cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Lasse Pöysti
Teatterityö vie mukanaan
Pöysti kävi luennoilla sen mukaan, mitä teatterilta ehti. Hän debytoi Suomen Kansallisteatterissa 1945 Aune Peipon esikois­näytelmässä Kaikki tulee ilmi. Yli­opistossa hän tutustui Staffan Aspeliniin, joka esitteli hänet suomen­ruotsalaisille älyköille. Tuolloin Pöysti tapasi Birgitta Ulfssonin, joka siihen aikaan seurusteli Bo Carpelanin kanssa. Suomen­ruotsalaiset ihastuttivat Karjalan poikaa viehättävällä käytöksellään. Huomattava uusi tuttavuus Pöystille oli Otto Mannisen ja Anni Swanin poika Mauno Manninen. Epä­sovinnainen Manninen vaati Pöystiä pyrkimään taiteessaan keskin­kertaisuuden ylä­puolelle. Mannisen ansiosta Pöysti pääsi henkilö­kohtaisesti tapaamaan eräitä keskeisiä kulttuuri­henkilöitä, kuten Eero Järnefeltin ja Jean Sibeliuksen.
Jeune, beau et doué
pienois|[[Jussi-palkinnot 1951|Vuoden 1951 Jussi-voittajat. Ensimmäinen vasemmalta Lasse Pöysti.]] Ranskalaisuus oli osa Pöystin elämää koulu­ajoista lähtien. Manninen luotsasi hänet Helsingin ranskan­kielisiin piireihin, joista löytyi kaksi harrastaja­näyttämöä: Compagnie d’Amateurs du Théâtre Français ja La scène Française. Pöysti oli mukana molempien toiminnassa ja oppi vähitellen ranskan. Samalla alkoi kehittyä ajatus Ranskan-matkasta; Pöysti haki stipendiä, muttei saanut heti, sillä hakemuksia oli sodan vuoksi ruuhkaksi asti. Hän jatkoi työssään Kansallis­teatterin näyttelijänä, ja näytteli muun muassa Eeva-Kaarina Volasen kanssa esimerkiksi August Strindbergin Pääsiäisessä vuonna 1947. Usein Pöystin roolit olivat pieniä. Suurina näyttämö­auktoriteetteina Pöysti piti nelikkoa Aku Korhonen, Uuno Laakso, Yrjö Tuominen ja Ruth Snellman.
Helmi­kuussa 1950 Pöysti oli vapaa vihdoin lähtemään Ranskaan. Pariisissa hän olisi aina oleva ”nuori, komea ja lahjakas (jeune, beau et doué)”. Kansallis­teatterin pääjohtajan Arvi Kivimaan suomin valtuuksin hän saattoi ostaa näytelmiä ja tehdä niistä sopimuksia. Pöysti teki itseään tykö Ranskan teatteri­maailman keskeisille henkilöille. Hänelle väläytettiin mahdollisuutta liittyä Jean-Louis Barraultin ja Madeleine Renaud’n johtamaan Marigny-teatteriin, mutta hän ei tarttunut tilaisuuteen. Pariisin-matkan aikana alkoi kypsyä ajatus erota Kansallis­teatterista ja liittyä Mauno Mannisen vasta perustamaan Intimiteatteriin. Suomen suurena vuotena 1952 Pöysti toteutti ajatuksen kahden muun Kansallis­teatterin näyttelijän kanssa. Intimi­teatterissa Pöysti näytteli muun muassa näytelmissä Porvari aatelis­miehenä ja Kuopion takana. Hän myös ohjasi näytelmiä, muun muassa suomentamansa ranskalaisen bulevardi­näytelmän Etienne.
Vivica & Lasse & Bisse
pienois|pysty|Lasse Pöysti (vas.) ja Birgitta Ulfsson itsenäi­syyspäivän vastaan­otolla 1963 kättelemässä presidentti ja rouva Kekkosta. Pöysti erosi talous­vaikeuksissa kärsivästä Intimi­teatterista keväällä 1955. Vivica Bandler houkutteli hänet liittymään vastaostamaansa Lilla Teaterniin. Muistelmissaan Pöysti kertoo Bandlerin herättäneen hänet ”uudelleen henkiin” ja auttaneen häntä kasvattamaan "uuden itsetunnon". Myös Birgitta Ulfsson kiinnitettiin Lilla Teaterniin. Alkoi kahdeksan­toista vuotta kestänyt jakso, jolloin Pöysti vietti lähes kaiken työ- ja vapaa-aikansa yhdessä vaimonsa kanssa. Uppåt väggarna sekä muut Lilla Teaternin keväiset revyyt olivat kassa­menestyksiä ja Pöystille revyistä muodostui erityisen rakas taide­laji. Hänen maineensa koomikkona kasvoi. Kaksi kertaa hän sai katsomon viritettyä jopa niin nauru­herkkään tilaan, ettei mono­logia voinut enää jatkaa. Syksyisin Lilla Teatern näytteli haastavampia näytelmiä, yleisöä ei kosiskeltu vaan pyrittiin kohahduttamaan. Teatterin maine kiiri Skandinaviaan. Norjassa ja Ruotsissa Pöysti tuli tunnetuksi etenkin Muumi­peikkona. Parhaana teatteri­esityksenään Pöysti pitää huolellisesti hiottua muumi­näytelmän ensi-iltaa Oslon Nye Teaternissa. Vuonna 1956 Pöysti teki "15-vuotis­juhla­kiertueen" Ruotsin kuninkaan entisellä autolla kuskina näyttelijä Tommi Rinne. Vuoden 1937 Buick vei kiertuelaisia Lappeen­rannasta Kiiminkiin ja Pohjanmaalta Tampereelle. Tiet olivat kuitenkin liejuisia, auto reistaili ja yleis­lakko vaikeutti poltto­aineen saantia. Kiertue tuotti selvän taloudellisen tappion.
Keväällä 1962 Lilla Teatern muutti Kasarmi­kadulta Yrjönkadulle. Pöysti jatkoi teatterissa ja näytteli lähes aina puolisoaan vastaan. Yleensä ohjaajana toimi Bandler. Guldbröllop, näytelmä vanhasta suomen­ruotsalaisesta hää­parista menestyi niin Suomessa, Ruotsissa kuin Norjassakin. Pöysti näytteli myös suomeksi, eräänä juhannus­aattona esitettiin Saaren kansanpuistossa Tammelassa Ketun­pesä. Vuonna 1967 Bandler myi Lilla Teaternin Pöystille ja Ulfssonille, joista molemmista tuli teatterin johtajia. Pöysti jatkoi myös näyttelijän­työtään edistyksellisessä ja tiedostavassa teatterissaan. Hän tunsi jonkin aikaa halua liittyä ääri­vasemmistoon mutta pysytteli puolueiden ulko­puolella. Pöysti näytteli johtaja­kaudellaan muun muassa näytelmissä Viiden pennin ooppera ja Tšekko­slovakia. Vuonna 1974 Pöysti ja Ulfsson myivät Lilla Teaternin Asko Sarkolalle. Pöystin jäähyväis­näytelmä oli Claes Anderssonin Familjen, jota esitettiin 35 kertaa täysille katsomoille. Ralf Forsströmin lavastuksessa kaikki paitsi tuolit oli mustaa.
