cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Jordi Alfonso
Jordi Alfonso Gomez (s. 1. kesäkuuta 1976 Móra d'Ebre, Espanja) on espanjalainen Aku Ankka -sarjakuvien tekijä, joka on työskennellyt Comicup Studiolle vuodesta 1999 lähtien. Yhteensä Alfonso on tuottanut Disneylle 516 sarjakuvatarinaa, joista 149 on julkaistu Suomessa. Alfonso piirtää sarjoja joskus myös tanskalaiselle Egmontille ja ranskalaiselle Hachettelle. Alfonso piirtää Aku Ankan ja muiden häneen liittyvien hahmojen lisäksi myös Disneyn sivuhahmoja, kuten Sepe Sutta, Veli Kania, Panchito Pistolesia sekä José Cariocaa ja heihin liittyviä hahmoja. Useimmat Alfonson tarinoista ovat alankomaalaisten, kuten Frank Jonkerin, Jan Krusen ja Evert Geradtsin käsikirjoittamia. Lisäksi hän on tehnyt kuvituksia myös saksalaiseen Quix-lehteen.
Polemiikki (lehti)
Polemiikki on Kunnallisalan kehittämissäätiön tytäryhtiön Pole Kuntatieto Oy:n julkaisema aikakauslehti. Lehti on suunnattu kuntapäättäjille ja muille kunta-asioista kiinnostuneille. Lehti sisältää tuoretta tietoa kunta-alalta, tutkimustietoa ja tutkijoiden haastatteluja. Polemiikin levikki on n. 18 500 ja se ilmestyy neljästi vuodessa printtinä ja verkossa osoitteessa www.kaks.fi. Lehden päätoimittaja on Antti Mykkänen.
Purotaimen
Taimenet ovat aktiivisia niin yöllä kuin päivälläkin. Ne syövät toukkia, nilviäisiä, kalanpoikasia ja veden yllä lentäviä hyönteisiä; viimeksi mainittu tekee niistä suositun perhokalastuksen saaliskalan.
Levinneisyys ja elinympäristö
Purotaimen elää villinä Euroopassa ja Aasiassa, mutta sitä on istutettu urheilukalastuksen takia Pohjois-Amerikkaan, Etelä-Amerikkaan, Australiaan ja Uuteen-Seelantiin, missä se paikoin uhkaa kotoperäisiä lajeja. Koska kala on merkittävä niin ruokakalana kuin kalastuselämyksenä, sitä on istutettu uudelleen moniin jokiin, joista luonnonkanta on hävinnyt. Yksi harvoista luontaisesti uudistuvista purotaimenkannoista on Korsikalla.
Purotaimenia on yleensä kylmissä runsashappisissa vesissä, erityisesti vuoristojen vuolaat virrat ovat purotaimenpaikkoja. Suojaisuus on sille tärkeää, ja purotaimenta löytääkin parhaiten paikoista, joissa esimerkiksi kallionkielekkeet, irtolohkareet tai rannan puut varjostavat jokiuomaa.
Purotaimen on yleinen Pohjois-Suomessa, jossa se elää jopa pienissä tunturipuroissa. Muualla Suomessa se elelee Suomen- ja Pohjanlahteen tai suuriin järviin laskevien jokien latvapuroissa. Mieluiten purotaimen asustaa kirkasvetisissä kivipohjaisissa metsäpuroissa, jotka virtaavat vuolaasti ympärivuotisesti, mutta se elää myös hitaasti virtaavissa sameavetisissä lähdeojissa. Puiden ja pensaiden varjostamat sekä veden virtaaman aiheuttamat onkalot ovat purotaimenelle mieluisia paikkoja. Niistä se lähtee liikkeelle vasta illalla ja pilvisellä säällä.
Purotaimenella on merkitystä myös muun muassa Kainuun taantuvan jokihelmisimpukkakannan ylläpitämisessä pienissä syrjäisissä joissa.
Koko ja ulkonäkö
Purotaimen muistuttaa luonnollisesti järvitaimenen tai meritaimenen poikasta. Iän lisääntyessä purotaimen ei juurikaan muuta väriään, paitsi kutuaikana sen värit hieman kirkastuvat. Erilaisten asuinympäristöjen mukaan väri voi vaihdella jonkin verran. Taimenen kasvu riippuu pitkälti ravintotilanteesta, Etelä-Suomessa jokeen jäävät paikalliset taimenet saavuttavat useiden kilojen painon, kun taas Lapin pienissä latvapuroissa taimenet voivat jäädä vain noin kymmenen senttimetrin pituisiksi. pienoiskuva|300px|Purotaimen prahalaisessa kalanäyttelytalossa.
Ravinto
Purotaimenen pääasiallista ravintoa on poikasena pienikokoinen planktonravinto ja aikuisena äyriäiset, nilviäiset, hyönteistoukat ja -kotelot sekä muut kalat. Pintaravinto, kuten hyönteiset, jotka putoavat veden pinnalle puiden oksilta ja lehdiltä, kuuluvat myös osana purotaimenen ravintoon.
Lisääntyminen
Kutuaikana syys–lokakuussa purotaimenet kerääntyvät koskien alapuolisille somerikoille. Pienissä puroissa se saavuttaa sukukypsyyden 2–4-vuotiaana ja suuremmissa 4–5-vuotiaana, naaraat yleensä 1–2 vuotta ennemmin kuin koiraat. Purotaimen hautaa läpimitaltaan 4,5 mm hedelmöityneet mätimunat, joita on 100–300 kappaletta, kivien alle. Purotaimenen poikaset kuoriutuvat keväällä huhti–toukokuussa. Taimenten kalastus lohi- ja siikapitoisista virtavesistä on kielletty 1.9.–30.11. välisenä aikana eli kutuaikana.
Epstein–Barrin virus
Epstein–Barrin virus eli EBV (tunnetaan myös nimellä human herpesvirus 4 (HHV-4)) on vaipallinen, gammaherpesviruksiin kuuluva DNA-virus, joka infektoi B-lymfosyyttejä ja jää piilemään niihin latentissa muodossa.
EBV on tavallisimpia ihmisen viruksia ja lähes kaikki saavat tämän infektion elinaikanaan. Virus aiheuttaa mononukleoosia, joka on yleinen tauti nuoruusiässä (13–25-vuotiailla). Lapsilla EBV-infektio ei usein aiheuta lainkaan oireita. EBV liittyy kuitenkin myös syöpäkasvaimiin, joiden tutkimuksen yhteydessä se alun perin löydettiin 1960-luvulla.
EBV-infektion ja MS-tautiin sairastumisen välillä on näytetty olevan yhteys. Vuonna 2022 Science-lehdessä julkaistun tutkimuksen mukaan EBV-taudin sairastaminen kasvattaa riskin sairastua MS-tautiin noin 32-kertaiseksi. Tutkimuksen lähteenä käytettiin Yhdysvaltojen armeijan potilastietoja (10 miljoonaa sotilasta, palveluksen aikana ilmenneitä MS-tautitapauksia 955).
EBV tarttuu erityisesti limakalvokontaktissa, esimerkiksi suudellessa, mistä tauti on saanut lempinimen ”pusutauti”.
Viruksen tunnistamiseen on saatavilla laitteita, joilla tulos on selvillä nopeasti.
Ragtime
Ragtime on yhdysvaltalainen musiikin tyylilaji, joka oli jazzin edeltäjiä ja suosittu populaarimusiikin laji 1890-luvun lopusta 1910-luvulle. Tyylilaji käyttää synkopoitua rytmiä.
Ragtime on afroamerikkalaisen musiikin tyylilaji, joka syntyi 1890-luvulla. Sitä soitetaan pääasiassa pianolla, mutta joskus käytetään muitakin soittimia. Ragtimen kulta-aikana 1900-luvun alussa sitä soitettiin myös taustamusiikkina automaattipianoilla, jotka lukivat kappaleet reikänauhoilta.
