cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Andries Jonker
Ura
Kausi 2017/18 alkoi Wolfsburgin osalta vaisusti ja joukkue voitti vain yhden viidestä ensimmäisestä liigaottelusta. Seurajohto erotti Jonkerin tehtävistään 18. syyskuuta 2017.
Kesäkuussa 2019 Jonkerista tuli Eerste Divisiessä pelaavan SC Telstarin päävalmentaja ja tekninen johtaja. Hän valmensi seuraa kaksi kautta, kunnes jätti kesällä 2022 tehtävänsä.
Elokuussa 2022 Jonkerista tuli Alankomaiden naisten jalkapallomaajoukkueen päävalmentaja kolmevuotisella sopimuksella.
Mauri Salo (toimittaja)
Mauri ”Muri” Salo oli suomalainen toimittaja ja Tekniikan Maailma -lehden pää­toimittaja.
Jukka Virtanen
Jukka Jalmari Virtanen (25. heinäkuuta 1933 Jämsänkoski – 1. syyskuuta 2019 Helsinki ) oli suomalainen kirjailija, runoilija, suomentaja, toimittaja, käsikirjoittaja, sanoittaja, näyttelijä, juontaja, laulaja ja ohjaaja.
Virtasen uralle mahtui ohjauksia niin teatterissa kuin televisiossakin, elokuvarooleja, käännöksiä ja sanoituksia. Virtanen kirjoitti televisioaiheisia kolumneja Ilta-Sanomiin, pelasi viihdeväen Zoom-joukkueessa, harrasti raveja ja jalkapalloa. Virtasen juuret olivat Jämsänkosken paperitehtaan yhteisössä.
Lapsuus ja nuoruus
Virtanen kuvasi myöhemmin itseään araksi ja yksinäiseksi lapseksi, joka kiinnostui kirjallisuudesta varhain. Hän kiinnostui etenkin seikkailukirjoista, James Fenimore Cooperin Viimeisestä mohikaanista sekä Kolmesta muskettisoturista. Virtanen innostui myös jalkapallosta, ja vuonna 1945 hän liittyi isänsä perustamaan urheiluseura Jämsänkosken Jyryyn. Eino oli töissä voimalaitoksella, ja myös Jukka työskenteli nuorena voimalaitoksenhoitajana. Ylioppilaaksi Jukka Virtanen kirjoitti keväällä 1953.
Pian tämän jälkeen Virtanen aloitti opintonsa Helsingin yliopistossa. Siellä hän tapasi toisen tulevan suomalaisen viihdelegendan Pertti "Spede" Pasasen. Kesken opintojensa Virtanen pääsi vuonna 1954 töihin Yleisradioon keikkailevaksi toimittajaksi. Seuraavana vuonna hän sai käsikirjoittajan paikan Allotria Filmiltä. Siellä Virtanen oppi elokuvan tekemisen perusteet, ja ajan mittaan hän kehittyi elokuvaleikkaajana.
Televisio-, radio- ja teatterityö
Jukka Virtasesta tuli vuonna 1958 vasta perustetun Suomen Television ensimmäinen kokopäiväinen uutistoimittaja. Tästä tehtävästä hän siirtyi kuitenkin pian viihteen tekemisen pariin.
Virtanen oli mukana VEK (Jukka Virtanen, Aarre Elo, Matti Kuusla) -työryhmässä, jonka viihdeohjelma Lumilinna voitti tv-ohjauksen Montreux’n Kultaisen Ruusun vuonna 1965. 1960-luvun alkuvuosina Virtanen osallistui Kankkulan kaivolla -radiohupailun käsikirjoittamiseen. Virtanen oli vuonna 1978 toimintansa aloittaneen Uuden Iloisen Teatterin perustajajäseniä yhdessä Marjatta Leppäsen, Jaakko Salon ja Lasse Mårtensonin kanssa.
Virtanen juonsi televisiossa Toivotaan, toivotaan -toivekonserttiohjelmaa vuodesta 1974 ja Levyraatia vuosina 1980–1997, joskin muun muassa Jukka Kajava moitti Virtasen puheilmaisua kehnoksi. Myöhemmin Virtanen oli Levyraadista vaikutteita saaneen Runoraadin vakiojäsen vuosina 2002–2012.
Koillinen suuralue
Koillinen suuralue on yksi Tampereen suuralueista. Koilliseen suuralueeseen kuuluvat Messun, Tasan ja Leinon suunnittelualueet.
Jukka Virtanen
Televisio-, radio- ja teatterityö
Virtanen suomensi The Joulukalenteri -sarjan (1997) käsikirjoituksen ja näytteli sarjassa Iki-iäkästä ja kertojaa. Hän toimi tšekkoslovakialaisen Rosvo-Rudolf-piirrossarjan suomenkielisessä versiossa nimihahmon ääninäyttelijänä ja kertojana. Virtanen esitti viimeisen TV-roolinsa vuonna 2015 poliisisarjassa Roba, jossa hän näytteli Paavo-vanhusta.
Musiikkiura
Laulajana Virtasen kappaleita ovat muun muassa ”Hanna ja Niilo” (1969), ”Balladi pojasta nimeltä Vee” (1971), ”Perspirantti-Antti” (1972) ja ”Kaupungin rumin mies” (1974). Muiden levyttämiä sanoituksia Virtanen teki noin 250. Näistä tunnettuja ovat esimerkiksi ”Maalaismaisema”, ”Taas on aika auringon”, ”Konstan parempi valssi”, ”Seitsemän kertaa seitsemän” ja ”Hottentottilaulu”, joka on suomennosversio norjalaisen laulunsanoittaja-kirjailija Thorbjørn Egnerin kappaleesta ”Visen om vesle Hoa”.
1970-luvulla VEK, Heikki Kahila ja muutama muu perustivat yhdessä laulu- ja soitinyhtye Songilon.
23. heinäkuuta 2008 ilmestyi tribuuttialbumi Sanat Jukka Virtanen, joka sisältää eri suomalaislaulajien tulkintoja Virtasen sanoituksista. Syyskuussa järjestettiin konserttikiertue, jolla artistit esittivät hänen kappaleitaan. Elokuussa 2008 Virtanen sai pitkästä sanoitusurastaan tunnustukseksi Juha Vainio -palkinnon.
Vuonna 2012 Virtanen palkittiin elämäntyöstään Kultaisella Venlalla.
Yksityiselämä
Jukka Virtanen oli naimisissa Liisa Virtasen kanssa, jonka hän tapasi Helsingissä vuonna 1957. Naimisiin he menivät pari vuotta myöhemmin. Jukka ja Liisa Virtasen poika on näyttelijä Ville Virtanen ja tytär Riikka Virtanen.
Jukka Virtasen isä oli sosialidemokraattinen kuntapoliitikko. Jukka on kertonut marssineensa 12-vuotiaana sosialidemokraattien ja kommunistien yhteisessä vappukulkueessa vuonna 1946 ja ”siitä alkaen taapertaneensa vähän vasemmalla”. Hän oli myös itse SDP:n jäsen ja oli mukana Mauno Koiviston sekä Tarja Halosen presidentinvaalikampanjoissa.
Kunniamerkit ja palkinnot
Lisäksi Jukka Virtanen on saanut useita palkintoja mainosfilmeistä.
Kaakkoinen suuralue
Kaakkoinen suuralue on yksi Tampereen suuralueista. Kaakkoiseen suuralueeseen kuuluvat Kaukan ja Hervan suunnittelualueet.
