cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Totuudenkaltaisuus
Määritelmä
Popperin alkuperäinen määritelmä asettaa todet teoriat oikeaan järjestykseen totuudenkaltaisuuden mukaan. Pavel Tichý ja David Miller kuitenkin havaitsivat toisistaan riippumatta, ettei Popperin määritelmä ole riittävä, koska siitä seuraa, että kaikki epätodet teoriat ovat yhtä totuudenkaltaisia.
Tichýn lähestymistavan mukaan väitteen totuudenkaltaisuutta arvioitaessa tulee verrata väitteestä johdettavissa olevien asiaintilojen ja aktuaalisen maailman tosiasiallisten tilojen samankaltaisuutta toisiinsa.
Miller ehdotti teorian totuus- ja epätotuussisältöjen määrittelemistä eri tavalla kuin Popper: ei sen mukaan, mitä teoriasta voidaan johtaa, vaan mallien luokkien avulla. Jos teoria T2 määritellään totuudenkaltaisemmaksi kuin teoria T1 ja T2:n totuussisältö on T1:n totuussisällön aito osajoukko sekä T1:n epätotuussisältö T2:n epätotuussisällön aito osajoukko, tällöin voidaan osoittaa, että:
Okondja
Okondja on kaupunki Gabonissa Haut-Ogoouén provinssissa. Kaupungissa oli noin 10 800 asukasta vuoden 2013 väestönlaskennassa.
Noitalinna huraa!
Noitalinna huraa! oli peräseinäjokelainen rockyhtye, joka oli alun perin toiminnassa 1980-luvun puolestavälistä 1990-luvun alkuun. Yhtyeen tunnetuin kappale on "Pikkuveli" Kalan silmä -levyltä (1988). PMMP-yhtye julkaisi version kappaleesta vuonna 2005. Ville Galle teki oman versionsa kappeleesta Vain elämää tv-ohjelman 10. kaudella vuonna 2019.
Yhtyeen jäsenistä Sari Peltoniemi tuli myöhemmin tunnetuksi kirjailijana. Hannu Sepponen on tunnettu lastenmusiikkikokoonpanosta Tohtori Orff & Herra Dalcroze nykyiseltä nimeltään Orffit ja Antti Tammela soittaa nykyään yhtyeessä Musta köksä. Yhtyeen roudarina ja miksaajana sekä "viidentenä jäsenenä" toimi Juha Kaski.
Vuonna 2015 yhtye äänitti uutta musiikkia. Musiikkia on yhtyeen mukaan valmiina levyllinen. Maaliskuun puolivälissä 2017 yhtye julkaisi kaikki albuminsa sisältävän CD-boksin Kaikki noidat linnassa. Yhtye ei kuitenkaan aio keikkailla. Sari Peltoniemi menehtyi heinäkuussa 2023.
... Magni Blandinn Ok Megintiri...
... Magni Blandinn Ok Megintiri... on saksalaisen Falkenbach-yhtyeen toinen albumi, joka julkaistiin vuonna 1998. Logon on tehnyt Christophe Szpajdel. Albumin alkuperäisen version on julkaissut itävaltalainen Napalm Records. Levystä on myös julkaistu tuhanteen kappaleeseen rajattu vinyylipainos, julkaisijana Skaldic Art Rec.
Michelle Ang
Michelle Ang (s. 17. lokakuuta 1983) on uusiseelantilainen näyttelijä, joka tunnetaan muun muassa Tai-Sanin roolista Klaanissa vuosina 1999–2002, Akemin roolista Xenassa vuonna 2001 sekä Lori Leen roolista Neighbours-saippusarjassa vuosina 2002–2004.
Ang on etniseltä taustaltaan malesialainen, mutta hän syntyi Christchurchissa ja varttui pääasiassa Wellingtonissa. Sittemmin hän on asunut Aucklandissa. Ang aloitti televisioesiintymisen vuonna 1997 ollessaan 14-vuotias.
Tina Bachmann
Tina Bachmann (s. 15. heinäkuuta 1986 Schmiedeberg, Saksan demokraattinen tasavalta) on entinen saksalainen ampumahiihtäjä. Hän edustaa SG Stahl Schmiedeberg -seuraa.
Bachmann voitti junioreiden Euroopan-mestaruuden 3 × 6 kilometrin viestissä Langdorf-Arberseessa 2006. Aikuisten sarjassa hän on saanut EM-kilpailujen viestissä hopeaa Nove Mestossa 2008 ja pronssia Ufassa 2009. Hanty-Mansijskin MM-kilpailuissa 2011 hän hiihti kolmannen osuuden kultaa saaneessa Saksan viestijoukkueessa, sai normaalimatkalla hopeaa ja oli yhteislähtökilpailussa 12:s. Ruhpoldingin MM-kilpailuissa 2012 hän hiihti avausosuuden Saksan mestarijoukkueessa naisten viestissä. Lisäksi hän sijoittui yhteislähdössä neljänneksi ja takaa-ajossa 14:nneksi.
Bachmann kilpaili maailmancupissa ensimmäisen kerran Trondheimissa kaudella 2008–2009. Muutamaa päivää myöhemmin hän voitti maailmancupin pikamatkan Hanty-Mansijskissa.
Bachmann on saavuttanut rulla-ampumahiihdon MM-kilpailuissa kultaa sekaviestissä Oberhofissa 2009 sekä kultaa takaa-ajossa ja hopeaa pikakilpailussa Nové Městossa 2010.
Bachmann lopetti uransa joulukuussa 2016.
Talvisodan pommitukset Helsingissä
thumb|300px|Neuvostoliittolaisia [[SB-2-koneita Helsingin yläpuolella sodan ensimmäisenä päivänä.]] Talvisodan pommitukset Helsingissä tapahtuivat yhdeksänä kertana talvisodan alkamispäivänä 30. marraskuuta ja sittemmin 1. joulukuuta, 19. joulukuuta ja 25. joulukuuta 1939, sekä 14. tammikuuta 1940. Kuolohuhreja näistä pommituksista aiheutui 97 ja vakavia loukkaantumisia 38. Pommitukset koostuivat 70 konesuorituksesta.
Talvisodan ensimmäisenä päivänä 30. marraskuuta 1939 Neuvostoliiton sotilaskoneet tekivät Helsingin alueella useita pommituslentoja. Ensimmäinen ilmahälytys annetiin klo 9.15 ja viisi minuuttia myöhemmin kolmen koneen muodostelma SB-2 pommikoneita saapui Helsingin ylle kohteenaan Malmin lentoasema. Ensimmäiset pomminsa koneet pudottivat Santahaminaan lähelle kansakoulua. Pilvisen ilman takia koneet eivät kuitenkaan osuneet kohteeseensa, vaan pommit putosivat Malmille, Pasilan ratapihalle ja Tikkurilaan; kolme Pasilaan pudonneista pommeista jäi suutareiksi.
Toinen Neuvostoliiton pommituslento tapahtui klo 10.35 johon ilmahälytys annettiin klo 10.25. Tällöin idästä lähestyi 12 koneen muodostelma SB-2-pommikoneita, jotka olivat nousseet ensimmäiselle pommituslennolleen ilmaan Kattilan kentältä Inkerissä ja kuuluivat Punalippuisen Itämeren laivaston 8. prikaatin 57. pikapommituslentorykmenttiin johtajanaan kapteeni Vasilj Rakov. Helsingin ilmatorjunta otti vastaan koneet ja saikin pudotettua yhden koneista, minkä jälkeen koneet hajaantuivat ja pudottivat perääntyessään pomminsa Santahaminan merilentoaseman alueelle osumatta kumminkaan kohteeseensa.
