cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
EGS
EGSin henkilöllisyys ei ole yleisesti tiedossa, eikä hänestä ole julkaistu tunnistettavaa kasvokuvaa. EGS on kertonut anonymiteetin syyksi kunnioituksen graffiti-alakulttuuria kohtaan.
Lasse Velmala
Lasse Johannes Velmala (18. kesäkuuta 1944 Turku – 27. toukokuuta 1986) oli suomalainen muusikko, joka oli yksi Turussa 1960-luvulla toimineen underground-liikkeen vaikuttajista. Hän herätti huomiota muun muassa Hymy-lehden tekemän jutun myötä, jossa Velmala pyöräili Turun halki alastomana. Velmala julkaisi syksyllä 1971 esikoissinglensä Murtuneen sydämen hotelli, jolla hänen taustayhtyeenään oli turkulainen Yellow.
EGS
EGS kertoo tehneensä ensimmäiset graffitikokeilunsa vuonna 1986 Helsingin Katajanokalla. Ne olivat hänen mukaansa vaatimattomia rävellyksiä ja ensimmäiset kunnon maalaukset hän teki muutamia vuosia myöhemmin. Ensimmäinen kotimaan ulkopuolelle toteutetut graffitit EGS teki Tukholmaan joulukuussa 1990.
Lasse Velmala
Turun yliopistossa biologiaa opiskellut ja myöhemmin opettajana työskennellyt Velmala tunnettiin myös innokkaana lintuharrastajana. Hän kuului Turun Lintutieteellisen Yhdistyksen perustajiin ja toimi sen ensimmäisenä puheenjohtajana. Lisäksi Velmala oli käynnistämässä Jurmon lintuaseman toimintaa.
EGS
EGS on kiinnostunut graffitien visuaalisuudesta, mutta myös niitä verhonneesta salamyhkäisyydestä. Kiinnostavinta EGS:lle graffitin teossa on matkustaminen uusiin paikkoihin maalaamaan.
Rutalahti (lahti)
Rutalahti on Päijänteen pohjoisosan lahti, joka haarautuu Ristinselästä kaakkoon. Se sijaitsee pääosin Toivakassa ja Jyväskylän Korpilahdella. Aivan pieni osa kuuluu Joutsaan. Lahden rannalla on Rutalahden kylä. Lahteen laskee Rutajoki.
HMS Vidar (P156)
HMS Vidar (runkonumero P156) oli Ruotsin laivaston Hugin-luokan partioalus.
Valmistus
Alus tilattiin 15. toukokuuta 1975 Mandalista Westermoen Hydrofoil A/S:ltä. Se laskettiin vesille 6. maaliskuuta 1979 ja liitettiin laivastoon viisi kuukautta myöhemmin 10. elokuuta.
Palvelus
Alus poistettiin palveluksesta 22. syyskuuta 1995.
Neil Strauss
thumb|Neil Strauss vuonna 2009. Neil Strauss on yhdysvaltalainen journalisti ja kirjailija. Strauss kirjoittaa Rolling Stone -lehteen ja The New York Timesiin ja on julkaissut useita tunnettuja rock-artisteja käsitteleviä artikkeleita ja kirjoja. Hänen kirjallisesta tuotannostaan tunnetaan parhaiten kirja Pelimies, alaston totuus pokaajien veljeskunnasta (The Game: Penetrating the Secret Society of Pickup Artists), jossa hän kuvaa kokemuksiaan ”pokaajien” yhteisössä.
Sapelisiipikolibrit
Sapelisiipikolibrit (Campylopterus) on kolibrien heimoon kuuluva lintusuku. Sukuun kuuluu yksitoista neotrooppisella alueella elävää lajia.
Yleisurheilu kesäolympialaisissa 1896 – miesten 100 m
Miesten 100 metrin juoksu kesäolympialaisissa 1896 käytiin 6. – 10. huhtikuuta. Sen alkuerät olivat ensimmäinen urheilutapahtuma moderneissa olympialaisissa. Ensimmäiselle kierrokselle ilmoittautui 21 juoksijaa, mutta vain 15 osallistui kilpailuun. Jokaisesta erästä kaksi parasta pääsivät finaaliin, joka juostiin 10. päivä huhtikuuta.
Škoda Rapid (2012)
Škoda Rapid on Škoda Auton vuodesta 2012 lähtien valmistama alemman keskiluokan automalli, joka korvasi Octavian tämän noustessa luokkaa ylemmäs. Rapidin lähes identtinen sisarmalli on SEAT Toledo. Mallin seuraajaksi Euroopan markkinoilla esiteltiin vuoden 2018 lopulla Škoda Scala, mutta Rapid jäi vielä joissain maissa myyntiin edullisempana mallina.
Vuoden 2012 Euro NCAP -kolaritestistä Rapid sai tulokseksi täydet viisi tähteä.
Rapid esiteltiin Pariisin autonäyttelyssä syksyllä 2012. Sen muotoilututkielma MissionL oli ollut näytteillä vuotta aikaisemmin Frankfurtissa. Rapid oli ensimmäinen Škoda-malli, jossa näkyi merkin uusi muotoilukieli. Pystyperäinen Rapid Spaceback esiteltiin syksyllä 2013 Frankfurtin autonäyttelyssä, eikä sisarmalli SEAT Toledosta ollut tarjolla vastaavaa korimallia. vasen|pienoiskuva|Škoda Rapid Spaceback Keväällä 2017 Rapid koki pienen kasvojenkohotuksen, jossa se sai muun muassa uudelleenmuotoillun etupuskurin sumuvaloineen sekä koki pieniä uudistuksia sisätiloissa. Uusi saatavilla oleva varuste oli xenon-valot myös kaukovaloissa, joiden yhteydessä on kaukovaloavustin. Moottoriosastolla kolmesylinterinen 1,0-litrainen (95/110 hv) TSI-bensiinimoottori korvasi aiemman nelisylinterisen 1,2-litraisen. vasen|pienoiskuva|Facelift-mallin (2017) Škoda Rapid Spaceback. Joulukuussa 2019 esiteltiin toisen kasvojenkohotuksensa kokenut malli Keulan ilmettä ja sisustusta muokattiin vastaamaan uudempia Škoda-malleja, erityisesti Scalaa. Venäjällä viistoperäistä mallia myydään jatkossa myös Volkswagen Polo -nimellä. vasen|pienoiskuva|Facelift-mallin (2020) Škoda Rapid.
Kikutoksiini
Myrkkykeiso|200px|thumb Kikutoksiini on hengenvaarallinen, myrkyllinen polyyni ja alkoholi, jota esiintyy luonnossa muun muassa myrkkykeisossa. Kikutoksiinin CAS-numero on 505-75-9. Ihmisillä ja nautakarjalla kikutoksiinin nauttiminen aiheuttaa pahoinvointia, oksentelua, vatsakipuja, sydämen tykytystä ja syljen erityksen lisääntymistä. Sen jälkeen ihminen alkaa kouristella, ja hänen suustaan tulee verensekaista vaahtoa. Suurina annoksina kikutoksiini aiheuttaa kuoleman. Kikutoksiini on myrkyttänyt useita lapsia ja myös nautakarjaa, kun vesistöissä ja uimarannoilla kelluvia myrkkykeison maajuuria on luultu sellerin juuriksi ja syöty.
Elisa Leinonen
thumb|Elisa Leinonen [[Paavo Nurmi Games|Paavo Nurmen kisoissa 2013.]] Elisa Talvikki Leinonen (s. 27. tammikuuta 1987 Paltamo) on suomalainen pika-aitajuoksija. Hän edusti vuosina 2005–2013 Kajaanin Kipinää ja vuoteen 2004 saakka hän oli edustanut ja vuodesta 2014 lähtien hän jälleen edusti Paltamon Urheilijoita. Helmikuussa 2016 Leinonen kertoi lopettaneensa uransa polvivaivojen vuoksi.
