cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Jan Platil
Jan Platil (s. 9. helmikuuta 1983 Kladno) on tšekkiläinen jääkiekkoilija, pelipaikaltaan puolustaja. Hän ehti edustaa alkukaudesta 2011-2012 SM-liigaseura Tapparaa try-out-sopimuksella. Platilin vaatima palkka oli kuitenkin liian suuri Tapparan maksettavaksi ja hän sai lähteä 10 pelatun liigapelin jälkeen. Siirtorajan kynnyksellä Platil teki loppukauden kattavan sopimuksen Lahden Pelicansin kanssa.
Lean Service Creation
pienoiskuva|Lean Service Creation -menetelmässä käytettäviä työskentelypohjia. Lean Service Creation (LSC) on Creative Commons -lisensoitu palvelumuotoilu- ja tuotekehitysprosessi. Menetelmässä palvelukehityksen kannalta keskeisiä kysymyksiä ja vaiheita työstetään valmiiden työskentelypohjien avulla. Menetelmä korostaa liiketoimintaongelman ja käyttäjäongelman yhdistämistä, lyhyitä tuotekehityssyklejä ja tehtyjen ratkaisujen jatkuvaa validoimista.
Lean Service Creation kumpuaa Lean Startup, Agile software development ja Design Thinking -ideologioista yhdistäen näiden kantavia teemoja ja käytäntöjä askeleittain eteneväksi prosessiksi ja työskentelypohjiksi.
Lean Service Creation -menetelmä syntyi ja jalostui suomalaisen it- ja palvelumuotoiluyritys Futuricen sisäisessä käytössä. Ensimmäiset Lean Service Creation -työskentelypohjat loivat ja näihin liittyvän opaskirjan kirjoittivat Hanno Nevanlinna, Juha Pesonen sekä myöhemmin Aalto-yliopistoon työelämäprofessoriksi siirtynyt Risto Sarvas.
Lean Service Creation -menetelmän Creative Commons -lisensoitu materiaali on sittemmin käännetty ja julkaistu mm. Brasiliassa ja Ranskassa.
Konrad Lehtimäki
Konrad Vilhelm Lehtimäki (18. tammikuuta 1883 Vahto – 25. toukokuuta 1937 Turku) oli suomalainen kansanedustaja, kirjailija ja toimittaja.
Elämä
Lehtimäen veljiä ovat Verner ja Jalmar Lehtimäki. Hänen vanhempansa olivat torppari Vilhelm Lehtimäki ja Johanna Emilia Åkerman (Lavamäki). Hänen puolisonsa vuodesta 1904 oli Mandi Matilda Vallin. Lehtimäki kävi kansakoulun ja työskenteli sitten vuosina 1891–1903 Suomessa karjapaimenena, renkinä, leipurina, tukkilaisena ja konttoristina sekä ulkomailla merimiehenä, biljardimarkköörinä ja hiilenkantajana. Lehtimäki oli asemamiehenä 1903–1907, ja vuosien 1907–1913 välillä hän toimi sosialidemokraattisen puolueen puhujana sekä Viipurin läänin läntisen vaalipiirin ja Turun läänin eteläisen vaalipiirin sos.dem. piirisihteerinä. Hän työskenteli 1918 Kansan Lehden toimittajana Tampereella.
Lehtimäki valittiin eduskuntaan sosialidemokraattisen puolueen edustajana kaksi kertaa vuosiksi 1911–1917. Toisella kaudella Kerenskin Venäjän väliaikainen hallitus hajotti eduskunnan.
Lehtimäki sai kuolemantuomion 1918 valtiopetoksesta, mutta tuomio peruttiin kulttuuriväen painostuksesta, kun hänet todettiin 11. joulukuuta 1918 syyttömäksi.
Konrad ja Verner Lehtimäki esiintyvät päähenkilöinä venäläisen kirjailijan Gennadi Fishin Suomen sisällissodasta kertovan romaanin Kljatwa (1937, suomeksi ”Vala”) ensimmäisissä painoksissa, mutta myöhemmissä painoksissa, 1941 alkaen, Konrad on häivytetty muuttamalla nimeksi "Irmari", ja myös Vernerin nimi on muutettu.
WSOY:n taidekokoelmassa on Armas Lehtimäen 1945 maalaama muotokuva isästään Konrad Lehtimäestä.
Tuotanto
Lehtimäki luetaan ensimmäisten työläiskirjailijoiden joukkoon. Hänen pääteoksensa on pasifistinen utopiaromaani Ylös helvetistä (1917), joka kertoo tulevasta maailmansodasta ja maailmanvallankumouksesta. Teos käännettiin ainakin venäjäksi, ja esipuheen siihen kirjoitti Maksim Gorki. Koko painos kuitenkin tuhottiin, kun se oli joutunut uudelleenarvioinnin kohteeksi. Teos on pasifistinen dystopia, työläisromaani ja varhaisklassinen tieteiskuvitelma.
Raimo Huittinen
Raimo Huittinen (s. 1941 Pihlava, Pori) on Punkalaitumella asuva suomalainen kuvataiteilija.
Huittinen työskenteli 16 vuotta Satakunnan Kansa -sanomalehden piirtäjänä, kunnes ryhtyi vuonna 1981 freelanceriksi. Huittisen naivististen teosten päätekniikka on serigrafia ja hän käsittelee niissä arkisia huomioita humoristisesti. Huittisen teoksia on ollut useana vuonna esillä muun muassa Naivistit Iittalassa -näyttelyssä. Huittinen on suunnitellut useita Porin Päivä -julisteita ja tehnyt kuvituksen Vanha Pori -teokseen.
Bantu Holomisa
pienoiskuva|Bantu Holomisa vuonna 2019. Kenraalimajuri Bantubonke Holomisa (myös Harrington Holomisa, s. 25. heinäkuuta 1955 Mqanduli, Etelä-Afrikka ) on eteläafrikkalainen upseeri ja poliitikko. Hän johti Transkein bantustania vuosina 1987–1994.
Holomisa oli yksi ensimmäisiä mustia eteläafrikkalaisia, jotka pääsivät opiskelemaan Etelä-Afrikan sotilasakatemiaan vuonna 1984. Hän toimi nimellisesti itsenäisen Transkein puolustusvoimien komentajana vuoteen 1987 asti, jolloin osallistui maan aikaisemman johtajan Kaizer Matanziman vastaiseen vallankaappaukseen. Vuosien 1988 ja 1989 aikana Holomisa laillisti Transkeissa noin 33 erilaista edellisen hallituksen kieltämää järjestöä ja hänen hallintonsa toimi läheisessä yhteistyssä apartheidia vastustaneiden vapautusliikkeiden kanssa.
Holomisa kuului vuoden 1994 ensimmäisten vapaiden vaalien ANC:n vaalikomiteaan ja valittiin maan parlamenttiin suurella äänimäärällä. Hän toimi kansallisen yhtenäisyyden hallituksessa ympäristö- ja turismiapulaisministerinä vuoteen 1996 asti. Vuonna 1996 hänet erotettiin ANC:tä sen jälkeen kun hän väitti Totuuskomission istunnossa ANC:n ministerin, Stella Sigcaun, ottaneen vastaan 50 000 randin lahjuksen Matanziman hallitukselta.
Nykyisin Holomisa toimii kansanedustajana edustaen entisen Kansallispuolueen poliitikon, Roelf Meyerin kanssa perustamaansa United Democratic Movement -puoluetta.
Henry T. Rainey
thumb|right|Henry T. Rainey Henry Thomas Rainey (20. elokuuta 1860 Carrollton, Illinois – 19. elokuuta 1934 St. Louis, Montana) oli yhdysvaltalainen demokraattisen puolueen poliitikko ja lakimies.
