cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tuomas Lohi
Tuomas Lohi (s. 30. joulukuuta 1979 Simo) on Suomen nuorin historiasta väitellyt tohtori ja Kempeleen nykyinen kunnanjohtaja. Hän väitteli 22. marraskuuta 2003 Oulun yliopistosta. Lohi valmistui historian maisteriksi Oulun yliopistosta 2001. Hän on toiminut vuodesta 2000 lähtien Oulun diakonia-ammattikorkeakoululla atk:n, tilastotieteen, yrittäjyyden ja peruslaskennan tuntiopettajana, vuodesta 2003 lähtien Muhoksen yläkoululla ja lukiolla uskonnon, historian ja yhteiskuntaopin opettajana, vuodesta 2004 lähtien lukion rehtorina (valintahetkellä 24 vuotta, Suomen nuorin lukion rehtori) ja syksystä 2005 lähtien lisäksi Muhoksen sivistys- ja vapaa-aikapalvelujen päävastuualueen johtajana. Alkuvuonna 2007 Lohi valittiin Tyrnävän kunnan sivistysjohtajaksi ja joulukuussa 2008 hän aloitti Tyrnävän vs. kunnanjohtajana (Tapani Tölli eduskunnassa). Kempeleen kunnanvaltuusto valitsi 32-vuotiaan Tuomas Lohen Kempeleen kunnanjohtajaksi kokouksessaan 12.11.2012. Lohi aloitti viran hoitamisen kesäkuussa 2013.
Robert Benton
Ura
Benton aloitti vuonna 1956 Esquire-lehdessä, jonka toimituksessa hän tapasi myös pitkäaikaisen yhteistyökumppaninsa David Newmanin. Heidän ensimmäinen elokuvakäsikirjoituksensa oli Arthur Pennin elokuvaan vuodelta 1967 Bonne ja Clyde, josta Benton sai myös ensimmäisen Oscar-ehdokkuutensa. Tämän jälkeen he kirjoittivat epätavallisen lännenelokuvan Lännen kieroin kaveri ja olivat mukana kirjoittamassa menestyskomediaa Ottaaks’ päähän? yhdessä Peter Bogdanovichin ja Buck Henryn kanssa. Bentonin esikoisohjaus oli Yhdysvaltain sisällissotaan sijoittuva elokuva Paha porukka.
Toisen kerran Benton sai Oscar-ehdokkuuden käsikirjoituksesta vuoden 1977 elokuvasta Viimeinen näytös, jonka hän myös ohjasi. Kaksi vuotta myöhemmin Benton ohjasi ja käsikirjoitti elokuvan Kramer vastaan Kramer, joka oli hänen suurin menestyksensä. Kramer vastaan Kramer voitti viisi Oscaria, mukaan luettuna Bentonille parhaasta ohjauksesta ja sovitetusta käsikirjoituksesta. Vuoden 1984 elokuvasta Tilaa sydämessä Benton oli jälleen ehdolla molemmissa kategorioissa, mutta voitti vain alkuperäisen käsikirjoituksen palkinnon.
Benton on tehnyt harvakseltaan töitä viime vuosina.
Castore-luokka
Castore-luokka oli Italian laivaston kahden aluksen muodostama tykkiveneluokka.
Robin Wright
Robin Gayle Wright (aiemmin Robin Wright Penn; s. 8. huhtikuuta 1966 Dallas, Texas) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hänet tunnetaan muun muassa rooleistaan televisiosarjoissa Santa Barbara ja House of Cards sekä elokuvissa Prinsessan ryöstö ja Forrest Gump. Vuonna 2014 Wright palkittiin Golden Globella Claire Underwoodin roolistaan House of Cardsissa.
Yksityiselämä
Wright on ollut kahdesti naimisissa. Vuosina 1986–1988 näyttelijä Dane Witherspoonin kanssa ja vuosina 1996–2010 näyttelijä Sean Pennin kanssa. Sean Pennin kanssa Wrightilla on kaksi lasta.
Dunkerquen neljän päivän ajo
Dunkerquen neljän päivän ajo on maantiepyöräilyn etappikilpailu, joka ajetaan toukokuun alkupuolella Hauts-de-Francen seudulla Pohjois-Ranskassa. Kilpailu on nimestään huolimatta kestänyt viisi tai kuusi päivää vuodesta 1963 lähtien, jolloin henkilökohtainen aika-ajo tuli mukaan kilpailun ohjelmaan. Vuodesta 2005 kilpailu on kuulunut UCI Europe Touriin. Kilpailun kategorialuokitus on 2.Pro, eli sen yläpuolella ovat vain suuret ympäriajot ja muut UCI World Tour -sarjan kilpailut.
Kari Rosti
Kari Veikko Rosti (15. maaliskuuta 1944 Viipuri – 15. maaliskuuta 2006 Helsinki) oli suomalainen muusikko. Hän aloitti uransa basistina 1960-luvulla ja soitti The Careless -nimisessä yhtyeessä, joka teki vuonna 1965 singlen A Dream of love/Desolate time. Yhtyeen muut jäsenet olivat Martin Eklund (kitara ja laulu), Kauko Vilen (kitara) ja Vesa Sassi (rummut). 1970-luvun alussa Kari Rosti toimi vielä The Islandersin basistina, kunnes siirtyi Lemonin laulajaksi (Lemon hajosi 1974). Kari Rosti toimi viimeisinä vuosinaan kultaseppänä omassa liikkeessään Helsingin Kalliossa. Kari Rosti on Vicky Rostin setä.
Septicflesh
Septicflesh (aik. Septic Flesh) on kreikkalainen death metal -yhtye. Se perustettiin Ateenassa vuonna 1990. Albumeilla The Ophidian Wheel (1997) ja A Fallen Temple (1998) vieraili myös laulaja Natalie Rassoulis. Septicflesh hajosi lokakuussa 2003.
Vuonna 2007 Septicflesh kokosi rivinsä uudelleen ja nauhoitti kuudennen albuminsa Communion, joka julkaistiin huhtikuussa 2008. Communion -levyn jälkeen bändin nimi on kirjoitettu yhteen Septicflesh.
Yhtyeen viimeisin studioalbumi, Modern Primitive, julkaistiin vuonna 2022.
Diskografia
Studioalbumit Kokoelma-albumit
EP:t
Singlet
Musiikkivideot
Kalevala taidemusiikissa
Kalevala on kiinnostanut taidemusiikin säveltäjiä heti ilmestymisensä vuonna 1835 jälkeen, ja sen vaikutus on säilynyt tasaisena vuosikymmenten ajan. Ranskalainen kapellimestari ja musiikkitieteilijä Henri-Claude Fantapié keräsi vuonna 1985 luettelon kaikista Kalevala-aiheisista sävellyksistä. Hänen laskelmiensa mukaan teoksia oli tuolloin 330. Niiden lukumäärä on kasvanut niin, että niitä oli vuonna 2008 jo noin 500.
Ensimmäinen merkittävä Kalevala-aiheinen sävellys oli Filip von Schantzin Kullervo-alkusoitto. Se kantaesitettiin marraskuussa 1860 Helsingin uuden teatteritalon avajaisissa. Samassa yhteydessä esitettiin Zachris Topeliuksen satunäytelmä Lemminkäis-aiheinen Kypron prinsessa, johon musiikin oli säveltänyt Fredrik Pacius. Ensimmäinen suomalaisuuteen töissään panostanut säveltäjä oli Robert Kajanus, jonka merkittävin Kalevala-tulinta oli sen 50-vuotisjuhliin vuonna 1885 sävelletty sinfoninen runo Aino, jota voidaan pitää myös siihenastisen suomalaisen sinfonisen musiikin suurimpana saavutuksena. Sitä esitettiin myöhemmin jopa Berliinin filharmonisen orkesterin konsertissa.
