cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Hirvisaari (Vuoksela)
Hirvisaari oli entisen Vuokselan kunnan pohjoisin kylä Neuvostoliitolle luovutetulla alueella. Hirvisaari oli nimensä mukaisesti alkujaan saari, mutta Vuoksen laskun myötä, vuonna 1857, Hirvisaari kasvoi kiinni mantereeseen luoteisosastaan. Tuolloin myös Sikosaari kasvoi kiinni Hirvisaaren eteläpäähän. Tämän jälkeen Hirvisaari rajoittui lännessä Vuoksen pohjoiseen laskuhaaraan, pohjoisessa Vuoksen leventymään, Torhonjärveen, sekä etelässä ja lännessä Vuoksen lahdeksi muuttuneeseen Sammutselkään. Aivan Hirvisaaren pohjoisin osa kuului Räisälään. Hirvisaaresta oli maayhteys vain luoteeseen Vuoksenrannan kunnan alueelle. Hirvisaaren eteläpäästä oli kuitenkin pääsi kuitenkin Liuhaniemen lautalla muualle Vuokselaan.
Virallisesti Hirvisaari ei ollut oma kylänsä, vaan osa Uuttakylää. Hirvisaari muodosti kuitenkin muusta Uudestakylästä erillisen itsenäisen kyläyhteisönsä, joten se käytännössä katsottiin useimmiten omaksi kyläkseen.
Vuokselan kylä oli pinta-alaltaan laaja haja-asutuskylä, jossa oli ennen talvisotaa noin 70 taloa . Kylässä oli myös oma kansakoulu (per. 1918 ). Liuhaniemen lautalta johti kylän halki Vuoksenrantaan kulkeva tie. Hirvisaaren kaakkoispuolella Hirvisaaren ja Kuninkaanristin kylien välisessä Vuoksen salmessa on Pähkinäsaaren rauhan rajan rajakivi, Uunikivi.
Talvisodassa Hirvisaarta ei vallattu, mutta vuoden 1940 rauhansopimuksen mukaan se oli kuitenkin luovutettava ja väestö evakuoitiin muualle Suomeen. Jatkosodassa alue vallattiin takaisin vuonna 1941 ja väestö pääsi palaamaan koteihinsa, mutta 1944 oli alue taas luovutettava ja väestö evakuoitava. Nykyisin kylä on lähes asumaton, vain aivan itäisimmässä osassa, Pulkkilassa (nyk. ), on jonkin verran asutusta.
Hirvisaari
Hirvisaari tarkoittaa seuraavia maantieteellisiä paikkoja:
Henkilöt
Hirvisaari on myös seuraavien henkilöiden sukunimi:
Saara Turunen
Saara Turunen (s. 1981 Joensuu) on suomalainen kirjailija ja ohjaaja. Hänen töilleen on ominaista sukupuolen, feminiinisyyden ja taiteen teemojen tarkastelu. Turuselta on ilmestynyt kolme romaania, mutta hänet tunnetaan myös työstään teatterin parissa. Turusen teoksia on käännetty useille kielille ja esitetty eri puolilla maailmaa. Naisen asema yhteiskunnassa on Turusen tuotannon toistuva teema.
Teatterissa
Turunen valmistui Teatterikorkeakoulusta vuonna 2009. Hänen ensimmäisiä näytelmiään ovat Puputyttö ja Broken Heart Story. Molempia on käännetty lukuisille eri kielille ja esitetty useissa eri maissa, kuten Yhdysvalloissa, Meksikossa, Espanjassa, Unkarissa, Tšekissä ja Liettuassa.
Turusen tärkeimpiin teatteritöihin kuuluu niin kutsuttu huonetrilogia, jonka osia ovat Tavallisuuden aave, Medusan huone ja Järjen hedelmät. Teossarjan kaikki osat ovat saaneet ensi-iltansa helsinkiläisessä Q-teatterissa.
Ensimmäinen osa Tavallisuuden aave (2016) käsittelee normeja ja erilaisuutta. Tekijä on kertonut löytäneensä innoituksen teoksen muotoon espanjalaisen surrealistin Luis Buñuelin elokuvasta Vapauden aave. Näytelmä sai Helsingin Sanomien arvostelussa täydet viisi tähteä. Suosionsa ansiosta se uusittiin Q-teatterin ohjelmistossa 2017 ja sille myönnettiin Thalia-palkinto. Teos kutsuttiin myös Tampereen Teatterikesään ja argentiinalaisen Festival Internacional de Dramaturgian ohjelmistoon. Turunen ohjasi Tavallisuuden aaveen uudelleen saksalaiseen Schauspielhaus Bochumiin 2021.
Trilogian toisessa osassa Medusan huone (2019) Turunen tutkii sukupuoleen liittyvää valtaa ja hiljentämisen käytäntöjä. Teos on saanut innoituksensa antiikin Medusa-myytistä sekä Virginia Woolfin teoksesta Oma Huone. Medusan huoneelle myönnettiin Lea-palkinto 2020 ja näytelmä vieraili Kansallisteatterin suurella näyttämöllä vuonna 2020.
Trilogian kolmas ja viimeinen osa Järjen hedelmät (2022) paneutuu ruumiin ja järjen hankalaan yhteiseloon. Teoksen nimi viittaa John Steinbeckin romaaniin Vihan hedelmät. Kotimaisen esityskautensa jälkeen näytelmä vieraili belgialaisessa De Singel -teatterissa 2023.
Kirjailijana
Turusen esikoisromaani Rakkaudenhirviö julkaistiin vuonna 2015. Turunen on kuvannut sitä teokseksi, jossa hän halusi tutkia suomalaisuutta sekä omaa ristiriitaista suhdetta kotimaahansa. Rakkaudenhirviö voitti Helsingin Sanomien kirjallisuuspalkinnon.
Turusen toinen romaani Sivuhenkilö (2018) kuvaa nimettömän kirjailijan elämää vuoden ajan. Teos herätti keskustelua kritiikin merkityksestä ja taidekaanonin epätasa-arvoisuudesta. Se oli ehdolla Tulenkantaja-palkinnon, Nuori Aleksis -palkinnon sekä Toisinkoinen-palkinnon saajaksi 2019. Wahlström & Widstrand -kustantamo julkaisi sen Ruotsissa 2020.
Turusen kolmas romaani Järjettömiä asioita (2021) kuvaa erään suhteen tarinaa. Sen keskiössä ovat lapsuuteen, rakkauteen ja kuolemaan liittyvät kysymykset. Romaani oli arvostelu- ja myyntimenestys. Se on julkaistu myös Virossa ja Liettuassa.
Turuselle myönnettiin opetus- ja kulttuuriministeriön Suomi-palkinto 2016 ja Helsingin kaupungin Vuoden taiteilija -palkinto 2018.
Suomen Kaakeli-, Fajanssi- ja Uunityöntekijäin Liitto
Suomen Kaakeli-, Fajanssi- ja Uunityöntekijäin Liitto oli suomalainen vuosina 1906–1915 toiminut ammattiliitto, joka kuului keskusjärjestö Suomen Ammattijärjestöön 1907 alkaen.
Ensimmäiset uuni-, kaakeli- ja fajanssityöläisten ammattiosastot perustettiin vuosina 1896–1897. Vuosina 1899–1900 toimi Kaakeli- ja fajanssityöntekijäin liitto. Suomen Kaakeli-, Fajanssi- ja Uunityöntekijäin Liitto perustettiin syyskuussa 1906. Perustavassa kokouksessa puheenjohtajaksi valittiin Robert Salonen, varapuheenjohtajaksi August Aaltonen, rahastonhoitajaksi K. J. Koski ja sihteeriksi Artturi Aalto. Liittoon kuului vuoden 1906 lopussa 7 osastoa.
