cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Adrianopolin taistelu
Seuraukset
Ennen taistelua Rooman armeijaa oli pidetty voittamattomana. Nyt gootit ymmärsivät, että Rooma oli heikko. Germaanikansat alkoivat kiusata Roomaa. Lopulta syyskuussa 476 germaaniruhtinas Odovakar valloitti Rooman kaupungin, mikä johti Länsi-Rooman hajoamiseen. *)
Tom Courtenay
thumb|Tom Courtenay vuonna 1974. thumb|Tom Courtenay vuonna 2015. Thomas Daniel ”Tom” Courtenay [ˈkɔːrtni] (s. 25. helmikuuta 1937 Kingston upon Hull) on englantilainen näyttelijä, joka tuli tunnetuksi 1960-luvulla menestyselokuvista Kaikista kapinallisin (1962), Billy Liar (1963) ja Tohtori Živago (1965) – Courtenay oli pašša Antipovin roolista ehdolla sivuosa-Oscarin saajaksi. Courtenay näytteli myös suomalaisen elokuvaohjaajan Caspar Wreden elokuvissa Sotamies Potter (1962) ja Ivan Denisovitshin päivä (1970).
Elokuvien lisäksi Courtenay on arvostettu teatterinäyttelijä. Televisiossa hän on näytellyt harvoin, poikkeuksena muun muassa BBC:lle tehty televisioversio näytelmästä She Stoops to Conquer vuonna 1971 sekä muutamat Alan Ayckbournin näytelmät.
1970-luvun alun jälkeen Courtenay keskittyi lähinnä teatterityöhön. Vuonna 1983 hän teki paluun elokuviin näytellen Peter Yatesin ohjaamassa elokuvassa Pukija. Roolistaan hän sai Oscar-ehdokkuuden (häviten palkinnon Robert Duvallille). Vuonna 1987 Courtenay oli mukana Bill Cosbyn tähdittämässä pahasti flopanneessa komediassa Leonard osa 6.
Vuonna 2012 Courtenay näytteli draamakomediassa Kvartetti. Vuonna 2015 hän näytteli yhdessä Charlotte Ramplingin kanssa elokuvassa 45 vuotta. Courtenay palkittiin roolisuorituksestaan Berliinin elokuvajuhlilla parhaan miespääosan esittäjän Hopeinen karhu -palkinnolla. Vuonna 2015 hänet nähtiin myös Minkä taakseen jättää -rikossarjan ensimmäisellä tuotantokaudella, jossa hän näytteli yhtä päärooleista.
Vuonna 1999 Courtenaysta tuli Hullin yliopiston kunniatohtori. Ritariksi Courtenay lyötiin vuonna 2001. Yhdysvaltalainen indierock-yhtye Yo La Tengo on levyttänyt kappaleen nimeltä ”Tom Courtenay”.
Tyyne Pahkamäki
Tyyne Pahkamäki (25. maaliskuuta 1911 Korpilahti – 27. marraskuuta 2005 Korpilahti) oli suomalainen kansanlaulaja. Pahkamäen ohjelmistoon kuului sekä kansanlauluja että itse sävellettyjä ja sanoitettuja kappaleita. Arkistoihin hänen laulamiaan lauluja on tallennettu sadoittain. Lisäksi Pahkamäki testamenttasi lähes tuhannen laulun sanat sisältäneet vihkonsa Keski-Suomen museolle.
Pahkamäelle myönnettiin mestarikansanlaulajan arvonimi Kaustisen kansanmusiikkijuhlilla vuonna 1979. Vuonna 1984 julkaistiin hänen ohjelmistostaan koottu Kansanlaulajan kirja. Lisäksi Pahkamäen laulua voi kuulla muun muassa Jyväskylän seudun Kansanmusiikkiyhdistyksen äänitteillä Kotjämäkkää Jyväskylän seudulta ja Killerin jenkka.
Elämäkerta
Tyyne Pahkamäki syntyi Korpilahdella 25. maaliskuuta 1911 Luhtakannan torppaan. Tuohon aikaan torpan vuokra maksettiin pääasiassa työllä. Pahkamäen kertoman mukaan koti oli köyhä, mutta puutetta ei tarvinnut kärsiä. Vuonna 1919 Pahkamäki aloitti “pienten koulun”, jota käytiin neljä viikkoa, ja keväällä 1921 hän aloitti yläkansakoulun oppilaana. Koulumatkan pituuden vuoksi Pahkamäki asui koululla opettajan suostumuksella. Hänen koulunkäyntinsä päättyi yläkansakoulun ensimmäisen luokan jälkeen opettajan muuttaessa pois paikkakunnalta.
Ensimmäisen kerran Pahkamäki meni naimisiin 19-vuotiaana kotonaan pidetyissä “nurkkatansseissa” tapaamansa Väinö Kallion kanssa. Liitto kesti 16 vuotta ja sen päätyttyä Pahkamäestä tuli “neiti neljän lapsen kanssa”, kuten hän itse on tilannetta kuvannut.
Toisen aviomiehensä, Taito Aaretti Pahkamäen kanssa Tyyne Pahkamäki meni naimisiin vuonna 1949. Toista puolisoaan hän on jälkeenpäin kuvaillut hyväksi isäpuoleksi ja elämänkumppaniksi. Pari asettui vuonna 1979 Jyväskylään asuttuaan ennen sitä Jyväskylän maalaiskunnan Nyrölässä, Lappeenrannassa sekä  Jämsässä. Tyyne Pahkamäki jäi leskeksi vuonna 1981 ja muutti vuonna 1998 takaisin Korpilahdelle, jossa asui loppuelämänsä.
Laulajana
Musiikki oli osa Pahkamäen elämää lapsesta asti: äiti Lyyli Nieminen soitti kannelta ja lauloi, isä Juho Nieminen ja tämän kaksi veljeä soittivat vähärivisiä haitareita, ja Kalle-eno lauloi ja soitti harmonia. Enoltaan Tyyne Pahkamäki oppi lukuisia lauluja. Pahkamäen mukaan myös hänen veljensä Onni kuului 1920-luvulla seudun pelimannien parhaimmistoon.
Pahkamäki alkoi 1950-luvun alussa lähettää kansanperinnettä muun muassa Kansallismuseolle. Samoihin aikoihin hän alkoi myös itse tehdä runoja ja lauluja. Inspiraationsa hän sai usein istuskellessaan luonnon helmassa. Toisinaan laulu syntyi sanat, toisinaan sävel edellä. Joskus koko laulu syntyi niin vauhdikkaasti, että sanoja ylös kirjoittaessa tuli suorastaan kiire. Laulujen sävelet Pahkamäki tallensi laulamalla kasetille.
1970-luvulta eteenpäin Pahkamäki esiintyi kansanlaulajana ympäri maata erilaisissa kansanmusiikkitapahtumissa, radiossa ja televisiossa. Kansanlaulujen ja omien laulujensa lisäksi hänen ohjelmistoonsa kuuluivat keskisuomalaisen Matti Koskisen tekemät laulut sekä joitakin 20-luvun lauluja. Vuonna 1979 Pahkamäki sai Kaustisen kansanmusiikkijuhlilla mestarikansanlaulajan arvonimen ensimmäisenä naisena ja vuonna 1982 hänelle myönnettiin valtion taiteilijaeläke.
Arkistoäänitteitä Tyyne Pahkamäen laulusta löytyy muun muassa Tampereen kansanperinteen arkistosta, Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran arkistosta ja Keski-Suomen kansansoittajien keräämästä nauhoitearkistosta, jonka äänitteitä nykyään voi kuunnella Jyväskylän kaupunginkirjastossa.