Leinonen edusti Suomea aikuisten maaottelussa ensimmäisen kerran Helsingissä 2010 sijoittuen 100 metrin aitajuoksussa viidenneksi. Hän voitti 60 metrin aitajuoksun hallimaaottelussa Steinkjerissä 2012. Helsingin EM-kilpailuissa 2012 hän paransi alkuerissä ennätystään 13,29 sekuntiin mutta karsiutui. Hän karsiutui alkuerissä Göteborgin EM-hallikisoissa 2013.
Leinonen on saavuttanut 100 metrin aitajuoksussa Kalevan kisoissa kultaa 2011 ja hopeaa 2010, 2012 ja 2013. Sisäratojen SM-kisoissa hän on 60 metrin aitajuoksussa saavuttanut kultaa vuonna 2013, hopeaa 2012 ja pronssia 2010.
Anders Holmertz
Anders Sören Holmertz (s. 1. joulukuuta 1968 Motala) on ruotsalainen uimari. Hän on  vapaauinnin viisinkertainen olympiamitalisti, ja kaikkiaan 23-kertainen arvokisamitalisti. Hän edusti seuroja Motala SS ja Spårvägens SF. Hän on pituudeltaan 185 cm.
Holmertz sijoittui 1984 Los Angelesin olympialaisissa 200 metrin vapaauinnissa 12:nneksi ja 4 × 200 metrin vapaauintiviestissä kuudenneksi. Sofian EM-kilpailuissa 1985 hän sai hopeaa 4 × 200 metrin vapaauintiviestissä ja oli seitsemäs 200 metrin vapaauinnissa. Madridin MM-kilpailuissa 1986 hän oli viides 4 × 100 metrin vapaauintiviestissä ja kuudes 400 metrin vapaauinnissa.
Holmertz saavutti Bonnin EM-kilpailuissa 1989 pronssia 200 metrin vapaauinnissa ja 4 × 100 metrin vapaauintiviestissä sekä sijoittui neljänneksi 400 metrin vapaauinnissa ja 4 × 200 metrin vapaauintiviestissä. Perthin MM-kilpailuissa 1991 hän oli neljäs 200 ja 400 metrin vapaauinnissa sekä 4 × 100 ja 4 × 200 metrin vapaauintiviestissä. Lisäksi hän sijoittui viidenneksi 100 metrin vapaauinnissa. Saman vuoden Ateenan EM-kilpailuissa hän sai pronssia 4 × 100 metrin vapaauintiviestissä, oli viides 200 metrin vapaauinnissa ja kuudes 400 metrin vapaauinnissa.
Holmertz saavutti Barcelonan olympialaisissa 1992 hopeaa 200 metrin vapaauinnissa ajalla 1.46,86 ja 4 × 200 metrin vapaauintiviestissä sekä pronssia 400 metrin vapaauinnissa ajalla 3.46,77. Lisäksi hän oli viides 4 × 100 metrin vapaauintiviestissä. Sheffieldin EM-kilpailuissa 1993 hän sai hopeaa 4 × 100 metrin vapaauintiviestissä sekä pronssia 200 ja 400 metrin vapaauinnissa. Saman vuoden Palma de Mallorcan lyhyen radan MM-kilpailuissa hän saavutti kultaa 4 × 200 metrin vapaauintiviestissä, oli neljäs 200 metrin ja kuudes 100 metrin vapaauinnissa.
Holmertz voitti Roomassa 1994 maailmanmestaruuden 4 × 200 metrin vapaauintiviestissä, sai hopeaa 200 metrin vapaauinnissa ajalla 1.48,24, oli viides 4 × 100 metrin vapaauintiviestissä ja yhdeksäs 400 metrin vapaauinnissa. Wienin EM-kilpailuissa 1995 hän saavutti hopeaa 200 metrin vapaauinnissa ja 4 × 200 metrin vapaauintiviestissä sekä pronssia 400 metrin vapaauinnissa ja 4 × 100 metrin vapaauintiviestissä.
Holmertz saavutti Atlantan olympialaisissa 1996 hopeaa 4 × 200 metrin vapaauintiviestissä, oli viides 200 ja 400 metrin vapaauinnissa sekä seitsemäs 4 × 100 metrin vapaauintiviestissä. Viimeisissä arvokisoissaan, Göteborgin lyhyen radan MM-kilpailuissa 1997 hän sai hopeaa 4 × 100 ja 4 × 200 metrin vapaauintiviestissä.
Holmertz voitti kaikkiaan 86 Ruotsin-mestaruutta, 46 pitkällä ja 40 lyhyellä radalla 100 – 1 500 metrin vapaauinnissa sekä myös sekauintimatkoilla. Urheilu-uransa jälkeen hän aloitti työt tietotekniikka-alalla.
Pöytätennis Kansainyhteisön kisoissa 2010
Kansainyhteisön kisojen 2010 pöytätennis järjestettiin Yamuna Sports Complexissa 4.–14. lokakuuta 2010. Kilpailujen ohjelmassa olivat kaksinpeli, nelinpeli ja joukkuekilpailu miehille ja naisille sekä sekanelinpeli. Naisten ohjelmassa oli lisäksi pyörätuoliluokan kaksinpeli .
Mitalistit
Lähde: cwgdelhi2010.org
Kongens Nytorvin metroasema
Kongens Nytorvin asema on avattu metron käyttöönoton yhteydessä lokakuussa 2002. Itään päin kulkevat vuorot liikennöivät linjalla M1 lentoaseman ja linjalla M2 Vestamagerin suuntiin. Lännessä molempien linjojen pääteasema on Vanløse. Kongens Nytorvin asemaa laajennetaan parhaillaan M3- ja M4-metrolinjoja varten. Uudet linjat tulevat käyttämään Cityringen-kehärataa, jonka on tarkoitus valmistua vuonna 2018.
Eka Karppanen
Eino (Eka) Karppanen (11. toukokuuta 1912 Sakkola – 21. marraskuuta 2010 Vantaa) oli mainos-, elokuva- ja tv-graafikko, kuvittaja.
Karppanen opiskeli 1932–1935 Viipurin taiteenystäväin piirustuskoulussa, jossa hän löysi alakseen karikatyyripiirustuksen. Myöhemmin 1962 hän suoritti mainoshoitajan tutkinnon. Karppanen teki vuoden 1936 olympialaisten aikana monille lehdille karikatyyrejä urheilijoista. Suomi-Filmille ja Suomen Filmiteollisuudelle hän teki vuosina 1938–1958 elokuvien alkutekstejä ja elokuvajulisteita, ja kuvitti sota-aikaista Korsulukemistoa. Hän työskenteli myös mainostoimistoissa, SEKissä ja Mainosyhtymässä. Veikko Hannuniemen kanssa hän perusti Piirtopainon ja julkaisi varhaista suomalaista sarjakuvalehteä Piirtopaloja, joka ilmestyi 1945. . 1960-luvun loppupuolella Karppanen aloitti Mainos-TV:ssä, jossa hän toimi graafisena suunnittelijana eläkkeelle siirtymiseensä asti vaikka olisi halunnut jatkaa vielä.
Karppanen on kirjannut muistojaan muistelmakirjaan Nuorukaisena Knut Possen jäljillä (Karjalan kirjapaino, 1987).
Mesikolibrit
Mesikolibrit (Florisuga) on kolibrien heimoon kuuluva lintusuku. Sukuun kuuluu kaksi neotrooppisella alueella elävää lajia.
Väinö Sinisalo
Väinö Viljam Sinisalo (ent. Heikman, 13. helmikuuta 1892 Mäntsälä – 27. maaliskuuta 1951 Riihimäki) oli suomalainen poliitikko, puoluekannaltaan sosialidemokraatti.