Liitto hajosi vuonna 1915, jolloin uunintekijät liittyivät Suomen Muurarien Liittoon ja kaakeli- ja fajanssityöntekijät Suomen Tehdas- ja Sekatyöväen Liittoon.
Hei hulinaa
Hei hulinaa oli vuosina 1988–1989 esitetty Pirkka-Pekka Peteliuksen ja Pedro Hietasen kahdeksanosainen television sketsisarja. Suorina lähetyksinä esitetyt jaksot sisälsivät sketsejä, joista osa oli improvisoituja ja osa vanhoja sketsejä radion Yömyöhä-ohjelmasta. Pedro Hietanen esitti sketseissä yleensä juontajaa, joka haastatteli studiossa Peteliuksen esittämiä hahmoja. Sketsien välissä esitettiin eri artistien musiikkivideoita, joiden aikana maskeeraaja Sirpa Lipponen meikkasi ja puvusti Peteliuksen seuraavaa sketsiä varten.
Jatkosarja
Sarjalle tehtiin vuonna 1989 jatkoa neljän uuden jakson verran nimellä Hui helinää. Sarja oli hyvin samantyyppinen edeltäjänsä kanssa, sillä sen ja Hei hulinaa -sarjan sketsit esitettiin aina samassa studiossa ja ohjelmien rakenne pysyi samanlaisena. Kesällä 1991 molempien sarjojen sketseistä esitettiin vielä tunnin mittainen koostejakso Hoi hölinää.
Editors
Editors on birminghamilainen indie rock -yhtye, jonka muodostavat Tom Smith, Russell Leetch, Ed Lay, Justin Lockey ja Elliott Williams. Yhtyeen musiikkia on usein verrattu yhdysvaltalaiseen Interpoliin.
Vuonna 2005 julkaistiin yhtyeen debyyttialbumi The Back Room, jonka suurimpia hittejä olivat ”Munich”, ”Bullets” ja ”Blood”. Parhaimmillaan albumi oli Britannian albumilistalla toisena. Kesäkuussa 2007 ilmestyi Editorsin toinen albumi An End Has a Start, joka kohosi Britannian albumilistan kärkeen. Sen single ”Smokers Outside the Hospital Doors” nousi brittilistalla ilmestymisviikollaan sijalle seitsemän. Muut albumin brittilistalle nousseet singlejulkaisut olivat ”An End Has a Start” ja ”The Racing Rats”. Suomessa An End Has A Start valittiin vuoden 2007 ulkomaiseksi albumiksi musiikkilehti Suen äänestyksessä.
Vuoden 2009 albumi In This Light and On This Evening oli myös brittilistan ykkönen ja menestyi muuallakin Euroopassa. Single ”Papillon” oli brittilistalla sijalla 23 ja muun muassa Belgian singlelistan ykkönen.
Huhtikuussa 2012 alkuperäiskitaristi Chris Urbanowicz lähti yhtyeestä. Syyksi ilmoitettiin musiikilliset erimielisyydet. Editorsin neljäs albumi The Weight of Your Love ilmestyi kesällä 2013. Levyllä ovat ensimmäistä kertaa mukana myös Urbanowiczin eron jälkeen yhtyeeseen liittyneet Justin Lockey ja Elliott Williams.
Kiehutusvesireaktori
thumb|upright=1.26|General Electricin Mark I -kiehutusvesireaktorin poikkileikkaus. (Esimerkiksi Fukushima 1–5). Reaktorin sydän (1) sisältää polttoainesauvat ja säätösauvat (39). Keltaisella piirretty reaktorin paineastia (8) sijaitsee suojarakennuksessa, joka on piirretty oranssilla viivalla. Suojarakennus koostuu kuivatilasta (11) ja lauhdutusaltaasta (18). Suojarakennuksen ympärillä on reaktorirakennus (21), jossa sijaitsee myös käytetyn polttoaineen varastoallas (5).
Kiehutusvesireaktori (BWR) on painevesireaktorin (PWR, )  jälkeen toiseksi yleisin ydinvoimaloissa käytetty ydinreaktorin perustyyppi, jolla on paljon samanlaisuuksia painevesireaktorin (PWR) kanssa. Pääasiallinen ero tyyppien välillä on se, pidetäänkö vesi lämmönsiirtoaineena, joka ei kiehu vaan menee toissijaiseen lämmönvaihtimeen (PWR) vai keittääkö reaktoriytimestä tullut lämpö suoraan vettä joka sitten höyrynä pyörittää turbiinia (BWR).
Kiehutusreaktorilaitos kokonaisuutena on suunniteltu toimimaan siten, että 12–15 prosenttia vedestä ytimen yläosassa on höyryä. Höyry ohittaa kuivatuslevyt (höyryerottimet) ytimen yläpuolella ja menee sen jälkeen suoraan turpiineille, jotka ovat osa ensisijaista reaktorikiertoa. Tuossa tarkoituksena on pitää höyry lähellä kyllästeistä, jotta sillä olisi korkea lämmönsiirtokyky, mutta samalla kuivanpuoleisena, jottei se vahingossa tiivistyisi seuraavan turpiinin lapoja rikkoviksi pisaroiksi. Vesihöyry ei kuitenkaan tässä voi olla aivan yhtä kuumassa lämpötilassa kuin painevesireaktorin nestemäinen vesi, mikä voi johtaa tiettyihin häviöihin.
Historia
Suomessa on kaksi ruotsalaisen ASEA-Atomin valmistamaa kiehutusvesireaktoria Eurajoella sijaitsevassa Teollisuuden Voiman omistamassa Olkiluodon ydinvoimalaitoksessa. Yhdessä Fortumin Loviisan voimalaitoksen korkeapainereaktorien kanssa, ne muodostavat suomalaisen ydinvoimateollisuuden, ennen kuin Olkiluoto 3 EPR-III-tyypissään valmistuu, sekä ehkä aikanaan Fennovoiman Hanhikiven laitos. Molemmat jälkimmäiset laitokset on suunniteltu korkeapainetyyppiin, erona kiehutusvesireaktorista.
Tyypin reaktoreita ovat ainakin:
Ydinreaktion säätely
Reaktoria säädetään säätösauvoilla, jotka absorboivat neutroneita. Lisäämällä säätösauvoja reaktoriin, reaktio hidastuu ja vastaavasti poistamalla reaktio voimistuu. Polttoaineena käytetään yleensä noin 3 prosentin uraani-235-pitoisuuteen väkevöityä uraanioksidia, joka on niputetuissa zirkonium-sauvoissa pelletteinä. Myös plutonium käy kiehutusvesireaktorin polttoaineeksi, kuten myös thorium, sikäli kuin neutronispektriä säädetään eri aktinideille sopivaksi. Tavallisesti polttoainepaketti sisältää 90–100 polttoainesauvaa ja reaktoriytimessä on 750 pakettia, jotka sisältävät yhteensä 140 tonnia uraania.
Suurta osaa säätelyssä näyttelevät myös ns. passiiviset tekijät, kuten void coefficient (aukkokerroin), eli kuinka paljon veden höyrystyminen ja tilavuusvaihtelu vaikuttavat ydinreaktion kulkuun, veden ollen moderaattori, kuten myös thermal coefficient of reactivity (reaktiivisuuden lämpötilakerroin), joka viittaa itse polttoaineen lämpötilan vaikutukseen neutronikaappauksen tehokkuuteen. Jälkimmäinen on siksi, että BWR ja PWR ovat molemmat ns. termisiä reaktoreja: ne hidastavat ydinreaktion tuottamia neutroneja jotta ne voisivat tulla lähemmäksi termodynaamista tasapainoa, ja siis lähemmäs sitä neutraalin hiukkasen nopeutta jolla uraani kaappaa ne, hajoten ja luovuttaen lisää neutroneja. Niin että ketjureaktio tulee mahdolliseksi.