Seuraavat pommitukset ajoittuvat klo 15.00-16.20 välille. Tällöin pommit putosivat kantakaupunkiin, pääasiassa Hietalahden ja Kampin linja-autoaseman väliselle alueelle. Niitä osui muun muassa Teknillisen korkeakoulun silloiseen päärakennukseen Hietalahdentorin varrella, Neuvostoliiton silloiseen suurlähetystötaloon Bulevardin varrella, Luther-kirkko on Fredrikinkadulla sekä linja-autoaseman vieressä sijainneeseen Maanviljelijäin maitokeskuksen taloon. Nämä pommitukst jäivätkin koko talvisodan tuhoisimmiksi, ja niissä sai surmansa 91 ihmistä ja loukkaantui vaikeasti 36 henkilöä.
Helsinkiä pommitettiin uudelleen 1. joulukuuta 1939. Kahden ensimmäisen päivän pommituksissa kuoli Helsingissä 91 ihmistä, kaikki ensimmäisenä sotapäivänä.
Kahden ensimmäisen sotapäivän jälkeen sää huononi siinä määrin, että pommituslennot loppuivat, ja Helsingin evakuoiminen päästiin aloittamaan. Helsingin noin 250 000 asukkaasta kaupunkiin jäi vain noin 65 000.
Markku Siivola
Markku Siivola (s. 3. tammikuuta 1945) on kirjallisuuskriitikko, Montague Ullmanin kehittämän uniryhmäprosessin työnohjaaja ja yksi Suomen uniryhmäforumin ja Suomen Hypnoosiyhdistyksen perustajajäsenistä. Hän on Ruotsin uniryhmäforumin (Drömgruppsforum) kunniajäsen (hedersmedlem).
Jack Crawford
thumb|Jack Crawford John Herbert ”Jack” Crawford (22. maaliskuuta 1908 – 10. syyskuuta 1991) oli australialainen tennispelaaja.
Uuden Etelä-Walesissa Alburyssä syntynyt Crawford voitti kaksinpelimestaruudet Australian avoimissa (1931–1933, 1935), Ranskan avoimissa (1933) ja Wimbledonissa (1933). Saavuttamatta jäi vuonna 1933 voitto Grand Slam -otteluista ainoastaan Yhdysvaltain avoimissa, jossa hän kylläkin eteni finaaliin mutta hävisi Fred Perrylle.
Crawford menestyi myös nelinpelissä ja kuului vuonna 1939 Davis Cupin voittojoukkueeseen. Hänet otettiin International Tennis Hall of Fameen Rhode Islandin Newportissa vuonna 1979.
Bolesław I Urhea
thumb|250px|Bolesław I Urhea ([[Jan Matejko)]] Bolesław I Urhea (Boleslaus, puolaksi Bolesław I Chrobry; 967 – 17. kesäkuuta 1025) oli Puolan herttua vuodesta 992 vuoteen 1000, minkä jälkeen hän sai Puolan kuninkaan arvonimen. Lisäksi hän oli lyhyen aikaa vuosina 1003–1004 Böömin herttua. Bolesław joutui välirikkoon Saksan keisarin kanssa ja kävi kolmeen otteeseen sotaa tätä vastaan.
Bolesławin isä oli Puolan herttua Mieszko I ja äiti Böömin herttuan Boleslauksen ja Biagotan tytär Dubrawka. Bolesławin isä oli yhdistänyt Oder- ja Burgjoen välisellä alueella asuneet slaaviheimot yhteen Puolan herttuakunnaksi. Mieszkos I:n kuoltua 992 Bolesław nousi isänsä jälkeen Puolan herttuaksi. thumb|250px|Puolan valtakunta. Vaaleanpunaisella Boleslaus I:n valtaamat alueet
Avioliittopolitiikka
Jo ennen nousuaan herttuaksi oli Bolesław mukana valtapolitiikassa avioliittojensa avulla. Ensimmäiseksi aviopuolisoksi pojalleen Mieszko I hankki Meissenin maakreivin Rikgagin tyttären. Avioliiton tarkoituksena oli laajentaa Puolaa Meisseniin, mutta Böömin Boleslaus II ei pitänyt Puolan intressien laajenemisesta Meisseniin. Tällöin Boleslaus II pyysi tukea Baijerin herttualta Henrik II Toraisalta. Bolesław purki avioliittonsa liittoutuakseen uuden avioliiton avulla Unkarin kanssa, mutta Unkarista ei ollut paljonkaan apua Böömiä vastaan, joten tämäkin avioliitto päättyi nopeasti vuonna 987. Seuraavaksi Bolesław avioitui sorbiaatelistoon kuuluneen Dobromirin tyttären Emnildan kanssa. Avioliiton avulla tulivat Ostmarkin eli Itävallan markkreivikunnan elbenslaavit tiiviimmin Puolan yhteyteen.
Valtaannousu
Heti isänsä Mieszko I:n kuoleman jälkeen Bolesław karkotti äitipuolensa Odan ja tämän alaikäiset lapset entiseen kotimaahansa Saksiin. Bolesław tahtoi näin turvata oman vallanperimyksensä. Heti noustuaan herttuaksi alkoi Bolesław laajentaa valtakuntaansa taistelemalla pakanallisia luitzeneita vastaan, kuten hänen isänsä oli tehnyt yhdessä Pyhän saksalais-roomalaisen keisarin Otto III:n kanssa. Näin Bolesław lisäsi vaikutusvaltaansa Elbenslaavien keskuudessa Böömin vaikutusvallan laskiessa. Apuna oli Meissenin maakreivi Ekkehard, joka oli hänen äitinsä Dubrawkan poika tämän edellisestä avioliitostaan.
thumb|250px|[[Jan Matejko: Keisari Otto III ylentää herttua Bolesławin kuninkaaksi vuonna 1000.]]
Bolesław oli aktiivinen myös kirkollisissa asioissa. Hän siirsi vuonna 997 murhatun lähetyspiispa Adalbert Prahalaisen maalliset jäännökset Gneseen, jonne hän suunnitteli myös piispanistuimen perustamista. Vuonna 1000 keisari Otto III teki pyhinvaellusmatkan Gneseen. Puolalaiset historioitsijat pitävät keisarin käynnin tarkoituksena sitä, että hän olisi nostanut Bolesławin kuninkaaksi. Bolesławin kruunajaiset on kuitenkin järjestetty vuonna 1025. Keisarin vierailu joka tapauksessa nosti puolalaisen ruhtinaan arvoa. Hän pystyi esimerkiksi nimittämään piispoja virkaansa kuninkaiden tavoin.
Sodat keisari Henrik II:ta vastaan
Keisari Otto III:n kuoltua vuonna 1002 Meissenin maakreivi Ekkehard havitteli Saksan kuninkaan kruunua, mutta tuli murhatuksi. Sukulaisuuteen vedoten Bolesław yritti liittää Meissenin valtapiiriinsä raja-alueena.
Kesäkuussa 1002 Bolesław tapasi Saksan uuden kuninkaan Henrik II:n Merseburgissa, ja he neuvottelivat Meissenin tulevaisuudesta. Neuvottelupaikan läheisyydessä puolalaiset joutuivat aseellisen hyökkäyksen kohteeksi. Kahakan syytä ei tiedetä, mutta Bolesław syytti siitä keisari Henrik II:ta. Hallitsijoitten väliset suhteet olivat nyt kuitenkin lopullisesti tulehtuneet.
Muutaman viikon kuluttua Meissenin Ekkehardin poika, kreivi Hermann avioitui Bolesławin tyttären Reglindisin kanssa. Vähän tämän jälkeen yritti Bolesław saada Böömin vallantavoittelijan Vladivojin liittymään keisarin vastaiseen liittoutumaan, mutta turhaan. Maaliskuussa 1003 Bolesław otti itse vallan käsiinsä Böömissä. Nyt Bolesławin valtakunta alkoi olla keisari Henrik II Pyhän mielestä vaarallisen laaja, koska se ulottui Böömistä Meissenin kautta Itämerelle ja vieläpä Tanskan katsottiin kuuluvan Bolesławin valtapiiriin avioliiton kautta. Bolesławin äidin Dubrawkan sisar Świętosława oli avioitunut Tanskan kuninkaan Sven Kaksiparran kanssa, joka tunnettiin keisari Henrik II Pyhän vastustajana.