Asentohuimaus
Hyvänlaatuinen asentohuimaus eli benigni paroksysmaalinen positionaalinen vertigo (eng. benign paroxysmal positional vertigo) tai BPPV on yleisin huimausta aiheuttava tasapainoelinhäiriö. Hyvänlaatuisessa asentohuimauksessa ihmisen korvan tasapainoelimen kaarikäytävään muodostuu sakkaa, joka estää nesteen normaalin liikkeen kaarikäytävässä. Kaarikäytäviä on kolme kappaletta kummassakin korvassa, kukin kohtisuorassa toisiinsa nähden. Tästä johtuen yhden käytävän tukkeutuminen aiheuttaa huimausta vain tietyissä asennoissa tai liikkeissä. Kahden tai kolmen kaarikäytävän tukkeutuminen samanaikaisesti on äärimmäisen harvinaista. Useimmin tukkeutuu posteriorinen kaarikäytävä. Huimausoire tulee esiin tyypillisesti aamulla sängystä noustessa tai makuulla kylkeä kääntäessä.
Hoito
Kaarikäytävän sakka pyritään saamaan liikkeelle manöövereitä eli liikesarjoja tekemällä. Niissä pään liikkeellä saadaan aikaan kaarikäytävänesteen ja siten sakan liike kohti tasapainoelimen tyveä, jossa se ei enää aiheuta tukosta. Manööverit ovat usein tehokkaita, mutta tila saattaa uusiutua.
Elefsína
Elefsína on Kreikan kaupunki ja samanniminen kunta (Δήμος Ελευσίνας, Dímos Elefsínas), joka sijaitsee Länsi-Attikan alueyksikössä Attikan alueella ja kuuluu Ateenan metropolialueeseen. Koko kunnan pinta-ala on 37,06 neliökilometriä ja väkiluku 29 902. Varsinaisen Elefsínan kaupungin väkiluku on 24 910 (vuonna 2011).
pienoiskuva|vasen|upright=0.85|Pyhän Georgioksen (Ágios Geórgios) kirkko. Elefsína sijaitsee noin 20 kilometriä Ateenan keskustasta luoteeseen. Se on teollisuus- ja satamakaupunki sekä Länsi-Attikan alueyksikön hallinnollinen keskus. Kaupunki sijaitsee samassa paikassa kuin sille nimen antanut antiikin Eleusis, joka oli tunnettu Eleusiin mysteereistä. Eleusiin arkeologinen alue ja sen yhteydessä toimiva Eleusiin arkeologinen museo kuuluvat kaupungin merkittävimpiin nähtävyyksiin.
Nykyinen Elefsínan kunta muodostui, kun Elefsína ja Magoúla yhdistyivät vuoden 2011 alussa Kallikrates-suunnitelman mukaisesti.
Elefsína toimii Euroopan kulttuuripääkaupunkina vuonna 2021 yhdessä Timișoaran kanssa.
Kunnan osat
Vuoden 2011 kuntauudistuksesta lähtien Elefsínan kunta muodostuu kahdesta kunnallisyksiköstä, jotka vastaavat uudistusta edeltäneitä kuntia. Kunnallisyksiköt sekä niihin kuuluvat kylä- ja kaupunkiyhdyskunnat ja asutukset ovat:
Alphonse Daudet
Alphonse Daudet (13. toukokuuta 1840 – 16. joulukuuta 1897) oli ranskalainen kirjailija, joka tunnetaan ennen kaikkea novellikokoelmastaan Kirjeitä myllyltäni.
Daudet’n tekstissä on vaikutteita Charles Dickensiltä, vaikka Daudet kiisti jäljittelevänsä tätä.
Myös Daudet’n vaimo Julia, poika Léon ja veli Ernest Daudet olivat tunnettuja kirjailijoita.
Honoré Daumier
thumb|left|Honoré Daumier thumb|Vuoden 1834 pilapiirros Les Poires ilmestyi La Caricature -lehdessä. Se esittää kuningas [[Ludvig Filip I:tä.]] Honoré Daumier (26. helmikuuta 1808 Marseille – 10. helmikuuta 1879 Valmondois, Val-d'Oise) oli ranskalainen vedostaja, pilapiirtäjä, taidemaalari ja kuvanveistäjä.
Daumier oli viivankäytön mestari, samalla kertaa sekä iskevä että herkkä. Hän ansaitsi elantonsa tekemällä kuvalehdille litografiapiirroksia. Kuuluisimmaksi hän tuli poliittisena pilapiirtäjänä 1830-luvulta alkaen Ludvig Filip I:n ja Napoleon III:n aikana. Töitä pidettiin niin vaarallisina, että hän joutui vuonna 1832 puoleksi vuodeksi vankeuteen. Lopulta valtionjohtajien pilkkaaminen kiellettiin, jolloin Daumier ryhtyi ivailemaan porvariston, tuomarien, perhe-elämän ja rahamiesten moraalia.
Daumier’n ura jakaantuu kahtia: vuosina 1830–1847 hän oli pilapiirtäjä, graafikko ja kuvanveistäjä, kun taas vuosina 1847–1871 impressionistinen taiteilija. Myös tauluissaan hän pyrki ilmentämään totuutta, olipa se sitten kaunista tai rumaa. Kuvat tavoittavat myös liikkeen eloisuuden ja muotojen täyteläisyyden. Ilmaisun voimakkuudessa ja piirrosten terävyydessä hän muistuttaa Goyaa. Taidemaalarina Daumier oli yksi varhaisista naturalisteista, mutta ei saavuttanut menestystä elinaikanaan. Häneltä on säilynyt lähes neljätuhatta litografiaa ja neljätuhatta piirrosta. .
Yleisurheilun Euroopan-mestaruuskilpailut 1974
Vuoden 1974 yleisurheilun EM-kisat pidettiin Roomassa, Italiassa 1.–8. syyskuuta. Kilpailuihin osallistui 29 maata ja 745 urheilijaa.
Kilpailut avasi Italian presidentti Giuseppe Leone.
100 m
<br style="clear:left" />
200 m
<br style="clear:left" />
400 m
<br style="clear:left" />
800 m
<br style="clear:left" />
1 500 m
<br style="clear:left" />
5 000 m
<br style="clear:both" />
10 000 m
<br style="clear:both" />
Maraton
<br style="clear:both" />
20 km kävely
<br style="clear:both" />
50 km kävely
<br style="clear:both" />
110 m aidat
<br style="clear:both" />
400 m aidat
<br style="clear:both" />
3 000 m esteet
<br style="clear:both" />
4 x 100 m viesti
<br style="clear:both" />
4 x 400 m viesti
<br style="clear:both" />
Korkeushyppy
<br style="clear:both" />
Seiväshyppy
<br style="clear:both" />
Pituushyppy
<br style="clear:both" />
Kolmiloikka
<br style="clear:both" />
Kuulantyöntö
<br style="clear:both" />
Kiekonheitto
<br style="clear:both" />
Moukarinheitto
<br style="clear:both" />
Keihäänheitto
<br style="clear:both" />
Kymmenottelu
<br style="clear:both" />
100 m
<br style="clear:both" />
200 m
<br style="clear:both" />
400 m
<br style="clear:both" />
800 m
<br style="clear:both" />
1 500 m
<br style="clear:both" />
100 m aidat
<br style="clear:both" />
Viisiottelu
<br style="clear:both" />
Lappi (Rauma)
Lappi on entinen Suomen kunta, joka sijaitsee Satakunnan maakunnassa. Kunnassa asui lakkauttamishetkellä 0 asukasta. Alueen pinta-ala on 0 km2, josta 0 km² on vesistöjä. Väestötiheys oli lakkauttamishetkellä 16 asukasta neliökilometriä kohden. Lapin kunta liittyi Rauman kaupunkiin 1. tammikuuta 2009.
Lapin vaakunan on suunnitellut Gustaf von Numers ja se on vahvistettu vuonna 1951.
