cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Yle Radio Suomi
Historia
Ensimmäisiä alueradioita seurasivat muutaman vuoden sisällä toimitukset Oulussa, Lahdessa, Kuopiossa, Mikkelissä, Rovaniemellä ja Jyväskylässä. Tarkoituksena oli laajentaa näiden toiminta myöhemmin valtakunnalliseksi verkoksi. Se tapahtui vuonna 1990, kun kahden suomenkielisen kanavan rinnalle perustettiin kolmas kanava. Kolmas verkko avattiin jo vuonna 1989, jolloin sinne siirtyivät alueradioiden lähetykset.
Yleisradio-1
Radio Suomella on yleisradio-1:nä viranomaistehtäviä yleiseen vaaratiedottamiseen liittyen. Siksi sen lähetysverkossa on limittäisyyttä lähetysasemien kesken siten, että jollain alueella voi Radio Suomi kuulua kahdesta, joillain alueilla kuudestakin eri paikasta yleensä maakuntien raja-alueilla. Toinen viranomaistiedottamiseen liittyvä kanava on YleX, joka on yleisradio-2, joka voi toimittaa mm. ilmavalvontaselosteita.
Kaksien maakuntaradioiden yhteislähetyspaikat
Radio Suomella on kolme lähetyspaikkaa, joista Digita lähettää Yleisradion kahden eri maakuntaradiotoimituksen ohjelmaa samasta radiomastosta. Kristiinankaupungin Pyhävuorella ovat lähettimet sekä Rannikko-Pohjanmaan Yle Vaasan että Länsi-Satakunnan Yle Porin lähetyksiä varten. Samalla tavalla Savonlinnan Yläkuonassa ovat lähettimet niin Etelä-Savon Yle Mikkeliä kuin myös Pohjois-Karjalan Yle Joensuuta varten. Kolmas samanlainen kahden maakunnan maakuntaradion ohjelman lähettäminen samasta radiomastosta toteutuu Taivalkoskelta, jossa on lähettimet Pohjois-Pohjanmaan Yle Oulua ja Kainuun Yle Kajaania varten.
Radio Suomen lähettimet
Kaikki Radio Suomen lähetysluvat ovat Yleisradion hakemia. Niiden numero viestintävirastossa on lupanumero BC1113563, joka oli voimassa 31. joulukuuta 2021 saakka. Monet yksityisten radioasemien luvat samoilla lähetyspaikoilla olivat voimassa 31. joulukuuta 2019 saakka.
Radio Suomen vähätehoisin Digitan lähetin on Enontekiön Kilpisjärvellä. Sen teho Norjan rajan läheisyydessä on vain 30 wattia. Muita vähätehoisia lähettimiä ovat Utsjoen Nuvvuksessa oleva 50 watin lähetin ja Inarin Kaunispään 50 watin lähetin. Suuritehoisimmat Radio Suomen käyttämät Digitan lähettimet ovat tehoiltaan 30 000 W, 50 000 W ja 60 000 W.
Yleisradio nimesi vuonna 2016 maakuntaradiot toimitusten kaupunkeja vastaaviksi aikaisempien maakunnallisten nimien asemesta lukuun ottamatta Vaasassa ja Seinäjoella toiminutta Yle Pohjanmaata, joka jakautui Yle Vaasaksi ja Yle Seinäjoeksi kesäkuussa 2021.
Entiset, lähetykset päättyneet 2014 lopulla:
Tunnustus
Vuonna 2010 Suomen Metsäyhdistys myönsi Yle Radio Suomen aluetoimituksille tunnustuksen huomattavista ansioista Suomen metsäalan hyväksi.
Joel Quenneville
thumb|right|Joel Quenneville Joel Norman Quenneville (s. 15. syyskuuta 1958 Windsor, Ontario) on kanadalais-yhdysvaltalainen jääkiekkovalmentaja ja entinen ammattilaisjääkiekkoilija, pelipaikaltaan puolustaja. Hän oli NHL-joukkue Florida Panthersin päävalmentaja 2019-2021. Quenneville toimi vuosina 2008–2018 Chicago Blackhawksin päävalmentajana, jonka aikana seura voitti kolmesti Stanley Cupin (2010, 2013 ja 2015).
NHL-ura
Quenneville sai NHL-varauksen vuonna 1978, kun Toronto Maple Leafs varasi hänet numerolla 21 NHL:n uusien pelaajien varaustilaisuuden toisella kierroksella. Hän aloitti ammattilaisuransa samana vuonna ja pelasi ensimmäisellä NHL-kaudellaan Maple Leafsin paidassa yhteensä 61 runkosarjaottelua tehoin kaksi maalia ja yhdeksän syöttöpistettä. Osa tulokaskaudesta sujui myös AHL-seura New Brunswick Hawksin riveissä, jossa hän pelasi kuusitoista ottelua tehden yksitoista tehopistettä (maali ja kymmenen syöttöpistettä).
Joulukuussa 1979, kesken kauden 1979–1980, Maple Leafs kauppasi Quennevillen ja Lanny McDonaldin Colorado Rockiesiin vaihdossa Pat Hickeyyn ja Wilf Paiementiin. Ensimmäisellä kokonaisella Rockies-kaudellaan, 1980–1981, hän iski NHL-uransa parhaat tehot, kymmenen maalia ja 24 syöttöpistettä 71:ssä runkosarjaottelussa. Vuonna 1982 Rockies muutti New Jerseyyn ja seuran nimeksi vaihtui New Jersey Devils. Samassa yhteydessä kaikkien Rockies-pelaajien, myös Quennevillen, pelaajaoikeudet siirtyivät uudelle seuralle. Kesällä 1983, kolmen ja puolen Rockiesissa/Devilsissä pelatun kauden jälkeen Quenneville kaupattiin Calgary Flamesiin yhdessä Steve Tambellinin kanssa vaihdossa Phil Russelliin ja Mel Bridgmaniin. Vain kaksi viikkoa Flames-kaupan jälkeen hänen pelaajaoikeutensa siirtyivät Hartford Whalersille kaupassa, jossa Whalers sai lisäksi Richie Dunnin ja toiseen suuntaan matkasi Mickey Volcan.
Quenneville pelasi Whalersin riveissä seitsemän kautta kuuluen seuran puolustuksen tärkeimpiin pelaajiin. Hänet valittiin kahdesti Hartfordin arvokkaimmaksi puolustajaksi, vuosina 1984 ja 1985, ja hän toimi seuran varakapteenina vuodesta 1984 vuoteen 1989. Hän ylitti Whalers-vuosinaan kahdesti kahdenkymmenen pisteen rajan tehden enimmillään 25 tehopistettä (viisi maalia ja 20 syöttöpistettä) kaudella 1985–1986. Samalla kaudella hän saavutti myös uransa parhaan lukeman plusmiinustilastossa, +21.
Lokakuussa 1990 Whalers kauppasi Quennevillen pelaajaoikeudet Washington Capitalsille rahallista korvausta vastaan. Suurin osa NHL-kaudesta 1990–1991 kului häneltä kuitenkin Capitalsin sijasta Baltimore Skipjacksin riveissä AHL-liigassa. Heinäkuussa 1991, ollessaan jo uransa ehtoopuolella, hän teki vapaana agenttina sopimuksen Toronto Maple Leafsin kanssa, mutta sen sijaan että olisi pelannut Leafsin NHL-miehistössä, hän toimi viimeisen pelikautensa ajan Toronton silloisen farmiseuran St. John's Maple Leafsin pelaaja-apuvalmentajana AHL:ssä. Kauden päätteeksi hänet nimettiin AHL:n toiseen tähdistökentälliseen. Quenneville lopetti pelaajauransa vuonna 1992.