Henrik II yritti ratkaista Böömin ongelman tarjoamalla sitä läänitykseksi Boleslaukselle niin, että Bolesław tunnustaisi keisarin alueen ylimmäksi hallitsijaksi, mutta Bolesław ei tähän suostunut.
Tämän seurauksena Henrik II liittoutui pakanallisen lutitseenien kanssa ja aloitti sodan Bolesławia vastaan. Kamppailu keskittyi Böömiin, Prahan seudulle, jossa Bolesław ei juuri saanut aatelisilta eikä prahalaisilta kannatusta. Henrik sai puolelleen Böömin laillisen vallanperijän Jaromirin. Sota eteni vuonna 1005 Puolan alueelle. Molemmat osapuolet olivat samanvahvuisia, joten sodankäynnissä ei suuria voittoja tullut kummallekaan osapuolelle, joten vuonna 1005 saatiin aikaan rauha. Keisari Henrik II irtisanoi rauhansopimuksen vuonna 1007, jonka seurauksena Bolesław hyökkäsi Magdeburgiin ja tuhosi sen pahasti. Henrik II vastasi tähän tekemällä sotaretken Puolaa vastaan vuonna 1010 ilman sen kummempaa menestystä. Merseburgissa solmittiin vuonna 1013 rauha. Siinä Bolesław vastaanotti valtakunnan läänityksenä keisarilta Lausitzin ja Milzenerlandin. Tämän lisäksi hänen poikansa Mieszko II, hänen seuraajansa Puolan kuninkaana, avioitui keisari Otto III:n sisarentyttären Lothringenin Richezan kanssa. Henrik II ja sopivat myös keskinäisestä sotilasavusta.
Vielä samana vuonna 1010 Henrik II lähetti sotajoukon Bolesławin avuksi tämän lähtiessä sotaretkelle Kiovaa vastaan. Retki oli kuitenkin sotilaallisesti tulokseton. Henrik II olisi nyt puolestaan tarvinnut tukea Italian-sotaretkelleen, mutta Bolesław ei lähettänyt keisarin avuksi sotilaitaan, mikä kiristi hallitsijoitten välejä suuresti. Henrik II:n onnistui saada vangikseen Bolesławin poika, vallanperijä Mieszko II. Välittäjien avulla tämä pääsi vapaaksi.
Viimeiset vuodet ja merkitys
Keisari Henrik II:n kuoltua vuonna 1024 paavin lähettiläs saapui Gnieznoon kruunaamaan Bolesławin vuonna 1025 Puolan kuninkaaksi. Tämä oli saavuttanut Itä-Euroopan mahtavimman hallitsijan aseman.
Boleslaus levitti innokkaasti kristinuskoa puolalaisten keskuuteen. Taitavana kirkkopoliitikkona hän sai Puolan kirkon irrotetuksi Magdeburgin arkkipiispan alaisuudesta. Sata vuotta myöhemmin vuonna 1130 Magdeburgin arkkipiispa Norbert von Xanten yritti saada Puolan kirkkoa alaisuuteensa, mutta turhaan. Boleslaus loi Puolasta suurvallan. Tosin hänen poikansa Mieszko II menetti pian tämän mahtiaseman.
Pelkosenniemen taistelu
Pelkosenniemen taistelu oli Pelkosenniemellä 16.–18. joulukuuta 1939 käyty talvisodan taistelu. Se sai alkunsa, kun Savukoskelta edenneet puna-armeijan joukot törmäsivät Kenttätäydennysprikaatin 8. pataljoonaan 16. joulukuuta Savukosken lossin kohdalla. Taistelu päättyi suomalaisten voittoon ja puna-armeijan perääntymiseen.
Neuvostoliiton hyökkäys alkoi vesisateessa 16. joulukuuta 1939 Kitisen lossin alueella. Suomen joukko-osastoista paikalle komennettiin jääkäriupseeri majuri Armas Perksalon johtama jalkaväkirykmentti JR 40, joka kuului Pohjois-Suomen Ryhmään. Osa JR 40:stä aloitti 18.12. koukkauksen vihollisen selustaan. Samaan aikaan Neuvostoliiton joukko (majuri Stefan V. Kolomietsin 273. vuoristojalkaväkirykmentti) jatkoi hyökkäystään Kitisen lossilta kohti Pelkosenniemeä, ja saivatkin kirkonkylän haltuunsa panssarijoukkojen avulla.
Saman päivän iltana alkoi suomalaisten vastahyökkäys. Koukkaavat joukot olivat vailla yhteyksiä omaan rykmenttiinsä. Ne yllättivät vihollisen ja tuhosivat kilometrin päässä lossilta sen huoltokeskuksen ja tykkipatterit. Yksi puna-armeijan taisteluosaston autonkuljettajista sai luodista osuman ja lyyhistyi auton äänitorven päälle. Äänitorvi aiheutti hämminkiä neuvostojoukoissa. Yllättyneet neuvostojoukot jättivät Pelkosenniemen ja pakenivat sekasorron vallitessa 19. joulukuuta yöllä kohti Savukoskea. Vesisateessa alkanut taistelu päättyi pakkasen kiristyttyä poikkeuksellisesti lähes 40 asteeseen halvaannuttaen panssarivaunut ja hyökkääjän sotilaat. Hyökkääjältä jäi Pelkosenniemen lossille koko kalusto ja myös soittokunnan puhaltimet, joilla oli tarkoitus juhlistaa Lapin valtausta.
Joulukuun 17. päivänä armeijan ylipäällikkö ja tasavallan presidentti Kyösti Kallio piti radiopuheen rohkaisten suomalaisia sotilaita: "Te sotilaat siellä rintamalla saatte joka päivä nähdä ja me täällä kotona olevat saamme ihmeeksemme kuulla, miten elämää johtava käsi antaa teille voimaa seisoa väkivaltaa vastaan ja voittaa silloinkin, kun vastassanne on valtava ylivoima." Myös presidentin puoliso Kaisa Kallio piti radiopuheen, jossa hän kehotti Suomen kansaa rukoilemaan.
Jotkut suomalaiset sotilaat uskoivat Jumalan auttaneen yllätysvoiton saamisessa. Myöhemmin 25 vuotta talvisodan päättymisen jälkeen Pelkosenniemelle pystytettiin muistomerkki, jossa lukee: ”Pelkosenniemen taistelu 18.12.1939 : Tässä auttoi Herra”. tyhjä|pienoiskuva|444x444px|Pelkosenniemen taistelun muistomerkki: ”Pelkosenniemen taistelu 18.12.1939. Tässä auttoi Herra.”
Hayato Ikeda
Hayato Ikeda oli japanilainen poliitikko, joka toimi kolme kautta pääministerinä vuosina 1960-1964. Hän pyrki edistämään talouskasvua ja vähentämään yhteiskuntaluokkien vastakkainasettelua. Hän ratkaisi monia tulopoliittisia kiistoja, esimerkiksi ensimmäisenä ministerin toimenaan sovitteli pitkään kestäneen kaivoslakon.
Sakepanimonomistajan poikana syntynyt Ikeda valmistui Kioton yliopiston oikeustieteellisestä tiedekunnasta 1925 ja aloitti uransa Japanin valtiovarainministeriössä. Yli 20 vuoden virkamiesuran jälkeen Ikeda nousi toiseksi valtiovarainministeriksi ja jatkoi valtiovarainministerinä useissa hallituksissa läpi 1950-luvun, kunnes hänet valittiin vuonna 1960 pääministeriksi. Vuonna 1949 hänet valittiin myös valtiopäiville liberaalipuolueen edustajana (vuodesta 1955 Japanin liberaalidemokraattinen puolue.
