cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Timo Kautonen
Suomen A-maajoukkueessa Kautonen pelasi ensi kerran vuonna 1964 ollessaan 19-vuotias. Kyseessä oli Suomen ja Ruotsin välinen ottelu, jonka Suomi voitti maalein 1–0. A-maaotteluita kertyi lopulta 47 kappaletta, olympiajoukkueen maaotteluita neljä ja poikien maaotteluita kaksi. Hän oli Suomen A-maajoukkuehistorian ensimmäinen kentältä ulosajettu pelaaja.
Kautonen sai Vuoden jalkapalloilija -palkinnon kahdesti, vuosina 1967 ja 1970. Jälkimmäisenä vuonna hän sai vastaavan tunnustuksen myös Urheilutoimittajain liitolta. Vuonna 2004 Timo Kautonen palkittiin Palloliiton Captain’s Ball palkinnolla. Suomalaisen jalkapalloilun Hall on Fameen Kautonen nimettiin vuonna 2005.
Myös Kautosen veljet Mikko ja Olli ovat entisiä jalkapalloilijoita, ja kaikki kolme olivat voittamassa vuoden 1970 Suomen mestaruutta. Kautosen pojat Turo (s. 1969) ja Tommi (s. 1971) ovat niin ikään entisiä SM-tason pelaajia.
Dionin kreikkalainen teatteri
Dionin kreikkalainen teatteri (Dionin hellenistinen teatteri) oli antiikin aikainen kreikkalainen teatteri Dionin kaupungissa Kreikassa. Sen rauniot sijaitsevat Dionin arkeologisella alueella nykyisen Díon kylän lähellä Dío-Ólympoksen kunnassa.
thumb|left|230px|Dionin teatterin rauniot. Teatteri rakennettiin hellenistisellä kaudella, todennäköisesti kuningas Filippos V:n aikana noin vuonna 221–179 eaa. Se rakennettiin varhaisemman, klassisella kaudella todennäköisesti kuningas Arkhelaoksen aikana rakennetun teatterin paikalle. Tämä varhaisempi teatteri oli paikka, jossa saattoi tapahtua muun muassa Euripideen Bakkhanttien ensiesitys. Teatterin käyttö lakkasi tai ainakin väheni vuoden 168 eaa. jälkeen. Lopullisesti se hylättiin kun lähelle rakennettiin niin kutsuttu Roomalainen teatteri.
Teatteri sijaitsi Dionin kaupunginmuurien ulkopuolella kaupungin eteläpuolella. Se oli rakennettu pienen luonnonkukkulan rinteeseen ja sen katsomo suuntautui koilliseen. Teatteri oli tyypillinen kreikkalainen puolikaarenmuotoinen teatteri, jonka keskellä oli pyöreä orkhestra. Orkhestran halkaisija on noin 26 metriä ja siinä oli maapohja. Näyttämörakennus eli skene ja sen proskenion oli tehty osittain marmorista ja edusti doorilaista tyyliä. Rakennuksen katsomo oli tehty tiilestä, ja se oli myöhemmin päällystetty marmorilla. Orkhestran alapuolella oli maanalainen käytävä, jota voitiin käyttää ktoonisten jumaluuksien nousuun orkhestran keskelle niin kutsuttuja ”Kharonin portaita” pitkin.
Teatterin paikansi W. M. Leake vuonna 1806 ja sen arkeologiset kaivaukset alkoivat vuonna 1970. Teatterin raunioiden päälle on rakennettu uudet, puiset katsomorakenteet, ja sitä käytetään erilaisiin esityksiin.
Kosminen perhe
Kosminen perhe on vuonna 2003 perustettu suomenkielinen reggaeorkesteri pääkaupunkiseudulta. Yhtyeen musiikillisina vaikutteina ovat olleet 70-luvun roots ja dub, sekä 80-luvun alun dancehall. Kosmiseen perheeseen kuuluu yhteensä kymmenen jäsentä (2006).
Perunavelli
Perunavelli on yksinkertainen pääasiassa perunasta ja maidosta valmistettu sosekeitto, joka on päijäthämäläinen perinneruoka.
Detlef Okrent
Detlef Okrent (26. lokakuuta 1909 Rostock – 24. tammikuuta 1983) oli saksalainen maahockeypelaaja ja olympiamitalisti.
Okrent pelasi Saksan miesten maajoukkueessa sen saavuttaessa olympiahopeaa Berliinissä 1936. Okrent pelasi ottelussa Tanskaa vastaan, mikä jäi hänen ainoaksi miesten maaottelukseen. Hänen pelaajauransa aikana ei pelattu maailman- eikä euroopanmestaruuskilpailuja.
Knoxville Ice Bears
Knoxville Ice Bears on yhdysvaltalainen jääkiekkoseura, joka on kotoisin Knoxvillesta Tennesseesta. Se pelaa SPHL-liigaa.
Joukkue kaudella 2023–2024
(Tilanne 17. heinäkuuta 2023)
Afonso Alves
Afonso Alves Martins Júnior (s. 30. tammikuuta 1981 Belo Horizonte, Brasilia) on brasilialainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan hyökkääjä.
Alves aloitti ammattilaisuransa kotimaassaan Atlético Mineiron joukkueessa. Vuonna 2002 hän siirtyi Ruotsiin Örgryten riveihin. Vuonna 2004 Alves siirtyi toisen ruotsalaisseuran Malmön joukkueeseen. Hän saavutti seurassa samana vuonna Ruotsin-mestaruuden. Vuonna 2006 Alves siirtyi Heerenveenin riveihin 4,5 miljoonalla eurolla. Hän voitti heti ensimmäisellä kaudellaan Eredivisien maalikuninkuuden tehtyään peräti 34 maalia. Toukokuussa 2007 hänet valittiin ensimmäistä kertaa Brasilian maajoukkueeseen. Lokakuussa 2007 Alves teki seitsemän maalia Eredivisie-ottelussa Heraclesia vastaan.
Tammikuussa 2008 Alves siirtyi Englannin valioliigan Middlesbroughiin 12,7 miljoonalla punnalla, joka oli seuran siirtokorvausennätys. Kauden päätteeksi Middlesbrough putosi Englannin mestaruussarjaan mikä on toiseksi korkein sarjataso Englannin jalkapallossa. Syyskuussa 2009 Alves siirtyi pelaamaan Quatariin.
Äiti Volgan muistomerkki
thumb|350px|Äiti Volgan muistomerkki
Äiti Volgan monumentti on muistomerkki Volga-joen kunniaksi. Monumentti sijaitsee Rybinskin kaupungissa Rybiskin tekojärveen työntyvän hiekkavallin päässä, tekojärven padon ja siinä olevien kanavasulkujen yläpuolella. Neuvostonaista esittävä 28 metriä korkea veistos tervehtii Rybinskin mereltä Volgalle palaavia. Äiti Volgan monumentti valmistui vuonna 1953. Muistomerkin jalustassa ylistetään Neuvostomaan sähköistämistä.
Katso myös
58.10311°N, 38.68902°W
Tarja Helanen
Tarja Helanen (1955 — 5. kesäkuuta 2021 Hämeenlinna ) oli Vihreän liiton ensimmäinen liittosihteeri yhdessä David Pembertonin kanssa 1988–1990. Hän toimi vihreiden ensimmäisen eduskuntaryhmän ryhmäsihteerin sijaisena ja projektisihteerinä. Hän toimi myös 1990-luvun alussa Vihreiden kansainvälisessä työryhmässä. Helanen oli vuoden 1995 eduskuntavaaleissa vihreiden ehdokas Hämeen vaalipiirissä. Hän sai vihreiden listalta eniten ääniä, mutta äänet eivät riittäneet kansanedustajan paikkaan.