Tammerkosken ääreltä Tukholmaan
pienois|pysty|Pöysti vuonna 1971 Lasse Pöystiin otettiin yhteyttä Tampereen Työväen Teatterista marraskuussa 1972, jolloin maisteri Unto Kanerva ehdotti hänelle teatterinjohtajan paikkaa. Tampere merkitsi Pöystille ja Ulfssonille askelta uuteen. Pariskunta kävi vaivihkaa tutustumassa tulevaan työpaikkaansa sisämaan teollisuuskaupungissa. Varsinaisesti Pöystin työ Tampereella alkoi elokuussa 1974. Hänen johtajakauttaan leimasi taistelu TTT:n uudesta teatteritalosta. Tampereen-vuosinaan Pöysti näytteli muun muassa Arnold Weskerin Hääjuhlissa ja Strindbergin Mestari Olavissa, joka oli TTT:n 75-vuotisjuhlanäytelmä vuonna 1976. Pöysti ei aktiivivuosinaan pitänyt itseään kovin hyvänä ohjaajana, mutta TTT:ssa hän otti mielellään vastuun Täällä Pohjantähden alla -näytelmän sovituksesta ja ohjauksesta. Aamulehden Olavi Veistäjä, joka oli aiemmin arvostellut Pöystiä rajustikin, ylisti Pohjantähti-tulkintaa kansainvälisen tason teokseksi. Samaan aikaan Birgitta Ulfsson palasi Lilla Teaterniin Helsinkiin, Pöysti jäi Tampereelle, ja avioliitto siirtyi uuteen vaiheeseen. Vuonna 1979 Pöysti suomensi ja ohjasi Roger Peyrefitten näytelmän Lumiprinssi Tampereen kaupungin 200-vuotisjuhlien kunniaksi.
Alkuvuonna 1981 Pöysti pakkasi tavaransa pakettiautoon ja ajoi Turkuun. Määränpäänä oli Tukholma, jossa hän oli saanut johtajan paikan Kungliga Dramatiska Teaternissa. Myös Ulfsson muutti Tukholmaan. Dramatenin vuodet olivat Pöystille ammatillisesti vaikeita – ongelmia oli niin näyttelijöiden kuin lehdistönkin kanssa. Vuonna 1985 hän palasi Suomeen.
Myöhempi ura
Tukholman-vuosiensa jälkeen Pöysti lopetti teattereiden johtamisen ja keskittyi näyttelijän­työhön. Tammi­kuussa 1987 sai ensi-iltansa Ralf Långbackan ohjaama Galilein elämä Helsingin kaupungin­teatterissa. Ruotsalaisessa teatterissa Lasse Pöysti näytteli poikansa Miki Pöystin ohjaamassa Leipurin vaimossa. Vuonna 1991 Lasse Pöysti toteutti haaveensa ja muutti Pariisiin. Vuosina 1990–1995 julkaistiin Pöystin oma­elämäkerralliset muistelmat, jotka käsittävät neljä osaa.
Uuden vuosisadan puolella vuonna 2002 Pöysti alkoi esiintyä hyvin suositussa Kvartetissa, joka jatkui vuoteen 2011 saakka. Vuonna 2002 Pöysti valitsi Finlandia-palkinnon saajaksi Kari Hotakaisen kirjan Juoksuhaudantie.
Vuonna 2004 Helsingin kaupungin­teatterissa sai ensi-iltansa Bengt Ahlforsin ohjaama Viimeinen sikari, jossa Pöysti näytteli Lilla Teaternin -vuosiltaan tutun Tea Istan kanssa. Pöysti myös näytteli 2000-luvulla kaupungin­teatterissa Josif Stalinia näytelmässä Mestariluokka.
Lilla Teatern liittyi osaksi Helsingin kaupungin­teatteria elo­kuussa 2005. Ahlfors ohjasi Pöystiä varten tragikoomisen monologin Hissvägraren, joka sai ensi-iltansa elo­kuussa 2007. Lappeen­rannassa ilmestyvä Karjala arvioi teosta 6. syys­kuuta 2007:
Loka­kuussa 2012 Lasse Pöysti näytteli viimeisen kerran. Hänen viimeinen rooli­työnsä oli Helsingin Kaupunginteatterin näytelmässä Metsä.
Elokuvaura
Ensimmäiset Suomisen Ollin jälkeiset elo­kuva­työnsä Pöysti teki 1948. Myös avio­liiton ja perhe-elämän rahoittaminen edellytti elo­kuvien parissa jatkamista. Sekä Intimi­teatterin että Lilla Teaternin talous ja sitä myöten palkan­maksu­varmuus horjuivat. Pöysti ei kuitenkaan juuri arvostanut elo­kuviaan, vaan koki niiden suhteen taiteellista turhautumista. Vuonna 1949 hän teki sivu­osan yli­oppilas Arvid Molanderina epookki­komediassa Katu­peilin takana ja Usko Aamusena komediassa Ruma Elsa. Molemmissa pääosa oli Eeva-Kaarina Volasella. 1950-luvulla Pöysti kunnostautui erityisesti sotilas­farsseissa kuten Kaikkien naisten monni (1952) sekä Miljonäärimonni (1953). Hän ohjasi ja näytteli myös kartano­romanttisissa Helena-elo­kuvissa ...ja Helena soittaa (1951) sekä Näkemiin Helena (1955). Roland af Hällströmin köyhälistö­kuvauksessa Putki­notko (1954) Pöystillä oli Malakiaksen osa. Vuonna 1957 hänellä oli pääosa Koikkalaisena komedia­elo­kuvassa Synti­pukki. Vuonna 1958 Pöysti tarttui Asessorin nais­huoliin ohjaajana ja käsi­kirjoittajana. Suomisen Olliksi hän palasi vielä 1959 elokuvassa Taas tapaamme Suomisen perheen. Hänen vasta­näyttelijänsä oli Elina Salo, jonka kanssa hän myöhemmin teki vuosien ajan yhteis­työtä Lilla Teaternin näyttämöllä. Vuonna 1979 Pöystillä oli Puntilan osa Ralf Lång­backan ohjaamassa elo­kuvassa Herr Puntila och hans dräng Matti (Herra Puntila ja hänen renkinsä Matti). Vuonna 1988 Matti Kassila ohjasi taiteilija­elo­kuvan Ihmiselon ihanuus ja kurjuus, jossa Pöysti tulkitsi pää­osan kirjailija Martti Hongistona. Åke Lindmanin kullan­kaivaja­kuvauksessa Lapin kullan kimallus (1999) Pöystillä oli rooli Kittilän kruununvoutina. Hänen viimeinen pää­osa­työnsä oli Miika Soinin ohjaamassa elo­kuvassa Thomas (2008).
Televisioura
Lasse Pöysti ohjasi ja juonsi 24. touko­kuuta 1955 Suomen ensimmäisen televisio­lähetyksen. Myös Birgitta Ulfsson esiintyi lähetyksessä. Kameroita oli yksi ja vastaan­ottimia viisi­toista eri puolilla Helsinkiä. Televisio­toiminnan kehityttyä Pöysti näytteli useissa televisio­teatterin tuotannoissa, kuten Aura ja tähdet ja Erik XIV. Merkittävä televisio­työ oli nimiosa Mirjam Himbergin ohjaamassa näytelmässä Kustaa III, joka on säilynyt myös jälki­polville. Kesällä 1976 kuvattiin Claes Anderssonin Familjenin pohjalta elo­kuva Pyhä perhe, jossa Pöysti oli samassa isän roolissa kuin Lilla Teaternissakin. Juoksijalegenda Paavo Nurmesta tehtiin televisioelokuva Maailman paras vuonna 1986 ja Pöysti tulkitsi nimiosan. Vuonna 1998 hän näytteli Matti Ijäksen draama­komediassa Pala valkoista marmoria pää­osan Ossina, joka matkustaa vaimonsa Nellyn (Eeva-Kaarina Volanen) kanssa juhlimaan 75-vuotis­päiväänsä vanhain­kotiin. Yle TV2:n mini­sarjassa Maan mitta syys­kaudella 2007 Pöysti näytteli sivu­osan eläkkeellä olevana geo­logian professorina.
Yksityiselämä
1952 Pöysti nai Birgitta Ulfssonin. Nuori­pari muutti Helsingin maalais­kuntaan Friherssin kylään ”pipar­kakku­taloon” kunnallis­tekniikan ulottumattomiin. Esikoinen Tom Pöysti syntyi keväällä 1954 ja kuopus Erik Mikael Pöysti kesällä 1955.