Technicolor
thumb|250px|Kuva [[Aku Ankka -elokuvan alkuteksteistä jossa näkyy teksti In Technicolor.]] Technicolor oli varhainen värielokuvajärjestelmä. Sen kehitti aviopari Herbert ja Natalie Kalmusin omistama Technicolor Corporation 1930-luvulla, ja sitä käytettiin aina 1970-luvulle asti. Technicolorille ominaista olivat hyvin rikkaat värit.
Technicolor Corporationin perustaminen
Tohtori Herbert Kalmus, Technicolorin tärkein kehittäjä, joutui ensimmäisen kerran tekemisiin värielokuvajärjestelmien kanssa työskennellessään tutkimusyhtiössä Kalmus, Comstock & Wescott. Vuoden 1912 loppupuolella lakimies ja sijoittaja William Coolidge lähestyi yhtiötä uudella elokuvaprojektorilla nimeltä Vanoscope, jonka käyttömahdollisuuksia hän pyysi tutkimaan. Vanoscopen oli tarkoitus korvata perinteiset projektorit, sillä se kykeni poistamaan välkkeen projisoidusta kuvasta, mutta mittavien testien jälkeen Kalmuksen yhtiö ei pitänyt projektoria käyttökelpoisena.
Herbert Kalmus ja hänen yhtiökumppaninsa tohtori Daniel Comstock ja W. Burton Wescott alkoivat kuitenkin kiinnostua elokuvateknologiasta ja ryhtyivät suunnittelemaan elokuvakameraa, jolla voisi kuvata värimateriaalia. Comstockin valmistaman prototyypin ja lyhyen testifilmin innoittamana William Coolidge antoi kolmikolle 10 000 dollaria keksinnön kehittämiseen vuonna 1915. Saman vuoden marraskuussa perustettiin Technicolor Corporation. Herbert Kalmus keksi nimen tehdäkseen kunniaa hänen ja Comstockin korkeakoululle: Massachusetts Institute of Technologyn vuoden 1904 vuosikirjan kannessa esiintyi sana technique, josta Kalmus johti nimen Technicolor.
Varhaiset Technicolor-järjestelmät
Ensimmäinen Technicolor-järjestelmä, nimeltään Technicolor Process Number One, saatettiin valmiiksi vuonna 1916. Tässä järjestelmässä kamera tallensi kaksi värikomponenttia (kuvaa, joka sisältää värikuvasta vain tietyn värispektrin alueen), punaisen ja sini-vihreän. Komponentit tallennettiin samalle mustavalkofilmille peräjälkeen: objektiivin takana oli prisma, joka jakaa kuvan peräkkäisille filmiruuduille siten, että edessä oli joko punainen tai sinivihreä värisuodatin. Filmi projisoitiin niin, että projektori näytti molemmat värikomponentit yhtä aikaa samalle kohdalle valkokangasta. Kun punaisen kuvaruudun eteen laitettiin punainen suodatin ja sinivihreän eteen omansa, syntyi vaikutelma värillisestä kuvasta. Ensimmäinen 2-komponenttijärjestelmä eli vain hetken: järjestelmällä tehtiin vain yksi elokuva, The Gulf Between (1917), ja kameroitakin valmistettiin vain yksi. Järjestelmä oli pahasti puutteellinen, ja Technicolor Corporation yritti Herbert Kalmusin käskystä kehittää parempaa värijärjestelmää.
Toinen Technicolor-järjestelmä, Technicolor Process Number Two, julkistettiin vuonna 1922. Uutta järjestelmää kehitettiin täysin alusta, ja vaikka se oli yhä 2-komponenttinen, siinä oli tärkeä ominaisuus, mikä teki siitä aikanaan edistyneimmän värielokuvajärjestelmän: subtraktiivinen värimaailma. Toisen 2-komponenttijärjestelmän valotus tapahtui samalla tavalla kun ensimmäisessäkin: molemmat värikomponentit valotetaan samalle filmille peräjälkeen objektiivin kuvan jakavalla prismalla. Kameran nopeus oli 32 kuvaruutua sekunnissa, eli se tallensi 16 kuvaparia sekuntia kohden. Uudessa järjestelmässä jälkituotanto oli kuitenkin poikkeuksellinen: kameranegatiivista tuotettiin matriisit, eli molemmista värikomponenteista tehtiin mustavalkoinen positiivikopio filmeille, joiden paksuus on puolet normaalista. Matriisifilmit värjättiin kemiallisesti: punainen matriisi värjättiin syaanin väriseksi, ja sini-vihreä matriisi magentaksi. Kun nämä filmit liitettiin päällekkäin, syaani ja magenta matriisi muodostivat yhdessä värikuvan. Tällöin filmin pystyi esittämään lähes millä tahansa projektorilla, joskin filmin paksuus ja liiman pettäminen aiheuttivat usein ongelmia. thumb|220px|[[Anna May Wong ja Beatrice Bentley elokuvassa Toll of the Sea (1922)]] Toinen Technicolor-järjestelmä oli ensimmäistä hieman suositumpi. Ensimmäisen sillä kuvattu elokuva Toll of the Sea (1922) menestyi kaupallisesti hyvin ja se sai kriitikoilta positiivisen vastaanoton. Technicolor Corporationin perustettua laboratorion Hollywoodiin vuonna 1923 Technicoloria käytettiin myös monissa Hollywood-elokuvissa muutamien yksittäisten kohtausten kuvaamiseen. Tällaisia olivat King Vidorin Suuri paraati (The Big Parade, 1925), Suuren oopperan kummitus (The Phantom of the Opera, 1925) ja Ben-Hur (1925). Ainoat pitkät Hollywood-elokuvat, jotka kuvattiin kokonaan tällä järjestelmällä olivat lännenelokuva Wanderer of the Wasteland (1924) ja Douglas Fairbanksin tähdittämä Musta merirosvo (The Black Pirate, 1926). Toll of the Sean tavoin molemmat elokuvat olivat aikanaan suosittuja, mutta Hollywoodin studiot tai edes Herbert Kalmus itse eivät olleet täysin tyytyväisiä uuteenkaan 2-komponenttijärjestelmään: vaikka uudessa Technicolorissa olikin subtraktiiviset värit, oli kaksi värikomponenttia liian vähän kattamaan koko värimaailman; erityisesti sininen toistui huonosti.
Subtraktiivista 2-komponenttijärjestelmää kehitettiin vielä 1920-luvun lopussa: vuonna 1927 julkaistiin Technicolor Process Number Three, joka sisälsi uuden jälkituotantojärjestelmän (kamera toimi vielä samalla periaatteella) ja jossa käytettiin uutta värjäysmenetelmää; tämä oli sittemmin olennainen osa myös tulevaa 3-komponenttijärjestelmää. Vuonna 1928 Technicolor mahdollisti myös optisen ääniraidan käytön värijärjestelmissään, joka lisäsi yllättäen Technicolorin tarvetta: ensimmäisen Technicolor-äänielokuvan, On with the Show'n (1929) julkaisun jälkeen Technicolor Corporation sai sopimuksen lähes 36 pitkän elokuvan kuvaamiseen. Vuonna 1931 laman iskettyä ja yleisön kyllästyttyä rajalliseen värientoistoon Technicolor-järjestelmän käyttö laski kuitenkin olemattomiin. Viimeinen 2-komponenttijärjestelmällä tuotettu värielokuva oli Mystery of the Wax Museum (1933).
3-komponenttijärjestelmä
thumb|left|200px|3-komponenttikamera 1930-luvulta Technicolor on niin sanottu 3-komponenttijärjestelmä: väri-informaatio tallennetaan kolmelle mustavalkonegatiiville, joista jokainen sisältää joko punaisen, vihreän tai sinisen värikomponentin. Technicolor Company aloitti työn uuden järjestelmän löytämiseksi 1930-luvun alussa J. A. Ballin johdolla. Ensimmäinen 3-komponenttikamera saatiin valmiiksi vuonna 1932, mikä oli onneksi Herbert Kalmusin yhtiölle, koska Technicolor Corporation oli juuri ennen sitä taloudellisissa vaikeuksissa.