Joel Quenneville pelasi NHL-uransa aikana yhteensä 803 runkosarjaottelua (457 Whalersin paidassa), joissa syntyi 190 tehopistettä, 54 maalia ja 136 syöttöpistettä. Pudotuspelikokemusta hänelle kertyi yhteensä 32:n ottelun verran, joissa hänelle merkittiin kahdeksan syöttöpistettä. Rooliltaan Quenneville oli peliurallaan puolustava puolustaja ja hän on korostanut puolustuksen merkitystä myös myöhemmällä urallaan valmentajana.
Valmennusura
Lopetettuaan peliuransa Quenneville jatkoi vielä vuoden St. John’s Maple Leafsin apuvalmentajana, minkä jälkeen hän siirtyi AHL-seura Springfield Indiansin päävalmentajaksi. Hän valmensi Indiansia yhden kauden johdattaen seuran pudotuspeleihin, joissa seuran taival katkesi jo ensimmäisellä kierroksella tappioon Adirondack Red Wingsiä vastaan.
Quenneville aloitti myös kauden 1996–1997 Avalanchen penkin takana, mutta kauden puolivälissä hänet palkattiin St. Louis Bluesin päävalmentajaksi. Hän jatkoi Bluesin peräsimessä seitsemän vuoden ajan johdattaen seuran seitsemästi pudotuspeleihin, parhaimmillaan läntisen konferenssin finaaleihin kaudella 2000–2001. Kaudella 1999–2000 Quenneville johdatti Bluesin sen ensimmäiseen Presidents’ Trophyn voittoon. Palkinto annetaan vuosittain sille seuralle, joka on saavuttanut eniten pisteitä NHL:n runkosarjassa. Kesäkuussa 2000 Quenneville itse voitti NHL:n vuoden valmentajan palkinnon Jack Adams Awardin.
Quennevillen aika Bluesissa päättyi helmikuussa 2004, kesken kauden 2003–2004, irtisanomiseen aiempiin vuosiin nähden heikon alkukauden jälkeen. Muutama kuukausi myöhemmin hänet nimettiin Colorado Avalanchen uudeksi päävalmentajaksi Tony Granaton tilalle. Hän valmensi Avalanchen ensimmäisellä kaudellaan seuran päävalmentajana, työsulun jälkeisellä kaudella 2005–2006, pudotuspelien toiselle kierrokselle, jolla tie katkesi tappioon Mighty Ducks of Anaheimia vastaan. Seuraavalla kaudella Colorado jäi pudotuspelien ulkopuolelle, mutta jälleen kaudella 2007–2008 Colorado ylsi pudotuspelien toiselle kierrokselle häviten Detroit Red Wingsille. Kauden jälkeen Coloradon toimitusjohtaja François Giguère ilmoitti, ettei Quenneville jatka joukkueen valmentajana, mihin vaikutti muun muassa erimielisyydet joukkueen pelityylistä.
Syyskuussa 2008 Quenneville siirtyi Chicago Blackhawksin palkkalistoille joukkueen kykyjenetsijäksi. Lokakuussa hänestä tuli Chicagon uusi päävalmentaja. Hän korvasi Denis Savardin. Quenneville on valmentanut Blackhawksin kolmesti Stanley Cupin voittoon, kausina 2009–2010, 2012–2013 ja 2014–2015. Blackhawks irtisanoi Quennevillen kauden 2018–2019 alkuvaiheilla, kun joukkue ei ollut menestynyt riittävän hyvin.
Florida Panthers palkkasi Quennevillen päävalmentajakseen kaudella 2019–2020.
Lokakuussa 2021 Quenneville erosi itse Panthersin päävalmentajan tehtävästä.
Yksityiselämä
Joel Quenneville on naimisissa ja hänellä on vaimonsa kanssa kolme yhteistä lasta, nimiltään Dylan, Lily ja Anna.
Led Zeppelin Box Set
Led Zeppelin (Box Set) on englantilaisen rockyhtye Led Zeppelinin vuoden 1990 lokakuussa julkaistu neljän Lp:n tai CD:n kokoelmalevy, joka sisältää yhtyeen tunnetuimpia kappaleita digitaalisesti uudelleenmuokattuina.
Albumin on julkaissut Atlantic Records ja sen on tuottanut Led Zeppelinin kitaristi, Jimmy Page.
Parmaco
Parmaco Oy on suomalainen siirtokelpoisia julkisia rakennuksia vuokraava, myyvä, suunnitteleva ja valmistava yritys. Suunnittelemme ja valmistamme päiväkoteja, kouluja, palveluasuntoja sekä terveyskeskuksia.
Vuodesta 2012 Parmacon omistaja oli pääomasijoitusyhtiö MB Rahastot. Lokakuussa 2018 MB Rahastot ilmoitti myyvänsä Parmacon Terra Firman johtamalle sijoittajaryhmälle. Parmacon omistus siirtyi Terra Firmalta Partners Groupille vuonna 2021.
Vuonna 2012 Parmaco osti Cramon siirtokelpoisten tilojen valmistusliiketoiminnan ja asiakasohjautuvien siirtokelpoisten tilojen vuokrausliiketoiminnan.
Sepon koulu
Sepon koulu oli Pohjois-Tapiolassa Espoossa toiminut ala-asteen koulu. Koulussa oli lukuvuonna 2021–2022 noin 415 oppilasta.
Vuonna 1964 valmistuneen koulurakennuksen on suunnitellut Matti Hakuri. Espoon koulurakennusten inventointiraportissa vuodelta 2017 kokonaisuutta kuvataan ajalleen tyypilliseksi selkeäpiirteiseksi koulurakennukseksi, jossa on samoja piirteitä kuin 1961 valmistuneessa Heikki ja Kaija Sirénin Aarnivalkean koulussa.
Sepon koulu siirtyi Pohjois-Tapiolan koulun entisiin tiloihin evakkoon helmikuussa 2020. Sepon koulu ja Pohjois-Tapiolan koulu yhdistyivät Pohjois-Tapiolan kouluksi elokuussa 2022. Pohjois-Tapiolan uusi yhtenäiskoulu aloitti toimintansa uudessa koulurakennuksessa, joka valmistui kesällä 2022.
Juri Pimenov
Juri Igorjevitš Pimenov (, 29. maaliskuuta 1958 Moskova, Venäjän SFNT – 19. huhtikuuta 2019) oli Neuvostoliittoa edustanut soutaja, olympiamitalisti ja maailmanmestari.
Pimenov kilpaili perämiehettömissä kaksikoissa kaksoisveljensä Nikolain kanssa. Veljekset saavuttivat olympiahopeaa Moskovassa 1980, kolme maailmanmestaruutta ja useita muita MM-mitaleja. He kilpailivat myös Soulin 1988 ja Barcelonan 1992 kesäolympialaisissa itäblokin boikotoitua Los Angelesin 1984 olympiakisoja.
Pimenov kuoli 61-vuotiaana 19. huhtikuuta 2019.
Apinoiden planeetta (vuoden 1968 elokuva)
Apinoiden planeetta on tieteiselokuva vuodelta 1968. Elokuvassa astronauttiryhmä eksyy Maan kaltaiselle planeetalle, jossa apinat ovat hallitseva laji ja ihmiset ovat taantuneet eläimiksi. Vaikka elokuva perustuu Pierre Boullen samannimiseen romaaniin, elokuva ja kirja eroavat juoneltaan jonkin verran toisistaan. Muita tunnettuja Pierre Boullen romaaneja on esimerkiksi Kwai-joen silta, joka sekin on sovitettu elokuvaksi.
Elokuva on myös joukkopsykologian opetuksen esimerkkitapaus, sillä kuvauksissa huomattiin, että ruokatauoilla näyttelijät asettuivat syömään ”samaan lajiin” kuuluvien kanssa, siis esimerkiksi orankia näyttelevät orankien pöytään, kun maskien takia oli vaikea tunnistaa tuttuja näyttelijöitä.
