cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Vaimoke
Juoni
Kotona isä lupaa tukea tyttärensä opintoja Musiikkiopistossa. Kirsti on hyvä pianisti ja haluaa tulla urkuriksi. Hän hakee erotodistuksensa koulusta. Tällä välin Esko on käynyt pyytämässä Kirstin kättä tämän äidiltä, joka innoissaan haluaa heti lähteä hankkimaan kapioita. Kirsti kuitenkin soittaa Eskolle ja antaa tälle ”jo toiset” rukkaset: äiti-Sofia järkyttyy niin pahanpäiväisesti, että joutuu vuoteenomaksi. Tanu paljastaa vedonlyönnin Kirstille, joka kertoo asiasta sisarilleen. Perheneuvottelun jälkeen Kirsti päättää suostua kosintaan; ryhtymällä ”vaimokkeeksi” hän pystyy samalla sekä tekemään mieliksi äidilleen että kostamaan Eskolle. Äiti-Sofia on mielissään, ettei hänen tyttärensä aivan muitta mutkitta suostunut kosintaan, vaan antoi Latvan odottaa vastausta.
Runsas vierasjoukko on läsnä kirkkohäissä, joiden jälkeen Esko morsiamen ja hääväen yllätykseksi suuntaa auton hääpaikan sijaan pohjoiseen Puumalan ja Varkauden kautta aina Kuopioon asti. Esko tarjoutuu hankkimaan hääpukuiselle Kirstille kaiken mitä hän tarvitsee. Aviopari käy seuraavana päivänä ostoksilla ja Kirsti hankkii kalliin uuden vaatekerran. Puijon näkötornissa Kirsti yllättäen telkeää Eskon oven taakse ja pakenee paikalta hiihtäen; alkaa takaa-ajo.
Esko tavoittaa autollaan junassa uinuvan Kirstin ja kuljettaa hänet kotiinsa. Kirsti komentaa talossa suursiivouksen ja kutsuu äitinsä apuun, sillä taloudenhoitaja neiti Pietarinen on ottanut lomaa hoitaakseen sairasta äitiään. Paikat siivotaan ja huonekalujen järjestys uusitaan. Uusi järjestys ei miellytä matkalta palaavaa neiti Pietarista eikä hän pidä Kirstistä, joka on tuonut taloon uuden komennon. Eskon sisar Signe tulee vierailulle eikä uusi käly miellytä häntäkään, mutta Kirsti vaientaa naiset tekemällä tiettäväksi asemansa talon uutena rouvana.
Tilanne kärjistyy eräänä iltana, kun Kirsti kutsuu Tanun ja muut ystävänsä juhlimaan. Neiti Pietarinen hälyttää klubi-iltaa viettävän Eskon takaisin kotiin. Esko astuu pimennettyyn saliin kesken sokkoleikin ja hänen onnistuu napata Kirsti syleilyynsä, mutta vaimoke ei ota miehensä rakkaudenvuodatuksia vakavasti. Hän aikoo lyödä asian leikiksi tai muutoin käyttäytyä siten, että Eskon on lopulta myönnyttävä avioeroon.
Joulun jälkeen Kirsti saa neiti Pietarisesta tarpeekseen ja erottaa tämän. Tanu saa tällä välin Kirstin nimissä lähetetyn viestin. Saavuttuaan Latvojen taloon hän tapaa Kirstin huvittelemassa yksinään. Kirsti paljastaa Tanulle tekaisseensa juhlat tehdäkseen Eskon mustasukkaiseksi. Kotiin palaava Esko kuulee lopun Kirstin ja Tanun keskustelusta. Hän ajaa Tanun tiehensä, ja Kirstin ilmaistessa vastalauseensa lähtee myös itse.
Aamulla neiti Pietarinen löytää Eskon Jokelan hotellista ja pyytää ajamaan hänet Viipuriin sillä verukkeella, että hänen äitinsä on taas sairastunut. Tapaus saa hotellin henkilökunnan juoruilemaan agronomi Latvan avio-ongelmista. Myös Tanu ja hänen toverinsa Hoffman saapuvat Viipuriin juhlimaan uuttavuotta. Tanu huomaa Eskon ja näyttää saamaansa kirjelappua, joka ei ole Kirstin käsialaa, ja vakuuttaa Kirstin rakastavan vain Eskoa.
Tanu soittaa Kirstille ja uudistaa edellisillan kutsunsa tulla Viipuriin vastaanottamaan uuttavuotta. Kirsti tapaa Tanun ja Hoffmanin samassa ravintolassa, jossa juonitteleva neiti Pietarinen odottaa Eskoa. Ravintolasali pimennetään uudenvuoden lyöntien ajaksi, ja valojen syttyessä Kirsti löytää yllätyksekseen itsensä Eskon sylistä. Puhelimesta palaava neiti Pietarinen näkee heidät yhdessä, ja Tanu vihjaa tietävänsä väärennetystä kirjelapusta. Neiti Pietarinen poistuu ravintolasta vähin äänin. Kirsti ja Esko tekevät sovinnon ja antautuvat loppusuudelmaan.
Kuvausaika ja -paikat
thumb|Valentin Vaala ohjaa Ansa Ikosta. Kameran takana [[Theodor Luts ja Sulo Tammilehto.]] Vaimokkeen kuvaukset aloitettiin 28. tammikuuta 1936 ja lopetettiin saman vuoden maaliskuussa. Ulkokuvia otettiin Kuopiossa hotelli Atlaksessa, Puijon näkötornissa ja rautatieasemalla sekä Viipurissa rautatieasemalla ja Rautatientorilla. Lisäksi kuvattiin Espoon vanhan kirkon ympäristössä. Studiona toimi Vironkadun studio Helsingissä.
Arviot
Helsingin Sanomien aikalaiskriitikko kehui Vaimoketta: ”On heti alusta pitäen onniteltava Suomi-Filmiä siitä, että se on ottanut huvielokuva-aiheekseen tämän kevyen romaanin, joka ei aseta vakavia päämääriä ohjaajalle eikä näyttelijöille. On samalla myös lausuttava tunnustus siitä, että suomalainen yleisö saa mainion todistuksen Suomi-Filmin pystyväisyydestä myös hauskuudessa ja huumorissa kilpailemaan tasavertaisena ulkomaalaisten tekijöiden rinnalla.” Uuden Suomen arvostelija kirjoitti: ”Suomi-Filmi on Vaimoketta valmistaessaan tehnyt erittäin huolellista työtä ja saanutkin aikaan elokuvan, jota voidaan pitää ehkäpä parhaimpana tähänastisista kotimaisista äänielokuvista.” Karjalan Suunnassa arvostelun tehneen Ilmari Unhon mukaan ”käsikirjoitus on monin kohdin riemastuttavan herkullinen ja antaa se etenkin näyttelijöille verrattoman hyviä tilaisuuksia näyttää taitoaan sekä replikoinnissa että etenkin ilmeilyssä.” Vaimoke oli näyttelijävoitto Ikoselle. Aikalaiskriitikot vertasivat häntä Heidi Blåfieldiin ja ylistivät hänen charmiaan ja välittömän aitoa työskentelyään.
Erään 2010-luvun kriitikon mukaan Vaalan ohjaustyö on innotonta, mutta ”farssi sisältää kiintoisan ironisen näkemyksen avioliitosta”. Arto Pajukallio taas on todennut elokuvan sujuvaksi viihdekomediaksi. KAVI:n tutkijan Kirsti Raitarannan mukaan ”tarinan käänteet ennakoivat romanssia, mutta dialogissa on ytyä. Elokuvassa vasta 22-vuotias Ansa Ikonen jättää Tauno Palon tyystin altavastaajaksi sanavalmiina ja kirpakkana puolisona.”