Ainolla oli todennäköisesti huomattava vaikutus Jean Sibeliuksen uraan. Sibelius kuuli sen Berliinissä, ja hänellä alkoi miettiä itsekin kansallista musiikkityyliä. Sibeliuksen ensimmäinen merkkiteos oli sävelruno Kullervo (1892) ja viimeinen vain käytännössä nimeltään Kalevalaan liittynyt Tapiola (1926). Sibeliusta hyödynsi Kalevalaa monipuolisesti. Häntä innoitti muun muassa Lemminkäinen-sarjassa mahdollisuus luoda ”suomalainen” musiikkityyli, Pohjolan tyttäressä Kalevalaa dramaattinen ilmapiiri, Tapiolassa sen luonnonmaisema ja Luonnotaressa sen yleismaailmallinen mytologia.
Kalevala-aiheisista oopperoista ensimmäinen oli saksalaisen Karl Müller-Berghausin tekemä Die Kalewainen in Pochjola. Ensimmäinen suomenkielinen Kalevala-ooppera ja samalla ensimmäinen suomenkielinen ooppera oli Oskar Merikannon Pohjan neiti (1898), johon pyrittiin saamaan mukaan kaikki Kalevalan keskeisimmät tapahtumat. Merikannon jälkeen aiheeseen tarttuivat muun muassa Erkki Melartin teoksessiin Aino (1909) ja Marjatta (1914) sekä Armas Launis Kullervossa (1917).
Suomalaisessa ilmapiirissä vaikutti 1930-luvulla ahdas isänmaallisuus, joten Kalevalastakin etsittiin pääosin kansallisia perusarvoja. Tästä poikkeuksen muodosti Uuno Klami, jota Kalevalan maailma kiinnosti koko uransa ajan. Klami kaavaili Kalevalasta jopa 16–18-osaista oratoriota. Hänen neliosainen teoksensa Kalevala-sarja sai kantaesityksensä joulukuussa 1933. Hän halusi laajentaa siitä viisiosaisen, mutta scherzosta Lemminkäisen seikkailut saaressa tuli niin laaja, että se julkaistiin omana sinfonisena runonaan. Klami sai viisiosaisen sarjansa lopulta valmiiksi 1943.
Klamin persoonallinen Kalevala-näkemys ei saanut heti seuraajia, ja monet 1940- ja 1950-lukujen sävellykset noudattivat edelleen myöhäisromanttista kaavaa. Huomattavin 1940-luvulla tehty teemaan liittynyt teos oli Yrjö Kilpisen 64-osainen Kanteletar-laulusarja. Seuraavan vuosikymmenen tunnetuimpiin Kalevala-sävellyksiin lukeutuvat Ahti Sonnisen laulusarja Taivahan takoja ja Jouko Tolosen Notku nuori neitsykäinen.
Kalevala aiheena nousi uuteen suosioon 1970-luvulla. Einojuhani Rautavaara loi vuosina 1975–1985 kolme merkittävää Kalevala-teosta, sen 50. runoon perustuvan mysteerinäytelmän Marjatta, matala neiti (1975), mieskuorosävellyksen Sammon ryöstö (1974–1981) ja oopperan Thomas (1982–1985). Aulis Sallinen teki puolestaan televisiosarjaan Rauta-aika. Hän sävelsi myös Aleksis Kiven Kullervo-näytelmän inspiroimana samannimisen oopperan, josta tuli jopa kansainvälinen menestys.
Kalevi Pulkkinen
Pulkkisen vanhemmat olivat liikeapulainen Vilho Pulkkinen ja Heta Juliana Kainulainen. Hän pääsi ylioppilaaksi 1946. Pulkkinen oli Satakunnan Kansa -lehdessä toimittajana 1948–1960 ja päätoimittajana 1960–1981. Hän oli Satakunnan sanomalehtimiesyhdistyksen puheenjohtajana 1959–1960.
Pietarhovin piiri
thumb|Pietarhovin piiri Pietarhovin piiri on hallintopiiri Pietarissa Venäjällä. Se sijaitsee Suomenlahden etelärannalla kaupungin keskustasta lounaaseen. Idässä se rajoittuu Kraasselan piiriin, lännessä ja etelässä Leningradin alueen Lomonosovin piiriin. Asukkaita on vuoden 2002 väestönlaskennan mukaan 115 300 henkeä.
Kunnat
Pietarhovin piiriin kuuluu kolme kuntaa:
Lomonosov ja Pietarhovi on asemaltaan kaupunkeja ja Strelna taajama.
Piirihallinnon päämies on Valentin Ševtšenko.
Väärän vänkyrä talo (vuoden 2017 elokuva)
Väärän vänkyrä talo (Crooked House) on jännityselokuva, jonka on ohjannut Gilles Paquet-Brenner. Käsikirjoitus pohjautuu Agatha Christien romaaniin Väärän vänkyrä talo (2017).
Oregonin lippu
thumb|300px|Oregonin lippu (1925–) thumb|300px|Lipun kääntöpuoli Oregonin lippu on Yhdysvaltain osavaltio Oregonin virallinen tunnus sen sinetin ohella. Lipussa on sinisellä pohjalla osavaltion sinetti, sen yläpuolella kultaisin kirjaimin ”State of Oregon” ja alapuolella vuosiluku 1859, jolloin osavaltio liittyi unioniin. Lipun mittasuhteet ovat 3:5. Oregonin lippu on Yhdysvaltain osavaltioiden lipuista ainoa, jolla on kääntöpuoli. Lipun kääntöpuolella on osavaltion tunnuseläin kanadanmajava kultaisena sinisellä taustalla.
Nykyinen lippu otettiin käyttöön 15. huhtikuuta 1925.
Ali Khamenei
Ajatollah Sejed Ali Hosseini Khamenei (s. 17. heinäkuuta 1939 Mašhad, Iranin keisarikunta) on iranilainen ajatollah ja Iranin hengellinen johtaja. Hän oli Iranin presidentti vuosina 1981–1989. Khamenei valittiin presidentiksi Mohammad Ali Rajain kuoltua pommi-iskussa vuonna 1981 ja korkeimmaksi hengelliseksi johtajaksi ajatollah Khomeinin kuoleman jälkeen vuonna 1989. Khamenei on etnisyydeltään azeri.
Hengellisenä johtajana
Hengelliselle johtajalle on Iranin perustuslaissa annettu merkittävä asema myös valtionhallinnossa: hengellinen johtaja voi muun muassa nimittää ja erottaa presidentin ja hänellä on veto-oikeus kaikkiin parlamentin hyväksymiin lakeihin. Khameneita pidetään Iranin konservatiivisen siiven johtohahmona, joka edustaa konservatiivisinta siipeä myös papiston sisällä. Fundamentalistisen ja länsivastaisen politiikkansa kriitikoihin hän on suhtautunut suvaitsemattomasti. Esimerkiksi korkea-arvoinen ajatollah Hossein-Ali Montazeri määrättiin viideksi vuodeksi kotiarestiin tämän kritisoitua Khamenein hallintoa.
Politiikka
Khamenei kannattaa sukupuolierottelua ja vastustaa sukupuolten tasa-arvoa, jota hän pitää sionistisena salajuonena naisten yhteiskunnallisen roolin korruptoimiseksi.
Ulkopolitiikka
Ulkopolitiikassa Khamenei on tunnettu länsivastaisuudestaan. Hän on toistuvasti kieltäytynyt vuoropuhelusta Yhdysvaltain kanssa. Irakin sodan aikana, kuten myös sen jälkeen, hän kritisoi terävästi Yhdysvaltain politiikkaa.
