cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Salon Viesti
Salon Viesti on salolainen urheilun yleisseura, joka on perustettu vuonna 1912. Pesäpallon SM-sarjassa joukkue esiintyi jo vuonna 1925. Tunnetuin Viesti on ehdottomasti lentopallostaan, jota seuran naisten edustusjoukkue pelaa SM-tasolla, jonne joukkue pääsi vuonna 2000. Vain vuotta aikaisemmin joukkue oli noussut ykkössarjasta supersarjaan. Joukkue on voittanut runkosarjan kerran ja saanut kolme hopeaa. Myös Suomen Cupista on kultaa tullut kahdesti, sekä hopeaa vuonna 2006. Vuonna 2008 naislentopallo erkani omaksi yhdistykseksi LP Viesti Salo.
Salon Viestin suunnistusjaosto oli mukana järjestämässä vuonna 2006 Jukolan viestiä yhdessä Salon Vilppaan ja Angelniemen Ankkurin kanssa.
Wetumpka
Wetumpka on kaupunki Elmoren piirikunnassa, Alabaman osavaltiossa, Yhdysvalloissa. Kaupungin väkiluku oli vuoden väestönlaskennassa 6 528. Wetumpka kuuluu Montgomeryn suurkaupunkialueeseen.
Thubten Gyatso
Thubten Gyatso (12. helmikuuta 1876 Ü-Tsang, Tiibet – 17. joulukuuta 1933 Lhasa, Tiibet) oli 13. dalai-lama, Tiibetin buddhalaisuuden johtohahmo ja Tiibetin hallitsija. Hän oli älykäs uudistaja, joka osoittautui taitavaksi poliitikoksi Tiibetin jouduttua Venäjän, Kiinan ja Britannian kiistakapulaksi. Hän oli myös vastuussa luostarien kurin palauttamisesta.
Dalai-lama osoitti kiinnostusta ulkomaailmaan ja otti käyttöön sähkön, puhelimen ja Tiibetin ensimmäisen auton. Tiibetin irtauduttua täydellisesti Kiinasta vuonna 1912 maa sai uuden postilaitoksen ja oman setelirahan. Dalai-lama pyrki myös muun muassa kehittämään maalle tehokkaan armeijan, mutta konservatiivinen ylhäispapisto pelkäsi etujensa puolesta ja vastusti uudistuksia.
Cantamos
Cantamos on country rock-yhtye Pocon kahdeksas albumi vuodelta 1974.
Cecilie Fiskerstrand
Cecilie Hauståker Fiskerstrand (s. 20. maaliskuuta 1996) on norjalainen jalkapallomaalivahti. Hän on pelannut Norjan maajoukkueessa kesäkuun 2023 loppuun mennessä 44 maaottelua. Ensimmäisen naisten maaottelunsa hän pelasi tammikuussa 2014. Hän kuului Norjan joukkueeseen MM-kilpailuissa 2015, EM-kilpailuissa 2017 ja MM-kilpailuissa 2019 mutta ei pelannut lopputurnauksissa lainkaan. Toukokuussa 2022 tapahtuneen loukkantumisen vuoksi hän ei päässyt vuoden 2022 EM-kilpailuihin, joita ennen hän oli maajoukkueen ykkösmaalivahti.
Fiskerstrand siirtyi tammikuussa 2020 kotimaastaan Englannin pääsarjaseura Brighton & Hove Albioniin, jossa hän pelasi 1,5 kautta. Kesällä 2021 hän palasi Lillestrømin joukkueeseen.
Glen Campbell
Glen Campbell (22. huhtikuuta 1936 Billstown, Arkansas – 8. elokuuta 2017 Nashville, Tennessee) oli yhdysvaltalainen country- ja popmusiikin esittäjä. Hän sai Grammy- ja Dove-palkinnot, ja hänen hitteihinsä kuuluvat ”Gentle On My Mind”, ”By the Time I Get to Phoenix”, ”Southern Nights”, ”Rhinestone Cowboy” ja ”Wichita Lineman”. Kuusi vuosikymmentä kestäneen uran aikana hänen levyjään myytiin yli 45 miljoonaa.
Perhe oli musikaalinen ja hänen on sanottu soittaneen kitaraa paikallisissa tanssitilaisuuksissa ja radiolähetyksissä 6-vuotiaana. Lisäksi hän hallitsi basson, rummut, viulun, mandoliinin ja huuliharpun. 1960-luvun alussa Campbell sai useita singlejään country-listoille.
Ennen soolouransa tunnetuinta vaihetta hän oli myös kysytty studiomuusikko, vaikka hänellä ei ollut muodollista koulutusta musiikissa. Hänestä tuli The Wrecking Crew'n jäsen. Hänen erityisosaamistaan oli 12-kielisen kitaran soitto, ja hän teki arvostetun sooloalbumin The Astounding 12-String Guitar of Glen Campbell. Hän osallistui esimerkiksi The Beach Boysin, Elvis Presleyn ja Ricky Nelsonin levytyksiin. Brian Wilsonin vetäydyttyä esiintymisistä Campbell oli lyhyen aikaa The Beach Boysin jäsenenä, mutta soolouran alkaessa menestyä hän erosi yhtyeestä.
Campbell näytteli John Waynen vastanäyttelijänä elokuvassa Kova kuin kivi (1969) ja ansaitsi Oscar-ehdokkuuden elokuvan tunnussävelmän laulamisesta. Hän esiintyi varietee-televisiosarjassa The Glen Campbell Goodtime Hour vuosina 1969–1972.
Campbell jatkoi uraansa 2000-luvun puolelle. Hänet otettiin Hollywood Walk of Fameen ja vuonna 2005 Country Music Hall of Fameen. Hän julkaisi vuonna 1994 omaelämäkertateoksensa Rhinestone Cowboy.
Hänet pidätettiin marraskuussa 2003 rattijuopumuksesta epäiltynä. Hän tunnusti syyllisyytensä törkeään rattijuopumukseen ja onnettomuuspaikalta pakenemiseen ja vietti 10 päivää vankeudessa.
Kesäkuussa 2011 Campbell kertoi, että hänellä oli todettu Alzheimerin tauti. Hän oli kärsinyt muistihäiriöistä vuosia. Campbell teki jäähyväiskiertueen ”Goodbye Tourin” yhdessä kolmen lapsensa kanssa. 151 konserttia käsittäneen kiertueen viimeinen konsertti oli 30. marraskuuta 2012 Napassa Kaliforniassa. Vuonna 2014 Campbell julkaisi "I'll Be Me" -nimisen dokumenttielokuvan, jossa hän kertoo Alzheimerin taudista ja sen vaikutuksista hänen elämäänsä avoimesti. Campbellin"I'll Be Me" -elokuva ja elokuvassa esitetty Campbellin uusi musiikin tuotanto saivat lukuisia elokuva-alan palkintoja, kuten Grammyn vuonna 2016. Elokuvassa ollut musiikki oli myös ehdokkaana Oscars-gaalan "Best Achievement in Music Written for Motion Pictures, Original Song"-kategoriassa, mutta ei voittanut.
Kultafluoridi
Kultafluoridi (AuF3) on kulta- ja fluoridi-ionien muodostama epäorgaaninen ioniyhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää valmistettaessa muita kultayhdisteitä.
Glen Campbell
Vuonna 2019 Jimmy Webbin kirjoittama ja Campbellin tulkitsema single ”Wichita Lineman” (1968) valittiin mukaan Yhdysvaltain kongressin kirjaston National Recording Registry -kokoelmaan, johon kootaan esteettisesti, historiallisesti tai kulttuurisesti merkittäviä yhdysvaltalaisia äänitteitä.