Sinisalo toimi syyskuusta 1933 huhtikuuhun 1945 kansanedustajana Hämeen läänin eteläisestä vaalipiiristä. Hän oli jäsenenä eduskunnan kansanvakuutusvaliokunnassa, kulkulaitosvaliokunnassa ja suuressa valiokunnassa. Hän toimi poliittisella urallaan myös Riihimäen kauppalanvaltuuston ja -hallituksen jäsenenä, ensiksi mainitun puheenjohtajana vuosina 1940–1951 ja presidentin valitsijamiehenä vaaleissa 1937, 1940 ja 1943.
Sinisalo toimi työurallaan maa-, metsä-, uitto-, rakennus- ja rautatietöissä Mäntsälässä, Keuruulla, Hyvinkäällä ja Hausjärvellä, Valtionrautateiden polttoainevaraston esimiehenä Riihimäellä, Riihimäen Herajoen työväentalon vahtimestarina ja kieltolakipoliisina.
Väinö Sinisalon puoliso oli Lyyli Sinisalo (o.s. Flinck), jonka kanssa hän oli naimisissa vuodesta 1912. Näyttelijä Veikko Sinisalo oli heidän poikansa.
Weyerhaeuser
thumb|Weyerhaeuserin saha Washingtonin Raymondissa. Weyerhaeuser (['wɛərhaʊzər], siis kuten warehouser) on yhdysvaltalainen metsäteollisuusyritys, yksi kolmesta suuresta Georgia-Pacificin ja International Paperin ohella.
Weyerhaeuser on maailman suurin havupuupitoisten talousmetsien omistaja ja maailman suurin havu- ja lehtipuusahatavaran ja mekaanisten puunjalosteiden valmistaja. Se on suuri OSB-lastulevyn ja havuvanerin valmistaja. Yhtiöllä on myös kemiallista metsäteollisuutta: se valmistaa muun muassa sellua ja nestepakkauskartonkia.
Nummela (täsmennyssivu)
Nummela  voi tarkoittaa seuraavia:
Weyerhaeuser
Weyerhaeuser omistaa noin 2,8 miljoonaa hehtaaria metsää pääosin Yhdysvaltojen luoteisosissa ja etelävaltioissa. Se hallinnoi lisäksi noin 5,7 miljoonaa hehtaaria kanadalaismetsää pitkäaikaisin lisenssisopimuksin. Yhtiö työllistää lähes 13 000 ihmistä. Marraskuussa 2015 se ilmoitti fuusiosta Plum Creek Timber Co. Inc. -yhtiön kanssa (nyse: PCL), jolla on 2,5 miljoonaa hehtaaria metsää ja noin 1 300 työntekijää. Yhdistyneestä yhtiöstä tulee yksi maailman suurimmista metsäjäteistä, joka jatkaa Weyerhaeuser-nimellä mutta muuttaa pääkonttorinsa Washingtonin osavaltion Federal Waystä Seattleen.
Historiaa
Vuonna 1900 perustetun Weyerhaeuser-yhtiön juuret juontavat 1800-luvun puoliväliin, jolloin 18-vuotias saksalainen Friedrich Weyerhäuser (1834–1914) saapui sukulaistensa kanssa siirtolaisena New Yorkiin. He asettuivat aluksi Pennsylvaniaan. Frederick Weyerhaeuseriksi nimensä muuttanut nuori mies teki sekalaisia töitä ja sai säästetyksi rahaa niin, että osti itselleen sahan Illinoisin osavaltion Rock Islandista. Se alkoi menestyä hyvin, ja Weyerhaeuser osti itselleen lisää sahoja Mississippijoen varrelta sekä metsää Wisconsinin, Minnesotan, Idahon, Washingtonin ja Oregonin osavaltioista. 1900-luvun alkuun mennessä Frederick Weyerhaeuser oli Yhdysvaltojen suurin metsänomistaja, ja muiden metsäsijoittajien kanssa hän oli kiinnostunut erityisesti luoteisten osavaltioiden, Washingtonin ja Oregonin metsistä. Ryhmä sijoittajia perusti 1900 yrityksen, joka osti sieltä 3 600 neliökilometriä metsää ja rakensi useita sahalaitoksia. Vuonna 1923 Weyerhaeuser-yhtiö alkoi viedä puutavaraa Japaniin vuoden 1923 maanjäristyksen jälkeiseen jälleenrakentamiseen. Kiinan markkinoille Weyerhaeuser pääsi presidentti Richard Nixonin valtiovierailun 1971 tuloksena.
Vuonna 2000 Weyerhaeuser osti kanadalaisen MacMillan Bloedelin ja vuonna 2002 oregonilaisen Willametten.
Yhtiö tänään
Weyerhaeuserin toiminta jakaantuu neljään liiketoiminta-alueeseen: metsänhoitoon (Timberlands), mekaaniseen metsäteollisuuteen (Wood Products), kemialliseen metsäteollisuuteen (Cellulose Fibers) sekä pientalorakentamiseen (Real Estate). Timberlands-segmentti hoitaa yksityisiä talousmetsiä – sekä yhtiön omia että muiden omistamia – eri puolilla maailmaa ja myy puutavaraa kansainvälisesti. Wood Products tuottaa ja myy sahatavaraa, rakennuslevyjä ja muita puupohjaisia rakennusmateriaaleja. Cellulose Fibers -segmentti tuottaa selluloosakuitua muun muassa vaippojen täytteeksi ja valmistaa nestepakkauskartonkeja. Sivutuotteena se tuottaa energiaa laitoksissaan. Real Estate -segmentti tuottaa ja markkinoi pientaloja tytäryhtiönsä Weyerhaeuser Real Estate Co.:n kautta.
Saksan interventio Suomen sisällissodassa
Saksan interventio Suomen sisällissodassa oli Saksan keisarikunnan vuonna 1918 käytyyn Suomen sisällissotaan tekemä sotilaallinen väliintulo, joka tapahtui sodan valkoisen osapuolen hallituksen pyydettyä apua Saksalta. Saksan väliintulo ei varsinaisesti ratkaissut sodan lopputulosta, mutta nopeutti arvioiden mukaan sen päättymistä jopa usealla kuukaudella.
Saksan interventio alkoi maaliskuun 1918 alussa tehdyllä Ahvenanmaan miehityksellä ja jatkui huhtikuussa Itämeren-divisioonan ja osasto Brandensteinin maihinnousuilla sekä niitä seuranneilla sotatoimilla Uudellamaalla, Kanta- ja Päijät-Hämeessä ja Kymenlaaksossa. Saksalaiset etenivät Hangosta Helsingin kautta Hämeenlinnaan sekä Loviisasta Lahteen ja pakottivat viimeiset punakaartilaiset antautumaan Kymenlaaksossa toukokuun alussa, minkä jälkeen sisällissodan sotatoimet olivat ohitse. Suurin yksittäinen operaatio oli Helsingin valtaus, minkä lisäksi saksalaiset valtasivat muun muassa Hyvinkään, Riihimäen, Hämeenlinnan ja Lahden. Saksalaisten tappiot olivat yhteensä 360 kaatunutta.
Väliintulo tapahtui muodollisesti Suomen hallituksen pyynnöstä, mutta se kuului myös Saksan omiin sotasuunnitelmiin, jotka liittyivät käynnissä olleeseen ensimmäiseen maailmansotaan. Intervention mahdollisti maaliskuun alussa Neuvosto-Venäjän kanssa solmittu Brest-Litovskin rauha, joka lopetti ensimmäisen maailmansodan itärintaman vihollisuudet. Saksan kiinnostuksen taustalla olivat sen omat intressit muun muassa Suomen luonnonvarojen ja ulkomaankaupan suhteen, koska maa oli itse ympärysvaltojen kauppasaarrossa, sekä mahdollisuus Neuvosto-Venäjää ja länsivaltoja vastaan Suomen kautta tehtäviin sotilasoperaatioihin. Suomen hallitus puolestaan halusi saada sisällissodan loppumaan mahdollisimman nopeasti, eikä se luottanut kenraali C. G. E. Mannerheimin komentaman valkoisen armeijan kykyyn kukistaa punakaartit nopeasti. Mannerheim vastusti avun pyytämistä Saksalta ja suostui siihen lopulta vain sillä ehdolla, että saksalaiset joukot alistettiin nimellisesti hänen komentoonsa.
