cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Yleisurheilun alle 20-vuotiaiden Euroopan-mestaruuskilpailut 2009
thumb|Karađorđe Stadium Vuoden 2009 yleisurheilun alle 20-vuotiaiden Euroopan-mestaruuskilpailut käytiin 23.–26. heinäkuuta Novi Sadissa, Serbiassa.
Wilhelm Steinitz
Henkilökuva
Steinitzin henkilökohtainen kirjeenvaihto sekä hänen artikkelinsa osoittavat kuitenkin, että hänellä oli vaikeasta luonteestaan huolimatta myös hyviä ystäviä šakkimaailmassa. Heihin kuuluivat muun muassa Ignác Kolisch, Mihail Tšigorin, Harry Nelson Pillsbury, Bernhard Horwitz ja Amos Burn. Steinitzilla oli myös hyvät suhteet Kuuban ja Venäjän šakkiyhteisöihin, ja hän teki yhteistyötä Yhdysvaltain šakkiliiton kanssa tulevien šakin maailmanmestaruusotteluiden järjestämiseksi. Steinitz pyrki olemaan objektiivinen kirjoittaessaan šakkikisoista tai peleistä. Hän esimerkiksi sanoi Henry Birdin huonon tuloksen eräässä šakkiturnauksessa johtuvan pelkästään huonosta onnesta, vaikkei ollutkaan tämän kanssa ystävällisissä väleissä. Steinitz ei myöskään jättänyt ylistämättä pahimpiakaan vastustajiaan, jos he pelasivat hyvin.
Steinitz maksoi tunnollisesti velkansa takaisin, mutta ei muuten yleensä osannut hoitaa raha-asioitaan kunnolla. Hän antoi usein kilpailijoiden viedä asiakkaitaan ja tarjoutui pelaamaan vuoden 1886 maailmanmestaruusottelun ilmaiseksi. Steinitz myös kuoli köyhänä ja jätti leskensä selviytymään makeiskaupan tulojen avulla. Vuoden 1895 Hastingsin turnauskirja, jonka pelaajat yhdessä kirjoittivat, kuvaa Steinitzia seuraavasti:
Steinitz oli naimisissa kahdesti. Ensimmäinen vaimo Caroline ja tämän kanssa saatu tytär Flora kuolivat pian Steinitzin ja Tšigorinin välisen toisen maailmanmestaruusottelun jälkeen. Steinitz solmi myöhemmin uuden avioliiton.
Uran alku
Steinitzin opiskeluaikoina Wienissä pelattiin hyvin paljon shakkia, ja Steinitz huomasi turnauksissa ja kahvilapeleissä olevan tarjolla hänen kipeästi kaipaamaansa rahaa. Steinitz ryhtyi pelaamaan kahviloissa pienillä rahapanoksilla, ja pian hänestä tuli yksi Wienin shakkipiirien vakiopelaajista. Samalla tosin hänen opintonsa jäivät taka-alalle.
Steinitzin ensimmäinen turnaus oli wieninmestaruusturnaus vuonna 1859. Turnauksen voitti Carl Hamppe, toiseksi tuli Jenay ja kolmanneksi Steinitz. Toisessa turnauksessaan vuonna 1860 Steinitz tuli toiseksi Hamppen voittaessa taas. Läpimurtonsa Steinitz teki kolmannessa turnauksessaan 1861, kun hän voitti mestaruuden ja sai 30 pistettä 31 mahdollisesta.
Tie vie Lontooseen
Vuonna 1862 Lontoossa pidettiin maailmannäyttely, jonka yhteydessä järjestettiin myös kansainvälinen shakkiturnaus. Turnaus oli siitä historiallinen, että se oli ensimmäinen kerta, kun käytettiin aikarajoja; aikaa mitattiin tiimalaseilla. Turnauksessa jokainen neljästätoista pelaajasta pelasi jokaista vastaan, eikä tasapelejä huomioitu, vaan jokaisesta ottelusta haluttiin saada selville voittaja. Pelit uusittiinkin, jos ne päättyivät tasan. Turnauksen ennakkosuosikki oli Adolf Anderssen, sillä maailman vahvimpana pidetty pelaaja Paul Morphy oli lopettanut pelaamisen. Myös 26-vuotias Wilhelm Steinitz oli kutsuttu turnaukseen, sillä hän oli pelannut vakuuttavasti edellisenä vuonna Wienin turnauksessa. Hän matkusti toiveikkaana Lontooseen, mutta lopputulos ei ollut niin hyvä kuin mitä hän oli odottanut. Steinitz sijoittui vasta kuudenneksi Adolf Anderssenin, Louis Paulsenin, John Owenin, George MacDonnellin ja Serafino Dubois'n jälkeen. Hän sai turnauksesta yhteensä kahdeksan pistettä 13:sta mahdollisesta. Tulos oli hänelle pettymys, vaikka hän oli osallistunut vasta ensimmäisen kerran kansainväliseen suureen turnaukseen. Steinitz sai kuitenkin pelistään Augustus Mongredienia vastaan nerokkuuspalkinnon. Hän uhrasi pelissä ensin laadun, sitten torninsa sotilaaseen ja lopetti pelin hienoon mattiin. Turnauksen jälkeen Steinitz päätti jäädä Lontooseen.
Ison turnauksen jälkeen Steinitz otteli muita pelaajia vastaan ja menestyi hyvin. Steinitz haastoi heti turnauksen jälkeen viidennelle sijalle tulleen Dubois'n otteluun, jonka voitti tuloksella 5–3. Siitä alkoi hänen 31 vuoden voittoputkensa otteluissa. Vielä saman vuoden syyskuussa Lontoossa pidettiin pieni turnaus, jonka Steinitz voitti puhtaasti tuloksella 7/7. Muut turnaukseen osallistuneet pelaajat olivat kuitenkin niin heikkoja, ettei Steinitzin voitto vaikuttanut hänen maineeseensa. Seuraavaksi Steinitz haastoi Lontoon parhaan pelaajan, šakkiammattilaisena tunnetun Joseph Henry Blackburnen, ja voitti hänet yllättävän helposti luvuin 7–1. Hän jatkoi kiertelemällä ympäri Britteinsaaria, antoi simultaaniesityksiä ja voitti pieniä turnauksia. Vuonna 1863 hän voitti otteluissa Frederick Deaconin ja Valentine Greenin, jotka olivat molemmat englantilaisia huippupelaajia.
Maailman paras pelaaja
thumb|right|220px|Steinitz 40-vuotiaana.
Anderssenin ja Steinitzin välinen ottelu 1866 ei ollut virallinen maailmanmestaruuskilpailu, mutta koska Anderssenia pidettiin Paul Morphyn vetäytymisen jälkeen maailman parhaana pelaajana, kyseessä oli tavallaan moraalinen kamppailu maailman parhaan pelaajan tittelistä. Anderssen oli voittanut vuosien 1851 ja 1862 Lontoon šakkiturnaukset, mutta Steinitzin paras suoritus oli vasta kuudes sija vuoden 1862 turnauksessa. Steinitzin mahdollisuuksiin uskottiin silti sen verran, että ottelulle saatiin rahoittajia. Ottelu järjestettiin Lontoossa vuoden 1866 heinäkuun alussa. Aikaa mitattiin tiimalaseilla, ja pelaajilla oli kaksi tuntia aikaa suorittaa 20 siirtoa. Hävinneelle pelaajalle oli tarjolla 20 puntaa, ja voittaja saisi 100. Vuoden 2006 rahassa se vastaa noin 55 000:tta puntaa. Anderssen oli selvä ennakkosuosikki, mutta Steinitzille oli etua siitä, että hän oli 18 vuotta nuorempi, sillä ottelut kestivät useita tunteja ja vaativat fyysistä kuntoa. Vedonlyöntikerroin oli ennen ottelun alkua Anderssenin hyväksi 2:1.