Hän istui Yhdysvaltain edustajainhuoneessa Illinoisin osavaltion edustajana vuosina 1903–1921 ja uudelleen vuodesta 1923 aina kuolemansa 1934 saakka. 1930-luvun laman aikana republikaanit menettivät enemmistönsä, ja John Nance Garnerin tultua valituksi puhemieheksi, Rainey valittiin 72. kongressin (1931–33) enemmistöjohtajaksi. 73. kongressissa (1933–35) hänet valittiin edustajainhuoneen puhemieheksi.
Moottoritorpedovene Jyry
Jyry (J 2) oli Suomen merivoimien moottoritorpedovene jatkosodassa. Vene oli alun perin Italian kuninkaallisen laivaston MAS 526 -luokan moottoritorpedovene MAS 527, joka oli valmistettu 1939 Bagliettossa.
Regia Marina MAS527
MAS527 oli torjumassa laivueensa mukana 13.-14. kesäkuuta 1940 Italian Rivieralle tunkeutuneita Ranskan merivoimien aluksia, jolloin ne yrittivät tuloksetta torpedoida torpedoida hävittäjät Guépardin, Valmyn ja Verdunin. Ranskalaisalukset eivät edes havainneet hyökkääjiä.
Saksan merivoimat pyysivät 21. huhtikuuta 1942 Italian laivastolta tukea taisteluun Laatokalla operoivia Neuvostoliiton laivaston yksiköitä vastaan. Operaatiolla oli tarkoitus vahvistaa Leningradin piiritystä. Italian laivasto määräsi lähetettäväksi capitano di corvetta Emilio Bianchin XII Squadriglian, johon kuuluivat moottoritorpedoveneet MAS 526 - MAS 529. Veneet siirrettiin Itämerelle kuorma-autoilla ja siitä edelleen laivalla Suomeen. Ne ajoivat omin konein Saimaan kanavaa pitkin Saimaalle, josta ne siirrettiin rautateitse Punkasalmen asemalta Lahdenpohjaan. Alukset saapuivat lopulta 22. kesäkuuta Laatokalle.
Eräässä laivueen neljästä operaatiosta Laatokalla MAS527 upotti 15. elokuuta Neuvostoliiton Laatokan laivaston tykkiveneen Biran (947 grt). Alus itse kärsi tulessa myös vaurioita. Se osallistui laivueensa mukana Suhonsaaren maihinnousuun 21. lokakuuta.
Alus lähti 29. lokakuuta Laatokan jäätyessä laivueen mukana samaa reittiä Suomenlahdelle ja edelleen Tallinnaan, jossa laivue talvehti. Seuraavana keväänä laivue operoi Suomenlahdella Leningradin edustalla, kunnes 5. toukokuuta 1943 Välimeren tilanne pakotti Italian luopumaan veneistään ja siirtämään henkilöstönsä takaisin kotimaahan.
Suomen laivaston Jyry
Suomen merivoimat osti kaikki nämä alukset 5. toukokuuta 1943 Tallinnassa ja ne kuljetettiin Helsinkiin. Alusten vastaanottoa johti Suomen merivoimien puolesta kapteeniluutnantti Heikki Herlevi. Alusten heikkotehoiset 350 millimetrin torpedot vaihdettiin 450 millimetrin torpedoiksi. Alus muutettiin jatkosodan päätyttyä tykkiveneeksi Pariisin rauhansopimuksen kieltäessä torpedoveneet.
Luokan alukset poistettiin käytöstä 1961, jonka jälkeen alukset laitettiin myyntiin.
John Hawkwood
John Hawkwood (1320, Essex–1394, Firenze) oli englantilainen palkkasoturi Italiassa. Italialaiset, Macchiavelli mukaan lukien, käyttivät hänestä nimeä "Giovanni Acuto" (Innokas tai intomielinen). "Acuto" on sanan "Hawkwood" italiankielinen ääntämys.
Hawkwood palveli aluksi paavia ja sittemmin erinäisiä Italian kaupunkivaltioita. Hawkwoodista liikkuvien tarinoiden mukaan hän oli aluksi räätäli, josta sittemmin tuli sotilas.
Sotilasuransa aluksi Hawkwood palveli Englannin armeijassa satavuotisessa sodassa ja Edvard III:n alaisuudessa. Perimätietojen mukaan ”Mustana Prinssinä” tunnettu Woodstockin Edward, Walesin prinssi, nimitti hänet ritariksi. Toiset väittävät Hawkwoodin yksinkertaisesti ottaneen itselleen aatelisarvon joukkojensa suostumuksella. Hänen palveluksensa Englannin hyväksi päättyi vuoden 1360 rauhaan.
Palkkasoturin uransa Hawkwood aloitti Ranskassa. Vuoteen 1363 mennessä hän oli noussut "Valkoisen komppanian" päälliköksi, ja hän osallistui Milanoa vastaan käytyyn sotaan. Sittemmin Hawkwood jäi Italiaan.
Erinäisten Italiassa käytyjen sotien päätteeksi Hawkwood oli noussut Firenzen armeijan ylipäälliköksi vuonna 1390 Milanoa vastaan käydyssä sodassa.
Hawkwoodin armeija valloitti Lombardian ja päätyi kymmenen mailin päähän Milanosta ennen vetäytymistään. Myöhemmin hänen komennossaan olevat joukot puolustivat Firenzeä ja löivät Milanon joukot Jacopo dal Vermessä. Tämän jälkeen Milano pyysi rauhaa. Aikalaisten käsityksen mukaan Hawkwood oli Firenzen pelastaja.
Hawkwoodille tarjottiin Firenzen puolesta eläke, ja hän vietti viimeiset vuotensa Firenzen lähistöllä olevassa villassa. Hän kuoli Firenzessä vuonna 1394, ja hänelle järjestettiin valtiolliset hautajaiset Firenzen tuomiokirkossa. Hawkwoodin kuoleman jälkeen Englannin kuningas Rikhard II pyysi Hawkwoodin jäännöksiä palautettavaksi Englantiin. Hawkwoodin poika palasi samalla Englantiin ja muutti Essexin kreivikuntaan.
Hawkwoodin kunniaksi Firenzeen oli tarkoitus pystyttää pronssipatsas. Hanke arvioitiin kuitenkin liian kalliiksi ja perspektiiviä intohimoisesti kehitellyt Paolo Uccello kutsuttiin maalaamaan Hawkwoodia esittävä maalaus, jossa Hawkwood on kuvattu pronssipatsaan tavoin.
Yhteisöperusteinen kuntoutus
Yhteisöpohjaisen kuntoutuksen paradigma
Arkielämään ja yhteisöllisyyteen perustuvaa toimintaa lähellä olevaa kuntoutusta on pyritty kehittämään erityisen Community Based Rehabilitation (CBR) -mallin mukaisesti. Tätä perusmallia on erityisesti suosittu YK:n vammaisuus- tai kuntoutushankkeissa, ja CBR-käsitteistöä on usein pidetty jopa kuntoutuksen yleisenä tavoitteena, joka tyydyttäisi keskeiset osallisuuden kriteerit.
Yhteisöpohjainen kuntoutus (CBR) on YK:n markkinoima lähestymistapa erityisesti kehittyvien maiden kuntoutuspalvelutarpeisiin. Sama periaate, paikallisen tason kaikkien olennaisten tehojen mukaan ottaminen (osallistaminen) kuntoutuksen kaikissa vaiheissa, soveltuu tietysti yhteiskunnan teollistumisvaiheesta riippumatta. CBR on käsitteellisesti rinnastettavissa osakkuusteoriaan (stakeholding) yleisessä yhteiskuntapolitiikassa. CBR:ään on helppo liittää samat kuntoutuksen ja vammaishuollon yleistavoitteet kuin mihin tahansa muuhunkin palvelujen toteutusmalliin: mahdollisimman laaja omatoimisuus kaikilla toiminnan aloilla sairaudesta ja vammasta riippumatta. Osallistuminen ja tasa-arvo toteutuvat vahvimmin arkielämässä, joten CBR korostaa sitä, että kuntoutuksenkin pitäisi tapahtua siinä yhteydessä, jossa vaikutukset arvioidaan.
