cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Punaiset prikaatit
Taustaa
Punaisten prikaatien edeltäjänä voi pitää myös Giangiacomo Feltrinellin ”Partisaanitoiminnan ryhmää” (GAP), joka toimi vuosina 1969–1972 tehden omaisuuteen kohdistuvia iskuja muun muassa suuryhtiöitä ja USA:n konsulaatteja vastaan sekä lähetti piraattiradiota. Feltrinelli ja Punaisten prikaatien johto olivat kuitenkin eri mieltä monesta asiasta, joten mitään yhteistyötä ei ryhmien välillä saatu aikaan.
Varhaiset vuodet
Ensimmäiset Punaisten prikaatien nimissä allekirjoitetut kommunikeat ilmestyivät syyskuussa 1971 liittyen tehtaissa toteutettuun sabotaasiin. Ensimmäiset kidnappaukset kohdistuivat tehtaiden esimiehiin vuosina 1972–1973, ja kidnapatut vapautettiin lyhyen vangitsemisen jälkeen. Punaiset prikaatit ilmoittivatkin olevansa nimenomaan tehdastyöläisten taisteluita tukeva järjestö, ja organisaation toiminta rajoittui Milanon ja Torinon teollisuuskeskuksiin.
Ensimmäiset prikaatien toiminnan vaatimat kuolonuhrit olivat 17. kesäkuuta 1974 kaksi uusfasistisen MSI-puolueen Padovan jaoston jäsentä, jotka ammuttiin ”vahingossa” MSI-puolueen arkistona käyttämään varastotilaan kohdistuneen murtovarkauden yhteydessä. Tarkoituksena oli varastaa MSI:n jäsenluetteloita tai muita tärkeitä papereita, ja kun paikalla sattumalta olleet Giuseppe Mazzola (s. 1914) ja Graziano Giralucci (s. 1944) yrittivät estää varkauden, heidät ammuttiin. Samana vuonna BR kidnappasi Genovan pääsyyttäjän Mario Sossin vaatien kahdeksan Gruppo XXII Ottobre -aktivistiryhmän jäsenen vapauttamista vankilasta. Sossia pidettiin vankina 35 vuorokautta, kunnes genovalainen tuomioistuin päätti, että vangit vapautetaan. Tämä päätös jäi kuitenkin toteuttamatta, koska syyttäjä Francesco Coco valitti siitä heti korkeampaan oikeusasteeseen, eikä päätöstä voitu panna toimeen, ennen kuin valitus oli käsitelty. Punaiset prikaatit tunsivat kuitenkin itsensä moraalisiksi voittajiksi, ja Sossi sai kyydin Milanoon, jossa hänet jätettiin istumaan puiston penkille taskussaan junalippu kotikaupunkiinsa. Seuraava kidnappaus oli Punaisten prikaatien ensimmäinen täysin epäonnistunut operaatio. Sitä johti Mara Cagol, Renato Curcion vaimo. Kidnappauksen uhri oli tunnettu liikemies Vittorio Vallarino Gancia. Tällä kertaa poliisi löysi ”kansan vankilan” 5. kesäkuuta 1975, ja syntyneessä tulitaistelussa kuoli Cagol ja yksi poliisi. Poliisien iskua johtanut luutnantti Umberto Rocca menetti vasemman kätensä ja käsivartensa, kun Cagolin heittämä käsikranaatti räjähti hänen vieressään.
Ensimmäisen salamurhaiskun Punaiset Prikaatit toteutti 8. kesäkuuta 1976 tappaen Sossin juttuun kaksi vuotta aikaisemmin sekaantuneen syyttäjä Francesco Cocon ja tämän kaksi henkivartijaa. Italian poliisi pidätti samana vuonna joukon järjestön aktiiveja ja tappoi yhden.
Prikaatien organisaatio ja rahoitus
Vuodesta 1974 alkaen Punaiset prikaatit sai asteittain sen organisaation, joka teki siitä Italian pelätyimmän terroristijärjestön. Se perustettiin alkuaan tehdastyöläisten oikeuksien puolesta taistelevaksi järjestöksi, joka aloitti toimintansa Milanossa leviten sitten Torinoon ja myöhemmin myös Genovaan sekä Veneton alueelle. Järjestön nimen monikkomuoto johtuu siitä, että jokaisella tehtaalla toimivasta, keskimäärin noin 20-henkisestä, ryhmästä käytettiin alkuaan nimitystä prikaati. Ensimmäinen ”punainen prikaati” perustettiin Milanossa, Pirellin tehtaalla. Milanossa oli myös Mario Morettin johtama Sit-Siemensin tehtaan prikaati. Nämä muodostivat yhdessä muiden Milanon prikaatien kanssa jaoston, josta siirryttäessä aseelliseen toimintaan alettiin käyttää nimitystä ”colonna”. Tästä tuli prikaatien sotilaallisen toiminnan perusyksikkö. Alusta alkaen oli voimassa periaate, että eri kaupunkien jaostot pidettäisiin täysin eristettyinä toisistaan. Esimerkiksi Milanon colonnan jäsenet tunsivat kaikki toisensa, mutta heillä ei saanut olla mitään tietoa esimerkiksi Torinon colonnan jäsenistä. Myöhemmin (1975) syntynyt Rooman jaosto oli rakenteeltaan hieman poikkeava, koska sen prikaatit muodostettiin pääasiassa työläiskaupunginosissa (Tiburtino, Centocelle, Primavalle) toimivista Potere Operaion entisistä jäsenistä.
Koska jaostojen jäsenet eivät tunteneet ketään ulkopuolista prikaatien jäsentä, oli muodostettava toimeenpaneva komitea (”comitato esecutivo”), jolla oli tiedossaan jokaisen jaoston tärkeimpien jäsenten henkilöllisyys. Näin saatiin toimimaan eri jaostojen välinen tiedonvälitys ja mahdollistettiin myös avunanto ulkoapäin jos jokin jaosto joutuisi vaikeuksiin. Uudet jaostot muodostettiin lähes aina alhaalta päin, siten että prikaatit jollain paikkakunnalla ottivat yhteyttä toimeenpanevaan komiteaan ilmoittaen halukkuutensa osallistua aseelliseen taisteluun valtiota vastaan. Tässäkin Rooman jaosto oli poikkeus, koska se muodostettiin prikaatien ylimmän johdon aloitteesta, koska pääkaupungissa toimiminen katsottiin ehdottomaksi edellytykseksi onnistumiselle. Punaisten prikaatien toimeenpaneva komitea oli nelihenkinen, ja sen jäsenet nimitti noin 10–15 henkeä käsittävä johtokunta (”direzione strategica”), joka oli eräänlainen prikaatien parlamentti ja ainoa mahdollisuus kaikkien jaostojen johtajien samanaikaiseen tapaamiseen. Tämä johtokunta kokoontui epäsäännöllisesti tekemään tärkeitä linjanvalintoja ja muita strategisia päätöksiä. Nämä päätökset sitten julkistettiin painetuissa kommunikeoissa, joiden levikki oli yleensä 10 000.