Anderssen aloitti ottelun vahvasti Evansin gambiitilla ja voitti pelin 35 siirrossa. Toisessa pelissä Steinitz avasi kuningasgambiitilla ja hämmästytti yleisön voittamalla pelin. Steinitz voitti myös seuraavat kolme peliä, joten tilanne oli 4–1 Steinitzin hyväksi. Steinitzin kannattajat uskoivat, että ottelu oli ratkennut eikä Anderssenista olisi enää vastusta. Anderssen kuitenkin pelasi seuraavassa pelissä mustilla sisilialaista puolustusta ja voitti pelin 54 siirron taistelun jälkeen. Seuraavankin pelin Anderssen voitti, kun hän pelasi valkeilla taas Evansin gambiittia. Kahdeksannessa pelissä Anderssen saavutti yhden hienoimmista voitoistaan ja Steinitz luovutti jo 24. siirron kohdalla. Ottelu oli nyt tasatilanteessa 4–4. Steinitz hävisi seuraavankin pelin, minkä jälkeen Anderssenin voittoon uskottiin entistä enemmän. Steinitz voitti kuitenkin kaksi peliä peräkkäin, minkä jälkeen Anderssen tasoitti tilanteeksi 6–6. Kolmannentoista pelin voitto meni taas Steinitzille, ja sen jälkeen hän tarvitsi vain yhden voiton koko ottelun voittoon. Viimeinen peli päättyikin Steinitzin voittoon 85. siirrossa, ja näin hän voitti myös koko ottelun.
Steinitz itse oli sitä mieltä, että hänen maailmanmestaruuskautensa alkoi jo tästä ottelusta. Steinitzhan voitti maailman parhaana pidetyn pelaajan, minkä perusteella hän katsoi olevansa maailman paras. Steinitz olikin ottelun jälkeen käytännössä maailman vahvin pelaaja. Virallisen maailmanmestaruusottelun Steinitz pelasi kuitenkin vasta 20 vuoden kuluttua, mistä hänen virallinen kautensa maailmanmestarina alkoi.
Vuodet epävirallisena maailmanmestarina
Seuraavana Steinitz otteli englantilaista Henry Birdiä, omaperäisestä pelitavastaan tunnettua mestaria vastaan, ja voitti ottelun 7 voitolla, 5 tasapelillä ja 5 tappiolla. Bird ei kuulunut maailman parhaiden pelaajien joukkoon, joten kun Steinitz voitti hänet vain niukasti, epäilykset Steinitzin pelitaidoista heräsivät. Jotkut uskoivat šakista jo vetäytyneeseen Morphyynkin enemmän kuin Steinitziin.
Vuonna 1867 Pariisin maailmannäyttelyn yhteydessä järjestettiin kansainvälinen šakkiturnaus, ja itse keisari Napoleon III oli paikalla lahjoittamassa voittajalle palkinnon. Turnaukseen osallistui kolmetoista pelaajaa, ja jokainen pelasi kaksi peliä jokaista vastaan. Tasapeleistä ei saanut pisteitä, ja aikaa oli kuusi minuuttia siirtoa kohden. Turnauksen voitti rohkeaa hyökkäyspeliä pelannut Ignaz Kolisch, joka ei kuitenkaan voittanut myöhemmin enää yhtään turnausta. Steinitz sijoittui kolmanneksi, mihin hän ei ollut täysin tyytyväinen. Steinitz myös riitautui turnauksessa Blackburnen kanssa, joka löi Steinitzia tämän ensin syljettyä hänen päälleen.
Turnauksen jälkeen Steinitz palasi Lontooseen, missä hankki elantonsa pelaamalla kahvilapelejä rahasta. Vuonna 1872 hän voitti Lontoossa erään turnauksen voittamalla kaikki pelinsä. Vaikka turnaus oli pieni, Steinitzin saavutus oli huomattava, sillä turnaukseen osallistui myös muita tunnettuja pelaajia kuten Blackburne ja Zukertort. Saman vuoden lokakuussa Steinitz otteli Zukertortin kanssa vielä henkilökohtaisen ottelun Lontoossa. Steinitz oli ottelussa aivan ylivoimainen ja voitti selvästi tuloksella 7 voittoa, yksi tappio ja 4 tasapeliä.
Vuonna 1873 Steinitz saavutti ensimmäisen voittonsa kansainvälisessä turnauksessa. Turnauksen säännöt olivat epätavalliset: kaikki pelasivat kaikkia vastaan kolmen pelin sarjan, jonka voittaja sai yhden pisteen. Jos ottelu päättyi tasan, molemmat saivat puoli pistettä. Blackburne aloitti turnauksen hyvin ja johti sitä aina toiseksi viimeiselle kierrokselle asti, jolloin hävisi ottelunsa. Steinitz oli vain pisteen verran Blackburnea jäljessä, ja kun hän voitti oman pelinsä, pisteet olivat tasan. Mestaruuden ratkaisemiseksi pelattiin uusintaottelu, jonka Steinitz voitti tuloksella 2–0. Kolmanneksi turnauksessa tuli Anderssen, jonka Steinitz oli voittanut puhtaalla pelillä heidän välisessään sarjassa.
Vuoden 1876 helmikuussa Steinitz otteli uudestaan Blackburnen kanssa ja voitti puhtaasti seitsemällä voitolla ilman tappioita tai tasapelejä. Tämä oli ensimmäinen ottelu, johon katsojien piti maksaa pääsymaksu. Voiton jälkeen Steinitz piti kuuden vuoden tauon vakavista peleistä. Hän antoi sen sijaan simultaani- ja sokkoshakkiesityksiä ja työskenteli šakkitoimittajana The Field -lehdessä. Kun hän menetti työnsä, hänen oli pakko ruveta jälleen osallistumaan turnauksiin.
Wienissä pidettiin vuonna 1882 turnaus, johon osallistui 18 pelaajaa ja joka pelattiin kaksinkertaisena. Steinitz ei ollut pelannut yhtään turnauspeliä yhdeksään vuoteen, aiemmin pelatun Wienin turnauksen jälkeen. Siihen nähden hänen menestyksensä oli todella loistavaa. Steinitz sai 24 pistettä ja hän jakoi ensimmäisen sijan Simon Winawerin kanssa. Turnaus oli hyvin tasainen, sillä täydet pisteet olisivat olleet 36, ja kuusi ensimmäistä pelaajaa mahtuivat neljän pisteen sisään.
Syksyllä Steinitz matkusti Amerikkaan, missä hän antoi kuuden viikon ajan sokko- sekä simultaaninäytöksiä ja menestyi loistavasti. Hänen taitojansa ihailtiin, ja hän sai vierailukutsuja eri puolilta maata. Steinitz kävi matkallaan niin New Yorkissa, New Orleansissa kuin Havannassakin. Steinitz tapasi myös ohimennen Paul Morphyn, joka oli vain varjo entisestään.
Steinitz osallistui vuoden 1883 huhtikuussa Lontoossa järjestettyyn turnaukseen, jossa oli taas mukana šakinpelaajien terävin kärki. Turnauksessa käytettiin ensi kertaa nykyaikaisen kaltaista šakkikelloa, joka pysähtyy painettaessa ja käynnistää vastustajan kellon. Tasapelit uusittiin, mutta jos peli päättyi kolmesti tasan, molemmat pelaajat saivat puoli pistettä. Steinitz sijoittui turnauksessa vasta toiseksi, ja hänen pahin vastustajansa Zukertort voitti turnauksen kolmen pisteen erolla.
