cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Billy the Kid
Lainsuojaton
Uusi käyttäytymissääntö tuli noihin aikoihin hyväksyttäväksi osassa kansakuntaa. Code of the West vaikutti ratkaisevasti siihen, että miehen ei tarvinnut perääntyä taistelusta. ”Stand your ground” oli suosittu iskulause vuosien ajan. Cahillin tapauksessa Billy oli pitänyt puolensa. Hän oli kuitenkin ampunut aseettoman Cahillin, vaikka ei selkään. Kuolemansyyntutkinta totesi ampumisen olleen rikollinen ja tuomittava teko. Billy ei jäänyt odottamaan suuren valamiehistön päätöstä. Hän pakeni New Mexicoon.
William H. Bonney
Billy liittyi erääseen seudun röyhkeimmistä rikollisporukoista nimeltään ”Pojat” (engl. Boys). Porukan aivot oli John Kinney, jonka karjatila Mesillan lähellä oli tunnettu pahantekijöiden kohtauspaikkana, mutta sen kiistaton johtaja oli Jesse Evans. Evans oli aiemmassa elämässään työskennellyt John Chisumin karjatilalla. Billyn ystävyys Jesse Evansin kanssa päättyi, ja hän jätti Evansin porukan parin kuukauden jälkeen.
Eräiden kertomusten mukaan Billy seikkaili Tom O’Keefe -nimisen miehen kanssa, kun he joutuivat apassien hyökkäyksen kohteeksi. Menetettyään hevosensa Billy joutui kävelemään pitkän matkan, kunnes pääsi turvaan Heiskell ja Barbara Jonesin taloon. Tiedetään, että Billy oleskeli Jonesin perheen luona syksyllä 1877, mutta on epävarmaa, tapahtuiko välikohtausta intiaanien kanssa todellisuudessa.
Billy antoi väestönlaskijalle Fort Sumnerissa kesällä 1880 tietoja itsestään. Hän ilmoitti, että hänen nimensä on William Bonney, että hän on 25-vuotias (joka tarkoittaa, että hän olisi syntynyt 1855) ja että hän on syntynyt Missourissa, kuten hänen vanhempansa. Jos tietojen antaja oli todella Billy, hän kertoi henkilöllisyydestään tekaistun sepitelmän.
Lincolnin piirikunnan sota
Syksyllä 1877 Billy pidätettiin karjatilallisen ja kauppiaan John Tunstallin hevosten varastamisesta. Hän vietti jonkin aikaa Lincolnin maanalaisessa sellissä. Billy todennäköisesti ehdotti tapaamista Tunstallin kanssa. Tunstall järjesti Billyn vapaaksi ja palkkasi hänet työhön Rio Felizin tilalleen. Billy ystävystyi Charles ”Charlie” Bowdren, George Coen, Frank Coen ja James Albert ”Ab” Saundersin kanssa. Fred Waite oli Tunstallin työmiehistä Billyn läheisimpiä ystäviä, samoin kuin Henry Brown. Robert Widenmann ja John Middleton olivat myös jokapäiväisiä seuralaisia. Tunstallin ystävä ja tukija Richard ”Dick” Brewer oli tilan työnjohtaja.
Kilpailevilla liiketoimillaan lontoolaissyntyinen John Tunstall haastoi irlantilaiset Lawrence G. Murphyn ja James ”Jimmy” Dolanin. Tunstall liittolaisineen olivat enimmäkseen protestantteja, kun taas Murphy ja Dolan olivat katolilaisia. Heidän vihanpitonsa johti lopulta siihen, että Murphy ja Dolan antoivat murhata Tunstallin 18. helmikuuta 1878. Seriffi William J. Brady oli Murphy–Dolan-ryhmän puolella. Brady oli pohjimmiltaan Murphyn ja Dolanin taipuisa työkalu. Tunstallin murhaa pidettiin sodanjulistuksena. Frank Collinson, jonka Billy oli tavannut Pecosissa vuonna 1878, kertoi kirjassaan Life in the Saddle (1963) Billyn sanoneen hänelle, että Tunstall oli ainoa mies, joka oli kohdellut häntä vapaasyntyisenä ja valkoisena.
New Mexicon territorio oli kulttuurien sekoitus, jossa latinot, angloamerikkalaiset ja intiaanit eivät aina tulleet hyvin toimeen keskenään. New Mexico oli 1870-luvun puolivälissä hyvin korruptoitunut. Hallinto oli tehotonta ja yhteiskunnalliset instituutiot alkuasteellaan. Santa Fe Ring, jonka johdossa oli liittovaltion asiamies Thomas Catron, hallitsi politiikkaa ja taloutta.
Vuonna 1878 Billy taisteli Lincolnin piirikunnan sodassa. Hän oli aseistautunut rivimies valvojissa (engl. Regulators). Valvojat koostui John Tunstallin entisistä työntekijöistä, pientilallisista ja muista paikallisista henkilöistä, jotka vastustivat Murphy–Dolanin ”Taloa” (engl. The House). Talo oli osa Santa Fe Ringin kartellia, joka monopolisoi alueen taloutta ja valtion virkoja. Valvojat tiesivät, että seriffi Bradystä ei olisi apua Tunstallin murhaajien saamiseksi oikeuteen. Tunstallin liikekumppani ja lakimies Alexander McSween oli onnistunut hankkimaan rauhantuomari John B. Wilsonilta valtuudet murhaajien pidättämiseksi. Valvojien johdossa oli ensin Dick Brewer, ja sen ydinryhmä muodostui noin 12 miehestä. Billy oli yksi ryhmän uskollisimmista jäsenistä. Ryhmä piti itseään laillisena järjestyspartiona.
Maaliskuun alussa valvojat ensin pidättivät ja myöhemmin surmasivat kaksi Tunstallin murhaan osallistunutta miestä, William ”Buck” Mortonin ja Frank Bakerin. Samassa yhteydessä surmattiin entinen Tunstallin työntekijä William McCloskey, koska häntä ei pidetty luotettavana. Tilanne muuttui kuvernööri Samuel Axtellin vierailun myötä. Axtell muun muassa peruutti rauhantuomarin viran, ja valvojista oli tullut lainsuojattomia. Yöllä 31. maaliskuuta Billy ja ainakin viisi muuta miestä asettuivat väijyksiin odottamaan. Aamulla valvojat ampuivat seriffi William J. Bradyn ja apulaisseriffi George Hindmanin Lincolnin pääkadulla. Murhan jälkeen monien suhtautuminen valvojiin muuttui. Molempia sodan osapuolia pidettiin yhtä pahoina.
Huhtikuun 29. päivänä valvojien uusi päällikkö Frank MacNab, Ab Saunders ja Frank Coe olivat matkalla Coen tilalle, kun he joutuivat väijytykseen. MacNab ammuttiin, Saunders vangittiin haavoittuneena ja Coe antautui vahingoittumattomana. Josiah ”Doc” Scurlock oli valvojien kolmas johtaja. Yksi uusista jäsenistä oli alkuaan texasilainen Thomas O’Folliard (oik. Thomas Folliard), josta pian tuli Billyn hyvä ystävä. Erään aikalaiskuvauksen mukaan Billy ja O’Folliard olivat paljolti toistensa kaltaisia, vaikka Billy olikin kaikin tavoin etevämpi. Billy oli sui generis, omaa lajiaan. Billyn itsetuntoa ruokki O’Folliardin ja muiden valvojien häneen kohdistama ihailu.
