cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Chelsea Handler
Ura
Hän aloitti koomikon uransa vuosituhannen vaihteessa. Vuonna 2006 hän tähditti omaa talkshow'ta E!-kanavalla nimeltä The Chelsea Handler Show, jota tehtiin kaksi kautta. Tämän jälkeen hän tähditti E!-kanavalla talkshowta Chelsea Lately, jota tehtiin aina vuoteen 2014 asti. Tämän jälkeen hän teki kaksi kautta Chelsea nimistä talkshow'ta Netflixille. Netflix myös julkaisi hänen neliosaisen Chelsea does dokumenttisarjansa. Vuonna 2019 Netflix julkaisi hänen dokumenttinsa ''Hello, Privilege. It's Me, Chelsea''. Hän on tehnyt myös kaksi Stand up-specialia; Uganda Be Kidding Me (2014, Netflix) ja Chelsea Handler: Evolution (2020, HBO Max).
Hän on kirjoittanut kuusi kirjaa. Kaikki kirjat ovat päätyneet New York Timesin bestsellerlistalle.
Yksityiselämä
Hänen isänsä oli juutalainen ja äitinsä saksalaissyntyinen. Hänet kasvatettiin juutalaiseksi.
Lennox Miller
Lennox V. Miller (8. lokakuuta 1946 Kingston, Jamaika – 8. marraskuuta 2004 Pasadena, Kalifornia, Yhdysvallat) oli jamaikalainen yleisurheilija ja olympiamitalisti.
Miller voitti uransa aikana kaksi olympiamitalia: hopeaa Méxicossa 1968 ja pronssia Münchenissä 1972, molemmat 100 metrin juoksussa. Münchenissä hän sijoittui lisäksi Jamaikan joukkueen ankkurina neljänneksi 4 × 100 metrin viestijuoksussa.
Miller työskenteli aktiiviuransa jälkeen hammaslääkärinä Pasadenassa, Kaliforniassa, jossa hän kuoli syöpään 58-vuotiaana. Pikajuoksija Inger Miller on hänen tyttärensä.
Columbo (peruna)
Columbo on kesäaikana viljeltävä varhaisperunalajike. Se polveutuu risteytyksestä Matilda x. Columbon kasvusto on matalaa sekä helposti tuleentuvaa. Mukula taas on pyöreänsoikea, säännöllinen ja matalasilmäinen. Mukula on hyvin tärkkelyspitoinen. Mukulan yleinen laatu on hyvä.
Lajiketta viljellään mm. Ruotsissa.
The Daily Telegraph (Australia)
The Daily Telegraph on konservatiivinen tabloidi-sanomalehti, joka ilmestyy päivittäin Sydneyssä, Australiassa. The Tele, jona se myös tunnetaan, perustettiin vuonna 1879. Se on 310 724 kappaleen levikillään Sydneyn luetuin sanomalehti. Sitä julkaisee News Corp.
Luettelo pikkuplaneetoista: 134001–135000
Tämä on luettelo Aurinkokunnan numeroiduista pikkuplaneetoista numerojärjestyksessä alkaen 134001:stä ja päättyen 135000:een. Kokonaisen luettelon löytää katsomalla Luettelo pikkuplaneetoista.
Bersaglieri
Bersaglieriyksiköt esiintyivät ensimmäisen kerran vuonna 1836 jolloin ensimmäinen komppania marssi sotilasparaatissa Torinon halki. Bersaglierit suunniteltiin nopeasti liikkuviksi yksiköiksi, joiden oli määrä laukaista paikoilleen juuttuneet asemasodaksi käyneet tilanteet. Yksiköt oli tarkoitettu alun perin toimimaan myös vuoristojoukkoina, mutta erikoisyksikkö perustettiin erikseen.
Ensimmäinen ja toinen maailmansota
Ensimmäisessä maailmansodassa taisteli 12 bersaglierirykmenttiä, yhteensä 210 000 sotilasta. Sodan päätyttyä bersaglierirykmentin koko vähennettiin kahteen pataljoonaan ja bersaglieriosastot muutettiin polkupyöräjoukoiksi. Uusi liikkuva sodankäynti sai aikaan sen, että vuonna 1939 jokaiseen uuteen panssaridivisioonaan liitettiin bersaglierirykmentti.
Toisen maailmansodan aikana kaikkien bersaglierirykmenttien koko kasvatettiin kolmeen pataljoonaan. Italian armeija ei kuitenkaan tinkinyt eliittijoukkojen tasosta: alokkaat olivat tavallista kookkaampia ja heillä oli loistava taistelumoraali. He kävivät läpi erittäin rankan fyysisen koulutuksen, jolla oli tarkoitus kehittää kovaa kestävyyttä.
Bersaglierit taistelivat Etelä-Ranskassa ja Kreikassa vuonna 1940. Bersaglierit saavuttivat lohkoillaan kovan maineen, mutta se ei auttanut vuoden 1941 alussa ensimmäistä Libyaan saapunutta 10. Rykmenttiä. Kolonna joutui brittitankkien väijytykseen syvällä turvalliseksi luokitetulla alueella, ja kärsi raskaat menetykset. Kaikkiaan Pohjois-Afrikassa toimi 6 bersaglierirykmenttiä 12:sta, ja niiden voidaan katsoa pitäneen Italian sotilaskunniaa yllä.
Bersaglieriyksiköt eivät lakanneet olemasta fasistisen Italian romahdettua, sillä yksiköt alkoivat tuolloin taistella liittoutuneiden rinnalla maassa yhä olevia fasisteja ja natseja vastaan.
Nykyiset tehtävät
Suurten sotien jälkeen bersaglierirykmentit säilyttivät asemansa Italian armeijan organisaatiossa. Nykyään he ovat kunnostautuneet rauhanturvaajina niin Jugoslaviassa kuin Somaliassakin. Tällä hetkellä heitä palvelee myös miehitetyssä Irakissa.
Sporting Kristina
Sporting Kristina on kristiinankaupunkilainen jalkapalloseura. Se perustettiin vuonna 1994 LappBK:n, Tjöck IK:n ja Unitaksen yhdistyessä.
Sportingin edeltäjä LappBK pelasi parhaimmillaan Suomen toiseksi korkeimmalla sarjatasolla I divisioonassa (nyk. Ykkönen) kaudella 1979. Sporting pelasi Kakkosessa kausilla 1996–1999, ja nousi sarjaan uudelleen kaudeksi 2012, mutta putosi kauden 2014 päätteeksi Kolmoseen.
Izvestija-turnaus 1972
Vuoden 1972 Izvestija-turnaus järjestettiin 16.–23.12.1972. Pelit pelattiin Lužniki-hallissa Moskovassa. Turnauksen voitti Neuvostoliiton jääkiekkomaajoukkue.
Turnauksen taulukko
Turnauksen lopputulokset olivat seuraavat:
Suomen ottelut
Suomi pelasi, kuten muutkin, turnauksessa neljä ottelua, seuraavin tuloksin:
Lehtisalaatti
Lehtisalaatti eli salaatti eli ruokasalaatti (Lactuca sativa) on asterikasveihin kuuluva yksi- tai kaksivuotinen kasvi, jota kasvatetaan lehtivihannekseksi. Siitä on jalostettu useita erimuotoisia lajikkeita, muun muassa keräsalaatti, bataviasalaatti ja jääsalaatti. Lehtisalaatti on perinteinen salaatin raaka-aine. Nykyisin lehtisalaattia kasvatetaan pienissä ruukuissa ja myydään ruukkuineen. Maailmanlaajuinen lehtisalaatin ja sikurin tuotanto kalenterivuodelta 2010 oli 23 620 000 tonnia, josta yli puolet tuotettiin Kiinassa.
