Auvanen
Auvanen on Keski-Suomessa Korpilahdella Jyväskylässä Kovasmäen kylän lähellä sijaitseva järvi.
Maantietoa
Järven pinta-ala on 7,1 hehtaaria, se on 300 metriä pitkä ja 350 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 1,3 kilometriä.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Suur-Päijänteen alueen (14.2) Saajoen valuma-alueella (14.27), jonka Kattilaojan valuma-alueeseen (14.274) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 121,4 metriä mpy.
Monte Carlo -ralli 1991
Monte Carlo -ralli 1991 (viralliselta nimeltään 59. Rallye Automobile de Monte-Carlo) oli rallin maailmanmestaruussarjan kilpailu kaudella 1991. Kilpailu järjestettiin 24. – 30. tammikuuta 1991 Monacossa. Kilpailu oli kauden ensimmäinen ja erikoiskokeiden yhteispituus oli.
Tapahtumia
François Delecour ajoi kilpailussa ensimmäisen erikoiskoevoittonsa ja siirtyi kilpailussa hallitsevan maailmanmestarin Carlos Sainzin edelle, mutta rikkoutunut takajousitus pudotti hänet kolmannelle sijalle. Toyotan Sainz oli ensimmäisen päivän jälkeen 54 sekunnin johdossa ennen Lancian Miki Biasionia ja Bruno Sabya. Toisena päivänä Delecour otti kärkeä kiinni. Kolmantena päivänä Delecour ajoi tieltä, jolloin jousitus rikkoontui ja rengas puhkesi.
Ji Dong-won
Ji Dong-won (s. 28. toukokuuta 1993 Chuja) on eteläkorealainen jalkapalloilija ja olympiamitalisti, joka edustaa Bundesliigassa pelaavaa Mainzia. Oikeajalkainen Ji on pelipaikaltaan hyökkääjä. Hän pelaa myös Etelä-Korean jalkapallomaajoukkueessa.
Seurajoukkueura
Jin kasvattajaseura on Chunnam Dragons, jota hän edusti K-Leaguessa vuodet 2010–2011. Kesällä 2011 Ji siirtyi Englannin Valioliigan Sunderlandiin. Debyytti Valioliigassa tapahtui saman vuoden elokuussa ja ensimmäinen maali syntyi syyskuussa Chelseaa vastaan. Ji ei kuitenkaan tehnyt Valioliigassa läpimurtoa vaan siirtyi tammikuussa 2013 lainalle Bundesliigan FC Augsburgiin. Hän pelasi kauden loppuun mennessä 17 peliä tehden viisi maalia ja piti nousijaseuran sarjassa. Ji pelasi kauden 2013–2014 syksyn Sunderlandissa, minkä jälkeen FC Augsburg osti hänet itselleen tammikuussa 2014. Puolen vuoden Augsburg-jakson jälkeen Ji vaihtoi seuraa jälleen, nyt Bundesliigassa niin ikään pelaavaan Borussia Dortmundiin kesällä 2014. Hän ei kuitenkaan päässyt seuran ykkösjoukkueessa vaan pelasi vain kakkosjoukkueessa.
Maajoukkueura
Nuorten maajoukkueissa pelannut Ji debytoi Etelä-Korean jalkapallomaajoukkueessa joulukuussa 2010 Syyriaa vastaan. Hän voitti pronssia vuoden 2010 Aasian kisoissa. Vuoden 2011 Aasian-mestaruuskilpailuissakin Ji voitti joukkueensa kanssa pronssia, tehden kuudessa pelissä neljä maalia. Vuonna 2012 Ji oli mukana voittamassa olympiapronssia vuoden 2012 kesäolympialaisissa Lontoossa. Hänet valittiin mukaan myös 2014 MM-kisoihin Brasiliaan, jossa Ji pelasi kahdessa Etelä-Korean kolmesta alkulohkopelistä. Vuonna 2019 Ji pelasi Aasian-mestaruuskilpailuissa.
Meijeri
thumb|upright|[[Paavola (kunta)|Paavolan osuusmeijerin vanhat rakennukset eivät ole enää käytössä.]] thumb|250px|Ranskalainen nykyaikainen juustovalmistamo. Meijeri on maitoa käsittelevä ja jalostava tuotantolaitos. Eri meijerit ovat yleensä erikoistuneet eri tuotteisiin, esimerkiksi juustomeijereissä valmistetaan juustoja. Suomessa meijereitä on muun muassa Valiolla ja Arlalla.
Historia
Karjanhoidon kehittyminen lypsykarjavaltaiseksi edellytti maidon käsittelyn modernisointia. Maidosta valmistettiin myytäväksi lähinnä voita, mutta vanhat menetelmät olivat sekä hankalia että tuottivat huonosti säilyvää voita. Ratkaisuksi tuli meijerit, joita syntyi ensimmäisten joukossa Tanskaan. Sieltä saapuneet ammattimiehet toivat osaamisensa Suomeen.
Alan kehitys oli vähäistä teknisten hankaluuksien takia aina 1880-luvulle asti, jolloin se koki mullistuksen maitoseparaattorin eli koneellisen voirasvan erotuslaitteen keksimisen myötä. Separaattori mahdollisti voin suurtuotannon. Myös maidosta tuli säilyvämpää, kun sitä voitiin käsitellä tuoreena.
Suomessa
thumb|250px|Satamaito-meijeri [[Porissa]] Suomen ensimmäisen meijerin perusti 1857 Kurkijoelle maatalouden kehittäjänä tunnettu myöhempi senaattori J. U. S. Gripenberg.
1900-luvun alussa siirryttiin suurempiin osuusmeijereihin. Tämä nosti laatua ja tuotantomääriä, mikä paransi kilpailukykyä. Voita vietiin nyt Venäjälle sekä Englantiin, jossa laatuvaatimukset olivat asettuneet tanskalaisvoin totuttamana korkealle. Voista tuli Suomelle merkittävä vientiartikkeli, vuosina 1866–1970 vientiin meni 3,5 miljoonaa ja 1906–1910 jo 12,5 miljoonaa kilogrammaa vuodessa.
Juuston valmistus alkoi Suomen meijereissä pääasiassa sveitsiläisopein 1860-luvulta lähtien. Juustoakin vietiin Venäjälle.
Laitilan Wirvoitusjuomatehdas
thumb|Laitilan Wirvoitusjuomatehdas 2013. Laitilan Wirvoitusjuomatehdas Oy on Laitilassa toimiva, vuonna 1995 perustettu Suomen suurin pienpanimo ja Hartwallin, Sinebrychoffin ja Olvin jälkeen Suomen neljänneksi suurin panimo. Laitilan Wirvoitusjuomatehtaan tehdas sijaitsee Laitilassa, jossa juomien valmistukseen käytetään tuuli- ja aurinkovoimalla tuotettua sähköä. Yrityksen myyntikonttori sijaitsee Helsingissä ja toimitusjohtaja on Lauri Sipponen.