CBR vaihtelee sisällöltään sen mukaan, miten sen keskeinen termi yhteisö tulkitaan ja millainen kussakin maassa on paikallisten viranomaisten asema kuntoutuspalveluja ja muita kansalaisten työ- ja toimintakykyyn ja itsenäiseen elämään vaikuttavien toimintapoliitikkojen toteuttamisessa. Yleisellä tasolla voidaan sanoa, että hyvin jäykästi ja keskusjohtoisesti toteutettu kunta- ja aluepolitiikka tuottaa joustamatonta yhteisöperusteista kuntoutusta.
Disabled Peoples' International (DPI) on arvostellut nykyistä CBR-politiikkaa, vaikka politiikalla onkin ollut myönteinen vaikutus vammaisten määräysvallan lisääntymisessä joissakin asioissa. CBR:n menettelytapoja ja lähestymistapaa olisi DPI:n mielestä uudistettava ihmisoikeuslähtökohdasta ja vammaisten itsenäistä elämää korostaen. Vammaisilla henkilöillä pitäisi olla laajempi oikeus ja tosiasialliset mahdollisuudet vaikuttaa omaan lähiympäristöönsä ja arkielämäänsä. CBR soveltuu hyvin vammaisuuden ehkäisyyn, varhaiseen toteamiseen ja lasten kuntoutukseen, mutta paikallistason päätöksentekojärjestelmä ei suinkaan takaa, että vammaisten henkilöiden näkemykset asumisesta, liikenteestä, viestinnästä, työelämästä jne. tulisivat huomioon otetuiksi paikallisessa päätöksenteossa. CBR on monin paikoin lääketieteellisen mallin mukaista, joten siinä toteutuu lähinnä vain terveydenhuollon palvelujen porrastus- ja prioriteettijärjestelmät.
Yhteisöpohjainen (CBR, Community Based Rehabilitation) on kansainvälinen käsite, jota erityisesti YK ajaa kehitysmaiden kuntoutusstrategiaksi, mutta se on periaatteessa aivan sama asia kuin vanhat normalisoinnin ja integroinnin tai uudempi inkluusion käsite.
Yhteisöperusteisen kuntoutuksen vaikuttavuudesta
Laajassa CBR-mallia koskevassa kirjallisuuskatsauksessa ja meta-analyysissa Finkenflügel, Wolffers ja Huijsma (2005) ovat osoittaneet, että vuosina 1978–2002 tehty tutkimus ei ole tuottanut järjestelmällisesti käyttökelpoista tietoa "yhteisöperusteisesta kuntoutuksesta". Tutkimuksella ei ole ollut selvää kohdetta, eivätkä tutkimustulokset muodosta tulkittavissa olevaa tiedollista kokonaisuutta.
Nokia Networks
Nokia Networks (aiemmin Nokia Solutions and Networks (NSN), Nokia Siemens Networks (NSN)) on Nokia Oyj:n liiketoimintayksikkö, joka suunnittelee ja valmistaa tietoliikenneverkoissa käytettäviä laitteita ja ohjelmistoja.
Aarniometsä
thumb|right|280px|Punapuita [[Kalifornian aarniometsässä.]] Aarniometsä (myös luonnontilainen tai koskematon metsä) on metsäalue, jonka puusto on saanut kasvaa täysin tai lähes täysin ilman metsänhoidollisia toimenpiteitä ja on siksi keski-iältään varsin korkea.
Nokia Networks
Yleistä
thumb|250px|Nokia Networksin pääkonttori Espoossa thumb|250px|Nokia Networksin toimistorakennus Wroclawissa, Puolassa. thumb|250px|Nokia Networksin Münchenin toimipiste Saksassa.
Aarniometsä
Aarniometsien peruspiirteitä
Aarniometsien ekosysteemit poikkeavat merkittävästi "hoidettujen" metsien ekosysteemeistä. Niissä on tyypillisesti suuria eläviä puita, suuria pystyyn kuolleita puita sekä usein myös runsaasti vanhoja kaatuneiden puiden runkoja. Aarniometsissä on yleensä useita eri-ikäisten ja -lajisten puiden ja pensaiden muodostamia kasvillisuuskerroksia. Vanhoja metsiä, jotka ovat uudistuneet avohakkuiden tai metsänhoidollisten hakkuiden jälkeen, ei kutsuta aarniometsiksi ennen kuin on kulunut riittävästi aikaa hakkuiden aiheuttamien jälkien häviämiseksi metsästä kokonaan. Täydelliseen luonnontilaan palautumiseen saattaa kulua aikaa sadasta vuodesta tuhanteen vuoteen metsän puulajistosta riippuen. Esimerkiksi Yhdysvalloissa on arvioitu hakattujen lehtimetsien palautumisen aarniometsiksi kestävän yleensä yhden tai kahden kokonaisen puusukupolven ajan eli 150–500 vuotta.
Nokia Networks
Yleistä
Nokia Networks toimii noin 150 maassa ja sen palveluksessa on noin 55 000 henkilöä. Suomessa yhtiöllä on henkilökuntaa noin 7 000, joista on pääkaupunkiseudulla noin 3 800, Oulussa noin 2 200 ja Tampereella vajaa 1 000.
Aarniometsä
Aarniometsien peruspiirteitä
Aarniometsien koskemattomuuden ja lahopuiden suuren määrän ansiosta niissä elää usein nykyisin muualla hyvin harvinaisiksi käyneitä eläin- ja kasvilajeja. Aarniometsät ovat siten ekologisesti merkittäviä ekosysteemejä, jotka ylläpitävät luonnon monimuotoisuutta koskemattoman metsän tarjoamalla ainutlaatuisella elinympäristöllä. Vaikka aarniometsien lajisto yleensä poikkeaa selvästi hakkuilla uudistetuista talousmetsistä, aarniometsien lajien kokonaisrunsaus ei kuitenkaan ole aina talousmetsiä suurempi, vaan se voi olla joissakin ympäristöissä pienempikin.
Nokia Networks
Yleistä
Yksikön liikevaihto vuonna 2014 oli noin 12 mrd. euroa. Tuotantolaitokset sijaitsevat Suomessa, Saksassa, Kiinassa ja Intiassa. Yhtiö on tuotealueillaan maailman toiseksi tai kolmanneksi suurin valmistaja.
Aarniometsä
Aarniometsien peruspiirteitä
Aarniometsien puuvarojen hyödyntäminen on monissa maissa ympäristöjärjestöjen ja metsätalouden välisten eturistiriitojen kohteena. Harvinaisten eliölajien runsauden lisäksi aarniometsät ovat yleensä myös suuria orgaanisen hiilen varastoja sekä vanhan puustonsa että maaperän sisältämän paksun eloperäisen kerroksen ansiosta. Aarniometsien jatkuva hävittäminen kiihdyttää siten paitsi lajien häviämistä myös ilmastonmuutosta.
Nokia Networks
Yleistä
Yhtiön pääjohtajana aloitti Nokia Networks -toimialaryhmän johtajana toiminut Simon Beresford-Wylie, joka toimi tehtävässään lokakuuhun 2009 saakka. Beresford-Wylie jälkeen pääjohtajaksi valittiin NSN:n palveluliiketoiminnasta vastannut, intialainen Rajeev Suri. Talousjohtajana toimi kesäkuuhun 2007 asti Siemensin Itävallan toimiston talousjohtaja Peter Schönhofer, mutta hän erosi tehtävästään yllättäen. Uutena talousjohtajana aloitti Eric Simonsen. Yhtiön kolmantena talousjohtajana aloitti marraskuun 2008 alusta Luca Maestri, joka kuitenkin erosi tammikuussa 2011. Uudeksi talousjohtajaksi nimitettiin logistiikkayhtiö Schenkerin talousjohtajana toiminut Marco Schröter. Hallituksen puheenjohtajana toimi Nokian entinen pääjohtaja Olli-Pekka Kallasvuo syyskuuhun 2011, mutta hänet korvasi Jesper Ovesen lokakuun alusta 2011.