Virallinen maailmanmestari
Steinitz muutti vuoden 1883 lokakuussa Yhdysvaltoihin, mikä hidasti Steinitzin ja Zukertortin välisen ottelun suunnittelua. Pitkän kirjeenvaihdon ja säännöistä kiistelyn jälkeen osapuolet pääsivät yksimielisyyteen: Ottelun voittoon vaadittiin kymmenen voittoa. Miettimisaikaa oli 15 siirtoa tunnissa, ja molemmat osapuolet asettivat panokseksi 2 000 dollaria. Steinitzin erityisestä vaatimuksesta sopimuksessa mainittiin, että ottelu pelattiin maailmanmestarin tittelistä. Hän oli varma voitostaan ja halusi, ettei sen jälkeen olisi enää epäselvyyttä maailmanmestarista. Ottelu alkoi 11. tammikuuta 1886, ja sitä oli seuraamassa suuri määrä lehdistön edustajia.
Zukertort aloitti ensimmäisen pelin valkeilla. Hän käytti kuningatargambiittia, mutta teki jo seitsemännessä siirrossa asemallisen virheen. Steinitz uhrasi kuudennessa siirrossaan ratsunsa valkean kahteen sotilaaseen ja voitti pelin sotilaidensa ansiosta. Zukertort kokosi kuitenkin tappion jälkeen itsensä nopeasti ja voitti seuraavan pelin. Zukertort siirtyi johtoon kolmannessa pelissä, kun Steinitz teki virheen voittoasemassa. Sama jatkui neljännessä pelissä: Steinitz menetti upseerinsa, vaikka oli luullut voittavansa sotilaan, ja luovutti pelin. Zukertort voitti myös viidennen pelin vaivattomasti, joten tilanne oli jo 4–1 hänen hyväkseen. Sen jälkeen ottelua jatkettiin St. Louisissa. Steinitz nousi takaa-ajoasemasta ja voitti kuudennen pelin valkeilla pelaten espanjalaista peliä. Seitsemännessä pelissä Steinitz hankki Zukertortille eristetyn sotilaan, johon kohdisti hyökkäyksensä. Steinitz voitti pelin 35 siirrossa. Seuraava peli päättyi tasan, mutta yhdeksännen pelin Steinitz voitti, minkä jälkeen tilanne olikin tasan 4–4. Kymmenes peli päättyi nopeasti tasan. Steinitz voitti yhdennentoista pelin, kun Zukertort teki epäkorrektin uhrauksen lähetillään. Sama lopputulos oli myös kahdennessatoista pelissä, joten Steinitz johti ottelua jo kahdella pisteellä 6–4. Zukertort voitti seuraavan pelin, ja sen jälkeen kaksi peliä päättyi tasan. Steinitz voitti puolestaan kuudennentoista pelin mutta joutui tyytymään tasapeliin seuraavassa pelissä. Loput ottelusta oli sitten Steinitzin juhlaa: hän voitti loput kolme peliä. Viimeisessä pelissä Zukertort yritti rohkeaa gambiittia, mutta luovutti, kun huomasi menettävänsä kuningattarensa ratsuhaarukalle. Lopputulos oli 10 voittoa, 5 tappiota sekä 5 tasapeliä Steinitzille, josta tuli vihdoin virallinen maailmanmestari.
Maailmanmestaruusvuodet
Ottelun alku oli hyvin tasainen. Tšigorin voitti ensimmäisen pelin, minkä jälkeen molemmat voittivat vuorotellen, kunnes tilanne oli 4–4. Steinitz voitti yhdeksännen ja kymmenennen pelin ja otti voitoillaan kahden pisteen johdon. Tšigorin kavensi eron yhteen pisteeseen voittamalla seuraavan pelin, mutta Steinitz voitti vuorostaan kahdennentoista pelin. Tšigorin voitti vielä kolmannentoista pelin, mutta se jäikin hänen viimeiseksi voitokseen. Steinitz voitti seuraavat kolme peliä, minkä jälkeen tilanne oli 10–6 ja Steinitz tarvitsi enää puoli pistettä voittaakseen ottelun. Se onnistuikin seuraavassa pelissä, joka päättyi tasan, joten Steinitz säilytti maailmanmestarin arvonimen.
Steinitz pelasi Tšigorinin ja kahden paikallisen mestarin kanssa loput kolme peliä vielä yleisön iloksi neuvottelupeleinä. Pienoisottelu päättyi tasan 1½–1½.
Steinitzin haastajaksi löytyi nopeasti uusi ehdokas Isidor Gunsberg, joka oli voittanut muun muassa vuonna 1889 New Yorkissa pidetyn turnauksen. Steinitz ei osallistunut turnaukseen, mutta hän hoiti järjestelyjä ja kirjoitti turnauksesta kirjan. Maailmanmestaruusottelu järjestettiin pikaisesti New Yorkissa, ja säännöt olivat samat kuin edellisessäkin ottelussa. Steinitz meni seitsemännessä pelissä johtoon, säilytti asemansa loppuun asti ja voitti ottelun. Ottelun peleistä peräti yhdeksän päättyi tasan. Voitot olivat Steinitzin eduksi lopussa 6–4 ja loppupisteet 10½–8½. Ottelun tasaväkisyys yllätti šakkiyleisön, ja se oli merkki sekä tason noususta että Steinitzin ikääntymisestä; hän oli jo 54-vuotias.
Steinitz kärsi koko elämänsä taloudellisista vaikeuksista, minkä takia hänen piti hyväksyä lähes jokainen ottelu- ja turnaushaaste. Niinpä kun Tšigorinin ja Steinitzin välille ehdotettiin uutta maailmanmestaruusottelua, Steinitz hyväksyi sen välittömästi. Pelien lukumäärä rajoitettiin taas kahteenkymmeneen ja voittoon vaadittiin yli puolet pisteistä. Steinitz oli heikentynyt pelaajana, kun taas Tšigorinin taidot olivat kehittyneet.
Tittelin menetys
thumb|right|300px|Steinitz ja Lasker vuoden 1894 maailmanmestaruusottelussa.
Ensimmäisen pelin voitti Lasker. Steinitz selitti tappiotaan väsymyksellä ja hermostuneisuudella, mikä pitikin osin paikkansa: hän oli jo 58-vuotias. Steinitz nousi seuraavassa pelissä tasoihin, ja kuudennen pelin jälkeen molemmilla oli kaksi voittoa tilillään. Sitten Lasker voitti kaksi peliä, minkä jälkeen ottelua jatkettiin Philadelphiassa tilanteessa 4–2 haastajan hyväksi. Steinitz ei kuitenkaan enää pystynyt vastaamaan Laskerille, vaan hävisi kaikki Philadelphian kolme peliä. Ottelu siirtyi Montrealiin, missä Steinitz kavensi tilanteeksi 7–4. Se ei kuitenkaan auttanut, vaan Laskerista tuli maailmanmestari 10 voitolla, 5 tappiolla ja 4 tasapelillä. Steinitz oli hävinnyt tittelin, mutta hän ei suinkaan vetäytytynyt šakin pelaamisesta vaan alkoi osallistua turnauksiin entistä aktiivisemmin.
Mestaruuden jälkeinen ura
thumb|right|180px|Parrakas Steinitz.
Steinitz osallistui syksyllä 1894 New Yorkissa pieneen turnaukseen, jonka hän voitti.
