cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Slovenian historia
Sloveenit osana Jugoslavian kuningaskuntaa
Slovenian katolisella kirkolla oli merkittävä rooli politiikassa, vaikka sen merkitys oli pienentynyt maailmansodan jälkeen. Jugoslavian ortodoksinen kirkko tunsi epäluulo katolista kirkkoa kohtaan. Katoliselta kirkolta takavarikoitiin muun muassa maa-alueita. Katolinen kirkko pysyi maailmansotien välisen ajan konservatiivisena ja poliittisesti aktiivisena. Kirkon järjestelmät kansankokoukset olivat osallistujamääriltään suurimpia Sloveniassa. Kirkko ja kansanpuolue tekivät läheistä yhteistyötä. Ljubljanassa myös opiskelijaliikkeet vaikuttivat suuresti politiikkaan.
Toinen maailmansota ja miehitys
Jugoslavia välttyi sodalta puolitoista vuotta sen alkamisesta. Kuningaskunnan ulkopuolella asuville sloveeneille sota tuli kuitenkin aikaisemmin: Kärntenin sloveenit joutuivat mukaan heti alusta ja Primorskan sloveenit kesäkuussa 1940. Jugoslavia liittyi sotaan, kun Natsi-Saksa pakotti sen allekirjoittamaan Kolmen vallan sopimuksen keväällä 1941. Tämän jälkeen Yhdistynyt kuningaskunta järjesti vallankaappauksen Jugoslaviassa ja sijaishallitsija Pavel Karađorđević syrjäytettiin. Vallankaappauksen jälkeen Adolf Hitlerin johtamat natsit hyökkäsivät Jugoslaviaan.
Saksalaiset hyökkäsivät 6. huhtikuuta 1941 ja kymmenen päivää myöhemmin kuningaskunta oli valloitettu. Kroatian fasismimyönteiset nationalistit eli ustašat perustivat 10. huhtikuuta Itsenäisen Kroatian valtion, josta tuli Saksan ja Italian kuningaskunnan protektoraatti. Itsenäisen Kroatian valtion myötä Slovenia leikkautui irti muusta kuningaskunnasta ja kolme miehittäjävaltaa jakoivat sen miehitysvyöhykkeisiin 11. huhtikuuta. Saksan ja Italian lisäksi miehittäjävaltoihin kuului Unkari. Natsi-Saksa miehitti Štajerskan, Gorenjskan, pohjois-Dolenjskan ja Mežan laakson. Italian miehitysvyöhykkeeseen kuului Ljubljana sekä suurin osa Dolenjskaa ja Notranjskaa. Unkarin vyöhykkeeseen kuului suurin osa Prekmurjesta.
Hitler ja Italian johtaja Benito Mussolini ilmaisivat julkisesti miehityksen tavoitteena olleen sloveenien kansakunnan tuhoaminen. Italian miehitysvyökkeellä tuhoamistoimet oli lievempiä, sillä sloveenien kulttuuriautonomia ja kuntatason hallinto jatkoivat olemassaoloaan. Saksalaiset ja unkarilaiset sen sijaan sulkivat sloveenien kouluja, hallinnon ja kansalliset instituutiot. Saksalaiset aloittivat myös ennaltasuunnitellun etnisen puhdistuksen. Sloveeneja murhattiin ja karkotettiin. Karkotuksen koki muun muassa slovenialainen sivistyneistö ja papisto. Sivistyneistö karkotettiin Serbiaan ja Kroatiaan, mutta maaseutuväestö kuljetettiin Saksaan. Suunnitelmissa oli myös koko Kärntenin sloveeninkielisen väestön karkottaminen. Italialaiset ja saksalaiset karkottivat sloveeniväestön Ala-Savasta ja Posoteljeste ja alueelle muutti Kočevjen saksalaisväestö talvella 1941–42.
Keväällä 1942 saksalaiset ja unkarilaiset alkoivat mobilisoida sloveeneja armeijaan. Saksalaiset lähettivät sloveeneja taisteluihin Afrikkaan, Neuvostoliittoon ja joitakin myös Suomeen. Saksan armeijaan rekrytoitiin noin 35 000 sloveenia koko sodan aikana. Saksalaismiehittäjät karkottivat yhteensä 80 000 ihmistä Sloveniasta, italialaiset lähittivät 25 000 sloveenia keskitysleireille, joilla 9 000 kuoli. Taisteluissa miehittäjiä vastaan kuoli 16 000 partisaania, 18 000 siviiliä joko internointileirillä tai vankeudessa ja 7 000 sloveenia kuoli Saksan armeijan palveluksessa. Kaatuneista Italian tai Unkarin armeijan sloveeneista ei ole tietoa.
Vastarintaliike ja poliittinen toiminta
Ennen maailmansotaa Sloveniassa ei ollut fasistisia ryhmiä tai liikkeitä, jotka olisivat ideologisista syistä ryhtyneet yhteistyöhön miehittäjien kanssa. Vanha maahan jäänyt poliittinen johto pyrki rinnakkaiseloon miehittäjien kanssa, vaikka tunnustikin Lontooseen paenneen pakolaishallituksen.
Slovenian johtavat puolueet, kansanpuolue ja liberaalipuolue, ottivat ilolla vastaan Italian 3. toukokuuta 1941 tekemän ilmoituksen, jossa kerrottiin Italian liittävän miehitysalueensa itseensä ”Provincia di Lubiana” -nimellä. Liian innokas vastaanotto herätti paheksuntaa niin liittoutuneissa kuin poliittisissa vastustajissa.
Kolme viikkoa miehityksen jälkeen pienet poliittiset ryhmät alkoivat muodostamaan Sloveniaan vastarintaliikettä. Näitä ryhmiä olivat vasemmistolaiset kansallisdemokraatit, katolilaiset kristillissosiaalit ja kommunistit. Yhteisjärjestö perustettiin 26. huhtikuuta 1941 ja sen nimeksi tuli kommunistien ehdotuksesta Imperialisminvastainen rintama. Muut ryhmät käyttivät kuitenkin nimitystä vapausrintama. Vapausrintaman tavoitteena oli taistella Slovenian kansan vapauttamiseksi ja Yhdistyneen Slovenian muodostamiseksi.
Kesäkuussa 1941 kommunistit perustivat partisaaneille ylijohdon. Heinäkuussa vapausrintama alkoi luomaan maaseudulle partisaaniryhmiä ja kaupungeissa pieniä iskujoukkoja. Partisaanit ja iskujoukot saivat yhteiskuntapiirien tuen muutamassa kuukaudessa. Vapausrintaman oma tiedustelupalvelu perustettiin elokuussa kommunistien toimessa, muiden ryhmien ollessa täysin tietämättömiä siitä. Tiedustelupalvelun tarkoituksena oli taistella miehittäjiä ja sen yhteistoiminnassa olevia sloveeneja vastaan, joskin yhteistoiminnaksi leimattiin hyvin mielivaltaisesti. Vapausrintaman korkein täysistonto pidettiin syyskuussa: siinä vapausrintama vaati yksinoikeutta edustaa kansaa miehittäjiä vastaan käydyn sodan aikana, koska kaikki järjestäytyminen rintaman ulkopuolella voi aiheuttaa vahinkoa sloveeneilla. Tällainen järjestäytyminen voidaan tulkita maanpetokseksi. Istunnossa vapausrintama päätti alistaa Slovenian partisaanit Jugoslavian partisaanien johdon alaisuuteen. Nämä vaatimukset oli suunnattu poliittisia kilpailijoita vastaan. Tavoitteena oli myös tehdä vapausrintamasta osa yleisjugoslavialaista vastarintaliikettä, jonka kohdossa oli Jugoslavian kommunistisen puolueen pääsihteeri Josip Broz Tito.