Laitilan Wirvoitusjuomatehdas valmistaa niin virvoitusjuomia kuin oluita, siidereitä ja lonkeroita. Sen tunnetuimpia tuotemerkkejä ovat Kukko-olut, Oiva-siideri, Laitilan Skumppa ja Herra Hakkaraisen Limonaadi. Omien tuotemerkkiensä lisäksi tehdas valmistaa juomia sopimusvalmistajana useiden kauppaketjujen omille merkeille ja esimerkiksi Hartwallille. Tehdas on pullottanut esimerkiksi Lapin Kulta -olutta.
Historia
Aluksi Laitilan Wirvoitusjuomatehtaalla ei ollut varaa panimolaitteiston hankkimiseen, joten se keskittyi vanhan ajan limonadien, kuten sitruunasoodan valmistamiseen. Vuonna 1997 yritys alkoi valmistaa Oiva-siideriä, mikä sai yrityksen kannattavuuden huimaan nousuun ja mahdollisti myös panimolaitteiston hankkimisen. Kukko-oluen valmistus alkoi vuonna 2001. Vuonna 2009 yritys alkoi valmistaa Brändy-lonkeroa, joka on alun perin toinen Helsingin vuoden 1952 olympialaisten aikana myyntiin tulleista lonkeroista.
Ensimmäisinä vuosina panimo tuotti juomia noin 1 000 litraa kuukaudessa ja vuonna 2013 noin 30 miljoonaa litraa. Tuotantomääriensä perusteella Laitila sijoittui vuonna 2013 pienimpään veroalennusluokkaan ja sai 10 prosentin veroalennuksen. Laitilan Wirvoitusjuomatehdas alkoi vuonna 2001 käyttää ensimmäisenä yrityksenä Suomessa tuotteidensa valmistukseen ainoastaan tuulivoimaa ja vuonna 2018 myös aurinkovoimaa. Lokakuussa 2010 yritys sai yhden vuoden 2010 neljästä valtakunnallisesta yrittäjäpalkinnosta, ja vuonna 2016 Greenpeace nimesi Laitilan Wirvoitusjuomatehtaan Suomen vihreimmäksi panimoksi.
Laitilan Wirvoitusjuomatehtaan juomat ovat olleet tuotesijoittelun kautta näkyvästi esillä useissa suomalaisissa televisio- ja elokuvatuotannoissa. Valvira puuttui vuonna 2010 valmistuneen elokuvan Veijarit alkoholimainontaan uhkaamalla nostaa elokuvan ikärajan 18 vuoteen, jollei elokuvassa näkyvää Laitilan tuotesijoittelua vähennetä. Yhtiön olutmerkeillä ei ole koskaan ollut omaa tv-mainoskampanjaa, mutta Laitila on ollut mukana 40–50 elokuvassa.
Helsinki Beer Festivalin raati valitsi Laitilan Wirvoitusjuomatehtaan Imperiaali Stout -oluen Vuoden olueksi 2013. Sama olut valittiin myös Suomen paras olut -kilpailun parhaaksi Herkkujen Suomi – Syystober -tapahtumassa. Laitilan Wirvoitusjuomatehtaan oluet ovat menestyneet myös aiempina vuosia Suomen paras olut -kilpailussa.
Oluet
pienoiskuva|Kukko Lager -olutta kolpakossa.
Kukko-oluista Lager, Pils, Tumma ja Schwarz sopivat myös keliaakikoille.
Sami Elovaara
Sami Elovaara (s. 28. toukokuuta 1973) on suomalainen raskaan sarjan ammattinyrkkeilijä.
Elovaara otteli amatööriurallaan 110 ottelua, joista voitti 88. Hän voitti amatöörien Suomen-mestaruuden vuonna 1993 ja GeeBee-turnauksen vuonna 1992. Ammattilaisena Elovaara on otellut 22 kertaa, joista voittanut 18 ja näistä 11 tyrmäyksellä.
Toistaiseksi viimeisessä ottelussaan 28.11.2008 Elovaara hävisi Juho Haapojalle teknisellä tyrmäyksellä 9. erässä. Ottelussa oli panoksena suomenmestaruus raskaassasarjassa.
Jalkaväkirykmentti 12 (jatkosota)
Jalkaväkirykmentti 12 (JR 12) eli niin sanotut Jänkäjääkärit oli Suomen maavoimien 6. divisioonan yksikkö jatkosodassa. Rykmentin rungon muodostivat välirauhan aikainen 12. prikaatin varusmiesyksiköt täydennettynä Sallan alueen reserviläisillä.
Jalkaväkirykmentti 12:n sotatie kulki Sallasta Alakurtin, Kiestingin, Karhumäen ja Poventsan kautta Ihantalaan. Rykmentti osallistui myös Lapin sotaan. Rykmetti oli pitkään hajotettuna eli I ja III pataljoona lähtivät itään Hautajärven kylästä, kun taas II pataljoona (Koskimaa) oli sodan alusta saakka alistettuna 12. prikaatin varusmiesyksiköt täydennettynä Sallan alueen reserviläisillä. Rykmentti oli koottuna vasta marraskuun taisteluissa Kiestingin rintamalla. Rykmentti oli Ihantalan taisteluissa ratkaisuasemassa ja sai siitä kunnianimen ”Ihantalan lukko”.
Arkistolaitoksen Suomen sodissa 1939–45 menehtyneiden tietokannan mukaan Jalkaväkirykmentti 12 menetti 1 347 sotilastaan kuolleina jatkosodassa 14. syyskuuta 1944 mennessä. Heistä kaatui 1 005, menehtyi haavoittuneena 221, katosi ja vahvistettiin myöhemmin kuolleiksi 39 ja menehtyi sotavankeudessa 25. Lisäksi 57 sotilasta kuoli muista syistä.
Rykmentin tappiot menehtyneinä olivat saman tietokannan mukaan erityisen raskaat hyökkäysvaiheessa. 31. joulukuuta 1941 mennessä menehtyneitä oli jo peräti 771. Sen sijaan kesä-heinäkuussa 1944 selvästi vähemmän: 228.
Perustaminen
Rykmentti sai lähes määrävahvuuksien mukaisen varustuksen ns. varusmiesrykmenttinä, joten sen varustus oli pääosin parempi kuin divisioonan muiden rykmenttien.
Hyökkäys Sallasta kohti Kantalahtea
Liikekannallepano käynnistyi JR 12:n osalta 11. kesäkuuta 1941 alkaen. Rykmentin pääosa, I ja III pataljoona majoittui Hautajärven eli Hautakylän maastossa Salla-Kuusamo -tien varrella. JR 12 oli yhteistyössä saksalaisten Norjan Armeijakunnan, AOK Norwegenin kanssa, jonka osa sijoittui Pohjois-Suomen rintamalle.
II/JR 12 irrotettiin alunpitäen muusta rykmentistä. Pataljoona ei osallistunut lainkaan Sallan taisteluihin, sillä se liitettiin heti sodan alussa Kuusamosta Uhtuan ja Kiestingin suunnan joukkoihin. Pataljoona määrättiin rintaman oikealle siivelle selvittämään etenemismahdollisuuksia Uhtuan suuntaan. Pistojärvi, Tiiro ja Ohtajärven alue liitettiin pataljoonan vastuualueeksi.
