cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Oregon
Maantiede
Oregonin rajana pohjoisessa on Columbiajoki ja idässä Snake River. Kaksi etelä-pohjoissuuntaista vuorijonoa, Rannikkovuoristo ja Kaskadit, jättävät väliinsä Willamette-laakson, joka on yksi maailman hedelmällisimmistä maanviljelyalueista. Willamette on myös tunnettua viinintuotantoaluetta, jonka Pinot Noir -rypäleistä valmistetut punaviinit ovat varsin laadukkaita. Oregon tunnetaan Yhdysvalloissa sateisena, mutta sademäärä on korkea vain osavaltion länsiosassa. Kaskadivuorten itäpuolella ilmasto on huomattavasti kuivempi. Vuoden lämpimintä aikaa on heinä-elokuu, jolloin keskimääräinen ylin lämpötila Salemissa on noin 28 astetta. Kylmintä on joulukuussa, keskimääräinen alin lämpötila +1 astetta.
Osavaltion suurimmat kaupungit ovat Portland, Salem, Eugene ja Gresham.
Historia
Oregonin osavaltion nimi tulee mahdollisesti ranskan kielen sanasta ouragan ('Myrskyjen joki'), jolla nimellä ranskalaiset tutkimusmatkailijat kutsuivat Columbiajokea. Wisconsin-joen nimi ranskalaisten kartoissa oli "Ouaricon-sint".
Alueelle tuli ensimmäisenä espanjalaisia tutkimusmatkailijoita. Lähetyssaarnaajat aloittivat työnsä 1830-luvulla, ja heitä seurasivat uudisasukkaat Oregonin reittiä pitkin 1840-luvulla. Osavaltioksi Oregon hyväksyttiin vuonna 1859.
Hallinto
Oregonin lainsäädäntövaltaa käyttää kaksikamarinen osavaltion parlamentti. Ylähuoneessa eli senaatissa on 30 jäsentä, alahuoneessa eli edustajainkokouksessa on 60 jäsentä. Parlamenttikausien lukumäärää ei ole rajoitettu.
Ylintä toimeenpanovaltaa käyttää kuvernööri. Vuodesta 2023 kuvernöörinä on ollut Tina Kotek.
Oregon on herättänyt kansainvälistä huomiota terveydenhuollon priorisointikokeilullaan, jolla varattomille annettavia julkisia terveyspalveluja on pyritty rajoittamaan tai suuntaamaan uudelleen (niin sanottu Oregonin malli).
Talous
Oregonista louhitaan sepeliä ja rakennuskiveä ja kaivetaan hiekkaa. Luoteisosassa on maakaasua ja muualta on löytynyt myös teollisuusmineraaleja.
Oregonin sähköntuotannosta kaksi kolmannesta perustu vesivoimaan. Muita energianlähteitä ovat maakaasu ja jossain määrin myös kivihiili.
Vuonna 2013 osavaltion suurimmat työllistäjät olivat Oregonin lääketieteellinen korkeakoulu ja Syöpäsairaala, Oregonin osavaltionyliopisto, Nike ja Hewlett Packard.
Oregonissa on kaikkiaan neljätoista lentoasemaa. Osavaltiossa on myös yksitoista satamaa, joista viisi on rannikolla ja kuusi Columbiajoen varrella.
Väestö
Oregonin 4,2 miljoonasta asukkaasta 86,7 % on valkoisia. Osuus on suurempi kuin Yhdysvalloissa keskimäärin (tiedot vuodelta 2020).
Oregonissa on kuusi julkista yliopistoa ja kaksi korkeakoulua. Yksityisiä yliopistoja on yli 25. Willametten yliopisto, perustettu 1842, on vanhin yhdysvaltalainen yliopisto Mississippin länsipuolella.
Suurimmat kaupungit vuonna 2020
250px|pienoiskuva|vasen|Oregonin kartta pienoiskuva|[[Portland (Oregon)|Portland.]]
Kulttuuri
Monilla kirjailijoilla on yhteyksiä Oregoniin. Näihin kuuluvat Joaquin Miller, John Reed, Ken Kesey, Ursula K. LeGuin ja William Stafford.
Urheilu
Oregonissa on kaksi ammattilaisjoukkuetta lajiensa pääsarjoissa: Portland Trail Blazers pelaa koripalloa NBA:ssa, Portland Timbers jalkapalloa Major League Soccer-tasolla. Portland Thorns voitti naisten jalkapallossa sarjamestaruuden 2013. Portland Winterhawks on Western Hockey Leaguessa pelaava junioriseura.
Hiihto, lumilautailu ja kalliokiipeily ovat harrastajien suosimia lajeja.
FS La Galissonnière (1872)
La Galissonnière oli Ranskan laivaston vuonna 1872 vesillelaskettu La Galissonnière -luokan panssarikorvetti.
Valmistus
Alus tilattiin Brestin laivastontelakalta ja sen köli laskettiin 22. kesäkuuta 1868. Alus laskettiin vesille 7. toukokuuta 1872 ja se aloitti koeajot 20. huhtikuuta 1874. Alus otettiin palvelukseen vielä samana kesänä 18. heinäkuuta.
Palvelus
Alus liitettiin 16. toukokuuta 1874 Tyynenmeren laivueeseen lippulaivaksi lippu-upseerina kontra-amiraali Perigot. Alus palasi Brestiin 19. maaliskuuta 1877 kierrettyään maapallon Suezin kanavan kautta. Alus sijoitettiin reserviin, mistä se palautettiin palvelukseen 15. elokuuta 1878 Karibian laivueen lippulaivaksi. Kontra-amiraali Peyron nosti lippunsa alukselle 6. lokakuuta. Alus palasi kaksi vuotta myöhemmin Cherbourgiin, jossa se siirrettiin reserviin 13. toukokuuta 1880.
Aluksesta tehtiin 27. toukokuuta 1881 Lähi-idän laivueeseen kontra-amiraali Alfred Conradin lippulaiva. Heinäkuussa alus tulitti Tunisian Sfaxia Ranskan miehittäessä Tunisian. Alkuvuodesta 1882 alus oli Aleksandriassa hieman ennen kuin Britannian kuninkaallinen laivasto tulitti satamaa Britannian ja Egyptin välisen sodan alkaessa. La Galissonnière viipyi Välimerellä vuoden 1883.
Alus vapautti huhtikuussa 1884 Victorieusen Kauko-Idän laivueen komentajan vara-amiraali Amèdée Courbetin lippulaivan tehtävistä ja siten se osallistui Kiinan Ranskan sotaan 1884-1885. Se osallistui Fuzhoun taistelun loppuun elokuussa yrittäen ohittaa kiinalaisten hallinnoiman rannikkolinnakkeen Fort Kimpain, joka hallitsi Min-joen suuta. Alus ei kyennyt tuhoamaan linnaketta ja se vaurioitui lievästi keulaansa osuneesta ammuksesta, joka surmasi yhden miehistönjäsenen. Alus huolsi lokakuussa Tamsuin taistelussa maihin laskettuja joukkoja, jotka kuitenkin joutuivat vetäytymään menettäen yhdeksän miestä. Aluksen muista tehtävistä sodan aikana ei ole tietoja. Alus määrättiin palaamaan Ranskaan helmikuussa 1886, ja se kiinnittyi viimeisen kerran Cherbourgiin. Se poistettiin alusluettelosta 24. joulukuuta 1894.
The Ritz-Carlton, Hong Kong
thumb|right|225px|The Ritz-Carlton, Hong Kong
Naisten kansainvälinen rauhan ja vapauden liitto
Naisten kansainvälinen rauhan ja vapauden liitto (, lyh. WILPF) on vuonna 1915 perustettu kansainvälinen naisten rauhanjärjestö. Sen päämaja sijaitsee Genevessä ja järjestöllä on toimisto myös New Yorkissa. WILPF:llä on neuvoa-antava asema YK:n alaisissa toimielimissä ECOSOC, UNCTAD ja UNESCO. Järjestön Suomen osaston perusti Maikki Friberg vuonna 1926. Sen nykyinen puheenjohtaja on Sirkku Järvelä.