Kultafluoridi
Ominaisuudet, valmistus ja käyttö
Huoneenlämpötilassa kultafluoridi on oranssia tai oranssinkeltaista kiteistä ainetta. Yhdisteen alkeiskoppi on heksagonaalinen ja sen rakenne on kulta- ja fluoridi-ioneista koostuva polymeeri ja jokainen kulta-ioni on koordinoitunut neljään fluoridi-ioniin. Kultafluoridi on hyvin reaktiivista. Se reagoi esimerkiksi veden kanssa hydrolysoituen kultahydroksidiksi. Se myös fluoraa useita orgaanisia yhdisteitä ja orgaaniset yhdisteet voivat reagoida sen kanssa erittäin kiivaasti. Kultafluoridi on Lewis-happo ja reagoi esimerkiksi fluoridien kanssa muodostaen kompleksisen tetrafluoroauraatti(III)-ionin ([AuF4]-).
Kultafluoridia voidaan valmistaa kullan ja bromitrifluoridin välisellä reaktiolla. Toinen usein käytetty tapa on kulta(III)kloridin ja fluorin tai vetyfluoridin välinen reaktio noin 200 °C:n lämpötilassa.
Kultafluoridia voidaan käyttää muiden kullan fluoridikompleksien valmistamiseen.
Viides vuosituhat eaa.
Irlantilaisen piispan James Usherin Raamattuun perustuvien laskelmien mukaan maailmankaikkeus luotiin sunnuntaina 23. lokakuuta vuonna 4004 eaa. tai ehkä sittenkin edellisenä iltana.
Toivo Vahervuo
Toivo Johannes Vahervuo, sukunimi vuoteen 1934 Virtanen (19. maaliskuuta 1906 Rauma – 1. joulukuuta 1958) oli suomalainen matemaatikko ja opettaja.
Vahervuon vanhemmat olivat veturinkuljettaja Johan Isak Virtanen ja Maria Aleksandra Hellberg. Hän pääsi ylioppilaaksi 1925 ja valmistui filosofian maisteriksi 1930 ja filosofian tohtoriksi 1948.
Ute Noack
Ute Noack (myöh. Lindner, s. 27. joulukuuta 1961 Annaberg-Buchholz, Saksi, Saksan demokraattinen tasavalta) on saksalainen maastohiihtäjä, joka aktiiviurallaan edusti DDR:ää ja seuratasolla SC Traktor Oberwiesenthalia.
Noack hiihti ankkuriosuuden Itä-Saksan joukkueessa, joka saavutti MM-pronssia 4 × 5 kilometrin viestissä Seefeldissä 1985. Hän sijoittui samoissa kilpailuissa 20 kilometrillä 11:nneksi ja 10 kilometrillä 17:nneksi. Sarajevon olympialaisissa 1984 hän oli 5 kilometrillä kahdeksas, 10 kilometrillä viidestoista, 20 kilometrillä kahdeksastoista ja viestissä kahdeksas.
Toivo Vahervuo
Toivo Vahervuo oli naimisissa vuodesta 1934 diplomiurkuri Salli Vahervuon, o. s. Kettunen (1909–1999) kanssa.
Kuudes vuosituhat eaa.
5000-vuosituhannella eaa. maanviljely levisi Balkanilta Italiaan ja Itäiseen Eurooppaan sekä Mesopotamiasta Egyptiin. Ihmispopulaatio pysyi noin 5 miljoonassa.
Anik
pienoiskuva|Delta 1914 ja ensimmäinen Anik-satelliitti lähtöalustalla. Marraskuu 1972, Cape Canaveral.
Anik oli Kanadan GEO-kiertoradan tietoliikennesatelliittien sarja, jonka ensimmäinen satelliitti oli marraskuussa 1972 laukaistu Anik A-1. Anik on inuiittien sana, joka tarkoittaa "pikku veljeä".
Anik A-sarjan satelliitit A-1, A-2 ja A-3
pienoiskuva|Anik A-sarjan satelliitin A1- tai A-2 tarkistamista (kuva vuodelta 1972 tai 1973). Anik A-1 -satelliitin laukaisi Telesat, Kanadan kansallinen tietoliikenneyhtiö Delta-kantoraketilla. Satelliitin kaupallinen lähetystoiminta aloitettiin 1973, jolloin TV-lähetykset voitiin nähdä ensi kertaa Kanadan pohjoisosissa. Anik A-1 oli tuolloin maailman ensimmäinen kansallinen televisiosatelliitti.
Anik A-satelliittisarjassa tätä seurasivat Anik A-2 huhtikuussa 1973 ja Anik A-3 toukokuussa 1975. Anik A -sarjan satelliitit olivat rakenteeltaan alkujaan yhdysvaltalaiseen Intelsat IV -ohjelmaan suunniteltuja. Niiden rakentamisessa alihankkijoina toimivat kanadalaisyritykset Spar Aerospace ja Northern Telecom. Kussakin satelliitissa oli 12 transponderikanavaa 6/4 GHz:n taajuusalueella. Satelliiteille rakennettiin Kanadaan yli 100 maa-asemaa. Vastaanottoasemien lautasantennit olivat matalan taajuuden vuoksi vielä varsin suuria.
Anik B, C, D ja E -satelliittisarjat
pienoiskuva|Kanadalaisen Anik C2 -tietoliikennesatelliitin (Telesat-F) irrotus avaruussukkulasta STS-7 -lennon aikana kesäkuussa 1983. Anik B laukaistiin joulukuussa 1978 Telesat Canadalle. Satelliitissa oli 12 kaupallista 6/4 GHz:n taajuusalueen kanavaa ja neljä kokeellista 14/12 GHz:n taajuusalueen kanavaa, joita käytettiin suurempitaajuisten tietoliikenneratkaisujen tutkimisessa (Hermes-ohjelma). Anik C-3 laukaistiin marraskuussa 1982 yhdysvaltalaisella Columbia-avaruussukkulalla. Satelliitissa oli 16 taajuusalueen 14/12 GHz operatiivista kanavaa. Korkeampi taajuusalue mahdollisti pienempien, asuintaloon kiinnitettävän, halkaisijaltaan 1,2–1,8 -metristen vastaanottolautasten käytön, kun satelliitin lähetystehoa oli lisätty niin, että se läpäisi riittävän luotettavasti myös tv-signaalia vaimentavia sadealueita. Sarja jatkui Anik C-2:n laukaisulla kesäkuussa 1983 ja Anik C-3:n laukaisulla huhtikuussa 1985. Satelliiteista voitiin lähettää neljää alueellisesti suunnattua keilaa Kanadan eri osiin.
Anik D-sarjalla korvattiin ikääntyneet Anik A- ja B-sarjan satelliitit. Anik D-1 laukaistiin 26. elokuuta 1982. Anik D-2 vietiin taivaalle marraskuussa 1984 Discovery-sukkulalla. Näitä seurasivat Anik E-sarjan satelliitit: Anik E-2 huhtikuussa 1991 ja Anik E-1 syyskuussa 1991. Suuritehoiset E-sarjan satelliitit toimivat kahdella taajuusalueella; niissä oli 24 kanavaa 6/4 GHz:n alueella ja 16 kanavaa 14/12 GHz:n kaistalla. Anik E -sarjalla korvattiin aiemmat C- että D-sarjan satelliitit.
Anik F
Anik F1
Anik F1R
Anik F2
Anik F3
Anik G
Telesat Canada tilasi keväällä 2010 Anik G1 tietoliikennesatelliitin. Sen rakensi yhdysvaltalainen Space Systems/Loral. Satelliitti laukaistiin vuonna 2013 venäläisellä Proton-M-kantoraketilla. Satelliitti lähettää TV-lähetyksiä Kanadaan ja hoitaa latinalaisen Amerikan tietoliikenneyhteyksiä. Satelliittiin rakennettiin X-kaistan tietoliikennekyky, jota oli tarkoitus vuokrata Yhdysvaltain puolustusministeriölle. Tässä tapauksessa satelliitti muuntuu ns. kaksikäyttölaitteeksi, eikä ole enää puhdas siviilisatelliitti.