Juoni
Astronautit Taylor (Charlton Heston), Landon (Robert Gunner) ja Dodge (Jeff Burton) ovat syvässä horroksessa, kun heidän avaruussukkulansa tekee pakkolaskun maankaltaisen planeetan järveen. Herätessään he huomaavat naisastronautti Stewartin kuolleen horroksen aikana. Aikadilataation vuoksi aluksen ulkopuolella on astronauttien matkan aikana kulunut 2 000 vuotta, joten ollaan vuodessa 3978. Sukkulan alkaessa upota järveen astronautit pelastautuvat tarvikkeineen sukkulasta pelastusveneeseen ja rantautuvat.
He lähtevät kävelemään järveä ympäröivän aavikon halki ja jonkun matkaa kuljettuaan löytävät merkkejä elämästä, kasvin ja pian lisää kasvillisuutta. He päätyvät keitaalle, jossa he päättävät uida. Heidän uidessaan tuntemattomat olennot varastavat heidän vaatteensa ja varusteensa. Varkaita jahdatessaan astronautit tapaavat puhekyvyttömiä ihmisenkaltaisia olentoja, jotka ilmeisesti ovat vieneet heidän vaatteensa. Astronautit päätyvät ihmislauman mukana hevosilla ratsastavien gorilloiden ihmisjahtiin. Dodge ammutaan kuoliaaksi, Taylor ja Landon otetaan kiinni. Tayloria ammutaan kurkkuun, minkä seurauksena hän ei pysty puhumaan. Vangit viedään apinakaupunkiin, jossa Taylor teljetään häkkiin Nova-nimisen naisen kanssa, joka pyydystettiin samalla metsästysretkellä.
Taylorille selviää, että puhekykyisten apinoiden yhteiskunta on jakautunut kolmeen luokkaan: poliiseina ja sotilaina toimiviin gorilloihin, politiikkaa ja hallintoa hoitaviin orankeihin sekä simpansseista koostuvaan oppineistoon ja työläisväestöön. Tuhoeläiminä pidettyjä ihmisiä metsästetään ja käytetään tieteellisessä tutkimuksessa. Taylor kohtaa karmaisevan esimerkin jälkimmäisestä tavatessaan jälleen Landonin, jolle on suoritettu lobotomia tämän paljastettua osaavansa puhua. Taylor oli myös nähnyt Dodgen täytettynä museossa näyttelyesineenä, koska tummahipiäinen Dodge oli erikoisuus valkoihoisten ihmisten keskuudessa.
Cornelius (McDowall) ja Zira (Hunter) ovat tutkijoita, jotka kiinnostuvat Taylorista, koska tämä vaikuttaa matkivan huulillaan puhumista. Yhdessä kohtauksessa Taylor kirjoittaa hiekkaan yrittäen näin kommunikoida Coreneliuksen ja Ziran kanssa, mutta he eivät huomaa kirjoitusta. Tohtori Zaius sen sijaan huomaa kirjoituksen ja oivaltaa Taylorin älykkyyden, muttei paljasta tätä kenellekään, vaan pyyhkii hiekkakirjoituksen kävelykepillään. Myöhemmin Taylorin kurkku paranee, ja hän kykenee puhumaan Corneliuksen ja Ziran kanssa, jotka mieltyvät häneen.
Taylorille ei ole tähän mennessä vieläkään kunnolla selvinnyt planeetan todellinen historia, vaikka viitteitä siitä on ollut nähtävissä pitkin elokuvaa. Miksi ihmiset olivat taantuneita, miksi apinat kehittyneitä? Elokuvan kenties tunnetuin kohtaus on loppukohtaus, jossa Taylor ratsastaessaan meren rannalla lopulta löytää hiekkaan hautautuneen Vapaudenpatsaan. Hän käsittää olevansa tulevaisuuden Maapallolla ja ihmiskunta on syössyt itse itsensä tuhoon ydinsodassa. Taylor lankeaa maahan takoen maata epäuskon vallassa ja huutaa kuuluisaksi jääneen repliikkinsä:
Loppukohtaus kääntää elokuvan näkökulman toisinpäin, kun planeetta paljastuu Maan tulevaisuudeksi. Käy ilmi, että tohtori Zaiuksen motiivi salata ihmiskunnan kammottava kohtalo apinoilta on hyväntahtoinen eikä pahansuopa. Taylorin ego ja ylpeys luhistuvat sekunnissa hänen tunnistaessaan Vapaudenpatsaan. Hänen oma rotunsa, jota hän on aina pitänyt apinoita ylempiarvoisena, onkin tuhonnut itsensä kauan kauan sitten.
Jatko-osat
Elokuvalle tehtiin useita jatko-osia:
sekä televisiosarjoja:
Apinoiden planeetta -televisiosarjan on Suomessa esittänyt MTV 1970- ja 1990-luvuilla sekä Subtv 2005.
Boullen romaanin pohjalta on tehty myös Tim Burtonin ohjaama Apinoiden planeetta -elokuva, joka valmistui vuonna 2001.
2010-luvulla on julkaistu kolme elokuvaa nimellä ''Apinoiden planeetta. Ne sijoittuvat eri ympäristöön.
Palkinnot
Apinoiden planeetta oli vuonna 1969 ehdolla parhaan puvustuksen ja musiikin Oscar-palkintojen saajaksi. John Chambers palkittiin elokuvan maskeerauksesta elokuva-akatemian (Oscar) kunniapalkinnolla.
Lootuskukka (elokuva)
Lootuskukka (engl. Flower Drum Song) on vuonna 1961 ensi-iltansa saanut musikaalielokuva. Se pohjautuu samannimiseen vuoden 1958 Broadway-musikaaliin, jonka kirjoittajat olivat säveltäjä Richard Rodgers ja sanoittaja Oscar Hammerstein II. Elokuva ja näytelmä perustuvat amerikankiinalaisen kirjailijan C.Y. Leen samannimiseen, vuonna 1957 julkaistuun romaaniin.
Juoni
Nuori kiinalainen nainen Mei Li saapuu isänsä kanssa laittomina siirtolaisina San Franciscoon, avioituakseen järjestetyssä avioliitossa yökerhonomistaja Sammy Fongin kanssa. Sammy kuitenkin seurustelee jo tanssityttönsä, Linda Low’n kanssa, ja hän tekee parhaansa taivutellakseen Mei Lin luopumaan naimasuunnitelmasta. Sammy järjestää Mei Lille ja tämän isälle majoituksen mestari Wangin talossa, ja esittelee Mei Lin samalla morsiantarjokkaana Wangin yliopistossa opiskelevalle pojalle Wang Talle. Mestari Wangin edesmenneen vaimon sisar, rouva Liang suostuttelee Wangin antamaan Mei Lin rakastua Wang Tahan luonnollisesti, ilman painostusta. Wang Ta on kuitenkin Linda Low’n pauloissa. Tapailemalla Wang Tata Linda yrittää saada Sammy Fongin mustasukkaiseksi ja sitoutumaan itseensä. Linda saapuu Wang Tan yliopistovalmistujaisiin veljenään esiintyvän ystävänsä kanssa, ja järjestää ”veljensä” julkisesti siunaavan hänen ja Wang Tan naimisiinmenoaikeet. Wang Ta, joka ei ole ollut suunnitelmasta tietoinen peittää hämmennyksensä, mutta ajautuu isänsä kanssa riitaan siitä, kenellä on oikeus päättää hänen naimisiinmenostaan.