Sallan suunnalla JR 12/I ja III etenivät 1. heinäkuuta kohti Tuutikylää, joka ennen Talvisotaa oli kuulunut Suomelle. JR 33 ja JR 54 etenivät myös samalla suunnalla. Heinäkuun 1941 alussa SS-taisteluryhmä Nord hyökkäsi neuvostoliittolaisten asemiin Sallassa. Suomalaisten menestyessä kokemattomien SS-miesten tulikaste epäonnistui täysin, ja yksikkö menetti kahdessa hyökkäyksessä viisi pataljoonaa. Neuvostoliittolaiset tekivät myös vastahyökkäyksen ja onnistuivat saamaan SS-taisteluryhmä Nordin pakokauhun valtaan.
Komentajat
Rykmentinkomentajina olivat:
Faustin Ngabu
Faustin Ngabu (s. 1935) on kinshasankongolainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi 21. joulukuuta 1963 ja nimitettiin Goman koadjuuttoripiispaksi sekä Tigamibenan titulaaripiispaksi 25. huhtikuuta 1974. 7. syyskuuta 1974 Ngabusta tuli Goman piispa, ja 27. lokakuuta Aloys Mulindwa Mutabesha Mugoma Mweru konsekroi hänet Gabriel Ukecin ja Augustin Fataki Alueken avustamana.
Ngabu jäi eläkkeelle 18. maaliskuuta 2010.
Kristiina Tuura
Kristiina (Tikke) Tuura (s. 10. maaliskuuta 1952 Espoo) on suomalainen taiteilija ja elokuvaohjaaja. Koulutukseltaan hän on taiteen maisteri.
Tuura on opiskellut taideaineita Ruotsissa Göteborgissa, Lahden taideoppilaitoksessa ja 1970-luvulla Taideteollisessa korkeakoulussa. Hän on aluksi työskennellyt elokuva-alalla rekvisitöörinä. Sambiassa tehdyn elokuvan Rumpu, ruokokitara ja Honda jälkeen hän alkoi tuottaa ja ohjata dokumenttielokuvia, pääasiassa Afrikassa. Hän on myös työskennellyt Yleisradion Basaari-ohjelmassa toimittajana ja kouluttajana, opettanut maahanmuuttajia ja pakolaisia ohjelman yhteydessä, opettanut Afganistanissa sikäläisiä nuoria naisia tekemään tv-dokumentteja ja Ugandassa sudanilaisia ja kongolaisia pakolaisia mediataidoissa. Hän sai taiteilijaeläkkeen vuonna 2015. Elokuvien lisäksi hän on tehnyt myös tilataidetta, jollaisesta on esimerkki Pata, sandaali, virkattu teltta, joka oli esillä ensi kerran Turun kulttuuripääkaupungin ohjelmassa vuonna 2011 ja myöhemmin 2013 Helsingissä Stoassa.
Tuuran poika on kuvaaja Kasimir Lehto.
Vicki Michelle
thumb|right|Vicki Michelle Vicki Michelle (s. 14. joulukuuta 1950) on brittiläinen näyttelijä. Hän esiintyi Yvette Carte-Blanchen roolissa televisiosarjassa Maanalainen armeija iskee jälleen (1982–1992). Emmerdale-sarjassa hän on esittänyt Jonny Fosterin äitiä Patriciaa.
Torpedo
pienoiskuva|Sopwith Cuckoo torpedopommittaja. Konetyyppi käytössä 1918-1923. Aseistuksena yksi 457 mm torpedo. pienoiskuva|Torpedokokeita [[Suomen laivastossa 1930-luvulla.]]
pienoiskuva|Ranskalaisen ydinsukellusveneen Le Redoutablen torpedohuone. Torpedo on vedenalainen ammus, joka voidaan laukaista sukellusveneestä, torpedoveneestä, laivasta, lentokoneesta tai helikopterista.
Rakenne ja toiminta
Moderni torpedo on muodoltaan pitkä sukkula, jonka perässä on voimansiirto- ja ohjauslaitteisto. Tavallisimmin voimansiirto tapahtuu potkureilla mutta uudet superkavitaatiotorpedot toimivat periaatteessa rakettimoottorilla kuten ohjukset. Torpedo voi kerran laukaistuaan olla joko ohjaamaton, kohteeseen hakeutuva tai kauko-ohjattu. Koska radioaallot etenevät huonosti vedessä, kauko-ohjaus tapahtuu tavallisesti sähköisesti ohjauslangan välityksellä. Kohteeseen hakeutuminen voidaan tehdä kohteen potkuriäänten, rungon magneettisen jäljen tai kaikuluotauksen perusteella.
Voiman tuottamiseen torpedossa täytyy olla polttoainetta ja moottori. Ensimmäiset torpedot toimivat paineilmalla. Useimmat torpedot toisen maailmansodan alkaessa olivat höyrykäyttöisiä. Niiden pahana haittapuolena oli moottorin pakokaasuista muodostuva kuplavana, joka mahdollisti torpedon aikaisen havaitsemisen sekä tehokkaammat väistöliikkeet. Lisäksi sukellusveneestä ammuttuna se myös paljasti veneen sijainnin, koska torpedot olivat ohjaamattomia. Sodan loppuvaiheessa varsinkin saksalaiset ottivat käyttöön sähköiset torpedomoottorit. Nykyiset modernit laivastotorpedot ovat sähkötorpedoja. Erityisesti venäläiset ovat kehittäneet uutta torpedoteknologiaa viime vuosina; Shkval-torpedo toimii superkavitaatioperiaatteella eli torpedo muodostaa ympärilleen kuplan, jonka sisässä ammus voi edetä erittäin suurilla nopeuksilla. Tällaisen torpedon voimanlähde on rakettimoottori. Ensimmäiset mallit olivat ohjaamattomia mutta ilmeisesti parannettu Shkval-2 on ohjattava. Erittäin suuri nopeus aiheuttaa sen, ettei kohde ehdi enää tehdä väistöliikkeitä. Tiettävästi muilla valtioilla ei tällaista asejärjestelmää ole tällä hetkellä, tosin Yhdysvalloissa tutkitaan vedenalaisten ampuma-aseiden mahdollisuutta. Niissäkin ammuksen eteneminen perustuu superkavitaatioon.
Historiaa
Torpedon kehitti italialainen Giovanni Luppis. Siinä ei ollut moottoria vaan se toimi käsivoimin. Torpedoa kannateltiin pylväs- ja köysiviritelmällä. Idea hylättiin, mutta Luppis ei luovuttanut, vaan kääntyi Robert Whiteheadin puoleen ja vuonna 1866 he esittelivät ilmanpaineella toimivan Luppis-Whitehead−torpedon, jonka pystyi ampumaan laivasta. Ase oli hidas ja lyhytkantoinen, mutta silti se otettiin tuotantoon. 16. tammikuuta 1878 upotettu turkkilainen Intibah oli ensimmäinen torpedolla upotettu alus.