Au (albumi)
Au on Sydän, sydän -yhtyeen vuonna 2006 julkaisema albumi.
Thomas Grégoire
Thomas Grégoire (s. 15. heinäkuuta 1998 Sherbrooke, Quebec, Kanada) on kanadalainen jääkiekkopuolustaja, joka pelaa Ruotsin SHL-liigan Rögle BK:ssa. Hän laukoo oikealta.
Seuraura
Grégoire on saanut kiekko-oppinsa kotikaupungissaan Quebecin Sherbrookessa. Kauden 2012–2013 hän pelasi QMEAA-juniorisarjaa Triolet Harfangsissa. Kaudeksi 2013–2014 Grégoire siirtyi QMAAA-sarjan Magog Cantonniersiin, jonka tehokkain puolustaja hän oli tehoilla 1+14=15. Pudotuspeleissä Grégoire oli joukkueen paras maalintekijä seitsemällä osumallaan, joilla hän voitti myös sarjan puolustajien maalipörssin. Grégoire voitti samalla kaudella Team Québec Whiten joukkueessa QMJHL Gold Cupin hopeaa.
Grégoiren kotikaupungin joukkue Sherbrooke Phoenix varasi hänet 16. pelaajana QMJHL:n varaustilaisuudessa 2014. Hän siirtyi joukkueeseen kaudeksi 2014–2015. Grégoire teki runkosarjassa 62 ottelussa tehot 2+8=10 ja hän voitti Phoenixin sisäisen tehotilaston lukemalla +12. Pudotuspeleissä Grégoire pelasi kuusi ottelua ilman tehopisteitä. Kaudella 2016–2017 hän voitti pelipaikastaan huolimatta joukkueensa sisäisen piste- ja syöttöpörssin tehoilla 10+54=64, joilla Grégoire sijoittui koko QMJHL:n puolustajien pistepörssissä neljänneksi. Kaudella 2017–2018 hän nousi Phoenixin varakapteeniksi. Grégoire voitti jälleen joukkueen sisäisen piste- ja syöttöpörssin tehoilla 12+57=69, joilla hän jakoi koko liigan puolustajien syöttöpörssin voiton Drummondville Voltigeursin Nicolas Beaudinin kanssa sekä puolustajien pistepörssin toisen sijan Acadie-Bathurst Titanin Noah Dobsonin ja Voltigeursin Beaudinin kanssa edellään vain Chicoutimi Saguenéensia ja Titania edustanut Olivier Galipeau. Pudotuspeleissä Grégoire oli Phoenixin paras syöttäjä kuudella syöttöpisteellään. QMJHL-kauden jälkeen, huhtikuussa 2018 hän siirtyi amatööritryout-sopimuksella AHL-joukkue San Jose Barracudaan, jossa Grégoire pelasi yhden playoff-ottelun.
Toukokuussa 2018 Grégoire teki San Jose Barracudan kanssa kaksivuotisen AHL-sopimuksen. Samana syksynä NHL-varaamaton Grégoire osallistui myös San Jose Sharksin harjoitusleirille. Kaudella 2018–2019 hän pelasi Barracudassa 26 runkosarjaottelua tehopistein 2+7=9. Grégoire osallistui Sharksin NHL-joukkueen harjoitusleirille myös syksyllä 2019. Kaudella 2019–2020 hän teki AHL:ssä 46 runkosarjaottelussa tehot 5+19=24, kunnes koronaviruspandemia keskeytti kauden maaliskuussa 2020. Grégoire oli Barracudan tehokkain puolustaja.
Tammikuussa 2021 Grégoire teki loppukauden 2020–2021 kattavan ja yhden optiovuoden sisältävän sopimuksen SM-liigajoukkue Rauman Lukon kanssa oltuaan alkukauden ilman sopimusta. Hän jakoi pudotuspeleissä kolmella osumallaan puolustajien maalipörssin voiton joukkuetoverinsa Robin Pressin ja TPS:n Eemil Viron kanssa. Grégoire voitti kauden päätteeksi Suomenmestaruuden. Toukokuussa 2021 Lukko käytti hänen sopimuksessaan olleen option ja teki vuoden mittaisen jatkosopimuksen Grégoiren kanssa.
Kaudella 2021–2022 Grégoire nousi SM-liigan eliittiin ja hän jakoi tehoilla 8+26=34 puolustajien pistepörssin viidennen sijan Pelicansin Teemu Erosen kanssa. Grégoire sai kauden omien sanojensa mukaan sopimustarjouksia sekä KHL:stä, Ruotsista että Sveitsistä, mutta lopulta huhtikuussa 2022 hän päätti tehdä Lukon kanssa vuoden mittaisen jatkosopimuksen. Kaudella 2022–2023 Grégoire voitti pelipaikastaan huolimatta joukkueen sisäisen piste- ja syöttöpörssin tehoilla 13+31=44. Hän jakoi koko SM-liigan puolustajien maalipörssin voiton Ilveksen Les Lancasterin kanssa ja sijoittui puolustajien pistepörssissä toiseksi hänen jälkeensä. Grégoire jakoi myös koko liigan pistepörssin yhdeksännen sijan Tapparan Veli-Matti Savinaisen kanssa. Hän voitti myös Lukon sisäisen tehotilaston lukemalla +23. Grégoire oli kauden päätteeksi kolmen kärkifinalistin joukossa ehdolla SM-liigan parhaalle puolustajalle myönnettävän Pekka Rautakallio -palkinnon voittajaksi, mutta hän sijoittui äänestyksessä lopulta toiseksi, kun palkinnon vei Tapparan Valtteri Kemiläinen. Grégoire valittiin SM-liigan tähdistökentälliseen.
Maajoukkueura
Grégoire edusti Canada Redin joukkuetta World U-17 Hockey Challengessa marraskuussa 2014. Hän edusti myös Kanadan A-maajoukkuetta Spengler Cupissa vuonna 2022, jolloin Grégoire oli kolmella syöttöpisteellään joukkueen paras syöttäjä ja hän jakoi sisäisen pistepörssin voiton Brett Connollyn kanssa.
Muuta
Grégoiren isoveli Jérémy pelaa hyökkääjänä Tampereen Ilveksen SM-liigajoukkueessa. Hänellä on Montreal Canadiensin NHL-varaus vuodelta 2013. Veljesten isä Jean-François Grégoire pelasi omalla urallaan hyökkääjänä pääasiassa Pohjois-Amerikan alemmissa liigoissa, mutta parhaimmillaan AHL-tasolla. Hän toimii nykyään QMJHL-joukkue Baie-Comeau Drakkarin päävalmentajana ja General Managerina. Jean-François'in isä ja veljesten isoisä Jacques Grégoire valmensi QMJHL:ssä Shawinigan Cataractesia vuosina 1985–1989.
Spaceballs (demoryhmä)
Spaceballs on yksi demoskenen tunnetuimpia ryhmiä. Se on erityisen tunnettu 1990-luvun alun Amigalle tuotetuista demoistaan, jotka voittivat palkintoja kansainvälisillä demopartyilla. Ryhmä on peräisin Haldenista Norjasta. Se perustettiin jo vuonna 1989 ja on Norjan vanhin edelleen toimiva demoryhmä.
Ursula Ledóchowska
Ursula Ledóchowska, kastenimeltään Julia Maria Ledóchowska (1865-1939), oli itävaltalais-puolalainen sääntökunnan perustaja ja katolisen kirkon pyhimys.
