cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Lufthansan lento 181
Lopputulos
Saksan liittokansleri Schmidt varoitti liittopäivillä sanoilla: "terrorismi ei vielä ole kuollut". Tällä hän halusi sanoa, että juuri kaappauksen epäonnistuttua ensimmäinen panttivangeista, työnantajainliiton puheenjohtaja Hanns Martin Schleyer, murhattiin Mulhousessa, Ranskassa 20. lokakuuta
Pitkäkosken maja
60.26609°N, 24.89817°W
Pitkäkosken maja on Helsingin keskuspuiston pohjoislaidalla, lähellä Vantaanjoen Pitkäkoskea sijaitseva ulkoilumaja. Se sijaitsee Kuninkaantammentiellä Kuninkaantammessa.
Aiemmin, eli ennen vuonna 1982 valmistunutta Päijännetunnelia, Helsingin kaupunki otti raakavetensä pääosin Vantaanjoesta. Nykyisin Pitkäkosken majana toimiva parakki toimi vuonna 1959 valmistuneen Helsingin kaupungin vesilaitoksen työmaaruokalana. Pitkäkosken majan lounaispuolella Hakuninmaalla toimii nykyäänkin Pitkäkosken vedenpuhdistamo, joka on osa Helsingin vesihuoltoa.
Tofaş Bursa
Tofaş Bursa on bursalainen koripalloseura. Seura on voittanut Turkin mestaruuden vuosina 1999 ja 2000. Nykyisin joukkue pelaa toiseksi korkeimmalla tasolla.
Mogadishun isku 2017
Mogadishun isku 2017 on 14. lokakuuta vuonna 2017 Mogadishussa Somaliassa tehty terrori-isku, joka vaati 588 ihmisen hengen. Lisäksi 316 loukkaantui. Se kuuluu maailman eniten uhreja vaatineisiin terrori-iskuihin ja on Afrikan historian toiseksi pahin isku vuonna 1994 Ruandassa tapahtuneen Mushan kirkon joukkomurhan jälkeen. Iskun tekijä oli islamistinen Al-Shabaab-liike, joka sotii Somalian hallitusta vastaan. Iskun varsinainen kohde oli Mogadishun lentokenttäalue, jossa on Afrikan unionin ja Yhdysvaltain sotilaiden tukikohta. Isku tehtiin iltapäiväruuhkan aikaan kuorma-autolla, johon oli lastattu sotilasräjähteitä.
Ristihuulikarppi
Ristihuulikarppi (Moxostoma lacerum) oli imukarppien (Catostomidae) heimoon kuuluva kalalaji, jota esiintyi Yhdysvalloissa. Ristihuulikarpin suurin tavattu pituus oli 31,3 senttimetriä. Ristihuulikarppi luokitellaan hävinneeksi lajiksi eikä sitä ole tavattu elävänä vuoden 1893 jälkeen. Sen häviämisen syy oli todennäköisesti veden saastuminen.
Hervörin saaga
Hervörin saaga tai Hervörin ja kuningas Heiðrekrin saaga on keskiaikainen islantilainen saaga, joka luetaan niin kutsuttuihin muinaissaagoihin. Saaga on kirjoitettu vuoden 1250 tietämillä, ja sen katsotaan olevan yksi vanhimmista muinaissaagoista. Hervörin saagan kirjoittajaa ei tiedetä. Saaga kertoo neljän eri sukupolven sotureista – Angantýristä, tämän tyttärestä Hervöristä, Hervörin pojasta kuningas Heiðrekristä sekä tämän kahdesta pojasta, Angantýristä ja Hlöðristä – sekä sukupolvelta toiselle periytyvästä Tyrfingr-miekasta, joka antaa aina voiton käyttäjälleen, mutta joka on jonkun miehen surma, joka kerta kun se vedetään huotrastaan. Saaga sisältää useita edda-mittaisia runoja, joista esimerkiksi Hunnien taistelulauluna tunnettu Hlöðskvida ('Hlöðrin laulu') edustaa todennäköisesti vanhimpia sankarirunouden kerrostumia. On katsottu, että osa saagan pohjana olleesta tarinaperinteestä on voinut juontua jopa kansainvaellusten ajalta saakka. Hervörin saagaa ei ole suomennettu.
Saagan käsikirjoitukset ja versiot
Hervörin saaga on säilynyt kolmena eri versiona, joista yleisesti puhutaan R-, U- ja H-versiona. R-version pääkäsikirjoitus on 1400-luvun alkupuolelta peräisin oleva GkS 2845 4to. U-versiona tunnettu teksti on säilynyt lähinnä myöhemmissä paperikopioissa. H-version pääkäsikirjoitus on Hauksbók-nimellä tunnettu käsikirjoitus, joka on laadittu 1300-luvun alussa. Versiot eroavat toisistaan jonkin verran sisällöltään, minkä lisäksi ne sisältävät myös vaihtelevan määrän runoutta.