Kaikesta huolimatta Khamenei on hallinnon ilmoituksen mukaan antanut Iranin ydinasekriisiin liittyen fatwan, joka kieltää ydinaseiden valmistamisen, varastoinnin ja käytön. Fatwan todellisuudesta ei kuitenkaan ole todisteita.
Khameneita on syytetty varsinkin Israelin ja Yhdysvaltain taholta juutalaisvaltion hävittämisen toivomisesta, hänen kutsuttua sitä toistuvasti muun muassa syöpäkasvaimeksi. Khamenei on ilmoittanut kannattavansa kansanäänestystä Israelin alueen tulevaisuudesta kaikkien niiden kesken – uskonnosta riippumatta –, jotka tai joiden vanhemmat asuivat alueella jo ennen Israelin perustamista vuonna 1948.
Ray Barrett
Raymond Charles "Ray" Barrett (2. toukokuuta 1927 Brisbane – 8. syyskuuta 2009 Gold Coast) oli australialainen näyttelijä. Hänet muistetaan muun muassa Peter Thorntonin roolista vuosina 1965–1972 esitetyssä televisiosarjassa The Troubleshooters. Hänellä oli myös useita muita huomattavia rooleja niin televisiossa kuin elokuvissakin. Nuorena hän oli työskennellyt radiossa.
Elämä
Barrett syntyi Brisbanessa vuonna 1927. Hänen isänsä oli kauppamatkustaja joka myi rautatavaraa, ja hänen äitinsä oli Englannista kotoisin. Hänen äitinsä kannusti häntä ottamaan puhetunteja ja ottamaan osaa radion kykykilpailuihin. Kun Barrett pääsi high schoolista hän sai työpaikan radio-ohjelmien juontajana. Vuonna 1955 hän muutti Sidneyhin, ja hänestä oli kehittynyt tuolloin etevä imitaattori mikä auttoi häntä myöhemmin ääninäyttelijänä. Barrett päätti muuttaa Britanniaan vuonna 1958, mutta löysi sieltä töitä näyttelijänä vasta kahden vuoden kuluttua.
Barrett kuoli 82-vuotiaana sairaalassa Queenslandissa aivoverenvuotoon.
AFI-palkinnot
Barrettille myönnettiin neljä Australian elokuvainstituutin palkintoa.
Boiotia
Boiotia sijaitsee Keski-Kreikassa ja ulottuu Korintinlahdelta Euboianlahdelle. Sen alue vastaa paljolti historiallista Boiotian maakuntaa ja antiikin Boiotiaa.
Maantiede
Boiotian pohjoispuolella sijaitsee Fthiotiin alueyksikkö, koillispuolella Euboian alueyksikkö ja Pohjoinen ja Eteläinen Euboianlahti, kaakkois- ja eteläpuolella Attikan alueyksikkö ja Korintinlahti, ja länsipuolella Fokiin alueyksikkö.
Boiotia jakautuu kahteen tasankoon, joista pohjoisempi on Kifisós-joen ja sen sivujokien valuma-aluetta, ja eteläisempi Eteläiseen Euboianlahteen laskevan Asopós-joen valuma-aluetta. Boiotian tärkeimmät vuoret ovat Elikónas ; Boiotian ja Attikan rajalla sijaitseva Kithairónas; sekä Boiotian, Fokiin ja Fthiotiin rajalla sijaitseva Parnassós. Suurimmat järvet ovat Ylíki ja Paralímni. Boiotian pohjoisempi tasanko on entisen, sittemmin kuivatun Kopais-järven aluetta eli nykyistä Kopaḯdan tasankoa.
Kunnat
Alueyksikkö jakaantuu kuuteen kuntaan seuraavasti:
Antiikki
Boiotia on yksi Kreikan historiallisista maakunnista. Se oli merkittävää seutua jo mykeneläisellä kaudella eli Kreikan myöhäisellä pronssikaudella, jolloin sen tärkeitä keskuksia olivat Orkhomenos, Theba ja Gla.
pienoiskuva|Antiikin Boiotia. Antiikin aikana maakunnan tärkein kaupunki oli Theba. Se yritti usein saada muut boiotialaiset kaupungit valtansa alle. Muita tärkeitä kaupunkeja olivat Orkhomenos, Khaironeia, Koroneia, Plataiai, Tanagra ja Thespiai. Monet Boiotian kaupungeista olivat liittoutuneet Boiotian liitoksi. Liittoa johtivat boiotarkeiksi kutsutut virkamiehet. Todellisuudessa johtoasema oli paljolti Theballa.
Persialaissotien aikana thebalaiset avustivat persialaisia. Peloponnesolaissodan aikana boiotialaiset taistelivat Spartan rinnalla Ateenaa vastaan. Pelopidaan ja Epameinondaan johdolla Thebasta tuli Kreikan johtava valtio vuosiksi 371–362 eaa. Aikakautta kutsutaan Theban hegemoniaksi.
Makedonian Filippos II kukisti boiotialaiset ja hänen poikansa Aleksanteri Suuri tuhosi makedonialaisia vastaan kapinoineen Theban.
Myöhempi historia
Nyky-Kreikan aiemmassa prefektuurijaossa Boiotia muodosti Boiotian prefektuurin (Νομός Βοιωτίας, Nomós Viotías). Nykyinen Boiotian alueyksikkö perustettiin vuoden 2011 alussa Kallikrates-suunnitelman myötä, ja se korvasi tuolloin lakkautetun prefektuurin. Siihen kuuluu jonkin verran antiikin Boiotiaa laajempi alue.
Micaela Röman
Micaela Röman (o.s. Metso, s. 1970 ) on suomalainen juontaja, toimittaja ja tuottaja. Hän toimi vuonna 1996 MTV3:n Jyrki-nuortenohjelman juontajana ja on sen jälkeen työskennellyt suomenkielisellä puolella Yleisradiossa sekä FST:llä, missä hän on tuottanut Pohjoismainen videolista- ja Gogo-ohjelmia. Hän on myös toiminut tapahtumien juontajana. Römanin äidinkieli on ruotsi, mutta hän puhuu myös erinomaista suomea. Micaela Röman on työskennellyt Borgåbladetin ja Östra Nylandin päätoimittajana ja lehtien yhdistyessä tammikuussa 2015 Östnylandin päätoimittajana. Röman asuu Sipoossa.
Tieteellinen laki
Tieteelliset lait ovat joukko empiirisesti havaittuja ja matemaattisesti tai sanallisesti esitettyjä säännönmukaisuuksia, jotka ilmaisevat, että jokin tietty ilmiö ilmenee aina, kun tietyt ehdot täyttyvät. Lait ovat tieteen vallitsevia hypoteeseja siitä, mitä luonnonlait ovat. Ne tieteelliset lait, jotka ovat tosia, ovat luonnonlakeja.
Tieteelliset lait ovat tyypillisesti johtopäätöksiä, jotka perustuvat toistettuihin tieteellisiin kokeisiin ja havaintoihin, ja jotka ovat tulleet yleisesti hyväksytyiksi tiedeyhteisössä. Kaikkeuden toimintaa kuvaavien lakien muotoilu on eräs tieteen päämääristä.
Lakien keskeinen ominaisuus on niiden vaillinaisuus, toisin sanoen ne ovat yleensä vain totuuden likiarvoja, joiden sovellusalue on rajallinen. Lait voidaan korvata uusilla ja tarkemmilla; toisaalta selvästi vanhentuneet lait, kuten fysiikassa klassisen mekaniikan lait, toimivat monessa tilanteessa riittävän tarkasti. Toinen oleellinen lakien ominaisuus on niiden ennustuskyky, eli niillä voidaan ennustaa tulevaisuuden tapahtumia jossain määrin, kun nykyinen tilanne tunnetaan. Kolmanneksi lait ovat usein, vaikkakaan eivät aina, matemaattisia, toisin sanoen niillä kuvataan määrällisesti ilmaistavissa olevien asioiden välisiä säännönmukaisuuksia.
