cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Hatzor HaGlilit
Nimi
Hatzor HaGlilit (kirjaimellisesti "Galilean Hatzor") on saanut nimensä lähellä sijaitsevan Tel Hazorin eli muinaisen raamatullisen Hazorin kaupungin rauniokummun mukaan.
Maantiede
thumb|vasen|Näkymä kohti Hatzor HaGlilitia. Takana [[Hulanlaakso ja taustalla kohoava Hermonvuori.]] Hatzor HaGlilit sijaitsee Israelin pohjoisosassa Ylä-Galileassa Rosh Pinnan koillispuolella.
Historia
Nykyinen Hatzor HaGlilit sijaitsee historialliseen Hazorin kaupunkiin liitetyn rauniokummun eli Tel Hazorin eteläpuolella. Hatzor oli Raamatun mukaan kanaanilaisten ja myöhemmin israelilaisten Naftalin heimon kaupunki (Joos. 19:36) myöhäisellä pronssikaudella ja varhaisella rautakaudella. Assyrian kuningas Tiglatpileser III valloitti kaupungin vuonna 732 eaa. Asukkaat joutuivat pakkosiirtolaisuuteen ja kaupunki poltettiin maan tasalle.
Nykyisen kaupungin paikalle alettiin rakentaa asuntoja vuonna 1950 ja sen ensimmäiset asukkaat muuttivat paikalle vuonna 1953 Rosh Pinnan uusien siirtolaisten väliaikaiselta leiriltä. Ensimmäiset asukkaat olivat juutalaisia Lähi-idän ja Pohjois-Afrikan maista. Taloudellinen tilanne oli etenkin alkuaikoina varsin huono ja monet paikalle tulleista siirtolaisista päätyivät muuttamaan muualle. Paikkakunta alkoi kuitenkin kasvaa talouden lopulta kohentuessa.
Väestö
Hatzor HaGlilitin asukasluku oli vuoden 2018 lopussa 9 165. Vuonna 2002 vastaava lukema oli 8 550, vuonna 1969 5 250 ja vuonna 1953 895.
Huntulavastajat
Huntulavastajat (Sericulus) on lavastajien heimoon kuuluva varpuslintusuku. Huntulavastajien sukuun kuuluu BirdLifen mukaan 4 lajia :
Leirfjord
Leirfjord on Norjan kunta Helgelandissa Nordlandin läänissä. Sen rajanaapureita ovat idässä Hemnes, idässä ja etelässä Vefsn ja etelässä Alstahaug. Rannikolta merelle päin naapurina on Dønnan kunta ja Ranfjordenin pohjoispuolella Nesnan ja Ranan kunnat. Tammikuussa 2013 tehdyn väestönlaskennan mukaan Leirfjordin kunnassa oli 2 144 asukasta. thumb|left|Helgelandsbrua yhdistää Leirfjordenin Alstahaugiin
Peittoilmiö
Peittoilmiöllä tarkoitetaan äänen peittymistä jonkin toisen äänen alle. Tätä tapahtuu sekä taajuusalueessa (äänenkorkeudeltaan läheinen ääni peittyy helposti viereisen, vähänkin voimakkaamman äänen alle) että aika-alueessa (esipeitto ja jälkipeitto).
Ihmisen korvassa ääniä käsitellään taajuusalueittain summaten (kriittinen kaista). Lähellä toisiaan taajuusalueessa olevat äänekset (eli sinivärähtelyt) ärsyttävät lähes samoja aistinsoluja, jolloin voimakkaampi äänes kumoaa helposti heikomman ääneksen. Taajuusalueen peittoilmiö tapahtuu siten jo varhaisessa vaiheessa kuuloa.
Aika-alueen peittoilmiöt tapahtuvat suurelta osin syvemmällä aivoissa. Esipeitossa myöhemmin tulevat, mutta voimakkaammat signaalit saavat aikaisemman tiedon käsittelyn keskeytymään, jolloin aikaisempaa signaalia ei tietoisesti havaita. Jälkipeitto, jossa myöhemmin tulevat (heikommat) signaalit peittyvät, kestää huomattavasti pidempään kuin esipeitto.
Peittokuulokynnys ja erilaiset peittoäänet
Kun siniäänisignaalin peittoäänenä käytetään siniääntä, äänien välinen huojunta aiheuttaa alemman peittokuulokynnyksen kuin jos peittoäänenä käytetään laajakaistaista kohinaa. Laajakaistainen kohina kuitenkin toimii peittävästi vain signaalin kriittisen kaistan taajuusalueella. Peittokuulokynnys kertoo, kuinka voimakas signaali on, jotta se juuri ja juuri havaitaan peittoäänen aikana.
Kriittinen kaista
Kun signaalia peitetään peittoäänellä, peittoilmiön voimakkuus riippuu peittoäänen ja signaalin voimakkuuden lisäksi peittoäänen kaistaleveydestä. Useassa tutkimuksessa on todettu, että peittoäänen kaistaleveyden lisääminen nostaa signaalin kuulokynnystä, kun kaistaleveys on keskitetty signaalin taajuuteen. Kaistaleveyttä lisättäessä vastaan tulee kuitenkin piste, jonka jälkeen kaistaleveyden lisäys ei enää vaikuta merkittävästi signaalin kuulokynnykseen.
Ilmiö johtuu taajuuserottelusta. Korva mukautuu kuultavan äänen mukaan ja erottelee kompleksista äänistä eri taajuusalueita. Taajuusalueet ovat keskittyneet voimakkaimpien ääneksien ympärille ja yksittäisen signaalin tapauksessa signaalin taajuuden ympärille. Kriittinen kaistaleveys kuvaa näiden taajuusalueiden leveyttä. Kun peittoäänen kaistaleveys ylittää kriittisen kaistaleveyden eli yhden taajuusalueen leveyden, peittoäänen kaistaleveyden lisääminen ei vaikuta signaalin kuulokynnykseen, koska korva tulkitsee kriittisen kaistaleveyden ylittävän osan eri taajuusalueella.
Kriittinen kaista on oleellinen suure myös useamman kuin yhden äänen erottelussa; jos kaksi ääntä on taajuudeltaan niin lähellä toisiaan, että ne osuvat samalle taajuuskaistalle (äänten välinen taajuusero on vähemmän kuin kriittinen kaistaleveys), kaksi ääntä kuullaan yhtenä. Tässä tapauksessa kahden äänen vaikutus havaitaan karheutena tai huojuntana. Kun äänet ovat riittävän kaukana toisistaan (taajuusero ylittää kriittisen kaistan), ne kuullaan yksittäisinä ääninä. Kriittinen kaistaleveys ei ole vakio, vaan se riippuu esimerkiksi signaalin taajuudesta.
Peittoilmiön ja dissonanssin havaitsemisen kriittiset kaistat ovat pitkälti samankaltaisia.
Esipeitto ja jälkipeitto
Peittoilmiötä tapahtuu myös aika-alueessa. Kun peittoääni edeltää signaalia, kyseessä on esipeitto ja kun signaali edeltää peittoääntä kyseessä jälkipeitto. Esipeiton ja jälkipeiton toimintaa ei tunneta kovin hyvin. Esipeiton arvellaan johtuvan lyhyestä kuulokynnyksen nousemisesta, jonka peittoääni aiheuttaa. Vastaavaa tapahtuu kaikissa sensorisissa toiminnoissa, esimerkiksi kirkkaan valon näkeminen heikentää hetkellisesti näköä.
Jälkipeiton arvellaan johtuvan hetkellisestä signaalin ja peittoäänen sekoittumisesta havainnossamme.