Syksyllä 1941 vapausrintama perusti sloveenien korkeimmaksi edustuselimeksi Slovenian kansallisen vapauskomitean. Komitea julkaisi useita päätöksiä ja julkilausimia, joiden pohjana oli sloveenien itsemääräämisoikeus ja suvereniteetti. Komitea vaati sloveeneille Yhdistynyttä Sloveniaa, joka olisi Jugoslavian liittovaltion itsenäinen valtiollinen yksikkö. Tämä valtiollinen alue olisi se etninen alue, joka oli sloveeneille kuulunut ennen miehittäjän puhdistuksia, mukaan luettuna Triste.
Vanha poliittinen eliitti alkoi vuonna 1942 luomaan vastavoimaa kommunisteille ja vapausrintamalle, joten he perustivat huhtikuussa 1942 Sloveenien liiton. Liitolla oli vasemmistolainen yhteiskunnallinen ohjelma, joka korosti sosiaalisen ja taloudellisen muutoksen tarvetta. Liitto toimi aluksi itsenäisesti, mutta keväällä 1942 se haki tukea miehittäjästä. Syynä tähän oli partisaanien menestys ja turvautuminen vallankumoukselliseen väkivaltaan. Sloveenien liitto muodosti kylävartioita, joista osa sai aseistuksen italialaisilta. Italialaisten nimitys kylävartioille oli ”vapaaehtoinen kommunisminvastainen miliisi”. Kylävartioiden luominen johti tietyillä alueilla veljessotiin kylävartioiden ja vapausrintaman välillä.
Vapausrintaman lokakuussa 1943 järjestämässä kokouksessa valittiin 120-jäseninen kansallinen vapauskomitea. Kokous päätti, että vapaa Slovenia ja Primorska liitetään osaksi Jugoslavian liittovaltiota, jota alettiin perustamaan marraskuussa 1942. Liittovaltion korkeimmaksi lakia säätäväksi elimeksi nousi Jugoslavian kansanvapautuksen fasisminvastainen neuvosto AVNOJ marraskuussa 1943. AVNOJ perusti oman hallituksen ja solmi sopimuksen Yhdistyneen kuningaskunnan hallituksen kanssa keväällä 1944. Sopimukseen AVNOJ:ta painostivat tärkeimmät fasismin vastaiset liittolaiset. Sopimuksen hyväksyivät liittoutuneet. Sopimus tiesi lopullesesti syksyllä 1943 perustettujen kodinturvajoukkojen lopettamista. Slovenian vastavallankumouksellinen johto sai Britanniasta käskyn solmia sopimus vapausrintaman kanssa, mutta sopimusta ei syntynyt. Britit palauttivat kodinturvajoukot partisaanien tai Jugoslavian armeijan käsiin: suurin osa heistä teloitettiin.
Partisaanien taistelut
275px|thumb|[[Slovenian partisaanit|Slovenian partisaanien lippu.]]
Syksystä 1941 alkaen partisaanit kävivät taisteluita miehittäjää vastaan. Partisaanit kärsivät niin voittoja kuin tappioitakin. Lokakuussa Krimin pataljoona hyökkäsi Italian asemiin Ložissa ja Štajerskan pataljoona taisteli saksalaisia vastaan Dobrovljessä. Joulukuussa Cankar-pataljoona tuhosi saksalaisen poliisiosaston Rovte v Selški Dolinissa. Cankar-pataljoona taisteli 9.–11. tammikuuta 1942 saksalaisia vastaan menestyksekkäästi Dražgošessa kunnes vetäytyi Jelovicaan. Saksalaiset kostivat tappamalla 41 kyläläistä ja internoivalla loput sekä polttamalla kylän.
Kesään 1942 mennessä partisaanit olivat jakautuneet iskuprikaateiksi. Menestynein näistä oli 700 sotilaan 2. iskuprikaati. Toukokuussa 2. iskuprikaati taisteli Jančessa saksalaisia vastaan. Muutama viikko tästä, 2. iskuprikaati taisteli italialaisia vastaan Muljavan ja Žužemberkin välisissä metsissä, saavuttaen suuren voiton. Kesäkuussa prikaati siirtyi Štajerskaan auttamaan paikallisia partisaaneja. Matkalla kuitenkin 2. iskuprikaati joutui useasti taisteluihin saksalaisia vastaan ja Štajerskaan selvisi vain 120 partisaania. Heinä-marraskuun 1942 Ljubljanan maakunnan partisaanit joutuivat italialaisten sotatoimien alaisuuteen: arvioiden mukaan noin viidennes partisaaneista, eli tuhat taistelijaa, kaatui tai joutui vangiksi. Vapausrintama perusti tuona aikana kuitenkin neljä uutta iskuprikaatia.
Italian armeija antautui syksyllä 1943, jolloin partisaaniarmeija riisui aseista Ljubljanan maakunassa kolme divisioonaan ja yhden fasistilegioonan. Primorskassa partisaanit riisuivat aseista yhden fasistilegioonan. Syyskuun puolivälissä partisaanit valloittivat četnikkiosaston Grčaricessa ja Turjakin, jonne kylävartiot olivat vetäytyneet. Partisaanien vangiksi jäi 695 sotilasta ja siviiliä ja partisaaneja vastustaneet kylävartiot oli tuhottu.
Goriziassa partisaanit estivät saksalaisia kahden viikon ajan etenemästä Friulista idämmäksi. Tässä vaiheessa partisaanien vahvuus oli 35 000 taistelijaa, enemmän kuin koskaan. Gorizian rintaman murruttua Primorskan partisaaniliike pysyi voimakkaana. Sen 9. armeijakunta kävi parin vuoden ajan taisteluita saksalaisia ja Italian sosiaalista tasavaltaa vastaan.
Slovenian partisaaniarmeija liitettiin vuoden 1943 lopussa osaksi Jugoslavian partisaaniarmeijaa ja tunnustettiin näin osaksi liittoutuneiden sotilasvoimaa. Kesällä 1943 Slovenian pääesikunnassa ollut William Jonesin sotilasvaltuuskunta oli tiedottanut partisaanien menestyksestä Isoon-Britanniaan. Keväällä 1944 myös Neuvostoliiton sotilasvaltuuskunta vierali Sloveniassa.
Pääesikunta lähetti tammikuussa 1944 14. divisioonan kohti Štajerskaa. Divisioonan koko oli 1 112 sotilasta, mutta Kozjanskossa divisioona ajautui taisteluihin saksalaisia vastaan. Päästyään Mozirjeen divisioonan kooksi oli supistunut 440 sotilasta. 14. divisioona saapui Štajerskaan keväällä ja lukuisat lähialueiden ihmiset liittyivät partisaaneihin. Kesällä partisaanit valloittivat vahvat Lučen ja Gornji Gradin saksalaisasemat ja vapauttivat Ylä-Savinjan laakson.
Liittoutuneiden kanssa yhteistyössä ollut Slovenian partisaaniarmeija vapautti yhdessä Jugoslavian armeijan kanssa koko sloveenien asuttaman alueen. Huolimatta saksalaisten suurhyökkäyksestä, 9. armeijakunta oli valloittanut Triesten, Gorizian ja Cividale del Friulin. Koroškan partisaanit ja 4. operatiivisen vyöhykkeen yksiköt vapauttivat Koroškan ja miehittivät Etelä-Kärntenin ja Klagenfurtin. Saksan E-armeijaryhmän komentaja ja Kaakkois-Euroopan ylipäällikkö kenraali Alexander Löhr allekirjoitti antautumiskirjan 10. toukokuuta Topolšicassa. Vapausrintama otti vallan Sloveniassa, sen ollen täysin kommunistien hallinnassa.
