cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Sorot
Joen kulku
Joenvarsi näyttäisi oleva huono paikka kylille, joita lötyykin sivujokien varrelta hieman ylempänä. Ainoat poikkeukset ovat pikkukylä Vehno (Вехно), joka sijaitsee samannimisen Vehnojärven kauimmaisella rannalla, ja Petrovskoje (Петровское), joka sijaitsee Kutšanen rannalla. Joensuun eteläpuolella sijaitsee joen suurin taajama Puškinskije Gory (5 200 asukasta), jonka pohjoispuolella on muutama asuinalue.
Valuma-alue ja sivujoet
Sorot sijaitsee Narvanjoen vesistöalueessa Velikajan valuma-alueella. Velikaja laskee Peipsijärveen, mistä Narvanjoki jatkaa pohjoiseen päin ja laskee lopuksi Itämerellä Suomenlahteen. Sorotin valuma-alue sijaitsee kokonaan Pihkovan alueella ja se saa alkunsa Novorževin piirissä. Sieltä se jatkaa länteen Bežanitsyn piiriin ja yhtyy Velikajaan Opotškan piirissä. Valuma-alueen pinta-ala on 3 910 neliökilometriä, mikä tuottaa joen pääuomalle keskivirtaaman 28,9 kuutiometriä sekunnissa. Sorotin suurimpia sivujokia on esitelty alla taulukossa.
Joen valuma-alueella on joitakin järviä. Järvi Mihalkinskoje on Sorotin lähdejärvi ja Tailovskoje ja Kutšane sijaitsevat kumpikin joenuomassa. Sorotin pääuoman varrella on joitakin järviä: Suhlovskoje, Posadnikovskoje, Vehno, Beloguli ja Batkovskoje. Valuma-alueella, mutta kauempana pääuomasta, on vielä lisää järviä. Niitä on etelässä Bežanitsyn ylängöllä ja muutama lisää pohjoisessa Sudomskajan ylängöllä.
Hallintoalue
Valtiollisen vesistörekisterin mukaan joki ja sen valuma-alue kuuluu Itämeren valuma-alueen piiriin. Joen vesistörekisterin numero on 01030000112102000028021. Venäjän puoleisten vesistöjen hallintorakenteesta ei ole tässä tietoa, mutta alue sisältyy kuitenkin kokonaan Pihkovan alueeseen.
Roger Etchegaray
pienoiskuva Roger Marie Élie Etchegaray (25. syyskuuta 1922 – 4. syyskuuta 2019 ) oli ranskalainen kirkonmies, joka nimitettiin yhdeksi roomalaiskatolisen kirkon kardinaaleista 30. kesäkuuta 1979. Hän ei ikänsä puolesta voinut osallistua vuonna 2005 uuden paavin valinneeseen konklaaviin.
Worcester (Massachusetts)
Worcester [ˈwʊstər,ˈwɨstə] on Yhdysvaltain Massachusettsin Worcesterin piirikunnassa sijaitseva kaupunki. Kaupungissa oli vuoden 2010 väestönlaskennassa 181 045 asukasta ja suuremmalla metropolialueella 798 552.
Maantiede
Worcester sijaitsee Massachusettsin osavaltion keskiosassa Blackstone River -joen varrella. Sen suurempaan metropolialueeseen kuuluvat myös viereiset Holden, Shrewsbury, Boylston, Millbury, Auburn ja Leicester. Worcester on samalla myös Worcesterin piirikunnan keskus. Idässä kaupunki rajautuu Quinsigamondin järveen. Itse kaupungin alueella on useita muita pienempiä lampia. Alueen säälle ovat tyypillisiä rajut vaihtelut. Paikallisten lumi- ja sademyrskyjen lempinimi on nor’easters.
Historia
thumb|vasen|Worcester vuonna 1878. thumb|vasen|Näkymä kaupunkiin vuodelta 1905. Ennen eurooppalaisten tuloa seudulle alueella asuivat nipmucit. Nipmucit kutsuivat aluetta nimellä Quinsigamond. Vuonna 1673 alueelle saapuivat uudisraivaajat John Eliot ja Daniel Gookin, joiden oli tarkoitus perustaa uusi siirtolaisasutus alueelle ja kääntää alueella asuvat Amerikan alkuperäiskansa kristinuskoon. 13. heinäkuuta 1674 Gookin sai nipmuceilta noin 20 neliökilometrin kokoisen alueen, jonne englantilaiset siirtolaiset alkoivat asettua asumaan. Tajuttuaan siirtolaisten haluavan alueen kokonaan itselleen nipmucit ajoivat heidät tiehensä vuonna 1675 kuningas Philipin sodan aikana. Uusia siirtolaisia saapui kuitenkin vuonna 1713 ja paikasta tehtiin kaupunki vuonna 1722.
Ennen Yhdysvaltain sisällissotaa Worcesterista tuli yksi pakenevien orjien maanalaisen rautatien asemista. Worcesterilaiset vaikuttivat Free Soil Party -puolueessa, joka ajoi Kansasin osavaltion liittymistä liittovaltioon orjuudesta vapaana osavaltiona. Kaupungissa vaikutti myös naisten äänioikeutta ajanut liike. Kaupungin teollinen kehitys jatkui sisällissodan jälkeen ja kaupunkiin alkoi myös saapua suuria määriä maahanmuuttajia esimerkiksi Kanadasta, Ruotsista, Irlannista, Puolasta, Liettuasta, Kreikasta, Armeniasta ja Syyriasta. Vuonna 1920 kaupungin asukasluku oli 179 754. Toisen maailmansodan aikana kaupungin tehtaat tuottivat tavaraa sodan tarpeisiin ja noin 27 000 paikallsita palveli asevoimissa. Vuonna 1948 laskettiin vesille kaupungin mukaan nimetty USS Worcester.
Worcesterin asukasluku oli suurimmillaan vuonna 1950, jolloin kaupungissa asui 203 000 henkilöä. 1960- ja 1970-luvuilla koko maan teollisuus koki kuitenkin alamäen, joka johti myös Worcesterin asukasluvun taittumiseen. Tekstiiliteollisuus muutti etelääån ja monet kaupungin asukkaat muuttivat lähiseudun asutusalueille pois keskustasta. Kaupungin talous on kuitenkin sittemmin kohentunut esimerkiksi tutkimuksen ja korkean teknologian siivittämänä.
Talous
thumb|Elm Park Iron Bridge. thumb|Worcesterin kaupungintalo (oik.) kaupungin keskustassa. Worcester on nykyisin tärkeä teollisuuden, jakelun, palveluiden ja kaupan keskus. Kaupungissa on useiden eri alojen yrityksiä. Kaupungin nykyisiin teollisuuden aloihin lukeutuvat esimerkiksi metalli-, tekstiili-, elektroniikka- ja paperiteollisuus. Kasvavia aloja ovat korkean teknologian yritykset ja bioteknologia. Huomattavia työnantajia kaupungissa ovat sen monet oppilaitokset. Korkeasti koulutetut kaupungin asukkaat ovat vetäneet puoleensa myös työnantajia.
Kotitalouksien keskimääräiset vuosittaiset ansiot Worcesterissa aikavälillä 2012–2016 olivat 45 599 Yhdysvaltain dollaria ja henkilöä kohden 25 224 dollaria. 22,1 % väestöstä eli köyhyysrajan alapuolella.
Koulutus
Worcesterissa sijaitseva vuonna 1843 perustettu College of the Holy Cross on Uuden Englannin vanhin katolilainen college. Muita kaupungin korkeamman asteen oppilaitoksia ovat Worcester Polytechnic Institute, Worcester State College, Clark University, Assumption College ja Becker Collegen Worcesterin kampus.