Väliintulo syvensi entisestään punaisten ahdinkoa, ja sota päättyikin jo kuukauden kuluttua. Tämän jälkeen Saksan armeija jäi edelleen Suomeen aina ensimmäisen maailmansodan päättymiseen ja marraskuussa 1918 tapahtuneeseen maan antautumiseen saakka. Saksan kanssa solmittujen epäedullisten sopimusten johdosta Suomesta tuli Saksan vasallivaltio, jota on kutsuttu jopa ”Saksan siirtomaaksi”. Suomen poliittinen johto aikoi myös tehdä maasta kuningaskunnan ja valita kuninkaaksi saksalaisen prinssin. Saksan maailmansodassa kokeman tappion ja keisarinvallan luhistumisen jälkeen saksalaissuuntaus Suomen ulkopolitiikassa tuli päätökseensä.
Suomen tukeutuminen Saksaan
Suomen itsenäistyttyä joulukuussa 1917 yhteiskunnallinen tilanne maassa kiristyi kohti avointa aseellista selkkausta. Sisällissota käynnistyi lopulta 27. tammikuuta. Venäjän armeijassa palvelleelle kenraaliluutnantti C. G. E. Mannerheimille oli hieman aikaisemmin annettu tehtäväksi Suomen hallituksen armeijan luominen, jolloin hän kääntyi sekä Ruotsin että Saksan puoleen. Ruotsista oli tarkoitus saada aseita, koulutettua päällystöä sekä vapaaehtoisia, joista muodostettaisiin kansainvälinen prikaati. Saksasta Mannerheim toivoi pätevien yleisesikuntaupseerien ohella saavansa aseita ja ampumatarvikkeita.
Puolueettoman Ruotsin sijasta liittolaiseksi tuli maailmansodan keskusvaltoihin kuulunut Saksa, johon Suomella oli vuosisataiset kulttuurilliset ja taloudelliset siteet. Myös itsenäisyysaktivistit olivat pitkään sitoutuneet Saksaan, sillä jääkäreitä oli koulutettu maassa salaisesti jo vuodesta 1915 lähtien. Sisällissodan sytyttyä heitä alettiin 11. helmikuuta laivata Danzigista Suomeen, ja samalla valkoinen armeija sai Saksasta myös aseita. Työväenliikkeen kannattajiin lukeutuneet punajääkärit katsottiin kuitenkin epäluotettaviksi ja jätettiin Saksaan.
Senaatin puheenjohtajana toiminut P. E. Svinhufvud oli jo marraskuun 1917 yleislakosta lähtien vaatinut Suomen selkeää tukeutumista Saksaan. Hän lähetti johtaviin itsenäisyysaktivisteihin kuuluneen Edvard Hjeltin senaatin edustajaksi Saksaan ja kehotti tätä hankkimaan Suomelle sotilaallista apua. 26. marraskuuta Hjelt esitti Saksan sodanjohtoon kuuluneelle päämajoitusmestari Erich Ludendorffille pyynnön Ahvenanmaan miehittämisestä tai joukkojen lähettämisestä Suomeen, mutta tähän hän ei suostunut. Ludendorffin mukaan tässä vaiheessa kyseeseen tuli vain jääkärien kotiuttaminen. Suomen hallituksen ja Hjeltin välinen yhteydenpito käytiin Ruotsissa olleen edustajan Alexis Gripenbergin kautta, koska suoraa yhteyttä Berliiniin ei ollut. Helmikuun alussa 1918 Hjelt sai Tukholmasta sisällöltään epäselvän kirjeen, jonka hän tulkitsi valtakirjaksi pyytää jääkäreiden ja aseavun lisäksi myös Saksan suoraa sotilaallista väliintuloa punaisten kukistamiseksi. Vaikka viesti oli epämääräisesti muotoiltu, ei Hjelt pyytänyt lisäohjeita, vaan esitti alustavan pyynnön 9. helmikuuta. Hänen omavaltaiset toimensa sitoivat Suomen lopulta Saksaan ja tekivät maasta sen protektoraatin.
Saksan suunnitelmat
Saksa oli myös Suomen valtionjohdon tietämättä suunnitellut laajempaa väliintuloa sisällissotaan. Kyseessä oli maan omia etuja palvellut maailmanpoliittinen operaatio, joka kytkeytyi Venäjän reunavaltioiden sisäiseen tilanteeseen. Saksa tuki niiden itsenäistymispyrkimyksiä tarkoituksenaan Neuvosto-Venäjän heikentäminen, jotta itärintaman sotatoimet saataisiin loppumaan. Koska Ympärysvallat olivat asettaneet Saksan kauppasaartoon ja länsirintama oli pysähtynyt paikoilleen, itärintaman vaikutuspiiriin kuuluneet alueet olivat ainoita, joista Saksa pystyi hankkimaan tarvitsemiaan taloudellisia resursseja. Suomi puolestaan oli itsenäisyysjulistuksestaan huolimatta Saksan sodankäynnin suhteen edelleen osa Venäjän keisarikuntaa. Suomen raaka-ainevaroista kiinnostusta herättivät erityisesti metsät, malmit ja kosket. Niiden ohella maa oli hyödyllinen Neuvosto-Venäjää vastaan tehtävien operaatioiden tukialueena, josta suunniteltiin hyökkäystä bolševikkien hallitsemaan Pietariin, kun ympärysvallat oli ensin kukistettu länsirintamalla. Saksa halusi myös Suomen rautateiden kautta pääsyn Pohjois-Ruotsin malmikentille ja myöhemmässä vaiheessa mahdollisuuden iskeä Murmanskin alueella olleita brittijoukkoja vastaan Pohjois-Suomesta käsin. pienoiskuva|Itämeren-divisioonan komentaja kenraalimajuri [[Rüdiger von der Goltz kuvattuna Helsingissä.]] Saksan ja Neuvosto-Venäjän väliset rauhanneuvottelut katkesivat 10. helmikuuta, jolloin bolševikkihallitus irrottautui sodasta yksipuolisesti. Maiden välillä oli joulukuusta 1917 asti vallinnut aselepo, ja nyt saksalaiset olettivat, että Neuvosto-Venäjä yrittää ainoastaan hankkia itselleen hengähdystaukoa ennen uusien sotatoimien aloittamista. Tämän vuoksi Saksan hallitus vaati, että aselepo on sanottava irti ja sotaa jatkettava välittömästi. Välttyäkseen avoimesta hyökkäyksestä seuraavasta sisäpoliittisesta kriisistä hallitus päätti 13. helmikuuta turvautua Venäjän läntisten alueiden separatistisiin liikkeisiin. Suomen, Ukrainan, Liivinmaan ja Viron haluttiin kutsuvan saksalaiset pelastamaan maansa bolševikkien kynsistä. Kenraali Ludendorffin kehotuksesta Suomen Berliinin edustajat Edvard Hjelt ja Rafael Erich laativat seuraavana päivänä kirjeen sotilaallisen avun pyytämisestä, jonka Svinhufvud allekirjoitti vuorokautta myöhemmin.
