cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Suomenkielinen pikakirjoitus
Opetus
Peruskoulu-uudistuksessa 1970-luvulla pikakirjoitusta ei otettu peruskoulun eikä lukion lukusuunnitelmiin, ja pikakirjoituksen kouluopetus loppui lähes kokonaan. Ammatillisen koulutuksen osalta kävi lähes samoin: keskiasteen uudistuksessa 1980-luvulla pikakirjoitus jäi pois valtakunnallisista opetussuunnitelmista, ja pikakirjoituksen asema kauppaoppilaitoksissa heikkeni vähitellen.
Nykyisin pikakirjoitusta voi opiskella muun muassa Helsingin työväenopistossa.
Oppikirjat
Lars Neovius julkaisi ensimmäisen oppikirjansa Opastus suomalaiseen pikakirjoitukseen vuonna 1876. Kyseessä oli kuitenkin vain pieni sadan kappaleen painos, joka oli tarkoitettu lähinnä hänen omien pikakirjoituskurssiensa oppilaille. Vuonna 1883 Neovius julkaisi laajemman painoksen nimellä Oppikirja suomalaisessa pikakirjoituksessa. Se erosi ulkoasultaan ja esitystavaltaan merkittävästi edellisestä. Kolmas painos julkaistiin 1891, mutta sen Neovius joutui tekemään kiireessä, eikä ollut siihen itsekään tyytyväinen. Neljättä painosta vuodelta 1894 pidetään sisällöltään Neoviuksen oppikirjan pääpainoksena, ja se oli myös painoteknisesti edellisiä selkeämpi ja laadukkaampi. Kirjan myöhempiin painoksiin ei tehty enää suuria muutoksia. Neoviuksen kuoleman (1916) jälkeen kirjaa toimitti Kaarlo Kallioniemi, ja kirjasta otettiin uusia painoksia 1940-luvulle asti.
Pikakirjoituksen opetus on tavallisesti jaettu alkeiskurssiin ja lyhennysoppiin, ja Neoviuksen kirjoja seuranneet oppikirjat noudattavat myös tätä jakoa. Kaarlo Kallioniemen Pikakirjoituksen alkeet ilmestyi vuonna 1926. Se oli Neoviuksen kirjaa suppeampi, ja suunniteltu erityisesti kouluopetukseen. Vuonna 1960 julkaistiin Leo Kailan Pikakirjoituksen alkeis- ja harjoituskirja, jossa oli huomioitu Pikakirjoitusyhdistyksen järjestelmälautakunnan edellisenä vuonna tekemät esitykset järjestelmän yksinkertaistamiseksi. Kirjan 7. painos vuodelta 1976 on edelleen myynnissä, ja sitä käytetään muun muassa pikakirjoituskursseilla. Samoihin aikoihin Kailan kirjan kanssa, vuosina 1959–1961, julkaistiin Allan Alhan ja Akseli Vallan laatima kirjekurssimuotoiseen opetukseen suunniteltu 12-osainen vihkosarja Pikakirjoitustaito pikaisesti. Yhteensä noin 300 sivun mittaisena se oli selvästi laajempi kuin aikaisemmat pikakirjoitusoppaat. Pikakirjoitusjärjestelmään on tehty vuosien varrella vain hyvin pieniä muutoksia, ja samat oppikirjat ovat säilyneet opetuskäytössä vuosikymmeniä.
Lyhenneoppikirjoja laativat Kaarlo Kallioniemi (Pikakirjoituksen ehtolyhennysoppi, 1945) ja Eino Nevalainen (Pikakirjoituksen lyhenneoppikirja, 1947). Uusin lyhenneoppikirja on Leo Kailan ja Unto Rädyn vuonna 1966 julkaisema Opi lyhentämään – Pikakirjoituksen lyhennysoppi ja harjoituskirja, jonka 4. painos vuodelta 1995 on edelleen myynnissä.
Lisäksi on julkaistu lyhenneluetteloita, muun muassa Kaarlo Kallioniemen Valikoima ehtolyhennyksiä (1937), Eino Nevalaisen, Eino Relanderin ja Akseli Vallan laatima Suomen pikakirjoittajayhdistyksen lyhenneluettelo (1948) sekä uusimpana Veikko Sorsan Pikakirjoituksen lyhennehakemisto vuodelta 1981. Sorsan luettelo on näistä laajin ja sisältää lyhenteitä n. 7000 sanalle tai sanayhdistelmälle.
Muut järjestelmät
Edellä kuvattu Neovius-Nevanlinnan järjestelmä on ollut käytännössä ainoa merkittävä suomenkielinen pikakirjoitusjärjestelmä: muut järjestelmät eivät ole levinneet yleiseen käyttöön.
Wilhelm Fabritius
Fabritiuksen järjestelmän merkit ovat peräisin saksalaisista Gabelsbergerin ja Stolzen järjestelmistä. Omaperäisiä oivalluksia järjestelmässä on muun muassa etuvokaalisten sanojen merkitseminen pienellä väkäsellä sanan alussa.
F. E. Richter
Pastori F. E. Richter laati ja julkaisi oman Gabelsbergerin järjestelmään pohjautuvan järjestelmän 1890-luvulla, mutta se ei saavuttanut merkittävää suosiota.
Johan Nummelin
Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran kirjallisuusarkistosta löydettiin vuonna 2007 aikaisemmin tuntemattomia Johan Nummelinin laatimia pikakirjoitusoppikirjojen käsikirjoituksia. Nummelin laati 1880-luvulla Gabelsbergerin järjestelmään pohjautuvan suomenkielisen pikakirjoitusjärjestelmän ja sille laajan ja yksityiskohtaisen oppikirjan käsikirjoituksen. Myöhemmin Nummelin laati toisen, täysin erillisen järjestelmän, joka pohjautui saksalaisen Julius Braunsin järjestelmään. Tästä hän kirjoitti parin vuosikymmenen aikana useita toisistaan poikkeavia oppikirjaversioita, joista viimeinen on päivätty vuodelle 1918. Järjestelmien käytöstä ei ole kuitenkaan säilynyt tietoa.
Ruotsinkielisten järjestelmien sovitteet
Estrid Nordenswan sovitti ruotsalaisen Melinin järjestelmän suomen kielelle ja julkaisi sovitteensa vuonna 1935 nimellä Pikakirjoituksen oppikirja Melinin järjestelmän mukaan. Järjestelmä ei levinnyt laajaan käyttöön, mutta ainakin Suomen ja Neuvostoliiton välisissä rauhanneuvotteluissa syyskuussa 1944 yksi pikakirjoittaja käytti sitä.
Fabian Fabritius sovitti E. A. Fabritiuksen kehittämän Gabelsbergerin järjestelmään pohjautuvan ruotsinkielisen järjestelmän suomen kielelle. Järjestelmästä julkaistiin oppikirja Finsk stenografi vuonna 1955.
Kalevi Karmitsa
Kalevi Karmitsa julkaisi vuonna 1993 kirjan Hyppykirjoitus – opi pikakirjoitusmenetelmä yhdessä päivässä, jossa hän esittelee kehittämänsä kirjoitusjärjestelmän. Siinä jokaiselle kirjaimelle on oma yksinkertainen merkkinsä, mutta merkkejä ei kuitenkaan yhdistetä toisiinsa, vaan ne kirjoitetaan erikseen, mikä tekee kirjoittamisesta hitaampaa tavanomaiseen pikakirjoitukseen verrattuna.
Muut
Saksalainen Boris Neubauer kirjoitti vuonna 2003 pikakirjoituksen MM-kilpailuissa ensimmäisenä ei-suomalaisena hyväksytysti suomen kielen sanelun, loppunopeutena 140 tavua minuutissa. Hän käytti Saksan yhtenäisjärjestelmää, johon oli itse tehnyt muutoksia suomen kieltä varten.