Cocktail party -efekti
Cocktail party -efekti on peittoilmiön erikoistapaus, jossa voidaan erottaa yksi ääni ja keskittyä siihen muiden äänien joukosta. Ilmiö on saanut nimensä esimerkistä, jossa henkilö pystyy keskittymään keskustelukumppaninsa puheeseen juhlien puheensorinassa. Cocktail party -efekti on monisäikeinen käsite, eikä sitä tunneta hyvin, mutta keskittymisen lisäksi sillä on tekemistä ääniaaltojen vaiheiden kanssa: jos puhuja, jota kuuntelemme on suoraan edessä ja turhaa ääntä tulee sivuilta, puhujan ääni saavuttaa molemmat korvat yhtä aikaa ja muut äänet eivät.
Cosgrove
Cosgrove on sukunimi, joka on muun muassa seuraavilla henkilöillä:
Viistokatu
pienoiskuva|Viistokadun liikennettä vuonna 1979. Viistokatu oli Tampereen keskustassa 1900-luvulla sijainnut katuyhteys, joka kulki vinottain Keskustorin poikki. Se alkoi Tampereen Teatterin edestä Hämeenkadulta ja johti Kauppakadulle. Katu oli yksisuuntainen ja noin sadan metrin pituinen. Nykyisellä torialueella Viistokadun paikka on merkitty näkyviin kiveyksellä.
Quebecin kansanäänestys itsenäisyydestä 1980
Tausta
Separatistinen Parti Québécois sai vuoden 1976 vaaleissa voiton Quebecin liberaalipuolueen sijasta. Quebecin parlamentti otti pääministeri René Lévesquen johdolla itsenäisyysasian käsittelyynsä 20. joulukuuta 1979, ja asiasta väiteltiin maaliskuussa 1980. 20. maaliskuuta 1980 kansanäänestyksen sanamuodosta sovittiin, ja Lévesque julkisti sen järjestämisen päivämäärän 15. huhtikuuta.
Tulokset
Äänioikeutetuista äänesti 85,61 prosenttia.
Viistokatu
Viistokatu suljettiin autoliikenteeltä vuonna 1998. Torialueesta haluttiin tehdä yhtenäinen kokonaisuus, jossa voisi järjestää isoja tapahtumia. Samassa uudistuksessa suljettiin Aleksis Kiven kadun pätkä Raatihuoneen edustalta. Yksisuuntaisten Kauppakadun ja Puutarhakadun ajosuunnat vaihdettiin.
Quebecin kansanäänestys itsenäisyydestä 1980
Seuraukset
Useat merkittävät liiketalouden yritykset siirtyivät Montrealista Torontoon Ontarioon jo pelkästään Parti Québécois’n vaalivoiton johdosta. Vuonna 2014 Quebec oli Kanadan provinsseista enimmän kansallisen varojen tasaamisen kohde. Sillä oli provinsseista myös suurin valtionvelka suhteutettuna talouteen.
Viistokatu
Kadonneesta Viistokadusta on muodostunut tamperelaisille eräänlainen menneiden aikojen symboli.
Quebecin kansanäänestys itsenäisyydestä 1980
Seuraukset
Parti Québécois saavutti vaalivoiton syyskuussa 1994, ja loppuvuonna 1995 järjestettiin toinen kansanäänestys Quebecin itsenäisyydestä. Tuolloin itsenäisyyttä kannatti 49,42 prosenttia äänestäneistä.
Vladislav Mamyshev-Monroe
Vladislav Jurjevitš Mamyshev-Monroe (myös Vlad Monroe, 12. lokakuuta 1969 Leningrad, Neuvostoliitto – 16. maaliskuuta 2013 Bali, Indonesia) oli venäläinen taiteilija. Hän tuli tunnetuksi valokuvistaan, videoistaan ja performansseistaan, joissa hän muuntautui historiallisiksi henkilöiksi sekä elokuvien ja tarinoiden sankareiksi. Lisänimensä taiteilija lainasi idoliltaan, filmitähti Marilyn Monroelta.
Elämä
Vuonna 1986 Vladislav Mamyshev-Monroe liittyi Timur Timourovitch Novikovin ryhmään " Uudet taiteilijat". Leningradissa hänen tuttavuuksiinsa kuului myös talonvaltaustaiteilijoita, mm. Andrei Khlobystine ja Sergei Bugayev Afrika. Hänestä tuli underground-taiteilija Neuvostoliiton loppuvuosina. Hän työskenteli myös Neuvostoarmeijan palveluksessa lasten taidekerhon johtajana Baikonurin avaruuskeskuksessa Kazakstanin Neuvostotasavallassa. Baikonuria hän piti vapaampana kuin Neuvostoliittoa ja kokeili siellä ensimmäistä kertaa Marilyn Monroen roolia.
Mamyshev-Monroe oli useimmiten itse taiteensa pääosassa. Hän piirsi, valokuvasi ja teki kollaaseja sekä esiintyi Popular Mechanics -yhtyeen kanssa. Hän perusti tovereineen mediataideprojekti Piraatti-tv:n, joka parodioi virallista neuvostotelevisiota ja välitti uutisia Leningradin taide-elämästä. Hän oli tunnettu huumorintajustaan, mikä kuvastuu hänen taiteestaan. Hänelle oli tärkeää individualismi ja taiteellinen vapaus, ja muista aikalaisistaan hän eroaa rohkeudella ja omaperäisyydellä. Hän sanoo: Joillekin ihmisille taide on taidetta, minulle taidetta on oma elämäni.
Vuonna 2013 Vladislav Mamyshev-Monroe löydettiin hukkuneena uima-altaaseen hotellissa Balilla, jossa hän oli asunut vuodesta 2007. Gallerian omistajan Marat Guelman luuli aluksi, että uutinen on vitsi. Taiteilija Sergei Bugayev-Afrika ilmoitti julkisesti, että kuolemassa on jotain hämärää ja että se liittyy taiteilijan vetoomukseen Putinin lähdöstä.
Transvestisuus
Taiteilijan kiinnostus vastakkaisen sukupuolen rooliin johti hänet kokeilemaan Marilyn Monroe n hahmoa, jolta hän lainasi myös nimensä. Myyttinen kuva Marilynista oli myös osoitus nykyaikaisuudesta Warholin tyyliin. Mamyshev-Monroe oli Neuvostoliiton ensimmäisiä drag-esiintyjiä. Hän sanoo, että Kohtalo on määrännyt hänet muuntautumaan ihmisluonnon kaikkiin väreihin ja sävyihin. "Ensin omaksun henkilön ilmeen valokuvista, vaihdan vaatteet, asetun kameran eteen... Ja sitten: klik! Muutaman sekunnin ajan jonkun toisen olemus valtaa kehoni." Hahmot ovat kuitenkin taiteilijan vapaita tulkintoja valitsemistaan malleista.
Videoteoksessaan Vladislav Mamyshev-Monroe eläytyy ranskalaisen filmitähden Brigitte Bardot’n rooliin, jossa hän käytti eläinaiheita, koska Bardot on aktiivinen eläinten oikeuksien puolustaja. Hänen roolihahmoihinsa kuuluu useita muitakin 1900- ja 2000-luvun muoti-ikoneja kuten Marlene Dietrich ja Amy Winehouse, mutta sarja jäi kesken hänen kuolemansa vuoksi.
Taiteilijat ja poliitikot, marttyyrit, messiaat ja diktaattorit, kaikenlaiset idolit olivat hänen taiteessaan samanarvoisia. Nämä "omakuvat toisena henkilönä" esittävät kauhukuvina maailmaa johtavia henkilöitä ja paljastavat post-modernismin rappion, jonka kautta Neuvostoliiton yhteiskunnan oli löydettävä uusia viitearvoja, uusia johtotähtiä.