Miehitysajan hyödyt
Miehityksen ensimmäiset vuodet merkitsivät jonkinlaista taloudellista ja yhteiskunnallista kehitystä, varsinkin Saksan miehitysvyöhykkeellä. Työllisyys kasvoi ja elintarvikesäännöstely jopa kohotti joidenkin elintasoa. Saksalaiset rakennuttivat uusia teollisuuslaitoksia ja modernisoivat entisiä, suunnittelivat uusia voimalaitoksia ja laajensivat sähköverkkoa. Italialaiset tekivät samoin Ljubljanan seudulla. Saksalaiset nykyaikaistivat myös maatiloja, toivat halvempia maatalouskoneita, uusia viljelyskasveja ja jalostuseläimiä sekä neuvoivat uusien tuotteiden valmistuksesta.
Jugoslavian sosialistinen tasavalta
Toisen maailmansodan jälkeen perustettiin Josip Broz Titon johdolla Jugoslavian sosialistinen liittotasavalta ja Sloveniasta tuli yksi sen tasavalloista (Slovenian sosialistinen tasavalta). Siihen liitettiin myös pieni osa aikaisemmin Italialle kuuluneesta Istrian niemimaasta. Sloveniassa alkoi kollektivisointi 1949, joka jatkui vuoteen 1952. Jugoslavian johto ryhtyi rakentamaan yhteiskuntajärjestelmää ei-neuvostoliittolaisten oppien mukaan, jonka seurauksena alettiin tammikuussa 1950 perustaa työläisten itsehallintoneuvostoja, jotka olivat vastavoima yksipuoluediktatuurille. Pienestä koostaan huolimatta Slovenia oli sosialistisen Jugoslavian talousveturi ja poliittisesti sen vapain.
Titon kuoleman jälkeen 1980 Belgrad pyrki vallan keskittämiseen. Alkoi talouden alamäki, ja kansallismieliset mielialat voimistuivat. Milan Kučan nousi vuonna 1986 Slovenian puoluejohtajaksi. Slovenian itsenäistymisliike alkoi voimistua vuonna 1988. Sloveenien tukiessa Kosovon albaaneja helmi-maaliskuussa 1989 Serbia alkoi saartaa Sloveniaa talouspakottein. Toukokuussa 1989 Sloveniassa julkistettiin julistus, jossa vaadittiin suvereniteettia, vaikka maa pysyisi Jugoslavian osana. 22. tammikuuta 1990 ensin sloveenit ja sitten kroaatit erosivat Jugoslavian kommunistien liitosta, jossa heitä painostettiin. Kommunistien liitto hajosi ja Jugoslavian hajoamiskehitys kiihtyi.
Puolueiden perustaminen tuli mahdolliseksi vuonna 1989, ja huhtikuussa 1990 pidettiin ensimmäiset monipuoluevaalit. Kommunistit nimesivät itsensä Demokraattisten uudistusten puolueeksi (SDP), ja se otti käyttöön sosiaalidemokraattisen ohjelman, mutta hävisi kuuden puolueen Slovenian demokraattiselle oppositiolle (DEMOS). Oikeistolainen ja nationalistinen DEMOS ajoi itsenäisyyttä, mutta SDP:n Kučan, joka valittiin vapaasti presidentiksi, loi uuden hallituksen joka ajoi löyhempää Jugoslavian liittovaltiota, mitä Serbia vastusti.
Itsenäistyminen ja kymmenen päivän sota
23. joulukuuta 1990 pidetyssä kansanäänestyksessä 88,2 prosenttia kannatti Slovenian itsenäisyyttä, ja sitä alettiin valmistella. Keväällä 1991 perustettiin Slovenian alueellinen puolustusvoima. Kun toukokuussa 1991 oli ilmoitettu, että sekä Slovenian että Kroatia irtaantuisivat Jugoslaviasta, puhkesi maan rajoilla levottomuuksia, joissa kuoli yli sata ihmistä. Euroopan yhteisö neuvotteli tulitauon. Slovenia lykkäsi itsenäisyysjulistusta kolmella kuukaudella ja Jugoslavian kansallinen armeija (JNA) vetäytyi maasta.
Slovenia julistautui itsenäiseksi 25. kesäkuuta 1991 samanaikaisesti Kroatian kanssa. Varsinaista sotaa ei käyty; vain kymmenen päivän ajan käytiin taisteluita. Sloveenit voittivat, koska Jugoslavian serbijohtoinen armeija ei ollut varautunut sloveenien lujaan, päättäväiseen ja nopeaan vastarintaan. Hajoavan Jugoslavian keskukseksi jäävä Serbia ei tosissaan halunnut pitää hallussaan Sloveniaa, jonka alueella asui vain hiukan serbejä. JNA vetäytyi Kroatiaan, jossa oli suurempi serbivähemmistö. Sota päätyi Brionin sopimukseen.
Itsenäinen Slovenia
Slovenia otti uuden perustuslain käyttöön joulukuussa 1991. Samassa kuussa DEMOS hajosi. Euroopan yhteisö ja Yhdysvallat tunnustivat Slovenian tammikuussa 1992. Yhdistyneisiin kansankuntiin Slovenia liittyi 22. toukokuuta 1992.
Hallitus hajosi huhtikuussa 1992, ja uudeksi pääministeriksi nimettiin Janez Drnovšek. Joulukuun 1992 vaalit voittivat liberaalidemokraatit, sosialistit ja kristillisdemokraatit, ja Milan Kučan valittiin uudelleen presidentiksi. Tammikuussa 1993 parlamentti valitsi Janez Drnovšekin uudelleen pääministeriksi. Sosiaalidemokraatit (ZLSD) vetäytyivät hallituksesta tammikuussa 1996.
Kesäkuussa 1996 Slovenia allekirjoitti lähentymissopimuksen Euroopan unionin kanssa ja haki jäsenyyttä. Marraskuun 1996 vaaleissa pääministeri Drnovšekin Liberaalidemokraatit menettivät asemiaan oikeistopuolueille. Yksi oikeiston edustaja kuitenkin vaihtoi puoluetta. ja konservatiivinen Kansanpuolue (SLS) liittyi myös Drnovšekin rinnalle, jolloin hän sai jatkaa. Myös Milan Kučan valittiin uudelleen marraskuussa 1997.
Pankkiiri Andrej Bajukin oikeistohallitus nousi valtaan kesäkuussa 2000. Sen hallituskoalitio kesti kuitenkin vain kuukauden, ja Kučan määräsi uudet vaalit. Janez Drnovšekista tuli taas pääministeri marraskuussa. Kučanin toinen kausi päättyi joulukuussa 2002, ja Drnovšek voitti vastaehdokkaansa merkittävällä enemmistöllä ja aloitti presidenttikautensa 22. joulukuuta 2002. Valtiovarainministeri Anton Rop seurasi häntä pääministerinä. Lokakuun 2002 vaaleissa oikeistolainen Slovenian demokraattinen puolue sai 29 prosenttia äänistä, ja sen johtajasta Janez Janšasta tuli pääministeri 9. marraskuuta 2004.
Slovenia liittyi Natoon 29. maaliskuuta 2004 ja Euroopan unioniin 1. toukokuuta 2004 ja otti vuoden 2007 alusta käyttöön euron tolarin tilalle.
Sosiaalidemokraatteja edustava diplomaatti Danilo Türk valittiin presidentiksi marraskuussa. Syksyllä 2008 vasemmisto nousi valtaan myös parlamentissa. Pääministeri Janša joutui hiukan ennen vaaleja Patria-kauppoja koskevien lahjusepäilyjen kohteeksi. Vuonna 2011 järjestettiin ennenaikaiset vaalit. Janša palasi pääministeriksi vuoden 2012 alussa.