Hervörin saaga suurvalta-ajan Ruotsissa
Suuri osa saagan tapahtumista erityisesti saagan alkupuolella sijoittuu Ruotsin alueelle tai sen vaikutuspiiriin historian saatossa kuuluneille alueille (esimerkiksi Aldeigjuborg eli Vanha-Laatokka (Staraja Ladoga)), minkä jälkeen näkökulma laajentuu mutta pysyttelee yhä pitkälti itäskandinaavisella vaikutusalueella länsiskandinaavisen sijaan, esimerkiksi Garðaríki eli Kiovan Rus. Saagasta kiinnostuttiinkin sen vuoksi suurvalta-ajan Ruotsissa lähteenä, joka voisi kertoa jotain Ruotsin muinaisesta menneisyydestä, josta muutoin ei ollut saatavilla kirjallisia lähteitä, ja toimia suurvaltaideologian rakennusaineena. Erityisen kiinnostavaksi Ruotsin näkökulmasta saagan teki vain sen U-versiossa esiintyvä kuninkaiden sukukupuu, jossa kuningas Heiðrekrin poika Angantýr esitetään 1100-luvulla hallinneen Ruotsin kuninkaan Ingi II Hallsteinninpojan (isl. Ingi Hallsteinsson) esi-isänä. Jotkut nykytutkijat ovat pitäneet mahdollisena, että sukupuu pohjautuisi jollekin islantilaiselle 1100-luvulta peräisin olevalle tekstille.
Indohyus
Indohyus on noin ketun kokoinen sorkkaeläin, joka tunnetaan fossiileina Pohjois-Intiasta, Kashmirin alueelta. Se on elänyt Etelä-Aasiassa eoseenikaudella, noin 48 miljoonaa vuotta sitten.
Indohyus on mielenkiintoinen fossiili, sillä vaikka se ulkoisesti muistuttaa pieniä maalla elävia sorkkaeläimiä (lähinnä pientä kaurista), sillä on useita anatomisia rakenteita, jotka tunnetaan kaikilta sekä nykyisin eläviltä että fossiloituneilta valailta, muttei miltään muilta eläimiltä, sorkkaeläimet mukaan lukien. Näistä tärkein on korvassa sijaitseva luinen rakenne, involucrum.
Indohyuksen hampaiden 18O-isotooppianalyysi osoittaa eläimen eläneen hyvin intensiivisesti vesistöjen äärellä. Vesieläimillä kyseistä hapen isotooppia esiintyy ravinnon takia noin 2–3 ‰ vähemmän kuin maaeläimillä ja hammasluussa isotooppipitoisuus säilyy lähes muuttumattomana. Mittausten mukaan Indohyuksen δ18O-arvo on vain noin 22 ‰ kun maaeläimillä se on 24–28 ‰ ja osittain vedessä elävillä lajeilla se on tyypillisesti korkeintaan 23 ‰. Eri näytteissä isotooppiarvo lisäksi vaihtelee hyvin vähän. Toinen mitattu isotooppi on 13C, mikä kertoo eläimen ravinnonlähteistä. Hapen tapaan myös tämän isotoopin suhteellinen osuus muuttuu, mikäli eläin hankkii ravintonsa vedestä. Isotooppianalyysin tulos ei kuitenkaan eroa eoseenikautisista maaeläimistä ja tämän perusteella Indohyus onkin hankkinut ravintonsa kuivalta maalta. Näin ollen Indohyus on sopeutunut vesielämään luultavasti petojen välttämiseksi. Se lieneekin vaaran uhatessa ilmeisesti paennut sukelluksiin samaan tapaan kuin nykyään elävä kääpiövesikauris (Hyemoschus aquaticus). Isotooppianalyysin perusteella sen on kuitenkin täytynyt viettää vedessä huomattavan suuri osa elinajastaan.
Robert McGregor
Robert "Bobby" McGregor (s. 3. huhtikuuta 1944 Falkirk, Skotlanti) on brittiläinen kilpauimari, joka saavutti vapaauinnissa olympiahopeaa vuonna 1964 ja voitti Euroopan-mestaruuden vuonna 1966.
McGregor osallistui kaksiin olympialaisiin. Tokiossa 1964 hän saavutti hopeaa 100 metrin vapaauinnissa ajalla 53,5, millä hän hävisi Yhdysvaltain Don Schollanderille 0,1 sekunnilla. Tokion kisojen viesteissä hän sijoittui seitsemänneksi 4 × 100 metrin vapaauinnissa ja kahdeksanneksi 4 × 100 metrin sekauinnissa sekä karsiutui 4 × 200 metrin vapaauinnin alkuerissä. Méxicon olympialaisissa 1968 McGregor sijoittui neljänneksi 100 metrin vapaauinnissa ajalla 53,5 ja 4 × 100 metrin vapaauinnissa sekä karsiutui 4 × 100 metrin sekauinnin ja 4 × 200 metrin vapaauinnin alkuerissä.