Tasausäes
Tasausäes on viljanviljelyssä käytetty äestyyppi, jota käytetään varhain keväällä. Se tasaa pellon pinnan muttei riko maanpintaa kovin voimaperäisesti. Näin maanpinnan kosteus säilyy, vaikka sattuisi vähäsateinen alkukesä. Varsinainen maanmuokkaus tapahtuu muunlaisilla äestyypeillä. Tasausäes tunnetaan myös nimellä pintaäes.
Harry Wahl
Harry Wahl oli viipurilaisen kauppaneuvos Paul Wahlin (1797–1872) pojanpoika. Perhe oli vaurastunut muun muassa Saimaan kanavan rakennustöihin liittyvällä liiketoiminnalla kauppahuoneensa Paul Wahl & Co avulla.
Kilpapurjehduksen olympiamitalisti
Wiborgs Läns Segelföreningiä edustanut Wahl kuului suomalaisen Nina-veneen miehistöön sen voittaessa 10mR-luokan olympiahopeaa Tukholmassa 1912. Seuraavana vuonna Wahl voitti Sinebrychoffin pokaalin Aurora-veneellä.
Jousisoitinten keräilijä
Harry Wahl omisti 1930-luvulla yhden Euroopan merkittävimmistä soitinkokoelmista, johon kuului useita Stradivarius-, Guarneri- ja Amati-viuluja. Viulujen lisäksi kokoelmassa oli myös alttoviuluja ja selloja. Kokoelman arvo oli nykyrahassa mitaten jopa yli 50 miljoonaa euroa. Kun venäläiset valtasivat Viipurin, valtaosa Wahlin kokoelmasta jäi venäläisille. Wahlin suojatin, viulisti Onni Suhosen onnistui kuitenkin pelastaa 32 arvokkainta soitinta ensin pois Viipurista ja sitten Suomen puolelle.
Vuonna 2007 helsinkiläinen Maija-Stiina Roine löysi Wahlin testamentin omasta kirjahyllystään. Roineen isä, diplomi-insinööri Voitto Valdemar Kolho oli ollut Wahlin luottohenkilö viuluhankinnoissa. Testamentin soitinluettelosta selvisi, että venäläisten käsiin olivat arvosoittimista jääneet Santo Serafin -viulu 1700-luvulta sekä Lorenzo Storionin rakentama alttoviulu. Testamentista, joka luovutettiin Suomen Kulttuurirahastolle, selviää myös muut venäläisille joutuneet ja sitä kautta ympäri maailmaa kulkeutuneet soittimet. Harry Wahl kuoli 1940, ja valtaosa hänen omaisuudestaan oli viipurilaisissa kiinteistöissä, jotka jäivät rajan taakse. Wahlin perilliset joutuivat luopumaan alhaisin kauppahinnoin kaikista Suomeen pelastetuista arvosoittimistaan päästäkseen uuden elämän alkuun Suomessa. Testamenttiluettelon perusteella Maija-Stiina Roine on jäljittänyt kymmeniä niistä maailmalta ja julkaisi niistä vuonna 2008 omakustannekirjan Harry Wahlin viulut.
Valto Koski
Valto Kalevi Koski (s. 23. tammikuuta 1939 Jaala) on suomalainen poliitikko. Hän toimi Suomen Sosialidemokraattisen Puolueen kansanedustajana vuosina 1995–2011. Koski oli mukana Kuusankosken kaupunginvaltuustossa vuosina 1977–2000. Sen puheenjohtajana hän toimi 1994–2000. Kaupunginhallituksen puheenjohtajana hän toimi 1981–1992. Koski oli Kouvolan kaupunginvaltuuston jäsen ja puheenjohtaja vuosina 2009–2012. Sotilasarvoltaan hän on korpraali. Koskelle myönnettiin kunnallisneuvoksen arvonimi vuonna 2001. Koski on varsinaiselta ammatiltaan putkiasentaja, jona hän toimi Lämpöpojat Oy:ssä vuosina 1954–1959 ja Oy Huber Ab:ssä vuosina 1959–1992.
Harry Wahl
Jousisoitinten keräilijä
Wahlin perillisten hallussa ollut, irlantilaishistoriansa takia ”iiriläiseksi” kutsuttu Stradivarius on ainoa Suomessa nykyisin oleva Wahlin kokoelman soitin. Se kuuluu nykyisin OP-ryhmän taidesäätiölle, joka hankki sen lainattavien arvosoitintensa kokoelmaan Japanista 1986. Soitin on kiertänyt 2000-luvun vaihteen jälkeen Réka Szilvayn, Antti Tikkasen, Kasmir Uusituvan ja Rebecca Roozemanin käytössä noin kolmen vuoden jaksoissa.
Jarmo Leppiniemi
Jarmo Tapani Albert Leppiniemi (16. helmikuuta 1948 Jurva – 15. tammikuuta 2020 ) oli suomalainen professori, oppiarvoltaan kauppatieteiden tohtori.
Leppiniemi syntyi Jurvassa mutta kävi koulunsa Porissa. Hän opiskeli Helsingin kauppakorkeakoulussa, ja hänet nimitettiin sinne assistentiksi vuonna 1972. Hän hoiti laskentatoimen professuuria kauppakorkeakoulussa vuodesta 1990 sekä useita neuvosto- ja hallitusjäsenyyksiä eri yhtiöissä ja yhteisöissä. Helsingin kauppakorkeakoulun ylioppilaskunta valitsi hänet vuoden opettajaksi vuonna 1985.
Jarmo Leppiniemi toimi Osakesäästäjien Keskusliiton hallituksen puheenjohtajana 24 vuotta, vuodesta 1984 vuoteen 2008. Toukokuussa 2008 hän luopui tehtävästä ja hänet valittiin liiton kunniapuheenjohtaksi. Leppiniemi puhui osakesijoittamisen puolesta asiantuntijana Yleisradiossa ja muun muassa Ilta-Sanomien kolumnistina.
Ehrhardt Post
Alfred M. Ehrhardt Post (23. syyskuuta 1881 Cottbus – 1. elokuuta Berliini 1947) oli saksalainen shakinpelaaja. Vuosina 1939–1945 Post toimi Saksan shakkiliiton presidenttinä ja oli kaikkien tärkeimpien Euroopan shakkiturnausten pääjärjestäjä.
Pohjansinivalvatti
Pohjansinivalvatti (Cicerbita alpina, synon. Lactuca alpina) on asterikasveihin kuuluva harvinainen Pohjois-Suomen lehtokorpien kasvi.
Ulkonäkö ja koko
thumb|243px|Pohjansinivalvatti Pohjansinivalvatti on 50–200 cm korkea kasvi, joka kukkii heinä-elokuussa. Sen varsi on haaraton ja kukat vaaleansiniset.
Levinneisyys
Pohjansinivalvattia tavataan Lapissa, Norjan vuorilla ja Alpeilla. Suomessa se esiintyy Lapissa, Pohjois-Pohjanmaan koillisosassa ja Kainuussa paikallisesti melko yleisenäkin, mutta puuttuu kuitenkin laajoilta alueilta.
Länsi-Savo
Länsi-Savo on Mikkelissä ilmestyvä seitsenpäiväinen sanomalehti.
Julkaisija ja levikki
Lehteä julkaisee Kaakon Viestintä Oy, joka on Keskisuomalainen Oyj:n tytäryhtiö. Keskisuomalainen Oyj osti Kaakon Viestinnän Länsi-Savo Oy:ltä huhtikuussa 2019.