Tässä niin sanotussa termaalisten neutronien spektrissä lämpötila, eli neutronienkin liike-energia, vaikuttaa voimakkaasti ydinreaktion tuotokseen. Niin vaikuttaa pommitettavan uraaniytimen lämpövärinäkin. Jälkimmäinen ilmiö leventää sitä energiakaistaa jolla ydin voi neutronin tavatessaan vain sulauttaa sen itseensä hajoamatta, ainakaan heti, eli ehkäisee lämpötilan kohotessa fissiota. Tuo on merkittävä tekijä siinä etteivät reaktoriytimet tai atomimiilut karkaa hallinnasta. Englanniksi termi sille olisi doppler broadening. Muitakin ydinteknisiä vakautusmekanismeja on pelissä.
Voimantuottoperiaate
Painevesi- ja kiehutusvesireaktorien ero on siinä miten lämpöenergia kuljetetaan reaktioytimestä hyötykäyttöön. Samankaltaisuus johtuu siitä, että molempiin pätee termodynaaminen tehokkuusraja, höyrysykliin (Rankine) perustuvia lämpökoneita kun lopulta ovat. Tuota sääntelee aivan viimeksi lämpökoneissa ns. Carnot-tehokkuus, joka riippuu yksinomaan lämpötilaerosta koneen sisäänmeno- ja ulostulopuolilla. Koska tuossa suurempi ero on parempi, on hyödyllistä nostaa väliaineen, eli tässä veden, kiehumispistettä, käyttämällä hyväksi kiehumispisteen sidonnaisuutta paineeseen. Molemmat reaktorityypit siksi toimivat äärimmäisessä paineessa, ja siirtävät ydinpolttoaineen tuottaman lämmön suoraan veteen, jolla on poikkeuksellisen korkea lämpökapasiteetti niin itsessään kuin vaihesiirtymissäänkin. Myös alhainen viskositeetti, eli sitä on helppoa pumpata lämpöineen paikasta toiseen.
Ero taas on siinä, että PWR käyttää niin korkeita paineita, ettei vesi koskaan pääse kiehumaan vesihöyryksi; sitä käytetään ainoastaan korkean lämpökapasiteetin siirtonesteenä, toissijaiseen lämmönvaihtokiertoon, joka voi tuottaa kuumempaa höyryä tai kaasua alhaisemmassa paineessa. Hintana ovat häviöt kahden kierron tähden, kuten pumppaushäviöt, sekä vaatimus paljon suuremmalle alkuinvestoinnille tukevammassa paineastiassa.
BWR taas on reaktorityyppinä yksinkertaisempi ja sen mekaaniset häviöt ovat alhaisempia, mutta se ei pääse yhtä korkeisiin käyntilämpötiloihin, eli lämpötehokkuuteen. Se ei voi tuottaa tulistettua höyryä, eli se voi kuluttaa turpiinia rajummin, tiivistyvän veden tuottaman pisaraeroosion tähden. Yhden jäähdytyskierron takia BWR-reaktori myös tuottaa neutroniaktivaatiotuotteita jäähdykkeeseen, koska ensikierron veteen syntyy lyhytaikaisia ja voimakkaasti gammasäteileviä tytärisotooppeja. Tärkein niistä lienee metastabiili 16mN, jonka puoliintumisaika ṇ. 17 sekuntia on juuri riittävä että se säteilee höyrystä koviten tavoittaessaan turpiinihallin. Se kuitenkin relaksoituu niin nopeasti vakaampaan tilaan, että turbiinihalliin voidaan mennä pian höyrykierron sammuttamisen jälkeen.
Turvallisuus
Nykyään usein todetaan, että Fukushima I:n reaktorit olivat myös kiehutusvesireaktoreita. Reaktorityypillä ei kuitenkaan liene ollut tekemistä onnettomuuden synnyn tai seuranneiden päästöjen kanssa. Ne lähtivät odottamattomasta luonnonkatastrofista, ei suunnitteluperiaatteistaan. Toisin oli vaikkapa Tšernobylin onnettomuudessa, jossa grafiittihidasteinen reaktori tiedettiin jo alun perin epävakaaksi käytössä, ja räjähtäessään sen ejektiotuotteet radioaktiivisia palokaasuja vapauttaviksi.
Asiaa on käsitelty muun muassa IAEA:n raportissa Fukushimasta sekä Tšernobylistä, erikseen. Yleisesti ottaen painevesi- ja kiehutusvesireaktorien turvallisuudessa ei ole huomattu toisistaan poikkeavia turvallisuusvajeita, samalla kun grafiittihidastetta nykyään pidetään epävakaana ja siis turvattomana.
Solenoidi
pienoiskuva|Solenoidin kela Solenoidi on lineaarista mekaanista (veto- tai työntö-) liikettä sähkövirran vaikutuksesta synnyttävä sähkömekaaninen toimilaite, joka koostuu vähintään sähkömagneetista (kelasta) ja sähkömagneetin liikuttamasta ankkurista (kelan sisään mahtuva ferromagneettinen kappale). Yleensä solenoidissa on myös tilan palauttava jousi tai siihen on liitetty jokin muu mekanismi tilan palauttamiseksi sähkövirran katkettua. Tilan palautuminen voi perustua myös painovoimaan.
Solenoidin erottaa siis pelkästä sähkömagneetista siihen kuuluva liikettä muodostava osa, ankkuri.
Kytkettäessä solenoidiin riittävän suuri sähkövirta kelan käämin sisää muodostuu magneettikenttä, joka kykenee vetämään ankkurin käämin sisään.
Solenoidissa on yleensä kerrottu sen käyttöjännite(alue). Nimelliskäyttöjännitteellä solenoidi voi yleensä olla vedettynä jatkuvasti. Mitä korkeammalle käyttöjännitealueella mennään, niin sitä suurempi voima on käytettävissä, mutta maksimi vetoaika myös lyhenee nopeasti. Maksimivetoajan määrittää käämilangan virrankesto, eli käytännössä sen paksuus ja lämpötila. Solenoidin valmistajalta on yleensä saatavilla kattavat tietolehdet käyttöaluekäyrineen.
Terra (valuutta)
Terra (The Trade Reference Currency, TRC) on belgialaisen ekonomistin ja rahajärjestelmien asiantuntijan Bernard Lietaerin ehdottama mahdollinen maailmanvaluutta. Hän esitti ehdotuksensa vuonna 2001 kirjassaan The Future of Money – New Ways to Create Wealth, Work and a Wiser World, perustuen vuonna 1933 ranskalaisessa Le Fédériste -sanomalehdessä esitettyyn ehdotukseen perustaa ”Eurooppa - rauhan valuutta”.
Solenoidi
Solenoidin käämin synnyttämän magneettikentän voimakkuuteen vaikuttaa kelaan johdettu virta, kelan kierrosten määrä, ja sen ytimen (ilma / ankkuri) permeabiliteetti. Magneettivuon tiheys solenoidin käämin sisällä voidaan esittää muodossa
Terra (valuutta)
Valuutta perustuisi ehdotuksen mukaan eräänlaiseen resurssikoriin, joka koostuisi maailmankaupassa tärkeistä 9–12 eri hyödykkeestä. Lietaer väittää että tämä takaisi valuutan säilyttävän arvonsa, eli toisin sanoen olevan määritelmällisesti inflaatiovapaa. Terra olisi siten hyvin samanlainen kuin kultakantaan sidottu valuutta, mutta perustuen useampaan kuin yhteen hyödykkeeseen.