McGregor saavutti EM-kilpailuissa Leipzigissa 1962 hopeaa 4 × 100 metrin vapaauinnissa ja voitti Utrechtissa 1966 kultaa 100 metrin vapaauinnissa. Vuoden 1967 universiadeissa hän saavutti kolme hopeaa ja yhden pronssin, joista yksi hopea tuli 100 metrin vapaauinnista ja loput mitalit viesteistä..
McGregor paransi useasti Euroopan-ennätystä 100 metrin vapaauinnissa vuosina 1963–1964, parhaimmillaan aikaan 53,9. Hän menetti ennätyksen syyskuussa 1964 ranskalaiselle Alain Gottvallèsille, joka ui maailmanennätyksen 52,9.
McGregorin isä David McGregor kilpaili olympialaisissa vesipalloilijana vuonna 1936.
Sekiryō Yamauchi
Sekiryō Kaneda (金田積良, 10. joulukuuta 1901 – 2. helmikuuta 1979) (tunnetaan myös nimellä Sekiryō Yamauchi (山内積良)) oli Nintendon toinen toimitusjohtaja. Hän meni Nintendon perustajan Fusajirō Yamauchin tyttären Tei Yamauchin kanssa naimisiin, ja otti sukunimekseen Yamauchi.
Henkilöhistoria
Nintendo oli Japanin suurin kortintekijä, kun Sekiryō Yamauchi otti vastaan toimitusjohtajan paikan. Vuonna 1933 hän toteutti yhdistymisen toisen yrityksen kanssa, ja yrityksen uudeksi nimeksi tuli Nintendo and Co..
Sekiryō Yamauchi vetäytyi eläkkeelle vuonna 1949, ja uudeksi toimitusjohtajaksi tuli Hiroshi Yamauchi.
Yleisöakvaario
thumb|Dubai Mall Aquarium thumb|[[Valashai Georgian akvaariossa Atlantassa]] thumb|[[Maitovalas Vancouverin akvaarion ulkoaltaassa]] Yleisöakvaario on eläintarhaa vastaava laitos, jossa esitellään vedessä eläviä eläimiä, lähinnä kaloja. Yleisöakvaariossa on yleensä ainakin yksi niin iso allas, että siellä voidaan pitää lajeja, jotka eivät pärjäisi kotiakvaariossa: haita, delfiineitä tai hylkeitä.
Gerda Wrede
Gerda Helena Wrede-Paischeff (26. marraskuuta 1896 Piikkiö – 17. marraskuuta 1967 Helsinki) oli suomalainen vapaaherratar ja teatterivaikuttaja. Hän toimi muun muassa Svenska Teaternin oppilaskoulun rehtorina Helsingissä.
Yleisöakvaario
Ensimmäinen yleisöakvaario avattiin vuonna 1853 Lontoon eläintarhan yhteydessä. Monet varhaiset akvaariot rakennettiin rannikolle ja suunniteltiin käyttämään paikallista merivettä. Nykyisin hyvien suolasekoitusten ja puhtaan vesijohtoveden ansiosta akvaarioita voi olla sisämaassakin. Suomessa Maretarium käyttää merestä pumpattua vettä, kun taas Helsingin Sea Life sekoittaa merivetensä hanavedestä ja suolasta. thumb|[[Bristolin akvaarion tunneli]] 1980-luvulta alkaen on moniin yleisöakvaarioihin rakennettu akryylinen tunneli, jossa katsojat pääsevät tarkastelemaan haita ja muita isoja kaloja alhaalta päin.
Gerda Wrede
Ura
Wrede opiskeli Svenska Teaternissa vuosina 1914–1916, jossa hän myös näytteli vuodet 1916–1921 sekä 1927–1928. Wrede matkusti Saksaan 1920-luvun lopussa opiskellen aluksi puhepedagogiikkaa Weimarissa. Vuodet 1930–1931 hän vietti Berliinissä Deutsches Theaterin näyttelijäkoulussa, jonka jälkeen Nicken Rönngren pyysi Wreden Svenska Teaternin oppilaskoulun virkaatekeväksi johtajaksi. Vuonna 1941 hänet valittiin rehtorin virkaan, jota tehtävää Wrede hoiti vuoteen 1966 saakka. Vuodet 1932–1956 hän toimi myös ohjaajana sekä 1954–1959 teatterin apulaisjohtajana Runar Schaumanin alaisuudessa. Wrede vieraili ohjaajana myös Ruotsissa, sekä opetti lausuntaa Helsingin yliopistossa.