Huomioita
Vaimoke on varhaisin Hilja Valtosen teksteihin perustuva elokuva. Lisäksi se on ensimmäinen elokuva, johon Harry Bergström sävelsi musiikin. Valtoselta ilmestyi vuonna 1933 samanniminen kirjeromaani. Se koostuu 27 kirjeestä, jotka Kirsti Leivo lähettää sisarelleen Eevalle New Yorkiin vuosina 1932 ja 1933. Vaimokkeen kuvauskäsikirjoituksesta vastasi toimittaja Tauno Tattari, joka siirsi tapahtumat talviseen aikaan ja päätti uuden vuoden vastaanottoon viipurilaisessa ravintolassa. Ikoselle maksettiin Kirstin osasta vain 5 000 markkaa. Hänellä oli elokuvassa yksitoista roolipukua, mikä hänen mukaansa oli ”aivan tavatonta siihen aikaan”. Osa Puijon talvikuvista epäonnistui ja ne oli korvattava studio-otoksilla. Kohtauksessa, jossa Kirsti laskettelee alas Puijon rinnettä, turvauduttiin sijaisnäyttelijään. Vaimoke oli taloudellinen menestys, sen yleisösuosio oli vuoden 1936 paras Suomessa.
Vaimoke oli pääosanäyttelijöidensä lopullinen läpimurto suomalaisen elokuvan suurimmaksi tähtipariksi. Tämän elokuvan myötä syntyi käsite Ansa & Tauno.
Christian Jacq
Christian Jacq (s. 28. huhtikuuta 1947 Pariisi) on ranskalainen kirjailija ja egyptologi. Hän on kirjoittanut useita romaaneja ja romaanisarjoja muinaisesta Egyptistä, kuten viisiosaisen kirjasarjan faarao Ramses II:sta.
Elämä ja ura
Jacq kiinnostui egyptologiasta luettuaan teini-ikäisenä Jacques Pirennen teoksen Histoire de la civilisation de l’Egypte. Ennen uraansa muinaisen Egyptin parissa Jacq elätti itsensä oikolukijana, matkakirjojen kirjoittajana ja kustannusalalla.
Jacq valmistui Sorbonnen yliopistosta tohtoriksi Egyptin tutkimuksesta ja aloitti tutkijanuran. Hänen ensimmäiset julkaistut teoksensa olivat vakavia historiateoksia. Hänen varhaiset fiktiiviset kirjansa eivät aluksi saaneet tunnustusta, mutta Jacq jatkoi niiden kirjoittamista, sillä hän halusi välittää Egyptiä kohtaan tuntemansa innostuksen ja kunnioituksen mahdollisimman suurelle yleisölle.
Jacqin ensimmäinen menestynyt romaani oli Hieroglyfien arvoitus (1987). Hän nousi Ranskassa suursuosioon vuosina 1995–1996 viisiosaisella kirjasarjallaan faarao Ramses II:n elämästä, joka on täynnä taistelua, magiaa, seksiä ja seikkailua. Sen jälkeen tuottelias Jacq on kirjoittanut lisää romaanisarjoja muinaisesta Egyptistä. Hän on kirjoittanut myös yhden romaanisarjan säveltäjä Mozartin elämästä. Sarjojen ohella tuottelias Jacq on kirjoittanut useita yksittäisiä romaaneja. Hän on julkaissut myös jännitysromaaneja salanimillä J. B. Livingstone, Christopher Carter ja Célestin Valois.
Fate of a Dreamer
Fate of a Dreamer on Ambeonin debyyttialbumi, joka ilmestyi vuonna 2001 alankomaalaisen levy-yhtiön Transmission Recordsin julkaisemana. Jokaisessa albumin kymmenessä kappaleessa on viittauksia Arjen Anthony Lucassenin Ayreon-projektin kappaleisiin. Albumi oli kymmenen vuotta loppuunmyyty. Vuonna 2011 ilmestyi uudelleenjulkaisu, jossa oli mukana Cold Metal -singlellä aiemmin julkaistuja bonuskappaleita sekä 14 Ambeonin ja Ayreonin kappaleiden akustista versiota sisältävä CD-levy.
CD 1
Kappaleet 11–13 esiintyvät vain vuoden 2011 uudelleenjulkaisussa.
CD 2
CD 2 sisältää akustisia versioita Ambeonin ja Ayreonin tuotannosta ja se sisältyy ainoastaan vuoden 2011 uudelleenjulkaisuun.
Christian Jacq
Kirjojen sisältö
Jacqin romaanit sijoittuvat pääasiassa muinaiseen Egyptiin, mutta joissakin kirjoissa kuvataan tunnettujen egyptologien elämää 1700-luvulta alkaen. Kirjoissa näkyy egyptologin asiantuntevuus aiheestaan. Kirjat ovat historiallisesti tarkkoja kuvatessaan kansantajuisesti Niilin laakson luontoa ja egyptiläisten luontosuhdetta, muinaisten egyptiläisten elintapoja ja arkea sekä käsityöläisten kuten kirjurien, parantajien ja rakentajien ammatteja. Kirjat käsittelevät myös egyptiläisten mytologiaa, johon Jacq yhdistää fantasiaelementtejä. Ramses-sarja kuvaa egyptiläisten sotia. Kirjoissa on monia tärkeitä naishahmoja, ja kirjailija tähdentää naisen tasaveroista asemaa muinaisessa Egyptissä.
Ramses-romaanisarjan päähenkilö on faarao Ramses II ja hänen lähipiirinsä. Valon kivi -sarjassa kerrotaan kuninkaiden hautakammioita koristelleista käsityöläisistä. Jumalten taru -sarja on Jaqcin tulkinta Isiksen ja Osiriksen myyteistä, jossa yhtenä päähahmona on faarao Sesostris.
Tyylilajiltaan Jacqin kirjat ovat humanistista historiallista kirjallisuutta, historiallista romanssia ja fantasiaa. Kirjoissa on usein dekkari- ja kauhumotiiveja, ja kerronnan jännitettä pitää usein yllä salakavala petturi. Joissakin kirjoissa on nuortenkirjallisuudelle tyypillisiä seikkailuelementtejä.
Jacqin kirjoissa on tärkeää vetävä tarina, jonka kautta kirjailija tuo muinaisen Egyptin kulttuurin lukijansa tietoisuuteen. Kirjat ovat dialogivetoisia. Jacqin tuotantoa on kritisoitu historiallisten faktojen huomiotta jättämisestä tai muokkaamisesta, kuten myös ihmiskuvan epähistoriallisuudesta.
Hu Nai-yuan
Hu Nai-yuan (s. 1961) on taiwanilainen viulisti.
Hu voitti Kuningatar Elisabetin musiikkikilpailun vuonna 1985. Hän on esiintynyt eri puolilla maailmaa muiden muassa Toronton sinfoniaorkesterin, Rotterdamin filharmonikkojen, Belgian kansallisen orkesterin, Seattlen sinfoniaorkesterin, Royal Philharmonic Orchestran, Tokion filharmonikkojen ja Taiwanin kansallisen sinfoniaorkesterin solistina. Kapellimestareita, joiden johdolla hän on soittanut, ovat olleet George Cleve, Ádám Fischer, Leon Fleisher, Günther Herbig, Gerard Schwarz ja Maksim Šostakovitš. Kamarimusiikin alalla Hu on tehnyt yhteistyötä muiden muassa Fou Ts'ongin, Martha Argerichin, Mischa Maiskyn, Yo-Yo Man ja Emanuel Axin kanssa.
Vuonna 2004 Hu perusti kotimaassaan Taiwan Connection -musiikkifestivaalin. Hän on tehnyt levytyksiä eri levymerkeille.