Koska Technicolorin maine oli kärsinyt huonolaatuisten 2-komponenttijärjestelmällä tuotettujen elokuvien takia, etsi Herbert Kalmus yhteistyökumppaneita animaatiostudioista. Ainoastaan Walt Disney oli lopulta kiinnostunut 3-komponenttijärjestelmästä. Herbert Kalmus tarjosi Walt Disney Productionsille viiden vuoden yksinoikeuden järjestelmän käyttöön, joskin Technicolor Corporation joutui myöhemmin lyhentämään sopimuksen vuoteen muiden elokuvastudioiden painostuksen takia. Disneyn ensimmäinen värielokuva uudella Technicolor-järjestelmällä oli kahdeksanminuuttinen Flowers and Trees (1932), jolla Disney voitti ensimmäisen Oscar-palkintonsa. Elokuvaa oli jo ehditty tehdä pitkälle mustavalkoisena, mutta uuden väritekniikan valloittamana Walt Disney päätti aloittaa sen tekemisen uudestaan värillisenä. thumb|200px|[[Lumikki ja seitsemän kääpiötä]] Disneyn sopimuksen rauettua Technicoloria alettiin ottaa hitaasti käyttöön näytelmäelokuvissa. Ensimmäinen lyhytelokuva oli La Cucaracha (1934), joka voitti Oscarin parhaasta lyhytelokuvasta. Elämän uhkapeli (Becky Sharp 1935), ensimmäinen pitkä elokuva uudella Technicolor-järjestelmällä, ei kuitenkaan syntynyt yhtä ongelmattomasti: lukuisten tuotanto-ongelmien (mm. alkuperäinen ohjaaja kuoli kesken tuotannon) lisäksi elokuvan värien käyttö oli ontuvaa, ja kriitikot ottivat elokuvan huonosti vastaan, vaikka sitä pidettiinkin merkkipaaluna. Takaiskusta huolimatta vuonna 1936 Technicolor Corporation laajensi toimintaansa avaamalla laboratorion Englannissa, missä seuraavana vuonna julkaistiin ensimmäinen englantilainen Technicolor-elokuva Wings of the Morning (1937). Samana vuonna Disney julkaisi myös ensimmäisen pitkän Technicolor-elokuvansa Lumikki ja seitsemän kääpiötä (Snow White and the Seven Dwarfs, 1937), jonka suosio auttoi purkamaan Becky Sharpin aiheuttamaan skeptismiä. 1940-luvun alussa Technicolor oli jo niin suosittu, että pelkkä "In Technicolor" -lause elokuvan mainoksessa riitti vetämään yleisöä yhtä lailla kuin aikansa suurimmat tähdet.
Technicolorin loppu
Technicolorin alamäki alkoi 1950-luvun alussa, kun Kodak julkisti Eastman-komposiittivärinegatiivin, jossa väri-informaatio oli yhdellä filmillä, niin että värielokuvan kuvaamisesta tuli huomattavasti halvempaa ja helpompaa: nyt voitiin käyttää lähes mitä tahansa mustavalkofilmikameraa. Pahempi isku Technicolorille oli kuitenkin Kodakin keksimä menetelmä, jolla myös esityskopiot voitiin tuottaa perinteisellä menetelmällä mustavalkofilmien tapaan. Technicolorin värjäysprosessille ei enää löytynyt yhtä paljon kysyntää. Technicolorin jälkituotantotekniikka oli Kodakin vastaavaa halvempi, kun esityskopioita täytyi tuottaa runsaasti, mutta yleensä Kodak tuli elokuvantekijöille taloudellisemmaksi. Myös Technicolorin tuottamat värit olivat yhä ylivoimaiset, mutta fotokemikaalisella prosessilla tuotetut esityskopiot voittivat kuvan resoluutiossa. Tämä ahdisti edelleen Technicolorin asemaa, koska 1950-luvulla koettiin suurten valkokankaiden ja Cinemascopen aikaa. Vuonna 1955 Technicolor sai kuitenkin julkaistua parannetun version jälkituotantojärjestelmästään, nimeltään Technicolor Process Number Five, joka tuotti tarkempia esityskopioita.
Viimeinen 3-komponenttisella Technicolor-kameralla kuvattu merkittävä elokuva oli The Ladykillers (1955), mutta Technicolorin jälkituotantomenetelmää käytettiin vielä 1970-luvun loppuun saakka. Monet elokuvaajat ja elokuvaohjaajat (mm. Francis Ford Coppola) pitivät Technicolorin värientoistoa parempana kuin Eastmania, minkä takia sillä oli monesti esteettistä merkitystä elokuvatuotannossa. Myös Technicolor-separaation arkistoitavuus piti Technicoloria elossa, ja esimerkiksi monien James Bond -elokuvien esityskopiot tuotettiin Technicolor-järjestelmällä niiden suurten lukumäärien takia. Technicolorin Yhdysvaltain-tehtaat kuitenkin suljettiin vuonna 1975. Kolme vuotta myöhemmin myös Italian Technicolor lopetti toimintansa, ja Englannin-tehtaat myytiin Kiinaan. Technicolor-prosessia käytettiin sen jälkeen moniin kiinalaisiin ja hongkongilaisiin elokuviin, ja myös muutamaan länsimaalaiseen elokuvaan käytettiin Kiinan Technicolor-tehtaiden palveluita. Kiinassa Technicolor-värjäysprosessi lopetettiin lopullisesti vuonna 1993.
3-komponenttijärjestelmän tekninen toiminta
3-komponenttisen Technicolor-kameran tärkein osa on prisma, jonka avulla objektiivin läpi tuleva kuva saadaan jokaiselle filmille. Prisman sisällä on puoliläpäisevä peili, joka jakaa kuvan kuution muotoisen elementin kahdelle puolelle. Toisella puolella on vihreän komponentin filmi. Filmin edessä on suodatin, joka päästää läpi vain vihreän valon. Vihreän komponentin mustavalkofilmi on pankromaattinen, eli se pystyy tarvittaessa rekisteröimään spektrin kaikki värit. Prisman toisella laidalla on magentan värinen suodatin, joka päästää läpi kaiken muun paitsi vihreän värin. Suodattimen takana on sekä sinisen että punaisen komponentin mustavalkofilmit: edessä on ortokromaattinen, läpäisevä mustavalkofilmi joka rekisteröi vain sinisen värin, ja takana oleva filmi puolestaan vain punaisen värin.
Jälkituotannossa filmeistä tuotettiin matriisit kopiointia varten. Jokainen matriisi oli gelatiinipintainen reliefi, joka värjättiin: punainen komponentti syaaniksi, vihreä magentaksi ja sininen keltaiseksi. Tulostaessa esityskopiota jokainen komponentti käy kosketuksessa tulostettavan positiivifilmin kanssa ja värjää sen omalla värillään. Kun esityskopio on värjätty jokaisella komponentilla, tuloksena on kokovärikuva. Joskus pohjana käytetty positiivifilmi oli mustavalkoversio kameranegatiiveista optisella ääniraidalla, jolloin kuvan tummat alueet olivat vahvempia. Vuonna 1946 matriisitfilmit paranivat kuitenkin niin, että tähän ei ollut tarvetta ja pohjana käytettiin pelkästään tyhjää positiivifilmiä.
