cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Zeki Velidi Togan
Varhaiset vuodet
vasen|pienoiskuva|264x264px|Äxmätzäkin isä, imaami Äxmätşah Äxmätyän ulı Wälidov. Ahmet Zeki Velidi (Äxmätzäki Wälidi, myöh. Togan) syntyi vuonna 1890 Sterlitamakin kaupungissa Baškortostanissa. Hänen perheensä ja muu sukunsa työskenteli maanviljelijöinä, etenkin mehiläs- ja karjanhoidon parissa. Koulutuksensa alun Togan sai lapsena vanhemmiltaan, jotka molemmat osasivat äidinkielensä lisäksi montaa muuta kieltä. Myöhemmin Togan opiskeli isänsä madrasassa, ja jo 18-vuotiaana hän oli hyvin kielitaitoinen. Vuonna 1908 Togan meni Kazaniin jatkamaan opiskeluaan. Siellä hän tutustui moniin eri orientalisteihin ja päätyi lopulta itsekin opettamaan. Noihin aikoihin hän julkaisi opetustyötä varten historianteoksen Turk ve Tatar Tarihi, joka otettiin vastaan hyvin, ja Togan sai työtarjouksia muualtakin. Togan jatkoi seuraavat vuodet opetustyötään ja itsensä kouluttamista. Hän alkoi samalla tavata poliittisia hahmoja, etenkin SR-puolueeseen kuuluvia, kuten Aleksandr Kerenski.
Saukonsalo
Luontoarvoja
Saaren eteläosassa kumpuileva vuorimaa muodostuu kallioisista vuorista Kuvavuori ja Kaarnavuori, joiden jyrkänteiset rannat ovat vesillä liikkujille maisemallisesti merkittävät (Kaarnavuoren alue, KAO060082, 509 ha). Esimerkiksi Kaarnavuoren massiivinen seinämä ja Kuvavuoren korkeat jyrkänteet näkyvät kauas ympäristöön. Vuorien laelta näkyy länteiselle selälle ja saaren metsien yli. Merkittävin muodostuma on Kaarnavuoren 40–45 metriä korkea itäjyrkänne. Se kohoaa porrasmaisesti ja siinä on suojaava kallioulkonema ja vielä sen alla on vielä rakkamaista louhikkoa. Kallioalueen kasvillisuus on karua ja vaatimatonta. Lakialueelta tavataan esimerkiksi kalliohatikkaa. Kallioiden alla sijaitsee lehtomaista rantakasvillisuutta. Myös nämä alueet sisältyvät Luonterin Natura 2000-alueeseen.
Zeki Velidi Togan
Poliitikkona
Vuonna 1917 Togan otti osaa Moskovassa järjestettyyn kongressiin, jossa tavoitteena oli saada Venäjän turkkilaisille kansoille itsehallinto-oikeuksia. Tätä ennen Togan oli jo ottanut osaa samantyyppiseen kokoukseen ja ollut myös hetkellisesti Taškentissa SR-puolueen jäsenenä. Toganin julistus koki vastarintaa Moskovan kongressissa, niin bolševikeilta kuin joiltain oman kansansa ihmisiltä.
Togan, josta oli muodostunut paikallisen baškiirilaisen kansallismielisen liikkeen keulahahmo, koki monien kongressien jälkeen hetkellistä menestystä tavoitteissaan. Togan nimitettiin Baškirian ASNT:n sisä- ja puolustusministeriksi. Muiden hallinnon johtohenkilöiden tavoin hän päätyi kuitenkin lopulta bolševikkien pidättämäksi. Togan pääsi pakenemaan ja liittyikin sisällissodan keskellä bolševikkien vastaiseen liikkeeseen. Toganin baškiirijoukot taistelivat ensiksi kenraali Aleksandr Dutovin ja sen jälkeen sotilasjohtaja Aleksandr Koltšakin alaisena. Toganin uskollisuus kuitenkin kääntyi bolševikkien puolelle Venäjän SFNT:n luvattua aikaisemmin tavoiteltua autonomiaa baškiireille.
Toganin koettua konfliktia neuvostoliittolaisten kanssa reilun vuoden ajan hän lähti Keski-Aasiaan ja liittyi islamilaiseen Venäjän-vastaiseen basmatši-liikkeeseen. Liikkeen johtajana Togan toivoi samalla oman kansansa autonomian aikeiden saavan uutta voimaa kyseisiltä turkkilaisilta muslimiheimoveljiltä, mutta liike lopulta epäonnistui tavoitteissaan.
Opetus- ja tutkimustyö
vasen|pienoiskuva|Muistopatsas Istanbulin yliopistolla. Muutettuaan ensiksi Pariisiin jonka jälkeen Berliiniin Togan päätyi lopulta Turkkiin. Siellä hän omaksui nimen Zeki Velidi Togan. Hän toimi maassa opettajana Istanbulin yliopistossa vuosina 1925–1932. Togan myös suoritti tohtorin tutkinnon Wienin yliopistossa vuosina 1932–1935. Hän opetti Bonnin ja Göttingenin yliopistoissa seuraavat neljä vuotta, kunnes palasi takaisin Istanbuliin. Togan myös muun muassa toimi vierailevana tohtorina Columbian yliopistossa vuonna 1958 ja sai vuonna 1967 kunniatohtorin arvon Manchesterin yliopistolta. Hän toimi historijoitsijana elämänsä loppuun vuoteen 1970 saakka.
Zeki Velidi Toganin kirjallinen työ käsitti kokonaisuudessaan satoja julkaisua. Ne olivat suurimmaksi osakseen turkin ja saksan kielillä ja keskittyivät pääsääntöisesti islamin ja turkkilaisten kansojen historiaan. Togan perusti tutkimustyölle tarkoitetun instituutin, jonka kautta myös julkaistiin hänen teoksiaan.
Toganin poika, Subidey Togan on toiminut taloustieteen professorina Bilkentin yliopistossa ja taloustieteen osaston johtaja Ankarassa sijaitsevassa Lähi-idän teknisessä yliopistossa. Tytär İsenbike Togan (s. 1940) on Boğaziçin yliopiston historian professori, jonka lapsi Emre puolestaan on akateemikko Harvardissa.
Perintö
Toganin maanpakovuosina hänen paljolti edesauttama baškiirilainen nationalismi tunnettiin Neuvostoliiton heimolaisten keskuudessa nimellä Validovism (validovshchina). Yhteyksiä Toganiin kuitenkin piiloteltiin, koska sillä saattoi olla kohtalokkaat seuraukset aatteen jakajille.
1990-luvun alusta eteenpäin Togan on tuotu takaisin ihmisten tietoisuuteen, ja hänet on tunnustettu omanlaisena "Baškortostanin kansan isänä".
Elokuvajuliste
thumb|[[Douglas Fairbanks elokuvan Robin Hood (1922) julisteessa.]] Elokuvajuliste on elokuvan markkinointiin suunniteltu juliste. Niiden historia ulottuu ensimmäisiin elokuvanäytöksiin asti, jolloin ne olivat teatterin ulkopuolelle asetettuja plakaatteja, joissa luki tarjolla olevien lyhytelokuvien näytösajat. 1900-luvun alkupuolella julisteissa alettiin kuvata kuhunkin elokuvaan liittyviä kohtauksia.
Tropic
Tropic on Eckes-Granini Finlandin valmistama mehujuoma. Tropicia myydään täysmehuna omenan ja appelsiinin makuisena sekä juomatiivisteenä mansikka-mustikan ja appelsiini-mangon makuisena. Täysmehut ovat säilöntä- ja lisäaineettomia ja makeuttamattomia.