Kaakon Viestintä syntyi vuoden 2015 alussa, kun Länsi-Savo-konsernin maakuntalehdet Itä-Savo ja Länsi-Savo yhdistettiin Etelä-Saimaata, Kouvolan Sanomia ja Kymen Sanomia julkaisevan Sanoma Lehtimedian kanssa. Sanoma Media Finland Oy oli osa-omistajana 25. helmikuuta 2019 saakka, jolloin yhtiön koko osakekanta siirtyi Länsi-Savo Oy:n omistukseen.
Länsi-Savon levikki on ollut voimakkaassa laskussa, kuten muillakin suomalaisilla sanomalehdillä. Vuonna 2017 pudotus oli lähes kymmenen prosenttia. Länsi-Savon toimitus sijaitsee Mikkelin Kirjalassa. Lehti painetaan yhtiön painossa Kouvolassa.
Historia
Lehti perustettiin vuonna 1889 Suomi-nimisenä. Sen perustaja oli Mikkelin lyseon uskonnon ja suomen kielen lehtori Jaakko Päivärinta, ja lehteä julkaisi pitkään O. B. Blomfelt. Vuosina 1893–1906 lehden nimi oli Mikkeli ja tästä eteenpäin Suur-Savo. Sen omisti vuodesta 1906 Osuuskunta Mikkeli ja vuodesta 1912 alkaen oma kustannusyhtiö, jonka nimi on ollut vuodesta 1929 alkaen Oy Länsi-Savo. Nykyisen nimensä lehti otti vuonna 1917. Lehti oli ensin nuorsuomalaisten ja sitten edistyspuolueen äänenkannattaja. Vuosina 1917–1918 se ehti olla lyhytikäisen kansanpuolueen äänenkannattaja. Länsi-Savoa luettiin pitkään pääasiassa maaseudulla, kun taas kilpaileva kokoomuslainen Mikkelin Sanomat oli 1930-luvulle saakka luetuin lehti Mikkelin kaupungissa. Puolueisiin sitoutumattomaksi Länsi-Savo julistautui vuonna 1951, kun edistyspuolueen toiminta lakkasi. Seitsenpäiväisenä lehti on ilmestynyt vuodesta 1965.
Päätoimittajia
Lehden päätoimittajina ovat toimineet muun muassa seuraavat henkilöt:
Suomenhevosten mestaruuskilpailut
Suomenratsut ry:n hallinnoimat suomenhevosten mestaruuskilpailut järjestetään vuosittain koulu-, este- ja kenttäratsastuksessa sekä valjakkoajossa.
== Suomenhevosten estemestaruus 1972- ==
Maija Mehiläinen
thumb|right|Maija Mehiläinen, Lasten oma kirjasto 8. Päällys: Björn Landström. Porvoo 1953, WSOY Maija Mehiläinen (Die Biene Maja) on Waldemar Bonselsin vuonna 1912 julkaisema faabeli, joka kertoo Maija-nimisen mehiläisen kasvutarinan. Teoksen ensimmäinen suomennos ilmestyi vuonna 1919. Kirjan ja sen hahmojen pohjalta on tehty useita animaatiosovituksia.
Kirja
Maija syntyy mehiläispesän sisäiseen murrokseen ja nousee kansallissankariksi herhiläisiä vastaan käydyn sodan aikana.
Osa mehiläisistä on lähdössä pesästä perustaakseen uuden siirtokunnan, koska mehiläisiä on liikaa yhteen pesään. Maija kyseenalaistaa oman tehtävänsä pesässä ja varoituksista huolimatta lähtee pesän ulkopuolelle. Maija otetaan vangiksi ja hän kuulee herhiläisten juonesta tuhota mehiläiset. Maija pääsee pakoon ja palaa kotiin varoittamaan muita. Suuressa Herhiläissodassa Maijasta, hyvästä kansalaisesta, tulee sankari. Kirja kuvaa myös kuinka tärkeää on pitää kiinni ja kunnioittaa omaa kansaansa ja omanlaisiaan. Mehiläiset ovat "kansa joka ei noin vain anna komennella itseään", vaan jotka todella välittävät ja rakastavat toisiaan. Maija Mehiläisen teemoja ovat itsenäistyminen ja uskollisuus. Se antaa myös paljon pohdittavaa yksilön ja yhteisön suhteesta.
Elokuvat
Vuonna 2014 julkaistiin itävaltalais-saksalainen animaatioelokuva Maija Mehiläinen, ja se sai jatko-osan Maija Mehiläinen ja hunajakisat vuonna 2018.
Televisiosarja
Maija Mehiläisestä on tehty vuonna 1975 saksalais-itävaltalais-japanilainen 104-osainen anime-piirrossarja (Mitsubachi Maaya no Bōken, tuottanut Zuiyo and Nippon Animation, 52 osaa ja jatkosarja Shin Mitsubachi Maaya no Bōken 1982, 52 osaa, tuottanut Nippon Animation, TV Osaka). Sarja on ollut suosituin Saksassa, jossa sitä on näytetty televisiossa jatkuvasti vuoden 1976 jälkeen.
Sarjaa on esitetty myös Suomessa. Suomessa ilmestyi lisäksi vuosina 1986–1990 siihen perustunut sarjakuvalehti.
Fra Dolcino
thumb|220px|Fra Dolcino Fra Dolcino (n. 1250 – 1307) oli italialainen lahkolaissaarnaaja, joka johti vuosina 1300–1307 radikaalia uskonnollista liikettä Pohjois-Italiassa kunnes hänet kerettiläiseksi tuomittuna poltettiin roviolla. Dolcino ajoi tasa-arvoista yhteiskuntaa, joka perustuisi keskinäiseen avunantoon ja yhtäläiseen köyhyyteen. Dolcinon radikaalien ajatusten on sanottu saaneen vaikutteita fransiskaanien köyhyyslupauksesta ja Gioacchino da Fioren millenaristisista teorioista. Hänen perustamansa dolcinolainen liike vetäytyi vainottuna vuorille ja ryösteli ja surmasi ihmisiä henkensä pitimiksi oikeuttaen sen Paavalin kirjeen Tiitukselle 1:15:llä. Danten Jumalaisessa näytelmässä Muhammed mainitsee Dolcinon. Umberto Econ romaanissa Ruusun nimi viitataan useasti Dolcinoon ja hänen kannattajiinsa.
Ojajärvi (Kangasala)
Ojajärvi on Pirkanmaalla Kangasalla Sahalahden Pakkalan lähellä ja Laipanmaan metsäalueen reunalla sijaitseva järvi.
Maantietoa
Järvi on 850 metriä pitkä ja 200 metriä leveä ja sen pinta-ala on 6,7 hehtaaria. Järvi sijaitsee maaston painaumassa ja sen itä- ja lännenpuoleiset alueet ovat jyrkät. Järven länsiranta on jyrkänteinen. Järvellä on kartan mukaan yksi autio ja nimetön saari, joka on 130 metriä pitkä ja 60 metriä leveä. Järven rantaviivan pituus on 2,1 kilometriä ja sen rannat ovat metsämaata. Järven kaakkois- ja luoteispäissä on rannan tuntumassa avosuota.
Luontoarvoja
Järven länsirannalla sijaitsee arvokkaiksi luonnonympäristöiksi luonnehdittuja kalliojyrkänteitä. Kallioleikkauksissa ja sen luolassa elää mäyrä ja alueen metsä on vanhaa. Siellä pesii esimerkiksi töyhtötiainen, puukiipijä ja teeri. Vaikka järven valuma-alue on pieni, vaihtuu järven vesi nopeasti. Vedenlaatua heikentää runsas humuksen määrä, lievä happamuus ja nouseva rehevyystaso. Järven vesi on luokiteltu hyväksi ja järvi soveltuu virkistyskäyttöön hyvin.