Heinäkuussa piirikunnan sota asettui Lincolnin kaupunkiin. Eversti Nathan Dudleya pyydettiin apuun. Eversti Dudley esitti puolueetonta, vaikka seriffi George Peppin oli hänen suosiossaan. Seriffi Peppinin ryhmällä oli valtuudet pidättää valvojat. Taustatukea antoi eversti Dudley ja hänen sotilaansa, joilla oli mukanaan haupitsi. Suurin osa latinoväestöstä asettui Alexander McSweenin ryhmän tueksi. Heillä oli motivaationa hyvin todennäköisesti kosto valkoisia uudisasukkaita kohtaan, jotka vuosikymmenen ajan olivat syrjineet heitä. Kun valvojat olivat olleet lähes viisi päivää linnoittautuneina McSweenin talossa, talon yksi nurkka sytytettiin palamaan iltapäivällä 19. heinäkuuta 1878. Billyn porukka pakeni luotisateessa liekkejä saman päivän iltana. McSween ja neljä muuta miestä kuolivat. 15-vuotias Yginio Salazar haavoittui vakavasti, mutta selvisi hengissä.
Talon saavuttama voitto ei ollut yksitulkintainen. Toisaalta John Tunstall ja Alexander McSween olivat kuolleet, toisaalta Talo oli vararikossa ja Lawrence Murphy alkoholisoitunut ja vakavasti sairas. Murphy kuoli lokakuussa 1878.
Coen serkukset, Doc Scurlock ja Charlie Bowdre erosivat valvojista. Billy, O’Folliard, Brown, Waite ja Middleton jatkoivat. He varastivat hevosia ja suuntasivat Tascosaan Texasiin, jossa hevoset oli helppo myydä. Billy ystävystyi lääkäri Henry Hoytin kanssa. He ottivat osaa Tascosan seuraelämään. Hoytin mukaan Billy oli asiantuntija lähes kaikessa muussa paitsi juomisessa. Ennen lähtöään Tascosasta lokakuun lopussa 1878 Billy tekaisi kauppakirjan ja lahjoitti Hoytille raudikon. Hoyt sai myöhemmin tietää, että hevonen oli kuulunut seriffi William J. Bradylle. Valvojien ryhmä hajosi entisestään. Vain Billy ja Tom O’Folliard palasivat Fort Sumneriin.
John Tunstallin kuoleman vuosipäivänä helmikuussa 1879 Billy, O’Folliard, Scurlock, Joe Bowers ja Yginio Salazar kohtasivat Lincolnissa sovinnonhieronnan merkeissä James Dolanin porukan. Tapaaminen oli järjestynyt Billyn pyynnöstä. Jesse Evansin kovat sanat Billyä kohtaan olivat vähällä johtaa tulitaisteluun. He solmivat lopulta keskinäisen rauhan. Sovintoa juhlistettiin juomalla viskiä. Myöhään illalla miehet purkautuivat Lincolnin pääkadulle ja alkoivat ammuskella ilmaan. Alexander McSweenin lesken Susan McSweenin palkkaama lakimies Huston Chapman sattui kulkemaan joukon läpi. Billy Campbell ja Jimmy Dolan ampuivat Chapmanin.
Sopimus kuvernöörin kanssa
Liittovaltion presidentti Rutherford B. Hayes yritti palauttaa alueelle järjestyksen ja lähetti paikalle uuden kuvernöörin Lew Wallacen, joka saapui Lincolniin 6. maaliskuuta 1879. Wallace kuulusteli ensin yksityiskohtaisesti tuomari Wilsonia ja laati sen jälkeen listan pidätettävistä miehistä. Lew Wallacen suunnitelmat alkoivat kuitenkin hiipua, sillä ihmiset eivät halunneet tai eivät koston pelossa uskaltaneet todistaa asiassa valaehtoisesti.
Billy kirjoitti kirjeen 13. maaliskuuta 1879 kuvernöörille ja lupasi todistaa oikeudessa Chapmanin tappajia vastaan, jos häntä suojellaan vihollisilta. Billy pyysi syytteidensä kumoamista, kertoi enemmistön asukkaista olevan hänen ystäviään ja että ei enää halunnut taistella. Billy neuvotteli Wallacen kanssa tapaamisessa, joka vaikuttaa sujuneen hyvissä merkeissä. He sopivat lavastetusta pidätyksestä. Sopimuksen mukaisesti Billy antautui vapaaehtoisesti seriffi George Kimbrellille. Billyä ja neljää muuta miestä pidettiin harhautusmielessä pidätettyinä Juan Patrónin kotitalossa. Patrón oli tunnettu Lincolnin asukas ja Talon vastustaja. Pat Garrett kirjoitti myöhemmin kirjassaan, että Patrónin luona ”he joivat ja söivät hyvin, polttivat parhaita sikareita ja pelasivat pokeria satunnaisten vieraiden kanssa”. Billyn saamat huomionosoitukset pidätyksen aikana hämmästyttivät Lew Wallacea.
Las Vegasissa käydessään Billy kohtasi sattumalta Henry Hoytin. Hoyt kertoi myöhemmin, että Billy oli tavannut Las Vegasin lähellä sijainneen hotellin ravintolassa salanimellä Mr. Howard liikkuneen Jesse Jamesin. Samoihin aikoihin Billy kääntyi John Chisumin puoleen. Chisum oli merkittävä karjanomistaja ja persoona Pecos Valleyssa. Chisumin antama tuki Alexander McSweenin ryhmälle oli tärkeä tekijä Lincolnin piirikunnan sodassa. Billy pyysi rästejä sodan aikana tekemistään palveluksista. Kun Chisum kieltäytyi maksamasta, Billy keksi toisen tavan saada rahansa: hän rosvosi Chisumin karjaa ja myi sitä. Billy syytti Chisumia kaikista vaikeuksistaan.
Jälleen vapaana Billy jakoi kortteja Fort Sumnerin ja Puerto de Lunan tanssipaikoissa ja saluunoissa. Seudun lammaspaimenet olivat hänen luotettavia ystäviään. Fort Sumnerissa olivat myös hänen kaverinsa Charlie Bowdre ja Doc Scurlock. Scurlock muutti syksyn aikana Texasiin. Billyn uudet tuttavat olivat Dave Rudabaugh, William ”Billy” Wilson ja Tom Pickett.
Tammikuussa 1880 Hargroven saluunassa Fort Sumnerissa Joe Grant alkoi haastaa riitaa. Pat Garrettin kirjassa Authentic Life kerrotaan, että Billy oli hetkeä aiemmin pitänyt ankarassa humalassa olleen Grantin asetta kädessään ja saanut kierretyksi revolverin rullaa niin, että iskuvasara löisi seuraavan laukauksen kohdalla tyhjään patruunapesään. Sitten hän antoi aseen takaisin Grantille. Grant uhkasi tappaa John Chisumin ja uhkaili epähuomiossa tämän veljeä James Chisumia, joka oli saluunassa. Grant hermostui Billyn huomautuksesta ja puristi liipaisinta. Billy ampui hänet. Sanomalehdet kertoivat tapahtumasta hyvin lyhyesti, eikä kannetta nostettu, mikä osoittaa sen olleen tavallinen saluunatappelu, joka päättyi kuolettavasti. Myöhemmin Billy vähätteli tapahtumaa.
Pat Garrett
Fort Sumnerissa hän tapasi todennäköisesti ensimmäisen kerran Pat Garrettin, joka oli muuttanut kaupunkiin 1878. Garrett valittiin seriffiksi 2. marraskuuta 1880 ja astui virkaansa tammikuussa 1881.