Animaatiotuotannossa ei yleensä käytetty omaa filmiä jokaiselle värikomponentille, vaan jokaisesta ruudusta valotettiin peräkkäin kolme ruutua (kuten Technicolorin ensimmäisissä värijärjestelmissä), joista jokainen toistaa vain punaisen, vihreän tai sinisen sävyt. Jälkituotanto toteutettiin kuitenkin samalla tavalla: yhden filmin komponentit jaettiin kolmelle filmille, josta tehtiin esityskopiot samalla tekniikalla.
Edut ja haitat
Monet elokuvaohjaajat ja kuvaajat arvostivat Technicolor-tekniikkaa aikanaan sen värientoiston takia, johon järjestelmän jälkituotantotekniikka auttoi huomattavasti. Technicolorin suurimmaksi eduksi on ajan mittaan tullut kuitenkin sen arkistoitavuus. Siinä missä asetaattipohjaisten komposiittivärifilmien sävyt haalistuvat ajan mittaan, Technicolorin käyttämät mustavalkofilmit ja värjäystekniikalla tuotetut esityskopiot säilyttävät värit hyvin. Esimerkkinä tästä käyköön elokuvan Tähtien sota (1977) restaurointi 1990-luvulla: elokuvan kaikkien komposiittivärikopioiden kerrotaan olleen niin haalistuneita, että värimäärittelyyn voitiin käyttää vain ohjaaja George Lucasin omistamaa Technicolor-värjättyä filmiä, jonka oli vielä hyvässä terässä.
Aikanaan Technicolorin käyttö oli kuitenkin hankalaa: värisuodattimien ja prismojen takia valoa hävisi huomattavasti matkalla filmille. 1940-luvulla filmit olivat muutenkin valoherkkyydeltään puutteellisia, joten Technicolorin käyttöön sisätiloissa vaadittiin kohtuuttoman paljon valaistusta. Tämä nosti studioiden lämpötilaa, mikä aiheutti monesti ongelmia, erityisesti näyttelijöille.
Technicolor Corporation otti myös monopoliaseman Technicolor-tekniikassa: yhtiö ei myynyt kameroitaan vaan vuokrasi niitä, ja antoi vain oman henkilökuntansa käyttää laitteitaan. Erityisesti Technicolor-kuvausryhmän värikorjaajana toimineen Natalie Kalmusin takia tästä aiheutui ongelmia: hän sekaantui usein elokuvien taiteelliseen puoleen värien osalta, minkä takia hän sai kohtuuttoman huonon maineen ja joskus myös porttikiellon kuvauspaikoille. Elokuvien jälkituotannossakin elokuvastudiot olivat riippuvaisia Technicolor Corporationista, mikä osaltaan lisäsi Kodakin Eastman-värifilmien suosiota, koska niitä voitiin käsitellä missä laboratoriossa tahansa.
Lihavuus
pienoiskuva|Sairaalloisen lihavan miehen keho Lihavuus eli obesiteetti tarkoittaa tilaa, jossa kehossa on runsaasti tai liikaa rasvakudosta. Ihmisen rasvakudos sijaitsee pääosin ihon alla, mutta sitä saattaa kertyä myös vatsaonteloon ja sisäelimiin. Tutkimuksissa lihavuudella tarkoitetaan usein painoindeksiä 30 kg/m 2 tai yli.
Päärynälihavuudessa rasvaa kertyy etenkin lanteille, vyötärölle ja pakaroihin. Päärynälihavilla ihmisillä on valkoisten rasvasolujen lomassa sijaitsevia beigenvärisiä rasvasoluja, jotka tuottavat monenlaisia terveyshyötyjä. Liikunta ja kylmälle altistaminen tuottavat lisää beigejä rasvasoluja.
Omena- eli vyötärölihavuudessa rasvaa kertyy etenkin kehon etupuolelle vyötärön tienoille. Vyötärölihavilla on usein paljon vatsaontelon sisäistä viskeraali- eli sisäelinrasvaa, jolla on terveydelle haitallisia vaikutuksia.
Lihavuuden mittaaminen ja arviointi
pienoiskuva|Merkittävästi lihavien (painoindeksi yli 30) osuus väestöstä OECD-maissa vuosituhannen vaihteen tienoilla
Lihavuutta voidaan mitata mittaamalla ihmisen rasvaprosentti eli rasvakudoksen painon osuus kehon kokonaispainosta. Tämä tehdään tätä varten kehitetyllä laitteella kuten ihopoimumittarilla tai bioimpedanssimittarilla, jonka toiminta perustuu siihen, että rasvakudos johtaa vain heikosti sähköä. Voidaan myös käyttää vedenalaispunnitusta, jossa ihminen punnitaan sekä kuivana että veden alla. Rasvaprosentti voidaan myös arvioida vyötärönympäryksen ja pituuden suhteen avulla tai arvioitavan henkilön vyötärö-lantio-suhteen avulla. Vyötärölihavuuden arvioinnissa käytetään sääntöä, jonka mukaan vyötärön ympärys ei saisi ylittää naisilla 90 ja miehillä 100 senttimetriä.
Rasvakudoksen suhteellista määrää voidaan myös arvioida laskemalla ihmisen painoindeksi, joka saadaan kaavasta painokilot jaettuna pituuden neliöllä (kg/m²). Normaalipainon ylärajaksi on sovittu on 25 kg/m², ylipaino on alueella 25–30 kg/m². Lihavaksi arvoidaan tällöin ihminen, jonka painoindeksi on yli 30 kg/m². Alueen 35–40 painoindeksi viittaa vaikeana lihavuuteen ja yli 40:n painoindeksi sairaalloiseen lihavuuteen. Edellä mainittuja lukuja ei voida käyttää alle 18-vuotiaiden lihavuuden määrittelyyn. Painoindeksi on kuitenkin erittäin huono mittari erityisesti kurvikkaille ja lihaksikkaille ihmisille. Painoindeksillä ei voida arvioida tarkkaan rasvakudoksen määrää, koska painoindeksi ei kerro, muodostuuko ylipaino tavallista suuremmasta rasvakudoksesta, jolla on pieni ominaispaino vai tavallista isommasta lihasmassasta, jolla on suuri ominaispaino. Painoindeksi ei havainnollista myöskään tilannetta, jossa lihavan ihmisen normaali paino aiheutuu siitä, että hänellä on tavallista pienemmät lihakset.
Keskivartalolihavuus voidaan arvioida vyötärönympäryksen mittauksella. Jos miehen vyötärönympärys ylittää 100 cm tai naisen 90 cm, kyseessä on vyötärölihavuus. Vyötärön ympärysmitan kasvamiseen viitataan myös termillä omenalihavuus.
Lihomisen fysiologinen mekanismi
Ylipainoiset ihmiset nauttivat keskimäärin 200–300 kilokaloria liikaa päivässä. Sama kalorien ja liikunnan määrä lihottaa eri ihmisiä hyvin eri tavalla. Tämä saattaa johtua siitä, että kullakin ihmisellä vaikuttaisi olevan hyvin yksilöllinen niin sanottu luonnollinen paino, jota keho pyrkii ylläpitämään eli jokaisella on tietty paino, johon on poikkeuksellisen helppo lihoa tai laihtua.
Hiilihydraatti-insuliini-teorian mukaan korkean glykemiaindeksin hiilihydraatit kiihdyttävät energian varastoitumista rasvasoluihin, koska ne vapauttavat glukoosia vereen liian nopeasti.
Syyt ja riskitekijät
Väestössä viime vuosikymmenten aikana tapahtunut lihavuuden yleistyminen voidaan selittää elämäntavoissa tapahtuneilla muutoksilla. Yksilötasolla alttius lihomiseen vaihtelee kuitenkin ihmisten välillä, koska se on osittain perimän säätelemää.