Toisen maailmansodan alussa Saksan laivastolle oli suuri järkytys, kun vuosina 1939-1940 torpedojen magneettisytyttimet (alusten teräksen piti saada aikaan räjähdys aluksen kölin alla magneettisytytyksen avulla, jolloin aluksen runko katkeaa) osoittautuivat suurelta osin viallisiksi. Torpedot joko räjähtivät liian aikaisin, mikä sai saattueen hälytystilaan ja paljasti sukellusveneen, tai painuivat liian syvälle, jolloin magneettisytytys ei toiminut. Laivaston ylipäällikkö Karl Dönitz määräsikin pian sukellusveneiden päälliköitä ampumaan vain iskusytytteisiä torpedoita suuremman toimintavarmuuden vuoksi. Dönitz laski, että Saksa oli menettänyt ratkaisevan tärkeitä tonnistoja sukellusveneiden vähyyden ja torpedojen epäluotettavuuden takia.
pienoiskuva|left|Yhdysvaltain laivaston MK-46 Mod 5-torpedon laukaisu.
John Pilger
John Richard Pilger (s. 9. lokakuuta 1939 Sydney) on australialainen toimittaja ja dokumentaristi, joka työskentelee ITV-kanavalle.
Pilger suhtautuu kriittisesti länsimaiden toimiin kolmannessa maailmassa ja globalisaation eriarvoistavaan vaikutukseen. Hän tekee omaa näkemystään tukevia uutisia ja syyttää länsimaista mediaa itsesensuurista, kun media vaikenee eriarvoistumisesta. Pilger haluaa “haastaa vallalla olevan poliittisen, taloudellisen ja uutisointiin liittyvän konsensuksen.” Pilger on myös tunnettu Irakin sodan vastustaja.
Brittiläisen New Statesman -lehden Aikamme sankarit äänestyksessä vuonna 2006 Pilger sijoittui neljänneksi, Aung San Suu Kyin, Nelson Mandelan ja Bob Geldofin jälkeen. Vuonna 2009 Pilgerille myönnettiin Sydney Peace Prize, joka on Australian ainoa kansainvälisesti jaettu rauhanpalkinto. Rauhanpalkinnon perusteluissa kiiteltiin Pilgerin työtä ihmisoikeuksien puolesta ja "äänen antamisesta voimattomille".
Toimittajan työ ja mielipiteet
Pilger kirjoitti ylioppilaaksi Sydney High Schoolista ja suoritti neljän vuoden opinnot Australian Consolidated Pressissä. Vuodet 1958–1962 hän työskenteli freelance-toimittajana Australiassa, kunnes siirtyi vuonna 1962 ensin ulkomaankirjeenvaihtajaksi Italiaan ja sieltä Daily Mirrorin palvelukseen. Vuosina 1986–1988 Pilger oli perustamassa News on Sundayta ja toimi lehden päätoimittajana. Hän on ollut sotakirjeenvaihtajana Vietnamissa, Kambodžassa, Egyptissä, Intiassa, Bangladeshissä, Biafrassa ja Lähi-idässä. Pilger suhtautuu kriittisesti omaan ammattikuntaansa ja katsoo länsimaisen median vaikenevan liian usein globalisaation kielteisistä puolista. Hänen mielestään monet toimittajat ovat propagandan levittäjiä, jotka tyytyvät toistamaan valtaeliitin sanomaa.
Pilger on tukenut Wikileaksin Julian Assangea lahjoittamalla rahaa tämän oikeuskuluihin.
Dokumenttielokuvat
1970-luvulla John Pilger keskittyi Kaakkois-Aasian konflikteihin. Hän teki ensimmäisen dokumenttielokuvansa Vietnam: The Quiet Mutiny vuonna 1970. Hänen dokumenttinsa Kambodžasta - Year Zero: The Silent Death of Cambodia (1979) - esitettiin 60 maassa. . 1970-luvulla Pilger kuvasi salaa Tšekkoslovakiassa, jossa hän haastatteli toisinajattelijaryhmä Peruskirja 77:n allekirjoittajia dokumenttiinsa A Faraway Country (1977). Vuonna 1994 Pilger teki palkitun dokumentin Death of a Nation: The Timor Conspiracy, jossa Pilger käsitteli Indonesian Itä-Timorissa länsimaiden hallitusten tuella harjoittamaa terroria. Vuonna 1996 Pilger kuvasi jälleen salaa autoritaarisessa valtiossa, tällä kertaa Burmassa, jossa hän paljasti miten maan sotilasjohto käytti omia kansalaisiaan orjatyövoimana. Pilger on myös käsitellyt palestiinalaisten kohtelua Lähi-idässä kahdessa saman nimisessä elokuvassa Palestine is still the issue. Pilger on tehnyt edelleen tasaisin väliajoin dokumentteja, esimerkiksi The War on Democracy (2007), The War You Don't See (2010), Utopia (2013), The Coming War on China (2016) ja ''The Dirty War on the National Health Service (2019).
Kritiikki Pilgeriä kohtaan
Pilgeriä on arvosteltu Venäjän ja Kiinan suurvaltapoliittisten intressien kritiikittömästä puolustamisesta ja salaliittoteorioiden levittämisestä. Sergei ja Julija Skripalin myrkytystapauksen Pilger väitti olevan länsimaisten tiedustelupalvelujen juoni Venäjään kohdistuvien hyökkäysten oikeuttamiseksi. Vuonna 2016 Pilger julkaisi elokuvan The Coming War on China jossa Pilger kuvaa Kiinan sotilaallisen levittäytymisen Aasiassa oikeutetuksi puolustustaisteluksi amerikkalaista imperialismia vastaan. Koronaviruspandemian hillitsemiseksi länsimaissa käyttöönotettujen rajoitustoimien Pilger väitti olevan salajuoni kansalaisoikeuksien rajoittamiseksi ja hyökkäykseksi Kiinaa vastaan.
Latinalainen Amerikka
thumb|200px|Latinalainen Amerikka.
Latinalainen Amerikka on kulttuurillis-maantieteellinen alue, johon kuuluu Pohjois-Amerikan ja Etelä-Amerikan maita Meksikosta Etelä-Amerikan eteläkärkeen.
Latinalaisen Amerikan maita yhdistää espanjan ja portugalin kieli, yhteen nivoutunut historia ja kulttuuri sekä siirtolaisuus ja taloudellinen yhteistyö.
Määrittely
Maantieteellisesti Latinalaiseen Amerikkaan kuuluvat Pohjois-Amerikan eteläosa ja Etelä-Amerikka. Määritelmästä riippuen alueeseen kuuluu 19–32 maata, ja siellä asuu noin 550 miljoonaa ihmistä. Pääkielet ovat espanja ja portugali, mutta kaikkiaan alueella puhutaan noin 500 eri kieltä. Alue kuuluu suurimmaksi osaksi neotrooppiseen vyöhykkeeseen, ja sen maantiede on hyvin vaihteleva.
Latinalaisen Amerikan käsite otettiin käyttöön 1800-luvulla, ja se yleistyi seuraavalla vuosisadalla. Alue voidaan rajata eri tavoin. Yhden määritelmän mukaan Latinalaisella Amerikalla tarkoitetaan koko Yhdysvaltain eteläpuolista aluetta Amerikan mantereella ja läheisillä saarilla. Toisen määritelmän mukaan alueeseen kuuvat vain ne maat, joiden pääkieli on jokin romaaninen eli latinalaisperäinen kieli (espanja, portugali tai ranska). Kolmannen määritelmän mukaan Latinalaiseen Amerikkaan kuuluvat vain espanjan- ja portugalinkieliset alueet Yhdysvaltain eteläpuolella, mutta eivät ranskankieliset. Joskus Karibia erotellaan Latinalaiseen Amerikkaan kuuluvaksi ja sen ulkopuoliseksi alueeksi, tai käytetään nimitystä ”Latinalainen Amerikka ja Karibia”. Jokaisessa määritelmässä on omat ongelmansa, kuten se, pitäisikö Amerikan englanninkieliset ja hollanninkieliset mutta historialtaan ja kulttuuriltaan naapurimaihinsa yhteydessä olevat pikkuvaltiot, Yhdysvaltain espanjankieliset alueet tai Amazonian eristyneiden intiaaniheimojen asuttamat alueet lukea Latinalaiseen Amerikkaan.