Spaceballs (demoryhmä)
200px|right|thumb|Spaceballsin State of the Art -demo vuodelta 1993 Ryhmän perusti teini-ikäinen tietokoneharrastaja, joka demoskenessä esiintyi nimellä Dark Helmet. Ryhmään liittyi pian ohjelmoijaksi Lone Starr, josta tuli eräs demoskenen tunnetuimpia Amiga-ohjelmoijia. Hän ohjelmoi muun muassa kaksi demoa, joista Spaceballs muistetaan parhaiten: State of the Art ja 9 Fingers. Näissä demoissa tanssivat naishahmot oli synkronisoitu korkealaatuiseen musiikkiin. Useimmat muistakin Spaceballsin jäsenistä olivat ottaneet nimimerkkinsä Avaruusboltsit-elokuvan hahmojen mukaan.
Ursula Ledóchowska
Ursula Ledóchowska toimi ennen ensimmäistä maailmansotaa Kaakkois-Suomessa. Hän perusti Karjalan kannakselle ”Merentähti” -nimisen tyttöjen sisäoppilaitoksen, joka aloitti toimintansa 1910.
Spaceballs (demoryhmä)
Lone Starr ja Dark Helmet herättivät huomiota nuorella iällään ja ohjelmointitaidoillaan, mutta lopulta he ravisuttivat demoskeneä hylkäämällä vanhat koulukunnan demoefektit.
Ursula Ledóchowska
Yhdessä isä Adolf Carlingin kanssa äiti Ursula toimitti ensimmäisen suomenkielisen katolisen rukouskirjan ”Terve Meren tähti, rukouskirja Suomen katholiselle kansalle”, joka julkaistiin Roomassa vuonna 1910. Myöhemmin Puolassa äiti Ursula perusti uuden ursuliinisääntökunnan haaran, ns. harmaat ursuliinit. Vuonna 1983 paavi Johannes Paavali II julisti hänet autuaaksi, ja vuonna 2003 pyhäksi. Vuonna 1989 hänen hämmästyttävän hyvin säilynyt ruumiinsa siirrettiin Roomasta Puolan Pniewyyn. Hänen muistopäivänsä pyhimyskalenterissa on 29. toukokuuta.
Edel AG
Edel AG on saksalainen itsenäinen levy-yhtiö. Sen perusti vuonna 1986 Michael Haentjes.
Spaceballs (demoryhmä)
Spaceballsin toiminta hiljeni alkuaikojen menestyksen jälkeen monien jäsenten siirryttyä peliteollisuuden palvelukseen, mutta vuonna 1997 jäsenet Slummy ja Yoghurt aloittivat toiminnan uudelleen.
Kirkwallin lentoasema
Kirkwallin lentoasema (IATA: KOI, ICAO: EGPA) on Orkneysaarien päälentoasema. Se sijaitsee 4,6 kilometriä Kirkwallista kaakkoon.
Lentoasema rakennettiin vuonna 1940 RAF:n käyttöön läheisen laivastotukikohdan puolustukseksi. Vuodesta 1943 eteenpäin kenttää käytti Royal Naval Air Service. Kentän omistus siirtyi vuonna 1948 Britannian siviili-ilmailuministeriölle ja vuonna 1986 nykyiselle omistajalle, Highlands and Islands Airportsille.
UEFA Regions’ Cup
UEFA Regions’ Cupin edeltäjä UEFA Amateur Cup järjestettiin neljästi vuosina 1967, 1970, 1974 ja 1978.
Osallistujat
Kaikki cupiin osallistujat ovat amatöörijoukkueita. Jokaisesta maasta saa osallistua yksi joukkue. Osallistujat ovat yleensä maakuntien tai muiden hallinnollisten alueiden joukkueita.
Suomea turnauksessa ovat edustaneet Suomen Palloliiton piirijoukkueet sekä seurajoukkueet, jotka ovat kuitenkin esiintyneet turnauksessa oman piirinsä nimellä. Vuodesta 2012 alkaen Suomea edustaa Palloliiton järjestämän Suomen Regions’ Cupin voittaja. Siihen ovat oikeutettuja osallistumaan Kolmosessa ja sitä alemmilla sarjatasoilla pelaavat joukkueet.
Karsintakierros
Regions’ Cup alkaa elo-syyskuussa 2012 karsintakierroksella (Preliminary round), jossa on kaksi neljän joukkueen lohkoa. Lohkovoittajat sekä paras lohkokakkonen pääsevät jatkoon. Molemmat lohkot pelataan jonkun siihen osallistuvan joukkueen järjestämänä yksinkertaisena turnauksena.
Ellinikí Radiofonía Tileórasi
Ellinikí Radiofonía Tileórasi (ERT) (, ”Kreikkalainen radio-televisio”) on Kreikan julkisen palvelun yleisradioyhtiö. Se lähettää sekä televisio- että radiolähetyksiä useilla kanavilla. ERT on Euroopan yleisradiounioni EBU:n jäsen.
UEFA Regions’ Cup
Välieräkierros
Välieräkierrokselle (Intermediate round) osallistuu yhteensä 32 joukkuetta, jotka on jaettu kahdeksaan neljän joukkueen lohkoon. Ottelut pelataan elokuun 2012 ja huhtikuun 2013 välisenä aikana. Lohkovoittajat selviät lopputurnaukseen. Jokaisen lohkon ottelut pelataan karsintakierroksen tavoin jonkun lohkoon osallistuvan joukkueen isännöimäna.
Ellinikí Radiofonía Tileórasi
Historia
Nykyisen ERT:n varhaiset edeltäjät olivat Ypiresía Radiofonikón Ekpompón (YRE) (Υπηρεσία Ραδιοφωνικών Εκπομπών (ΥΡΕ), ”Radiolähetyspalvelu”) vuosina 1938–1941, Anónymi Etaireía Radiofonikón Ekpompón (AERE) (Ανώνυμη Εταιρεία Ραδιοφωνικών Εκπομπών (ΑΕΡΕ), ”Radiolähetysosakeyhtiö”) vuosina 1941–1945, Ethnikó Ídryma Radiofonías (EIR) (Εθνικό Ίδρυμα Ραδιοφωνίας (ΕΙΡ), ”Kansallinen radiolaitos”) vuosina 1945–1970 sekä Ethnikó Ídryma Radiofonías Tileoráseos (EIRT) (Εθνικό Ίδρυμα Ραδιοφωνίας Τηλεοράσεως (ΕΙΡΤ), ”Kansallinen radio- ja televisiolaitos”) vuosina 1970–1975.
UEFA Regions’ Cup
Lopputurnaus
Lopputurnaus (Final round) pelataan kesäkuussa 2013 kahdessa neljän joukkueen yksinkertaisessa lohkossa. Voittajat kohtaavat toisensa loppuottelussa. UEFA valitsee lopputurnauksen isäntämaan siihen selvinneiden joukkueiden keskuudesta.
Ellinikí Radiofonía Tileórasi
Historia
Nykyisellä nimellä ERT perustettiin ensimmäisen kerran vuonna 1975. Se suljettiin äkillisesti Antónis Samarásin hallituksen päätöksellä 11. kesäkuuta 2013. Sulkeminen oli osa säästötoimia Kreikan velkakriisin keskellä, ja yhtiötä syytettiin läpinäkymättömäksi ja tehottomaksi. Päätös herätti paljon kritiikkiä Kreikassa, muissa maissa ja EBU:ssa. Pian sulkemisen jälkeen perustettiin kokonaan uusi, kevyemmäksi tarkoitettu yritys, Néa Ellinikí Radiofonía, Ínternet kai Tileórasi (NERIT) (Νέα Ελληνική Ραδιοφωνία, Ίντερνετ και Τηλεόραση (ΝΕΡΙΤ), ”Uusi kreikkalainen radio, internet ja televisio”), joka toimi vuodet 2013–2015. ERT avattiin uudelleen vuonna 2015 Aléxis Tsíprasin hallituksen päätöksellä.
Talous
ERT rahoitetaan pakollisella maksulla, joka kerätään talouksittain sähkölaskun yhteydessä. Näin se ei ole sidoksissa televisiolaitteen omistamiseen. Jokainen sähköntoimittaja on velvoitettu maksun keräämiseen. Vuonna 2021 maksun suuruus oli kuussa eli  vuodessa.