Helanen työskenteli Vihreän Sivistysliiton projektisihteerinä ja Suomen pakolaisavun hanketyöntekijänä. Vuonna 2002 hän oli tekemässä ulkoministeriölle selvitystä henkilöavusta kehitysyhteistyössä. Keväällä 2007 hän oli Pakolaisavun asiantuntijana Liberiassa.
Pearl Thuston Brown
Pearl Thuston Brown (n. 1927/8 Kansas City, Yhdysvallat – 29. elokuuta 2011) oli amerikkalainen jazzlaulaja ja pianisti.
Brownia pidetään Kansas Cityn jazzin suurena nimenä. Hän oli ammattilaulaja 60 vuotta. Hän esiintyi muun muassa Lionel Hamptonin yhtyeessä.
Kirjekuori
thumb|Kirjekuori
Kirjekuori on paperista tai muusta ohuesta materiaalista valmistettu pakkaus, johon kirje tai jokin muu pieni lähetettävä asia laitetaan postitusta varten. Kirjekuoressa on läppä, jolla kuori suljetaan. Läpässä on yleensä liimapinta, jossa on joko vedellä kostutettavaa liimaa tai tarrakiinnitys.
Vasempaan yläkulmaan on suositeltavaa kirjoittaa lähettäjän nimi ja postiosoite. Suomen sisällä kulkevassa postissa maata ei tarvitse mainita. Oikeaan yläkulmaan kiinnitetään postimerkki.
Koot
Kirjekuorten koot muodostavat paperiarkkien koot määrittelevässä standardissa oman C-sarjansa. Paperiarkkien A-sarjan tavoin myös kirjekuorten C-sarjassa jokainen koko on puolet edellisestä, esimerkiksi C5 puolet C4:stä. Kirjekuorten koot ovat sen verran suurempia kuin vastaavat A-sarjan paperikoot, että esimerkiksi A4-arkki mahtuu C4-kirjekuoreen taittamatta. Koot ovat seuraavat:
Suomessa kotimaan lähetyksissä kirjeen vähimmäiskoko on 90 × 130 mm ja tavallisen kirjekuoren enimmäiskoko 250 × 400 × 30 mm. Mikäli koko ylittyy, kirje lähetetään maksikirjeenä. Sekä maksikirjeen että kirjeen enimmäispaino on 2 kg. Ulkomaille lähtevissä kirjeissä enimmäiskoko on sama, mutta vähimmäiskoko on 90 × 140 mm.
Kirjekuorityypit
Perinteinen, käsin tapahtuvaan postitukseen käytetty kuori on kolmioläppä- eli kärkikuori, jonka läppä on kolmion muotoinen. Koneelliseen postitukseen, joka muodostaa ylivoimaisen valtaosan kirjeliikenteestä, soveltuvat suoraläppäiset tai kaarevaläppäiset kuoret.
Noin puolet käytetyistä kirjekuorista on ikkunakuoria, joissa kuoren sisään taitetun lomakkeen vasemmassa yläkulmassa olevat vastaanottajan nimi ja osoite näkyvät ikkunan läpi. Näin säästetään postituksessa yksi työvaihe, osoitteen kirjoittaminen kuoreen tai siihen kiinnitettävään osoitetarraan. Ikkunan materiaalina käytetään polystyreeniä tai pergamiinia.
Yksityiseen kirjeenvaihtoon on saatavilla koristeellisia, ylellisiä ja värikkäitä kirjekuoria ja niihin sointuvia kirjepapereita. Tällaiset kirjekuoret on usein tehty läpinäkymättömiksi vuoraamalla ne kuoren päällipaperia tummemmalla, ohuella koristepaperilla. Halvempi tapa estää kirjen sisällön näkyminen valoa vasten kirjekuoren läpi on painaa kirjekuoren sisäpintaan tumma väri tai paljon pieniä yksityiskohtia sisältävä kuvio. Tätä tapaa käytetään myös tietokonetulostetuissa palkkakuorissa.
Arkisessa massapostituksessa yleisimmäksi kirjekuoripaperiksi on vakiintunut valkoinen, tulostukseen ja kopiointiin käytettävää toimistopaperia muistuttava paperilaatu. Se on syrjäyttänyt 1900-luvulla yleisimmin käytetyn, toiselta puoleltaan kiillotetun ruskean voimapaperin, jonka markkinaosuus on kirjekuoressa enää muutamia prosentteja.
Giuseppe Galderisi
Giuseppe Galderisi (s. 22. maaliskuuta 1963 Salerno) on italialainen entinen jalkapalloilija ja nykyinen jalkapallovalmentaja. Peliurallaan hän pelasi hyökkääjänä.
Peliura
Peliurallaan Galderisi pelasi seitsemässä eri seurassa, mm. Juventuksessa. Pisimpään hän viihtyi Padovan riveissä, sillä hän pelasi siellä peräti 197 ottelua.
Galderisi pelasi Italian maajoukkueissa yhteensä 26 ottelua, joissa hän teki 2 maalia. Alle 21-vuotiaiden maajoukkueessa hän pelasi 16 ottelua tehden 2 maalia ja aikuisten maajoukkueessa 10 ottelua, joissa hän ei tehnyt yhtäkään maalia. Galderisi edusti Italiaa yksissä arvokisoissa, MM-kisoissa 1986.
Valmennusura
Valmentaessaan Galderisi on vaihtanut seuraa suunnilleen yhtä tiuhaan kuin pelatessaankin. Kun hän lopetti peliuransa vuonna 1997, hän päätti pitää muutaman vuoden taukoa, kunnes vuonna 2000 hän palasi jalkapallon pariin valmentajana. Hän on valmentanut seitsemää seuraa, muun muassa US Foggiaa, joka on hänen nykyinen seuransa.
Anjelica Huston
Anjelica Huston [ˈhjuːstən] (s. 8. heinäkuuta 1951 Los Angeles, Kalifornia) on yhdysvaltalainen Oscar-palkittu näyttelijä. Hänen isänsä oli ohjaaja John Huston.
Ura
Huston on myös ohjannut kolme elokuvaa.
Baftat
Ehdokkaana:
Emmyt
Ehdokkaana:
Golden Globet
Ehdokkaana:
Vertigo – punainen kyynel
pienoiskuva|Kohtaus, jossa ”Madeleine” heittäytyy mereen. Vertigo – Punainen kyynel (Vertigo) on Alfred Hitchcockin ohjaama jännityselokuva vuodelta 1958. Sitä pidetään yleisesti Hitchcockin parhaana elokuvana, jonka maine on vain kasvanut sen uusintaensi-illan jälkeen 1983. Sitä pidetään myös yhtenä kaikkien aikojen parhaista elokuvista: Sight & Sound -lehden kaikkien aikojen kymmenen parhaan elokuvan listalle se kipusi ensimmäisen kerran 1982, ja vuoden 2002 listalla Vertigo oli jo toisella sijalla heti Citizen Kanen jälkeen. Vuoden 2012 äänestyksessä Vertigo oli ensimmäisellä sijalla.
Samuel A. Taylorin ja Alec Coppelin käsikirjoitus perustuu Boileau-Narcejacin romaaniin D’entre les morts. Sävellyksestä vastasi Bernard Herrmann. Saul Bassin suunnittelemat alkutekstit mainitaan usein, sillä jo niistä käy ilmi elokuvan teema vertigo eli huimaus. James Stewartin esittämä päähenkilö John "Scottie" Ferguson on sairauseläkkeellä oleva poliisi, joka kärsii korkeanpaikan kammosta ja siitä johtuvasta huimauksesta. Kim Novakilla on kaksoisrooli Madeleinena ja Judyna. Varsinkin Novak sai kiitosta roolisuorituksestaan – vuonna 1958 harva kuvitteli hänen pystyvän näyttelemään näinkin hyvin.