Roger Etchegaray
Etchegaray sai pappisvihkimyksensä 13. heinäkuuta 1947. Hän toimi Marseillen arkkipiispana vuosina 1970–1985, Paavillisen oikeudenmukaisuuden ja rauhan neuvoston puheenjohtajana 1984–1998 sekä Cor Unum -neuvoston puheenjohtajana 1984–1995.
Etchegaray nimitettiin vuonna 2005 kardinaalikollegion subdekaaniksi.
LightScribe
LightScribe on Hewlett-Packardin (HP) kehittämä tekniikka, joka mahdollistaa tekstin ja grafiikan kirjoittamisen CD- ja DVD-levyjen päälle samalla laserilla, jolla data poltetaan levyn pintaan. Tämän vuoksi levy laitetaan asemaan ylösalaisin, kun levypintaa kuvitetaan LightScribe-tekniikalla. Tekniikka vaatii toimiakseen LightScribea tukevia aihioita ja DVD-polttimen. Tekniikalla ei toistaiseksi voi kirjoittaa kuin mustavalko- ja harmaasävygrafiikkaa. Alun perin LightScribe-levyjä oli vain seepian värisenä, mutta nykyään niitä saa myös viidellä muulla värillä. Lisäksi LightScribe-tekniikka on tarkentunut huomattavasti.
Historiaa
LightScriben kehitti Hewlett-Packardille työskentelevä Daryl Anderson vuonna 2004. Se oli ensimmäinen grafiikan suoraan levylle laserilla kirjoittava tekniikka, jolla saa poltettua kuvia levyn etikettipuolelle. DiscT@2 oli samankaltainen vuonna 2002 markkinoille tullut tekniikka. Toisin kun LightScribe, DiscT@2 polttaa kuvat levyn datapuolelle sen käyttämättömälle alueelle.
LightScribe.com-verkkosivut, joilla HP aiemmin mainosti LightScribe-tekniikaa ja jakeli tekniikkaan liittyviä ohjelmia, on suljettu 2014.
Ted Bundy
Theodore Robert Bundy (synt. Cowell) (24. marraskuuta 1946 Burlington, Vermont – 24. tammikuuta 1989 Bradfordin piirikunta, Florida) oli yhdysvaltalainen sarjamurhaaja, joka tappoi vuosina 1973–1978 lukuisia nuoria naisia Washingtonin, Utahin, Coloradon, Oregonin, Idahon ja Floridan osavaltioissa. Uhrien lopullista lukumäärää ei tiedetä. Bundy tunnusti 30 murhaa.
Bundya on monesti pidetty sosiopaattina. Häntä kuvattiin älykkääksi, oppineeksi, komeaksi ja miellyttäväksi. Hän murhasi useita tyttöjä ja naisia; tavallisesti tylpällä esineellä, toisinaan kuristamalla. Usein hän myös raiskasi uhrinsa. Heistä useat noudattivat tiettyjä kasvon muotoja sekä hiustyyliä. Ne olivat soikeahkot ja ruskeat, ehkä vaaleaan päin.
Lapsuus
Ted Bundy, syntymänimeltään Theodore Robert Cowell, oli 22-vuotiaan Louise Cowellin ja tuntemattoman miehen avioton lapsi. Louise Cowell vietti raskautensa viimeiset kuukaudet aviottomien äitien talossa Burlingtonissa, Vermontissa.
Louise muutti pian lapsensa syntymän jälkeen takaisin Pennsylvanian Philadelphiaan vanhempiensa luokse, joita Ted alkoi pian kutsua isäkseen ja äidikseen – äitiään hän kutsui vanhemmaksi sisarekseen. Tedin ollessa nelivuotias Louise muutti Tacomaan Washingtonin osavaltioon sukulaistensa luokse.
Cowell harkitsi poikansa luovuttamista adoptoitavaksi, koska tuohon aikaan avioliiton ulkopuolinen lapsi oli skandaali. Hän tuli kuitenkin toisiin aatoksiin ja muutti sittemmin sekä oman että Tedin sukunimen Nelsoniksi toivoen ihmisten pitävän häntä eronneena tai leskenä. Louise meni 19. toukokuuta 1951 naimisiin kirkossa tapaamansa John Culpepper Bundyn kanssa. Siten nuori Theodore sai sukunimen, josta hän sittemmin teki pahamaineisen.
Bundy vaikutti nuorena tavalliselta lapselta. Hänen kouluarvosanansa olivat hyviä ja hän osallistui aktiivisesti partio- sekä kirkon toimintaan. Ensimmäiset varoittavat merkit ilmenivät tirkistelynä ja näpistelynä. Hän sai kuitenkin pidettyä julkisivua yllä, valmistui high schoolista vuonna 1965 ja sai stipendin Washingtonissa sijaitsevaan Puget Soundin yliopistoon.
Mahdollisia ympäristötekijöitä
Louise muutti asumaan vanhempiensa luokse Tedin ollessa vielä pikkulapsi. Tedille kerrottiin, että hänen isovanhempansa olivat hänen vanhempiaan ja että hänen äitinsä oli hänen vanhempi sisarensa. Isoisä oli erittäin väkivaltainen. Ted sai tietää valheesta samoihin aikoihin, kun hänen ensirakkautensa Stephanie Brooks hylkäsi hänet.
Tedin persoonallisuus muuttui, ja hän alkoi opiskella psykologiaa ja osallistui politiikkaan. Sittemmin tämä uusi persoona hurmasi Stephanien täysin, ja hän suostui kosintaan. Kaksi päivää myöhemmin Ted jätti Stephanien ja aloitti kolme vuotta kestäneen murha-aallon.
Seuraavan puolen vuoden kuluessa hän murhasi noin kymmenen naista Oregonissa, Utahissa ja Washingtonissa. Bundyllä oli etunaan miellyttävät, mutta helposti unohdettavat kasvonpiirteet. Lisäksi Bundy harhautti uhrejaan tekeytymällä virkavallan edustajaksi, kuten poliisiksi. Häntä kuvailtiin myöhemmin kameleontiksi, sillä hän saattoi näyttää täysin eri ihmiseltä vain kampausta muuttamalla.
Mahdolliset Kanadassa surmatut uhrit
Kanadan ratsupoliisi oli löytänyt 13 uhrin ruumiit, ja yksi kadonneeksi julistettu oli jäänyt löytymättä lokakuusta 1969 lukien. Näistä huomattavan monen profiilit eli kasvokuvat sekä ikähaarukka ja surmaamisten tekotapa - seksuaalimurha, muistuttivat Ted Bundyn uhreiksi joutuneita. Katoamiset ja ruumislöydöt tapahtuivat Brittiläisessä Kolumbiassa.
Ensimmäinen oikeudenkäynti ja pako
7. kesäkuuta 1977 Bundy siirrettiin Pitkinin piirikunnan oikeustaloon murhaoikeudenkäyntiä varten. Väliajalla Bundy päästettiin käymään oikeustalon lakikirjastossa, jossa hän hyppäsi toisessa kerroksessa sijaitsevasta ikkunasta ja pakeni. Hän harhaili lähitienoilla, kunnes hänet saatiin viikkoa myöhemmin kiinni. Uutta oikeudenkäyntiä odotellessaan Bundy karkasi toistamiseen. Hänen oli jotenkin onnistunut saada käsiinsä sahan ja 500 dollaria käteistä, mahdollisesti viereisessä sellissä olleelta vangilta. Ajan myötä Bundy sahasi sellinsä kattoon neliömäisen aukon. Joulukuun 30. päivän vastaisena yönä hän kiipesi aukosta, pääsi pääkäytävään ja käveli suoraan etuovesta ulos – vanginvartija oli tuona yönä muualla. Bundy varasti pysäköintialueelta auton ja katosi öiseen Coloradoon.