Kanavat
pienoiskuva|upright|ERT:n radio- ja tv-talo [[Agía Paraskeví (Attika)|Agía Paraskevíssä.]]
ERT1
ERT1 on perustettu vuonna 1965 ja se aloitti lähetykset 23. helmikuuta 1966. Kanava suljettiin välillä koko ERT:n toiminnan lakattua 11. kesäkuuta 2013, ja se aloitti toimintansa uudelleen 11. kesäkuuta 2015. Kanavan katsojaosuus Kreikassa oli vuonna 2021, mikä tekee siitä ERT:n katsotuimman televisiokanavan ja koko maan seitsemänneksi katsotuimman televisiokanavan.
ERT1:n uutislähetykset ovat joka päivä kello 6.00, 12.00, 15.00, 18.00, 21.00 ja 00.00. Lisäksi kanava lähettää live-uutislähetystä ja ajankohtaisohjelmia.
Nick Bostrom
thumb|Nick Bostrom vuonna 2006. Nick Bostrom (alun perin Boström) (s. 10 maaliskuuta 1973) on Oxfordin yliopistossa toimiva ruotsalainen filosofi, joka tunnetaan työstään antrooppisen periaatteen parissa. Vuonna 1998 Bostrom perusti World Transhumanist Associationin David Pearcen kanssa ja vuonna 2004 hän oli mukana perustamassa Institute for Ethics and Emerging Technologiesia James Hughesin kanssa. Hänet on myös vuonna 2005 nimitetty Oxford Future of Humanity Instituten johtajaksi.
Simulaatio-argumentti
Bostrom julkaisi argumentin vuonna 2003 ja se on herättänyt kiinnostusta niin akateemisissa kuin harrastelijapiireissä.
Circle Line
Circle Line on Lontoon metron metrolinja. Se on avattu vuonna 1884. Linja on kahdeksanneksi käytetyin Lontoon metrossa. Pituutta metrolinjalla on 22 kilometriä. Linjan tunnusväri on keltainen. Linjan jokaisella asemalla on vaihtomahdollisuus muihin linjoihin.
Historia
Linja tuli tunnetuksi Circle Linena vuonna 1949, kun se erotettiin Metropolitan Linesta ja District Linesta. Linja oli kuitenkin ollut Lontoon metron linjakartassa jo vuonna 1947.
Esko Aaltonen
thumb|Esko Aaltonen valvomassa [[Mauno Koiviston (oik.) väitöstilaisuutta vuonna 1956.]] Esko Aaltonen (9. maaliskuuta 1893 Forssa – 24. maaliskuuta 1966 Helsinki) oli suomalainen historiantutkija ja sosiologi. Hän toimi muun muassa Turun yliopiston sosiologian professorina, Forssan Lehden päätoimittajana ja K. J. Gummerus Oy:n toimitusjohtajana.
Elämä ja ura
Valmistuttuaan yliopistosta Aaltonen palasi opettajaksi synnyinseudulleen. Työnsä ohella hän perusti Forssan Lehden vuonna 1917 ja Forssan Kirjapainon vuonna 1920. Hän toimi sekä Forssan lehden päätoimittajana että kirjapainon toimitusjohtajana. Forssassa Aaltonen oli merkittävä vaikuttaja ja osallistui aktiivisesti paikallispolitiikkaan. Lehtensä kautta hän ajoi Forssan muuttamista kauppalaksi, mikä tapahtuikin vuonna 1922. Aaltonen valittiin sekä kauppalan valtuustoon että hallitukseen. Vuonna 1934 Aaltonen siirtyi Helsinkiin K. J. Gummerus Oy:n kirjalliseksi johtajaksi ja vuotta myöhemmin yhtiön toimitusjohtajaksi Jyväskylään, missä hän hoiti tehtävää vuoteen 1940 saakka.
Akateemiselle uralle Aaltonen siirtyi väiteltyään tohtoriksi vuonna 1944. Vuosina 1951–1963 hän toimi sosiologian professorina Turun yliopistossa, jossa hänen oppilaisiinsa kuului muun muassa sosiaalisista suhteista Turun satamassa väitellyt Mauno Koivisto. Vuonna 1942 Aaltonen kutsuttiin Suomalainen Suomi -lehden toimitussihteeriksi ja toimi vuosina 1946–1966 myös lehden päätoimittajana. Suomen Kotiseutuliiton julkaiseman Kotiseutu-lehden päätoimittajana hän toimi 1947–1949.
Kulttuurivaikuttajana
Aaltonen tutki etenkin kansankulttuuria ja kansanomaisia yhteistoiminnan muotoja. Hän oli myös merkittävä kulttuurivaikuttaja. Hän oli alusta alkaen vuonna 1923 perustetun Lounais-Hämeen Kotiseutu- ja Museoyhdistyksen johtokunnan jäsen ja sihteeri. Aaltonen toimi myös Suomen museoliiton keskushallituksen jäsenenä vuosina 1927–1959 ja varapuheenjohtajana 1949–1959. Liiton kunniajäseneksi hänet valittiin vuonna 1961.
Aaltosella oli tärkeä rooli Suomen Kotiseutuliiton perustamisessa vuonna 1949. Hän toimi liiton ensimmäisenä varapuheenjohtajana vuodesta 1949 ja vuodesta 1960 puheenjohtajana aina kuolemaansa saakka vuoteen 1966.
Kotiseudullaan Lounais-Hämeessä Aaltonen oli keskeinen kotiseututyön vaikuttaja 1920-luvulta kuolemaansa saakka. Forssassa Kauppakadun ja nykyisen Yhtiönkadun välinen katuosuus nimettiin hänen kunniakseen Esko Aaltosen kaduksi vuonna 1981.
Perhe
Aaltosen poikia ovat Forssan kirjapainon johtajana pitkään toiminut teollisuusneuvos Matti Aaltonen (1926–2007) ja dokumenttielokuvistaan tunnettu elokuvaohjaaja Jouko Aaltonen (s. 1956).
Ilkka Pyysiäinen
Ilkka Pyysiäinen (s. 9. heinäkuuta 1959 ) on suomalainen dosentti ja teologian tohtori, jonka tutkimuskohteina ovat olleet erityisesti kognitiivinen uskontotiede, kristinusko ja buddhalaisuus. Hän on tutkinut myös uskonnollista ajattelua, uskonnollista kieltä ja uskonnollista kokemusta. Pyysiäinen tunnetaan myös ateistina ja uskontokriitikkona.
Keskustelupuheenvuoroja
Kognitiivisessa uskontotieteessä Ilkka Pyysiäinen tutkii kategorioita, kieltä, tietoisuutta ja uskonnollisia käsitejärjestelmiä osana ihmisen ajattelua. Hän tutkii esimerkiksi ”jumalaa” kognitiivisena ihmisen tiedonkäsittelyn eli ajattelutavan kategoriana, jota on historian aikana käytetty hyvin monissa yhteyksissä. Pyysiäisen mukaan ”jumalan” luokka sijoittuu samalla kertaa ulkopuolelle rajatuksi ja kaiken sisäpuolen kattavaksi, joka todellistuu käyttäytymisessä ja kokemuksessa silloin, kun henkilö kokee olevansa (todellisuuden) rajalla. Samalla se hänen mukaansa sijoittuu sinne missä ihmisen tieto ja käsityskyky loppuu ja toimii muista ajattelun luokista riippumattomana luokkana, sillä se toimii todellisuuden ja ei-todellisuuden käsitteellisenä rajana.
Ilkka Pyysiäinen on arvostellut fideististä näkemystä uskonnosta. Fideistien mukaan uskonnot eivät väitä mitään todellisuudesta, vaan ovat sen sijaan eräänlaisia sisäisiä kuvia ihmisten mielenliikkeistä. Pyysiäinen huomauttaa, että uskovaisten enemmistö on aina ajatellut, että heidän uskonnolliset käsitteensä ja käsityksensä viittaavat todellisuuteen ja ovat tosia. Teologien väitteet uskonnollisten oppien vertauskuvallisuudesta ovat seurausta tieteen edistymisestä, yritys pelastaa uskonto tieteen edessä. Pyysiäisen mielestä on perusteltua sanoa, että uskonnollisiin käsityksiin sisältyy todellisuutta koskevia käsityksiä, jotka ovat ristiriidassa tieteen kanssa. Uskonto on osa arkiajattelua, joka on ristiriidassa tieteen kanssa samalla tavalla kuin moni muukin arkiajattelun käsitys.