Juoni
Heti alussa Scottie (James Stewart) joutuu eläkkeelle työtapaturman vuoksi. Tietoisena Scottien vammasta hänen vanha tuttunsa Gavin Elster (Tom Helmore) palkkaa tämän varjostamaan menneisyyden haamujen vainoamaa naista, jota väittää Madeleine-vaimokseen. Scottie rakastuu Madeleineen, mitä entinen tyttöystävä Midge (Barbara Bel Geddes) seuraa voimattomana sivusta.
Erinäisten vaiheiden kautta Madeleine (Kim Novak) saa Scottien houkutelluksi vanhalle lähetysasemalle. Lähetysasemalla Madeleine kiipeää torniin, mutta Ferguson ei pysty huimaukseltaan nousemaan perässä. Hän kuulee kirkaisun ja näkee Madeleinen putoavan maahan. Itse asiassa putoaja onkin Elsterin kuristetun vaimon ruumis.
Scottie-parka joutuu vuodeksi pahaan depressioon ja harhailee kaupungilla toivoen näkevänsä Madeleinen jokaisessa vastaantulijassa. Lopulta hänen silmänsä kiinnittyy kadulla naiseen, Judyyn, jota hän eteerisen oloisena seuraa hotellihuoneeseen. Ferguson yrittää epätoivoisesti muuttaa Judyn (Kim Novak) menettämänsä naisen kaltaiseksi tietämättä, että kyse on samasta henkilöstä. Judy päättää olla pakenematta, koska on itsekin rakastunut Scottieen. Hän tekee kuitenkin virheen pukemalla illallisille edesmenneen Madeleinen korun, josta Scottie tajuaa tulleensa höynäytetyksi.
Scottie pakottaa Judyn takaisin lähetysaseman torniin. Siellä Judy, tunnustettuaan osallistuneensa Elsterin suunnitelmaan, putoaakin yleisessä tunnekuohussa alas ja saa surmansa. Elokuva päättyy otokseen, jossa Scottie Ferguson seisoo dramaattisen musiikin soidessa tornin ikkuna-aukossa ja tajuaa menettäneensä jälleen kaiken.
Näyttelijät
Hitchcock tekee cameoroolinsa 11 minuuttia elokuvan alusta kävelemällä Gavin Elsterin telakan editse pukeutuneena tummaan pukuun.
Alkuperäisteos ja käsikirjoitus
Boileau-Narcejac eli ranskalaiset jännityskirjailijat Pierre Boileau ja Thomas Narcejac kirjoittivat romaaninsa D’entre les morts (1958) varta vasten Hitchcockille. Kirjailijapari kuuli Hitchcockin olleen kiinnostunut heidän romaanistaan Celle qui n’était plus, jonka oikeudet Henri-Georges Clouzot kuitenkin ehti ostaa ja teki siitä elokuvan Pirulliset. Boileau ja Narcejac päättivät siis kirjoittaa romaanin, jonka Hitchcock varmasti huomaisi. Hitchcock itse sai kuulla asiasta vasta kun François Truffaut haastatteli häntä vuonna 1967.
Roolijako
Hitchcock oli palkannut 1957 pääosiin James Stewartin ja Vera Milesin. Juuri ennen kuvausten alkua Vera Miles tuli raskaaksi. Koska kuvauksia ei voinut siirtää, Hitchcock joutui tyytymään Kim Novakin. Alkuvaikeuksien jälkeen Novak kuitenkin ylsi sellaiseen roolisuoritukseen, että hänen tilalleen ei voisi kuvitella Vera Milesia tai ketään muutakaan näyttelijää.
Tapahtumapaikat
thumb|left|240px|Mission Doloresin kirkko, jonka hautausmaalle oli haudattu Carlotta Valdes. thumb|240px|San Juan Bautistan lähetysasema, jossa Vertigon loppuhuipennus esitettiin tapahtuvaksi.
Elokuvan tapahtumat sijoittuvat San Franciscon kaupunkiin ja sen ympäristöön. Golden Gate -silta on taustana kohtauksessa, jossa Ferguson pelastaa Madeleinen hukkumasta tämän hypättyä mereen. Madeleinea riivaava Carlotta Valdes oli haudattu Mission Doloresin kirkon hautausmaalle. Tämän fiktiivisen henkilön hautakivi oli pitkään nähtävillä siellä turisteja varten, mutta se poistettiin hyvän maun vastaisena. Elokuvassa hänen muotokuvansa riippuu San Franciscon Legion of Honor -taidemuseon seinällä.
Loppukohtaus kuvattiin 97 kilometrin päässä San Franciscosta sijaitsevalla historiallisella San Juan Bautistan lähetysasemalla. Aseman vanha torni jouduttiin lavastamaan studiolle ja liittämään trikkikuvana filmille, sillä se oli purettu sen jälkeen, kun Hitchcockin ulkotuotantoryhmä oli käynyt katsomassa paikkaa.
Hitchcock Zoom
Tämän elokuvan perusteella Alfred Hitchcock tunnetaan myös niin sanotun Dolly Zoom -tekniikan keksijänä. Hitchcock käytti kyseistä kuvaustapaa esittääkseen korkeanpaikan kammoa, jota James Stewartin hahmo tuntee elokuvan alku- ja tornikohtauksissa. Tämän uuden kuvaustekniikan luoma illuusio toimikin niin hyvin, että sitä on myöhemmin usein kutsuttu Vertigo-zoomiksi tai Hitchcock-zoomiksi.
Restaurointi
Elokuvan kameranegatiivit olivat 1990-luvulle tultaessa pahasti rappeutuneet, ja ne restauroitiin perusteellisesti 1996. Restauroinnista vastasivat Robert A. Harris ja James C. Katz. Samalla elokuva siirrettiin 70 millimetrin filmille, joka vastaa alkuperäisen VistaVision-menetelmän kuvakokoa. Alkuperäisen monoääniraita korvattiin DTS-stereoäänellä. Restauroinnin lopputuloksesta on ollut eriäviä mielipiteitä puolesta ja vastaan. Jotkut väittävät, että Hitchcockin alkuperäisen elokuvan värimaailma ja tunnelma ovat muuttuneet uudessa versiossa. Elokuva julkaistiin DVD:llä vuonna 1998, ja alkuperäinen monoääniraita on optiona joillakin DVD-julkaisuilla. Blu-raylla elokuva julkaistiin vuonna 2012 Alfred Hitchcock: The Masterpiece Collection -kokoelmassa.
Odissi
Odissi on tanssityyli, jota pidetään yhtenä Intian vanhimmista klassisista tanssityyleistä. Odissia tanssitaan Odishan osavaltiossa, Intian itärannikolla. Tyyli rekonstruoitiin uudelleen suhteellisen äskettäin muun muassa temppeleistä löytyneistä Odissin asentoja kuvaavista kivipatsaista sekä vanhoista Natya Shastra -veda-kirjan kuvauksista, jotka koskivat tanssin kulkua. Odissi-esitykset olivat 1960-luvulla vain 10–15 minuutin katkelmia kokonaisista tansseista, kun nykyään tyyli on jo yhtenäinen ja hienostuneimpia klassisen intialaisen tanssin lajeja. Odissia pidetään tyyliltään Dasi Attamin ja Kuchipudin sivuversona. Suuria erojakin löytyy, sillä Odississa käytetään esimerkiksi pohjoisintialaista musiikkia, kun taas Dasi Attamissa ja Kuchipudi-tanssissa käytössä on karnaattinen eli eteläintialainen musiikki. Odissin liikkeet ovat näyttäviä, ja mudrilla on merkittävä osuutensa tanssissa.