Yleisöakvaario
Euroopassa alaa kehittäviä ja valvovia järjestöjä ovat Euroopan eläintarha- ja akvaariojärjestö (EAZA), The European Association for Aquatic Mammals (EANN) ja European Union of Aquarium Curators (EUAC).
Gerda Wrede
Ura
Wredelle myönnettiin Pro Finlandia -mitali vuonna 1954.
Fagervik
thumb|250px|Fagervikin kartanon päärakennus thumb|250px|right|[[Fagervikin kirkko Bruksträsketin rannalla. Fagervikin kartano taustalla.]]
Fagervik on kylä Inkoossa.
Fagervikissa toimi 1646–1902 Suomen vanhimpiin kuulunut rautaruukki, jonka historiallinen alue on säilynyt nykypäiviin asti. Fagervikissa on myös kyläkirkko ja sen ympärillä matalia puisia työväenasuntoja. Fagervikin kartano valmistui 1773, ja sen suunnitteli arkkitehti C. F. Schröder. Kartanon pohjoispuolella on laaja, englantilaistyyppinen maisemapuisto ja kartanon eteläpuolella puisto on hoidetumpi, lähinnä barokkityylinen muotopuutarha.
Fagervikin–Snappertunanjoen alue on maisemallisesti vaihtelevaa ja pienipiirteistä. Murroslaaksojen pohjilla virtaavat joet ja ravinteikkaat järvet luhtineen ja ympäryssoineen ovat alueen arvokkainta luontoa. Alue on yksi Suomen kansallismaisemista.
Sverigehuset
thumb|285px|Sverigehuset Sverigehuset (”Ruotsitalo”) on rakennus Tukholman Norrmalmilla, Kungsträdgårdenin ja Hamngatanin kulmassa. Se on rakennettu 1961–1969 ja sen on suunnitellut arkkitehti Sven Markelius. Rakennuksessa on kaksi osaa. Puiston puoleisessa matalammassa osassa on muun muassa Svenska institutetin toimistoja. Hamngatanin puoleisessa korkeammassa osassa on kahden kerroksen korkuinen näyttelyhalli, kirjasto ja konferenssitiloja. Sverigehusetin julkisivut on pinnoitettu betonilla, joka on erikoiskäsittelyllä saatu jäljittelemään luonnonkiveä.
Bart Goor
Goor siirtyi Anderlechtiin ajauduttuaan entisen seuransa Feyenoordin valmennusjohdon kanssa erimielisyyksiin. Hän on voittanut Anderlechtin paidassa neljästi Belgian liigan mestaruuden sekä kolmasti Belgian supercupin.
Belgian maajoukkuetta Goor on edustanut 78 kertaa ja tehnyt 13 maalia. Arvokisoissa hän on edustanut maataan vuoden 2000 EM-kisoissa sekä vuoden 2002 MM-kisoissa.
Évianin konferenssi
Évianin konferenssi oli 6.–15. heinäkuuta 1938 Ranskassa Évian-les-Bainsissa järjestetty kansainvälinen kokous, jossa käsiteltiin natsi-Saksasta ja siihen liitetystä Itävallasta pakoon pyrkineiden juutalaisten sijoittamista konferenssin osallistujamaihin. Konferenssi järjestettiin Yhdysvaltain presidentin Franklin D. Rooseveltin aloitteesta, ja siihen osallistui 32 valtiota sekä 24 järjestöä. Golda Meir oli kokouksessa tarkkailijana, mutta hänellä ei ollut puheoikeutta. Adolf Hitler oli aiemmin maaliskuussa sanonut, että hän mielellään auttaa juutalaisia poistumaan Saksasta ”vaikkapa luksusluokan laivoilla”.
Évianin konferenssi epäonnistui tavoitteessaan, sillä lopulta pakolaisia suostuivat ottamaan vastaan vain Dominikaaninen tasavalta ja Costa Rica. Maailman Sionistijärjestön presidentti Chaim Weizmann sanoi myöhemmin, että maailma näytti jakautuneen kahteen osaan: siihen, jossa juutalaiset eivät voineet asua, ja siihen, jonne heitä ei päästetty.
Konferenssin osallistujamaat
Alankomaat, Argentiina, Australia, Belgia, Bolivia, Brasilia, Chile, Costa Rica, Dominikaaninen tasavalta, Ecuador, Guatemala, Haiti, Honduras, Irlanti, Iso-Britannia, Kanada, Kolumbia, Kuuba, Meksiko, Nicaragua, Norja, Panama, Paraguay, Peru, Ranska, Ruotsi, Sveitsi, Tanska, Uruguay, Uusi-Seelanti, Venezuela, Yhdysvallat.