The Aeon of the Angelslaying Darkness
The Aeon of the Angelslaying Darkness on suomalaisen black metal -yhtye Archgoatin kokoelma-albumi. Se julkaistiin vuonna 2010 levymerkillä Debemur Morti Productions.
Selections from "Whore of Bethlehem" (2006)
Kokonaiskesto: 48:53
Reijo Hakanen
Reijo Simeon Hakanen (s. 20. elokuuta 1943 Kangasala) on suomalainen entinen jääkiekkohyökkääjä, joka 1960-luvulla muodosti Tampereen Ilveksessä SM-sarjan maineikkaan ketjun yhdessä Jorma Peltosen ja Lasse Oksasen kanssa. "Mintsu" Hakanen oli ensimmäisenä suomalaispelaajana valloittamassa Keski-Euroopan kaukaloita, jossa hän voitti Itävallan mestaruuden sekä sarjan maali- ja pistepörssit. Hakanen on jääkiekkoleijona.
Ura
Hakanen oli yksi lenkki Ilveksen 1960-luvun huippuketjussa, jossa pelasivat myös Jorma Peltonen ja Lasse Oksanen. Hakanen pelasi Ilveksessä kaudet 1961–1974 lukuun ottamatta yhden kauden mittaista Itävallan vierailua AC Klagenfurtissa. Hän oli ensimmäinen suomalainen Keski-Euroopan huippusarjoissa. Kolmen Suomen mestaruuden ja kymmenen mitalin lisäksi Hakasella on Itävallan mestaruus ja kaksi hopeaa Euroopan Cupista. SM-sarjassa Hakanen pelasi yhteensä 274 ottelua saldolla 200+93.
Maajoukkueessa Hakanen pelasi 59 A-maaottelua tehoin 29+12. Hän pelasi Suomen puolesta kolmissa MM-kisoissa.
Pelaajauransa aikana Hakanen toimi ansiotyössä muun muassa huoltoasemayrittäjänä ennen kuin sai työpaikan Forssan Jäähalli Oy:n toimitusjohtajana vuonna 1973. Hän kävi Forssasta käsin pelaamassa Ilveksessä vielä kauden 1973–74 ja lopetti sitten SM-tasolla, mutta pelasi vielä I-divisioonaa Forssan Palloseurassa yhden kauden ja toisen paria vuotta myöhemmin KooKoossa.
Hakasen nuoremmat veljet Markku ja Matti pelasivat myös SM-sarjaa Ilveksessä, Matti myös Ässissä.
Nikolai Bobrikov
Bobrikovin elämänvaiheita
Bobrikovin isä Ivan Vasiljevitš Bobrikov (1798–1883) oli sotilaslääkäri, joka oli kohonnut todelliseksi valtioneuvokseksi ja valtakunnan sotilaslääkintöhallituksen tieteellisen neuvoston jäseneksi. Hänen äitinsä oli baltiansaksalainen Alexandra Seeland. Bobrikov syntyi Pietarin lähellä Strelnan kylässä 1839. Bobrikov valmistui upseeriksi vuonna 1858. Hänet ylennettiin everstiksi 1869, ja hän siirtyi Pietariin kaartin joukkojen erikoistehtäviin, jolloin hän pääsi keisarin lähipiiriin.
Bobrikov meni naimisiin Kazanissa 1867 Olga Petrovna Leontjevan kanssa, jonka kanssa sai viisi lasta. Vaimon kuoltua 1895 Bobrikov meni uusiin naimisiin kenraalintytär Elisabet (Jelizaveta Ivanovna) Staël von Holsteinin kanssa, jonka kanssa sai vielä tyttären. Ainut eloon jäänyt poika Nikolai Nikolajevitš Bobrikov (1882–1956) seurasi isänsä jälkiä ja yleni everstiksi. Yksi Bobrikovin vävyistä oli norjalaissyntyinen suomalainen upseeri Johannes Holmsen, joka eteni myöhemmin kenraaliluutnantiksi asti. Bobrikov oli luonteeltaan harvinaisen tarmokas ja työkykyinen ja mielipiteiltään jyrkästi venäläiskansallinen.
Bobrikovin sotilasura
pienois|vasen|[[Boris Kustodijev, Nikolai Bobrikov, 1902–1903.]] Nikolai Bobrikov nimitettiin upseeriksi vuonna 1858 kadettikoulun jälkeen. Tämän jälkeen hän suoritti tutkinnon Nikolain yleisesikunta-akatemiassa, jonka suoritettuaan hänet nimitettiin Kazanin sotilaspiirin esikuntaan. Vuodesta 1867 lähtien hän oli 22. jalkaväkidivisioonan esikuntapäällikkönä Novgorodissa. Vuonna 1869 hänet ylennettiin everstiksi. Vuonna 1876 hänet lähetettiin Venäjän sotilasvaltuutetuksi Romanian Bukarestiin ja vuonna 1878 hänet ylennettiin kenraalimajuriksi Turkin sodan aikana.
Nobuko Kondō
Nobuko Kondō (s. 1. joulukuuta 1956) on japanilainen entinen jalkapalloilija.
Nikolai Bobrikov
Bobrikovin sotilasura
Aleksanteri II nimitti Bobrikovin vuonna 1880 Mihail Loris-Melikovin johtamaan erityiskomitean (Verhovnaja Rasporjaditelnaja Komissija) jäseneksi. Komitean tehtävänä oli taistella vallankumouksellisia vastaan. Bobrikov oli aktiivisesti mukana Talvipalatsissa vuonna 1880 järjestetyn pommi-iskun selvittelyssä. Vuonna 1884 hänet ylennettiin kenraaliluutnantiksi ja hänestä tuli kaartijoukkojen ja Pietarin sotilaspiirin esikuntapäällikkö. Jalkaväen kenraaliksi hänet ylennettiin vuonna 1897.
Nobuko Kondō
Jalkapallomaajoukkue
Kondō debytoi Japanin maajoukkueessa kesäkuussa 1981. Hän on pelannut neljä maaottelua.
Nikolai Bobrikov
Bobrikovin tulo Suomeen
Kenraali Nikolai Bobrikov nimitettiin Venäjän sotaministerin, kenraali Aleksei Kuropatkinin esityksen johdosta Suomen kenraalikuvernööriksi, ja hän saapui Suomeen 12. lokakuuta 1898. Hän piti 12. lokakuuta 1898 kenraalikuvernöörin palatsissa puheen Suomen senaatille ja muutamille korkeimmille virkamiehille. Puhe julkaistiin seuraavana päivänä lehdissä, ja se herätti suurta hämmästystä sekä suuttumusta. Bobrikov oli puheessaan kutsunut Suomea rajamaaksi eikä ollut tunnustanut Suomen erityisasemaa valtiona. Se loukkaus sisälsi vakavan uhkauksen ja sai ihmiset ymmärtämään, että Bobrikovin tehtävänä oli Suomen erityisaseman hävittäminen ja suomalaisten venäläistäminen. Puheessaan hän ilmoitti Venäjän olevan yksi ja jakamaton ja että oli olemassa vain yksi alamaisuus ja rakkaus yhteiseen Venäjä-isänmaahan.
Bobrikovin ohjelma
pienois|Pilalehti [[Matti Meikäläinen (1884)|Matti Meikäläisessä 30. syyskuuta 1898 ilmestynyt Kaarlo Karin pilapiirros, jossa vastikään kenraalikuvernöörinä aloittaneelle Bobrikoville annetaan lukemiseksi Suomen perustuslaki.]] Ennen kuin Bobrikov lähti Suomeen, hän esitteli 30. elokuuta 1898 ohjelmansa Venäjän hallitsijalle Nikolai II:lle, joka hyväksyi sen. Bobrikovin ohjelman pääkohdat olivat:
Bobrikovin ohjelmassa korostettiin sitä, että Suomen valtiolliset olot ja autonominen asema ovat Venäjän etujen vastaisia. Tavoitteena oli Suomen alistaminen täysin Venäjän hallitusviranomaisten johtoon.