Historia
thumb|upright|[[Simón Bolívar johti 1800-luvulla monen Latinalaisen Amerikan maan vapaustaisteluita.]]
Latinalaisen Amerikan historia voidaan jakaa kuuteen pääjaksoon: esikolumbiaaniseen aikaan ennen vuotta 1492, eurooppalaisvalloituksen aikaan, siirtomaakauteen, itsenäistymiskauteen vuodesta 1804 alkaen, 1900-lukuun ja lähihistoriaan.
Uskonto
Latinalaisen Amerikan valtauskonto on katolisuus. Erityisen tärkeä uskonnollinen symboli on Neitsyt Maria, jolla jo Amerikan valloitusta legitimisoitiin. Katolinen vapautuksen teologia ja protestanttinen helluntailaisuus ovat lisänneet suosiotaan 1900-luvun lopulta lähtien. Latinalaisen Amerikan afrikkalaisperäisen väestön uskonnot, kuten santeria, palo monte, candomblé, umbanda ja voodoo, ovat synkretistisiä ja yhdistelevät afrikkalaisia uskontoja katolisuuteen. Muslimeja Latinalaisessa Amerikassa on noin neljä miljoonaa ja juutalaisia puoli miljoonaa.
(246687) 2009 AD
(246687) 2009 AD on Marsin ja Jupiterin väliseen pääasteroidivyöhykkeeseen kuuluva pikkuplaneetta eli päävyöhykkeen asteroidi. Sen löysi A. Lowe vuonna 2009. Koska 2009 AD absoluuttinen magnitudi (H) on 17,0, sen läpimitta on todennäköisesti välillä 1–2 kilometriä. 2009 AD:n radan inklinaatio on hyvin pieni, vain noin 0,48°.
Syväjärvi (Jyväskylä)
Syväjärvi on Keski-Suomessa Jyväskylässä Kovasmäen kylän lähellä sijaitseva järvi.
Maantietoa
Järven pinta-ala on 26 hehtaaria, se on 1,3 kilometriä pitkä ja 500 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Järvi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Sen rantaviivan pituus on 3,1 kilometriä.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Suur-Päijänteen alueen (14.2) Saajoen valuma-alueella (14.27), jonka Kattilaojan valuma-alueeseen (14.274) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 121,6 metriä mpy.
Alinen-Pylppynä
Alinen-Pylppynä on Pirkanmaan Sastamalan ja Satakunnan Porin rajalla sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistön Kauvatsanjoen valuma-alueen Sävijoen alueeseen.
Vatheianós Kámpos
Vatheianós Kámpos (transl. myös Vathianós Kámbos) on Kreikan kylä, joka sijaitsee Kreetan saarella. Se kuuluu hallinnollisesti Chersónisoksen kuntaan, Iraklionin alueyksikköön ja Kreetan alueeseen. Vatheianós Kámpos on osa Káto Vátheian kyläyhdyskuntaa. Kylän väkiluku on 946 (vuonna 2011).
Vatheianós Kámpoksen kylä sijaitsee Kreetan pohjoisrannikolla eli Kreetanmeren rannalla noin 15 kilometriä itään Iraklionin kaupungista. Se on sisämaassa sijaitsevien Káto Vátheian (”Ala-Vátheia”) ja Epáno Vátheian (”Ylä-Vátheia”) kylien ranta-asutus. Nykyisin kylä on yksi Iraklionin ja Málian välisen rannikon lukuisista turistikeskuksista.
Alinen-Pylppynä
Maantiede
Järven rantaviiva on 0,61 kilometriä pitkä ja ranta on pääosin moreeni- ja kalliopohjaista metsämaastoa, mutta sen itäranta on soista metsää. Etelärannalla on kaksi loma-asuntoa, joille johtaa tie Taipaleen kylältä. Järven poikki kulkee Sastamalan ja Lavian välinen raja niin, että suurin osa järvestä kuuluu Sastamalan puolelle.
Vatheianós Kámpos
Aiemmin kylä kuului Goúvesin kuntaan ja vuodesta 2011 lähtien Chersónisoksen kunnan Goúvesin kunnallisyksikköön.
Palonsuoja-aine
Aineet voivat toimia neljällä mekanismilla
Terveyshaitat
Myrkyllistä bromia sisältäviä palonestoaineita pidetään terveydelle ja ympäristölle vaarallisina. On esimerkiksi osoitettu, että palonestoaineet häiritsevät niin sanottujen Purkinjen solujen kehitystä pikkuaivoissa estämällä kilpirauhashormonien toimintaa. Suomessa ja EU:ssa bromattujen bifenyylien käyttäminen palonestoaineena tekstiileissä kiellettiin 1990-luvulla. Ne pyritään korvaamaan booriyhdisteillä.
Uusia vaihtoehtoja
Kiilto Oy ja professori Carl-Erik Wilénin tutkijaryhmä Åbo Akademin kemiantekniikan laitokselta ovat kehittäneet yhteistyössä myrkyttömiä palonestoaineita. Niiden kaupallistaminen on kallista EU:n vaatiman Reach-rekisteröinnin vuoksi, ja esimerkiksi eri polymeerien variaatiot täytyy rekisteröidä erikseen. Jotta rekisteröinnin kustannukset saadaan katettua, täytyy valmiille tuotteille olla suuret markkinat. Ensimmäiset palonestoaineet ovat yhdistelmä sellaisia yhteistyössä kehitettyjä aineita, joiden Reach-rekisteröinti on jo tehty. Esimerkiksi puupohjaisten materiaalien suojaamiseen tarkoitetulla aineella käsitelty paperi hiiltyy, mutta ei pala. Wilénin tutkijaryhmän kehittämät uudet halogeenittomat aineet ovat rikin ja typen sidokseen perustuvia sulfeeniamideja. Ne estävät kemialliset prosessit, jotka ylläpitävät palamista. Aineita tarvitaan vain pieni määrä, alle prosentti suojattavan materiaalin painosta. Sulfeeniamideilla voi pinnoittaa tai niitä voi imeyttää materiaalliin. Näin saadaan esimerkiksi palosuojattua muovia tai maalia. Sulfeeniamidien Reach-rekisteröinti on vielä kesken.
Tekokuituvaatteet
Palonestoaineiden tarpeeseen voi vaikuttaa valinnoilla. Esimerkiksi puuvillasta tehty vaate ei pala niin kovin herkästi, eikä siten tarvitse palonestokäsittelyä. Tekokuinen vaate taas voi palaa rajusti ja sulaa käyttäjänsä ylle. Jos tekokuituinen vaate on lisäksi väljä käyttäjänsä päällä, paloa ylläpitävää ilmaa pääsee runsaasti sen ympärille. Tekokuituisten vaatteiden palonestoaineina käytetään muun muassa orgaanisia bromiyhdisteitä, esimerkiksi tetrabromibisfenoli A:ta.