Tieteenfilosofiassa eräs keskeinen ongelma on, mikä erottaa lait pelkistä satunnaisista yleistyksistä. Tieteelliset lait ovat luonteeltaan erilaisia kuin lait oikeudenkäytössä; ne eivät määrää, miten asioiden tulisi olla, vaan ainoastaan pyrkivät kuvaamaan, miten ne ovat.
Lakien ominaisuuksia
Laeilla ja tieteellisillä teorioilla on paljon yhtäläisyyksiä. Kummatkin perustuvat testattuihin hypoteeseihin; kumpiakin tukee suuri määrä empiiristä aineistoa; ja kummatkin voidaan osoittaa vääriksi havaintoaineiston avulla.
Lait eroavat teorioista siinä, että ne ovat lähinnä empiirisiä yleistyksiä ja yhteenvetoja tehdyistä havainnoista, kun taas teoriat ovat malleja, jotka pyrkivät selittämään havaintoja tai havaintosarjoja. Yksinkertaistettuna, siinä missä laki kuvaa että jokin tapahtuu tietyissä olosuhteissa, teoria selittää miksi ja kuinka jokin tapahtuu. Teoriat siis pyrkivät selittämään, kuinka luonto toimii. Teoriat voivat esittää väittämiä siitä, mitkä säännönmukaisuudet ovat lakeja.
Siinä missä lait määritellään usein matemaattisesti, teoriat ovat useimmiten ei-matemaattisia. Tämä selittää sen, miksi esimerkiksi fysiikassa ja kemiassa on paljon lakeja, kun taas biologiassa on vain vähän lakeja ja enemmän teorioita; biologiassa elämän monimutkaisuutta on hankala kuvata yksinkertaisin matemaattisin laein.
Lait ja selittäminen
Tieteellisen selittämisen peittävän lain mallissa eli deduktiivis-nomologisessa mallissa laki on keskeinen osa selitystä. Selitettävä tapahtuma pyritään johtamaan jostakin laista.
Eräs lakeihin ja selittämiseen liittyvä ongelma on, miksi lait tarkkaan ottaen selittävät jotain? Lakien voidaan katsoa selittävän esimerkiksi siksi, että ilmaisevat jonkinlaista syysuhteellista riippuvuutta asioiden välillä niin, että syysuhde koostuu lakien määräämästä sarjasta tapahtumia, tai siksi, että ne ilmaisevat jonkinlaista luonnossa esiintyvää välttämättömyyttä.
Voidaan kysyä, miten lait (esimerkiksi ”vesi kiehuu sadassa asteessa”) tarkkaan ottaen eroavat pelkästä sattumanvaraisesta yleistyksestä (esimerkiksi ”aina kun käyn Lontoossa, sataa vettä”). Eräs lakien ominaisuus pelkkiin sattumanvaraisiin yleistyksiin verrattuna on se, että lait tukevat kontrafaktuaalisia ehtolauseita. Esimerkiksi jos ensimmäinen esimerkki esitetäänkin muodossa ”jos vesi lämmitettäisiin sataan asteeseen, se alkaisi kiehua”, sen voidaan havaita pitävän paikkansa; mutta jos jälkimmäinen esimerkki esitetään muodossa ”jos kävisin Lontoossa, sataisi vettä”, se ei ilmeisestikään pidä paikkaansa lainomaisella tavalla – Lontoossa ei sataisi vettä siksi, että menen sinne. Kontrafaktuaalisten ehtolauseiden tukeminen on kuitenkin vain eräs lakien ominaisuus, mutta tämä ei vastaa varsinaiseen kysymykseen.
Ratkaisua on etsitty kahdelta taholta. Jotkut filosofit, kuten J. L. Mackie, F. P. Ramsey ja Dawid Lewis, ovat yhtyneet David Humen näkemykseen siitä, että lait vain ilmaisevat kahden asian tapahtuvan säännönmukaisesti yhdessä, toisin sanoen syysuhdelaissa ei ole kyse mistään asiat yhteen sitovasta ”voimasta”. Eräs tämän lähestymistavan mukainen ratkaisu olisi katsoa lakien vaativan todellista yleisyyttä – tämän vuoksi yksittäiselle henkilölle sattuvat tapahtumat yhdessä kaupungissa eivät siis muodosta lakia. Kuitenkin esimerkiksi Keplerin laki planeettojen ellipsinmuotoisista radoista pätee vain aurinkokunnassa.
Toinen humelaisen lähestymistavan mukainen ratkaisu olisi katsoa, etteivät sattumanvaraiset yleistykset auta ennusteiden tekemisessä. Lait saavat induktiivista tukea ne toteuttavilta yksittäisiltä ilmentymiltä, mutta sattumanvaraisten tapausten totuusarvo tiedetään vasta sitten, kun kaikki yksittäistapaukset on tarkastettu. Kolmas humelaisen lähestymistavan mukainen ratkaisu on katsoa lakien olevan sellaisia tosia yleistyksiä, jotka voidaan sovittaa ihanteelliseen tiedon järjestelmälliseen kokonaisuuteen, ja sattumanvaraisten yleistysten olevan sellaisia tosia yleistyksiä, joita ei voida selittää tällaisen ideaaliteorian puitteissa.
Toiset filosofit, kuten D. M. Armstrong, Fred Dretske ja Michael Tooley, ovat hylänneet humelaisen lähestymistavan, ja katsoneet, että laeilla tulee olla jotain sellaista sisältöä jossa on kyse jostain enemmästä kuin pelkästä asioiden säännönmukaisista esiintymistä. Eräs ehdotus on, että lait ilmaisevat ominaisuuksien välisiä välttämättömyyksiä. Tällaisia välttämättömyyksiä ei kuitenkaan voida tuntea kokemuksesta riippumatta vaan havaintojen ja kokemuksen kautta.
Clovis-kulttuuri
220px|thumb|Clovisin keihäänkärki on keskellä, muut muiden [[paleointiaanit|paleointiaanien tekemiä.]]
Clovis-kulttuuri eli Llano-kulttuuri oli yksi varhaisimmista intiaanikulttuureista Pohjois-Amerikan Yhdysvalloissa noin 13 500–12 800 vuotta sitten. Tämän kulttuurin ihmiset koostuivat kivikautisista paleointiaaneista, jotka liikkuivat pieninä ryhminä riistan perässä ja metsästivät muun muassa mammutteja luisilla ja piikivikärkisillä keihäillä.
Clovis-kulttuuri vallitsi pääosin nykyisen Yhdysvaltain alueella, mutta joitakin löytöjä on tehty jopa Panamasta asti. Tunnetuimmat tämän kulttuurin jäljistä ovat New Mexicosta Clovisin kaupungin läheltä luolasta löytyneet jäänteet, jotka on ajoitettu 13 000 vuoden taakse. Vain muutaman vuosisadan kukoistettuaan Clovisin kulttuuri aloitti nopean jakaantumisensa lukuisiin uusiin paikallisiin perinteisiin eri puolilla mannerta ja katosi.
Clovisin ihmisten alkuperää ei ole varmuudella selvitetty. Erään teorian mukaan heidän esi-isänsä saattoivat olla Euroopan lounaisia rannikkoalueita asuttaneita solutrealaisia, jotka ovat tulleet Ranskasta ja Espanjasta jään reunaa pitkin. Useimmat todisteet kuitenkin viittaavat Clovisin ihmisten saapuneen Itä-Aasiasta. Esimerkiksi monien varhaisten paleointiaanilöytöjen DNA on tyyppiä, jota esiintyi lähinnä Itä-Aasiassa.