Bobrikov ja helmikuun manifesti
pienois|vasen|Mielenosoitus [[Helmikuun manifesti|helmikuun manifestia vastaan Senaatintorilla 13. maaliskuuta 1899. |alt=|200x200px]]Bobrikov oli mukana laatimassa helmikuun manifestia, josta tuli järjestelmällisen venäläistämisohjelman peruskivi. Sen johdosta suomalaiset kokosivat suuren adressin, johon kerättiin noin 500 000 kansalaisen nimet. Adressi yllätti täysin Bobrikovin, ja hän julmistui siitä, että tuollaiseen tekoon oli ryhdytty; lisäksi hän piti koko adressia laittomana. Hän totesi manifestin julkaisun jälkeen: ”Kaikki ajattelevat ihmiset Suomessa ovat tyytyväisiä keisarin manifestiin.” Äänenkannattajakseen Suomessa Bobrikov perusti vuonna 1900 suurta valtionapua nauttineen venäjänkielisen Finljandskaja Gazeta -lehden, joka ilmestyi alkuvuosina myös suomenkielisenä painoksena nimellä Suomen Sanomat.
Venäläiset kulkukauppiaat ja maanjakohuhut
Suomen kenraalikuvernöörinä Bobrikov pyrki saamaan Suomen tilattoman ja maattoman väestön sekä köyhälistön puolelleen. Suomalaiset eivät kuitenkaan uskoneet Bobrikovin lupauksiin, vaan pitivät lupausta juonitteluna. Pitkin maata kierteli noin 1 000 – 2 000 laukkuryssää eli vienankarjalaisia kulkukauppiaita, jotka levittivät huhuja siitä, miten erinomaisesti Venäjällä oli järjestetty maattomien ja maanviljelijöiden asiat. He kertoivat, että pian alkaa ilmainen maan jakaminen. Helmikuusta 1899 alkaen maanjakopuheita alkoi kuulua yhä enemmän. Tätä toimintaa vastaan työväenliike, nuorisoseurat ja ylioppilaat, kuten Eugen Schauman, aloittivat valistustyön, joka osoitti millaiset olosuhteet olivat todellisuudessa Venäjällä. Porvoolaisessa Uusimaa-lehdessä huhujen alkuperäiseksi levittäjäksi väitettiin Moskovskije vedomosti -lehden Suomessa olevaa salaista kirjeenvaihtajaa P. I. Messarošia. Hän oli julkaissut vuonna 1897 kirjan, jonka mukaan Suomi oli sulautettava keisarikuntaan, ja hän toimi Bobrikovin tiedonhankkijana. Messaroš lähti Suomesta keväällä 1900. pienoiskuva|Venäläisiä hedelmäkauppiaita Hakaniementorilla vuonna 1907. Ruotsalainen lehtimies Valfrid Spångberg kertoi, että venäläiset olivat lähettäneet Suomen tilattoman väestön keskuuteen asiamiehiä, samalla tavoin kuin aiemmin Itämeren valtioihin, kun siellä houkuteltiin väestöä kääntymään ortodoksiseen uskoon. Juristiprofessori Wilhelm Chydenius kirjoitti, että Bobrikov oli vastuussa huhujen levittämisestä. Finljandskaja gazeta väitti vuonna 1900, että vain venäläiset viranomaiset olivat suomalaisten torpparien ystäviä. Senaattori Gripenbergin käsityksen mukaan venäläisten kulkukauppiaiden harjoittama kiihotustoiminta oli tarkoituksellista kiilan lyömistä Suomen eri yhteiskuntaluokkien välille. Suomessa venäläisiin kulkukauppiaisiin suhtauduttiin useimmiten melko kielteisesti, paitsi mahdollisesti maaseutuväestön taholta. Bobrikovin aloitteesta 2. heinäkuuta 1900 annettiin asetus, joka laillisti venäläisten kulkukauppiaiden elinkeinon.
Bobrikovin haastattelu 1. maaliskuuta 1899
Ruotsalaisen Aftonbladetin toimittaja Valfrid Spångberg kävi 1. maaliskuuta 1899 Bobrikovin luona, esittämässä muutamia kysymyksiä Helmikuun manifestin johdosta.
Spångberg: ”Minkälaisiksi on Teidän ylhäisyytenne havainnut suomalaiset ja Suomen olot, paremmiksi vai huonommiksi kuin olitte odottaneet?”
Bobrikov: ”En kumpaisiksikaan. Se käsitys, jonka olin tässä suhteessa ennen muodostanut, on yleensä vahvistunut. Sisällinen järjestys täällä Suomessa on kyllä monin kohdin erinomainen, ja suomalaiset itse ovat lainkuuliaista ja isänmaallista kansaa, jota minä korkeasti kunnioitan, samoin kun pidän suuressa arvossa sen senaattia ja säätyjä. Mutta heidän käsityksensä ja se jota minä edustan, ovat monessa suhteessa erilaiset. Niin pian kuin he ovat tulleet käsittämään, että Venäjän hallituksen toimet tarkoittavat heidän omaa parastansa, olen vakuutettu, että me sovimme täydellisesti yhteen.”
Spångberg: ”Mitenkä Suomen sanomalehdistö hoitaa tehtävänsä?”
Bobrikov: ”Ei niin, että se minua täysin tyydyttäisi. Minä olen sanomalehdistön ystävä, mutta Suomen sanomalehdet ovat tottuneet käyttämään puhetapaa, jota en voi hyväksyä, ja esittävät ajatuksia, jotka varmistuneen vakaumukseni mukaan eivät muuta kuin synnyttävät levottomuutta ja tuottavat vahinkoa. Sanomalehdistön asia ei ole lausua moitteita korkeimman vallan toimista.”
Diktaattorin oikeudet 29. maaliskuuta 1903
Diktaattorin valtuuksien myöntämisestä Bobrikoville oli käyty keskustelua salaisessa venäläisessä konferenssissa helmikuussa 1902, jolloin todettiin, että hänen on tultava toimeen vastustuksen kukistamisessa väliaikaisin toimin ja asetuksin. Bobrikoville annettiin hänen omasta pyynnöstään diktaattorin valtuudet 29. maaliskuuta 1903 annetulla asetuksella Suomen rauhoittamiseksi. Diktaattorin valtuuksilla hän pystyi karkottamaan ja pidättämään kenet tahtoi ja sai myös laillisen oikeuden puuttua useimpiin maan asioihin. Vähitellen Bobrikovin politiikan tuloksia alettiin arvostella myös Pietarissa, ja sisäministeri von Plehwe oli jo periaatteessa päättänyt panna Bobrikovin eläkkeelle, kun 65-vuotias kenraalikuvernööri murhattiin.
Bobrikovin murha 16. kesäkuuta 1904
pienois|vasen|Vuonna 1908 painettu leimakuva Eugen Schaumanista ampumassa Bobrikovia. |alt=
Suomalaiset aktivistit olivat vuoteen mennessä 1904 muodostaneet salaisen verkoston, joka kaavaili Bobrikovin murhaa vastalauseena venäläistämispolitiikalle. Heidän edelleen ehti kuitenkin Kouluylihallituksen 29-vuotias apukamreeri, senaattori Waldemar Schaumanin poika Eugen Schauman, joka murhasi Bobrikovin ampumalla tätä 16. kesäkuuta 1904 Helsingin Senaatintalossa eli nykyisessä Valtioneuvoston linnassa. Schauman suunnitteli ja toteutti tekonsa yksin, vaikka oli yhteydessä myös muihin aktivisteihin.