Jaostojen jäsenet jaettiin kahteen ryhmään, vakinaiset (”regolari”) ja apujäsenet (”irregolari”). Aseellisista iskuista vastasivat pääasiassa vakinaiset, joita oli jokaisessa jaostossa kymmenkunta. Vakinaiset olivat ns. maanalaisia (”clandestini”) jotka olivat jättäneet ansiotyönsä, katkaisseet kaikki yhteydet omaisiin ja ystäviin ja esiintyivät väärällä henkilöllisyydellä käyttäen väärennettyjä asiakirjoja esimerkiksi hankkiessaan asunnon. Koska vakinaisilla ei ollut mitään ansiotuloja, prikaatien toimeenpaneva komitea maksoi heille kuukausittain käteisellä summan, joka vastasi tehdastyöläisen kuukausipalkkaa. Nämä rahat hankittiin aluksi pankkiryöstöillä, mutta niistä luovuttiin 1976, koska ne vaativat suunnittelua, joka vei liian paljon aikaa, eivätkä ne tuottaneet tarpeeksi. Jotta prikaatit voitaisiin pitää toimintakykyisinä, oli tehtävä keskimäärin yksi pankkiryöstö kuukaudessa. Niinpä päätettiin vaihtaa rahoitussysteemiä ja siepata rikkaita tehtailijoita ja muita kapitalisteja vaatien sitten lunnaita heidän omaisiltaan. Ensimmäinen yritys epäonnistui karabinieerien löydettyä piilopaikan, jonne panttivanki oli kätketty, ja seuranneessa tulitaistelussa johtava prikaatilainen Mara Cagol sai surmansa.
Seuraava sieppaus oli sitä vastoin erittäin onnistunut. Prikaatit ottivat vuoden 1977 alussa vangiksi tunnetun genovalaisen Costan laivanvarustajaperheen jäsenen Pietro Costan. Pitkien neuvottelujen jälkeen Costat maksoivat 1,5 miljardin liiran lunnaat. Tämä summa oli riittävä kattaakseen prikaatien vakinaisten palkat ja muut kulut neljä vuotta.
Taustaa
Radikaalivasemmistolaisen, mutta pikemmin autonomimarxilaisen kuin marxilais-leniniläisen ”Autonomia Operaia” -liikkeen noustessa Italiassa huippuunsa 1977 Punaiset prikaatit otti liikehdintään kriittisen näkökannan ja julisti perustavansa ”Kommunististen taistelijoiden puolueen” (PCC). Samalla kuitenkin Prikaatien toiminta oli yhä enemmän irtaantunut alkuperäisistä lähtökohdistaan tehdastyöläisten parissa ja keskittyi paljolti syyttäjien ja poliisien painostamiseen järjestön aktiivien vapauttamiseksi.
Punaisten prikaatien perustettua uuden, neljännen jaostonsa, Roomaan ("colonna Romana") 1976 alkoi järjestön sisäinen suunnittelu johtavan kristillisdemokraattisen poliitikon kidnappaamisesta. Ensimmäinen askel oli ”kansan vankilan” hankkiminen. Poliisille vielä silloin täysin tuntematon Anna Laura Braghetti sai tehtäväkseen hankkia Roomassa tarkoitukseen sopivan kerrostaloasunnon, ja hän osti sellaisen osoitteessa Via Camillo Montalcini 8. Braghettin muutettua asuntoon sinne ilmestyi pian myös ”insinööri Luigi Altobelli”, oikealta nimeltään Germano Maccari. Hänen toimestaan alimmassa kerroksessa olevan asunnon pihapuolen ikkunoihin asennettiin kalterit, ja oveen ilmestyivät uudet varmuuslukot. Makuuhuoneeseen nousi uusi väliseinä, ja sen taakse myöhemmin asuntoon muuttanut vankikarkuri Prospero Gallinari rakensi pienen sellin, jonka mitat olivat suunnilleen 1,2 x 3 m. Kansan vankila oli valmis, ja sen osoitteen tiesi vain neljä Punaisten prikaatien jäsentä, jo mainittujen lisäksi myös Mario Moretti. Kuka siellä vankina istuisi, oli silloin vielä päättämättä, mutta listalla oli kolme nimeä: Giulio Andreotti, Aldo Moro ja Amintore Fanfani. Syksyllä 1977 päätettiin, että Moro kidnapataan, ja iskun suunnittelu alkoi.
Via Fanin verilöyly
Syvästi uskovaisen Moron päivittäisiin tapoihin kuului käynti aamumessussa Via Riccardo Zandonain varrella olevassa Santa Chiaran kirkossa. Tutkittiin mahdollisuutta kidnapata hänet kirkossa, mutta suunnitelma hylättiin pian, koska ympärillä olisi liian paljon sivullisia, jotka saattaisivat joutua keskelle tulitaistelua. Moroa varjostaessaan Franco Bonisoli pani merkille, että Moron Fiat 130 Berlina -mallinen auto ei ollut panssaroitu. Tämä merkittävä havainto sinetöi Moron kohtalon. Koska hän aina istui yksin auton takaistuimella, oli mahdollista ampua auton etuosassa istuvat kaksi miestä, autonkuljettaja ja henkivartija, lähietäisyydeltä Moroa vahingoittamatta. Saattueen toinen auto oli Alfa Romeo Alfetta, jossa yleensä istui kolme henkivartijaa. Oli vain valittava sopivin paikka Moron reitin varrelta, missä autot voisi pysäyttää. Katu, joka valittiin, oli Via Mario Fani, tarkemmin Via Stresan risteys, jossa oli ainoa reitin varrella oleva pakollinen pysähtyminen.
Moron kaappauksesta käytetään Italiassa nimityksiä ”Via Fanin verilöyly” (la strage di via Fani) ja ”Via Fanin väijytys” (l'agguato di via Fani). Se alkoi 16. maaliskuuta 1978 kello 9.02 paikallista aikaa ja kesti kokonaisuudessaan vain pari minuuttia. Hyökkääjiä oli yhdeksän, kahdeksan miestä ja yksi nainen: Barbara Balzerani, Franco Bonisoli, Alessio Casimirri, Raffaele Fiore, Prospero Gallinari, Alvaro Lojacono, Mario Moretti, Valerio Morucci ja Bruno Seghetti. Moretti paljasti haastattelussa 15 vuotta myöhemmin, että paikalla oli aluksi ollut kymmeneskin henkilö, ”kukkaistyttö” Rita Algranati. Hänen tehtävänään oli seisoa Via Mario Fanin määrätyssä kohdassa kukkakimppu kädessään ikään kuin jotain ystävää odottaen. Moron ja henkivartijoiden autojen ohittaessa Algranati nosti kukkakimpun korkealle päänsä yläpuolelle heiluttaen sitä kuin tervehtiäkseen jotain kadun toisella puolella olevaa henkilöä. Heilutettuaan näin nimensä historiaan hän välittömästi poistui paikalta osallistumatta itse hyökkäykseen. Seuraavilla tapahtumilla oli useita silminnäkijöitä, joista ainakin yhden voidaan epäillä olleen mytomaani, ja hänen kertomuksellaan on ollut merkittävä vaikutus tapauksesta myöhemmin kehitettyihin lukuisiin salaliittoteorioihin. Tämä silminnäkijä, Alessandro Marini, väitti muun muassa, että paikalle saapui myös kaksi henkilöä Honda-merkkisellä moottoripyörällä, joista toinen ampui häntä kohti sarjan konepistoolilla. Tämän konepistoolin jättämiä tyhjiä hylsyjä ei kuitenkaan tapahtumapaikalta koskaan löydetty. Tapauksen tunnetuin silminnäkijä oli Via Fanilla asuva uusfasistisen MSI-puolueen parlamentaarikko ja tuleva puoluesihteeri Pino Rauti, joka näki kidnappauksen loppuvaiheet parvekkeeltaan. Rauti kertoi ymmärtäneensä heti, että kyseessä oli kidnappaus, mutta hän oli liian kaukana nähdäkseen, kuka uhri oli. Kukaan silminnäkijöistä ei nähnyt tapahtumaa kokonaisuudessaan, ja kaikki varma tieto siitä perustuu kidnappauksesta tuomittujen prikaatilaisten virallisiin lausuntoihin oikeudessa ja parlamentaaristen komiteoiden kuulusteluissa.