Nuorella kasvilla on lyhyt varsi ja ohuet, laajat lehdet. Lehtisalaattia on helppo kasvattaa, vaikkakin se vaatii suhteellisen matalan lämpötilan, jottei se kukkisi nopeasti. Se korjataan yleensä ennen kukkimista, mutta jos kasvin annetaan kasvaa, se tuottaa liki metrin korkuisen pönäkän kukkavarren. Lehtisalaatti risteytyy helposti oman lajin yksilöiden kanssa ja joidenkin muiden lactuca-sukuun kuuluvien lajien kanssa. Vaikka ominaisuus saattaa olla ongelma kotipuutarhureille, jotka yrittävät kerätä talteen siemeniä, biologit ovat käyttäneet sitä laajentaakseen viljeltyjen lehtisalaattilajikkeiden geenipoolia.
Lehtisalaattia käytetään usein salaateissa, vaikka voidaan sitä yhtä hyvin käyttää muissakin ruuissa, esimerkiksi leivän kanssa, keitoissa ja wrapeissa, ja sitä voi myös grillata. Lajiketta nimeltään parsasalaatti eli Woju (莴苣) kasvatetaan sen varsien vuoksi, joita voi syödä joko raakana tai keitettynä. Lehtisalaatti on hyvä A-vitamiinin ja kaliumin lähde sekä vähäisemmässä määrin muiden vitamiinien ja ravintoaineiden. Lehtisalaatissa on runsaasti vettä, sillä siinä on sitä enemmän (95 %) kuin lehmänmaidossa (87 %). Saastuneesta lehtisalaatista voi helposti saada elimistöönsä loistartunnan tai haitallisia viruksia ja bakteereja, esimerkiksi kolibakteereja tai salmonellabakteereja. Sen lisäksi, että lehtisalaatti tuo väriä lautaselle, sitä on pidetty lääkinnällisesti ja uskonnollisesti merkittävänä kasvina vuosisatojen ajan. Jo antiikin aikana sillä uskottiin olevan terveydellisiä vaikutuksia. Tummissa ja kitkerissä lajikkeissa on antioksidantteja.
Taksonomia ja etymologia
Lactuca sativa kuuluu sukuun Lactuca (salaatit) ja heimoon Astaraceae (asterikasvit). Carl von Linné kuvasi lajin vuonna 1753 kirjansa Species Plantarumin toisessa osassa. L. sativan synonyymejä ovat Lactuca scariola var. sativa, L. scariola var. integrata ja L. scariola var. integrifolia. L. scariolan synonyymi on L. serriola eli piikkisalaatti. Lehtisalaatti on läheistä sukua useille Lounais-Aasian Lactuca-suvun lajeille.
Antiikin roomalaiset käyttivät lehtisalaatista nimeä lactuca (lac on latinaa ja tarkoittaa maitoa), joka viittaa kasvin valkoiseen maitiaisnesteeseen, jota vapautuu varren katketessa.
Lajikuvaus
Lehtisalaatin luontainen levinneisyysalue ulottuu Välimereltä Siperiaan, vaikkakin sitä on viety miltei maailman kaikille alueille. Kasvit kasvavat tavallisesti 15–30 cm:n pituisiksi. Lehdet ovat värikkäitä sekä pääosin vihreän ja punaisen värisävyissä. Jotkin lajikkeet ovat kirjavalehtisiä. On myös olemassa lajikkeita, joilla on keltaiset, kullanväriset tai sinivihreät lehdet.
Riippuen lajikkeesta ja vuodenajasta lehtisalaatti yleensä elää 65–130 päivää istutuksesta sadonkorjuuseen. Jos lehtisalaatin annetaan kukkia, siitä tulee kitkeränmakuinen ja siten myyntiin kelpaamaton. Siksi kulutukseen kasvatettavien lehtisalaattien harvoin annetaan kasvaa täyteen ikäänsä. Lehtisalaatti kukkii nopeammin, kun on kuumaa, kun taas pakkaslämpötilat voivat aiheuttaa kasvun hidastumista ja joskus vahinkoa ulommille lehdille. Kun kasvi ohittaa syömiskelpoisen vaiheen, se kasvattaa 0,9-metrisen kukkavarren, johon tulee pienet keltaiset kukat.
Lehtisalaattilajikkeet risteytyvät helposti keskenään, ja siementen talteenottotarkoituksessa on välttämätöntä muodostaa 1,5–6,1 metrin levyiset etäisyydet eri lajikkeiden välille ei-toivottujen risteytymisten ehkäisemiseksi. Lehtisalaatti pystyy risteytymään myös piikkisalaatin kanssa, ja tuloksena syntyneillä hybrideillä on usein sitkeät ja karvaanmakuiset lehdet.
Viljelyskasviksi ottaminen sekä kasvatus ja jalostus vuosisatojen ajan ovat saaneet aikaan useita muutoksia: myöhäisemmän kukinnan, isommat siemenet, kookkaammat lehdet ja kerät, paremman maun ja pintarakenteen, vähemmän maitiaisnestettä sekä erilaisia lehtimuotoja ja -värejä. Työ näiden ominaisuuksien parissa jatkuu edelleen.
Ruokakäyttö
Vuoden 50 kuvauksen mukaan antiikin roomalaiset kypsensivät ja tarjoilivat lehtisalaatin lehdet usein ruokaöljystä ja viinietikasta tehdyn salaatinkastikkeen kera; pienemmät lehdet syötiin kuitenkin sellaisenaan. Perinne tarjoilla lehtisalaattia ennen ateriaa alkoi vuosina 81–96 Domitianuksen valtakaudella. Rooman valtakunnan jälkeinen Eurooppa jatkoi perinnettä hauduttaa lehtisalaattia, lähinnä kookkaita romaine-tyypin salaatteja, sekä tapaa kaataa kuumaa öljy-viinietikkaa lehdille. Nykyisin lehtisalaatista suurin osa kasvatetaan sen lehtien vuoksi, vaikkakin erästä lajiketta kasvatetaan sen varren ja erästä öljyn valmistukseen käytettävien siementen vuoksi. Eniten lehtisalaattia käytetään salaateissa joko yksinään tai muiden lehtikasvien, vihannesten, liharuokien tai juustojen kanssa. Roomansalaattia käytetään usein caesarsalaatissa sardelleista ja munista tehdyn salaatinkastikkeen kera. Lehtisalaatin lehtiä voi myös käyttää keitoissa, kerrosvoileivissä ja wrapeissa. Varsia syödään sekä raakana että kypsennettynä. Lehtisalaatin kulutus Kiinassa kehittyi eri tavoin kuin lännessä, raakojen lehtien syömiseen liittyvän välttelyn ja niiden terveysriskien vuoksi. "Salaatit" valmistettiin Kiinassa kypsennetyistä kasviksista, ja ne tarjoiltiin kuumana tai kylmänä.
Tuotanto
Lehtisalaatti on Lactuca-suvun ainoa laji, jota kasvatetaan kaupallisesti. Yhdistyneiden kansakuntien elintarvike- ja maatalousjärjestön (FAO) laskelmien mukaan lehtisalaatin ja sikurin maailmanlaajuinen tuotanto (kummankin sato on laskettu yhteen FAO:n raportointisyistä) kalenterivuodelta 2010 oli 23 622 366 tonnia. Tämä tuli pääasiassa Kiinasta (53 %), Yhdysvalloista (17 %) ja Intiasta (4 %). Vaikka Kiina on suurin tuottaja maailmassa, suurin osa maan sadosta kulutetaan kotimaassa. Espanja on lehtisalaatin suurin viejämaa maailmassa, Yhdysvallat tulee toisena.
Lehtisalaatin tuotantotavat kaikkine prosesseineen kasvatuksesta myyntiin ovat muuttuneet paljon laajamittaisemmiksi 1900-luvulla. Suurin osa lehtisalaatin maataloustuotannosta tehdään käyttäen suuria määriä kemikaaleja, kuten lannoitteita ja tuholaismyrkkyjä, mutta lisääntyvä luomutuotanto on vallannut alaa markkinoista. Suuntaus alkoi pienviljelijöiden parista, mutta sekin on siirtynyt teollisempaan mittakaavaan.