Aarniometsä
Maapallon jäljellä olevat aarniometsät
right|280px|thumb|Pieni vesiputous aarniometsässä [[Queenslandissa, Australiassa]] Vuonna 2006 Greenpeace arvioi, että maapallon jäljellä olevat aarniometsät jakaantuvat eri mantereille seuraavasti:
Nokia Networks
Yleistä
Yhtiön pääkonttori sijaitsee Espoon Karaportissa, kun taas Euroopan konttori ja kolme yhtiön viidestä liiketoimintayksiköstä sijaitsevat Münchenissä Saksassa.
Aarniometsä
Suomen aarniometsät
Suomessa aarniometsiä on jäljellä enää vähän. Tutkimusten mukaan vanhoja, luonnontilaisia tai luonnontilaisenkaltaisia metsiä on Suomen metsäpinta-alasta selvästi alle 5 prosenttia. Näistä metsistä noin puolet on suojeltu, mutta muut kohteet ovat edelleen hakkuu-uhan alaisina. Huonoin tilanne on Etelä-Suomessa, jossa suojeltuja metsiä on vain noin 1 % metsistä ja aarniometsien osuus jää muutamaan promilleen. Suomen jäljellä olevista aarniometsistä suurin osa sijaitsee itärajan tuntumassa Itä-Suomen, Oulun ja Lapin lääneissä valtion omistamilla mailla.
Nokia Networks
Yleistä
Yhtiön perustamisesta tiedotettiin lehdistötilaisuudessa 19. kesäkuuta 2006. Tuolloin ilmoitettiin, että yhtiö tavoittelee 1,5 miljardin euron vuosittaisia kustannussäästöjä vuoteen 2010 mennessä. Merkittävän osan näistä säästöistä ennakoitiin toteutuvan kahden ensimmäisen toimintavuoden aikana. Lisäksi ilmoitettiin, että Nokia Siemens Networksin henkilökuntaa vähennetään 10 – 15 %:lla neljän ensimmäisen vuoden aikana. Toukokuun alussa 2007 yhtiö antoi tarkempia tietoja suunnitelluista henkilövähennyksistä.
Aarniometsä
Suomen aarniometsät
Aarniometsien hävittämisen ja sirpaloitumisen takia niille tunnusomainen eläin- ja kasvilajisto on käynyt uhanalaiseksi ja osittain jo hävinnyt. Vanhoille metsille ominaisista lajeista on jo todettu hävinneeksi tai häviämisen partaalla oleviksi 15–20 %. Suurimpana uhkatekijänä pidetään ns. sukupuuttovelkaa, jolla tarkoitetaan aarniometsien sirpaloitumisen aiheuttamaa yhtenäisten elinympäristöjen suppenemista liian pieniksi, mikä tulee arvioiden mukaan johtamaan vähitellen lajien vääjäämättömään häviämiseen, vaikka jäljellä olevat metsät suojeltaisiin kokonaan hakkuilta.
Nokia Networks
Yleistä
Nokia Siemens Networks Oy (NSN Oy) oli Nokia Siemens Networks B. V.:n sataprosenttisesti omistama tytäryhtiö; Nokia Siemens Networks B. V. oli NSN-konsernin emoyhtiö. Emoyhtiö Nokia Siemens Networks B.V. oli rekisteröity Alankomaiden Zoetermeeriin, mutta NSN:n pääkonttori sijaitsi Espoon Karaportissa. Yhtiö muodostettiin yhdistämällä Nokian Networks -toimialaryhmä ja Siemensin COM-divisioona lukuun ottamatta sen Enterprise Business -yksikköä. Yhtiö aloitti toimintansa 1. huhtikuuta 2007. Toiminta oli tarkoitus aloittaa joulukuun loppuun 2006 mennessä, mutta Siemensiin kohdistuneet lahjusepäilyt viivästyttivät aloitusta. Kiinteistöjen hallinta on järjestetty erillisellä tytäryhtiö Nokia Asset Management Oy:llä (toimitusjohtaja Juha Huuskonen).
Aarniometsä
Suomen aarniometsät
Suomessa aarniometsät ovat sukkession takia yleensä muuttuneet aikaa myöten vanhoiksi kuusimetsiksi, joissa on monipuolinen eliöstö. Alueille ovat tyypillisiä maassa lojuvat tuulen kaatamat puut, joihin on pesiytynyt kääpiä ja monenlaisia hyönteisiä, sekä vielä pystyssä pysyvät lahopuut, joita muun muassa tikkalinnut käyttävät hyödykseen. Lahopuiden koloissa voivat sitten asua monenlaiset kololinnut ja pökkelöpesijät.
Nokia Networks
Yleistä
Aiemmin yhtiön omistivat yhdessä Nokia ja Siemens, mutta Nokia osti Siemensin osuuden vuonna 2013, jolloin myös yhtiön nimeksi muutettiin Nokia Solutions and Networks. Yhtiön nimestä luovuttiin vuonna 2014 ja siitä tuli Nokian Networks-yksikkö.
Konserniyhtiöt
Nokia Solutions and Networks Oy:n konserniyhtiöt:
Kaikkiaan Nokia Solutions and Networks hallinnoimien tytäryhtiöiden kirjanpitoarvo oli noin 392,9 miljoonaa euroa vuonna 2011 (aikaisemmin 374 miljoonaa euroa vuonna 2010).
Organisaatio
thumb|250px|Matkapuhelinverkon tukiaseman antenniviidakkoa. Alun perin Nokia Solutions and Networks koostui kuudesta eri liiketoimintayksiköstä, mutta yhtiö organisoitiin uudelleen vuoden 2010 alussa Business Solutions (Saksassa), Network Systems (Suomessa) ja Global Services (Intiassa) -yksiköihin. Seuraavana vuonna organisaatio muutettiin 4-tasoiseksi: asiakaskokemukset (Customer Experience Management), optiset verkot, palvelut ja radioverkot (Mobile Broadband).
Tuotekehitys
thumb|Nokia Networksin Tampereen toimipiste Valtatie 30 -talossa osoitteessa [[Hatanpään valtatie|Hatanpään valtatie 30. Yhtiö omisti rakennuksen ennen kokonaan, mutta myöhemmin tiloja on vuokrattu ja myyty muillekin teknologiayrityksille, kuten Tiedolle.]] Yhtiön tuotekehitystoiminnot sijaitsevat muun muassa pääkaupunkiseudulla, Tampereen ja Oulun alueella Suomessa, Münchenissä ja Ulmissa Saksassa, Pekingissä Kiinassa ja Piilaakson alueella Kaliforniassa Yhdysvalloissa. Yhteensä tuotekehitystä on noin 40 eri paikkakunnalla maailmanlaajuisesti.
Historia
Vuonna 1981 Nokia osti Televan osake-enemmistön ja nimesi sen Telenokia Oy:ksi. Vuonna 1992 Nokia osti valtion osuuden Telenokiasta ja antoi sille nimen Nokia Telecommunications. Lokakuussa 1999 yhtiön nimeksi tuli Nokia Networks, koska se oli keskittynyt tietoliikenneverkkoihin. Vuonna 2007 Nokia ja Siemens yhdistivät verkkoliiketoimintansa nimelle No­kia Sie­mens Net­work­s (NSN). Kesällä 2013 Nokia osti Siemensin puolikkaan yrityksestä, jolloin siitä tuli Nokian tytäryhtiö Nokia Solutions and Networks (NSN) Vuonna 2014 verkkoliiketoiminnasta oli jo tullut Nokian päätoimiala, tappiollinen matkapuhelintoiminta myytiin Microsoftille, NSN nimettiin Nokia Networksiksi ja sen toimitusjohtaja Rajeev Surista tuli koko Nokian uusi toimitusjohtaja.