Taiteilija on tehnyt myös muotokuvia kuuluisista ihmisistä, joista mainittakoon Dostojevski, Elizabeth II, Charlie Chaplin ja Hitler. Sen lisäksi hänen luomia hahmojaan ovat Dracula, paavi, Elizabeth Taylor ja Jeesus.
Poliittinen taide
Neuvostoliiton ja Venäjän hallitsijat ja hallinto olivat hänen vakioaiheitaan muiden historian vaikuttajien ohella, mutta hän on esittänyt myös karikatyyrimäisiä hahmoja 1800- ja 1900-lukujen vaihteen venäläisestä yhteiskunnasta maanviljelijöistä hovinaisiin ja kulttuurin edustajiin.
Vuonna 2005 hän toteutti sarjan StarZ, jossa hän lainasi myyttisten hahmojen piirteitä ilman mitään selvää järjestystä: Jeesus Kristus ja Osama bin Laden, Pietari I Suuri, ortodoksinen patriarkka Kirill, tai Vladimir Putin. Hahmot on naamioitu humoristisesti ja ne poseeraavat taustanaan Punainen tori ja Kremlin torni tähtineen.
Hän teki myös Politbyroon jäsenistä muotokuvia, joiden päällemaalausten esikuvina käytettiin kuuluisia näyttelijöitä. Teoksissa näkyvät Gorbatšovin uudistusten eli perestroikan herättämä optimismi, Neuvostoliiton hajoaminen ja kriittinen asenne 2000-luvun Venäjään. Mamyshev-Monroe on esiintynyt niin Lenininä, Gorbatšovina kuin Vladimir Putinina.
Vuonna 2010 taiteilija esitti joukon räikeästi naamioituja muotokuvia GKChP:n jäsenistä, jotka olivat käynnistäneet vallankaappauksen Gorbatshovia vastaan vuonna 1991.
Teatteri ja elokuva
Vuoden 2012 lopussa Mamyshev-Monroe esitti Politeatterin näyttämöllä Moskovassa nykyaikaisen tulkinnan Hamletista, roolin nimellä Polonius, jossa myrkky oli korvattu poloniumilla. Hän uudelleenfilmasi elokuvan Volga-Volga, joka oli peräisin vuodelta 1938. Siinä hän käytti digitaalista avatar-hahmoa näyttelijän sijasta. Elokuva sai Kandinski-palkinnon vuonna 2007.
Yhteiskunnallinen toiminta
Mamyshev-Monroe oli homoseksuaalien oikeuksien puolustaja. Vuonna 2010 hän oli homofobisen väkivallan uhri, ja hän kommentoi Facebookissa, että homofobia on Venäjällä hyvin yleistä.
Viimeisten elinvuosiensa aikana Monroe alkoi kiinnostua Putinin toiminnasta. Kun vuonna 2012 järjestettiin mielenosoituksia vaalien tulosten vuoksi, taiteilijan omakuva Putinina tuli hyvin tunnetuksi.
Näyttelyt
Vladislav Mamyshev-Monroen teoksia on ollut esillä Tretjakovin Galleriassa ja Moskovan modernin taiteen museossa sekä useissa museoissa ja gallerioissa Moskovassa, Pietarissa ja muualla Venäjällä sekä sen lisäksi useissa Euroopan ja Pohjois-Amerikan taidenäyttelyissä.
Nykytaiteen museossa Kiasmassa nähdään joukko Mamyshev-Monroen ikonisia kuvia ja videoteoksia 1990- ja 2000-luvulta. Näyttelyn nimi on "Tähtipölyä Venäjältä" (09.02.2018 - 29.07.2018), ja se on toteutettu yhteistyössä Moskovan modernin taiteen museon kanssa. Se on hänen ensimmäinen yksityisnäyttelynsä Suomessa. Elinaikanaan hän osallistui Suomessa muutamiin ryhmänäyttelyihin ja performanssitapahtumiin.
Future
Nayvadius DeMun Wilburn (s. 20. marraskuuta 1983 Atlanta, Georgia, Yhdysvallat), joka tunnetaan taiteilijanimeltään Future, on yhdysvaltalainen rap-artisti, laulaja, lauluntekijä ja musiikkituottaja. Wilburn aloitti musiikkiuransa osana Dungeon Family -kollektiivia, jossa hänelle annettiin lempinimi ”The Future”. Julkaistessaan ensiksi useita mixtapeja vuosien 2010 ja 2011 välillä Future allekirjoitti levytyssopimuksen suuren levy-yhtiön Epic Recordsin ja A1 Recordingsin kanssa, joka auttoi häntä perustamaan oman levy-yhtiönsä nimeltä Freebandz. Future julkaisi esikoisalbuminsa Pluto huhtikuussa 2012. Hänen toinen albuminsa Honest julkaistiin huhtikuussa 2014. Albumi oli esikoisalbumia suurempi menestys musiikkilistoilla.
Vuoden 2014 lopun ja vuoden 2015 alun välillä Future julkaisi kolme mixtapea: Monster (2014), Beast Mode (2015) ja 56 Nights (2015). Hänen seuraavat julkaisunsa, DS2 (2015), What a Time to Be Alive (2015, yhteistyönä Draken kanssa), Evol (2016), Future (2017) ja Hndrxx (2017) sijoittuivat kaikki Billboard 200 -listan kärkeen. Vuoden 2017 lopulla hän julkaisi Super Slimey -mixtapen Young Thugin kanssa, joka sijoittui Billboard 200 -listan toiselle sijalle. Future on myös julkaissut useita singlejä, joille RIAA on myöntänyt kulta- tai platinasertifikaatin, muun muassa ”Turn On the Lights”, ”Move That Dope”, ”Fuck Up Some Commas”, ”Where Ya At”, ”Jumpman”, ”Low Life” ja ”Mask Off”.
Irlannin parlamentti (lakkautettu 1801)
thumb|300px|Irlannin parlamentin alahuoneen istunto vuonna 1780, Francis Wheatleyn maalaus. Irlannin parlamentti oli Irlannissa keskiajalta vuoteen 1800 toiminut kaksikamarinen kansanedustuslaitos. Kuten Englannin parlamentissa, myös Irlannin parlamentissa oli lordeista koostunut ylähuone ja vaaleilla valittu alahuone. Suuren osan historiastaan Irlannin parlamentti oli alisteinen Englannin hallitsijalle ja parlamentille, ja sen valtaoikeudet olivat varsin rajalliset. Lisäksi 1600-luvun alusta alkaen Irlannin protestanttinen vähemmistö oli enemmistönä parlamentissa ja 1600-luvun lopussa katoliset suljettiin kokonaan sen ulkopuolelle. Niin sanotun Grattanin parlamentin aikana 1782–1800 Irlannin parlamentti oli kuitenkin varsin itsenäisessä asemassa. Irlannin parlamentti lakkautettiin vuoden 1800 unionilailla (Union Act), jolla Irlanti ja Iso-Britannia sulautettiin Yhdistyneeksi kuningaskunnaksi.
Varhaisemmat vuosisadat
Irlannilla ei ollut yhteistä keskushallintoa ennen vuonna 1169 käynnistynyttä normannivalloitusta, joten myös edustuslaitos syntyi englantilaisten esikuvien kautta. Varhaisin asiakirjoissa mainittu Irlannin parlamentin kokoontuminen oli vuonna 1264 Castledermotissa Kildaren kreivikunnassa. Vuonna 1494 Englannin kuningas Henrik VII:n Irlannin käskynhaltijaksi nimittämä Edward Poynings kutsui Droghedaan koolle parlamentin ja hyväksytti sillä niin sanotun Poyningsin lain, joka lakkautti Irlannin parlamentin itsenäisyyden. Sen mukaan Irlannin parlamentti saisi kokoontua vain Englannin hallitsijan ja hänen neuvostonsa luvalla ja se saisi käsitellä vain hallitsijan ja hänen neuvostonsa etukäteen hyväksymiä lakiesityksiä. Toinen samassa yhteydessä säädetty laki määräsi kaikki Englannissa säädetyt lait tulemaan voimaan myös Irlannissa. Poyningsin lain periaatteet olivat voimassa vuoteen 1782 saakka. Irlannin parlamentti saattoi kokoontua vain Englannin lordikanslerin antamalla luvalla, eikä se voinut tehdä lisäyksiä Lontoossa esitarkastettuihin lakiesityksiin.