Jyrki Tuovinen
Jyrki Tuovinen on suomalainen muusikko, joka on työskennellyt muun muassa tuottajana, miksaajana ja äänittäjänä. Hän on tuottanut useita tunnettuja suomalaisia artisteja ja yhtyeitä, kuten muun muassa Apulantaa, Velcraa, Lordia, Kilpeä ja Sub-Urban Tribeä. Jyrki Tuovinen on työskennellyt musiikkialalla vuodesta 1994 lähtien.
Juhani Maijala
Juhani Maijala (s. 1939) on suomalainen yritysjohtaja, joka toimi Lassila & Tikanoja Oyj:n hallituksen puheenjohtajana 2001–2010, toimitusjohtajana 1983–1998 sekä samaan yhtiöryhmään kuuluneiden Säkkivälineen toimitusjohtajana 1993–1996 ja Tiklaksen toimitusjohtajana 1980–1983.
Maijala on koulutukseltaan ekonomi ja oikeustieteen kandidaatti. Ennen uraansa Lassila & Tikanoja -yhtymässä Maijala toimi 1975–1977 hammaskuvauslaitteita valmistavan Palomexin varatoimitusjohtajana. Hän siirtyi 1977 Lassila & Tikanojan talousjohtajaksi ja sitten Tiklaksen toimitusjohtajaksi. Yhtymän päätoimisena hallituksen puheenjohtajana Maijala toimi vuodesta 2001 vuoteen 2010.
Juhani Misikangas
Juhani Misikangas (s. 15. elokuuta 1959) on aktiiviuransa päättänyt suomalainen keskimatkan juoksija. Hänen seuranaan oli vuodesta 1989 lähtien Lapin Lukko ja hänen valmentajanaan toimi Tapio Leppäkoski. Kalevan kisoista Misikangas saavutti pronssia 800 metrin juoksusta vuonna 1986. Lisäksi hän oli viestijuoksun SM-kisoissa mukana voittamassa hopeaa 4 x 800 metrin viestijuoksusta vuonna 1990. Sisäratojen SM-kilpailuista Misikangas voitti pronssia 1 500 metrin juoksusta vuonna 1989. Virallisissa kilpailuissa hän ei ole esiintynyt vuoden 1990 jälkeen.
Sotahevonen (elokuva)
Sotahevonen (War Horse) on Steven Spielbergin ohjaama yhdysvaltalainen elokuva vuodelta 2011. Se perustuu Michael Morpurgon samannimiseen romaaniin. Elokuvan pääosissa ovat David Thewlis, Benedict Cumberbatch, Jeremy Irvine, Emily Watson, Tom Hiddleston, Eddie Marsan, Toby Kebbell ja Peter Mullan.
Elokuva sai kaksi Golden Globe -ehdokkuutta ja oli ehdolla kuudessa Oscar-palkintokategoriassa (paras elokuva, musiikki, äänitehosteet, äänitys lavastus ja kuvaus).
Oise
Oise on Ranskan departementti numero 60, joka on nimetty Oise-joen mukaan. Departementti sijaitsee Pohjois-Ranskassa Picardien hallintoalueella. Departementti on pinta-alaltaan 5 860 neliökilometriä, ja siellä on 792 980 asukasta (2006). Oisen pääkaupunki on Beauvais. Oise on jaettu edelleen neljään arrondissementtiin, 41 kantoniin ja 693 kuntaan.
Salpa
Salpa voi tarkoittaa ainakin seuraavia:
Oise
Teemapuisto Parc Astérix on Oisen huomattavin matkailukohde.
Kunnat
Oisen departementissä on 693 kuntaa.
Aurinko
Aurinko (symboli: 16px|☉) on tähti, jota Maa kiertää. Auringon ympärille syntyneet planeetat ja muut kappaleet muodostavat aurinkokunnan. Aurinko kiertää muiden Linnunrataan kuuluvien tähtien tavoin galaksin keskipistettä.
Aurinko muodostui vajaa viisi miljardia vuotta sitten, ja energiaa se alkoi tuottaa noin 4,6 miljardia vuotta sitten. Nykyvaiheessaan Aurinko on suhteellisen kirkas tähti. Sen aktiivisuus vaihtelee noin 11 vuoden sykleissä. Viiden miljardin vuoden kuluttua Aurinko on kuluttanut loppuun vetynsä, ja se alkaa muuttua punaiseksi jättiläiseksi.
Auringon säteily on maapallon merkittävin energianlähde, ja maapallon eliöille Aurinko on välttämätön. Entisaikoina Aurinkoa on monessa kulttuurissa palvottu jumalana.
Nimi
Sana Aurinko kirjoitetaan isolla alkukirjaimella silloin, kun sanaa käytetään taivaankappaleen erisnimenä. Kun sanaa käytetään kiintotähdistä yleisesti tai jotenkin muuten kuin tähtieteellisenä nimenä (esimerkiksi "Huomenna paistaa aurinko"), sana kirjoitetaan pienellä alkukirjaimella. Nimitys aurinko on vanhastaan tunnettu vain suomen kielen länsimurteissa; itämurteissa sitä on vastannut myös samojedikielissä esiintyvä päivä. Pohjoissaamen kielessä aurinkoa kutsutaan nykyisinkin nimellä beaivi.
Nykyinen nimitys aurinko esiintyy kirjallisissa lähteissä 1500-luvulta alkaen. Sanan tarkka alkuperä on tuntematon, mutta sen on esitetty olevan mm. auer-sanan muunnos tai laina jostain balttilaisesta kielestä (vrt. liettuan aušrà, aamurusko). Koska sana esiintyy ensimmäisenä Agricolalla, sen on esitetty olevan jopa hänen luomansa uudismuodoste, pohjana ehkä latinan aurum, kulta. Joka tapauksessa saamelaiskielten epävarmoja vastineita lukuun ottamatta sukulaisissanoja muissa suomalais-ugrilaisissa kielissä ei ole.
Auringon elinkaari
Aurinko muodostui vajaa viisi miljardia vuotta sitten tähtienvälisestä kaasusta, joka romahti palloksi oman painonsa vetämänä. Auringon ytimessä alkoi noin 4,6 miljardia vuotta sitten vetyfuusio ja se alkoi tuottaa energiaa. Sytyttyään Aurinko puhalsi ympärilleen tiivistyneestä kiekosta pois irtokaasun, jolloin jäljelle aurinkokuntaan jäivät vain kiinteät kappaleet ja kaasuplaneetat.
Aurinko kirkastuu hiljalleen ikääntyessään kun sen ydinosien alkuainekoostumus muuttuu fuusion kuluttaessa vetyvarantoa. Aurinko säteilee nykyisin jo noin 50 prosenttia voimakkaammin kuin 4,5 miljardia vuotta sitten. Kirkastumisen jatkuessa maapallo kuumenee niin paljon, että 1–3 miljardin vuoden kuluttua meret höyrystyvät, kasvihuoneilmiö kiihtyy ja Maa muuttuu elinkelvottomaksi.
Viiden miljardin vuoden kuluttua vety loppuu Auringon keskustasta ja se alkaa hitaasti laajentua ja muuttua punaiseksi. Vähitellen Auringosta tulee punainen jättiläinen, joka nielaisee sisemmät planeetat Merkuriuksen ja Venuksen. Maapallo sulaa laavapalloksi, ja osa sen kivikehästä höyrystyy avaruuteen. Samalla Aurinko puhaltaa uloimmat kerroksensa planetaariseksi sumuksi, jolloin keskustassa oleva tiivis ydin paljastuu ja muuttuu myöhemmin valkoiseksi kääpiöksi. Jäljelle jäänyt Auringon ydin jäähtyy hitaasti valkoisesta kääpiöstä mustaksi kääpiöksi.