Kubo
Kubo on muun muassa seuraavien japanilaisten henkilöiden sukunimi:
Lautasäes
Rakenne
Muokkaus tapahtuu hieman kuperien kiekkojen eli lautasten avulla. Varsinkin vanhemmissa koneissa kiekkojen reuna on sileä, mutta nykyään käytetään myös hammastettuja kiekkoja. Hammastettu kiekko pureutuu maahan paremmin, koska pintapaine hampaan harjalla muodostuu suuremmaksi kuin sileässä kiekossa.
Perinteisessä lautasäkeessä lautaset ovat rivissä akselilla, joka on vähintään päistään laakeroitu lautaskannattimen runkoon. Runkoja on yhdessä äkeessä tavallisesti neljä kappaletta ja ne on kiinnitetty varsinaiseen äkeen runkoon tappikiinnityksellä kummastakin päästä lautasrunkoa. Lautasrungot kiinnitetään yleensä X-muotoon, jossa yksi X:n sakara kuvaa yhtä lautasrunkoa. Vähintään ulompi tappi on helposti irrotettavissa ja koska lautasrunko on nivelöity tapilla myös sisemmästä päästään, voidaan lautasrungon kulmaa ajosuuntaan nähden muuttaa. Äkeen runkoon on tehty tapille reikiä eri kulmien arvoja varten. Erilaisella lautaskulmalla saadaan muutettua muokkausvaikutusta.
Nykyään lautasäkeistä on useita variaatioita ja valmistajakohtaisia ratkaisuja. Lautasäkeen tunnistaa kuitenkin edelleen siitä, että lautasrungot on asetettu X-muotoon ja niiden kulma on säädettävissä. Nämä ominaisuudet erottavat lautasäkeen lautasmuokkaimesta.
Aiheesta muualla
Egge (Landtechnik)
Johannes Kastajan luostari
Johannes Kastajan luostari voi viitata seuraaviin luostareihin:
Punaviidakkokana
pienoiskuva|Gallus gallus Punaviidakkokana (Gallus gallus) eli viidakkokana on kesyn kanan kantamuoto. Se elää edelleen villinä Aasiassa Luoteis-Intiasta Tyynenmeren rannikolle. Kana on ilmeisesti kesytetty aluksi koristeeksi ja kukkotappeluita varten. Vasta myöhemmin huomattiin sen käyttö munantuottajana. Punaviidakkokanasta voidaan käyttää myös nimityksiä bankivakana tai punainen viidakkokana.
Vanhimmat kesytettyjen kanojen jäännökset löydettiin Thaimaasta, ja ne ajoittuvat noin 3200 vuoden taakse. Välimerelle kana tuotiin noin 2700 vuotta sitten ja Pohjois-Eurooppaan noin 1500 vuotta sitten.
Punaviidakkokanan sukupuolet eroavat toisistaan selvästi: kukko on paljon isompi ja värikkäämpi ja sillä on punainen heltta. Kukon pyrstö on pitkä ja kirjava. Punaviidakkokananaaras on huomaamattoman ruskeankirjava ja muistuttaa metsäkanalintujen naarasta. Kesystä kanasta poiketen naaraalla ei ole helttaa.
Oldřich Duras
thumb|right|Oldřich Duras Oldřich Duras (30. lokakuuta 1882 Böömi, Itävalta-Unkari – 5. tammikuuta 1957 Praha, Tšekkoslovakia) oli tšekkiläinen shakinpelaaja. FIDE myönsi hänelle suurmestarin arvonimen vuonna 1950, kun titteli ensi kertaa esiteltiin.
Duras oli myös huomattava shakkiongelmien tekijä.
Junna Morits
Morits julkaisi ensimmäiset runonsa 1954. Hänen tuotantoonsa kuuluu myös lastenrunoja ja käännöksiä.
Suomennettuja runoja
Jukka Mallisen suomentamia runoja julkaisussa: Kulttuurivihkot 1982; nro 2:
Jukka Mallisen suomentamia runoja teoksessa Kuka puhuu – kaksitoista runoilijaa Suomesta ja Venäjältä, toim. Jukka Mallinen, Jyväskylä; Atena 1997 ISBN 951-976-098-0:
Pahajoki (Muonio)
Pahajoki on runsaat 30 kilometriä pitkä joki Nuuskakairassa Suomen Lapissa. Se saa alkunsa Enontekiön Ounastunturin puroista ja laskee hyvin jyrkästi lounaaseen Muonion puolelle ja yhtyy Kajangin itäpuolella Keräsjokeen, joka parin järven ja joen kautta laskee Muonionjokeen.
Joki on helppo ylittää sateettomana aikana. Joessa on tutkitun tiedon mukaan tammukkaa. Joki on erityisen puhdas, koska yläpuolella ei ole saastuttavaa teollisuutta eikä maanviljelystä. Ja tammukka on erityisen altis salakalastukselle. Yläjuoksulla on myös mutua.
Faabeli
Faabeli (, ’tarina’) on vertauskuvallinen, yleensä moraalisen opetuksen sisältävä kertomus ihmisistä ja yhteiskunnasta. Se on usein puettu eläinsadun muotoon, jossa eläimille tai kasveille on annettu inhimillisiä piirteitä (personifikaatio). Tunnetuimpia faabeleita ovat proosamuotoiset Aisopoksen faabelit. Faabeli kehittyi runomuotoiseksi ensimmäisinä ajanlaskun alun jälkeisinä vuosisatoina.
FS Surcouf (F711)
Surcouf (runkonumero F711) on Ranskan laivaston 1997 palvelukseen otettu La Fayette-luokan monitoimifregatti.
Faabeli
Faabelimoraali
Faabeli on hyvin vanha kerrontamuoto, joka on syntynyt ennen ajanlaskumme alkua. Faabelien maailmankuva poikkeaa selkeästi saduista, joihin ne usein sekoitetaan tai rinnastetaan. Faabelien maailmassa hallitsee valta ja voima eikä oikeudenmukaisuutta juurikaan esiinny. Faabeleista huokuukin kyyninen maailmankuva, jossa ihanteellisuudella tai rohkeudella ei pitkälle pötkitä.
FS Surcouf (F711)
Valmistus
Alus tilattiin DCNS:ltä, missä köli laskettiin 6. heinäkuuta 1992. Se laskettiin vesille 3. heinäkuuta 1993 ja otettiin palvelukseen 7. helmikuuta 1997.
Palvelus
Alus oli 2014 palveluksessa kotisatamanaan Toulon.
Särkilammi
Särkilammi voi tarkoittaa ainakin seuraavia:
Menelaos
thumb|250px|Menelaos aikoo surmata Helenan, mutta pudottaa miekkansa tämän kauneuden iskemänä. Attikalainen punakuvio[[krateeri, n. 450–440 eaa.]] Menelaos on antiikin kreikkalaisessa mytologiassa esiintynyt Spartan kuningas ja Helenan puoliso. Hän oli Atreuksen ja Aeropen poika.
Valtaan nousu
Vallansiirron tuloksena Atreuksen pojat Agamemnon ja Menelaos joutuivat hengenvaaraan, ja heidän hoitajansa pelasti heidät lähettämällä heidät Sikyoniin kuningas Polyfideen luokse. Täältä he myöhemmin siirtyivät kuningas Oineuksen luokse Kalydoniin. Kun aika kävi kypsäksi, veljekset päättivät syöstä setänsä vallasta ja onnistuivatkin siinä Spartan kuninkaan Tyndareuksen avulla. Tällöin Agamemnonista tuli Mykenen kuningas.
Avioliitto Helenan kanssa
Kun Helenan tuli aika astua avioon, monet kuninkaat ja prinssit ympäri maailmaa saapuivat pyytämään hänen kättään tai laittoivat lähettiläänsä tekemään sen puolestaan. Kilpakosijoiden joukossa olivat Odysseus, Menestheus, Aias, Diomedes, Patroklos sekä Idomeneus, mutta suosikki oli Menelaos, joka joidenkin lähteiden mukaan ei itse saapunut paikalle, vaan häntä edusti hänen veljensä Agamemnon. Kaikki paitsi Odysseus toivat mukanaan paljon myötäjäislahjoja.