Vuonna 1541 käskynhaltija Anthony St Legerin koollekutsuma Irlannin parlamentti julisti Englannin kuningas Henrik VIII:n myös Irlannin kuninkaaksi, jolloin syntyi Irlannin kuningaskunta. Sen jälkeen kun protestanttien uudisasuttaminen Ulsteriin oli käynnistynyt 1600-luvun alussa, kuningas Jaakko I kutsui vuonna 1613 koolle parlamentin, jonka molempiin kamareihin saatiin ensimmäistä kertaa kapea protestanttinen enemmistö perustamalla Ulsterin alueelle runsaasti uusia vaalipiirejä. Tästä alkaen protestanteilla oli enemmistö Irlannin parlamentissa. Poikkeuksen muodosti katolisen Jaakko II:n suojeluksessa vuonna 1689 kokoontunut niin sanottu ”isänmaallinen parlamentti”, jossa katolinen enemmistö pyrki kumoamaan 1600-luvun aikana säädettyjä katolisten vastaisia lakeja. Jaakon kukistuttua Irlannin parlamentin protestanttinen enemmistö palautui entistäkin itsetietoisempana. Parlamentti sääti seuraavina vuosina niin sanotut rangaistuslait (penal laws), joilla katoliset ja myös ei-anglikaaniset protestantit suljettiin kokonaan poliittisen elämän ulkopuolelle.
1700-luku ja lakkauttaminen
thumb|Vuonna 1739 valmistunut vanha parlamenttitalo Dublinissa, nykyisin [[Bank of Ireland -pankin käytössä.]] Vaikka Irlannin parlamentin asema oli varsin epäitsenäinen ja sen valta rajallinen, se alkoi 1700-luvun kuluessa yhä useammin haastaa Englannin parlamentin ja hallituksen, sillä nyt myös Irlannin protestantit kokivat etujensa edellyttävän jonkinlaista itsehallintoa. Irlannin parlamentille rakennettiin vuosina 1729–1739 Dublinin College Greenille oma rakennus, jonka sanotaan olleen maailman ensimmäinen nimenomaisesti parlamenttitaloksi rakennettu rakennus. Parlamenttivaalit järjestettiin yleensä vain hallitsijan kuoltua, jolloin sama parlamentti saattoi istua vuosikymmeniä. Vuonna 1768 Irlannin lordiluutnantti George Townshend säädätti lain, joka määräsi säännöllisin väliajoin pidettävät vaalit. Seuraavalla vuosikymmenellä poliitikko Henry Grattan aloitti kamppailun parlamentin valtaoikeuksien lisäämiseksi. Yhdysvaltain itsenäisyyssodan aikana Englannin hallitus ei halunnut levottomuuksia Irlannissa, ja suostui vuonna 1782 hyväksymään Grattanin esityksen, joka palautti Irlannin parlamentille itsenäisyyden suhteessa Englannin parlamenttiin. Vain kuningas saattoi tämän jälkeen puuttua Irlannin parlamentin päätöksiin. Tämä merkitsi Poyningsin lain kumoamista.
Vuosien 1782–1800 vaihetta Irlannin historiassa kutsutaan Grattanin parlamentiksi, ja se oli toistaiseksi viimeinen ajanjakso, jolloin yksi kotimainen parlamentti on tosiasiassa hallinnut koko Irlannin saarta. Rauhoitellakseen Irlantia William Pittin hallitus sääti vuonna 1793 lain, joka palautti Irlannin katolisille äänioikeuden. Irlannin parlamentti hyväksyi lain rajoitetussa muodossa, joka esti katolisia edelleen toimimasta parlamentin jäseninä. Vuoden 1798 kapinan jälkeen Pittin hallitus päätti kuitenkin yhdistää Irlannin ja Ison-Britannian kokonaan yhdeksi valtioksi. Vuonna 1800 Irlannin parlamentti taivuteltiin hyväksymään niin sanottu unionilaki, jolla se samalla lakkautti itse itsensä. Laki tuli voimaan 1. tammikuuta 1801. Siitä alkaen Irlannilla oli 100 edustajaa Ison-Britannian parlamentin alahuoneessa ja 32 edustajaa ylähuoneessa.
Irlanti sai uudelleen oman parlamentin, Dáil Éireannin, vasta vuonna 1919.
Matti Meikäläinen (täsmennyssivu)
Matti Meikäläinen voi tarkoittaa ainakin seuraavia:
Trautonium
thumb|200px|Mixtur-Trautonium, 1952 Trautonium on elektroninen soitin, jonka kehitti saksalainen Friedrich Trautwein Berliinissä noin vuonna 1930. Soittimen kehittämistä jatkoi Oskar Sala. Trautoniumissa ei ole koskettimistoa, vaan ääni tuotetaan painamalla vastuslankaa, joka kulkee metallilevyn päällä. Ääneen saadaan glissando liu’uttamalla kättä langan päällä sekä vibrato pienemmillä käden liikkeillä.
Paul Hindemith sävelsi muutaman trion kolmelle erivireiselle trautoniumille: basso, keskiääni ja korkea ääni. Hänen oppilaansa, Harald Genzmer, sävelsi kaksi konserttoa trautoniumille ja orkesterille. Toisen monofoniselle ja toisen Salan ”Mixtur-Trautoniumille”.
Sala lisäsi trautoniumiin toiminnon, jolla virettä voitiin vaihtaa. Myöhemmin hän lisäsi muita ääneen vaikuttavia toimintoja.
Kevin Cosgrove
Kevin Michael Cosgrove (6. tammikuuta 1955 New York, New York, Yhdysvallat – 11. syyskuuta 2001 New York, New York, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen vakuutusjohtaja Aon Corporationissa. Cosgrove sai surmansa syyskuun 11. päivän terroriteoissa. Cosgrove tuli tunnetuksi hätäpuhelusta, jonka hän soitti viimeisillä hetkillään World Trade Centerin etelätornista. Puhelu päättyi, kun torni romahti. Cosgroven viimeiset sanat nousivat otsikoihin ympäri maailmaa. Nauhoitusta käytettiin Zacarias Moussaouin oikeudenkäynnissä, joka on ainoa iskujen rikosoikeudenkäynti.
Yksityiselämä
Cosgrove asui perheensä kanssa New Yorkin West Islipissä. Hänen vaimonsa oli opettaja Wendy Cosgrove ja heillä oli kolme lasta.
Terrorihyökkäys
Cosgrove oli korvausvaatimusten varatoimitusjohtaja Aon Corporationissa ja yhtiön palopäällikkö. Zacarias Moussaouin oikeudenkäynnin aikana käytetyn nauhoituksen mukaan Cosgrove oli World Trade Centerin etelätornin luoteiskulmassa 105. kerroksessa, josta oli näkymä World Financial Centeriin, soittaessaan 911:een kello 9.54.