Alkoholista on tullut merkittävä syy suomalaisten miesten lihavuuteen. Kahdesta kolmeen alkoholiannosta päivässä juovat miehet painavat keskimäärin 4,5 kiloa raittiita miehiä enemmän ja heidän vyötärönympäryksensä on 4,5 senttimetriä suurempi.
Ranskassa on havaittu, että alle 900 euroa ansaitsevien joukossa esiintyy lähes neljä kertaa useammin lihavuutta kuin yli 5 000 euron kuukausituloilla elävillä. Syyksi epäillään sitä, ettei pienituloisilla ole varaa syödä riittävästi hedelmiä ja vihanneksia. Myös proteiiniköyhä ruokavalio johtaa helposti lihomiseen. Tämä johtuu siitä, että kylläisyydentunne saavutetaan vasta, kun ruokaa on syöty niin paljon, että proteiinia on saatu riittävästi.
Päivittäisen ravinnon jakaminen moneen eri ateriaan ja välipalaan lisää lihomisriskiä. Lihomisen ehkäisemiseksi olisi edullisinta syödä vain 1–2 kertaa päivässä.
Kliinistä masennuksesta sairastavilla on 58 prosenttia muita suurempi riski lihoa.
Myös geenit säätelevät rasvakudoksen kertymistä. Suurin merkitys lihomiselle näyttäisi olevan FTO-geenillä, mutta se ei vaikuta laihtumiseen. BMJ-lehden meta-analyysissä FTO-geenin vaikutus painoon oli 0,9 kiloa, muussa tutkimuksessa 3 kiloa, mutta esimerkiksi Englannissa tyypillinen ylipaino on suuruusluokkaa 15–50 kiloa.
Liikunta vähentää kuitenkin perinnöllisten tekijöiden vaikutusta painoindeksiin. FTO-geenilla ei olekaan yhteyttä painoon niillä, jotka harrastavat liikuntaa keskimääräistä enemmän.
Lihavuus Suomessa
Noin 20 prosenttia 20–54-vuotiaista suomalaisista on lihavia eli heidän painoindeksinsä on vähintään 30. Suurin osa suomalaisista lihoo koko elämänsä ajan siten, että lihominen on nopeinta 25-39-vuotiaana. Suomalaisten naisten keskimääräinen vyötärönympärys oli 93,5 senttiä 30–39-vuotiailla ja 92 senttiä 50–59-vuotiailla vuonna 2018. Miehillä vastaavat luvut olivat 93,5 ja 102 cm. Naisten keskimääräinen vyötärönympärys kasvoi tämän jälkeen tasaisesti vanhemmissa ikäluokissa, mutta miehillä se alkoi pienentyä yli 70-vuotiaiden ikäluokissa. Varusmiesten keskipaino nousi yli 7 kiloa vuosina 1993-2020, vaikka keskipituus ei juurikaan kasvanut. Iäkkäiden miesten painoindeksi on kasvanut tasaisesti 1960-luvulta lähtien.
Iltalehden artikkelin mukaan suomalainen keskivertomies oli 177 senttiä pitkä ja painoi 87 kiloa vuonna 2018, kun taas keskivertonaisen vastaavat mitat olivat 163 senttiä pituutta ja paino 73 kiloa.
Lihavuuden terveysvaikutukset
OECD on ennustanut, että jos nykykehitys jatkuu, lihavuus tulee lisäämään terveydenhuollon menoja yli kahdeksalla prosentilla. Vuonna 2022 julkaistussa suomalaistutkimuksessa havaittiin että obeesien eli lääketieteellisesti lihavien (painoindeksi 30 tai yli) terveydenhuoltokustannukset ovat 36 prosenttia suuremmat kuin lievemmin lihavilla ja normaalipainoisilla.
Ylipainoisilla (BMI 25-29,9) suomalaisilla esiintyy lähes kolme kertaa normaalipainoisia enemmän kakkostyypin diabetesta, lihavilla kahdeksankertaisesti ja vaikeasti lihavilla (BMI yli 35) kuusitoistakertaistaisesti. Vaikeasti lihavat sairastuvat lisäksi selvästi muita useammin sepelvaltimotautiin. Lihavuus moninkertaistaa polven ja lonkan nivelrikon riskin ja lisää   vanhuksilla räjähdysmäisesti kihdin esiintyvyyttä. Lihavuus korreloi lisääntyneen sairastelun kanssa voimakkaimmin keski-ikäisillä miehillä. Lihavuus lisää myös uniapnean, sappikivien ja naisten hedelmättömyyden riskiä. Vaikea lihavuus heikentää päivittäistä toimintakykyä ja siihen liittyy usein myös mielenterveysongelmia. Lihavuus tai lihavuuteen liittyvät seikat lisäävät 55 prosentilla riskiä sairastua masennukseen.
Päärynälihavilla ihmisillä on valkoisten rasvasolujen lomassa sijaitsevia beigenvärisiä rasvasoluja, jotka vastaavat ihonalaisen rasvakerroksen tulehdusta vaimentavista ja aivoterveyttä parantavista ominaisuuksista. Beigejä rasvasoluja esiintyy erityisen paljon nuorempien ihmisten ihonalaisessa rasvassa. Beigessä rasvassa on paljon mitokondrioita, jotka tuottavat lämpöä verenkierron kuljettamasta rasvasta ja glukoosista.
Päärynälihavuus on yleisempää naisilla. Tämä johtuu miehiä korkeammista estrogeenitasoista, jotka sekä lisäävät ihonalaisen rasvakudoksen määrää että vähentävät vatsaan kertyvää rasvaa. Vaihdevuosien jälkeinen estrogeenitasojen lasku lisää sen vuoksi omenalihavuutta.
Omena- eli vyötärölihavuudessa rasvaa kertyy etenkin kehon etupuolelle vyötärön tienoille. Vyötärölihavilla on paljon vatsaontelon sisäistä viskeraali- eli sisäelinrasvaa, joka sijaitsee syvemmällä vatsaontelossa suolten ja sisäelinten välissä sekä maksassa. Vyötärölihavien sisäelinrasva vapauttaa aineenvaihduntatuotteita suoraan verenkiertoon häiriten maksan ja muiden sisäelinten toimintaa. Sisäelinrasva käskyttää lisäksi aivojen immuunisoluja lisäämään tulehdusreaktiota, millä on kognitiivisia kykyjä heikentävää vaikutusta. Vyötärölihavuus on yleisempaa miehillä. Vyötärölihavuus kaksinkertaistaa vuonna 2019 julkaistun tutkimuksen mukaan miesten riskin sairastua diabetekseen sekä sydän- ja verisuonitauteihin sekä seitsenkertaistaa riskin naisten kohdalla. Kaikkein suurin riski on tapauksissa, joissa viskeraalista rasvaa kertyy kertyi henkilölle, jolla sitä ei ole ollut entuudestaan. Vyötärölihavuus lisää terveysriskejä myös normaalipainoisilla.
Rasvan kertyminen vatsaonteloon ja sisäelimiin aiheuttaa aineenvaihdunnan häiriöitä, kuten veren triglyseridin paastoarvoja nostavan maksan rasva-aineenvaihdunnan häiriön, joka saattaa aiheuttaa pitkään jatkuessaan sydän- ja verisuonitauteja.
Jos vyötärönympärys on yli enemmän kuin puolet ihmisen pituudesta, tilastollinen kuolleisuusriski kasvaa. Jos miehen vyötärönympärys on 80 prosenttia hänen pituudestaan, hänen tilastollisesti odotettavissa oleva elinaika on 20 vuotta lyhyempi kuin ihanteellisen suhteen omaavalla miehellä. Naisilla vastaava elinajanodotteen lyheneminen on noin 11 vuotta.