Lapin naapurikunnat olivat Eura, Eurajoki, Laitila ja Rauma. Aikaisempia naapurikuntia olivat Hinnerjoki, Kodisjoki ja Rauman maalaiskunta.
Lappi erosi omaksi seurakunnakseen Eurajoesta vuoden 1630 paikkeilla ja liitettiin Rauman seurakuntaan kuntaliitoksen yhteydessä 2009.
Aikaisemmin (etenkin ennen postinumeroiden käyttöönottoa) kunnan nimenä käytettiin "Lappi Tl" tai "Tl. Lappi" (Turun läänin Lappi) korostaen kuulumista entiseen Turun ja Porin lääniin erotuksena Lapin maakunnasta. Pitäjän virallinen nimi oli Lapin kunta. Joskus tarkentavana nimityksenä käytettiin myös ilmaisua "Rauman Lappi", koska Lapin kunta oli Rauman itäpuolinen naapuripaikkakunta.
"Ihmisen valinta jo pronssikaudella" oli kunnan motto.
Luonto
Lapin halki virtaa Lapinjoki. Suurin järvi on Lapinjoen vesistöön kuuluva Narvijärvi. Muita Lapin alueelle ulottuvia järviä ovat Eurajoen vesistöön kuuluvat Turajärvi ja Lavajärvi - sekä Kauklaistenjärvi, Salajärvi, Kajajärvi, Ojajärvi ja Loukonen.
Nähtävyydet
thumb|left|Lapin puukirkko. Lapissa sijaitsee Sammallahdenmäen pronssikautinen röykkiöalue, joka otettiin 4. joulukuuta 1999 Suomen ensimmäisenä arkeologisena kohteena Unescon maailmanperintöluetteloon.
Huisgen-sykloadditio
thumb|250px|Yleinen esimerkki Huisgen-sykloadditiosta Huisgen-sykloadditio eli atsidi-alkyynisykloadditio on 1,3-dipolaarisiin sykloadditioihin kuuluva kemiallinen reaktio, jossa orgaaninen atsidi reagoi alkyynin kanssa muodostaen 1,2,3-triatsolijohdannaisen. Reaktio on nimetty sen mekanismia tutkineen Rolf Huisgenin mukaan.
Lappi (Rauma)
Nähtävyydet
Lapissa on puukirkko, joka on valmistunut 1760. Kirkon läheisyydessä on viisi 1900-luvun alussa rakennettua kirkkotallia sekä kivinen lainamakasiini, jotka ovat nykyään Lapin Kotiseutumuseon käytössä.
Huisgen-sykloadditio
Reagenssit ja mekanismi
Ensimmäisen kerran atsidien ja alkyynien välisen sykloaddition raportoi Arthur Michael vuonna 1883. Huisgen julkaisi reaktion ja useiden muiden mekanismia koskevat tutkimuksensa 1961. Huisgen-sykloadditio tapahtuu useille atsideille ja alkyyneille, mutta on hidas ja vaatii usein yli 100 °C:n lämpötilan. Reaktiossa muodostuu 1,4- ja 1,5-substituoitujen 1,2,3-triatsolien seos. Reaktiota voidaan nopeuttaa huomattavasti käyttämällä kuparia tai ruteniumia katalyyttinä. Kupari suosii 1,4-tuotteen muodostumista, kun rutenium johtaa erityisesti 1,5-tuotteeseen.
Lappi (Rauma)
Nähtävyydet
Lappi on tunnettu myös kiuas- ja uuniteollisuudesta. Vuosittain elokuussa vietetään Löylypäivät-tapahtumaa.
Huisgen-sykloadditio
Reagenssit ja mekanismi
Kuparikatalysoidun Huisgen-sykloaddition mekanismin ensimmäisessä vaiheessa kupari muodostaa kompleksin alkyynin kanssa. Seuraavassa vaiheessa kompleksiin sitoutuu atsidi ja toinen kupari-ioni. Elektronit siirtyvä alkyynin, atsidin ja kupari-ionien välillä syklisesti ja tuotteena muodostuu triatsoli.
Lappi (Rauma)
Kylät
Alakieri (Alakeeri), Hauta, Kauklainen, Kaukola, Kivikylä, Kodiksami, Kulju, Kullanperä, Kuolimaa, Lapinkylä (Kirkonkylä), Murtamo, Mäentaka, Pappilankylä, Rohdainen, Ruona, Skinnarla (Kinnala), Sukkala, Ylikieri (Ylikeeri)
Liikenne
Lapin kautta kulkee valtatie 12, ja Rauman rata sivuaa entisen kunnan luoteiskulmaa.
Sykloni Dineo
Sykloni Dineo oli eteläisen pallonpuoliskon 2016–2017 syklonikauden viides trooppinen sykloni, jonka seurauksena Mosambikissa joutui 130 000 kodittomaksi. Se aiheutti kovia sateita Limpopon provinssissa, Mpumalangassa, Botswanassa ja Zimbabwessa.
Entropia (täsmennyssivu)
Entropia voi tarkoittaa:
Janina Andersson
Janina Maria Andersson (s. 28. helmikuuta 1971 Turku) on suomalainen poliitikko. Hän oli vihreiden kansanedustaja Varsinais-Suomen vaalipiiristä vuosina 1995–2011 ja Turun kaupunginvaltuuston jäsen vuosina 1992–2004 sekä uudelleen 2013 alkaen.
Andersson valmistui ylioppilaaksi vuonna 1990. Hän on koulutukseltaan valtiotieteiden maisteri Åbo Akademista. Ennen eduskuntaa hän työskenteli tanssinopettajana (1985–1995) ja toimittajana (1991–1992). Andersson pyrki eduskuntaan ensimmäisen kerran vuoden 1991 vaaleissa, muttei tullut valituksi. Kun Andersson valittiin kansanedustajaksi vuoden 1995 vaaleissa hän oli pienen vauvan äiti ja herätti huomiota imetettyään eduskunnan tiloissa, mitä osa kansanedustajista piti sopimattomana.
Eduskunnassa Andersson oli muun muassa pankkivaltuuston jäsen vuosina 2003–2007 ja lakivaliokunnan puheenjohtaja vuosina 2009–2011. Vuosina 2001–2003 hän oli vihreän eduskuntaryhmän puheenjohtaja ja vuosina 2007–2009 ensimmäinen varapuheenjohtaja.
Syksyllä 2009 Andersson ilmoitti, ettei asetu ehdolle vuoden 2011 eduskuntavaaleissa. Hän perusteli päätöstään perhesyillä. Huhtikuussa 2011 hän aloitti yhteiskuntavastuuasiantuntijana Perjantai Markkinointiviestinnässä. Helmikuun lopulla 2015 Andersson aloitti Mannerheimin Lastensuojeluliiton Varsinais-Suomen piirin toiminnanjohtajana.
Anderssonin puoliso on ollut vuodesta 1994 muusikko Kim Engblom. Heillä on kaksi lasta. Janina Anderssonin isä Jan Otto Andersson on osallistunut politiikkaan SKDL:ssä ja Vasemmistoliitossa.
Fylí
Fylí on Kreikan kaupunki ja samanniminen kunta (Δήμος Φυλής, Dímos Fylís), joka sijaitsee Länsi-Attikan alueyksikössä Attikan alueella ja kuuluu Ateenan metropolialueeseen. Koko kunnan pinta-ala on 111,3 neliökilometriä ja väkiluku 45 965. Varsinaisen Fylín kaupungin väkiluku on 2 937 (vuonna 2011). Kunnan kuntakeskus on Áno Liósia.