Peter Wessel Zapffe
Peter Wessel Zapffe (18. joulukuuta 1899 Tromssa, Norja − 12. lokakuuta 1990) oli norjalainen kirjailija ja filosofi. Hänen näkemyksensä inhimillisestä olemassaolosta oli jotakuinkin pessimistinen, ja hänet voidaan lukea eksistentialistiksi.
Filosofia
Zapffen pääteoksena voidaan pitää filosofista tutkielmaa nimeltä Om det tragiske (1941). Sen pääajatukset inhimillisestä olemassaolosta on esitetty myös lyhyemmin esseessä Den sidste Messias (1933). Zapffen ajatus oli, että ihmiset ovat syntyneet sellaisella ylikehittyneellä kyvyllä (ymmärrys, itsetuntemus) varustettuina, joka ei sovi luonnon suunnitelmaan. Ihmiset vaativat oikeutusta ja selitystä elämään ja kuolemaan liittyville kysymyksille, mutta luonto ei pysty tarjoamaan tällaisia. Tästä seuraava tragedia on, että ihmiset käyttävät kaiken aikansa yrittämällä olla jotain muuta kuin ihmisiä. Ihmisolento on näin paradoksi.
Zapffe kuvasi neljä puolustusmekanismia, joiden avulla ihmiskunta yrittää välttää tämän paradoksin kohtaamisen:
Somebody That I Used to Know
Somebody That I Used to Know on belgialais-australialaisen laulaja-lauluntekijä Gotyen kappale, jolla vierailee uusiseelantilainen laulaja-kitaristi Kimbra. Kappaleen julkaisi Eleven Music Gotyen kolmannen, Making Mirrors -studioalbumin toisena singlenä 5. heinäkuuta 2011. Myöhemmin sen julkaisi Universal Music Group Britanniassa joulukuussa 2011 ja tammikuussa 2012 Yhdysvalloissa ja Irlannissa. Kappaleen sanoitti ja tuotti Gotye hänen vanhempiensa talolla Morningtonin niemimaalla Victoriassa ja sanoituksellisesti se kertoo hänen kokemuksistaan parisuhteissaan.
”Somebody That I Used to Know” on keskitempoinen indie pop -balladi. Se sisältää samanlaisuuksia Luiz Bonfan vuonna 1967 Luiz Bonfa Plays Great Songs -albumilta julkaistun kappaleen ”Seville” kanssa. Kappale sai pääosin positiivisen vastaanoton kriitikoilta, jotka huomioivat sen samanlaisuuksia Stingin, Peter Gabrielin sekä yhdysvaltalaisen folk-yhtyeen Bon Iverin kappaleiden ja teosten välillä. Australiassa kappale voitti Triple J Hottest 100 -kyselyn vuonna 2011 sekä ARIA Awardin vuoden parhaasta kappaleesta sekä parhaasta videosta, samalla kun Kimbra äänestettiin vuoden parhaaksi naisartistiksi ja Gotye nimettiin vuoden parhaaksi miesartistiksi sekä vuoden tuottajaksi. Kappale sijoittui Triple J Hottest 100 of the Past 20 Years, 2013 -listan yhdeksännelle sijalle. Kappale palkittiin vuoden 2013 Grammy-gaalassa parhaan pop-duo/ryhmäesityksen sekä vuoden levytyksen Grammy-palkinnoilla.
"Somebody That I Used to Know" on esitetty lukuisia kertoja lukuisissa Yhdysvaltain televisio-ohjelmissa, kuten The Voicella, American Idolissa sekä Saturday Night Livessä. Kappaleesta on tehnyt oman versionsa kanadalainen indie rock -yhtye Walk off the Earth käyttämällä kitaraa, jota soittavat samanaikaisesti yhtyeen kaikki viisi jäsentä. Menestyskappaleeseen liittyvä musiikkivideon ohjasi australialaisartisti Natasha Pincus. Video, joka on kerännyt YouTubessa marraskuuhun 2014 mennessä yli 570 miljoonaa näyttökertaa, koki ensiesityksensä 30. heinäkuuta 2011. Videolla Gotye ja Kimbra laulavat alasti valkoista taustaa vasten. Samalla kun he laulavat, maalikuviot kattavat heidän ihonsa sekä taustan stop motion -animaation avulla.
Mallaskoski
Oy Mallaskoski Ab on Seinäjoella vuonna 1997 perustettu olutpanimo, joka aloitti tuotannollisen toimintansa 1999. Yritys valmistaa oluiden lisäksi lonkeroa ja siidereitä ja energiajuomia. Sen tuotemerkkejä ovat Kuohu-oluet, Häjy-lonkero, Komia-, Makia- ja Twist-siiderit sekä Pure!-energiajuoma. Alkoholituotteiden kokonaisvolyymi on n. 4 miljoonaa litraa vuodessa. Panimo työllistää 5-10 henkeä ja vuoden 2012 arvioitu liikevaihto on n. 2 miljoonaa euroa.
Historia
Seinäjoella oluen valmistuksen aloitti vuonna 1921 Johan Walleniuksen perustama Mallaskosken Tehtaat Oy, joka lopetti toimintansa itsenäisenä 1960-luvulla. Jo tuolloin tuotannossa oli Kuohu olut, jota vietiin myös ulkomaille. 1960-luvulla toiminta siirtyi usean omistajan kautta Hartwallille, joka viimein lopetti toiminnan Seinäjoella. Vuonna 1999 samalle paikalle perustettu uusi panimo sai kuin ihmeen kaupalla vanhan panimon käyttämän perinnehiivan Helsingin yliopiston bioteknologian laitokselta käyttöönsä.
Vuonna 2008 Mallaskoski teki yhteistyötä RFSUn kanssa jakamalla Häjy -lonkeroiden mukana Sultan Play -kondomeja. Sosiaali- ja terveysministeriön tuotevalvontakeskus (STTV) kuitenkin kielsi kampanjan vedoten tutkimuksiin, joiden mukaan seksin tavoittelu lisää alkoholin käyttöä.
Vuonna 2009 alkoholijuomia maahantuovan Servaali Oy:n emoyhtiö Captol Invest Oy osti Mallaskosken. Panimon tuotteiden myynti ja markkinointi siirtyi samalla Servaalille.
Vuonna 2012 Mallaskosken Kuohu Amber Lager -olut sijoittui ensimmäiseksi Suomen paras olut -kilpailun enintään 6% lager -oluiden sarjassa.
Hevoslampi (Jyväskylä)
Maantietoa
Lammen pinta-ala on 1,0 hehtaaria, se on 250 metriä pitkä ja 100 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 650 metriä.
Vesistösuhteet
Lampi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Suur-Päijänteen alueen (14.2) Saajoen valuma-alueella (14.27), jonka Kattilaojan valuma-alueeseen (14.274) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 172,6 metriä mpy.