Ominaisuudet
Aurinko on G-tyypin pääsarjan tähti, jonka spektriluokka on G2V. Vaikka Auringon tähtiluokkaa kutsutaankin keltaisiksi kääpiöiksi, todelliselta väriltään Aurinko on valkoinen. Aurinko on kirkkaampi kuin 85 prosenttia Linnunradan muista tähdistä. Auringolla ei ole kaksostähteä kuten useimmilla muilla tähdillä. Aurinko näkyisi paljain silmin suunnilleen 50 valovuoden etäisyydelle.
Auringon tärkeimpiä ominaisuuksia:
Auringon massaa, sädettä ja valovoimaa käytetään yleisesti yksikkönä muiden tähtien säteitä, massoja ja valovoimia käsiteltäessä.
Rakenne
Auringossa vallitsee niin korkea lämpötila, että aineet eivät esiinny kiinteässä, nestemäisessä tai kaasumaisessa olomuodossa, vaan kaikki aine on niin sanotussa neljännessä olomuodossa, plasmana.
Aurinko saa säteilemänsä energian siten, että vety muuttuu heliumiksi Auringon ytimessä tapahtuvassa fuusioreaktiossa. Tämä energia siirtyy, ensin lyhytaaltoisena röntgensäteilynä ja edelleen pidempiaaltoisempana röntgensäteilynä ja lopuksi konvektiovirtauksena (lämpösiirtymisenä) Auringon pinnalle.
Ydin
320px|pienoiskuva|Auringon rakenne. Ydin on Auringon sisin osa, jossa Auringon energian tuottavat fuusioreaktiot tapahtuvat. Sen läpimitta on noin 350 000 kilometriä, siis noin neljännes Auringon koko läpimitasta. Ytimen tiheys on korkeimmillaan 150 000 kg/m3 eli noin 150 kertaa veden tiheys. Paine on 225 miljardia ilmakehää. Lämpötila on noin 13 600 000 kelviniä, eli se on huomattavasti lämpimämpi kuin Auringon pinta, jossa lämpötila on 5 800 kelviniä. SOHO-luotaimen mittaustulokset viittaavat ytimen pyörivän pintaa nopeammin.
Lukuun ottamatta Auringon eliniän loppuvaiheita miltei kaikki Auringon energia syntyy ytimen fuusioreaktioissa, joissa vety-ytimet eli protonit yhdistyvät heliumytimiksi vapauttaen suuria määriä energiaa. Joka sekunti noin 600 miljoonaa tonnia vetyä fuusioituu 596 miljoonaksi tonniksi heliumia. Suhteellisuusteorian mukaisesti sekunnissa noin 4 miljoonaa tonnia ainetta muuttuu energiaksi. Auringon luminositeetti on noin 385 jottawattia sekunnissa. Silti Auringon ytimen tehotiheys on vain noin 277 wattia kuutiometrissä, sillä yksittäinen atomi törmää toiseen atomiin keskimäärin vain kerran viidessä miljardissa vuodessa.
Syntyneen energian täytyy kulkeutua Auringon ylempien kerrosten halki ennen vapautumista auringonvalona tai aurinkotuulen mukana. Arviot energian kulkeutumisajasta pintaan vaihtelevat 10 000 vuodesta 170 000 vuoteen.
Säteilyvyöhyke
Auringon ydintä ympäröi säteilyvyöhyke, jossa ydinreaktioita ei enää tapahdu. Sen halki ytimestä tuleva energia siirtyy pinnalle absorboitumalla ja emittoitumalla nousten säteilyvyöhykkeen pintaa kohden, joka on noin 0,7 Auringon säteen kohdalla.
Konvektiovyöhyke
Konvektiovyöhykkeessä energia siirtyy pääosin aineen konvektiovirtauksena pinnalle. Vyöhykkeen aine virtaa kohti Auringon pintaa. Pinnalla aine jäähtyy ja muuttuu täten tiheämmäksi ja vajoaa takaisin kohti Auringon ydintä.
Kaasukehä
thumb|Auringon [[Korona (Aurinko)|korona eli ulompi kaasukehä ja kaasukehän hajaantumisvyöhyke erottuu paljain silmin auringonpimennyksen aikana.]] Kaasukehä jakautuu suhteellisen ohueen, sisempään värikehään eli kromosfääriin ja kauas ulottuvaan koronaan. Koko kaasukehä on sen verran harvaa, ettei se ole nähtävissä paljain silmin muulloin kuin auringonpimennyksien yhteydessä, jolloin kromosfääri näyttäytyy ohuena punaisena renkaana Auringon ympärillä. Kromosfäärin paksuus on noin 2 000 km ja sen lämpötila noin 100 000 kelviniä.
Kaasukehän uloin osa korona muodostuu vielä harvemmasta, mutta hyvin kuumasta plasmasta, jonka lämpötila osittain on yli miljoona astetta, ja se ulottuu monen Auringon säteen verran siitä ulospäin. Etenkin sen ollessa aktiivisimmillaan auringon magneettiset roihupurkaukset irrottavat koronasta ainetta (mm. protuberansseista) massapurkauksina, joissa plasmaa sinkoutuu avaruuteen satojen kilometrien sekuntinopeudella. Varautuneiden hiukkasten törmätessä muutamaa päivää myöhemmin Maan magneettikenttään syntyy revontulia. Koronan plasmasta irtoavia varautuneita hiukkasia, pääasiassa elektroneja ja protoneja, liikkuu siitä poispäin avaruuteen jopa 900 km/s nopeudella. Tämä aurinkotuuleksi kutsuttu ilmiö ulottuu koko aurinkokunnan läpi. Sen hiukkasten ja magneettikentän vaikutuspiirissä oleva avaruuden osa on heliosfääri, jonka rajoilta, noin 50–100 AU:n etäisyydeltä olevasta heliopaussista katsotaan tähtienvälisen avaruuden alkavan.
Aktiivisuus
280px|pienoiskuva|[[Hinode (avaruusluotain)|Hinode-teleskoopin ottama kuva Auringon pinnasta näyttää plasman säiemäisyyden.]] Auringon aktiivisuus vaihtelee keskimäärin 11 vuoden sykleissä. Vuonna 2018 ilmeisesti lopuillaan oleva sykli alkoi joulukuussa 2008. Aktiivisuussyklin lopussa aktiivisuusminimin aikana auringonpilkkuja ei esiinny juuri lainkaan.
Auringonpilkuissa esiintyy jopa 0,45 teslan magneettikenttiä. Magneettikentän voimaviivat tekevät kahden auringonpilkun kohdalla silmukan Auringon pinnan ulkopuolella.
Muita pinnalla tapahtuvia ilmiöitä ovat flaret eli roihupurkaukset, protuberanssit, granulat ja niin kutsutut auringonjäristykset, joita muun muassa ESA:n SOHO-avaruusluotain havaitsi. Aurinko myös virittää Maan lähiavaruuteen niin kutsutun avaruussään. Auringon aktiivisuuden huippukausina esiintyy niin kutsuttuja aurinkomyrskyjä, jotka näkyvät Maassa muun muassa voimakkaina ja laaja-alaisina revontulina ja esimerkiksi Kanadan ja Yhdysvaltain itärannikon pitkien sähkön siirtolinjojen jakeluhäiriöinä.
Säteily
Auringon säteilemä valo sisältää kaikki tunnetut värit. Avaruudesta katseltaessa Aurinko näyttäisikin valkoiselta. Maasta Aurinko kuitenkin näyttää usein keltaiselta, koska ilmakehä pysäyttää osan Auringon säteilemistä fotoneista.
Auringossa syntyy näkyvän valon ja infrapunasäteilyn lisäksi jonkin verran ultraviolettisäteilyä sekä pieniä määriä radiosäteilyä, röntgensäteilyä ja gammasäteilyä. Radiosäteily tulee pääasiassa atmosfäärin ylimmistä kerroksista, sillä säteily ei juuri pääse ulos Auringon sisäkerroksista. Röntgensäteily tulee yleensä koronasta.