Tyndareus ei uskaltanut valita voittajaa kosijoista tai edes lähettää ketään pois peläten loukkaavansa heitä ja aiheuttavansa siten riitaa kosijoiden keskuudessa. Odysseus lupasi ratkaista ongelman, jos Tyndareus vain auttaisi häntä Penelopen, Ikaroksen tyttären kosiskelussa. Tyndareus suostui tähän heti, ja niin Odysseus ehdotti, että ennen valinnan tekemistä kaikkien kosijoiden tulisi vannoa juhlallinen vala, jossa nämä lupaavat puolustaa valittua puolisoa ketä tahansa vastaan, joka yrittää riitauttaa valinnan. Tämä ratkaisu osoittautuikin toimivaksi, ja niin Helena ja Menelaos naivat toisensa. Tyndareuksen kuoleman jälkeen Menelaoksesta tuli Spartan kuningas, koska ainoat miespuoliset vallanperijät, Kastor ja Polydeukes, olivat kuolleet ja nostettu Olympos-vuorelle.
Troijan sota
Joitakin vuosia myöhemmin Paris, Troijan prinssi, saapui Spartaan naidakseen Helenan, jonka Afrodite oli hänelle luvannut sen jälkeen, kun Paris oli tuominnut Afroditen jumalattarista kauneimmaksi. Vaikka Helena olikin Menelaoksen puoliso, Paris palasi takaisin Troijaan hänet mukanaan.
Menelaos kutsui yhteen kaikki Helenan kosijat vaatien näitä täyttämään valansa. Käytännössä koko Kreikka osallistui tästä alkunsa saaneeseen Troijan sotaan - joko hyökäten Troijaan tai puolustaen sitä.
Kohdattuaan Pariin ensimmäisen kerran Menelaoksen kerrottiin pyrkineen hyökkämään tämän kimppuun samalla tavoin kuin leijona loikkaa hirven nähdessään. Paris kuitenkin vältteli kamppailua, kunnes Hektorin rohkaisemana haastoi Menelaoksen kaksintaisteluun, jonka palkintona olisi Helena ja ryöstösaaliit. Kamppailu alkoi Pariin heitettyä keihään kohti Menelaosta, mutta tämä torjui sen kilvellään. Kun Pariin onnistui väistää hänen kilpensä lävistäneen Menelaoksen keihään, Menelaos löi miekallaan Pariin kypärään. Sen terä kuitenkin murskaantui, jolloin Menelaos ryntäsi Pariita kohti ja tarttui häntä kypärän harjasta kiinni vetäen häntä kohti kreikkalaisia. Afrodite kuitenkin katkaisi Pariita kuristaneen kypärän hihnan ja nosti sumun, jonka turvin Paris pääsi turvaan. Kreikkalaiset tulkitsevat tämän Menelouksen voitoksi, mutta Pallas Athene, Zeuksen luvalla, houkuttelee taitvan jousimiehen Pandaroksen ampumaan haavoittavan nuolen kohti Menelousta. Tästä vimmastuneena kreikkalaiset aloittavat sodankäynnin uudelleen.
Taisteluissa Menelaos kuvataan urhoolliseksi. Hän pelasti Patrokloksen ruumiin sen jälkeen kun Hektor oli surmannut tämän. Menelaos mainitaan myös yhtenä Troijan hevoseen piiloutuneista miehistä.
Kreikkalaisten voitettua sodan, Menelaos lähti ensimmäisten joukossa paluumatkalle Spartaan Helenan kanssa. Zeus kuitenkin lähetti myrskyn, joka vei hänet Kreetan rannikolle ja edelleen Egyptiin, jossa hän rantautui. Täällä hän jäi kahdeksikymmeneksi päiväksi jumiin tyyneen, ja hänen täytyi ottaa kiinni Proteus, muotoaan muuttava meren jumala. Tämä neuvoi hänelle, miten hän pystyisi lepyttämään jumalat, ja toimittuaan näin Menelaos pääsi palaamaan Spartaan rauhassa.
Palatsi
Spartan läheltä löydetty mykeneläisaikainen palatsi tunnetaan nimellä Menelaion eli Menelaoksen palatsi. Antiikin aikana sen paikalla oli samanniminen Menelaokselle ja Helenalle omistettu pyhäkkö, sillä paikkaa pidettiin näiden hautapaikkana.
Theveninin menetelmä
thumb|right|350px|Theveninin teoreeman mukaan kuormavastuksen kannalta mitä tahansa tehonlähteitä ja vastuksia sisältävä piiri voidaan korvata sarjaan kytketyllä ideaalisella jännitelähteellä  ja vastuksella. Theveninin menetelmä on Theveninin teoreemaan pohjautuva piirianalyysimenetelmä. Theveninin teoreeman mukaan mikä tahansa kaksinapainen piirielementti voidaan palauttaa (muokata) ideaalisen jännitelähteen ja impedanssin sarjaankytkennäksi.
Pelkästään vastuksista ja ideaalisista jännite- ja virtalähteistä koostuva piiri voidaan esittää jännitelähteen ja vastuksen sarjaankytkentänä. Tätä muodostettua piiriä kutsutaan Theveninin ekvivalenttipiiriksi tai Theveninin lähteeksi.
Jos Theveninin ekvivalenttipiirille tehdään lähdemuunnos, saadaan Nortonin ekvivalentti.
Esimerkki Theveninin lähteen muodostamisesta
center|Theveninin lähteen muodostaminen
Kuvassa on kaksi piiriä: a ja b. Mikäli valitsemme piiriin b sopivat arvot Rt ja Et, voidaan piiri b saada käyttäytymään ulkoapäin katsoen kuten piiri a. Mikäli tarkastelemme katkoviivan ulkopuolelta pelkästään suorittamalla mittauksia navoista A ja B, emme voi tietää, kumpi piireistä on katkoviivan sisällä.
Théveninin jännitteen määrääminen
Jotta piiri b käyttäytyisi samalla tavalla kuin piiri a, täytyy molempien piirien navoissa A ja B olla sama jännite, kun piiriä ei kuormiteta. Tästä seuraa, että Et voidaan määrittää selvittämällä piirin a tyhjäkäyntijännite (= jännite, kun napoihin A ja B ei ole kytketty kuormaa).
.
Koska molemmilla piireillä täytyy olla sama tyhjäkäyntijännite, niin
Théveninin resistanssin määrääminen
Théveninin resistanssin voi määrittää joko oikosulkuvirran avulla tai lähteen sammuttamismenetelmällä. Riippuu tilanteesta, kumpi menetelmä on helpompi. Jos piiri sisältää vain riippumattomia lähteitä, lähteensammuttamismenetelmä voi olla nopeampi käyttää.
Resistanssin määrääminen oikosulkuvirran avulla
Koska molemmat piirit käyttäytyvät samalla tavalla, tulee niiden käyttäytyä samalla tavalla myös silloin, kun solmujen A ja B välille kytketään oikosulku. Jos piiriin a kytketään oikosulku, kaikki jännitelähteeltä tuleva virta kulkee resistanssin R1 kautta. Oikosulkuvirta saadaan Ohmin laista
.