Émile Zola
250px|thumb|L'Auroren etusivu 13. tammikuuta 1898 Émile Édouard Charles Antoine Zola (2. huhtikuuta 1840 Pariisi – 29. syyskuuta 1902 Pariisi) oli ranskalainen romaanikirjailija, naturalistisen kirjallisuuden ehkä tunnetuin edustaja. Zolan teokset innoittivat laajasti Suomessa 1880–90-luvun realisteja, kuten Minna Canthia ja Juhani Ahoa.
Henkilöhistoria
220px|thumb|left|[[Félix Nadar, Émile Zola.]]
Zola työskenteli aluksi Pariisissa kirjakauppa-apulaisena mutta toimi myöhemmin sanomalehtimiehenä. Vuonna 1866 Zola ryhtyi itsenäiseksi kirjailijaksi. Hänen läpimurtoteoksensa oli romaani Thérèse Raquin (1867). Kirja enteili Zolan suurta, 20-osaista Les Rougon-Macquart -romaanisarjaa.
Les Rougon-Macquart -sarjan teokset sijoittuvat ajallisesti Ranskan toiseen keisarikuntaan. Ne tarkastevat Rougonin ja Macquartin sukujen jäseniä viidessä sukupolvessa ja väkivallan, alkoholismin ja seksityön perinnöllisiä vaikutuksia suvun jäsenissä. Zolan naturalistisen tuotannon taustalla on Hippolyte Tainen esittämä miljööteoria, joka korostaa ympäristön ja perimän vaikutusta ihmiseen. Zola pyrki kokeellisen romaanin metodin kautta tarkastelemaan ihmisiä objektiivisesti tietyssä ympäristössä tiettynä ajankohtana.
Poliittisesti Zola oli vapaamielinen. Hänen kuuluisin poliittinen ilmauksensa oli pariisilaisessa päivälehdessä L'Auroressa Dreyfusin tapaukseen liittyvä kirje J’accuse, joka julkaistiin 13. tammikuuta 1898. Se oli Ranskan presidentti Félix Faurelle osoitettu avoin kirje, jossa syytettiin Ranskan hallitusta antisemitismistä ja vakoilusta syytetyn juutalaissyntyisen kapteenin Alfred Dreyfusin vankilaan tuomitsemisesta väärin perustein. Kirjoitus nostatti Ranskassa valtavan kohun ja jakoi ihmisten mielipiteet: konservatiiviset armeijaa ja kirkkoa lähellä olevat raivostuivat Zolalle, kun taas liberaalimmat piirit puolustivat häntä.
Kirjoituksensa vuoksi Zola joutui oikeuteen kunnianloukkauksesta syytettynä. Hänet tuomittiin syylliseksi, mutta Zola vältti vankilatuomion pakenemalla Englantiin. Takaisin Ranskaan Zola pääsi kuitenkin palaamaan pian, hallituksen vaihduttua. Suureksi osaksi Zolan ponnistelujen ansiosta Dreyfus armahdettiin vuonna 1899, mutta vasta vuonna 1906 – Zolan jo kuoltua – korkein oikeus kumosi kaikki hänelle langetetut syytökset.
Zola kuoli Pariisissa 29. syyskuuta 1902 häkämyrkytykseen, joka aiheutui tukkeutuneesta savupiipusta. Savupiipun tukkeutumisesta syytettiin Zolan vihamiehiä, mutta todisteita asiasta ei kuitenkaan saatu.
Zola haudattiin Cimetière de Montmartreen Pariisiin, mutta 4. kesäkuuta 1908 hänen jäännöksensä siirrettiin Panthéoniin, Pariisiin.
Teokset
thumb|220px|Émile Zolan nimikirjoitus
Zolan varmasti kuuluisin romaani on vuonna 1880 ilmestynyt Nana (suom. 1930), joka on yhdeksäs osa Les Rougon-Macquart -sarjasta. Nanan nimihenkilö, oikealta nimeltään Thérèse, on pariisilainen näyttelijätär ja korkean tason seksityöntekijä, joka saavuttaa suurta menestystä miesten parissa. Nanasta muodostuu teoksen aikana miehiä tuhoava voima, joka imee rikkaimmatkin miehet köyhiksi ja tuhoaa heidän elämänsä.
Zolan romaani Ansa (1903–1904) kuvaa Pariisin työläismaailmaa, ja päähenkilönä on Nanan äiti Gervaise Macquart, miehensä hylkäämä pesijätär. Gervaise saavuttaa ahkeruudellaan ja tarmokkuudellaan hiukan varallisuutta ja pystyy sen avulla perustamaan silitysliikkeen. Gervaise menee myös naimisiin peltiseppä Coupeaun kanssa, ja avioliitto sujuu onnellisissa merkeissä, kunnes aviomies loukkaantuu työtapaturmassa ja heittäytyy juomariksi. Juopottelu ajaa perheen lopulta kuolemaan ja rahattomaan köyhyyteen.
Unelma tarkastelee toista sukuhaaraa kuin edellä mainitut teokset, ja sen päähenkilö on orpo tyttö Angélique, jonka lapseton Hubetin koruompelijapariskunta ottaa ottolapsekseen. Väkivallan ja kurjuuden aiheuttamista traumoista huolimatta Angélique osoittautuu ahkeraksi ja erittäin taitavaksi koruompelijaksi, joka ylittää jopa ottovanhempiensa taidot. Hän tuntuu myös syvää vetoa uskontoa ja erityisesti marttyyrejä kohtaan. Angélique rakastuu Félicien-nimiseen paikallisen piispan poikaan, mutta pojan isä ei halua kuullakaan moisesta. Viimein Angélique ja Félicien saavat toisensa, kun Angélique on kuolemaisillaan.
Ihmispeto kertoo Gervaisen toiseksi vanhimmasta pojasta Jacques Lantierista, josta on tullut rautatieinsinööri. Naisten paratiisi (1974, myös nimellä Naisten aarreaitta, 1912) puolestaan kuvaa kulutusyhteiskunnan alkuvaiheita houkutuksia tarjoavan tavaratalon kautta. Les Rougon-Macquart -sarjaan teoksen liittää tavaratalon johtaja Octave Mouret, joka on sukua Ansan Gervaiselle. L'Œuvre (’Taideteos’, 1886) kuvaa boheemia taiteilijaelämää päähenkilönään Gervaisen vanhin poika Claude Lantier.
Raha (1916) on Les Rougon-Macquart -sarjan kolmanneksi viimeinen teos, joka käsittelee nimensä mukaisesti rahamaailmaa ja sen skandaaleja päähenkilönään Aristide Saccard, Rougon-suvun kolmannen polven edustaja. Sota on romaanisarjan toiseksi viimeinen teos, ja sen päähenkilönä on Ansan Gervaisen veli Jean Macquart, joka palvelee Ranskan armeijassa. Romaanin taustana on vuosina 1870–1871 käyty Ranskan-Preussin sota, jota Zola kuvaa myös novellissaan ”Taistelu myllyn luona” (ks. alla).