Nähdessään Algranatin kukkakimpun ilmassa Moretti ohjasi pysäköitynä olleen valkoisen Fiat 128 -mallisen autonsa ulos Moron auton eteen. Morettin autossa oli varastetut diplomaattikilvet. Hän ajoi niin hitaasti kuin oli erityistä huomiota herättämättä mahdollista Via Stresan risteykseen. Tällä kohdalla autojen vasemmalla puolella seisoi jalkakäytävällä neljä miestä Alitalia-lentoyhtiön univormuissa, joiden alla oli luodinkestävät liivit, näennäisesti keskusteluun syventyneinä. He olivat Bonisoli, Fiore, Gallinari ja Morucci. Tultuaan ”lentäjien” kohdalle risteykseen, jossa oli pakollinen pysähtyminen, Moretti virallisen version (jonka Moretti kiistää) mukaan jarrutti autonsa äkkipysähdykseen, minkä seurauksena oli lievä ketjukolari. (Morettin mukaan se tapahtui myöhäisemmässä vaiheessa). Samanaikaisesti jonkin matkaa näiden kolmen auton takana neljäs auto, jossa istuivat Casimirri ja Lojacono, pysäköi lähes poikittain keskelle Via Mario Fania tukkien siten mahdollisen pakotien takaisin päin. Moretti astui mahdollisesti ulos autostaan ikään kuin katsastaakseen minkälaista peltivahinkoa kolari oli aiheuttanut. Tällöin ”lentäjät” ottivat salkuistaan esille neljä konepistoolia ja hyökkäys alkoi. Fiore ja Morucci avasivat tulen kohti Moron autoa, kun taas Bonisolin ja Gallinarin maalina oli henkivartijoiden auto. Samanaikaisesti Balzerani hyppäsi ulos Via Stresalle risteyksestä muutaman metrin oikealle pysäköidystä autostaan konepistoolilla aseistettuna estääkseen siltä suunnalta mahdollisesti tulevat yritykset vaikuttaa tapahtumien kulkuun. Samasta tehtävästä saattueen takana vastasi M1 Garand -mallisella itselataavalla kiväärillä aseistautunut Lojacono.
Päinvastoin kuin tapahtumasta kertovassa elokuvassa (Il caso Moro, 1986) konepistoolit eivät suinkaan nakuttaneet ongelmatta koko hyökkäyksen ajan. Tämä ei ollut hyökkääjille yllätys, koska kolme niistä oli vanhanaikaisia, partisaanien sodanaikaisista varastoista löydettyjä aseita. Tästä syystä kaikilla oli myös pistooli taskussa. Moron autossa henkivartija Oreste Leonardi kääntyi heti hyökkäyksen alkaessa ympäri ja heittäytyi takaistuimella yksin istuvaa Moroa kohti yrittäen vetää häntä alaspäin suojaan, mutta kuoli lähes välittömästi, kun Moruccin ampuma sarja osui hänen oikeaan kylkeensä. Sen jälkeen Moruccin ase meni jumiin. Fioren konepistooli jumittui jo parin laukauksen jälkeen, ja hänen päämaalinsa, Moron autonkuljettaja Domenico Ricci haavoittui vain lievästi. Riccillä oli kuitenkin vain pari sekuntia aikaa yrittää ohjata auto esteiden ohi, eikä hän onnistunut, ennen kuin Morucci sai taas konepistoolinsa toimimaan ja tappoi hänet. Myös henkivartijoiden autoa tulittaneen Gallinarin konepistooli lakkasi toimimasta vain muutaman laukauksen jälkeen, ja hän jatkoi ampumista pistoolilla. Bonisolin konepistooli oli ainoa neljästä, joka toimi moitteettomasti, kunnes ammukset loppuivat. Alfa Romeon takaistuimella istunut henkivartija Raffaele Iozzino oli ainoa Moron saattajista, joka pääsi autosta elävänä ulos ja jopa onnistui ampumaan pari laukausta hyökkääjiä kohti, ennen kuin Bonisolin ja Gallinarin tulitus kaatoi hänet kuolleena kadulle.
Risteyksen vasemmalla puolella Via Stresalla istui Seghetti Fiat 132 -mallisessa autossa odottamassa ammuskelun loppumista ja peruutti sitten autonsa nopeasti Via Fanille. Moretti ja Fiore siirsivät nopeasti Moron Seghettin autoon. Fiore asettui takapenkille Moron viereen ja Moretti etupenkille Seghettin jäädessä ohjaajaksi. Vuonna 1993 antamassaan haastattelussa Moretti sai muun muassa vastata kysymykseen siitä, mitä Moro tässä tilanteessa todella sanoi, koska siitä oli huhuja liikkeellä. Moretti: ”Hän ei sanonut sanaakaan. Olimme šokkitilassa mekin, hänestä puhumattakaan”. Pakoautoja oli valmiina kaikkiaan neljä. Seghettin auton lisäksi Balzeranin sininen Fiat 128, Via Stresalle Bonisolin aikaisemmin pysäköimä Autobianchi A112 sekä Casimirrin ja Lojaconon valkoinen Fiat 128. Bonisolin auto jätettiin jostakin syystä paikalle. Käytetyt pakoautot löydettiin myöhemmin samasta paikasta, Via Licinio Calvo -kadulle pysäköitynä. Jossakin matkan varrella Moro siirrettiin Fiat 850T -malliseen pakettiautoon ja siinä olevaan puulaatikkoon, joka oli suunniteltu helposti kannettavaksi ja Moron mittojen mukaiseksi. Kaikki tapahtui erittäin nopeasti, sillä poliisien löytäessä Seghettin pakoauton kello 9.23 prikaatilaiset ja heidän vankinsa olivat jo kadonneet näkymättömiin. Samanaikaisesti kun Moretti ja Gallinari veivät Moron vankilaansa Balzerani, Bonisoli ja Fiore ajoivat pakoautot Via Licinio Calvolle. Se, missä muut jäivät kyydistä, ei ole tiedossa. Pysäköityään autonsa Bonisoli ja Fiore menivät bussilla Termini-rautatieasemalle ja sieltä junalla Milanoon, kun taas Balzerani, jonka oli määrä jäädä Roomaan poistui paikalta jalan.
Hyökkäyksen aikana ammuttiin kaikkiaan 91 laukausta, joista 45 osui Moron saattajiin. Iozzino, joka oli ainoa autosta ulos ehtinyt, sai myös kehoonsa eniten osumia. Hänen ruumiistaan löytyi 17 luotia. Hänen edessään saattoautossa istunut Francesco Zizzi sai vain kolme osumaa kehoonsa, kolme muuta 8 tai 9. Ottaen huomioon, että suurin osa laukauksista ammuttiin vain 1–2 metrin etäisyydeltä, noin 50 % osumatarkkuutta voi pitää aika huonona tuloksena. Tätä mieltä oli ainakin Moretti, joka kertoi, että koska prikaateilla aina oli puute ammuksista, konetuliaseilla ampumista ei juuri harjoiteltu. Hän itse oli vuosikymmenen aikana kokeillut konepistoolilla ampumista vain kahdesti. Menestyksen takana olikin hänen mielestään aivan toinen tekijä, täydellisen yllätyksen antama etulyöntiasema.