Purjehdus oli lähellä Pöystin sydäntä. Pöystin perheellä oli tapana viettää kesiä eräällä Suomen­lahden saarella, josta tehtiin purjehdus­retkiä vuosien myötä yhä isommilla purje­veneillä. Avio­liittonsa myöhempinä vuosina Pöysti oli kesäisin vesillä ja Ulfsson asui saaressa. Keväät ja syksyt Pöysti vuorostaan vietti saaressa. Paris­kunnan 30-vuotinen avio­liitto päättyi eroon vuonna 1984.
Pöysti asui viimeiset vuotensa Helsingin Lauttasaaressa, aiemmin hän oli asunut Pariisissa. Pöystin vanhempi poika Tom Pöysti on näyttelijä ja nuorempi Erik ”Miki” Pöysti ohjaaja.
Bibliografia
Lasse Pöysti on kirjoittanut seuraavat oma­elämä­kerralliset kirjat:
Muita Pöystin kirjoittamia kirjoja:
GVK Coating Technology
GVK Coating Technology Oy on paraislainen maalitehdas, joka on perustettu vuonna 1946. Yritys on tuotantokapasiteetiltaan Suomen kolmanneksi suurin maalien valmistaja. Yritys valmistaa kuluttaja-asiakkaille ja rakennusteollisuuden tarpeisiin perinnemaaleja, talomaaleja, sisämaaleja ja kattomaaleja sekä vesiohenteisia pintakäsittelyaineita teollisuuteen ja tiemerkintämaaleja.
Vuonna 2013 yrityksen liikevaihto oli noin viisi miljoonaa euroa, josta ulkomaalit muodostavat neljänneksen, tiemerkintä- ja teollisuusmaalit noin 65 prosenttia ja sisämaalit noin 10 prosenttia. Vientiä yrityksen liikevaihdosta on yli 30 prosenttia.
Historiaa
Yritys perustettiin vuonna 1946 ja se valmisti alkuun Eau de Cologne -tuotteita nimellä Oy La Pureté Ab. Hajuvesi oli haluttu tuote, mutta vain harvoilla oli varaa siihen. Yritys laajensikin tuotevalikoimaansa pian mm. käsirasvoihin, partaveteen, etikettiliimaan, vartalovoiteisiin ja deodoranttiin.
Vuonna 1955 yrityksen johtoon tuli Aimo Virtanen. Idean maalin valmistukseen Aimo sai, kun hän talonsa julkisivua maalatessaan huomasi, ettei maali kuivunut edes muutamassa kuukaudessa. Aimo Virtanen ajatteli, että hän pystyy itse valmistamaan parempilaatuisia maaleja.
Vuonna 1959 yritykseen tuli töihin vastavalmistunut kemisti Bo-Erik Jensen. Hän kehitti yrityksen ensimmäisen öljymaalin ulkokäyttöön. Alkuun maaleja valmistettiin vanhassa saunassa. Tuotteita mainostettiin paikallislehdissä koko Suomessa ja niitä myytiin 10 ja 20 litran maitotonkissa. Maalia voitiin aluksi valmistaa vain kesäaikaan.
1963 myyntiin tuli ensimmäinen versio LAPPI-pellavaöljymaalista. Tuote on edelleen yrityksen valikoimissa.
Vuonna 1971 valmistui ensimmäinen varsinainen tehdasrakennus, jossa maaleja alettiin valmistaa. 1972 yritys osallistui eurooppalaisen ryhmän kanssa US Paint Associationin järjestämille messuille Atlantic Cityssä.
70-luvulla yrityksen nimi muutettiin nimelle Pargas Färgfabrik (Paraisten Maalitehdas). 1983 Aimo Virtanen myi yrityksen ruotsalaiselle Geveko Industri AB:lle, joka toimi Göteborgissa.
1980-luvun puolivälissä vanha maalitehdas paloi, kun uusi tehdas oli saatu melkein valmiiksi. Uudelle tehtaalle ei aiheutunut palossa vahinkoja.
Maalitehdas siirtyi takaisin suomalaisomistukseen toukokuussa 2013, jolloin toimitusjohtaja Anssi Seppinen, myyntijohtaja Pekka Liespuu ja Mikko Mellanen ostivat Geveko Oy:n. Samalla yrityksen nimi muuttuu GVK Coating Technology Oy:ksi. Anssi Seppinen jatkaa yrityksen toimitusjohtajana.
Nykyään yhtiö valmistaa kuluttaja-asiakkaille ja rakennusteollisuuden tarpeisiin perinnemaaleja, talomaaleja, sisämaaleja ja kattomaaleja. Nykyinen asiakaskunta toimii rakennus- ja puusepänteollisuudessa, lista- ja paneeliteollisuudessa sekä metalliteollisuudessa. Asiakkaita ovat myös kauppa- ja rakennusmaalituotteita myyvät kauppaketjut ja yksittäisten myymälöiden jälleenmyyjäverkosto.
GVK on ISO 9001 -sertifioitu yritys ja kuuluu Pakkausalan Ympäristörekisteriin.
Jon Turteltaub
Jonathan Charles Turteltaub (s. 8. elokuuta 1963 New York, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen elokuvaohjaaja ja -tuottaja. Hän on ohjannut ja tuottanut elokuvan National Treasure – kansallisaarre ja sen jatko-osan Kansallisaarre: Salaisuuksien kirja.
Action (Lovexin kappale)
Action on suomalaisen Lovex-yhtyeen vuonna 2013 julkaistun studioalbumin, State of Mind, ensimmäinen single. Single sai ensisoittonsa YleX-kanavalla 13. maaliskuuta 2013. Single julkaistiin digitaalisesti 22. maaliskuuta.
Saku Perinnön ohjaama musiikkivideo kappaleeseen julkaistiin 22. maaliskuuta 2013 videopalvelu YouTubessa. Videota kuvattiin sekä Espanjassa että Helsingissä.
HMS Bävern (1921)
HMS Bävern (runkonumerot B ja Bv) oli Ruotsin laivaston Bävern-luokan sukellusvene.
Valmistus
Alus tilattiin Malmöstä Kockums Mekaniska Verkstads AB:lta, missä köli laskettiin 1916. Se laskettiin vesille 5. maaliskuuta 1921 ja liitettiin laivastoon vielä samana vuonna 28. kesäkuuta.
HMS Temeraire (1798)
HMS Temeraire oli Britannian kuninkaallisen laivaston vuonna 1798 vesillelaskettu Dreadnought-luokan 98-tykkinen toisen luokan linjalaiva.
Valmistus
Sir John Henslowin suunnittelema alus tilattiin 9. joulukuuta 1790 Chathamin telakalta, jossa sen rakennustöistä vastasi kesäkuuhun 1795 saakka Thomas Pollard ja sen jälkeen Edward Sison. Köli laskettiin heinäkuussa 1793. Alus laskettiin vesille 11. syyskuuta 1798 ja valmistui 18. toukokuuta 1799, jolloin sen valmistuskustannukset varustamisineen olivat 73 241 puntaa.
Palvelus
Alus otettiin palvelukseen 21. maaliskuuta 1799 päällikkönään Peter Puget. Aluksen päälliköksi tuli 27. heinäkuuta Thomas Eyles aluksen ollessa ankkurissa Isle of Wightilla St. Helensissä. Alus lähti merelle heinäkuussa kontra-amiraali Sir John Borlase Warrenin lippulaivana ja liittyi amiraali lordi Bridportin johtamaan Kanaalin laivastoon.
Alus myytiin 16. elokuuta 1838 John Beatsonille romutettavaksi 5 530 punnalla.
Rauli Lehtonen
Rauni Ragnar ”Rauli” Lehtonen (17. kesäkuuta 1928 Tampere – 19. maaliskuuta 2014 ) oli suomalainen näyttelijä, ohjaaja ja teatterinjohtaja.