Aiemmin senaatin virkamiehenä työskennellyt Schauman tiesi Bobrikovin johtavan puhetta senaatin talousosaston istunnossa joka torstai kello 11 aamulla, ja 16. kesäkuuta oli viimeinen senaatin istunto ennen Bobrikovin kesälomaa. Bobrikov saapui kävellen Senaatintalolle, jätti adjutanttinsa Ivan Timiriasevin ja muun seurueensa pääovelle ja meni sisään yksin. Hän kohtasi porraskäytävän toisen kerroksen tasanteella Schaumanin, joka ampui Browning-pistoolillaan kolme laukausta häntä kohti. Yksi luoti kimposi Bobrikovin rinnassa olleesta kunniamerkistä, Pyhän Vladimirin rististä, ja toinen univormun napista, aiheuttaen vaarattoman naarmun kaulaan. Kolmas osui messinkiseen vyönsolkeen ja pirstoutui vatsan sisään haavoittaen sisäelimiä.
Schauman teki välittömästi aseellaan itsemurhan, mutta Bobrikov onnistui kävelemään samassa kerroksessa olleeseen senaatin istuntosaliin. Hän sanoi senaattoreille ”En minä ole haavoittunut”, mutta sitten hänelle huomautettiin hänen kaulallaan olevasta verestä, jolloin hän totesi: ”Siinä tapauksessa minä olen haavoittunut”. Bobrikov kannettiin aluksi paareilla kotiinsa, jossa pappi ripitti hänet ja lääkärit totesivat leikkauksen välttämättömäksi. Perhelääkäri suositteli venäläistä sotilassairaalaa, mutta Bobrikov vietiin omasta vaatimuksestaan Kirurgiseen sairaalaan. Leikkauksen suoritti sairaalan ylilääkäri Richard Faltin apunaan professorit Hjalmar von Bonsdorff ja Ali Krogius. Potilaan eloonjäämistä pidettiin epätodennäköisenä, sillä mahalaukku ja suolet olivat pahoin repeytyneet, minkä lisäksi Bobrikov oli jo kärsinyt aiemmin useita sydänkohtauksia. Hän kuoli sairaalassa seuraavana yönä hieman kello yhden jälkeen.
Bobrikovin ruumis kuljetettiin 20. kesäkuuta surusaatossa kenraalikuvernöörinpalatsista Uspenskin katedraaliin ja sieltä Helsingin rautatieasemalle. Hautajaiset pidettiin seuraavana päivänä Sergijevossa Pietarin lähellä keisarin läsnä ollessa.
Eugen Schaumanin taskusta löydettiin Nikolai II:lle osoitettu kirje, jossa pyydettiin keisaria kiinnittämään huomiota Suomessa, Puolassa ja Itämerenmaakunnissa vallitseviin epäkohtiin. Schaumanin ruumis siirrettiin senaatintalosta Leppäsuon ruumishuoneelle, ja viranomaiset hautasivat sen joukkohautaan Malmin hautausmaalle. Vasta vuosia myöhemmin Schaumanin omaiset saivat siirtää hänen ruumiinsa sukuhautaan Porvooseen.
Murhan seuraukset
pienois|Bobrikovin hautajaissaattue 20. kesäkuuta 1904 [[Uspenskin katedraalista Helsingin rautatieasemalle, josta ruumis kuljetettiin erikoisvaunulla Pietariin.]] Suomalaiset ottivat tiedon Bobrikovin murhasta vastaan lähinnä hämmentynein tuntein, eikä ainakaan suoraa iloa uskallettu ilmaista aivan heti. Aktivisti Adolf Törngrenin mukaan tunnelma ravintola Kappelissa attentaattipäivän iltana oli iloinen ja jokainen pöytä täynnä. Ilmassa oli kuitenkin monia kysymyksiä, joista suurin oli luonnollisesti Venäjän reaktio, mutta myös kotimaan eri ryhmittymien käsitykset askarruttivat mieliä. Aivan aluksi myös pelättiin, että Bobrikov jäisi henkiin ja kostaisi. Sensuurin vuoksi sanomalehdet eivät voineet sanoa mitään myönteistä tapahtuneesta. Seuraavana päivänä asiaa kommentoi Helsingin lehdistä ainoastaan Uusi Suometar, joka otsikoi uutisensa ”Rikos”. Lehti tuomitsi teon jyrkin sanoin, mihin vaikutti se, että kyseessä oli vanhasuomalaisten eli hallituspuolueen lehti. Uuden Suomettaren toimituksen kokouksessa mukana ollut valtiokonttorin pääjohtaja J. K. Paasikivi kirjoitti, että Bobrikovin murha ”ei ole hyväksyttävä, ei poliittisista syistäkään” ja että se ”voi tuottaa maalle raskaita seurauksia”. Venäläiset viranomaiset lakkauttivat Päivälehden kesäkuussa 1904 sen viitattua epäsuorasti mutta hyväksyvästi Bobrikovin murhaan.
Koska kenraalikuvernöörin apulainen Vladimir Deutrich oli Bobrikovin kuollessa lomalla Venäjällä, keisari nimitti Bobrikovin kuoleman jälkeisenä päivänä Suomen virkaatekeväksi kenraalikuvernööriksi Suomen sotilaspiirin apulaiskomentajan, jalkaväenkenraali Nikolai Turbinin. Vakinaiseksi seuraajaksi tuli myöhemmin ruhtinas Ivan Obolenski. Turbinin ja ministerivaltiosihteeri von Plehwen ehdotuksesta keisari nimitti 20. kesäkuuta Pietarin piirioikeuden tutkintotuomarin, valtioneuvos Korobtšitš-Tšernjavskin johtamaan Bobrikovin murhan rikostutkintaa suoraan Venäjän oikeusministeriön alaisuudessa, sillä Suomen viranomaisten puolueettomuuteen ei luotettu. Venäläiset olettivat murhan taustalla olleen laajempi salaliitto, mutta muita syyllisiä ei onnistuttu löytämään. Oikeusministeriö määräsi lopulta syyskuussa 1905 keisarin luvalla lopettamaan hedelmättömän tutkinnan.
Bobrikovin murha oli ensimmäisen sortokauden vastarinnan huipentuma. Myöhempinä tapahtumina voitaneen mainita ainakin prokuraattori Eliel Soisalon-Soinisen murha 6. helmikuuta 1905. Soisalon-Soinisen murhaaja oli Lennart Hohenthal. Ensimmäinen sortokausi päättyi vasta vuoden 1905 Venäjän vallankumoukseen ja Suomen suurlakkoon.
Kunnianosoituksia
Lähde:
Kambrikausi
thumb|[[Trilobiitit|Trilobiittilaji Asaphiscus wheeleri.]]
Kambrikausi oli geologinen ajanjakso 542–490 miljoonaa vuotta sitten. Se oli monisoluisten kuorellisten merieläinten nopeaa kehittymisaikaa. Kaudella ei ollut vielä maaeläimiä. Uusia eläinryhmiä ja lajeja syntyi sekä kuoli nopeasti. Kambrikauden eliöt olivat enimmäkseen ajan lämpimissä ja matalissa merissä eläneitä selkärangattomia, kuten nilviäisiä sekä molukkirapua muistuttaneita trilobiitteja. Eläimille kehittyi suojakuoria pedoilta puolustautumiseksi. Aikakauden nopeaa lajikehitystä kutsutaan kambrikauden lajiräjähdykseksi. Kambrikauden melko suurikokoisilla kovakuorisilla eliöillä oli ollut pienempiä, pehmeäkuorisempia edeltäjiä. Kauden alussa eli nykyisin tuntemattomia merieläimiä.