Joulukuussa 2012 sosiaalidemokraatti Borut Pahor valittiin presidentiksi ja presidentti Pahor valittiin toiselle viisivuotiskaudelle marraskuussa 2017 presidentinvaaleissa, joissa hän sai toisella kierroksella äänistä 53% ja vastaehdokkaana ollut entinen koomikko Marjan Sarec sai äänistä 47%. Vastaehdokas edusti puoluetta, jolla ei tuolloin ollut lainkaan edustajia maan parlamentissa.
Kesäkuussa 2018 parlamenttivaaleissa voittaja oli maahanmuuttovastaisuudella profiloitunut keskustaoikeistolainen Slovenian demokraattinen puolue (SDS), joka sai äänistä 25%. Puoluetta johti entinen pääministeri Janez Jansa, joka oli ollut maan pääministeri vuosina 2004–2008 ja 2012–2013. Jansa oli viettänyt kuusi kuukautta vankilassa vuonna 2014 saatuaan tuomion vuoden 2006 asekauppoihin liittyvistä lahjussyytöksistä. Toiseksi vaaleissa tuli keskustavasemmistolainen Marjan Sarecin johtama puolue nimeltä Marjan Sarecin lista (LMS), joka sai 12,6% äänistä. Vaalit järjestettiin keskustavasemmistolaisen pääministerin Miro Cerarin erottua alkuvuonna 2018. Uuden hallituksen muodostaminen vaikutti haastavalta myös vaalien jälkeen.
Syyskuussa 2018 Marjan Sarec muodosti keskustavasemmistolaisen vähemmistöhallituksen, jonka ulkoministeriksi tuli edellinen pääministeri Miro Cerar. Parlamentin suurin puolue Jansan SDS jäi oppositioon, sillä se ei ollut onnistunut saamaan tarpeeksi liittolaisia muodostaakseen hallitusta. Tammikuussa 2020 pääministeri Marjan Sarec ilmoitti eroavansa ja toivoi uusien vaalien järjestämistä, jotta maa pääsisi poliittisesta umpikujasta. Pääministeri Sarecin mukaan hänen vähemmistöhallituksensa ei kyennyt saamaan läpi tärkeitä lakeja. Parlamentti vahvisti kuitenkin maaliskuussa 2020 uudeksi pääministeriksi taas SDS:n johtajan Janez Jansan.
Nero (vuoden 1922 elokuva)
Nero on vuonna 1922 valmistunut yhdysvaltalais-italialainen mykkäelokuva. Rooman keisarin Neron elämää kuvaavan historiallisen suurelokuvan on ohjannut J. Gordon Edwards. Italiassa kuvattu Nero oli huomattava yleisö- ja arvostelumenestys, mutta jäi korkeiden tuotantokustannuksiensa takia tappiolliseksi.
Juoni
Miehestään eroon hankkiutuneesta Poppaeasta tulee Neron rakastaja ja vaimo. Kenraali Horatius haluaa naida panttivangiksi ottamansa prinsessa Marcian, mutta Galba lähettää hänet kukistamaan kapinaa Iberiaan. Palattuaan Roomaan Horatius pyytää Nerolta Marciaa, mutta keisari ei halua luopua kauniista tytöstä. Rakastavaiset pakenevat ja Horatiukseen ihastunut Poppaea saa kuulla Marcian olevan kristitty. Poppaea syyttää kristittyjä Rooman palosta ja heittää heidät leijonille. Galban ja Horatiuksen sotilaat pelastavat Marcian ja Nero tekee itsemurhan.
Tuotanto ja vastaanotto
Aikalaiskritiikki ylisti Neron tuotantoarvoja, mutta kiinnitti huomiota sen näyttelijöiden ylidramaattisiin maneereihin. Elokuva oli huomattava yleisömenestys eri puolilla maailmaa. Odotettua suurempien tuotantokustannustensa takia se jäi silti tappiolliseksi. Elokuvasta ei tunneta yhtään säilynyttä kopiota.
U.S. Gold
Historia
Geoff Brown perusti U.S. Goldin Birminghamissa vuonna 1984. Hän perusti sen vuonna 1983 perustamansa tietokonepelejä jakelevan Centresoftin kustannusosastoksi. Heidän ensisijainen tavoitteensa oli julkaista suosittujen amerikkalaisten kotitietokoneiden, Atarin ja Commodore 64:n, pelejä Isossa-Britanniassa ja Euroopassa sekä kääntää ne myöhemmin myös eurooppalaisilla tietokonemarkkinoilla muille suosituille 8-bittisille kotitietokoneille, kuten ZX Spectrumille ja Amstrad CPC:lle.
Eidos Interactive osti yhtiön vuonna 1996.
Pelit
Yhtiö julkaisi mm. Segan Out Run pelejä.
Helsingin päätösasiakirja
Euroopan turvallisuus- ja yhteistyöjärjestön päätösasiakirja, joka tunnetaan nimellä Helsingin päätösasiakirja, oli toimenpide, joka viimeisteli Helsingissä vuoden 1975 heinä-elokuussa pidetyn Euroopan turvallisuus- ja yhteistyökokouksen (ETYK). Yhteensä 35 valtiota (Yhdysvallat, Kanada ja kaikki Euroopan valtiot Albaniaa ja Andorraa lukuun ottamatta) allekirjoitti asiakirjan, jonka tavoitteena oli parantaa länsimaiden ja sosialististen valtioiden välisiä suhteita.
thumb|[[Erich Honecker (DDR, oikealla) ja Trygve Bratteli (Norja) ETYKissä Helsingissä 1975.]] thumb|[[Erich Honecker ja Itä-Saksan delegaatio ETYKissä Helsingissä 1975.]] thumb|[[Erich Honecker ja Itä-Saksan delegaatio saapumassa Finlandia-taloon.]]
Sopimuksen sisältö
Päätösasiakirja hyväksyttiin 1. elokuuta 1975 Finlandia-talossa. Se jakautuu neljään pääkohtaan eli ”koriin”. Ensimmäinen käsitteli Euroopan turvallisuuskysymyksiä, toisessa päätettiin yhteistyöstä muun muassa taloudessa, tieteessä ja ympäristönsuojelussa, kolmas koski yhteistoimintaa humanitaarisilla aloilla ja neljäs konferenssin seurantaa ja tulevia kokouksia. Lisäksi toisen ja kolmannen korin välissä on lyhyt Välimeren alueen turvallisuuskysymyksiä käsittelevä osio. Tarkoituksena oli parantaa itä- ja länsiblokin vuorovaikutusta toisiinsa nähden.
Vastaanotto ja vaikutukset
Sopimus oli merkittävä kylmän sodan jännitteiden lieventämisessä.
1970-luvun jälkipuoliskolla itäblokin maiden toisinajattelijat alkoivat perustaa niin sanottuja Helsinki-ryhmiä, jotka vaativat näiden maiden hallituksilta Helsingin päätösasiakirjan ihmisoikeuksia koskevien kohtien toteuttamista käytännössä. Näistä merkittävimmäksi muodostui Neuvostoliitossa toiminut Moskovan Helsinki-ryhmä. Myös Tšekkoslovakiaan syntynyt Charta 77 -ryhmä esitti samat vaatimukset.
Konferenssiin osallistuneet valtiot
thumb|Länsi-Saksan liittokansleri [[Helmut Schmidt, DDR:n presidentti Erich Honecker, Yhdysvaltojen presidentti Gerald Ford ja Itävallan liittokansleri Bruno Kreisky allekirjoittavat päätösasiakirjan.]]
Sopimuksen allekirjoittaneet valtiot ranskankielisessä aakkosjärjestyksessä.