Bundy matkaa Floridaan
thumb|Ted Bundy vankilassa heinäkuussa 1978 Poikettuaan ensin Michiganissa, Chicagossa ja Atlantassa Bundy jatkoi matkaansa kohti Floridan Tallahasseeta, missä sijaitsee Floridan yliopiston kampus. Seuraavan kuukauden kuluessa Bundy teki tunnetuimmat murhansa. Chi Omega -opiskelija-asuntolassa Bundy murhasi kaksi opiskelijaa ja pahoinpiteli raa’asti kahta muuta. Margaret Bowman ja Lisa Levy oli pahoinpidelty kuoliaaksi tylpällä esineellä. Levy oli myös raiskattu, hänen sisäänsä oli tungettu hiuslakkatölkki ja häntä oli purtu eri puolille kehoa.
9. helmikuuta 1978 Bundy matkusti Floridan Lake Cityyn, missä hän sieppasi ja murhasi 12-vuotiaan Kimberly Leachin. Poliisi pysäytti Bundyn 15. helmikuuta Pensacolassa. Poliisi havaitsi rekisterikilven perusteella auton varastetuksi ja pidätti Bundyn. Bundy tunnistettiin varsin pian ja vietiin Miamiin odottamaan oikeudenkäyntiä.
Tuomiot
Tuomari Edward Cowart totesi Bundyn syylliseksi ja langetti tälle kuolemantuomion. Tämän jälkeen Bundya odotti uusi oikeudenkäynti, jossa tuomari Wallace Jopling antoi hänelle toisen kuolemantuomion. Bundy meni naimisiin entisen työkaverinsa Carole Ann Boonen kanssa tämän toisen oikeudenkäynnin aikana. Carole synnytti Bundyn ainoan lapsen lokakuussa 1982. Lopulta Boone muutti kuitenkin pois, otti avioeron ja muutti oman sekä tyttärensä sukunimen.
Bundyn odottaessa kuolemantuomionsa täytäntöönpanoa 1980-luvulla Floridan osavaltionvankilassa hänen naapurisellissään istui tunnettu moninkertainen murhaaja ja Henry Lee Lucasin rikostoveri, Ottis Toole.
Teloitus
Bundyn kuolemantuomio sähkötuolissa pantiin täytäntöön Floridan osavaltionvankilassa 24. tammikuuta 1989 kello 7.06. Hänet julistettiin kuolleeksi 7.16. Sadat ihmiset, mukaan lukien kaksikymmentä palveluksesta vapaata poliisia, lauloivat, tanssivat ja sytyttivät ilotulitteita vankilan ulkopuolella.
Bundy kieltäytyi viimeisellä ateriallaan pyytämästä mitään erityistä, joten hänelle tarjottiin vankilan oma perinteinen viimeinen ateria: pihvi, paistettuja kananmunia, paahtoleipää, maitoa, kahvia, mehua, voita ja marmeladia.
1974
Bundya epäillään myös Vancouverissa 2. elokuuta 1974 kadonneen Carol Valenzuelan murhasta. Hänen jäännöksensä löydettiin kaksi kuukautta myöhemmin Olympiasta.
Taustanauru
Taustanauru tai naururaita on television viihdeohjelmissa käytetty tehokeino, jolla lisätään muussa yhteydessä äänitettyä yleisön naurua ohjelman hauskoiksi tarkoitettuihin kohtiin. Näin voidaan tehostaa tai jäljitellä vaikutelmaa yleisön edessä kuvatusta ohjelmasta ja lisätään televisiokatsojan mielihyvän ja yhteisöllisyyden kokemusta. Suomeksi menetelmää kutsutaan myös nimillä ”purkkinauru” ja ”valmiiksi naurettu tv-ohjelma”.
Ted Bundy
Elokuvat
Bundystä on tehty vuonna 2002 julkaistu elokuva Ted Bundy sekä kaksi TV-elokuvaa; The Deliberate Stranger vuodelta 1986 ja The Stranger Beside Me vuodelta 2003. Sekä elokuva Bundy: An American Icon (2009), alkuperäiseltä nimeltään Bundy: A Legacy of Evil, jossa Bundya näyttelee Corin Nemec. Myös Netflix julkaisi vuonna 2019 neljäosaisen dokumentaarisen sarjan Ted Bundysta. 2019 tehtiin elokuva Extremely Wicked, Shockingly Evil, and Vile, jossa Ted Bundyä näyttelee Zac Efron.
Taustanauru
Jotkin monikameratuotantoina toteutetut televisio-ohjelmat kuvataan studiossa yleisön edessä ja studioyleisön aito nauru sisällytetään ohjelmaan taustanaurun tapaan.
Historiaa
Taustanaurun käyttö sai alkunsa ennen television tuloa radiotuotannossa, kun Bing Crosbyn show’ta alettiin lähettää etukäteen nauhoitettuna suoran lähetyksen sijasta. Nauhoituksen ansiosta yleisön naurun määrää voitiin vähentää tai lisätä jälkikäteen ennen ohjelman lähetystä. Naurun lisäämisen televisio-ohjelmiin keksi yhdysvaltalaisen CBS-yhtiön äänitysinsinööri Charley Douglass television varhaisvuosina. Hän oli tyytymätön studioyleisön edessä yleensä suorina lähetyksinä esitettyjen tilannekomedioiden ääniraitaan: yleisö nauroi milloin liian vähän, milloin liian pitkään ja milloin aivan väärissä kohdissa. Hän kokeili erilaisia tapoja, ensimmäisenä Hank McCunen tv-show’ssa vuonna 1950, ja rakensi lopulta nauhurilaitteen, jossa oli muun muassa Red Skeltonin ilman puhetta toteutettujen tv-sketsien yleisön naurukohtauksia.
Ted Bundy
Elokuvat
Vuonna 2021 julkaistiin Ted Bundy: American Boogeyman - elokuva.
Taustanauru
Historiaa
Monikameratuotannon mahdollistaman studioyleisön aidon naurun käytön teki tunnetuksi yhdysvaltalainen tilannekomediasarja Lucy ja minä 1950-luvulla.
1950-luvun mittaan naururaidan käytöstä tuli vakiokäytäntö ensin amerikkalaisissa tilannekomedioissa, ja vähitellen tekniikka levisi muihinkin, etenkin englanninkielisiin maihin television yleistyessä. Naururaidan monipuolista käyttöä helpotti siirtyminen suorista lähetyksistä nauhoitettuihin, jolloin ohjelman ääniraitaa voitiin muokata monipuolisemmin kuin suorassa lähetyksessä. Naururaitaa käytettiin jopa monissa animaatiosarjoissa kuten Kiviset ja Soraset ja Jetsonit.
Taustanaurun käyttö oli pääsääntö esimerkiksi BBC:n viihdeohjelmissa vielä läpi 1970-luvun, muun muassa edistyksellisissä ja uusia ilmaisutapoja etsineissä Monty Python -ryhmän tuotannoissa. Vasta vuoden 1981 televisiosarjassa Linnunradan käsikirja liftareille naururaidasta luovuttiin. Vuosituhannen vaihdetta kohti tultaessa naururaidan käyttö väheni kaikkialla niin, että nykyisin sitä käytetään enää vain perinteisimmissä tilannekomediasarjoissa. Esimerkiksi vuonna 2016 Emmy-palkintoehdokkaana olleista komediasarjoista yksikään ei käyttänyt naururaitaa.
Suomessa
Suomessa taustanaurun käyttö kotimaisissa televisiosarjoissa on harvinaista. Vuonna 1999 esitetty tilannekomediasarja SunRadio kuvattiin studioyleisön edessä ja se sisälsi aidon taustanaurun.