Seuraava iso kilpailu hänen urallaan oli Hastingsin turnaus. Se oli ensimmäinen oikea superturnaus, sillä siihen osallistui yhteensä 22 kansainvälisesti menestynyttä pelaajaa. Hastingsin turnausta pidetään yhtenä kaikkien aikojen parhaista turnauksista, ja siitä tulikin vuosittainen tapahtuma suuren suosion takia. Turnaus pelattiin niin, että jokainen pelasi yhden pelin jokaista vastaan. Turnauksen voiton vei nuori Harry Nelson Pillsbury, joka oli aiemmin suurelle yleisölle täysin tuntematon. Toiseksi tuli Tšigorin, kolmanneksi Lasker, neljänneksi Tarrasch, ja Steinitz oli vasta viides. Hän myös hävisi Laskeria vastaan pelaamansa pelin, mikä edelleen vahvisti käsitystä, että Lasker on Steinitzia vahvempi pelaaja. Steinitz pelasi kuitenkin von Bardelebenia vastaan pelin, joka on šakkihistorian kuuluisimpia. Steinitz aloitti 22. siirrolla hienon sommitelman, jonka lopuksi jokainen hänen upseereistaan oli mustan lyötävänä ja lisäksi musta uhkasi yhden siirron mattia. Silti tilanne oli valkean voitto, ja Bardeleben antoikin aikansa kulua loppuun ikään kuin luovutukseksi, sillä ei halunnut Steinitzin pelaavan hienoa sommitelmaansa laudalla. Peli sai myöhemmin lempinimen Ikivihreä peli.
Vuosina 1895–1896 Lasker osallistui neljän pelaajan otteluturnaukseen, jossa olivat mukana myös Pillsbury, Lasker sekä Tšigorin. Turnaus koostui otteluista, joissa pelattiin aina kuusi peliä vastustajaa vastaan. Lasker voitti turnauksen ylivoimaisesti, mutta Steinitz osoitti olevansa yhä vaarallinen kilpailijoilleen ja sijoittui toiseksi.
Vuoden 1896 kesällä pidettiin Nürnbergissä turnaus, johon sekä Steinitz että Lasker osallistuivat. Tämäkin turnaus osoitti Laskerin vahvuuden: hän voitti tuloksella 13½/18, kun Steinitz jäi vasta kuudenneksi tuloksella 11.
Vaikka Lasker oli selvästi parempi, Steinitz haastoi hänet maailmanmestaruusotteluun vielä vuoden lopulla. Ottelu sovittiin alkavaksi marraskuussa, mutta voittajasta ei ollut missään vaiheessa epäselvyyttä. Lasker voitti Moskovassa ensimmäiset neljä peliä, jolloin Steinitz pyysi lykkäystä heikentyneen terveydentilansa takia. Ottelussa pidettiin taukoa kaksi kuukautta, minkä jälkeen Lasker jatkoi vahvoja otteitaan. Lasker voitti seuraavista seitsemästä pelistä kolme, ja neljä peliä päättyi tasan. Steinitz sai taisteltua kahdesta seuraavasta pelistä voitot, mutta se oli enää laiha lohtu entiselle maailmanmestarille. Seuraava peli päättyi tasan, ja sitten Lasker voitti kuudennentoista ja seitsemännentoista pelin. Lopputulos oli selvä 10–2 Laskerin hyväksi.
Ottelu rasitti Steinitzia niin paljon, että hän joutui jäämään muutamaksi viikoksi moskovalaiseen psykiatriseen sairaalaan lepäämään. Päästyään sairaalasta Steinitz palasi takaisin Yhdysvaltoihin, missä hän ei kuitenkaan pysynyt kauan aloillaan.
Steinitz osallistui vielä muutamaan turnaukseen. Wienissä hän tuli vuonna 1898 hienosti neljänneksi yhdeksäntoista osallistujan joukosta. Samana vuonna pelatussa Kölnin turnauksessa Steinitz sijoittui viidenneksi, mikä oli myös hyvä suoritus. Katastrofi iski kuitenkin seuraavana vuonna Lontoon turnauksessa. Steinitz tuli viidentoista osanottajan joukosta vasta sijalle 11.
Pian turnauksen jälkeen Steinitz todettiin mielisairaaksi ja hän joutui laitoshoitoon. Joidenkin lähteiden mukaan Steinitz kärsi kupasta, jonka hän olisi saanut Pietarin turnauksessa vuosina 1895–96. Sairauden arvellaan olleen osasyynä hänen hermoromahduksiinsa. Hän jopa yritti yhdessä vaiheessa haastaa Jumalan šakkiotteluun ja aikoi antaa siirron ja sotilaan tasoituksena. Vuonna 1900 hänen vaimonsa toimitti hänet Ward's Islandin mielisairaalaan. 12. elokuuta vuonna 1900 Steinitz sai sairaalassa sydänkohtauksen, mikä johti hänen kuolemaansa. Hänet haudattiin Brooklynin Ikivihreiden hautausmaalle.
Journalisti ja kirjailija
Vuodesta 1873 Steinitz toimi englantilaisen The Field -lehden šakkikolumnistina. Vuonna 1882 kustantaja lopetti kolumnin julkaisemisen lehdessä ja Steinitz erotettiin. Palsta aloitettiin kuitenkin uudestaan heti seuraavana vuonna, mutta kolumnisteina toimivat Leopold Hoffer ja Zukertort.
Vuonna 1885 Steinitz toteutti pitkäaikaisen unelmansa: Hän perusti oman šakkiaiheisen lehden, jonka nimeksi tuli The International Chess Magazine. Lehti sisälsi muun muassa šakkipelien analyysejä, teorian esittelyä sekä Steinitzin oman palstan, jossa hän kertoi ajatuksiaan yleensä šakkiin liittyvistä asioista. Tällä palstalla Steinitz suututti monet arvostelemalla esimerkiksi Paul Morphya, jonka kritisointi oli yhdysvaltalaisille ennenkuulumatonta. Lehteä julkaistiin aina vuoteen 1891, kunnes tappiolliseksi muuttunut julkaisu oli pakko lopettaa. Steinitz jatkoi siitä huolimatta kirjoittamistaan ja aloitti moniosaisen šakkikirjan, joka sai nimekseen The Modern Chess Instructor. Vain ensimmäinen osa ehti ilmestyä, ja sitäkin kritisoitiin paljon. Steinitz kirjoitti myös šakkiartikkeleita The New York Tribune- ja The New York Herald -lehtiin. Lisäksi hän teki turnauskirjan Yhdysvaltain kuudennesta kongressiturnauksesta ja analysoi siinä kaikki 432 peliä. Kirja julkaistiin vuonna 1891.
Pelityyli ja vahvuus
Alun perin Steinitz pelasi samanlaisella romanttisella ”kaikki peliin” -hyökkäystyylillä kuin aikaisemmatkin pelaajat. Vuonna 1873 Steinitz siirtyi yllättäen uuteen tyyliin, jota nykyään kutsutaan asemalliseksi koulukunnaksi. Tätä Steinitzin kehittämää pelitapaa pidetään nykyään tavallisena. Hän painotti asemallisia tekijöitä: sotilasrakennetta, tilaetua, ratsujen sijoittautumista etuvartioihin ja lähettiparia. Hän loi uusia termejä ja alkoi puhua heikoista ja vahvoista ruuduista, heikoista ja vahvoista läheteistä ja sotilasenemmistön merkityksestä. Lasker tiivisti myöhemmin Steinitzin šakkiteoriat neljään pääperiaatteeseen: Aseman tasapaino oli Steinitzin keksimä termi, johon Lasker erityisesti ihastui. Steinitz painotti myös sitä, että jos pelaaja on saanut etua, hänen täytyy hyökätä säilyttääkseen sen. Sen jälkeen kun Steinitz oli siirtynyt asemalliseen tyyliin, hän hallitsi kilpailušakkia 1870- ja 1880-luvuilla. Max Euwen mukaan Steinitz pyrki selväpiirteisiin asemiin, joissa hänen teoriansa toimi parhaiten. Steinitz ei kuitenkaan pidättäytynyt hienoista mattihyökkäyksistä: Esimerkiksi vuoden 1895 Hastingsin turnauksessa hän voitti vielä 59 vuoden iässä von Bardelebenin uskomattomassa pelissä. Siinä Steinitz sommitteli aseman, jossa kaikki hänen upseerinsa ovat lyötävissä mustan seuraavalla siirrolla, samalla kun musta uhkasi siirron mattia. Siitä huolimatta peli oli valkean voitto.