Saksan suunnitelmat Suomeen tehtävästä interventiosta oli valmiina jo 18. helmikuuta, jolloin myös itärintaman sotatoimet aloitettiin uudelleen. Suunnitelman mukaan maihinnousu tehtäisiin Raumalle ja Porin Mäntyluotoon. Purjehtiminen länsirannikolle Ahvenanmaan ohitse oli kuitenkin vaarallista, mikäli saaret olisivat venäläisten hallussa. Tämän vuoksi saksalaiset päättivät ensimmäisenä miehittää Ahvenanmaan, jota käytettäisiin myös Manner-Suomeen tehtävän maihinnousun tukialueena. Jääolosuhteiden helpottaessa Raumalle tai Poriin oli tarkoitus lähettää 5–6 pataljoonan vahvuinen osasto, joka etenisi rautateitä pitkin nopeasti sisämaahan. Punaisten kukistamisen jälkeen Saksan ja Suomen armeijat olisivat suunnitelman mukaan muodostaneet yhdessä sotilaallisen uhan Neuvosto-Venäjän sivustaan.
Maiden väliset sopimukset
Sotatoimien jatkuessa Saksa onnistui jo helmikuun loppuun mennessä miehittämään haluamansa alueet Baltiassa, minkä jälkeen se suostui venäläisten pyytämään aselepoon ja maiden väliset vihollisuudet loppuivat 3. maaliskuuta solmitun Brest-Litovskin rauhan myötä. Rauhansopimukseen sisältyi määräys, jonka mukaan Venäjän piti vetää Suomessa olleet joukkonsa pois, ja näin punaisilla ei ollut enää mahdollisuutta saada apua bolševikeilta. Sopimus antoi Saksalle myös vapaat kädet toimia Suomen suhteen haluamallaan tavalla. Hjelt oli jo 28. helmikuuta allekirjoittanut Saksan ja Suomen välisen rauhansopimuksen. Vaikka keisari Vilhelm II oli tunnustanut Suomen itsenäisyyden jo tammikuun alussa, oli maa entisenä Venäjän keisarikunnan osana ollut edelleen muodollisesti sodassa Saksaa vastaan. Tämän lisäksi Hjelt allekirjoitti vielä 7. maaliskuuta kolme asiakirjaa, joilla Suomi sidottiin tiukasti Saksan protektoraatiksi. Kyseessä oli sotilaallisesta avusta maksettava hinta, jonka johdosta Saksasta tuli Suomen poliittinen suojelija ja valvoja. Sopimusten mukaan Saksa sai muun muassa rajoittamattoman oikeuden Suomen ulkomaankauppaan ja luonnonvaroihin.
Helsingistä Vaasaan siirtyneelle Suomen senaatille Saksan tuleva väliintulo selvisi vasta Hjeltin maaliskuun alussa lähettämästä kirjeestä. Hänen allekirjoittamistaan sopimuksista senaatti sai tiedon ruotsalaisten sanomalehtien kautta. Tarkempi selonteko saapui vasta Rafael Erichin mukana 19. maaliskuuta. Armeijan ylipäälliköksi nimitetty kenraaliluutnantti Mannerheim puolestaan tyrmistyi Saksan hallituksen päätöksestä lähettää joukkoja Suomeen ja oli valmis eroamaan. Perusteena oli ulkovallan puuttuminen Suomen asioihin, mikä antaisi punaisille oikeuden syyttää hallitusta samasta, mistä heitä itseäänkin syytettiin. Vastaava käsitys vallitsi myös senaatissa. Esimerkiksi senaattori Juhani Arajärven muistiinpanojen mukaan saksalaiset eivät toimillaan saaneet senaatin täyttä luottamusta, vaan heidän intressinsä tunnettiin ja niistä oltiin myös huolissaan. Mannerheim suhtautui tietoon erityisen katkerasti myös siksi, että se vei häneltä tehtävän, jota varten hän oli kenttäarmeijansa luonut eli punaisten hallussa olleen Etelä-Suomen valloituksen. pienoiskuva|Von der Goltz ja [[C. G. E. Mannerheim Mikkelissä seuranaan Hannes Ignatius, Nikolai Mexmontan ja Ernst Linder.]] Saksalaismielinen pääministeri Svinhufvud kuitenkin hyväksyi sopimuksen, vaikka se tekikin Suomesta Saksan vasallivaltion ja vei jopa vastajulistetun itsenäisyyden. Senaatti kieltäytyi aluksi allekirjoittamasta sopimusta, mutta päätti hyväksyä Hjeltin sopiman intervention, koska ei uskonut Mannerheimin pystyvän kokoamaan sodan nopeaan ratkaisuun kykenevää armeijaa. Mannerheim puolestaan halusi mukaan saksalaisten suunnittelemaan Pietarin valtausoperaatioon, joten hän päätti lopulta suostua heidän apuunsa. Ehdoksi Mannerheim asetti, että Saksan joukot alistetaan hänen komentoonsa, mihin keisari Vilhelm II suostuikin 10. maaliskuuta. Tämän jälkeen senaatti ylensi Mannerheimin ratsuväenkenraaliksi, mikä varmisti, ettei saksalaisten joukossa ole yhtään sotilasarvoltaan ylempää upseeria. Mannerheim ja saksalaiset suhtautuivat alusta asti toisiinsa epäluuloisesti ja joukkojen komentajaksi määrätyn kenraalimajuri Rüdiger von der Goltzin on kerrottu jopa vihanneen häntä. Saksalaisten silmissä Mannerheim oli edelleen Venäjän armeijan kenraali, jonka arvioitiin olevan lojaalimpi vallasta syöstylle keisari Nikolai II:lle ja tämän kannattajille kuin Suomen valkoisille. Eduskunta hyväksyi sopimukset lopulta kaikessa hiljaisuudessa – sisällissodan jo päätyttyä – kesällä 1918.
Vaikutus sodan kulkuun
Vaikka saksalaisjoukot oli muodollisesti alistettu Mannerheimille, niiden tosiasiallinen päällikkö oli retkikuntaa johtanut kenraalimajuri von der Goltz, joka suunnitteli ja toteutti sotatoimet itsenäisesti. He tapasivat ensimmäistä kertaa Mikkelissä sijainneessa valkoisten päämajassa vasta punaisten antautumisen jälkeen toukokuun alkupuolella. Huonojen lennätinyhteyksien johdosta Vaasassa kokoontunut senaatti ei myöskään ollut selvillä saksalaisjoukkojen etenemisestä Etelä-Suomessa. Saksan väliintulolla oli kuitenkin suuri vaikutus Mannerheimin sodankäyntisuunnitelmiin, sillä hän kiiruhti Tampereen valtausta todistaakseen, etteivät valkoiset tarvinneet sodan voittamiseen ulkopuolisten apua. Mannerheimin oli myös pystyttävä osoittamaan punaisten tappio omien joukkojensa ansioksi, tai muutoin hallituksen saama valta näyttäisi saksalaisilta saadulta lahjalta. Tämän vuoksi hän kiirehti operaatiota, vaikkei joukkojen ryhmitys ollut valmis, ja valtaukseen sisältyi suuria riskejä.
Tampereen kukistumisen ja saksalaisten maihinnousun myötä punaisten johto jätti Helsingin 9. huhtikuuta ja vetäytyi Viipuriin. Tämän jälkeen valkoiset pystyivät keskittämään omat voimansa Karjalan rintamalle, sillä saksalaiset huolehtivat sodankäynnistä Etelä-Suomessa, millä oli suuri merkitys lopputuloksen kannalta. Väliintulo ei kuitenkaan ratkaissut sotaa, sillä ratkaisevana pidetty Tampereen taistelu oli maihinnousun aikaan jo kääntynyt valkoisten eduksi. Sen sijaan Saksan apu nopeutti olennaisesti valkoisten voittoa. Ilman sitä taistelut olisivat mahdollisesti venynyt jopa kuukausia ja samalla kostonkierteestä olisi tullut vielä kauheampaa. Lisäksi punaiset olisivat sodan pitkittyessä saattaneet saada apua Venäjän bolševikeilta. Saksan väliintulon katsotaan myös säästäneen Helsingin Tampereen kaltaisilta raskailta taisteluilta ja niitä seuranneilta joukkoteloituksilta.