Nauhoitteella Cosgrove kertoi soittavansa John Ostarun toimistosta ja olevansa kahden muun henkilön seurassa. Hän mainitsi toisen heistä olevan Doug Cherry. Cosgrove sanoi puhelunvälittäjälle: "Vaimoni luulee minun olevan kunnossa. Soitin ja sanoin olevani poistumassa rakennuksesta ja voivani hyvin ja sitten pam!" Myöhemmin hän sanoi: "Hei. Olemme Financial Centerin yläpuolella. Kolmestaan. Kaksi särkynyttä ikkunaa." Sitten alkoi kuulua rakennuksen sortumisesta aiheutunutta jyrisevää ääntä. Cosgroven kuultiin huutavan peloissaan: "Voi Jumala! Voi—". Puhelu päättyi välittömästi World Trade Centerin etelätornin romahtaessa kello 9.59.
Viipurin taistelu (1941)
Viipurin taistelu oli osa Karjalankannaksen valtausoperaatiota jatkosodassa loppukesästä 1941. Siinä Suomen puolustusvoimat valtasi Moskovan rauhassa 1940 menetetyn Viipurin kaupungin ympäristöineen. Kaupunki vallattiin taisteluitta neuvostojoukkojen vetäydyttyä. Samalla kaupungin eteläpuolelle jäi mottiin osia kolmesta neuvostoliittolaisesta divisioonasta. Syntynyt Porlammen motti oli jatkosodan suurin. Osa joukoista onnistui pakenemaan motista maaston kautta, mutta vetäytyvät joukot menettivät raskaan kalustonsa. Viipurissa järjestettiin 31. elokuuta voitonparaati taisteluiden vielä ollessa käynnissä kaupungin lähimaastossa.
Taustaa
Suomi oli menettänyt talvisodan päättäneessä Moskovan rauhassa 1940 toiseksi suurimman kaupunkinsa Viipurin. Saksan hyökättyä Neuvostoliittoon kesäkuun 22. päivänä 1941 tarjoutui Suomen johdolle mahdollisuus hankkia talvisodassa menetetyt alueet takaisin. Suomen osalta jatkosodan katsotaan alkaneen 25. kesäkuuta Neuvostoliiton pommitettua Suomea. Suomen puolustusvoimilla ei ollut riittävästi voimia hyökätä yhtä aikaa koko itärajan pituudelta. Pohjois-Suomi jätettiin saksalaisten vastuulle. Suomalaisten hyökkäys alkoi ensin 10. heinäkuuta Laatokan Karjalassa, jossa hyökkäys pysähtyi Kannaksen operaation ajaksi 24. heinäkuuta. Karjalankannaksen joukot olivat jaettu kahteen armeijakuntaan. Itäisellä kannaksella II armeijakunta aloitti hyökkäyksensä 1. elokuuta. Se eteni elokuun puoliväliin mennessä syvälle Viipuria puolustavien neuvostojoukkojen sivustaan ylittäen Vuoksen Hopeasalmella 18. elokuuta. Viipuriin tehtävän saarrostavan hyökkäyksen edellytykset oli täten luotu.
Joukot ja ryhmitys taistelun alussa
Neuvostoliiton puolella Karjalankannaksen puolustuksesta vastasi kenraaliluutnantti Mihail Gerasimovin komentama 23. armeija. Rintamalinjalla äärimmäisenä vasemmalla välillä Suomenlahti–Saimaan kanava oli eversti Jevgeni Tsukanovin komentama 123. divisioona. Saimaan kanavan ja Vuoksen pohjoispään nurkkaa puolusti kenraalimajuri Vladimir Kirpitšnikovin komentama 43. divisioona. Siitä koilliseen pitkin Vuoksea oli kenraalimajuri Vasili Konkovin komentama 115. divisioona. Viipurin suunnalla olleita neuvostoliittolaisjoukkoja oli heikennetty heinäkuussa Suomenlahden eteläpuolella edenneiden saksalaisjoukkojen Leningradille muodostaman uhan takia.
Taistelujen kulku
thumb|300px|right|Viipurin valtausparaati 31. elokuuta 1941 thumb|right|Sotavangiksi jäänyt divisioonan komentaja Kirpitšnikov sytyttää savukkeen suomalaiselle kenraaliluutnantti [[Lennart Oeschille.]] Suomalaisten aloittivat hyökkäyksen IV armeijakunnan vasemmalla Vuokseen rajoittuvalla siivellä 12. divisioonan voimin tavoitteenaan saavuttaa yhteys Vuoksen Hopeasalmella ylittäneeseen 18. divisioonan joukkoihin. Neuvostojoukot olivat aloittaneet irtautumisen asemistaan jo edellisenä yönä. Suomalaiset etenivät nopeasti Vuoksen suuntaisesti ja divisioonat kohtasivat. Vuoksen ylittäneet 18. divisioonan osat alistettiin IV armeijakunnalle.
Neuvostojoukkojen suunnitelmana oli ollut vetäytyä rajalta uusiin puolustusasemiin Viipurin edustalle noin 15 kilometrin päähän kaupungin keskustasta linjalle Tervajoki–Vahviala–Torikka–Kilpeenjoki–Kavantsaari–Karisalmi. Suomalaisten nopea eteneminen koko IV armeijakunnan rintamanleveydellä kuitenkin esti suunnitelman toteuttamisen. Vuoksen laitaa edennyt armeijakunnan oikea siipi oli edennyt kauas Viipurin itäpuolelle, jossa se kääntyi kohti lounasta aiheuttaen vakavan saarrostusuhan Viipuria puolustaville joukoille.
Neuvostojoukot tekivät 24. elokuuta voimakkaan vastahyökkäyksen Viipurin kaakkoispuolella tavoitteenaan työntää etenevät suomalaisjoukot takaisin Vuoksen taakse. Hyökkäykseen osallistui Neuvostoliiton 115. ja 123. divisioona, 43. divisioonan jäädessä puolustamaan pussin perälle jäänyttä Viipuria. Suomalaisten onnistui vaivoin torjua vastahyökkäys.
Samoihin aikoihin IV armeijakunnan oikealla siivellä edennyt 8. divisioona saavutti Viipurinlahden ja ylitti sen Lihaniemen kohdalla hyökäten neuvostojoukkojen selustaan. Näin oli muodostunut kaksisuuntainen saarrostus, jonka kärjet etenivät uhkaavasti kohti toisiaan. Suomalaisten onnistui nopeasti katkaista Viipurista tulevat maantiet ja junaradat, mutta joukkojen voimat riittivät sulkemaan syntyneen Porlammin motin vasta 30. elokuuta. Siihen asti Viipurin suunnalta pääsi irtautumaan maaston kautta vielä tuhansia neuvostosotilaita suomalaisten rintamassa olleen muutaman kilometrin levyisen aukon kautta. Kiivaat taistelut jatkoivat motissa aina 1. syyskuuta asti.
Suomalaisjoukot saapuivat eri suunnista Viipuriin 29. elokuuta. Viipurin torniin vedettiin Suomen lippu klo 17.35. Elokuun 31. Viipurissa järjestettiin suuri voitonparaati taisteluiden yhä jatkuessa kaupungin lähistöllä. Viipurin valtauksesta ja paraatista tehtiin myös erillinen Puolustusvoimain katsaus, jota esitettiin kotirintamalla.
Tappiot
Neuvostoliiton viralliset tappioluvut olivat 10 649 sotilasta, joista 2 176 kaatuneina, 6 014 haavoittuneina ja 2 141 kadonneina. Luvut ovat ristiriidassa suomalaisten omien tietojen kanssa, sillä suomalaiset ottivat noin 9 000 sotavankia, joiden joukossa 43. divisioonan komentaja kenraalimajuri Vladimir Kirpitšnikov. Hän oli ainoa suomalaisten vangitsema kenraali toisessa maailmansodassa. Lisäksi suomalaiset hautasivat alueelle yli 7 500 kaatunutta vihollista ja saivat sotasaaliina muun muassa 306 tykkiä, 246 kranaatinheitintä, 272 konekivääriä, 434 pikakivääriä, 55 panssarivaunua, 673 autoa, lähes 300 traktoria ja noin 4 500 hevosta. Suomalaisten kokonaistappiot olivat 2 215 sotilasta, sisältäen kaatuneet, haavoittuneet ja kadonneet. Toisen lähteen mukaan suomalaisten kokonaistappiot olivat 3 674, joista kaatuneita 784 ja kadonneita 73.