Zolan Les Rougon-Macquart -sarjan teoksissa heijastuu vahvana naturalismin korostama rappio: päähenkilöiden osana on usein kuolema tai toiveiden ja pyrkimysten raukeaminen. Toisaalta rappion syynä voi nähdä perinnöllisyyden lisäksi myös yhteiskunnalliset epäkohdat, jotka mahdollistavat Nanan kaltaisen syöjättären toimimisen, juopottelun tai lakkoon johtavat kurjat olot työväen keskuudessa. Unelmassa tuntuu myös erityisen vahvana kritiikki kirkkoa ja yhteiskunnallista eriarvoisuutta kohtaan.
Suomalaisille kirjailijoille Zolan naturalistiset romaanit ovat toimineet esikuvina, joita on luettu ja jäljitelty. Esimerkiksi Nana-romaanin on nähty vaikuttaneen vahvasti Ina Langen salanimellä Daniel Sten kirjoittamaan romaaniin Sämre folk (1885), jonka päähenkilö on myös seksityöntekijä. Juhani Ahon Maailman murjoman Junnua taas on verrattu Zolan Ihmispedon Jacques Lantieriin. Minna Canthin Köyhää kansaa taas on rinnastettu Germinaliin, vaikka yhteydet eivät välttämättä ole yhtä selviä kuin aikaisemmin mainituissa teoksissa.
Minä rakastan ikuisesti
Minä rakastan ikuisesti on Vuokko Hovatan kolmas studioalbumi, joka julkaistiin 27. syyskuuta 2013. Se ylsi parhaimmillaan Suomen virallisen listan sijalle 16.
Émile Zola
Teokset
Zolan Les Rougon-Macquart -sarjaa n kuulumaton novellikokoelma Kertomuksia (1888) on luonteeltaan jokseenkin samankaltainen kuin hänen muut naturalistiset teoksensa, vaikka perimä ja sukutausta eivät tule esiin niissä. Kokoelman ensimmäinen novelli ”Taistelu myllyn luona” (julkaistu myös yksinään nimellä Rynnäkkö myllyä vastaan, 1906) kertoo myllärintyttären ja hänen rakastettunsa rakkaustarinan, jonka sota traagisesti tuhoaa.
Novelli ”Työnlakkautus” on lyhyt kuvaus nimettömäksi jäävän työttömän työmiehen ja hänen perheensä päivästä. ”Neljä päivää Jean Gourdonin elämästä” puolestaan kuvaa päähenkilön elämää neljän eri vuodenajan kautta; ne tarjoavat hänelle rakkautta ja menetyksen tuskaa. Novelli on julkaistu myös itsenäisenä teoksena nimellä Neljä päivää (1910).
Zolan myöhemmässä tuotannossa naturalismin rinnalle nousee myös symbolistisia sävyjä. Symbolismiin päin kallistuvia romaaneja ovat Les Quatres Evangiles -sarjan teokset, joista on suomennettu romaanit Hedelmällisyys (1905–1906) ja Totuus (1902–1903).
Postgenderismi
Eräs postgenderismin viitatuimpia tekstejä on Donna Harawayn essee A Cyborg Manifesto: Science, Technology, and Socialist-Feminism in the Late Twentieth Century, jonka mukaan naiset vapautuvat perinteisistä sukupuolirooleistaan vasta vapautuessaan biologisista lisääntymisvelvoitteistaan ja muuttuessaan postbiologisiksi olennoiksi, androgyyneiksi kyborgeiksi.
Esimerkiksi sähköisissä lumetodellisuus-sovelluksissa postgenderismi on jo toteutunut siinä mielessä, että jokainen voi valita itselleen hahmon sukupuolesta välittämättä ja muokata ulkonäköään vapaasti.
Suomessa postgenderistisiä näkemyksiä on aatteellisesti levitetty postseksualismia ajaneen Postgender ry:n piirissä 1990-luvulla. Akateemisessa keskustelussa niitä ovat esittäneet suomalaisista filosofeista muun muassa professori Tuija Pulkkinen ja dosentti Petri Sipilä.
Kim Hartman
pienoiskuva|200px|Kim Hartman Kim Hartman (s. 11. tammikuuta 1952) on brittiläinen näyttelijä. Hän esiintyi Helga Geerhartin roolissa televisiosarjassa Maanalainen armeija iskee jälleen (1982–1992).
Miisa Päällysaho
Miisa-Leena Päällysaho-Mustonen (19. helmikuuta 1970 Turku – 7. heinäkuuta 2016 Turku) oli suomalainen esiintyjä. Taiteilijanimellä Miisa hän levytti albumin sekä useita singlejä eurodance-tyylistä musiikkia, joita julkaisivat muun muassa Dance Pool ja Ichiban Records. Häntä pidettiin 1990-luvulla suomalaisen musiikin vientitoivona, mutta kansainvälinen läpimurto jäi häneltä lopulta saavuttamatta. 1990-luvun puolivälissä Miisa asui ja työskenteli muutaman vuoden ajan Atlantassa Yhdysvalloissa.
Miisan parhaiten menestynyt kappale on ”All or Nothing”, joka päätyi muun muassa But I'm a Cheerleader -elokuvan soundtrackille vuonna 1999. Suurin osa Miisan omaa nimeä kantavan albumin kappaleista on samoja kuin Attitude-albumilla, mutta niitä on sovitettu ja nimetty uudelleen kansainvälisille markkinoille sopiviksi.
Miisan taustalla toimi manageri ja tuottaja Cris Owen, joka tuotti myös Miisan ystävän Janina Frostellin ensimmäisen albumin. Myöhemmin paljastui, että Miisa ei itse laulanut kappaleitaan vaan esiintyi aina playbackina. Miisan sijaan levyillä lauloi ruotsalainen Karin Strömfelt Vuonna 2016 haastateltu Strömfelt kertoi huijauksen painaneen Miisaa suuresti, minkä vuoksi he olivat yhdessä päättäneet salata asian tiukasti. Vilpin paljasti Cris Owen. Manageri Lasse Norreksen mukaan Miisan tapaus ei ollut ainutkertainen, vaan playback-esitykset olivat 1990-luvun ilmiö.
Vuoden 1997 jälkeen Päällysaho työskenteli meikkaajana. 2000-luvun alussa hän vetäytyi julkisuudesta kokonaan. Hän kuoli 7. heinäkuuta 2016 pitkäaikaiseen sairauteen.
Gudrun Zapf-von Hesse
Gudrun Zapf-von Hesse (2. tammikuuta 1918 Schwerin Saksa – 13. joulukuuta 2019 ) oli saksalainen typografi, kalligrafi ja kirjansitoja. Hän voitti vuonna 1991 Fredrick W. Goudy -palkinnon. Hän oli useiden kirjaintyyppie n luoja sekä printtimediassa että tietokoneympäristössä. Gudrun Zapf von Hesse sai kirjansitomiskoulutuksensa professori Otto Dorfnerilta Weimarissa. Zapf von Hesse oli naimisissa kirjainmuotoilija Hermann Zapfin kanssa.
Historia
Ensimmäiset kirjaintyyppinsä von Hesse suunnitteli D. Stempel AG -yritykselle Frankfurtissa vuonna 1948: The Diotima, Diotima Italic, Ariadne Initials ja otsikkofontti Smaragd (Emerald), joista tehtiin metallimuotit vuosina 1951–1954. Myöhemmin nämä kirjaintyypit siirrettiin myös uudelle linotyyppiteknologialle.