Merkkejä varhaisemmista kulttuureista
thumb|right|250px|Mahdollisia Clovisin kulttuuria edeltäneitä esine- ja luulöytöjä on tehty koko Amerikan mantereelta.
Monet löydöt Amerikan mantereella viittaavat mahdolliseen ihmisasutukseen ennen Clovisin kulttuuria, jopa 60 000–70 000 vuotta sitten. Monien löytöjen ajoitus on yhä kiistanalainen koska esimerkiksi maanvyörymät ovat saattaneet haudata tuoreempia esineitä vanhempiin kerrostumiin ja sotkea monet otetut radiohiiliajoitukset (C-14). Tunnetuimpia löytöpaikkoja ovat Pennsylvaniassa oleva Meadowcroft Rockshelter ja Virginian Cactus Hill. Etelä-Amerikan mantereella Chilessä olevan Monte Verden löydöt ja Venezuelan El Jobon Taima-Taima-luolan löydöt ovat mahdollisesti jopa 2000 vuotta vanhempia kuin Clovis-kulttuurin löydöt.
Viimeisin löytö Clovisia varhaisemmasta kulttuurista tehtiin Oregonissa vuonna 2002–2003. Tuolloin kaivettiin esiin Paisleyn luolat, jotka olivat syntyneet muinaisen järven rantaan. Luolista on löydetty selviä merkkejä noin 14 000 vuotta vanhoista ihmisten tuottamista jätöksistä.
Clovis ja Amerikan asutus
thumb|250px|Erään teorian mukaan Amerikan mantereen ensimmäiset asukkaan tulivat Beringin salmen läpi jääkauden lopulla avautunutta jäätöntä käytävää pitkin.
Useimpien tutkijoiden mielestä Clovis-kulttuurin yläpaleoliittiset ihmiset asuttivat ensimmäisenä Amerikan Itä-Aasiasta käsin. Riukiusaarilla Japanissa tavattiin merkkejä ihmisasutuksesta jo 35 000–15 000 vuotta sitten. Ihmisiä saapui Kamtšatkan niemimaalle, läntiseen Beringiaan viimeistään n. 17 000 vuotta eli 14 000 radiohiilivuotta sitten mahdollisesti silloin kun jääkauden ankarin vaihe hellitti tilapäisesti.
Ensimmäisten amerikkalaisten on uskottu yleisesti tulleen jalkaisin Beringinsalmen yli jääkaudella kun merenpinta oli alhaalla jäätiköiden sidottua itseensä suuria määriä vettä. Paleointiaanit saapuivat ensin Alaskaan noin 14 000 vuotta sitten (12 000 radiohiilivuotta sitten) ja vaelsivat ehkä myöhemmin Kalliovuorten itäisillä rinteillä olevan Kordillieerien jääkäytävän läpi, joka johti Albertan jäättömille eteläisille tasangoille.
Toinen mahdollinen saapumisreitti on veneillä pitkin Kanadan länsirannikkoa, missä jäätikkö vetäytyi aiemmin ja nopeammin kuin Kanadan jääkäytävän kohdalla. Tällöin intiaanit olisivat saapuneet ensimmäisenä Yhdysvaltoihin luoteisrannikoille. Uusimpien tutkimusten valossa Clovisin ihmiset ovat saattaneet tulla Atlantista reittiä pitkin Lounais-Euroopasta ja tehneet maihinnousun Pohjois-Amerikan itärannikolla.
Clovisin alue
Clovisin kulttuuri levittäytymisen tapahtui joko lännestä itään tai päinvastoin. Nykyisen näkemyksen mukaan Clovisin kärkiä ja näitä muistuttavia kärkiä löytyy eniten Mississipin länsipuolelta. Siellä niitä on monin paikoin yli 5 kappaletta/1000 km2. Myös Texasista, New Mexicosta ja Kaliforniasta on löydetty paljon muinaisia kärkiä. . Mutta Clovis-tyyppisiä kärkiä oli 13 000 kalenterivuotta sitten myös melko paljon Kanadan jääkäytävässä ja Seattlen lähellä. Mutta vain vähän Alaskassa. Etelässä Clovis-kärkien alue ulottui aivan pohjoisimpaan Meksikoon. Mutta oudosti, Clovis-löytöjä tehtiin aluksi lähinnä Suurten tasankojen alueilta. Erään vanhentuneen teorian mukaan Clovisin varhaisin pääpainopiste olisi ollut eteläisillä tasangoilla Texasista ja Oklahomasta (13 450–12 900 kalenterivuotta) kaivettujen löytöjen perusteella. Myöhemmin suurimmat löydöt kaivettiin mantereen itäosasta. Ohiosta ja Alabamasta on löydetty enemmän Clovisin nuolenkärkiä kuin muista osavaltioista. Kanadan itärannikolta Nova Scotiasta löytyvä Debert oli pohjoisin itärannikon Clovis-paikoista ja sijaitsi 100 kilometrin päässä mannerjäätikön reunasta noin 12 600 vuotta sitten. Myös Chesapeakenlahdelta löydetyt vanhat merenalaiset löydökset ja maininnat Suurten järvien ympäristön muinaisesta asutuksesta tukevat Clovisin kulttuurin itäisiä alkujuuria. Pohjois-Amerikan länsirannikolla Clovisin alue ulottui Kaliforniaan, joskin näin läntiset löydöt olivat harvinaisia. .
Etelä-Amerikassa ensimmäiset Clovisiin viittaavat löydöt ajoitettiin 12 750 vuoden takaisiksi. Väli-Amerikassa Clovis-kärkiä on löydetty Guatemalasta, Costa Ricasta ja jopa Panamasta asti. Lisäksi Clovis-tyyppisiä kärkiä on kaivettu esiin niinkin etelästä kuin Venezuelasta. .
Varsinaisen Clovisin kauden pituudeksi on arveltu vain joitakin satoja vuosia. Vaikka jääkauden jälkeisten vesistöjen ja niitä ympäröivien suoalueitten ylittäminen on vienyt aikaa, on kulttuurin leviäminen mantereen eri kolkkiin tapahtunut nopeasti. Eräiden nykytutkijoiden mukaan kulttuurin sijaan pitäisi puhua eri yhteisöjen omaksumasta samankaltaisesta tarve-esineiden työstötekniikasta, jonka joku metsästäjien ryhmä aloitti tekemällä tunnusomaisen uurteen keihäänkärkiinsä. Tapa siirtyi ryhmältä toiselle ja kulkeutui liikkuvan elämäntavan mukana laajoille alueille.
Clovis-leiripaikoilta on löydetty piikivijätettä, ja luuytimen esille saamiseksi murskattuja tai poltettuja luita. Löydöksien joukossa on myös kivestä hakattuja säleitä, joista on tehty esineitä, ja mammutinluista tehtyjä sylintereitä. Varsinaisia ihmisasumuksista ei ole riittäviä todisteita. Metsästyksessä käytettiin monia eri keinoja. Joskus saalistettava eläinlauma ajettiin alas kallionjyrkänteeltä. Saaliin metsästys ja jälkikäsittely oli ohjattua yhteistoimintaa. Kaivauksissa löydetyt pienten eläinten luut, kalojen ja nilviäisten jäänteet sekä erilaiset siemenet todistivat, että nämä ihmiset hyödynsivät kaikenlaista ravintoa.
Eläimistö ja sen katoaminen
thumb|Jättiläiskokoisen glyptodontit katosivat Amerikan mantereelta Clovis-kulttuurin aikoihin. Vaikka Clovisin ihmisten ruokavalioon kuuluivat kaikki luonnon antimet heidät tunnetaan parhaiten suurriistan metsästäjinä. Saalistuksen kohteina olivat pääasiassa biisonit, mutta myös mammutit, mastodontit, hirvet, hevoset ja kamelit.