Otto Christer Boije af Gennäs
Otto Christer Boije af Gennäs (26. huhtikuuta 1745 Porvoo – 12. lokakuuta 1823 Viipuri) oli suomalainen sotilas ja valtiopäivämies.
Boijen vanhemmat olivat majuri Otto Christer Boije af Gennäs ja Anna Elisabet Bure ja puolisot vuodesta 1774 vapaaherratar Fredrika Vilhelmina De Geer (k. 1776), valtaneuvos Otto Wilhelm De Geerin tytär, vuodesta 1779 vapaaherratar Maria Christina Armfelt ja vuodesta 1785 Anna Margareta Montgomery (k. 1827), eversti Robert Montgomeryn tytär. Boije oli kadetti tykistössä Helsingissä 1757, kersantti Uudenmaan rakuunoissa 1759 ja kornetti 1762. Luutnantiksi hän yleni 1771, alikapteeniksi 1777 ja kapteeniksi 1783. Adjutantti henkivartiokaartissa Boije oli 1784, mistä tehtävästä hän jäi pois armeijan everstiluutnanttina 1787 ja erosi lopullisesti sotapalveluksesta kesäkuussa 1803. Boije oli edustaja aatelissäädyssä Porvoon valtiopäivillä 1809.
Eversti, valtiopäivämies Adolf Vilhelm Boije af Gennäs oli Boijen poika kolmannesta avioliitosta.
Manipuri
pienoiskuva|Manipuritanssija. pienoiskuva|200px|Manipuritanssija perinteisissä Krishnan vaatteissa. Manipuri on koillisintialaisessa Manipurissa, Myanmarin (Burman) rajalla kehittynyt klassinen tanssiperinne. Manipuri on paikalliselta nimeltään "Jagoi". Manipurin taustalla on uskonnolliset temppelitanssiperinteet. Tanssin historiasta ei ole paljoakaan tietoja, varmuudella se mainitaan ensi kerran vasta vuonna 1714. Manipurilaiset ovat hyvin uskonnollisia ja siellä palvotaan yleisesti Radhaa ja Krishnaa, jotka usein esiintyvät manipuri-tanssin teemoissa. Manipuria alettiin julkisesti esittää vasta 1900-luvun alussa.
Tyylilaji sai laajempaa huomiota osakseen vasta nobelkirjailija Rabindranath Tagoren ihastuttua tanssiin 1920-luvulla. Tagore perusti yliopiston Kolkatan pohjoispuolelle Santiniketaniin, jossa yhä tänään opetetaan manipuria tanssijamestareiden johdolla.
Muita manipurilaisia klassisia tansseja:
Kai Kujasalo
Kai Juhani Kujasalo (s. 21. tammikuuta 1950 Helsinki) on suomalainen kuvittaja ja graafinen suunnittelija, joka on tehnyt paljon muun muassa äänilevyjen kansia, julisteita ja lastenkirjoja. Niistä hän on saanut kymmeniä palkintoja Suomessa ja ulkomailla. Vuonna 1998 Grafia ry valitsi hänet vuoden graafikoksi.
Kai Kujasalo kirjoitti ylioppilaaksi Helsingin yksityislyseosta 1969 ja valmistui Mainosgraafikkojen koulusta 1972. Vuodesta 1980 hänellä on ollut oma studio.
Levynkansia Kujasalo on tehnyt etenkin J. Karjalaiselle, johon tutustui 1970-luvun mainostoimistoaikoinaan.
Dan Rowan
Daniel Hale "Dan" Rowan (22. heinäkuuta 1922 – 22. syyskuuta 1987) oli yhdysvaltalainen koomikko. Hän tuli tunnetuksi sketsisarjasta Rowan & Martin's Laugh-In, jota hän pyöritti yhdessä Dick Martinin kanssa vuosina 1968–1973.
Rowan kuoli lymfoomaan 65-vuotiaana. Hänellä on tähti Hollywood Walk of Famella.
Franclens
Franclens on kunta itäisessä Ranskassa Haute-Savoien departementissa Auvergne-Rhône-Alpesin alueella. Kunta sijaitsee Rhônejoen vasemmalla rannalla. Joen vastakkaisella rannalla oleva kunta on Injoux-Génissiat. Kunnat yhdistää jokeen vuonna 1948 rakennettu Génissiat’n pato (Barrage de Génissiat). Pato on 104 metriä korkea. Se oli valmistuttuaan Ranskan suurin vesivoimala sekä sodanjälkeisen jälleenrakennuksen symboli. Voimalaitoksessa on 6 turbiinia.
Vancouver
Vancouver on kaupunki Brittiläisen Kolumbian provinssissa Kanadassa. Kaupungissa asuu noin 631 000 ihmistä ja se on Kanadan kahdeksanneksi suurin kaupunki. Suur-Vancouverin väkiluku on noin 2,5 miljoonaa ja se on Länsi-Kanadan merkittävin väestökeskittymä ja koko maan kolmanneksi suurin suurkaupunkialue.
Mercerin elämänlaatua mittaavassa tutkimuksessa 2009 Vancouver on Pohjois-Amerikan paras ja maailman viiden parhaan kaupungin joukossa.
Historia
thumb|200px|left|Kartta Vancouverin palosta (1886) Arkeologiset löydökset osoittavat, että Vancouverin ympäristössä eli rannikon salish-intiaaneja jo 500 vuotta eaa. Nykyisen kaupungin paikalle perustettiin 1870-luvulla sahakylä nimeltä Granville, joka sai kaupunkioikeudet vuonna 1886. Samalla se nimettiin uudelleen Vancouveriksi kapteeni George Vancouverin mukaan. Hän oli englantilainen merikapteeni, joka oli tehnyt seudulle tutkimusmatkan vuonna 1792.
Koko Vancouver tuhoutui saman vuoden 1886 heinäkuussa suuressa tulipalossa, mutta kaupunki jälleenrakennettiin ja toipui nopeasti. Tuhon ansiosta kaupunkiin pystyttiin nyt kehittämään nykyaikaisempi kaava sekä vesi- ja sähköjärjestelmät. Seuraavana vuonna valmistunut junarata vauhditti Vancouverin kasvua. Vancouver on maailman ainoa kaupunki, missä sprinklerijärjestelmä on pakollinen jokaisessa talossa, samoin Vancouver on maailman ainoa kaupunki, jossa ei ole viime vuosina sattunut yhtäkään palokuolemaa.
Maantiede ja ilmasto
thumb|left|180px|Vancouverin kartta. Vancouver sijaitsee Pohjois-Amerikan Rannikkovuorten ja Georgiansalmen välissä, vastapäätä Vancouverinsaarta, joka erottaa sen Tyynestä valtamerestä. Vancouverin kaupunki ei siis ole samannimisellä saarella, vaan salmen toisella puolella. Vancouverin käyttämä aikavyöhyke on Tyynenmeren aikavyöhyke.
Vancouverin seutu on tyypillistä maanjäristysaluetta, ja sitä seurataan seismologian tutkimuskeskuksissa eri puolilla maailmaa.
Pohjoiseen sijaintiinsa nähden Vancouverin ilmasto on harvinaisen suotuisa Tyynen valtameren vaikutuksesta, kaupungissa kasvaa muun muassa palmuja. Kanadan suurista kaupungeista sen talvet ovat toiseksi lauhkeimmat. Ilman keskilämpötila on tammikuussa 3 °C ja heinäkuussa 18 °C.