Brave (Marillionin albumi)
Brave on Marillionin seitsemäs studioalbumi. Se julkaistiin vuonna 1994. Kun Holidays in Eden ei yrityksestä huolimatta tuonut yhtyeelle suurempaa yleisöä, se päätti palata juurilleen ja tehdä jälleen progressiivisemman albumin. Brave on konseptialbumi, joka perustuu laulaja Steve Hogarthin radiosta kuulemaan uutiseen, jonka mukaan Severn Bridge -sillalta harhailemasta löytynyt tyttö otettiin poliisin huostaan. Hän ei tiennyt kuka oli ja mistä oli tulossa, eikä suostunut tai pystynyt puhumaan. Tästä Hogarth sai inspiraation kirjoittaa kuvitteellisen tarinan siitä, kuinka tyttö päätyi sillalle.
Fylí
Fylí sijaitsee noin 15 kilometriä Ateenan keskustasta luoteeseen. Sen aikaisempi nimi oli Chasiá (Χασιά). Se nimettiin uudelleen lähellä sijainneen antiikin aikaisen Fylen kaupungin ja demoksen mukaan vuonna 1915. Nykyinen Fylín kunta muodostui, kun Fylí, Áno Liósia ja Zefýri yhdistyivät vuoden 2011 alussa Kallikrates-suunnitelman mukaisesti.
Kunnan osat
Vuoden 2011 kuntauudistuksesta lähtien Fylín kunta muodostuu kolmesta kunnallisyksiköstä, jotka vastaavat uudistusta edeltäneitä kuntia. Kunnallisyksiköt sekä niihin kuuluvat kylä- ja kaupunkiyhdyskunnat ja asutukset ovat:
Brave (Marillionin albumi)
Yhtye siirtyi Marouatten linnaan Ranskaan nauhoitusten ajaksi. Heidän tuottajakseen tuli Dave Meegan, joka oli työskennellyt Marillionin kanssa aiemmin Fugazi-albumin parissa. Tuotantoyhtiö EMI halusi yhtyeen tekevän levyn pikaisesti saadakseen tuottoa, mutta projekti venyi ja venyi. Yhtyeeltä kului Braven tekemiseen yhdeksän kuukautta. Monet fanit pitävät sitä eräänä Marillionin parhaista albumeista, mutta EMI:n mainostuksen puutteen ja hyvin singleiksi sopivien kappaleiden olemattomuuden vuoksi se ei menestynyt kaupallisesti. Tästä huolimatta siltä julkaistiin kolme singleä: "The Great Escape" helmikuussa 1994, "The Hollow Man" saman vuoden maaliskuussa ja "Alone Again in the Lap of Luxury" huhtikuussa.
Kappaleet
Vuoden 1998 uudelleenjulkaisulla on lisäksi seuraavat kappaleet toisella levyllä:
Sisilialainen puolustus, Najdorf-muunnelma
Sisilialaisen puolustuksen Najdorf-muunnelma on shakkiavaus, joka alkaa tyypillisesti: on mustan suosituin järjestelmä sisilialaisessa puolustuksessa Najdorfin alkuperäinen tarkoitus oli pelata 5...e5 vallatakseen tilaa keskustassa. Mutta jos musta pelaa välittömästi 5...e5?!, valkoinen vastaa 6.Lb5+!, jolloin mustan pitää pelata joko 6...Ld7 tai 6...Rbd7. Edellinen mahdollistaa valkoisen vaihtaa mustan valkearuutuisen lähetin, jolloin d5-ruudusta tulee hyvin heikko; jälkimmäinen suo siirron 7.Rf5, jolloin musta voi pelastaa d-sotilaan pelaamalla epämieluisan 7...a6 8.Lxd7+ Dxd7. Molemmissa tapauksissa valkoinen saavuttaa edun.
Nykyään valkoisen suosituin ase Najdorfissa on 6.Le3. Tätä kutsutaan englantilaiseksi hyökkäykseksi, koska sen tekivät suosituksi suurmestarit Murray Chandler, John Nunn ja Nigel Short 1980-luvulla. Valkoisen idea on pelata f3, Dd2, g4 ja 0-0-0 jossain järjestyksessä. Musta voi vastata siirroilla 6...e6, 6...e5 tai 6...Rg4; estääkseen siirron ...Rg4, valkoinen aloittaa joskus siirrolla 6.f3. Samankaltainen hyökkäysidea valkoiselle on myös 6.Le3 e6 7.g4, joka tunnetaan unkarilaisena hyökkäyksenä tai Perenyin hyökkäyksenä.
Aikaisemmin 6.Lg5 e6 7.f4 oli Najdorfin pääjatko, jolloin valkoinen uhkaa 8.e5 voittaakseen kiinnitetyn ratsun. Musta voi yksinkertaisesti murtaa kiinnityksen pelaamalla 7...Le7, jolloin valkoinen yleensä pelaa 8.Df3 ja 9.0-0-0. Vaihtoehtoisia jatkoja ovat 7...Db6 8.Dd2, niin kutsuttu myrkytetty sotilas -muunnelma, jonka teki suosituksi Bobby Fischer ja 7...b5 Polugaevski-muunnelma, jossa on taktinen idea 5 dxe5 9.fxe5 Dc7! 10.exf6 De5+ voittaen lähetin korvaukseksi ratsusta.
Valkoisella on muitakin vaihtoehtoja kuudennella siirrolla. 6.Le2 valmistaa kuningaspuolen linnoitukseen ja on hiljaisempi vaihtoehto verrattuna siirtoihin 6.Le3 ja 6.Lg5. Efim Geller oli ensimmäisiä tämän siirron suosijoita; siirron jälkeen valkoinen voi pysyä ”aidossa” Najdorfissa siirrolla 6...e5 tai transponoimalla Scheveningeniin siirtämällä 6...e6. Muita vaihtoehtoja valkoiselle ovat esimerkiksi 6. f4, 6.Lc4 (Fischerin hyökkäys), 6.Lg5 ja 6.g3.
ECO-koodit
Koodit B90 – B99 käsittävät Najdorf-muunnelman.
Per Wästberg
Per Wästberg (s. 20. marraskuuta 1933 Tukholma, Ruotsi) on ruotsalainen kirjailija ja päätoimittaja. Hän julkaisi esikoisnovellikokoelmansa Pojke med såpbubblor (1949) 15-vuotiaana. Hän on Ruotsin akatemian jäsen.
Wästberg on koulutukseltaan filosofian lisensiaatti. Hän toimi 1976–1982 Dagens Nyheterin päätoimittajana. 1960-luvulla hän kirjoitti Etelä-Afrikan rotusortoa käsitteleviä teoksia kuten Kielletty alue ja Mustalla listalla. Myöhemmin romaaneissa ovat kuvauskohteina ajan kansainvälisesti suuntautuneet sivistyneistön edustajat ja monet ajankohtaisaiheet.
John Wick: Chapter 3 – Parabellum
John Wick: Chapter 3 – Parabellum on vuonna 2019 ensi-iltansa saanut yhdysvaltalainen toimintaelokuva, jonka on ohjannut Chad Stahelski. Elokuva on John Wick -elokuvasarjan jatko-osa elokuville John Wick (2014) ja John Wick: Chapter 2 (2017). Elokuvan nimiroolissa jatkaa Keanu Reeves. Elokuvan jatko-osa John Wick: Chapter 4 sai ensi-iltansa vuonna 2023.
Vastaanotto
John Wick: Chapter 3 – Parabellum sai pääosin hyvän vastaanoton. Rotten Tomatoes -sivustolla 90 prosenttia kriitikoista antoi sille positiivisen arvostelun keskimääräisellä arvosanalla 7,48/10 perustuen 323 arvosteluun. Metacritic-sivustolla elokuva sai arvosanan 73/100 merkiten ”yleisesti myönteisiä arvosteluja”.
David Bernhardt (virkamies)
David Bernhardt (s. 1969) on yhdysvaltalainen juristi, lobbaaja ja virkamies, joka toimi Yhdysvaltain sisäministerinä 11. huhtikuuta 2019 – 20. tammikuuta 2021.