Kuuluisin ragtime-säveltäjä on Scott Joplin, joka sävelsi 1800- ja 1900-lukujen vaihteessa lukuisia tunnettuja kappaleita, kuten "The Entertainer", "Maple Leaf Rag" ja "Easy Winners". Blind Blake oli ragtime-kitaransoittotyylin tunnetuimpia edustajia.
Ragtime yhdistetään usein 1900-luvun alun kapakkaympäristöön, mihin on vaikuttanut ragtimen käyttö useissa suosituissa elokuvissa, kuten Puhalluksessa. Sen tunnuskappale oli juuri Joplinin "The Entertainer".
Ragtime kuulostaa nopeatempoiselta marssimusiikilta, jossa on kulmikkaat, hieman jazzmaiset melodiat ja synkooppien täyttämä jäntevä rytmi. Pianistin vasen käsi hyppii jatkuvasti vuorotellen matalista koskettimista otetun bassoäänen ja koskettimiston keskikohdilta otetun soinnun välillä. Bassoäänen pituutta jatketaan pitämällä pohjassa pianon kaikupedaalia.
Ragtime liitetään joskus jazz-musiikkiin, vaikka ajallisesti se oli sitä varhaisempi ilmiö. Toiset, kuten Scott Joplin aikanaan, katsovat sen muistuttavan enemmän taidemusiikkia. Tätä perustellaan esimerkiksi sillä, että ragtime-kappaleet julkaistiin nimenomaan nuotteina eikä vielä äänitteinä.
Maksaruohokasvit
Maksaruohokasvit (Crassulaceae) on kasviheimo Saxifragales-lahkossa. Lajit ovat melko usein matalia kuivilla paikoilla kasvavia kasveja. Maksaruohokasvien lehdet ovat kierteisesti, möyheät ja korvakkeettomat. Useat maksaruohokasvilajit ovat myös mehilehtisiä. Maksaruohokasvien kukat ovat säteittäiset ja hedelmä on monisiemeninen tuppilo.
Tuntomerkit
Maksaruohokasvit ovat ruohoja tai pehmeävartisia pensaita, joilla punainen väriaine on yleinen jopa juurissa. Lehdet ovat möyheitä, ehytlaitaisia. Kukinto on viuhkomainen. Kukissa on yhtä monta verho-, terä- ja emilehteä. Niissä on myös enemmän tai vähemmän sormimaisia mesiäisiä emilehtien tyvellä; ne ovat emilehtien ulokkeita. Emilehdet ovat vaihtelevissa määrin erillisiä ja sijaitsevat terävastaisesti. Luotit ovat pieniä. Kussakin emilehdessä on yksi tai useampia siemenaiheita. Hedelmä on tuppilo. Siemenissä on pitkä alkio.
Levinneisyys
Maksaruohokasvien heimo on kosmopoliitti, mutta erityisen runsas se on Kapmaassa ja Meksikossa. Muutamia lajeja on Etelä-Amerikan eteläosissa ja vain yksi Antipodisaarilla; Polynesiasta heimo puuttuu kokonaan. Lajit kasvavat usein kuivilla kasvupaikoilla.
Luokittelu
Maksaruohokasvit käsittävät 34 sukua ja 1400 lajia, jotka jaetaan kolmeen alaheimoon.
1. Crassuloideae-alaheimon kasveilla on vastakkainen lehtiasento. Kukat ovat 3–9-lukuisia. Siemenet vapautuvat tuppiloista kärkiaukon kautta. Alaheimo on levinneisyydeltään yleismaailmallinen ja lähes kaikki lajit kuuluvat paunikoiden (Crassula) sukuun, jossa on 195 lajia.
3. Alaheimon Sempervivoideae kasvien kukat ovat 4–32-lukuisia, tavallisesti siis runsaslehtisiä. Sukuja siinä on 28 ja lajeja 1005, ja ne kasvavat pääasiassa pohjoisella pallonpuoliskolla. Suuria sukuja ovat maksaruohot (Sedum, 420 lajia), mehiruusukkeet (Echeveria, 140 lajia), ruusujuuret (Rhodiola, 90 lajia), mehitähdet (Sempervivum, 65 lajia) ja hopearuusukkeet (Dudleya, 47 lajia).
Maksaruohokasveihin kuuluvat suvut
Maksaruohokasveihin luokitellaan 36 sukua. Muutamia aiemmin tunnettuja sukuja on yhdistetty toisiin ja heimon laaja tyyppisuku, maksaruohot (Sedum) on päätetty jakaa useaan pienempään sukuun. (suomenkielisiä nimiä: )
Heimoon on aiemmin luokiteltu:
Lajit Suomessa
Suomessa alkuperäisiä, luonnonvaraisena kasvavia maksaruohokasveja ovat: vesipaunikko eli paunikko (Crassula aquatica), pohjanruusujuuri eli ruusujuuri (Rhodiola rosea), isomaksaruoho (Hylotelephium telephium, syn. Sedum telephium), keltamaksaruoho (Sedum acre), valkomaksaruoho (Sedum album), kesämaksaruoho (Sedum annuum), särmämaksaruoho (Sedum sexangulare) ja karvamaksaruoho (Sedum villosum).
Maksaruohokasveja kasvatetaan Suomessa usein myös koristekasveina, ja joskus ne saattavat olla villiytyneet läheiseen luontoon. Suomessa alun perin koristekasveina kasvatettuja, viljelykarkulaisena esiintyviä maksaruohokasveja ovat muun muassa: turkestaninmaksaruoho (Hylotelephium ewersii, syn. Sedum ewersii), pallomehiparta (Jovibarba globifera), kalliomaksaruoho (Petrosedum rupestre, syn. Sedum reflexum), siperianmaksaruoho (Phedimus aizoon, syn. Sedum aizoon), mongolianmaksaruoho (Phedimus hybridus, syn. Sedum hybridum), kamtsatkanmaksaruoho (Phedimus kamtschaticus, syn. Sedum kamtschaticum), kaukasianmaksaruoho (Phedimus spurius, syn. Sedum spurium), espanjanmaksaruoho (Sedum hispanicum), lyydianmaksaruoho (Sedum lydium), marmorimehitähti (Sempervivum marmoreum) ja kattomehitähti (Sempervivum tectorum).
Vekaluhtakana
Vekaluhtakana (Gallirallus australis) on Uudessa-Seelannissa elävä lentokyvytön rantakanalaji. Laji tunnetaan kotimaassaan maorinkielisellä nimellä weka. Alalajeja tunnetaan neljä. Osa niistä on uhanalaisia, mutta joillekin saarille siirrettynä siitä itsestä on tullut uhka muille lajeille.
Koko ja ulkonäkö
vasen|250px|pienoiskuva|Vekaluhtakana Stewartinsaaren edustalla olevalla [[Ulva Islandilla.]] Vekaluhtakanakoiraan pituus on 50–60 senttimetriä, naaraan 46–50 senttimetriä. Naarailla on painoa 350–1035 grammaa, koirailla 530–1600 grammaa. Siipiväli on 50–60 senttimetriä. Se on vankkaruumiinen lintu, jolla on voimakas nokka ja jalat. Vekaluhtakanalla on lentokyvyttömäksi linnuksi pitkä pyrstö. Höyhenpeite on ruskea ja sitä kirjovat mustat viirut. Nokka on melko pitkä. Vekaluhtakanan neljä eri alalajia eroavat toisistaan värien yksityiskohtien ja koon perusteella. G. a. australis ja G. a. scotti -alalajeilla on kolme erilaista muotoa. Molempien alalajien värimuodoilla on ruskea höyhenys, jossa on häivähdys kastanjanruskeaa, harmaata tai mustaa. G a. scotti on alalajeista pienempi. G. a. greyi -alalajin selkäpuoli hyvin tummanruskea, vatsapuoli harmaa. G. a. hectori on kellertävänruskea ja on kaikista alalajeista vaalein.