Everytime
"Everytime" on yhdysvaltalaisen poplaulajan Britney Spearsin kappale hänen neljänneltä studioalbumiltaan In the Zone (2003). Se julkaistiin 17. toukokuuta 2004 albumin kolmantena singlenä. Kun Spears päätti suhteensa Justin Timberlaken kanssa hän ystävystyi taustalaulajaansa Annette Artaniin. Spears sävelsi kappaleen melodian pianollaan ja kirjoitti kappaleen yhdessä Artanin kanssa Italiassa. Kappaleen on huhuttu olevan Spearsin vastaus Timberlaken kappaleeseen "Cry Me a River", mutta Spears ei ole myöntänyt eikä kieltänyt huhuja.
Kiiltokuusijäärä
Kiiltokuusijäärä (Tetropium castaneum) on sarvijäärien heimoon (Cerambycidae) kuuluva kovakuoriaislaji, jonka isäntäpuuna toimii pääasiallisesti kuuset. Laji iskeytyy eläviin, yleensä kangasmailla kasvaviin kookkaisiin ja vanhoihin kuusien tyviosiin, joiden puolustuskyky on heikentynyt iän ja kasvun hidastumisen vuoksi. Kiiltokuusijäärää voi tavata myös männyillä, pihdoilla ja lehtikuusilla. Aikuinen kiiltokuusijäärä on rakenteeltaan litteähkö ja lyhytkarvainen ollen kooltaan noin 9–15 mm. Kiiltokuusijäärän peitinsiivet ovat mustat tai ruskehtavat ja etuselkä on aina kiiltävä. Tukevahkot tuntosarvet ulottuvat peitinsiipien puoliväliin saakka. Lajin eri yksilöiden koko ja väritys vaihtelevat paljon.
Everytime
"Everytime" nousi musiikkilistoilla useimmissa maissa top 5:een ja nousi listaykköseksi Australiassa, Unkarissa, Irlannissa ja Isossa-Britanniassa. Spears on esittänyt kappaleen useissa live esiintymisissä sekä kahdella kiertueellaan: pianon kanssa The Onyx Hotel Tourilla (2004) ja istuen suuressa sateenvarjossa The Circus Starring Britney Spears -kiertueella (2009). Kappaletta ovat versioineet muun muassa Glen Hansard ja Jackie Evancho.
Kiiltokuusijäärä
pienoiskuva|left|240px|Kiiltokuusijäärän kotelo (vasemmalla) ja toukka (oikealla)
Kiiltokuusijäärien munista kuoriutuneet toukat nakertavat mutkittelevia käytäviä puun kaarnan alle. Toukkakäytävät ovat leveitä ja mutkikkaita kaivautuen koteloitumista varten yleensä puun sisään. Toukkien syönnin seurauksena puun kuorenalaiset nestevirtaukset alkavat heiketä. Kiiltokuusijäärää on merkittävä metsätuholainen.
Everytime
Musiikkivideo
Kappaleen musiikkivideossa toimittajat ja paparazzit seuraavat poikaystävän ja henkivartijoiden suojelemaa Spearsia. Hotellihuoneeseen päästyään Spears riitelee poikaystävänsä kanssa. Spears päättää mennä kylpyyn, jossa huomaa päässään olevan avohaava, jonka seurauksena hän pyörtyy veteen. Tästä hiukan myöhemmin poikaystävä tulee kylpyhuoneeseen ja huomaa Spearsin olevan pyörtyneenä veteen. Spears kiidätetään ambulanssilla sairaalaan valokuvaajien ympäröimänä. Videossa ei suoraan näytetä kuinka hänelle käy, mutta annetaan kuitenkin ymmärtää Spearsin menehtyneen. Videon lopussa Spears herää kylvystä hymyillen. thumb|200px|Spears esittää Everytime kappaletta The Circus Starring Britney Spears -kiertueellaan. thumb|200px|Spears esittää Everytime kappaletta.
Kiiltokuusijäärä
Kiiltokuusijäärää esiintyy käytännössä koko Suomessa ja se on levinnyt laajasti Aasiaan, Eurooppaan ja Pohjois-Amerikkaan.
Kultainen palmu
thumb|Kultainen palmu vuodelta 1979. Kultainen palmu (Palme d’or) on Cannesin elokuvajuhlien tärkein palkinto, joka annetaan parhaalle elokuvalle. Kultainen palmu voidaan antaa useammallekin kuin yhdelle elokuvalle samana vuonna.
Amfilokhos
Amfilokhos oli antiikin Kreikassa miehen etunimi.
Kreikkalainen mytologia
Kreikkalaisessa mytologiassa esiintyy kolme eri hahmoa, jotka kantavat nimeä:
Oulun Ooppera
Oulun Ooppera r.y. on 1965 perustettu oopperayhdistys, joka tuotti vuoteen 2011 saakka oopperaesityksiä Oulussa yhdessä Oulun kaupunginteatterin, Oulu Sinfonian ja Oulun konservatorion kanssa. Nykyisin oopperatuotannosta vastaa Oulun kaupunginteatteri.
Oulun musiikkiopiston opiskelijoiden tuottama Giuseppe Verdin oopperan La Traviata esitettiin huhtikuussa 1965 kauppaopiston Madetoja–salissa. Esityksen saaman kiinnostuksen vuoksi perustettiin oopperayhdistys kuten monessa muussakin kaupungissa. Yhdistyksen ensimmäiset oopperat olivat 1966–1967 esitetyt Giacomo Puccinin Madame Butterfly ja Pjotr Tšaikovskin Jevgeni Onegin. Edellisen ohjaaja oli Inga Laure ja jälkimmäisen Jussi Törnwall.
Vuosien 1968–1972 oopperat esitettiin Pohjankartanon juhlasalissa, syksyllä 1972 uuden teatteritalon valmistuttua myös oopperaesitykset siirtyivät sinne. Ensimmäinen uudessa teatteritalossa esitetty ooppera oli Suomen kantaesitys Georges Bizet'n oopperasta Helmenkalastajat.
Esitetyt oopperat
Vuosina 1965–1970: Giuseppe Verdi: La Traviata, Giacomo Puccini: Madame Butterfly, Pjotr Tšaikovski: Jevgeni Onegin, Giuseppe Verdi: Naamiohuvit, Giacomo Puccini: Tosca, Leevi Madetoja: Pohjalaisia
Vuosina 1971–1980: Bedrich Smetana: Myyty morsian, Georges Bizet: Helmenkalastajat, Umberto Giordani: Andre Chénier, Pjotr Tšaikovski: Patarouva, Tauno Marttinen: Laestadiuksen saarna, Giuseppe Verdi: Rigoletto, Giacomo Puccini: Gianni Schicchi, Ruggiero Leoncavallo: Pajatso, Jacques Offenbach: Hoffmannin kertomukset, Daniel Auber: Fra Diavolo
Vuosina 1981–1990: Giacomo Puccini: La Bohème, Tauno Marttinen: Poltettu oranssi, Georges Bizet: Carmen, Aleksandr Dargomyzskij: Kivinen vieras, W.A. Mozart: Figaron häät, Giacomo Puccini: Madame Butterfly, Leevi Madetoja: Pohjalaisia, Benjamin Britten: Ruuvikierre, Otto Nikolai: Windsorin iloiset rouvat, Giuseppe Verdi: La Traviata
Vuosina 1991–2000: Gian-Carlo Menotti: Konsuli, Gioacchino Rossini: Sevillan parturi, Johan Strauss: Lepakko, Joonas Kokkonen: Viimeiset kiusaukset (1994–95), Gioacchino Rossini: Italiatar Algeriassa, Giacomo Puccini: Tosca, Leevi Madetoja: Juha, Igor Stravinski: Hulttion tie, W.A. Mozart: Cosi fan tutte, Aleksandr Dargomyzskij: Vedenneito
Vuosina 2001–2011: Einojuhani Rautavaara: Auringon talo, Giacomo Puccini: La Bohème, Seppo Paakkunainen: Kaikkeuden ytimessä, Giuseppe Verdi: Naamiohuvit, Olli Kortekangas: Messenius ja Lucia, W.A. Mozart: Don Giovanni, Jacques Offenbach: Hoffmannin kertomukset, Christoff Willibald Cluck: Orfeus ja Euridike, Aulis Sallinen: Punainen viiva, Pietro Mascagni: Cavalleria rusticana, Giacomo Puccini: Gianni Schicchi, Gian-Carlo Menotti: Meedio.