Billy ja hänen kaverinsa varastivat useita hevosia Puerto de Lunassa myymälänhoitaja Alexander Grzelachowskilta, jonka kaupassa Billyllä oli ollut tapana poiketa. He ratsastivat White Oaksiin, jossa he hankkivat tavaroita, mutta jättivät ne maksamatta. Apulaisseriffi Bill Hudgens kokosi etsintäpartion, joka lähti varkaiden perään. Marraskuun 27. päivänä 1880 partio jäljitti lainsuojattomat Jim Greathousen ja Fred Kuchin omistamalle karjatilalle. Greathouse ja Kuch ostivat varastettuja hevosia. Partio piiritti talon ja lähetti viestin, jossa kehotettiin antautumaan. Greathouse tarjoutui Hudgensin panttivangiksi sillä aikaa kun James Carlyle meni vapaaehtoisesti taloon neuvottelemaan Billyn porukan antautumisesta. Keskustelu päättyi tuloksettomana. Carlyle pakeni ikkunasta, jolloin hänet ammuttiin. Osapuolet syyttelivät toisiaan.
Billy oli saavuttanut maineen, joka oli tehnyt hänestä kahden eri ajojahdin pääkohteen. Hän ansaitsi uuden maineensa vain osittain. Sikäli kuin tiedetään, hän ei koskaan ryöstänyt pankkia tai postivaunuja eikä hyökännyt tiellä kulkijan kimppuun. Billy keskittyi lähinnä karjavarkauksiin.
Joulukuun 3. päivänä 1880 Las Vegas Gazette kutsui häntä nimellä Billy the Kid artikkelissa, jossa hänet kuvailtiin kovaotteiseksi rikollispomoksi. Billy protestoi hänestä annettua julkisuuskuvaa vastaan kirjoittamalla kirjeen kuvernööri Wallacelle: ”Huomasin Las Vegas Gazettessa artikkelin, jossa todettiin, että Billy the Kid, nimi jolla minut tunnetaan seudulla, johtaa lainsuojattomien joukkiota, joka pitää tukikohtaa Portalesissa. Sellaista järjestöä ei ole olemassa, joten kirjoittajan on täytynyt turvautua hyvin vahvasti mielikuvitukseen.” Kirjeessä Billy kielsi ampuneensa Carlylen. Wallace vastasi julkaisemalla etsintäkuulutusilmoituksen New Mexicon lehdissä.
19. joulukuuta 1880 Garrettin joukot olivat Fort Sumnerissa odottamassa tilaisuuttaan. Välikohtauksessa Tom O’Folliard ammuttiin, muut pakenivat. Muutama päivä myöhemmin Garrettin partio piiritti hylätyn talon Stinking Springsissä, jossa Billy tovereineen piileskeli. Charlie Bowdre ammuttiin talon ulkopuolelle. Dave Rudabaugh ilmoitti Garrettille antautumisesta. Olosuhteet Stinking Springsissä vahvistavat helposti epäilyä, että myös O’Folliard kuoli väijytyksessä, ilman varoitusta.
Ennen kuljetusta Fort Sumnerista Las Vegasiin Billy hyvästeli 16-vuotiaan Paulita Maxwellin, jonka sanotaan olleen hänen suurin ihastuksensa.
Las Vegasissa Las Vegas Gazette kirjoitti vankilahaastattelun jälkeen, että ”hän näytti todellakin ihmiseltä, mutta hänessä ei ollut mitään miehistä, sillä hän käyttäytyi kuin pelkkä poika”. Tukalasta tilanteestaan ja parhaiden ystäviensä kuolemasta huolimatta Billy oli hyvällä tuulella. Las Vegasista matka jatkui junalla Santa Fehen 28. joulukuuta 1880. Samassa vaunussa matkusti eräs Benjamin S. Miller, joka oli lähtenyt New Yorkista etsimään onneaan lännestä. Miller kuvasi Billyä vuonna 1896 kirjassaan Ranch Life in Southern Kansas and the Indian Territory: ”Hänen vaatepartensa oli varsin meksikolaisen tapainen, hänen kielensä melko samanlainen. Hänen ruskeat hiuskiharansa ja miellyttävät kasvonsa olisivat herättäneet huomiota missä tahansa, ja katsellessani häntä ja kuunnellessani hänen puhettaan oli vaikea uskoa, että olin sellaisen murhaajan seurassa.” Ennen kuin juna saapui territorion pääkaupunkiin, Billy huomautti Pat Garrettille: ”Joka miekkaan tarttuu, se miekkaan kaatuu.”
Santa Fen vankilassa ja oikeudenkäynti Mesillassa
thumb|190px|Billy the Kidin kirje kuvernööri Wallacelle 2. maaliskuuta 1881. thumb|Billy lahjoitti Henry Hoytille hevosen 24. lokakuuta 1878. Raha ei vaihtanut omistajaa, mutta Billy kirjoitti kauppakirjan, jotta hevosen omistajasta ei ole epäselvyyttä. thumb|Lincolnin käräjätalo ja vankila (ent. Murphy–Dolanin ”Talo”), josta Billy the Kid pakeni 28. huhtikuuta 1881. Parvekkeelle johtavat molemminpuoliset portaat lisättiin myöhemmin.
Santa Fen vankilassa Billyä kävivät tapaamassa muun muassa Miguel Antonio Otero ja Las Vegas Gazetten toimittaja. Gazetten artikkelissa 20. tammikuuta Billy kertoi sellin siivoamisesta, olevansa häpeissään The Illustrated Police Newsin etusivun häntä esittävästä kuvasta, eikä hän pitänyt omaa mainettaan taloudellisesti kannattavana. Otero kertoi kirjassaan The Real Billy the Kid (1936) vieneensä Billylle savukepaperia, tupakkaa, purukumia, pähkinöitä ja makeisia. Otero kertoi saaneensa Billyltä kannukset ja puukon. Toisin kuin varhaisemmissa Billystä kertovissa kirjoissa, kuten Charles A. Siringon 1885 ilmestyneessä kirjassa A Texas Cowboy ja 1897 Emerson Houghin teoksessa The Story of the Cowboy, Oteron mukaan Billy oli ”mies, jota vastaan oli rikottu enemmän kuin hän oli rikkonut”. Vaikka myös Otero luotti Pat Garrettin virheellisiin tietoihin, hänen meksikolainen näkökulmansa on erilainen kuin Siringon ja Houghin.
Billy ilmoitti oikeuden puheenjohtajalle, että hänellä ei ollut rahaa lakimiehen palkkaamiseen, joten Ira Leonard nimitettiin puolustusasianajajaksi. Huhtikuun 6. päivänä 1881 Billy todettiin syyttömäksi Andrew L. Robertsin murhaan. Kaksi päivää myöhemmin nostettiin syyte seriffi Bradyn murhasta. Albert J. Fountain ja John B. Bail korvasivat Ira Leonardin puolustusasianajajina. Valamiehistön aition kaksitoista jäsentä eivät tienneet mitään Lincolnin piirikunnan sodan vääryyksistä, Billyn kahakoista ja tulitaisteluista, hänen ystäviensä verisistä kuolemista eivätkä kuvernöörin rikotusta lupauksesta. Suurinta osaa oikeudenistunnon tapahtumista ei tiedetä. Tuomari Bristol kuitenkin ohjeisti valamiehistöä tavalla, joka jätti vähän pelivaraa: jos Billy oli ollut läsnä ja sekaantunut seriffi Bradyn kuolemaan millä tahansa tavalla, häntä oli pidettävä yhtä syyllisenä, kuin jos hän olisi ampunut kuolettavan laukauksen. Billy tuomittiin kuolemaan hirttämällä ensimmäisen asteen murhasta. Billy oli ainoa Lincolnin piirikunnan sotaan osallistuneista yli viidestäkymmenestä rikkomuksesta syytetystä, joka tuomittiin syylliseksi.