Säteilyn merkitys maapallolle ja ihmiskunnalle
pienoiskuva|280px|Auringon [[fuusioreaktioiden energia on eri muodoissa ihmiskunnan huomattavin energianlähde. Merkittävistä energianlähteistä ainoastaan ydinvoima, geoterminen energia ja vuorovesivoima eivät ole peräisin Auringosta.]]
Aurinko on maapallon merkittävin energianlähde, joka kasveissa tapahtuvan yhteyttämisen kautta tuottaa melkein kaiken eliökunnan kuluttamasta energiasta. Myös ihmisten fyysinen käyttövoima on Auringosta lähtöisin, sillä kaikki ravinto alkaen kasvikunnasta päättyen ravintoketjun ylimpiin lenkkeihin edustaa varastoitunutta aurinkoenergiaa. Ydinvoimaa sekä geotermistä ja vuorovesienergiaa lukuun ottamatta kaikki ihmiskunnan kuluttama energia on peräisin Auringon fuusioreaktioista eri väylien kautta.
Terveysvaikutukset
Voimakkaalle ja pitkäaikaiselle auringonpaisteelle altistuminen voi polttaa ihon, mikä lisää melanooman riskiä. Toisaalta joissain tutkimuksissa on havaittu, että melanoomasta selviävät todennäköisimmin ne potilaat, jotka ovat saaneet elämänsä aikana eniten auringonvaloa. Tämä viittaa siihen, että auringolla on myös syövältä suojaavaa vaikutusta. Auringolta voi suojata ihonsa välttämällä keskipäivän aurinkoa, pukeutumalla peittävästi tai käyttämällä aurinkovoidetta.
Auringon katsominen paljain silmin on vaarallista silmille. Aurinkoa voidaan havaita turvallisesti esimerkiksi pimennyslaseilla tai käyttämällä suodinkalvoa kaukoputken tai kiikarin kanssa.
Tutkimus
Aurinkoa tutkitaan tieteellisesti hyvin monenlaisilla laitteilla. Kaukoputkilla ja teleskoopeilla havaitaan näkyvän valon, infrapunasäteilyn ja radiosäteilyn aallonpituuksia. Spektrografilla Auringon valo voidaan hajottaa eri aallonpituuksiin, mikä paljastaa esimerkiksi Auringon kaasun kemiallisen koostumuksen. Koronagrafilla tutkitaan Auringon koronaa. Aurinkoluotaimet tutkivat Aurinkoa lähietäisyydeltä. Lähimmäksi Aurinkoa on lähetetty Nasan Parker Solar Probe -luotain, joka ohitti huhtikuussa 2019 Auringon 24 miljoonan kilometrin päästä.
Aurinkoa tutkivia avaruusluotaimia ovat mm.
Uskonnossa
thumb|120px|[[Ra, muinaisten egyptiläisten auringonjumala.]] Aurinkoa on monessa kulttuurissa palvottu jumalana joko sellaisenaan tai ihmisen tai jonkin eläimen hahmoisena. Auringon katsottiin olevan läheisissä tekemisissä arkielämän kanssa ja vaikuttavan ihmisten elämään. Aurinkoa palvottiin suurena Isänä samalla kun Kuuta palvottiin suurena Äitinä. Muun muassa Lähi-idässä Aurinkoa palvottiin entisaikaan yleisesti, ja muinaisen Egyptin uskonnossa Auringon palvonta oli keskipisteessä. Osa Amerikan alkuperäisasukkaista piti Aurinkoa jumalana. Esimerkiksi inkoilla oli aurinkojumala nimeltä Inti. Osalla tasankointiaaneista oli aurinkotansseja. Muinaissuomalaisilla ei ollut auringonjumalaa, mutta lappalaiset uhrasivat Auringolle, jotta se paistaisi.
Mytologiassa
Muinaiset kulttuurit keksivät auringonpimennyksille erilaisia syitä, kuten lohikäärmeen tai vihaisten jumalten hyökkäys. Muinaisskandinaaveilla maailmanloppu Ragnarök alkoi auringonpimennyksellä. Koska ilmiötä ei ymmärretty, sitä usein pelättiin.
Rakentamisessa
Jo muinaisten aikojen ihmiset ovat havainnoineet Auringon nousu- ja laskukohtia taivaanrannassa sekä päiviä, jolloin Aurinko on ollut keskipäivällä korkeimmillaan tai matalimmillaan vuoden aikana. Joitain muinaisia temppeleitä ja muita rakennuksia, kuten Karnakin temppeli ja Stonehenge, on suunnattu tarkasti joihinkin näistä pisteistä. Noin puolessa suomalaisista jätinkirkoista on aurinkosuuntauksia.
Kíssamoksen ja Sélinoksen hiippakunta
Kíssamoksen ja Sélinoksen hiippakunta on ortodoksinen hiippakunta Kreikassa. Se kuuluu Kreetan kirkkoon.
Hiippakunta käsittää Kreetan länsiosan Chanián alueyksikön alueella, ja siihen kuuluu kolme rovastikuntaa (archieratikí periféreia) ja 80 seurakuntaa (enoría). Hiippakunnan katedraali eli piispanistuin on Kíssamoksessa sijaitseva Neitsyt Marian ilmestyksen katedraali.
Historia
Kíssamoksen ja Sélinoksen hiippakunta on muodostettu yhdistämällä varhaisemmat erilliset Kissamoksen ja Sélinoksen hiippakunnat. Kíssamoksen hiippakunta on ollut olemassa viimeistään vuonna 343. Kreetan toisella bysanttilaisella kaudella hiippakunnan katedraalina toimi Episkopín Arkkienkeli Mikaelin kirkko. Sélinoksen hiippakunnan tausta tunnetaan huonommin. 1800-luvulla hiippakunnat olivat yhdistettynä Kydonían hiippakuntaan. Kíssamoksen ja Sélinoksen hiippakunta perustettiin vuonna 1860.
Hiippakunnan alaisuudessa toimii vuodesta 1968 Kreetan ortodoksinen akatemia.
Seurakunnat ja kirkot
Hiippakunnassa on kolme rovastikuntaa, joihin kuuluu yhteensä 80 seurakuntaa seurakuntakirkkoineen. Sen alueella on myös 437 muuta kirkkoa tai kappelia, 283 syrjäkappelia ja kahdeksan luostarikirkkoa (vuonna 2020).
pienoiskuva|[[Sirikárin Pyhän Konstantinoksen ja Helenan kirkko (Naós Agíon Konstantínou kaí Elénis).]] pienoiskuva|Tráchiloksen Pyhän Nikolaoksen kirkko (Naós Agíou Nikoláou). pienoiskuva|Voulgáron Vapahtajan kirkastumisen kirkko (Naós Metamorfóseos toú Sotíros). Länsi-Kíssamoksen rovastikunta (Archieratikí Periféreia Dytikís Kisámou), 34 seurakuntaa ja seurakuntakirkkoa:
Itä-Kíssamoksen rovastikunta (Archieratikí Periféreia Anatolikís Kisámou), 25 seurakuntaa ja seurakuntakirkkoa:
pienoiskuva|[[Kántanos|Kántanoksen Vapahtajan taivaaseenastumisen kirkko (Naós Analípseos toú Sotíros).]] pienoiskuva|[[Palaióchora (Chaniá)|Palaióchoran Neitsyt Marian ilmestyksen kirkko (Naós Evangelismoú tís Theotókou).]] Sélinoksen rovastikunta (Archieratikí Periféreia Selínou), 21 seurakuntaa ja seurakuntakirkkoa:
Luostarit
pienoiskuva|[[Chrysoskalítissan luostari (Moní Panagías Chrysoskalitíssis).]]