Vekaluhtakana sekoitetaan joskus pienempään itkuluhtakanaan, joka on kuitenkin lentokykyinen. Toisin kuin vekalla, itkuluhtakanan rinnassa kulkee valkoisia ja mustia juovia.
Levinneisyys ja elinympäristö
250px|pienoiskuva|vasen|Vekaluhtakana [[Kapiti (saari)|Kapitin saarella.]] Vekaluhtakanaa tavataan vain Uudessa-Seelannissa. Sen alkuperäiseen levinneisyysalueeseen kuuluvat Eteläsaari, Pohjoissaari ja Stewartinsaari. G. a. greyi elää Pohjoissaarella Opotikin ja Matawain välisillä kukkula-alueilla, Haurakinlahden reunamilla lähellä Aucklandia ja Whirinakin metsässä. Alalajia on siirretty vaihtelevalla menestyksellä saaren eri osiin. Se elää myös istutettuna joillain rannikon pikkusaarilla. G. a. australis on yleisin alalaji. Se elää Eteläsaarella koko Marlborough Soundsin alueella ja hajanaisemmin Nelsonin, West Coastin alueen ja Fiorlandin seudulla. G. a. hectori eli aiemmin Eteläsaaren itäosissa, mutta hävisi alueelta 1920-luvulla. Nykyään se elää vain Chathamsaarilla, jonne sitä istutettiin vuonna 1905. Saarten kanta on runsas. G. a. scotti elää Stewartinsaarella ja joillakin sitä ympäröivillä saarilla. Yhteensä vekaluhtakanaa tavataan yli 70 saarella joko alkuperäisenä tai istutettuna.
Vekaluhtakanat ovat alttiina suurille kannanvaihteluille. Olosuhteiden ollessa hyvät niiden määrä kasvaa, mutta kun ravinnosta on pulaa, kanta romahtaa äkillisesti.
Vekaluhtakana elää monenlaisissa elinympäristöissä. Sitä tavataan metsissä, alpiinisilla ruohikkomailla, hiekkadyyneillä, rannikon kosteikoilla, kivisillä rantamilla, viljelyalueilla ja jopa kaupunkialueilla.
Elintavat
vasen|250px|pienoiskuva|Vekaluhtakanan untuvikkoja. Vekaluhtakana on luonteeltaan hyvin utelias ja ärhäkkä. Linnun äännähdykset ovat kovaäänisiä ja toistuvia ”coo-et”-huutoja, joita se päästää lähinnä iltahämärän ja varhaisaamun aikaan. Vekaluhtakanat huutavat duetossa siten, että koiras huutaa hitaat ja matalat osat. Vekaluhtakana on nopea juoksija, ja lajilla on erittäin hyvä suunnistustaito. Elinikä voi olla 15 vuotta.
Ravinto
Vekaluhtakana on kaikkiruokainen. Ravinnosta noin 30 prosenttia on eläimiä, loput kasviravintoa. Metsissä se syö lähinnä pudonneita hedelmiä ja selkärangattomia, kuten kastematoja, hyönteisiä, nilviäisiä ja äyriäisiä. Kasviravintoon kuuluvat hedelmien lisäksi marjat, heinät, siemenet ja lehdet. Ne saalistavat myös liskoja, sammakoita, wetoja, hämähäkkejä, linnunmunia ja linnunpoikasia. Toisinaan ne tappavat myös rottia, hiiriä, kanoja, nuoria sorsia ja kaniineja. Tilaisuuden tullen ne voivat käydä haaskalla. Kivisillä ranta-alueilla ne syövät satunnaisesti myös nivelkotiloita ja muita selkärangattomia. Vekaluhtakanat vierailevat myös kaatopaikoilla ja tunkeutuvat kanaloihin syömään kananpoikia. Lisäksi ne syövät kasviksia ihmisten puutarhoista ja varastelevat leirintäalueilta kaikkea syötäväksi kelpaavaa. Ne etsivät ravintoa monin eri tavoin, kuten penkomalla kariketta, tutkimalla rantojen roskaa ja merilevää. Ne tarkastavat myös puu- ja maakoloja ja seuraavat usein villisikoja. Vahvan nokkansa avulla ne voivat rikkoa munia ja tappaa saaliin, jonka ne ovat painaneet jaloillaan maahan.
Laji on pensaikoissa tärkeä siementen levittäjä. Se levittää siemeniä, jotka ovat liian suuria pienemmille marjoja syöville linnuille.
Lisääntyminen
Vekaluhtakanan lisääntymisaika vaihtelee asuinalueen ilmaston, ravintotilanteen ja kannan tiheyden mukaan. Ne voivat lisääntyä jopa ympäri vuoden. Vekaluhtakanalla on vain yksi pesintäkumppani lisääntymiskauden aikana ja se voi pesiä saman kumppanin kanssa koko elinikänsä. Pari on hyvin reviiritietoinen. Se tekee pesänsä kuivaan maahan, yleensä peitteiseen paikkaan, kuten tussock-heinikkoon, maakoloon tai puunonkaloon. Vekaluhtakanan kuppimainen ja matala pesä voi olla myös puunrungon, kiven tai kannon alla. Sekä koiras, että naaras tai vain koiras kutoo pesän heinistä, oksista, sammalista ja lumpeista. Se vuorataan hienommilla heinillä ja joskus myös höyhenillä, karvoilla ja lehdillä. Naaras munii pesään 2–4 kermanvalkeaa tai vaaleanpunaista munaa. Haudonta-aika kestää 26–28 päivää. Naaras hautoo päivällä, koiras yöllä. Poikaset jättävät pesän kahden tai kolmen päivän ikäisinä, mutta vanhemmat vielä ruokkivat niitä kunnes poikaset ovat täysikasvuisia, eli 6–10 viikkoa. Tämän jälkeen vanhemmat häätävät poikaset pois, jolloin naaras voi munia uuden poikueen. Jos ravintoa on runsaasti, pari voi kasvattaa jopa neljä poikuetta vuodessa. 250px|pienoiskuva|Vekaluhtakanoista varoittava liikennemerkki.
Kanta, uhat ja suojelu
Vekaluhtakanan alalajeista G. a. australis on runsaslukuisin. Sen kanta käsittää 50 000–100 000 lintua, joskin kannanvaihtelut ovat suuria. Nykyään se on vaarantunut laji. Hectori-alalajiin kuuluu 38 000–58 000 lintua, scotti-alalajiin noin 25 000 lintua ja greyi-alajiin 4 000 lintua. Vekaluhtakana on nykyään vaarantunut laji, huolimatta siitä, että laji on sopeutumiskykyinen, pystyy elämään monenlaisissa ympäristöissä ja lisääntyy nopeasti. Sen kannat ovat kuitenkin hyvin alttiita nopeille romahduksille ja se voi jopa hävitä joiltakin alueilta. Taantumisen syyt vaihtelevat eri alueilla ja ovat monisyisiä. Yksi syy on elinympäristöjen kuten metsien ja kosteikkojen heikkeneminen ja häviäminen. Vekakantoja harventavat myös vierasperäisten petojen saalistus, etenkin kun se ei tunnu pelkäävän maalla eläviä nisäkkäitä. Aikuisia lintuja päätyy frettien ja koirien saaliiksi; poikasia ja munia jää kissojen, kärppien ja rottien ravinnoksi. Vekat joutuvat myös kilpailemaan ravinnosta tulokaslajien kanssa. Joillain alueilla huomattava osa linnuista jää autojen alle. Vekoja kuolee myös ansoihin, esimerkiksi silloin kun ne syövät muille eläimille tarkoitettuja myrkkysyöttejä. Lisäksi taudit, kuivuusjaksot ja tulvavuodet ovat paikoin vähentäneet lajin lukumäärää. Maorit ja eurooppalaiset siirtolaiset metsästivät lajia ruoaksi vielä 1800-luvulla, mutta nykyään vekan metsästys on sallittua vain Chathamsaarilla ja joillakin Stewarinsaaren lähisaarilla. Jotkut maorit pitävät suojelua tervetulleena, koska sen toivotaan elvyttävän entisen vekanmetsästysperinteen. Vuonna 1999 lajin elvyttämiseksi tehtiin suunnitelma, johon kuuluu levinneisyyden tarkka määrittäminen ja uusien vekakantojen perustaminen. Maorien antama nimi lajille on weka. Eurooppalaiset antoivat sille nimeksi woodhen.