Warner Music Group
Warner Music Group (WMG) on yksi maailman kolmesta suuresta levy-yhtiöstä ja äänitallenteiden tuottajasta. Sen levymerkkejä ovat muun muassa Warner Records, Reprise Records, Sire Records, Atlantic Records, Elektra Records, WEA, London Records, Rhino Entertainment, Warner Music Australia, Word Entertainment, Warner Music Finland, Roadrunner Records ja Warner Western. WMG:hen kuuluu myös musiikkikustantamo Warner-Chappell Music.
Warner on RIAA:n jäsen.
Artistit
Warnerin artisteja ovat tai ovat olleet muun muassa:
Kielinvuono
Kielinvuono on Jyllannin niemimaalla, Pohjois-Saksassa, Schleswig-Holsteinin osavaltiossa sijaitseva ja Kielinlahdesta erkaneva Itämeren lahti. Se on noin 15 kilometriä pitkä. Vuono erottaa Dänischer Wohldin ja Wagrienin niemet toisistaan. Schwentinejoki laskee Kielinvuonoon.
Vuonon perukassa on Kielin kaupunki. Muita merkittäviä paikkakuntia vuonon rannalla ovat Laboe ja Heidendorf. Kielin kanavan itäinen pää sijaitsee Kielinvuonon länsirannalla Holtenaussa, noin viisi kilometriä Kielin kaupungista pohjoiseen.
Larry James
Vuoden 1970 universiadeissa Larry James voitti 400 metrin aitajuoksun ajalla 50,2 ja 4 × 400 metrin viestijuoksun ajalla 3.03,3.
Hikiä
thumb|Hikiää Hikiä on kylä ja taajama Hausjärvellä. Asukasluku on noin 1 100. Hausjärven kuntakeskukseen Oittiin on Hikiältä matkaa 9,5 kilometriä. Hausjärven kirkonkylä sijaitsee Hikiältä 2,7 kilometriä koilliseen. Lähin kaupunki on Riihimäki.
Hikiän keskustassa oli vuoteen 2016? Hikiän kyläkauppa. Vuonna 2010 Hikiälle valmistunut Eskon koulu korvasi Karhin, Hikiän, Kirkonkylän, Vanhantien ja Erkylän koulut. Hikiällä on myös Karhiin jatkuva harju.
Huolimatta keskeisestä sijainnistaan Etelä-Suomessa Hikiää pidetään sanonnoissa perifeerisyyden ilmentymänä. Esimerkiksi termit takahikiä ja perähikiä viittaavat johonkin syrjäiseen paikkaan.
Historia
Hikiällä oli aikanaan rälssimaata ja siellä sijaitsi vuonna 1539 kuusi taloa, joita myöhemmin kutsuttiin nimillä Raivala, Brusila, Kartano, Hengetöin (Pakkala), Seppälä ja Isotalo.
Vuosina 1867-1869 rakennettiin Hikiälle arkkitehti Knut Nylanderin rautatieasema Riihimäki-Pietari-radan ensimmäisenä valmistuneelle Riihimäen ja Lahden väliselle osuudelle. Asemarakennusta laajennettiin ensin vuonna 1873 Nylanderin suunnitelmin ja toisen kerran 1904 arkkitehti Bruno Granholmin suunnitelmien mukaan.
Hikiän maaperä on aikanaan ollut hikevää hiekkamaata ja kylän nimi viitannee maaperän luonteeseen. Nimi esiintyy vuoden 1539 kartassa muodossa Hijkijs, vuoden 1633 kartassa Hikiä ja vuoden 1864 kartassa Hikie.
Liikenneyhteydet
pienoiskuva|Näkymä Hikiän rautatieasemalle. Hikiän rautatieasemalla pysähtyvät kerran tunnissa kulkevat lähiliikenteen G-junat. Hikiältä kulkee noin kahdeksan kilometrin pituinen yhdystie 2879 Riihimäelle. Yhdystien varrelle on suunniteltu rakennettavaksi kevyen liikenteen väylä. Hikiän halki kulkee myös seututie 290.
Matthew Upson
Matthew James Upson (s. 18. huhtikuuta 1979 Hartismere, Englanti) on englantilainen jalkapalloilija, joka edustaa Englannin Mestaruussarjan Milton Keynes Donsia. 185-senttinen Upson on pelipaikaltaan puolustaja.
Vuodesta 2015 nykyistä seuraansa edustanut Upson on aikaisemmin pelannut Lutonissa, Arsenalissa, Nottinghamissa, Crystal Palacessa, Readingissa, Birminghamissa, West Hamissa, Stokessa, Brightonissa ja Leicesterissä. Pelatessaan West Hamissa hän toimi joukkueen kapteenina vuosina 2009–2011.
Englannin maajoukkuetta Upson on edustanut 21 kertaa.
Painin maailmanmestaruuskilpailut 1990 (vapaapaini)
Vuoden 1990 vapaapainin maailmanmestaruuskilpailut järjestettiin 7. syyskuuta – 9. syyskuuta 1990 Tokiossa, Japanissa. Kisoissa painittiin kymmenessä painoluokassa.
Eino Mallila
Mannerheim-ristin ritariksi
”''Ylipäällikkö on pvm:llä 7.10.41 nimittänyt Vapaudenristin 2. luokan Mannerheim-ristin ritariksi alikersantti Eino Ilmari Mallilan, joka, jouduttuaan vihollisen saartamaksi [Porlammella] keskellä aukiota, johti kk. puolijoukkuettaan erittäin taitavasti ja rohkeasti. Joukkueen murtautuessa läpi pakotti ottamansa vangit valjastamaan hevosen, meni takaisin hakemaan konekiväärit pois ja taistellen 3 eri vihollislinjan läpi toi konekiväärit, miehensä sekä vangit takaisin omalle puolelle''.”
Eksarkki
Eksarkki on piispa, joka johtaa eksarkaattia. Eksarkilla voi olla arvonimenä myös metropoliitta ja alaisenaan useampia hiippakuntapiispoja. Bysantin valtakunnassa eksarkki oli sotilaallinen kuvernööri Karthagossa ja Ravennassa.
Aiheesta muualla
Esarcato Exarchaat (kerk)
Lasse Aapio
Lasse Aarne Aapio (s. 3. joulukuuta 1958 Helsinki) on suomalainen poliisivirkamies ja juristi, koulutukseltaan oikeustieteen kandidaatti. Hän on johtanut Helsingin poliisilaitosta vuodesta 2014.
Valtakunnansyyttäjä nosti toukokuussa 2018 Aapiota vastaan syytteen virkavelvollisuuden rikkomisesta. Hänen epäillään laiminlyöneen velvollisuutensa valvoa Helsingin poliisin tietolähdetoimintaa vuosina 2012–2013. Aapio pidätettiin poliisipäällikön virastaan oikeusprosessin ajaksi. Häntä oli epäilty virkarikoksista noin kahden vuoden ajan ennen virasta pidättämistä. Helsingin poliisilaitoksen päällikön sijaiseksi nimitettiin apulaispoliisipäällikkö Heikki Kopperoinen ja hänen jälkeensä Poliisihallituksen esikunnan päällikkönä aiemmin toiminut Tomi Vuori.
Kesäkuussa 2019 Helsingin käräjäoikeus hylkäsi Aapion ja muiden syytettyinä olleiden poliisijohtajien syytteet Suomen historian suurimmassa poliisioikeudenkäynnissä. Hylkäämisen perusteena oli se, ettei tietolähteiden rekisteröinnille ollut käräjäoikeuden mukaan lainmukaista menettelytapaa ennen vuotta 2018, joten syytetyt eivät voineet rikkoa virkavelvollisuutta. Syyttäjät aikovat valittaa tuomiosta. Tietolähteiden käyttöön liittyvän tutkintapyynnön tekijä vuonna 2013 oli silloinen sisäministeri Päivi Räsänen.