Parikka
Parikka voi tarkoittaa seuraavia:
Dios Hieron (Joonia)
Dios Hieron (, myös ; ) oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) Jooniassa nykyisen Turkin alueella. Se sijaitsi nykyisen İzmirin maakunnan Çukuraltın paikalla.
Arthur (Walesin prinssi)
Arthur Tudor, Walesin prinssi, (19. tai 20. syyskuuta 1486 – 2. huhtikuuta 1502) oli Englannin kuninkaan Henrik VII:n ja Yorkin Elisabetin vanhin lapsi ja kruununperillinen. Arthur kuitenkin kuoli ennen isäänsä, joten hänestä ei koskaan tullut kuningasta. Henrik VII:n kuoltua kruunu siirtyi Arthurin nuoremmalle veljelle, josta tuli Henrik VIII.
Dios Hieron (Joonia)
Maantiede
Joonian Dios Hieronia ei tule sekoittaa toiseen Dios Hieronin kaupunkiin Lyydiassa lähellä Kaystros-jokea.
Arthur (Walesin prinssi)
Muutto hoviin
Henrik VII muutti hovinsa Winchesterin linnaan, jotta hänen vielä syntymätön poikansa voisi syntyä siellä. Arthur syntyi 19. tai 20. syyskuuta linnassa ja kastetilaisuus pidettiin Winchesterin katedraalissa. Kummisetiä olivat Derbyn jaarli Thomas Stanley ja Oxfordin jaarli John de Vere. Elisabet Woodville, hänen äidinpuoleinen isoäitinsä, oli hänen kummitätinsä ja kantoi häntä seremonian aikana. Arthurista tehtiin Bathin ritari kastejuhlassaan. Ei tiedetä oliko Arthur vahva lapsi synnyttyään, sillä osa on sitä mieltä, että Arthurin varhainen kuolema johtui koko elämän kestäneestä heikkoudesta.
Dios Hieron (Joonia)
Historia
400-luvun eaa. lopulla Dios Hieron vaikuttaa olleen joko Kolofonin alaisuudessa tai liitossa sen sekä Lebedoksen kanssa. Kaupungista ei ole merkkejä 300-luvulla eaa., mutta se vaikuttaa olleen olemassa jälleen hellenistisellä kaudella.
Arthur (Walesin prinssi)
Kihlaus ja sopimus
Henrik VII oli innokas lujittamaan Englannin asemaa Ranskaa vastaan ja etsi tukea Isabella Katolilaisen ja Aragonian Ferdinandin luota. Kun Arthur oli kahden vanha, hänen avioliitostaan espanjalaisen prinsessan, Katariina Aragonialaisen, kanssa sovittiin osana Medina del Campon sopimusta. Katariina oli Isabellan ja Ferdinandin nuorin tytär.
Dios Hieron (Joonia)
Historia
Kaupungin kansalaisesta käytettiin etnonyymejä Diosiritēs, Dioseritēs ja Diosieritēs.
Arthur (Walesin prinssi)
Kihlaus ja sopimus
Isabellalla ja Ferdinandilla ei kuitenkaan ollut kiirettä naittaa tytärtään vaikka sopimus olikin tehty, he miettivät silti yhä vaihtoehtojaan. Ferdinand oli erityisen varovainen, sillä Tudoreiden hallintoa uhkasivat erilaiset kruununtavoittelijat, hanakimmin Perkin Warbeck, ja Ferdinand lähettikin Warbeckin tukikohtaan Skotlantiin lähettiläs de Ayalan. Kun Warbeck oli hirtetty ja toinen mahdollinen uhka mestattu, Henrik VII:n hallinto vakiintui. thumb|Varhaisin Arthurista säilynyt teos.
Lapsuus
Vuonna 1489, juuri kun Arthur täytti kolme, Henrik VII päätti, että oli aika tehdä hänestä Walesin prinssi. Arthur vietiin Westminster Abbey'yn marraskuussa 1489 ja toivottiin, että seuraavan kuninkaallisen lapsen syntymä sattuisi yhteen tilaisuuden kanssa. Yorkin Elisabet synnytti Margareeta Tudorin 29. marraskuuta. Seuraavana päivänä Arthurista tuli Walesin prinssi.
Kuten kruununperilliselle sopii, Arthur koulutettiin hyvin. Hänen opettajiaan olivat John Rede ja sokea runoilija Bernard André. Arthur tunnettiin opinhaluisena, ajattelevaisena ja varautuneena.
Vuonna 1492 Arthur oli kuusi ja hänet lähetettiin Ludlow'n linnaan Walesiin aloittamaan kunnon koulutus kuninkaaksi. Koulutuksen malli oli peritty Henrik VII:n edeltäjältä, Edvard IV:ltä, joka oli käyttänyt samaa koulutusta pojalleen Edvard V:lle. Arthuria palvelivat tärkeiden Englannin, Walesin ja Irlannin ylimysten pojat.
Ei tiedetä oliko Arthur läheinen sisarustensa kanssa, heidän reaktioitaan hänen kuolemaansa ei ole dokumentoitu. Margareeta Tudor nimesi myöhemmin yhden lyhyen aikaa eläneen poikansa, Rothesayn herttuan, veljensä Arthurin mukaan vuonna 1509, aikaan jolloin heidän isänsä kuoli ja nuorempi veli Henrik nousi valtaan Arthurin kuoleman jälkeen. Arthurin suhteesta veljeensä ei tiedetä ja voi olla etteivät he tunteneet toisiaan hyvin, sillä Arthur oli jo lähetetty Ludlow'n linnaan, kun nuori Henrik VIII oli viisivuotias.
Avioliitto
Kahden vuoden ajan Arthur kirjoitti muutamia latinankielisiä kirjeitä morsiamelleen ja Katariina vastasi muodollisesti. Nuoripari ei kuitenkaan ollut koskaan tavannut ja kirjeet kirjoitettiin opettajien ohjeiden mukaan ja ne olivat enemmän ystävällisiä kuin kiihkeitä. Kun Arthur oli 14-vuotias, Ferdinand ja Isabella lupasivat lähettää tyttärensä Katariinan Englantiin, mutta tämä tapahtui vasta kun Arthur täytti 15 ja Katariina saattueineen lähti matkaan. Espanjalaiset saapuivat 4. marraskuuta 1501 ja pari tapasi viimein Dogmersfieldissä Hampshiressa.
Nuorten ensivaikutelmista on kerrottu vain vähän, mutta Arthur kirjoitti vanhemmilleen ja lupasi olla uskollinen ja rakastava aviomies ja myöhemmin hän kertoi vanhemmilleen olevansa suunnattoman iloinen, kun sai pidellä suloisen morsiamensa kasvoja. Kymmenen päivää myöhemmin, 14. marraskuuta 1501, Arthur ja Katariina Aragonialainen vihittiin St. Paul's Cathedralissa. Juhlapäivän päätteeksi tuli seremonia, jossa suuri osa hovia peitteli nuoren parin sänkyyn.
Kuolema ja jälkivaikutukset
Henrikistä tuli Henrik VIII, kruununperillinen Arthurin kuoltua. Hän ei ollut valmistautunut asemaan ja valmistautumisen ja koulutuksen puute näkyi Henrikin varhaisimpien hallintovuosien aikana, kun vanhemmat valtiomiehet, kuten kardinaali Thomas Wolsey ja kuningatar Katariina Aragonialainen, vaikuttivat valtion asioihin.