Moro vankina
Moron kuulustelujen poliittinen päämäärä oli alkuaan selvittää hänen ja kristillisdemokraattien osuus siinä kapitalismin kansainvälisessä salaliitossa, josta Punaiset prikaatit käyttivät Alberto Franceschinin keksimää lyhennystä ”Sim” (Stato imperialista delle multinazionali). Tämän salaliiton olemassaolo oli Punaisten prikaatien teoreettisen perustan tärkein olettamus. Sen mukaan oli olemassa vain yksi ”valtio”: Sim, Bonisolin sanojen mukaan: ”yhdet aivot, jotka voivat kontrolloida, ohjata ja liikuttaa kaikkea”. Prikaatien johtoportaan suureksi ärtymykseksi Moron vastaukset eivät olleet juuri mitenkään kytkettävissä tähän teoreettiseen malliin, jonka olemassaolosta kokenut poliittinen neuvottelija Moro tietysti oli tietoinen ja muotoili vastauksensa sen mukaisesti. Näin syntyi ajatus käyttää Moroa, tai oikeammin Moron tietämiä asioita, vaihtokaupassa. Vaikka prikaatilaiset eivät ymmärtäneet Moron hienosäätöisiä vihjailuja ja viittauksia poliittisiin salaisuuksiin, niin tämän puoluetoverit, jotka ymmärsivät, voisivat ehkä hyvinkin tulkita ne uhkauksina aloittaa salaisuuksien julkistaminen jos apua ei pian tule. Vahvistaakseen tätä ajatusta prikaatit laskivat julkisuuteen yhden Moron kirjeistä, joka oli sisäministeri Cossigalle 29. maaliskuuta lähetetty avunpyyntö.
Punaisten prikaatien ajattelun mukaan poliittinen voitto voitaisiin saada myös sillä tavalla, että pakotetaan valtio vapauttamaan jo vankiloissa istuvia prikaatilaisia nostamalla asteittain hallitukseen kohdistuvaa painetta. Kun Moron kidnappauksesta oli kulunut tasan kuukausi, seurasi tiedote numero 6, jossa ilmoitettiin, että oikeudenkäynti Moroa vastaan oli viety päätökseen ja hänet oli tuomittu kuolemaan. Tiedote numero 7 julkaistiin 20. huhtikuuta ja siinä ilmoitettiin, että Moron voisi saada takaisin päästämällä vapauteen poliittisia vankeja. Vastaus tuli toimittaa 48 tunnin sisällä. Se tuli kuitenkin jo seuraavana päivänä: ”ei minkäänlaista vaihtokauppaa”. Hallituksen vastaveto oli nimittäin jo tehty ja tulos oli valmiina. Oli asetettu asiantuntijakomitea tutkimaan Moron kirjeitä. Komitean tehtävänä oli näyttää toteen, että Moro kärsi Tukholman syndroomasta ja että hänen kirjeidensä ajatukset ja ehdotukset eivät siis olleet enää hänen omiaan vaan Punaisten prikaatien. Komitean tärkein jäsen professori Franco Ferracuti selvitti myöhemmin asiaa FBI:n edustajille: "Aldo Moro oli poliittisesti kuollut siitä päivästä, kun hänen ensimmäinen kirjeensä Cossigalle [julkaistiin]."
Komitean avulla voitiin sitten sivuuttaa hiljaisuudella ne Moron viimeiset katkerat kirjeet, joissa hän kirjoitti, että hän kuolee, jos se on hänen puolueensa toivomus ja lopulta parlamentin puhemiehelle suunnattu pyyntö siirtää hänet pois kristillisdemokraattien penkiltä toiselle paikalle, koska hän ei enää edusta tätä puoluetta. Punaiset prikaatit täsmensivät 24. huhtikuuta ehtojaan tiedotteessa numero 8 ja vaativat 13 vankilassa istuvan poliittisen aktivistin vapauttamista. Muussa tapauksessa Moron kuolemantuomio pantaisiin täytäntöön.
Punaisten prikaatien viimeinen yritys saada jonkinlainen vaihtokauppa aikaan tapahtui 30. huhtikuuta, kun Mario Moretti soitti Moron perheelle Termini-aseman puhelinkopista. Moretti sanoi aika suoraan, että Moron aika oli loppumassa ja viimeinen mahdollisuus oli nyt että puoluesihteeri Benigno Zaccagnini nopeasti selvittäisi tilanteen lausunnolla, joka antaisi mahdollisuuden lykätä tai kumota Moron kuolemantuomio. Moron vaimo vastasi tähän, että perhe oli tehnyt kaiken, minkä voi, mutta heidän tilanteensa oli vaikea, koska heitä käytännössä pidettiin vankeina omassa kodissaan. Moretti totesi, että ongelma oli poliittinen, ja ainoa mahdollisuus pysäyttää tapahtumien kulku huonoon suuntaan oli nyt Zaccagninin käsissä. Perhe toimi nopeasti, ja 1. toukokuuta julkaistiin Il Giorno -sanomalehdessä heidän avoin kirjeensä kristillisdemokraattien johdolle, jossa he kehottivat puoluetta osoittamaan rohkeutta tekemällä velvollisuutensa, jotta puolueen johtaja voitaisiin saada vapaaksi vankeudestaan. Kukaan ei vastannut, puolue näytti hylänneen johtajansa. Näin tulkitsi asian myös Moro ja kirjoitti kirjeen, jolla sanoutui irti kaikista poliittisista tehtävistään ja ilmoitti eroavansa puolueesta.
Äänestys kuolemantuomiosta
Toukokuun ensimmäisinä päivinä Punaiset prikaatit äänestivät Moron kuolemantuomion täytäntöönpanosta. Äänestykseen osallistuivat kaikki prikaatien neljä jaostoa (Rooma, Milano, Torino ja Genova) sekä vankilassa istuvat entiset johtajat. Äänestyksen tulos oli Morettin mukaan lähes yksimielinen: kuolemantuomio pantaisiin täytäntöön. Miten äänestys käytännössä tapahtui, siitä ei ole kaikilta yksityiskohdiltaan varmaa tietoa. Rooman jaostosta kuitenkin tiedetään Morettin lausuntojen perusteella, että hän tapasi henkilökohtaisesti siellä olevat prikaatien jäsenet kerätäkseen heiltä äänet. Yksi näistä tapaamisista, 3. toukokuuta, kehittyi kaksi tuntia kestäneeksi keskusteluksi, jossa Moretti, Valerio Morucci ja Adriana Faranda eivät päässeet yhteisymmärrykseen tuomion täytäntöönpanosta. Keskustelun päätteeksi Morucci ja Faranda äänestivät Moron tappamista vastaan, ollen ainoat Punaisten prikaatien vakinaisista jäsenistä, jotka näin tekivät. Samaan tulokseen päätyi kaksi Moron vanginvartijoista, Germano Maccari ja Anna Laura Braghetti. Näiden neljän toimeenpanon vastustajan yhteinen asenne oli, että Moro oli jo kärsinyt tarpeeksi. Hänen poliittinen uransa oli lopussa, ja hänen tappamisensa sen alennuksen jälkeen, mitä hän oli kärsinyt, ja hänen puoluetoveriensa jätettyään hänet oman onnensa nojaan olisi moraaliton ja lähes epäinhimillinen teko.