Seuraukset
thumb|200px|right|Kaatuneita puna-armeijan sotilaita [[Porlammen motti|Porlammin–Sommeen motista]] Venäläiset antoivat vetäytymiskäskyn Viipurin seudulta liian myöhään, jonka seurauksena he menettivät paljon sotilaita ja isot määrät raskasta kalustoa. Neuvostojoukkojen vetäytyminen muuttui paoksi, eivätkä he kyenneet vakaannuttamaan rintamalinjaa käsketylle Muolaan tasalle Karjalankannaksella. Suomalaisjoukkojen onnistui painaa Neuvostojoukot aina vanhan rajan taakse. Osan neuvostojoukoista onnistui paeta Koiviston edustan saarille, joista heidät evakuoitiin meritse syys–lokakuun aikana. Kannaksella siirryttiin asemasotaan syyskuun puolivälissä.
Konstans II
thumb|280px|Konstans II ja hänen poikansa [[Konstantin IV|Konstantin.]]
Konstans II, Herakleios Pogonatus (630–668), oli Konstantinos III:n poika ja Bysantin keisari vuosina 641–668. Konstans sai lisänimeä Pogonatus, "parrakas", koska hänellä oli vanhempana pitkä ja tuuhea parta.
Keisari Heraklonasin alulle panema sopimus arabien kanssa pantiin käytäntöön heti Konstansin noustua valtaistuimelle. Bysantin joukot jättivät Aleksandrian 12. syyskuuta 642 ja arabit valloittivat kenraali Amrin johdolla Pohjois-Afrikan rannikkoa Tripoliin asti. Kun kalifi Omar I kuoli vuonna 644, tuli Bysantille hyvä tilaisuus vastaiskuun. Vahva laivasto lähetettiin Egyptiin kenraali Manuelin johdolla ja se saikin vallattua takaisin Aleksandrian vuonna 645. Vuonna 646 Amr kuitenkin löi Manuelin joukot.
Kun arabit olivat varmistaneet valloittamansa Syyrian ja Mesopotamian, he hyökkäsivät Armeniaan ja Vähään-Aasiaan vuonna 642 ja Kappadokiaan vuonna 647. Kenraali Muawijan johdolla arabit rakensivat ensimmäisen laivastonsa, jolla he vuonna 649 valloittivat Kyproksen. Bysantti neuvotteleman kolmen vuoden aselevon jälkeen Muawijan valloitti vielä Rodoksen ja Kosin. Oli selvää, että arabien seuraavana kohteena oli Konstantinopoli. Konstans otti nyt itse Bysantin laivaston johdettavakseen ja kohtasi arabien laivaston vuonna 655. Arabien voitto oli täydellinen ja keisari pääsi vain täpärästi pakenemaan. Vuonna 656 Uthman ibn Affan murhattiin ja Muawijan julistautui kalifiksi Syyriassa. Sisällissodan uhatessa Muawijan solmi rauhansopimuksen Bysantin kanssa vuonna 659.
Idän uhan hellitäessä Konstans pystyi vuonna 658 johtamaan retkikuntaa slaaveja vastaan Balkanilla. Suuria joukkoja slaaveja pakkosiirrettiin Vähään-Aasiaan. Vuonna 653 Konstans lähetti armeijan syrjäyttämään paavi Martinus I:n.
Varmistaakseen keisarinvallan perillisilleen Konstans tapatti veljensä Theodosiuksen ja teki pojastaan Konstantinoksesta keisarin. Sama kunnia annettiin nuoremmille pojille Herakleiokselle ja Tiberiukselle vuonna 659. Vuonna 663 Konstans aloitti kampanjan langobardeja vastaan Italiassa. Aluksi kaikki meni hyvin, mutta talven tultua armeijan oli vetäydyttävä Napoliin. Täältä keisari matkasi Roomaan, jossa uusi paavi Vitalianus vastaanotti hänet. Hän jatkoi matkaansa pian Sisiliaan, jonka puolustusta oli kohennettava arabien hyökkäyksiä vastaan. Konstansin toiminnasta Sisiliassa ei tiedetä paljon, mutta kesällä 668 hänet murhattiin Syrakusassa, kun hän oli kylpemässä. Konstansin kuoltua hänen pojastaan Konstantinista tuli keisari.
Pojan kuolema
Pojan kuolema on Veikko Huovisen vuonna 2007 ilmestynyt kirja, jonka aiheena on oman pojan masennus ja itsemurha.
Petroskoin lentoasema
Petroskoin lentoasema tai Petroskoin kansainvälinen lentoasema (IATA: PES, ICAO: ULPB) on Karjalan tasavallan pääkaupungin Petroskoin kahdesta lentoasemasta suurempi. Lentokenttä sijaitsee noin 12 kilometriä Petroskoin keskustasta luoteeseen Suojoen rannalla lähellä Besovetsin (Pesoutsan) kylää.
Se on Venäjän luokituksessa toisen luokan lentoasema, jota voivat käyttää alle 75 tonnin ilma-alukset kuten esimerkiksi Tu-134, An-24 ja Jak-40 tyyppiä olevat lentokoneet. Lentokentältä on ollut ajoittain kansainvälisiä reittilentoja Suomeen. Kentältä on säännöllistä reittiliikennettä lähinnä Moskovaan. Liikennemääriltään kenttä onkin pienehkö, eikä se ole matkustajamääränsä puolesta kuulunut Venäjän 50 vilkkaimman lentoaseman joukkoon.
Historia
Lentoasema perustettiin elokuussa 1939. Lentoasema oli alkujaan sotilaskäytössä. Lentoasema oli Suomen ilmavoimien käytössä jatkosodan vuosina 1941–1944 Äänislinnan sotilaslentoasemana. Sitä kutsuttiin Viitanan lentokentäksi, koska Viitanassa oli rautatieliikennepaikka neljän kilometrin päässä lentokentästä.
Siviililentoja on tehty vuodesta 1964, ja lentokenttä on edelleen yhdistetyssä sotilas- ja siviilikäytössä. Sitä käyttävät Venäjän federaation asevoimien 159. kaartinhävittäjärykmentti sekä rajavartioinnista vastaavan FSB:n lentokoneet. Lentoaseman nimi oli vuosina 1939–1964 Besovets ja 1964–1994 Petrozavodsk-2. Kansainvälisiä lentoja kentältä on tehty vuodesta 1990.
Vuosina 1994–2003 kenttää hoiti yritys GAP Aeroport Besovets ja 2003–2009 ZAO Aeroport Petrozavodsk, jotka kumpikin vuorollaan ajautuivat konkurssiin, ja vuodesta 2009 valtiollinen AU RK Aeroport Petrozavodsk. Vuonna 2009 kentälle valmistui uusi valaistus ja se saatiin ympärivuorokautiseen käyttöön, ja reittiliikenne voitiin käynnistää uudestaan.
D’Arcy Niland
D’Arcy Niland, oik. Darcy Francis Niland, kirjailijanimet myös: Darcy Niland, Tom Niland (20. lokakuuta 1917 Glen Innes, Uusi Etelä-Wales, Australia – 29. maaliskuuta 1967 Sydney, Uusi Etelä-Wales, Australia ) oli australialainen kirjailija
Nilandin sukutausta on irlantilais-katolinen, mikä on vaikuttanut myös hänen kirjalliseen tuotantoonsa. Nilandin puoliso oli kirjailija Ruth Park, ja heidän tyttäriään ovat kaksoissiskokset Deborah Niland ja Kilmeny Niland (k. 2009), joista myös tuli kirjailijoita. Kilmeny Nilandin puoliso oli kirjailija Rafe Champion ja poika Tom Champion.