Lehtonen alkoi käyttää etunimenään taiteilijanimeä Rauli näyttelijäkollegansa Elsa Rantalaisen kehotuksesta. Lehtonen oli Tampereen Teatterin pitkäaikainen johtaja vuosina 1963–1988. Joensuun kaupunginteatterin johtajana hän oli 1955–1959.
Heti ensimmäinen Rauli Lehtosen vuosi Tampereen Teatterissa oli menestys, sillä vuonna 1963 teatterissa sai ensi iltansa yleisön suuren suosion saavuttanut West Side Story. Tuotanto sai kiittävät arvostelut jopa New York Times -lehdessä.
Lehtonen sai Pro Finlandia -mitalin vuonna 1970 ja hänelle myönnettiin teatterineuvoksen arvonimi vuonna 1982.
Lehtosen puoliso oli Liisa Helena Kauppinen (s. 1928).
Kanai
Kanai (, myös Kane, ) oli antiikin aikainen kaupunki Aioliissa Arginusain saariin kuuluneella Argennusan saarella. Se sijaitsi nykyisen Turkin rannikolla lähellä nykyistä Bademlin kylää. Kanain lähistöllä käytiin vuonna 406 eaa. Arginusain taistelu.
Maantiede
Kanai oli rakennettu Argennusan saarelle lähelle kallioniemeä, josta on käytetty nimiä Kanevuori, Aiga ja Argennon. Nimi Kanai tarkoittaa ”Kanaivuoren (kaupunki)”. Argennusa oli yksi Arginusain saarista nykyisin nimillä Garip ja Kalem tunnettujen pienempien saarten ohella. Saarten sekä läheisen mantereen puolen muodostamaa aluetta kutsuttiin nimellä Kanaia. Argennusa on nykyisin yhteydessä mantereeseen ja osa Dikilin niemimaaksi kutsuttua niemeä, joka sijaitsee vastapäätä Lesboksen saarta.
Historia
Kanain mainitsevat antiikin kirjailijat Herodotos, Strabon, Plinius, Livius, Ptolemaios, Sapfo, Thukydides ja Mela. Ensimmäisellä vuosisadalla eläneen kreikkalaisen maantieteilijä Strabonin mukaan Kanain perustivat itäisestä Manner-Kreikasta tulleet lokrislaiset. Kaupunki oli pieni, mutta sijaitsi merkittävällä kauppareitillä.
400-luvulla eaa. eläneen historioitsija Herodotoksen mukaan Kserkseen persialainen armeija kulki persialaissotien aikaan vuonna 480 eaa. alueen kautta matkalla Sardeesta Kreikkaan ja Thermopylain taisteluun. Peloponnesolaissodan aikaan vuonna 406 eaa. kahdeksan strategoksen komentama Ateenan laivasto yllättäen voitti Kallikratidaan komennossa olleen Spartan laivaston Arginusain taistelussa.
Rooman-Syyrian sodan aikana, jossa olivat vastakkain Rooman tasavalta ja Antiokhos III Suuri vuosina 192–188 eaa., Rooman laivasto talvehti Kanaissa matkalla Khiokseen. Livius kirjoittaa, että ”laivat kiskottiin rannalle ja ne ympäröitiin taisteluhaudalla ja suojavallilla”. Plinius vanhemman aikana ensimmäisellä vuosisadalla jaa. kaupunki oli raunioina.
Arkeologia ja löydökset
Saarta, jolla kaupunki sijaitsi, etsittiin pitkään, sillä se vaikutti kadonneen. Lopulta arkeologit havaitsivat, että saari oli kytkeytynyt niemeksi mannermaahan saaren ja mantereen välisen kapean salmen täytyttyä maalla keskiajan aikana. Samalla oletettiin kaupungin paikan löytyneen. Tieto julkaistiin marraskuussa 2015. Paikalta on tunnistettu muun muassa hellenistisellä kaudella käytössä olleen sataman jäänteet, mikä vahvistaa oletuksen kaupungin sijainnista paikalla.
Ivar Lykke
Ivar Lykke -nimisiä henkilöitä ovat:
Luettelo pikkuplaneetoista: 210001–211000
Tämä on luettelo Aurinkokunnan numeroiduista pikkuplaneetoista numerojärjestyksessä alkaen 210001:stä ja päättyen 211000:een. Kokonaisen luettelon löytää katsomalla Luettelo pikkuplaneetoista.
Paroni von Münchhausenin seikkailut (vuoden 1988 elokuva)
Paroni von Münchhausenin seikkailut on vuonna 1988 ensi-iltansa saanut Terry Gilliamin ohjaama seikkailuelokuva.
Juoni
Perustuu Paroni von Münchhausenin henkilöön.
Kaarikolibrit
Kaarikolibrit (Glaucis) on kolibrien heimoon kuuluva lintusuku. Sukuun kuuluu kolme neotrooppisella alueella elävää lajia.
Vanha Laukaantie
thumb|200px|Koivistonkylällä oleva museotie on peräisin 1700-luvulta. Vanha Laukaantie oli 1600-luvulla valmistunut tie Hämeestä Keski-Suomeen. Tie oli tarpeellinen, koska Keski-Suomi oli hämäläisten metsästys- ja kalastusaluetta. Alkuosa Vanajaveden seudulta Jämsään on keskiaikainen. Vuoden 1696 karttaan on merkitty Pälkäneen–Jämsän tie isoksi maantieksi, mutta sen jatko Korpilahden ja Jyväskylän kautta Saarijärvelle vain vähäiseksi tieksi. 1700-luvun aikana tie muotoutui kulkemaan nykyisen Äänekosken Koivistonkylän kautta, jossa tie haarautui länteen Saarijärvelle, pohjoiseen Viitasaarelle ja itään Rautalammille meneviksi ratsuteiksi.
Tutkijat erimielisiä tien linjasta
1700-luvulla elänyt historiantutkija Henrik Gabriel Porthan kuvasi kirjoituksessaan Vanhaa Laukaantietä. Hän oli syntyisin Viitasaarelta, joten hän tunsi asian omakohtaisesti. Porthanin mukaan tie haarautui Pohjanmaan tiestä lähellä Tamperetta ja kulki Längelmäveden länsipuolelta. Kaksi myöhempää nimekästä tutkijaa, Väinö Voionmaa ja Eino Jutikkala katsovat lähtöpaikaksi Pälkäneen ja tien kulkeneen Längelmäveden itäpuolelta. Ilmeisesti molemmat tielinjat ovat olleet 1700-luvulla käytössä, ja näkemysero koskee sitä, kumpi niistä oli vanhempi.
Neuvostoliiton 163. divisioona
163. divisioona oli Neuvostoliiton puna-armeijan jalkaväkidivisioona, joka osallistui talvisodassa joulukuussa 1939 Suomussalmen taisteluun.
Fumihisa Yumoto
thumb|Fumihisa Yumoto Fumihisa Yumoto (, s. 23. huhtikuuta 1984 Kijimadaira, Nagano) on japanilainen mäkihyppääjä.
Neuvostoliiton 163. divisioona
Perustaminen ja keskittäminen
Divisioona perustettiin 14. elokuuta 1939 Moskovan sotilaspiirissä Tulassa ja Belevissä komentajanaan kenraalimajuri Andrei Zelentsov. Se siirrettiin 24. syyskuuta Latvian vastaiselle rajalle liitettynä 7. armeijan XLVII armeijakuntaan. Divisioona käskettiin erityisarmeijakuntaan, minkä vuoksi se lastattiin 25. lokakuuta alkaen juniin Bigosovin ja Drissan asemilta. Divisioona saapui 18. marraskuuta Vuokkiniemeen, jossa se kuului nyt 9. armeijaan liitettyyn XLVII armeijakuntaan.
Divisioonaan oli sen omien 662. ja 759. jalkaväkirykmenttien lisäksi alistettu 81. vuoristojalkaväkirykmentti 54. vuoristodivisioonasta sekä 593. jalkaväkirykmentin II ja III pataljoonat 131. divisioonasta. Divisioonan 529. jalkaväkirykmentti oli vuorostaan alistettu 54. vuoristodivisioonalle. Divisioonaan kuuluivat jalkaväen tukena 365. tykistörykmentti ja 365. panssaripataljoona.