Moron kuolema
Moron elämän viimeisen vuorokauden tapahtumien yksityiskohdat selvitti viidennessä tapausta käsittelevässä oikeudenkäynnissä Germano Maccari 19. kesäkuuta 1996 antamallaan todistajanlausunnolla. Neljässä aikaisemmassa oikeudenkäynnissä kukaan prikaatilaisista ei ollut paljastanut mitään siitä, kuka oli mitäkin tehnyt. Maccarin osallistuminenkin Moron kaappaukseen ja murhaan oli viranomaisille täysin tuntematon asia aina Mario Morettin 1993 antamaan haastatteluun asti. Moretti mainitsi silloin, että Moron vartijoita oli ollut yhteensä neljä, ja vaikka Moretti käytti Maccarista vain tämän peitenimeä ”insinööri Altobelli”, viranomaiset onnistuivat muutaman kuukauden tutkimusten jälkeen jotenkin löytämään oikean miehen. Mainitussa haastattelussa Moretti sanoi tappaneensa itse Moron, ja se oli yksi niistä asioista, jotka Maccari vahvisti lausunnollaan kolme vuotta myöhemmin. Maccarin todistajanlausunnon mukaan Morolle sanottiin toukokuun 8. päivän illalla, että seuraavana päivänä tulisi aikainen herätys, koska hänet aiottiin siirtää toiseen paikkaan. Aikaisin aamulla Moretti ja Maccari veivät Moron jonkinlaiselle vaunulle asetetussa isossa kannellisessa pyykkikorissa talon autotalliin Braghettin ensin tarkastettua, että reitti oli selvä. Autotallissa Moron oli määrä asettua makuulle Renault 4 -mallisen auton tavaratilaan, missä hänet piilotettaisiin huovan alle kuljetuksen ajaksi. Moron asetuttua tavaratilaan Moretti ampui häntä ilman mitään ennakovaroitusta kahdesti rintaan äänenvaimentimella varustetulla Walther PPK -pistoolilla, joka kuitenkin meni rikki toisen laukauksen jälkeen. Moretti pyysi silloin Maccaria antamaan hänelle aseensa, niin ikään äänenvaimentimella varustetun Skorpion-konepistoolin. Moretti ampui sillä kaksi lyhyttä sarjaa Moron yläruumiisen ja antoi sitten aseen takaisin Maccarille.
Selvää symboliikkaa oli siinä aikaisemmin tehdyssä päätöksessä, että punainen Renault 4, jossa oli Moron ruumis, jätettäisiin kristillisdemokraattien ja kommunistipuolueen päämajojen lähellä kulkevalle Via Caetanille. Reitin loppuosa Rooman keskustaan oli erittäin vaarallinen, ja sen takia Valerio Morucci ja Bruno Seghetti saivat tehtäväkseen ajaa toisella autolla edellä. Kun autot saapuivat Via Caetanille, Seghetti ajoi pois kolmannen auton, jolla oli varannut sen paikan, mihin Renault oli tarkoitus pysäköidä. Kun Renault oli pysäköity ennalta päätetylle paikalle, prikaatilaiset poistuivat kukin omalle taholleen. Maccari palasi Via Montalcinille ja aloitti siellä yhdessä Prospero Gallinarin kanssa ”kansan vankilan” purkutyöt. Valerio Moruccilla oli vielä yksi tehtävä. Hän soitti puolelta päivin Termini-aseman puhelinkopista, ja varmistettuaan että toisessa päässä oli Moron perheen läheinen ystävä professori Franco Tritto, hän kehotti tätä ilmoittamaan henkilökohtaisesti Moron perheelle, että tämän ruumis löytyy Via Caetanille pysäköidystä Renaultista. Järkyttynyt Tritto purskahti itkuun ja sanoi olevansa kykenemätön viemään sellaisia uutisia Moron perheelle. Tritto antoi puhelimen läsnä olevalle isälleen, joka lupasi hoitaa asian. .
Oikeudelliset seuraamukset
Viisinkertainen ex-pääministeri Aldo Moro olisi todennäköisesti ollut Italian seuraava presidentti. Punaisten Prikaatien Moro-operaatio oli samanaikaisesti järjestön merkittävin saavutus ja käännekohta sen toiminnassa. Moretti totesi, että Moron tappamisen jälkeen paluutietä ei ollut. Yleinen mielipide vasemmistonkin piirissä kääntyi voimakkaasti järjestöä vastaan, ja poliisi aloitti määrätietoisen kampanjan järjestön tuhoamiseksi. Keväällä 1982 alkoi yksi Italian historian suurimmista oikeudenkäynneistä. Syytettyinä oli 63 Punaisten prikaatien jäseniksi epäiltyä, joiden joukossa oli useita Moro-operaatioon osallistuneita. Tuomiot julistettiin 28. tammikuuta 1983: 32 syytetyistä tuomittiin elinkautiseen vankeuteen ja 24 muuta yhteensä 316 vuoden vankeuteen. Seitsemän syytettyä vältti tuomion eri syistä. Kaikki tuomitut valittivat korkeampaan oikeusasteeseen, joka 14. maaliskuuta 1985 lievensi tuomioita huomattavasti, koska alin oikeus ei ollut ottanut riittävästi huomioon syytettyjen yhteistyövalmiutta eikä sitä, että useat syytetyt, kuten esimerkiksi Morucci ja Faranda, olivat omasta aloitteestaan eronneet Punaisista prikaateista jo ennen kiinni jäämistään. Näin ollen kymmenen elinkautistuomiota kumottiin. Korkein oikeusaste vahvisti nämä lievemmät tuomiot 14. marraskuuta 1985. Moro-operaatioon osallistuneille kävi näin:
Vuonna 1980 Patrizio Peci, yksi Punaisten prikaatien johtajista, ”kääntyi” poliisin kuulusteluissa ja ilmiantoi monia järjestön jäseniä, turvapaikkoja ja salaisuuksia. Tammikuussa 1981 Punaisten prikaatien vangitut jäsenet järjestivät vankilakapinan, ja BR kidnappasi turvavankiloista vastaavan tuomarin Giovanni D'Urson. Saman kesän aikana Prikaatit toteuttivat lukuisia murhia ja kidnappauksia, jotka todistivat järjestön olevan edelleen voimissaan.
Tammikuussa 1982 karabinieerit vapauttivat Prikaatien kidnappaaman yhdysvaltalaisen prikaatikenraali James Dozierin ja käännyttivät useita kidnappaukseen osallistuneita BR:n jäseniä ilmiantajiksi.
Prikaatien päätepysäkki
Punaisten Prikaatien heikennyttyä ja monien jäsenten käännyttyä ilmiantajiksi järjestö repesi 1984 kahteen ryhmään: ”Kommunististen taistelijoiden puolue” (BR-PCC) ja ”Kommunististen taistelijoiden liitto” (BR-UCC). Samana vuonna useat vangitut Punaisten prikaatien jäsenet hylkäsivät julkisesti aseellisen taistelun toimintamuotona.
Maaliskuussa 1987 BR-UCC murhasi kenraali Licio Giorgierin ja 16. huhtikuuta 1988 BR-PCC tappoi senaattori Roberto Ruffillin. Nämä jäivät kuitenkin Punaisten prikaatien viimeisiksi aktioiksi ryhmien toiminnan loppuessa joukkopidätyksiin. Jo vuonna 1987 antamassaan TV-haastattelussa Renato Curcio, Mario Moretti ja Barbara Balzerani olivat yhtä mieltä siitä, että aseellisen taistelun aika oli ohitse. Kirjallinen vahvistus tuli Prospero Gallinarin toimesta 23. lokakuuta 1988. Seitsemän sivua pitkässä Rebibbian vankilassa laaditussa avoimessa kirjeessä ilmoitettiin, että ”Aseellinen taistelu valtiota vastaan on päättynyt”. Kirje sisälsi myös selvityksen siitä, että tästä päivämäärästä lähtien Punaiset prikaatit ei ottaisi enää vastuuta mistään nimissään tehdystä aseellisesta toiminnasta, ja sellaisten sattuessa kyseessä olisivat järjestön nimeä luvatta väärinkäyttävät ulkopuoliset. Kirjeen allekirjoittivat Gallinarin lisäksi seitsemän muuta Rebibbian vankia, heidän joukossaan myös BR-PCC- ja BR-UCC-uusryhmittymien edustajat. Tammikuussa 1989 viranomaiset tekivät viimeiset suuret ratsiansa vasemmistoterrorismia vastaan, eräänlaisen loppusiivouksen. Näissä ratsioissa löydettiin muun muassa Punaisten prikaatien ja toisen merkittävän terroristijärjestön Prima Linean arkistot ja toistakymmentä terroristien tukikohtaa.