Joillekin saarille kuten Chathamsaarille siirretyistä vekaluhtakanoista on tullut uhka kotoperäisille lajeille. Ne ovat uhka etenkin liskoille, merilinnuille ja maassa pesiville lintulajeille. Esimerkiksi Codfishille tuodut vekaluhtakanat uhkasivat saaren pikkuviistäjäkantaa, kunnes vekat poistettiin saarelta. Chathamsaarilla vekoja on pyydetty saarten endeemisen meriharakkalajin ja tyrskyviistäjän suojelemiseksi.
FDGB-Pokal
FDGB-Pokal oli Vapaan Saksan ammattiyhdistysten liiton järjestämä jalkapalloturnaus, joka pidettiin vuosina 1949–1991.
Historia
200px|thumb|Dynamo Dresden voitti turnauksen vuonna 1990. Turnaukseen osallistuivat automaattisesti DDR-Oberligan ja DDR-Ligan joukkueet, kun taas alemman tason joukkueet joutuivat karsimaan. Ensimmäisellä kerralla turnauksessa oli mukana 193 joukkuetta ja voiton vei BSG Waggonfabrik Dessau.
Turnaus oli suosituimmillaan 1970- ja 1980-luvuilla, jolloin loppuotteluja kävi katsomassa 30 000–55 000 katsojaa. Katsojamäärä kuitenkin romahti, kun turnaus järjestettiin viimeisen kerran. Tällöin loppuottelua seurasi ainoastaan 4 800 katsojaa.
Harry Lennix
pienoiskuva|Harry Lennix Harry Joseph Lennix (s. 16. marraskuuta 1964, Chicago, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Vuodesta 1989 hän on näytellyt lukuisissa elokuvissa ja televisiosarjoissa. Nykyään hänet muistetaan parhaiten televisiosarjoista Rouva presidentti (2005-2006), 24 (2007) ja Dollhouse (2009-2010).
Hiskhylos (savenvalaja)
Hiskhylos (englanninkielisessä tutkimuksessa Hischylos) oli antiikin kreikkalainen savenvalaja, joka teki attikalaista musta- ja punakuviokeramiikkaa. Hän toimi Ateenassa arkaaisella kaudella noin vuosina 540–515 eaa.
Hiskhylos teki erityisesti kyliksejä ja muita juomamaljoja. Ne koristeltiin usein kaksikielisellä tekniikalla, joka yhdisti mustakuvio- ja punakuviotekniikkaa samassa vaasissa. Hiskhyloksen signeeraus tunnetaan 17 eri vaasista, joista 13 on kaksikielisiä. Hiskhyloksen vaaseja maalasi muun muassa Epiktetos, jonka signeeraus tunnetaan kolmesta Hiskhyloksen vaasista. Muita maalareita olivat Feidippos, Sakonides ja Hiskhylos-maalari.
Punarintakardinaali
Punarintakardinaali, aikaisemmalta nimeltään rusorintapeippo (Pheucticus ludovicianus) on itäisessä Yhdysvalloissa ja Kanadassa tavattava kardinaaleihin kuuluva varpuslintu.
Koko ja ulkonäkö
thumb|left|250px|Naaras Pituudeltaan punarintakardinaali on noin 18–21-senttinen. Pesimisaikainen koiras on väriltään pääosin musta. Siivet ovat mustat muutamin valkoisin höyhenin. Lennossa näkyy suuri valkea laikku. Koiraan rinta on punainen ja vatsa valkoinen. Pesimäajan ulkopuolella koiraan väritys on vaatimattomampi: mustat höyhenet ovat vaaleammat ja rinta on vaaleanpunainen. Naaras punarintakardinaali on yläpuolelta tummanruskea ja vatsasta vaaleampi. Päälaella on kaksi valkoista juovaa. Ruskeissa siivissä on kaksi valkeaa siipijuovaa. Nuori lintu muistuttaa naarasta, mutta on rinnastaan ja pyrstöstään ruskeampi. Nuorella koiraalla on myös häivähdys punaista rinnassa.
Elinympäristö ja ravinto
thumb|250px|left|Punarintakardinaalin muuttoreitit. Punarintakardinaalit elävät lehti- ja sekametsissä ja erityisesti niiden reunamilla. Lajia voi tavata myös puutarhoissa sekä kaupunkialueilla. Talveksi laji muuttaa trooppisiin metsiin Meksikoon ja Karibialle. Toisinaan laji harhautuu Länsi-Eurooppaankin. Lähinnä Suomea laji on tavattu Norjassa.
Ravintonaan punarintakardinaali käyttää hyönteisiä, siemeniä, nuppuja, kukkia, hedelmiä ja marjoja. Ravinnonhaussa lintu liikkuu puiden ja pensaiden lehtistöissä. Lintu voi pyydystää hyönteisiä myös ilmasta.
Lisääntyminen
Punarintakardinaali rakentaa harvan kuppimaisen pesänsä oksanpätkistä, ruohosta ja muista kasvinosista sekä höyhenistään. Naaras munii yleensä neljä vaaleansinistä tai -vihreää punapilkullista munaa. Laji voi risteytyä mustapääkardinaalin (Pheucticus melanocephalus) kanssa, jos elinalueet osuvat päällekkäin.
Kid Abelha
Kid Abelha on brasilialainen pop-/rock-yhtye. Se sai alkunsa loppuvuodesta 1981 ja on tähän mennessä julkaissut toistakymmentä studioalbumia. Yhtyeen laulukieli on portugali.
Kid Abelhan tämänhetkiset jäsenet ovat Paula Toller, George Israel ja Bruno Fortunato. Viimeinen muutos kokoonpanossa tapahtui vuonna 1986, jolloin Carlos Leoni erosi yhtyeen sisäisen riidan seurauksena. Yhtyeen levy-yhtiö oli vuoteen 2000 Warner, sen jälkeen Universal.
Lestadiolaisuus
Lestadiolaisuus on arvokonservatiivinen, pietistis- ja herrnhutilaisvaikutteinen 1800-luvun puolivälissä syntynyt enimmäkseen luterilaisten kirkkojen sisällä toimiva herätysliike ja ideologia, jonka monet suuntaukset kuitenkin eroavat luterilaisesta kristinopista varsin paljon, muun muassa eksklusiivisen seurakuntaopin osalta, erilaisen ehtoollisopin osalta, uskomalla lasten syntyvän uskossa ja siten lapsikasteen kannattamisesta huolimatta kieltämällä kasteen uskoasynnyttävyyden sekä pitämällä ihmisen ääneen julistamaa synninpäästöä ainoana armovälineenä. Lestadiolaisuuden suurimpana suuntana on vanhoillislestadiolaisuus. Puhekielessä lestadiolaisuudella tarkoitetaan usein vain vanhoillislestadiolaisuutta. Liikkeen muut suunnat ovat paljon pienempiä, näistä suurimmat ovat esikoislestadiolaisuus ja rauhansanalaisuus. Lestadiolaisuuden eri suuntauksilla on kannattajia pääasiassa Suomessa, Norjassa, Pohjois-Amerikassa, Ruotsissa, Venäjällä ja Virossa. Pienempiä ryhmiä on muun muassa Afrikassa, Etelä-Amerikassa ja Keski-Euroopassa. Lestadiolaisuus on nimetty sen perustaneen saarnaaja Lars Levi Laestadiuksen (Lauri Leevi Læstadius) mukaan.