Iso-Pihlajajärven valuma-alue
Iso-Pihlajajärven valuma-alue (vesistöaluetunnus 14.225) on Kymijoen vesistön (14) Suur-Päijänteen alueella (14.2) sijaitsevan Päijänteen alueen (14.22) kolmannen jakovaiheen valuma-alue. Sen laskujoki Pihlajajoki laskee Päijänteeseen Pihlajalahteen Judinsaarenselällä.
Vesistön sijainti
Iso-Pihlajajärven valuma-alueen pinta-ala on 65,23 neliökilometriä (myös 65 km² ) ja sen järvisyys on 10,49 %. Valuma-alue on pohjois-etelä -suunnassa 11 kilometriä pitkä ja itä-länsi -suunnassa 12 kilometriä leveä. Se sijaitsee kokonaan Kuhmoisten alueella. Valuma-alue sijaitsee Kymijoen vesistöalueen keskiosassa Suur-Päijännteen alueen (14.2) sisällä Päijänteen alueessa (14.22). Iso-Pihlajajärven valuma-alueelle on sinne muodostettu kolmannessa jakovaiheessa oma valuma-alueensa. Sillä on yhteinen vedenjakaja pohjoispuolella ja länsipuolella sijaitsevan Arvajanjoen valuma-alueen (14.26) kanssa. Koillis- ja eteläpuolella on Päijänteen alueen pieniä vesistöjä.
Pääoman kulun ja pituuden määritys
Pihlajakosken vesistöreitin kulusta ei ole lähdetietoa. Tässä noudatetaan sekä vesistöviranomaisten että kalatalouskeskuksen määrittämää vesireittiä. Paikkatietoikkunan verkkopalvelussa vesireitin ainoa merkitty ja mitattu uomareitti alkaa Pihlajajoesta, seuraa valuma-alueen keskusjärveä Isoa Pihlajajärveä Sääksojalle, jota se nousee ylös Isolle Sääksjärvelle asti. Sääksojalla vaikuttaa olevan kalatutkimuksen kiinnostuksenkin mukaan valuma-alueen latvapurojen runsasvetisin reitti. Vesireitin pituus määritetään laskemalla osauomien pituudet yhteen. Pihlajakoski on 890 metriä pitkä, matka Ison Pihlajajärven järvenselkiä pitkin Sääksojan suulle on 4,3 kilometrin pituinen, Sääksojan uoman pituus on 6,5 kilometriä ja loppumatka Ison Sääksjärven yli ja ylös sen läntisiä latvaojia pitkin tekee yhteensä noin 15–17 kilometriä. Vesireitin pituudeksi voidaan ilmoittaa yli 15 kilometriä.
Vesistöalueen maankäyttö
Valuma-alueesta on metsämaata, avoimia kangasmetsiä ja kalliomaita 83,5 %, maatalousalueita 2,9 %, kosteikkoja ja soita on 0,3 % ja rakennettuja alueita on 2,5 %. Maa-alueiden lisäksi on vesistöinä 10,7 %.
Pihka
thumb|Pihkaa [[mänty|männyn kuorella]] thumb|[[olibaanit|Boswellia-suvun puiden pihkasta tehtyä olibaanihartsia.]] thumb|[[Hajupihkajauhepurkkeja]]
Pihka on enimmäkseen terpeeneistä koostuvien eteeristen öljyjen ja hartsien seos, jota kasvit erittävät pihkasolujen välissä oleviin pihkaonteloihin ja -tiehyisiin. Kasvin haavoihin valuva pihka suojaa sitä bakteereilta sekä tuhohyönteisiltä ja -sieniltä. Männyn ja kuusen pihka on väriltään kellertävää. Tavallista havupuiden pihkaa ei pidä sekoittaa meripihkaan, joka on fossiilista pihkaa. Aikaisemmilla vuosisadoilla pihkaa pureksittiin purukumin lailla.
Pihkaa kehittyy pääasiassa puumaisissa siemenkasveissa. Pihkan koostumus ja määrä vaihtelevat sijaintinsa mukaan. Fysiologinen pihka toimii puun ravintovarastona ja se sijaitsee puun elävissä tylppy- eli parenkyymisoluissa. Fysiologinen pihka koostuu rasvoista, vahoista sekä näiden komponenteista kuten rasvahapoista. Patologiseksi pihkaksi kutsutaan sydänpuun, kuoren ja havupuiden pihkatiehyeiden uuteaineita. Patologinen pihka suojelee puuta mikrobien ja hyönteisten aiheuttamilta vioittumilta ja se sisältää enimmäkseen fenolisia yhdisteitä ja terpenoideja, joita edustavat lähinnä monoterpeenit ja diterpenoidit. Sydänpuupihka on erilaista ja sen tarkoituksena on suojella puun ydintä.
Kalluspihka on kallussolukon erittämää pihkaa ja sen eritys alkaa kun puu saa pintavaurion. Kalluspihka muodostaa vauriokohtaan ensimmäisen suojaavan kerroksen.
Kalluspihka ja patologinen pihka poikkeavat koostumukseltaan lähes täysin toisistaan. Kalluspihka koostuu 4-hydroksikanelihaposta, lignaaneista ja lignaanien estereistä. Patologinen pihka puolestaan koostuu pelkästään hartsihapoista.
Pihka lääkinnässä
Kuusen pihkaa on käytetty ihotautien lääkinnässä. Kuusenpihkavoide on saanut Lääkelaitokselta myyntiluvan.
Ensimmäinen suomalainen maininta pihkasta lääkkenä on Benedictus Olain lääkärikirjassa vuodelta 1578. Siinä sitä suositeltiin säärihaavoihin. Sitä on perinteisesti käytetty palovammoihin, paiseisiin ja ihottumiin. Männynpihkan ominaisuudet eivät ole yhtä hyviä.
Lääkäri Arno Sipponen on tehnyt pihkasta väitöskirjan. Hän tutustui pihkahoitoon Kolarissa, jossa sillä parannettiin vanhuksen painehaava, vaikka oli jo määrätty amputointi. Pohjois-Suomessa pihkahoito on aktiivisessa käytössä.
Mary-Louise Parkerin filmografia
pienois|pysty|Mary-Louise Parker vuonna 1999 Tämä on Mary-Louise Parkerin filmografia.
Vestlax
Vestlax on kylä Kemiönsaaren kunnassa. Kylä sijaitsee Kemiön kaakkoiskulmassa meren rannalla.
Vestlaxin nimi lienee suomalaista perua. 1400-luvulla kylä mainitaan nimillä Wäskelax ja Veskilax. Laksi on vanha suomenkielinen nimitys lahdelle ja veski on tarkoittanut vesimyllyä. Kylän pohjoisosassa oleva Mölnkärret viittaa myös myllyyn. Kylän nimi on myöhemmin taipunut ruotsinkieliseen asuunsa Vestlax.
Vestlax on ollut suuri kyläyhteisö. Kylässä on ollut 1900-luvun alussa kalkkikaivos, useampi pientelakka, varustamo, kalkkiuuni, kyläkauppa, kansakoulu ja rukoushuone. Näistä enää rukoushuone on jäljellä. Kylän historiallinen kylätontti on Storkärretin pohjoispuolella, mutta kylän asutus on myöhemmin keskittynyt rannalle. Stenuddenilta on kaivettu kalkkia ainakin 1500-luvulta lähtien.
Metso (entinen yritys)
Metso Oyj oli suomalainen prosessiteollisuusalan pörssiyhtiö ja yksi nykyisen Metso-pörssiyhtiön edeltäjistä. Sen asiakkaisiin kuuluivat kaivos-, kivenmurskaus-, öljy- ja kaasualoilla ja kierrätyksessä sekä paperi-, sellu- ja prosessiteollisuudessa toimivat yritykset. Metso syntyi vuonna 1999 Valmet Oyj:n ja Rauma Oyj:n sulautuessa yhdeksi yhtiöksi, ja se työllisti 12 000 henkeä 50 maassa.