José Fonte
pienoiskuva|225px|José Fonte vuonna 2015 [[Southampton FC|Southamptonin peliasussa]]
José Miguel da Rocha Fonte (s. 22. joulukuuta 1983 Penafiel) on portugalilainen jalkapalloilija, joka edustaa Ranskan Ligue 1:ssä pelaavaa Lilleä. Hän on kotimaansa ja Ranskan lisäksi pelannut myös Englannissa ja Kiinassa. Oikeajalkainen Fonte on pelipaikaltaan keskuspuolustaja. Hän kuuluu myös Portugalin jalkapallomaajoukkueeseen.
Seurajoukkueura
Fonte edusti nuorena Sportingia ja pelasi vuosina 2002–2004 seuran kakkosjoukkueessa 59 ottelua. Kauden 2004–2005 hän pelasi ykkösdivisioonan Felgueirasissa. Vuonna 2005 Fonte siirtyi Primeira Ligan Vitóriaan, jossa hän teki pääsarjadebyyttinsä. Tammikuussa 2006 hän vaihtoi taas seuraa, nyt maan suurseuraan Benficaan. Fonte edusti Benficaa vuoteen 2008 asti muttei pelannut Primeira Ligassa yhtään peliä. Suurimman osan ajasta hän vietti lainalla muissa seuroissa. Kauden 2007–2008 Fonte pelasi lainalla Englannin mestaruussarjan Crystal Palacessa, jossa hän vakuutti seurajohdon pelattuaan kauden aikana pudotuspelit mukaan lukien 24 peliä ja tehtyään yhden maalin. Kaudeksi 2008–2009 Fonte siirtyi vakituisesti Crystal Palacen pelaajaksi. Hän pelasi seurassa kaksi kautta tärkeässä roolissa. Tarpeen tullen Fontea käytettiin myös hyökkääjänä.
Fonte edusti Southamptonia tammikuuhun 2017 saakka ja pelasi joukkueen riveissä Valioliigassa 4,5 kauden aikana 154 ottelua, joissa hän teki seitsemän maalia. Seuraavan runsaan vuoden helmikuuhun 2018 saakka hän edusti saman sarjan West Ham Unitedia, jossa hän pelasi 24 liigaottelua. Kevätkauden 2018 Fonte pelasi Kiinassa Dalian Yifangin joukkueessa. Kesällä 2018 hän siirtyi ranskalaisseura Lilleen. Ensimmäisellä Ligue 1 -kaudellaan hän pelasi 36 ottelua ja teki niissä kolme maalia. Kaudella 2020–2021 hän pelasi Ligue 1:ssä 25 ottelua, joissa hän teki yhden maalin, ja Mestarien liigassa neljä ottelua. Kaudella 2020–2021 hän voitti Ligue 1:ssä Ranskan-mestaruuden ja pelasi 36 ottelua, joissa hän teki kolme maalia. Eurooppa-liigassa hän pelasi kuusi ottelua.
Maajoukkueura
Vuonna 2006 Portugalin alle 21-vuotiaiden maajoukkueessa yhden ottelun pelannut Fonte kutsuttiin lokakuussa 2014 Portugalin jalkapallomaajoukkueen mukaan ystävyysotteluun Ranskaa ja EM-karsintaotteluun Tanskaa vastaan. Debyyttinsä maajoukkueessa Fonte teki marraskuussa 2014 ystävyysottelussa Argentiinaa vastaan Old Traffordilla. Hän voitti EM-kultaa Portugalin joukkueessa vuonna 2016; lopputurnauksessa hän jäi alkulohko-otteluissa vaihtopelaajaksi mutta pelasi täyden ajan Portugalin jokaisessa neljässä pudotuspelissä. Maanosaliittojen cupissa 2017, kun Portugali saavutti pronssia, pelasi Fonte yhden alkulohko-ottelun ja välierän. MM-kilpailuissa 2018 hän pelasi täyden ajan Portugalin kaikissa neljässä ottelussa. Kesäkuun 14. päivään 2021 mennessä Fonte on pelannut 46 maaottelua mutta ei ole tehnyt niissä yhtään maalia.
Molekyylidiagnostiikka
pienoiskuva|[[SARS-CoV-2-viruksen perimän eristämistä näytteestä RT-qPCR-määritystä varten.]] Molekyylidiagnostiikka eli molekulaarinen diagnostiikka (lyh. MDx ) on lääketieteellisen diagnostiikan muoto, jossa yhdistetään laboratoriotutkimus ja molekyylibologiset menetelmät. Tutkimuskohteena on ihmisen, virusten ja mikrobien perimä, geenit ja niiden tuotteet. Molekyylidiagnostisia testejä hyödynnetään esimerkiksi onkologiassa, kliinisessa kemiassa, perinnöllisyyslääketieteessä ja tartuntatautien tutkimuksessa.
Lääketieteellisissä mikrobiologisissa laboratorioissa molekyylibiologisten tutkimusmenetelmien merkitys kasvaa jatkuvasti. Tärkeimpiä menetelmiä ovat etenkin polymeraasiketjureaktio (PCR) ja qPCR, mutta myös nukleiinihappojen isotermiset monistustekniikat ja hybridisaatiomenetelmät ovat laajasti käytössä.
U.D.O.
U.D.O. on Udo Dirkschneiderin vuonna 1987 perustama saksalainen heavy metal -yhtye. U.D.O. oli toiminnassa vuoteen 1992 saakka, kunnes Dirkschneider palasi laulajaksi Accept-yhtyeeseen. Acceptin hajottua toisen kerran, Dirkschneider kokosi U.D.O:n uudelleen vuonna 1996.
Yhtyeen alkuvuodet (1987–1992)
U.D.O:n ensimmäisessä kokoonpanossa soittivat Warlockissa soittaneet kitaristi Peter Szigeti ja basisti Frank Rittel sekä heidän tuttavansa rumpali Thomas Franke. Toiseksi kitaristiksi valittiin Sinnerin entinen kitaristi Mathias Dieth, josta tuli yhtyeen ykköskitaristi.
Ensimmäisinä vuosina miehistössä tapahtui useita muutoksia. Yhtyeen toiseen levyyn mennessä Szigeti, Rittel ja Franke irtisanottiin ja korvattiin kitaristi Andy Susemihlilla, basisti Thomas Smuszynskilla ja rumpali Stefan Schwarzmannilla.
Toinen levy Mean Machine ilmestyi tammikuussa 1989 ja yhtye markkinoi sitä kiertämällä Eurooppaa Ozzy Osbournen kanssa. Kolmas levy Faceless World ilmestyi vuonna 1990. Susemihl lähti yhtyeestä ennen Faceless Worldin nauhoituksia ja hänet korvattiin kitaristi Wolla Böhmillä. Tällä kokoonpanolla tehtiin vuonna 1991 ilmestynyt neljäs levy, Timebomb.
Kitaristi Mathias Dieth oli Dirkschneiderin lisäksi ainoa jäsen, joka oli yhtyeessä vuoteen 1992, jolloin yhtye jäi tauolle muutamaksi vuodeksi Dirkschneiderin palatessa Acceptiin.