Nokia ilmoitti elokuussa 2006 uuden perustettavan yhtiön johtajanimityksistä ja liiketoimintayksiköistä. Liiketoimintayksiköitä oli alkujaan kuusi joista kaksi sijaitsi Suomessa ja muut Saksassa. Euroopan komissio hyväksyi 13. marraskuuta 2006 Nokian ja Siemensin yrityskaupan. Nokia Siemens Networks aloitti toimintansa 1. huhtikuuta 2007. Perustajayhtiöt Nokia ja Siemens kertoivat lisäävänsä uuteen yhtiöön tehtäviä nettovarallisuusinvestointeja niin, että Siemensin investoinnin määrä olisi 2,4 miljardia euroa ja Nokian 1,7 miljardia euroa. Alkuperäisen sopimuksen mukaan molempien yhtiöiden piti sijoittaa yhteisyritykseen 1,6 miljardia euroa.
Siemensin hallintoneuvoston puheenjohtaja Heinrich von Pierer erosi huhtikuussa 2007 ja hänen seuraajakseen valittiin Gerhard Crommen. Vähän myöhemmin myös Siemensin pääjohtaja Klaus Kleinfeld ilmoitti eroavansa syksyllä, kun hänen sopimuksensa päättyy. Päätöstä osattiin odottaa, ja erolla spekuloitiin jo aikaisemmin. Kleinfeld oli Siemensin pääjohtajana vain runsaat kaksi vuotta. Vuonna 2007 yhtiössä tehtiin myös henkilöstöleikkauksia. Leikkaukset aloitettiin Britanniasta, jossa Southwoodissa toimiva Nokia Siemens Networksin sadan hengen tuotekehitysyksikkö oli myyty Aricent-nimiselle yhtiölle. Toukokuussa Nokia Siemens Networks tiedotti ”jatkavansa kilpailuasemiensa vahvistamista” aikoen vähentää Suomen henkilöstöään 1 500–1 700 hengellä ja Saksan lähes 3 000 työntekijällä vuoteen 2010 mennessä. Yt-neuvottelut uutisoitiin alkavaksi 9.5.2007. Vuonna 2007 Suomen henkilöstön vähennystarpeeksi kerrottiin 700 henkeä. Operatiivinen johtaja Mika Vehviläisen mukaan 40 % tavoitelluista 1,5 miljardin euron säästöistä tulee tuotekehityksen päällekkäisten toimintojen karsimisesta. . Ilmoituksen johdosta pääkaupunkiseudun toimihenkilöt marssivat ulos työpaikoiltaan.
Yhtiö osti tammikuussa 2008 tilaajatietojärjestelmiä valmistavan brittiläisen Apertion 140 miljoonalla eurolla. Apertiolla oli 237 työntekijää ja sen liikevaihto oli vuonna 2007 noin 30 miljoonaa euroa. Yhtiön asiakkaisiin kerrottiin kuuluvan Orange, T-Mobile sekä Vodafone. Tammikuun lopussa 2008 NSN ilmoitti aloittavansa yt-neuvottelut 250 hengen vähentämisestä Suomessa pääkaupunkiseudun, Oulun ja Tampereen toimipaikoilla. . Neuvottelut johtivat 239 henkilön irtisanomiseen. Irtisanomiset koskettivat radioverkko- sekä tutkimus, teknologia ja järjestelmäalustat -yksikköjä sekä joitakin yhtymätason toimintoja.
Yhtiö myi korealaisesta Dasan Networksista omistamansa 56 %:n osuuden korealaisille sijoittajille elokuussa 2008 ja syyskuun 10. päivä kerrottiin, että talous- ja rahoitusjohtaja Eric Simonsen jättää tehtävänsä. Yhtiön historian kolmantena talousjohtajana aloitti marraskuun 2008 alusta Luca Maestri. Maestri oli työskennellyt General Motorsissa. Strategiasta ja liiketoiminnan kehityksestä vastaavaksi johtajaksi nimitettiin Michael Matthews, kun Pekka Soini siirtyi yhtiön kehitysyksikön johtajaksi
Yritysvastuu
Helmikuun 2008 alussa NSN solmi yhdeksän miljoonan dollarin sopimuksen verkkolaitekaupasta Turkmenistanin valtion teleoperaattori Altyn Asyrin kanssa. Kauppa herätti huomiota tiedotusvälineissä, sillä ihmisoikeusjärjestöt olivat aiemmin raportoineet Turkmenistanin johdon sekaantumisesta raskaisiin ihmisoikeus loukkauksiin. Yhtiö kielsi syyllistyneensä rikkomuksiin.
Vuonna 2010 paljastui, että NSN oli myynyt Iraniin mobiiliverkon toteutuksen yhteydessä Monitor Center -valvontajärjestelmän. Iran käytti valvontajärjestelmää maan oppositiota vastaan. Asiasta nousi kohu, ja NSN eriytti valvontajärjestelmän myynnin omaksi yritykseksi. NSN:n verkkoihin sisältyy kuitenkin yhä vuonna 2016 valvontaominaisuuksia, joita myös EU-parlamentti edellyttää. Nokian mukaan se "tekee aktiivista työtä varmistaakseen, että yhtiön laillisesti ja hyvässä uskossa toimittamaa teknologiaa käytetään asianmukaisesti ja lakeja kunnioittaen” ja "pyrkii tunnistamaan mahdollisia riskejä ihmisoikeuksien toteutumiselle ja ehkäisemään myymiensä tuotteiden väärinkäyttöä".
Taloudellisia tunnuslukuja
Taulukon tunnusluvut ovat Nokia Oyj:n Networks-toimialaryhmän tunnuslukuja vuosilta 1997–2006 ja vuodesta 2007 alkaen Nokia Siemens Networksin taloudellisia tunnuslukuja.
Illinois Institute of Technology
Illinois Institute of Technology (IIT) on yliopisto Chicagossa, Yhdysvalloissa. Yliopistossa on 2 639 opiskelijaa ja 4 833 jatko-opiskelijaa. IIT perustettiin vuonna 1940, kun 1890-luvulla perustetut Armour Institute of Technology ja Lewis Institute yhdistettiin.
Nokia Networks
Toimintoja
Nokia Networks:lla on viisi verkkokeskusta, joista kaksi on Intiassa sekä yksi Portugalissa, Venäjällä ja Brasiliassa.
Institutional Venture Partners
Institutional Venture Partners (IVP) on yhdysvaltalainen pääomasijoitusyhtiö, joka toimii venture capital -rahoittajana jo vakiintuneille yrityksille (yli 10 miljoonan dollarin vuotuinen liikevaihto ). IVP hallinnoi noin 2,2 miljardin dollarin sijoitusomaisuutta.
Illinois Institute of Technology
Historia
1930-luvun laman seurauksena sekä Armour että Lewis Instituten rahat olivat vähissä. Tämä johti oppilaitosten yhdistämiseen. IIT syntyi heinäkuussa 1940. Tämän jälkeen IIT:hen on liittynyt myös muita oppilaitoksia. Vuonna 1937 perustettu Institute of Design yhdistyi IIT:hen 1949. Chicago-Kent College of Law ja Stuart School of Business liittyivät IIT:hen 1969. Chicago-Kent College of Law liittymisen myötä IIT:stä tuli yksi harvoista teknillisistä yliopistoista, joissa oli myös oikeustieteellinen laitos. Midwest College of Engineering liittyi IIT:hen 1986.