Maihinnousujoukot
pienoiskuva|Itämeren-divisioonan miehiä nousee laivaan Danzigissa. Saksalaiset tarvitsivat kipeästi miehiä länsirintamalla, minkä vuoksi Suomeen pystyttiin lähettämään vain rajallisesti joukkoja. Maaliskuun aikana Danzigissa koottiin 9 445 miehen vahvuinen Ostsee-Division eli Saksan Itämeren-divisioona, jonka komentajaksi määrättiin kenraalimajuri Rüdiger von der Goltz. Lähes 10 000 miehen lisäksi Suomeen laivattiin yli 3 000 hevosta sekä valtava määrä aseita, ammuksia, elintarvikkeita ja muita varusteita. Taistelu- ja huoltojoukkojen ohella saapui myös muun muassa filmiryhmä, joka saksalaisten etenemisen aikana tallensi paljon ainutlaatuista kuvamateriaalia sisällissodasta. Kontra-amiraali Hugo Meurerin komentama laivasto-osasto koostui kaikkiaan noin sadasta erikokoisesta keisarillisen laivaston aluksesta. Sen mukana palasi myös 380 Pellingin taistelun jälkeen Suomenlahden ylitse paennutta Itä-Uudenmaan suojeluskuntalaista. Valkoisen armeijan edustajaksi divisioonan esikuntaan nimitettiin eversti Wilhelm Thesleff.
Saksalaiset täydensivät maihinnoususuunnitelmaansa vielä aivan maaliskuun lopussa. Saksasta saapuvan osaston lisäksi päätettiin Tallinnasta lähettää vajaan 3 000 miehen vahvuinen prikaati, jonka komentajaksi tuli eversti Otto von Brandenstein. Sen tarkoitus oli nousta maihin Kotkassa ja edetä tämän jälkeen Kouvolaan, jossa katkaistaisiin punaisten rautatieyhteys Viipurin ja Pietarin suuntaan. Lopulta maihinnousupaikaksi kuitenkin tuli Loviisa. Ahvenanmaalle oli jo maaliskuun puolivälissä saapunut amiraali Meurerin johdolla majuri August Schenck zu Schweinsbergin komentama tuhannen miehen vahvuinen jääkäripataljoona, joka 5. huhtikuuta laivattiin Tammisaareen osaksi Itämeren-divisioonaa. Myös 7. huhtikuuta Loviisassa maihinnoussut Osasto Brandenstein alistettiin 16. huhtikuuta lähtien Itämeren-divisioonalle, jolloin sen kokonaisvahvuudeksi tuli noin 14 000 miestä.
Itämeren-divisioonan joukot olivat aikaisemmin taistelleet itärintamalla, josta ne Saksan ja Neuvosto-Venäjän välisen rauhansopimuksen myötä vapautuivat. Upseeristo koostui pääosin aatelistosta, mutta rivisotilaat olivat tavallisia asevelvollisia työmiehiä, jotka eivät tienneet joutuvansa taisteluun toisia työläisiä vastaan. Suurin osa oli jopa hämmästynyt kohdatessaan suomalaisia punakaartilaisia. Von der Goltzin ja Mannerheimin toiveesta luotu propaganda oli synnyttänyt kuvan ryöstelevistä ja murhaavista ”bolševikkibandiiteista”, joista saksalaiset olivat tulleet Suomen vapauttamaan. Useat kuuluivat myös työväenliikkeeseen ja olivat sosialidemokraattien kannattajia. He eivät kuitenkaan olleet erityisen vallankumouksellisia, vaan myöhemmin syksyllä Saksan sosiaalidemokraattinen puolue oli jopa mukana Max von Badenin hallituksessa. Sotilaiden kerrotaankin ihmetelleen, miksi suomalaiset sosialidemokraatit tekivät vallankumousta. Heidän kotimaassaan vallankumouksellisia olivat äärivasemmistolaiset spartakistit. Saksalaiset olivat myös hämmästyneitä valkoisten kannattajilta saamastaan haltioituneesta vastaanotosta. Vaikka Suomi kärsi elintarvikepulasta, he saivat erityisesti maaseudulla aina runsaan tarjoilun. Se oli jopa niin ylenpalttista, että joukkoja seuranneet saksalaiset toimittajat raportoivat, kuinka maassa ei ollutkaan väitettyä nälänhätää.
Ahvenanmaan miehitys
pienoiskuva|Mecklenburgin 14. jääkäripataljoonan miehiä saksalaisen panssarilaivan kannella. Ruotsi oli miehittänyt Ahvenanmaan jo pari viikkoa Suomen sisällissodan syttymisen jälkeen 15. helmikuuta. Saarilla oli tuolloin noin 2 000 venäläissotilasta, jotka lähinnä odottivat kotiuttamistaan. Kontra-amiraali Hugo Meurerin komentama Saksan laivasto-osasto Sonderverband Ostsee lähti matkaan Danzigista 28. helmikuuta. Siihen kuului kaikkiaan kolmisenkymmentä alusta, joita johtivat taistelulaivat SMS Westfalen ja SMS Rheinland. Mukana oli myös muun muassa jäänmurtaja, miinalaivoja, torpedoveneitä, rahtialuksia sekä sairaalalaiva. Saattueen opastivat perille suomalaiset luotsit Harry Rönngren ja John Eklund. Maihinnousupaikkaa ei oltu valittu etukäteen, mutta tiedustelukoneiden lentojen perusteella joukot päätettiin laskea maihin Eckerössä Ahvenanmaalla, jossa jääolosuhteet vaikuttivat sopivilta. Avuksi pyydetty jäänmurtaja Sampo oli kuitenkin hukassa, ja näin saksalaiset joutuivat etenemään omin voimin. Vahvan jään vuoksi saattue pääsi Eckerön edustalle vasta kolmannella yrittämällä 5. maaliskuuta.
Varsinaisena miehitysjoukkona (Aalands-Detachement) toimi majuri August Schenck zu Schweinsbergin komentama hieman yli tuhannen saksalaissotilaan vahvuinen Mecklenburgin 14. jääkäripataljoona. Sen miehet olivat aikaisemmin taistelleet länsirintamalla Vogeeseilla ja itärintamalla Romaniassa. Neuvottelut saaria miehittäneiden ruotsalaisten kanssa aloitettiin vuorokautta saattueen perille saapumisen jälkeen. Niiden tuloksena suurin osa Ruotsin joukoista poistui Ahvenanmaalta, mutta pieni osasto jäi edelleen miehittämään Maarianhaminaa ja Lemlandia. Loput saarista jäi 7. maaliskuuta maihinnousseiden saksalaisten haltuun. Molemmilla osapuolilla oli myös oikeus käyttää Eckerön satamaa. Saksalaiset vangitsivat noin 1 200 saarilla ollutta venäläistä ja kuljettivat heidät Liepājaan, josta vangit pian pääsivät takaisin kotimaahansa. Ruotsalaisten pääjoukon poistuttua saarille perustettiin myös Suomen senaatin hallinto, jonka edustajaksi kenraali Mannerheim lähetti meriupseeri Hjalmar von Bonsdorffin Ahvenanmaan suomalaiseksi sotilaskuvernööriksi. pienoiskuva|vasen|Saksalaiset purkavat laivojaan [[Eckerön postitalon rannassa.]] Ahvenanmaalla saksalaiset eivät osallistuneet taisteluihin, mutta he teloittivat ainakin kaksi punakaartiin kuulunutta koulupoikaa, joita epäiltiin vakoojiksi. 9. maaliskuuta jäänmurtaja SMS Hindenburg osui Eckerön länsipuolella miinaan ja upposi, jolloin kolme miestä hukkui. Miehitys vaikutti kuitenkin punaisten sodankäyntiin sitomalla heidän joukkojaan, kun Turun seudun punakaartilaisia ei saksalaisten muodostaman uhan vuoksi uskallettu lähettää taistelemaan Hämeen rintamalle valkoisten saartaman Tampereen avuksi. 15. maaliskuuta Turun punaisten delegaatio kävi Georg Boldtin ja William Lundbergin johdolla tapaamassa saksalaisia. Tarkoituksena oli aloittaa neuvottelut kansanvaltuuskunnan ja Saksan välisten diplomaattisuhteiden solmimisesta, mutta lähetystön vastaanottaneella kommodori Ernst Toussaintilla ei ollut tähän valtuuksia. Lähetystö yritti kysyä neuvoa Helsingistä Kullervo Mannerilta, mutta kun vastausta sähkösanomaan ei kuulunut, eivätkä Boldt ja Lundberg olleet kiinnostuneet tapamaan amiraali Meureria, he päättivät seuraavana päivänä lähteä saksalaissotilaiden saattamana takaisin Turkuun.