Fumihisa Yumoto
Oslon MM-kilpailuissa 2011 Yumoto oli mukana sekä normaali- että suurmäen joukkuekilpailuissa, joissa Japani oli viides ja kuudes, ja sijoittui henkilökohtaisessa suurmäen kilpailussa 27:nneksi.
Neuvostoliiton 163. divisioona
Tehtävä
Divisioonan tuli ensi vaiheessa tuhota rajalla puolustuksessa olevat joukot tavoitteenaan Suomussalmen risteysalue. Toisessa vaiheessa divisioonan tuli edetä Hyrynsalmen ja Ylinäljängän suuntiin tavoitteenaan Puolanka. Puolangan valtauksen jälkeen 44. divisioonan tuli ottaa rintamavastuu ja edetä Puolangalta Pohjanlahden rannikolle ja Ruotsin rajalle.
Kuusjärvi (Suodenniemi)
Kuusjärvi on Pirkanmaalla Sastamalassa sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistön Kauvatsanjoen valuma-alueen Mouhijärven alueessa suoraan Mouhijärveen laskevaan valuma-alueeseen.
Neuvostoliiton 163. divisioona
Sotatoimet
Jalkaväkirykmentti 81 ylitti 30. marraskuuta rajan Karttimossa edeten Juntusrantaan. Suomalaiset joutuivat 3. joulukuuta vetäytymään edelleen Palovaaraan. Neuvostojoukkojen saatua joukkonsa tielle tilanne kehittyi nopeasti edelleen. Suomalaiset pakotettiin vetäytymään seuraavana aamuna Palovaarasta, 5. joulukuuta Käpylästä ja Kuurtolasta.
Kuusjärvi (Suodenniemi)
Maantiede
Järven pinta-ala on 6,6 hehtaaria ja sen pituus on 400 metriä ja leveys 250 metriä. Järven luusua sijaitsee järven itärannalla, josta saa alkunsa 1,5 kilometriä pitkä haara Karinojaan, joka laskee Mouhijärveen.
Järven rantaviiva on 1,1 kilometriä pitkä ja ranta on pääosin moreeni- ja kalliopohjaista metsämaastoa. Läheinen Hautavuori on jyrkkärinteinen ja siihen on syynä kallioruhje, jonka pohjalla Kuusjärvi sijaitsee. Rannalla on kaksi loma-asuntoa, jonne johtaa tiet Suodenniemen taajamasta.
Neuvostoliiton 163. divisioona
Sotatoimet
Rykmentin perässä edennyt Jalkaväkirykmentti 662 otti rintamavastuun aloittaen etenemisen Palovaarasta pohjoiseen kohti Piispajärveä. JR 81 uhkasi saman aikaisesti Suomussalmen kirkonkylää ja Raatteen suunnalla taistelevien suomalaisten selustayhteyksiä.
Raatteessa ylitti 30. marraskuuta rajan Jalkaväkirykmentti 759. Suomalaisten vetäydyttyä vesistölinjan taakse rykmentti saapui aamulla 8. joulukuuta palavaan Suomussalmen kirkonkylään yhdessä JR 81:n kanssa. Divisioona antoi joukoilleen tavoitteeksi suomalaisten tuhoamisen ja sen piti 11. joulukuuta mennessä saavuttaa Peranka-Niva-Leväkoski-Kyrö-Hyrynsalmi tasa. Lisäksi tuli vallata Puolanka.
Suomalaiset häiritsivät divisioonan huoltoyhteyksiä ja piirittivät Suomussalmella olleen divisioonan reservin (II/JR 759, panssarintorjuntapatteri, ratsuväki eskadroona, 2 panssarivaunua). Divisioonankomentaja Zelentsov piti tilannetta toivottomana ja pyysi useasti lupaa jättää Suomussalmen. Ylijohto päätti kuitenkin pitää joukot Suomussalmella, jonne 44. divisioona oli jo matkalla. Vienan Kemistä kohti Suomussalmea marssiva 44. divisioona eteni paljon suunniteltua hitaammin ja hyökkäyksen valmistelua siirrettiin useaan otteeseen.
Suomalaiset jatkoivat häirintäänsä ja Zelentsov sai lopulta 27. joulukuuta divisioonalle luvan vetäytyä. Zelentsov suunnitteli divisioonan vetäytymisen Kiantajärven jäätä pitkin Juntusrantaan päin. Lopullinen vetäytyminen divisioonalla alkoi kirkonkylästä 28. joulukuuta aamulla. Vetäytyminen onnistui, mutta Zelentsov unohti JR 662:n, joka jäi vartioimaan Juntusrannan ja Suomussalmen väliselle tielle. Suomalaiset tuhosivat rykmentin lähes täysin.
Divisioona liitettiin 15. helmikuuta 1940 Repolan operaatioryhmään ja sen siirron piti alkaa Kotshomasta 1. huhtikuuta. Divisioona saapui 5.–11. huhtikuuta junakuljetuksin Staraja Russaan, Novgorodiin ja Shimskiin. Se sijoitettiin Leningradin oblastin alueelle, missä divisioona muutettiin 1. heinäkuuta moottoroiduksi divisioonaksi, ja se liitettiin 1. mekanisoituun armeijakuntaan.
Syyskuussa 1941 divisioona perustettiin uudelleen 163. kivääridivisioonana. Vuosina 1941–1942 divisioona oli ryhmittyneenä puolustukseen Rezeknen, Olhavan, Porkhovin, Soltsin, Staraja Russan ja Demjanskin alueilla. Vuonna 1943 divisioona osallistui Belgorodin-Harkovan, Ukrainan länsiosien, Kiovan ja Zhitomir-Berdichevin operaatioihin. Syyskuussa divisioona sai kunnianimen Romnen ja marraskuussa Kiova. Vuonna 1944 divisioona osallistui Korsun-Sevchenkovskin, Umanin-Botoshanyn, Jassy-Kishinev ja Debrecenin operaatioihin. Viimeisenä sotavuonna divisioona osallistui Budapestin, Balatonin ja Wienin operaatioihin.
Komentajat
Divisioonan komentajina olivat :
HMS Undine (R42)
HMS Undine (viirinumerot R42 ja F141) oli Britannian kuninkaallisen laivaston U-luokan hävittäjä toisessa maailmansodassa ja sen jälkeen tyypin 15 nopeaksi sukellusveneentorjuntafregatiksi muutettuna viirinumerolla F141.
Valmistus
Alus tilattiin huhtikuussa 1941 sodanajan hätäohjelmassa työnumerolla J4023 John I. Thornycroft and Companyltä Woolstonista, missä köli laskettiin 18. maaliskuuta 1942. Alus laskettiin vesille 1. kesäkuuta 1943 ja valmistui vielä saman vuoden lopulla 23. joulukuuta.
Palvelus
Alus saapui romutettavaksi 15. marraskuuta 1965.
Penko
Penko Oy oli seinäjokelaisen autokauppiaan, kauppaneuvos Lauri Koiviston (1893–1978) ja hänen poikansa Pentti Koiviston vuonna 1941 perustama autokoritehdas, joka toimi vuoteen 1985 saakka. L. Koiviston Autoliikkeen tytäryritys perustettiin sodanaikaista tarvetta varten valmistamaan autoihin puukaasuttimia eli ”häkäpönttöjä”, mutta sotien jälkeen se erikoistui linja-, kirjasto- ja myymäläautojen korien rakentamiseen.