Toinen kausi (1996–2004)
Yhtye aktivoitui jälleen 1996. Aikaisemmasta kokoonpanosta yhtyeeseen tulivat Dirkschneiderin lisäksi kitaristi Mathias Dieth ja rumpali Stefan Schwarzmann. Dirkschneider pyysi yhtyeeseen toiseksi kitaristiksi Acceptin entisen rumpalin Stefan Kaufmannin ja sekä basisti Michael Vossin. Tällä kokoonpanolla he osallistuvat Judas Priest -tribuuttilevyn Legends of Metalin tekemiseen. Tämän jälkeen vain Schwarzmann ja Kaufmann jäivät yhtyeeseen ja vuoden 1997 Solid-levyllä yhtyeessä soittavat uusina jäseninä Bullet yhtyeestä tutut kitaristi Jürgen Graf ja basisti Fitty Wienhold. Stefan Kaufmannista ja Fitty Wienholdista muodostui yhtyeen perusta Dirkschneiderin rinnalle vuosikymmeniksi.
Yhtye julkaisi nopesti kaksi uutta levyä: No Limits ilmestyi 1998 ja vain vuotta myöhemmin julkaistiin levy Holy. Levyjen välissä tapahtui jälleen jäsenistön vaihdoksia. Schwarzmann jätti yhtyeen No Limitsin jälkeen, hänet korvasi Lorenzo Milani. Kitaristi Jürgen Graft erotettiin päihdeongelman vuoksi ja hänen tilalleen yhtyeeseen tuli Igor Gianola.
Vuoden 2002 ilmestyneessä Man and Machine -levyllä kappaleessa ”Dancing with an Angel” Dirkschneider esittää duetton Warlockin laulaja Doro Peschin kanssa. Pari vuotta myöhemmin yhtye teki levyn Thunderball (2004).
Kolmas kausi (2005–2015)
Kesällä 2005 Udo Dirkschneider esiintyi Acceptin kanssa festivaaleilla eri puolella Eurooppaa.
pienoiskuva|Udo Dirkschneider Wacken Open Air 2015
Yhtyeen kymmenes levy, Mission No. X, ilmestyi vuonna syksyllä 2005. Levy oli ensimmäinen levy, jossa rumpalina on Francesco Jovino. Mission No. X levystä alkoi aikakausi, jossa yhtyeen jäsenistössä ei tapahtunut muutoksia kahdeksaan vuoteen. Yhtye julkaisi tällä kokoonpanolla vielä kolme levyä: Mastercutor (2007), Dominator (2009) ja Rev-Raptor (2011).
Vuonna 2012 U.D.O:n juhlakeikalla Wacken Open Airissa vieraili yhtyeen entisiä jäseniä, sekä muusikot Mr. Lordi ja Doro Pesch.
Vuosi Rev-Raptorin julkaisun jälkeen kitaristi Stefan Kaufmann jätti yhtyeen terveydellisistä syistä. Hänet korvattiin Andrei Smirnovilla, jonka kanssa yhtye teki seuraavan levynsä, Steelhammerin, vuonna 2013. Ennen levyttämistä kitaristi Igor Gianola lähti yhtyeestä, ja hänet korvattiin suomalaisella Kasperi Heikkisellä vuonna 2013. Heikkinen liittyi yhtyeeseen vasta kun levy oli nauhoitettu. Yhtyeen viidestoista levy, Decadent, julkaistiin vuoden 2015 alussa.
Back to the Roots -kiertue ja U.D.O:n paluu (2016–)
Vuosien 2015 ja 2018 välillä yhtyeessä oli useita miehistönvaihdoksia: Francesco Jovinon jättäessä yhtyeen vuonna 2015, hänen tilalleen yhtyeen rumpaliksi valittiin Dirkschneiderin tuolloin 21-vuotias poika Sven Dirkschneider. Kasperi Heikkisen lähdettyä yhtyeestä, hänen tilalleen valittiin brasilialainen Bill Hudson maaliskuussa 2017. Hudson erotettiin yhtyeestä vain vuotta myöhemmin ja hänet korvasi vuoden 2018 kesällä tilapäisesti kiertueiden ajaksi yhtyeen aikaisempi kitaristi Stefan Kaufmann.
Samana syksynä basisti Fitty Wienhold jätti yhtyeen 22 vuoden jälkeen. Vaikka hän lopetti soittamisen yhtyeessä, hän lupasi olla yhtyeen apuna tarvittaessa laulunkirjoittajana ja neuvonantajana.
Vuonna 2018 yhtye lopetti Back to the Roots -kiertueen ja julkaisi levyn Steelfactory 31.8.2018. Lokakuussa U.D.O. ilmoitti, että yhtyeen uudet jäsenet ovat kitaristi Dee Dammers ja basisti Tilen Hudrap.
Joulukuussa 2022 basisti Tilen Hudrap ilmoitti jättävänsä yhtyeen.
SWAPO
thumb|Namibian presidentti [[Hifikepunye Pohamba SWAPO:n vaalijulisteessa]] SWAPO (South West Africa People’s Organization,, suom. lyhenne Swapo ) on namibialainen puolue. Se oli vuosina 1960–1989 sissiliike, joka pyrki Lounais-Afrikan vapauttamiseen Etelä-Afrikan miehityksestä. Nykyään SWAPO toimii poliittisena puolueena.
Lounais-Afrikka oli vuonna 1920 siirretty Kansainliiton päätöksellä Etelä-Afrikan hallinnon alaiseksi. Käytännössä tämä alkoi myöhemmin tarkoittaa sitä, että Etelä-Afrikka pyrki liittämään Lounais-Afrikan itseensä. Lounais-Afrikassa alettiin mm. soveltaa apartheid-säännöksiä.
Sam Nujoma ja Herman Toivo Ya Toivo perustivat SWAPO:n vuonna 1960. Kun YK vuonna 1966 kumosi Etelä-Afrikan Kansainliitolta saaman hallintaoikeuden Lounais-Afrikkaan, katsoi SWAPO olevansa oikeutettu ryhtymään aseelliseen vastarintaan eteläafrikkalaisia miehitysjoukkoja vastaan. Koska Etelä-Afrikan armeija oli teknisesti ylivoimainen, joutui SWAPO käymään taistelua sissisotana, pitäen tukikohtiaan Sambian ja Angolan puolella.
SWAPO sai vuonna 1976 YK:lta tunnustuksen ”ainoana Lounais-Afrikan kansan laillisena edustajana”. Tämä herätti kritiikkiä, sillä SWAPO:n tiedettiin olevan ideologisesti lähellä marxilaisuutta, ja se sai tukea mm. Neuvostoliitolta ja Kuubalta.
1970-luvulla SWAPO liittoutui Angola a hallitsevan marxistisen MPLA-puolueen kanssa. Tämä johti siihen, että Etelä-Afrikka ulotti SWAPO:n vastaiset sotilaalliset operaationsa toisinaan myös syvälle Angolan puolelle. Taistelut jatkuivat lähes koko 1980-luvun ajan.
Etelä-Afrikka suostui YK:n johtamien neuvottelujen jälkeen luopumaan Lounais-Afrikasta vuonna 1988. Lounais-Afrikka itsenäistyi vuonna 1990 Namibia n tasavaltana, ja SWAPO muuttui sissiliikkeestä poliittiseksi puolueeksi. Se sai vaaleissa enemmistön parlamentin paikoista ja on sittemmin myös pitänyt tuon enemmistön. Vuonna 2004 se sai vaaleissa 76 % äänistä. Politiikassaan SWAPO on ottanut etäisyyttä marxismiin ja siirtynyt kohti pragmaattisempaa talouspolitiikkaa.
SWAPO:n johdossa oli Sam Nujoma, kunnes hänet marraskuussa 2007 korvasi Hifikepunye Pohamba.
I Can See Your House from Here
I Can See Your House from Here on brittiläisen, progressiivista rockia esittävän Camel-yhtyeen vuonna 1979 julkaistu seitsemäs studioalbumi. Se oli edellisen Breathless-levyn tavoin pikemminkin kokoelma yksittäisiä lauluja harkitun kokonaisuuden sijaan. Albumi nousi yhtyeen kotimaassa listasijalle 45.