Strasbourg
Strasbourg (, elsassiksi Strossburi, ) on Collectivité européenne d’Alsacen pääkaupunki itäisessä Ranskassa. Se sijaitsee Reinin sivujoen Illin varrella, aivan Saksan rajan tuntumassa. Kaupungin asukasluku on 273 394 (2012) ja laajemman Ranskan-puoleisen metropolialueen 764 063 (2011). Lisäksi Strasbourg kuuluu vuonna 2005 perustettuun Ranskan ja Saksan yhteishallinnolliseen Strasbourg-Ortenaun hallintoalueeseen, jonka väkiluku on noin 900 000.
Arthur (Walesin prinssi)
Hautajaiset
Arthurin ruumis vietiin Ludlow'n linnasta Worcesterin tuomiokirkkoon isossa saattokulkueessa, jota johtivat Sir William Uvedale ja Sir Richard Croft. Arthur haudattiin Worcesterin tuomiokirkkoon, jossa on yhä "Prinssi Arthurin pyhäkkö". Arthurin isä, kuningas Henrik VII, ei osallistunut poikansa hautajaisiin. Syy kuninkaan poissaoloon on epäselvä; monien mielestä matka oli liian pitkä tai hän oli liian stressaantunut. Ajan tavan mukaan myöskään Yorkin Elisabet osallistunut hautajaisiin. Myös Katariina Aragonialainen jäi pois saattueesta, sillä hän oli vielä vakavasti sairaana samassa taudissa, joka tappoi Arthurin.
Strasbourg
Strasbourgin historia ulottuu yli 2 000 vuoden päähän, minkä aikana se on toiminut tienristeyksenä ja rajakaupunkina eri valtakuntien välillä. Strasbourgin värikäs historia on jättänyt kaupungin arkkitehtuuriin vahvoja ranskalaisia ja saksalaisia piirteitä. Kaupungin historiallinen keskusta Grande Île on kuulunut Unescon ylläpitämään maailmanperintöluetteloon vuodesta 1988. Muita historiallisia kaupunginosia ovat muun muassa historialliseen keskustaan kuuluva Petite France sekä saksalaisvaikutteinen Neuestadt.
Strasbourg tunnetaan asemastaan useiden Euroopan unionin instituutioiden sekä kansainvälisten järjestöjen kokoontumispaikkana. Euroopan parlamentin virallisen päämajan lisäksi kaupungissa kokoontuvat muassa Euroopan neuvosto ja Euroopan ihmisoikeustuomioistuin. Strasbourgin yliopisto on Ranskan suurin, minkä lisäksi kaupungissa toimiviin kulttuuri-instituutioihin lukeutuvat muun muassa Opéra national du Rhin -kansallisooppera, Strasbourgin filharmoninen orkesteri ja Strasbourgin kansallisteatteri.
Sijainti ja ilmasto
pienoiskuva|Strasbourg [[SPOT-satelliittikuvassa.]] Strasbourg on osa Itä-Ranskassa sijaitsevaa Alsacen aluetta, joka sijaitsee Reinjoen läntisellä puolella ja rajautuu pohjoisessa ja idässä Saksaan, etelässä Sveitsiin ja lännessä Lorrainen ja Franche-Comtén hallintoalueisiin. Strasbourgin historiallinen keskusta sijaitsee alle 1,5 kilometrin päässä Reinistä. Kaupunki sijaitsee Illjoen rannalla laaksoalueella, joka rajautuu lännessä Vogeeseihin ja idässä Saksan puolella sijaitsevaan Schwarzwaldin metsään. Reinin itäpuolella ovat muun muassa saksalaiset kaupungit Kehl ja Offenburg. Lähistöllä sijaitsevia ranskalaisia kaupunkeja ovat muun muassa Colmar ja Mulhouse.
pienoiskuva|vasen|Kuvan taka-alalla lumipeitteinen [[Hornisgrinde-huippu.]] Strasbourgissa vallitsee leuto mannerilmasto. Kesäkuusta syyskuun alkuun sijoittuvat kesäkuukaudet ovat lämpimiä ja sademäärä pysyy korkeana. Vuorokauden ylin keskimääräinen lämpötila laskee syksyllä voimakkaasti ja pakkaset yleistyvät kauden loppua kohden. Joulukuusta helmikuuhun ulottuvien talvikuukausien aikana lämpötilat jäävät hyvin mataliksi, mutta nousevat kevään saapuessa maaliskuusta lähtien.
Strasbourgin maantieteellinen sijainti Vogeesien ja Schwarzwaldin metsän välissä ilmenee heikentyneinä tuultenvoimakkuuksina. Heikon tuulen vuoksi ilmansaasteiden hajautuminen on alueella hidasta, minkä seurauksena sumuiset ilmat ovat etenkin talvella yleisiä. Saasteongelmia aiheuttaa Strasbourgissa erityisesti valtaväylien moottoriliikenne, mutta myös kaupunkialueella ja keskustassa.
Kulttuurimaantiede
pienoiskuva|upright|[[Strasbourgin arrondissementti (punaisella) jakautuu edelleen kymmeneen kantoniin. ]] Strasbourgin kaupungin asukasluku oli vuoden 2012 väestöarviossa yhteensä 274 394. Laajemman metropolialueen Ranskan-puoleisen alueen väkiluku oli vuonna 2011 yhteensä 764 013. Strasbourg on osa 1. tammikuuta 2015 perustetun 28 kuntaa käsittävästä laajemmasta hallintoalueesta, jonka kokonaisväkiluku oli 477 502 (2011) ja yhteispinta-ala 315,93 neliökilometriä. Sen väestöstä 60 % asuu Strasbourgissa. Ranskan ja Saksan muodostaman Strasbourg-Ortenaun yhteishallintoalueen yhdistetty asukasluku on noin 900 000.
Historia
pienoiskuva|vasen|[[Rooman valtakunta|Rooman valtakunnan raja Reinjoella 300-luvulla jaa.]]
Varhaishistoria ja myöhäisantiikki
Varhaisimmat vakiintuneen asutuksen jäljet nykyisen Strasbourgin alueella ajoittuvat 1300-luvulle eaa. Keltit perustivat alueelle asutuksen 200-luvulla eaa. ja antoivat sille nimen Argentorate. Roomalaiset perustivat ajanlaskun alussa nykyisen Strasbourgin alueella sijainneelle saarelle etuvartioaseman nimeltä Argentoratum. Leiri tuhottiin ja jälleenrakennettiin useaan otteeseen ja sitä vahvistettiin muun muassa 300-luvulla rakennetulla kaksoismuurilla. Ill- ja Bruchejoen ympäröimä roomalaislinnoitus muodosti perustan myöhemmälle keskiaikaiselle kaupungille.
Rooman valtakunnan valta Reinin rannoilla heikkeni 300-luvulla toistuvien barbaariheimojen hyökkäysten seurauksena. Esimerkiksi alemannit hävittivät kaupungin vuonna 355 ja Attila vuonna 451. Klodvigin kääntyminen kristinuskoon mahdollisti Strasbourgin kaltaisten kaupunkien kukoistuksen hänen auktoriteettinsa alaisuudessa. 400-luvun lopulla frankit antoivat kaupungille nimen Strateburgum. 500-luvulta lähtien valtaansa vakiinnuttivat alueella muun muassa Strasbourgin piispat. Rooman valtakunnan heikentyminen näkyi myös kaupungin väkiluvun laskuna.