Linda on salannut tanssijattaren työnsä Wang Talta, ja Sammy, joka pyrkii estämään näiden avioitumisen, järjestää koko Wangin perheen illalliselle yökerhossaan, jossa nämä järkyttyvät nähdessään Lindan tanssiesityksen. Wang Ta lähtee yökerhosta suunniltaan lapsuudenystävänsä, ompelijatar Helen Chaon kanssa. Helen on syvästi rakastunut Wang Tahan, ja tämän juotua itsensä surussaan humalaan, Helen antaa hänen nukkua asunnossaan. Aamulla Mei Li tuo sattumalta mestari Wangin takin Helenille korjattavaksi, ja ahdistuu nähdessään Wang Tan vaatteet Helenin keittiössä. Mei Lin lähdettyä Wang Ta herää, muttei edelleenkään huomaa Helenin kiintymystä, vaan poistuu nopeasti. Wang Ta ymmärtää nyt Mei Lin sopivan itselleen Lindaa paremmin, mutta Mei Li torjuukin hänet, sanoen ettei enää rakasta häntä. Mei Li ja hänen isänsä jättävät mestari Wangin talon, ja alkavat aiemmin sovitun, sitovan avioliittosopimuksen mukaisesti valmistautua Mei Lin ja Sammy Fongin häihin. Ennen häitä Wang Ta menee tapaamaan Mei Litä, jolloin kumpikin tajuaa rakastavansa toisiansa syvästi. He sopivat yrittävänsä keksiä keinon, jolla Mei Li voisi välttää avioliiton Sammy Fongin kanssa.
Häätilaisuudessa, juuri ennen kuin Mei Li juo maljasta (mikä sinetöisi hänen avioliittonsa Sammyn kanssa), Mei Li julistaa että hän tuli Yhdysvaltoihin laittomasti. Tämä mitätöi avioliittosopimuksen, ja Wang Ta voi avioitua Mei Lin kanssa. Sammy kosii Lindaa, joka suostuu, ja pidetään kaksoishäät.
Vastaanotto
Lootuskukka oli aikanaan poikkeuksellinen elokuva, sillä lähes kaikki sen näyttelijät olivat aasialaistaustaisia (vaikkakin kahden roolihenkilön lauluäänet dubattiin). Elokuvassa esiintyivät Nancy Kwan, James Shigeta, Benson Fong, James Hong, Reiko Sato, sekä jo Broadway-musikaalissa olleet Jack Soo, Miyoshi Umeki ja Juanita Hall.
Yhdysvaltain kongressin kirjasto valitsi Lootuskukan tallennettavaksi kansalliseen elokuvaluetteloon (”National Film Registry”) sen ”kulttuurisen, historiallisen ja esteettisen merkityksen” vuoksi.
Lootuskukka oli ainoa Rodgersin ja Hammersteinin musikaaleista tehty Hollywood-versio, joka oli taloudellisesti tappiollinen. Jotkut amerikanaasialaiset ovat myöhemmin pitäneet elokuvaa loukkaavana, ja valittaneet sen vahvistaneen jo vanhentuneita stereotypioita aasialaisista.
Roswell Rudd
thumb|Roswell Rudd Roswell Hopkins Rudd Jr. (17. marraskuuta 1935 – 21. joulukuuta 2017 Kerhonkson, New York) oli yhdysvaltalainen pasunisti. Hänet tunnetaan jazzin monipuolisena taitajana; hän soitti jo varhain dixielandia, mutta painotti sittemmin muun muassa free jazzin ja avantgarde-jazzin alueita.
Rudd syntyi Sharonissa, Connecticutissa. Hän valmistui Yalen yliopistosta ja opetti etnomusikologiaa Bard Collegessa ja Mainen yliopistossa. Hän teki vuodesta 1962 pitkäaikaista yhteistyötä ystävänsä, saksofonisti Archie Sheppin kanssa. Tärkeä tekijä hänen urallaan oli myös elinikäinen ystävyys Steve Lacyyn ja tämän kanssa yhteistyössä tehdyt Thelonious Monkin musiikin levytykset.
Rudd vieraili useaan otteeseen Malissa. Hän oli kiinnostunut maailmanmusiikista ja levytti sitä esimerkiksi koransoittaja Toumani Diabatén kanssa. Vuonna 2005 hän julkaisi Blue Mongol -nimisen levytyksen burjaattiyhtyeen kanssa.
Instrumenttimuuttuja
Instrumenttimuuttujan tärkeimmät ominaisuudet ovat:
Instrumenttimuuttujaestimaattori lasketaan tavallisesti kaksivaiheisen pienimmän neliösumman menetelmän avulla. Tällöin ensimmäisessä vaiheessa mallin jokainen endogeeninen selittävä muuttuja regressoidaan kaikilla soveltuvilla instrumenteilla sekä eksogeenisilla selittävillä muuttujilla. Toisessa vaiheessa alkuperäinen malli estimoidaan käyttäen selittäjinä eksogeenisia muuttujia sekä ensimmäisestä vaiheesta saatuja endogeenisten muuttujien ennusteita.
Historia
Instrumenttimuuttujat saattavat olla varsin yllättäviä. Instrumenttimuuttujaa käytti ensimmäisen kerran Philip G. Wright, joka tunnetaan parhaiten erinomaisesta kasvi- ja eläinperäisten öljyjen tuotannon, kuljetuksen ja myynnin kuvauksestaan 1900-luvun alkupuolen Yhdysvalloissa.
Ongelmana oli, että hinta vaikutti sekä kysyntään että tarjontaan, joten vain toista kuvaavaa funktiota ei voinut muodostaa suoraan havaintoaineistosta. Wright päätteli oikein, että hän tarvitsi muuttujan, joka korreloi joko kysynnän tai tarjonnan kanssa, mutta ei molempien, toisin kuin tuotantomäärät suoraan - siis instrumenttimuuttujan.
Pitkän pohdinnan jälkeen Wright päättyi käyttämään alueellisia sademääriä: hän päätteli, että sademäärä vaikutti ruohon tuotantoon ja siten maidon tuotantoon ja lopulta voin tarjontaan, mutta ei voin kysyntään. Näin hän onnistui muodostamaan regressioyhtälön, jossa oli mukana vain hinta ja tarjonnan instrumenttimuuttuja, eli sademäärät, ja sai kuin saikin määritettyä voille tarjontakäyrän.
Suomisen taiteilijat
Suomisen taiteilijat on Orvo Saarikiven ohjaama mustavalkoinen suomalainen elokuva vuodelta 1943. Se valmistui kuudesta Suomisen perhe -elokuvasta kolmantena.
Elokuvassa on kaksi tarinaa, joita yhdistää Suomisten lasten innostus näyttämötaiteisiin. Alkuosassa ollaan maalla Suomisten kesäasunnon maisemissa keräämässä rahaa köyhälle sotaleskelle, ja sitten touhutaan näytelmällistä iltamaa kaupungissa. Elokuvassa nähdään myös Markus-setä. Suomisen taiteilijat on ainoa Suomisen perhe -elokuva, jossa Maire Suvannon Pipsa kohoaa pääosaan ohi Olli Suomisen.
Juoni
pienois|Olli ([[Lasse Pöysti), Pipsa (Maire Suvanto) ja Eka (Kalevi Hartti) huutokaupassa.]] Helsingin Töölössä asuva seitsenhenkinen Suomisen perhe kotiapulaisineen suuntaa kohti kesäasuntoaan. Olli ja hänen kaverinsa Eka Teirola tapaavat maalaisnaisen, jolta on kuollut lehmä. Monilapsiselle sotaleskelle lehmän menetys ei ole pikkujuttu, ja pojat päättävät järjestää rahankeräyksen lesken hyväksi. He kiertävät ympäri pitäjää rahapussit hiljalleen täyttyen. Ollin nokkeluuden ansiosta markkoja saadaan myös saidoilta isänniltä, mutta keräyksen tuotto ei sittenkään riitä lehmän ostamiseen. Niinpä Olli, Eka ja Pipsa alkavat touhuta iltamia, joiden vetonaulana on näyttelijä Kimmo Arijoutsi, Pipsan idoli ja unelmien kohde. Tahtomattaan Arijoutsi aiheuttaa myös pienen aviokriisin Suomisten esikoisen Elinan ja tämän aviomiehen Lasse Lehtovaaran välille. Pahaksi onneksi Arijoutsi loukkaantuu onnettomuudessa juuri ennen iltamia. Iltamien näytelmäosuus lutviutuu onneksi ilman näyttelijäkuuluisuuttakin, ja rahaa kertyy niin paljon, että lehmän hankinta alkaa näyttää todennäköiseltä. Huutokaupassa lehmälle ilmaantuu yllättävän paljon ostajaehdokkaita. Tomerat nuoret ovat keränneet 8 700 markkaa, mutta sarvipää ei lähde sotalesken navettaan edes sillä summalla. Ollin ja Pipsan isoisä puuttuu huutokauppaan ja huutaa jopa itseäänkin vastaan, hajamielinen kun on. Lehmä huudetaan sotaleskelle 11 000 markalla. Isoisän lompakosta saadaan uupuvat 2 300 markkaa.