Pyhän Patrickin katedraali
Pyhän Patrickin katedraali on kirkkorakennus Australian toiseksi väkirikkaimmassa kaupungissa Melbournessa. Katedraali on Melbournen roomalais-katolisen arkkihiippakunnan pääkirkko. Sen on suunnitellut arkkitehti William Wardell ja se edustaa uusgoottilaista arkkitehtuuria. Rakennuksen peruskivi muurattiin vuonna 1858. Rakennustyöt etenivät hitaasti, ja niitä hidasti entisestään Melbournea vuonna 1891 riepotellut lama. Katedraali vihittiin vuonna 1897, mutta virallisesti se valmistui vasta vuonna 1939. Katedraalin keskustorni yltää 105 metrin korkeuteen.
100 56 TK
100 56 TK (myös 100 TK, 100 millimetrin tornikanuuna) oli suomalainen kevyt tornikanuuna, jonka kaliiperi oli sata millimetriä. Modifioituun neuvostoliittolaiseen T-55-panssarivaunun tykkitorniin pohjautunut tornikanuuna kehitettiin 1960-luvulla, ja ensimmäiset patterit rakennettiin vuosikymmenen lopulla. Satamien sisääntuloväyliä suojaamaan rakennetut patterit sijoitettiin Suomenlahden ja Saaristomeren rannikoille, ja niiden kantalinnoittaminen jatkui aina 1980- ja 1990-luvuille. 100 TK -kalusto modernisoitiin 1980-luvun lopulla asentamalla tykkiasemiin laseretäisyysmittarilla varustetut tähtäysperiskoopit ja tykkikohtaisen ammunnan mahdollistaneet tykkilaskimet.
Suomen rannikkotykistön 1990-luvulla käynnistynyt alasajo johti myös 100 TK -kaluston alasajoon. Ensimmäiset patterit poistuivat käytöstä 2000-luvun alussa ja kaluston viimeiset ammunnat toteutettiin Upinniemessä vuonna 2012. Käytöstä poistuneet tykit deaktivoitiin, ja niistä osa siirrettiin asemistaan romutettavaksi tai myytäväksi. Kuivasaaren patteri säilytettiin siinä kunnossa kun se oli käytöstä poistettaessa ja museoitiin. 100 TK -kaluston alasajon jälkeen Suomen kiinteän rannikkotykistön ainoaksi käytössä olleeksi kalustoksi jäivät raskaammat 130 TK -tornikanuunat.
100 TK käytti patruunalaukausta, joka juonnettiin mekaanisen juontolaitteen avulla ja ladattiin käsivoimin putkeen. Aseen hetkellinen tulinopeus oli noin kuusi laukausta minuutissa, ja se kykeni ampumaan noin 16,8 kilometrin kantamalle. Ase vaati minimissään nelihenkisen miehityksen, ja sen normaalimiehitys oli kolme aliupseeria ja seitsemän tykkimiestä.
D-10-panssarivaunukanuuna
Bolshevik-tehdas (entinen Obuhov) suunnitteli 1930-luvun alussa laivastolle uuden 51 pituuskaliiperin sadan millimetrin tykin sukellusveneisiin ja matalakulkuisille pinta-aluksille. Tyyppimerkinnän B-24 saanut ase hyväksyttiin vuonna 1936 sotavarustukseen. Aseen putkea pidennettiin myöhemmin 56 pituuskaliiperiin, ja päivitetty versio sai vuonna 1938 sotavarusteena tyyppimerkinnän B-24BM. Kirov-luokan risteilijöille suunniteltiin sadan millimetrin 56 pituuskaliiperin ilmatorjuntatykki, joka sai tyyppimerkinnän B-34. Aseesta tehtiin tyyppimerkinnällä BS-3 panssarintorjuntatykki, jonka valmistus alkoi 1944.
Tehdas numero 9:n F. F. Petrovin suunnittelutoimisto otti uuden panssarivaunumallin pohjaksi sadan millimetrin 56 pituuskaliiperin laivatykin ampumatarvikkeineen. Näin syntyi tykki malli 1944, joka sai myöhemmin SU-100-rynnäkkötykkiin asennettuna tyyppimerkinnän D-10S ja T-54-panssarivaunuun asennettuna D-10T. Vakautettuna T-54A-vaunussa aseen tyyppimerkinnäksi tuli D-10TG ja edelleen paranneltuna T-54B:ssä D-10T2S. Viimeksi mainittu tykki asennettiin myös T-55-vaunuihin.
Panssarivaunutornit IT-tykkien korvaajiksi
Suomen kevyet kiinteät rannikkotykistöpatterit oli jatkosodan päättyessä aseistettu pääasiassa 76 ItK 16 V ja 76 ItK 36 -ilmatorjuntatykeillä, jotka eivät tulivoimansa, kantamansa ja taistelunkestonsa osalta vastanneet sodanjälkeisen ajan vaatimuksia.
Romutettavaksi päätymässä olleet brittiläisten Comet- ja Charioteer-panssarivaunujen tornit nähtiin yhtenä mahdollisena vaihtoehtona, mutta niiden käyttöä ei päädytty viemään eteenpäin kaluston käyttämien erikoislaatuisten kaliiperien takia. Rannikkotykistön käyttöön ei myöskään haluttu jälleen hankkia muiden hylkäämää kalustoa.
Niska esitti vuonna 1966 laatimassaan muistiossa kevyiden rannikkopatterin kaluston korvaajaksi sadan millimetrin tornikanuunaksi modifioitua panssarivaunutornia. Muistio vertaili silloista 76 ItK 31 -tykkikalustoa, ruotsalaista Boforsin valmistamaa 75 mm tykkiä sekä T-54-panssarivaunun tornista modifioitua tornikanuunaa. Boforsin tykit nähtiin aivan liian kalliina vaihtoehtona, ja T-54-vaihtoehto päädyttiin ottamaan jatkokehitykseen.
Koeammunnat ja kaluston tilaus
T-54:n satamillimetrisen panssarivaunutornin koeammunnat käynnistyivät Katajaluodossa elokuussa 1967. Tykissä ei ollut tuuletuslaitteistoa, ja ruutikaasut pääsivät jossain määrin sen sisätiloihin. Rannikkotykistön koeampuma-aseman värvätyt kykenivät säilyttämään toimintakykynsä, vaikka kiihkeä tulirytmi täytti tornin pahoinvointia aiheuttaneella ruutisavulla. Koeammunnoissa ammuttiin kymmenen kilometrin etäisyydellä sijainneeseen maaliin.
Savuongelmista huolimatta koeammunnat osoittautuivat onnistuneiksi, ja tykkien hankintatiedustelut käynnistettiin välittömästi niiden jälkeen.
Neuvostoliitosta päädyttiin tilaamaan tornikanuunoiksi modifioitavia T-55-panssarivaunun torneja ilman erittäin kalliita panssarivaunuissa käytettyjä vakautinlaitteita. Myyjäosapuolta jouduttiin jonkin verran vakuuttelemaan vakauttimettoman systeemin toiminnasta. Asekauppa toteutettiin Suomen ja Neuvostoliiton välisen bilateraalikaupan puitteissa.
Patterien sijoituksen suunnittelu
Uusien rannikkopatterien ryhmityssuunnitelmat laadittiin pääesikunnassa vuoden 1968 aikana. Niiden pohjana toimi puolustusvoimain komentajan vuonna 1967 hyväksymät rannikkopuolustuksen kehittämisen perusteet ja pääesikunnan operatiivisessa käskyssä määritetyt meripuolustuksen painopistealueet. Etenkin Hangon ja Helsingin edustan kiinteän rannikkotykistön vahventaminen otettiin tavoitteeksi uusien patterien määrää suunniteltaessa.