Niland lopetti koulunkäynnin 14-vuotiaana aikomuksenaan ryhtyä kirjoittajan uralle. 16-vuotiaana hän pääsi apupojaksi (”copy boy") sydneyläisen The Sun -lehden toimitukseen, mistä oli toiveita päästä eteenpäin toimittajaksi. Hän joutui kuitenkin säästötoimien vuoksi pois. Sen jälkeen hän teki sekalaisia töitä eikä päässyt terveydellisistä syistä edes armeijaan. Hän avioitui 1942 toimittaja Ruth Parkin kanssa, ja he päättivät ryhtyä kirjoittamaan ammatikseen. Elämäkerrassaan The Drums Go Bang (1956) he kertovat, kuinka ura lähti käyntiin. D’Arcysta tuli tuottelias tarinoiden kirjoittaja. Kun Ruth Park sai merkittävän palkinnon romaanistaan The Harp in the South (1948), myös Niland päätti ryhtyä kirjoittamaan romaaneja. Hänkin sai kilpailumenestystä vuosikymmenen vaihteen molemmin puolin.
Romaani The Shiralee (1955, suom. Kulkuri ja olkihattuinen tyttö) osoittautui menestykseksi, ja sen pohjalta tehtiin elokuvakin, Mies ja olkihattuinen tyttö (1957, ohjaus Leslie Norman) ja minisarja Isän kanssa maailmalla (1987). Hän ehti ennen kuolemaansa koota laajan aineiston nyrkkeilijä Les Darcysta suunnittelemaansa kirjaa Home Before Dark varten. Työn vei loppuun hänen vaimonsa Ruth Park yhdessä Rafe Championin kanssa.
Mista (albumi)
Mista on samannimisen yhdysvaltalaisen R&B-kvartetin Mistan esikoisalbumi, joka julkaistiin 29. heinäkuuta 1996 East West Records -levy-yhtiöllä. Albumin ensimmäinen single oli ”Blackberry Molasses”, joka sijoittui Billboardin Hot R&B/Hip-Hop Songs -kappalelistan sijalle 13. Albumin toinen single ”Lady” pärjäsi huonommin, ja sijoittui sijalle 61. joulukuussa 1996. ”Blackberry Molasses” -kappaleen suosiosta huolimatta Mista sijoittui sijalle 37. Billboardin Top R&B/Hip-Hop Albums -albumilistalla.
Oldenburg (täsmennyssivu)
Oldenburg voi tarkoittaa ainakin seuraavia:
Amurinvaahtera
Amurinvaahtera (Acer tegmentosum) on vaahteroiden sukuun kuuluva lehtipuu, joka kasvaa luonnonvaraisena Mantšuriassa, Venäjällä ja Koreassa. Sitä kasvatetaan koristekasvina monilla alueilla maailmassa.
De l’esprit des lois
De l’esprit des lois on laaja teos, jossa käsitellään monia lainsäädännön aloja ja vertaillaan eri maissa eri aikakausina voimassa olleita lain säännöksiä. Teos tunnetaan kuitenkin parhaiten siitä, että siinä Montesquieu esittelee vallanjako-oppinsa, jolla on ollut hyvin suuri merkitys länsimaisten demokratioiden hallitusmuotojen kehitykselle. Montesquieu piti vallan keskittymistä pahimpana kansalaisten vapautta uhkaavana asiana. Hänen esittämänsä ratkaisu tähän uhkaan on vallan kolmijako-oppi, jonka mukaan lainsäädäntövallan, toimeenpanovallan ja tuomiovallan piti olla eri ihmisten käsissä.
Sisältö
De l’esprit des lois on laaja teos, jossa käsitellään monia lain­säädännön aloja ja vertaillaan eri maissa eri aika­kausina voimassa olleita lain säännöksiä. Teos ei kuitenkaan ole ainoastaan historiallinen tutkielma, vaan Montesquieu esitti monista lain­säädäntö­kysymyksistä selvästi myös omat mieli­piteensä. Teos tunnetaankin parhaiten siinä esitetystä vallan kolmi­jako-opista, jolla on ollut hyvin suuri merkitys länsimaisten demo­kratioiden hallitus­muotojen kehitykselle.
Lakien hengessä Montesquieu puoltaa perustuslaillisuutta, vallanjakoa, orjuuden lakkauttamista, ihmisoikeuksia ja laillisuusperiaatetta.
Kirja omistaa neljä kappaletta Englannin ja sen vapauden turvaavan vallanjaon käsittelemiseen. Montesquieu oli myös huolissaan siitä, että Ranskassa monarkin valtaa rajoittava aatelin voima oli katoamassa.
Orjuus
Vastustaessaan orjuutta Montesquieu oli edellä aikaansa. Hän esittää satiirisen hypoteettisen luettelon orjuutta puoltavista argumenteista, tosin usein asiayhteydestä irrottaen (katso olkinukke).
Vastaanotto
Kirjasta tuli äärimmäisen vaikutusvaltainen Ranskassa ja Britannian Amerikan-siirtokunnissa. Katolinen kirkko kielsi Montesquieun kirjat, mutta muualla Euroopassa, etenkin Britanniassa, niitä arvostettiin suuresti.
Montesquieun mukaan ”hallitusvalta pitää rakentaa siten, että yhdenkään ihmisen ei tarvitse pelätä toista”. Tämä ja hänen esittämänsä tarkka vallan ositus ja osien tasapainotus (”checks and balances”) vaikutti myöhemmin ratkaisevasti Yhdysvaltain perustuslakiin ja sen isään, James Madisoniin.
SNAFU
SNAFU on Yhdysvaltain armeijan toisen maailmansodan aikaisesta sotilasslangista englannin yleiskieleen kulkeutunut lyhenne, joka tulee sanoista ”Situation normal: all fucked up”. Time-julkaisu käytti termiä 1940-luvun alussa eräässä artikkelissaan. 1970-luvulta eteenpäin termi on yleistynyt muissakin maissa.
Rock-yhtye East of Eden julkaisi SNAFU-nimisen albumin vuonna 1970.
Brønnøy
Brønnøy on Norjan kunta Helgelandissa Nordlandin läänissä. Sen rajanaapureita ovat pohjoisessa Vega ja Vevelstad, idässä Vefsn ja Grane ja etelässä Bindal ja Sømna. Kunnan hallintokeskus on Brønnøysundin kaupunkitaajama. Toinen taajama kunnan alueella on Hommelstø Velfjordenissa.
thumb|left|Brønnøyn kunnantalo Brønnøysundissa. Brønnøyssä sijaitsee Brønnøysundin lentokenttä ja Hurtigruten pysähtyy siellä päivittäin. Tie numero 76 vie E6-valtatielle. Kunnan läpi kulkee myös rannikkotie 17.
Sømnan kunta erottautui omaksi kunnakseen Brønnøystä 1977.