Theveninin lähteen eli piirin b tulee antaa sama oikosulkuvirta. Kun piiri b oikosuljetaan navoista A ja B, oikosulun läpi kulkee virta
Tämän tulee olla sama kuin piirille a laskettu oikosulkuvirta. Saadaan yhtälö
Sijoittamalla äsken laskettu ET paikalleen yhtälö ratkeaa
Resistanssin määrääminen sammuttamalla riippumattomat lähteet
Theveninin lähteen resistanssi voidaan määrätä myös selvittämällä navoista A ja B näkyvä resistanssi, kun kaikki piirin riippumattomat lähteet on sammutettu. Esimerkkipiirissä on vain yksi lähde, ja jos se sammutetaan eli korvataan oikosululla (nollan voltin jännitelähde = oikosulku), vastukset R1 ja R2 ovat rinnan. Tällöin navoista A ja B näkyvä resistanssi on
Kaislaleikkuri
Kaislaleikkuri on eräänlainen niittokoneesta tehty vesille sopiva muunnelma, jonka toimintaideana on katkoa vedessä kasvavaa rehevää heinä- ja vihviläkasvillisuutta, kuten järviruokoa. Sen ensisijaiseksi käyttöindikaatioksi lienee ajatellun vesistöjen rehevöitymisen estäminen. Kaislaleikkureissa on ainakin polttomoottorilla toimivia veneestä käytettäviä tyyppejä ja yksinkertaisempia moottorittomia soutuveneen perässä vedettäviä malleja.
Magali Amadei
thumb|right|250px|Amadeista maalattu potretti Magali Amadei (s. 30. marraskuuta 1973 Nizza) on ranskalaissyntyinen malli ja näyttelijä. Hän esiintyi 1990-luvulla säännöllisesti mm. Voguen, ELLE:n, Cosmopolitanin ja Marie Clairen kansissa.
Kaislaleikkuri
Ruoppaus lienee kaislaleikkuria tehokkaampi keino rehevöitymistä vastaan.
Theveninin menetelmä
Resistanssin määrääminen sammuttamalla riippumattomat lähteet
.
Magali Amadei
Amadei opiskeli balettia synnyinseudullaan Nizzassa. Hän aloitti mallinuransa nuorena ja siirtyi työnsä vuoksi New Yorkiin, Yhdysvaltoihin.
Amadei on nähty mm. elokuvissa Häät mielessä (The Wedding Planner, 2001), Taxi (2004) ja House of D (2004). Hän on kärsinyt bulimiasta ja puhunut julkisuudessa syömishäiriöihin liittyvistä aiheista.
Kristina Hautala
Kristina Hautala (s. 28. kesäkuuta 1948 Tukholma) on suomalainen iskelmälaulaja. Hautala oli 1960-luvun lopulla yksi Suomen suosituimmista naisartisteista.
Kristina Hautala asui nuoruutensa Tukholmassa. Hän muutti 1960-luvun puolivälissä Suomeen ja sai sen jälkeen levytyssopimuksen Scandia-levymerkille. Hautala levytti vuosina 1967–1970 Scandialle singlejä, joihin kuuluivat "En koskaan" (alun perin Dusty Springfieldin "You Don't Have to Say You Love Me") sekä Beatles-käännös "Rakkautta vain" ("All You Need Is Love"). Vuonna 1968 Hautala julkaisi yhdessä Lasse Mårtensonin kanssa albumin Kristina & Lasse, jota edelsi yhteinen Jukka Virtasen käsikirjoittama ja Esko Linnavallin trion säestämä ravintolashow Helsingin Adlonissa syksyllä 1967. Mårtensonin, Virtasen ja Linnavallin kanssa syntyi myös kappale ”Kielletyt käskyt”, jonka Hautala esitti Jörn Donnerin elokuvan Mustaa valkoisella (1968) tanssiravintolakohtauksessa.
Hautalan vanhemmasta tuotannosta on julkaistu cd-kokoelma 20 suosikkia - En koskaan (F Records 1996).
Boris Gelfand
Boris Gelfand (s. 24. kesäkuuta 1968) on israelilainen shakin suurmestari ja shakkikirjailija. Vuonna 2010 Gelfand voitti FIDEn maailmancupin, mikä avasi hänelle paikan kahdeksan pelaajan joukkoon mm-ehdokasotteluihin. Ehdokasotteluiden finaalissa Gelfand kukisti Aleksandr Grištšukin ja saavutti oikeuden haastaa Viswanathan Anandin maailmanmestaruudesta vuonna 2012. MM-ottelussa tilanne oli pitkien pelien jälkeen tasan molempien voitettua yhden pelin. Lopulta mestaruus ratkaistiin neljässä nopean shakin katkaisupelissä, jotka voitti Anand pistein 2½ – 1½, joten Anand säilytti mestaruutensa.
Elämä ja ura
Gelfand syntyi Minskissä, Valko-Venäjällä. Hän muutti Israeliin vuonna 1998 ja asuu nykyisin Rishon LeZionissa.
Gelfand voitti Neuvostoliiton juniorien maailmanmestaruuden 17-vuotiaana ja juniorien Euroopan mestaruuden kaksi vuotta myöhemmin. Hän saavutti suurmestarin arvon vuonna 1989. Hän on voittanut noin 30 turnausta ammattilaisurallaan, mukaan lukien turnaukset Wijk Aan Zeessa (vuonna 1992 and 1994), ensimmäisen sijan Bielissä (1993), Dos Hermanas-turnauksen (1994), Belgradissa (1995), Tilburgissa (1996), Malmössä (1999) ja Pamplonassa 2004.
Gelfand ei ollut yksi suosikeista shakin MM-turnauksessa 2007, mutta hän yllätti sijoittumalla siinä kolmanneksi jakaen saman pistemäärän toiseksi tulleen Vladimir Kramnikin kanssa.
Vuonna 2010 Gelfand voitti FIDE:n maailmancupin, mikä avasi hänelle paikan kahdeksan pelaajan joukkoon mm-ehdokasotteluihin. Neljännesfinaaleissa Gelfand voitti Şəhriyar Məmmədyarovin pistein 2½–1½. Semifinaaleissa vastaan tuli Veselin Topalovin kukistanut Gata Kamski. Tilanne oli pitkien pelien ja nopean shakin jälkeen tasan, mutta Gelfand oli parempi pikashakissa. Kuuden pelin mittaisessa finaalissa Gelfand kukisti Aleksandr Grištšukin viimeisen pelin voitollaan ja saavutti oikeuden haastaa Viswanathan Anandin maailmanmestaruudesta vuonna 2012.
Vuoden 2012 maailmanmestaruusottelussa tilanne oli pitkien pelien jälkeen tasan molempien voitettua yhden pelin. Lopulta mestaruus ratkaistiin neljässä nopean shakin katkaisupelissä, jotka voitti Anand pistein 2½ - 1½, joten Anand säilytti mestaruutensa.
Ykkösen kausi 1997
Ykkösen kausi 1997 oli Suomen jalkapallon toiseksi korkeimman sarjatason kausi. Kausi pelattiin kahtena 10 joukkueen lohkona. Runkosarja oli kaksinkertainen. Lohkojen viisi parasta joukkuetta pelasivat yhteisen noususarjan. Noususarja pelattiin yksinkertaisena ja joukkueet saivat bonuspisteitä runkosarjan sijoituksen mukaan. Voittaja nousi suoraan Veikkausliigaan ja toiseksi tullut karsi liigapaikasta Veikkausliigan toiseksi viimeisimmän kanssa. Sarjasta nousi suoraan FC Haka ja karsintojen kautta PK-35.
Runkosarjojen viisi viimeistä joukkuetta pelasivat omissa lohkoissaan yksinkertaisen putoamissarjan, jossa runkosarjojen pisteet otettiin mukaan. Kaksi viimeistä joukkuetta putosivat suoraan Kakkoseen. Sarjan kolmanneksi viimeinen karsi sarjapaikastaan pelaamalla yksinkertaisen sarjan kahden Kakkosen lohkoissa toiseksi sijoittuneen joukkueen kanssa. Sarjan voittaja selvisi Ykköseen.