Syyskuussa 2019 hovioikeus päätti ottaa Aapion virkarikossyytteen käsittelyyn.
Maaliskuussa 2021 Helsingin hovioikeus hylkäsi syytteen.
Inkubaatio
Inkubaatio eli itämisaika on aika, joka tartuntataudeissa kuluu tartunnan saamisen ja taudin puhkeamisen välillä. Inkubaatio voi kestää lyhyimmillään muutamia minuutteja, pisimmillään, kuten Creutzfeldt–Jakobin taudissa, vuosia tai vuosikymmeniä. Useimpien tautien inkubaatioajat vaihtelevat yhdestä päivästä kolmeen viikkoon.
Perttu Pertamo
Bertel (Perttu) Abraham Petrelius myöh. Pertamo (26. tammikuuta 1892 Helsinki – 17. joulukuuta 1956) oli suomalainen jääkärieversti. Hänen vanhempansa olivat arkkitehti Albert Petrelius ja Agnes Maria Rönnqvist. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1922 Irma Inkeri Engelbergin kanssa.
Opinnot
Hän kirjoitti ylioppilaaksi Helsingin suomalaisesta normaalilyseosta vuonna 1910 ja liittyi Eteläsuomalaiseen osakuntaan. Opintojaan hän jatkoi Teknillisen korkeakoulun koneinsinööriosastolla vuosina 1910–1915. Hän suoritti diplomitutkinnon 1. osan vuonna 1921 ja diplomi-insinööri tutkinnon Karlsruhen teknillisessä korkeakoulussa vuonna 1923.
Jääkäriaika
Hän liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n 1. konekiväärikomppaniaan 15. joulukuuta 1915. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella. Hän osallistui vuonna 1917 Libaussa Suomalaisen sotilaskäsikirjan toimitustyöhön. Hänet komennettiin Suomeen jääkäsien etukomennuskunnan mukana 8. joulukuuta 1917 aselaiva S/S Equityllä ja hän rantautui Apuskäriin Merikarvialle, mistä hän matkusti Helsinkiin saamaan Uudelta metsätoimistolta toimintaohjeita johtamalleen jääkärikomennuskunnalle.
Suomen sisällissota
Hänet määrättiin 23. joulukuuta 1917 Vimpelin sotakoulun Pokelankomppanian apulaispäälliköksi ja opettajaksi sekä 23. tammikuuta 1918 Vöyrin sotakoulun johtajaksi. Hän otti Vöyrin suojeluskunnan päällikkönä osaa venäläisten aseistariisumiseen Vähässäkyrössä ja johti Vöyrin sotakoulun pääosaa Oulun valtauksessa. Ennen valtausta Ruukissa käytiin neuvotteluita eversti Örnflyktin ja Oulun punaisten valitseman Yrjö Kallisen delegaation välillä. Mukana välittäjänä oli myös luutnantti Petrelius, salanimellä "Stenberg". Kallinen ja Pertamo ystävystyivät vuosikymmeniä myöhemmin. Myöhemmin hän toimi Vöyrin sotakoulupataljoonan adjutanttina ja otti osaa Vaskiveden, Kurun, Muroleen, Teiskon, Sorilan, Messukylän ja Lapinniemen taisteluihin sekä Tampereen valloitukseen.
Sisällissodan jälkeinen aika
Pertamo määrättiin sisällissodan jälkeen Helsingissä uudelleen toimintansa aloittaneen Vöyrin sotakoulun päälliköksi. Hänet siirrettiin sotakoulusta 1. Divisioonan käytettäväksi 19. kesäkuuta 1918 ja määrättiin Itämeren jalkaväkirykmentti 1:een ensin konekiväärikomppanian päälliköksi ja myöhemmin konekivääriupseeriksi rykmentin esikuntaan. Hänet komennettiin 14. syyskuuta 1918 alkaen opettajaksi Viipurin (Markovillan) upseerikokelaskursseille, josta hänet siirrettiin 25. huhtikuuta 1919 alkaen Suojeluskuntain yliesikunnan koulutusosaston päälliköksi, josta tehtävästä hän sai 25. heinäkuuta 1920 alkaen kahden vuoden opintoloman. Hän toimi opintolomansa aikana Malmin suojeluskunnan paikallispäällikkönä vuosina 1920–1921. Pertamo erosi armeijan palveluksesta 11. lokakuuta 1922. Hän astui 1. maaliskuuta 1924 Suojeluskuntain yliesikunnan palvelukseen, jossa hänet sijoitettiin radioupseeriksi. Yliesikunnasta hänet siirrettiin puolustusministeriön insinööriosastolle 6. toukokuuta 1925 ja puolustusministeriön radiolaboratorion johtajaksi vuoden 1926 alusta. Radiolaboratorion johtajan paikalta hänet nimitettiin sähkölaboratorion johtajaksi 1. toukokuuta 1927 alkaen. Pertamo kirjoitti vuonna 1924 teoksen: Elektroniputki ja sen käytäntö radiotekniikassa.
Talvi- ja jatkosota sekä sotien jälkeinen aika
Pertamo osallistui talvisotaan puolustusministeriön Radiolaboratorion johtajana, missä tehtävässä hän jatkoi myös välirauhan aikana. Jatkosodan puhjettua hänet siirrettiin Päämajan Viestikorjaamojen johtajaksi, missä tehtävässä hän toimi koko sodan ajan. Sotien jälkeen hän toimi Valtion Sähköpajan toimitusjohtajana vuoteen 1949 saakka, jonka jälkeen hän siirtyi Puolustuslaitoksen Santahaminan Tehtaan toimitusjohtajaksi ja oli tehtävässä vuoteen 1956 saakka. Hänet haudattiin Malmin hautausmaahan.
Erkki Järnefelt
Erkki Armas Gideon Järnefelt (10. lokakuuta 1939 Helsinki – 7. joulukuuta 2016 Lontoo) oli suomalainen merikapteeni ja yritysjohtaja, joka sai teollisuusneuvoksen arvonimen.
Järnefeltin vanhemmat olivat toimitusjohtaja Risto Armas Johannes Järnefelt ja Kaisu Helena Ester Mykkänen ja puoliso vuodesta 1963 opettaja Anna-Liisa Lavanti. Koulut käytyään Järnefelt lähti merille ja valmistui merikapteeniksi 1968, minkä lisäksi hän suoritti kauppatieteiden maisterin tutkinnon 1969 Lontoossa. Järnefelt oli Suomen Höyrylaiva -yhtiössä Kotkan lastaustoimintojen johtaja, Boren Euroopan terminaalitoimintojen päällikkö, Finnlinesin Finn-Anglia Line -yhtiön laivaliikenteen ja terminaalitoimintojen johtaja, Nordisk Transport & Spedition -yhtiön Tukholman toimintojen johtaja, Polar-Express -yhtiön Ruotsin toimintojen johtaja, Olson & Wright -yhtiön kansainvälisten kuljetusten johtaja sekä ScandPoint-yhtiön toimitusjohtaja.
Vuonna 1984 Järnefeltistä tuli Siemensin sähkötukkukaupan toimitusjohtaja Ruotsissa. Siemensin palveluksessa Järnefelt oli sittemmin eläkkeelle saakka, toimien muun muassa Hellscan-yhtiön toimitusjohtajana Suomessa, Hellectron-yhtiön toimitusjohtajana Ruotsissa, Hell-Xenotron-yhtiön myyntijohtajana Englannissa sekä vuodesta 1991 Siemens Nixdorfin johtajana Suomessa ja vuodesta 1992 lisäksi Ruotsissa. Suomen Siemensin toimitusjohtajaksi hän tuli 1994. Vuonna 1997 teollisuusneuvoksen arvonimen saanut Järnefelt jäi eläkkeelle 1999.