Rauhansopimus
Rauhansopimus on kahden tai useamman osapuolen, yleensä valtion tai liittoutuman välinen sopimus, jolla lopetetaan osapuolten välinen sotatila. Se on erotettava aselevosta, joka on sopimus vihollisuuksien lopettamisesta, antautumisesta, jossa toinen osapuoli luopuu sotatoimista, ja tulitauosta, jossa osapuolet väliaikaisesti tai pysyvästi lopettavat taistelut.
Rauhansopimusten sisältö
Rauhansopimuksen sisältö riippuu yleensä sen konfliktin laadusta, joka sillä lopetetaan. Laaja-alaisten konfliktien lopettamiseksi saatetaan joko laatia monenvälinen kansainvälinen sopimus, jonka allekirjoittavat kaikki sotaan osallistuneet valtiot, tai erilliset rauhansopimukset jokaiselle valtiolle.
Rauhansopimus voi sisältää määräyksiä monenlaisia asioista. Tyypilliä asioita, joista on ollut säännöksiä monissa rauhansopimuksissa, ovat:
Rauhansopimusta edeltää usein tulitauko tai aselepo, jolla sotatoimet lopetetaan, taikka väliaikaiseksi tarkoitettu välirauhansopimus.
Vanhalla ajalla
Mahdollisesti vanhin tunnettu rauhansopimus solmittiin heettiläisten valtakunnan ja Hayasa-Azzin välillä noin vuonna 1350 eaa. Paljon tunnetumpi on kuitenkin myöhempi, heettiläisten ja Egyptin välinen rauhansopimus, jonka heettiläisten kuningas Hatusiliš III ja Egyptin faarao Ramses II solmivat Kadeshin taistelun jälkeen noin vuonna 1274 eaa. Sopimuksesta ovat säilyneet sekä egyptinkielinen, hieroglyfeillä kirjoitettu, että heetinkielinen, nuolenpäillä kirjoitettu teksti.
Sopimusta on pidetty niin kansainvälisten suhteiden kehityksen kannalta niin merkittävänä, että sen jäljennös on ripustettu Yhdistyneiden kansakuntien päämajan seinälle.
Rooman ja Karthagon välisistä puunilaissodista kaksi ensimmäistä päättyivät rauhansopimuksiin, kolmas sen sijaan Karthagon perusteelliseen hävitykseen.
Uudella ajalla
Uudella ajalla tehdyistä rauhansopimuksista huomattavimpia ovat:
Toisen maailmansodan jälkeen
Toisen maailmansodan jälkeen ei Saksan kanssa tehty rauhansopimusta, sillä sota päättyi Saksan ehdottomaan antautumiseen, minkä jälkeen maa oli jaettuna miehitysvyöhykkeisiin, joista myöhemmin muodostettiin Saksan liittotasavalta ja Saksan demokraattinen tasavalta. Kun Saksa paljon myöhemmin, vuonna 1990 yhdistyi, entiset voittajavaltiot ja yhdistynyt Saksa tekivät sopimuksen Saksaa koskevasta lopullissta järjestelystä.
Muiden eurooppalaisten akselivaltojen, Italian, Unkarin, Romanian, Bulgarian ja Suomen kanssa liittoutuneet tekivät vuonna 1947 Pariisin rauhansopimukset. Sitä ennen Suomi oli jo allekirjoittanut vuonna 1940 Moskovan rauhansopimuksen, joka lopetti talvisodan sekä vuonna 1944 Moskovan välirauhan, joka lopetti jatkosodan.
Japanin kanssa Yhdysvallat teki vuonna 1951 San Franciscon sopimuksen
Rauhansopimukset Suomen historiassa
Edellä mainittujen, Suomen itsenäisyyden aikana solmittujen rauhansopimusten ohella ovat Suomen historian kannalta tärkeitä monet Ruotsin vallan aikaiset, Ruotsin ja Venäjän väliset rauhansopimukset:
Huugo Jalkanen
Henkilöhistoria
Jalkasen vanhemmat olivat puutarhuri Ananias Jalkanen ja Emma Lind. Hän tuli ylioppilaaksi 1908 ja valmistui filosofian maisteriksi 1914. Jalkanen toimi Uuden Suomen kirjallisuus- ja teatteriarvostelijana 1926–1958, samoin kuin lehden kulttuuriosaston toimittajana vuodesta 1942. Jalkanen kuului Suomen Kirjailijaliiton johtokuntaan vuosina 1924–1927 ja 1929–1953 sekä toimi sen sihteerinä 1940–1949. Vuosina 1924–1946 hän toimi Suomen Näytelmäkirjailijaliiton sihteerinä ja vuosina 1946–1965 puheenjohtajana. Jalkanen oli teatterilehti Naamion toimittaja 1930–1940 ja Yleisradion dramaturgi 1935–1942.