GWR Records
GWR Records oli englantilainen levy-yhtiö, joka toimi vuosina 1986-1991.
Bronze Recordsin jouduttua taloudellisiin vaikeuksiin 1984, Motörheadin (joka oli Bronzen artisti) managerit Douglas Smith ja Dave Simmons ostivat yhtyeen sopimuksen Bronzelta, joka taas siirtyi Legacy Recordsille. Legacy Recordsin omistaja Ray Richards teki sopimuksen Douglas Smithin kanssa Motörheadin tulevista julkaisuista ja tämä johti GWR Recordsin syntyyn.
Motörheadin lisäksi GWR:lle levyttivät muut Smithin manageroimat yhtyeet kuten Girlschool, Fastway, Hawkwind ja Tank. Vuonna 1992 Smith siirtyi pois GWR:n toiminnasta ja yhtiö sulautettiin Legacy Recordsiin.
Febe Ingman
Febe Johanna Ingman (sukunimi vuodesta 1897 Rancken; 26. joulukuuta 1861 Purmo – 16. kesäkuuta 1914 Vaasa) oli suomalainen kansakoulunopettaja ja lastenkirjailija.
Ingmanin vanhemmat olivat Teuvan kirkkoherra Wilhelm Ingman (1820–1875) ja tämän 2. puoliso Emma Ottilia Schalin. Hänen veljään olivat arkkipiispa Lauri Ingman sekä pappi ja nuortenkirjailija Alfred Emil Ingman. Febe Ingman toimi opettajana Gamla Vasa flickskolanissa. Vuonna 1897 hän meni naimisiin Lapväärtin kirkkoherran Axel Gunnar Ranckenin kanssa.
Vankipassi
Vankipassi oli aikaisemmin Suomessa asiakirja, joka toimi tietojen rekisterinä vankien kuljetuksessa. Vankipassiksi kutsutaan myös Suomen nykylainsäädännän mukaista tuomioistuimen määräämän vankeusrangaistuksen täytäntöönpanokirjaa.
Säännökset vankipassista 1930-luvun Suomessa
Sen viranomaisen, joka määräsi vangin kuljettamisesta, oli laadittava vankipassi kuljetettavaa vankia varten.
Vankipassin sisältö
Vankipassissa oli mainittava vangin suku- ja etunimet, vangin ammatti ja kotipaikka, vangitsemisen syy, paikka, johon vanki lähetettiin, passittamisen tarkoitus, oliko vanki kahlehdittava ja miten kahlitseminen tuli suorittaa, passin päivämäärä ja numero sekä passittaja.
Jos vanki oli tuomittu rangaistukseen, passiin merkittiin myös sen rikoksen laatu, josta rangaistus oli tuomittu, sekä lainkohta, johon päätös perustui. Passiin merkittiin myös, oliko vanki ilmoittanut tyytymättömyyttä päätökseen sekä alistaminen, jos se oli tapahtunut. Jos vangin epäiltiin yrittävän karata, tästä piti tehdä merkintä vankipassiin.
Luettelo vankipasseista
Vankeja passittavien viranomaisten tuli pitää passituksista luetteloa, josta kävi ilmi passin numero kunakin vuonna, päivämäärä, passitetun nimi sekä paikka, johon vanki oli lähetetty. Vankien kuljetuksesta oli kuljetuksia toimittavan pidettävä päiväkirjaa.
Lakiviitteet
<references group=L />
Griffin Music
Griffin Music oli kanadalainen riippumaton levy-yhtiö. Sen perusti toimittaja Robert Godwin vuonna 1989.
Yhtiön ensimmäinen julkaisu oli Led Zeppelin -tribuutti Michael White & The White. Tämän jälkeen Godwin hankki oikeudet julkaista englantilaisen space rock -yhtye Hawkwindin materiaalia Pohjois-Amerikassa.
Vuosina 1991–1995 Griffinistä tuli suurimpia riippumattomia levy-yhtiöitä Yhdysvalloissa. Se julkaisi monien eurooppalaisten classic rock -yhtyeiden (esim. Motörhead, Uriah Heep, Wishbone Ash, Rick Wakeman, Fish, Mike Oldfield ja Nazareth) katalogeja. Vuonna 1993 Griffin Video julkaisi BBC In Concert -sarjaa VHS-muodossa.
Vuonna 1995 Griffin Music hävisi tarjouskilpailun David Bowien katalogista huolimatta suuresta ennakkomaksusta ja tämä johti lopulta yhtiön konkurssiin. Vuonna 1997 Tango Music osti yhtiön.
Green Day: Rock Band
Green Day: Rock Band on Harmonixin kehittämä ja MTV Gamesin julkaisema Rock Band -pelisarjaan kuuluva musiikkipeli. Peli julkaistiin kesäkuussa 2010 PlayStation 3:lle, Xbox 360:lle ja Wiille. Pelissä on 47 yhdysvaltalaisen punk rock -yhtye Green Dayn kappaletta, kuvia ja videoita.
American Idiot (2004)
(Are We th Waiting?/St. Jimmy ja Give Me Novacaine/She's a Rebel on pelissä miksattu yhdeksi kappaleeksi ja ne soitetaan putkeen)
Micah Kogo
Kogo sijoittui IAAF:n yleisurheilufinaalissa 2006 kuudenneksi 5 000 metrin juoksussa ajalla 13.52,51. Seuraavana vuonna hän voitti Brunssumissa 10 kilometrin maantiejuoksun ajalla 27.07, mikä jäi vain viisi sekuntia Haile Gebrselassien maailmanennätyksestä. Myöhemmin samana vuonna hän juoksi IAAF:n yleisurheilufinaalissa 5 000 metrillä toiseksi ajalla 13.39,91.
Pekingissä 2008 Kogo voitti 10 000 metrin juoksussa olympiapronssia. Kisan voittajan Kenenisa Bekelen lähdettyä loppukiriin, vain Kogo ja Sileshi Sihine pystyivät seuraamaan. Kogo hyytyi loppusuoralla ja hänen maanmiehensä Moses Ndiema Masai tuli aivan rinnalle, mutta jäi neljänneksi samalla ajalla Kogon kanssa. Kauden lopussa hän juoksi IAAF:n yleisurheilufinaalissa 5 000 metrillä kolmanneksi ajalla 13.23,37. 29. maaliskuuta 2009 Kogo juoksi Brunssumissa 10 kilometrin maantiejuoksun maailmanennätyksen 27.01 alittaen Haile Gebrselassien entisen maailmanennätyksen sekunnilla. Berliinin MM-kisoissa hän oli seitsemäs 10 000 metrillä ajalla 27.26,33 ja IAAF:n yleisurheilufinaalissa toinen 5 000 metrillä ajalla 13.29,76.
Fritz Umfahrer
Fritz Umfahrer (10. helmikuuta 1905 – 6. marraskuuta 1970) oli itävaltalainen keihäänheittäjä.
Umfahrer voitti keihäänheitossa Itävallan mestaruuden vuosina 1924, 1925, 1927, 1928 ja 1929. Hän teki Itävallan ennätyksen seitsemän kertaa: 54,66 m, 55,21 m, 56,62 m ja 56,91 m vuonna 1927 sekä 57,51 m, 59,04 m ja 59,78 m vuonna 1928.
Englannin Valioliigan kausi 2014–2015
Englannin Valioliigan kausi 2014–2015 oli Valioliigan 23. kausi. Kausi alkoi lauantaina 16. elokuuta 2014 ja kausi päättyi 24. toukokuuta 2015.
Hallitsevana mestarina kauteen lähti Manchester City. Leicester City, Burnley ja Queens Park Rangers olivat kolme noussutta joukkuetta.