Kaupungin keskuspuisto Stanley Park on yksi Pohjois-Amerikan suurimmista. Se kattaa kaikkiaan 4,05 km² suuruisen alueen.
Hallinto ja aluejako
thumb|200px|Pormestari Gregor Robertson thumb|200px|False Creek thumb|200px|Gastown
thumb|200px|Jericho Beach, Kitsilano thumb|200px|Strathconan asuinalue Kaupunkia johtaa pormestari ja kymmenen valtuutettua, jotka valitaan kolmen vuoden välein. Brittiläisen Kolumbian lainsäädäntöön sisältyy Vancouverin osalta erillinen säädös, Vancouver Charter.
Vancouver on jaettu seuraaviin 23 hallinnolliseen alueeseen :
Talous
thumb|200px|[[Vancouverin satama.]] Vancouver on Kanadan toiseksi suurin satamakaupunki. Sen merkittävimmät elinkeinot ovat kaivosteollisuus, metsäteollisuus, biotekninen teollisuus, ohjelmistoteollisuus, elokuvatuotanto ja matkailu. Kaupungissa vierailee vuosittain lähes 9 miljoonaa ihmistä, joista 60 % on kotoisin Kanadasta.
Vancouver on Kanadan tärkein ja Pohjois-Amerikan kolmanneksi suurin elokuvien tuotantokeskus Hollywoodin ja New Yorkin jälkeen. Elokuva- ja televisioteollisuuden arvioidaan työllistävän yli 36 000 ihmistä.
Liikenne
Vancouverin SkyTrain on junajärjestelmä, jolla kulkee keskustasta muun muassa Surreyn kaupunkiin ja lentoasemalle. Järjestelmä on täysin automatisoitu ja kulkee ilman kuljettajaa. SkyTrainiin kuuluu kolme linjaa ja 53 asemaa. Vancouverin satama on Kanadan suurin satama ja yksi maailman merkittävimmistä satamista.
Vancouverin kansainvälinen lentoasema on myös yksi Kanadan vilkkaimmista matkustajamäärällä mitattuna.
Kulttuuri
Vancouverissa toimii Vancouverin sinfoniaorkesteri.
Urheilu
Vancouverin jääkiekkojoukkueita ovat NHL-liigassa pelaava Vancouver Canucks ja WHL-juniorisarjan Vancouver Giants. Johtava jalkapalloseura on Vancouver Whitecaps FC, jolla on edustusjoukkue sekä miesten Major League Soccerissa että naisten USL W-Leaguessa.
Ystävyyskaupungit
Vancouverin ystävyyskaupunkeja ovat:
April Jazz
April Jazz on Espoon Tapiolassa vuosittain järjestettävä jazz-musiikkitapahtuma. Se on järjestetty vuodesta 1987 alkaen joka huhtikuu.
April Jazz on pääkaupunkiseudulla järjestettävistä jazz-tapahtumista suurin, ja sen 20-vuotisjuhlissa vuonna 2006 esiintyivät muiden muassa Trio Lee Konitz, Lenni-Kalle Taipale Trio, Mory Kanté, Iiro Rantala, Espoo Big Band ja Chico Freeman.
April Jazzin taiteellisena johtajana vuoteen 2011 saakka toimi Mape Lappalainen. Tapahtuman järjestää Espoo Big Band ry, ja sitä tukee muun muassa Espoon kaupunki.
Vuonna 2020 koronakriisin vuoksi tapahtuma järjestettiin suoratoistotapahtumana keikalla.fi sivuston kautta.
Laura Ingraham
Laura Anne Ingraham (s. 19. kesäkuuta 1963 Glastonbury, Connecticut) on yhdysvaltalainen konservatiivinen radio- ja televisiojuontaja. Hän juonsi The Laura Ingraham Show -radio-ohjelmaa vuosina 2001–2018 ja on ollut LifeZetten päätoimittaja vuodesta 2015. Marraskuusta 2017 lähtien Ingraham on juontanut The Ingraham Angle -televisio-ohjelmaa Fox Newsilla.
1980-luvun lopulla Ingraham toimi presidentti Ronald Reaganin puheenkirjoittajana. Tämän jälkeen hän sai oikeustieteen tohtorin arvon. Ingraham on republikaanisen puolueen jäsen.
Ylikärppä
Ylikärppä (myös Yli-Kärppä) on kylä seututien 849 sekä Simojoen varrella Simon kunnassa lähellä Ranuan ja Iin rajaa. Kylä on muodostunut Simojoen etelärannalle Maaninkakosken tuntumaan.
Ylikärpän koulu sijaitsee Ylikärpän ja Saarikosken kylien välisellä alueella. Kyläyhteisön toimintaa ylläpitää Ylijokikylän kylätoimikunta. Ylikärppä on hyvin maatalousvaltaista aluetta, sillä lähes kaikki kylässä asuvat työssäkäyvät työikäiset ovat töissä maatalouden parissa. Kylän asukasluku oli vielä 1980-luvulla yli 500, ja Simon kunta rakennutti kylään rivitaloja.
Simon kunta ilmoitti keväällä 2015 sulkevansa Ylikärpän kyläkoulun oppilaiden vähenemisen vuoksi. Asukkaat huolestuivat pitkistä, paikoin jopa 50 kilometrin koulumatkoista Asemakylälle. Simon kunta päätti lopulta, että Ylikärpän koulu jatkaa yhdellä opettajalla. Samalla päiväkoti ja esikoulu lopetettiin. Simon kunta lakkautti koulun keväällä 2016 ja oppilaat siirtyivät kouluun Asemakylälle.
Ylikärpässä käytiin vuonna 1916 ensimmäinen taistelu venäläisten ja suomalaisten välillä sitten Suomen sodan. Kyseessä oli Maaninkajärven taistelu, jossa suomalaiset jääkärit puolustautuivat venäläistä virkavaltaa vastaan.
Oulunkylän seurakunta
Seurakunta kuuluu Helsingin hiippakunnassa Malmin rovastikuntaan. Lisäksi seurakunta kuuluu Helsingin seurakuntayhtymään. Kirkkoherrana toimii Ulla Kosonen. Vuoden 2021 lopussa seurakuntaan kuulu 17 299 jäsentä, mikä on 49,6 prosenttia alueen asukkaista.
Oulunkylän seurakunnalla on neljä kirkkoa: Oulunkylän kirkko, Maunulan kirkko, Käpylän kirkko ja Oulunkylän vanha kirkko. Oulunkylän seurakunnan lisäksi Maunulan kirkkoa käyttää Petrus församling, joka maksaa 80 prosenttia tilan vuokrasta.
Kirkkoherrat
Oulunkylän seurakunnassa on vuodesta 1921 lähtien palvellut yhdeksän eri kirkkoherraa.
Sergio Vartolo
Sergio Vartolo on italialainen muusikko. Hän opiskeli Bolognan konservatoriossa ja yliopistossa. Hän oli vuoteen 1998 saakka neljäntoista vuoden ajan San Petronion basilikan maestro di cappella. Hän on Bolognan filharmonisen akatemian akateemikko. Vartolo on esiintynyt eri puolilla Eurooppaa cembalistina, urkurina, kapellimestarina, lavaohjaajana ja laulajana.
Vartolo on levyttänyt muiden muassa J. S. Bachin, Girolamo Frescobaldin, Claudio Monteverdin ja Giovanni Maria Trabacin teoksia. Hänen levytyksistään on myönnetty Preis der deutschen Schallplattenkritik, Choc-palkinto ja Diapason d'Or.