Jatkosodan sytyttyä vastaperustettu yritys siirtyi loppuvuodesta 1942 Etelä-Pohjanmaalta suomalaisten valtaamaan Petroskoihin asentamaan kaasuttimia Suomen armeijan ajoneuvoihin. Yritys työskenteli Onegan tehtaan tiloissa noin 15 työntekijän voimin, kunnes toiminta päättyi ilmeisesti sabotöörien aloittamaan tulipaloon syksyllä 1943. Koneiden ja työkalujen tuhouduttua Penko keskittyi taas Seinäjoelle, jossa se oli sodan aikanakin harjoittanut autojen ja autotarvikkeiden korjaustoimintaa.
Puukaasuttimista korivalmistajaksi
Sotien jälkeen hyötyajoneuvojen lavat ja korit olivat huonossa kunnossa. Pentti Koivisto osti Jaakkolan veljesten puusepänverstaan koneineen ja rakensi sille uuden teollisuushallin. Vuonna 1948 isä-Koiviston autoliike alkoi tuoda maahan Chevrolet-kuorma-autoja, mutta tuontisäännöstelyn ja valuuttapulan takia ne ostettiin pelkkinä alustoina ja Penko alkoi valmistaa niihin ohjaamoja, lavoja ja koreja. Ensimmäinen ohjaamo tehtiin Osuusteurastamo Itikalle ja ensimmäinen linja-autokori seinäjokelaiselle A. K. Sarpolle.
Uutta vauhtia Penkon korikehitys sai, kun Lauri Koiviston teekkarivävy Mauri Kurki-Suonio teki diplomityökseen puurakenteisen bussikorin suunnitelman lentokoneenrakennukseen perehtyneen professori Arvo Ylisen ohjauksessa. Syntyi kevyt, jäykkä ja luja Penko-kori, jonka kehikon muodosti raudoitusten sijaan liimattu vaneri. Ulkovuorauksessa teräspelti korvattiin keveillä alumiinilevyillä.
Uppoamaton bussi ja ensimmäinen matkailuvaunu
Kurki-Suonion ja suunnittelukumppaninsa Toivo Vuoren aivoituksia olivat myös ruumiinkuljetusvaunut, jotka maaseudun taksiautojen vetäminä olisivat korvanneet ruumisautoja.
Penkossa rakennettiin vuonna 1949 Suomen ensimmäiset matkailuvaunut, 10 kappaleen sarja 3,5 metriä pitkiä ja Volkswagen Kuplaa 40 cm leveämpiä vaunuja, jotka painoivat noin 400 kg. Kori oli tehty vanerista ja sen katto tervapahvista kulmaraudasta tehdylle. lehtijousin varustetulle alustalle. Vaunun sisällä olivat penkit vuoteiden alustoiksi, valurautainen hella sekä komeroita.
Kolmas Penko-innovaatio oli uppoamaton postilinja-auto saariston kelirikkoisilla jääteillä käytettäväksi. Yksi tiiviskorinen postiauto rakennettiinkin Alskat–Raippaluoto-välille Vaasan saaristoon. Auton kellunta-ajaksi oli laskettu 20 minuuttia, ja autosta olisi poistuttu kattoluukun kautta. Pahin tilanne missä näin jouduttiin toimimaan oli jään pettäminen toisen takapyörän alta. Lossien korvatessa pian jääteiden käytön ei Penkon keksinnölle nähty enää tarvetta. Raippaluodon lauttaliikenne alkoi 1952.
Penko oli 1950-luvulla tuotantomäärältään keskisuuri linja-autokorien valmistaja. Vuonna 1956 yritys valmisti 31 uutta koria, kun alan suurimmat yhtiöt Ajokki ja Autokorirakenne pääsivät sataan ja ylikin. Bussikorien tuotanto ajautui kiivaan kilpailun myötä kannattamattomaksi 1960-luvun alussa, jolloin Penko suuntautui myymäläautojen, kuormalavojen, hevosenkuljetusvaunujen ja siirrettävien grillikioskien rakentamiseen. Työntekijöitä oli 1960-luvun lopussa viitisenkymmentä. 1970-luvulle tultaessa Penko siirtyi puusta ja metallista yhä enemmän polyuretaanin ja muiden muovien käyttöön ja siihen perustuvaan tuotekehitykseen, mutta raaka-aineiden hinnan äkkiä moninkertaistuttua vuoden 1973 öljykriisissä muovin käytöstä tuli kannattamatonta.
STUK International
STUK International Oy on Suomen valtion omistama erityistehtäväyhtiö, jonka toimialana on ydinenergian ja säteilyn asiantuntijapalvelut.
Parhaat leikkilaulut 2
Parhaat leikkilaulut 2 sisältää lastenyhtyeen Fröbelin Palikat lauluja CD:iltä Fröbelin Palikat, Sutsisatsi ja Sätkyukot. Se ilmestyi VHS:lle vuonna 1996 ja DVD:lle vuonna 2007. Mukana on kaksi uutta laulua.
Kappaleet
Kappaleisiin "Oli synkkä yö" ja "Hänkki-Pänkki" tehtiin tätä videota varten uusi sovitus.
Mausteneilikka
Mausteneilikka (Syzygium aromaticum, syn. Eugenia caryophyllus) on myrttikasvien (Myrtaceae) heimon jambolaanien (Syzygium) sukuun kuuluva puu. Samalla nimellä kutsutaan kasvin mausteeksi kuivattuja kukkanuppuja. Kasvi ei nimestään huolimatta ole sukua varsinaisille neilikoille. Mausteneilikan eteerisen öljyn eli neilikkaöljyn CAS-numero on 8000-34-8.
Mausteneilikka kasvaa villinä Indonesian Molukeilla eli Maustesaarilla, jossa sitä myös poimitaan myyntiin. Sitä kasvatetaan myös Madagaskarilla, Sansibarilla, Intiassa ja Sri Lankassa.
Levinneisyys ja elinympäristö
Mausteneilikka kasvaa luonnostaan ainoastaan eräillä Indonesian Molukkien saariryhmän saarilla. Nykyisin sitä kuitenkin viljellään laajalti trooppisen vyöhykkeen alueella.
Mausteneilikka kasvaa trooppisissa sademetsissä. Se ei kestä liikaa auringonvaloa nuorena vaan tarvitsee metsän varjostusta. Sitä esiintyy merenpinnan tasosta noin tuhannen metrin korkeuteen asti. Se elinalueiden keskimääräinen vuoden keskilämpötila on 25 °C ja keskimääräinen vuosittainen sadanta 1 500–2 500 millimetriä.
Käyttö
Mausteneilikkaa käytetään laajasti mausteena varsinkin Aasiassa mutta myös Euroopassa, Afrikassa ja Amerikan mantereilla. Monissa aasialaisissa keittiöissä mausteneilikkaa käytetään liharuoissa ja riisin maustamisessa. Skandinaavisessa keittiössä neilikkaa käytetään etenkin jouluruoissa: kinkussa ja glögissä. Muualla Euroopassa sitä käytetään yleisemmin liharuoissa ja säilykkeissä. Sitä käytetään myös maustekastikkeissa, kuten worcesterkastikkeessa.
Indonesiassa ja Kreikan suunnalla mausteneilikkaa poltetaan tupakan seassa. Mausteneilikan pureskeleminen raikastaa hengityksen, mikä on tiedetty jo muinaisessa Kiinassa.
thumb|vasen|Kuivattuja mausteneilikankukkia.
Historia
Mausteneilikan historia hyötykasvina on tuhansien vuosien pituinen. Kuivattua maustetta on viety Molukkien saarilta nykyisen Indonesian alueelta Kiinaan jo noin 2 500 vuotta sitten. Kasvia istutettiin myös muille Indonesian saarille. Maustetta tuotiin myöhemmin myös muualle Aasiaan ja Eurooppaan. Se oli pitkään arvokas tuote, ja Euroopan valtiot taistelivat 1600–1800-luvuilla saarista, joilla puuta kasvoi. 1600-luvulla Alankomaat valloitti Molukkien alueen ja sai käytännössä monopoliaseman mausteneilikan kaupassa. 1800-luvulla kasvia alettiin levittää laajalti viljelykseen muille trooppisille alueille.