Lestadiolaisuus on Pohjoismaiden suurin kirkollinen herätysliike. Se toimii Pohjoismaissa evankelis-luterilaisen kirkon sisällä. Se on myös laajimmalle levinnyt Pohjoismaissa syntynyt uskonnollinen liike. Lestadiolaiset tekevät lähetystyötä 23 maassa. Lestadiolaisuus ja erityisesti vanhoillislestadiolaisuus on suomalaisten keskuudessa tunnetuin kaikista herätysliikkeistä. Tutkimuksen mukaan noin kolme neljäsosaa suomalaisista tuntee nimeltä lestadiolaisuuden.
Oppi
Lestadiolaisuus on opillisesti, kulttuurillisesti ja historiallisesti luterilaisuuden sisäinen herätysliike. Lisäksi useimmat Euroopan lestadiolaiset kuuluvat evankelis-luterilaiseen kirkkoon, mutta Amerikassa ja Afrikassa lestadiolaisilla on omat kirkot. Myös muun muassa ortodoksiseen kirkkoon kuuluu pieni osa lestadiolaisista. Lestadiolaiset liikkeet pitävät Suomessa evankelis-luterilaisen kirkon alaisia rippikouluja ja ovat sitoutuneet opettamaan rippikouluissaan Raamatun mukaisesti apunaan muun muassa Lutherin Vähä katekismus. Nuoret tunnustautuvat konfirmaatiossaan Raamatun oppiin jota selitetään Vähä katekismuksessa. Lestadiolaisuuden haaroihin kuuluvat papit ovat tunnustaneet opikseen Raamatun jota on selitetty luterilaisissa tunnustuskirjoissa, ja sitoutuneet Raamatun mukaiseen elämään ja toimintaan.
Lestadiolaisen tulkinnan mukaan lapset syntyvät uskovina ja heidät pitää tämän myötäsyntyisen uskon vahvistamiseksi kastaa ja päästää ehtoolliselle. Myötäsyntyisestä uskosta käytetään käsitettä Jumalan luomisarmo. Sen mukaan lapsi syntyy Kristuksen lunastamaan ihmissukuun. Koska lapsi jo uskoo, kasteessa ei anneta uskoa tai tulla Jumalan lapseksi. Kaste on hyvän omantunnon liitto (1 Piet 3:21) ja lapsi otetaan seurakunnan jäseneksi. Tämä näkemys ei ole kuitenkaan kaikkialla hyväksytty. Perisyntiopin tähden näkemykseen lapsen uskosta ja lapsen todellisesta syntisyydestä on lestadiolaisuuden keskellä monia eri sovellutuksia myös liikkeiden sisällä. Kasteen ja ehtoollisen merkityksen oppikäsityksissään lestadiolaiset katsovat olevan luterilaisuuden mukaisia.
Vanhoillislestadiolaiset pitäytyvät siinä, että vain heidän keskuudessaan on Kristuksen seurakunnan armohoito, koska he katsovat ettei missään muussa liikkeessä opeteta Raamatun mukaisesti. Esikoisuudessa käsitetään, että myös muiden raamatullisten herätysliikkeiden kautta voidaan pelastua. Tätä näkemystä ei tosin painoteta liikkeen julistuksessa. Vanhoillislestadiolaisia ryhmiä sekä esikoisuutta yhdistävät konservatiiviset arvot ja yksinkertaisen elämäntavan korostaminen: kristityn tulee välttää niin sanottua maailmallisuutta. Vanhoillis- ja esikoislestadiolaiset vastustivat kiivaasti uuden heräyksen käsitystä lain kolmannesta käytöstä ja puolustivat julkisesti saarnattavaa evankeliumia.
Esikoislestadiolaisuuden erottaa vanhoillislestadiolaisuudesta erityisesti sen painotus "esikoisten seurakuntaan", joka on heidän mukaansa todellinen Jumalan seurakunta. Sen seurakuntavanhimpina toimivat Pohjois-Ruotsin johtavat maallikkosaarnaajat eli "Lapin vanhimmat". Vanhoilliset ovat torjuneet ajatuksen tietyille ihmisille siirtyvästä vanhimman tehtävästä. Esikoislestadiolaisuutta on pidetty tapakulttuurin perusteella konservatiivisimpana haarana.
Euroopassa esikoislestadiolaisten suhde kansankirkkoon on torjuvampi kuin esimerkiksi vanhoillislestadiolaisilla. Liikkeessä ei esimerkiksi toimi juurikaan pappeja vaan lähinnä maallikoita. Ruotsissa ja Norjassa esikoislestadiolaiset ovat ryhtyneet käyttämään sakramentteja omissa rukoushuoneissaan maallikkojohtoisesti. Esikoislestadiolaisuus korostaa elämässä koruttomuutta, mikä näkyy erityisesti pukeutumisessa ja sisustuksessa. Esikoislestadiolaiset nimittivät vanhoillislestadiolaisuutta "lihallisen vapauden eriseuraksi" 1900-luvun alkupuoliskolla, koska vanhoilliset eivät olleet silloin niin askeettisia kuin esikoislestadiolaiset vielä silloin olivat.
Rauhansanalaisuus on perusteeltaan vanhoillislestadiolainen, mutta väljempi opiltaan. Sitä pidettiin Pohjois-Amerikassa Suomen SRK:tä myötäävien parissa "sekaseurana" ja sen sisälle mahtuu monenlaisia opillisia virtauksia. Se onkin jakautunut siellä sisäisesti elämäntavoiltaan liberaaleihin ja konservatiiveihin. Suomessa rauhansanalaisuudessa on kolmenlaista virtausta. Euroopassa ruotsinkieliset rauhansanalaiset erottuvat jossakin määrin omaksi ryhmäkseen konservatiivisempina, mutta heilläkin on silti paljon yhteistyötä myös suomenkielisten rauhansanalaisten kanssa.
Lähinnä USAssa vaikuttava töröläläisyys on muuten melko samanlainen opiltaan kuin vanhoillislestadiolaisuus, mutta heillä on sallivampi suhtautuminen esimerkiksi televisioon.
Uusheräys korostaa henkilökohtaista rippiä. Suunnassa on vastustettu hajaannuksista lähtien syntien anteeksiantamusta "seiniä myöten" eli saarnassa julkisesti julistettavaa anteeksiantamusta, toisin kuin vanhoillislestadiolaisuudessa. Uusheräyksessä on myös hyväksytty lain kolmas käyttö ja opetus siitä, että pelastavaa uskoa on myös uusheränneiden ulkopuolella. Uusheräys on myös aktiivinen lähetystyössä. Uusheräys tekee lähetystyötä Suomen lähetysseuran yhteydessä ja on yhteistyössä myös muiden lähetysyhdistysten kanssa
Norjassa vaikuttavat erikiinit uskovat elämänsanalaisten tavoin kasteessa tapahtuvaan uudestisyntymiseen. Erikiineistä on erkaantunut muun muassa uuserikiinit-niminen ryhmä, joka suhtautuu sallivammin esimerkiksi eronneitten uudelleen avioitumiseen ja pidempään historiateoriaan. Vanhaerikiinit uskovat fundamentalistisesti, että maailma on luotu noin kuusituhatta vuotta sitten.
Suunnat
Lestadiolaisuuden tutkija, kirkkohistorian professori Jouko Talonen arvioi lestadiolaisten määräksi vuonna 2012 yhteensä noin 171 000 henkilöä. Lestadiolaisuus on luokiteltu maantieteellisesti itäiseen ja läntiseen suuntaukseen. Läntistä suuntaa edustaa esikoislestadiolaisuus, leeviläisyys ja steeniläisyys. Loput ryhmät ovat peräisin itäisestä sukuhaarasta, paitsi että pikkuesikoisuus on saanut Amerikassa alkunsa eroamalla esikoislestadiolaisuudesta. Lukuisista sovintoyrityksistä huolimatta erot ovat jääneet pysyviksi. Suunnat ovat nykyisin itsenäisiä ja toimivat toisistaan riippumatta.