Nimen tausta
Kambrikausi on saanut nimensä Walesin latinankielisestä nimestä Cambria. Englantilainen geologi Adam Sedgwick nimesi Etelä-Walesissa ja Lounais-Englannissa tutkimiensa liuskekivikerrostumien kerroksen vuonna 1835 kambriseksi systeemiksi. Siihen kuuluvat kambrikaudella syntyneet tai kerrostuneet kivet. Virallisesti nimi kambrikausi hyväksyttiin käyttöön vuonna 1960.
Maantiede ja ilmasto
thumb|Keskisen kambrikauden maailma. Eteläisellä pallonpuoliskolla sijaitsi jättiläismanner [[Gondwana. Päiväntasaajan kohdilla oli lukuisia saaria sekä pienempiä mantereita. Pohjoista pallonpuoliskoa hallitsi kookas valtameri Panthalassa.]]
Kambrikausi alkoi jääkauden päättyessä. Kauden ilmasto oli leuto sekä nykyistä lämpimämpi ja kosteampi. Jääkauden arvellaan tuhonneen aikaisempaa lajistoa ja antaneen täten tilaa uusien eliöiden nopealle kehitykselle. Lämpimät sekä matalat meret olivat yleisiä kambrikaudella. Merenpinta on ollut luultavasti korkealla ja mannerliikunnot ovat olleet nopeita.
Hieman ennen kambrikauden alkamista, noin 580 miljoonaa vuotta sitten syntynyt jättiläismanner Pannotia oli alkanut jo hajota kauden alkupuolella. Ilmakehässä oli kambrikauden alussa jo huomattava määrä happea, josta oli syntynyt maankamaraa suojaava, mahdollisesti evoluutiota kiihdyttänyt otsonikerros. Kauden aikana tapahtui viisi pientä, alle 30 prosenttia lajistosta pyyhkäissyttä joukkotuhoa. Niistä viimeinen tuhosi 50 prosenttia helmiveneistä ja trilobiiteista sekä päätti kambrikauden. Joukkotuhoa seurasi jääkausi.
Ilmakehän hiilidioksidipitoisuus kohosi kambrikauden alkupuolella 4 500 ppm:stä 7 000 ppm:ään, mutta palautui ennalleen kauden loppuun mennessä, ollen silloinkin huomattavasti nykyistä korkeampi. Toisen tutkimuksen mukaan hiilidioksidipitoisuus olisi ollut läpi kambrikauden suunnilleen 15 kertaa nykyistä suurempi. Planeetan keskilämpötila oli kambrikaudella 5,0–5,5 celsiusastetta nykyistä korkeampi ja yhteensä noin 22 astetta. Maa oli kambrikaudella lämmin, koska päiväntasaajan seudulla kiersi lämmittävä merivirta.
Kasvillisuus ja eläimistö
Maakasveja ei esiintynyt vielä kambrikaudella. Merissä eli varhaisia leväryhmiä.
Elämä sijaitsi kambrikaudella enimmäkseen vedessä. Maaelämää ei ollut kehittynyt vielä ainakaan mainittavasti. Äyriäisten sukuiset trilobiitit olivat yleisiä. Simpukoiden ja kotiloiden sukulaisia oli myös runsaasti. Monet kambrikauden eliöt olivat kuorellisia mustekaloja. Trilobiitit, esimerkiksi laji Bathyriscus formosis muistuttivat hieman nykyisiä siiroja. Niiden koko vaihteli alle millimetristä 72 senttimetriin.
Edeltänyt lajikehitys ja Tommot-Atdaba-vaiheet
Pienikuorisia eliöitä tunnetaan jo kambrikautta edeltäneen ediacarakauden lopulta noin 565–543 miljoonan vuoden takaa. Niihin lukeutui muun muassa vendotaenideja, sabellitideja sekä muita putkilomaisia otuksia. Ensimmäiset alkeelliset nilviäiset ilmestyivät kambrikauden alussa. Kovakuorisia lajeja kehittyi noin 5–15 miljoonaa vuotta kestäneessä vaiheessa 543–530 miljoonaa vuotta sitten. Lähes kaikki ediacarakauden eliöt kuolivat kyseisenä aikana sukupuuttoon ensimmäisten petojen ilmestyttyä. Jäljelle jäi vain kuorellisia otuksia, jotka pystyivät suojautumaan saalistajilta. Ensimmäinen tiedetty petoeläin oli nuolimatoja muistuttava Protohertzina.
Melkein kaikki nykyisin tunnettavat kovakuoristen pääjaksot ilmestyivät Tommot- ja Atdaba-vaiheiden aikana 530–525 miljoonaa vuotta sitten. Seuranneiden 10–20 miljoonan vuoden aikana ilmestyi lukuisia kuoriaisia, petoja, kuppimaisia archaeocyanteja, sienieläimiä, kalkkileviä ja korallieläinten kaltaisia eliöitä. Noin 530–527 miljoonaa vuotta sitten Tommot-vaiheella kehittyivät lonkerojalkaiset sekä monia pehmeäruumismaisia eliöitä. Trilobiitit sekä alkeelliset piikkinahkaiset ilmestyivät noin 527–525 miljoonaa vuotta sitten Atdaba-vaiheen aikana. Archaeocyantit levisivät tuolloin ympäri planeettaa. Vaiheen eliöstöä tunnetaan Kanadan Kalliovuorilla sijaitsevasta Burgess Shalen fossiiliesiintymästä, josta on löydetty muun muassa tikaripyrstön kaltainen, merenpohjalla saalistanut petoeläin Marrella splendens.
Kambrikauden lajiräjähdys
Kambrikausi oli suuri harppaus eliöstön kannalta prekambrin jälkeen. Fossiiliaineistosta päätellen lajisto pysyi suunnilleen samana kambrikauden alkuvaiheessa noin 15–20 miljoonaa vuotta, kunnes selkäjänteiset ja monet selkärangattomat, muun muassa piikkinahkaiset, lonkerojalkaiset ja niveljalkaiset ilmestyivät. Tämän sanotaan johtuneen eliöille kehittyneestä kovasta suojakuoresta sekä eliöiden koon kasvamisesta. Kambrikaudella kehittyivät ensimmäiset nykyaikaiset eliöyhteisöt, kun kasvin- ja planktonsyöjien rinnalle tulivat saaliit sekä pedot. Aikakauden nopean evoluution uskotaan johtuneen myös eliöiden yksinkertaisesta perimästä, jossa suurikaan mutaatio ei tuottanut lisääntymis- tai elinkyvytöntä jälkeläistä. Suojakuorten kehitys oli luultavasti seurausta kauden alkupuolella ilmestyneistä pedoista. Koska niitä ei ollut merkittävästi prekambrin aikana, evoluutiolla ei ollut ollut tarvetta kehittää suojakuoria. Kuorellinen eliö säilyi hengissä kuoretonta paremmin.
Kambrikaudella alkoi paleotsooinen maailmankausi ja fanerotsooinen aioni. Kambrikauden lajiräjähdys ajoitetaan varhaiskambriin, joka oli noin 542 ± 0,3 – 513 ± 2 miljoonaa vuotta sitten. Kambrikauden ajoituksesta on kuitenkin epävarmuutta ainakin 20 miljoonaa vuotta. Kambrikauden lajiräjähdys on selitettävissä evoluution todellisella käynnistymisellä ja eliömäärän kylmän jääkauden jälkeisellä lisääntymisellä kyseisenä aikana sekä kovakuoristen lajien, kuten trilobiittien, runsailla fossiilijäämillä. Suuria fossiilimääriä saattavat selittää ilmastonmuutoksen luomat olot, joissa fossiloituminen kävi helpommin. Kambrikauden aloittaa eliöstöjaotteluissa Tommot-vaihe, joka kesti arviolta kolme miljoonaa vuotta. Niveljalkaiset ovat kehittyneet luultavasti valejalkaisista lobopodeista.