Heinäkuussa 2019 kerrottiin Metso Mineralsin ja Outotecin fuusioituvan vuonna 2020 uudeksi mineraalialan suuryhtiöksi nimeltä Metso Outotec. Samalla jäljelle jäänyt Metso muuttui Neles-nimiseksi pörssiyhtiöksi, johon jäi Metson teollisuusventtiilien ja prosessiautomaation liiketoiminta. Metso Outotec vaihtoi nimekseen Metso toukokuussa 2023.
Valmet ja Rauma (1946–1998)
Rauma syntyi vuonna 1991, kun Yhtyneet Paperitehtaat ja Rauma-Repola fuusioitiin Repola Oy:ksi. Repolaan kuului kolme alakonsernia, Yhtyneet Paperitehtaat Oy, Rauma Oy ja Oy W. Rosenlew Ab.
Rauman toimialoja vuonna 1998 olivat:
Rauma keskittyi kuituteknologiaan, kivenmurskaukseen ja virtauksensäätöratkaisuihin ja Valmet paperi- ja kartonkikoneiden valmistamiseen. Yhtiöt päättivät fuusiostaan marraskuussa 1998. Ylimenokaudella uudesta yhtiöstä käytettiin nimeä Valmet-Rauma. Yhtiöillä oli päällekkäistä toimintaa ja osittain samaa asiakaskuntaakin. Yhdistymisellä tavoiteltiin kasvua erityisesti prosessiteknologiassa ja isomman yrityksen katsottiin pärjäävän paremmin kansainvälisillä markkinoilla. Yhtiön toimiala laajeni monialaiseen suuntaan, ja fuusion arvostelijat kokivatkin, että helpompi kasvu olisi saatu, jos kumpikin yhtiö olisi ostanut oman ydinalansa kilpailijan.
Metso 1999–2012
Nimi Metso löytyi henkilökunnan ideakilpailulla ja se julkistettiin toukokuussa 1999. Virallisesti Metso syntyi kesällä 1999. 6 500 ehdotuksen joukossa oli 3 Metso-ehdotusta (kaikki Metsoa ehdottaneet saivat rahapalkinnot). Metso on suomalaisille tuttu iso metsäkanalintu, joka viihtyy etenkin mäntymetsissä. Metson liikemerkki jäljittelee metson siipien muotoa.
pienoiskuva|Metson tehdas Jyväskylän [[Rautpohjassa.]] Sundberg ja Hakala väistyivät pian yrityksen johdosta ja uutena konsernijohtajana aloitti vuonna 2001 Tor Bergman. Metson liikevaihto oli tuolloin 4,7 miljardia euroa ja sillä oli 28 500 työntekijää.
Metso-konserni jakautui kolmeen liiketoiminta-alueeseen:
Rauman ja Valmetin fuusiossa oli saatu suunta yhtiön tulevalle keskittymiselle seuraaviin teknologioihin:
Näistä muodostui Metson kolme keskeistä liiketoiminta-aluetta: Metso Paper, Metso Minerals sekä Metso Automation.
2000-luvulla Metso teki laajalti yritysostoja, joilla haluttiin laajentaa Metso Paperin ja Metso Automationin tuote- ja palvelutarjontaa. Yritysmyynneillä taas hankkiuduttiin eroon ydinliiketoimintojen ulkopuolisesta liiketoiminnoista. Esimerkiksi vuonna 2000 Metso hankki amerikkalaiselta paperikonevalmistaja Beloitilta telapinnoitus- ja paperikoneiden huoltoliiketoimintaa paperikoneteknologioineen. Amerikkalainen Deere & Company puolestaan osti Metsolta metsäkoneita valmistavan Timberjackin. Vuonna 2001 Metso osti ruotsalaisen kiven ja mineraalien käsittelylaitteita valmistavan Svedala Industri AB:n.
Vuonna 2002 Metso ilmoitti, ettei se tule saavuttamaan tulostavoitteitaan kahteen vuoteen ja heinä-syyskuulta kirjattiin yli 300 miljoonan euron tappiot. Vaikeuksien takana oli Svedala. Vuonna 2003 tappiota tuli yli 200 miljoonaa euroa. Syyskuussa 2003 toimitusjohtaja Bergman joutui eroamaan yhtiön heikon tuloksen vuoksi. Hänen seuraajakseen valittiin Jorma Eloranta, joka aloitti maaliskuussa 2004.
Yrityksen rakennetta tehostettiin voimakkaasti. Näillä toimin kustannuksia pienennettiin vuositasolla 150 miljoonaa euroa. Vuosina 2004–2007 Metson liikevaihto kasvoi 3,6 miljardista eurosta 6,3 miljardiin ja liikevoittoprosentti nousi 5,5 prosentista 9,3 prosenttiin.
Metso myi syyskuussa 2008 Ruotsissa toimivasta valimostaan 83 % investointiyhtiö Primacan kokoamalle sijoittajaryhmälle. Valimo työllistää 120 henkeä. Hinta oli 15 miljoonaa. Metso Founderies Karlstadt -niminen yksikkö on erikoistunut tuulivoimakomponenttien, dieselmoottorilohkojen ja paperikoneiden jenkkisylintereiden valuihin. Metso myi yrityksen, koska sen suurimmat kasvumahdollisuudet ovat tuulivoima-alalla. Yrityksen mukaan tuulivoima ei kuulu Metson ydinliiketoimintaan.
Vuoden 2009 ensimmäisen puoliskon aikana Metso irtisanoi yli 700 työntekijäänsä ja sulki useita pienempiä yksiköitä muun muassa Tampereella, Turussa, Oulussa ja Hollolassa. Näiden toimintoja siirrettiin Järvenpään ja Jyväskylän yksiköihin. Metso Paper Turku Works Oy myytiin vuonna 2009. Flexowell-kuljetusliiketoiminto Saksassa myytiin vuonna 2010.
Diplomi-insinööri Matti Kähkönen aloitti Metson toimitusjohtajana maaliskuussa 2011 Elorannan siirtyessä eläkkeelle. Kähkönen oli aiemmin johtanut Metson Kaivos- ja maarakennussegmenttiä. . Vuoden 2011 aikana, globaalin talouden epävarmuudesta huolimatta, Metson kannattavuus kasvoi tasaisesti. Yrityksen palveluliiketoiminnan arvo nousi kolmeen miljardiin euroon. Vuoden 2011 aikana vastaanotetuista tilauksista palveluliiketoiminnan osuus oli noin 40 prosenttia.
Syyskuussa 2012 Metso ilmoitti vähentävänsä Suomessa yli 600 työntekijää useissa paperiteollisuuteen ja paperin tuotantoon keskittyneissä yksiköissään. Vähennystarpeen syynä oli paperiliiketoimintayksikön liikakapasiteetti sekä sen kilpailukyvyn ja kannattavuuden heikentyminen kilpailun lisäännyttyä ja paperikoneiden sekä valimotuotteiden kysynnän vähennyttyä. Lisäksi alan asiakkaat kaipasivat aiempaa halvempia ratkaisuja. Viikkoa aiemmin Metso oli ilmoittanut jakavansa omistajilleen ylimääräisinä osinkoina 75 miljoonaa euroa. Osingot peruttiin yhtiön saaman kritiikin vuoksi.