Syyskuussa 1968 valmistuneessa alustavassa ryhmityssuunnitelmassa päädyttiin sijoittamaan 5–7 patteria Helsingin edustalle, 2–4 Porkkalan-Inkoon alueelle, 2–3 Hangon alueelle, 1–2 Turun alueelle ja 0–2 Kotkan alueelle. Kokonaistarpeeksi arvioitiin 10–18 patteria. Patterit sijoitettiin etelärannikon satamien sisääntuloväylille painopisteenä Helsingin edusta. Ryhmitysalueiksi valittiin pääasiassa jo olemassa olevat miehitetyt linnakkeet tai niiden välittömässä läheisyydessä sijainneet alueet, sillä haluttiin välttää muiden tahojen omistuksessa olevien alueiden maanlunastuksia.
Lopullisten sijoituspaikkojen selvitys tapahtui operatiivisiin vaatimuksiin pohjautuneella monikriteerimallilla, jossa laadittiin taulukko kaikista aluevaihtoehdoista ja ryhmityskriteereistä pistearvoineen. 100 TK -nimen saaneen aseen patterien sijoittelu tarkastettiin pääesikunnan operatiivisessa osastossa helmikuussa 1969. Lopullinen ryhmitys oli seuraava: neljä patteria Helsingin edustalla, kolme Porkkalan-Inkoon alueella, kolme Hangon alueella, kaksi Porvoon-Loviisan alueella, yksi Kotkan alueella ja yksi Utön alueilla. Tarkistus vahvensi näin ollen itäisen Suomenlahden asemia pääasiassa Helsingin edustan kustannuksella. Patterit asennuspaikoiksi valikoituivat muun muassa seuraavat Suomenlahden rannikkoalueiden niemet ja saaret: Bågaskär, Emäsalo, Hästö-Busö, Itä-Villinki, Katajaluoto, Kirkonmaa, Kuivasaari, Orrengrund, Porsö, Russarö, Tulliniemi (Hanko), Upinniemi ja Vallisaari.
Patterien rakentaminen
Ensimmäisessä rakennusvaiheessa maastoon rakennettiin vain tykkiasemat miehistösuojatiloineen. Puuttumaan jääneet komento-, keskiö- ja varastotilat toteutettiin 1970-luvun loppupuolella aloitetussa toisessa rakennusvaiheessa, jossa täydennettiin myös tykkiasemien ilmatorjunta- ja lähipuolustusasemia. Viimeisten asemien kantalinnoitteiden täydentäminen tapahtui vasta 1980- ja 1990-lukujen aikana.
Perushuolto 1980-luvun lopulla
Vanhimmat 100 TK -patterit oli asennettu 1970-alulla, minkä seurauksena pääesikunnan taisteluvälineosasto alkoi kaavailla niiden perushuoltoa 1980-luvulla. Vuosikymmenen loppupuolella käynnistyneen huoltoprojektin ydintavoitteiksi muodostuivat sähköjärjestelmän uusiminen ja laseretäisyysmittarilla varustetun tykkiperiskoopin asentaminen asemiin. Uuteen varustukseen kuuluivat myös asemakohtaiset tykkilaskimet, jotka mahdollistivat ammunnan suorittamisen tykkijohtoisena tykkimenetelmäammuntana. Periskooppilaitteistot hankittiin Jugoslaviasta hieman ennen valtion hajoamista. Kaikki tykit saivat myös paremmat lämpökuvut ja joihinkin asemiin hankittiin lämpökamera pimeätoimintaa varten.
100 TK -patterien alasajo
pienoiskuva|Upinniemen deaktivoitu 100 TK joulukuussa 2017. Rannikkotykistön ja linnakesaarten alasajo käynnistyi 1990-luvulla Suomen geopoliittisen tilanteen muutosten ja taistelutavan kehityksen seurauksena. Kiinteistä kantalinnoitteista nähtiin järkevämpänä siirtyä liikkuvampaan puolustuskalustoon. Puolustusvoimat muutti myös vuosituhannen vaihteella organisaatiotaan siten, että aiemmin maavoimien alaisuudessa toimineet rannikkotykistöpatterit siirtyivät merivoimille ja muodostivat laivaston osastojen kanssa uudet meripuolustusalueet. Tykkikaluston alasajo alkoi 152/50 T -tykeistä, joiden viimeiset ammunnat toteutettiin vuonna 2002.
Ensimmäiset 100 TK -patterit hylättiin 2000-luvun alussa, minkä seurauksena puolustusvoimat luopui samalla useista kokonaisista linnakesaarikokonaisuuksista. Patterit jätettiin paikalleen deaktivoituina. Toinen deaktivointivaihe toteutettiin vuoden 2012 loppuun mennessä, jolloin 100 TK -kalustolla ammuttiin viimeistä kertaa Upinniemessä. Osa pattereista poistettiin asemista ja tyhjäksi jääneet tykkitilat peitettiin metallilevyllä. Käytöstä poistuneet tykit siirrettiin pääosin romutettavaksi tai myytäväksi, tosin Kuivasaaren tykit säästettiin museopatterina. Upinniemen eteläkärjen 100 TK -patterin 1. tykki palautettiin vuonna 2017 deaktivoituna muistomerkkinä entiseen tuliasemaansa.
100 TK -kaluston poistumisen jälkeen kiinteän rannikkotykistön ainoaksi jäljellä olevaksi kalustoksi jäivät raskaammat 130 TK -patterit, joiden alasajon suunniteltiin tosin tapahtuvan vuoden 2017 tilanteessa 2020-luvun kuluessa.
Tykkiasema ja -järjestelmät
pienoiskuva|100 56 TK -valetykki Kuivasaaressa. 100 TK -tykkiasemat jakautuvat tykki-, ammustarvike-, majoitus- ja käytävätiloihin. Tykkitila jakautuu edelleen maanalaiseen tykkipihaan ja maanpäälliseen putkikerrokseen, joka sijaitsee tykin teräksestä valetun torniosan sisällä. Tornin päällä on lämpösuojus, jonka tehtävänä on rajoittaa tykkiasemasta ympäristöön tulevaa lämpösäteilyä. Kaikkiin 100 TK -asemiin ei ole rakennettu majoitustiloja.
Kaliiperiltaan 100-millimetrinen putki on 5 608 millimetriä pitkä suuhidastimesta peräkappaleeseen ja painaa 1 430 kilogrammaa. Putken pituus on 56 kaliiperia, ja 40 rihlalla rihlatun osan mitta 5 350 millimetriä.
Ampumatarvikkeet
100 TK:n kantama oli 16,8 kilometriä taulukkoryhmän 3 mukaisella laukausyhdistelmällä ammuttaessa. Aseen lähtönopeudet olivat 617 m/s puolipanoksella ja 881 m/s täyspanoksella.
Laukausyhdistelmät
Lähde:
Tulitoiminta
Tykin miehitykseen kuului kolme aliupseeria (au) ja seitsemän tykkimiestä (3 + 7), joiden tehtävät olivat seuraavat: tykinjohtaja (au), suuntaaja, korottaja, lataaja, neljä ammusmiestä, joista yksi aikauttaja, laskinaliupseeri (au) sekä varajohtaja (au). Ampumatoimintaan riitti minimissään kuuden henkilön vajaamiehitys, jolloin tykkiryhmästä voidaan irrottaa varajohtaja ja muut ammusmiehet aikauttajaa lukuun ottamatta.
Mikko Hautaniemi
Mikko Hautaniemi (s. 27. kesäkuuta 1989) on suomalainen entinen salibandyn pelaaja, pelipaikaltaan hyökkääjä. Hän on pelannut Suomen miesten maajoukkueessa 17 ottelua. Niissä hän on tehnyt neljä maalia. Hän on edustanut Suomea MM-kilpailuissa vuosina 2018 ja 2021. Hän voitti maailmanmestaruuden vuonna 2018 ja teki turnauksessa yhden maalin. Hän on pituudeltaan 198-senttimetrinen.