Josef Adam Joakim Pippingsköld
pienoiskuva Josef Adam Joakim (Joachim) Pippingsköld (5. marraskuuta 1825 Lemu – 12. maaliskuuta 1892 Helsinki) oli suomalainen lääkäri, professori ja valtiopäivämies.
Pippingsköld väitteli Helsingin yliopistossa vuonna 1860, ja hänet nimitettiin synnytysopin dosentiksi 1861. Vuosina 1870–1886 hän toimi Helsingissä lapsenpäästöopin ja lastentautien klinikan professorina. Pippingsköld oli ensimmäisiä, jotka ottivat vakavasti Ignaz Semmelweisin löydöt lapsivuodekuumeen tarttuvuudesta, ja hän korosti hygieniaa sairaalassa. Tämän ansiosta kuolleisuus lapsivuodekuumeeseen pieneni dramaattisesti. Pippingsköld edusti sukuaan aatelissäädyssä valtiopäivillä 1863–1864, 1872, 1877–1878, 1882, 1885, 1888 ja 1891. Yliopiston vararehtori Hän oli 1882–1884. Pippinsköldistä tuli valtioneuvos vuonna 1888. Hän sai professorin arvonimen 1865.
Pippingsköld oli kiinnostunut lääketieteen lisäksi fysiikasta, ja testamentissaan hän lahjoitti varat soveltavan fysiikan oppituoliin Helsingin yliopistolle.
Miesten Suomisarjan kausi 2022–2023
Miesten Suomisarja-Kausi 2022–2023 on järjestyksessään 3. Suomisarjan kausi. Suomisarja Alkoi 15.9.2022. Uusia joukkueita sarjassa ovat Inssi-Divarista pudonneet Pirkat Pirkkalasta, PSW Kuopiosta, Soittorasia Tamperelta ja Salibandyn 2. divisioona:sta nousset Dynamo oulusta , ISB Ilmajoelta, Pelicans SB Lahdesta, Voima Imatraalta  ja SCH Hyvinkäältä. Kauden päätteeksi 2. divisioona putosi ISB, Hatsina, VSS, GrIFK ja O2-Jyväskylä Akatemia
Joukkueet ja lohkojako
Lohko A
Lohko B
Lohko C
Inssi-Divari Karsinta
Inssi-Divarissa 12.-13. sijoittuneet joukkueet eli Happee Steamers ja ÅIF ja Suomisarjan kolmen lohkon kaksi parasta joukkuetta (yhteensä kahdeksan joukkuetta). Pelaavat kolmivaiheiset pudotuspelit paras kolmesta -systeemillä. Toisen ja kolmannen vaiheen voittajat (kolme joukkuetta) pelaavat InssiDivarissa kaudella 2023-24.
Veikko Peräsalo
Veikko Tuomas Peräsalo (1. helmikuuta 1912 Ilmajoki – 25. elokuuta 1992 Jyväskylä ) oli suomalainen yleisurheilija. Hänen päälajinsa oli korkeushyppy, mutta hän voitti myös kymmenottelussa Suomen mestaruuden vuonna 1935. Peräsalo saavutti EM-kisoissa 1934 korkeushypyssä pronssia tuloksella 197 (kisan voitti Kalevi Kotkas).
Peräsalo voitti korkeushypyn Suomen mestaruuden vuosina 1932 ja 1933 ja saavutti SM-hopeaa vuosina 1934, 1935, 1936 ja 1940 sekä SM-pronssia 1937 ja 1944. Hän hyppäsi korkeudessa Euroopan ennätyksen 198 cm Oslossa 2. heinäkuuta 1933. Toukokuussa 1934 hän hyppäsi Seinäjoella 200,5 cm, joka oli ensimmäinen virallinen kahden metrin ylitys Euroopassa ja toinen suomalaisen hyppääjän kahden metrin ylitys. Kalevi Kotkas oli hypännyt 201 cm Rio de Janeirossa maaliskuussa 1934 ja unkarilainen Mihály Bodosi 200,5 cm epävirallisessa kilpailussa Pécsissä huhtikuussa 1934.
Seuratasolla Peräsalo edusti Ilmajoen Kisailijoita. Hänen veljistään Vilho ja Olavi kilpailivat myös yleisurheilussa ja Olavi teki työuran kirurgina.
Etelänavan valloitus 1911
Etelänapaa valloittamaan lähti Antarktiksen rannikolta kaksi retkikuntaa lokakuussa 1911. Kilpailevien retkikuntien johtajina toimivat norjalainen Roald Amundsen ja brittiläinen kommodori Robert F. Scott. Amundsenin retkikunta saavutti etelänavan ensimmäisenä. Myös Scottin johtama retkikunta pääsi navalle asti, mutta kaikki ryhmän jäsenet menehtyivät paluumatkalla. Amundsenin onnistumisen syinä olivat hyvä tietopohja ja naparetkeilytaidot, kun taas Scottia vastaan olivat huono sää ja tottumattomuus napa-alueiden oloihin.
Britannian tavoite: Etelänapa
Britanniassa 1800-luvun merkittävät tutkimusmatkat olivat nostaneet saarivaltion asukkaiden kansallisylpeyttä ja vuosisadan vaihteen jälkeenkin maassa oltiin yleisesti sitä mieltä, että brittiläiset maailmanmatkaajat olivat ylivertaisia. Kuningaskunta lähetti yhä 1900-luvun alussa monia uusia tutkimusretkikuntia maailman eri kolkkiin. Yksi näistä retkikunnista oli Ison-Britannian laivaston kommodorin, Robert Falcon Scottin johtama ryhmä, jonka tavoite oli valloittaa yksi maailman vaikeakulkuisimmista ja olosuhteiltaan ankarimmista paikoista, etelänapa. Scott oli kokenut tutkimusretkeilijä, joka oli saavuttanut Britanniassa sankarin maineen jo edellisen, vuosina 1901–1904 järjestetyn Antarktiksen tutkimusretkensä ansiosta. Scott oli hyvin toiveikas myös Etelämantereelle suuntautuvan tutkimusretkensä suhteen. Vuonna 1908 Shackletonin johtama retkikunta oli joutunut kääntymään takaisin vain 180 km päässä etelänavalta. Shackleton oli käyttänyt retkellään poneja muttei suksia.
Scottin ryhmän laiva, Terra Nova, purjehti kesäkuussa 1910 Lontoon satamasta määränpäänään Antarktiksen rannikolla sijaitseva tukikohta, josta retkikunnan oli tarkoitus lähteä kohti mantereen keskustaa. Osallistujat eivät lähtiessään tienneet norjalaisen retkikunnan suorittavan samaa tehtävää.
Amundsen haastaa Scottin
Norjalainen Roald Amundsen oli lapsesta asti ollut kiinnostunut napa-alueista. Hän oli norjalaisen merenkulkijasuvun vesa ja ollut nuoruudestaan asti runsaasti tekemisissä Pohjois-Amerikan inuitien kanssa. Heiltä Amundsen oli oppinut paljon napa-alueella selviytymisen kannalta hyödyllisiä taitoja, jotka myöhemmin vaikuttivat olennaisesti hänen retkikuntansa menestykseen. Fridtjof Nansenin hiihto Grönlannin poikki vuonna 1888 innoitti nuorta Amundsenia ryhtymään tutkimusmatkailijaksi. Vuosien 1903–1906 aikana Amundsen miehistöineen teki sillilaiva Gjøalla ensimmäisen onnistuneen luoteisväylän läpipurjehduksen. Amundsen asetti tavoitteekseen pohjoisnavan valloituksen, mutta kun yhdysvaltalainen Robert Peary retkikuntineen saavutti maailman pohjoisimman pisteen vuonna 1909, joutui hän muuttamaan suunnitelmiaan ja valitsi kohteekseen vielä valloittamattoman etelänavan. Vielä maaliskuussa 1910 Scott soitti Amundsenille ja ehdotti yhteistyötä, josta Amundsen kieltäytyi.