3. toukokuuta 2015, Chelsea varmisti mestaruuden voittamalla kotikentällään 1–0 Crystal Palacen. Chelsea voitti neljännen kerran valioliigan mestaruuden ja ensimmäisen kerran 2010-luvulla.
Joukkueet
Yhteensä 20 joukkuetta pelaa sarjassa, sisältäen 17 joukkuetta edelliseltä kaudelta ja kolme noussutta joukkuetta mestaruussarjasta. 5. huhtikuuta 2014, Leicester City ansaitsi nousun mestaruusarjan edellisen kauden jälkeen ollessaan kymmenen vuotta poissa Valioliigasta.
Sarjataulukko
Päivitetty 9. elokuuta 2015. Lähde: Premier League
(M) Mestari; (P) Putosi.
Huomioita:
Irlannin lordiluutnantti
Irlannin lordiluutnantti ja kenraalikuvenööri (Lord Lieutenant general and General Governor of Ireland, käytetään myös nimeä Irlannin varakuningas) oli Englannin kruunun edustaja ja käskynhaltija Irlannissa keskiajalta vuoteen 1922, jolloin Irlannin vapaavaltio perustettiin.
Lordiluutnantin nimitti kuningas. Hänen apulaisenaan oli Irlannin asioiden pääsihteeri (Chief secretary), joka usein oli Britannian hallituksen jäsen. Kaikki lordiluutnantit eivät asuneet pysyvästi Irlannissa ennen vuotta 1767, jolloin George Townshend muutti Dublinin linnaan.
Irlannin vapaavaltiossa oli lähinnä muodollinen kenraalikuvernöörin virka vuoteen 1936, jolloin se poistettiin perustuslain muutoksella.
Panu (henkiolento)
Panua käytetään myös tulen synonyyminä, ja Panua on pidetty tulen jumalana. Murteissa tuntematon sana on alkujaan balttilainen laina ja samaa alkuperää kuin muinaispreussin panno "tuli".
Valkosalvia
Valkosalvia (Salvia apiana) on monivuotinen huulikukkaiskasvien heimoon kuuluva pensas, joka on kotoisin Yhdysvaltojen Lounais-Kaliforniasta ja Meksikon Baja Californiasta. Kasvia viljellään sen tuoksuvien harmaanvihertävien lehtiensä ja valkoisten kukkiensa vuoksi.
Kasvi kasvaa noin 60–100 senttimetriä korkeaksi.
Viljely
Valkosalviaa lisätään siemenestä tai pistokkaista. Esikasvatus siemenestä aloitetaan maaliskuussa. Laji itää hitaasti ja epätasaisesti ja vaatii lämpimän ympäristön itääkseen. Taimet istutetaan ravinteikkaaseen multaan. Laji vaatii pitkän ja lämpimän kasvukauden, ruukkukasvatus onnistuu kasvihuoneessa tai lämpimällä seinustalla. Laji on hallanarka, eikä talvehdi Suomessa.
Käyttö
Valkosalviaa käytetään suitsukkeena. Sen savulla uskotaan uuspakanallisissa uskonnoissa olevan puhdistava ja huonoa energiaa poistava vaikutus.
Veli Lehto
thumb|200px|Viljo Lehtinen. Veli Lehto, oik. Viljo Leopold Lehtinen (1. joulukuuta 1904 Turku – 19. heinäkuuta 1965 Turku) oli suomalainen laulaja. Hän on tunnettu Dallapé-yhtyeestä, jonka laulajana hän oli vuosina 1930–1937.
Lehtinen ryhtyi opiskelemaan laulunopettajaksi Helsingin konservatoriossa 1924. Hän kirjoitti ylioppilaaksi 1927. Lehtinen kirjoittautui Helsingin yliopiston humanistiseen tiedekuntaan 1930. Opiskeluja rahoittaakseen hän ryhtyi 1930-luvun alussa Dallapé-orkesterin levylaulajaksi tehden vuosina 1930–1937 orkesterin kanssa ainakin 126 levytystä, näiden joukossa mm. Toivo Kärjen foxtrot Sulle anteeks annan (1937, sanoittaja ei tiedossa). Seminola-orkesterin solistina syntyi 18 levytystä. Näissä hän lauloi salanimellä Veli Lehto. Omalla nimellään hän esiintyi Ylioppilaskunnan Laulajat -kuorossa. Kuoro teki Amerikan matkan vuodenvaihteessa 1937–1938, jolloin Viljo Lehtinen oli mukana yhtenä sen kolmesta pääsolistista. Paluumatkallaan Lontoossa YL teki levytyksiä His Master’s Voice -merkille. Yhdellä levypuolella on Lehtisen laulama soolo (Ol' kaunis kesäilta). Laulajanuransa jälkeen hän ryhtyi papiksi ja työskenteli muun muassa Turun tuomiokirkkoseurakunnassa.
Robin Waterfield
Robin Anthony Herschel Waterfield (s. 1952) on brittiläinen antiikintutkija, kääntäjä ja kirjailija.
Emil Bezwoda
Emil Bezwoda (s. 21. marraskuuta 1905) oli itävaltalainen keihäänheittäjä.
Robin Waterfield
Elämä
Waterfield syntyi vuonna 1952, ja opiskeli antiikin kirjallisuutta Manchesterin yliopistossa. Hän tutki kreikkalaista filosofiaa Cambridgen yliopiston King's Collegessa vuoteen 1978, jonka jälkeen hän siirtyi luennoijaksi Newcastlen yliopistoon ja myöhemmin St Andrewsin yliopistoon. Waterfield on kääntänyt ja toimittanut useita antiikin filosofian ja muun antiikin kirjallisuuden teoksia, kuten Platonin, Ksenofonin, Aristoteleen, Plutarkhoksen ja Herodotoksen teoksia. Niitä on julkaistu muun muassa Penguin Classics -sarjassa.
Emil Bezwoda
Bezwoda voitti paremman käden keihäänheitossa Itävallan mestaruuden vuosina 1926 ja 1933. Molempien käsien yhteistuloskilpailussa hän voitti Itävallan mestaruudet vuosina 1927–1937 eli kaikkina kertoina, kun lajin virallisesta mestaruudesta kilpailtiin.
Bezwoda teki Itävallan ennätyksen 54,73 m 10. heinäkuuta 1927, mutta jo kolme viikkoa myöhemmin Fritz Umfahrer otti ennätyksen takaisin nimiinsä. Bezwoda ylitti ensimmäisenä itävaltalaisena 60 metrin rajan heittäessään 60,46 m 28. syyskuuta 1932. Vielä 25. toukokuuta 1935 hän paransi ennätyksen lukemiin 61,43 m. Hän teki molempien käsien yhteistuloksessa Itävallan ennätyksen 85,98 m vuonna 1927, 96,64 m vuonna 1928 sekä 105,52 m vuonna 1933. Ennätys jäi hänen nimiinsä vuonna 1938, josta eteenpäin yhteistulosennätystä ei enää virallisesti noteerattu.
Jadeiittikaali
thumb|right|275px|Jadeiittikaali
Jadeiittikaali on jadeiitista kaiverrettu kiinankaalia esittävä veistos. Veistokseen on kaiverrettu myös heinäsirkka ja hepokatti piileskelemään lehtien sekaan. Se kuuluu Taipein kansallisen palatsimuseon kokoelmiin.
Kuvaus
Jadeiittikaali on pieni veistos. Sen korkeus on 18,7cm, leveys 9,1cm ja paksuus 5,07cm. Se on noin ihmiskäden kokoinen.
Lehtien poimuinen osittain läpinäkyvä ulkoasu on jaden luonnollisten värivaihteluiden ansiota. Veistos on tehty yhdestä osin valkoisesta, osin vihreästä jadeiittipalasta, jossa oli lukematon määrä epätäydellisyyksiä, kuten halkeamia ja värivaihteluita. Nämä virheet on käytetty hyödyksi veistosta tehtäessä ja ne muodostavat kaalinlehtien suonet.