Metso ja Valmet 2013–2018
Vuonna 2013 Metso myi Shanghai-Neles Jamesbury Valve Co. Ltd:n Kiinassa sekä Metso Husum AB:n Ruotsissa
1.10.2013 ylimääräinen yhtiökokous päätti Metso Oyj:n jakautumisesta kahdeksi erilliseksi pörssiyhtiöksi vuoden 2014 alusta lähtien. Jakautumisen jälkeen Metson Massa, paperi ja voimantuotanto -liiketoimintasegmentit muodostivat uuden yhtiön Valmet Oyj:n, kun taas Kaivos ja maarakennus- sekä Automaatio-liiketoiminnat jatkoivat Metso Oyj:n nimen alla. Joulukuussa Metso kertoi vähentävänsä omistusosuuttaan autotehdas Valmet Automotivessa. Muutoksen myötä Valmet Automotiven asema Metson tytäryhtiönä päättyi.
Valmet Oyj listattiin Helsingin pörssiin 2.1.2014.
Metso Outotec ja Neles 2019
Heinäkuussa 2019 kerrottiin, että Outotec yhdistyy Metso Mineralsin kanssa muodostaen uuden yrityksen, Metso Outotecin. Outotecin historia oli alkanut 1940-luvulla valtion kupariyhtiö Outokummusta, jossa syntyi idea valmistaa kuparia ilman ulkopuolista energiaa. Liekkisulatusmenetelmän menestyksen seurauksena perustettiin teknologiayksikkö, jonka nimeksi tuli sittemmin Outokumpu Technology. Yhdistymisen seurauksena Metso jaettiin kahteen osaan, joista Metso Minerals oli suurempi. Vanhaan Metsoon jäävän venttiililiiketoiminta Metso Flow Controlin uudeksi nimeksi tuli Neles. Yhdistymisen tavoite oli luoda yhtiö, joka tarjoaa prosessiteknologiaa, laitteita ja palveluja mineraali-, metalli- ja kivenmurskausteollisuuden aloille. Outotecin hallituksen puheenjohtaja Matti Alahuhdan mukaan Metso Minerals ja Outotec täydensivät toisiaan poikkeuksellisesti, sillä niillä ei juuri ole päällekkäisiä toimintoja vaan niiden toiminnot ovat toimialan arvoketjussa peräkkäin. Myös niiden asiakkaat olivat eri puolilla maailmaa: Metso Minerals oli keskittynyt Pohjois- ja Etelä-Amerikkaan, kun taas Outotecin asiakkaat sijaitsivat Euroopassa, Lähi-idässä ja Afrikassa. Fuusiossa arvioitiin saatavan säästöjä noin 100 miljoonaa euroa kustannussäästöinä ja liiketoimintojen synergiasta noin 150 miljoonaa euroa.
Yhdistymisestä päätettiin virallisesti lokakuussa järjestetyissä ylimääräisissä yhtiökokouksissa. Suurimmat osakkeenomistajat tukivat järjestelyä. Yhdistyminen täytyi hyväksyttää myös kilpailuviranomaisilla.
Toukokuussa 2020 Euroopan komissio hyväksyi yhdistymisen. Metson omistajat saivat uudesta yrityksestä valtaosan, 78 prosenttia. Metson toimitusjohtajasta Pekka Vauramosta tuli yhtiön toimitusjohtaja ja Outotecin toimitusjohtajasta Markku Teräsvasarasta varatoimitusjohtaja. Metson hallituksen puheenjohtaja Mikael Lilius tuli Metso Outotecin hallituksen puheenjohtaja ja Outotecin hallituksen puheenjohtajasta Matti Alahuhdasta hallituksen varapuheenjohtaja. Metso Outotec aloitti toimintansa heinäkuussa 2020.
Organisaatio
Kaivos ja maarakennus
Automaatio
Metso ilmoitti 30.12.2013 pörssitiedotteella pudottavansa omistusosuuttaan autotehdas Valmet Automotivessa. Muutoksen myötä Valmet Automotiven asema Metson tytäryhtiönä päättyi.
Hallinto
Pekka Vauramo nimitettiin Metson toimitusjohtajaksi 1. marraskuuta 2018 alkaen.
Metson loppuaikoina sen hallitukseen kuuluivat:
Kaivos ja maarakennus
Metson Kaivos ja maarakennus toimittaa teknologiaa, prosesseja, laitteita sekä niihin liittyviä palveluja murskeentuotantoon, maarakennukseen, kaivostoimintaan ja mineraalien prosessointiin. Liiketoiminnat ovat nimeltään Mineraalien käsittelyjärjestelmät, Murskaus- ja seulontalaitteet ja Palvelut.
Tuotteet ja palvelut
Liiketoiminta-alue tarjoaa asiakkailleen varaosien ja asiantuntija- ja huoltopalveluiden lisäksi:
Asiakkaat
Kaivos ja maarakennuksen asiakkaat toimivat kaivos- ja maarakennusteollisuudessa (esimerkiksi louhokset ja urakoitsijat).
Kilpailijat
Metso kuuluu markkinajohtajien joukkoon jauhinmyllyissä, kaivosmurskaimissa ja maarakennusteollisuuden murskaus- ja seulontalaitoksissa. Sen kilpailijoita ovat kaivosteollisuudessa FLSmidth, Outotec ja ThyssenKrupp, maarakennusteollisuudessa se taas kilpailee Terexin, Atlas Copcon, Caterpillarin ja Sandvikin kanssa.
Automaatio
pienoiskuva|Metso Flow Control -puolen päämaja Vantaan [[Hakkilassa]]
Metson Automaatio-segmentti toimittaa prosessiteollisuuden virtauksensäätöratkaisuja, automaatio- ja tiedonhallintajärjestelmiä ja -sovelluksia sekä palveluja. Sen liiketoimintalinjat ovat prosessiautomaatiojärjestelmät, virtauksensäätöratkaisut ja palvelut. Toimiala muodostettiin vuonna 1999 yhdistämällä prosessiautomaatiojärjestelmiä valmistava Valmet Automation ja venttiileitä sekä virtauksen säätöjärjestelmiä valmistava Neles Controls.
Vuonna 2012 linjoista suurin liikevaihdoltaan oli virtauksensäätö (449 milj. €). Samana vuonna palvelut-liiketoimintalinjan liikevaihto oli 217 miljoonaa ja prosessiautomaatiolinjan 194 miljoonaa euroa.
Tuotteet ja palvelut
Metson Automaatio-liiketoiminnat tarjoaa asiakkailleen asiantuntija- ja elinkaaripalveluiden lisäksi:
Asiakkaat
Automaatiojärjestelmissä Metso kilpailee ABB:n ja Honeywellin kanssa, venttiileissä pääkilpailijoita ovat Emerson Process Management, General Electric ja Flowserve. Metso Automation-segmentin tuotteista markkinajohtajien joukossa ovat massa- ja paperiteollisuuden venttiilit ja automaatioratkaisut.
Kierrätysteollisuus
Metson kierrätysteollisuuteen erikoistunut liiketoiminta-alue tarjoaa globaalisti teknologiaa ja palveluita metalli- ja jätekierrätykseen. Joulukuussa 2012 Metso sulautti kierrätyssegmentin Kaivos ja maarakennus -segmenttiin.
Osake
Metson osake noteerattiin Helsingin pörssissä ja 14. syyskuuta 2007 asti myös New Yorkin pörssissä.
Omistus
Metson suurimmat rekisteröidyt osakkeenomistajat olivat 31.7.2019:
Yritysmyynnit
Metso myi syyskuussa 2008 Ruotsissa toimivasta valimostaan 83 % investointiyhtiö Primacan kokoamalle sijoittajaryhmälle. Valimo työllistää 120 henkeä. Hinta oli 15 miljoonaa. Metso Founderies Karlstadt -niminen yksikkö on erikoistunut tuulivoimakomponenttien, dieselmoottorilohkojen ja paperikoneiden jenkkisylintereiden valuihin. Metso myi yrityksen, koska sen suurimmat kasvumahdollisuudet ovat tuulivoima-alalla. Yrityksen mukaan tuulivoima ei kuulu Metson ydinliiketoimintaan.