Amundsen lastasi retkikuntansa napa-alueiden oloihin suunniteltuun Fram-laivaansa ja otti kurssin kohti Antarktista alkusyksystä 1910. Reilun kilpailun hengessä hän päätti ilmoittaa Scottille aikeistaan ja lähetti tälle lyhyen sähkeen, jossa ilmoitti myös Framin olevan matkalla kohti Antarktista. Scott sai Amundsenin sähkeen lokakuussa 1910 retkikunnan saavuttua Australian Melbourneen. Hän ilmoitti, ettei antaisi norjalaisten mukaantulon vaikuttaa millään tavalla retkensä suunnitteluun ja toteutukseen. Amundsenilla oli joukossaan varta vasten valittuja hyviä koiravaljakon ajajia ja hiihtäjiä.
Britanniassa ilmoitus pohjoismaalaisten sekaantumisesta naparetkeen sai sen sijaan aikaan suurta kohua. Scottin retkeä pidettiin kansallisena hankkeena, ja kilpailevan ryhmän ilmaantuminen herätti närkästystä. Antarktiksen tutkimusta pidettiin paljolti brittien yksinoikeutena, eikä muunmaalaisten tutkijoiden ponnisteluille annettu juurikaan arvoa.
Kilpajuoksu
thumb|Amundsenin Fram-laiva oli suunniteltu kestämään jäätikön painetta. [[Fridtjof Nansen oli yrittänyt valloittaa sen avulla pohjoisnavan jo 1800-luvun lopulla.]]
Vetoeläimet ratkaisuasemassa
Norjalaiset ja britit lähtivät naparetkelle erilaisilla taktiikoilla. Muun muassa retkikuntien ruokamäärissä ja ruokavarastojen sijoittelussa oli merkittäviä eroja. Erityisen tärkeään asemaan nousi kuitenkin vetoeläinten valinta: Amundsen käytti koiria ja Scott hevosia. Molemmat osapuolet pitivät valmistelujaan vastapuolta parempina ja luotettavampina.
Amundsen oli oppinut inuiteilta koiravaljakon hyödyllisyyden arktisissa oloissa ja oli päättänyt ottaa niitä myös Etelämantereelle. Koirat olivat vahvoja vetojuhtia ja jaksoivat taittaa pitkiä matkoja kylmässä ilmastossa. Niiden vetäessä rekiä miesten ei tarvitsisi väsyttää itseään raskaan kuorman kiskomisella. Lisäksi osa koirista voitaisiin matkan edetessä teurastaa ja käyttää muiden koirien ja ihmisten ravinnoksi. Menettely mahdollistaisi myös sen, ettei mukana tarvitsisi raahata yhtä raskaita muonavaroja kuin muussa tapauksessa olisi pakollista.
Scott oli käyttänyt koiria vetojuhtina vuosina 1901–1904 tekemänsä menestyksekkään Antarktiksen kartoitusmatkansa aikana, mutta retkellä koirat olivat sairastuneet huonon ravinnon takia ja olleet lopulta vain rasitteena. Naparetkelle Scott ei koiria enää halunnut. Scott ei myöskään ollut harjaantunut koiravaljakonajaja ja arvioi ehkä tämän vuoksi valjakot liian epäluotettaviksi. Lisäksi eläinrakas Scott vastusti koirien käyttöä, koska hänen mielestään koirat vetäisivät rekiä onnistuneesti vain silloin kun niitä rääkättiin.
Koirien sijaan Scott turvautui Siperiasta tuotuihin pieniin hevosiin, jotka olivat sitkeitä vetojuhtia ja sopeutuneet kotiseudullaan ankaraan pakkaseen. Hän piti hevosia koiria luotettavimpina ja kritisoi koirien käyttämistä ravintona – hevosten syömiselle hän ei nähnyt esteitä. Vasta paljon myöhemmin ilmeni, että tässä suhteessa hän oli oikeassa: vetokoirien lihassa on ihmisravinnoksi liian paljon A-vitamiinia. Hevosvaljakoiden lisäksi Scott oli hankkinut retkensä ensimmäistä osuutta varten nykyaikaista teknologiaa hyödyntäviä moottorirekiä, vaikka ei uskonutkaan niiden loppujen lopuksi toimivan.
Scottin tarkoitus ei ollut, että hevoset ja moottorireet selviäisivät retken yli, vaan niiden oli tarkoitus auttaa retkikuntaa ainoastaan alkuvaiheessa. Scott oli vakaasti sitä mieltä, että retken viimeinen osuus olisi joka tapauksessa suoritettava ryhmän omin voimin. Hänen mukaansa koirat veisivät naparetkeltä hohdon eikä niiden kanssa taitettua matkaa voinut mitenkään verrata siihen, että miehet vetivät itse raskaita rekiään. Scott käytti samoja menetelmiä kuin mitä Ernest Shackleton oli käyttänyt Nimrodin tutkimusretkellään vuonna 1908–1909, vaikka Shackletonin retkikunta oli selvinnyt hädin tuskin hengissä. Scott otti kyllä mukaan myös koiria, mutta jätti ne hyödyntämättä vetojuhtina.
Kilpajuoksu alkaa
Amundsen oli perustanut talvileirinsä Valaslahden rannalle Framheimiin. Tukikohdasta oli navalle noin 1 300 kilometrin matka linnuntietä. Scottin retkikunnan talvitukikohta sijaitsi noin 100 kilometriä kauempana määränpäästä kuin norjalaisten kanta-asema. Se oli perustettu McMurdon salmen lähettyville. Brittien ja norjalaisten leirit sijaitsivat eri puolilla Rossin jäähyllyn, eivätkä retkikuntien reitit kohdanneet missään matkan vaiheessa.
Retkikunnat olivat valmiina lähtöön lähes yhtäaikaisesti. Ensimmäisenä matkaan ennätti lähteä Amundsenin luotsaama norjalaisjoukko, joka aloitti koiravaljakkoineen matkan kohti napaa 19. lokakuuta 1911. Osa Scottin retkikunnasta otti käyttöönsä kolme moottorirekeä ja alkoi 23. lokakuuta kuljettaa niiden avulla varusteita suunnitellun matkareitin varrelle. Scott ja retkikunnan loput jäsenet aloittivat taivalluksen kohti etelänapaa kuitenkin vasta 1. marraskuuta, kun Amundsen seurueineen oli ehtinyt olla tien päällä jo pari viikkoa.
Amundsenin menestys
Norjalaiset olivat naparetken alusta asti britteihin nähden ylivoimaisessa asemassa. Amundsenin retkikunta ei ollut ainoastaan saanut etumatkaa, se oli myös valmistellut retkensä selvästi Scottin joukkoja paremmin. Ryhmän ruokavarastot oli perustettu reitin varrelle hyvissä ajoin ennen retken alkua, ja niiden sijainti sekä tarvikemäärät oli suunniteltu huolella. Naparetkellä oli erittäin tärkeää pitää miehet terveinä ja vahvoina. Amundsen suosi siksi ravintoa, joka sisälsi runsaasti C-vitamiinia, jonka ansiosta norjalaiset pysyivät koko matkan ajan hyvässä kunnossa ja säästyivät keripukilta. Norjalaisretkikunnan hyvää varustelutasoa kuvaa se, että ryhmä antoi vetokoiriensakin maistaa suklaata.