Bernhardt aloitti uransa republikaanikansanedustaja Scott McInnisin avustajana. Sen jälkeen hän siirtyi lobbausyhtiöön. Hän työskenteli jonkun aikaa sisäministeriössä George W. Bushin kaudella, mutta palasi lobbauksen pariin.
Bernhardt on lakimiehen urallaan edustanut muun muassa öljy-yhtiöitä ja maatalousalan yrityksiä. Siksi hänen nimittämisensä sisäministeriön apulaisvaltiosihteeriksi eli varaministeriksi vuonna 2017 herätti epäilyitä mahdollisista jääviyskysymyksistä.
Sisäministeri Ryan Zinken erottua joulukuussa 2018 Bernhardt nousi virkaatekeväksi sisäministeriksi. Hänen nimitetyksensä vakinaistettiin 11. huhtikuuta 2019.
Ranskan vuoden 1791 perustuslaki
Tausta
Ranskan säätykokouksen kolmas sääty oli kesäkuussa 1789 julistautunut kansalliskokoukseksi tarkoituksenaan säätää maalle perustuslaki vuosisatoja jatkuneen itsevaltiuden jälkeen. Näin syntynyt perustuslakia säätävä kansalliskokous työskenteli yli kaksi vuotta. Perustuslaki valmisteltiin heinäkuussa 1789 asetetussa komiteassa, johon kuuluivat muun muassa Charles de Talleyrand, Emmanuel Joseph Sieyès, Jean-Joseph Mounier ja Isaac le Chapelier. Jo syys–lokakuussa 1789 päätettiin eräistä perusperiaatteista: parlamentista tulisi yksikamarinen, kuningas saisi lakeihin vain lykkäävän veto-oikeuden ehdottoman sijasta ja pienituloiset jätettäisiin ilman äänioikeutta. Perustuslaki viimeisteltiin 23. syyskuuta 1790 asetetussa täydennyskomiteassa, johon kuuluivat Antoine Barnave, Alexandre de Lameth, Adrien Duport, François Buzot ja Jérôme Pétion de Villeneuve. Perustuslaki hyväksyttiin 3. syyskuuta 1791, kuningas Ludvig XVI vahvisti sen 13. syyskuuta ja vannoi uskollisuutta sille seuraavana päivänä.
Sisältö
Vuoden 1791 perustuslain lähtökohtana oli vallan kolmijako-oppi ja Bourbonien suvun pysyminen valtaistuimella. Parlamentilla eli lakiasäätävällä kansalliskokouksella oli yksinoikeus lainsäädäntövaltaan. Kuninkaalla oli ainoastaan kahden vaalikauden pituinen lykkäävä veto-oikeus, eikä sekään koskenut budjettiasioita. Kuningas sai edelleen valita ministerit, mutta nämä olivat vastuullisia myös kansalliskokoukselle. Kuningas johti ulkopolitiikkaa, mutta ei saanut solmia kansainvälisiä sopimuksia eikä aloittaa tai lopettaa sotaa ilman kansalliskokouksen hyväksyntää. Hän oli asevoimien ylipäällikkö, mutta kansalliskokous päätti niiden vahvuudesta. Kuninkaan käyttöön annettiin vuodessa 25 miljoonaa livreä. Kuninkaan titteli muutettiin Ranskan kuninkaasta ”ranskalaisten kuninkaaksi”. Pääministeriä ei ollut.
Lakiasäätävään kansalliskokoukseen valittiin 745 edustajaa. Miespuolinen väestö jaoteltiin ”aktiivisiin” ja ”passiivisiin”, joista vain ensinmainitut olivat äänioikeutettuja. Aktiivisiksi luokiteltiin ne vähintään 25-vuotiaat miehet, jotka maksoivat vuodessa veroja vähintään kolmen työpäivän arvon verran. Tämä jätti noin seitsemästä miljoonasta aikuisesta miehestä lähes kolme miljoonaa äänioikeuden ulkopuolelle. Kansalliskokouksen vaalit olivat lisäksi epäsuorat ja kaksivaiheiset, ja edustajaehdokkaille oli asetettu vielä huomattavasti korkeampi tuloraja.
Vuoden 1791 perustuslaki vahvisti Ranskan jaon 83:een departementtiin, mikä merkitsi laajaa hallinnon hajauttamista. Elokuussa 1789 annetun ihmis- ja kansalaisoikeuksien julistuksen keskeiset osat sisällytettiin perustuslakiin.
Voimassaolo ja kumoaminen
Lakiasäätävä kansalliskokous aloitti toimintansa 1. lokakuuta 1791. Jo kesällä 1791 tapahtuneen epäonnistuneen pakoyrityksen seurauksena kuningas Ludvig XVI oli pääosin menettänyt uskottavuutensa perustuslain takuumiehenä, ja lisäksi hänen tapansa käyttää ahkerasti veto-oikeuttaan muodostui pian kiistan aiheeksi. Pariisissa tapahtui 10. elokuuta 1792 toinen vallankumous, jonka yhteydessä lakiasäätävä kansalliskokous pakotettiin panemaan kuningas viralta ja määräämään valittavaksi uusi perustuslakia säätävä kansalliskokous, kansalliskonventti. Tämä käytännössä merkitsi vuoden 1791 perustuslain hylkäämistä. Kansalliskonventti julisti ensi töikseen Ranskan tasavallaksi 21. syyskuuta 1792. Vuonna 1793 säädetty niin sanottu vuoden I perustuslaki ei koskaan astunut voimaan. Ranska sai seuraavan perustuslain vasta syksyllä 1795.
Friedrich von Bodelschwingh
Lapsuus ja opinnot
Bodelschwingh syntyi aatelisperheeseen Tecklenburgissa Westfalenissa ja vietti nuoruutensa Berliinissä isän ollessa keisarin korkea virkamies. Hän päätyi Baseliin opiskelemaan papiksi jatkaen opintoja myöhemmin Berliinissä ja Erfurtissa.
Pappina ja diakoniatyön edistäjänä
Bodelschwingh näki sosiaalista hätää ja kurjuutta, mikä sai hänet vuonna 1858 ryhtymään papiksi Pariisin Montmartren saksalaisten siirtotyöläisten parissa. Vaimonsa sairastuttua Bodelschwingh siirtyi vuonna 1864 Westfalin Dellvigin seurakunnan papiksi. Hän toimi siellä kahdeksan vuotta.
pienoiskuva|Friedrich von Bodelschwinghin kirkko Lyypekissä. Bodelschwinghin ensimmäiset neljä lasta kuolivat kulkutautiin tammikuussa 1869. Bielefeldiin noihin aikoihin perustetusta diakonissalaitoksesta ja epileptikkojen hoitolasta tultiin vuonna 1871 pyytämään Bodelschwinghiä heille johtajaksi. Hän aloitti Bielefeldissä 1872 ja aloitti työtilaisuuksien järjestämisen epileptikoille. Siellä Friedrich von Bodelschwinghille syntyi neljä uutta lasta, joista hänen samanniminen poikansa jatkoi myöhemmin isänsä työtä Bielefeldissä. Bodelschwinghin tärkeä työnäky oli sopivan työn löytäminen eri tavoin sairaille ja vammaisille. Hän kehitti myös työtä ja toimeentuloa haeskelevien kulkureiden elinmahdollisuuksia perustamalla heille asuntoloita ja töitä. Laitosten yhteyteen rakennettiin lääketehdas, teurastamo, säilyketuotantoa, erilaisia seppien ja käsityöläisten pajoja, turveteollisuutta, maanviljelyksiä, puutarhoja, kirjapaino ja -kauppa, postitoimisto, orpokoteja ja kouluja.