Solenoidi
Solenoidin ankkurin pitämiseksi kelan sisällä mahdollista jousi- tai painovoimaa vastaan tarvitaan täten merkittävästi pienempi sähkövirta kuin ankkurin sisäänvetämiseksi tarvitaan. Solenoidissa voikin olla erillinen kela pitoa varten - pitokela, jotta voidaan hyödyntää tätä pienempää virrantarvetta pitotilanteessa ilman että jännitettä tarvitsee muutella. Pitokelassa on samalla jännitteellä toimiessaan enemmän kierroksia jolloin sen resistanssi on suurempi ja virta täten pienempi, vaikka jännite olisi sama. Mikäli erillistä pitokelaa ei ole, niin voidaan käyttää matalampaa jännitettä tai jännitettä voidaan pätkiä lyhyillä virrattomilla jaksoilla, jotka ovat niin lyhyitä, ettei paluuta ehdi tapahtua.
Solenoidi on kuvatunlaisena vetävä toimilaite. Työntävä siitä saadaan liittämällä ankkuriin heikon permeabiliteetin omaava tarkoitukseen nähden riittävän jäykkä työntövarsi, joka on normaalitilanteessa kelan sisällä ja työntyy kelan toisesta päästä ulos ankkurin liikkuessa kelan toisesta päästä kelan sisään. Työntövarsi voi olla esimerkiksi muovia tai alumiinia
Terra (valuutta)
Lietaer esittää, että 100 Terraa voisi koostua yhteensä esimerkiksi muun muassa 1 tynnyrillisestä öljyä, 8 gallonasta vehnää, 20 kilogrammasta kuparia, 1/10 unssista kultaa sekä muista yleisesti standardoitavista ja halutuista resursseista.
Solenoidi
Solenoideja on saatavilla sellaisenaan erilaisten sähkömekaanisten laitteiden komponenteiksi, mutta solenoidi voi olla myös kiinteä osa jonkin toisen toimilaitteen toiminnallisuutta.
Ehkä tutuin ja selkein esimerkki solenoidin käytössä arkipäivän sovelluksissa on sähkölukko. Niin kerrostalojen alaovissa kuin auton keskuslukituksenkin toimilaitteena.
Polttomoottoriauton käynnistysmoottorissa on yleensä solenoidi siirtämässä käynnistysmoottorin rattaan auton vauhtipyörän rattaan kanssa samalle linjalle käynnistettäessä. Käynnistyksessä tarvitaan tällainen mekanismi, jotta käynnistysmoottori ei pyörisi koko ajan moottorin pyöriessä.
Kaiutinta voidaan tarkastella myös solenoidina, joskin siinä ankkuri pysyy paikallaan ja kela liikkuu ankkurin suhteen liikuttaen samalla kaiutinkalvoa. Kaiuttimen ankkuri on yleensä kestomagneetti ja se on lepotilassa kelan sisällä. Tämä mahdollistaa kaiutinkalvon liikkumisen lepotilaan nähden sekä eteen-, että taaksepäin.
Releessä on yleensä solenoidi kytkentäliikkeen muodostamiseksi. Releen solenoidin sähkömagneetti on kuitenkin useimmiten varustettu kiinteällä rautasydämellä ja ankkuri on sähkömagneetin liikuttama erillinen mekaaninen osa joka taas kytkee suoraa tai välillisesti releen kontaktit kiinni tai auki tilanteen ja releen tyypin mukaisesti.
Sähkömekaaniset ns. 'blim-blom' -ovikellot perustuvat solenoidin synnyttämiin iskuihin ksylofonin kielen kaltaisiin metallilevyihin sekä vetovaiheessa ('blim' - työntövarsi), että paluuvaiheessa ('blom' - ankkuri). Palautusjousi, joka antaa voiman ankkurin iskulle, on mitoitettu niin, että ankkuri iskettyää omaan kieleensä irtoaa siitä jättäen kielen soimaan.
Palohälytin, jossa on soittokello, perustuu releen tyyppiseen solenoidiratkaisuun, jossa ankkuri (kellon lyöntivasara), sähkömagneetin sydän ja soittokello ovat myös osa virtapiiriä mahdollistaen pätkivän toiminnon ja kellon 'pärinän'.
Solenoideilla voidaan avata ja sulkea myös erilaisia neste-, paineilma- ja hydrauliikkaventtiilejä.
Tattoo You
Tattoo You on The Rolling Stonesin vuonna 1981 julkaistu studioalbumi. Levy sai ilmestyessään kriitikoilta paljon positiivista palautetta ja sitä pidetään usein yhtenä hienoimmista Rolling Stones -albumeista. Lähes kaikki levyn kappaleet ovat vanhoja äänityksiä, jotka eivät olleet mahtuneet aikaisemmille albumeille.
Tattoo You oli jo kahdeksas perättäinen Yhdysvaltain listaykköseksi noussut Rolling Stones -studioalbumi. Isossa-Britanniassa sijoitus oli korkeimmillaan #2. Albumilta julkaistu single "Start Me Up" oli top10-hitti Britanniassa (#7) ja Yhdysvalloissa (#2).
Kappaleet
A-puoli B-puoli
Iljušin
Iljušin on venäläinen lentokonesuunnittelutoimisto ja -valmistaja. Se on perustettu Neuvostoliitossa 13. tammikuuta 1933 alkujaan toisella nimellä (Tuotantolaitos 39:n kokeellisten lentokoneiden rakentamisen keskussuunnittelutoimisto). Sergei Iljušin asetettiin sen johtajaksi. Tästä sai alkunsa Iljušinin lentokoneiden suunnittelutyö, johon koostui aluksi vain seitsemän hengen suunnitteluryhmästä. Myöhempien vuosien aikana Iljušinin lentokoneita on valmistettu yhteensä yli 60 000 kappaletta. Yrityksen päätoimipaikka sijaitsee Moskovassa.
Yhtiön paljon käytettyjä siviililentokoneita ovat Iljušin Il-62 ja Iljušin Il-86.
Yrityksen perustaja
Yrityksen ensimmäinen johtaja ja pitkäaikainen pääsuunnittelija oli Sergei Iljušin (1894-1977). Hän toimi vuodesta 1916 lentomekaanikkona. Hän työskenteli vuodesta 1918 puna-armeijassa ensin lentomekaanikkona, sitten sotilaskomissaarina ja johti vuodesta 1921 lentokoneiden korjauslinjaa. Hän valmistui ilmavoimien teknisestä akatemiasta 1926. Vuonna 1931 hän organisoi ja ryhtyi johtamaan lentokoneiden suunnittelutoimistoa, joka ryhtyi suunnittelemaan kolmea erityyppistä lentokonetta: hävittäjää, pommittajaa ja matkustajalentokonetta. Sergei Iljušinin johdolla valmistui useita lentokonemalleja. Hänet palkittiin monin korkein ansiomerkein.
Malleja
Iljušinin suunnittelemia lentokonemalleja, kylmän sodan ajalta on mainittu myös Nato-koodinimi lainausmerkeissä. Sitä aiemmat koneet osallistuivat toiseen maailmansotaan. Osa Iljušinin lentokoneista on matkustajalentokoneita.
Nikean toinen kirkolliskokous
thumb|left|Seitsemännen ekumeenisen kirkolliskokouksen ikoni Seitsemäs ekumeeninen eli yleinen, koko "yhdeksi, pyhäksi, katoliseksi ja apostoliseksi" tunnustetun kirkon piispojen kirkolliskokous pidettiin vuonna 787 Nikeassa ja Konstantinopolissa nykyisen Turkin alueella.
Tämä kirkolliskokous oli kutsuttu koolle kuvienraastajia vastaan.
Koolla oli noin 300–350 piispaa ja muuta kirkonmiestä sekä kirkon itäisestä että läntisestä osasta.
Blankenhainin linna
thumb|250px|Linnan päärakennus. thumb|250px|Blankenheinin linnaa ja sen ympäristöä. Blankenhainin linna on suurehko linna Blankenhainin kunnassa, Saksan Saksin osavaltiossa.