Pako Lincolnin vankilasta
Billy vietiin tarkasti vartioituna Lincolniin. Hänen sellinsä oli käräjätalon, entisen Murphy–Dolanin kaupan, toisessa kerroksessa sijainnut huone. Seriffi Pat Garrett määräsi James W. Bellin ja Ameredith Robert ”Bob” Olingerin vartioimaan Billyä yötä päivää. Billy ja Olinger eivät tulleet toimeen keskenään. Olinger oli ollut mukana Seven Riversin etsintäpartiossa, joka tappoi valvojien johtajan Frank MacNabin, ja myöhemmin hän taisteli Talon puolella. Elokuussa 1879 Olinger oli tappanut Jonesin perheen pojan Johnin, joka oli ollut Billyn ystävä.
Huhtikuun 28. päivänä 1881 Garrett oli White Oaksissa hoitamassa asioita. Bob Olinger vei viisi muuta vankia syömään kadun toisella puolella olevaan hotelliin ja jätti Bellin huolehtimaan Billystä. Todennäköisesti Billy pyysi päästä käymään ulkohuoneessa. Paluumatkalla portaita noustessaan hän huitaisi Belliä päähän käsiraudoillaan ja sai käsiinsä Bellin aseen. Bellin yrittäessä paeta Billy ampui hänet. Toisen vaihtoehdon mukaan Billyllä oli avustajia, kuten Yginio Salazar ja John Tunstallin entinen konttoristi Samuel ”Sam” Corbet, ja Bellin surmaamisessa käytetty ase oli ollut piilotettuna ulkohuoneeseen. Kun Olinger riensi paikalle, Billy ampui hänet kadulle käräjätalon toisen kerroksen ikkunasta. Olinger oli itse ladannut kyseisen haulikon saman päivän aamuna. Billy vapautti itsensä osittain kahleista Gottfried ”Godfrey” Gaussin avustuksella. Gauss oli käräjätalon talonmies ja oli aiemmin ollut kokkina Tunstallin karjatilalla. Billy oli ylittänyt itsensä, ja piirikunnan sanomalehdet villiintyivät.
Hänestä oli luvattu toinen 500 dollarin palkkio, mikä olisi nykyrahassa noin 10 000 dollaria. Billy ei kuitenkaan lähtenyt New Mexicosta. Hän pysytteli Yginio Salazarin ja muiden latinoystäviensä parissa. Ystäviä olivat myös mainitun Paulita Maxwellin lisäksi muun muassa Jesús Silva, Francisco Lobato, Abrana García ja Celsa Gutiérrez sekä Celsan puoliso Sabal. Celsa, omaa sukua Martínez, oli Pat Garrettin ensimmäisen vaimon sisar. Abrana Garcían jälkeläisten keskuudessa on elänyt pitkään perimätieto, että Abrana sai pojan Billyn kanssa.
Yginio Salazar kuvaili Billyä myöhemmin seuraavasti:
Kuolema Fort Sumnerissa
Seriffi Pat Garrett sai vihiä siitä, että Billy yhä oleskeli Fort Sumnerissa. Garrett ja hänen kaksi apulaistaan, John W. Poe ja Thomas ”Kip” McKinney, saapuivat Fort Sumneriin illalla 14. heinäkuuta 1881 ja asettuivat tarkkailemaan. He kuulivat espanjankielistä puhetta hedelmäpuuviljelmältä. Garrett kertoi myöhemmin kirjassaan nähneensä kuunvalossa tunnistamattoman hahmon nousevan maasta ja kadonneen näkyvistä.
Puolenyön aikoihin lainvalvojat saapuivat Peter (Pedro) Maxwellin talon pihalle. Lopulta Garrett meni Maxwellin makuuhuoneeseen kysymään, oliko tämä nähnyt Kidiä. Billy lähestyi taloa aikomuksenaan leikata palan kuistilla riippuvasta ruhosta. Kun Billy huomasi Poen ja McKinneyn, hän perääntyi verannalta suoraan Maxwellin pimeään huoneeseen ja kysyi tältä, keitä miehet olivat. Hänen täytyi huomata, että huoneessa oli Maxwellin lisäksi toinenkin henkilö, sillä hän kysyi espanjaksi ”¿Quién es?” (”Kuka siellä?” tai ”Kuka olet?”). Garrett ampui kahdesti. Garrettin mukaan ensimmäinen luoti osui Billyn sydämen yläpuolelle, toinen meni ohi. Garrett arveli kuulleensa kolme laukausta ja oletti, että Billy ehti laukaista aseensa, mutta huoneesta ei löytynyt luodin jälkiä. Billyn revolverin liipaisin lepäsi tyhjän hylsyn päällä, mutta tämä oli normaali käytäntö vahingonlaukauksien estämiseksi. Garrett tutki aseen ja päätteli, että sitä ei ollut laukaistu vähään aikaan.
Laukausten äänet toivat Maxwellin talon asukkaat ja naapurit katsomaan tapahtunutta. Yhden version mukaan Billyn ruumis vietiin heti läheiseen verstaaseen, johon ystävät kerääntyivät viettämään läpi yön kestäneitä ruumiinvalvojaisia. Toisen kertomuksen mukaan ruumis jätettiin paikoilleen seuraavaan aamuun ja siirrettiin sen jälkeen työpajaan. Aamulla rauhantuomari Alejandro Segura pyysi Milnor Rudulphia, joka oli järkevä ja suuresti arvostettu, kokoamaan kuolemansyyntutkijalautakunnan. He tarkastivat ruumiin ja tapahtumapaikan sekä kuulivat Garrettin ja Maxwellin todistajanlausunnot. Iltapäivällä Billy haudattiin Fort Sumnerin hautausmaahan.
Hauta merkittiin aluksi lautaristillä, joka myöhemmin katosi. Syyskuussa 1904 Pecosjoen tulva peitti hautausmaan veden alle. Vuonna 1906 sotilaiden ruumiit, jotka oli haudattu 1863–1868, kaivettiin haudoista ja siirrettiin Santa Fen hautausmaahan. Ei ole täysin mahdotonta, että Billy the Kidin jäänteet siirrettiin samalla, mutta se ei ole varmaa. David G. Thomas kertoo kirjassaan Billy the Kid’s Grave (2017), että Kidin ruumiin siirtämisestä ei ole näyttöä. Hautapaikka Fort Sumnerissa sai pysyvän muistomerkin vuonna 1931, jolloin Charles W. Foor pani toimeen keräyksen monumentin saamiseksi. Keräyksen tuotoilla hän hankki hautakiven, johon kaiverrettiin Tom O’Folliardin, Charlie Bowdren ja Billy the Kidin nimet. Hautapaikka jouduttiin myöhemmin suojaamaan verkkoaidalla muistoesineiden keräilijöiden aiheuttamien vahinkojen takia. Vuonna 1940 J. N. Warner, joka oli kivenhakkaaja ja Billyn ihailija, halusi lahjoittaa pienemmän hautakiven ainoastaan Billyn muistoksi. Tämä yläosastaan kolmikulmainen graniittikivi on varastettu ja palautettu paikoilleen kahdesti.
Mahdollinen selviäminen
Suositun myytin mukaan Billy the Kidiä ei ollutkaan ammuttu, vaan hän olisi selviytynyt.
Vuonna 1948 William Henry Roberts, oikealta nimeltään Oliver P. Roberts, väitti olevansa Billy the Kid. Roberts kuoli 27. joulukuuta 1950 sydänkohtaukseen. Hän osasi muun muassa kertoa jo purettujen rakennusten sisustuksia ja oli samanpituinen ja samanlainen ruumiinrakenteeltaan kuin Billy the Kid. Roberts anoi armahdusta New Mexicon kuvernööriltä, koska oli lakimiehensä mukaan väsynyt pakoiluun. Kuvernööri Thomas J. Mabry kuuli Robertsia, mutta ei uskonut tämän kertomukseen. Robertsin perheraamatussa olleen merkinnän mukaan hän oli syntynyt vuonna 1879, eivätkä sukulaiset antaneet tukea hänen väitteelleen, että hän oli Kid. Todennäköisesti Roberts oli teeskentelijä, ja hänellä oli yhteistä Billy the Kidin kanssa vain hyvä mielikuvitus. Texasissa sijaitsevan Hicon asukkaat pitävät edelleen tunteenomaisesti ”Brushy Bill” Robertsia oikeana Billy the Kidinä, jota Pat Garrett ei ampunutkaan, vaan päästi pakenemaan toiseen elämään.