Steinitz oli ehdottoman objektiivinen pelaaja, joka etsi laudalla parhaita siirtoja välittämättä vastustajasta. Steinitz oli sitä mieltä, että pelaaja menestyy tekemällä parhaat siirrot, olipa vastassa kuka tahansa. Tosiasiassahan pelaaja voi menestyä paremmin, jos tietää, millaisista asemista vastustaja pitää tai mitä avauksia hän haluaisi pelata, ja voi välttää tällaiset tilanteet. Steinitzin suurimmat heikkoudet olivat ehkä kokeilumielessä pelatut siirrot ja tarpeettoman vaikeisiin puolustustilanteisiin ajautuminen huippuluokan peleissä. Hänellä saattoi olla 20 siirron jälkeen vielä lähes kaikki sotilaat alkuperäisillä paikoillaan upseerien edessä. Hän uskoi järkkymättä siihen, että pystyisi puolustamaan lähes mitä tahansa asemaa.
Steinitzin pelivahvuutta on yritetty mitata ja verrata niin nykyisiin kuin entisiinkin pelaajiin. Eräs vahvuusluvun kartoitus asettaa hänet vasta 47:nneksi kaikkien aikojen tilastoissa. Chessmetricsin mukaan Steinitz on 15. kaikkien aikojen parhaiden pelaajien listalla. Tosin Chessmetrics ei suosi pelaajia, jotka pelaavat epäsäännöllisesti, ja Steinitzin parhaiden vuosien aikaan kilpašakki oli epäsäännöllistä. Steinitz piti myös pitkiä taukoja kilpapelaamisesta. Vuonna 2005 Chessmetricsin tekijä Jeff Sonas kirjoitti artikkelin, jossa hän tutki erilaisia tapoja verrata maailman parhaita pelaajia ja käytti Chessmetricsin tarjoamaa tietoa peleistä. Hän tuli siihen lopputulokseen, että Steinitz oli enemmän muita pelaajia edellä 1870-luvulla kuin Bobby Fischer parhaina vuosinaan. Hän totesi myös, että Steinitz on ollut kolmanneksi pisimpään maailmanmestarina ja että hän oli myös seitsemäs, kun tutkittiin pelaajia, jotka olivat olleet pisimpään maailman kolmen parhaan joukossa.
Steinitzin mukaan nimetyt muunnelmat
Steinitzin mukaan on nimetty useiden avauksien muunnelmia:
Achanaltin rautatieasema
Achanaltin rautatieasema on rautatieasema Achanaltin kylässä Ylämaan hallintoalueella, Skotlannissa. Se sijaitsee Kyle of Lochalshin radan varrella.
Hannah Morrison
Hannah Morrison on alankomaalainen taidemusiikin laulaja, äänialaltaan sopraano.
Opinnot
Morrison syntyi Alankomaissa skotlantilais-islantilaiseen perheeseen ja opiskeli vuosina 1998–2004 laulamista sekä pianonsoittoa Maastrichtin musiikkiakatemiassa. Saatuaan diplominsa hän siirtyi Kölnin musiikki- ja tanssikorkeakouluun. Vuoden 2009 alussa hän siirtyi professori Barbara Schlickin opetukseen, joka johti konserttiesiintyjän tutkinnon suorittamiseen. Samoihin aikoihin Morrison suoritti musiikin maisterin tutkinnon esiintymisessä Lontoon Guildhall School of Music and Dramassa professori Rudolf Piernayn ohjaamana. Lisää oppia hän sai vielä mestarikursseilta, joita pitivät Evelyn Tubb, Anthony Rooley, Barthold Kuijken, Andrew Lawrence-King, Thomas Allen, Kiri Te Kanawa ja Matthias Goerne.
Ura
Morrison on kysytty solisti sekä oratorioesiintyjänä että yksinlaulujen tulkitsijana. Hän on ollut läheisessä yhteistyössä Sir John Eliot Gardinerin kanssa; tämän johdolla Morrison debytoi esittämällä Wolfgang Amadeus Mozartin sovituksen Georg Friedrich Händelin teoksesta Alexander's Feast Salzburgin festivaalilla vuonna 2013. Samana vuonna Morrison esiintyi vierailijana konserttisaleissa Barcelonassa, Kölnissä, Lontoossa (BBC:n nauhoittamana), Luzernissa, Pariisissa, Pisassa, Leipzigin Bachfestillä ja Aldeburghin festivaalilla (teoksilla Johannes-passio, BWV 245, ja H-mollimessu, BWV 232, Johann Sebastian Bach). Morrison esiintyi vuonna 2013 myös BBC Promsilla. Hän on Bachin ja Händelin teosten ohella tulkinnut muun muassa Claudio Monteverdin, Robert Schumannin ja Johannes Brahmsin tuotantoa. Hän on levyttänyt muun muassa Felix Mendelssohn-Bartholdyn lauluja Hyperion-levymerkille.
Morrison on esiintynyt säännöllisesti vierailijana Paul Agnewin ja William Christien johtaman Les Arts Florissants -kokoonpanon kanssa. Yksinlauluresitaaleissa hän on tehnyt säännöllisesti yhteistyötä eteläafrikkalaisen pianisti Lara Jonesin kanssa.
Tehumardin taistelu
Tehumardin taistelu oli toisessa maailmansodassa Viron Saarenmaalla 8. lokakuuta 1944 käyty puolustustaistelu Saksan ja Neuvostoliiton välillä Tehumardin kylässä parikymmentä kilometriä Kuressaaresta lounaaseen.
thumb|Tehumardin taistelussa kaatuneiden hautausmaa Saarenmaalla
IBM Power Systems
IBM Power Systems on IBM:n tietokonemallisto, jossa käytetään Power-arkkitehtuurin suorittimia. Malleissa käytetään AIX, IBM i (ent. OS/400, i5/OS) tai Linux -käyttöjärjestelmiä.
thumb|[[POWER8-suorittimia käyttävä IBM Power Systems E870.]] Mallistossa on yhdistetty IBM System p (ent. pSeries, IBM RS/6000) ja IBM System i (ent. iSeries, IBM AS/400) -sarjat.
Just-in-time-oppiminen
Just-in-time-oppimisessa tietoa ja taitoa opitaan sitä mukaa kuin sitä tarvitaan eteentulevan ongelman ratkaisemiseen ts. oppiminen pyritään sijoittamaan ongelmanratkaisun yhteyteen. Nykyaikana on mahdollista hakea tietoa juuri silloin kun sitä tarvitaan, jolloin oppiminen muuttuu just in time -oppimiseksi. Just-in-time-oppimiseen voi sisältyä seuraavia vaiheita:
29. huhtikuuta
29. huhtikuuta on gregoriaanisen kalenterin mukaan vuoden 119. päivä (120. päivä karkausvuonna). Vuodesta on jäljellä 246 päivää.
Aiheesta muualla
Katso myös: kalenteri ~ 28. huhtikuuta, 30. huhtikuuta
Bodominjärvi
Bodominjärvi on järvi Keski-Espoossa Bodomin kaupunginosassa. Järvessä on kaksi pientä saarta, Storören ja Lillören. Bodominjärven itäpuolella sijaitsee Matalajärvi. Järvi laskee eteläpäästään Oitvikenistä (Oittaanlahdesta) Oitånia (Oittaanjokea) ja Glomsånia pitkin Espoonjokeen ja edelleen Espoonlahteen (Suomenlahti). Järven syvin kohta, 13 m, sijaitsee lähellä Lillörenin saarta.
Bodominjärvi on tunnettu 5. kesäkuuta 1960 järven rannalla tapahtuneesta kolmoismurhasta.
John Mills
John Mills (22. helmikuuta 1908 – 23. huhtikuuta 2005 ) oli englantilainen näyttelijä, joka esiintyi urallaan yli 120 elokuvassa.