Keskiaika
pienoiskuva|upright|Strasbourgin sinetti vuodelta 1201. Kaarle Kaljupää ja Ludvig Saksalainen antoivat kaupungissa vuonna 842 Strasbourgin valat pitääkseen veljensä Lothar I:n ulkona Kaarle Suuren valtakunnan jaosta. Seuraavana vuonna Strasbourgissa solmittiin Verdunin sopimus, joka sijoitti kaupungin Lotharingian kuningaskuntaan. Kaupunki päätyi 870 jälleen Ludvig Saksalaisen alaisuuteen. Strasbourgista tuli 900-luvulla osa Pyhää saksalais-roomalaista keisarikuntaa ja nautti samalla pitkästä vaurauden jaksosta saamiensa erioikeuksien turvin.
Keisari myönsi 900-luvun lopulla Strasbourgin piispalle määräysvallan kaupungissa, mikä johti kaupan ja kaupungistumisen elpymiseen alueella. 1100-luvun tienoilla kaupungin rakennukset suojattiin uudella linnoitetulla muurilla. Strasbourgin väkiluku kasvoi yhdeksi valtakunnan suurimmista, ja kaupungissa perustettiin samaan aikaan useita munkkikuntia, kuten fransiskaanit ja dominikaanit. 1200-luvulla kaupungin suojamuuria laajennettiin ja lisäksi rakennettiin muun muassa Ponts Couverts -tornit.
Filip Schwabenilainen myönsi Strasbourgille vapaakaupungin oikeudet vuonna 1201. Porvariston kasvava vaikutusvalta uhkasi piispan valtaa, mikä johti aseellisiin yhteenottoihin piispa Walter von Geroldseckin sekä Rudolf I Habsburgilaisen tukemien strasbourgilaisten välillä. Vuonna 1262 käyty Hausbergenin taistelu päätyi strasbourgilaisten voittoon, minkä seurauksena piispa menetti vaikutusvaltansa. Strasbourgista tuli 1262 vapaakaupunki Pyhässä saksalais-roomalaisessa keisarikunnassa.
pienoiskuva|vasen|Strasbourg [[Liber Chronicarum|Nürnberginin kronikassa 1400-luvun lopulla.]] Strasbourgin historiaa sävyttivät 1300-luvulla erilaiset poliittiset pyörteet. Aatelisperheiden valtakamppailu johti vuonna 1332 sisällissotaan, minkä seurauksena valta päätyi lopulta kaupunkilaisille. Samana vuonna kaupungin keskustaan rakennettu kaupungintalo sekä muut myöhemmin rakennetut hallintorakennukset valvoivat vallan siirtymistä pois uskonnollisilta auktoriteeteilta. Mustan surman saavuttua alueelle 1300-luvulla juutalaisia vastaan suunnatut pogromit lisääntyivät, ja esimerkiksi 1349 kaupungissa poltettiin elävältä 2 000 juutalaista.
Kaupankäynti oli Strasbourgin taloudelle elintärkeää. Taloudellista hyötyä toivat muun muassa kaupungin autonominen asema keisarikunnassa, oikeus kantaa veroja ja lyödä rahaa, sekä strateginen sijainti kauppareittien varrella. Strasbourgin katedraalin torni valmistui 1439 ja siitä tuli samalla kristikunnan korkein rakennus. Strasbourgissa samoihin aikoihin asunut Johannes Gutenberg kehitti ensimmäisen painokoneen. Pian sen jälkeen Strasbourgista tuli merkittävä painatuskeskus, mikä houkutteli kaupunkiin lisää intellektuelleja ja artisteja. Kaupungin saarinen osa ympäröitiin kokonaisuudessaan suojamuurilla.
Kohti uutta aikaa
pienoiskuva|Strasbourgia esittävä kartta 1500-luvun lopulta. Strasbourgissa vaikuttaneisiin uutta kirjapainotekniikkaa hyödyntäneisiin humanisteihin lukeutuivat muun muassa Jakob Wimpfeling, Johann Geiler von Kaisersberg ja Sebastian Brant. Uskonpuhdistus saapui seudulle samoihin aikoihin ja Martti Lutherin teesit naulattiin Strasbourgin katedraalin oviin 1519. Strasbourg omaksui uskonpuhdistuksen 1525 ja virallisesti se liittyi protestanttisten kaupunkien joukkoon Augsburgin tunnustuksen myötä 1532. Strasbourgista tuli samalla yksi protestanttisuuden keskittymistä alueella, kun muualla Alsacessa väestön enemmistö säilyi katolilaisina.
pienoiskuva|vasen|[[Ludvig XIV vastaanottamassa Strasbourgin avaimia 1681.]]
Vapaakaupungista osaksi Ranskaa
Westfalenin rauhassa 1648 Habsburgit menettivät Alsacessa sijainneita alueitaan Ranskalle, mutta Strasbourg säilyi edelleen vapaakaupunkina osana Pyhää saksalais-roomalaista keisarikuntaa. Strasbourg antautui Ranskan kuningas Ludvig XIV:n joukoille 30. syyskuuta 1681 kahden päivän piirityksen jälkeen, minkä seurauksena kaupunki liitettiin Ranskaan. Strasbourgista tuli merkittävä valtakunnan raja-alueita suojaava varuskuntakaupunki. Neuvottelut kuninkaan ja strasbourgilaisten välillä johtivat entisen vapaakaupungin tiettyjen oikeuksien säilyttämiseen erityisesti poliittisella, hallinnollisella ja uskonnollisella tasolla.
Ranskaan liittämisen jälkeen Strasbourgista tehtiin Alsacen provinssin pääkaupunki, minkä lisäksi siitä tuli uuden rajan myötä jälleen rajakaupunki ja merkittävä rajanylityspaikka Reinjoen toisella puolella sijainneille saksalaisalueille. Ranskalainen sotilasarkkitehti Sébastien Le Prestre de Vauban ryhtyi parantamaan kaupungin puolustuksia ja lisäsi siihen uusia elementtejä, kuten Strasbourgin linnoituksen ja Barrage Vauban -patorakennelman. Suuren varuskunnan länsäolo kaupungissa näkyi myös esimerkiksi parakkirakennuksina, minkä lisäksi rakennettiin muun muassa sotilassairaala, kuvernöörin virka-asunto sekä asevarasto.
Kaupungissa säilyi edelleen protestanttinen enemmistö. Strasbourgin yliopisto kasvoi ja ulkomailta tulleiden opiskelijoiden joukossa oli muun muassa saksalaisia, hollantilaisia ja englantilaisia. 1732–1742 Strasbourgin piispalle rakennettu Palais Rohan edusti uutta ranskalaista tyyliä kaupungissa, ja sitä täydensivät lukuisat yksityiskartanot. Kaupunkiin sekä muurien ulkopuolelle rakennettiin myös puistokatuja. Arkkitehti Jacques François Blondel lähetettiin Strasbourgiin ratkomaan muun muassa kaupungin laajenemisen seurauksena syntyneitä liikenne- ja terveysongelmia.
Vallankumouksesta 1800-luvulle
pienoiskuva|Strasbourgin kaupungintalon valtaus 1789. Ranskan vallankumouksen vaikutukset 1789 näkyivät myös Strasbourgissa: väkijoukko hyökkäsi kaupungintalolle Pariisissa tapahtuneen Bastiljin valtauksen jälkeen ja kirkollinen omaisuus takavarikoitiin. Vallankumouksen seurauksena erityisesti julkiset alueet ja kirkot kokivat hävitystä, minkä lisäksi suuria kartanoita ja rakennuksia hylättiin. Jännitteet kasvoivat jälleen 1792, kun Ranska päätyi sotaan Preussia ja Itävaltaa vastaan. 26. huhtikuuta Claude Joseph Rouget de Lisle sävelsi kaupungin pormestarin pyynnöstä Reinin armeijan kunniaksi Marseljeesina tunnetun hymnin.