Metson muita yritysmyyntejä vuoden 2008 jälkeen ovat olleet muun muassa:
Al-Nasrin pidätyskeskus
Al-Nasrin pidätyskeskus on Libyan Zawijassa, lähellä pääkaupunki Tripolia sijaitseva maahanmuuttajia varten suunnattu pidätyskeskus. Libyan rannikkovartiosto vangitsee pidätyskeskukseen Välimerestä pelastamiaan pakolaisia ja muita siirtolaisia. Keskuksen johtajana toimii Fathi al-Far.
Metso (entinen yritys)
Tunnustuksia ja palkintoja
Metsossa työskentelevä DI Mika Viljanmaa sai vuonna 2012 Marcus Wallenbergin säätiön 2 miljoonan Ruotsin kruunun arvoisen palkinnon, jota kutsutaan usein ”metsäteollisuuden Nobel-palkinnoksi”. Viljanmaa on tuottelias keksijä, jolla on nimissään 120 suojattua keksintöä, joista 57 liittyy metallihihnateknologiaan. Palkinnon hän saikin nimenomaan uraauurtavasta työstään paperin- ja kartonginvalmistuksessa käytettävän metallihihnakalanteroinnin kehittämisessä. Metallihihnakalanteroinnin avulla parannetaan paperin painopinnan laatua, nostetaan tuotantotehokkuutta, vähennetään kuidun käyttöä ja mahdollistetaan puristin- ja kuivatussovellukset. Verrattuna perinteiseen kalanterointiin metallihihnakalanterointi tuottaa sileämpää jälkeä paperiin ja kartonkiin. Tekniikkaa koskevat alustavat tutkimukset ja kokeet tehtiin vuosina 1996–2000 ja ensimmäinen sovellus saatiin käyttöön vuonna 2006. Nyt teknologiaan perustuva maailmanlaajuinen tuotantokapasiteetti on 2,2 miljoonaa tonnia vuodessa.
Al-Nasrin pidätyskeskus
Huhtikuussa 2016 keskuksessa arvioitiin olevan 1200 ihmistä pidätettynä. He olivat pääasiassa lähteneet Saharan eteläpuolisista valtioista Eurooppaan, mutta joutuneet Libyan rannikkovartioston kiinniottamiksi Välimerellä. Keskukseen vangituista kahdeksan oli naisia, loput miehiä ja lisäksi siellä pidettiin kahta lasta.
Johto
Al-Nasrin pidätyskeskuksen perusti ihmisiä ja öljyä salakuljettava sotilasryhmittymä, Mohammad Koshlafin johtama Al-Nasr -prikaatti. Al-Nasr -prikaatilla on yhteyksiä Libyan rannikkovartiostoon. Maaliskuussa 2016 pidätyskeskus siirrettiin nimellisesti EU:n tukeman Libyan hallituksen ylläpitämäksi ja Laitonta muuttoliikettä torjuvan viraston (DCIM) valvontaan. Siirtolaisten ja rannikkovartijoiden mukaan sitä johtivat kesällä 2017 todellisuudessa yhä prikaatti ja sen heimolaiset.
Julma kohtelu ja tapot
1. huhtikuuta 2016 osa vangeista yritti paeta pidätyskeskuksesta. Yrityksen aikana ja sen jälkeen vartijat ampuivat neljä ihmistä kuoliaiksi ja 20 vangittua sekä yksi vartija loukkaantuivat. Vuonna 2016 olot pidätyskeskuksessa olivat YK:n mukaan epäinhimilliset: keskus oli liian täysi, ruoasta oli pulaa, myös muista perustarvikkeista oli puutetta, eikä ihmisille tarjottu terveydenhuoltoa.
Vuonna 2017 keskuksessa oli kahden vuoden sisällä on kuollut kaksi ihmistä, koska he eivät ole saaneet tarvittavaa hoitoa. Vartijat pahoinpitelivät ihmisiä. Vangitut joutuivat nukkumaan ja syömään lattialla, joka oli likainen. Keskuksen johtajan mukaan pidätyskeskuksessa oli patjoja nukkumista varten, mutta ne oli poistettu rangaistuksena tappelemisesta. Lounaakseen vangit saivat ainoastaan leipää ja päivälliseksi makaroonia.
YK:n kesäkuussa 2017 julkaistun raportin mukaan pidätyskeskuksessa myydään ihmisiä salakuljettajille.
Allan Jokinen
Allan Willhard Jokinen (4. tammikuuta 1917 Turku – 1. tammikuuta 1993 Tornio) oli suomalainen kirjailija.
Jokisen vanhemmat olivat kirjanpitäjä August Willhard Jokinen ja Martta Wilhelmina Lammi. Hän kävi keskikoulun ja työskenteli sitten apulaiskonttorinhoitajana Tornion posti- ja lännätinkonttorissa sekä teleliikenneosaston päällikkönä. Jokinen asui vuodesta 1939 Torniossa.
Allan Jokinen teki novellinsa Aavekoira pohjalta käsikirjoituksen tv-näytelmään Itikkaharjun saatana (1978). Hän teki myös käsikirjoituksen yhdessä Jussi Niilekselän kanssa 3-osaiseen tv-sarjaan Fasaanit (1990).
Rhode Islandin lippu
thumb|300px|Rhode Islandin lippu (1897–) Rhode Islandin lippu on Yhdysvaltain osavaltio Rhode Islandin virallinen tunnus sen sinetin ohella. Lipussa on valkoisella taustalla kultainen ankkuri, jonka alapuolella on sininen nauha, jossa lukee kultaisin kirjaimin osavaltion motto ”Hope”. Näitä ympäröi 13 kultaista tähteä, jotka symboloivat Yhdysvaltain 13 alkuperäistä osavaltiota. Toisinaan lippuun lisätään myös kultainen reuna. Lipun mittasuhteet ovat 29:33.
Julius Caesar
Julius Caesar ( ; 12. tai 13. heinäkuuta 100 eaa. – 15. maaliskuuta 44 eaa.) oli roomalainen valtiomies, sotilas ja kirjailija. Hän valloitti Gallian Rooman valtakunnalle ja oli ensimmäinen roomalainen, joka yritti valloittaa Britannian. Caesar aloitti ja voitti sisällissodan, jonka jälkeen hänestä tuli valtakunnan kiistaton johtaja. Hänet julistettiin elinikäiseksi diktaattoriksi. Tyytymättömät aristokraatit murhasivat hänet tasavallan nimissä Rooman senaatin istunnossa vuonna 44 eaa. Caesarin adoptoimasta Octavianuksesta tuli ensimmäinen Rooman keisari Augustus. Arvonimi keisari on johdettu Caesarin nimestä.