Armahdusanomus
New Mexicon kuvernöörille Bill Richardsonille toimitettiin vuonna 2010 Billy the Kidiä koskeva armahdusanomus. Richardson keskusteli seriffi Pat Garrettin jälkeläisten kanssa, jotka vastustivat armahdusta, kuten myös kuvernööri Lew Wallacen jälkeläinen. Richardsonin mukaan kuvernööri Wallace oli luvannut armahduksen, mutta hänellä ei ollut tarpeeksi todistusaineistoa siitä, miksi Wallace oli kuitenkin päättänyt toisin. Richardson otti myös huomioon, että Billy the Kid oli tappanut kaksi oikeudenpalvelijaa sen jälkeen, kun kuvernöörin sopimus oli rauennut ja että Billy oli paennut vankilasta. Kuvernööri Richardson päätti, että hän ei armahda Billy the Kidiä.
Liioiteltuja kertomuksia
Syyskuussa 1876 newyorkilaiset sanomalehdet kirjoittivat New Yorkissa puukkoa käyttäneestä Michael McCarthy -nimisestä murhaajasta. Heinäkuussa 1881 useat sanomalehdet samaistivat Michael McCarthyn Billy the Kidiksi.
Eräiden kertomusten mukaan Billy tekeytyi joskus naiseksi pukeutumalla naisten vaatteisiin, jotta olisi voinut huijata lakia. Heinäkuussa 1881 Grant County Heraldissa mainittiin, että paettuaan Lincolnin vankilasta hän oli antanut partansa kasvaa ja oli värjännyt ihonsa meksikolaisen näköiseksi.
Pat Garrettin kirjassa Authentic Life Billyn kerrottiin tappaneen ensimmäisen kerran 12-vuotiaana, kun muuan mies oli solvannut hänen äitiään. Ennen Lincolnin piirikunnan sotaa hän oli lisäksi tappanut intiaaneja sekä yhden kortinjakajan Sonorassa ja toisen Chihuahuassa. Emerson Houghin kirjassa The Story of the Cowboy Billyn kerrottiin tappaneen seitsemän meksikolaista.
Oikea- vai vasenkätinen?
[[Tiedosto:Billy the Kid tintype, Fort Sumner, 1879-80.png|pienoiskuva|Alkuperäinen ferrotyyppi Zoom ]] pienoiskuva|Vuonna 2015 julkaistu valokuva, jossa Billyn (vas.) väitetään pelaavan krokettia joukkionsa kanssa New Mexicossa 1878 (osasuurennos).
thumb|right|Billy the Kidin hauta. Fort Sumner, New Mexico. thumb|right|J. N. Warnerin vuonna 1940 lahjoittama hautakivi. Fort Sumner, New Mexico.
Yleisesti uskottiin Billy the Kidin olleen vasenkätinen. Tämä virheellinen tieto levisi hänestä otetun kuvan mukana, missä hänen revolverinsa näyttää olevan vasemmalla puolella. Kuvan tarkempi tarkastelu paljastaa kuvan kiväärin olevan Winchester Model 1873, jonka latausportti on aina oikealla puolella, joten ”vasenkätinen” kuva on todellisuudessa peilikuva. Vasenkätinen Billy esiintyy myös vuoden 1958 elokuvassa Billy the Kid - Henkipatto (The Left Handed Gun).
Vuonna 1954 historioitsija James D. Horan ja toimittaja Paul Sann ilmitoivat kirjassaan Pictorial History of the Wild West, että McCarty (Billy the Kid) oli ”oikeakätinen ja kantoi asettaan oikealla lonkallaan.”
Useat Billyn aikalaiset, kuten Silver Cityn koulun opettaja, muistelivat hänen olleen molempikätinen.
Valokuvat
Tunnetun kuvan Billy the Kidistä otti kiertelevä valokuvaaja ilmeisesti Fort Sumnerissa vuonna 1879 tai 1880. Visiittikortin tyyppinen rautapellille kehitetty ferrotyyppi on kooltaan noin 2 × 3 tuumaa (noin 5,1 × 7,5 cm). Kuvan toisessa reunassa näkyy heijastinkangasta pitelevän kuvausavustajan sormet. Puseron etumuksessa on kuviointi, joka saattaa olla ankkuri, ja pikkusormessa hänellä on sormus. Billy pitelee Winchester Model 1873 -karbiinia ja pitää pistoolikotelossa Colt Model 1873 Single Action Army -revolveria. Kamera valmisti neljä samanlaista kuvaa muutamassa minuutissa, ja Billy maksoi niistä ehkä 25 senttiä. Yksi kuvista päätyi Pat Garrettille todennäköisesti Billyn kiinnioton yhteydessä joulukuussa 1880. Garrett käytti kuvaa vuoden 1882 kirjassaan. Kaivostyöntekijä ja kauppias Patrick McGraw ja Maxwellin taloudessa asunut Deluvina Maxwell saivat Billyltä lahjaksi kumpikin yhden kuvan. Billyn ystävälleen Daniel C. Dedrickille antama kuva on ainoa, joka on säilynyt. Dan Dedrick antoi kuvan myöhemmin sukulaiselleen Frank L. Uphamille. Kuva tuli julkisuuteen vuonna 1986, jolloin Uphamin perhe luovutti kuvan lainaksi näyttelyyn. Kuva myytiin huutokaupalla kesäkuussa 2011 floridalaiselle yritysjohtajalle ja tunnetulle taiteen keräilijälle William Kochille 2,3 miljoonalla dollarilla.
Vuosien mittaan esiin on tullut useita valokuvia, joiden väitetään esittävän Billy the Kidiä. Eräs oikeaksi väitetty valokuva Billysta julkaistiin vuonna 2015: siinä hän pelaa krokettia joukkionsa kanssa New Mexicossa 1878. Kuvan löysi Randy Guijarro vanhoja valokuvia sisältäneestä laatikosta vanhan tavaran kaupasta Fresnossa vuonna 2010. Guijarro piti kuvassa olevaa henkilöä Billy the Kidinä ja pyysi siitä arvioita eri asiantuntijoilta. Tuottaja Jeff Aiello, Kagin’sin toimitusjohtaja Don Kagin ja numismaatikko David McCarthy ovat vahvistaneet kuvan esittävän Kidiä. Historioitsijat, kuten Frederick Nolan ja Robert M. Utley, ovat esittäneet vahvaa kritiikkiä. Heidän mielestään kuvan alkuperästä ei ole todisteita.
Billy the Kid populaarikulttuurissa
Ensimmäinen Billy the Kidistä kertova äänielokuva on King Vidorin vuonna 1930 ohjaama Billy the Kid. Vuonna 1943 valmistui Howard Hughesin Lainsuojaton ja vuonna 1950 Kurt Neumannin Texasin kauhu. Arthur Penn ohjasi elokuvan Billy the Kid - Henkipatto (1958) ja Marlon Brando elokuvan Vihan riivaama (1961). Julio Buchs ohjasi spagettiwesternin Minä ammuin Billy the Kidin vuonna 1967. Lincolnin piirikunnan sotaa kuvataan Andrew V. McLaglenin ohjaamassa elokuvassa Chisum (1970). Vuonna 1972 ilmestynyt Dirty Little Billy, jonka Stan Dragoti ohjasi, esittää Billyn puolestaan epäonnisena antisankarina. Sam Peckinpah ohjasi elokuvan Pat Garrett ja Billy the Kid (1973). Christopher Cainin ohjaustyö Young Guns – nuoret sankarit valmistui 1988 ja sen jatko-osa, Geoff Murphyn Young Guns II 1990. Vuonna 1989 valmistui William A. Grahamin Billy the Kid – lännen lainsuojaton. Michael Hirstin luoma draamasarja Billy the Kid esitettiin vuonna 2022.