Nikean toinen kirkolliskokous
Puheenjohtajana oli Tarasios Konstantinopolilainen sekä keisarinna Irene, jonka aloitteesta kirkolliskokous oli kutsuttu koolle.
Blankenhainin linna
Linnalla on historiaa 1100-luvulle saakka. Vuonna 1661 puolet linnasta tuhoutui tulipalossa ja se jälleenrakennettiin vuoden 1699 tienoilla. Nykyisen barokin tyylisuuntaa edustavan ulkonäkönsä mansardikattoineen ja kupolitorneineen linna sai vuonna 1765.
Nikean toinen kirkolliskokous
Kirkolliskokouksessa hyväksyttiin kuvien kunnioittamista koskeva dogmi ja annettiin 22 kanonia eli sääntöä. Itäisissä sääntökokoelmissa ovat kaikki 22 sääntöä sekä kirkolliskokouksen lähetyskirje simoniasta paavi Hadrianukselle.
Blankenhainin linna
Nykyisin linnassa ja sen ympäristössä toimii ulkoilmamuseo Deutsche Landwirtschaftsmuseum Schloss Blankenhain, joka esittelee vuosien 1890 ja 1990 välistä maataloutta ja maalaiselämää Saksassa. Museo kattaa 11 hehtaarin suuruisen alueen, ja siihen kuuluu 60 rakennusta.
Aiheesta muualla
50.8°N, 12.28444°W
Ivan Lebanov
Lebanov saavutti Bulgarian kaikkien aikojen ensimmäisen mitalin talviolympialaisissa sijoituttuaan kolmanneksi 30 kilometrin hiihdossa Lake Placidissa 1980. Hänen edelleen ehtivät Neuvostoliiton Nikolai Zimjatov ja Vasili Rotšev.
Simbu
Simbu sijaitsee maan vuoristoisessa osassa, ja maan korkein vuori Mount Wilhelm on maakunnan alueella.
Ivan Lebanov
Lebanov voitti aikoinaan nuorten maailmanmestaruuden. Hänen paras sijoituksensa maailmancupissa oli kymmenes sija 15 kilometrin kilpailussa Sveitsin Le Brassus'ssa vuonna 1982.
Zoodóchos Pigí
Zoodóchos Pigí (, ”Elävöittävä lähde”) voi viitata seuraaviin:
SS.11
SS.11 (sol-sol, maasta-maahan) on ranskalaisen Nord Aviationin ensimmäisen sukupolven (MCLOS) panssarintorjuntaohjusjärjestelmä, joka otettiin käyttöön Ranskassa 1956. Yhdysvalloissa ohjus tunnettiin nimellä AGM-22. 1980-luvulle mennessä ohjusta valmistettiin 180 000 kappaletta. Halvan hintansa vuoksi siitä tuli suosittu etenkin kolmannen maailman maissa. Ohjus oli kenttäkelpoinen ja sen saattoi laukaista jopa ilman varsinaista lähtötelinettä vain irrallisen etutuen varasta.
Alkuperä ja ominaisuuksia
Ohjus on edelleen kehitelty SS.10-ohjuksesta. Kehitystyö alkoi 1953 nimellä Nord-5210. Tärkeimmät parannukset olivat parempi panssarinläpäisy ja pidempi toimintamatka. Huomattavasti SS.10:ta raskaampana se ei enää soveltunut jalkaväen käytettäväksi, vain ajoneuvoihin asennettavaksi. Ohjus painoi 30 kiloa ja kuljetuslaatikko 4 kg. Ranskan armeijassa ohjus sai nimen SS.11.
Ohjus oli mahdollisimman yksinkertainen ja esimerkiksi vakautus toteutettiin hitaalla pyörimisliikkeellä pituusakselin ympäri, joka saatiin sijoittamalla siivet hieman kulmaan. Ohjus pyöri lentäessään 1,5 - 3 kierrosta sekunnissa. Ohjus lensi vaakasuoraan asentoon verrattuna 7 - 11 °:n kulmassa. Tästä seuraavan onteloräjähteen tehon lasku korvattiin voimakkaammalla latauksella.
Ohjuksen nopeus on 190 m/s ja kantama 500 m – 3 km. Laukaisussa boosteriraketti palaa 1,2 s ja sen jälkeen matkalentomoottori korkeintaan 20 sekuntia. Ohjuksessa voitiin käyttää useaa erityyppistä taistelukärkeä. Ontelokärki 140AC läpäisi 60 cm panssaria. Sirpalekärjet olivat 140AP02 ja 140AP59. Edellinen pystyi läpäisemään ohuen panssarin ennen räjähtämistä ja jälkimmäinen räjähti osuessaan kohteeseen. Merimaaleja vastaan tarkoitettu kärki oli 140CCN. Lisäksi oli harjoituskärki.
Myöhemmässä B-versiossa osa elektroniikasta toteutettiin puolijohteilla.
thumb|SS-11 -ohjus Suomenlinnan Rannikkotykistömuseossa
Ohjuksen käytöstä
SS.11:n tyyppisen MCLOS-ohjuksen (Manual Command to Line of Sight) ohjaus tapahtuu ohjaamalla ohjusta ohjausvivun avulla. Komennot välittyvät ohjuksesta purkautuvaa johtoa pitkin. SS 11:n ohjauskomentojen toteutuksesta käytettiin nimitystä kiihtyvyysohjaus. Menetelmässä ohjus jatkaa lentoaan viimeksi annettuun suuntaan. Esimerkiksi jos ampuja korjasi suuntaa kaartamalla oikeaan, ohjus jatkoi matkaa tähän suuntaan uuteen komentoon saakka, jolloin ohjus jälleen jatkaisi annettuun suuntaan. Ohjuksen kääntyminen tapahtui moottorin suihkuvirtaukseen sijoitetuilla ohjaimilla. Ohjus oli varsin vaikea hallita. Ohjuksista vain 10 % osui amerikkalaiskäytössä maaliinsa.
SS.11 -ohjusta on käytetty myös Suomessa. Ohjus oli ensisijaisesti Rannikkotykistön käyttämä väylätorjuntaohjus. Suomessa ohjukseen kehitettiin kevyt liikuteltava puinen laukaisuteline, joka todettiin käyttökelpoiseksi koe- ja harjoitusammunnoissa. Suomalaiset ohjusampujat valittiin tarkoin. Osumatarkkuus oli näin selvästi parempi kuin mitä kokemukset muualla olivat. Pääsyy ohjuksen käytöstä poistumiseen oli tuotannon päättyminen.
Näytteillä
Yksi riisuttu kappale ohjusta oli pitkään asetettuna Suomenlinnan Rannikkotykistömuseoon. Alkuvuodesta 2008 se varastoitiin muun museokaluston mukana, koska vanha ammuskellari jossa museo on sijainnut, jouduttiin poistamaan museokäytöstä homevaurioiden ja sortumisvaaran vuoksi. Uutta tilaa etsitään. Kesäkaudeksi 2008 ohjus oli sijoitettu Suomenlinnan Maneesiin.
Käkilinnut
Käkilinnut (Cuculiformes) on lintulahko, johon kuuluu käkien heimo ja noin 140 lajia. Lahko on kiistanalainen, ja hoatsinit ja turakot ovat olleet aiemmin osa käkilintujen lahkoa.
SS.11
Näytteillä
Yksi ohjus on ollut alkuvuodesta 2015 lähtien esillä Turussa merikeskus Forum Marinumin perusnäyttelyssä Kruununmakasiinin rakennuksessa. Se on sijoitettu merivoimien osastolle yhdessä P-15 Termit-ohjuksen (MtO 66) kanssa.
Käkilinnut
Suomessa on tavattu kaksi käkilintulajia: käki ja harakkakäki.