Institutional Venture Partners
Institutional Venture Partnersin päätoimipaikka on venture capital -rahoittajien mekassa, Piilaakson Menlo Parkin Sand Hill Roadilla. IVP oli yksi varhaisimmista VC-pääomasijoitusyhtiöistä, joka sijoittui alueelle. Yrityksellä on sivutoimipaikka myös San Franciscossa.
Illinois Institute of Technology
Kampukset
Chicagon kaupungin alueella sijaitsee lisäksi kaksi muuta kampusaluetta. Wheatonissa on Daniel L. ja Ada Ricen kampus sekä Summitissa Moffetin kampus, jossa on Ruokaturvallisuuden ja -teknologian kansallinen tutkimuskeskus.
Opiskelu
thumb|[[IIT Institute of Design sijaitsee omassa kampuksessaan osoitteessa 350 N. LaSalle Street. ]] IIT on jaettu yhdeksään osastoon:
Kansalaislaulu
Laulusta tunnetaan parhaiten ensimmäinen säkeistö, joka sävyltään muistuttaa vanhempia, lähinnä maisemaa ihannoivia isän­maallisia lauluja, kuten Maamme laulua. . Se on alun perin kuitenkin tarkoitettu vain johdannoksi ja poikkeaa oleellisesti vasta laulun myöhemmissä säkeistöissä ilmenevästä varsinaisesta sanomasta, joka esimerkiksi Matti Klingen tulkinnan mukaan on radikaalinen, miltei utopistis-sosialistinen, ja ilmentää tuolloisen nuor­suomalaisen puolueen ja sen edeltäjän K.P.T:n aate­maailmaa. Niinpä laulussa toivotaan maailman kummastelevan sitä, miten tarmokkaasti Suomessakin toimitaan edistyksen ja muiden arvokkaiden ihanteiden puolesta. Laulun loppu­puolen säkeistöjä lauletaan kuitenkin harvoin, ja monissa laulu­kirjoissakin ovat sen alku­peräisistä 12 säkeistöstä mukana vain neljä ensimmäistä sekä kymmenes ja kahdes­toista, joskus myös yhdes­toista säkeistö.
Kansalaislaulu omaksuttiin jo kirjoittajansa elin­aikana suomalaisten nuoriso­seurojen tunnus­lauluksi.
Kansalaislaulun alku­sanat (Olet maamme armahin Suomenmaa) sekä sävelmän alku­tahdit on lainattu ironisessa mielessä myös Emil Reteen vuonna 1967 kirjoittamaan ja Irwin Goodmanin esittämään lauluun Ryysyranta, jonka sävy kuitenkin on kokonaan toinen.
Kansalaislaulun sävelmän voi tunnistaa myös tunnetusta virolaisesta isänmaallisesta laulusta Sind surmani, joka laulettiin ensi kerran Viron ensimmäisillä laulujuhlilla vuonna 1869. Säveltäjä Aleksander Kunileidia innoitti työssään sama kansansävelmä Kreivin sylissä istunut, jonka hän oli ilmeisesti löytänyt Karl Collanin kansanlaulukokoelmasta.
Laulun sanat
1. Olet maamme, armahin Suomenmaa, ihanuuksien ihmemaa. Joka niemeen, notkohon saarelmaan kodin tahtoisin nostattaa.
2. Kodin ympäri viljavat vainiot kalarantoja kaunistais, Jalon kansan kuntoa laulelmat yli aaltojen kuljettais.
3. Saisi kuulla maailma kummakseen, miten täälläkin taistellaan, pyhän, kauniin, oikean voitollen ilojuhlina riemuitaan.
4. Kuinka kansa, pieni ja köyhäkin edistykselle uhria toi, ihanteen, jalon aatteen alttariin rovon viimeisen kantaa voi.
7. Ja se kuinka nyt kuohuu nuoruuttaan kuni kihlattu morsian. Vapautta se häiksensä valmistaa tulevaisuuden juhlahan.
8. Sitä varten kansa nyt kilvan käy isänmaallensa uhraamaan, valon liedellä nuoriso valmistuu toivon-aikoja ohjaamaan.
9. Nosta, nosta jo henkesi kahleistaan, satavuosia sortunut! Kansa yksi on Suomessa, yhdellen voiton arpa on langennut.
10. Työhön, työhön yhtenä kansana siis rehellisehen, arvoisaan! Saman maan, saman kansan onnellen joka korsikin kannetaan.
11. Kuka kurja hylkien silmäilee suuriarvoinen alhempaan? Saman arvon, kunnian ansaitsee, joka mies on paikallaan!
Harpo Marx
Harpo Marx (oik. Adolph Arthur Marx, ) oli yhdys­valtalainen muusikko ja näyttelijä, yksi Marx-veljeksistä.
Varhainen elämä
Harpo Marx syntyi Sam ”Frenchie” Marxin ja hänen vaimonsa Minnie Marxin perheeseen. Isä Sam oli itse­oppinut räätäli, joka menestyi työssään miten kuten. Äiti Minnie sen sijaan keskittyi jo varhain saamaan kaikki viisi poikaansa esittävien taiteiden pariin. Harpo Marx oli veljeksistä toiseksi vanhin. Vanhin veljeksistä oli Chico Marx, jonka äiti pani piano­tunneille. Nuoremmat veljet olivat Groucho Marx, joka luki into­himoisesti kirjoja ja osasi laulaa; Gummo Marx, josta myöhemmin tuli elo­kuva­väen agentti sekä Zeppo Marx, joka menestyi liike­alalla. Lempi­nimensä, jotka vakiintuivat käyttöön heti, veljekset saivat erään pokeri­pelin aikana nuorina miehinä.
Marxien perhe asui 93. kadulla New Yorkin East Sidessa, jonka korttelit olivat tiukasti jaetut asukkaiden etnisen taustan mukaisesti. Koulua Harpo Marx kävi vain pari vuotta ja yritti sen jälkeen pärjätä tekemällä sekalaisia töitä, joita poika silloin vain saattoi tehdä. Vaikka Minnie Marx aikoi saada poikansa näyttämölle, kuten veljensä Al Sheanin (alun perin Schön­berg), ei nuori Harpo Marx pitänyt omia kykyjään kummoisina. Kun isoveli Chico Marx sai piano­tunteja, opettaja opetti soittamaan pelkästään oikean käden sormilla, kuunteli Harpo Marx oven takaa ja opetteli soittamaan kaksi kappaletta korva­kuulolta yhdellä sormella. Suurempaa menestystä hän saavutti opettelemalla matkimaan ilmeitä tai kävely­tyylejä. Muutoin nuorukaiseksi varttuva Harpo Marx teki hantti­hommia muun muassa juoksu­poikana ja ”vuokran potkaisijana” ja opetteli samalla soittamaan pianoa kahdella kädellä.
Chicagon vuodet
Vuonna 1910 Minnie Marx päätti, että perhe muuttaa Chicagoon, koska New Yorkista ei kovan kilpailun takia tuntunut löytyvän sijaa Marxien vaudeville-esityksille. Marxit ostivat osa­maksulla oman talon ja olivat sen jälkeen velkaa herra Green­baumille. Aluksi perhe esiintyi pikku­teattereissa Chicagossa, mutta pian sen teatterit eivät enää riittäneet, vaan Marxit tekivät mitä vain keikkoja saivat. Marxien täytyi kierrellä esiintymässä kaupungissa kuin kaupungissa, eivätkä esiintymisen tuotot aina riittäneet kuin juna­matkaan seuraavaan kaupunkiin. Useiden vuosien kiertely kaupungista toiseen yleensä huonoissa oloissa oli rankkaa aikaa perheelle. Joskus kyllästyminen ja väsyminen ajoi pojat hölmöilemään näyttämöllä. Silloin Minnie sai heihin ryhtiä muistuttamalla kiljaisten pojilleen ”Green­baum, senkin jästi­päät!”