Syksyn saapuessa herrasväki palaa Helsinkiin. Pipsan näyttämöinnostus alkaa haitata jo koulunkäyntiä. Arvosanat heikkenevät, ja isä-Suominen suuttuu. Olli katsoo kunnia-asiaksi, että isoisälle korvataan lehmä-huutokaupan kulut. Jälleen pannaan pystyyn näytelmälliset iltamat. Paikkana on koulun juhlasali, mutta Pipsa ei saa toivomaansa pääosaa näytelmässä. Sen vie kultakutrinen Kaija Maaheimo, jonka äiti ei väsy ylistämästä tytärtään. Olli ja Eka kehittävät juonen Kaijan pään menoksi. He sulkevat hänet koulun pommisuojaan, mutta sinne joutuu samassa hässäkässä myös isoisä-Volmar. Elina yrittää selvittää tilannetta, mutta joutuu itse samaan pommisuojaan kuten myös rouva Maaheimo. Olli ja Eka lähtevät vapauttamaan heitä iltahämärissä, mutta kaupungissa on ulkonaliikkumiskielto ja poliisi korjaa pojat parempaan talteen. Pipsa onnistuu lopulta vapauttamaan pommisuojaan suljetut ihmiset, mutta silloinkin poliisi osuu paikalle ja putkaan joutuvat Pipsan lisäksi pommisuojasta päässeet Maaheimot, isoisä ja Elina.
Väinö Suominen lähtee poliisiasemalle saman tien, kun saa kuulla skandaalimaisesta tilanteesta. Hän soittaa poliisimestarille, jolloin asia selviää ja seitsikko pääsee putka-piinastaan. Suomisen naisväki odottaa kotona ja herrasväen saavuttua Hilda keittää putkasta pääsyn kunniaksi oikeat kahvit. Koettelemusten myötä Pipsa heittää näyttelijähaaveensa roskakoriin.
Näyttelijät
Kaija Maaheimoa näytellyt Tuula Usva tuli myöhemmin tunnetuksi televisiokuuluttajana nimillä Tuula Ignatius ja Tuula Rosenqvist. Elina Suomisen roolissa on Suomisen taiteilijoissa ja seuraavana vuonna valmistuneessa Suomisen Olli rakastuu -elokuvassa Sirkka Sipilän sijasta Toini Vartiainen. Kalevi Hartti, joka edellisessa Suomisen perhe -elokuvassa näytteli Jaska Suomista, on tässä elokuvassa ja kahdessa seuraavassa Erkki ”Eka” Teirolan roolissa.
Vastaanotto
Suomisen taiteilijoiden yleisömenestys jäi hieman ensi-iltavuotensa keskitasoa heikommaksi.
Gato Barbieri
thumb|Gato Barbieri Leandro ”Gato” Barbieri (28. marraskuuta 1932 Rosario – 2. huhtikuuta 2016 New York ) oli argentiinalainen jazz-saksofonisti ja -säveltäjä. Hän tuli jo 1960-luvulla tunnetuksi free jazz -suuntauksen merkittävänä edustajana ja erikoistui 1970-luvulla latinojazziin. Hän teki yhteistyötä mm. Don Cherryn kanssa ja jatkoi uraansa 2000-luvulle.
Suomisen taiteilijat
Vastaanotto
Aikalaiskritiikki oli pääosin myönteistä. Uuden Suomen kriitikko kirjoitti: ”Juoni vaikuttaa hieman hajanaiselta – – pääpaino tässä niin kuin muissakin Suomisen perhettä kuvaavissa filmeissä on lapsinäyttelijäin suorituksissa. – – Ennen kaikkea Maire Suvanto pirteänä Pipsana on luontevassa välittömyydessään erinomainen.”
Vuoden 2012 televisioesityksen yhteydessä kriitikko Arto Pajukallio kirjoitti, että teknisistä puutteista kärsivää elokuvaa kannattelevat lapsinäyttelijät.
Suomisen taiteilijoiden ensimmäinen televisioesitys oli 9. helmikuuta 1958. Elokuva on julkaistu myös DVD:nä.
Inuyasha
Inuyasha on Rumiko Takahashin luoma manga- ja animesarja. Sarja kertoo nykyajan Japanissa asuvan 15-vuotiaan Kagomen ja puolidemoni Inuyashan seikkailusta Sengoku-kauden Japanissa. Animessa on 167 jaksoa ja ensimmäinen jakso esitettiin Japanin Nippon TV:ssä 16. lokakuuta 2000. Sarjan viimeinen jakso esitettiin 3. syyskuuta 2004, jolloin sarja jäi kesken. Sarja kuitenkin vietiin loppuun 26 jakson mittaisella Inuyasha: The Final Act -jatkosarjalla, joka käsitti tapahtumat mangan loppuun saakka. Inuyashasta on lisäksi tehty neljä itsenäistä elokuvaa. Inuyasha -mangapokkareita on yhteensä 56 kappaletta, jotka kaikki ovat ilmestyneet suomeksi.
Emil Handschin
Emil Handschin (19. maaliskuuta 1928 Basel – 27. toukokuuta 1990 ) oli sveitsiläinen jääkiekkoilija. Hänen pelipaikkansa oli puolustaja. Handschin aloitti uransa vuonna 1945 SC Bernissä, josta siirtyi pian HC Davosiin. Vuonna 1946 hän siirtyi EHC Baseliin, jossa pelasi uransa loppuun, vuoteen 1961 saakka.
Inuyasha
Juoni
Kagome Higurashi on 15-vuotias japanilainen tyttö, joka joutuu perheensä (ukki, äiti ja pikkuveli) vanhan kaivon kautta ajassa taaksepäin sisällissotien aikakaudelle (Sengoku). Hänet vetää kaivoon tuhatjalkaista muistuttava yōkai, joka havittelee Kagomen vartalon sisällä ollutta Shikon no tama -kuulaa (suomalaisittain Shikon-kuula). Päästyään kaivosta ulos hän huomaa olevansa ihan oudossa paikassa, joka ei missään nimessä ollut hänen aikakautensa Japani. Hän löytää hanyō (puoliyōkai, eli puolidemoni) Inuyashan nukkumasta loitsun alaisena puuhun kiinnittyneenä. Kagome löytää kylän, jossa hän tapaa Kaede-nimisen papittaren. Tämä sanoo Kagomen muistuttavan hänen edesmennyttä Kikyo-sisartaan. Pian tuhatjalkaisyokai hyökkää kylään, ja Kagome yrittää ajaa sen kauemmas kylästä - Inuyashan metsään päin. Kagome herättää Inuyashan vetämällä tämän rinnassa olleen nuolen irti. Inuyasha tappaa Kagomen perässä olleen yōkain helposti, jonka jälkeen vaatii Shikon no Tamaa itselleen voidakseen muuttua oikeaksi yōkaiksi ("demoni"; hyvä tai paha tai jotain siltä väliltä, joten käännös ei ole aivan osuva). Inuyashan isä oli mahtava koira-yōkai ja äiti tavallinen ihminen.