Charles A. Siringon kirja History of Billy the Kid ilmestyi vuonna 1920 ja Walter Noble Burnsin The Saga of Billy the Kid vuonna 1926. Michael Ondaatjen runoteos The Collected Works of Billy the Kid ilmestyi vuonna 1970. Larry McMurtry ja N. Scott Momaday ovat kuvanneet Billy the Kidiä romaaneissaan Anything for Billy (1988) ja The Ancient Child (1989). Elizabeth Facklerin Billy the Kid, The Legend of El Chivato (2003) ja John Vernonin Lucky Billy (2008) yhdistävät faktaa ja fiktiota.
Billy the Kid esiintyy Lucky Luke -sarjakuvissa (ensi kerran tarinassa Billy the Kid, pikku nappula) sekä Muumilaakson tarinoita -animaatiosarjassa jaksossa Muumipeikko Villissä lännessä.
Rudolfo Anaya on kirjoittanut näytelmän Billy the Kid (1994). Charles Cisselin käsikirjoittamaa ja Gabriel Vega Weissmanin ohjaamaa näytelmää Must esitettiin New Yorkissa marraskuussa 2017.
Yhdysvaltalainen säveltäjä Aaron Copland sävelsi partituurin koreografi Eugene Loringin Ballet Caravan -ryhmälle tekemään balettiteokseen Billy the Kid (1938). Pat Garrett & Billy the Kid on albumi, jonka Bob Dylan julkaisi vuonna 1973; albumin musiikkia käytettiin samannimisessä elokuvassa. Charlie Daniels levytti kappaleen ”Billy the Kid” vuonna 1976. Blaze of Glory (1990) on Jon Bon Jovin soololevy. Two Gallantsin kappale ”Las Cruces Jail” (2005) näyttää viittaavan Billy the Kidin vankeuteen Las Crucesissa (Mesilla).
Andrew Jenkins sävelsi ja sanoitti yhdessä tytärpuolensa Irene Spainin kanssa Billy the Kidiä käsittelevän balladin ”Billy the Kid” (1927). Kappaleen levytti Vernon Dalhart vuonna 1927. Hänen jälkeensä sitä ovat tulkinneet ainakin Ry Cooder, Woody Guthrie, Burl Ives, Tex Ritter ja Marty Robbins.
Eberron
Eberron on Dungeons & Dragons -roolipelin kampanjamaailma, jonka on luonut pelisuunnittelija Keith Baker. Sen tapahtumat sijoittuvat sodasta toipuvalle Khorvairen mantereelle. Sävyltään se muistuttaa pulp fiktion ja fantasian sekoitusta.
Baker voitti sillä Wizards of the Coastin Fantasy Setting Search -kilpailun, jolla etsittiin uutta fantasiamaailmaa.
Eberronissa elää sotilaiksi rakennettuja, ns. "taottuja" olentoja, jotka rauhansopimuksen myötä saivat samat oikeudet kuin muutkin humanoidit. Samalla kiellettiin uusien taottujen valmistaminen.
Thomas Kozhimala
Thomas Kozhimala (9. joulukuuta 1939 – 1. kesäkuuta 2005) oli intialainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi 17. lokakuuta 1970 ja nimitettiin Bhagalpurin hiippakunnan piispaksi 14. kesäkuuta 1996. Piispaksi vihkiminen seurasi 7. lokakuuta. Pääkonsekraattorina toimi Telesphore Placidus Toppo, jota avustivat Benedict John Osta ja Michael Minj.
Kozhimala toimi hiippakuntansa johdossa, kunnes kuoli 65 vuoden iässä.
Catherine Deneuve
Catherine Deneuve (oik. Catherine Dorléac; s. 22. lokakuuta 1943 Pariisi, Ranska) on ranskalainen näyttelijä.
Ura
Maurice Teynacin ja Renée Deneuven tytär Catherine Deneuve suoritti elokuvadebyyttinsä elokuvassa Les Collegiennes vuonna 1956, jolloin hän oli vain teini-ikäinen. Hänen vuotta vanhempi sisarensa Françoise Dorléac oli suosittu näyttelijä ennen traagista kuolemaansa autokolarissa vuonna 1967. Deneuven läpimurto tuli elokuvamusikaalista Cherbourgin sateenvarjot (1964), josta on tullut eräs eurooppalaisen elokuvan suurimmista klassikoista. Sitten valmistuivat englantilais-ranskalaisena yhteistyönä Roman Polańskin ohjaama Inho (1965) ja Luis Buñuelin surrealistinen mestariteos Päiväperho (Belle de Jour, 1967).
Deneuve voitti parhaan naispääosan Césarin vuonna 1981 osastaan elokuvassa Viimeinen metro (Le Dernier métro). Toinen parhaan naispääosan César tuli vuonna 1992 roolista elokuvasta Indokiina; samasta elokuvasta tuli myös parhaan naispääosan Oscar-ehdokkuus. Tämän lisäksi hän on ollut Mariannen rintakuvan mallina vuonna 1985.
Yksityiselämä
Deneuven äiti on näyttelijätär Renée Simonot, jonka tyttönimen Deneuve otti taiteilijanimekseen. Deneuve on UNESCOn hyvän tahdon lähettiläs ja hänellä on kaksi lasta: Christian Vadim (s. 1963) suhteesta ohjaaja Roger Vadimiin ja Chiara Mastroianni (s. 1972) nelivuotisesta suhteesta näyttelijä Marcello Mastroianniin. Deneuve on ollut naimisissa kerran, vuosina 1965–1972, brittiläisen valokuvaajan David Baileyn kanssa.
6. marraskuuta 2019 Deneuve joutui sairaalaan kriittisessä tilassa. Hän kuitenkin toipui sairaudesta.
César-palkinnot
thumb|200px|Deneuve vuonna 1995.
George Ștefănescu
George Ștefănescu (20. huhtikuuta 1914 – 29. lokakuuta 2007 ) oli romanialainen taidemaalari.
Mäntyharjun Virkistys
Mäntyharjun Virkistys on vuonna 1920 perustettu urheiluseura, johon kuuluu useita eri urheilulajeja. Jäseniä seuralla on noin 700.
Bruno Thiry
Ura
Thiry ei voittanut yhtään MM-osakilpailua, mutta vauhdin puolesta hän haastoi jopa sarjan kärkinimet, etenkin asfaltilla. Lähimmäs voittoa Thiry pystyi Korsikan rallissa 1995, jossa Ford Escortin tekniikka petti johtopaikalta. Thiry ajoi myöhemmin Fordin (kaudella 1996 ja kauden 1998) ja Skodan tehdastalleissa (kaudet 2000–2001) sekä Peugeot 206 WRC:llä yksityistalleissa (2002–2003).
Mäntyharjun Virkistys
Historiaa
Aluksi lajivalikoima painottui hiihtoon ja yleisurheiluun, vähitellen mukaan tuli myös pesäpallo. 1960-luvulla Virkistys erikoistui palloilun yleisseuraksi, Mäntyharjun Urheilijat -50 keskittyi muihin lajeihin. Lajivalikoima lisääntyi jääkiekolla ja koripallolla. Pesäpallo oli kohonnut paikkakunnan suosituimmaksi palloilulajiksi. 1970-luvulla mukaan tulivat myös tennis ja lentopallo, joista jälkimmäinen sai erityisen hyvän vastaanoton. Myöhemmin pesäpallo, jääkiekko ja lentopallo vakiinnuttivat asemiaan hyvän juniorityön ansiosta. Myöhemmin jääkiekon paikan on vallannut salibandy ja mukaan on tullut myös aerobic. MU-50 yhdistyi Virkistyksen kanssa ja näin ollen esimerkiksi yleisurheilu on MäVin toiminnan alaista.