Liike on opillisten erimielisyyksien takia jakaantunut yli kolmeenkymmeneen osaan, joista nykyisin toimii noin 16–19; Suomessa niistä on toiminut yli kaksikymmentä. Nykyään Suomessa toimii noin 7–9 lestadiolaisuuden haaraa. Merkittäviä pääsuuntauksia on kuitenkin vain kolme, joihin kuuluu noin 90 prosenttia lestadiolaisista. Kannattajamäärältään suurimmat ryhmät ovat vanhoillislestadiolaisuus, esikoislestadiolaisuus ja rauhansanalaisuus. Osa suunnista on jäsenmäärältään hyvin pieniä, ja jotkin niistä ovat jo lopettaneet toimintansa.
Elämänsanalaisuus on ollut pienestä koostaan huolimatta merkittävä liike Suomen teologisissa piireissä: sen piiristä on noussut kolme piispaa. Lestadiolaisuuden suunnat ovat yleensä halunneet opillisista kiistoista huolimatta pysyä kansankirkkojen sisällä, lukuun ottamatta Norjan kvaenangenilaisuutta ja toiminnasta lakannutta väyrysläisyyttä. Lestadiolaiset toimivat pääosin itsenäisesti (ilman yhteistä kirkkoa liikkeen ulkopuolisten kanssa) niissä maissa, joissa ei ole yksiselitteistä kansankirkkoa.
Yhteistä eri suuntien opetukselle on parannuksen ja armon korostaminen, ero Pyhän Hengen saaneiden uskovien ja ei-uskovien välillä sekä opetus siitä, että syntien anteeksiantamisen valta on kaikilla oikein uskomassa olevilla. Tämä synninpäästö julistetaan yleensä sanoilla: ”Kaikki synnit anteeksi Jeesuksen nimessä ja veressä”. Toiminnan keskeisin tapahtuma on seurat ja näkyvin tapahtuma vanhoillislestadiolaisten suviseurat. Eri suunnat julkaisevat omia sanoma- tai aikakauslehtiään.
Ainoana uskonopin ohjeena ja auktoriteettina pidetään Raamattua. Kaikki muut opilliset teokset kuten esimerkiksi tunnustuskirjat tai virsirunous ovat hyväksyttävissä vain niiltä osin kuin niiden katsotaan olevan Raamatun mukaisia. Väite, jonka mukaan lestadiolaisilla ei ole virallista oppia, ei pidä paikkaansa, koska ainakin vanhoillislestadiolaisten keskusyhdistys SRK on verkkosivuillaan ilmaissut julkisesti, että sen oppi on kirjoitettuna Raamatussa. ”Virallisuus” on tietenkin aina määrittelykysymys.
Vanhoillislestadiolaisuus
Suurin suuntaus on vanhoillislestadiolaisuus, jonka kannattajia lestadiolaisuuden tutkija, Helsingin yliopiston kirkkohistorian professori Jouko Talonen arvioi vuonna 2012 olevan maailmassa (enimmäkseen Suomessa, USA:ssa ja Ruotsissa)* yhteensä noin 115 000. Talonen arvioi myös vuonna 2001 vanhoillislestadiolaisten määräksi noin 115 000, joten vanhoillislestadiolaisten määrä on Talosen arvioiden mukaan säilynyt suunnilleen samana yhdentoista vuoden ajan vuosina 2001–2012. Vuosituhannen vaihteessa eri arvioiden mukaan vanhoillislestadiolaisia arveltiin olevan maailmassa(*) noin 86 000–157 000. Vanhoillislestadiolaisuus on ylivoimaisesti suurin ryhmä myös Suomessa ja Vanhalla Mantereella.
Esikoislestadiolaisuus
Toiseksi suurin lestadiolaisuuden haara on esikoislestadiolaisuus, jolla Talonen arvioi vuonna 2012 olevan maailmassa (enimmäkseen Fennoskandiassa ja USA:ssa) noin 24 000 kannattajaa. Esikoislestadiolaisten määrä näyttäisi siis vähentyneen yhdessätoista vuodessa noin tuhannella, joka tosin mahtunee näiden määräarvioiden virhemarginaaleihin. Esikoislestadiolaisia on Amerikassa noin 10 000 ja Talosen mukaan esikoislestadiolaisuus on Amerikassa selkeästi suurin lestadiolaisryhmä.
Rauhansanalaisuus ja töröläläisyys
Kolmanneksi suurimman lestadiolaisuuden haaran eli rauhansanalaisuuden (pikkuesikoisuus) kannattajamääräksi itsekin rauhansanalainen Talonen arvioi vuonna 2012 noin 21 000 ihmistä, joten rauhansanalaisten määrä on Talosen arvioiden mukaan vähentynyt noin 3 000 ihmisellä yhdessätoista vuodessa. Rauhansanalaisia on lähinnä Fennoskandiassa ja Yhdysvalloissa. Neljänneksi suurimmassa lestadiolaisuuden ryhmässä eli lähinnä Yhdysvalloissa vaikuttavassa töröläläisyydessä, oli Talosen arvion mukaan vuonna 2012 noin 4 000 ihmistä, joten töröläläisten määrä on pysynyt Talosen arvioiden mukaan yhdentoista vuoden ajan suunnilleen samana.
Kosava
Kosava eli Kossovo  on pikkukaupunki Ivatsevitšyn hallinnollisessa piirissä Brestin alueella Valko-Venäjän lounaisosissa. Maanteitse Kosava sijaitsee 14 kilometriä Ivatsevitšyn kaupungin luoteispuolella. Vuoden 2009 väestönlaskennan mukaan kaupungin asukasluku oli 2 029.
Lestadiolaisuus
Uusheräys ja riitinmattilaisuus
Uusheräys varmisti sijansa viidenneksi suurimpana lestadiolaisuuden haarana, säilyttämällä kannattajamääränsä kolmessa tuhannessa ihmisessä vuosina 2001–2012 Talosen arvioiden mukaan. Pollarilaisten suurimman suuntauksen eli riitinmattilaisuuden kannattajia oli vuonna 2001 Talosen mukaan noin 3 000 ihmistä, eli se jakaa uusheränneiden kanssa viidennen sijan lestadiolaissuuntausten suuruusjärjestyksessä.
Vanhaerikiinit ja uuserikiinit
Lyngenin suunnan suurimman suuntauksen eli Vanhaerikiinien kannatus säilyi Talosen arvioiden mukaan suunnilleen samana eli 1 200 ihmisessä, joten se oli vuonna 2012 seitsemänneksi suurin lestadiolaisuuden haara. Uuserikiinien kannatus myös säilyi Talosen arvioiden mukaan saman suuruisena noin 800 ihmisellä, joten se oli vuonna 2012 kahdeksanneksi suurin lestadiolaisuuden haara.
Kosava
thumb|left|210px|Napoleon Ordan litografia (noin vuodelta 1875-1883) Kosavan linnasta ja sen lähistöllä sijainneesta [[Tadeusz Kościuszkon synnyintalosta.]]
Lestadiolaisuus
Auneslaiset
Pollarilaisten toiseksi suurimman suuntauksen auneslaisuus kannattajamääräksi Talonen arvioi vuonna 2012 noin 550 ihmistä. Auneslaisten lukumäärä oli vähentynyt Talosen arvioiden mukaan yhdessätoista vuodessa noin 50 ihmisellä Auneslaisuus on Talosen arvion mukaan vuonna 2012 yhdeksänneksi suurin lestadiolaisuuden haara.