Hautaniemi on edustanut Salibandyliigassa Turun Palloseuraa kausina 2008–2011, 2013–2014 ja kaudesta 2018–2019 alkaen. Nuorempana hän edusti samaa joukkuetta jo Divarissa. Hän on saavuttanut SM-hopeaa kaudella 2018–2019. Hän on ennen kauden 2021–2022 alkua pelannut liigassa 166 runkosarjaottelua, joissa hän on tehnyt 140 maalia ja antanut 88 maalisyöttöä, sekä 35 pudotuspeliä, joissa hän on tehnyt 28 maalia ja saanut 17 syöttöpistettä. SM-hopeakaudella 2018–2019 Hautaniemi oli pudotuspeleissä joukkueensa paras pistemies 17 maalilla ja kahdeksalla maalisyötöllä. Kausina 2011–2013 ja 2014–2018 hän pelasi Sveitsissä.
Kauteen 2022-2023 uransa päättänyt Hautaniemi teki ratkaisevan jatkoaikamaalin, kun TPS voitti seurahistoriansa ensimmäisen Suomen mestaruuden kaatamalla Nokian KrP:n finaalisarjassa otteluvoitoin 4-3.
Matriarkaatti
Matriarkaatti eli äidinvalta on järjestelmä, jossa sukua tai yhteisöä johtaa matriarkka eli vanha äiti.
1800-luvulla syntyi Charles Darwinin evoluutioteorian innoittamana kulttuurievoluution teoria, jossa esitettiin, että ihmisten yhteiskuntarakenteet kehittyivät vaiheittain niin, että eläimellistä sukupuolista promiskuiteettia seurasi ensin matriarkaatti, jota seurasi patriarkaatti. Nykytutkijoiden mukaan matriarkaalisia yhteiskuntia ei tällaisessa evolutiivisessa mielessä ole koskaan ollut.
Matriarkaalisen esihistorian myytin mukaan ihmisyhteisöt olivat alun perin matriarkaalisia, kunnes joskus vuonna 3000 eaa. valta siirtyi miesten hallitsemalle patriarkaatille. Myytti on tunnettu jo antiikin Kreikan ajoista. Suosituksi se nousi 1900-luvun lopun feministisessä liikkeessä.
Karvahorsmalude
pienoiskuva|20171016 Dicyphus epilobii male Lohja Finland Petro Pynnönen
Matriarkaatti
Joitain nykyajan matriarkaalisia etnisiä ryhmiä tai yhteisöjä ovat Kiinan mosuot, Indonesian minangkabaut, Costa Rican bribrit, Kenian Umojan kylä ja Alabaman Alapinen kylä.
Eläinmaailmassa matriarkaalisia yhteisöjä on esimerkiksi norsuilla ja bonoboilla.
Karvahorsmalude
Ulkonäkö
Pituus 4,5–5,4 mm. Muistuttaa muita Dicyphus-suvun luteita. Hyvin hoikka ja pitkäraajainen. Peitinsiivet läpikuultavat, cuneuksen ja coriumin kärjissä selvät tummat täplät ja etuselän poikkiuurre etuselän puolivälissä kuten roopelude Dicyphus errans|roopeluteellakin. Etuselän väritys vaihtelee vihreästä ruskeaan - harmaaseen, peitinsiipien kuviointi mustaa - punaruskeaa.
Elinympäristö
Karvahorsmalude elää nimensä mukaisesti yksinomaan karvahorsmalla.
Elintavat
Talvehtii munana. Nymfit kuoriutuvat loppukeväällä ja ne elävät tiiviisti karvahorsmakasvustossa. Ne kehittyvät aikuisiksi heinäkuun alusta alkae ja aikuisia voi tavata marraskuun alkuun saakka. Havaintoja Suomesta on toistaiseksi niukasti.
Manuela Oschmann
Manuela Oschmann (o.s. Drescher, s. 9. kesäkuuta 1965 Zella-Mehlis, Saksan demokraattinen tasavalta) on saksalainen maastohiihtäjä, joka aktiiviurallaan edusti myös DDR:ää. Hänen seuransa oli SC Motor Zella-Mehlis.
Hän hiihti Seefeldin MM-kilpailuissa 1985 avausosuuden Itä-Saksan pronssijoukkueessa 4 × 5 kilometrin viestissä. Hän saavutti nuorten MM-pronssia 3 × 5 kilometrin viestissä 1984 ja 1985.
Yhdistyneen Saksan edustajana Oschmann sijoittui 1992 Albertvillen olympialaisissa 15 kilometrillä 15:nneksi, 5 kilometrillä 42:nneksi ja takaa-ajokilpailussa 38:nneksi. Hän voitti kolme Saksan-mestaruutta.
Timo Rotonen
Timo Tapani Rotonen (s. 16. heinäkuuta 1959 Pudasjärvi) on suomalainen kenraaliluutnantti evp. Hän toimi viimeksi Puolustusvoimien sotatalouspäällikkönä Pääesikunnassa vuosina 2018–2019.
Aiemmin Rotonen toimi Puolustusvoimien logistiikkalaitoksen ensimmäisenä johtajana 2015–2017. Sitä edeltävissä tehtävissä hän on palvellut logistiikkapäällikkönä Pääesikunnassa, huoltopäällikkönä Maavoimien esikunnassa, esikuntapäällikkönä Puolustusvoimien/Maavoimien materiaalilaitoksen esikunnassa, komentajana Helsingin ilmatorjuntarykmentissä, Oriveden asevarikon päällikkönä, vanhempana osastoupseerina Helsingin ilmatorjuntarykmentissä, osastopäällikkönä Ilmatorjuntakoulussa ja patterinpäällikkönä Oulun ilmatorjuntapatteristossa.
Rotosella on kokemusta YK:n rauhanturvatehtävissä (UNPREDEP) entisessä Jugoslavian tasavallassa Makedoniassa, jossa hän toimi Pohjoismaiden yhteisessä pataljoonassa (NORDBAT) pataljoonaupseerina sekä apulaiskomentajajana (UNTSO) Lähi-idässä.
Gershon Kingsley
Gershon Kingsley (synt. Götz Gustav Ksinski; 28. lokakuuta 1922 Bochum, Saksa – 10. joulukuuta 2019 New York, New York, Yhdysvallat) oli saksalaissyntyinen yhdysvaltalainen lauluntekijä, joka on tullut tunnetuksi muun muassa vuonna 1969 julkaistulla instrumentaalikappaleellaan "Popcorn". Vuonna 1972 yhdysvaltalainen popyhtye Hot Butter levytti siitä oman versionsa, josta tuli suosittu.
Kingsley perusti First Moog Quartetin vuonna 1970. Hänen tuotannossaan on edustettuna laaja kirjo musiikin tyylisuuntia, kuten avantgarde, pop ja elektroninen musiikki.
Kingsley kuoli 10. joulukuuta 2019 kotonaan Manhattanilla New Yorkissa ollessaan 97-vuotias.
Brittiläinen (kissa)
Brittiläinen lyhytkarva on kissarotu. Rodusta käytetään usein myös nimitystä brittiläinen tai pelkästään britti. Ne ovat jämerärakenteisia, säyseitä ja luonteeltaan vaatimattomia. Paksu turkki ja tuuhea aluskarva on myös ominaista briteille.
Luonne
Tyypilliset brittiläiset ovat rauhallisia ja hiljaisia, mutta kuitenkin määrätietoisia metsästäjiä. Brittiläinen nauttii saadessaan ulkoilla, mutta sopeutuvaisena kissana se tyytyy myös sisäkissan elämään, kunhan sille tarjotaan sopivasti virikkeitä. Britit ovat maltillisia, itsevarmoja, vaatimattomia ja ystävällisiä.