Bruno Thiry
Ura
Thiry voitti rallin EM-sarjan mestaruuden vuonna 2003 ja sijoittui kolmanneksi vuonna 2004.
Mäntyharjun Virkistys
Menestys
Lentopallossa vuonna 2007 saavutettiin Suomenmestaruus C-pojissa ja B-tytöt ovat sijoittuneet kaksi kertaa SM-hopealle. MäVittärien valmentaja Timo Ripatti palkittiin Suomen Juniori valmentajana vuonna 2008. Yleisurheilussa Mäntyharjua edustaa urheilija Veera Louhivuori, joka edustaa sekä yleisurheilussa että lentopallossa maajoukkuetta. Mäntyharjun Virkistyksessä panostetaan lasten ja nuorten liikkumiseen ja ohjaukseen.
Rodina
Rodina (, suom. "Kotimaa") on venäläinen puolue. Sillä on parlamentin alahuone duumassa 1 kansanedustaja kaudella 2016–2021. Rodina toimi itsenäisenä puolueena vuosina 2003–2007, sen jälkeen se yhdistyi muiden puolueiden kanssa Oikeudenmukainen Venäjä -puolueeksi. Vuodesta 2012 lähtien Rodina on toiminut jälleen puolueena. Rodinan puheenjohtajana toimii Aleksei Žuravljov.
Historia
Rodina oli alun perin noin kolmenkymmenen vasemmistolaisen ja nationalistisen puolueen ryhmä, joka yhdistyi elokuussa 2003 vuoden 2003 duuman vaaleja varten. Puolueen nimi oli "Kotimaa (kansallis-isänmaallinen liitto)". 7. joulukuuta 2003 Rodina sai 9,02 % äänistä ja 38 paikkaa pienimpänä duumaan päässeistä puolueista. Sen jäsenet Sergei Glazjev ja Viktor Geraštšenko lähtivät vuoden 2004 presidentinvaaleihin, Geraštšenko yhden Rodinan jäsenpuolueen nimittämänä ja Glazjev itsenäisenä ehdokkaana. Glazjev tuli vaalissa kolmanneksi. Vaalien jälkeen toinen puheenjohtajista, Dmitri Rogozin sai puolueen jäsenkunnan äänestämään Glazjevin pois puhemiehen tehtävistä ja jäi itse johtoon.
Marraskuussa 2005 Rodinaa estettiin osallistumasta joulukuun Moskovan duuman vaaleihin. Liberaalidemokraattisen puolueen valituksen mukaan puolue syyllistyi kiihotuksen kansanryhmää vastaan. Sen mainoksessa tummapintaiset kaukasialaiset heittivät vesimeloninkuoria maahan, jotka Rogozin kehottaa keräämään pois ja mainos päättyi kehotukseen "siivota kaupunki roskista."
Rodina yhdistyi lokakuussa 2006 Elämän puolueen ja Eläkeläisten puolueen kanssa Oikeudenmukaiseksi Venäjäksi. Osa entisistä Rodinan kannattajista perusti tässä vaiheessa uuden Suur-Venäjä-puolueen (Великая Россия) eräiden DPNI:n jäsenten kanssa.
Arvi Tikkala
thumb|Arvi Tikkala. Arvid Richard ”Arvi” Tikkala (18. lokakuuta 1906 Helsinki – 3. maaliskuuta 1940 Kollaa) oli suomalainen näyttelijä ja laulaja. Hän oli 1930-luvun neljänneksi eniten levyttänyt suomalainen iskelmälaulaja, jonka tunnetuimpia levytyksiä olivat ”Vaimoke”, ”Bulu bulu bulu” ja ”Sävelhurmaa”.
Ura
Arvi Tikkala aloitti näyttelijänuransa jo nuorena Helsingin näyttämöillä, ensin Tapanilan Työväen Näyttämöllä ja sitten Koiton näyttämöllä. Ammattinäyttelijän uransa Tikkala aloitti 1930-luvun alussa Porin teatterissa, jonka lisäksi hän ehti esiintyä Viipurin Työväen Teatterissa, Helsingin Kansan Näyttämöllä sekä viimeisenä Tampereen Teatterissa. Hyvän lauluäänensä ansiosta Tikkala esiintyi etenkin musiikkinäytelmissä ja opereteissa.
Tikkala poimittiin 1936 teatterin lavalta iskelmälaulajan uralle. Hänen levytysuransa kesti vain neljä vuotta, vuodesta 1936 vuoteen 1939, mutta sen aikana hän ehti laulaa levylle yli sata laulua. Enemmän levyjä 1930-luvulla tekivät vain Malmsténin veljekset Georg ja Eugen sekä Matti Jurva, jotka sitä paitsi levyttivät tasaisesti koko vuosikymmenen ajan. Tikkalan tuotteliaisuutta selittää hänen monipuolisuutensa laulajana. Tikkala tulkitsi tunnelmallisia balladeja ja tangoja, moderneja jazziskelmiä, kansanomaisia jenkkoja ja polkkia sekä humoristia kupletteja. Tikkalan erikoisalaa olivat todella nopeat polkat.
Tikkalan lupaavasti alkaneen iskelmälaulajan uran päätti talvisota. Hän kaatui Kollaanjoella maaliskuussa 1940 vain 33-vuotiaana kymmenen päivää ennen talvisodan päättymistä. Tikkala on haudattu Tampereelle Kalevankankaan hautausmaalle.
Yksityiselämä
Tikkalan puoliso oli Lidia Kinaitis, jonka kanssa hän avioitui vuonna 1930.
Oon voimissain – Kaikki parhaat
Oon voimissain – Kaikki parhaat on suomalaisen iskelmälaulaja Vicky Rostin neljäs ja tähän mennessä kattavin kokoelma-albumi. Se julkaistiin vuonna 2004.
Christiania
thumb|250px|Sijainti Kööpenhaminassa. thumb|250px|Christianian lippu. thumb|250px|Sisäänkäynti Christianiaan. thumb|250px|Pusher Street Christiania on Kööpenhaminan keskustassa sijaitseva vapaakaupungiksi julistautunut alue. Joukko talonvaltaajia ja hippejä otti tämä entisen kasarmialueen haltuunsa vuonna 1971. Sittemmin paikka on tullut tunnetuksi anarkistien, taiteilijoiden ja huumeidenkäyttäjien tyyssijana. 36 hehtaarin laajuisessa Christianiassa vierailee vuosittain noin miljoona turistia.
Kovat huumeet ovat kaupunginosassa periaatteessa kiellettyjä, mutta kannabista kaupataan ja käytetään vapaasti. Huumekauppaa käydään etenkin kuululla Pusher Streetillä, jossa valokuvaaminen ei ole sallittua. Myös yksityisautoilu vapaakaupungissa on kielletty. Alueella järjestetään usein konsertteja ja siellä on paljon kahviloita ja ravintoloita.
Christianian maapohjan arvoksi lasketaan satoja miljoonia Tanskan kruunuja. Tanskan valtio tarjoutui myymään sen asukkaille alihintaan 76 miljoonalla kruunulla. Pääosan summasta oli tarkoitus olla kerättynä heinäkuuhun 2012 mennessä, ja tarkoitusta varten oli laskettu liikkeelle erityinen "Christiania-osakkeiden" anti. Vapaaehtoisia vuokria alueen asukkaat maksavat yhteisölleen noin 20 miljoonaa kruunua vuodessa.