Robert Lewis
thumb|right|Kuvassa vasemmalta: Ferebee, Tibbets, Van Kirk, Lewis. Robert ”Bob” Alvin Lewis (18. lokakuuta 1917 − 18. kesäkuuta 1983) oli yhdysvaltalainen ilmavoimien kapteeni, joka osallistui Boeing B-29:n eli ”Superfortressin” koelento-ohjelmaan. Hän osallistui myös Operaatio Centerboard I:een eversti Paul Tibbetsin apupilottina. Hiroshiman atomipommituslennolla Lewis piti lentolokia eli lentopäiväkirjaa. Kuuluisaksi tulikin Lewisin huudahdus Little Boyn räjähdettyä Hiroshiman yllä: ”Luojan tähden, mitä me olemme tehneet?” Lentolokiin eli päiväkirjaan päätyi merkintä: " -Voi Luojani!" (engl." Oh, my God! ")
Robert A. Lewisin niinkutsuttuun vakiomiehistöön, nimeltään Crew B-9 olivat kuuluneet seuraavat sotilashenkilöt: apuohjaajana Richard McNamara, suunnistajana Harold Rider, sekä pommittajana Stewart Williams. Mainitut henkilöt olivat juuri vasta valmistunutta konetta noutamassa. Koska koneen tiedettiin päätyvän "erikoiskäyttöön" – niin valmistus viivästyi. Miehistö joutui tuona aikana turhautuneena odottamaan Omahassa. Hiroshiman tehtävää suorittamaan lähdettäessä, oli kapteeni Lewis selittänyt asian näin: että he "joutuvat tekemään sijaa arvoasteikossa ylemmille". Thomas W. Ferebee oli majurin arvoinen tuolloin, ja "Dutch" eli Hollantilainen Van Kirk taasen kapteenin arvossa.
Lewisille oli kova pettymys, ettei hän päässyt johtamaan ensimmäistä atomipommin pudotusta. Pommin konstruktiota tai sen suurta tuhovoimaa Lewis ei vielä tuolloin tiennyt. Hiroshiman atomilentohyökkäys oli nimeltään ”Erikoispommituslentohyökkäys nro 13”. Nagasakiin tehdyn pommitushyökkäyksen toteutti lentomiehistö Crew C-15, joka oli alistettu majuri Charles Sweeneylle. Hänen komentamansa ryhmä oli osoitettu olevan kaikkein pätevimpiä pommitusharjoituksissa. Sweeneyn ja Lewisin välit eivät olleet kovin läheiset eivätkä lämpimät. Sweeney totesikin, ettei kyennyt tekemään vaikutusta Lewisiin – päinvastoin kuin useimpiin muihin, joiden kanssa tämä työskenteli.
Lewisia kuvailtiin käyttäytyvän ”cowboyn tavoin”, jonka arvion oli esittänyt koneen pyrstöampuja, kersantti George R. "Bob" Caron. Hänen väitettiin suhtautuvan koneeseensa ja miehistöönsä omistushaluisesti. Joka tapauksessa hän näytti pitävän niistä hyvää huolta, eikä hänen koneensa kärsinyt juurikaan teknisistä vioista. 509. raskaan erityispommitusrykmentin pommittajan, majuri Thomas W. Ferebeen sekä suunnistajan, kapteeni Theodore ”Dutch” Van Kirkin kanssa Lewis kärsi myös asennoitumisvaikeuksia, kuten myös yksikön tutkaupseerin, luutnantti Jacob ”Jake” Beserin. Lewis ei tullut näiden kanssa kovin hyvin toimeen. Robert A. Lewis oli omalla toiminnallaan syyllistynyt useisiin vakaviin rikkeisiin, joidenka johdosta Paul Tibbets oli erittäin likellä lähettää hänet sotaoikeuteen. Hän ei sitä lopuksi kuitenkaan toteuttanut.
Projekti Albertan ollessa vielä koulutusvaiheessaan Lewis erosi ensimmäisestä vaimostaan. Hänen toinen avioliittonsa Mary Eileenin kanssa sen sijaan osoittautui ilmeisen onnelliseksi. Myöhemmällä iällään Lewis harrasti kuvanveistoa. Hän luultavasti kävi sodan jälkeen Japanissa, kuten myös Tibbets sekä Ferebee. Lewis kuoli vuonna 1983.
Lewis toimi myöhemmin makeistehtaan henkilöstöpäällikkönä. Tibbetsin isä oli taasen toiminut makeistukkurina. Lewisia haastateltiin vuonna 1951 amerikkalaisessa televisio-ohjelmassa, jossa tämä tapasi erään hibakushan. Tämä oli tuolloin ministerin asemassa.
Yukie Nakayama
Yukie Nakayama (, s. 7. maaliskuuta 1979 Tochigi) on japanilainen haulikkoampuja.
Nakayama on saavuttanut MM-kilpailuissa Tampereella 1999 joukkuehopeaa kaksoistrapissa. Olympialaisissa hän on edustanut maataan Sydneyssä 2000 ja Pekingissä 2008.
Uefan karsinnat jalkapallon maailmanmestaruuskilpailuihin 2018
Vuoden 2018 jalkapallon MM-kilpailujen karsintoihin osallistui Euroopan maanosaliitosta UEFA:sta 52 joukkuetta. Karsinnat alkoivat syyskuussa 2016. UEFA:sta lopputurnaukseen pääsi 13 joukkuetta.
Karsintasysteemi
UEFA:n karsinnat jaettiin kahteen kierrokseen. Ensimmäisellä kierroksella kaikki joukkueet jaettiin 9 lohkoon. Lohkojen voittajat etenivät suoraan lopputurnaukseen ja kahdeksan parasta lohkokakkosta etenivät toiselle kierrokselle. Toiselle kierrokselle osallistuvat joukkueet arvottiin ottelupareihin, jotka pelasivat kaksiosaisen ottelusarjan. Ottelusarjojen voittajat etenivät lopputurnaukseen.
Ensimmäinen kierros
Ensimmäisen kierroksen lohkoarvonta suoritettiin 25. heinäkuuta 2015 Konstantinin palatsissa Pietarissa.
Arvontakorit
Karsintoihin osallistuneet joukkueet jaettiin kuuteen koriin FIFA-rankingin (heinäkuussa 2015) perusteella. Johtuen tv-oikeuksista Englanti, Ranska, Saksa, Alankomaat, Italia ja Espanja arvottiin lohkoihin, joissa on kuusi joukkuetta. Poliittisista syistä Azerbaidžania ja Armeniaa ei voitu arpoa samaan lohkoon.
Suluissa FIFA-ranking heinäkuussa 2015.
Ottelut
Sveitsi voitti 1–0 yhteistuloksella.
Kroatia voitti 4–1 yhteistuloksella.
Tanska voitti 5–1 yhteistuloksella.
Ruotsi voitti 1–0 yhteistuloksella.
David Monroe
pienoiskuva David John James Monroe (s. 14. huhtikuuta 1941 Vancouver) on kanadalainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi Vancouverin arkkihiippakuntaan 20. toukokuuta 1967 ja nimitettiin Kamloopsin hiippakunnan johtoon 5. tammikuuta 2002. Piispaksi vihkiminen seurasi 12. maaliskuuta. Pääkonsekraattorina toimi Adam Joseph Exner, jota avustivat Peter Joseph Mallon ja Raymond Roussin. Monroe asetettiin virkaansa 18. maaliskuuta.
Stora Bodö
Stora Bodö on saari Espoon Suvisaariston itäosassa. Sen pinta-ala on noin 17 hehtaaria. Sen pohjoisosassa sijaitsee rakennushistoriallisesti arvokas puuhuvila 1800-luvulta. Stora Bodö kuului aiemmin Moisön tilaan, jolta seppämestari Adolf Edbom osti sen 1860-luvulla.
Stora Bodön pohjoispuolella sijaitsee Lilla Bodö, josta on maantieyhteys Suvisaariston pääsaariin. Stora Bodön ja Lilla Bodön välissä on kapea Bodö sund -niminen salmi. Stora Bodön lounaispuolella sijaitsevia luotoja kutsutaan nimellä Morgonpinorna. Sen eteläpuolella puolestaan sijaitsee pieni kalliorantainen Bodökobben.