Niin kutsutut Uudet punaiset prikaatit
Vuonna 1999 pääministeri Massimo D'Aleman avustaja Massimo D'Antona ammuttiin Punaisten prikaatien nimissä. Italian median yleisesti käyttämä nimitys ”Uudet punaiset prikaatit” (Nuove Brigate Rosse) koski kuitenkin ryhmää, jolla ei ollut minkäänlaista kytkentää alkuperäisiin Punaisiin prikaateihin. Kyseessä oli yksinkertaisesti tunnetun nimen uudelleen käyttö aivan erilaisessa historiallisessa tilanteessa. Tämä uusi ryhmä ampui 20. maaliskuuta 2002 Marco Biagin, Silvio Berlusconin taloudellisen neuvonantajan. Biagin henkivartiointi oli lopetettu 11. syyskuuta 2001 jälkeen voimavarojen vapauttamiseksi kansainvälisen terrorin vastaiseen taisteluun, Italian työministeri Roberto Maronin vetoomuksista huolimatta.
Maaliskuussa 2003 Italian poliisi ampui junassa käydyssä tulitaistelussa yhden etsintäkuulutetun Uusien punaisten prikaatien jäsenen ja pidätti toisen. Tulitaistelussa sai surmansa yksi poliisi ja toinen haavoittui. Seitsemän Massimo D'Antonan murhasta ja Punaisten prikaatien jäsenyydestä epäiltyä pidätettiin lokakuussa 2003 ja kaksi helmikuussa 2004. Tämän jälkeen ryhmän toiminta näyttää päättyneen.
Internetissä Uusien punaisten prikaatien julkaiseman 26-sivuisen julkilausuman mukaan Marco Biagi olisi teloitettu merkittävästä roolistaan työreformissa, joka vaikuttaa kuukausipalkkaa saavien työntekijöiden riiston säätelemiseen. Julkilausuman oli allekirjoittanut ”Taistelevan kommunistipuolueen rakentamisen Punainen prikaati”.
Ernst Mayr
Ernst Walter Mayr (5. heinäkuuta 1904 Kempten, Saksa – 3. helmikuuta 2005 Bedford, Massachusetts, Yhdysvallat) oli yksi 1900-luvun johtavia evoluutiobiologeja. Mayr toimi urallaan luonnontieteilijänä, tutkimusmatkailijana, lintutieteilijänä sekä tieteenhistorioitsijana. Hän oli yksi evoluutioteorian modernin synteesin pääluojista. Lisäksi hän kehitti biologisen lajikäsitteen.
Emelie Lundberg
Emelie Mathilda Viktoria Lundberg (s. 10. maaliskuuta 1993 Ruotsi) on ruotsalainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan maalivahti. Hän pelaa nykyisin Damallsvenskan-joukkue Eskilstuna Unitedin paidassa. Lundberg voitti kesäolympialaisissa 2016 jalkapallon naisten turnauksessa hopeaa Ruotsin joukkueessa.
Ernst Mayr
Mayrin biologinen lajikäsite
Mayrin aikalaisille oli ongelmallista selittää, miten eri lajit ovat lajiutuneet yhdestä kantamuodosta. Mayr lähestyi ongelmaa toisesta näkökulmasta ja määritteli lajin käsitteen uudestaan. Hänen biologisen lajikäsitteen määritelmänsä kuuluu: tosiasiallisesti tai potentiaalisesti lisääntyvien populaatioiden ryhmä, jota lisääntymisisolaatio erottaa muista ryhmistä. Kaksi eliötä kuuluu siis samaan lajiin, jos ne pystyvät luonnonoloissa tuottamaan lisääntymiskykyisiä jälkeläisiä keskenään. Näin toisistaan erille joutuvat saman lajin populaatiot alkavat geneettisesti erota toisistaan sukupolvien myötä geneettisen ajautumisen ja luonnonvalinnan seuraksena, siten lopulta lajiutuen kahdeksi eri lajiksi.
Mehiläishaukka
Mehiläishaukka (Pernis apivorus) on Euroopassa ja Länsi-Aasiassa pesivä, enimmäkseen hyönteisiä syövä petolintu.
Koko ja ulkonäkö
Mehiläishaukan pituus on 52–60 cm, siipien kärkiväli 135–150 cm ja paino noin 440–1000 grammaa. Sen ääni on heleä, vaimea naukuva vihellys ”pii-ly”, hieman kirskuvampi kuin hiirihaukalla.
Lintua on usein vaikea erottaa hiirihaukasta, sillä ne ovat samankokoisia, mutta mehiläishaukan kaula on pitempi ja kapeampi, pää työntyy käkimäisesti eteen, pyrstö on pitempi ja sen kulmat ovat pyöristyneet. Se kaartelee siivet vaakatasossa, liidossa heikosti kuperina, siiventaipeet eteentyönnettyinä. Siipien takareuna on suorempi, ja siivet ovat laattamaisemmat kuin hiirihaukalla. Koiras on päältä himmeänharmaa, naaras on harmaanruskea. Käsisulat ovat osittain läpikuultavat, ja vatsan väri on hyvin vaihteleva miltei tummanruskeasta lähes valkoiseen. Pyrstön juovitus on lajityypillinen: kärjessä on yksi leveä juova ja tyvellä kaksi kapeaa. Alapuolella on isoja poikittaislaikkuja, jotka ulottuvat siiville ja muodostavat pitkittäisjuovia. Koirailla on harmaampi pää kuin naarailla. Nuoret ovat väreiltään vaihtelevia, tavallisesti tummanruskeita ja siipien sekä pyrstön tasaisemman juovituksen vuoksi hyvin hiirihaukkamaisia. Siluetin lisäksi tuntomerkkejä ovat tummemmat kyynärsulat, loistavan keltainen vahanahka ja vaaleapäisillä yksilöillä tumma naamari. Aikuisen silmä on keltainen, nuorella taasen tumma.
Vanhin suomalainen rengastettu mehiläishaukka on ollut 15 vuotta 10 kuukautta 17 päivää vanha. Euroopan vanhin oli saksalainen 29-vuotias haukka.
Levinneisyys
Mehiläishaukka on muuttolintu, joka pesii Euroopassa ja läntisessä Aasiassa. Laji talvehtii Saharan eteläpuolisessa Afrikassa. Euroopassa pesii noin 82 prosenttia koko kannasta, ja vuonna 2001 lajin yksilökooksi arvioitiin 0,1–1 miljoonaa yksilöä. Populaatio on kuitenkin selvästi pienenemään.
Suomessa mehiläishaukan levinneisyys painottuu maan etelä- ja keskiosiin. Pohjoisimmat yksilöt pesivät Tornion ja Kuusamon seuduilla. Laji on kuitenkin taantunut uhkaavasti 1980-luvun puolivälin jälkeen. Se luokiteltiin vuonna 2010 vaarantuneeksi entisen elinvoimaisen sijaan. Vuosien 2015 ja 2019 uhanalaisuusarviossa mehiläishaukkaa pidettiin Suomessa jo erittäin uhanalaisena.
Mehiläishaukka saapuu Suomeen huomattavasti myöhemmin kuin hiirihaukka, vasta toukokuussa. Pääjoukot saapuvat vasta toukokuun lopulla ja vielä kesäkuussakin. Vanhat linnut lähtevät syysmuutolle jo elokuussa, nuoret vasta syyskuussa. Toisen kesän linnut eivät muuta pohjoiseen vaan jäävät toiseksi kalenterivuodekseen talvehtimisalueille.