Molekyylikellon mukaan ensimmäiset maakasvit olisivat eläneet jo kambrikaudella noin 500 miljoonaa vuotta sitten, mutta tätä ei kyetä suoraan fossiilein todistamaan.
Kambrikaudella ilmestyneitä pääjaksoja
Kambrikauden aikana väitetään ilmestyneen 37, jopa 100 pääjaksoa. Keskikambrilta tunnetaan kanadalaisen fossiiliesiintymän Burgess Shalen perusteella seuraavat pääjaksot:
Kambrikauden jako
Artikkelin alussa on kansainvälisen kerrostumajärjestön hyväksymä nykyinen kambrikauden jako. Yksi aiemmista jaoista on ollut seuraava:
Vappukukka
thumb|Ruotsalainen vuoden 2007 vappukukka, joka oli satavuotisjuhlan kunniaksi samanvärinen kuin ensimmäisenä vuonna 1907. Vappukukka on pieni muovinen rintaneula, joita myydään keväisin vapun alla. Sen myynnistä saaduilla tuloilla tuetaan lastensuojelutyötä.
Vappukukkaperinne sai alkunsa vuonna 1907 Ruotsissa, jossa kukkarintaneulojen myynnillä kerättiin rahaa tuberkuloosityöhön. Suomeen tavan toi jo seuraavana vuonna neuvolatoimintaa ylläpitänyt Maitopisarayhdistys perustajansa Greta Klärichin aloitteesta. Askarreltuja vappukukkia myytiin vappuna 1908 Helsingin Esplanadin puistossa. Vappukukka on Suomen vanhin edelleen myytävä hyväntekeväisyystuote.
Mainio vallankumous
pienoiskuva|Vallastasyösty kuningas Jaakko II pienoiskuva|Vilhelm III Oranialainen Mainioksi vallankumoukseksi  (, suom. myös Loistava vallankumous ) kutsutaan vuosien 1688–1689 tapahtumia, joiden seurauksena Englannin kuningas Jaakko II syrjäytettiin ja valtaistuimelle astuivat Vilhelm III Oranialainen ja tämän puoliso Maria II, Jaakko II:n tytär. Nykyisin englanninkielisessä historiankirjoituksessa käytetään joskus neutraalia nimitystä ”vuoden 1688 vallankumous”. Nimitystä ”Glorious Revolution” käytti ensimmäisenä John Hampden loppuvuodesta 1689 ja Britannian parlamentti käyttää sitä yhä nykyäänkin. Vallankumousta nimitetään toisinaan myös verettömäksi vallankumoukseksi. Se ei kuitenkaan vastaa todellisuutta, sillä Englannissa oli kaksi merkittävää yhteenottoa kahden armeijan välillä ja katolilaisvastaisia mellakoita useissa kaupungeissa.
Vallankumoukseen liittyi myös vuosina 1689–1691 Irlannissa käyty sota ja taisteluita Skotlannissa (joista merkittävimmät Killicrankien ja Dunkeldin). Vallankumous johti myös Uuden-Englannin dominion romahdukseen ja Marylandin hallituksen kukistumiseen.
Vallankumouksen tapahtumat
Jaakko II astui valtaan vuonna 1685. Lyhyen hallituskautensa aikana hän oli vaikeassa poliittisessa tilanteessa: maassa taistelivat vaikutusvallasta yhtäältä katolisuus ja protestantismi, toisaalta kuningasvalta ja parlamentti. Jaakon erityinen ongelma oli hänen oma katolilaisuutensa, jonka vuoksi hänen uudistushankkeisiinsa, kuten pysyvän rauhanajan armeijan perustamiseen sekä uskonnonvapauden lisäämiseen, suhtauduttiin hyvin epäilevästi. Hänen edeltäjänsä ja veljensä Kaarle II sen sijaan oli voinut harjoittaa vapaammin omaa politiikkaansa, koska ei ollut katolilainen.
Vilhelm teki maihinnousun suuren hollantilaisarmeijan kanssa Devonin Brixhamissa 5. marraskuuta 1688. Hän ei esittänyt vaatimuksia Englannin kruunua kohtaan, vaan sanoi ainoastaan tulleensa pelastaakseen protestantismin ja aloitti marssinsa Lontooseen. Vilhelm sai suuren suosion paikallisen väestön keskuudessa, ja myös pohjoisessa joukko aatelisia julistautui hänen kannattajikseen. Jaakon lähimmät joukot ryhmittyivät Salisburyyn, mutta Jaakon liittyessä armeijaansa kävi selväksi, etteivät miehet halunneet taistella, ja myös upseereiden uskollisuus oli kyseenalainen. Ennen kuin merkittäviä yhteenottoja ehti tapahtua, Jaakon nenästä alkoi vuotaa verta, eikä vuoto ottanut tyrehtyäkseen. Kuningas piti verenvuotoa huonona enteenä ja määräsi armeijansa vetäytymään. Pian tämän jälkeen Jaakko menetti tukijoukoistaan korkean upseerin John Churchill Marlboroughin ja tyttärensä Annan, jotka liittyivät Vilhelmin tukijoihin.
Kuultuaan, että Vilhelm oli noussut maihin Englannissa Ranskan kuningas Ludvig XIV julisti sodan Hollannille 26. marraskuuta. Hän ei kuitenkaan hyökännyt Alankomaihin, vaan iski Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan sydämeen 100 000 sotilaan voimin. Näin sai alkunsa yhdeksänvuotinen sota. Vilhelmin joukot etenivät kohti Lontoota kohtaamatta mainittavaa vastarintaa; ainoa huomattava yhteenotto tapahtui Readingissa 10. joulukuuta, jolloin kuninkaan joukot kärsivät tappion.
Jaakko II yritti paeta Lontoosta 11. joulukuuta ja heitti valtakunnan suuren sinetin Thamesjokeen. Joukko kalastajia otti hänet kuitenkin kiinni Sheppeyn saarella. Tuon päivän jälkeisenä yönä Lontoo oli sekasorron vallassa: huhut kertoivat irlantilaisen armeijan olevan matkalla kaupunkiin, ja väkijoukot ryöstelivät katolilaisten koteja ja useita ulkovaltojen lähetystöjä. Jaakon palatessa muutaman päivän kuluttua Lontooseen häntä vastassa oli hurraava väkijoukko. Jaakko yritti jatkaa maan hallitsemista, mutta pian Vilhelm lähetti hänelle kehotuksen poistua kaupungista. Vilhelmin marssiessa Lontooseen 18. joulukuuta Jaakko vietiin hollantilaisten sotilaiden vartioimana Kentin Rochesteriin, mistä hän pakeni edelleen Ranskaan 23. päivänä. Vilhelmin oletetaan tarkoituksellisesti antaneen Jaakolle tilaisuuden paeta, sillä se oli helpoin ja kivuttomin tapa päästä eroon entisestä kuninkaasta maassa, jossa Kaarle I:n mestaus oli vielä tuoreessa muistissa.
Tammikuussa 1689 parlamentti kokoontui ja julisti Jaakko II:n luopuneen kruunustaan pakenemalla maasta. Vilhelmille ja Marialle tarjottiin yhteishallitsijuutta, minkä he hyväksyivät, joskin Vilhelm vaati itselleen täyden kuninkaan arvon. Helmikuun 13. päivänä 1689 Vilhelm III ja Maria II nousivat yhdessä Englannin valtaistuimelle.
Englannissa vallanvaihto tapahtui rauhallisesti. Skotlannissa Vilhelmiä ja Mariaa vastaan nousi jakobiittien ensimmäinen kapina, ja Irlannissa Jaakko itse yritti valtaanpaluuta; jakobiittien kapina kuitenkin kukistettiin ja Jaakko joutui pakenemaan Irlannista hävittyään sodan siellä vuonna 1691.