Vaikutus Suomessa ja Ruotsissa
Eräs Suomeen ja Ruotsiinkin Kaupunkilähetysten työmuodoiksi Murukokoelma-nimellä (die Brockensammlung) kulkeutunut Bielefeldin toimintapa oli ”murujen” talot, joihin toimitettiin käytettyä tavaraa kunnostettavaksi ja kierrätettäväksi edelleen. Sama toiminta on vielä nykyisinkin Bielefeldissä käynnissä ja perustuu Joh. 6:12: ”Kerätkää tähteeksi jääneet palaset, ettei mitään menisi hukkaan.” Samoin asuntola- ja työsiirtolatoimintojen idea tuli Suomeen vuonna 1908 Helsingin Kaupunkilähetyksen johtajan B. H. Päivänsalon tutustuttua niihin Bielefeldissä.
Ulkosuomalaisen tarina
Ulkosuomalaisen tarina on Yle TV2 -kanavalla vuoden 2002 syksystä alkaen esitetty televisiodokumenttien sarja, jossa tutustutaan ulkosuomalaisiin eli eri puolilla maailmaa asuviin suomalaissyntyisiin tai -sukuisiin henkilöihin. Sarjaa tuotettiin 60 jaksoa vuoteen 2011 saakka.
Ohjelmasarjan on toteuttanut porilainen Filmihalli Oy yhdessä Siirtolaisuusinstituutin kanssa, ja se on saanut tukea Euroopan aluekehitysrahastolta. Ohjelmasarja on osa opetusministeriön, Satakuntaliiton, Siirtolaisinstituutin, Suomi-Seuran, Suomen ulkoministeriön, Ulkosuomalaisparlamentin sekä Yleisradion Ulkosuomalaisuus-projektia. Ohjelmasarjan kaikki kuvattu materiaali, noin 1 500 tuntia ja tuhansia valokuvia, sekä asiakirjoja ja muistiinpanoja on Siirtolaisuusinstituutin kokoelmissa. Materiaalista koottiin Suomen itsenäisyyden 90-vuotisjuhlavuonna 2007 näyttely, joka oli esillä ensin Satakunnan museossa ja sitten Ulkosuomalaisparlamentin istunnon yhteydessä Finlandia-talossa syyskuussa 2007.
Sarjaa on esitetty myös muissa Pohjoismaissa ja TV Finland -kanavalla sekä seurattu internetitse ympäri maailmaa. Suosituinta jaksoa ”Paraguayn viidakkosuomalaiset” seurasi 743 000 katsojaa, ja yhteensä sarjan kerrottiin vuoteen 2010 mennessä saaneen uusintoineen yli miljoonaa katsojakertaa.
Filmihalli Oy
Filmihalli Oy:n toimitusjohtaja Antti Välikangas sanoo kiinnostuneensa ulkosuomalaisista oman isänsä kautta, joka muutti paremman elämän perässä Australiaan. Ulkosuomalaisen tarina oli hänen tuotantoyhtiönsä merkittävin tuotanto vuosituhannen vaihteen jälkeen. Hän kertoo haastatelleensa sarjaa tehdessään yli tuhatta ihmistä eri puolilla maailmaa. Sarjan teossa on työskennellyt myös hänen vaimonsa Pirjo Välikangas sekä kuvaaja ja leikkaaja Pekka Nurmela. Kuvausmatkoilla on käytetty myös freelancekuvaajia.
Filmihalli Oy asetettiin konkurssiin kesällä 2011. Antti Välikangas sai samana vuonna Siirtolaisuusinstituutin perustaman, amerikansuomalaisen John Mortonin mukaan nimetyn ja tuolloin ensi kertaa jaetun tunnustuspalkinnon. Vuonna 2017 Siirtolaisuusinstituutti julkaisi Antti Välikankaan toimittaman kirjan Sydän Suomessa, joka sisältää 14 ulkosuomalaisen haastattelut.
Ohjelman jaksoja
Lähteet:
Sisilialainen puolustus, neliratsumuunnelma
Sisilialaisen puolustuksen neliratsumuunnelma on shakkiavaus, joka alkaa tyypillisesti: Neliratsumuunnelmaa käytetään yleensä tienä päästä Svešnikov-muunnelman pääjatkoihin, jolloin se saavutetaan seuraavien siirtojen jälkeen. Tämän siirtojärjestyksen tarkoitus on välttää seuraavia tavallisessa Shveshnikovin siirtojärjestyksessä mahdollisia jatkoja: Toisaalta, neliratsumuunnelman siirtojärjestyksessä valkoinen saa seuraavan option, eikä sillä ole tarvetta lähteä Svešnikov-jatkoihin. Jos musta ei aio Svešnikov-muunnelmiin, päävaihto on pelata Tämä johtaa asemaan, jossa musta on luopunut lähettiparista, mutta hänellä on aktiiviset upseerit ja mahdollisuus pelata d5-d4.
ECO-koodit
Koodit B30 – B39 käsittelevät avauksia 1.e4 c5 2.Rf3 Rc6 jotka ovat itsenäisiä 2..d6 verrattuna. Tässä ryhmässä ovat esimerkiksi Rossolimo, Kalašnikov, Svešnikov ja nopeutettu lohikäärme.
Encyclopædia Hebraica
Historia
Kustantaja Bracha Peli julkaisi yleisen ensyklopedian, jonka päätoimittajana oli professori Joseph Klausner. Bracha Pelin poika Alexander Peli halusi tehdä kattavamman tietosanakirjan.
Encyclopædia Hebraica alkoi edetä kesällä 1944, kun perustettiin komitea pohtimaan tietosanakirjan tavoitteita. Ensimmäisen osan painatus alkoi kesällä 1948 samaan aikaan kuin Israelin valtio perustettiin. Tietosanakirjan toteuttamisesta vastanneen työryhmän kunniapuheenjohtajana toimi Israelin presidentti, professori Chaim Weizmann.
Ensimmäinen osa sisälsi hakusanat Alef–Australia (אוסטרליה). Tietosanakirjan ensimmäinen kuva oli Israelin itsenäisyysjulistus. Tietosanakirjan viimeinen hakusana on Tišrei (תשרי).
Turkin ilmavoimat
Turkin ilmavoimat on Turkin asevoimien ilmapuolustuksesta vastaava puolustushaara. Ilmavoimilla on F-16- ja F-4-hävittäjiä sekä CN-235-, C-130- ja A400M-kuljetuskoneita. Turkki on kehittämässä TAI TF-X -nimistä viidennen sukupolven hävittäjää.
Juho Kylmälä
Juho Kylmälä (16. marraskuuta 1812 Luhanka – 30. joulukuuta 1898 Luhanka) oli maanviljelijä ja valtiopäivämies.
Sirpin ja vasaran tie
Sirpin ja vasaran tie on Arvo "Poika" Tuomisen muistelmasarjan vuonna 1956 ilmestynyt avausosa, jossa hän käsittelee lapsuuttaan, perhetaustaansa ja uransa varhaisvaiheita. Tuominen kirjoitti teoksen ollessaan maanpaossa Tukholmassa.
Nimi ei tule neuvostosymboliikasta: Tuomisen äiti Elina oli kylän arvostetuin sirpillä niittäjä, jonka työstä suorastaan kilvoiteltiin. Vasara taas tarkoittaa puuseppä Oskari Tuomisen eli isän työvasaraa, jota tämä tapasi kantaa mukanaan ja kopautella sillä painokkaasti pöytään tai ovenpieleen sanojaan tehostaakseen. Poika sanoo, että kun neuvostosymbolien kauhu painoi päälle, niin äidin sirppi ja isän vasara työnsivät ne sivuun. Äidin sirppi jäi Tuomiselle ainoaksi perintöesineeksi ja hän säilytti sen elämänsä loppuun asti kalleimpana aarteenaan.