Hillerød
Hillerød on Tanskan Pääkaupunkialueella sijaitsevan Hillerødin kunnan keskustaajama. Vuoden 2012 alussa taajamassa oli 30 570 asukasta.
Hillerød sijaitsee Sjællandin saarella ja se on Pääkaupunkialueen pääkaupunki. Kaupungin kuuluisin nähtävyys on Frederiksborgin linna. Hillerødistä on 35 kilometrin matka Kööpenhaminaan.
Miika Aulio
Miika Juha Ilmari Aulio (s. 19. marraskuuta 1975, Helsinki) on suomalainen jousiampuja. Hän osallistui kesäolympialaisin 2000. Urheilu-uransa jälkeen Aulio toimi kansainvälisen jousiammuntaliiton kehityspäällikkönä Oseanian alueella, ja osallistui kesäolympialaisiin 2004 Tongan ja Fidžin valmentajana. Aulio on toiminut vuodesta 2006 Suomen jousiampujain liiton tähtäinjousen Olympiavalmentajana. Päävalmentajana Aulio osallistui Pekingin kesäolympialaisiin 2008, Rion kesäolympialaisiin 2016 sekä Tokion Kesäolympialaisiin 2020. Jousiammunnan Aulio aloitti 14-vuotiaana riihimäkeläisessä Riihi-Jouset -jousiammuntaseurassa. Koulutukseltaan Aulio on eMBA Hankenilta.
Turun linna
Turun linna (ruots. Åbo slott) on 1280-luvulla Aurajoen suulle perustettu linna Turussa. Se perustettiin alun perin Ruotsin kruunun hallintolinnaksi, mutta myöhemmin siitä tuli muun muassa Juhana III:n herttua-ajan renessanssilinna, Suomen kenraalikuvernöörin virka-asunto ja vankila. 1800-luvun lopulta alkaen linna on toiminut museokäytössä, joskin se vaurioitui pahoin Neuvostoliiton ilmavoimien pommituksessa kesällä 1941. Tämän seurauksena linnassa jouduttiin tekemään toisen maailmansodan jälkeen laajoja korjaus- ja restaurointitöitä.
Nykyään Turun linna luetaan Suomen tärkeimpien rakennushistoriallisten muistomerkkien joukkoon, ja Museovirasto on määritellyt sen yhdeksi Suomen valtakunnallisesti merkittävistä rakennetuista kulttuuriympäristöistä. Se on myös yksi Turun merkittävimmistä nähtävyyksistä. Vuonna 2006 linna oli Varsinais-Suomen viidenneksi suosituin matkailukohde 133 401 vierailijallaan. Linnan tiloissa toimii Turun museokeskuksen alainen Turun kaupungin historiallinen museo. Lisäksi Turun linnan kirkko on suosittu vihkipaikka, ja linnan renessanssisaleja voi vuokrata juhlakäyttöön. Esilinnan kahvilaravintolassa järjestetään muun muassa keskiaikaisia rahvaanpitoja.
1200-luku
pienoiskuva|left|Pienoismalli Turun linnasta kastellivaiheessa on esillä Turun linnassa. Turun linnan rakennustöiden aloittaminen tapahtui samalla ajanjaksolla, kun Etelä-Suomi liitettiin osaksi Ruotsin kuningaskuntaa 1200-luvun keskivaiheilta lähtien. 1200-luvun loppuun mennessä olot olivat Etelä-Suomen alueella vakiintuneet vähitellen ja 1280 perustettiin Ruotsin kruunun käskynhaltijan eli "praefactus Finlandiaen" virka. Ensimmäinen käskynhaltija oli Carolus Gustavi. Ruotsin oli rakennettava linnoja valtakunnan itäisen osan eli Etelä-Suomen ja siihen yhdistetyn Länsi-Karjalan puolustamiseksi sekä hallinnon järjestämiseksi. Aurajoen suulla sijainneelle luodolle alettiin rakentaa Ruotsin kuninkaan käskynhaltijan ja kruunun sotilaiden käyttöön tarkoitettua linnoitettua leiriä. Suomen alueen keskiaikaisista niin sanotuista valtakunnanlinnoista myös Viipurin linnan ja ehkä Hämeen linnankin perustaminen ajoittuu 1200-luvun lopulle.
Linnan varhaisimman vaiheen esikuvana on arveltu toimineen Visbyn 1288 valmistunut kaupunginmuuri, mutta mahdollisina muina esikuvina mainitaan myös Baltian maiden samalla aikakaudella rakennetut linnat sekä erityisesti Nyköpingshus Nyköpingissä Ruotsissa. Rakennusmateriaalina käytettiin aluksi harmaakiveä ja myöhemmin tiiltä. Yksityiskohdissa käytettiin lisäksi Gotlannista tuotua kalkkikiveä. Linna oli aluksi suorakaiteenmuotoinen 65 metriä pitkä ja 30 metriä leveä leirikastelli, jonka jokaisella sivulla oli portti. Leirin muurien länsipäässä kohosi porttitorni ja myöhemmin rakennettiin myös toinen torni linnan itäpäähän. Muurit olivat korkeudeltaan noin yhdeksän metriä ja niiden sisäpuolella sijaitsivat linnan päällikön asuinrakennus sekä linnan kappeli. Linnaan sijoitetut sotilaat leiriytyvät linnan muurien sisällä taivasalla.
Linnan rakentaminen saarelle oli keskeisen tärkeää, koska näin linnan piirittämisestä tehtiin vaikeaa. Linnasta käsin kyettiin myös valvomaan Aurajoen laivaliikennettä ja ylläpitämään meriyhteyksiä Ruotsiin. Linnan rakentamisen kanssa samoihin aikoihin oli ylempänä Aurajokea sijainneesta kauppapaikasta kasvanut Turun kaupunki. Kun paikalle siirrettiin vielä piispanistuin ja ryhdyttiin rakentamaan Turun tuomiokirkkoa, piispa alkoi kutsua itseään Turun piispaksi. Turun linnan erityisenä tehtävänä oli suojata kasvavaa Turun tuomiokirkon ympäristössä sijainnutta keskiaikaista kaupunkia, josta oli kasvanut samalla koko Ruotsin suomalaisen osan tärkein paikka. Linnan tärkein tehtävä ei kuitenkaan ollut kaupungin suojelu, vaan verojen keruu ja kuljetus Ruotsiin.
1300-luku
pienoiskuva|Kuninkaansali oli koko [[Itämaan (Suomen) merkittävin maallinen huone 1300-luvun alusta 1500-luvun puoliväliin.]] Linnaleirin uudistaminen alkoi 1310-luvulla, kun olot olivat vakiintuneet enemmän ja linnaleiriä voitiin laajentaa pysyvämpääkin käyttöä varten. Linnan ulkomuureja ja linnan länsi- ja itätornia korotettiin, kolme porttia muurattiin umpeen ja sisäänkäynti siirrettiin itäiseen porttitorniin. Linnapiha jaettiin poikittaisella välimuurilla kahteen osaan, jolloin länsitornista tuli niin sanottu sydäntorni, jossa oli viisi asuinkerrosta ja ampumakerros. Länsitorni oli kuin linna linnan sisällä, sillä sinne ei pystynyt kulkemaan kuin yhden ulko-oven kautta joka sekin pystyttiin hätätilanteessa nopeasti tuhoamaan. Linnan naiset oleilivat länsitornin rouvaintuvassa.