Mehiläishaukka muuttaa talveksi trooppiseen Afrikkaan. Radiolähettimellä seurattu haukka Suomessa pesinyt Lasse talvehti 2010–2011 Gabonissa Muuttomatkalla sen uhkana ovat metsästäjät, varsinkin Välimeren rannoilla. Myös Saharan ylitys verottaa aina muuttajajoukkoa. Suomessa sen uhkana ovat metsänhakkuut ja -harvennukset.
Elinympäristö
Mehiläishaukka viihtyy vaihtelevassa maisemassa, jossa sekametsä vuorottelee peltojen ja niittyjen kanssa. Se kaipaa pesäpaikaltaan puskaisuutta eikä siedä metsän harvennusta.
Ravinto
Mehiläishaukan ravintoa ovat pääasiassa hyönteiset, mutta myös linnunpoikaset, sammakot yms. Poikaset ruokitaan suureksi osaksi ampiaisen tai mehiläisen toukilla.
Bölsselet
Bölsselet on Ruotsissa Norrbottenissa Råneåssa Luulajan kunnassa sijaitseva järvi, joka kuuluu Rånejoen vesistöön.
Maantietoa
Bölsselet on 4,0 kilometriä pitkä, 1,3 kilometriä leveä ja sen pinta-ala on 200 hehtaaria eli 2,0 neliökilometriä (km²). Se sijaitsee Rånejokilaaksossa noin neljä kilometriä ennen Råneåta. Järvi on Rånejoen suvanto, joka alkaa Prästholmsforsenin koskesta ja päättyy Bölen kylän kohdalla sijaitsevaan kapeikkoon. Suvanto laskee luoteesta kaakkoon päin. Prästholmsforsenin koskessa on noin metrin pudotus ja se laskee suvannon yläpäähän Grubbaniin Holmenin saaren edustalle. Noin 650 metriä pitkä Holmen on suvannon keskellä sijaitsevasta kolmesta suuresta saaresta ensimmäinen. Sen alapuolella sijaitsee 1,5 kilometriä pitkä Prästholmen ja alinna on 550 metriä pitkä Börstholmen. Saaret ovat 160–400 metriä leveitä. Saarien vasemmalla puolella virtaa Nördälven ja oikealta Sörälven. Börstholmenin pohjoispuoli on matalana soistumassa umpeen ja siellä on ilmeisesti ruoppaamalla avattu kapea Roleden. Saaren eteläpuolella vapaasti virtaavaa osaa kutsutaan Varpetiksi ja sen jatkoa Blåkrokeniksi ja Mårtishåletiksi.
Etenkin Nördälvenin rannat ovat viljeltyjä, mutta myös Sörälvenin rannoilla sijaitsee muutama peltoala ja maatila. Aiemmin myös saaria on käytetty ainakin niittyinä. Yläpuolisen kosken on aiheuttanut moreeniharjanne, joka jatkuu joen poikka ja jonka joki on kuluttanut koskeksi. Harjanteen lounaispuoli muodostaa niemen, jolla sijaitsee Södra Prästholmin kylä. Kosken vastarannalla on harjanteella sijaitseva Norra Prästholmin kylä. Asutuksen kirkkorakennus sijaitsee pohjoispuolella. Suvannon alajuoksulla on vielä Bölen kylä. Kummallakin rannalla kulkee tie, joka alkaa Råneåsta. Ne yhtyvät uudelleen vasta viisi kilometriä koskesta ylöspäin Orrbynissä ja Meldersteinissä.
Luontoarvoja
Valuma-alueen maaperän yleisimmät maalajit ovat moreeni (50,1 %), turve (8,4 %), hiekka tai sora (0,6 %), siltti (8,1 %) ja kallioalue (2,0 %). Muut alueet ovat erilaisia vesistöjä.
Vesistösuhteet
Bölsselet kuuluu Rånejoen vesistössä (päävesistötunnus 7) Rånejoki pääuomaan, jolloin se on Rånejoen läpivirtausjärvi ja sen valuma-alueen pinta-ala on 4 175 km². Suvannon omaa lähialuetta on vain 13,91 km² ja siihen laskee vain peltojen kuivatusojia ja kaksi metsäojaa. Järven läpi kulkevan veden keskivirtaaman arvioidaan olevan 43,8 m³/s. Rånejoki laskee seitsemän kilometrin päähän Perämereen Råneåssa Luulajassa.
Kingston (troolari)
Kingston (tunnus FIN-1102 U) oli suomalainen troolari, joka upposi Selkämerellä 24. helmikuuta 2000. Troolarin nelihenkinen miehistö menehtyi turmassa. Miehistön jäsenistä kaksi oli suomalaisia ja kaksi virolaisia. Kingston oli rakennettu vuonna 1967 Roßlauer Schiffswerftillä Itä-Saksassa. Sen vetoisuus oli 202 brt, pituus 30 metriä, leveys 6,6 metriä ja koneteho 662 kW.
Kingston oli lähtenyt 23. helmikuuta 2000 Kustavin Laupusten kalasatamasta pyytämään silakkaa troolilla Gävlen koillispuolella sijaitsevan Finngrundetin matalikon vesille. Kun alus ei palannut takaisin määräpäivään 25. helmikuuta mennessä, käynnistettiin Selkämeren alueella etsinnät, joihin osallistui sekä suomalaisia että ruotsalaisia aluksia ja lentokoneita.
Troolarin uppoamispaikka löydettiin meressä olevien dieselöljyläikkien perusteella, ja eräs venäläinen kauppa-alus poimi talteen myös Kingstonin kaksi pelastuslauttaa, jotka ajelehtivat merellä tyhjinä. Kingstonin hylky löytyi seuraavana päivänä 80 metrin syvyydestä miehittämättömän ruotsalaisen pienoissukellusveneen avulla.
Kingston upposi tutkimusten perusteella todennäköisesti 24. helmikuuta klo 16 iltapäivällä, kun siihen oltiin nostamassa kalansaalista. Sää oli tapahtumahetkellä huono, ja alus kallistui yli 20 astetta, jolloin sen laidan avoimista aukoista sisään virrannut vesi upotti aluksen. Kingstonin vakautta olivat heikentäneet siihen aiemmin Ruotsissa tehdyt muutostyöt ja sen rakenteen yläosiin Helsingissä tehdyt laiteasennukset. Osa aluksen teknisistä laitteista ei myöskään ollut toimintakunnossa, ja sen miehistö ei tuntenut kovin hyvin joulukuussa 1999 Ruotsista Suomeen ostettua alusta.
Missiologia
Missiologia eli lähetystiede on akateeminen teologinen oppiaine, joka tutkii uskontojen, lähinnä kristillisten kirkkojen, lähetystyötä. Missiologia luetaan systemaattisen teologian alaan. Systemaattisessa teologiassa sitä tutkitaan vaihtelevasti sekä dogmatiikan että ekumeniikan yhteydessä. Suomen yliopistojen teologisissa tiedekunnissa ei ole yhtään missiologian professuuria.
Missiologialla on jossain määrin kahtalainen luonne. Yhtäältä se on akateeminen oppiaine, joka tutkii lähetystyötä kriittisesti ja arvovapaasti. Toisaalta missiologia on monissa yliopistoissa sen verran vakiintumaton oppiaine, että käytännössä missiologinen pohdinta on usein jäänyt kirkkojen itsensä tehtäväksi. Missiologinen työskentely on ollut kirkoille tarpeellista, koska erityisesti 1960-luvulta alkaen syntyi voimakas maailmanlaajuinen lähetystyötä arvosteleva liike, joka ei pitänyt lähetystyötä oikeutettuna. Missiologialla on siten tavallista suurempi käytännön yhteys kirkkojen konkreettiseen lähetystyöhön.