Jalkasen puoliso oli opetusneuvos Hilma Jalkanen, o.s. Syvälahti. Heidät on haudattu Honkanummen hautausmaalle. Heidän poikansa oli miekkailija Kauko Jalkanen, ja taikuri Jussi Jalkanen puolestaan on Kauko Jalkasen poika.
Kirjallinen tuotanto
Jalkanen käytti runoissaan vapaamuotoista mittaa jo vuonna 1912. Häntä pidetään tässä suhteessa uranuurtajana Suomessa, joskin hän käytti myös perinteisiä runomittoja vapaamuotoisten runojen rinnalla. Jalkasen tuotantoon sisältyy lisäksi näytelmiä ja kuunnelmien käsikirjoituksia. Hän myös suomensi useita teoksia.
Sinfonia nro 40 (Mozart)
Sinfonia nro 40 g-molli (KV 550) on Wolfgang Amadeus Mozartin sinfonia, joka valmistui vuonna 1788. Sinfonia on sävelletty poikkeuksellisen tuotteliaan kauden aikana kesällä 1788 muutamassa viikossa ja se valmistui 25. heinäkuuta. Samana kesänä Mozart sävelsi myös sinfoniat numero 39 ja 41.
Teoksesta on olemassa kaksi versiota, alkuperäinen versio vuodelta 1788 ja myöhempi versio, johon Mozart lisäsi osuudet kahdelle klarinetille ja muutti oboe-osia. Nämä muutokset on tehty todennäköisesti tiettyä esitystä varten.
Sinfonian muutettu versio on sävelletty huilulle, kahdelle oboelle, kahdelle klarinetille, kahdelle fagotille, kahdelle käyrätorvelle sekä jousisoittimille, jotka käsittävät ensimmäiset ja toiset viulut, alttoviulut, sellot ja kontrabassot. Alkuperäisessä versiossa ei ole klarinetteja. Merkittävää on trumpettien ja patarumpujen puuttuminen.
Osat
pienoiskuva|center|600px|Mozartin 40. sinfonian ensimmäisen osan pääteema. Sinfoniassa on neljä osaa tyypillisessä klassisen kauden sinfonian järjestyksessä (nopea osa, hidas osa, menuetti, nopea osa).
Alberto Korda
pienoiskuva|[[Che Guevara Alberto Kordan ottamassa valokuvassa.]]
Alberto Díaz Gutiérrez (14. syyskuuta 1928 Havanna – 25. toukokuuta 2001 Pariisi) oli kuubalainen valokuvaaja, joka tunnetaan parhaiten kuuluisan Che Guevaran valokuvan ottajana.
Korda oli rautatieläisen poika, joka työskenteli monissa ammateissa (juoksupoika, ovelta-ovelle-kauppias jne.) ennen ryhtymistään valokuvaajan apulaiseksi. Korda eteni urallaan hyvin ja hänestä tuli suosittu mallien kuvaaja. Korda meni naimisiin kuubalaisen mallin, Niurkan kanssa, tämä kuten kaksi muutakin avioliittoa päättyivät eroon. Korda muutti sukunimensä Diaz Gutiérrez Kordaksi brittiläisen ohjaajan Alexander Kordan mukaan, sukunimi kuulosti kuubalaiseen korvaan aivan Kodakilta.
Kuuban vallankumous vuonna 1959 muutti Kordankin elämän ja hän alkoi tarjota valokuviaan Revolucion-sanomalehdelle, jonka toimitus oli lähellä Kordan studiota. Vallankumouksen jälkeen hänestä tuli Fidel Castron henkilökohtainen valokuvaaja kymmeneksi vuodeksi.
Vuodet 1968–1978 Korda keskittyi vedenalaiseen valokuvaukseen kunnes 1978 hänen näyttelynsä Japanissa nosti hänen valokuvansa kansainvälisesti tunnetuiksi. 1980-luvulla hän kuului Castron seurueeseen tämän matkoilla Venezuelaan ja Meksikoon. Hänellä oli myös pieni rooli Wim Wendersin dokumentin Buena Vista Social Club alussa. Tosin jostakin syystä hänen nimeään ei ole lopputeksteissä.
Alberto Korda kuoli sydänkohtaukseen Pariisissa vuonna 2001 vieraillessaan töidensä näyttelyssä.
Kuuban kuuluisimpiin nykykuvaajiin kuuluva José A. Figueroa toimi uransa alkuvaiheessa Alberto Kordan apulaisena ja työtoverina.