Ylempi loppusarja
Joukkueet saivat bonuspisteitä seuraavasti: lohkojen voittajat 5, toiseksi sijoittuneet 3, kolmanneksi sijoittuneet 2 ja neljänneksi sijoittuneet 1 pisteen. Haka nousi suoraan Veikkausliigaan.
PK-35 karsi liigapaikasta TP-Seinäjoen kanssa ja nousi Veikkausliigaan yhteismaalein 7–5:
Alempi loppusarja/etelä
Uusinta suorasta säilymisestä Gnistan-HIK 0-2
Alempi loppusarja/pohjoinen
GBK ja Närpes Kraft putosivat Kakkoseen.
Karsintasarja Ykköseen/etelä
Gnistan säilyi Ykkösessä, EIF ja HIFK jäivät Kakkoseen.
Karsintasarja Ykköseen/pohjoinen
Pyry Nokia nousi Ykköseen, KuPS putosi Kakkoseen ja VisanP jäi Kakkoseen.
Katsuran keisarillinen huvila
2. Miyukimon-portti
3. Miyukimichi-tie
4. Okoshikake-penkki
5. Sotetsuyama-vuori
6. Nobedan-kivi
7. Suhama-hiekkaranta
9. Yotsukoshikake-penkki
10. Ishibashi-kivisilta
11. Nagare-ochōzu-vesiallas
12. Shōkintei-teehuone
13. Shōkatei-teehuone
14. Onrindō-paviljonki
15. Shōiken-teehuone
16. Gepparō-teehuone
17. Nakamon-portti ]]
Katsuran keisarillinen huvila on Japanin keisarin entinen huvila Japanin vanhassa pääkaupungissa Kiotossa. Se sijaitsee Nishikyōn suuralueella Katsurajoen varrella Kioton keskustan länsipuolella. Huvilaa ympäröi laaja lammen ympärille rakennettu kävelypuutarha teehuoneineen.
Katsuran huvilaa puutarhoineen pidetään sukiya-arkkitehtuurin huipentumana. Kansainvälistä mainetta se sai 1930-luvulta lähtien, kun saksalainen arkkitehti Bruno Taut oli ylistänyt sitä. Huvilan nähtiin ennakoivan modernismin pelkistettyä, funktionaalista muotokieltä.
Historia
Nykyisen keisarillisen huvilan alueesta tuli Heian-kaudella hoviaatelin huvittelupaikka. Hovimies Fujiwara no Michinaga rakensi sinne huvilan. Sittemmin se siirtyi Konoe-aatelissuvun haltuun. Historiallisesti seutu kuului Shimokatsuran kylään (下桂村, Shimokatsura-mura).
Huvila ja puutarha
pienoiskuva|Katsuran keisarillisen huvilan puutarhaa, keskellä Gepparō-teehuone
Shoin
Keisarillisen huvilan päärakennus eli shoin koostuu kolmesta toisiinsa diagonaalisesti liittyvästä osasta, jotka on kaikki rakennettu sukiya-tyyliin. Ne ovat Ko-shoin (古書院) eli vanha shoin, Chū-shoin (中書院) eli keskimmäinen shoin ja Shingoten (新御殿) eli uusi palatsi. Shoin on rakennettu kurkiauran muotoon (gankō) puutarhan lammen länsipuolelle.
Ko-shoin on nimensä mukaisesti rakennuksen vanhin osa, jossa on kuusi huonetta. Sen itäpäädyssä on leveä veranta ja puutarhan lammelle työntyvä kuunkatseluterassi (tsukimidai). Toisin kuin huvilan uudemmat osat, Ko-shoin on rakennettu valkoiseksi rapatun maasokkelin päälle. Alun perin sitä käytettiin myös asuinrakennuksena, mutta asuintilat siirrettiin Chū-shoiniin, kun se oli valmistunut.
Chū-shoin on neliönmuotoinen rakennus, jossa on neljä huonetta. Niiden fusuma-liukuovissa on Kanō-koulukunnan kolmen veljeksen, Kanō Tan’yūn, Kanō Naonobun ja Kanō Yasunobun maalauksia. Chū-shoinin ja Shingotenin verannat on rakennettu ohuiden pilarien päälle, minkä vuoksi ne antavat Ko-shoinia keveämmän vaikutelman. Chū-shoinin ja Shingotenin välissä on pieni Gakki no ma -huone eli musiikkihuone.
Shingoten rakennettiin asuinhuoneistoksi keisarin vierailua varten. Monet sen asuinkäytössä olleista huoneista ovat säilyneet hyvin. Erityisen hienostuneina on pidetty Ichi no ma -huoneen korotettua alkovia ja Katsuradana-hyllykköä (桂棚), Okeshō no ma -huoneen (御化粧間, ’ehostushuone’) Urakatsuradana-hyllykköä (裏桂棚) ja Gyoshin no ma -huoneen (御寝間, ’makuuhuone’) Gyokendana-hyllykköä (御剣棚). Shingotenin edustan avointa kenttää lienee käytetty kemari-pallopelin pelaamiseen.
Puutarha ja teehuoneet
Keisarillisen huvilan puutarhan keskellä on monimutkaisen muotoinen, maisemiltaan vaihteleva lampi, jossa on kolme erikokoista saarta. Puutarha on kävelypuutarha, jonka reitit kulkevat esimerkiksi vuoria ja vuoristosolia muistuttavien erinäköisten pienoismaisemien halki. Reitit on suunniteltu tarkoin niin, että tärkeät näkymät tulevat esiin ja jäävät jälleen piiloon (miegakure) tietyissä paikoissa. Alun perin puutarhan lammella on liikuttu myös venein. Shoin-päärakennuksen lisäksi puutarhassa on neljä teehuonetta sekä Hachijō no miya -suvulle omistettu buddhalainen Onrindō-paviljonki. Sen eri puolilla on myös lukuisia kivilyhtyjä ja pieniä vesialtaita (chōzubachi). Metsikköjen ja bambulehtojen ympäröimän huvila-alueen pinta-ala on yhteensä noin 7 hehtaaria. Aluetta ympäröi savella päällystetty tsuchibei-aita.
Ko-shoinin viereisellä kummulla on avonainen Gepparō-paviljonki (月波楼), jonka shōji-liukuovissa on käytetty kangasta. Gepparō on Katsuran teehuoneista vanhin. Sieltä on voitu tarkkailla puutarhan lampeen heijastuvaa kuuta, ja sen nimi merkitseekin ’kuun aallon näköalatornia’. Gepparōn ja Ko-shoinin välissä on Nakamon-portti, jolta Ko-shoinille johtavat kuuluisat astinkivet tunnetaan nimellä Shin no tobiishi (真の飛石).
Puutarhan pohjoisrajalla on keisarillinen Miyukimon-portti (御幸門). Sieltä johtaa shoinille keisarilliseksi tieksi (Miyukimichi) kutsuttu reitti. Tieltä kääntyy vasemmalle polku, joka kulkee Okoshikake-odotuspaviljongin (御腰掛), puutarhan lampeen rakennetun Amanohashidatea muistuttavan kynnään ja Suhama-hiekkarannan (洲浜) ohi, pienen kivisillan yli ja lopulta Shōkintei-teehuoneelle (松琴亭). Shōkintei tunnetaan šakkilautakuvioisista fusuma-liukuovistaan, jotka muodostavat voimakkaan kontrastin muiden rakennusmateriaalien maanläheisille sävyille. Sen itäpuolella on Manjitei-niminen paviljonki (卍亭, ’hakaristipaviljonki’).