Ulkoapäin linna oli umpinainen harmaakivilinna, jonka muurissa oli ainoastaan ampuma-aukkoja, mutta sisälle linnaan rakennettiin kaksi siipirakennusta, toinen pohjoissivulle ja toinen eteläsivulle, joihin tuli yli 40 huonetta. Näin linnan keskelle muodostui pitkä ja kapea linnanpiha. Linnan sisällä liikkumista rajoitettiin puolustuksellisista syistä siten, että käynti linnan sisällä kävi linnapihan seinustoilla olleiden puisten parvikäytävien kautta, jotka pystyttiin hätätilanteessa tuhoamaan nopeasti. Myös kaikki suuremmat ikkunat olivat linnapihan puolella ja ulkomuurissa oli ainoastaan ampuma-aukkoja. Linnan Pohjoiseen siipeen rakennettiin palatsiosa, jonka pohjakerros toimi varastona, keskikerros linnantupana ja ylin kerros asuintiloina. Yksi linnan huoneista pohjoissiivessä oli aina sisustettuna kuningasta varten, siltä varalta että tämä sattuisi tulemaan vierailulle. Pohjoissiivessä sijaitsi myös nykyään Nunnakappeliksi kutsuttu kappeli, joka oli kaikille avoin ja sinne hakeutuivat myös linnan muurien ulkopuolella asuneet ihmiset. Linnan eteläinen siipi toimi linnan varastona. pienoiskuva|left|Pienoismalli linnan rakennusvaiheesta 1300-luvulta. Mallissa näkyy hyvin miten paljon linnaa laajennettiin rakentamalla pohjois- ja eteläsiivet asuintiloiksi. 1300-luvun uudistuksista vastasivat todennäköisimmin linnan päälliköt Lyder van Kyren (päällikkönä 1315–1322) sekä Matias Kettilmundinpoika (1324–1326). Matias Kettilmundinpojan kaudella linnassa vietettiin ensimmäistä kertaa ritariajan hovielämää. Hän järjesti linnassa juhlia, sisusti sen arvokkaasti ja hänellä oli seurueessaan muun muassa oma haukkametsästäjä. Hän ehti kuitenkin toimia virassaan vain pari vuotta, sillä hänen testamenttinsa on vuodelta 1326. Monet seikat viittaavat siihen, että linnan 1300-luvun alun uudistusten esikuvina toimivat saksalaiset aiempaa palatsimaisemmat linnat.
Pistemutaatio
Pistemutaatio on mutaatio, jonka seurauksena yksi emäs vaihtuu toiseksi RNA- tai DNA-ketjussa. Virhe voi syntyä esimerkiksi jakautumisen yhteydessä, kun jakautumista hoitavat entsyymit korjaavat molekyylin väärin. Pistemutaatioita ovat transitiomutaatiot ja transversiomutaatiot. Edellisissä puriiniemäs (adeniini, guaniini) vaihtuu toiseksi puriiniemäkseksi tai pyrimidiiniemäs (tymiini, sytosiini) toiseksi pyrimidiiniemäkseksi, jälkimmäisissä puriiniemäs vaihtuu pyrimidiiniemäkseksi tai päinvastoin.
Turun linna
1300-luku
Olot Ruotsissa kävivät 1300-luvun puolivälistä lähtien epävarmemmiksi, kun kruunusta ryhdyttiin käymään veristä sotaa. Valtaistuimelle nostettiin 1364 saksalainen ruhtinas Albrekt Mecklenburgilainen, sen jälkeen kun Ruotsin aateliston enemmistö oli syössyt Maunu Eerikinpojan pois vallasta. Suomessa valtaa piti samanaikaisesti Bo Joninpoika Grip, joka oli rikkaana aatelisena saanut koko Suomen omaksi läänityksekseen. Hän vastusti uutta saksalaista syntyperää olevaa kuningasta ja pyrki Turun linnasta käsin estämään tämän pyrkimykset Suomessa. Linna kärsi pahoja vaurioita näiden valtataisteluiden aikana, kunnes se lopulta rappeutuneena ja yli kahdeksan kuukautta kestäneen piirityksen jälkeen luovutettiin uudelle kuninkaalle 1365. Linnan tuhoutuneet osat rakennettiin kuitenkin uudestaan entistä komeammiksi, ja 1300-luvun päättyessä Turun linna oli Pohjoismaiden suurimpia ja tärkeimpiä linnoja.
Pistemutaatio
Jos pistemutaatio tapahtuu geeniä koodaavalla alueella, se voi olla tyypiltään joko hiljainen mutaatio, joka ei aiheuta mutatoituneen kodonin koodaaman aminohapon muutosta, neutraali mutaatio, joka muuttaa aminohapon toiseksi, ominaisuuksiltaan samankaltaiseksi aminohapoksi, missense-mutaatio, joka muuttaa aminohapon joksikin toiseksi aminohapoksi tai nonsense-mutaatio joka muuttaa aminohappokodonin lopetuskodoniksi.
Turun linna
1400-luku
1400-luvulla linnassa seurasi jälleen uusi rakennusvaihe. Tällöin linnan salit holvattiin ja koilliskulmassa sijainnut puukappeli korvattiin kivirakennuksella, jonka toiseen kerrokseen suunnitellun kappelin rakennustyöt jäivät kuitenkin kesken. Linnan eteläsiipeen sijoitettiin varaston sijaan keittiö ja leivintupa, toiseen kerrokseen rakennettiin Iso linnantupa juhlia varten ja linnan voudin kamarin yläpuolelle kirjurintupa. Tällöin linnaan tehtyjen holvausten perusteella uudistusten esikuvina ovat olleet Pommerin ja Puolan linnat.
Erityisesti 1400-luvun loppupuolella valtionhoitaja Sten Sture vanhemman kaudella linna koki suuria uudistuksia, kun linnassa toteutettiin keskiajan laajimmat rakennustyöt. Linnan itätornia ja muureja korotettiin ja ne varustettiin ampumakäytävillä. Lisäksi linnaan rakennettiin katolinen kirkko, joka tunnetaan nykyään nimellä Sturen kirkko. Eteläsiiven keittiö- ja makasiinitiloja kohennettiin ja Iso linnantupa holvattiin pohjoissiiven kuninkaansalin tavoin kaksilaivaiseksi. Eteläsiiven holvit kuitenkin purettiin jo 1550-luvun lopulla. 1400-luvulla alettiin rakentaa myös varsinaisen päälinnan ulkopuolelle olevaa, nykyisin esilinnaksi kutsuttua varustusta.
Linna oli myös 1400-luvulla monien tapahtumien keskipiste. Siellä vierailivat muun muassa Kalmarin unionin kuninkaat Eerik Pommerilainen ja Kristian I sekä Ruotsin valtionhoitajat Kaarle Knuutinpoika Bonde, Eerik Akselinpoika Tott ja Sten Sture vanhempi.
1500-luku
pienoiskuva|Uudessa kuninkaansalissa samoin kuin kuningattarensalissa näkyi aivan uudenlainen rakennustapa. Lattiat olivat samalla tasolla, huoneet avaria ja valoisia ja isot ikkunat avautuivat joka suuntaan. 1500-lukua voidaan pitää Turun linnan tapahtumarikkaimpana vuosisatana. Linnassa kävi tiuhaan ylhäisiä vieraita, sitä piiritettiin kuudesti ja sen merkitys oli valtakunnallisesti suuri. Erityisen katkeria taisteluita linnasta käytiin Kustaa Vaasan aloittamien Ruotsin vapaussotien aikana. Ruotsin irtauduttua Kalmarin Unionista 1523 oli keskiaikainen sotilaslinna jo hyvin vanhentunut. Kustaa Vaasa piti linnaa henkilökohtaisesti epämiellyttävänä, kun hän vieraili linnassa useaan otteeseen. Eräässä kirjeessään 1556 hän kirjoittaa linnan "raihnaisista taloista ja huoneista". Linnan ikkunoissa oli tällöin pergamenttiruudut, tulisijat olivat loppuun kuluneita ja huoneet olivat epäviihtyisiä.