Emil Handschin
Maajoukkueurallaan Handschin edusti Sveitsiä 133 maaottelussa osallistuen kaksiin olympialaisiin (1948 ja 1952 sekä MM-kilpailuihin (1950). Vuoden 1948 olympialaisissa hän voitti joukkueensa mukana pronssia.
Vuonna 1962 Handschin perusti oman yrityksen, Emil Handschin AG:n. Yritys toimii kylpyhuonekalustealalla. Handschin kuoli Baselissa 1990.
Inuyasha
Juoni
Inuyasha yrittää hyökätä Kagomen kimppuun, mutta kylän miko Kaede rientää hätiin Kotodama-loitsuhelminauhan ja loitsun avulla. Hän heittää helmet Inuyashan kaulaan ja käskee Kagomen huutaa jonkinlaisen loitsusanan, jotta Inuyasha saataisiin aisoihin. Kagomen suusta pääsee sana "osuwari" (suom. istu) ja Inuyasha putoaa rajusti maahan helmien vaikutuksesta. Tällä tavalla Kagome saa pidettyä Inuyashan kurissa. Loitsu ei jää myöhemminkään tarpeettomaksi, sillä Inuyasha on luonteeltaan hyvin äkkipikainen ja väkivaltainen. Kagome joutuu silloin tällöin "istuttamaan" Inuyashaa palatessaan omaan aikaansa, kun tämä yrittää estää häntä.
Ei kestä kauankaan, kun Shikon no taman varastaa eräs toinen yōkai, kolmisilmäinen korppi. Kagome ampuu varasta nuolella ja surmaa sen, mutta samalla myös tämän nielaisema Shikon no tama hajoaa sadoiksi sirpaleiksi. Kagomen ja Inuyashan tehtäväksi lankeaa palasten etsiminen. Matka on mutkikas, sillä Kagomen pitää myös käydä kotona nyky-Japanissa ja opiskella koulun pääsykokeisiin. Shikon no taman paloja havittelevat voimistumisen toivossa myös monenlaiset yōkait ja hanyōt, erityisesti pahansuopa Naraku.
Inuyasha auttaa Kagomea alussa vastahakoisesti, mutta sarjan edetessä heidän suhteensa kehittyy, ystävyydestä rakkauteen. Inuyasha ei unohdakaan Kikyōta, joka 50 vuotta aiemmin ampui Inuyashan puuhun Narakun aiheuttaman väärinkäsityksen takia. Kikyō manataan myöhemmin takaisin kuolleista, mikä mutkistaa asioita entisestään.
Kagomen ja Inuyashan mukaan liittyvät sarjan edetessä buddhalaismunkki Miroku, nuori kettu-yōkai Shippō, demonintuhoaja Sango sekä hänen kissayōkainsa (nekomata) Kirara. Sarjassa vierailee monia vihollisia, mutta yhdessä he selviytyvät kaikesta.
Päähenkilöt
Inuyasha (犬夜叉)
Inuyasha on hanyō (puoliksi ihminen, puoliksi yōkai). Hän on tarinan alkaessa Kikyōn nuolen lumoamana loputtomassa unessa, mutta Kagome vapauttaa hänet. Inuyasha puhuu röyhkeästi ja käyttäytyy usein ajattelemattomasti ja epäkohteliaasti. Hän on itsepäinen, äkkipikainen ja aggressiivinen, mutta osoittaa silloin tällöin lempeyttä ja hyväntahtoisuutta. Inuyashan ikä vastaa ihmisen 15 vuotta, mutta yōkai-iässä noin 200 vuotta. Inuyashalla on vahvoja tunteita Kagomea kohtaan, mutta hän ei kerro siitä Kagomelle.
Inuyasha menettää yōkai-voimansa aina uudenkuun aikaan, jolloin hän muuttuu ihmiseksi. Tällöin hänen hampaansa ja kyntensä menettävät terävyytensä, hänen korvansa muuttuvat ihmisen korviksi, silmänsä tummiksi ja tukkansa mustaksi. Muodonmuutos kumoutuu seuraavan aamun koitteessa.
Inuyashan miekka on nimeltään Tessaiga. Se on tehty hänen koira-yōkai-isänsä kulmahampaasta. Sen hyökkäykset ovat Kaze no kizu ("Wind Scar", suom. "Tuulen haava"), Bakuryūha ("Backlash Wave", suom. "Takaa iskevä aalto") ja Kongoosooha ("Lentävät timanttikeihäät"). Inuyashan hyökkäykset ilman Tessaigaa ovat Sankon tessō ( suom. "Sielunkin hajalle repivät rautakynnet") ja Hijin kessō (suom. "Lentävät verikynsiterät").
Inuyashan äiti oli ihminen nimeltä Izayoi ja isä yōkai, jonka nimeä ei ole paljastettu. Häntä kutsutaan sarjassa yleisimmin "Inu no taishōksi" ("koirien suurkenraali").
Mangan lopussa Inuyasha tunnustaa vahvat tunteensa Kagomea kohtaan, ja Kagome jää asumaan Inuyashan kanssa Sengoku-kaudelle.
Kagome Higurashi (日暮かごめ Higurashi Kagome)
Nykyajan Japanissa asuva Kagome on tavallinen 15-vuotias tyttö, joka joutuu temppelikotinsa kaivon kautta Sengoku-kauden Japaniin. Kagome on luonteeltaan kiltti ja huolehtivainen, mutta tarpeen tullen myös päättäväinen ja temperamenttinen tyttö, joka osaa ottaa asiat hallintaan. Kagomea pidetään Kikyōn reinkarnaationa ja hän onkin tämän näköinen. Tämän vuoksi Inuyasha inhoaa häntä tarinan alussa: hän esimerkiksi vaatii Kagomea riisumaan pitämänsä Kaeden lainaamat papittaren vaatteet, koska yhdennäköisyys Kikyōhon on häiritsevän suuri. Kikyōn tavoin Kagomen aseena ovat jousi ja nuoli, joita hän oppii vähitellen käyttämään näppärästi. Kagomella on mahdollisuus pysäyttää Inuyasha aina tarpeen tullen huutamalla "Osuwari!" ("Istu!"). Inuyashan kaulassa oleva rukousnauha reagoi sanaan, ja paiskaa tämän maahan. Kun Inuyasha on suututtanut Kagomen, usein tietämättään, Kagome purkaa kiukkuaan "istuttamalla" Inuyashan monta kertaa peräkkäin.
Kagome yrittää parhaansa mukaan selviytyä koulusta, mutta lähes jatkuva kulkeminen Sengoku-kaudelle tekee siitä vaikeaa. Lisäksi hän on melko huono matematiikassa. Kagomella on omat koulukaverinsa, jotka tosin saavat monesti ihmetellä kaikkia niitä keksittyjä sairauksia, joiden takia Kagome muka on joutunut olemaan poissa koulusta. Kagomen ystävät ovat varsin kiinnostuneita itsekkäästä, väkivaltaisesta ja kaksinaamaisesta pojasta, jota eivät ole koskaan tavanneet, mutta josta Kagome kertoo heille kaikenlaista.
Miroku (弥勒)
Miroku on 18-vuotias hōshi eli buddhalainen munkki. Miroku esiintyy Inuyashassa ensimmäisen kerran kirjassa 6. Hän on nokkela ja viisaskin, mutta kevytmielinen ja naisiinmenevä. Osaltaan tähän syynä on se, että Mirokulla on kädessään kaikennielevä Kazaana-aukko, joka kulkee hänen suvussaan kirouksena. Aukko tulee aikanaan nielemään myös hänet itsensä, ellei hän sitä ennen onnistu tappamaan kirouksen aikoinaan langettanutta Narakua. Kirous on jo tappanut hänen isänsä ja isoisänsä. Jos Miroku ei onnistu tehtävässään, hänellä pitäisi olla lapsi, jottei sukulinja loppuisi. Miroku kuitenkin päättää pitää aukon itsellään suojellakseen Sangoa. Tästä syystä Miroku pyytää Kagomen tavattuaan tätä synnyttämään hänelle lapsen. Myöhemmin tulee ilmi, että Miroku pyytelee samaa miltei kaikilta tapaamiltaan naisilta. Hänellä on myös tapana kosketella epäröimättä naisten (erityisesti Sangon) takamuksia.