Noin 11 000–10 000 vuotta sitten tapahtuneet jääkauden päättymiseen liittyvät ilmastonmuutokset aiheuttivat todennäköisesti sen, että suurin osa Jääkauden aikaisista suurista eläinlajeista kuoli Amerikassa sukupuuttoon Clovis-kauden aikana. Lämmintä Alleröd-kautta seurannut kylmä ja kuiva Dryas-kausi koetteli koko mannerta. Muun muassa mammutti ja mastodontti hävisivät. Myös lentokyvyttömät petolinnut kuten strutsit katosivat. Samoin kävi hirviösusien, jättiläiskokoisten majavien, laiskiaisten, glyptodonttien ja sapelihammaskissojen.
Uusien näkemyksen mukaan monien eläinten katoaminen olisi ilmastonmuutoksen, ei ihmisen syytä.
Aikalaiset ja seuraajat
Clovisin aikalaiseksi katsotaan lounaisilla alueilla vaikuttanut Sandia-kulttuuri, jonka tunnusmerkkeinä olivat pyöreämuotoiset keihäänkärjet. Viimeistään Clovis-kulttuurin aikana itäinen Beringia (Alaska) oli lähes varmasti jo asutettu. Varhaisia löytöjä edustavat Amerikkalaista Paleoarktista perinnettä edustaneet Nogahabara ja Swan Point Site, joista ensimmäinen oli hylätty noin 13 000 vuotta sitten. Alaskassa vaikuttanutta Denali- ja Nenana-kulttuureita pidetään yleisesti vanhimpina sikäläisistä paleoliittisen kauden kulttuureista. Ne juonsivat suoraan koillisen Siperian Dyuktai-kulttuurista, mutta omasivat myös piirteitä Clovisista. Varhaisimpia Clovis-kärkiä ei ole löydetty Alaskasta, Kanadan jääkäytävästä tai Tyynenmeren rannoilta.
Clovisin pitkästä, uurretusta kärjestä kehittyi aikaa myöten monia muunnoksia. Alussa uurre piteni ja kärjen koko pieneni. Noin 11 000 radiohiilivuotta sitten ilmestyivät pitkäuurteiset, Clovisin kärkiä muistuttavat Gaineyn kärjet, joiden perä oli hyvin kaareva. Gaineyn kanssa samoihin aikoihin ilmestyneissä Folsomin kärjissä uurre oli "pääasia" ja kärkiosa selvästi Clovisin tyyppiä pienempi. Gaineyn jäädessä lähinnä itäisten alueiden harvoin mainituksi haarautumaksi levisi Folsom laajoille alueille länteen ja Suurille tasangoille ja siitä tuli Clovisin varsinainen seuraaja. . Suurilla syvänteillä, Kolumbian ylätasangolla ja Tyynenmeren luoteisrannikolla vaikuttaneessa Stemmed Pointin kulttuurissa ei ollut merkkejä Clovisin vaikutuskaudelta jääneistä piirteistä. .
Clovisin vanavedessä syntyivät Tennesseestä ja Kentuckystä löydetyt Barnes/Cumberland-kärjet. Noin 11 000 kalenterivuotta sitten levisi pitkä, uurteeton Wyomingin Agate Basinista alkunsa saanut kärkityyppi. Myös Goshen ja Folsom uudistivat irtokärkien kehityskaarta. Keski-Amerikassa syntyi Clovisin pohjalta luultavasti Panaman seuduilla niin sanottu kalanpyrstökärki-perinne, joka levisi Tulimaahan asti. .
Vertailu Vanhan Maailman kulttuureihin
Clovis-kulttuurin löydöt ovat tyypillisiä myöhäispaleoliittisia löytöjä, jotka ovat yhdistelmä monesta Euroopan paleoliittisen kauden kulttuurista. Clovisin kärjet muistuttavat jääkautisen nykyisissä Espanjassa ja Lounais-Ranskassa vaikuttaneen Solutrén tietyn tyyppisiä kärkiä. Solutrén tunnetaan erityisen hienostuneesta kivenkäsittelytekniikasta, ja se mainitaan Länsi-Euroopan kehittyneimpänä paleoliittisena kulttuurina. Yhteistä Clovisille ja Euroopan esineistölle ovat muun muassa kiviytimet joista työkaluja on isketty, linssimäiset kaksipuoliset terät, soikeat veitset, harvinaiset kivipalakaivertimet ja puolikuun muotoiset veitset. Solutrealaistén värikäs luolataide puuttui clovisilaisten jälkeen jättämästä kulttuurista, mutta pienten kivien käyttö koristeluihin oli molemmilla lähes identtinen. Kummassakin kulttuurissa oli käytössä myös samankaltainen perinne, jossa työkalut haudattiin ja peitettiin punaisella okralla.
Clovisin esineistöstä löytyy yhtäläisyyksiä niin ikään Baringian paleoliittisiin ja Euroopan myöhäispaleoliittisiin löytöihin samoin kuin Aurignacin ja Madeleinen kulttuureihin.
Geneettiset tutkimukset
Amerikan intiaanien isälinjan haploryhmä on Q. Kuvaan sopiikin hyvin, että Anzickista löydetyn Clovisin aikaisen pojan jäänteiden isälinjan haploryhmä on Q1a2a1 (L54), joka on intiaanien isälinjan haploryhmän Q1a2a1a1 (M3) edeltäjä. Intiaanien äitilinjoja on useita.
Ensimmäiset geneettiset tutkimukset 1990-luvulla osoittivat Amerikan mantereen intiaanien jakaantuneen neljään eri mitokondriaaliseen DNA-haploryhmään. Nämä sukulinjat periytyvät äidin puolelta. B-ryhmää on löydetty vain Japanin, Kiinan, Kaakkois-Aasian, Polynesian ja Melanesian alkuperäisväestöstä. A-, C- ja D-haploryhmät johtavat olettamusten mukaan pääosin Siperiaan. Perintötekijöiden kulkeutumisaika ja -reitit ovat auki, mutta useat tutkijat uskovat useaan eri muuttoliikkeeseen, joista ensimmäinen olisi tehty 20 000-40 000 vuotta sitten, viimeinen vasta jääkauden päättyessä. B-ryhmän uskotaan muuttaneen muita ryhmiä myöhemmin.
Clovis-ihmisten mahdollinen geneettinen yhteys Lounais-Euroopan solutréanilaisiin on uusimpien tutkimusten myötä vahvistunut varteenotettavaksi vaihtoehdoksi. Ensimmäisenä solutrénilaisten ja clovislaisten mahdollista yhteyttä toisiinsa tutki 1990-luvulla Smithsonian instituutin arkeologi Dennis Stanford. Solutrén-kulttuurin asiantuntijat suhtautuivat teoriaan kielteisesti, eikä Stanfordin ehdotusta julkaistu yhdessäkään tieteellisessä julkaisussa. . Stanford jatkoi kuitenkin tutkimuksiaan, joista kertoo 2012 ilmestynyt Across Atlantic Ice. Näiden tutkimustulosten valossa voidaan esittää varsin perusteltu teoria siitä, että Clovisin esi-isät olivat eurooppalaisia. Väitteet perustuvat vanhojen löydösten ajankohtiin, arkeologiin tavarakokoelmiin ja ympäristötekijöiden rekonstruktioon.
Varhaiset ihmislöydöt
Löydökset muinaisten amerikkalaisten luurangoista ovat harvinaisia. Eurooppalaiset ovat löytäneet lukuisia yli 10 000 vuotta vanhoja luurankoja, mutta Pohjois-Amerikassa vastaavia löydöksiä on tehty vain 9. Näiden ruumislöytöjen ajoitukset ovat edelleen kiistanalaista, ja eri tutkijat ovat antaneet eri arvioita sirpaleina löydettyjen luurankojen kytköksistä nykyajan rotuihin, kansoihin ja heimoihin.