Amundsenin inuiiteilta oppimat taidot ja tiedot heijastuivat vahvasti hänen retkikuntansa varusteluun. Koirien käytön ja C-vitamiinipitoisen ravinnon ohella Amundsen oli oppinut inuiiteilta muun muassa taidon pysyä lämpimänä ankarillakin pakkasilla. Antarktiksen kesän lämpötilat voivat laskea alle -50 asteeseen, ja näissä olosuhteissa lämpimät asusteet ovat elintärkeitä. Norjalaiset pukeutuivat inuiittien tyypillisesti käyttämiin poron- ja hylkeennahkavaatteisiin, jotka pitivät lämmön sisällään eivätkä päästäneet kosteutta läpi. Turkisvaatteet olivat jopa kaksinkertaiset: alemmassa kerroksessa karva oli sisäänpäin.
Koirien valinta vetojuhdiksi oli ollut Amundsenilta ratkaisevan tärkeä päätös. Koirien ansiosta miesten ei tarvinnut vetää itse rekiään ja kuluttaa tällä tavoin voimiaan. Koirat olivat nopeita ja vahvoja ja niiden avulla norjalaiset saattoivat taittaa matkaansa varsin nopeasti ankarista olosuhteista huolimatta. Useimpina päivinä matkaa vierähti noin 30 kilometriä. Hyvä varustelu ja nopea matkanteko vaikuttivat positiivisesti myös Amundsenin joukon mielialaan. Säät suosivat norjalaisten matkaa, ja Amundsen kuvaili naparetkeä paikoin jopa huviretkeksi.
Scottin retkikunnan raskas taival
Scottin retkikuntaa vaivasi heti retken alusta asti varusteiden puutteellisuus ja huono ennakkosuunnittelu. Myös olosuhteet näyttävät olleen heitä vastaan. Kolmesta moottorireestä yksi upposi köysien petettyä mereen laivan lastia purettaessa. Nostaminen oli toivotonta, koska syvyyttä oli sata metriä. Scott oli suunnitellut käyttävänsä rekiä matkan ensimmäisellä osuudella, mutta teknisten puutteiden vuoksi niiden koneet eivät kestäneet ankaraa pakkasta. Voiteluöljyn kulutus oli laskettua paljon suurempaa, ja lopulta koneiden sylinterit alkoivat hajoilla; korjaus onnistui muutaman kerran, mutta vain muutaman päivän kuluttua leiristä lähdön jälkeen retkikunnan molemmat jäljellä olevat moottorireet olivat lakanneet toimimasta.
Amundsenin koirat kiskoivat norjalaisten rekiä rivakkaan tahtiin kohti etelänapaa, mutta Scottin valitsemat siperialaiset hevoset eivät kestäneet matkanpäällä kovinkaan pitkään. Muutamia hevosia retkikunta menetti tapaturmaisesti niiden jouduttua ajelehtivalle jäälautalle. Lisäksi hyytävä viima ja kova pakkanen olivat liikaa hevosille, vaikka sitkeät eläimet olivat tottuneet Siperian ankariin talviin. Hevosten kaviot upposivat jääkentän pehmeään lumeen ja eteneminen oli aivan liian vaivalloista. Joulukuun alkupuolella kylmyyden ja raskaan tarpomisen väsyttämät hevoset oli viimein pakko lopettaa. Scottin retkikunta jatkoi matkaansa ihmisvoimin.
Rekien vetäminen miesvoimin teki brittien taivalluksesta raskasta. Brittien oli usein mahdotonta edetä edes kymmentä kilometriä päivässä norjalaisten koiravaljakoiden edetessä kolminkertaisen matkan. Brittien kankaiset vaatteet eivät pitäneet kunnolla kylmää, ja kastuttuaan ne jäätyivät nopeasti hyisessä viimassa. Retkikunnalla oli liian vähän ruokavarastoja matkan varrella, ja loppuvaiheessa miehiä alkoivat vaivata puutostaudit, kuten keripukki.
Varapäällikkö, luutnantti Edward Evans sairastui ensimmäisenä; hänet oli pakko jättää matkasta ja ykkösmoottorirekeä ajanut ylilämmittäjä William Lashly määrättiin hoitamaan häntä. Toisen reen ajaja Berard Day lähetettiin takaisin päin hakemaan apua. Apu saapuikin varsin nopeasti, kun retkikunnan lääkäri Edward Atkinson ja venäläinen matruusi Demetri löysivät Evansin ja Lashlyn nopeasti; ylilämmittäjä sai lääkärin erityiskiitokset hyvästä huolenpidostaan ja potilas toipuikin talven mittaan. Eläintieteilijä Apsley Cherry-Garrard ja kaksi matruusia yrittivät kahteen otteeseen vielä löytää kadonneen naparetkikunnan, mutteivät kuitenkaan onnistuneet siinä ennen Etelämantereen talven tuloa.
Norjalaisten voitto
Norjalaiset olivat olleet koko naparetken ajan selvässä johdossa kilpaileviin britteihin nähden. Heidän voittonsa sinetöitiin lopulta 14. joulukuuta 1911, kun Amundsen saavutti neljän toverinsa kanssa etelänavan. Norjalaiset kyhäsivät suksisauvoistaan lipputangon ja asettivat liehumaan Norjan lipun. Retkikunta vietti etelänavalla kolme päivää, jonka jälkeen miehet lähtivät pitkälle paluumatkalle kohti Framheimia.
Paluumatka oli norjalaisille suotuisa samaan tapaan kuin menomatkakin. Matka sujui ripeästi ja retkikunta palasi Valaslahden rannikolla sijaitsevaan talvileiriinsä aivan suunnitelmien mukaan 25. tammikuuta 1912.
Scottin kuolema
thumb|300px|Scottin retkikunta etelänavalla 18.1.1912 Scottin retkikunta saavutti etelänavan 18. tammikuuta 1912 ja näki siellä liehuvan Norjan lipun. Tappio oli itsevarmalle Scottille ja hänen retkikunnalleen suuri järkytys. Miehet olivat tuohduksissaan siitä, että olivat tehneet turhaan koko pitkän ja vaivalloisen matkan. Norjalaiset olivat jättäneet etelänavalle teltan, josta britit löysivät Amundsenin kirjoittaman kirjeen. Amundsen toivotti kirjeessään kohteliaaseen sävyyn Scottin retkikunnalle hyvää kotimatkaa, mutta Scott tulkitsi tämän eleen pilkanteoksi.
Paluumatka oli vaikea. Liian pienet ruoka-annokset, paleltumat ja keripukki verottivat upottavassa hangessa rekiään raahaavien miesten voimia entisestään. Retkikunta heitti monia tarvikkeita pois, mutta kuljetti viimeiseen asti mukanaan tieteellisesti arvokasta liskolinnun fossiilia. Helmikuun 18. päivän vastaisena yönä Edgar Evans menetti henkensä ensimmäisenä retkikuntalaisena. Hän oli jo aiemmin loukannut itsensä pudottuaan railoon ja kärsi sietämättömien olojen aiheuttamista mielenhäiriöistä. Kuukauden kuluttua menehtyi kapteeni Lawrence Oates. Hän oli palelluttanut pahoin jalkansa, ja tunsi hidastavansa matkaa vaarantaen muiden mahdollisuuksia selvitä perille. Oates teki itsemurhan: hän astui teltasta ulos ankaraan lumimyrskyyn, katosi ja paleltui hengiltä. Oli myös vuodenaikaan nähden normaalia kylmempää ja normaalia huonompi sää