Linnan sijainti oli kuitenkin vielä Vaasa-ajallakin tärkeä, joten Kustaa Vaasan määräyksestä linnassa aloitettiin laajamittaiset korjaus- ja laajennustyöt renessanssin hengessä. Vanhentuneet solakäytävät korvattiin porrastorneilla, jotka helpottivat liikkumista linnan sisällä. Pieni porrastorni valmistui 1550 ja iso porrastorni 1558. Päälinnan itäinen sisäänkäynti uusittiin rakentamalla laskusillan tilalle porrashuone 1558. Myös keskiaikaisen päälinnan yhteyteen sen itäpuolelle rakennettu matalampi esilinna sai lopullisen muotonsa 1576–1588. Sitä oli rakennettu monissa erissä linnasaaren kasvettua maankohoamisen ansiosta. Esilinnasta tuli neliömäinen rakennusryhmä, jonka pohjoisnurkassa sijaitsee viisikulmainen, eteläisessä siivessä kuusikulmainen ja itäisen sivustan keskikohdalla nelikulmainen torni. Lisäksi esilinnan itäisessä kulmauksessa sijaitsee pyöreä tykkitorni.
Sodankäynnissä uuden ajan alussa tapahtuneiden muutosten seurauksena keskiaikaiset linnat alkoivat menettää merkitystään, ja maankohoaminen oli liittänyt linnan mantereeseen. Myös Turun linnan puolustus siirrettiin vähitellen keskiaikaisen päälinnan ulkopuolelle esilinnaan ja maavallituksille. Koska päälinna oli menettänyt aiemman merkityksensä sodankäynnin kannalta, se voitiin Kustaa Vaasan hallituskaudella muuttaa renessanssityyliseksi asuinpalatsiksi saksalaisten, espanjalaisten ja puolalaisten esikuvien mukaan. Muutostöiden aikana päälinnaan rakennettiin esimerkiksi kokonaan uusi ylin kerros. Vastaavanlaisia uudistuksia toteutettiin 1500-luvulla myös useissa muissa valtakunnan tärkeimmissä linnoissa, kuten esimerkiksi Kalmarin linnassa. Kustaa Vaasan poika Juhana-herttua, myöhempi Ruotsin kuningas Juhana III, asui Turun linnassa 1556–1563. Kustaa Vaasa oli nimittänyt Juhanan Suomen herttuaksi 1556 samalla kun he yhdessä vierailivat Turussa. Juhanan muutettua asumaan Turun linnaan keskiaikainen puolustukseen tarkoitettu päälinna muuttui renessanssipalatsiksi ja vallanpitäjien edustajien asuinpaikaksi. pienoiskuva|left|Esilinna valmistui nykyiseen muotoonsa 1500-luvun lopulla. Sen muurien sisällä olevan pihamaan kautta kuljettiin päälinnan puolelle. Herttuan hovi Turun linnassa oli Suomen oloissa ainutlaatuisen loistokas ja ainoa esimerkki Suomessa vietetystä renessanssityylisestä hovielämästä. Jouluaattona 1562 Juhana toi vaimonsa, Puolan kuninkaan tyttären Katarina Jagellonican Turun linnaan. Uudet salit olivat tällöin Suomen historiassa ennennäkemättömän loistokkaan hovielämän puitteina. Herttuattarella oli myötäjäislahjoina mukanaan muun muassa jalokiviä, kultaa, samettia, verhoja, seinätapetteja eli gobeliineja, yöasuja ja haarukoita, joita Suomessa ei ollut nähty tätä ennen. Katarinan elämäntapa oli varsin tuhlaavainen. Hänellä oli esimerkiksi mukanaan kokonaan oma henkilökunta, johon kuului kamaripalvelijoita, hovipoikia, räätäleitä ja jopa hovinarreja, jotka olivat kääpiöitä.
Linna oli Suomen oloissa valtava laitos, jossa työskenteli 600 ihmistä, joista suurin osa naisia. Juhana-herttuan kerrotaan olleen hyvin muotitietoinen hallitsija, jonka käyttäytyminen herätti ihastusta myös ulkomailla. Linnassa vietettiin loisteliaita juhlia, ja läheisellä Ruissalon saarella järjestettiin turnajaisia. Keskiaikaisen kuninkaansalin holvit muutettiin renessanssityyppiseksi tasakatoksi. Salista tuli henkivartijoiden tupa ja hoville rakennettiin uusi kerros.
Kustaa Vaasan jälkeen kuninkaaksi noussut Juhanan vanhempi veli Eerik XIV ajautui kuitenkin avoimeen konfliktiin Juhanan kanssa, koska Ruotsi oli sodassa Puolan kanssa samanaikaisesti kun Juhana nai Katariina Jagellonican. Konfliktin kärjistyttyä Eerik XIV:n joukot piirittivät Turun linnaa kesällä 1563 kolmen kuukauden ajan, kunnes se antautui elokuussa. Herttuapari vangittiin ja tähän päättyi samalla Juhana-herttuan renessanssihovi Turussa. Neljä vuotta myöhemmin - Juhanan tultua kuninkaaksi Aateliston vallankaappauksen seurauksena - veljesten osat vaihtuivat, kun Eerik ja hänen puolisonsa Kaarina Maununtytär syöstiin vallasta. Turun linnassa heitä pidettiin vankeina 1570–1571. Heille annettiin aluksi palvelijoita ja he saivat kuljeskella linnan huoneissa vapaasti, mutta kun tuli ilmi että Eerik oli alkanut salaa kirjoitella Venäjän tsaarin Iivana Julman kanssa Eerik erotettiin puolisostaan ja lapsistaan ja hänet teljettiin kuusikulmaiseen torniin esilinnan puolella. Turun linnan käskyhaltijaksi nimitettiin 1580 Julius Gyllenhielm, joka oli Juhanan ja hänen herttuakautensa aikaisen rakastajattaren Kaarina Hannuntyttären poika.
Juhana III:n kuoleman jälkeen 1592 Ruotsin hallitsijaksi nousi hänen ja Katariina Jagellonican poika Sigismund, josta oli jo aiemmin 1587 tullut äitinsä isän kuoltua myös Puolan kuningas. Sigismund oli katolinen ja hallitsi Puolasta käsin, mikä aiheutti nopeasti konfliktin hänen ja Ruotsin valtaneuvoston sekä sen käskynhaltijan, Kustaa Vaasan kolmannen pojan Kaarle-herttuan välillä. Suomen aatelisto ja osa porvaristoa kannatti marski Klaus Flemingin johtamana Sigismundia sisällissodassa, minkä vuoksi Turun linnaa piiritettiin sodan aikana vuosina 1597 ja 1599. Myöhempi piiritys päättyi Turun raatihuoneentorin verilöylyyn 10. marraskuuta 1599.
1600-luku
pienoiskuva|Turun linnan pohjapiirros Tultaessa 1600-luvulle linnan pääosa lienee ollut melko rappeutunut 1500-luvun lopun levottomuuksien vuoksi. Huhtikuussa 1614 Kaarle IX:n poika, tuore kuningas, Kustaa II Aadolf asettui asumaan linnaan runsaaksi kuukaudeksi. Kerran hänen syödessään päivällistä suuressa salissa, eli nykyisessä linnankirkossa, pääsi tuli irti eräässä kamarissa ja tuhosi muutamassa tunnissa kaiken palavan päälinnassa. Palon jälkeen päälinna jälleenrakennettiin, mutta se oli joka tapauksessa vanhentunut. Siitä tuli tämän jälkeen kruunun viljamakasiini. Ainoastaan linnan kappelia käytettiin enää sen alkuperäiseen tarkoitukseen. Linnan elämä siirtyi kokonaisuudessaan päälinnan itäpuolella sijaitsevaan esilinnaan. Sitä käytettiin Turun ja Porin läänin maaherrojen virka-asuntona, ja myös Suomen kenraalikuvernööri asui linnassa oleskellessaan Turussa.