Liikalihavuus on erään arvioin mukaan Euroopan toiseksi suurin syy kuolla ennen 70 ikävuotta. Jos painoindeksi on 30–40, lihavuus voi vähentää elinajanodotetta jopa kolmella vuodella. Liikalihavuus on miehille vaarallisempaa kuin naisille ja liikalihavilla miehillä on suurempi insuliiniresistenssi, rasva-arvot ja diabetesriski kuin liikalihavilla naisilla. Terveyden kannalta sopiva rasvan määrä onkin miehillä vain puolet siitä, mitä naisilla.
Cheung Kong Center
thumb|Cheung Kong Center Cheung Kong Center on pilvenpiirtäjä Centralissa Hongkongissa. Se kohoaa 283 metrin korkeuteen, ja siinä on 63 kerrosta. Pilvenpiirtäjä rakennettiin paikalle, jossa aiemmin sijaitsi Hilton-hotelli. Hotelli purettiin 1990-luvun alussa, ja pilvenpiirtäjä valmistui vuonna 1999. Pilvenpiirtäjän suunnittelusta vastasivat arkkitehtitoimistot Hsin-Yieh Architects and Associates, Cesar Pelli & Associates ja Leo A. Daly.
Aiheesta muualla
22.27944°N, 114.16028°W
Mel Smith
Melvyn Kenneth ”Mel” Smith (3. joulukuuta 1952 Lontoo, Englanti – 19. heinäkuuta 2013 ) oli englantilainen koomikko, näyttelijä, tuottaja, ohjaaja ja käsikirjoittaja. Hän tuli tunnetuksi useista television sketsisarjoista. Näihin kuului muun muassa Lunta tupaan, jossa hän näytteli Griff Rhys Jonesin kanssa.
Vapaa tyyli / Finvasion
Vapaatyyli / Finvasion on rap-yhtye Fintelligensin debyyttisingle, joka julkaistiin omakustanteena sadan kappaleen painoksena. Singlen budjetti oli 3000 markkaa. Single äänitettiin Harjun nuorisotalolla ja vinyylit painettiin Tšekissä. Pienen budjetin vuoksi tekstit levyihin tehtiin Stockmannilta ostetulla leimasinkoneella. Yhtye leimasi levyihin vahingossa väärää tietoa.
Mel Smith
Smithin isä Kenneth syntyi Tow Law’ssa Durhamin kreivikunnassa ja työskenteli hiilikaivoksella toisen maailmansodan aikana. Sodan jälkeen isä muutti Lontooseen. Siellä hän nai Mel Smithin äidin, jonka vanhemmat omistivat vihanneskaupan Chiswickissä. Kun valtio laillisti veikkauspelit kaupungilla, he muuttivat kauppansa Chiswickin ensimmäiseksi veikkauspelimyymäläksi.
Mel Smith opiskeli Latymer Upper Schoolissa ja Oxfordin yliopiston New Collegessa.
Yksityiselämä
Mel Smithin leski Pam on entinen malli. Smith piti Rolls-Royce-autoista ja harrasti niiden keräilyä. Mel Smith menehtyi kotonaan sydänkohtaukseen.
Edvin Murati
Edvin Murati (s. 12. marraskuuta 1975 Tirana) on albanialainen entinen jalkapalloilija. Hänen pelipaikkansa oli keskikentän vasemmalla laidalla.
Murati pelasi urallaan 46 ottelua Ranskan pääsarjassa Ligue 1:ssä edustaen Paris Saint-Germainia ja Lilleä. Lisäksi hän pelasi pääsarjatasolla Kreikan Superliigan Iraklis Thessalonikissa 66 ottelun verran.
Albanian maajoukkueessa Murati pelasi 42 maaottelua vuosina 1998–2006 ja teki neljä maalia.
Keuhkot
thumb|[[Sydän ja keuhkot.]] Keuhkot ovat kaksi elintä, jotka kuuluvat hengityselimiin; muita osia ovat ylä- ja alahengitystiet. Ylähengitysteihin kuuluvat nenä sivuonteloineen, nielu ja kurkunpää. Alahengitysteihin kuuluvat henkitorvi, pääkeuhkoputket ja näistä haarautuvat pienemmät keuhkoputket.
Keuhkojen toiminta
Keuhkoihin pääsevät kulkeutumaan hiukkaset, jotka ovat kooltaan pienempiä kuin 5 mikrometriä.
Keuhkokudos
Keuhkot muodostuvat lohkoista, joihin jokaiseen tulee oma keuhkoputkensa. Ihmisen vasen keuhko jakautuu kraniaaliseen ("päänpuoleinen" eli ylälohko) ja kaudaaliseen ("hännänpuoleinen" eli alalohko) lohkoon, oikea keuhko jakautuu kraniaaliseen ja kaudaaliseen lohkoon sekä keskilohkoon. Märehtijöillä, sialla ja lihansyöjillä vasen keuhko jakautuu kraniaaliseen ja kaudaaliseen lohkoon, joista kraniaalinen lohko jakautuu edelleen kraniaaliseen ja kaudaliseen osaan. Oikea keuhko näillä eläinlajeilla jakautuu kraniaaliseen ja kaudaaliseen lohkoon sekä keski- ja välilohkoon. Hevosella vasen keuhko jakautuu kraniaaliseen ja kaudaaliseen lohkoon. Oikea keuhko jakautuu kraniaaliseen ja kaudaaliseen lohkoon sekä pieneen välilohkoon. Lohkot erottaa toisistaan sidekudoksinen väliseinä.
Keuhkojen sisäpinnalla on keuhkoportiksi kutsuttu alue, jonka kautta keuhkoihin kulkevat keuhkoputket ja verisuonet. Keuhkoportin alueella on myös runsaasti imusolmukkeita.
Keuhkokudos muodostuu lähinnä alveoleista, joissa tapahtuu kaasujen vaihto veren ja hengitysilman välillä. Lisäksi keuhkokudoksessa on runsaasti alveolien välissä kulkevia hiussuonia, laskimoita, valtimoita sekä imusuonia, jotka kulkevat keuhkoihin keuhkoputkien mukana keuhkoportista. Alveolien pinnalla oleva ohut nestekerros aiheuttaa keuhkojen pinnalle pintajännityksen, jonka seurauksena keuhkot pyrkivät vetäytymään kasaan. Erilaistuneet keuhkosolut erittävät kuitenkin alveolien pinnalle proteiiniseos surfaktanttia, joka vähentää pintajännitystä.
Keuhkopussi
Keuhkoja ympäröi umpinainen kaksilehtinen keuhkopussi (pleura), joka vähentää hengitysliikkeiden aikana syntyvää kitkaa. Keuhkopussin sisempi lehti myötäilee keuhkokudoksen reunaa, kun taas ulompi lehti on kiinnittynyt rintaontelossa keuhkoja ympäröiviin rakenteisiin, kuten kylkivälilihaksiin. Ulomman ja sisemmän lehden väliin jää keuhkopussinontelo eli pleuratila, jossa vallitsevan pienen alipaineen ansiosta keuhkopussin lehdet pysyvät toisiaan vasten. Tämän vuoksi rintakehän tilavuuden laajeneminen sisäänhengityksen yhteydessä laajentaa myös itse keuhkojen tilavuutta. Ns. ilmarinta on tila, jossa keuhkopussinontelon alipaine syystä tai toisesta katoaa. Seurauksena on hengityksen huomattava vaikeutuminen, kun rintakehän laajeneminen sisäänhengityksen yhteydessä ei johdakaan keuhkojen laajenemiseen.