Miroku pitää kovasti Sangosta ja myöhemmin sarjassa jopa kosii tätä.
Sango (珊瑚)
Sango on 16-vuotias Yōkai Taijiya, yōkaiden tuhoaja. Hän tulee kylästä, jonka kaikki asukkaat ovat enemmän tai vähemmän demonintappajia ja jossa Shikon no Tama aikanaan sai alkunsa. Hän elää pikkuveljensä Kohakun ja isänsä kanssa, kunnes linnanherran pojan hahmon ottanut Naraku houkuttelee kylän päällikön, Sangon isän, tuomaan parhaat taistelijansa linnaan muka tuhoamaan linnaa vainoavan demonin. Mukana ovat myös Sango ja Kohaku. Naraku saa juonen avulla Kohakun tappamaan tämän ja Sangon isän, joukon muita kyläläisiä, ja haavoittamaan Sangoa. Narakun kontrolloimat linnan sotilaat tappavat Kohakun, ja Naraku manipuloi Sangon vannomaan kostoa Inuyashalle, jonka väittää tällä välin tuhonneen Sangon kotikylän. Myöhemmin Sango kuitenkin liittyy Inuyashan joukkoon. Hänestä tulee myös tärkeä ja uskollinen ystävä Kagomelle.
Sango pitää Mirokusta vaikkei aina vaikutakaan siltä. Se on kumminkin aika selvästi nähtävissä koska esim. Sango raivostuu jos Miroku lähentelee muita naisia.
Sangon nimi tarkoittaa korallia.
Shippō (七宝 Shippō)
Shippō on orpo, nuori kitsune- eli kettuyōkai, jonka Kagome ja Inuyasha pelastavat sarjan alussa. Shippō on leikkisä ja nuoresta iästään huolimatta älykäs. Hän ymmärtää joskus tilanteen jopa paremmin kuin asianomaiset itse. Shippō näkee Kagomen eräänlaisena isosiskohahmona. Inuyasha suhtautuu Shippōhon välillä väheksyvästi ja röyhkeästi, ja jopa muksauttaa tätä nyrkillä päähän usein, mutta tätä tapahtuu lähinnä silloin kun he riitelevät. Riidan aiheena on yleensä vähiin käynyt ruoka tai Shippōn kiusalliset kommentit. Muuten Inuyasha ja Shippō ovat hyvät kaverukset.
Shippōn tärkein ase on kitsunebi ("kettutuli", Antti Valkaman suom. "Virvatuli"). Hän osaa myös muuttaa muotoaan. Yleensä hän muuttuu isoksi vaaleanpunaiseksi ilmapalloksi, jolla on kasvot ja raajoja, mutta hän osaa myös muuttua tarkalleen jonkun muun näköiseksi. Silloin hänet erottaa aidosta vain paikalleen jääneestä pörröisestä ketunhännästä. Shippō on ihmisiässä noin 8-vuotias, mutta yōkai-iässä noin 100-150 vuotta vanha.
Shippōn nimi viittaa kiinalaisen perinteen tarunhohtoisiin kahdeksaan aarteeseen.
Kirara
Kirara on Sangon lentävä ja kokoaan muuttava, kissaa muistuttava yōkairatsu. Se auttaa Sangoa usein taisteluissa. Kirara esiintyy tavallisesti pienenä ja somana kissamaisena otuksena, joka ei ole paljon tavallista kissanpentua suurempi. Sillä on kaksi häntää ja kermanvärinen turkki mustin viiruin. Kiraran oikea muoto on suuri ja sapelihampainen yōkai-kissa. Kirara voi kantaa helposti kolmeakin ihmistä selässään.
Animessa (ei niinkään mangassa) on tehty selväksi, että Kirara oli papitar Midorikon, Shikon no taman luojan ystävä ja kumppani samaan tapaan kuin se on Sangon nyt.
Myōga
Myōga on Inuyashan punkki-yōkai apuri, joka vartioi Inuyashan ja Sesshōmarun isän, Inu no taishon hautaa. Myōga on pelkurimainen, joka pakenee aina kun tilanne äityy vaaralliseksi. Se pystyy herättämään tainnutetun tai myrkytetyn ihmisen käärmeen myrkyllä tai verellä, ja imemään myrkyn suoraan pois verenkierrosta.
Sesshōmaru-tachi
Sesshōmaru (殺生丸) Sesshōmaru on Inuyashan isovelipuoli ja täysverinen koirayōkai. Hänellä on useimmiten mukanaan kappa-apurinsa Jaken ja kaksipäinen, lohikäärmeentapainen demoni nimeltä Ah-Un. Ah-Unin vasemman pään nimi on Ah ja oikean pään Un. Ah sylkee suustaan salamoita; Unilla on kuonokoppa. Sen kanssa matkustaa vakituisesti myös pieni ihmistyttö nimeltä Rin, joka joskus ratsastaa sen selässä. Sesshōmarun sanotaan vihaavan ihmisiä, mutta kuitenkin hän pelastaa pienen ihmistyttö Rinin miekallaan tämän kuoltua susien hyökkäyksessä.
Sesshômaru vihaa Inuyashaa, koska tämä on hanyō ja väittää tämän olevan suvun häpeäpilkku. Mangassa Inuyasha ei kuitenkaan voi antaa Sesshōmarun kuolla tämän haavoituttua pahasti.
Jaken (邪見)
Jaken on kappa ja Sesshōmarun uskollinen apulainen. Hän ei ole erityisen voimakas, mutta sitäkin uskollisempi ja tunteellisessa suhtautumisessaan Sesshōmaruun usein jopa koominen. Jakenin meluisa käytös ärsyttää usein Sesshōmarua - tämä itse tosin puhuu niin harvoin, ettei tämä ole yllättävää.
Animessa Jaken alkaa seurata Sesshōmarua sen jälkeen, kun tämä tappaa tiellään olevan yōkain, joka sattuu tuolla hetkellä johtamaan Jakenin kotiyhteisöä uhkaavaa sotajoukkoa ja on syömäisillään Jakenin. Jaken ei hirveästi pidä Rinistä ja jotkut jopa sanovat että Jaken olisi mustasukkainen Rinille Sesshomarun takia.
Rin (りん)
Rin kohtaa Sesshōmarun sattumalta, kun tämä toipuu taisteluhaavoistaan metsässä. Hän yrittää parhaansa mukaan auttaa tätä tuomalla tälle ruokaa ja vettä. Parannuttuaan Sesshōmaru valmistautuu jatkamaan keskeytynyttä matkaansa, mutta haistaa Rinin veren ja kääntyy takaisin. Hän löytää Rinin metsäpolulta kuolleena ja herättää tämän henkiin miekallaan Tenseigalla, väittäen sitten, että vain testasi sen voimia. Rin alkaa toettuaan seurata häntä. Monesti kun Sesshomaru pelastaa Rinin uhkaavalta vaaralta, on tämä Jakenin kanssa valmis melkeinpä kilpaa ylistelemään Sesshõmarua.
Tähän asti mykkä Rin alkaa myöhemmin puhua ja osoittautuu varsin puheliaaksi ja iloiseksi lapseksi. Jaken monesti saakin olla hillitsemässä tyttöä, ja sanoo tätä liian touhukkaaksi. Kerran Rin pelastaa Jakenin myrkytyskuolemalta lähtemällä yksin Ah-Un-ratsun kanssa hakemaan vastamyrkkyä vaaroja uhaten, mistä voi päätellä hänen olevan myös rohkea.