Hiippakunnan alueella on kolme toiminnassa olevaa luostaria:
Munkkiluostarit
Nunnaluostarit
Pietarin keskustan piiri
thumb|Pietarin keskustan piiri Pietarin keskustan piiri on yksi Pietarin 18:sta hallintopiiristä. Se käsittää kaupungin ydinkeskustan itäosan, joka sijaitsee Nevan ja sen suistossa olevien saarten välissä. Piiri rajoittuu lännessä Amiraliteetin ja Hirvisaaren piiriin, pohjoisessa Petrogradin, Viipurin ja Kalininin piiriin, idässä Krasnogvardeiskin piiriin ja etelässä Nevan ja Frunzen piiriin.
Piirin pinta-ala on noin 17 neliökilometriä ja asukasluku 218 000.
Kunnallishallintoalueet
Pietarin keskustan piiri jakautuu kuuteen kunnallishallintoalueeseen (kaupunginosaan):
Pirkko Moisala
Pirkko Marjatta Moisala (ent. Lahtinen; s. 14. marraskuuta 1953 Taivalkoski) suomalainen musiikkitieteilijä ja Helsingin yliopiston professori.
Moisala valmistui Helsingin yliopistosta filosofian maisteriksi 1982 ja filosofian lisensiaatiksi 1988 musiikkitieteen alalta ja väitteli Turun yliopistossa filosofian tohtoriksi 1991 musiikkitieteen alalta tutkimuksella Cultural cognition in music: Continuity and change in the Gurung music of Nepal. Hänen tutkimusalojaan ovat olleet kulttuurinen musiikintutkimus, etnomusikologia, naissäveltäjät (erityisesti Kaija Saariaho) sekä musiikki ja identiteetti.
Moisala toimi etnomusikologian vs. assistenttina Helsingin yliopistossa 1983–1984, etnomusikologian lehtorina Sibelius-Akatemiassa 1984–1987, tutkijana Suomen Akatemiassa 1987–1990, yliassistenttina Turun yliopistossa 1990–1997, musiikkitieteen professorina Åbo Akademissa 1998–2007 ja Turun yliopistossa 1997 ja 2007–2008. Helsingin yliopistossa Moisala hoiti musiikkitieteen ja etnomusikologian professuuria vuosina 2008–2018.
Arto Haapala
Arto Kalervo Haapala (s. 3. tammikuuta 1959 Helsingin maalaiskunta) on estetiikan professori Helsingin yliopistossa.
Haapala on työskennellyt professorina Helsingin yliopiston humanistisen tiedekunnassa vuodesta 1995. Hän on erikoistunut kirjallisuuteen, ympäristöön ja tulkintaan, sekä angloamerikkalaisen estetiikan lisäksi hermeneutiikkaan, etenkin Martin Heideggerin filosofiaan.
Haapala on toiminut monissa asiantuntijatehtävissä Suomessa ja ulkomailla. Hän on tehnyt tutkimusvierailuja Lancasterin yliopistoon ja Temple Universityyn sekä opetusvierailun Trondheimin yliopistoon. Tämän lisäksi Haapala on ollut mm. Suomen Akatemian asiantuntijana ja Alfred Kordelinin säätiössa toimielinjäsenenä. Haapala valittiin Suomalaisen Tiedeakatemian jäseneksi vuonna 2002.
Renato De Sanzuane
Renato De Sanzuane (5. maaliskuuta 1925 Venetsia – 23. kesäkuuta 1986 Mestre) oli italialainen vesipalloilija ja olympiamitalisti.
De Sanzuane kuului Italian olympiapronssia voittaneeseen joukkueeseen Helsingissä 1952.
Dmitri Sergejev (jääpallo)
Dmitri Sergejevitš Sergejev (, s. 28. marraskuuta 1976 Kazan, Neuvostoliitto) on venäläis-valkovenäläinen jääpallomaalivahti, joka on edustanut uransa alussa Kazanin Vodnikia ja myöhemmin enimmäkseen Uljanovskin Volgaa.
Hauskaa joulua t: Jope
Hauskaa joulua t: Jope on Jope Ruonansuun 9. lokakuuta 2000 julkaistu jouluaiheinen albumi. Kultalevy myönnettiin vuonna 2005. Albumia on myyty yhteensä yli 33 000.
Minna Palander-Collín
Minna Johanna Palander-Collín (s. 31. elokuuta 1967 Helsinki) on suomalainen kielitieteilijä ja Helsingin yliopiston englantilaisen filologian professori.
Palander-Collín on valmistunut filosofian kandidaatiksi 1991 Helsingin yliopistosta pääaineena englantilainen filologia, sivuaineena romaaninen filologia ja filosofian tohtoriksi 1999. Aineenopettajan pätevyyden ja aikuiskasvatustieteen aineopinnot hän suoritti 1998 Helsingin yliopistosta.
Palander-Collín on työskennellyt Helsingin yliopistossa vuodesta 1989 eri tehtävissä. Hän on ollut yliopiston englannin kielen laitoksella 2002–2006 tohtoriassistentti ja 2006–2007 yliopistonlehtorina, 2007–2009 yliopistotutkijana tutkijakollegiumissa sekä englantilaisen filologian oppiainevastuuhenkilö 2011–2015. Nykykielten laitoksen tutkimuksesta vastaava varajohtaja hän on ollut vuodesta 2014. Vuodesta 2009 alkaen hän on ollut englannin kielen professori.
Luettelo Yksisarvisen tähdistön tähdistä
Luettelo Yksisarvisen tähdistön tähdistä
Taulukon sarakkeissa käytetyt lyhenteet:
Aake Jermo
Aarne Oskar Aake Jermo, vuoteen 1935 asti Johansson, (8. toukokuuta 1920 Kalanti – 22. lokakuuta 1980 Ristiina) oli suomalainen toimittaja ja kirjailija.
Turkulaisen Uusi Aura -sanomalehden toimittajana ollut Jermo hankki itselleen lisätuloja sota-aikana kirjoittamalla rikosnovelleja Seikkailujen maailma -lehteen. Sodan jälkeen Jermo julkaisi salanimellä Riku Rauta vielä kaksi rikosromaania.
Aake Jermo oli toimittajana Apu- ja Seura-lehdissä ja julkaisi 1970-luvulla useita pääasiassa sota-aikaa käsitteleviä kirjoja. Vuonna 1975 Jermo julkaisi kirjan Murha ei vanhene koskaan, jossa hän käsitteli selvittämättömiä suomalaisia henkirikoksia – muun muassa Kyllikki Saaren murhaa 1953, Tulilahden kaksoismurhaa 1959 ja Bodominjärven murhia 1960.
Luettelo Yhdysvaltain presidentinvaalien vaalituloksista vaalivuosittain
Tämä on luettelo Yhdysvaltain presidentinvaalien vaalituloksista. Luettelossa on pääpuolueiden ehdokkaiden lisäksi sitoutumattomia ja pienpuolueiden ehdokkaita sekä ehdokkaita vanhoista hajonneista puolueista. Luettelo alkaa vaalivuosilta 1788–1789 ja loppuu vaalivuoteen 2012. Tulokset on ilmoitettu valitsijamiesäänien mukaisessa järjestyksessä.
Memelin taistelu
Memelin taistelu oli toisessa maailmansodassa Saksan ja Neuvostoliiton joukkojen välinen taistelu Liettuassa Memelin (nyk. Klaipėdan) kaupungin hallinnasta. Taistelu oli osa Operaatio Bagrationia ja Itä-Preussin offensiivia. Taistelu alkoi 22. lokakuuta 1944 ja päättyi kolme kuukautta myöhemmin 28. tammikuuta 1945, jolloin puna-armeija sai vallattua kaupungin ja Liettuan itselleen. Taistelussa kenraali Erhard Rausin ja Hans Gollnickin johtamat Saksan 3. panssariarmeijan, XXVIII armeijakunnan ja XXXX panssariarmeijakunnan joukot joutuivat vetäytymään kaupungista.