Buffy Sainte-Marie
Buffy Sainte-Marie (syntymänimeltään Beverly Sainte-Marie) O.C. (s. 20. helmikuuta 1941) on kanadalainen folkmuusikko. Hänelle on myönnetty Oscar-palkinto Upseeri ja herrasmies -elokuvan tunnusmusiikista Up Where We Belong. Hänen laulujaan ovat esittäneet useat muutkin artistit, esimerkiksi Elvis Presley.
Patrilineaarisuus
Veroista vapautetut suvut periytyivät 1500-luvulta alkaen isälinjaisesti aina sääty-yhteiskunnan hiipumiseen asti. Suvun symbolinen johtaja oli yleensä vanhimman pojan vanhin poika. Nimitystä "suvun päänainen- tai mies" voidaan käyttää myös ei-aatelisissa suvuissa, esimerkiksi sukuseuran tai -kokouksen myöntämänä. Tuolloin tehtävänä on lähinnä sukukokoontumisen järjestelyvastuu.
Buffy Sainte-Marie
Sainte-Marie syntyi cree-heimoon ja adoptoitiin lapsena Yhdysvaltoihin. Hän aloitti varsinaisen musiikkiuransa 20-vuotiaana mutta kertoo, että musiikki oli hänelle jo pienenä mieliharrastus. Sainte-Marie tuli tunnetuksi tekemästään Universal Soldier -kappaleesta, joka on käännetty monelle kymmenelle kielelle. Suomeksi sen on esittänyt Hector nimellä Palkkasoturi. Sainte-Marien lauluja ovat laulaneet muun muassa Donovan ja Cher.
Brittiläinen (kissa)
Historia
Brittiläinen lyhytkarva kehitettiin 1880-luvulla englantilaisista koti- ja maatiaiskissoista. 1950-luvulla rotu melkein katosi, mutta elpyi pian, sillä sitten jalostamiseen käytettiin persialaisia. 1970-luvulla brittiläisiä vietiin Yhdysvaltoihin, jossa rodusta tuli nopeasti suosittu. Brittikissa on nykyisin Britannian rekisteröidyistä rotukissoista kolmanneksi yleisin.
Buffy Sainte-Marie
Buffy Sainte-Marie on myös arvostettu kuvataiteilija, luennoitsija sekä opettaja ja kansalaisaktivisti. Hän tekee opetusmateriaalia alkuperäiskansoille käyttäen välineenä internetiä ja on aina pyrkinyt tuomaan intiaanien oikeuksia esille lauluissaan ja puheissaan.
Hän on vieraillut kolmesti Suomessa: Sandvikin festivaalilla vuonna 1966, Kaustisen kansanmusiikkijuhlilla vuonna 2007 ja Savoy-teatterissa Helsingissä vuonna 2013.
Brittiläinen (kissa)
Muuta
Sininen on brittikissojen suosituin väri. Hyväksyttyjä värejä on toistasataa, mm. valkoinen, musta, suklaa, lila, creme, kilpikonna, punainen, shaded silver ja golden sekä naamiovärit (colourpoint). Brittiläisiä on myös tabby-, täplikäs- ja tiikerikuvioisia.
Buffy Sainte-Marie
Vuonna 2012 ilmestyi Blair Stonechildin kirjoittama elämäkerta, joka on nimetty Sainte-Marien ensimmäisen levytyksen mukaan, It's My Way (Fifth House, 2012). Vuonna 2015 tuo esikoisalbumi (1964) valittiin mukaan Yhdysvaltain kongressin kirjaston National Recording Registry -kokoelmaan, johon kootaan esteettisesti, historiallisesti tai kulttuurisesti merkittäviä yhdysvaltalaisia äänitteitä.
LOVEppears
LOVEppears on japanilaisen Ayumi Hamasakin toinen studioalbumi, joka julkaistiin 10. marraskuuta 1999. Albumi nousi Oricon-albumilistan kärkeen ja pysyi listalla kaikkiaan 62 viikkoa.
Albumilta on julkaistu kahdeksan singleä: WHATEVER, LOVE ~Destiny~, TO BE, Boys & Girls, A, appears, kanariya ja Fly high. Kolme ensimmäistä singleä on myös julkaistu uudelleen uusilla remix-kappaleilla täydennettynä 28. helmikuuta 2001.
Tekijätiedot
Kappaleen 1 on säveltänyt HΛL. Kappaleet 2, 3, 6, 7, 8, 11 ja 13 on säveltänyt D・A・I. Kappaleen 4 on säveltänyt Yasuhiko Hoshino. Kappaleet 5, 10, 12 ja 16 on säveltänyt Kazuhito Kikuchi. Kappaleen 9 on säveltänyt Hideaki Kuwabara. Kappaleen 14 on säveltänyt Naoto Suzuki ja kappaleen 15 TSUNKU.
Kappaleet 1, 2, 5, 9 ja 12 on sovittanut HΛL. Kappaleet 3, 6, 7, 8, 11 ja 13 ovat säveltäneet Naoto Suzuki ja D・A・I. Kappaleen 4 on säveltänyt 菊池圭介. Kappaleen 10 on säveltänyt Izumi "D・M・X" Miyazaki. Kappaleet 14, 15 ja 16 on sovittanut Naoto Suzuki.
Kaikki kappaleet on sanoittanut Ayumi Hamasaki.
Levyn on tuottanut Max Matsuura.
6 (luku)
6 (kuusi) on luonnollinen luku, jota edeltää luku viisi ja seuraa luku seitsemän. Esseetyylisessä tekstissä kuusi kirjoitetaan yleensä kirjaimin.
Lauttasaaren vesitorni
Lauttasaaren vesitorni oli Helsingin Lauttasaaressa vuosina 1958–2015 sijainnut vesitorni. Sen tilavuus oli 4 400 kuutiometriä, korkeus 34 metriä ja ylävesisäiliön halkaisija 42 metriä. Vesitorni poistettiin vesihuoltokäytöstä vuonna 1996, ja se purettiin loka-marraskuussa 2015.
Yleistä
Lauttasaaren vesitorni sijaitsi Kotkavuoren huipulla, Helsingin Lauttasaaressa. Se rakennettiin vuonna 1958. Vesitornista tuli heti valmistuessaan Lauttasaaren maamerkki, minkä jälkeen se muodostui eräänlaiseksi kaupunginosan symboliksi. Vesitorni oli Suomen ensimmäinen suuri sienenmuotoinen vesitorni, ja sen vuoksi sitä pidettiin rakennus- ja kulttuurihistoriallisesti arvokkaana ja kaupunkikuvallisesti merkittävänä rakennuksena. Myöhemmin Suomeen on rakennettu useita sienenmuotoisia vesitorneja.
Lauttasaaren vesitorni poistettiin vesihuoltokäytöstä vuonna 1996 ja purettiin vuonna 2015.
Historia
Vuonna 1936 Lauttasaari liitettiin Helsingin vesiverkostoon rakentamalla 150 millimetrin syöttöputki Salmisaaresta. Samana vuonna aloitettiin myös vedenjakeluverkoston rakentaminen Lauttasaaren asuntoihin. Vesijohtoverkosto rakennettiin ensin ainoastaan Lauttasaarentielle ja sen lähialueille. Asutuksen tihentyessä vedenkäyttö kasvoi huomattavasti, ja vesiverkoston kapasiteettia kasvatettiin vuonna 1939, jolloin rakennettiin 200 millimetrin syöttöputki merenlahden yli, Lauttasaaren sillan viereen. Lauttasaaresta alkoi 1950-luvulla muodostua oikea kaupunginosa, ja kerrostalojen määrä lisääntyi nopeasti. Vuonna 1951 rakennettiin lisäksi 300 millimetrin syöttöputki. Tuolloin alueen vesi johdettiin Alppilan vesitorneista.
1950-luvulla alueen ongelmaksi muodostui vesiverkoston suuret paineenvaihtelut. Suurkulutuspäivinä Lauttasaarentien välipumppuaseman paine ei riittänyt tuomaan vettä Vattuniemeen ja Isokaaren asuintalojen ylimpiin kerroksiin. Ongelman ratkaisemiseksi alueelle päätettiin rakentaa oma vesitorni.