Vallankumousta seurannut Terrorin aika näkyi Strasbourgissa muun muassa uskontojen kieltämisenä. Kaupungin katedraalin torni selvisi vallankumousajasta, kun strasbourgilaiset kiinnittivät siihen suuren fryygialaismyssyn uuden tasavallan kunniaksi. 1797 Ranskan armeija ylitti Reinin ja valtasi saksalaiset Kehlin ja Offenburgin kaupungit, mitä seurasi uuden sillan rakentaminen joen yli ja uudistukset aluehallinnossa. Napoleonin sotien aikana kaupunkia piiritettiin kolme kuukautta, minkä lisäksi kaupungissa puhkesi pilkkukuume-epidemia. Välit katolilaisten ja protestanttien välit kuumenivat jälleen 1818.
Strasbourgin sijainti Reinin varrella teollisen vallankumouksen käynnistyessä toi lisää kehitystä. Taloudellisen toiminnan saralla painoarvoa saivat erityisesti kaupankäynti ja rahoitus. Kaupungin modernisaatioon kuului muun muassa kaasuvalaistuksen käyttöönotto, minkä lisäksi esimerkiksi julkisille kaduille lisättiin katukivetys ja viemäriverkostoa laajennettiin. Strasbourgin yhteydet Pariisiin paranivat Reinin–Marnen kanavan valmistumisen myötä, minkä lisäksi ratayhteys kaupunkien välillä avattiin 1847. Strasbourgin liikekeskusta siirtyi vanhastakaupungista pohjoiseen kaupunginosaan.
Saksan–Ranskan sodasta ensimmäiseen maailmansotaan
pienoiskuva|Strasbourgin antautuminen preussilaisjoukoille 1870. Strasbourg antautui kaupunkia Saksan–Ranskan sodan aikana piirittäneille preussilaisjoukoille 28. syyskuuta 1870. Sodan päättäneen Frankfurtin rauhan seurauksena Strasbourg liitettiin 1871 Saksan keisarikuntaan ja siitä tehtiin muodostetun Elsass-Lothringenin valtakunnanmaan pääkaupunki. Strasbourgin strategisen sijainnin vuoksi viranomaiset tukivat saksalaisten muuttoa kaupunkiin varmistaakseen sen uskollisuuden mahdollisissa vihamielisyyksissä Ranskan kanssa. Strasbourgin väkiluku kohosi saksalaisperheiden ja maalta suuntautuvan muuton seurauksena lähelle 100 000:ta.
Saksalaisviranomaiset päättivät laajentaa kaupunkia vanhojen kaupunginmuurien ulkopuolelle. Voimakkaita uusklassismia edustaneita piirteitä omaksunut Neustadtin kaupunginosa, johon vaikuttivat muun muassa arkkitehdit Jean Geoffroy Conrath ja August Orth, kolminkertaisti kaupungin pinta-alan. Yksi tärkeimmistä rakennuskomplekseista oli uuden yliopiston kampusalue, jonka tarkoitus oli nopeuttaa alueen saksalaistamista. Kaiserplatz-aukio (nykyään Place de la République) rakennettiin osoittamaan nuoren keisarikunnan mahtia ja aukion laidoille rakennettiin myös useita hallintorakennuksia.
Strasbourgin historiallisen keskustan Grande Îlen sodan pommituksissa kokemia vaurioita korjattiin sodan jälkeen suoritetuissa mittavissa kunnostustöissä. Kaupunginosan nykyaikaistamisohjelman Grande-Percéen aloittivat saksalaiset 1900-luvun alussa. Ohjelman tarkoituksena oli raivata aluetta purkamalla vanhoja rakennuksia ja samalla helpottaa kulkuyhteyksiä eteläiseen kaupunginosaan. Vuoteen 1918 mennessä kehitysohjelmasta saatiin kuitenkin toteutettua lopulta ainoastaan yksi osuus, loput suunnitelmasta panivat ranskalaiset täytäntöön 1950-luvulla ilman suuria muutoksia.
Maailmansotien välinen aika
Ensimmäisen maailmansodan aikana käydyt taistelut eivät koskettaneet Strasbourgia ja kaupunki säästyi sotatoimilta. Sodan jälkeen solmittu Versaillesin rauhansopimus vahvisti kaupungin liittämisen jälleen Ranskaan. Ongelmia kuitenkin syntyi muun muassa hallinnollisissa ja kielellisissä kysymyksissä, ja seurauksena oli, että ranskalaisviranomaiset tukahduttivat paikalliskulttuurin osittain. Maailmansotien välisenä aikana palautunutta hyvinvoinnin tasoa nosti erityisesti kaupungin sijainti rajakaupunkina ja lähellä satamaa.
Strasbourgin kaupunkisuunnitelmallinen kehitys jatkui ranskalaisvallan alla ja ennen vuotta 1918 aloitetut projektit kuten Grande-Percée etenivät 1920- ja 1930-luvulla. Saksalaisvallan aikana asetettuja rakennussäädöksiä pidettiin aiempia tehokkaampina ja ne pidettiin sodan jälkeen voimassa. Maailmansotien välillä toteutettiin lisäksi erilaisia sosiaalisten asuntojen tuotanto-ohjelmia. Rakennussäädösten lieventyminen koskien rakentamista muurien rajoissa helpotti lisäksi kaupungin leviämistä muurien ulkopuolelle sekä sen esikaupunkialueiden yhdistämistä.
pienoiskuva|vasen|Saksalaisia paraatijoukkoja Strasbourgissa 1940.
Toinen maailmansota
Toisen maailmansodan puhjetessa Ranskan hallitus julisti 3. syyskuuta 1939 sodan natsi-Saksalle ja määräsi Strasbourgin evakuoitavaksi. Tämän seurauksena yli 120 000 ihmistä poistui kaupungista, mutta valtaosa palasi alueelle tappiollisen Ranskan solmittua aseleposopimuksen elokuussa 1940. Strasbourgin jäätyä natsi-Saksan haltuun kaupunki liitettiin Badenin alueeseen ja siitä tehtiin ympäröivän alueen pääkaupunki. Adolf Hitler valtuutti valtakunnan pääarkkitehdin Albert Speerin suunnittelemaan Strasbourgista Reinin molemmille puolille levittäytyvän metropolikaupungin, mutta suunnitelma jäi lopulta toteutumatta.
Alueen saksalaistamisen edistämiseksi sen ihmisiä pidettiin Saksan kansalaisina, saksasta tehtiin pakollinen kieli, katujen nimet muutettiin saksankielisiksi ja ranskan käytöstä tuli rangaistava teko. Lisäksi asepalveluksesta tehtiin pakollista ja strasbourgilaismiehiä lähetettiin oletetun epäluotettavuutensa vuoksi taistelemaan etulinjaan Neuvostoliiton vastaiselle itärintamalle. Liittoutuneiden ilmapommitukset alkoivat alueella 1943 ja aiheuttivat tuhoa myös Strasbourgissa. Ranskalaiskenraali Philippe Leclercin alaisuudessa ollut Ranskan 2. panssaridivisioona valtasi Strasbourgin 23. marraskuuta 1944.
Kohti nykyaikaa
pienoiskuva|Fontaine de Janus -suihkulähde symboloi kaupungin ranskalais-saksalaista kaksoisidentiteettiä. Britannian ulkoministeri Ernest Bevin suositteli ensimmäisenä Strasbourgin valitsemista toisen maailmansodan jälkeisen eurooppalaisen sovinnonteon symboliksi. Ensimmäinen kaupunkiin sijoitetuista eurooppalaisista instituutioista oli Euroopan neuvosto vuonna 1949. Euroopan parlamentti (alun perin Euroopan hiili- ja teräsyhteisön yleinen edustajakokous) kokoontui Strasbourgissa ensimmäisen kerran vuonna 1952 ja sen virallinen päämaja kaupungista tehtiin vuonna 1992. Euroopan neuvoston alainen Euroopan ihmisoikeustuomioistuin sijoitettiin kaupunkiin vuonna 1959.