Aiheesta muualla
55.67359°N, 12.59971°W
Michael Minj
Michael Minj (8. lokakuuta 1932 – 15. marraskuuta 2004) oli intialainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin jesuiittojen papiksi 25. maaliskuuta 1965 ja nimitettiin Gumlan hiippakunnan piispaksi 28. toukokuuta 1993. Piispaksi vihkiminen seurasi 22. elokuuta. Pääkonsekraattorina toimi Telesphore Placidus Toppo, jota avustivat Victor Kindo ja Paschal Topno.
Hallanvaara
Hallanvaara on Ismo Alanko Säätiön kolmas, vuonna 2002 julkaistu studioalbumi. Albumi sijoittui albumilistalla parhaimmillaan toiselle sijalle ja myi kultaa vuonna 2004.
Michael Minj
Minj toimi hiippakuntansa johdossa kuolemaansa saakka.
Hallanvaara
Muusikot
Albumilla lähes jokaisessa kappaleessa soittavat eri soittajat, joten kokoonpanolistauksessa saattaa olla virheitä.
Kommandiittiyhtiö
Kommandiittiyhtiö (lyhenne ky ) on henkilöyhtiö, jolla on vähintään yksi vastuunalainen yhtiömies ja vähintään yksi äänetön yhtiömies (kommanditääri ). Kommandiittiyhtiötä on kutsuttu myös nimellä äänetön yhtiö.
Vähäjärvi (Pälkäne, Kuohijoki)
Vähäjärvi on Pirkanmaalla Pälkäneellä  sijaitseva järvi.
Kommandiittiyhtiö
Kommandiittiyhtiö eroaa avoimesta yhtiöstä vain siten, että vastuunalaisen yhtiömiehen lisäksi yhtiössä on vähintään yksi äänetön yhtiömies. Äänettömän yhtiömiehen vastuu rajoittuu hänen sijoittamaansa pääomaan, joka voi olla rahaa tai apportti. Äänettömällä ei ole oikeutta osallistua yhtiön hallintoon, ellei siitä erikseen olla yhtiösopimuksessa määrätty. Äänetön yhtiömies saa voitto-osuutensa velkojien jälkeen ennen vastuunalaisia yhtiömiehiä; jäljelle jäävä voitto kuuluu vastuunalaisille yhtiömiehille. Muut äänettömän yhtiömiehen oikeudet määritellään yhtiösopimuksessa (korvaus sijoituksesta yms.). Vastuunalainen yhtiömies vastaa yrityksen veloista ja sitoumuksista koko omaisuudellaan, mutta päättää yrityksen toiminnasta.
Kommandiittiyhtiön nimi
Kommandiittiyhtiön nimessä tulee olla sana kommandiittiyhtiö tai sen lyhenne (ky), ruotsiksi kommanditbolag (kb). Nimessä ei saa olla äänettömän yhtiömiehen nimeä.
Vähäjärvi (Pälkäne, Kuohijoki)
Maantietoa
Järven pinta-ala on 1,2 hehtaaria ja se on 300 metriä pitkä ja 100 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 600 metriä.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Längelmäveden ja Hauhon reittien valuma-alueen (35.7) Kukkian reitin valuma-alueella (35.78), jonka Kuohijärven alueeseen (35.782) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 87,8 metriä mpy.
Kommandiittiyhtiö
Kommandiittiyhtiön nimi
Yhtiölle voidaan haluttaessa rekisteröidä rinnakkaistoiminimi muillakin kielillä kuin suomeksi tai ruotsiksi. Kaupparekisteri antaa kommandiittiyhtiölle seuraavat käännökset:
Verotus
Kommandiittiyhtiö voi tehdä toimintavarauksen.
Zeta Centauri
Zeeta Centauri (ζ Cen / ζ Centauri,Zeta Centauri, Zet Cen, luettelossa esimerkiksi HR 5231) on Suomessa näkymättömässä Kentaurin tähtikuviossa sijaitseva kohtalaisen kirkas sinertävä tähti. Arabiaksi tähden nimi on Alnair tai Al-Na'ir al Batn, Arabiaksi البطن الناير Al-Na'ir al-baţn[u], "mahassa oleva kirkas".
Tietoja Alnairista
Tähden näennäinen kirkkaus V on 2,55. Etäisyys 385 valovuotta (118 parsekia). Absoluuttinen kirkkaus MV on −2,81. Sen spektrityyppi on B2,5IV ja väri-indeksi B-V −0,22. Tämä tähti on spektroskooppinen kaksoistähti, jonka kiertoaika on hieman yli 8 päivää.
John Gresham Machen
John Gresham Machen (28. heinäkuuta 1881 Baltimore, Maryland – 1. tammikuuta 1937 Bismarck, Pohjois-Dakota) oli yhdysvaltalainen teologi, joka tuli tunnetuksi liberaaliteologian vastustajana. Hän oli professorina Princetonin teologisessa seminaarissa vuosina 1915–1929. Vuonna 1929 hän perusti Westminsterin teologisen seminaarin ja 1930-luvulla konservatiivisen ortodoksisen presbyteerikirkon.
Machen opiskeli Yhdysvalloissa ja Saksassa. Hän kirjoitti useita kirjoja.
Chietin maakunta
Chietin maakunta on maakunta Abruzzon alueella Keski-Italiassa.
Chietin maakunnan pinta-ala on 2 588 km² ja asukasluku oli 387 120 vuoden 2017 lopussa. Chietin maakunnassa on yhteensä 104 kuntaa, ja sen pääkaupunki on Chieti.
Chietin maakunta rajoittuu Abruzzon alueella sijaitseviin L’Aquilan ja Pescaran maakuntiin ja Molisen alueella sijaitseviin Isernian ja Campobasson maakuntiin sekä Adrianmereen.
Richard Møller Nielsen
Richard Møller Nielsen (19. elokuuta 1937 Odense, Tanska – 13. helmikuuta 2014 ) oli tanskalainen jalkapallovalmentaja, jonka suurin saavutus oli vuoden 1992 EM-kisojen voitto kotimaansa Tanskan jalkapallomaajoukkueen valmentajana. Møller Nielsen ei saanut tunnustusta EM-kisojen voitosta Tanskassa ennen kuin vasta vuonna 2014 kuolemansa jälkeen. Silloin hänet nimettiin tanskalaisen jalkapallon kunniagalleriaan. Kuitenkin englantilainen World Soccer -lehti valitsi Richard Møller Nielsenin vuoden valmentajaksi voittovuonna 1992. Nielsenin arvoa on nostanut suursuosion saavuttanut Sommeren ‘92 -elokuva. Yle on esittänyt elokuvaa nimellä Kesä '92. Se kertoo Tanskan Euroopan mestaruudesta.
Møller Nielsen pelasi Tanskan pääsarjassa 150 ottelua Odense BK:n riveissä. Tanskan maajoukkueessakin hän esiintyi kaksi kertaa, mutta loukkaantuminen lopetti peliuran.
Kaiken kaikkiaan Ricardo valmensi Tanskan maajoukkuetta vuosina 1990–1996. Heinäkuussa 1996 Møller Nielsen siirtyi Suomen jalkapallomaajoukkueen päävalmentajaksi, ja vaikka arvokisapaikka jäi hänenkin kaudellaan haaveeksi, otti Suomi pitkän harppauksen lähemmäs suurkisoja.
Vuonna 1999 Møller Nielsen jätti Suomen maajoukkueen, ja hän valmensi sittemmin Israelin maajoukkuetta sekä tanskalaista divisioonajoukkuetta Kolding FC:tä.
Richard Møller Nielsen kuoli aivokasvaimeen.