Keuhkoputket
Kumpaankin keuhkoon johtaa oma pääkeuhkoputkensa, jotka kulkevat sisään keuhkonportiksi kutsutun alueen kautta. Pääkeuhkoputket haarautuvat keuhkoputkiksi, keuhkoputket ilmatiehyiksi ja ilmatiehyet keuhkorakkuloiksi eli alveoleiksi, joissa kaasujen vaihto hengitysilman ja veren välillä tapahtuu. Ihmisellä on noin 300 miljoonaa keuhkorakkulaa.
Keuhkoputkien seinämä muodostuu sileästä lihaksesta ja sidekudoksisesta tukirakenteesta. Kaikkein pienimpien keuhkoputkenhaarojen ympärillä ei ole lainkaan sileälihaskerrosta. Pääkeuhkoputkissa taas sileää lihasta ja sidekudosta suojaa lisäksi ohut lasirustoa oleva kerros.
Keuhkojen verenkierto
Koska keuhkojen tehtävä on suorittaa kaasujen vaihtoa veren ja hengitysilman välillä, koko verenkierrossa kiertävä verimäärä kulkee keuhkojen kautta. Sydämen oikeasta kammiosta lähtevää, keuhkojen kautta kulkevaa ja sydämen vasempaan eteiseen palaavaa verenkiertoelimistön osaa kutsutaan usein pieneksi verenkierroksi; siinä valtimoissa eli tuovissa suonissa on elimistön kudoksista tulevaa vähähappista verta, ja laskimoissa eli vievissä suonissa on happipitoista verta.
Pienen verenkierron päävaltimot eli keuhkovaltimot haarautuvat siis sydämen oikeasta kammiosta ja kulkevat keuhkoihin keuhkonportin kautta. Sisällä keuhkoissa valtimot haarautuvat pienemmiksi valtimoiksi, siten, että kutakin keuhkoputkenhaaraa seuraa vierellä oma valtimon haaransa. Saavuttaessaan keuhkorakkulat valtimot muodostavat hiussuoniverkoston, joka ympäröi ohutseinäisiä keuhkorakkuloita. Kaasujen vaihto tapahtuu juuri veren kulkiessa hiussuonien läpi. Hiussuonet kuroutuvat yhteen laskimoiksi, joista muodostuvat edelleen keuhkolaskimot. Myös keuhkolaskimot kulkevat keuhkoportin kautta, ja kuljettavat lopulta hapekkaan veren sydämen vasempaan eteiseen.
Koska pienen verenkierron kautta keuhkoihin tuleva veri on kudoksissa kiertäessään luovuttanut valtaosan ravinteistaan, tätä kautta tuleva veri ei riitä tyydyttämään keuhkokudoksen omaa energiantarvetta. Siksi keuhkoihin tulee myös ohuita valtimonhaaroja isosta verenkierrosta. Niiden kautta keuhkot saavat riittävästi ravinteita toimintansa ylläpitämiseen.
Keuhkojen tilavuudet
Keuhkojen tilavuutta mitataan spirometrillä. Spirometrillä saadaan selville FVC- ja FEV1-arvot. FVC (nopea vitaalikapasiteetti) kuvaa uloshengitetyn ilman maksimi-ilmamäärää. FVC- arvo kertoo myös keuhkojen koosta eli tilavuudesta. PEF-mittarilla mitataan ilman maksimivirtausta.
Keuhkotaudit
Keuhkosyöpä on yksi yleisimmistä keuhkosairauksista. Merkittävin syy keuhkotauteihin on tupakka. Radon ja asbesti ovat tupakoinnin jälkeen yksiä merkityksellisimmistä keuhkosyövän lähteistä.
Astma on keuhkoputkien limakalvojen tulehdussairaus, johon liittyy keuhkoputkien vaihtelevaa ahtautumista. Yskä, limaneritys, hengityksen vinkuminen ja hengenahdistus ovat tyypillisiä oireita. Astma on lasten yleisin pitkäaikaissairaus. Lääkehoitoa vaativista pitkäaikaissairauksista astma on toiseksi yleisin verenpainetaudin jälkeen. Astma voi liittyä allergiaan tai olla sisäsyntyistä.
Muita sairauksia ovat idiopaattinen keuhkofibroosi, ilmarinta, infektioastma, keuhkoahtaumatauti, keuhkolaajentuma, keuhkoparenkyymisairaudet, keuhkopussitulehdus, keuhkoputkentulehdus, keuhkoödeema, pölykeuhko, rasitusastma, SARS ja äkillinen hengitysvaikeusoireyhtymä.
HMS Pretoria Castle
HMS Pretoria Castle oli Britannian kuninkaallisen laivaston saattuetukialus toisessa maailmansodassa.
Valmistus
Union-Castle Line tilasi Harland and Wolffilta Belfastista matkustaja-aluksen, joka laskettiin vesille 12. lokakuuta 1938. Aluksen valmistautuessa Britteinsaarten ja Etelä-Afrikan väliseen liikenteeseen Amiraliteetti lunasti 2. lokakuuta 1939 aluksen aseistetuksi kauppalaivaksi. Alukselta poistettiin kaikki palonarka materiaali ja kaikki tarpeeton tila täytettiin suojaa ja kelluntaa edistävillä materiaaleilla. Alukselle asennettiin painolastia tasapainottamaan muutoksia ja aseistukseksi käytettävissä olevia 5,5 ja 6 tuuman tykkejä. Se otettiin palvelukseen 28. marraskuuta 1939 miehistönään sekä kauppalaivaston että sotalaivaston miehiä.
Apuristeilijä
Alus lähti 21. joulukuuta 1939 Belfastista Freetowniin, jonne se saapui tammikuussa 1940. Alus oli Freetownissa suojaten saattueita Länsi-Afrikan rannikolta Intian valtamerelle.
Lokakuussa alus määrättiin suojaamaan saattuetta WS4 pisteestä 23.78333°N, -22.25°W, jolloin se täydensi saattueen suojaa saavuttaessa Freetowniin. Se kohtasi 11. lokakuuta määrätyssä paikassa saattueen ennen sen jakaantumista hitaaseen WS4SLOW- ja nopeaan WS4FAST-saattueeseen, minkä jälkeen Pretoria Castle suojasi hitaan osan kuusi alusta Freetowniin, jossa se erkani 15. lokakuuta saattueesta.
Alus suojasi 17. lokakuuta risteilijä HMS Cornwallin kanssa saattueen WS4 Freetownista. Alus erkani 26. lokakuuta muusta saattueesta SS Scythian ja SS Warwick Castlen kanssa Kapkaupunkiin. Alukset palasivat saattueeseen 29. lokakuuta. Alus erkani 2. marraskuuta saattueesta neljän rahtialuksen kanssa Durbaniin, jonne se jätti seuraavana päivänä rahtialukset. Se palasi joulukuussa Freetowniin, jossa se jatkoi saattueiden suojaamista.
Maaliskuussa 1941 alus suojasi taisteluristeilijä HMS Repulsen ja risteilijä HMS Mauritiuksen kanssa saattuetta WS8A, mistä se erkani 9. maaliskuuta Freetownissa.
Muutostyöt saattuetukialukseksi
Aluksen kaikki yläkannen rakenteet poistettiin, jotta lentokannelle saatiin tilaa. Keskelle kannen etuosaa asennettiin kordiitilla toimiva katapultti, jolla kyettiin lähettämään ilmaan 14 000 naulan lentokone 66 solmun nopeudella. Aluksen kiinteää painolastia jouduttiin lisäämään lentokannen painon kompensoimiseksi. Alukselle asennettiin tutka ja viestilaitteet lentotoiminnan mahdollistamiseksi. Aluksen lentokannen etuosaan asennettiin 45 kertaa 34 jalan hissi, joka kykeni nostamaan maksimissaan 15 000 naulan lentokoneen, koneiden siirtämiseksi hangaarista kannelle.