Blackburn Botha
Blackburn Botha oli brittiläisen Blackburn Aircraftin kehittämä ja valmistama kaksimoottorinen tiedustelukone ja torpedopommittaja, joka lensi ensilentonsa joulukuussa 1938. Konetyypin palveluskäyttö jäi melko rajoittuneeksi konetyypin puutteiden seurauksena, ja se palveli toisisijaisissa tehtävissä aina vuoteen 1944 saakka.
Historia
pienoiskuva|Botha valmistautuu lentoonlähtöön [[RAF Sillothin tukikohdassa.]] Konetyypin suunnittelu käynnistyi vuonna 1935 asetetun vaatimuksen pohjalta, jossa määriteltiin 457 millimetrin torpedon kuljettamaan kyennyt kaksimoottorinen tiedustelupommikone. Botha-mallinimen saanut kone lensi ensilentonsa joulukuussa 1938. Koelennoilla paljastui useita ohjattavuuteen liittyviä ongelmia, minkä lisäksi prototyyppi oli pahasti alitehoinen. Ongelmat saatiin jossain määrin ratkaistua, ja mallia tuotettiin kaikkiaan 580 kappaletta. Tuotantokoneet oli varustettu prototyyppiin nähden hieman tehokkaammilla voimalaitteilla.
Ensimmäinen Botha toimitettiin Britannian kuninkaallisten ilmavoimien Kembleen sijoitetulle 12. huoltoyksikölle joulukuussa 1939. Kone oli kolmas Blackburnin Dumbartonin tuotantolinjalta valmistunut.
Bothat osoittautuivat rannikkotiedustelu- ja rynnäkkötehtävissä erittäin puutteellisiksi, minkä seurauksena konetyyppiä käytti lopulta vain kaksi operatiivista laivuetta. Tyyppi siirrettiin hyvin pian toissijaisiin tehtäviin, suunnistus- ja ampumaharjoituskoneeksi. Botha palveli näitä tehtäviä, tosin jälleen heikolla menestyksellä, vuoteen 1944.
Tekniset tiedot
right|300px
Konstantinopolin kolmas kirkolliskokous
left|thumb|200px|Konstantinos IV Konstantinopolin kolmas kirkolliskokous eli Kuudes ekumeeninen kirkolliskokous oli katolisten, ortodoksien ja muiden kristillisten ryhmien piispojen kirkolliskokous. Se pidettiin vuonna 680 Konstantinopolissa. Tämä kirkolliskokous oli kutsuttu käsittelemään dogmaattisia asioita, muun muassa Kristuksen jumalallista luontoa ja otettiin kantaa monoteletismiin. Kirkolliskokouksen kutsui koolle keisari Konstantinos IV.
Kokous sääti 102 sääntöä, jotka kaikki ovat ortodoksisen kirkon sääntökokoelmissa. Läntinen kirkko ei nykyään tunnusta kaikille näille säännöille velvoittavaa asemaa, vaikka kokouksessa arkkipiispa Basilius allekirjoitti pöytäkirjan ensimmäisten joukossa.
Trullon kokous
Kun kuudes ekumeeninen kirkolliskokous oli päättynyt ja kirkkoisät hajaantuneet, tuli tarve kutsua (kutsujana keisari Justinianus II) kirkolliskokousedustajat toistamiseen koolle Konstantinopoliin antamaan säännöksiä ja täydentämään sen, mikä aikaisemmin oli jäänyt tekemättä. Tätä myös Trullon kokouksen nimellä tunnettua kokousta nimitetään usein viides-kuudenneksi (engl. Qinisext) kirkolliskokoukseksi. Se pidettiin vuonna 692 ja sen pohjalta syntyi ortodoksikirkon kanoninen oikeus.
Zoodóchos Pigí (saari)
Zoodóchos Pigí on pieni Kreikan saari, joka kuuluu Alkyonidiensaariin ja sijaitsee Korintinlahden itäosassa. Saaren pinta-ala on noin 0,71 neliökilometriä ja se on asumaton (vuonna 2011). Hallinnollisesti Zoodóchos Pigí kuuluu Loutráki-Perachóra-Ágioi Theódoroin kuntaan, Korinthian alueyksikköön ja Peloponnesoksen alueeseen.
Zoodóchos Pigí on Alkyonidiensaarista suurin. Saaren nimi on peräisin siellä olevasta Elävöittävän lähteen luostarista (Moní Zoodóchou Pigís). Luostari on ollut asumaton Korintinlahden vuoden 1981 maanjäristyksistä lähtien, mutta sitä on kunnostettu tämän jälkeenkin.
Zoodóchos Pigín luoteispuolella sijaitsee Daskalión saari ja itäpuolella Glaronísin ja Prasonísin saaret.
Tarinmaa
pienoiskuva|Janakkalan kirkko Tarinmaa on pieni kylä Janakkalassa. Se on osa Janakkalan kirkonkylää. Siellä asuu 253 asukasta. Tarinmaalla sijaitsee Pyhän Laurin kirkko. Tarinmaalla sijaitsee Tarinmaan koulu, jossa on luokat 1–6.
Hans Brunhart
Hans Brunhart (s. 28. maaliskuuta 1945 Balzers, Liechtenstein) oli Liechtensteinin ruhtinaskunnan pitkäaikainen pääministeri, ulkoministeri ja valtiovarainministeri 26. huhtikuuta 1978 – 26. toukokuuta 1993. Hän oli Isänmaallisen liiton (Vaterländische Union, VU) jäsen. Brunhart erosi pääministerin tehtävistä petyttyään puolueensa vaalitulokseen maapäivävaaleissa 1993.
Uppsalan yliopisto
Uppsalan yliopisto on Uppsalan kaupungissa Ruotsissa sijaitseva julkinen yliopisto. Se on perustettu vuonna 1477, ja se on siten Pohjoismaiden vanhin yliopisto. Yliopistojen välisessä vertailussa Uppsalan yliopisto on toistuvasti valittu Pohjoismaiden parhaimmaksi yleisyliopistoksi, ja sillä on pitkä historia Nobel-palkittujen tutkijoiden yliopistona. Uppsalan yliopistossa ovat työskennelleet myös monet tunnetut ruotsalaistutkijat, kuten kasvitieteilijä Carl von Linné ja celsius-asteikon kehittänyt Anders Celsius.
Digimon Story: Cyber Sleuth Hacker’s Memory
Digimon Story: Cyber Sleuth Hacker’s Memory on Media.Visionin kehittämä ja Bandai Namcon julkaisema Digimon-tuotesarjaan kuuluva roolipeli. Peli on aikaisemman Cyber Sleuthin "sivutarina".
Uppsalan yliopisto
Uppsalan yliopistossa on yhdeksän tiedekuntaa, joissa opiskeli vuonna 2017 noin 41 500 opiskelijaa. Yliopisto on rekisteröityjen opiskelijoiden määrässä mitattuna Ruotsin kolmanneksi suurin, sijoittuen Tukholman yliopiston ja Göteborgin yliopiston taakse. Valtaosa Uppsalan yliopiston opiskelijoista opiskelee Uppsalan kaupungissa, mutta yliopisto toimii myös Gotlannin saarella Visbyn kaupungissa, jonka korkeakoulu liitettiin osaksi yliopistoa vuonna 2013.
Digimon Story: Cyber Sleuth Hacker’s Memory
Lokakuussa vuonna 2019 peli julkaistaan yhtenä pakettina Digimon Story: Cyber Sleuthin kanssa Nintendo Switch -konsolille ja PC:lle. Paketin nimi on Digimon Story: Cyber Sleuth Complete Edition.
Uppsalan yliopisto
Eurooppalaisista yliopistoista Uppsalan yliopisto on osa Coimbra-ryhmää, joka koostuu pääasiassa vanhemmista ja kansainvälisesti hyvin menestyneistä yliopistoista. Uppsalan yliopistolla on ollut 2000-luvulla myös useita kahdenvälisiä kumppanuussopimuksia ulkomaisten yliopistojen kanssa, joihin ovat lukeutuneet muun muassa Harvardin yliopisto ja Cornellin yliopisto. Kumppanuussopimukset ovat mahdollistaneet vaihto-opiskelijoiden liikkumisen yliopistojen välillä.