Veistosta pidetään naisellisen hyvyyden vertauskuvana. Valkoisen juuren katsotaan symbolisoivan puhtautta, lehdet kuvastavat hedelmällisyyttä ja runsautta. Heinäsirkka ja hepokatti kuvastavat lapsia.
Historia
Jadeiittikaalin tekijä on tuntematon. Se oli ensimmäisen kerran näytteillä Kielletyssä kaupungissa Qing-dynastian Guangxu-keisarin vaimon keisarinna Jinin  palatsissa. Hän ilmeisestikin sai veistoksen osana myötäjäisiään vuonna 1889. Qing-dynastian hajoamisen jälkeen vuonna 1911, veistos päätyi Palatsimuseon kokoelmiin Kiellettyyn kaupunkiin. Veistos säilyi toisesta maailmansodasta ja Kiinan sisällissodasta ja päätyi lopulta Taiwanin kansalliseen palatsimuseoon.
Merkittävyys
Jadeiittikaalia on sanottu kansallisen palatsimuseon kuuluisimmaksi mestariteokseksi. Lihanmuotoisen kiven, Mao gong Dingin ja jadeiittikaalin katsotaan muodostavan museon kolme arvokkainta esinettä. Museon kävijät ovat valinneet jadeiittikaalin museon merkittävimmäksi kohteeksi. Vuonna 2009 syntyi kiistaa, kun kävi ilmi, että museossa myydyt jadeiittikaalia esittävät matkamuistot oli valmistettu manner-Kiinassa Taiwanin sijasta.
Dixie Carter
thumb|Dixie Carter Dixie Virginia Carter (25. toukokuuta 1939 – 10. huhtikuuta 2010) oli yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän on esiintynyt mm. televisiosarjassa Täydelliset naiset, jossa hän esitti Orson Hodgen äitiä.
Schräge Musik
thumb|right|220px|Kuvassa Schräge Musik-konstruktio Me 110:ssa Schräge Musik (, joka viittasi jazz-musiikkiin ) oli toisen maailmansodan aikaan lähinnä saksalaisilla ja japanilaisilla käytössä ollut yöhävittäjien aseistustapa, jonka järjestelmälliseen käyttöön liittyi myös oma erillinen taistelutaktiikka.
Yleensä konstruktio käsitti kaksi 60° – 75° kulmassa eteenpäin yläviistoon asennettua, joko 20 tai 30 millimetristä lentokonetykkiä. Tavanomaisin sijoitus oli eturungossa heti ohjaamon takana. Olennainen osa taktiikkaa oli lentokonetutkien käyttö, kuten FuG 212/220 Liechtenstein SN-2.
Taistelutaktiikkaa käyttävä yöhävittäjä paikansi kohteensa tutkan avulla, sekä suoritti hyökkäyksensä takaa alhaalta lähestyen.
Sekä Saksa että Japani käyttivät lähinnä raskaita kaksimoottorisia torjuntahävittäjiä Schräge Musikin toiminta-alustoina. Japanin eräs yleisimmistä yöhävittäjätyypeistä oli Kawasaki Ki-45 Toryu "Nick". Saksassa palvelivat lähinnä Messerschmitt Me-110 Bf, Junkers Ju 88, ja Dornier Do 17:n muunnosversiot. Myös Saksan menestyksekkäimässä yöhävittäjässä Heinkel He 219 useissa versioissa käytettiin Schräge Musik-aseistusta. thumb|right|220px|Kuvassa Schräge Musik- asennuksen vastine japanilaisessa [[Nakajima J1N Gekko|Nakajima J1N "Gekko" yöhävittäjätyypissä.]]
Furkan tunneli
thumb|Furkan tunneli on nykyään museojunakäytössä. thumb|Furkan tunneli on osa Oberwald-Realp-ratayhteyttä, joka alittaa [[Furkasolan.]]
Furkan tunneli on Alppien läpi kulkeva rautatietunneli Sveitsissä, Urin ja Wallisin kantoneiden rajalla, välillä Oberwald-Realp, reitillä Brig-Andermatt. Tunnelin pituus on 1 874 metriä ja se on korkeimmillaan 2 162 metrin korkeudessa. Alun perin tunneli on otettu käyttöön vuonna 1925. Tunneli jäi Furkan pohjatunnelin käyttöönoton myötä tarpeettomaksi vuonna 1982, mutta otettiin uudelleen käyttöön osana museorataa vuonna 2000. Tunnelin omistaa Dampfbahn Furka-Bergstrecke AG (DFB).
Tunnelin liikenne on museoliikennettä, joka tapahtuu aikataulun mukaisesti kesäkuulta syyskuulle.
Kolmas orjasota
Orjien kapinaa johti traakialainen gladiaattori Spartacus. Hänen johtamansa 74-miehinen joukko pakeni Capuan gladiaattorikoulusta, ja seuraavina kuukausina heihin liittyi tuhansia orjia. Monikymmentuhatpäiseksi lopulta kasvanut orjien armeija liikkui seuraavien kahden vuoden aikana Italian eteläosissa, kunnes tuhoutui taistelussa roomalaisten armeijaa vastaan Lounais-Italiassa vuonna 71 eaa. Henkiin jääneet orjat ristiinnaulittiin.
Kapina gladiaattorikoulussa
Spartacus oli Traakiasta tuotu orja, joka oli karannut Rooman armeijasta. Häntä ja satoja muita orjia koulutettiin Capuan gladiaattorikoulussa taistelemaan areenalla kuolemaan asti. Spartacus tiesi, ettei hänellä olisi tästä syystä montakaan elinvuotta jäljellä. Keväällä 73 eaa. Spartacus teki 200 muun orjan kanssa suunnitelman vallata gladiaattorikoulun tilat ja aseet, surmata vartiojoukot ja murtautua vapaaksi. Ennen h-hetkeä yksi vangeista kuitenkin kavalsi toverinsa ja varoitti roomalaisia vartijoita, mikä pakotti kapinalliset muuttamaan suunnitelmiaan. He valtasivat gladiaattorikoulun keittiön ja haalivat sieltä mukaansa keittiöveitsiä ja kaikkea muuta kelpaavaa. Heidän onnistui tappaa kaikki vartijat, ja historioitsija Sallustiuksen mukaan heistä 74 pääsi pakoon. Pakomatkansa alussa joukko törmäsi vaunuihin, jotka oli lastattu täyteen gladiaattorien aseita, ja he ottivat kuormasta itselleen gladiusmiekkoja, keihäitä ja kolmipiikkisiä atraimia.
Orja-armeijan vaellus Italiassa
Etupäässä kelteistä, germaaneista ja traakialaisista koostunut kapinallisjoukko jatkoi matkaansa maantietä pitkin kohti etelää. He leiriytyivät Vesuviuksen rinteiden suojaisiin metsiin 32 kilometriä Capuasta etelään. Paikalle tuli roomalaispartio, jonka kapinalliset kuitenkin löivät viimeiseen mieheen. Samalla he saivat lisää aseita ja varusteita. Kapinalliset alkoivat ryöstellä lähiseudun taloista ruokaa ja arvotavaroita.
Orjien armeijaan liittyi hiljalleen lisää orjia, vapaita maatyöläisiä ja köyhtyneitä tilanomistajia. Muutama kuukausi paon jälkeen Spartacuksen ja keltti Crixuksen johtamiin joukkoihin kuului jo tuhansia miehiä, naisia ja lapsia. Armeijassa ja gladiaattorikoulussa oppinsa saaneet orjat kouluttivat sotajoukoista taistelukykyiset.