Aluksen lentolaivueeksi suunniteltiin viittätoista torpedopommittajaa ja kuutta hävittäjää, joita varten aluksella oli varastoituna 75 000 gallonaa lentopetrolia sekä 54 kappaletta 500 naulan ja 144 kappaletta 250 naulan pommeja. Lisäksi aluksella oli 21 kappaletta 18 tuuman torpedoa sekä 216 kappaletta Mk XI -syvyyspommeja. Alus aloitti heinäkuussa 1943 koeajot ja siirrettiin vastaanottokokeisiin 29. heinäkuuta.
Saattuetukialus
Alus valmistui telakalta 9. elokuuta, minkä jälkeen se siirrettiin testeihin Rosythiin. Alus saapui 12. elokuuta Rosythiin, josta se lähti kokeiden päätyttyä 16. elokuuta Clydeen. Clydessä aluksella tehtiin laskeutumiskokeita elokuun loppuun, minkä jälkeen jatkettiin koeajoja.
Huhtikuussa aluksella tehtiin Clydessä Corsairien laskeutumiskokeet, minkä jälkeen se määrättiin telakalle huollettavaksi. Alus siirrettiin 25. huhtikuuta telakalle, mistä se palasi toukokuun lopulla. Alus oli 2. kesäkuuta Seafire-koneiden tutkahavaintokokeissa. Sen koetehtävät jatkuivat, kunnes se kolaroi 14. heinäkuuta Clydessä kauppalaiva SS Edithin kanssa kärsien pahoja vaurioita. Pretoria Castle poistettiin palveluksesta ja se siirrettiin Clydeen telakalle korjattavaksi.
Alus siirrettiin elokuussa Rosythiin viimeisteltäväksi, mistä se palasi 1. lokakuuta Clydeen aloittaen palveluksen. Aluksen magneettisuuden poiston onnistuminen testattiin 5. lokakuuta Clydessä. Alus jatkoi 16. lokakuuta Seafire-koneiden koelentoja. Aluksella alkoivat 18. lokakuuta Avenger-, Hellcat- ja Swordfish-koneiden laskeutumiskokeet, joiden jälkeen aloitettiin 23. lokakuuta Wildcat-koneiden aerodynaamiset testit.
Alus poistettiin palveluksesta 19. joulukuuta koneiden huollon vuoksi. Alus aloitti samana päivänä matkansa Belfastiin telakalle. Aluksen huolto saatiin valmiiksi tammikuussa 1945, minkä jälkeen se siirtyi Glasgowiin. Glasgowissa alus siirrettiin uudelleen telakalle, missä se viipyi maaliskuuhun.
Alus aloitti 3. huhtikuuta katapultin käyttötestit, joilla pyrittiin saamaan kokemuksia pyrstöalhaalla tapahtuville laukaisuille. Toukokuusta heinäkuuhun aluksella ei suoritettu testauksia, vaan sen laskeutumisvaloja paranneltiin yölentojen edellyttämällä tavalla. Heinäkuussa alus määrättiin testaamaan Meteor-suihkuhävittäjän soveltuvuutta tukialuksille sekä testaamaan yötoimintaa. Alus aloitti 11. elokuuta Clydessä laskeutumiskoukulla varustetulla Meteorilla käyttökokeet ja 23. elokuuta aloitettiin yötoimintakokeilut.
Alus siirrettiin syyskuun alussa Portsmouthiin, jossa se siirrettiin 11. syyskuuta telakalle. Alus pysyi vuoden lopun Portsmouthissa mietittäessä sen tulevaa käyttöä. Se sijoitettiin poistoluetteloon, minkä jälkeen aloitettiin keskustelut Union Castle Linen kanssa aluksen palauttamisesta. Alus myytiin 26. tammikuuta 1946 Union Castlelle, minkä jälkeen aloitettiin aluksen muutostyöt matkustajaliikenteeseen siirtämiseksi.
Aluksen aseistus ja sotamateriaali poistettiin 4. helmikuuta, minkä jälkeen se siirrettiin Belfastiin. Alus poistettiin alusluettelosta 21. maaliskuuta ja toimitettiin Union Castlelle.
Warwick Castle
Alus muutettiin 1947 mennessä matkustaja-alukseksi nimettynä Warwick Castleksi. Alus romutettiin 1963 loppuun mennessä Barcelonassa Espanjassa, minne se oli hinattu syyskuussa 1962.
Martti Merilinna
Martti Merilinna (s. 17. toukokuuta 1945) on suomalainen insinööri, Tekniikan Maailma-lehden entinen päätoimittaja ja Autoliiton puheenjohtaja.
Merilinna alkoi opiskeluaikanaan kirjoittaa Tuulilasi-lehteen mutta siirtyi sitten Tekniikan Maailma-lehteen tekemään rengastestejä. 1970-luvulla hän työskenteli muun muassa TVH:lla liikenneturvallisuusinsinöörinä ja toimi samalla free lance-autotoimittajana. Vuonna 1979 hänestä tuli Tekniikan Maailman auto- ja liikenneasioista vastaava toimituspäällikkö ja vuonna 1999 lehden päätoimittaja. Merilinna oli päätoimittajana vuoteen 2009 saakka. Hän sai Valtion journalistipalkinnon vuonna 2009.
Martti Merilinna valittiin vuonna 2008 Autoliiton puheenjohtajaksi ja hän jatkaa edelleen tässä tehtävässä.
Luoteinen suuralue
Luoteinen suuralue on yksi Tampereen suuralueista. Luoteiseen suuralueeseen kuuluvat Lielan ja Lentävän suunnittelualueet.
C-esikääntäjä
C-esikääntäjä (, lyhyesti cpp) on C ja C++-kielten esikääntäjä, jonka kautta lähdekoodi käsitellään ennen varsinaista käännösvaihetta. Esikääntäjää ohjataan lähdekoodissa #-merkillä alkavilla direktiiveillä kuten #include ja #define.
Esikääntäjän lisäämisen C-kieleen ehdotti Alan Snyder. Esikääntäjä ei ole muuta kuin erikoistunut tekstieditori.
Lähteet
Luokka:C
Oryx ja Crake
Oryx ja Crake on kanadalaisen kirjailijan Margaret Atwoodin vuonna 2003 ilmestynyt tieteisromaani. Teos ilmestyi suomeksi samana vuonna Otavan kirjasto -sarjassa Kristiina Drewsin kääntämänä. Kirja on Atwoodin Herran tarhurit -romaanin itsenäinen sisarteos. Atwoodin Uusi maa -romaani on jatkoa näille kirjoille.
Kurmitsajuoksija
Kurmitsajuoksija, aikaisemmalta nimeltään viiriäiskiuru (Ortyxelos meiffrenii) on Afrikassa Sahelin alueella elävä pyyjuoksijalaji. Se on sukunsa ainoa laji.
Koko ja ulkonäkö
Kurmitsajuoksijan pituus on noin 15 senttiä. Paino on 15,5–19,5 grammaa. Pyrstön pituus koirailla on noin 3 senttiä ja naarailla 3,5 senttiä. Kurmitsajuoksija poikkeaa ulkonäöltään sen verran muista pyyjuoksijoista, että se luokitellaan omaan sukuunsa. Se näyttää pienen pullean kurmitsan, tavallisen pyyjuoksijan ja kiurun risteymältä. Juostessaan se muistuttaa jonkin verran myös pientä aavikkojuoksijaa.