Halophytaceae
Halophytaceae on yksilajinen kasviheimo koppisiemenisten Caryophyllales-lahkossa. Heimon ainoa laji on Halophytum ameghinoi.
Tuntomerkit
Kasvi on yksivuotinen ruoho, jolla sukulaisistaan poiketen ei ole turvonneita juuria. Sekundaarisesta paksuuskasvusta vastaava jälsisolukko on monen Caryophyllales-lahkon edustajan tavoin hajanainen. Kukat ovat yksineuvoisia, kasvi yksikotinen (hede- ja emikukat samassa kasviyksilössä). Kukat ovat perättömiä, eikä niissä ole mesiäistä. Hedekukinto on tiheän tähkämäinen, ja hedekukassa on neljä hieman terämäistä kehälehteä, joiden kanssa vuorottaisesti heteet sijaitsevat. Ponnet avautuvat ulospäin kukan keskustasta rei'illä, jotka avautuvat lokerositeen supistuessa. Hedekukassa ei ole emiön jäännettä. Emikukat sijaitsevat kimppuina ja ne ovat kehättömiä ja joutoheteettömiä. Yhdislehtinen sikiäin koostuu kolmesta emilehdestä, joista vain yksi on fertiili; sikiäimessä on vain yksi siemenaihe. Sikiäimen päässä on siirottavahaarainen vartalo. Hedelmä on pieni pähkinä, ja kovaan kukintolapakkoon on uponneina useita pähkinöitä. Kromosomiluku n = 12
Levinneisyys
Laji kasvaa Argentiinan eteläosassa.
Luokittelu
Aikaisemmin Halophytum on viety savikkakasveihin (Chenopodiaceae) (Cronquist 1981). Sen on ajateltu myös olevan päivikkikasvien (Aizoaceae) sukulainen. Läheisin sukulaisheimo lienee basellakasvit (Basellaceae).
DigiFinland
DigiFinland Oy on Suomen valtion, hyvinvointialueiden, Helsingin kaupungin ja HUS-yhtymän omistama erityistehtäväyhtiö. Sen tehtävä on kehittää sosiaali- ja terveydenhuollon, pelastustoimen sekä muiden toimialojen tuottavuutta ja vaikuttavuutta parantavia digitaalisia ratkaisuja. DigiFinland tukee viranomaisten kansallisten sähköisten palvelujen hyödyntämistä sekä edistää julkisen hallinnon ICT:n integraatiota ja toimivuutta.
Historia
Sipilän hallitus perusti yhtiön elokuussa 2017 nimellä SoteDigi Oy. Yhtiön nimi muuttui DigiFinlandiksi syksyllä 2020. Yhtiö perustettiin tuottamaan sosiaali- ja terveydenhuollon valtakunnallisia asiakas- ja potilastietojärjestelmäratkaisuja sekä muita digitaalisia palveluja. Yhtiön tavoitteena oli maakuntien tuottavuuden ja kustannusvaikuttavuuden sekä tehokkuuden lisääminen siten, että maakunnat voisivat saavuttaa niille asetetut säästötavoitteet.
Omaolo
Kansallinen sosiaali- ja terveydenhuollon digipalvelu, jossa voi edistää omaa terveyttään ja hyvinvointiaan yhdessä ammattilaisten kanssa. Omaolon käyttötarkoitus on arvioida asukkaan hoidon tarvetta ja kiireellisyyttä seuraavissa tilanteissa:
Omaolo laajentui vuoden 2022 aikana Keski-Uudellemaalle ja oli vuoden loppuun mennessä käytössä 4,6 miljoonan asukkaan alueella 235 kunnassa Suomessa.
Omaolon koronavirustaudin oirearviota on tehty yksistään Helsingissä yli miljoona kertaa.
Päivystysapu 116117
Päivystysapu 116 117 on neuvontapalvelu, joka neuvoo äkillisissä terveysongelmissa – ei hätätilanteissa. Päivystysavun numeroon soitetaan ennen päivystykseen hakeutumista. Palvelussa terveydenhuollon ammattilaiset kertovat, vaatiiko tilanne käynnin päivystyksessä. Mikäli tilanteeseen riittää itsehoito, Päivystysavusta saa luotettavat itsehoito-ohjeet. Palvelu oli vuoden 2022 lopussa käytössä 18 sairaanhoitopiirin alueella ja kattoi 97 % Suomen asukkaista. Vuonna 2022 Päivystysapuun saapui 1 736 931 puhelua.
Omasuuntima
Sosiaali- ja terveydenhuollon asiakas ja ammattilainen käyttävät Omasuuntimaa yhdessä. Asiakkaalle ja ammattilaiselle on omat kysymykset: asiakas arvioi omia voimavarojaan sekä arjessa pärjäämistään ja ammattilainen arvioi asiakkaan tilanteen haasteellisuutta.
Hoidonperusteet.fi
Hoidonperusteet.fi on terveydenhuollon ammattilaisille tarkoitettu palvelu, joka perustuu hoidon tarpeen arviointia ja potilaan ohjausta oikeaan hoitopaikkaan tukevasta ohjekirjastosta. Palvelu tarjoaa sosiaali- ja terveysministeriön julkaisemat kiireellisen hoidon perusteet helposti käytettävässä muodossa. Hoidonperusteet.fi mahdollistaa laadukkaan, kansallisesti yhdenvertaisen ja tutkittuun tietoon pohjautuvan hoidontarpeen arvioinnin, ammattilaisen aikaa säästäen. Palvelu on saatavilla terveydenhuollon ammattilaisille kaikkialla Suomessa.
DigiFinlandin hallitus
Lähde
Portulacineae
Portulacineae on koppisiemenisten Caryophyllales-lahkon Centrospermae-ryhmään kuuluva kladi, jossa on kahdeksan heimoa: hetekaalikasvit (Montiaceae), Halophytaceae, kaktiokasvit (Didiereaceae), basellakasvit (Basellaceae), Talinaceae, Anacampserotaceae, portulakkakasvit (Portulacaceae) ja kaktuskasvit (Cactaceae).
Tuntomerkit
Kladin kasveilla on usein mukulamaiset juuret, ja niillä on usein myös kuivilla kasvupaikoilla kasvaville kasveille tyypillinen CAM-aineenvaihdunta (engl. Crassulacean Acid Metabolism), mikä tarkoittaa, että ilmaraot ovat auki öisin, jolloin veden haihtuminen on vähäisintä, ja niiden kautta tuleva hiilidioksidi sitoutuu orgaanisiksi hapoiksi, joista se auringon paistaessa vapautuu yhteyttämistä eli fotosynteesiä varten. Varren päällysketossa eli epidermissä on oksalaattikiteitä, ja myös limasoluja esiintyy. Ilmaraot ovat parasyyttisiä, so. apusolut ovat huulisolujen kanssa samansuuntaisia. Lehdet ovat enemmän tai vähemmän meheviä eli sukkulenttisia, ja niiden kummallakin pinnalla on ilmarakoja. Kukat ovat enemmän tai vähemmän suojuslehtien eli brakteolien (mahdollisesti verholehtien) sisällä. Kehälehdet ovat terälehtimäisiä. Emiön vartalo on harittavahaarainen.