Muita suuntauksia
Kymmenenneksi suurimmaksi lestadiolaisuuden haaraksi Talonen arvioi vuonna 2012 elämänsanalaisuuden, jolla hän arvioi olevan noin 300 kannattajaa eli saman verran kuin vuonna 2001. Yhdeksitoista suurin ryhmä oli vuonna 2012 leeviläisyys 200 kannattajalla ja kahdeksitoista suurin ryhmä oli leskisläisyys noin 50–200 kannattajalla. Vieläkin pienempiä lestadiolaisuuden haaroja ovat mm. andersonilaisuus (Grace Apostolic Lutheran Church) (100?), kvaenangenilaisuus (50), davidiitit (50?), gundersenilaisuus (40?), hankalaiset (25?), steeniläiset (20?) ja kontiolaiset (5?)
Kosava
Pikkukaupungin tunnetuimpia nähtävyyksiä ovat Kosavan linna ja Tadeusz Kościuszkon synnyintalon paikalla toimiva museo. Nämä sijaitsevat runsas 2 kilometriä Kosavan keskustan luoteispuolella.
Lestadiolaisuus
Pieniä, kuolevia tai kuolleita suuntauksia
Lisäksi on paljon lestadiolaisuuden haaroja joilla ei ole enää lainkaan kannattajia, tai joiden kannattajamäärä on lähellä nollaa. Historiallisesti merkittävinä kuolleina lestadiolaisuuden haaroina voidaan pitää esimerkiksi kortetniemeläisyyttä (1876–1878), haalilaisuutta, tai kumpulaista narvalaisuutta jonka kannattajien vaikutuksesta helluntailaisuus levisi Suomeen, sekä paljon huomiota herättänyttä orgialahkoa nimeltä korpelalaisuus. Kaiken kaikkiaan eri lestadiolaisuuden haaroja on ollut yhteensä selvästi yli kolmekymmentä, joista nykyaikaan (2012) on säilynyt noin 13–19. Nykyaikana merkittävinä professori Talonen pitää niistä kuitenkin vain 6–9 suurinta.
Muita hyvin pieniä tai kuolleita lestadiolaisuuden haaroja ovat olleet (aakkosjärjestyksessä) mm. alatalolaisuus, anastasialaisuus (saattaa yhä olla olemassa), ansamaalaisuus, gröndahlilaisuus, heiskaslaisuus, hietavalaisuus, huru-brune-ryhmä, huttulalaisuus, jantuslaisuus, kauppilaisuus, koskelalaisuus, kososlaisuus, lamppalaisuus, liljebladilaisuus, lindströmiläinen narvalaisuus, lundbergilaisuus, mölleriläisyys, niemeläläisyys, niskalaisuus/jenseniläisyys, näppäläisyys, ollanketolaisuus, peuralaisuus, Pietarin vapaakirkollisvaikutteinen lestadiolaisuuden haara, pirttikyläläisyys, poukkulalaisuus, rimpiläisyys, ruonavaaralaisuus, samperilaisuus, vanhalalaisuus ja väyrysläisyys.
Kosava
Kosavan linna oli Puslowskin perheen palatsiksi 1800-luvun puolivälissä (1838–) retrogoottilaiseen tyyliin rakennettu näyttävä linnamainen kokonaisuus. Sittemmin raunioitunut rakennus on suosittu turistikohde ja sitä on viime vuosina restauroitu.
Lestadiolaisuus
Lestadiolaisuuden synty ja alkuvaiheet
Lestadiolaisuutta edeltäneitä herätysliikkeitä olivat liikkeen syntyalueella Pohjois-Ruotsissa lukijaisuus (lukijaisuudessa oli useita haaroja) ja viklundilaisuus. Lestadiolaisuutta on L. L. Laurenin Suomen kirkkohistoriassa Suomen kirkon tärkeimmät vaiheet kutsuttu "laestadiolaiseksi lukijaisuudeksi". Lestadiolaisuus lähti leviämään, kun ruotsalainen pappi Lars Levi Laestadius (etnisesti osittain myös saamelainen) koki hengellisen uudistumisen tavattuaan Lapin Marian vuonna 1844. Tapaaminen sytytti Laestadiuksen saarnoihin uuden palon, ja kirkon sisällä alkoi levitä herätysliike. Syntynyttä liikettä alettiin kutsua 1880-luvun puolivälin jälkeen lestadiolaisuudeksi; 1900-luvun alkuun liikettä nimitettiin myös "hihhuleiksi", "villiopiksi", "lahkoksi" ja "harhaopiksi". Liike levisi varsin nopeasti Suomen, Ruotsin ja Norjan pohjoisosiin.
Vanhoillis- ja esikoislestadiolaiset myös uskovat, että elävä usko on kulkenut läpi aikojen ja kansojen tarjoten kullekin kansalle vuorollaan etsikonajan. Israelin maaperältä usko siirtyi hellenististen ja latinalaisten maiden kautta Saksaan, missä sai erityisen siunauksen Lutherin työn vaikutuksesta. Saksalaisessa pietismissä esiintyi samoja piirteitä kuin sittemmin Laestadiuksen käynnistämässä Pohjolan herätyksessä.
Kosava
Muun muassa Yhdysvaltain vapaussodassa linnoitustöistä vastaavana insinöörinä taistellut ja kenraaliksi kohonnut, sittemmin niin Yhdysvalloissa, Puolassa, Liettuassa kuin Valko-Venäjälläkin sankarina pidetty kenraali Tadeusz Kościuszko (1746–1817) syntyi aatelisperheeseen nykyisen Kosavan luoteispuolella sijainneessa talossa. Alkuperäisen talon mallin mukaan valmistui 2004 uusi, nykyään museona toimiva rakennus Kosavan linnan läheisyyteen.
Lestadiolaisuus
Leviäminen 1844–1900
Lestadiolaisuudessa on korostettu yleistä pappeutta eli sitä, että jokaisella uskovaisella on avainten valta, jolla voi päästää epäuskoisia synneistä. Siihen aikaan kirkossa opetettiin avainten vallan olevan saarnaviralla eli papeilla ja vain hätätilassa maallikolla. Lukuisat kanssapuheet markkinoilla levittivät sanomaa eteenpäin. Myös maallikkosaarnaajat ja Juhani Raattamaan ja muiden kirkon katekismusopettajien, "katekeettojen" pitämät Ruotsin kirkon lähetyskoulut edesauttoivat herätyksen leviämistä.
Lestadiolaisuutta on verrattu pieneen tunturipuroon, josta on kasvanut vuolas kevättulva. Laestadiuksen kuoltua vuonna 1861 kristillinen herätys oli levinnyt jo kolmen valtakunnan alueelle. Paljon vaeltavat saamelaiset olivat vieneet sanomaa eteenpäin, ja se oli tavoittanut Pohjois-Norjasta aivan sen pohjoisimpia osia: Alattion, Hammerfestin, Kautokeinon, Jyykeän ja Vesisaaren. Ruotsin ja Suomen rajalla liike levisi erityisesti Tornionjokilaaksoon. Ruotsissa sen kannatus ulottui myös Jokkmokkiin. Suomessa se oli levinnyt jo Muonioon, Kittilään, Sodankylään, Rovaniemelle, Pudasjärvelle, Kemiin, Simoon, Kuivaniemeen ja Iihin.
Lestadiolaisuuden leviämistä voidaan tarkastella maantieteellisten ääripäiden avulla. Suomen pohjoisimpaan osaan Utsjoelle lestadiolaisuus saapui vuonna 1852. Suomen eteläisimpään kaupunkiin Hankoon 1885. Itäisimpään Suomen osaan Ilomantsiin 1891. Läntiseen osaan Vaasaan 1872. Suomen suuria kaupunkeja ja suluissa lestadiolaisuuden ensiesiintyminen: Helsinki (1866), Jyväskylä (1872), Kuopio (1871), Oulu (1863), Pori (1874), Tampere (1876), Turku (1876) ja Vaasa (1872).