Kirja käy osin epäkronologisesti läpi Tuomisen vaiheet lapsuudesta Suomen sisällissotaan ja ensimmäiseen käyntiin Neuvostoliitossa, jossa hän tapasi muun muassa V. I. Leninin. Kirjassa on jatkuvia viitteitä kronologisesti myöhempiin muistelmasarjan osiin Maan alla ja päällä ja Kremlin kellot.
Kin Shriner
Kin Shriner (s. 6. joulukuuta 1953 New York, New York) on muun muassa neljä kertaa Daytime Emmy -ehdokkuuden saanut yhdysvaltalainen näyttelijä, joka on näytellyt enimmäkseen televisiosarjoissa. Parhaiten hänet muistetaan roolistaan Scott Baldwina sarjassa General Hospital.
Hänen isänsä Herb Shriner oli näyttelijä.
Tyttöbändi
pienois|[[Spice Girls on maailman myydyin tyttöbändi.]] pienois|[[Girls’ Generation.]] Tyttöbändiksi saatetaan kutsua musiikkiyhtyettä, joka koostuu nuorista naispuolisista esiintyjistä, erityisesti kevyttä popmusiikkia esittävistä. Tyttöbändiksi saatetaan kutsua myös yhtyettä, jonka laulajat ovat naispuolisia, jolloin taustabändissä voi olla myös miehiä.
Historiaa
Tyttöbändeistä tuli kuuluisia 1960-luvulla, erityisesti Motown-levy-yhtiön että Phil Spectorin tuottamien yhtyeiden saavutettua roppakaupalla listamenestystä. Aikalaisyhtyeistä kuuluisimpia olivat muun muassa The Ronettes, The Shangri-Las, The Shirelles, Diana Ross & The Supremes, The Marvelettes sekä The Crystals. 1970-luvulla naisista koostuvat lauluyhtyeet olivat tilapäisesti poissa muodista, mutta tuolloin alkoivat ensimmäiset kokonaan naispuolisista muusikoista koostuvat yhtyeet menestyä. Näihin kuuluivat The Runaways ja The Slits. Rockyhtyeistä ehkä tunnetuimpia olivat melodiseen rockiin keskittynyt Fanny ja heavya soittanut Birtha.
1980-luvulla tunnetuimpia tyttöbändejä olivat muun muassa Pointer Sisters, sisarusduo Mel & Kim, Bananarama, The Bangles sekä Salt-N-Pepa. 1990-luvun tunnetuimpia tyttöbändejä olivat taas Spice Girls, Destiny's Child, En Vogue sekä TLC. Vuosikymmenen ilmiöihin lukeutuukin Spice Girlsistä seuranneet tyttöbändit. 2000-luvun alussa suosittuihin tyttöbändeihin kuuluivat Las Ketchup, t.A.T.u sekä Eden's Crush. Tällä hetkellä länsimaissa suosituimpia tyttöbändejä tällä hetkellä ovat Little Mix ja Blackpink.
Suomessa
Suomen ensimmäinen albumin julkaissut tyttöbändi oli 1980-luvulla toiminnassa ollut Tavaramarkkinat. Suositummiksi tyttöbändit tulivat Suomessa 1990- ja 2000-lukujen vaihteessa, jolloin ainakin Nylon Beat, Taikapeili ja Tiktak olivat huipulla. Vuosituhannen vaihteen jälkeen aloittaneista tyttöbändeistä tunnetuimpia ovat olleet muun muassa PMMP, Gimmel, ja Indica. Monen tyttöbändin historia on jäänyt melko lyhyeksi, mutta comebackejakin on tapahtunut, esimerkiksi Nylon Beat jatkaa keikkailua pitkän tauon jälkeen kesällä 2018.
Leijahiihto
Leijahiihto on talviurheilulaji, jossa hiihtäjää vetää leija. Se on leijalautailun alalaji, jota harrastetaan talvisin lumella tai jäällä. Leijahiihto muistuttaa enemmän murtomaahiihtoa kuin laskettelua, vaikka siinä tavallisesti käytetään laskettelusuksia. Myös lumilauta sopii leijahiihtoon.
Roger Avary
Avary syntyi kaivosinsinöörin poikana Flin Flonissa, Kanadassa, mutta varttui Arizonassa, Yhdysvalloissa. Hän opiskeli Art Center College of Designissa Kalifornian Pasadenassa.
Avary muutti 1980-luvulla Manhattan Beachille, Kaliforniaan. Vuosikymmenen puolivälistä hän työskenteli samassa videovuokraamossa Quentin Tarantinon kanssa.
Hän kirjoitti Tarantinon esikoiselokuvaan Reservoir Dogs (1992) taustalla kuuluvat radiodialogit. Hän kirjoitti myös alkuperäisen 80-sivuisen käsikirjoituksen elokuvaan True Romance (1993) (nimellä The Open Road), joskaan häntä ei mainita lopputeksteissä käsikirjoittajana. Lisäksi hän kirjoitti Quentin Tarantinon kanssa Oscar-palkitun alkuperäiskäsikirjoituksen elokuvaan Pulp Fiction – tarinoita väkivallasta (1994). Tarantino puolestaan tuotti Avaryn esikoisohjauksen Killing Zoe (1994).
Tämän jälkeen Avary siirtyi televisiotuotantoon, tuottaen kaksi hylättyä pilottijaksoa. Paluu elokuviin tapahtui vuonna 2002 Bret Easton Ellisin romaanin elokuvasovituksella Fuck the Rules (The Rules of Attraction), jossa hän oli tuottajana ja ohjaajana.
Avaryn ohjaama henkilöauto osui tammikuussa 2008 puhelinpylvääseen, minkä seurauksena hänen kyydissään ollut mies sai surmansa. Saman vuoden joulukuussa Avary vastasi oikeudessa syytteeseen kuolemantuottamuksesta ja rattijuopumuksesta. Ensin hän kiisti syytteet, mutta tunnusti myöhemmin. Avery tuomittiin vankilaan, josta hän vapautui vuonna 2010.
Noma
Noma tarkoittaa seuraavia asioita:
Chevrolet Camaro
Chevrolet Camaro on yhdysvaltalainen urheiluauto, jota on valmistettu vuosina 1967-2002 sisarmallinsa Pontiac Firebird rinnalla F-Body-korisena, ja uudelleen Zeta-pohjalevyllä 2009-2015 sekä Alpha-pohjalevyllä vuodesta 2016 alkaen. Nimen taustalla kerrotaan olleen ranskankielinen sana camarade eli kaveri/kamu, minkä GM oli poiminut Heath-sanakirjasta Ranska-Englanti. Camaro on pony car-luokan urheiluauto, jonka kilpailija oli luokalle nimensä antanut Ford Mustang. Camaro-malleissa on käytetty I6- ja V8-bensiinimoottoreita, ja siitä on 2018 esitelty sähkömoottorilla/akustolla varustettu konseptimalli e-COPO.
Sukupolvien galleria
Camaron sukupolvet: (1) 1967–1969, (2) 1970–1981, (3) 1982–1992, (4) 1993–2002 (facelift 1998), (5) 2010–2015 Camaro palatessa tuotantoon uudelleen keväällä 2009, vuoden 2010 mallina kilpailemaan henkiin herätettyjä ponycar-kilpailijoitaan Ford Mustangia ja Dodge Challengeria vastaan. Uutta mallia alettiin tuoda Suomeen 2011. Viimeisin (6) sukupolvi on ollut markkinoilla mallivuodesta 2016 ja sen tuotanto jatkuu.