Pohjanlahden jääolot osoittautuivat lopulta niin hankaliksi, että maihinnousupaikaksi vaihdettiin Hanko. Operaation sivustaa suojatakseen saksalaiset päättivät maaliskuun lopussa yrittää punaisten hallussa olleen Turun valtaamista. Ahvenanmaalla oli tuolloin myös Varsinais-Suomen suojeluskuntalaisista koottu Saariston vapaajoukko, joka miehitti Houtskarin ja Korppoon saaret. Tämän jälkeen saksalaiset yrittivät valkoisten tukemana vallata Nauvon 4. huhtikuuta. Punaiset kuitenkin pysäyttivät heidät taistelussa, joka vaati seitsemän saksalaisen hengen. Epäonnistunut hyökkäys jäi saksalaisten ainoaksi sotatoimeksi Turun saaristossa. Tämän jälkeen he keskittyivät Itämeren-divisioonan marssiin kohti Helsinkiä ja Mecklenburgin jääkäripataljoona laivattiin 9. huhtikuuta reserviksi Hankoon. SMS Rheinland lähti kaksi päivää myöhemmin avustamaan Helsingin valtauksessa, mutta ajoi karille jo Lågskärin ja Flötjanin välillä, jolloin kaksi miestä sai surmansa. Alus saatiin irti vasta heinäkuussa.
Maihinnousun valmistelu
pienoiskuva|Keisarillisen laivaston aluksia [[Hangon satamassa.]] Saksalaisten maihinnousu viivästyi Pohjanlahden vaikean jäätilanteen ja vahvojen miinaesteiden vuoksi niin, että maaliskuun puolivälissä keisari Vilhelm II joutui puuttumaan asiaan. Myös kenraali Mannerheim pyysi 20. maaliskuuta yhteysupseeri Thesleffiä kiirehtimään joukkojen lähettämistä. Länsirannikon sijasta tavoitteeksi asetettiin nyt maalis–huhtikuun vaihteessa Hankoon tehtävä maihinnousu. Kun Ahvenanmaan lisäksi myös Tallinna oli vahvojen jäiden eristämä, päätettiin joukot laivata Danzigista, jossa lastaaminen käynnistyi 29. maaliskuuta ja liikkeellelähtö tapahtui lopulta 1. huhtikuuta. Von der Goltzin uuden suunnitelman mukaan hyökkäyksen pääkohde oli Riihimäki, jonne edettäisiin Hanko–Hyvinkää-rataa pitkin. Sen valtauksella eristettäisiin Helsingin seudulla ja Tampereen eteläpuolella olleet punaiset toisistaan, ja samalla katkaistaisiin molemmille elintärkeä rautatieyhteys Pietarin suuntaan. Tämän jälkeen Riihimäeltä oli tarkoitus iskeä kohti Helsinkiä ja Lahtea, kun taas Hämeenlinnan ja Tampereen välillä olleet punaiset jätettäisiin Mannerheimin huoleksi. Kenraali Ludendorffin mielestä eteneminen sisämaahan Riihimäelle heikensi kuitenkin joukkojen huoltomahdollisuuksia ja yhteydenpitoa merivoimien kanssa. Niinpä hän laati 27. maaliskuuta vielä uuden suunnitelman, jonka mukaan Hangosta edetään rannikkoa pitkin suoraan Helsinkiin ja vasta sieltä päärataa pitkin Riihimäelle.
Teknisen ja taktisen ylivoimansa ansiosta saksalaiset laskivat pystyvänsä nopeasti katkaisemaan punaisen Suomen kahtia Riihimäellä, ja kun valkoiset samaan aikaan piirittivät Tamperetta, olisivat Varsinais-Suomen ja Satakunnan punakaartit jääneet mottiin. Helsingin valtaaminen oli myös saksalaisten omien strategisten etujen mukaista, sillä se pakottaisi venäläiset vetämään Viaporissa talvehtineet joukkonsa nopeasti pois ja näin Suomenlahti vapautuisi heidän käyttöönsä. Ennen maihinnousua von der Goltz oli vielä huolissaan Turun seudusta, jossa arvioitiin olevan noin 2 000:n punakaartilaisen reservi. Tämän vuoksi hän määräsi Ahvenanmaalla olleen jääkäripataljoonan hyökkäämään maihinnousupäivänä Turkuun, josta oli tarkoitus edetä Saloon ja lopulta yhtyä Länsi-Uudellamaalla oleviin Itämeren-divisioonan pääjoukkoihin. Turun valtaus oli sisältynyt myös Ludendorffin suunnitelmaan. Operaatio ei kuitenkaan onnistunut, kun punaiset löivät saksalaiset Nauvon taistelussa 4. huhtikuuta, jonka jälkeen nämä jättivät Turun suunnan.
Helsingin valtausta puolestaan uhkasivat kaupungissa olleiden punakaartilaisten lisäksi Viaporin merilinnoituksen rannikkotykistö sekä Helsingin satamassa olleet venäläiset sota-alukset. Viaporin aiheuttama uhka hävisi maihinnousua edeltävinä viikkoina, kun valkoisten kannattajat tekivät sen tykit ampumakelvottomiksi poistamalla niistä lukot. Operaatio toteutettiin salassa Helsinkiä hallinneilta punaisilta, mutta linnoitusta miehittäneet venäläiset olivat asiasta tietoisia. Helsingin valtauksesta olisi tullut saksalaisille hyvin vaarallinen, mikäli punaiset olisivat saaneet tykit käyttöönsä. Tallinnasta operoineet saksalaiset tiedustelukoneet pudottivat Helsinkiin jo maaliskuussa lentolehtisiä, joissa kerrottiin heidän pian olevan tulossa vapauttamaan kaupungin. Helsingissä olleet valkoisten kannattajat ryhtyivätkin valmistautumaan saksalaisten tuloon muun muassa järjestelemällä näille majoitustiloja. Myös Tampereelle pudotettiin lentolehtisiä, joissa väitettiin 30 000 saksalaisten jo nousseen maihin Porin Mäntyluodossa. Propagandalehtisten sisältö oli päämajoitusmestari Hannes Ignatiuksen käsialaa. Vaikka sosialidemokraattien sanomalehdet kirjoittivat vielä maihinnousun jälkeenkin, että Hankoon oli saapunut vain saksalaisiin sotilaspukuihin naamioituneita suojeluskuntalaisia, arvellaan lentolehtisten vaikuttaneen heikentävästi punaisten taistelutahtoon erityisesti Tampereella.