Rhode Islandin lippu
Nykyinen lippu otettiin käyttöön 1. marraskuuta 1897
Julius Caesar
Nuoruus ja lapsuus
Caesarin lapsuudesta on vain vähän tietoa. Hänen lähimpiin lapsuudentovereihinsa kerrotaan kuuluneen Marcus Tullius Cicero ja hänen veljensä Quintus, sekä näiden serkku Gaius Varro. Hänen opettajinaan toimivat hänen äitinsä Aurelia sekä hänelle palkattiin kotiopettajaksi Marcus Antonius Gnipho, vapautettu orja, joka oli opiskellut kreikkaa ja tieteitä hellenistisen ajan Aleksandriassa. Gnipholta Caesar oppi latinaa, kirjallisuutta, puhetaidon alkeet ja myös kreikan kielen, jota hän käytti lausuessaan tunnetuimmat käyttöön jääneet lentävät lauseensa. Lisäksi hän sai kuulla opettajaltaan kuvauksia Egyptin pyramideista ja temppeleistä, sekä Aleksanteri Suuren valloituksista. Hän osoitti suurta kiinnostusta historiaan, mikä ilmeni myös hänen myöhemmistä kirjoituksistaan ja puheistaan. Caesar luki ja kirjoitti itsekin mielellään runoja, joissa hän muun muassa ylisti Herodesta ja näytelmäkirjailija Terentiusta. Hänen muihin nuoruusvuosiensa kirjallisiin teoksiin kuului näytelmä Oidipus ja kokoelmakirja sanonnoista. Noin 15 vuoden ikäisenä Caesar avioitui Lucius Cornelius Cinnan tyttären Cornelian kanssa. Avioliitto oli järjestetty, mutta onnistunut, sillä se kesti aina siihen asti, kun Cornelia kuoli lapsivuoteelle vuosien 69–68 eaa. aikana. Avioliiton yhteydessä Caesar peri oikeuden Flamen Dialiksen, Juppiterin ylipapin virkaan, johon hänet vihittäisiin aikanaan. Virka oli arvostettu ja takasi toimeentulon, mutta on mahdollista, ettei se monine rajoituksineen ja kieltoineen todellisuudessa houkutellut kunnianhimoista Caesaria, sillä Flamen Dialis ei voinut tavoitella korkeita poliittisia tai sotilaallisia virkoja.
Kun Sulla kaappasi vallan Mariuksen kuoleman jälkeen vuonna 86 eaa., vaikutusvaltaiseksi noussut Juliusten suku joutui nopeasti vaikeuksiin, sillä heistä monilla oli siteitä Sullan vastustajiin ja heidän tukijoihinsa. Sulla pyrki heikentämään mahdollisia vastustajiaan laskemalla arvovaltaisten roomalaisten sukujen valtaa. Yksi hänen keinoistaan oli purkaa näiden välisiä avioliittoja ja Sulla vaati myös Caesaria eroamaan vaimostaan. Caesar kuitenkin kieltäytyi, jolloin Sulla pakkolunasti hänen ja vaimonsa omaisuuden valtiolle. Proskriptiolla etsintäkuulutettu Caesar pakeni maan alle viettäen lähes jokaisen yön eri talossa. Caesarin korkea-arvoiset ystävät ja tukijat onnistuivat vetoamaan Sullaan, joka antoi periksi ja armahti hänet, tosin kieltäen häneltä oikeuden Flamen Dialiksen virkaan rangaistuksena. Caesar pystyi palaamaan julkiseen elämään, mutta koska hän oli varaton ja työtön, hän otti vastaan sotilasattasean paikan Asian provinssissa. Idässä hän osallistui useisiin sotatoimiin. Hän taisteli esimerkiksi merirosvoja vastaan Kilikiassa. Caesarille myönnettiin muun muassa corona civica -seppele roomalaisen sotilaan hengen pelastamisesta.
Vuonna 78 eaa. Sullan kuoleman jälkeen Caesar palasi Roomaan, jossa hän oli käytännössä tuntematon. Uraa havittelevalle ylhäisnuorelle yksi nopeista keinoista tavoitella huomiota oli asianajajan tehtävä, jossa oli mahdollista syyttää korkea-arvoisia virkamiehiä. Vuonna 77 eaa. Makedonian provinssista kantautui valituksia sen maaherrasta prokonsuli Gnaeus Cornelius Dolabellasta ja Caesar sai tehtäväkseen syyttää häntä korruptiosta. Dolabellan puolustajiksi tuli kokenut voimakaksikko, Gaius Aurelius Cotta ja Quintus Hortensius, joita Cicero piti noihin aikoihin Rooman taitavimpina puhujina. Caesar hävisi oikeudenkäynnin, mutta onnistui päätavoitteessaan eli maineen keräämisessä. Hänen esiintymisensä mainittiin useissa aikalaiskommenteissa. Caesarin avauspuheenvuoro oli niin vaikuttava, että hän saattoi julkaista sen omana teoksenaan oikeudenkäynnin jälkeen markkinoidakseen kykyjään tuleville toimeksiantajille. Seuraavaksi hän syytti kreikkalaisten pyynnöstä Gaius Antoniusta, jonka kerrottiin haalineen aggressiivisesti omaisuutta Mithridateen vastaisella sotaretkellä. Tällä kertaa Caesar onnistui ajamaan syytetyn niin nurkkaan, että tämä pyysi peloissaan oikeudenkäynnin lakkauttamista kansantribuunilta. Noihin aikoihin syntyi hänen ainoa aviollinen lapsensa, tytär Julia.
Vuonna 75 eaa. Caesar matkusti Ródokselle opiskelemaan tunnetun oraattorin Apollonios Molonin alaisena. Tällä matkalla Caesar joutui farmakonísilaisten merirosvojen vangiksi. Hänestä vaadittiin 20 talentin lunnaita, mutta tarinan mukaan Caesar käski merirosvoja vaatimaan 50 talenttia. Tarinan versiosta riippuen Caesar joko otti osaa merirosvojen päivittäisiin askareihin ja ruumiillisiin harjoituksiin, tai suhtautui hyvin halveksuvasti heihin koko vankeutensa ajan. Hän myös lupasi merirosvoille ristiinnaulitsevansa heidät vapauduttuaan, mutta nämä eivät ottaneet häntä tosissaan. Lunnaiden saavuttua noin kuukauden vankeuden jälkeen Caesar vapautettiin. Hän purjehti nopeasti Milatokseen, jossa kokosi pienehkön laivaston, jonka voimin hän palasi Farmakonisiin. Hän vangitsi merirosvot ja otti heiltä lunnasrahat takaisin. Asian kuvernööri määräsi merirosvot myytäväksi orjiksi Pergamonissa, mutta Caesar matkusti paikan päälle ja käski ristiinnaulitsemaan heidät lupauksensa mukaisesti. Lievää armeliaisuutta osoittaen hän määräsi näiden kurkut leikattavaksi auki ennen ristiinnaulitsemista, mikä merkitsi hieman nopeampaa kuolemaa.
Poliittinen ura
Caesar palasi Roomaan vuonna 73 eaa. Hän oli ottanut sitä ennen vielä osaa ensimmäisiin taisteluihin Pontoksen kuningasta Mithridates VI:ta vastaan. Roomaa kiusasi Spartacuksen johtama orjakapina. Caesar valittiin sotilastribuuniksi, mikä oli normaaliin tapaan ensiaskel hänen virkaurallaan. Vuonna 71 eaa. Preettorina toimiessaan kiinteistökeinottelijana omaisuuden luonut Marcus Crassus lupasi senaatille nostavansa kuusi legioonaa, mikäli hänelle annettaisiin johtajuus kapinan kukistamisessa. Crassus sai tahtonsa läpi, kukisti kapinan ja teloitutti Spartacuksen, mutta hänen kilpailijakseen tuli Pompeius, jonka armeija oli kukistanut Espanjaan paenneen kapinallisarmeijan loppuosan. Pompeiuksen mukaan kunnia kapinan lopettamisesta kuului enemmän hänelle. Tämä johti aluksi huonoihin väleihin konsulinvirkoja tavoittelevien Crassuksen ja Pompeiuksen välillä. Crassus antoi kuitenkin periksi senatin tukemalle Pompeiukselle, mutta pyysi tätä tukemaan omaa pyrkimystään päästä myös konsuliksi. Pompeius suostui mielellään, sillä hän halusi pitää Crassuksen kiitollisuudenvelassa itselleen. Caesar tuki Crassusta, joka valittiin myös konsuliksi.
Kun Pompeiuksen ja Crassuksen virkakaudet päättyivät vuonna 69 eaa. Caesar puolestaan alkoi havittelemaan poliittista uraa. Caesar nimitettiin Iberian niemimaan etelärannikon mukaisesti kulkevan Hispania ulteriorin provinssin kvestoriksi. Virka ei itsessään ollut kovin merkittävä, mutta se takasi automaattisesti hänelle paikan senaatissa ja mahdollisti yhteyksien solmimisen Rooman suurimman provinssin virkamiesten kanssa.