Bodominjärvi
Järven käyttö virkistysalueena
Oittaalla on lisäksi ympäri vuoden auki oleva, Espoon kaupungin omistama ja Oittaan kartanon ylläpitämä virkistyskeskus, jossa on ulkoilijoiden iloksi mm. kahvila, ulkoiluvälinevuokraamo (suksia, lumikenkiä, retkiluistimia, GPS-laitteita, kajakkeja, kanootteja), suksihuolto- ja voitelupiste, 100 hengen ravintola, sauna ja oma laituri, jossa on talvisin virtausmoottorilla aikaansaatu avantouintimahdollisuus.
John Mills
Elämä
John Mills syntyi vuonna 1908 Felixstowessa Suffolkissa. Hänen syntymänimensä oli Lewis Ernest Watts Mills, mutta hän vaihtoi sen 1920-luvun alussa muutettuaan Lontooseen.
Bodominjärvi
Järven käyttö virkistysalueena
Lisäksi Oittaalta lähtevät valaistut latuosuudet (kesäisin ulkoilijoiden suosimat lenkkipolut), joita pitkin pääsee aina Espoon keskuspuistoon tai Nuuksioon saakka.
John Mills
Elämä
Mills meni 1920-luvun alkupuolella sisarensa rohkaisemana tanssikouluun Lontooseen. Ensimmäiset elokuvaroolinsa Mills sai 1930-luvun alussa kierreltyään sitä ennen eri tanssi- ja teatteriryhmissä. Läpimurtonsa hän teki toisen maailmansodan aikana elokuvassa Meri on kohtalomme (In Which We Serve).
Bodominjärvi
Järven käyttö virkistysalueena
Bodominjärvi on lähellä Kehä III:a. Paikalle pääsee myös bussilla Espoon keskuksesta. Järven itärannalla sijaitsevaan Högnäsiin pääsee bussilla 225 Leppävaarasta.
John Mills
Elämä
Millsillä oli hyvin pitkä ura, joka kesti 1930-luvulta aina 2000-luvulle saakka, ja hän ehti esiintyä yli sadassa elokuvassa. Uransa alussa hän tuli tunnetuksi sotilasrooleista, ja nousi yhdeksi maansa suosituimmista näyttelijöistä. Myöhemmin urallaan hän keskittyi luonnerooleihin, eräänlaisena uran kohokohtana voidaan pitää esiintymistä vuoden 1970 elokuvassa Ryanin tytär (Ryan's Daughter), josta hän sai parhaan miessivuosan Oscar-palkinnon.
Bodominjärvi
Luonnonsuojelualueet
Järven pienempi saari, Lillören, on luonnonsuojelualuetta lintujen pesimäaikana, jolloin maihinnousu saarelle on kielletty. Saarella pesii kalasääski.
John Mills
Elämä
John Mills aateloitiin vuonna 1976, ja vuonna 2002 hän sai elämäntyöstään arvostetun BAFTA-palkinnon. Mills menehtyi vuonna 2005 keuhkokuumeeseen kotonaan Denhamissa.
Mills oli naimisissa kahdesti. Ensimmäinen vaimo oli näyttelijä Aileen Raymond, jonka kanssa hän meni naimisiin vuonna 1927; liitto päättyi eroon vuonna 1941. Vuonna 1941 Mills meni naimisiin näytelmäkirjailija Mary Hayley Bellin kanssa. He saivat kaksi tytärtä, Hayleyn ja Julietin, jotka molemmat ovat tehneet pitkän uran näyttelijöinä. Hayley Millsin poika Crispian on 1990-luvulla perustetun Kula Shaker -yhtyeen laulaja. Millsin ensimmäinen vaimo Aileen kuoli 28. huhtikuuta 2005, vain muutamaa päivää myöhemmin kuin entinen miehensä, ja Mary Hayley Bell menehtyi 1. joulukuuta 2005.
Fox News Channel
Fox News Channel (FNC) on amerikkalainen kaapeli- ja satelliittitelevision välityksellä näkyvä uutiskanava, jonka omistaa Fox Corporation -mediakonserniin kuuluva Fox News Media. Fox News on nähtävissä 86 maassa ja Yhdysvaltain merentakaisissa territorioissa. Kanavan lähetykset tulevat lähinnä sen Rockefeller Centerissä New Yorkissa sijaitsevilta studioilta.
Historia ja profiili
Fox Newsin perusti australialaisamerikkalainen mediamoguli Rupert Murdoch, joka palkkasi entisen NBC-johtajan ja republikaanien mediakonsultin Roger Ailesin kanavan toimitusjohtajaksi. Murdoch toimii tällä hetkellä Fox Newsin hallituksen puheenjohtajana, ja Suzanne Scott toimitusjohtajana.
Kanavan lähetykset alkoivat 7. lokakuuta 1996, jolloin se näkyi 17 miljoonalle kaapelitelevision tilaajalle. 1990- ja 2000-lukujen vaihteessa siitä kasvoi Yhdysvaltain katsotuin kaapeliuutiskanava. Helmikuussa 2015 Fox News oli katsottavissa 94 000 000 yhdysvaltalaisessa kotitaloudessa.
Fox Newsiä on kritisoitu puolueellisesta uutisoinnista ja republikaanipuolueen tukemisesta, kuin myös demokraattipuolueen ja sen edustajien panettelusta. Fox News on vastannut kritiikkiin kiistämällä puolueellisuussyytökset ja toteamalla, että kanavan uutistoimitus tarjoaa puolueetonta uutisointia. Kanavan mukaan se myös tekee selkeän eron uutisohjelmien ja mielipideohjelmien välille.
Erityisesti Donald Trumpin presidenttikauden aikana Fox Newsin katsottiin olevan Trumpin lojaali äänenkantaja. Trump on kuitenkin ohjannut kannattajiaan vaihtamaan entistä radikaaleimmille kanaville kuten OAN ja Newsmax. Helmikuussa 2021 Fox jäi kolmanneksi CNN:n ja MSNBC:n jälkeen seuratuimpana uutiskanavana, mikä oli sen surkein suositus 20 vuoteen. Tämän jälkeen kanavan katsojaluvut lähtivät nousuun ja tammikuussa 2023 Fox News oli ollut 23 peräkkäistä kuukautta Yhdysvaltain seuratuin uutiskanava, päivittäisen keskikatsojamäärän ollessa noin kaksinkertaiset verrattuna toiseksi seuratuimpaan MSNBC:hen.
Oikeudenkäynnit
Äänestyskoneita valmistava Dominion Voting Systems -yhtiö haastoi Fox Newsin oikeuteen valheellisten väitteiden levittämisestä. Fox News levitti vuonna 2020 Donald Trumpin väitteitä vaalivilpistä kun Fox Newsin johto ja tähtijuontajat tiesivät, etteivät vaalivilppiväitteet pitäneet paikkaansa. Dominion vaati oikeudessa 1,6 miljardin dollarin vahingonkorvauksia, mutta Fox News myöntyi maksamaan 787,5 miljoonaa dollaria osana sovitteluratkaisua.
Impulssimomentti
Impulssimomentti eli kiertoimpulssi (tunnus H, englanniksi angular impulse ) on suure, joka kuvaa momentin vaikutusta sen vaikutusajan yli. Impulssimomentin yksikkö on newtonmetri kertaa sekunti (Nm·s).
Kappaleen liikemäärämomentin eli pyörimismäärän kokonaismuutos vuorovaikutustapahtumassa vastaa siihen vaikuttavaa impulssimomenttia. Impulssimomentin ja liikemäärämomentin suhde on analoginen impulssin ja liikemäärän välisen suhteen kanssa.