Historia
Ajatuksen yliopiston perustamisesta Pohjoismaihin esitti ensimmäisenä arkkipiispa Jakob Ulvsson. 1400-luvun aikana Ruotsissa oli tehty useita päätöksiä koulutuksen keskittämiseksi Uppsalaan, ja kesällä 1476 paavi Sixtus IV:lle lähetettiin virallinen pyyntö yliopiston perustamiseksi. Lupa yliopiston perustamiseen saatiin paavin bullan muodossa 27. helmikuuta 1477, ja jo samana syksynä yliopistossa aloitettiin luennot filosofiasta, juridiikasta ja teologiasta.
Kun yliopiston kantavana voimana toiminut Ulvsson kuoli vuonna 1515, yliopiston toiminta hiljeni huomattavasti 1500-luvulla. Eerik XIV ja Juhana III ryhtyivät yksittäisiin toimiin yliopiston toiminnan elvyttämiseksi, saavuttamatta kuitenkaan mainittavaa menestystä. Vuoden 1593 Uppsalan kokouksessa yliopiston toiminnan uudistamisesta tehtiin periaatepäätös, mutta ensimmäinen dokumentti toiminnan uudistamisesta allekirjoitettiin vasta vuonna 1595.
Yliopiston nousu merkittäväksi tiedekeskukseksi alkoi 1620-luvulla, kun Kustaa II Aadolf antoi yliopistolle merkittävän lahjoituksen, jolla toimintaa ja opiskelijoiden määrää oli mahdollista nopeasti kasvattaa. 1630-luvulle tultaessa yliopistossa opiskeli lähes tuhat opiskelijaa. Professori Olof Rudbeckin aikana Uppsalaan perustettiin kasvitieteellinen puutarha ja Gustavianumia laajennettiin anatomisia tutkimuksia varten.
1640-luvulla yliopistossa aloitettiin edelleen käytössä oleva osakunta-järjestelmä, jossa opiskelijat jakaantuvat yhdistyksiin kotikaupunkinsa perusteella. Virallisesti yliopisto tunnusti osakuntien olemassaolon vuonna 1663, jolloin jokaiselle osakunnalle asetettiin professori, joka tarkkaili ja oli vastuussa osakunnan toiminnasta.
1700-luvulla Uppsalan yliopisto nimitti Anders Celsiuksen astronomian professoriksi ja Carl von Linnén lääketieteen professoriksi. Se että luonnontieteistä tunnettu Linné nimitettiin lääketieteen professoriksi, ei ollut yllättävää, sillä 1700-luvulla luonnontieteet ja lääketiede kuuluivat käytännössä samaan tieteenalaan.
1800-luvulla yliopisto laajeni nopeasti, kun yliopistonkirjasto Carolina Rediviva, observatorio sekä kemianlaitos valmistuivat. Myös osakunnat laajentuivat ja alkoivat rakentaa omia opiskelijatoimintaan soveltuvia rakennuksiaan. Samalla opiskelijaelämä vapautui ja muun muassa opiskelijalaulut yleistyivät. 1870-luvulla myös naisille sallittiin pääsy yliopistoon ja ensimmäinen nainen, Betty Pettersson, kirjautui yliopistoon vuonna 1872.
1900-luvulle yliopiston opiskelijamäärä alkoi kasvaa nopeasti ja myös opetattavien aineiden määrä lisääntyi. Siinä missä 1880-luvulla yliopistossa oli 1 500 opiskelijaa, oli määrä kolminkertaistunut 4 500 opiskelijaan vuonna 1945. Uusina aineina yliopistossa alettiin opettamaan arkeologiaa, taidehistoriaa ja useita kieliä. Filosofinen tiedekunta puolestaan jakaantui luonnontieteelliseen, humanistiseen ja yhteiskuntatieteelliseen tiedekuntaan. Myös opiskelijoiden määrä jatkoi kasvuaan, nousten 1960-luvun aikana 8 000 opiskelijasta 21 000 opiskelijaan. Nykyisin Uppsalan yliopistossa opiskelee noin 40 000 opiskelijaa.
Opiskelijaelämä
Historiallisesti yliopiston opiskelijat on jaettu opiskelijoiden kotikuntien perusteella osakuntiin. Ruotsissa järjestelmä on käytössä pelkästään Lundin ja Uppsalan yliopistoissa, eikä osakuntiin kuuluminen ole enää vuoden 2010 jälkeen ollut pakollista. Myöskään kotikunta ei ole enää rajoittava tekijä, vaan jokainen opiskelija voi valintansa mukaan kuulua yhteen tai useampaan osakuntaan. Jäsenyyden vastikkeena osakunnat järjestävät opiskelijatapahtumia ja voivat auttaa esimerkiksi opiskelija-asunnon löytämisessä.
Osakuntien määrä on vaihdellut eri vuosisatoina, mutta tällä hetkellä toiminnassa on 13 eri osakuntaan, joiden kaikkien historia ylettyy 1700-luvulle. Historian aikana pienemmät osakunnat ovat kuitenkin yhdistyneet keskenään.
Uppsalan yliopiston aktiivisia osakuntia ovat:
Tiedekunnat
Uppsalan yliopistossa toimii yhdeksän tiedekuntaan, jotka jaetaan kolmeen tieteenalaan, joita johtavat omat rehtorinsa. Jokainen tiedekunta koostuu instituutioista, jotka vastaavat tiedekunnan hallinnoinnista. Instituutioiden määrä tiedekuntien välillä eroaa kuitenkin suuresti, ja esimerkiksi oikeustieteellisessä tiedekunnassa ja kasvatustieteellisessä tiedekunnassa instituutioita on vain yksi. Luonnontieteellisessä- ja teknillisessä tiedekunnassa instituutioita on puolestaan siinä määrin, että ne on jaettu erillisiin osiin, joita hallitaan erikseen.
Kampusalue
Historiansa aikana yliopiston kampusalue on laajentunut asteittain ja sisältää monia ikonisiksi muodostuneita rakennuksia. Yliopiston nykyinen päärakennus on arkkitehti Herman Holmgrenin suunnittelema ja valmistui vuonna 1887. Tätä ennen päärakennuksena toimi Gustavianum, joka rakennettiin vuosina 1622–1625 ja on vanhin edelleen pystyssä oleva yliopistorakennus. Nykyisin Gustavianumissa on museo, jossa esitellään muun muassa yliopiston historiaa eri vuosisadoilta. Gustavianumia vastapäätä on 118,7 metrin korkuinen Uppsalan tuomiokirkko, joka on Pohjoismaiden korkein tuomiokirkko.
Yliopiston kirjasto jakaantuu 11 kirjastorakennukseen, joista päärakennus on Carolina Rediviva. Päärakennuksen nimi, kirjaimellisesti ”elvytetty Carolina”, viittaa yliopiston vanhaan Academia Carolina -kirjastoon, joka toimi pääkirjastona vielä 1800-luvulla. Vuosien 1820 ja 1841 välillä rakennettu Carolina Rediviva on Ruotsin vanhin ja suurin yliopistokirjastorakennus. Kirjastossa säilytetään monia historiallisesti tärkeitä dokumentteja, kuten 500-luvulle ajoitettua Raamatun gootinkielistä käsikirjoitusta Codex Argenteusta, 1500-luvulla julkaistua Pohjoismaiden karttaa Carta marinaa ja Isaac Newtonin vuonna 1687 julkaisemaa kirjaa Philosophiae Naturalis Principia Mathematicaa.