Myöhemmin samana vuonna Caesarista tuli leski, kun hänen vaimonsa kuoli synnytykseen. Caesarin nuori tytär, Julia, jäi hänen hoidettavakseen. Samana vuonna myös Caesarin täti Julia kuoli. Hän suututti osan aristokraateista pitämällä edesmenneille sukulaisilleen ylistävät hautajaispuheet, huolimatta näiden sukulaisuussuhteista Cinnaan ja Mariukseen. Lisäksi tädin hautajaisissa kannettiin paarien takana Mariuksen kuvaa. Caesar meni uudelleen naimisiin vuosien 68–67 eaa. aikoihin. Hänen vaimonsa Pompeia Sulla oli edesmenneen diktaattori Sullan tyttärentytär ja Sullan konsulikollega Quintus Pompeius Rufuksen pojantytär. Pompeia oli hyvin varakas, mikä auttoi Caesarin unohtamaan sen, että uuden vaimon isoisä oli tahrannut hänen setänsä maineen ja aiheuttanut hänen serkkunsa kuoleman. Avioliitto edisti myös hänen poliittisia pyrkimyksiään, sillä se auttoi häntä pitämään yllä suhteita optimaatteihin, joka oli harvainvaltaa edustanut konservatiivinen ryhmittymä senaatissa.
Vuoden 67 eaa. aikoihin Caesar otti vastaan nimityksen Via Appian tien ylläpitäjänä. Virkaan kuului valtatien ylläpito ja myös valtatien varrella olevien palveluiden ja kaupunkien palveluiden järjestäminen ja parantelu. Tämän vuoksi viranhaltija saattoi nauttia tien varren kauppiaiden tarjoamasta rahoituksesta. Lisäksi julkisista varoista annettiin avustus tien ylläpitoa varten, mutta tavallisesti summa oli liian pieni, mikäli viranhaltija halusi lisätä kansansuosiota kuten Caesar. Hänen omaisuutensa oli melko vaatimaton, mutta kansansuosiota kaipaavana hän käytti rahoja avokätisesti.
Vuonna 65 eaa. Caesar valittiin kuruuliseksi ediiliksi, jonka tehtäviin kuului järjestää yleisiä juhlia. Caesarin törsäsi ylenmääräisesti niitä järjestäessään, mutta erityisesti hänen 20 vuotta aiemmin kuolleen isänsä muiston kunnioittamiseksi pidetyt juhlat verottivat hänen varallisuuttaan raskaasti. Juhlan esityksissä muun muassa taisteli kuolemaan saakka 320 gladiaattoriparia, joiden haarniskat oli taottu hopeasta. Tavallisen kansan parissa Caesarin maine kasvoi, mutta hän velkaantui lähes perikatoon. Hänen pelastajakseen tuli Rooman rikkaimmaksi mieheksi noussut Crassus, mutta hän joutui elämään suhteellisen vaatimattomasti. Hän asui vaimonsa ja äitinsä kanssa yhä Suburassa, meluisassa ja vaatimattomassa kaupunginosassa, jossa kaupusteltiin elintarvikkeita ja jossa prostituoidut myivät itseään kadulla.
Pontifex maximus
Caesar päätti hakea pontifex maximuksen virkaa sen edellisen haltijan Caecilius Metelluksen kuoltua 63 eaa. Tämä yleensä vanhempien valtiomiesten uran viimeiseksi asemaksi tarkoitettu elinikäinen ylipapin virka sisälsi poliittisia riskejä. Jopa sen hakeminen saattoi merkitä hänen saavuttamansa suosion kadottamista, sillä virasta kilpaili myös vaikutusvaltainen ennakkosuosikki Lutatius Catulus, sekä Servilius Vatia, joka oli aiemmin ollut Caesarin esimiehenä Vähä-Aasiassa. Lisäksi Caesaria pidettiin liian nuorena ja maallistuneena papiston johtajaksi. Virasta käyty kamppailu kääntyi kuitenkin merkitsemään poliittista tappiota vain hänen kilpailijoilleen, joista epätoivoiseksi käynyt Catulus yritti jopa lahjoa Caesarin. Äänestyspäivänä lähtiessään kotoaan hän sanoi äidilleen "Äiti, tänään näet minut joko ylipappina, tai hylkiönä, pakolaisena!" Hänet kuitenkin valittiin ylipapiksi kansansuosion ja Cassuksen rahojen avulla. Itse uskonasioihin Caesar suhtautui hyvin välinpitämättömästi ja pragmaattisesti, ja hän piti virkaa lähinnä välineenä, jonka avulla hän saattoi saavuttaa omat poliittiset päämääränsä. Hän pysyi kuitenkin tehtäviensä tasalla ja oli työpaikallaan usein ensimmäisenä aamulla, vaikka juhlavat vierasillalliset venyivät joskus yöhön asti. Virka toi mukanaan tyylikkään virka-asunnon, joka sijaitsi Via Sacran varressa lähellä Vestan temppeliä ja Vestan neitsyiden taloa, joiden valvominen kuului Caesarin tehtäviin.
Samana vuonna Roomaa oli ravistellut konsuli Marcus Tullius Ciceroa vastaan suunnattu Catilinan salaliitto, joka yltyi sisällissodaksi. Lucius Sergius Catilinan johtamaan salaliittoon osallistui useita virkamiehiä, mutta Cicero oli saanut vihiä kapina-aikeista jo ennen sen alkua. Catalinan poistuttua Roomasta hänen tukenaan olleita virkamiehiä pidätettiin ja asetettiin tuomiolle. Tappiostaan katkera Lutatius Catulus jopa syytti Caesaria osallisuudesta salaliittoon. 5. joulukuuta senaatissa keskusteltiin salaliittolaisten tuomiosta ja Caesar piti kiihkottoman ja huolellisesti perustellun puheen, jossa hän ehdotti kuolemantuomioiden sijasta elinkautisia ehdottomia vankeusrangaistuksia, jotka toteutettaisiin eri puolella Italiaa. Salaliiton kohteena ollut Cicero ei pitänyt tästä ja kutsui optimaatteihin kuuluneen Caesarin vastustajan Marcus Porcius Caton puhumaan kuolemanrangaistuksen puolesta. Puheenvuoron aikana Cato huomasi, että Caesarille tuotiin kirje. Cato esitti uskovansa, että Caesar käy kirjeenvaihtoa salaliittolaisten kanssa ja vaati tätä esittämään kirjeen senaatille. Caton lukiessa kirjettä ääneen paljastuikin, että se olikin hänen oman sisarpuolensa Servilian lähettämä rakkauskirje Caesarille, joka oli Servilian pitkäaikainen rakastaja. Cato paiskasi kirjeen takaisin Caesarille huutaen "Pidä se, juoppolalli!" Tuomioista äänestettiin ja Caesarille kävi ilmi, että hän on jäämässä tappiolle. Hän yritti estää äänestyksen jatkamisen, mutta vartijoina toimineet equitesit ajoivat hänet ulos paljastetuilla miekoilla uhaten. Caesar pysytteli loppuvuoden senaatista ulkona, minkä ansiosta Cicero sai hänestä hetkellisen erävoiton.