Vuonna 1959 löydettiin Kalifornian edustalta Sante Rosan saarelta luuranko, joka nimettiin Arlington Springsin mieheksi. C-14 menetelmä antoi miehen iäksi 13 000 vuotta eaa. Löytö todisti ihmisten käyttäneen veneitä jo muinaisina aikoina. Nevadasta löytynyt Spirit Cave man (henkiluolan mies) ja Idahon Buhl woman (Buhlin nainen) edustivat samoja aikakausia. Kummastakin luurangosta löytyi selviä yhtäläisyyksiä ainuihin, Japanin varhaisiin asukkaisiin.
Brasiliasta löydetty Luzia-luuranko, joka on yli 11 000 vuotta vanha, muistuttaa geneettisiltä ominaisuuksiltaan Australian aboriginaaleja. 1990-luvun lopulla Brittiläisessä Columbiassa toimivan Simon Fraserin yliopiston Arkeologi Knut Fladmark esitti teorian, että Amerikan alkuperäiset asukkaat ovat saattaneet olla Australian alkuasukkaita. . Mutta Luzian äitilinjan haplotyyppi oli D1, jota esiintyy nykyajan intiaaneilla.
Vuonna 1997 Washingtonista löydettiin noin 10 000 vuotta vanha Kennewickin ihmisen luuranko. Pääkallon muoto sai johtavan tutkijan uskomaan, että muinaiset intiaanit olivat juuriltaan eurooppalaisia. Uutinen levisi julkisuuteen lehdistön välityksellä. Arkeologit ja intiaaniaktivistit pilkkasivat väitettä yksimielisesti. Yhdysvaltain armeijan pioneerit aikoivat luovuttaa luurangon nez perce-intiaaneille haudattavaksi heidän esi-isänään. Joukko tiedemiehiä esti kuitenkin luovutuksen paikallisten poliitikkojen myötävaikutuksella. Vuonna 2005 pieni ryhmä tiedemiehiä tutki yli 300 Kennewickin miehen luuta löytääkseen lisää todistusaineistoa muinaisen vainajan alkujuurista. 2010-luvulla tehtyjen DNA-tutkimusten mukaan Kennewickin mies oli intiaani. Kennewickin miehen isälinjan haplotyyppi oli Q-M3 ja äitilinjan tyyppi X2a.
Clovisin esineistöä
thumb|Myös basaniittia eli piiliusketta käytettiin Clovisin työkaluissa.
Clovisin keihäiden irtopäiden, lihankaapimien ja monien muiden työkalujen valmistamiseen käytetyt kiviaineet olivat piikivi,kalsedoni, jaspis ja laavalasi.
Tärkeimpiä ajoitettuja Clovis-kohteita
thumb|Löytökohteita ajalta ennen Clovis-kulttuuria. Listassa olevat luvut ilmaisevat kalenterivuosia, jotka on kalibroitu radiohiiliajoituksista. Noin 13 000 vuotta eli 11150 radiohiilivuotta vanhat paikat ovat jo tavallisia.
Maailman romanikielen päivä
Alkuperä
Kroatissa vietettiin ensimmäisen kerran vuonna 2009 romanikielen päivää 4. marraskuuta. Kroatian parlamentti esitti romanikielen päivästä kansainvälistä päivää vuonna 2012. Se vahvistettiin Unescon yleiskokouksessa vuonna 2015.
Nitroetaani
Nitroetaani (C2H5NO2) on nitroalkaaneihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää muun muassa liuottimena, orgaanisen kemian synteeseissä lähtöaineena ja polttoaineena.
Ominaisuudet
Nitroetaani on huoneenlämpötilassa väritöntä nestettä ja sillä on miellyttävä hedelmäinen tuoksu. Yhdiste liukenee kohtalaisesti veteen ja hyvin moniin orgaanisiin liuottimiin esimerkiksi etanoliin, dietyylieetteriin, asetoniin ja kloroformiin. Se myös muodostaa atseotrooppisia seoksia useiden orgaanisten liuottimien kanssa. Puhdasta vettä paremmin nitroetaani liukenee emästen vesiliuoksiin vesiliukoisten suolojen muodostumisen vuoksi. Nitroetaani on myrkyllistä ja ärsyttää ihoa, silmiä ja hengitysteitä. Happojen ja emästen kanssa nitroetaani muodostaa mahdollisesti iskusta räjähtäviä seoksia.
Valmistus ja käyttö
Nitroetaani valmistetaan nitraamalla propaania typpihapolla noin 410–420 °C:n lämpötilassa. Tässä reaktiossa muodostuu lisäksi nitrometaania, nitropropaania ja 2-nitropropaania. Nitroetaanin osuus on noin 10 %. Eri nitroalkaanit erotetaan toisistaan tislaamalla. Laboratoriomittakaavassa ainetta voidaan valmistaa dietyylisulfaatin ja natriumnitriitin välisellä reaktiolla.
Nitroetaania voidaan käyttää liuottimena esimerkiksi painomusteissa. Yhdiste reagoi aldehydien ja ketonien kanssa Henry-reaktiolla, ja muodostuvia tuotteita käytetään muun muassa lääkkeinä kuten metyylidopaa, hyönteismyrkkyinä, muovinpehmentiminä ja pinta-aktiivisina aineina. Yhdistettä voidaan käyttää yhdessä nitrometaanin kanssa räjähdysaineena ja polttoaineena eräissä sovellutuksissa.
Hengellinen vaimollisuus
Hengellinen vaimollisuus (engl. spiritual wifery tai spiritual wifeism) on yhdysvaltalaisen saarnaajan Jacob Cochranen jo vuonna 1818 käyttöön ottama termi, joka viittaa uskonnollisesti motivoituun "vapaaseen rakkauteen". Hengellisessä vaimollisuudessa uskonnollisen yhteisön jäsenet harjoittavat keskenään vapaata seksuaalisuutta, jossa parinmuodostus on joko vapaata tai hengellisten johtajien määräämää. Seksuaaliset suhteet eivät kuitenkaan ole pysyviä, vaan yleensä satunnaisia tai lyhytaikaisia.
Historian kuluessa useat uskonnolliset yhteisöt ovat harjoittaneet tämäntyyppistä seksuaalielämän muotoa. Tietysti vaihtelua yhteisöjen välillä on ollut esimerkiksi siinä, ovatko seksuaalisuhteet olleet sallittuja vain aikuisten kesken vai myös aikuisten ja lasten välillä ja siinä, ovatko sallitut suhteet olleet heteroseksuaalisia vai onko myös homoseksuaaliset suhteet sallittu.
Termiä on käytetty myös myöhempien aikojen pyhien liikkeen harjoittamaan moniavioisuuteen. Joseph Smith opetti tätä periaatetta harvoille ja valituille seuraajilleen. Myöhemmin kun huhut moniavioisuudesta alkoi kiertää, Smith julkisesti kielsi harjoittavansa moniavioisuutta. Jossain vaiheessa termi "hengellinen vaimollisuus" erityi tarkoittamaan sellaista moniavioisuutta, joka ei ollut Jumalan hyväksymä, vaikka alun perin termejä "moniavioisuus, hengellinen vaimollisuus, hengellinen avioliitto ja pluraali avioliitto" käytettiin samassa merkityksessä. John C. Bennettin kiertäessä kylillä rekrytoimassa vaimoja ja opettaessaan "hengellistä vaimollisuutta", Smith itse kertoi yksityisesti harjoittavansa "pluraaliavioliittoa", joka erosi moniavioisuudesta siinä, että oli Jumalan antama käsky.
Nykyään esimerkiksi uskonnollinen yhteisö Kansainvälinen perhe harjoittaa "hengellisen vaimollisuuden" tapaista vapaata rakkautta, vaikka termiä ei liikkeessä käytetäkään.