Kohaku tapaa Sangon monta kertaa tämän jälkeen, yleensä taistelussa, ja hänen muistinsa alkaa vähitellen palata. Vaikka Kohaku on saanut muistinsa takaisin, hän ei halua liikkua Sangon ja tämän tovereiden kanssa, koska pelkää Narakun kostoa. Yhdessä Narakun verson Kaguran kanssa Kohaku yrittää keksiä keinon, jolla tuhota Naraku. Naraku ehtii tapattaa Kaguran ennen kuin he saavat suunnitelmansa valmiiksi ja niin Kohaku liittyy Kikyōn seuraan.
Kikyōn kuoleman jälkeen Kohaku on itsekin vähällä kuolla Byakuyan käsissä, mutta Sesshōmaru pelastaa hänet. Näin Kohaku liittyy Sesshōmarun, Rinin ja Jakenin seurueeseen.
Muita hahmoja
Kikyō
Kikyō on miko (pyhäkköneitsyt tai papitar), joka vartioi Shikon no tamaa 50 vuotta ennen tarinan alkua. Hän rakasti Inuyashaa, mutta ei voinut olla tämän kanssa, koska oli miko ja Shikon no taman suojelija. Inuyasha oli aikonut varastaa Shikon no taman ja käyttää sitä muuttaakseen itsensä täysiveriseksi yōkaiksi, mutta tavattuaan Kikyōn ja rakastuttuaan tähän hän oli valmis muuttumaan ihmiseksi. Kikyō tarjoutui antamaan Shikon no taman, sillä hän toivoi, että se katoaisi sen jälkeen, kun sitä olisi käytetty Inuyashan muutokseen, ja hän itse voisi tavallisena naisena elää Inuyashan kanssa.
Kikyōta tavoitteli omakseen myös tämän hoivaama halvaantunut ryöväri Onigumo, joka tarjosi sielunsa yōkailaumalle vastineeksi toimivasta ruumiista. Näin syntyi Naraku. Naraku punoi heti ensitöikseen juonen, joka sai Inuyashan luulemaan, että Kikyō oli pettänyt hänet ja päinvastoin. Hänen tarkoituksensa oli tahrata Shikon no tama katkeruudella ja vihalla, antaa rakastavaisten tappaa toisensa ja anastaa se sitten itselleen. Suunnitelma meni kuitenkin vikaan, sillä Kikyō ei tappanut Inuyashaa vaan ainoastaan loitsi tämän ikiuneen, ja otti Shikon no taman mukaansa hautaan.
Kikyō liittyy tarinaan sen jälkeen, kun oni-velho Urasue herättää hänen sielunsa luista ja maasta koottuun ruumiiseen. Kikyō toimii arvoituksellisella tavalla, eikä juuri koskaan ole selvää, koettaako hän auttaa Inuyashaa vai Narakua. Hän kuitenkin saa kerrotuksi Inuyashalle varastaneensa lähes kokonaiseksi kasatun Shikon-pallon Narakulle vain koska se oli vain osa hänen omaa suunnitelmaansa tuhota Naraku – myöhemmin selviää, että hänen oli tarkoitus antaa Narakun liittää Shikon- kuulan itseensä, ja sitten poistaa heidät molemmat kerralla maailmasta. Kikyō elelee pitkään eri kylissä, joissa hän auttaa sotilaita ja ihmisiä, mutta joutuu aina jatkamaan tietään vihollistensa takia. Hiljalleen hän muiden henkilöiden tavoin alkaa kulkea tietään Narakun tuhoamiseen, ja hän on muun muassa yksi niistä, joiden kädestä Shichinintain jäsenet kaatuvat (hän puhdistaa lopulta tapaamansa Suikotsun pyhällä nuolellaan, mutta ei ehdi tappaa häntä). Kikyō kohtaa ennen Shichinintain heräämistä vanhan ja sairaan ryövärin, joka paljastaa olleensa Onigumon rosvotoveri, ja pyytää Kikyōta ennen kuolemaansa toimittavan hänen hiustupponsa pyhälle Mount Hakureizanille, jonne kaikkien muidenkin keräännyttyä Naraku paljastaa itsensä – kohdatessaan Kikyōn hän paljastaa vanhan ryövärin olleen hänen ansansa, jolla houkutella Kikyō luokseen. Tämän jälkeen Naraku näyttää tappaneen Kikyōn, mutta tämä ilmaantuu jälleen myöhemmin, ensin Narakun käskyläisiä piilotellen ja mystistä "Hijiriä" esittäen, apureinaan nyt myös kaksi tyttöhahmoista shikigamia. Näihin aikoihin Kikyōsta tulee lähes Narakun todellinen päävihollinen.
Sinooperi
pienoiskuva|Sinooperikide Sinooperi on helakanpunainen mineraali, jota käytetään väriaineena. Sen kemiallinen nimi on elohopeasulfidi (HgS). Sinooperia esiintyy luonnossa yleensä vulkaanisilla alueilla, ja sen väri vaihtelee hehkuvan punaisesta tiilenpunaiseen.
Inuyasha
Muita hahmoja
Naraku
Naraku on paha hanyō, joka 50 vuotta sitten sai aikaan väärinkäsityksen Inuyashan ja Kikyōn välillä, jotka siksi kääntyivät toisiaan vastaan. Narakun pääharrastus tuntuukin olevan pahan ja sekasorron levittäminen. Narakulla on paljon apureita, jotka yleensä taistelevat hänen sijastaan. Narakun selässä on hämähäkin muotoinen palovamma, muisto Onigumosta, rikollisesta, josta hän on syntynyt, ja jonka sielua hän yhä kantaa osana itseään. Viimeisimmissä ilmestyneissä mangakappaleissa Naraku tappaa Kikyōn.
Sinooperi
Sinooperi muistuttaa kvartsia niin symmetrialtaan kuin optisilta ominaisuuksiltaan. Kvartsin tavoin se on optisesti kahtaistaittava. Sillä on suurempi taitekerroin kuin millään muulla tunnetulla mineraalilla. Sinooperin kovuus Mohsin asteikolla on 2–2,5 ja sen ominaispaino on 8,998.
Luonnosta saatava sinooperimalmi on tärkein elohopean lähde. Siitä valmistetaan elohopeaa kuumentamalla murskattua malmia kiertouunissa, jolloin talteen kerättävä elohopea höyrystyy.
Inuyasha
Muita hahmoja
Narakun nimi tarkoittaa helvettiä
Kaede
Kaede on vanha ja viisas miko ja Kikyōn pikkusisko, jolla on oikean silmän päällä musta silmälappu. Kikyōn kuoltua (ensimmäisen kerran) hän oli noin kymmenvuotias ja hänestä tuli kylän suojelija, kuten Kikyō häntä ennen oli. Hän opastaa ja auttaa Kagomea ja Inuyashaa keräämään särkyneen Shikon no Taman palasia. Alussa Kaede "taltutti" Inuyashan loitsimalla tämän kaulaan nauhan, jonka avulla Kagome voi käskeä tämän maahan. Kōga
Kōga on nuori susi yōkaiden johtaja, joka on palavasti rakastunut Kagomeen ja pitää tätä valittuna kumppaninaan. Inuyasha ja Kōga taistelevat jatkuvasti Kagomesta ja silkasta inhosta toisiaan kohtaan, mutta lopulta päätyvät taistelemaan samalla puolella Kagerōmarua ja Juurōmarua vastaan. Animessa Kōgalla on morsian, Ayame, jota Kōga ei kuitenkaan (muka) muista. Kanna ja Kagura
Naraku loi Kannan "ei mistään" ja Kaguran tuulesta.
Hōjō