Luokittelu
Aikaisemmin suuri osa kladin lajeista vietiin laajaan portulakkakasvien (Portulacaceae) heimoon. Sukulaisuussuhteita tarkemmin selvitettäessä kävi ilmeiseksi, että jos kaktuskasveja pidetään omana heimonaan, on portulakkakasvien heimo parafyleettinen, so. se ei sisällä kaikkia kantamuotonsa jälkeläisiä. Kaktus-, kaktio- ja portulakkakasvit ovat kaikki samaa kehityshaaraa ja niillä on yhteinen kantamuoto. Kaktuskasvien heimon säilyttämiseksi oli välttämätöntä selvittää kehityshaaran sisäiset sukulaisuudet, ja selvitystyön tuloksena syntyi muutama pieni heimo; portulakkakasveihin jäi vain portulakkojen (Portulaca) suku. Selvitystä on tehty mitokondrioista ja viherhiukkasista eristettyjen DNA-jaksojen avulla. Myöhemmin vuonna 2011 mukaan otettiin myös eräs tuman DNA-jakso. Näin on päädytty seuraavaan dikotomiseen kladien jaotteluun, jolla on myös morfologisia perusteluja:
Kaktio- ja basellakasvit on sisaruudestaan huolimatta pidetty erillään, samoin portulakka- ja kaktuskasvit. Muutama afrikkalainen ennen portulakkakasveihin sisällytetty suku on nyt viety kaktiokasveihin, mitä myös morfologia tukee. Jäljelle jäävä osa entistä portulakkakasvien heimoa on parafyleettinen; siksi on syntynyt muutama pikku heimo: Montiaceae, joka jää analyyseissä kauimmas eroon entisestä portulakkakasvikompleksista, Talinaceae, Anacampserotaceae ja enää yhden suvun käsittävä Portulacaceae sensu stricto (ahtaassa mielessä). Joskus itsenäisenä heimona pidetty Hectorellaceae, joka on morfologisesti melko erillinen, sisältyy nyt Montiaceae-heimoon.
Sankarikaupungin obeliski (Pietari)
Sankarikaupungin obeliski on Pietarin kaupungin Vosstanija-aukiolla sijaitseva graniittinen, 36 metrin korkuinen muistopylväs. Se pystytettiin voitonpäivänä vuonna 1985 Leningradin sankarikaupungiksi nimeämisen 40-vuotisjuhlan kunniaksi. Monumentin suunnittelivat arkkitehdit V. S. Lukjanov ja A. I. Alymov. Se painaa 390 tonnia, jalustoineen 750 tonnia. Obeliskin kultainen tähti, halkaisijaltaan 1,8 metriä, on ruostumatonta terästä ja obeliskin koristeet pronssia.
Raemon Sluiter
Raemon Sluiter (s. 13. huhtikuuta 1978 Rotterdam) on alankomaalainen tennispelaaja. Parhaimmillaan hän on sijoittunut ATP-maailmanlistalla kaksinpelissä kaksinpelissä sijalle 46 helmikuussa 2003 ja nelinpelissä sijalle 97 syyskuussa 2003. Davis Cupissa hän on edustanut Alankomaita 12 maaottelussa vuosina 2001–2007.
Tolmatšovan sisarukset
Anastasija ja Marija Tolmatšova (s. 14. tammikuuta 1997 Kursk) ovat venäläiset laulajakaksoset.
Raemon Sluiter
Sluiter on kolme kertaa selviytynyt Grand Slam -turnauksen kolmannelle kierrokselle. Kolmannen kierroksen otteluissaan hän on hävinnyt Arnaud Clémentille Wimbledonissa 2001, Carlos Moyálle Ranskan avoimissa 2004 ja Martín Vassallo Argüellolle Ranskan avoimissa 2006. Hän on pelannut ATP-turnauksen loppuottelussa kaksinpelissä neljä kertaa ja nelinpelissä kaksi kertaa.
Tolmatšovan sisarukset
Sisarukset voittivat vuoden 2006 Lasten Euroviisut kappaleellaan Vesenniy Jazz, ja julkaisivat seuraavana vuonna debyyttialbuminsa. Myöhemmin he esiintyivät muun muassa yhdessä musikaalissa sekä vuoden 2009 Euroviisujen ensimmäisen semifinaalin avajaisnumerossa.
Sisarukset osallistuivat vuoden 2014 Euroviisuihin kappaleella Shine, jolla he sijoittuivat kilpailun finaalissa seitsemänneksi. Esitys sai yleisöltä osakseen buuauksia Ukrainan kriisin takia.
Honjō
Honjō on Japanin kaupunki Honshūn saarella Kantōn alueella Saitaman prefektuurissa. Se sijaitsee sisämaassa prefektuurin luoteisosassa Tonejoen varrella. Sen alue ulottuu Tonejoen alluviaalitasangolta etelään Chichibuvuorten reunavuorille. Pohjoisessa kaupunki rajautuu Gunman prefektuuriin. Honjōssa on 77 953 asukasta (elokuussa 2020) ja sen pinta-ala on 89,69 neliökilometriä.
Honjō kehittyi Edo-kaudella 1600–1800-luvuilla markkinapaikkana ja yhtenä Nakasendō-tiereitin postiasemista (shukuba). Myöhemmin Meiji-restauraation jälkeen kaupunkiin syntyi silkinviljelyä ja kehruuteollisuutta, toisesta maailmansodasta lähtien myös esimerkiksi elektroniikka-, kemian- ja elintarviketeollisuutta. Kaupunkioikeudet Honjō sai vuonna 1954, kun Honjōn maaseutukaupunkiin liitettiin neljä kyläkuntaa. Kaupunki laajeni huomattavasti vuonna 2006, kun siihen liitettiin Kodaman maaseutukaupunki. Kaupunkia ympäröivillä maaseutualueilla harjoitetaan vihannesten viljelyä ja maidon tuotantoa.
Honjōta palvelevat suurnopeusjunayhteydet Jōetsu ja Hokuriku Shinkansen sekä JR Higashi-Nihonin Hachikō-linja ja Takasaki-linja.
HMS Illern (1921)
HMS Illern (runkonumerot I ja Iv) oli Ruotsin laivaston Bävern-luokan sukellusvene.
Valmistus
Alus tilattiin Karlskronan laivastontelakalta, missä köli laskettiin 1916. Se laskettiin vesille 30. kesäkuuta 1921 ja liitettiin laivastoon vielä samana vuonna 28. marraskuuta.
Palvelus
Alus upposi 12. elokuuta 1943 kolaroituaan Kalmarsundissa, jolloin yksi miehistönjäsen sai surmansa. Hylky nostettiin muutamaa viikkoa myöhemmin ja poistettiin 8. lokakuuta korjauskelvottomana palveluksesta. Se romutettiin 1944.
Kaulurikolibrit
Kaulurikolibrit (Threnetes) on kolibrien heimoon kuuluva lintusuku. Sukuun kuuluu kolme neotrooppisella alueella elävää lajia.
Sateen katvealue
thumb|Sateen katvealueen syntyminen thumb|[[Tiibetin ylänkö on sateen katvealue]] Sateen katvealue tarkoittaa orografisiin sateisiin liittyvää ilmiötä, jossa vuoren yhteen ilmansuuntaan sijaitseva rinne kokee huomattavia sademääriä orografisten sateiden vuoksi, ja sateen katve-alue eli kuiva alue muodostuu vastakkaiselle vuorenrinteelle ja sen takaiselle alueelle. Orografisissa sateissa ilma jäähtyy ja ilmankosteus tiivistyy vuoren rinnettä ylöspäin mentäessä ja ilma luovuttaa kosteutensa sadantana vuoren rinteelle. Vuoren vastakkaisella rinteellä ilma on poikkeuksellisen kuivaa sen vuoksi, että ilman kosteus on satanut toisaalla maahan. Kyseisellä vuorenrinteellä voidaan kokea föhn-tuuli. Sateen katvealueet aiheuttavat merkittäviä ilmastoeroja rajatuilla maantieteellisillä alueilla sateiden epätasaisen jakautumisen vuoksi. Jotkin erämaat syntyvät sateen katvealueille. Gobi on sateen katvealueella sijaitseva aavikko.
Tietokarhu
Tietokarhu Oy oli Suomen valtion enemmistöomisteinen yhtiö, jonka toimialana oli informaatioteknologiapalvelut ja niihin liittyvät tehtävät. Yrityksen omistajia olivat Tieto-Evry (80 %) ja Suomen valtio (20 %), mutta valtion hallussa oli 80 prosenttia yhtiön äänivallasta ja Tieto-Evryllä loput 20 prosenttia.