Saksankielinen termi Impuls tarkoittaa impulssin sijasta liikemäärää, ja tämän vuoksi termiä impulssimomentti on myös suomessa aiemmin käytetty, ja käytetään toisinaan vieläkin nykystandardin vastaisesti myös liikemäärämomentin merkityksessä.
Lampaanliha
thumb|Lampaan kotletteja. Lampaanliha on aikuisesta lampaasta tai nuoresta lampaasta eli karitsasta saatavaa, syötäväksi tarkoitettua lihaa. Lammas on suosittua etenkin pääsiäisruokana monissa maissa. Suosittuja lammasruokia ovat muun muassa lampaanpaisti ja lampaanviulu.
Lampaanlihaa syötiin vuonna 2011 Suomessa asukasta kohti 600 grammaa. Vuonna 2011 lampaanlihaa tuotettiin Suomessa 900 000 kg.
Karitsat teurastetaan Suomessa useimmiten 3–8 kuukauden ikäisinä. Kuukauden tai kahden ikäistä karitsaa kutsutaan juottokaritsaksi.
Ravintosisältö
Rasvaisen lampaanlihan keskimääräinen perusravintoainesisältö 100 grammaa kohti Finelin mukaan :
Niassa Company
Niassa Company oli Portugalin valtion perustama yhtiö, joka hallitsi Mosambikin nykyisiä Niassan ja Cabo Delgadon maakuntia vuodesta 1891 vuoteen 1929 maan siirtomaa-aikana. Yhtiö perustettiin Portugalissa, mutta ei kyennyt keräämään siellä riittävästi pääomaa, ja vuonna 1897 kun yhtiö vihdoin aloitti toimintansa, sen johto oli englantilainen ja omistajat pääosin brittejä ja ranskalaisia.
Yhtiön tarkoitus oli käyttää halpaa afrikkalaista työvoimaa puuvillan ja muiden maataloustuotteiden kasvatukseen, perustaa kaivoksia ja verottaa alueella käytävää kauppaa ja alueen asukkaita.
Yhtiö toimi aluksi lähinnä rannikolla, ja sisämaan yaot ja makondet eivät olleet sen määräysvallassa. Vuonna 1901 valmistui lennätinlinja rannikolta Njassajärvelle, ja suunnitelmat vetää rautatie samaa reittiä. Yhtiö rakennutti vuonna 1904 Porto Amelian kaupungin (nykyinen Pemba) ja piti siellä päämajaansa.
Kupino (Novosibirskin alue)
Kupino on kaupunki Novosibirskin alueella Venäjällä. Vuonna 2020 Kupinoissä oli 13 790 asukasta. Kupino sijaitsee 460 kilometrin päässä Novosibirskistä. Kaupunki on Kupinoin alueen hallintokeskus. Kupino on perustettu vuonna 1886.
Hambachin metsä
pienoiskuva|Ympäristöaktivistien puumajoja Hambachin metsässä. Hambachin metsä (Hambacher Forst tai Hambacher Wald) on Saksan Nordrhein-Westfalenin osavaltiossa sijaitseva noin 12 000 vuotta vanha ikimetsä. Nykyisin metsän omistaa saksalainen energiayhtiö RWE, joka on raivannut alueelle Euroopan suurimman ruskohiiliavolouhoksen.
RWE haluaisi laajentaa avolouhosta, mutta hanketta vastustavat ilmasto- ja ympäristöaktivistit ovat majoittuneet jäljellä olevaan metsään ja pyrkivät estämään kaivoksen laajentumisen. Poliisi hajotti vuonna 2018 metsänvaltaajien puumajat ja pidätti yli 30 valtaajista.
Blade (vuoden 1973 elokuva)
Blade on vuonna 1973 julkaistu trilleri/rikoselokuva. Elokuvan pääosia esittävät John Marley, Jon Cypher, Kathryn Walker, William Prince, Michael McGuire, Joe Santos, John Schuck, Peter White, Keene Kurtis ja Ted Lange. Morgan Freeman tekee elokuvassa cameoroolin Chris-nimisenä miehenä. Elokuvan on ohjannut Ernest Pintoff. Elokuvassa murhaetsivä jahtaa naisia vihaavaa sarjamurhaajaa, joka tappaa uhrinsa veitsellä.
Luettelo Helsingin Östersundomin suurpiirin suojelluista rakennuksista
Östersundomin suurpiiri Östersundomin suurpiiriin kuuluvat Östersundomin, Salmenkallion, Talosaaren, Karhusaaren ja Ultunan kaupunginosat. Suurpiiri muodostettiin vuoden 2009 alussa Helsinkiin liitetyistä Vantaan ja Lounais-Sipoon alueista.
Indis
Indis Kultainen on Taru sormusten herrasta -saagan henkilöhahmo. Indis oli Noldorin ensimmäisen kuninkaan Finwën toinen vaimo Amanin Maassa ja Fingolfinin ja Finarfinin äiti.
Hänestä oli lähtöisin Arwen Undómiel isoäidin syntymään johtanut sukuhaara.
Kevin Stevens
Kevin Stevens (s. 15. huhtikuuta 1965, Brockton, Massachusetts) on entinen yhdysvaltalainen NHL-jääkiekkoilija ja nykyinen Pittsburgh Penguinsin kykyjenetsijä. Hän tuli tunnetuksi Mario Lemieux'n vasempana laitahyökkääjäänä Penguinsin menestyneessä, Stanley Cupinkin kahdesti voittaneessa joukkueessa 1990-luvulla.
Hänen muita seurojaan NHL:ssä olivat Boston Bruins, Los Angeles Kings, New York Rangers ja Philadelphia Flyers.
Valkosaarni
Valkosaarni (Fraxinus americana) on amerikkalainen saarnilaji. Valkosaarni on kotoisin itäisestä Pohjois-Amerikasta, jossa sitä tavataan pohjoisessa Nova Scotiaan, lännessä Minnesotaan, lounaassa Texasiin ja etelässä Pohjois-Floridaan asti. Euroopassa laji menestyy viljeltynä jopa lounaisimpaan Suomeen asti.
Suuret suomalaiset
Suuret suomalaiset oli vuonna 2004 järjestetty Yleisradion kilpailuohjelma, jossa valittiin kaikille avoimella äänestyksellä kaikkien aikojen suurimman suomalaisen. Suurimmaksi suomalaiseksi äänestettiin marsalkka Carl Gustaf Emil Mannerheim.
Valkosaarni
Ulkonäkö
Valkosaarni on suuri, kesävihanta puu joka kasvaa 20–30 metriä, joskus jopa 50 metriä korkeaksi puuksi. Rungolla on ympärysmittaa 0,5–1,8 metriä. Kaarna on nuorella puulla sileää ja harmaata, muuttuen ryppyiseksi puun vanhetessa. Talvisilmujen väri on tummanruskea tai lähes ruskea. Lehti on 20–35 senttimetriä pitkä ja siinä on yhdessä tavallisimmin seitsemän, satunnaisesti viisi, yhdeksän tai 11 lehdykkää. Lehdykät ovat 5–15 (harvinaisesti 18) senttimetriä pitkiä ja 3–7,5 senttimetriä leveitä. Ne ovat päältä tummanvihreitä ja alta sinivihreitä ja valkonystyisiä, syksyllä väri vaihtuu punaiseksi, keltaiseksi tai pronssinpunaiseksi. Kukat ovat pieniä, violettiin vivahtavia ja niissä ei ole terälehtiä. Hede ja emi voivat sijaita eri puissa. Pölytys tapahtuu tuulen mukana. Hedelmä on siivellinen, siipi on 1,5–4 senttimetriä pitkä ja siemen 1,5–2 senttimetriä pitkä. Valkosaarni elää enintään 300-vuotiaaksi.