Suunnittelu
Vesilaitos laati vuonna 1955 Helsinkiin liitettyjen kaupunginosien vesitekniikan kehittämiseksi kolmivuotisen rakennusohjelman, jossa haettiin rahoitusta sekä Lauttasaaren vesijohtoverkoston laajentamiselle että vesitornin rakentamiselle. Suunnitelmassa ehdotettiin vesitornin rakentamiseen 80 miljoonaa markkaa. Suunnitelma sisälsi vesijohtoverkon lisäksi uuden pääsyöttöputken vetämisen Lauttasaareen Salmisaaresta ja säiliön tarvitseman tunnelijohdon louhimisen. Esitys hyväksyttiin keväällä 1957. Rakennusvirasto aloitti vesitornin suunnittelutyöt syksyllä 1956.
Sijainti
pienoiskuva|Vesitornin sijanti ja suunnitellut sijainnit punaisella, vanhat merenalaiset syöttöputket tumman sinisellä, merenalainen yhteiskäyttöputki vaaleansinisellä, vesitornille vienyt vesijohto vihreällä ja kirkko merkitty keltaisella värillä. Vesilaitos ehdotti huhtikuussa 1956 kiinteistövirastolle uuden vesitornin sijainniksi Myllykalliota, joka on Lauttasaaren korkein kohta. Asemakaavaosaston kanssa käytyjen neuvottelujen jälkeen havaittiin, että Tallbergin puistotien päähän rakennettavan Lauttasaaren kirkon vuoksi vesitorni olisi sijoitettava asemakaavallisista syistä ainakin 70 metriä pohjoiseen Myllykallion huipuista, jolloin se olisi tullut noin seitsemän metriä suunniteltua alemmas.
Kesällä 1956 vesilaitos esitti Lauttasaaren vesitornin sijainniksi Kotkavuorta. Ehdotuksessa todettiin, että Lauttasaaren kirkon vaikutus asemakaavaan aiheutti sen, että Kotkavuori oli sijoituspaikkana samanarvoinen kuin Myllykallio, sillä molemmissa vesitornia varten varattavissa kohdissa korkeus merenpinnasta oli sama 27 metriä. Myllykalliolle rakennettuna vesitornista olisi kuitenkin tullut noin 20 miljoonaa markkaa kalliimpi, sillä se sijaitsi Kotkavuorta kauempana Salmisaaresta.
Samoihin aikoihin kuin suunniteltiin vesitornia, myös Länsiväylän moottoritietä suunniteltiin. Yksi kolmesta tien suunnitteluvaihtoehdoista olisi ollut tunnelivaihtoehto Kotkavuoresta Salmisaareen, täsmälleen suunnitteilla olevan vesitornin kohdalta. Tunnelista kuitenkin luovuttiin, sillä se olisi pitänyt louhia ainakin 50 metrin syvyyteen, jolloin siitä olisi tullut yli kaksi kilometriä pitkä ja sen toteuttaminen olisi ollut erittäin kallista. Lopulta Länsiväylä rakennettiin kulkemaan Kotkavuoren pohjoispuolelta.
Rakennustyöt
pienoiskuva|Lauttasaaren vesitornin työmaa vuonna 1958. pienoiskuva|Vesitornin vesisäiliö rakenteilla. pienoiskuva|Vesitornin katto rakentamisvaiheessa. Kaupunginvaltuusto hyväksyi Lauttasaaren vesitornin pääpiirustukset maaliskuussa 1958. Vesitornin, päävesijohdon ja merenalitusjohdon rakentamista varten varattiin Helsingin kaupungin talousarvioon niin sanottu osatyömääräraha. Vesitornin rakentamisen tarjouskilpailun voitti alun perin Oy Concrete Ab 59,65 miljoonan markan hinnalla ja vesisäiliön esijännitystyöt A-Betoni Oy 6,93 miljoonan markan hinnalla. Concrete joutui kuitenkin myöhemmin korottamaan tarjoustaan. Lautakunta ei hyväksynyt vaatimusta rakennustyön lisähinnasta ja katsoi tarjouksen peruuntuneeksi. Vesitornin rakennustyöt annettiin sitten YIT:lle 64 miljoonan markan hintaan. Vesitornin ja siihen liittyvän vesitekniikan toteutti vesilaitos, joka myös toimi rakennustöiden valvojana.
Tornin rakentamista suunniteltaessa harkittiin myös vaihtoehtoa, jossa vesisäiliö rakennetaan maassa ja nostetaan myöhemmin vartta pitkin ylös. Tämä vaihtoehto osoittautui kuitenkin kalliimmaksi, ja lopulta tornin rakentamiseen käytettiin puisia muotteja ja rakennustelineitä. Telineet pyrittiin suunnittelemaan siten, että rakennuspuut kestivät mahdollisimman hyvin ja niitä voitaisiin käyttää uudelleen.
Rakennustyöt aloitettiin huhtikuun alussa 1958, ja harjannostajaisia vietettiin 26. syyskuuta 1958. Valutöitä varten käytettiin yhteensä noin 100 tonnia rautaa ja 450 kuutiota erikoisbetonimassaa. Vesitorni täytettiin ensimmäisen kerran vedellä lokakuussa, jolloin sille tehtiin niin sanottu tiiveyskoe. Tornin otettiin virallisesti käyttöön 13. marraskuuta 1958. Tämän jälkeen tornin ulkopinnalle asennettiin vielä suojaelementit, ja rakennustyöt päättyivät lopullisesti helmikuussa 1959.
Merenalainen syöttöputki
Ennen vesitornin rakentamista Lauttasaareen oli tullut kolme pienempää vesijohtoa Salmisaaresta. Uuden vesitornin valmistuttua vanhojen syöttöputkien kapasiteetti ei enää riittänyt, joten päätettiin rakentaa uusi isompi 24-tuuman pääsyöttöputki.
Veden syöttö vesitornille
Vesijohtotunneli merenrannasta vesitornille rakennettiin vuonna 1958. Rakentajana toimi louhintaliike Pyyhtiä & Karppinen Oy, ja tunnelin hinnaksi tuli yhteensä 33,85 miljoonaa markkaa.
Tunneli rakennettiin Melojantie 2:n kohdalta Koillisväylän ja Klaarantien risteykseen, jonka kohdalta se ohittaa Kotkavuoren ja päättyy Taivaanvuohentien jälkeen. Entisen vesitornin kohdalta syöttöputkesta erkanee 90 asteen kulmassa oma haaransa Kotkavuoren maanalaisessa tunnelissa. Samaan kohtaan maan alle tunnelista on rakennettu pystykuilu, josta johtaa portaat vesitorniin saakka. Kotkavuoren tunneliin on sisäänkäynnit Melojantiellä ja Ekonomitalojen vieressä.
Tornin rakenne
thumb|500 px|Poikkileikkauskuva Lauttasaaren vesitornista: 1. Kuilu ja portaat vesijohtotunneliin, 2. Ulko-ovi, 3. Aukko vesitornin keskellä tavaroiden nostamista varten, 4. Keskihuone ja tukipalkisto, 5. Tukirengas, 6. Sisempi vesisäiliö, 7. Ulompi vesisäiliö, 8. Ilmanvaihtoputket, 9. Kattotasanne.
Kotkavuori sijaitsee 27 metriä merenpinnan yläpuolella. Vesitornin korkeus oli 34 metriä, joten sen kattotasanne sijaitsi 61 metriä merenpinnan yläpuolella. Vesitornin säiliön halkaisija oli leveimmästä kohdasta 42 metriä. Vesitornin varsiosan yläpuolella oli 24 kappaletta 60 asteen kulmassa olevaa palkkia, joiden päällä oli 15,8 metriä leveä tukirengas. Palkiston ja tukirenkaan tarkoitus oli kannattaa vesisäiliötä ja varmistaa, ettei rakennukselle aiheutunut vaurioita lämpötilan muutoksissa tai betonin muodonmuutoksissa.