Ensimmäinen sukupolvi (mallivuodet 1967-1969)
200px|thumb|1968 Chevrolet Camaro
Toinen sukupolvi (mallivuodet 1970-1981)
pienoiskuva|1970-1973 Camaro SS (teräspuskurit)pienoiskuva|1979 Camaro Berlinetta (joustopuskurit) Chevrolet Camaron toinen sukupolvi vuodelle 1970 julkistettiin hieman jälkijunassa vasta helmikuussa 1970. Tämä ensi vuosimalli 1970 olisikin Super Hugger-lempinimen pitkästä, matalasta ja leveästä 2+2 Fastback-korista saaneen toisen sukupolven Camaron halutuin vuosi, sillä tuotantomäärä oli vain pyöristetyt 125 000 kappaletta, eivätkä kuristavat muutokset vielä olleet kuohinneet moottoreiden tehoa. Ensimmäisen sukupolven ennätyksellinen vuosimyynti ylittyi toisen sukupolven facelift-vuosina, ja eurooppalaisia muotoilupiirteitä omaavaa 1970-1981 Camaroa pidetään kaiken kaikkiaan-parhaana muskeliautona. Camaro-muotoilu läheni isoveli Chevrolet Corvetten muotoilua tuuletus- ja kolmio-takaikkunoiden jäädessä pois sivulaseista, ja Camaro sai myös pyöreät Corvette-tyyliset takavalot. Joustavasta, kolhuille vähemmän alttiista, kumimaisesta Endura-muovista tehdyistä etu- ja takaklipeistä etummainen sai alemman mallisarjan versioissa yhtenäisen kromatun teräspuskurin, kun taas RS-, SS- ja Z/28-versiot saivat ammottavan jäähdytinkidan versiomerkeillä, jota reunustivat molemmin puolin kromatut puskurityngät (bumperettes). Määräysten tiukentuessa Camaro sai muiden automallien tavoin massiiviset kromatut alumiinipuskurit vuosimallista 1974 alkaen, kokonaan joustavasta materiaalista tehdyt keula- ja peräklipit vuonna 1978 , joiden rakenteen piti selvitä vähintään 5 mph-törmäyksestä standardiesteeseen ilman vaurioita. Vuoden 1977 Camaro myi myös ensimmäisen kerran paremmin kuin sen pääkilpailija Ford Mustang, yli 218 000 kappaleella. Menestyksen aalto nosti vuosimallin 1978 myyntiä edelleen yli 272 000 kappaleeseen, ja Camaro-menekin huippuvuosi oli 1979, jolloin 282 571 kappaletta meni kaupaksi. Myynti syöksyi kuitenkin jyrkkään alamäkeen vuonna 1980, jolloin kaupat tehtiin hieman yli 152 000 kappaleesta, ja pakollisia elektronisia avustimia esitellyt viimeisen vuoden 1981 malli löysi enää 126 139 ostajaa.
Camaro IROC-Z / Z28 (1988-1992) varustettuina 1LE-paketilla
pienoiskuva|vasen|1985 IROC-Z = Intl. Race of Championspienoiskuva|oikea|Nevada Highway Patrol-Camaro (Gen III) Vuodesta 1988 lähtien Camaron kolmannen sukupolven autoihin oli tarjolla aluksi "salainen" 1LE Special Performance Components-paketti, minkä pohjana oli Camaron versio IROC-Z. Tausta-ajatus luoda kilpailukelpoinen Camaro-variantti suosituksi tulleeseen SCCA:n Showroom Stock-vakioautoluokkaan oli herännyt, kun Camaron myynti oli vuodesta 1982 tarjotun kolmannen sukupolven elinkaaren ehtoopuolella alkanut laskea. Ryhmä kilpailutoimintaan vihkiytyneitä insinöörejä ryhtyi kasaamaan kilpuria, minkä "voitot sunnuntaina toisivat ostajia autoliikkeisiin maanantaina" moottoriajoneuvojen valmistajien vanhan juonen mukaan. Camaron ajomukavuus uhrattiin sen parhaalle mahdolliselle käsiteltävyydelle, tilaajalla piti olla sisäpiiritieto osatakseen tilata 1LE-auton, ja mukana piti olla todistus auton osallistumisesta SCCA- tai IMSA-kilpailuihin. Chevroletin International Race of Champions-sponsoroinnista juonuva IROC-malli oli saatavilla 220 hevosvoiman 305-kuutiotuumaisella TPFI-V8:lla ja käsivalintaisella 5-vaihteisella vaihteistolla (automaatti laskisi moottoritehon 195 hevosvoimaan), tasi 230 hevosvoiman 350-kuutiotuumaisella TPFI-V8:lla liitettynä vain 4-vaihteiseen automaattivaihteistoon. Hankintaan ei ollut suoravalintaa, vaan asiakkaan piti osata valita General Motors-yhtymän määrättyjä Regular Production Option- l. RPO-koodeja: edellä kuvatut LB0- tai B2L-moottorit piti yhdistää RPO-koodin G92 taka-akselikitti moottorin mukaan määrätyillä välityssuhteilla, G80 tasauspyörästön lukko (Positraction), ja viimein vielä kieltää ilmastointilaitteen asennus. Näin tehtynä tuotantolinjalta putkahtaisi 1LE-varustettu Camaro, missä oli myös jäykemmät jouset ja kallistuksen vakaimet, vahvemmat jarrulevyt, vahvistetut vetopyörät ja laakerit, alumiininen kardaaniakseli, ja polttoainesäiliö sisäisillä loiskelevyillä sekä kahdella ottoputkella polttoaineen saannin turvaamiseksi suurten sivuttaisvoimien alaisena. Vuodelle 1988 GM salli vain neljän 1LE-varustellun Camaron valmistumisen, vuonna 1989 tilauksia tuli yksityiskohdissa hieman muutetulla varustelulla 111 kappaletta (110 739 kappaleen Camaro-tuotannosta ko. vuonna), ja IROC-Z:n viimeisenä vuonna 1990 vain 66 kappaletta. Vuonna 1991 mallin palattua Z28-nimiseksi tämän urheilupaketti 1LE:n tilasi 478 ostajaa, ja kolmannen sukupolven viimeisenä vuonna 1992 kyseinen 1LE-paketti houkutteli peräti 705 osatajaa - eli kolmannen sukupolven Camaro 1LE-yhteisvalmistus oli 1 360 kappaletta. 1LE-ratapaketti tuli tauon jälleen tarjolle vuosimallista 2013 alkaen. Chevroletin sijaan IROC-sponsoriksi tuli vuodesta 1993 alkaen Dodge.
Neljäs sukupolvi (mallivuodet 1993-2002)
pienoiskuva|1994 Camaro (kori 1993-1997)pienoiskuva|2002 Camaro SS (facelift 1998-2002)Chevrolet Camaro uudistui vuodelle 1993 neljännellä mallisukupolvella, ja se käytti jatkokehiteltyä F-Body -pohjalevyä. Tarjolla oli koriversiot Liftback-coupé kookkaalla tavaratilan kannella, Corvette-mallissa suosituksi tullut T-Top -targakatolla irrotettavien paneelien kera, sekä aito Convertible-avoauto. Kulmikkaan 80-luvun korin sijaan muotoilua pyöristettiin ja virtaviivaistettiin: kulmikas koriversio 1993-1997 sai edelleen pyöristetyn kasvojenkohotuksen (facelift) vuosimalleissa 1998-2002. Vaihteistot olivat käsivalintaisia tai automaattivaihteistoja, ja moottoripaletti sisälsi V6- ja V8- moottoreita joiden kärjessä oli sama 5,7-litrainen LS1 kuin Chevrolet Corvettessa. Merkittävimpiä variantteja olivat jälleen SS sekä Z/28, joista erikoisin oli mallin 30-vuotista taivalta juhlistava LT4 SS. Kilpailutilanteessa urheilullisia ja suorituskykyisiä tuontiautoja vastaan vanhanaikaiseksi jäänyt Camaro oli menettänyt asemiaan, ja neljännen sukupolven viimeisen vuosimallin 2002 jälkeen Camaro jäi tauolle aina vuodelle 2010 uudistetun viidennen sukupolven julkistamiseen asti.