Suuret suomalaiset
Kilpailussa oli kaksi kierrosta. Keväällä 2004 järjestetyllä ensimmäisellä kierroksella katsojat saivat äänestää vapaasti haluamiaan ehdokkaita, ja äänestyksen tuloksena julkaistiin sadan eniten ääniä saaneen lista. Syksyllä 2004 pidetylle toiselle kierrokselle pääsivät kymmenen eniten ääniä saanutta. Ennen toista äänestyskierrosta Yleisradio esitti dokumentin kustakin finaaliin päässeestä ehdokkaasta. Ohjelmaformaatti on alkujaan peräisin BBC:ltä, joka järjesti Britanniassa syksyllä 2002 100 Greatest Britons -nimisen äänetyksen. Vastaavia äänestyksiä on järjestetty muun muassa Saksassa (Unsere Besten) ja Yhdysvalloissa. Ylen mukaan suomalaiset antoivat suhteessa lähes kaksinkertaisesti ääniä verrattuna britteihin omassa Great Britons -äänestyksessään.
Valkosaarni
Ulkonäkö
Nimi valkosaarni tulee lehdyköiden sameanvalkoisesta alapuolesta. Se on samankaltainen kuin punasaarni (Fraxinus pennsylvanica), mikä tekee sen erottamisesta hankalaa. Valkosaarnen lehtien alapuoli on vaaleampi kuin yläpuoli, ja varpujen pinta on hilseilevä. Punasaarnen lehtien ylä- ja alapinta ovat samanvärisiä ja varvut ovat sileämpiä. Valkosaarnen lehdet ovat ruokaa monille perhosentoukille.
Suuret suomalaiset
Ensimmäinen kierros
Keväällä 2004 järjestetty ensimmäinen äänestyskierros alkoi karkauspäivänä 29. helmikuuta ja kesti kaksi viikkoa. Ääniä sai antaa joko ohjelman internet-sivuilla, puhelimella, tekstiviestillä tai postikortilla. Asiantuntijaraati oli laatinut ensimmäistä kierrosta varten 99 ehdokkaan listan, mutta äänen sai antaa myös listan ulkopuoliselle henkilölle.
Valkosaarni
Käyttö
Valkosaarnen puuaines on valkoista, vahvaa ja suorajuovaista. Siitä tehdään usein baseballmailoja ja muita urheiluvälineitä sekä työkalujen kädensijoja. Puuainesta käytetään paljon parkettiin ja sisustukseen.
Suuret suomalaiset
Ensimmäinen kierros
Ääniä annettiin internetissä, puhelimitse, tekstiviesteillä ja postikorteilla yhteensä yli 70 000 ja ehdotettuja henkilöitä oli kaikkiaan liki 2000. Äänestyksen tulokset julkaistiin 31. lokakuuta Yle TV1:ssä lähetetyssä ohjelmassa, jossa esiteltiin sata eniten ääniä saanutta ehdokasta.
Valkosaarni
Käyttö
Valkosaarni on lisäksi suosittu puistopuuna; siitä on jalostettu monia lajikkeita.
Suuret suomalaiset
Ensimmäinen kierros
Kymmenen eniten ääniä saanutta, jotka pääsivät toiselle kierrokselle, olivat aakkosjärjestyksessä seuraavat. Heidän keskinäistä sijoittumistaan ensimmäisellä kierroksella ei julkistettu.
Asiantuntijaraadin laatimasta 99 ehdokkaan listasta 31 ei mahtunut sadan parhaan joukkoon, ja tilalle nousi 32 ”omaa ehdokasta” eli listan ulkopuolista nimeä. Ainoa kymmenen kärkeen päässyt oma ehdokas oli Risto Ryti. Seuraavassa on lueteltu sijoille 11–100 päässeet henkilöt (ennakkolistan ulkopuolelta nousseiden nimet on kursivoitu):
Ennakkolistan 99 nimestä karsiutuivat seuraavat 31:
Sadan parhaan joukossa oli muutamia erittäin kiisteltyjä nimiä, mutta kärkikymmenikköön näistä ei mahtunut yhtäkään. Matti Nykänen, Väinö Myllyrinne (kaikkien aikojen pisin suomalainen, jonka puolesta käytiin humoristista internet-kampanjaa), Ville Valo ja Lalli jäivät juuri kärkikymmenikön ulkopuolelle, sijoille 11–14. Tämä herätti paljon spekulaatiota siitä, että Yle olisi peukaloinut äänestyksen tuloksia estääkseen ”epäsopivia” nimiä pääsemästä finaaliin. Yle on kiistänyt syytteet, mutta sadan parhaan listalle yltäneiden nimien saamia äänimääriä ei kuitenkaan julkaistu.
Ihmetystä herätti myös se, että listalle sijoittui henkilöitä, joita tuskin voi mieltää suomalaisiksi. Esimerkiksi 60. sijalle päätynyt pastori, luonnontutkija ja kasvitieteilijä Lars Levi Laestadius oli ruotsinsaamelainen ja Ruotsin kansalainen ja teki elämäntyönsä enimmäkseen Ruotsissa ja Norjassa.
Toinen kierros
Toinen äänestyskierros alkoi 31. lokakuuta ja päättyi 5. joulukuuta. Tuona aikana Yle esitti kymmenestä finalistista puolen tunnin mittaiset tv-dokumentit, joissa joku tunnettu suomalainen toimi finalistin puolestapuhujana. Mikael Agricolaa edusti kirjailija Pirkko Saisio, Adolf Ehrnroothia toimittaja Arto Nyberg, Tarja Halosta kirjailija Kaari Utrio, Urho Kekkosta silloinen ulkomaankauppaministeri Paula Lehtomäki, Aleksis Kiveä ohjaaja Jukka Virtanen, Elias Lönnrotia muusikko Sari Kaasinen, marsalkka Mannerheimia valtioneuvos Riitta Uosukainen, Risto Rytiä toimittaja Lasse Lehtinen, Jean Sibeliusta viulisti Pekka Kuusisto ja Arvo Ylppöä kirjailija Jari Tervo. Finalisteista ainoastaan silloinen tasavallan presidentti Tarja Halonen oli elossa. Mannerheim-ristin ritari nro 162, Adolf Ehrnrooth oli kuollut vuoden 2004 helmikuussa.
Äänestyksen aikana julkaistiin myös kirja Suuret suomalaiset (Otava 2004), jossa on laajat artikkelit kaikista kymmenestä finalistista sekä lyhyet elämäkerralliset tiedot muista sadan parhaan joukkoon sijoittuneista.
Kilpailu huipentui itsenäisyyspäivän aattona 5. joulukuuta pidettyyn finaaliohjelmaan, jossa kaikkien ehdokkaiden puolestapuhujat ottivat yhteen paneelikeskustelussa. Väittelyn jälkeen julkistettiin kilpailun tulokset. Suurimmaksi suomalaiseksi valittiin marsalkka Mannerheim, joka sai kaikkiaan 363 731:stä finaalikierroksella annetusta äänestä yli neljänneksen.
Tulokset:
Helsingin juhlaviikot
Helsingin juhlaviikot on vuosittain elo-syyskuun vaihteessa Helsingissä järjestettävä monitaidefestivaali. Juhlaviikkojen tehtävänä on tarjota laajalle kotimaiselle ja ulkomaiselle yleisölle ainutlaatuisia taide-elämyksiä: musiikkiesityksiä, teatteria, tanssia, taidenäyttelyitä, elokuvaesityksiä ja Taiteiden yö. Osa tapahtumista on Kallion Tokoinrannassa Huvilateltassa, mutta esityksiä ja taidetta nähdään koko Helsingin laajuisesti. Vuonna 2013 juhlaviikot oli Finland Festivalsin tilastojen mukaan lipunmyyntimäärältään Suomen suurin ja käyntimäärältään toiseksi suurin festivaali. Vuonna 2018 Helsingin juhlaviikoilla oli noin 236 000 käyntiä.