Polku jatkuu Shōkinteilta lammen ympäri Shingotenin suuntaan. Shōkintein eteläpuolisella saarella sijaitsevat Shōkatei-teehuone (賞花亭) ja Onrindō-paviljonki (園林堂). Vuoristomajaa muistuttava Shōkatei on rakennettu kukkulan huipulle, Onrindō sen alapuolelle. Onrindōn katōmado-ikkunat antavat rakennukselle buddhalaisen ulkoasun. Ennen Shingotenia polulta erkanee haara Shōiken-paviljongille (笑意軒), jossa on monia hienostuneita piirteitä, kuten seinien alaosassa käytetty samettipinta ja pyöreät ikkunat. Shōiken toimi alun perin prinssi Toshitadan työhuoneena. Sen nimi ’nauravien ajatusten paviljonki’ on peräisin kiinalaisen runoilijan Li Bain runosta.
Merkitys
Katsuran keisarillisen huvilan arkkitehtuuri ja puutarha nousivat 1930-luvulta lähtien ihailun kohteeksi, kun saksalainen arkkitehti Bruno Taut oli ylistänyt niitä. Huvilan ajateltiin ennakoivan funktionalismin tavoittelemaa yksinkertaista muotokieltä. Tautin vierailulle Katsuraan toivat nuoret japanilaiset arkkitehdit, kuten Tetsurō Yoshida, jotka kannattivat modernia ja pelkistettyä ilmaisua; Katsuraa verrattiin etenkin Nikkō Tōshō-gūn rikkaasti koristeltuun, kiinalaisvaikutteiseen pyhäkköön, josta oli 1800-luvun lopulla tullut suosittu turistikohde. Nikkō samaistettiin vanhemman arkkitehtisukupolven konservatiiviseen ja koristeelliseen muotokieleen, Katsura alkuperäisen japanilaisena pidettyyn kulttuuriperintöön ja 1930-luvun nationalistisessa ilmapiirissä myös keisarihuoneeseen. Legitimiteettiä nämä arkkitehdit saivat vaatimuksilleen Tautilta, jonka näkemyksillä oli painoarvoa. Taut sai sitä vastoin mainetta Katsuran ”löytäjänä”.
Arto Seppälä
Arto Eemil Seppälä (s. 2. marraskuuta 1954 Vähäkyrö) on suomalainen poliitikko. Hän toimi Suomen Sosialidemokraattisen Puolueen kansanedustajana Etelä-Savon vaalipiiristä vuosina 1999–2007.
Seppälä on ollut mukana Mikkelin kaupunginvaltuustossa vuodesta 1985 lähtien. Hän toimii myös Mikkelin kaupunginhallituksen puheenjohtajana. Sotilasarvoltaan hän on reservin alikersantti (1991).
Seppälä työskenteli vuosina 1971–1987 Mikkelissä toimivassa terveydenhoitotarvikkeita valmistavassa Mölnlycken tehtaassa muun muassa pääluottamusmiehenä. Seppälälle myönnettiin kunnallisneuvoksen arvonimi vuonna 2013.
Yoshihiro Takahashi
Yoshihiro Takahashi ( tai, s. 18. syyskuuta 1953 Higashinaruse, Akitan prefektuuri, Japani) on japanilainen mangaka. Hänet tunnetaan etenkin koira-aiheisista tarinoistaan.
Takahashi on tehnyt useita mangasarjoja, joista ensimmäinen julkaistu on Shitamachi Benkei vuonna 1971. Uransa alkuaikoina hän käytti peitenimiä Jun Takamiya (高宮じゅん) ja Gō Yūki (結城 剛). Hänen tunnetuin työnsä on vuosina 1983–1987 julkaistu shōnen-manga Hopeanuoli. Muita hänen tunnetuimpia sarjojaan ovat Hopeanuolen jatko-osat Ginga Densetsu Weed ja Ginga Densetsu Weed: Orion, sekä koirataistelumanga Shiroi Senshi Yamato. Näissä tarinoissa koirat kuvataan miehisinä uroina ja niissä on paljon taisteluita. Takahashia on sanottu ensimmäiseksi mangakaksi, joka on tehnyt sankarin koiranpennusta.
Vaikka Takahashin tuotannossa on paljon koira-aiheisia tarinoita, hän on piirtänyt myös kalastustarinoita, urheilumangaa (mm. golfista, laukkakilpailuista, baseballista ja itsepuolustuslajeista) ja villin lännen tarinoita. Hän tekee joskus myös yhteistyötä eri henkilöiden kanssa toteuttamalla heidän käsikirjoituksensa sarjakuvamuotoon. Näissä mangoissa päähenkilöinä on ihmisiä, ja Takahashin koiratarinoista poiketen niissä kuvataan myös seksiä. Lähes kaikki hänen mangansa ovat kuitenkin aiheesta riippumatta hyvinkin väkivaltaisia, ja sitä voidaan kuvata todella yksityiskohtaisesti ja groteskisti. Koiratarinoissa tämä esiintyy koiratappeluiden muodossa.
Takahashi vieraili syyskuussa 2011 Suomessa roolipeli- ja animetapahtuma Traconin kunniavieraana. Lisäksi hän jakoi nimikirjoituksia kirjakaupoissa ja oli haastateltavana Heltechin AV-viestinnän koulutuspisteen tiloissa. Hän tuli uudelleen Suomeen Animeconin kunniavieraaksi heinäkuussa 2012.
Kangastus
Fata Morgana -kangastus Kiuruvedellä joulukuussa 2004.|pienoiskuva Kangastus on valon taittumisesta ilmakehän erilämpöisissä kerroksissa aiheutuva ilmiö, joka saa kaukaiset kohteet näkymään muualla kuin ne todellisuudessa ovat. Valon taittuminen aiheuttaa vaikutelman esimerkiksi autiomaassa olevasta järvestä, asfaltilla olevasta vesilammikosta tai merellä horisontin yläpuolella leijuvasta saaresta tai kaupungista.
Kangastukset jaetaan alapuolisiin ja yläpuolisiin kangastuksiin. Yläpuolisen kangastuksen erikoislaji on Fata Morgana, joka muodostuu useista toistensa yläpuolella olevasta saman kohteen kuvasta, jotka yhdessä muodostavat nopeasti muuttuvan kangastuksen.
Synty
thumb|Kangastuksen synty. Vasemmalla yläpuolinen kangastus, oikealla alapuolinen. Maanpinnan lähellä ilmassa on erilämpöisiä kerroksia, jotka toimivat kuten linssit ja peilit. Kylmä ilma on tiheämpää kuin lämmin, ja sen vuoksi sillä on suurempi taitekerroin. Tämä taitekertoimen vaihtelu eri tiheyksisissä kerroksissa aiheuttaa valon taittumista ja heijastumista. Kun valo taittuu Snellin lain mukaisesti kohti tiheämpää ja kylmempää ilmaa ja heijastuu kerrosten rajapinnoilta, syntyy kangastus.
Alapuolinen kangastus
thumb|Järveltä näyttävä alapuolinen kangastus [[Mojaven aavikko|Mojaven aavikolla.]] thumb|Vesilätäköiltä näyttäviä kangastuksia kuumalla maantiellä. Alapuolinen kangastus syntyy, kun kylmän kerroksen alapuolella on lämmin kerros, eli kun maa tai meri on ilmaa lämpimämpi. Tällöin maa lämmittää läheisyydessään olevaa alinta ilmakerrosta. Valon saapuessa tähän lämmenneeseen kerrokseen tapahtuu kokonaisheijastus, jolloin tämä kerros toimii peilin tavoin ja heijastaa kohteen kuvan ylöspäin.
Ehkä tunnetuimmat alapuoliset kangastukset esiintyvät tasaisilla hiekka-aavikoilla, mutta aurinkoisella säällä ne ovat muuallakin yleisiä asfaltoiduilla maanteillä. Sekä hiekka että asfaltti kuumenevat tehokkaasti auringon paisteessa, jolloin maan tai tien pinnan lämpötila voi olla jopa 10 astetta korkeampi kuin ilman lämpötila metrin korkeudessa, mikä riittää saamaan aikaan kangastuksen.