Camelin kokoonpano oli muuttunut edellisalbumin jälkeen merkittävästi. Alkuperäinen kosketinsoittaja Peter Bardens oli eronnut yhtyeestä erimielisyyksien vuoksi, ja basisti Richard Sinclair erotettiin pian hänen jälkeensä. Uusina jäseninä Cameliin liittyivät aiemmin Caravan-yhtyeessä soittaneet kosketinsoittajat Jan Schelhaas ja Kit Watkins. Uudeksi basistiksi tuli Colin Bass. Yksi albumin vierailevista muusikoista on Genesis-yhtyeen Phil Collins, joka soittaa lyömäsoittimia päätöskappaleessa ”Ice”.
Tausta
Camelin edellinen studioalbumi Breathless oli ilmestynyt vuonna 1978. Se erosi tyylillisesti hieman yhtyeen aiemmista albumeista, sillä se yhdisteli progressiivista rockia, jazzia ja poppia. Uuden tyylin vuoksi yhtyeen fanit suhtautuivat albumiin ristiriitaisesti. Camelin sisäisten erimielisyyksien vuoksi alkuperäinen kosketinsoittaja Peter Bardens jätti yhtyeen juuri ennen albumia markkinoivaa kiertuetta.
Kitaristi-laulaja Andrew Latimer ja rumpali Andy Ward päättivät laajentaa kokoonpanoa. Bardensin tilalle kiertueelle tuli kaksi kosketinsoittajaa, Dave Sinclair ja hänen vanha yhtyekaverinsa Jan Schelhaas. Molemmat olivat soittaneet aiemmin Caravan-yhtyeessä, ja Sinclair oli ollut mukana kahdessa Breathless-albumin kappaleessa. Breathless-albumin kiertue kesti kolme kuukautta, ja paineet vaativat lopulta veronsa. Kiertueen päätteeksi Dave Sinclair lähti, ja lisäksi yhtyeestä erotettiin hänen serkkunsa, vuodesta 1977 lähtien Camelissa soittanut basisti Richard Sinclair.
Latimer ja Ward kuulivat Happy the Man -yhtyeen musiikkia, minkä jälkeen he välittömästi halusivat sen kosketinsoittajan, Kit Watkinsin, liittyvän Cameliin. Uudeksi basistiksi tuli aiemmin Steve Hillage Bandissa mukana ollut Colin Bass, jonka maanläheisen soittotyylin koettiin sulautuvan hyvin yhteen rumpali Andy Wardin soiton kanssa. Jan Schelhaas sai jatkaa yhtyeessä sekä soittotaitonsa että rennon luonteensa ansiosta.
Työstö
Uuden albumin harjoitukset alkoivat vuoden 1979 alussa Wood Farmilla Yorkissa. Itse albumi äänitettiin ja miksattiin Buckinghamshiren Little Chalfontissa sijaitsevilla Farmyard-studioilla, ja orkesteriosuudet päällekkäisäänitettiin A.I.R. London -studiossa. Tuottajana toimi Rubert Hine, joka oli meritoitunut kaupallisemman musiikin parissa ja tehnyt myös omia levytyksiä. Hänen tuottamiaan albumeja olivat olleet muun muassa Yvonne Ellimanin Food of Love (1973) ja Dave Greensladen Cactus Choir (1976).
Andrew Latimer oli tyytyväinen valmiseen levyyn, ja hän on kehunut Hinen työskentelyä. Hän hehkutti levyn ilmestymisen aikoihin yhtyeen olevan hänen mielestään musiikillisesti parempi kuin koskaan ja siltä löytyvän kyykyä sekä monimutkaiseen että suoraviivaisempaan soittoon. Latimerille oli ilo soittaa uuden, tiukan rytmiryhmän kanssa, ja albumin tekeminen oli hänelle hauskaa sen sijaan, että se olisi vaatinut ponnisteluja.
Levyn nimen oli tarkoitus olla alun perin Endangered Species, mutta se vaihdettiin viime hetkellä, ja albumi julkaistiin nimellä I Can See Your House from Here. Latimerin mukaan nimestä järjestettiin yhtyeen sisäinen äänestys, jossa hän oli ainoa, joka olisi halunnut pysyä alkuperäisessä nimessä. Lopullinen nimi oli peräisin vitsistä, jossa ristiinnaulittu mies ilmoittaa tilannetta seuraavalle katsojalle näkevänsä tämän talon. Samaa teemaa noudatti Gered Mankowitzin ottama kansikuva, jossa on kuvattuna ristillä roikkuva astronautti. Monet loukkaantuivat kannesta, minkä vuoksi levykaupat kieltäytyivät ripustamasta albumin mainosjulisteita tiloihinsa eivätkä musiikkilehdetkään mainostaneet sitä.
Musiikki
Albumilla korostui Camelin jäsenten yhteistyö. Latimerin ja Schelhaasin kirjoittamana syntyivät sävellykset ”Hymn to Her”, ”Neon Magic” sekä Latimerin ja Watkinsin työstämänä ”Remote Romance”. Koko yhtye Watkinsia lukuun ottamatta kirjoitti yhdessä kappaleen ”Your Love Is Stranger Than Mine”. Kappaleessa vierailee saksofonisti Mel Collins. Latimer puolestaan sävelsi yksin kappaleet ”Wait”, ”Who We Are” ja ”Survival”. Kit Watkinsin kirjoittama ”Eye of the Storm” ilmestyi myös hänen vielä myöhemminkin edustamansa Happy the Man -yhtyeen vuoden 1983 albumilla Better Late. Kappaleen ”Neon Magic” lopussa kuuluu urkujen soittamana pieni pätkä kappaleesta ”Rhayader”, joka ilmestyi vuonna 1975 yhtyeen albumilla The Snow Goose (1975).
Albumin suosituin kappale on päätösraita ”Ice”, jossa Genesis-yhtyeen rumpali Phil Collins soittaa lyömäsoittimia. Kappale on progressiivinen ja kestää yli kymmenen minuuttia. ”Ice” on jopa äänestetty yhtyeen parhaaksi kappaleeksi. Kappale äänitettiin studiossa livenä, ja kitaristi Latimer olisi halunnut nauhoittaa sen uusiksi kitarasoolon alussa syntyneen hieman alavireisen nuotin vuoksi. Muut studiossa olleet tuottaja Rupert Hinea ja Phil Collinsia myöten kuitenkin kehottivat häntä jättämään soolon sellaisekseen.
Camel käytti kahdessa kappaleessa yhtyeen ulkopuolisia sanoittajia. Kappaleen ”Wait” sanoitti John McBurnie ja kappaleen ”Neon Magic” Viv McAuliffe.
Myynti ja julkaisut
I Can See Your House from Here julkaistiin lokakuun puolivälissä 1979. Albumin julkaisi Britanniassa Decca Records Gama-levymerkillä ja Pohjois-Amerikassa Arista Records. I Can See Your House from Here nousi Britanniassa listalle 27. lokakuuta ja pysyi listalla kolmen viikon ajan. Sijoitus oli korkeimmillaan 45., mikä oli Camelin heikoin listasijoitus sen kotimaassa sitten vuonna 1974 ilmestyneen Mirage-albumin. Norjassa albumi pääsi sijalle 18 ja Ruotsissa sijalle 36.
Albumi ilmestyi alun perin vinyylilevynä ja C-kasettina. Ensimmäinen CD-versio julkaistiin vuonna 1990 ja remasteroitu CD-painos vuonna 2009. Remasteroitu versio sisältää bonusmateriaalina ”Remote Romance” -kappaleen singleversion ja ”Ice”-kappaleen liveversion Lontoon Hammersmith Odeonista helmikuulta 1981.