Moderni missiologia on syntynyt ekumeenisen liikkeen myötä. Kristillisten kirkkojen lähetystyössään kohtaamat keskinäiset ongelmat johtivat 1800- ja 1900-luvun taitteessa maailmanlaajuisiin lähetyskonferensseihin. Lähetyskonferenssien teologinen työskentely synnytti teoreettisen pohdinnan, josta missiologia sai alkunsa. Edinburghin lähetyskonferenssi 1910 on myös organisoituneen ekumeenisen liikkeen syntyhetkiä. Käytännöllisemmässä merkityksessä kristilliset kirkot ovat opinmuodostuksessaan pohtineet lähetystyöhön liittyviä kysymyksiä varhaisesta historiastaan lähtien.
Missiologian alat
Missiologia jaetaan tavallisesti ainakin seuraaviin alaosiin:
Lähetystyön opilliset lähtökohdat
Missiologian eräs keskeinen tehtävä on tutkia kirkkojen lähetystyölle esittämiä perusteluja eli opillisia lähtökohtia.
Lähetystyö perustellaan tavallisesti Matteuksen evankeliumin lähetyskäskyllä (Matt. 28: 19-20). Kertomuksen mukaan ylösnoussut Kristus lähetti oppilaansa tekemään kaikista kansoista hänen oppilaitaan kastamalla ja opettamalla. Lähetystyö nähdään siten ylösnousseen Kristuksen antamana tehtävänä. Lähetystyöllä nähdään olevan kristologinen perusta. Nykyisin erityisesti vanhat kirkkokunnat korostavat lähetystyön kolminaisuusopillista lähtökohtaa. Kolminaisuusopillisesti lähetystyön juuret nähdään siinä, että Isä lähetti Poikansa maailmaan pelastamaan sen, ja on siten ensimmäinen lähettäjä. Pyhä Henki, joka on Isän lähettämä puolustaja ja pyhittäjä, toimii kristittyjen kautta ja synnyttää uskoa missä ja milloin hyväksi näkee (ubi et quando visum est Deo). Modernissa missiologiassa kolminaisuusopillinen lähtökohta näkyy myös siinä, että siinä korostetaan Jumalan hyvää luomistyötä, ja siten yksilöiden ihmisarvoa ja eri kansojen kulttuurin arvostamista. Kolminaisuusopillisesti perusteltu lähetystyö torjuu pakon ja painostamisen lähetystyön välineenä.
Kirkot korostavat usein lähetystyön olevan kirkon olennaisrakenteeseen kuuluva eli konstitutiivinen osa. Lähetystyö on siten kirkon luovuttamaton tehtävä. Luopuminen lähetystyöstä johtaisi siihen, että kirkko ei enää olisi kristillinen kirkko. Lähetystyö nähdään tällöin aivan erityisesti kirkon omaksi tehtäväksi eli missioksi. Historiallisesti on kuitenkin niin, että kirkkojen lähetystyö on toteutunut suurimmaksi osaksi kirkoista erillisten lähetysjärjestöjen kautta. 2000-luvulla on mm. Suomen evankelis-luterilaisessa kirkossa käyty keskustelua lähetysjärjestöjen liittämisestä kiinteämmin kirkon yhteyteen, mm. taloudellisesti.
Kirkon elämässä lähetystyön nähdään nousevan messusta. Jo sanana messu on lähellä missiota eli lähetystyötä. Sana messu tulee latinankielisistä papin lähettämissanoista "ita missa est" (olette lähetetyt). Messun lopussa oleva lähettäminen on jokaiselle messuun osallistuneelle kutsu lähteä sakramentin osallisuudesta maailmaan kohtaamaan ihmisiä rakastamalla, palvelemalla ja todistamalla ylösnousseesta Kristuksesta. Tämä saa ilmauksensa myös monien läntisten kirkkokuntien messussa ehtoollisrukouksen lopussa olevassa seurakunnan aklamaatiossa "Me julistamme hänen kuolemaansa. Me todistamme hänen ylösnousemustaan. Me odotamme hänen tulemistaan kunniassa." Ylösnousemususko ja sen todistajana oleminen on tälläkin tavoin lähetystyön keskeinen motiivi.
Evin Rubar
Evin Rubar (s. 14. joulukuuta, 1975) on ruotsalainen tv-toimittaja ja dokumentti
ohjaaja. Hänen sukujuurensa ovat kurdilaiset. Rubar on tunnettu kohua herättäneistä dokumenteistaan, joiden aiheisiin lukeutuvat muun muassa radikaalifeminismi ja muslimikoulut Ruotsissa.
Missiologia
Lähetystyön opilliset lähtökohdat
Toisenlainen lähetystyöhön kriittisesti suhtautunut ilmiö oli kolmansien maiden kirkkojen moratoria-vaatimus, joka synnytti voimakkaan kiistan kirkkojen maailmanneuvostossa 1970-luvun alussa. Pitkään lähetystyön kohteena olleet Aasian ja Afrikan kirkot vaativat lähetystyön moratoriota eli lopettamista, koska sen nähtiin estävän näiden kirkkojen todellisen itsenäistymisen.
Ekumeenisessa liikkeessä on perinteisesti torjuttu proselytismi eli aktiivinen toisten kirkkojen jäsenten käännyttäminen omaan kirkkoon. Näin vakiintuneet kristilliset kirkot tunnustavat toisilleen olemassaolon oikeutuksen ja tunnustavat epäsuorasti toinen toisensa kirkko-luonteen. Missiologialla on tässä kohdin voimakas yhteys kirkko-oppiin eli ekklesiologiaan. Periaatetta ei tunnusteta joissakin vapaakirkollisissa kristillisissä yhdyskunnissa, jotka näkevät oman yhteisönsä ainoaksi oikeaksi kristilliseksi yhteisöksi.
Missiologian opetus
Missiologialla ei ole Suomen yliopistoissa professuuria.
Helsingin yliopiston systemaattisen teologian laitoksella on kaksi missiologian dosenttia (2006).
Jack Elam
pienoiskuva|Jack Elam William Scott "Jack" Elam (13. marraskuuta 1920 – 20. lokakuuta 2003) oli yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän tuli tunnetuksi varsinkin lännenelokuvista, kuten italialaisesta Huuliharppukostajasta (1968) ja Howard Hawksin viimeisestä ohjaustyöstä Rio Lobo (1970).
Elam syntyi Arizonan osavaltiossa. Syntymävuodesta on saatavilla ristiriitaista tietoa (myös 1916/1918); näyttelijän sanotaan nuorena valehdelleen iästään työnsaantia helpottaakseen. Hänellä oli toisessa silmässään näkyvä vaurio seurauksena lapsuusiän tappelusta.
Elam voitti vuonna 1983 Golden Boot -palkinnon. Hän kuoli Oregonin Ashlandissa 82-vuotiaana.
Nikopolis
Nikopolis (, ; ”Voiton kaupunki”) voi viitata seuraaviin antiikin aikaisiin yleensä sotavoittojen kunniaksi perustettuihin kaupunkeihin:
Mameli-luokka
Mameli-luokka oli Italian kuninkaallisen laivaston neljän sukellusveneen muodostama alusluokka, jonka alukset palvelivat toisessa maailmansodassa.
Suunnittelu
Cavallinin ja Tosin suunnittelemat alukset olivat esikuvina useille Italian kuninkaallisen laivaston myöhemmille avomerikelpoisille sukellusveneluokille ja samalla luokan alukset olivat ensimmäiset avomerikelpoiset italialaiset sukellusveneet ensimmäisen maailmansodan jälkeen. Luokan suunnittelussa otettiin huomioon sodassa sekä sotakorvauksina Saksalta saaduista sukellusveneistä saadut kokemukset. Luokan alusten rakennustyöt aloitettiin 1925 ja ne valmistuivat 1929.