Maihinnousu Hankoon
pienoiskuva|Saksalaisten maihinnousu Hangossa venäläisalusten palaessa taustalla. Itämeren-divisioonan kuljetusalukset lähtivät liikkeelle Danzigista 31. maaliskuuta ja saapuivat Hangon edustalle aamupäivällä 3. huhtikuuta. Ennen ankkuroitumistaan divisioona miehitti kaupungin edustalla sijaitsevan Russarön linnakkeen, jonne jääneet 30 venäläistä antautuivat vaastarintaa tekemättä. Vaikka punaiset olivat tietoisia saksalaisten tulosta, he olivat poistuneet Hangosta jo hyvissä ajoin. Venäläiset merisotilaat sen sijaan sytyttivät satamassa olleet neljä sukellusvenettä ja niiden tukialuksen tuleen, jotteivät ne joutuisi saksalaisten käsiin. Ensimmäiset laivat kiinnittyivät laituriin aamuseitsemältä, ja puolen tunnin kuluttua Hangon vesitornin huipulla liehui Saksan lippu, kun taas raatihuoneen lipputankoon nostettiin Suomen leijonalippu. Valkoisten kannattajissa saksalaisten maihinnousu herätti suurta innostusta, ja heitä olikin vastaanottamassa muun muassa torvisoittokunta. Hangossa olleet punaisten vangit vapautettiin ja heidän tilalleen otettiin noin sata kaupunkiin jäänyttä punaisten kannattajaa, jotka sijoitettiin satamassa toimineen siirtolaistoimiston tiloihin. Kaupunkiin rantautuneiden saksalaisjoukkojen keskuudessa esiintyi myös kurittomuutta, sillä he tyhjensivät Hangon keksitehtaan varaston.
Länsi-Uudenmaan yhteenotot
pienoiskuva|Saksalaiset pioneerit korjaavat punaisten katkaisemaa rataa. Heti Hangon maihinnousun jälkeen muodostettiin kolme pohjoiseen suuntaavaa tiedusteluosastoa. Ensimmäistä johti ruotsalainen majuri Adolf Hamilton, jonka ryhmän tehtävänä oli miehittää Tammisaari ja Karjaa. Toisen osaston tarkoituksena oli lähteä etenemään Tammisaaresta maanteitse kohti Helsinkiä, ja kolmannen piti perustaa Tammisaareen ja Karjaalle viestikeskukset. Koska punaiset eivät olleet jättäneet Hankoon yhtään veturia, osastot lähtivät etenemään resiinoilla. Kaupungista perääntyneet punaiset olivat samaan aikaan lähettäneet oman resiinalla liikkuvan tiedustelupartionsa ottamaan selvää, mitä Hangon suunnalla tapahtuu. Osapuolet törmäsivät toisiinsa vajaat parikymmentä kilometriä kaupungin pohjoispuolella Lappohjassa, mutta taistelua ei syntynyt, kun punaisten kuuden miehen osasto antautui ilman vastarintaa. Tämän jälkeen saksalaiset kohtasivat punaisten panssarijunan noin kolme kilometriä Tammisaaren eteläpuolella. Se kuitenkin perääntyi lyhyen laukaustenvaihdon jälkeen yliarvioituaan vihollisen vahvuuden. Kello 16 saksalaiset saapuivat Tammisaaren edustalla sijaitseville Pohjanpitäjänlahden silloille, jotka olivat punaisten miehittämiä. Punaiset yrittivät hyökätä saksalaisia vastaan, mutta vetäytyivät parin tunnin kulutta, ja saksalaiset saivat kaupungin haltuunsa ilman enempää vastarintaa. Siltojen luona käydyssä yhteenotossa kaatui kaksi punakaartilaista ja harhaluodista sai surmansa yksi siviili. pienoiskuva|vasen|Saksalaiset etenemässä kohti Helsinkiä. Punaiset olivat perustaneet ensimmäisen puolustuslinjansa vasta 50 kilometrin päähän Hangosta rantaradan ja Hanko–Hyvinkää-radan risteyspaikkaan Karjaalle, jonne saksalaiset jatkoivat 5. huhtikuuta. Paikkakunnalle oli koottu noin tuhat alun perin Lempäälän rintamalle tarkoitettua punakaartilaista, jotka tulivat lähinnä Helsingistä ja ympäristökunnista. Heidän tukenaan oli kaksi panssarijunaa. Karjaa oli valittu, koska punaiset odottivat Ahvenanmaalta Turkuun tapahtuvaa maihinnousua, jonka jälkeen vihollinen oli tarkoitus pysäyttää rantaradalla ennen sen pääsyä Helsingin lähistölle. Etenemään lähteneet saksalaiset ottivat pian yhteen Raaseporin seisakkeella punaisten Panssarijuna nro 1:n kanssa. F. Wahlbergin komentamassa junassa oli noin sata punakaartilaista, mutta se joutui perääntymään vaurioiduttuaan saksalaisten ampumassa suorasuuntaustulessa. Noin kolme kilometriä Karjaan aseman eteläpuolella saksalaisia oli vastassa myös punaisten panssarijuna Nro 2. Kiivaaksi luonnehditun taistelun jälkeen molemmat junat päättivät perääntyä ilmeisesti miehistön äänestyspäätöksen johdosta. Yhteenotossa kaatui kaksi saksalaista ja kaksi haavoittui. Maanteitse Helsingin suuntaan edennyt osasto pääsi iltaan mennessä vastarintaa kohtaamatta noin 12 kilometrin päähän Snappertunan Fagernäsin kylään.
Seuraavana päivänä saksalaiset koukkasivat Karjaan aseman ympäristöön linnoittautuneiden punaisten selustaan lännestä kiertäen. Hyökkäykseen osallistui eversti Konrad Wolfin komentama pataljoona vahvistettuna majuri Hamiltonin osastolla. Kello 15 alkanut hyökkäys päättyi kiivaan taistelun jälkeen ennen pimeän tuloa, kun punaiset vetäytyivät kymmenellä junalla Turun ja Hyvinkään suuntiin. Saksalaiset seurasivat länteen paennutta punaisten panssarijunaa 25 kilometriä Kiskoon saakka ja räjäyttivät Kiskonjoen ylittävän rautatiesillan Kosken aseman tuntumassa. Karjaan valtaus vaati saksalaisilta kaikkiaan kuusi kaatunutta ja 12 haavoittunutta. Punaisten sitkeä vastarinta tuli siihen asti lähes vapaasti etenemään päässeille saksalaisille suurena yllätyksenä. pienoiskuva|Saksalaisia Lohjalla 9. huhtikuuta 1918. Karjaalta saksalaisten pääjoukko jatkoi rantarataa ja Turuntietä pitkin kohti Helsinkiä. Majuri Hamiltonin komentama kahden komppanian vahvuinen osasto puolestaan eteni Hanko–Hyvinkää-rataa pitkin Lohjan suuntaan, jossa se kohtasi 8. huhtikuuta punaiset Kirkniemen taistelussa. Vihollisen peräännyttyä saksalaiset jatkoivat Virkkalaan ja ottivat seuraavana päivänä haltuunsa Lohjankylän. Punaiset perääntyivät edelleen Nummelaan, jossa he linnoittautuivat venäläisten rakentamiin asemiin. Punaiset olivat päättäneet pysäyttää saksalaisten etenemisen juuri Nummelassa, ja näin paikkakunnalle koottiin kaikki Länsi-Uudenmaan punaiset Hangosta, Tammisaaresta, Karjaalta ja Lohjalta. Yhteensä seudulla saattoi olla jopa 3 000 – 6 000 punaista. Lohjan valtauksen jälkeen paikkakunnalle muodostettiin suojeluskunnat, jotka alkoivat välittömästi teloittaa punaisiksi epäiltyjä. Lohjalla ollut saksalaisosasto vedettiin takaisin Karjaalle 16. huhtikuuta, jolloin punaiset saivat paikkakunnan haltuunsa muutamaksi päiväksi, kunnes saksalaiset ja valkoiset palasivat Lohjalle jälleen 20. huhtikuuta. Punaiset puolestaan vetäytyivät tämän jälkeen Nurmijärven kautta kohti Hyvinkäätä.