Roomalaiset lähettivät tuhansia legioonalaisia Vesuviukselle kukistamaan kapinalliset. He leiriytyivät vuoren juurelle aikomuksenaan näännyttää Spartacuksen joukot nälkään. Orjat laskeutuivat kuitenkin vuorenrinteiltä yön pimeydessä viiniköynnöksistä punomiensa köysien varassa ja yllättivät roomalaiset näiden leirissä. Roomalaiset pakenivat ja jättivät orjajoukolle ruokavarastonsa, vaunut, aseet ja varusteet. Roomalaiset lähettivät orjien kimppuun uusia legioonia, mutta Spartacuksen joukot löivät nekin nopeissa väijytyshyökkäyksissä ja lukuisissa taisteluissa pitkin Vesuviusta. Voittojensa jälkeen orja-armeija ryösteli Italian eteläistä itärannikkoa. Kapinalliset vaelsivat koko Campanian halki, ja heidät toivotettiin tervetulleeksi, sillä alueella ei pidetty roomalaisista.
Spartacus armeijoineen suuntasi kurssin pohjoiseen ja jatkoi uusien taistelijoiden värväämistä. Joukko ylitti Picentinivuoret, ja keväällä 72 eaa. joukoissa oli Appianoksen mukaan jo 70 000 miestä. Orjajoukot löivät preetori Variniuksen joukot, minkä seurauksena heihin liittyi jälleen lisää taistelijoita. He valtasivat Thurioin kaupungin ja muuttivat sen sepänpajat asetakomoiksi.
Kapinalliset jatkoivat matkaansa pohjoiseen kahtia jakautuneena: Spartacuksen komennossa oli kaksi kolmasosaa ja Crixuksen komennossa kolmasosa miehistä. Rooman lähettämän konsuli Lucius Gellius Publicolan joukot löivät Crixuksen joukot ja tappoivat itse Crixuksen. Vaeltaessaan Apenniineja pitkin kohti pohjoista Spartacus sai vastaansa Rooman legioonalaisia ja löi heidät taistelussa. Voitonjuhlissa Spartacus pakotti 300 vangiksi otettua roomalaista taistelemaan gladiaattoreina kuolemaan asti. Spartacuksella oli tilaisuus johdattaa joukkonsa vapauteen Alppien yli, mutta syystä tai toisesta kapinalliset jäivät Italiaan.
Syksyllä 72 eaa. Spartacuksen joukot suuntasivat etelään Mutinan kaupunkia kohti. Loppuvuonna he saivat kuulla Marcus Licinius Crassuksen johtamasta suuresta roomalaisjoukosta, joka oli tulossa heitä vastaan. Spartacus päätti johdattaa miehensä Sisiliaan, missä hän saattaisi elää rauhassa. Orjien armeija saavutti Messinansalmen vuoden 72 eaa. lopulla. Spartacus teki merirosvojen kanssa sopimuksen, jonka mukaan heidän piti kuljettaa Spartacuksen 2 000 miestä kolmen kilometrin levyisen salmen yli Sisiliaan. Loput kapinalliset piiloutuisivat vuorille ja seuraisivat etujoukkoa Sisiliaan sen jälkeen kun se oli käynnistänyt saarella kapinan. Merirosvot eivät kuitenkaan jostain syystä pitäneet sopimustaan vaan pakenivat ennen sovittua lähtöä, eikä Spartacus näin koskaan päässyt Sisiliaan.
Kasurila
Kasurila on noin 2 000 asukkaan kylä Siilinjärvellä, Pohjois-Savossa. Kylällä sijaitsee Kasurilan hiihtokeskus.
Kolmas orjasota
Orja-armeijan vaellus Italiassa
Petetty Spartacus lähti joukkoineen taas kohti pohjoista, mutta he joutuivat Italian saappaankärjessä Crassuksen saartamaksi. Saarron läpi taisteltuaan Spartacus kuuli prokonsuli Marcus Luculluksen nousseen joukkoineen maihin Brundisiumissa. Spartacus oli joutunut kahden roomalaisarmeijan väliin, ja pelastautuakseen hänen oli hyökättävä Crassuksen armeijaa vastaan.
Spartacuksen armeija kävi viimeisen taistelunsa Silarusjoella Lounais-Italiassa vuonna 71 eaa. Spartacus kaatui taistelussa, ja orjat joutuivat hajaannuksen valtaan. 6 000 orjaa pakeni, mutta heidät otettiin kiinni ja ristiinnaulittiin Via Appian varrelle Capuan ja Rooman välille 40 metrin välein. Spartacuksen ruumista ei koskaan löydetty, ja hänet heitettiin muiden kuolleiden mukana nimettömään joukkohautaan. Roomalaiset vapauttivat 3 000 roomalaista vankia kapinallisten leiristä.
Kasurila
Kasurilan kylä sijaitsee Siilinjärven kunnassa vanhan 5-tien molemmilla puolilla, lähes kunnan maantieteellisessä keskipisteessä. Kasurilan kylän alue rajoittuu pohjoisessa kirkonkylän keskustaan, etelässä Haaparinteeseen, lännessä moottoritiehen sekä itäpuolella Jälään. Siilinjärven keskustaan on noin 4 kilometriä ja Kuopion torille noin 20 kilometriä.
Kasurilan näkyvin osa on Kukkuri (eli Kasurilanmäki ), noin 197 metriä korkea mäki, jonka päältä on hienot maaseutu- sekä järvimaisemat Siilinjärvelle. Mäellä on pieni asuinalue. Kasurilassa toimii luokka-asteiden 1–6 alakoulu, Kasurilan koulu. Kylältä on hyvät liikenneyhteydet, sillä lähistöllä on lentokenttä, rautatie, vesireitti syväväylineen sekä moottoritie. Siilinjärven keskustasta Kuopioon johtava pyörätie kulkee kylän läpi. Linja-autoliikenteen vuoroväli on noin 20 minuuttia sekä Kuopion että kirkonkylän suuntaan.
Laskettelukeskus
Kasurilan hiihtokeskus on siilinjärveläisten sekä kuopiolaisten suosima lähikeskus 4 kilometriä Siilinjärven kirkonkylästä etelään ja 20 kilometriä Kuopion keskustasta pohjoiseen mennessä Kasurilan kylässä. Kasurilan hiihtokeskuksessa on kymmenen rinnettä ja kuusi hissiä: yksi sompahissi, yksi mattohissi, sekä neljä ankkurihissiä. Rinteiden korkeuserot ovat 86–102 metriä ja rinteet ovat luettavissa helposta keskivaikeaan. Hiihtokeskuksessa toimii myös kahvio-ravintola, lipunmyynti sekä suksivuokraamo ja -korjaamo. Mäen alla on myös kaksi kotaa. Laskettelurinteiden lisäksi Kasurilassa on lumilautailijoille ja freestyle-laskettelijoille tarjolla Super Pipe, 2 street-rinnettä, reilejä ja boxeja. Valaistua hiihtolatua on 5,1 kilometriä, ja se lähtee koulun vierestä viimeisen rinteen pielestä, nousee mäen päälle ja kiemurtelee mäen päällystä palaten samaan paikkaan mistä lähdettiin. Ladun varrella on myös pieni kota. Kasurilassa toimii myös hiihtokoulu ja freestyleseura Kuosi ry.
Kyläyhdistys
Kasurilassa toimii kyläyhdistys, joka järjestää erilaisia talkootapahtumia, kuten tienvarsien siivoamista. Kyläyhdistyksellä on myös vastikään peruskorjattu kylätalo, jonka käyttö on jäänyt melko vähäiseksi.
Asuminen
Kasurilan peltona tunnettu asuinalue on mäen kupeessa.