Mtatsmindan pantheon
thumb|280px|Pyhän Daavidin kirkko (Mamadaviti) ja Mtatsmindan pantheon talvella thumb|280px|[[Davit Eristavin hauta pantheonissa]] Mtatsmindan kirjailijoiden ja julkisuuden henkilöiden pantheon on nekropoli Georgian pääkaupungissa Tbilisissä. Se sijaitsee kaupungin keskustan länsipuolella nousevan Mtatsminda-vuoren (”pyhä vuori”) rinteellä 1850-luvulla rakennetun Mamadavitin kirkon alla. Pantheoniin on haudattu lukuisia georgialaisia kuuluisuuksia, kirjailijoita ja taiteilijoita. Heistä merkittävimpiin kuuluvat muiden muassa kirjailijat Ilia Tšavtšavadze ja Galaktion Tabidze, ohjaaja Kote Mardžanišvili, taidemaalari Lado Gudiašvili, historioitsija Simon Džanašia, presidentti Zviad Gamsakhurdia ja niin edelleen.
William F. Buckley, Jr.
thumb|William F. Buckley [[Ronald Reaganin toisessa virkaanastujaistilaisuudessa 1985.]] William Frank Buckley, Jr. (24. marraskuuta 1925 – 27. helmikuuta 2008) oli yhdysvaltalainen kirjailija ja konservatiivinen aktivisti. Hän valmistui Yalen yliopistosta vuonna 1950, minkä jälkeen hän työskenteli vajaan vuoden CIA:ssa. Vuonna 1954 ilmestyneessä kirjassaan hän puolusti kommunismia vastustanutta senaattoria Joseph McCarthya. Seuraavana vuonna hän perusti National Review -aikakauslehden, joka yhdisti perinteisen konservatismin ja libertarismin.
Mtatsmindan pantheon
Ensimmäiset paikalle haudatut kuuluisuudet olivat venäläinen kirjailija Aleksandr Gribojedov (1795–1829) ja hänen georgialainen vaimonsa Nino Tšavtšavadze (1812–1857). Pantheon avattiin virallisesti vuonna 1929 Gribojedovin Iranissa tapahtuneen traagisen kuoleman satavuotismuistopäivänä. Tämän jälkeen paikalle on haudattu lukuisia ansioituneita georgialaisia. Pantheonia hallinnoi Tbilisin kunta.
William F. Buckley, Jr.
Ollessaan ehdolla New Yorkin pormestariksi vuonna 1965 Buckley sanoutui irti Robert Welchin johtamasta John Birch Society -järjestöstä ja vaati republikaanipuoluetta puhdistamaan JBS:n jäsenet riveistään. Hän tuli kolmanneksi 13,4 prosentin äänisaaliilla.
Mtatsmindan pantheon
Aiheesta muualla
41.69583°N, 44.78889°W
William F. Buckley, Jr.
Buckleyllä oli tärkeä rooli liberaalirepublikaanin senaattorin Lowell Weickerin vaalitappiossa vuonna 1988. Buckley antoi tukensa Weickerin demokraattivastustajalle Joe Liebermanille. Presidentti George Bush myönsi hänelle Presidential Medal of Freedomin vuonna 1991.
Miks kaikki kiusaa
Miks kaikki kiusaa on laulaja Mandi Lammen esittämä musiikkikappale vuodelta 1998. Kappaleen on säveltänyt Marko Kolehmainen ja sanoittanut Heidi Vahakallio.
William F. Buckley, Jr.
Suuri yleisö tunsi Buckleyn parhaiten keskusteluohjelma Firing Linen tekijänä ja isäntänä. Ohjelmaa tuotettiin yhteensä ennätykselliset 33 vuotta ja 1 504 jaksoa. Sitä esitettiin valtakunnallisesti julkisen palvelun televisiokanavilla. Jokaisessa jaksossa Buckley keskusteli vieraansa kanssa poliittisista ja yhteiskunnallisista aiheista. Vieraita olivat muun muassa presidentit Richard Nixon, Jimmy Carter ja Ronald Reagan, pääministeri Margaret Thatcher, poliittinen ajattelija Noam Chomsky ja taloustieteilijä John Kenneth Galbraith.
Miks kaikki kiusaa
Kappale löytyy albumilta Pieni maailma, ja se julkaistiin erikseen myös omana singlenä.
Kappale tehtiin Mannerheimin lastensuojeluliiton ja opetushallituksen yhteistyönä toteutettuun koulukiusaamisen vähentämiskampanjaa varten. Kappaleesta tehtiin musiikkivideo.
Mandin yritys vähentää koulukiusaamista kappaleella teki hänestä itsestään koulukiusatun.
Chris Webber
Mayce Edward Christopher ”Chris” Webber III (s. 1. maaliskuuta 1973 Detroit, Michigan) on entinen yhdysvaltalainen ammattilaiskoripalloilija. Hänet valittiin urallaan kerran NBA:n ykköstähdistöön (kaudella 2000–2001), kolmesti kakkostähdistöön (kausina 1998–1999, 2001–2002 ja 2002–2003) sekä kerran kolmostähdistöön (kaudella 1999–2000). Hän myös pelasi viitenä vuonna NBA:n tähdistöottelussa.