María Nsué Angüe
María Nsué Angüe (s. 1945, Ebebeyín, Río Muni - 18 tammikuuta, 2017, Malabo ) oli päiväntasaajanguinealainen kirjailija ja maansa entinen opetus- ja kulttuuriministeri.
Angüen vanhemmat olivat poliittisesti aktiivisia protestantteja, ja Angüe syntyi äitinsä vankilatuomion aikana. Hänen ollessaan lapsi perhe muutti Espanjaan, missä hän kävi koulunsa ja opiskeli journalismia. Hän lähti töihin Addia Abebaan. Hän palasi Päiväntasaajan Guineaan 21-vuotiaana ja alkoi työskennellä radiossa ja televisiossa.
Angüen vuonna 1985 julkaisema romaani Ekomo oli ensimmäinen päiväntasaajanguinealaisen naisen julkaisema romaani. Häntä pidetään yhtenä maansa merkittävimmistä kirjailijoista.
M/S Finnmarken
M/S Finnmarken on norjalaisen Hurtigruten Group ASA -varustamon omistama vuonna 2002 valmistunut laiva.
Rakentaminen
Alus tilattiin Kvaerner Kleven Skeppsvarvilta Ulsteinvikistä Norjasta. Sen köli laskettiin 10. marraskuuta 2000 telakkanumerolla 292 ja alus laskettiin vesille 15. syyskuuta 2001. Alus luovutettiin 3. huhtikuuta 2002 narvikilaiselle Ofotens og Vesteraalens Dampskibsselskap A/S:lle.
Käyttöhistoria
Alus aloitti 6. huhtikuuta 2002 neitsytmatkan telakalta Bergenin, Orkenyn, Dublinin, Southamptonin, Amsterdamin, Kööpenhaminan ja Oslon kautta Stavangeriin. Liikennöinnin Hurtigrutenilla Bergenin ja Kirkenesin välillä alus aloitti 20. huhtikuuta. Alus rekisteröitiin maaliskuussa 2006 Hurtigruten ASA::lle aluksen kotisatamana säilyessä Narvik.
Alus oli FMV:n Fredrikstadin telakalla 17.-23. huhtikuuta 2007, jolloin sen azipodit korjattiin. Alus vuokrattiin lokakuussa 2009 autralialaiselle yhtiölle majoitusalukseksi Fremantleen. Alus lähti 23. tammikuuta 2010 Norjasta ja se saapui 13. helmikuuta Kapkaupunkiin, josta se jatkoi matkaansa 15. helmikuuta Fremantleen. Vuokrasopimus päättyi 30. lokakuuta 2011 ja alus lähti Singaporeen telakalle marraskuussa.
Alus lähti joulukuussa Singaporesta ja se saapui Durbaniin 1. tammikuuta 2012. Alus aloitti liikennöinnin Hurtigrutenilla 16. helmikuuta.
Akiko Suwanai
Akiko Suwanai (s. 7. helmikuuta 1972 Tokio) on japanilainen viulisti. Hän on levyttänyt Universal Classicsille. Hän opiskeli Toho Gakuen -musiikkikoulussa Toshiya Eton, Columbian yliopistossa ja Juilliard School of Musicissa Dorothy DeLayn ja Cho-Liang Linin sekä Berliinin taideyliopistossa Uwe-Martin Haibergin johdolla.
Suwanai sai vuonna 1989 toisen palkinnon Kuningatar Elisabetin musiikkikilpailussa; ensipalkinnon sai Vadim Repin. Suwanaista tuli vuonna 1990 kansainvälisen Tšaikovski-kilpailun nuorimpana voittanut henkilö. Hän on myös päässyt palkintosijoille Paganini-kilpailuissa. Hän on esiintynyt maailmanlaajuisesti eturivin orkesterien kanssa. Näihin ovat kuuluneet Staatskapelle Dresden, WDR Sinfonieorchester Köln, Berliinin radion sinfoniaorkesteri, Helsingin kaupunginorkesteri, Yomiuri Nippon -sinfoniaorkesteri, Orchestre national du Capitole de Toulouse, Japanin filharmonikot, Puolan kansallinen radion sinfoniaorkesteri ja Slovakian filharmonikot. Kapellimestareita, joiden kanssa Suwanai on tehnyt yhteistyötä, ovat olleet muiden muassa Lorin Maazel, Seiji Ozawa, Péter Eötvös, Vladimir Jurowski, Susanna Mälkki, Sylvain Cambreling, Klaus Mäkelä, Pietari Inkinen, Lawrence Foster ja Eivind Gullberg Jensen.
Suwanai on menestynyt kansainvälisesti esittämällä keskeisiä viuluohjelmiston teoksia muiden muassa Pjotr Tšaikovskilta, Johannes Brahmsilta ja Felix Mendelssohnilta, mutta hänen ohjelmistonsa ulottuu Johann Sebastian Bachista nykyteoksiin. Hän kantaesitti Eötvösin hänelle säveltämän viulukonserton Seven Pierre Boulez'n johdolla vuonna 2007. Hän toimi solistina myös James MacMillanin viulukonserton Japanin-ensiesityksessä NHK:n sinfoniaorkesterin kanssa vuonna 2012.
Suwanai on toiminut tuomareina kilpailuissa, joihin ovat kuuluneet Long–Thibaud–Crespin-kilpailu ja Kuningatar Elisabetin musiikkikilpailu.
Suwanai perusti vuonna 2012 kansainvälisen NIPPON-musiikkifestivaalin, jossa on muun muassa kantaesittänyt uutta musiikkia, tarjonnut mestarikursseja ja pitänyt hyväntekeväisyyskonsertteja Tōhokun maanjäristyksestä ja tsunamista kärsineiden hyväksi. Hänen instrumenttinsa on Jascha Heifetzin aiemmin omistama Stradivarius-viulu "Dolphin" vuodelta 1714.
Melody Klaver
Melody Zoë Klaver (s. 9. syyskuuta 1990 Amsterdam) on hollantilainen näyttelijä. Hän on esiintynyt muun muassa Erica van Beusekomin roolissa Martin Koolhovenin elokuvassa Oorlogswinter – Sotatalvi (2008). Kyseinen rooli toi hänelle vuonna 2009 parhaan alankomaalaisen naisnäyttelijän Rembrandt-palkinnon.
Klaverin poikaystävä kuoli vuonna 2007 itsemurhaiskussa ollessaan sotilaana Afganistanissa.
Darwin (käyttöjärjestelmä)
Darwin on vapaa POSIX-yhteensopiva käyttöjärjestelmä, jota Apple kehitti 1999–2005. Darwin pohjautuu 386BSD:hen. Applen APSL-lisensoidun lähdekoodin lisäksi siinä on osia Nextstepistä ja muista avoimen lähdekoodin projekteista. Darwin koostuu käyttöjärjestelmän avoimen lähdekoodin osista, joiden päälle Apple rakensi macOS- ja iOS-käyttöjärjestelmänsä.
Darwinin merkittävimpiä tekniikoita ovat Mach 3.0:een perustuva XNU-ydin, FreeBSD 5 -jakelun kanssa yhteensopivat järjestelmäpalvelut, suorituskykyiset verkko-ominaisuudet ja tuki useille tiedostojärjestelmille.
Lisenssi
Alun perin Darwinin lisenssinä ollut APSL ei täyttänyt Free Software Foundationin vapaiden ohjelmistojen lisensseille asettamia kriteereitä. Open Source Initiativen avoimen lähdekoodin lisenssien kriteerit samainen lisenssi kuitenkin täytti.
Julkaisut
Apple julkaisi Darwinista uuden version aina uuden OS X -järjestelmän rinnalla versioon 8 asti.