Viljami Hautaviita
Viljami Hautaviita (1905–1985) oli suomalainen Lapväärtistä kotoisin ollut voimamies, joka kiersi esiintymässä muun muassa kouluissa 1950- ja 1970-luvuilla. Hänestä tehtiin aikanaan myös televisio-ohjelma. Mainosjuliste kertoi hänen painokseen 150 kg ja rintakehän ympärykseksi 143 cm. Hauiksen ympärys oli julisteen mukaan 46 cm, kaulan 65 cm ja sormen 10 cm.
Hautaviita tunnettiin erityisesti hammasatleettina, joka väänsi hampaillaan hevosenkenkiä suoraksi ja veti hampaillaan autoja ja lentokoneita. Muita ohjelmanumeroita olivat esimerkiksi auton vetäminen tukalla ja naulan lyöminen lankkuun nyrkillä. Esiintyessään hän usein käytti sinistä viittaa, jonka selkämykseen oli kirjailtu keltainen leijona ja teksti Suomen Teräsmies.
Hautaviita esiintyi yhdessä tasapainotaiteilija ja hanuristi Esa Karttusen sekä Suomen pisimpänä miehenä tunnetun Väinö Myllyrinteen kanssa.
Rantakaurat
Rantakaurat (Ammophila) on kasvisuku heinäkasvien heimossa. Siihen kuuluu kolme lajia, joita kasvaa Pohjois-Amerikassa, Euroopassa ja Pohjois-Afrikassa. Rantakauraa (Ammophila arenaria) käytetään hyödyksi esimerkiksi hiekansitojana ja kuitukasvina. Jotkin rantakaurat voivat risteytyä kastikoiden (Calamagrostis) suvun lajien kanssa. Tällainen risteymä on esimerkiksi itämerenkastikka (Calamagrostis × baltica, Ammophila arenaria × Calamagrostis epigejos).
Chandler Hutchison
Chandler Hutchison (s. 26. huhtikuuta 1996 Mission Viejo, Kalifornia) on yhdysvaltalainen koripalloilija.
Hutchison pelasi yliopistokoripalloa Boisen osavaltionyliopistossa vuodet 2014–2018. Chicago Bulls varasi Hutchisonin NBA:han 22. varausvuorolla vuoden 2018 varaustilaisuudessa.
Sky
Sky oli brittiläis-australialainen progressiivisen rockin yhtye. Yhtye perustettiin vuonna 1978 jolloin klassisen kitaran soittaja John Williams päätti ryhtyä yhteistyöhön muusikoiden Herbie Flowers, Francis Monkman, Tristan Fry ja Kevin Peek kanssa. Pitkäksi venyneen levy-yhtiön etsimisen jälkeen he solmivat lopulta sopimuksen pienen eurooppalaisen Ariola-merkin kanssa. Ensialbumi Sky oli suuri menestys Britanniassa ja Australiassa. Sitä seurasi vieläkin menestyneempi kaksoisalbumi Sky 2, joka oli kymmenenneksi myydyin albumi Britanniassa vuonna 1980. Francis Monkmanin eron jälkeen hänet korvasi Steve Gray, joka kehitti yhtyeen tyyliä enemmän jazzin suuntaan. Seuraavien albumeiden menestys oli heikompaa. Kuudennen albumin Cadmium jälkeen myös John Williams jätti yhtyeen. Sky levytti sen jälkeen vain kaksi albumia; The Great Balloon Race ja Mozart. Jälkimmäinen näistä tehtiin Academy of St. Martin in the Fieldsin kanssa ja se oli heidän parhaiten menestynyt albumi Yhdysvalloissa.
Vuosien 1991 - 1994 aikana yhtyeen viisi ensimmäistä albumia julkaistiin CD:llä ensimmäistä kertaa ja tapahtumaa juhliakseen yhtye teki konserttikiertueen Britanniassa. Sky ei ole virallisesti hajonnut mutta he eivät ole esiintyneet yhdessä enää vuoden 1994 jälkeen.
The New Times
thumb|upright|Lehden kansi 24. huhtikuuta 1959. The New Times on venäjänkielinen lehti, joka ilmestyy Venäjällä. Se ilmestyy nykyisin ainoastaan verkossa. Lehti suhtautuu kriittisesti venäläisiin vallanpitäjiin.
thumb|left|[[Nikolai Aleksejev New Timesin studiohaastattelussa kolmannen Moskovassa järjestetyn pride-tapahtuman jälkeen 2. kesäkuuta 2008.]] Lehti sai 22 miljoonan ruplan (300 000 euroa) suuruisen sakon, kun se moskovalaisen tuomioistuimen mukaan ilmoitti ulkomailta tulleesta rahoituksesta liian myöhään. Sakko vastaa lehden vuotuista budjettia. Lehden tueksi perustetulle pankkitilille tuli lukijoiden lahjoituksia yli sakon määrä. Lehden päätoimittajan Jevgenija Albatsin mukaan sakkojen tarkoitus oli kaataa lehti.
Lehden taustalla on säätiö, joka on saanut lahjoituksia venäläisiltä, mutta viranomaiset määrittelivät sen vuonna 2014 ”ulkomaiseksi agentiksi”, ja se määrättiin kesällä 2018 kertomaan rahoituksestaan. Päätoimittajan mukaan niin tehtiin. Tutkinta lopetettiin mutta aloitettiin uudestaan. Vaikka tuomari ilmoitti syksyllä syyteoikeuden vanhentumisesta, oikeus totesi lokakuussa toisin ja langetti sakon, josta lehti aikoo valittaa. Tilanteen arvellaan johtuvan kriittisestä Putin-juttusarjasta, jonka lehti julkaisi presidentinvaalien jälkeen.
Kansallinen rintama (DDR)
Kansallinen rintama (saks. Nationale Front, vuoteen 1973 Nationale Front des Demokratischen Deutschlands, ”Demokraattisen Saksan kansallinen rintama”) oli Saksan demokraattisessa tasavallassa (DDR) toiminut puolueiden ja muiden ”joukko-organisaatioiden” muodostama järjestö.
Kansallinen rintama muodostettiin toisen maailmansodan jälkeen Neuvostoliiton Saksan miehitysvyöhykkeellä. Sen tarkoituksena oli koota maahan muodostetut ”antifasistiset ja demokraattiset” puolueet ja muut järjestöt yhdeksi järjestöksi ja ohjata niiden työtä sosialistisen yhteiskunnan rakentamisessa. Vastaavanlaisia ”kansanrintamajärjestöjä” perustettiin myös muihin itäisen Euroopan kansandemokratioihin. Käytännössä DDR:n kansallinen rintama oli täysin maata hallitsevan Saksan sosialistisen yhtenäisyyspuolueen johtama.
Kansallisen rintaman juuret ulottuvat vuoteen 1945, jolloin Neuvostoliitossa toimineet antifasistiset vastarintajärjestöt perustivat tulevan Saksan poliittisen elämän järjestämiseksi niin kutsutun Antifasistisen blokin eli Antifa-blokin (joka tunnettiin myös nimellä Demokraattinen blokki). Koska Neuvostoliitto edellytti miehitysalueellaan toimivilta puolueilta niiden olevan ”antifasistisia ja demokraattisia”, niiden edellytettiin myös toimivan Antifa-blokin yhteydessä.