Veljesten ura alkoi nousta joskus vuosien 1913-1915 tienoilla, kun Groucho Marx keksi, että veljesten seurue voisi ottaa valikoimaansa Gus Edwardsin Koulu­päiviä-esityksen (Fun in Hi Skule), josta tuli suosittu. Esitykseen veljekset lisäsivät omia improvisaatioitaan ja Chico liittyi mukaan seurueeseen.
Harpo Marx vaikenee
Minnie Marx halusi veljesten kiertueisiin lisä­potkua ja pyysi, että hänen veljensä Al Shean käsi­kirjoittaisi pojille. Harpo Marxin mielestä kaikki oli muuten hienosti, mutta Al-eno ei ollut kirjoittanut Harpo Marxin rooli­hahmolle vuoro­sanoja. Eno ehdotti pantomiimia, mutta se ei häntä miellyttänyt. Harpo Marx tuli kuitenkin toisiin ajatuksiin. Illinoisin Champaignissa paikallis­lehti kirjoitti veljesten show’sta arvostelun. Kriitikko piti Harpo Marxia huvittavana – mutta vaikutelma meni pilalle heti kun tämä avasi suunsa. Vaikka Harpo Marx ymmärsi, ettei pystynyt päihittämään Chicoa tai Grouchoa verbaali­akrobatiassa, hän myös loukkaantui artikkelista – ja päätti, ettei enää koskaan sanoisi sanaakaan näyttämöllä.
Siitä pitäen Harpo Marx alkoi kehittää eri­laisia temppuja, jotta ei tarvitsisi enää vuoro­sanoja. Hänen tavara­merkeikseen muodostuivat muun muassa ääni­torvella tööttäily, ilmeilyt ja pöytä­veitsien tiputtelu hihasta. Hänen rooli­asukseen taas vakiintui pitkä nukka­vieru vaalea takki, ruutu­kuosinen paita sekä päässä lyhyt, punertava kiharainen peruukki ja murjottu silkki­pytty.
Näiden lisäksi Harpo Marxille tyypillistä oli näyttämöllä hölmöilyn ohessa soittaa kappaleita harpulla, jonka hänen äitinsä Minnie Marx hänelle hankki. Harppu osaltaan johti myös Adolph Marxin nimen muuttumiseen Harpoksi. Harpun­soittajana Harpo Marx oli itse­oppinut. Minnien äidin vanha soitin lojui yksi­kielisenä perheen nurkissa, kunnes Harpo Marx kiinnostui sen soittamisesta.
pienois|[[Marxin veljekset, vasemmalla seisoo Chico ja oikealla Harpo, edessä istuu Groucho.]]
Kohti Marx-veljeksiä
Minnie Marx oli sisukas nainen. Lopulta hänen onnistui hankkia pojilleen viikon kiinnitys yhteen Chicagon parhaimmista revyy­teattereista. Se taas johti kiinnitykseen Orpheum-teatteri­ketjun 30 viikon kiertueelle. Lopuksi Bostonissa Marxin seurueen esitys oli niin suuri menestys, että teatterin­johtaja otti yhteyttä show­bisneksen yksin­valtiaaseen E. F. Albeehen. Albee palkkasi veljekset esiintymään kahdeksi viikoksi teattereihinsa New Yorkiin. Kahden viikon jälkeen esityksiä jatkettiin edelleen New Yorkissa ja sitten Albeen muissa teattereissa eri kaupungeissa. Ja lopulta Lontoossa, Englannissa. Englannin matkan jälkeen Marxit ylpistyivät ja joutuivat pian eri­mielisyyksiin Albeen kanssa. Albee erotti veljekset.
Kimmo Seppälä
Kimmo Seppälä (s. 1965 tai 1966) on suomalainen toimittaja, joka oli Mediuutisten päätoimittaja ja toimitusjohtaja 2009–2011. VTM Kimmo Seppälä aloitti uransa Talentumilla vuonna 1996 ja toimi ennen Mediuutisia MikroPC:n päätoimittajana.
Harpo Marx
Kohti Marx-veljeksiä
Marxit eivät enää päässeet New Yorkin teattereihin esiintymään. He kääntyivät Albeen kilpailijan Shubertin veljesten puoleen. ”Marx-veljesten Shubertin-sakki” pääsi jälleen kiertueille, mutta kiertueen kulut lankesivat esiintyjien niskoille. Kiertue ei säästynyt vaikeuksilta ja lopulta rahaton ja epä­toivoinen seurue päätti palata New Yorkiin ja esiintyi siellä tuntemattomissa ja syrjäisissä teattereissa. Chico Marx löysi ratkaisun ahdinkoon. Pinochle-peli­pöydän ääressä hän tutustui tuottaja Joseph Gatesiin ja sai puhuttua hänet pyytämään tehtailija Herman Broodyn rahoittamaan Marx-veljesten musiikki­komedian, jonka nimeksi tuli I’ll Say She is (On totisesti). Tästä alkoi puoli­toista vuotta kestänyt kiertue, joka päätyi lopulta veljesten vaatimuksesta New Yorkin Broad­waylle. Ensi-ilta Broad­waylla sujui hyvin ja seuraavan aamun lehdet olivat täynnä kehuvia arvosteluja esityksestä. Arvosteluista kohtalokas Harpo Marxin uran ja henkilö­kohtaisen elämän kannalta oli Alexander Woollcottin kirjoitus Sun-lehdessä.
Algonquinin kulttuurivaikuttajat
Alexander eli Aleck Woollcott pyysi saada tavata henkilö­kohtaisesti Harpo Marxin. Wooll­cott kutsui Harpo Marxin tapaamaan ystäviään, ja kuten Harpo Marx tuli useasti elämässään tämän jälkeen huomaamaan, ei Wooll­cottille voinut sanoa ei. Wooll­cottin ystävät kokoontuivat Algonquin-hotellin sviitissä ja pelasivat pokeria. Wooll­cottin ystävät, eli Thanatopsis pokeri- ja kirjallisuus­kerho muodostui lukuisista kulttuuri­elämän vaikuttajista, joihin lukeutuivat muun muassa kolumnisti Frank P. Adams, New York Worldin pää­toimittaja Herbert Bayard Swope, kirjailijat Robert Benchley ja Heywood Broun, näytelmä­kirjailijat George S. Kaufman ja Marc Connelly sekä Judgen pää­toimittaja Harold Ross. Lisäksi Algonquin-hotellin ravintola­salin pyöreän pöydän ääressä kävivät keskusteluja monet muutkin kulttuuri­vaikuttajat. Wooll­cottin seurueeseen kuuluivat usein myös näyttelijätär Ruth Gordon, taide­maalari ja kuvittaja Neysa McMein, kirjailija Alice Duer Miller sekä George S. Kauf­manin vaimo Beatrice.
Koska Harpo Marx ei ollut kouluja käynyt ja oppinut mies, häneltä on joskus kysytty mitä hän osasi keskustella näiden lukuisien kuuluisuuksien kanssa. Siihen hän vastasi, ettei hän puhunut vaan kuunteli. Kuuluisuudet hyväksyivät hänet, ehkä siksi että hän hyväksyi heidät sellaisina ihmisinä kuin mitä he olivat kun eivät tehneet työtä.
Aleck Wooll­cottin seurueen kanssa Harpo Marx vietti paljon aikaa muun muassa Wooll­cottin kesä­paikassa Vermontin Neshobensaarella. Saarella pää­osassa oli eri­laiset tavat viettää vapaa-aikaa ja etenkin seura­pelit. Wooll­cottin seurassa Marx oppi pelaamaan muun muassa suuriksi into­himoikseen osoittautuneita krokettia ja golfia. Toinen Wooll­cottin kesäinen ajan­vietto­paikka oli Ranskan Rivieralla Villa Galanonissa. Täällä Harpo Marxin uusia tuttavuuksia olivat muun muassa kirjailija Somerset Maugham ja näytelmä­kirjailija George Bernard Shaw.