Esilinnan loistokausi oli vuosina 1637–1640 ja 1648–1651, jolloin Pietari Brahe kenraalikuvernööriaikanaan asui siellä. Brahen ja hänen puolisonsa Kristina Katarina Stenbockin lisäksi esilinnan puolelle sisustettiin tiloja virkamiesten kirjureitten ja hovimestarin käyttöön. Esilinnassa oli myös asepaja, suutarinverstas, sauna ja panimo. Linna oli seuraelämän keskus, jossa pukeuduttiin, juhlittiin ja syötiin eurooppalaiseen tapaan. Vähitellen Brahen jälkeen kuitenkin myös esilinna alkoi rappeutua. Linna menetti lopullisesti asemansa valtakunnan tärkeän hallinnonhaaran Suomen puoleisena keskuksena 1698, jolloin maaherra siirtyi asumaan Turun keskustaan. Hovioikeus oli jo aiemmin siirretty Vanhan Suurtorin laidalle.
Vuosina 1656–1662 linnan itäpäädyn porrastornin yläkerran huoneessa oli vangittuna kaksinnaimisesta kuolemaan tuomittu kornetti Carl Jordan. Holhoojahallitus vahvisti kuolemantuomion 3. maaliskuuta 1662, ja Carl Jordan mestattiin Turussa 16.4.1662. Huone tunnetaan nykyään "ylioppilas Jordanin kamarina" ja on suurennettuja ikkunoita lukuun ottamatta vankihuoneen aikaisessa asussa.
1700-luku
pienoiskuva|vasen|Linna vuonna 1724 Päälinnaan tuli hieman uutta toimintaa, kun päälinnan entiseen suureen saliin rakennettiin 1705–1706 uusi kirkko, joka on vielä nykyisinkin olemassa samalla paikalla. Kirkon sisustusta täydennettiin kuninkaan tuoleilla, jotka rakennettiin 1775 kuningas Kustaa III:n ja hänen puolisonsa Sofia Magdalenan vierailua varten.
Esilinnaa käytettiin 1700-luvulla ajoittain Ruotsin armeijan asevarastona ja myöhemmin kuninkaallisen Ruotsin saaristolaivaston kasarmina. Sinne perustettiin myös sotilassairaala, kruunun viinanpolttimo ja vankila. 1700-luvun puolivälissä ehdotettiin jopa päälinnan purkamista, koska se oli niin pahoin vanhentunut ja rappeutunut. 1770-luvulla esilinna kuitenkin jälleen korjattiin perusteellisesti ja siitä tuli lopulta kokonaisuudessaan vankila.
Vankeja oli välillä samassa pienessä sellissä lähes 20. Talvisin ilma oli ummehtunutta, ja taudit olivat yleisiä vankien keskuudessa. Kesäisin oli paremmin, kun vangit saattoivat oleskella muurilla ympyröidyllä pihalla. Esilinnassa sijaitseva pyöreä torni otettiin vankilakäyttöön 1779, jolloin sellien lukumääräksi tuli 12.
1800-luku
Suomen siirryttyä Venäjän vallan alle 1809 linnassa toimi myös venäläinen kasarmi. Tuolloin linnanpiha oli jaettu kahtia: toinen puoli kasarmin käyttöön ja toinen vankilan. Luhistumisriskin vuoksi rapistuneen rakennuksen kosteuden turmelemia välipohjia purettiin pois. Esilinnasta siirrettiin viimeiset vangit vasta uuden lääninvankilan eli Kakolan valmistuessa vuonna 1891.
1881 perustettiin Turun kaupungin historiallinen museo, jolle annettiin aluksi yksi huone esilinnasta. Museo sai vähitellen lisää huoneita haltuunsa kunnes 1901 se sai koko esilinnan haltuunsa. Samanaikaisesti päälinnasta oli tullut varasto ja sellaisena se rappeutui kaikenaikaa huonompaan kuntoon.
Linnan ensimmäinen restaurointisuunnitelma tehtiin jo 1880-luvulla. Arkkitehti Johan Jacob Ahrenberg esitteli sen Suomen keisari Aleksanteri III:lle 1890. Suunnitelma toteutettiin kuitenkin vain kahdessa esilinnan huoneessa.
1900-luku
pienoiskuva|Linna tulessa ilmapommitusten jälkeen 1941 1900-luvun alkuun tultaessa päälinnan useimmat välilattiat olivat lahonneet ja ne oli poistettu. Vuosina 1929–1933 tehtiin Juhani Rinteen johtamana ensimmäiset entistystyöt päälinnan itätornissa ja löydettiin portin yläpuolen huoneesta seinämaalauksia 1530-luvulta. Koko linnan restaurointia ehdotettiin useita kertoja ja ajatus koko linnan restauroinnista heräsi uudelleen 1937. Eduskunta päätti 1939, että asian tutkiminen ja suunnittelu voitaisiin panna alulle ja entistämistöiden arkkitehdiksi valittiin Erik Bryggman. Mitään ei kuitenkaan ehditty tehdä, ennen kuin syttyi toinen maailmansota. Sen aikana linna sai vauriota ilmapommituksissa, varsinkin kesällä 1941 jatkosodan ensimmäisenä päivänä, kun päälinnaan osui palopommeja. Tämän seurauksena päälinnan katto ja kaikki vielä jäljellä olleet välilattiat sekä 1700-luvulla rakennettu linnan kirkko tuhoutuivat.
Sodan aikana päälinna oli raunioina, ja restaurointi ja jälleenrakennustyöt aloitettiin 1946. Linnan restaurointitöistä vastasi arkkitehti Erik Bryggman ja samaan aikaan tehtävistä tutkimuksista valtionarkeologi Carl Jacob Gardberg. Sisustussuunnitelmat teki Erik Bryggmanin tytär Carin Bryggman, joka vastasi linnan sisustuksista aina 1990-luvun alkuun saakka. Linnan restauroinnissa pyrittiin toteuttamaan kaksi eri päämäärää: linnan huoneista suurin osa korjattiin alkuperäiseen asuunsa ja linnasta pyrittiin tekemään jälleen toiminta- ja edustustila. Turun kaupunki sai linnan suurista juhlasaleista edustustilat itselleen ja linnan kirkko sai jälleen entiset tehtävänsä.
Postimerkkejä
Turun kaupungin 700-vuotisjuhlien kunniaksi vuonna 1929 julkaistiin Signe Hammarstén-Janssonin piirtämä Turun 700-vuotisjuhlamerkkisarja. Sarjassa oli kolme postimerkkiä ja ne olivat Suomen ensimmäiset kuvalliset postimerkit Yhden merkeistä pääteemana oli Turun Linna ja toisessa oli edustalla kaupungista poistuva laiva ja taustalla Turun Linna. Vuonna 2014 Turun Linna oli mukana Erik Bruunin suunnittelemassa Vanhat Linnat -postimerkkisarjassa.
Turun linna populaarikulttuurissa
Turun linna on innoittanut monia kirjailijoita ja on useissa tapahtumapaikkana. Klassikko on Zachris Topeliuksen Turun linnan tonttu-ukko vuodelta 1849, jossa tonttu-ukko huolehtii rapistuvasta linnastaan. Herttuan hovissa: elämää 1500-luvun Turussa on Paula Moilasen ja Kirsi Haapamäen nuortenkirja. Maijaliisa Dieckmannin nuortenkirja Kaksoset ja Turun linnan aave sijoittuu 1490-luvulle. Aikuisille tarkoitettu romaani on esimerkiksi Tuuli Rannikon Veriura, jossa arabisheikin laivatilausta turkulaiselta telakalta juhlitaan linnassa.
Linnan muurit näkyvät myös monissa suomalaisissa elokuvissa. Tällaisia ovat muiden muassa Ilmari Unhon seikkailuelokuva Sadan miekan mies (1951), Matti Kuortin lastenelokuva Kiljusen herrasväen uudet seikkailut (1990) ja Mika Kaurismäen Tyttökuningas (2015).