Avioero ja politiikan käänteet
Caesar vietti vuoden 62 eaa. preettorin virassa, johon hän astui 1. tammikuuta. Samana päivänä hän kutsui koolle julkisen kokouksen, jossa hän määräsi Lutatius Catuluksen tutkittavaksi, sillä Caesarin mukaan tämä oli viivytellyt tehtävässään kunnostaa Capitoliumilla oleva Juppiterin suurtemppeli. Tämä oli lähinnä kosto siitä, että Catulus oli aiemmin senaatissa esittänyt Caesarin olleen osallinen Catilinan salaliitossa. Seuraavaksi hän esitti, että salaliiton viimeisten jäsenten kukistajaksi valittaisiin Pompeius hänen vastustajansa Ciceron sijasta. Caesarin liittolainen, kansantribuuni ja Pompeiuksen legioonankomentaja Quintus Caecilius Metellus Nepos julisti esityksen forumilla, mutta Ciceron liittolainen ja Pompeiuksen vastustaja Cato tukijoineen vesitti esityksen. Tilaisuudessa nousi lisäksi pieni mellakka. Reaktiona väkivaltaisuuksiin senaatti määräsi sekä Nepoksen että Caesarin pidätettäväksi viroistaan. Nepos palasi Pompeiuksen leiriin ja Caesar vastusti määräystä aluksi, mutta käänsikin suuntaa vaistottuaan mahdollisuuden hyötyä tilanteesta ja erosi oma-aloitteisesti mainiten yhä kannattavansa esitystään. Seuraavana aamuna hänen kotitalonsa eteen ilmaantui todennäköisesti palkattu väkijoukko, joka vaati hänen palauttamistaan preettoriksi. Caesar ilmaantui kuistilleen ja vetosi paikallaolijoihin, että nämä lopettaisivat mielenilmauksen ja hajaantuisivat. Tästä vaikuttunut senaatti piti hätäkokouksen, jossa Caesaria kehuttiin arvokkaasta käytöksestä ja hänet päätettiin kutsua takaisin virkaan.
Saman vuoden keväällä nousi skandaali, kun paljastui, että Publius Clodius Pulcher oli naiseksi pukeutuneena salaa päässyt vain naisille tarkoitettuihin Bona Dea -palvontamenoihin, joita vietettiin Caesarin kotona tämän vaimon Pompeian johdolla. Yläluokkaiseen Claudian sukuun kuulunut Clodius oli kvestori ja senaatin jäsen, mutta maineeltaan häntä pidettiin elostelijana ja öykkärinä. Clodius hiippaili Caesarin asunnossa, kunnes eräs palvelustytöistä paljasti hänet. Todennäköisesti uteliaan Clodiuksen tarkoituksenaan oli nähdä palvonnat omin silmin, mutta huhut väittivät Pompeian olevan hänen rakastajattarensa ja päästäneen hänet salaa sisälle. Vaikka Caesar itse sanoi uskovansa, että Pompeia oli syytön tapahtuneeseen, otti hän kuitenkin avioeron vaimostaan. Clodiuksen oikeudenkäynnissä Caesarilta kysyttiin eron syytä, ja hän vastasi: "Koska vaadin, että vaimoni tulee olla vapaa myös pelkistä epäilyksistäkin." Kaksinaismoralismiin taipuvaisella Caesarilla puolestaan oli vuosien varrella ilmeisesti useita syrjähyppyjä, muun muassa Pompeiuksen vaimon Mucian kanssa. Clodius olisi saanut kuolemantuomion mikäli hänet olisi todettu syylliseksi. Tuomio näytti varmalta, sillä Cicero pystyi todistamaan Clodiuksen käyttämää alibia vastaan. Crassus kuitenkin lahjoi valamiehistön ja Clodius vapautettiin äänin 31–25, minkä jälkeen hänet lähetettiin Sisiliaan hoitamaan kvestorinvirkaa.
Takaisin Hispaniaan
Caesarin epämääräiset juonittelut olivat saattaneet hänet outoon valoon optimaattien silmissä ja hän halusi poistua Roomasta niin pian kuin mahdollista. Preettorina vietetyn vuoden jälkeen hänelle myönnettiin Hispania Ulteriorin provinssin prokonsulin virka, mutta Clodiuksen tapauksen käsittely viivytti virkaanastumista aina maaliskuuhun asti. Tällöin esiin nousi uusi ongelma, sillä Caesarille rahaa lainanneet tulivat epäluuloisiksi ja pyrkivät estämään hänen lähtönsä kaikin keinoin. Hänen velkansa oli valtava, yli 25 miljoonaa sestertiusta. Caesarin pelastajaksi tuli jälleen Crassus, joka takasi tai sovitti raskaimmat velat maksamalla velkojille 830 talenttia, eli yli 20 tonnin verran hopeaa.
Hispaniassa Caesar soti menestyksekkäästi paikallisia heimoja vastaan, ja sotilaat huusivat hänet imperaattoriksi erään suuren taistelun jälkeen. Sotaretkellään hän sai haltuunsa suuren ryöstösaaliin, josta hän maksoi omia velkojaan, mutta myös osuudet sotilailleen sekä lähetti suuren osan odotusten mukaisesti Roomaan. Näistä ansioista Caesarille myönnettiin triumfi, voittajan paraati Rooman halki. Provinssia koetteli taloudellinen kriisi, joten siviilipolitiikassaan Caesar keräsi suosiota purkamalla 70-luvulta eaa. voimassa olleen rangaistusveron ja antamalla asetuksen, joka kielsi velkojia perimästä enempää kuin kaksi kolmasosaa velallisen vuotuisista ansioista. Omista jättimäisistä velkoistaan Caesar näytti onnistuneen hoitamaan valtaosan Hispanian vuotensa aikana. Keinoista, joilla hän keräsi tarvittavan summan ei ole varmuutta. On epäilty, että hän kiristi provinssin asukkailta kiskuriveroja tai ryösti sotaretkellään myös rauhanomaisia kyliä. Tämä on epätodennäköistä, sillä hänen poliittiset vihollisensa Roomassa olisivat luultavimmin nostaneet vastaavista rikoksista hälyn. Sen vuoksi on todennäköisempää, että Caesar käytti hyväksyttyjä keinoja. Yksi näistä oli keräyskierrokset provinssissa. Caesar saattoi pyytää lahjoituksia itselleen varakkaalta maa-aatelilta ja liikemiehiltä, jotka saattoivat olla valmiitakin maksamaan saadakseen suosiollisen kontaktin Roomaan.
Caesarin Triumfi osoittautui kuitenkin ongelmaksi, koska Caesar halusi asettua ehdolle konsuliksi vuonna 59 eaa. Vaalissa oli oltava henkilökohtaisesti paikalla Rooman kaupungissa. Lain mukaan voittokulkuettaan odottava sotapäällikkö ei kuitenkaan voinut astua kaupunkiin ennen sitä. Tämän katsottiin näet vievän hänen pyhän imperium-valtansa. Caesar pyysi poikkeuslupaa asettua ehdolle in absentia (poissa olevana), mutta Cato esti hänen anomuksensa käsittelyn senaatissa pitämällä erittäin pitkän puheen. Caesar luopui triumfista ja päätti asettua ehdolle konsuliksi.
Triumviraatti
upright|thumb|Caesaria esittävä patsas. [[Plutarkhos kertoo Caesarin olleen vaaleaihoinen ja kapea kasvoiltaan. Hänen mukaansa Caesar myös kärsi epilepsiasta ja toistuvista päänsäryistä. ]] Caesarilla oli kansan suosio takanaan, mutta taatakseen menestyksensä hän liittoutui nyt rikkaan Crassuksen ja Pompeiuksen kanssa muodostaen ensimmäisen triumviraatin. Tämä oli epävirallinen liitto, jonka oli tarkoitus edistää kaikkien osanottajien etua. Hän antoi liiton vakuudeksi ainoan tyttärensä Julian Pompeiukselle vaimoksi. Crassus ja Pompeius kustansivat Caesarin kulut konsulinvaalin yhteydessä, ja Caesar taas lupasi ajaa Crassuksen ja Pompeiuksen mieleistä politiikkaa.