Arvioita
AllMusicin kriitikko Matthew Plichtan mukaan I Can See Your House from Here ei anna rehellisintä kuvaa Camelista, mutta se on epäilemättä yhtyeen suosituin albumi. Hän kehuu kosketinsoittaja Kit Watkinsin soittoa. Plichta nostaa esiin myös Rupert Hinen kekseliään tuotannon ja Phil Collinsin ja Mel Collinsin vierailut, jotka tuovat viimeisen silauksen jo valmiiksi vahvalle albumille. Kappaleista hän kehuu raitoja ”Survival” ja ”Who We Are”, jotka sisältävät hänen mielestään hienoa orkestrointia sekä kappaletta ”Ice”, jossa kuultavaa Andy Latimerin kitaransoittoa hän suitsuttaa erinomaiseksi. Plichta antaa albumin arvosanaksi 3,5 arvostelutähteä viidestä mahdollisesta.
Singlet
Decca Records oli painostanut yhtyettä hittisinglen tekoon jo vuoden 1977 Rain Dances -levyn aikoihin. Mediakiinnostuksen lisäämiseksi uudelta albumilta päätettiin julkaista kaksi singleä. Niistä ensimmäinen oli albumin tavoin lokakuussa 1979 julkaistu ”Remote Romance”. Sen B-puolina olivat singleversiot Breathless-albumilla (1978) julkaistusta kappaleesta ”Rainbow’s End” ja Rain Dances -albumilla (1977) ilmestyneestä kappaleesta ”Tell Me”. Camelin muidenkin singlejen tapaan se ei saavuttanut listasijoituksia, mutta sitä soitettiin radiossa.
Toisena singlenä julkaistiin 29. helmikuuta 1980 ”Your Love Is Stranger Than Mine” B-puolenaan ”Neon Magic”. Sen oli alkujaan tarkoitus olla albumin ensimmäinen singlejulkaisu.
Julkaisun jälkeen
Menestyksen ja uuden kokoonpanon myötä Camelin sisäinen tilanne näytti vaikutti jälleen rauhoittuneen. Yhtye kuitenkin työskenteli lähes tauotta koko vuoden 1979 ajan, ja ainoat lyhyet tauot olivat olleet albumin äänittämisen ja kiertämisen välissä. Kiireinen aikataulu alkoi lopulta luoda konflikteja ja väärinkäsityksiä jäsenien välille. Kit Watkins erosi yhtyeestä hetkellisesti ennen seuraavan Nude-albumin (1981) äänityksiä ja lähti lopullisesti kiertueen jälkeen.
Kappaleet
A-puoli B-puoli
Muusikot
Vierailijat
Madison (Connecticut)
Madison (entinen East Guilford) on kunta Connecticutin osavaltiossa Yhdysvalloissa. Kunta on osa New Havenin metropolialuetta. Alue on asutettu 1600-luvun puolivälissä, ja kunta on perustettu vuonna 1826, jolloin se nimettiin uudelleen presidentti James Madisonin mukaan.
Abraham Lincoln (kapteeni)
Abraham Lincoln (13. toukokuuta 1744 Berksin piirikunta, Pennsylvania – toukokuu 1786 Jeffersonin piirikunta, Virginia nykyisin Kentucky ) oli yhdysvaltalainen kapteeni ja presidentti Abraham Lincolnin isoisä.
Elämä
Abraham Lincoln syntyi Berksin piirikunnassa, Pennsylvaniassa 13. toukokuuta 1744. Hänen isänsä John Lincoln (1716–1788) oli kotoisin Monmouthin piirikunnasta, New Jerseystä ja hänen äitinsä Rebecca Morris (1720–1806) oli kotoisin Pennsylvaniasta. Abraham oli perheen vanhin lapsi. Hänellä oli myös kahdeksan nuorempaa sisarusta: Hannah, Lydia, Isaac, Jacob, John, Sarah, Thomas ja Rebecca. Abrahamin isä John Lincoln osti vuonna 1768 maata Virginiasta. Vuonna 1773 alue jaettiin perheen kahden vanhimman pojan, Abrahamin ja Isaacin kesken.
Cecil Sandford
Sandford voitti Mansaaren TT-ajot niin ikään kahdesti.
Abraham Lincoln (kapteeni)
Elämä
Abraham Lincoln toimi kapteenina Yhdysvaltain vapaussodan aikaan 1775–1783.
Hän nai Bathsheba Herringin (1742–1836), ja he saivat viisi lasta, jotka olivat Mordecai (s. 1771), Josiah (s. 1773), Mary (s. 1775), Thomas (s. 1778) ja Nancy (s. 1780). Vuonna 1781 Lincolnit muuttivat nykyiseen Kentuckyyn.
Intiaani ampui Lincolnin toukokuussa 1786 tämän oltua peltotöissä poikiensa Mordecain, Josiahin ja Thomasin kanssa. Mordecai meni hakemaan mökistä ladattua asetta, ja ampui isänsä murhannutta intiaania rintaan tappaen tämän.
Deicide
Deicide on Floridassa, Yhdysvalloissa vuonna 1987 perustettu death metal -yhtye. Sana deicide on johdettu termi ja tarkoittaa jumalan murhaamista (deus ’jumala’ + -cide; vertaa engl. homicide ’murha’, suicide ’itsemurha’).
Maricica Țăran
Țăran voitti olympiakultaa perämiehellisessä pariaironelosessa Los Angelesissa 1984. Hän saavutti MM-kilpailuissa Romanian pariaironelosessa hopeaa 1986 ja pronssia 1985. Saksan edustajana hän sai yksikössä MM-pronssia 1990 ja oli neljäs 1989.
Deicide
Alkuaikoinaan yhtye toimi vielä nimellä Carnage, mutta kun basisti-vokalisti Glen Benton liittyi yhtyeeseen, nimeksi vaihtui Amon. Tällä aikavälillä yhtye nauhoitti kaksi demoa, Feasting the Beast (1987), ja Sacrificial (1989). Samana vuonna, kun Sacrificial julkaistiin, määräsi Roadrunner Records vaihtamaan yhtyeen nimen, koska Amon oli talon nimi King Diamondin Them-levyllä. Vuonna 1990 Deicide julkaisi debyyttialbuminsa Deicide. Vuonna 1992 julkaistiin toinen täyspitkä albumi Legion.
Legionin julkaisun jälkeen Deicide lähti ensimmäiselle kiertueelleen. Seuraavana vuonna yhtye uudelleenjulkaisi Amon-nimellä tehdyn Feasting the Beastin. Vuonna 1995 Deicide julkaisi yhden kaikkien aikojen tunnetuimmista death metal albumeista, Once Upon the Cross. Parin vuoden päästä julkaistu Serpents of the Light oli myös suosittu albumi. Vuosi tämän jälkeen (1998) Deiciden ensimmäinen livealbumi When Satan Lives nauhoitettiin House of Bluesissa, Chicagossa.
Vuonna 2000 julkaistiin Insineratehymn, joka oli hieman uudistuneempaa materiaalia verrattuna yhtyeen aikaisempaan tuotantoon. Heti seuraavana vuonna 2001 julkaistiin albumi In Torment in Hell, jonka jälkeen levytyssopimus Roadrunner Recordsin kanssa päättyi. Yhtyeen jäsenet ovat useissa haastatteluissa jälkikäteen todenneet näiden kahden albumin, eritoten In Torment in Hellin, olleen pikaisesti kasattuja teoksia, joiden pääasiallinen tarkoitus oli hankkiutua eroon Roadrunnerin kanssa tehdystä sopimuksesta. Syiksi eripuraan yhtyeen ja levy-yhtiön välillä on mainittu muun muassa Roadrunnerin tarjoama vähäinen promootio yhtyeen tuotoksille.
Marraskuussa 2002 Deicide allekirjoitti sopimuksen Earache Recordsin kanssa. Yhtyeen seitsemäs täyspitkä studioalbumi Scars of the Crucifix julkaistiin helmikuussa 2004. Albumi sai runsaasti positiivista palautetta. Saman vuoden loppupuolella alusta lähtien mukana olleet kitaristiveljekset Eric ja Brian Hoffman erosivat yhtyeestä. Virallista tietoa eroon johtaneista syistä ei ole, mutta sekä Benton että Hoffmannit ovat vihjanneet eri haastatteluissa syinä olleen keskinäiset erimielisyydet.