Tornin vesisäiliön tilavuus oli yhteensä 4 530 m³. Se oli jaettu kahteen osaan, jotta säiliön puhdistaminen oli mahdollista keskeyttämättä vedenjakelua. Sisemmän säiliön tilavuus oli 1 080 m³ ja ulomman 3 450 m³. Vedenpinnan korkeus molemmissa säiliöissä oli 57 metriä merenpinnasta, ja veden syvyys oli säiliössä seitsemän metriä. Vesisäiliön syöttöputket oli varustettu automatiikalla, joka katkaisi vedensyötön, kun säiliö oli täynnä.
Vesisäiliön ulkokuori ja tukirengas olivat esijännitettyjä betonissa esiintyvien vetojännitysten ja siitä aiheutuvien vaurioiden ehkäisemiseksi. Jännitys toteutettiin Dywidag-järjestelmän mukaisesti, jossa jännitysteräs on halkaisijaltaan 26 mm. Lauttasaaren vesitorni oli ensimmäinen Suomessa rakennettu vesitorni, jossa on käytetty betonin esijännitystä. Betoniseinien paksuus oli 25 cm. Ulkoseinät ja tukirengas valettiin keskeyttämättä töitä, jolloin vältyttiin saumojen muodostumiselta rakenteiden välille ja näin varmistettiin rakenteiden vedenpitävyys. Työ suoritettiin kolmessa vuorossa, ja se kesti yhteensä neljä vuorokautta. Vesitornin katto on valmistettu kuparista.
Lämmöneristys toteutettiin asentamalla ulkoseiniin sienen heltan näköiset suojaelementit, joiden sisäpuolella on kolmen senttimetrin paksuiset korkkilevyt. Katon eristämiseen käytettiin mineraalivillaa, ja varsi sekä tukipalkisto eristettiin kalkitulla Leca-tiiliverhouksella. Tornin katon räystäisiin asennettiin räystäslämmitys vastuslangoilla, joilla estettiin putoilevien jääpuikkojen muodostuminen.
Vesi Lauttasaareen johdettiin pääjohtoa myöten Ilmalan vesitornista. Lauttasaaren lisäksi vesitornin painepiiriin kuuluivat Kaskisaari ja Lehtisaari.
Tornin myöhempi ja ehdotettu käyttö
Joulukuussa vuonna 2000 Helsingin Vesi juhli 125-vuotispäiväänsä, ja sen kunniaksi vesitorniin asennettiin hollantilaisen Harry Hollandsin elävä valoteos Water Flower (vesikukka). Ennen tornin purkamista sen valaistus oli ollut jo useita vuosia kytkettynä pois päältä, sillä valaistuslaitteet alkoivat olla tiensä päässä ja ne olisi pitänyt uusia. Helsingin Energian teettämän selvityksen mukaan valaisimien uusiminen olisi maksanut kymmeniä tuhansia euroja.
Rakennusvirasto teetti vuonna 2008 rakennuksesta kuntoarvion. Tässä arviossa todettiin, että rakennus oli rakennusteknisiltä osiltaan tyydyttävässä tai välttävässä kunnossa. Suurimmat korjaustarpeet olisivat kohdistuneet tornin ulkoisiin betonirakenteisiin. Vesitornin korjaaminen ja saattaminen turvalliseksi olisi maksanut noin 3,3 miljoonaa euroja. Arvio ei sisältänyt mitään muutostöitä tornin sisällä. Myöhemmin vesitorni aidattiin, koska betonijulkisivut arvioitiin vaarallisiksi.
Yleisökäyttö
Lauttasaaren säätiö toivoi jo vuonna 1958 ennen vesitornin rakentamista yleisölle avointa näköalapaikkaa vesitornin katolle, mutta Helsingin kaupunki ei suostunut ehdotukseen. Lausunnossa todettiin, ettei Lauttasaaren vesitorni sovellu yleiseksi kaikille avoimeksi näkötorniksi, koska se edellyttäisi erillisten suojarakennelmien rakentamista sekä pysyvää valvontahenkilöstöä. Virasto katsoi kuitenkin, että tornin huipulla olevaa kaiteella ympäröityä betonista tasannetta voi käyttää tilapäisenä näköalapaikkana. Kun Helsingissä vietettiin ensimmäistä Helsinki-päivää 12. kesäkuuta 1959, Lauttasaaren uusi vesitorni oli auki yleisölle ja se saavutti suuren suosion.
Lauttasaaren säätiö ehdotti useasti vesilaitokselle 1960-luvulla, että vesitornin avattaisiin näköalatorniksi. Vesilaitos suostui satunnaisiin tapahtumiin, jolloin tornista avautuviin näköaloihin oli mahdollisuus tutustua. Avoimia tilaisuuksia järjestettiin Helsinki-päivinä vuosina 1959–1962 sekä Lauttasaari-päivänä 1965. Vuonna 1965 säätiö ehdotti vesilaitosta selvittämään mahdollisuudet käyttää vesitornia laajemminkin näkötornina. Jotta tämä olisi ollut mahdollista, tornin turvallisuutta olisi ollut parannettava ja sinne olisi pitänyt rakentaa hissi. Siksi vesilaitos anoi maistraatilta lupaa muutosten tekemiseen. Toukokuussa 1966 Helsingin maistraatin edustajat kävivät arvioimassa vesitornin soveltuvuuden yleiseen näköalakäyttöön muuttamiseksi. Arvioinnin tuloksena päätettiin, ettei Lauttasaaren vesitorni sovellu yleiseen näköalakäyttöön, sillä sitä ei otettu huomioon tornin rakennusvaiheissa ja kustannukset hissin ja portaiden parantamiseksi olisivat liian kalliit. Yli neljänkymmenen vuoden tauon jälkeen vesilaitos ja Lauttasaari-seura avasivat vesitornin yleisölle toukokuussa 2008 tornin 50-vuosijuhlan kunniaksi ja syyskuussa 2009 Lauttasaari-päivien aikana.
Tornin näköalatasanne oli melko pieni, mikä rajoitti tornissa samanaikaisesti vierailevien ryhmien kokoa. Portaat näköalatasanteelle olivat vaikeasti kuljettavat kierreportaat. Mikäli vesitorni olisi haluttu avata yleisölle pysyvämmin, olisi henkilöturvallisuus pitänyt ottaa huomioon. Kaiteet, portaat, poistumistiet ja valaistus olisi pitänyt suunnitella yleisöturvallisuuden kannalta määräykset täyttäviksi.
Lauttasaaren vesitorni mediassa
Lauttasaari-lehdellä oli myös tapana tehdä tornista aprillipilaa varsinkin silloin, jos lehti saattoi ilmestyä aprillipäivänä. Huhtikuussa 1979 lehti uutisoi otsikolla ”Vesitorni kaatuu!”, jossa kerrottiin, että roudasta vapautuvan maan ja läpikulkuliikenteen aiheuttaman tärinän johdosta vesitorni on kallistunut uhkaavasti ja on ilman pikaisia toimenpiteitä romahtamassa.
Lauttasaaren vesitorni oli mukana myös vuonna 2011 esitetyssä Yle Teeman ohjelmasarjassa Suojele minua!.
Vesitornin purkaminen
Varsinaisten muutostöiden lisäksi kustannuksia olisi tuottanut vesitornin kunto. Sisäosien kunto oli varsin hyvä alkuperäistä sähkötekniikkaa lukuun ottamatta, mutta ulkokuori olisi kaivannut suurta remonttia. Vesisäiliön suojakuoresta pilkotti betoniteräs, ja siitä oli alkanut putoilla betoninpalasia. Myös jalka ja rungon keskiosa olivat paikoin huonossa kunnossa.