Ura Marx-veljeksissä
I’ll Say She is -musiikki­komedia kesti Broad­waylla yli vuoden. Veljekset saivat tuottajakseen Sam Harrisin. Hän tuotti Marx-veljeksille uuden show’n Kookospähkinöitä, johon Irving Berlin teki musiikin, George S. Kaufman sekä Morrie Ryskind käsi­kirjoituksen ja ohjauksen Kauf­man. Myös tämä toinen revyy sai suuren suosion. Sam Harrisin kanssa Marx-veljekset tekivät Broad­waylle vielä uuden komedian Koirankeksit. Nämä kaksi Harrisin show’ta Marx-veljekset pääsivät lopulta vuosina 1929 ja 1930 tekemään Paramount Pictures -yhtiön elo­kuviksi. Elo­kuvien myötä Harpo Marx muutti itä­rannikolta Los Angelesin Hollywoodiin asumaan. Hän esiintyi useissa Para­mountin, Metro-Goldwyn-Mayerin sekä United Artistsin tuottamassa Marx-elo­kuvassa.
Kiertue Neuvostoliitossa
Vuonna 1933 Yhdysvallat suunnitteli tunnustavansa Neuvosto­liiton presidentti Roose­veltin johdolla. Aleck Wooll­cott keksi, että Harpo Marxin pitäisi olla ”ensimmäinen amerikkalainen taiteilija, joka esiintyy Moskovassa sitten kun Yhdys­valloista ja Neuvosto­liitosta on tullut ystävällis­mielisiä valtioita.” Hän ei ollut suostuvainen, mutta Woo­llcott oli jo päättänyt asian. Wooll­cottilla oli Moskovassa toimittaja­ystäviä, ja näillä hyvät suhteet ulkoministeri Maksim Litvinovin kanssa. Matka­evääksi Harpo Marx sai suositus­kirjeet Moskovan taiteellisen teatterin johtajalle sekä New York Timesin Moskovan kirjeen­vaihtaja Walter Durantylle. Perillä hän ei kuitenkaan tavannut Durantya eikä Moskovan taiteellisen teatterin johtaja lämmennyt Marxin koe-esiintymisille, joita pidettiin usean päivän ajan. Lopulta hän päätti poistua maasta. Silloin Harpo Marx sai puhelun. Soittajaksi paljastui ulko­ministerin vaimo Ivy Litvinov, joka pyysi Marxia jäämään ja lupasi järjestää hänelle kiertueen. Marxin Show’ta esitettiin menestyksekkäästi Moskovassa neljä viikkoa ja kaksi viikkoa hän kiersi muualla maassa.
Yksityiselämä
Harpo Marx pysytteli poikamiehenä huomattavan kauan, yli neljä­kymmentä­vuotiaaksi saakka. Lopulta hän avioitui näyttelijä Susan Flemingin kanssa, joka piiritti Marxia neljä vuotta, ennen kuin Marx antoi periksi. Marxin paris­kunta adoptoi neljä lasta: Billin, Alexin, Jimmyn (James Arthur) sekä Minnien. Bill eli William Wooll­cott Marx ja Alex eli Alexander Marx saivat nimensä Alec Wooll­cottilta sekä tämän veljeltä Billyltä. Marx oli lapsi­rakas ja omistautunut isä. Neljän lapsen lisäksi Marxin kodissa oli aina useita lemmikkejä, kuten oli ollut jo kauan ennen perheen perustamista. Avio­liitto Susanin kanssa kesti Marxin kuolemaan saakka vuoteen 1964. Harpo Marx oli into­himoinen golfaaja, ja tarina kertoo, että kun hän kuoli ja hänet tuhkattiin, tuhkat sekoitettiin hänen omasta toivomuksestaan Rancho Miragen golf­kentän seitsemännen reiän hiekka­esteeseen.
Hän julkaisi oma­elämä­kerran Harpo puhuu vuonna 1961.
M/S Gute
M/S Gute on ruotsalaisen Rederi AB Gotlandin omistama ro-ro-rahtialus. Alus on rakennettu vuonna 1979 Falkenbergs Varvin telakalla Falkenbergissä, eteläisessä Ruotsissa. Gute on rekisteröity Ruotsin lipun alle ja sen kotisatama on Visby. 6. lokakuuta 2008 alus siirtyi Kaskisten ja Ruotsin Härnösandin väliseen liikenteeseen.
Tekniset tiedot
Guten pituus on 138,7 metriä, leveys 16,5 metriä ja syväys on 4,3 metriä. Laivan koko tilavuus (bruttovetoisuus, GT) on 7 616 ja matkustus- ja lastitilojen tilavuus (nettovetoisuus, NT) 2 285. Aluksen kuollut paino eli kantavuus on 3 652 tonnia. Aluksen lastikapasiteetti on 800 kaistametriä. Laivan huippunopeus on 16,5 solmua.
Aluksen jääluokitus on 1A, eli se pystyy useimmissa jääoloissa kulkemaan ilman avustajaa.
Laivan pääkoneina on kaksi B&W Alpha 12U28LU dieselmoottoria, jotka yhdessä kehittävät 4 687 kilowatin tehon.
Nykyisin Gutella on tilaa 88 matkustajalle ja siellä on yhteensä 63 hyttipaikkaa. Aluksen valmistuessa matkustajakapasiteetti oli 52 ja kaikille oli oma hyttipaikka.
Alustyyppi
Gute on ro-ro-alus (roll on roll off), eli sen lastaus tapahtuu perästä pyörien päällä ilman nosturia. Ro-ro-alus on kaikkein kilpailukykyisin ratkaisu nopeutta vaativissa ja lyhyissä kuljetuksissa, sillä se on nopea lastata ja purkaa. Rahtitilaan jää aina paljon käyttämätöntä tilaa, minkä vuoksi aluksia ei juuri valtameriliikenteessä käytetä.
1978–1991
Alus tilattiin helmikuussa 1978. Kesäkuussa 1978 aluksen köli laskettiin ruotsalaisella Falkenbergs Varvin telakalla. Aluksen rakennusnumero on 175. Alus laskettiin vesille 27. huhtikuuta 1979 ja Maikki Helleberg kastoi aluksen Guteksi. Gute luovutettiin 14. kesäkuuta ruotsalaisen Rederi AB Gotlandin omistukseen, joka rekisteröi aluksen Ruotsin lipun alle. Kotisatamaksi tuli Gotlannin saarella sijaitseva Visby. Luovutuksen jälkeen alus aloitti kuljettamaan perävaunuja ja vaarallisia aineita reitillä Oskarshamn–Visby–Nynäshamn. Guten autokannen alla on 32 tankkia ja alus selviytyy pohjakosketuksista ja törmäyksistä paremmin kuin muut alukset. Syyskuusta 1986 huhtikuuhun 1987 alus liikennöi matkustaja- ja autolauttana Oskarshamnin ja Visbyn välillä maanantaista keskiviikkoon.
1. tammikuuta 1988 Gute aikarahdattiin australialaisen Brambles Shippingin liikenteeseen Australiaan kolmeksi vuodeksi. Vielä samana päivänä alus lähti Visbystä. Tammikuussa alus myös siirrettiin Gotland Shipping Ltd:n (Douglas, Mansaari) haltuun 1 850 500 Englannin punnalla. Gute myös siirrettiin Yhdistyneen kuningaskunnan lipun alle Brambles Shippingin sitä vaadittua. Helmikuussa alus aloitti liikennöinnin Melbournen ja Tasmaniassa sijaitsevan Burnien välillä. Vuonna 1991 rahtaussopimusta pidennettiin vuodella.
1992–2003
thumb|150px|Gotlannin sijainti Ruotsissa thumb|150px|Aluksen kotisataman, Visbyn sijainti Gotlannissa.