Lestadiolaisuus levisi Pohjois-Amerikkaan lestadiolaissiirtolaisten mukana 1860-luvulla. Iso osa siirtolaisista lähti Pohjanmaalta. Muun muassa Titanicilla matkusti lestadiolaisia siirtolaisia Pohjois-Amerikkaan. Pelastautuneet kertovat lestadiolaispastori William Lahtisen pitäneen seuroja uppoavan laivan kannella. Pohjois-Amerikan lestadiolaisten lukumäärän on arvioitu olleen 1800-luvun lopussa jopa 50 000.
1860-luvulla lestadiolaisuus saavutti Venäjän ja 1870-luvulla Viron. Ensin se levisi joihinkin kyliin Jäämeren rannalla. Erityisesti Helsingistä käsin liike levisi myös Pietariin, Viipuriin, Laatokan Karjalaan ja Karjalankannakselle. Enimmillään Pietarin alueella oli lestadiolaisia noin tuhat henkeä. Eniten kannatusta se sai Koivistolla, Räisälässä, Käkisalmella, Uudellakirkolla ja Viipurissa.
1840–1850-luvut
Pajalalainen Iisakki Antinpoika Karlström (Saha-Iisko) (s. 1822) toteutti Laestadiuksen mielestä jo lestadiolaisen alkuherätyksen aikana lakihenkisyyttä. Lakihenkisyyden lisäksi Saha-Iisko harjoitti "syntielämää", esimerkiksi pitäessään susiparinaan palvelijattarekseen merkittyä Iisakki Strolbergin vaimoa Anna Helenaa jo 1840-luvun puolivälissä. Vuonna 1847 Iisakki Strolbergin entinen vaimo synnytti hänelle pojan, josta tuli myöhemmin haalilaisuuden perustaja Amerikassa.
Vielä vuonna 1851 Saha-Iisko Kaunisvaaran kylän Sahavaarasta toimi Laestadiuksen raittiuslähettinä saarnaten matkallaan Turtolassa ja Ylitorniolla. Pian sen jälkeen hänet kuitenkin erotettiin raittiuslähetin tehtävästä hänen lakihenkisen käännytysintonsa ja "pitkähenkisyytensä" tultua ilmi. Välirikkoon lestadiolaisten kanssa johtivat myös selkeät opilliset erot Laestadiuksen kanssa mm siinä, että Saha-Iisko ei hyväksynyt vapaata synninpäästöä.
Tämän jälkeen hän erkaantui alkulestadiolaisuudesta eräiden lähteiden mukaan "yksinäiseksi kristityksi". Saha-Iisko ei siis ilmeisesti liittynyt liljebladilaisiin, vaikka kannattikin hyvin samanlaatuista oppia kuin J. F. Liljeblad. Turtolan vanhat lestadiolaiset sanoivat 1890-luvulla uudenheräyksen saarnaajien levittäessä uutta oppiaan, että "Nyt on Saha-Iiskon henki jälleen liikkeellä".
Lestadiolaisuus sai jo vuonna 1847 paljon saamelaisia kannattajia myös Koutokeinossa Norjassa. Keväällä 1849 Laestadius muutti Kaaresuvannosta Pajalaan, joka oli paljon kauempana Koutokeinosta. Niinpä Koutokeinolaiset lestadiolaiset alkoivat sen jälkeen käydä kuuntelemassa juuri lestadiolaistuneen Muonion kirkkoherran J. F. Liljebladin saarnoja, koska Muonioon oli Koutokeinosta paljon lyhyempi matka kuin Pajalaan. Mutta jo talvella 1849–1850 alkoi Koutokeinon saamelaisten lestadiolaisten käytöksessä ja uskonelämässä näkyä huolestuttavia piirteitä, kuten hurmahenkisyyttä, röyhkeyttä ja aggressiivisuutta.
Lestadiolaisuudesta erkani noin vuonna 1852 lakihenkinen "Muonion eriseura" eli liljebladilaisuus Muonion kirkkoherran Jakob Fredrik Liljebladin (1809–1862) johdolla lähinnä Muoniossa Suomessa. Liljebladilaiset eivät hyväksyneet maallikkojen käyttämää avointa ja ehdotonta synninpäästöä. Kirkkoherra J. F. Liljeblad syytti Lars Levi Laestadiusta mm julkisuushakuisuudesta, epätasapuolisuudesta, itseriittoisuudesta ja siitä että Laestadius hänen mielestään saarnoissaan tahallaan yllytti liikutuksiin ja ei käyttänyt sielunhoidossa riittävästi nuhteen ja neuvon sanoja. Liljebladilaisuus oli Suomen ensimmäinen "eriseura" lestadiolaisuudessa.
Koutokeinon saamelaisten hurmahenkisyys ja vihamielisyys kärjistyivät maanantaina 8. marraskuuta 1852, jolloin joukko saamelaisia hyökkäsi Koutokeinon kirkonkylään Aslak Jakobsen Hættan (1825–1854) johdolla, surmaten nimismies Lars Johan Buchtin (1813–1852) ja kauppias Carl Johan Ruthin (1818–1852), sekä pahoinpidellen useita muita. Tapauksesta syytettiin yleisesti Lars Levi Laestadiusta ja hänen levittämiään oppeja, vaikka on ilmeistä etteivät Koutokeinon tapahtumiin johtaneet mitkään Laestadiuksen antamat opetukset. Laestadiusta syyttivät tapauksesta mm Tromssan piispa Daniel Bremer Juell ja Norbottens-Posten-lehti.
Hættalaisuuden kaltaista äärimmäisyyteen vietyä ”kolmen kyynärän jumalan oppia” esiintyi myös lestadiolaisten keskuudessa eri puolilla Pohjolaa osittain väkivaltaisessakin muodossa. Tästä ovat esimerkkejä 1850-luvulta muun muassa Norjan saamelaisten kanssa tekemisissä olleet kittiläläisten Angelin siskosten ”pyhien oppi”, Rattosjärven ja Ylitornion "nyrkkikristillisyys" (mm. suntio Salomo Kortetniemi (1819–1904)), sekä vielä 1870-luvullakin Ruotsin Tornionjärven seudulla erityisesti saamelaisten keskuudessa vaikuttanut "tornionjärveläisyys".
1860–1870-luvut
Tornion Vojakkalassa, Kantojärvellä, Raumolla ja Alatorniolla, sekä Simossa, Kuivaniemellä ja Iissä vaikutti 1860-luvun alusta 1880-luvulle lestadiolaisuutta vastustanut "pietistiskirkollinen" herätysliike. 1860-luvun alussa kyseinen liike sai johtajakseen simolaisen Jaakko Huttulan (–1871), joka oli entinen seudun johtava lestadiolaissaarnaaja. Huttulalaisuuteen liittyivät 1860-luvulla myös sokea iiläinen lestadiolaissaarnaaja Juho Paakkola ja kuivaniemeläinen lestadiolaissaarnaaja Juho Jaakko Hyry mukanaan muutamia entisiä lestadiolaisia.
Kuivaniemen lestadiolaiset kutsuivat liikettä myöhemmin "Hyry-sepän eriseuraksi". J. J. Hyry teki välillä "parannuksen" takaisin lestadiolaisuuteen, mutta palasi taas 1870-luvun alussa huttulalaisuuteen entistäkin kiivaampana lestadiolaisuuden vastustajana. Mm vuoden 1881 piispantarkastuksissa Hyry nosti lestadiolaisia vastaan monia syytöksiä. Vuonna 1871 Jaakko Huttulan kuoltua ryhmän johtoon nousi Jaakko Pahkamaa (ent. Sikala), minkä jälkeen ryhmää ruvettiin kutsumaan myös pahkamaalaisuudeksi. Pahkamaalaiset uskoivat mm että rukoilemalla voisi saada synnit anteeksi ja että uudestisyntyminen tapahtuisi kasteessa. Pahkamaalaisilla oli läheiset suhteet evankelisiin.