Historiallisten rakennusten lisäksi Uppsalan yliopistoon kuuluu joukko uudempia, pääasiassa 1900-luvulla rakennettuja, yliopistotiloja. Instituutioille tarkoitetuista rakennuksista suurin on 1970-luvulla valmistunut Ekonomikum, joka on varattu kaupallisen alan opiskelijoiden käyttöön. Lisäksi Uppsalassa on yliopistollinen sairaala, jossa yliopistolla on useita lääketieteen tutkimustiloja.
Varsinaisten yliopistorakennusten lisäksi yliopisto on ylläpitänyt historiansa aikana useita puistoja, joita on harjoitetaan erityisesti luonnontieteen ja lääketieteen tutkimusta. Ruotsin ensimmäinen kasvitieteellinen puutarha Linnéträdgården oli yksi Euroopan johtavista kasvitieteellisistä puutarhoista Carl von Linnén aikana vuosina 1741–1778. Linnéträdgården lisäksi Uppsalassa on laajempi kasvitieteellinen puutarha, jossa kasvatetaan noin 9 000 kasvilajia. Vertailun vuoksi Turun yliopiston kasvitieteellisessä puutarhassa lajeja on noin 5 000.
Tunnettuja henkilöitä
thumb|300px|[[Kruununprinsessa Victoria opiskeli Uppsalan yliopistossa rauhan- ja konfliktintutkimusta. ]] thumb|300px|Vierailevana luennoitsijana yliopistossa on puhunut muun muassa YK:n entinen pääsihteeri [[Kofi Annan. ]]
Menestys yliopistovertailuissa
Yliopistojen välistä paremmuusjärjestystä kuvaavilla yliopistorankinglistoilla Uppsalan yliopisto on toistuvasti valittu Pohjoismaiden parhaimmaksi yleisyliopistoksi, jonka edelle on päässyt useimmiten vain lääketieteeseen erikoistunut Karoliininen instituutti. Vuoden 2019 Times Higher Education-vertailussa Uppsalan yliopisto sijoittui sijalle 87 parhaimpana pohjoismaisena yleisyliopistona. Myös maailman viidensadan huippuyliopiston Shanghai-yliopistovertailussa Uppsalan yliopisto ylsi vuonna 2014 sijaluvulle 60.
Eurooppalaisten yliopistojen joukossa Uppsalan yliopisto sijoittui vuonna 2019 Times Higher Educationin vertailussa sijalle 30. Vertailuun sisältyi noin 500 yliopistoa, joista Helsingin yliopisto parhaimpana suomalaisena yliopistona sijoittui sijalle 36. Muita pohjoismaisia yliopistoja listan 50 parhaan joukossa olivat Karoliininen instituutti sijalla 11, Lundin yliopisto sijalla 35, Kööpenhaminan yliopisto sijalla 45, Oslon yliopisto sijalle 49 ja Aarhusin yliopisto sijalla 50.
Vega-ohjelma
thumb|200px|Vega-ohjelman kuvaus. Vega-ohjelma oli neuvostoliittolainen Venukseen lähetettyjen luotaimien sarja. Vega 1 ja Vega 2 olivat miehittämättömiä luotaimia, jotka kummatkin laukaistiin joulukuussa 1984. Niillä oli kaksiosainen tehtävä johon kuului sekä Venuksen tutkiminen että Halleyn komeetan ohilento.
Halleyn komeetan ohilento oli lentoon viime hetkellä tehty muutos, joka seurasi US Halley-lennon perumisesta vuonna 1981. Myös myöhempi Venera-lento peruttiin, ja Venuksen tutkimisen osuutta Vega 1:n lennolla vähennettiin. Luotain perustui aikaisempiin Venera 9 ja Venera 10 -tehtäviin. Luotaimet laukaistiin 15. joulukuuta ja 12. joulukuuta 1984.
Maksniemi
pienoiskuva|[[Maksniemen seisake|Maksniemen seisakkeen sijaintipaikka.]] Maksniemi on kylä ja taajama Simon kunnassa lähellä Kemin kaupungin rajaa. Maksniemi sijaitsee Perämeren rannalla noin 9 kilometriä länteen Simon kunnan keskustaajamasta ja noin 7 kilometriä kaakkoon Kemin keskustasta. Maksniemessä sijaitsevat myös Perämereen työntyvät Ykskuusen ja Karsikon niemet.
Maksniemen taajaman väkiluku oli vuoden 2021 lopussa 562 ja pinta-ala 2,31 neliökilometriä. Vuonna 2005 taajaman väkiluku oli 744 ja pinta-ala 1,3 km², josta vesialuetta 0,1 km².
Kylä sijaitsee valtatien 4 sekä Oulun–Tornion rautatien varrella. Nelostien varrella sijaitseva alue on kaavoitettu yritysalueeksi. Maksniemen "keskus" sen sijaan sijaitsee Postinlahden rannalla valtatien 4 meren puoleisella alueella. Karsikon niemellä sijaitsee harvempaa asutusta, sen sijaan niemellä sijaitsee paljon loma-asutusta. Maksniemen ja Kemin Sauvosaaren yhdistää kevyen liikenteen väylä.
Kylästä on hyvät linja-autoyhteydet sekä Simoon että Kemiin. Kylän kohdalta alkaa lokakuussa 2010 avattu Kemin moottoritie. Entinen Maksniemen seisake on lakkautettu 1980-luvulla. Kylässä on kotieläinpuisto Arcadia.
Kylällä on Maksniemen koulu, jossa annetaan opetusta vuosiluokille 1–6. Koulun yhteydessä toimii myös esikoulu. Koulujen vieressä toimii kylän päiväkoti.
Karsikonniemi oli yksi sijoituspaikkavaihtoehto energiayhtiö Fennovoiman suunnittelemalle ydinvoimalalle.
Maksniemi oli vuonna 2009 maailman pohjoisin sijaintipaikka, jossa todettiin puutiaisaivotulehdusta.
Historiaa
Maksniemi on Simon vanhimpia asutusalueita. Vanhaa rakennuskantaa purettiin kuitenkin paljon 1960- ja 1970-luvuilla.
Maksniemi toimi 1920–1930-luvuilla salakuljetetun pirtun kauttakulkupaikkana. Vuosina 1927–1932 Maksniemessä takavarikoitiin kaikkiaan 18 530 litraa laitonta alkoholia.
Tulevaisuus
Maksniemen Karsikkoon, Fennovoiman ydinvoimalalle varatulle alueelle, valmistellaan uutta Karsikon aluetta, jossa tulisi olemaan 50 omakotitalotonttia ja 60 hehtaarin kokoinen teollisuusalue. Aiemmin alueelle suunniteltiin suurteollisuusaluetta.
Korean tasavallan presidentti
Korean tasavallan presidentti on Etelä-Korean perustuslain mukaisesti kansalliskokouksen puheenjohtaja, asevoimien komentaja ja Etelä-Korean valtionpäämies.
Vuoden 1987 perustuslaissa ja uudistetussa presidentinvaalilaissa säädetään, että presidentti valitaan suorilla kansanvaaleilla. Presidentti valitaan suoraan viiden vuoden toimikaudeksi ilman mahdollisuutta uudelleenvalintaan. Jos presidentin virka on vapaana, seuraaja on valittava 60 päivän kuluessa, jona aikana presidentin sijaisena toimii pääministeri tai muu hallituksen jäsen laissa määritellyssä ensisijaisuusjärjestyksessä.
Presidentin asuinpaikka on Cheong Wa Dae ("Sininen talo") ja hänet on vapautettu rikosoikeudellisesta vastuusta poislukien kapina ja maanpetos.
Nykyisenä presidenttinä toimii entinen valtakunnansyyttäjä Yoon Suk-yeol, joka astui virkaan 10. toukokuuta 2022. Hän voitti vuoden 2022 presidentinvaalit saatuaan 48,6 % annetuista äänistä.