Kun Saksan demokraattinen tasavalta perustettiin vuonna 1949, Antifa-blokki sai virallisen aseman. Sen nimi muutettiin ”Demokraattisen Saksan kansalliseksi rintamaksi”, ja kaikkien DDR:ssä toimivien puolueiden edellytettiin kuuluvan siihen. Myös eräät valtiossa toimivat joukko-organisaatiot, kuten Nuorisoliitto, Naisliitto, Ammattiyhdistysten keskusliitto ja Kulttuuriliitto, hyväksyttiin kansalliseen rintamaan. Täten kansallinen rintama muodosti erilaisten yhteiskunnallisten vaikuttajatahojen yhteistyöfoorumin. Samalla se kontrolloi pitkälti poliittista ja yhteiskunnallista kehitystä DDR:ssä.
Alussa Kansallisen rintaman tehtäväksi miellettiin myös Saksojen yhdistymisen valmistelu neuvostoliittolaisen mallin mukaan. Suurin osa joukkoliikkeistä ja puolueista mielsi itsensä ensin yleissaksalaisiksi. Vuodesta 1968, jolloin DDR:n kansallisuuspolitiikka alkoi korostaa valtion roolia omana ”sosialistisena saksalaisena kansakuntanaan”, myös Kansallisen rintaman rooli muuttui. Nyt sen tehtäväksi miellettiin nimenomaan sosialismin rakentaminen yhden valtion alueella ja DDR:n kansallisen identiteetin vahvistaminen.
DDR:n kansalliseen rintamaan kuuluivat maassa toimivat puolueet:
sekä maassa toimivista ”joukkojärjestöistä” Kansankamarissa edustetut:
Kansalliseen rintamaan kuului myös joukko joukkojärjestöjä, jotka eivät lähettäneet edustajiaan Kansankamariin. Tällaisia olivat:
Lisäksi seuraavat pienemmät järjestöt ja liitot kuuluivat Kansalliseen rintamaan:
Vaaleissa
Kansallisen rintaman vaalikokousten päätösten pohjalta laadittiin niin kutsutut yhtenäislistat (Einheitslisten), joissa oli tarkalleen niin monta ehdokasta kuin kustakin vaalipiiristä valittiin. Varsinaisena vaalipäivänä äänioikeutetut saattoivat vain hyväksyä tai hylätä heille esitetyn yhtenäislistan, yksittäisten ehdokkaitten välillä ei voinut valita.
Muut tehtävät
Vaalien organisoimisen lisäksi Kansallinen rintama vastasi monenlaisesta sosiaalisesta työstä DDR:n alueella. Järjestö jakautui noin 17 000 yksikköön, joita kutsuttiin ”valiokunniksi” (Ausschüsse). Ne toimivat yhteiskunnan eri tasoilla, valtakunnallisten valiokuntien lisäksi oli samanlaisia ryhmittymiä myös piirikunta- ja piiritasolla, kunnallisesti sekä kaupunginosissa ja kylissä. Kansallisen rintaman valiokunnissa työskenteli noin 300 000 vapaaehtoistyöntekijää.
Kansallinen rintama järjesti myös kunnallisia kilpailuja asuinalueiden ja kortteleiden siisteydestä otsikolla ”Kaupunkimme ja kuntamme kauniimmiksi – tule mukaan!” (”Schöner unsere Städte und Gemeinden – Mach mit!”) sekä myönsi ”Kultainen talonnumero” (”Goldene Hausnummer”) -ansiomerkkejä esimerkillisen hyvin hoidetuille taloille ja puutarhoille. Kunniamerkintöjen lisäksi esimerkilliset kaupunginosat ja korttelit saattoivat saada myös tunnustuspalkintoja, esimerkiksi ”Kansallisen rintaman ansioneulan”, jota jaettiin pronssisena, hopeisena ja kultaisena.
Kansallisen rintaman sosiaalisen työn tarkoituksena oli tavoittaa sellaisia kansalaisia, jotka eivät kuuluneet puolueisiin tai joukkojärjestöihin. Heidät haluttiin saada osallisiksi sosialistisen yhteiskunnan tuottamista eduista ja samalla lisätä heidän lojaalisuuttaan valtiolle. Tehdyn työn tavoitteet olivat siis pitkälti ideologiset.
Johto
Kansallisen rintaman johdossa oli kansallisneuvosto, jota johtivat presidentti ja pääsihteeri. Kansallisen rintaman kansallisneuvoston presidentteinä toimivat:
Bruderhof
Bruderhof on anabaptistinen kristillinen yhteisö, joka harjoittaa yhteisomistusta seuraten esimerkkiä, jonka se katsoo löytävänsä Raamatun Apostolien teoista. Heillä on yhteisöjä Yhdysvalloissa, Iso-Britanniassa, Saksassa, Australiassa ja Paraguayssa. Yhteisomistuksen lisäksi liikkeen opillisiin erityispiirteisiin kuuluvat aikuiskaste, väkivallattomuus, ja elinikäinen aviouskollisuus.
Charles Manring
Charles David Manring (18. elokuuta 1929 Cleveland, Ohio – 7. elokuuta 1991 Bethesda, Maryland) oli yhdysvaltalainen soutaja ja olympiavoittaja.
Bruderhof
Historia
thumb|right|Liikkeen perustaja [[Eberhard Arnold.]] Yhteisön perusti vuonna 1920 Saksassa protestanttiteologi Eberhard Arnold yhdessä vaimonsa Emmyn ja tämän siskon Else von Hollanderin kanssa. Kauhistuneena lisääntyvästä sosiaalisesta epäoikeudenmukaisuudesta ja ensimmäisen maailmansodan kauhuista he etsivät vastauksia Jeesuksen opetuksista, erityisesti Vuorisaarnasta. Tämän tutkiskelun myötä he kokivat kutsumusta radikaaliin opetuslapseuteen, antamaan kaiken Kristukselle. Tämän vuoksi he muuttivat Berliinin kodistaan Sannerzin kylään, Sinntaliin. Siellä he yhdessä pienen joukon samanmielisiä kanssa alkoivat harjoittaa yhteisomistusta, minkä he näkivät Jerusalemin alkuseurakunnan esimerkin mukaiseksi. Pian he omaksuivat nimen Bruderhof, "veljien paikka".
Lapio
thumb|150px|Lumentyönnin Lapio on työkalu, jossa on varsi ja litteä, leveä pää. Lapiolla kaivetaan ja siirretään muun muassa maata, hiekkaa, roskia, hiiliä ja lunta.
Bruderhof
Historia
Arnold oli saanut paljon vaikutteita hutteriiteista, joiden historiasta hän oli lukenut. Esimerkiksi termi "Bruderhof" oli omaksuttu heiltä. Hän tuli 1920-luvulla tietoiseksi siitä, että hutteriitteja oli yhä olemassa, ja hän sai itävaltalaiselta anabaptistioppineelta Robert Friedmannilta tammikuussa 1926 hutteriittien Dariusleutin vanhimman Darius Walterin osoitteen. Arnold otti yhteyttä Walteriin saman vuoden aikana. Pian hän pyysikin hutteriitteja hyväksymään Bruderhof-yhteisön yhteyteensä, vaikkei Arnold ollut koskaan tavannut ketään hutteriittia kasvokkain. Arnold kirjoitti myöhemmin perusteluna haluavansa varmistaa Bruderhofin jatkuvuuden luomalla konkreettisen yhteyden samanmieliseen anabaptistiryhmään. Arnold ei halunnut perustaa jälleen uutta protestanttista lahkoa, vaan luoda yhteyden jo olemassaolevaan ryhmään.
Paalin kieli
Paali on indoeurooppalaisen kielikunnan indoarjalaiseen kieliryhmään kuuluva kieli, jota käytetään buddhalaisuuden koulukunnan theravadalaisuuden liturgisena kielenä ja prakrit-kielien kirjallisena muotona.