Webber oli NBA:n varaustilaisuuden ensimmäinen varaus vuonna 1993.
Ura
Orlando Magic varasi Webberin vuoden 1993 varaustilaisuudessa ensimmäisenä pelaajana. Webber ei kuitenkaan pelannut yhtään ottelua Magicissa, vaan joukkue myi hänet pian Golden State Warriorsille saaden vastineeksi Anfernee Hardawayn sekä kolme ensimmäisen kierroksen varausvuoroa.
Tammikuussa 2007 Detroit Pistons palkkasi Webberin ja vuosi myöhemmin Golden State Warriors hankki hänet uudestaan joukkueeseensa. Hän ilmoitti pelaajauransa päättymisestä maaliskuussa 2008 pelattuaan viimeisellä ammattilaiskaudellaan, kaudella 2007–2008, vain yhdeksän ottelua. Hänen uransa viimeisiä vuosia haittasivat toistuvat polvivaivat.
Webber pelasi NBA:ssa 15:n kauden aikana yhteensä 831 runkosarja- ja 80 pudotuspeliottelua. Hänen pistekeskiarvokseen runkosarjassa tuli 20,7, levypallokeskiarvokseen 9,8 ja syöttökeskiarvokseen 4,2. Pudotuspeleissä hänen pistekeskiarvonsa on 18,7, levypallokeskiarvonsa 8,7 ja syöttökeskiarvonsa 3,6.
Webberiä pidetään yhtenä Sacramento Kingsin historian parhaista pelaajista. Vuonna 2009 seura jäädytti hänen pelinumeronsa, numeron 4.
Punaisten hautamuistomerkki (Tampere)
Tampereen punaisten hautamuistomerkki on Kalevankankaan hautausmaalla sijaitseva Suomen sisällissodan punaisten muistomerkki, jonka on tehnyt kuvanveistäjä Jussi Hietanen. Vuonna 1941 paljastettu veistos sijaitsee joukkohaudalla, jonne on haudattu ainakin 2 700 Tampereen taistelun aikana tai myöhemmin Tampereen vankileirillä kuollutta punaista. Muistomerkkiä suunniteltiin jo 1920-luvun alusta lähtien, mutta poliittisen tilanteen vuoksi hanke oli mahdollista toteuttaa vasta parikymmentä vuotta myöhemmin.
Veistos
5,2 metrin korkuinen muistomerkki on tehty Vehmaan punaisesta graniitista. Ylimpänä veistoksen keskellä on kuvattuna hameeseen pukeutunut nainen ja alaston poikalapsi. Heidän sivuillaan ovat lippuja ja soihtuja kantavat työläissankarit, jotka muodostavat äitiä ja poikaa tukevan airuen.
Veistoksen keskiosassa on teksti ”1918 VAKAUMUKSENSA PUOLESTA SORTUNEIDEN TYÖLÄISTEN MUISTOLLE”, ja hieman alempana jalustassa ”MUISTOMERKIN PYSTYTTIVÄT TAMPEREEN TYÖVÄENJÄRJESTÖT TAMPEREEN KAUPUNGIN AVUSTAMANA”. 1970-luvulla Tampereen vasemmistopuolueet ja SAK halusivat muuttaa ylimmän tekstin muotoon ”1918 vakaumuksensa puolesta kansalaissodassa kaatuneiden työläisten, torppareiden ja vankileireillä menehtyneiden muistoa kunnioittaen”, mutta se jätettiin ennalleen.
Useista muista punaisten muistomerkeistä poiketen Kalevankankaan hautamuistomerkkiin ei ole myöhempinä vuosikymmeninä liitetty vainajien nimiä. Tampereen vasemmistoliiton valtuustoryhmä teki asiasta aloitteen vuonna 2013, mutta hanke ei ole toteutunut, koska läheskään kaikkien vainajien henkilölliyys ei ole tiedossa.
Historia
Kalevankankaan hautausmaalla sijaitsevaan joukkohautaan on haudattu 6. huhtikuuta päättyneen Tampereen taistelun aikana kaatuneita tai sen jälkeen teloitettuja, sekä myöhemmin kevään ja kesän aikana Tampereen vankileirillä kuolleita punaisia. Vainajat koottiin suuriin kasoihin hautausmaan itänurkkaan ja haudattiin siunaamatta vankien tekemiin syviin kaivantoihin. Haudattujen tarkka lukumäärä ei ole selvillä, mutta haudassa arvellaan olevan ainakin 2 700, tai mahdollisesti jopa 4 000 vainajaa. Tampereen komendantinviraston taistelujen jälkeen tekemien laskelmien mukaan joukkohaudassa oli 2 751 ruumista, joiden lisäksi sinne haudattiin yli 1 200 vankileirillä kuollutta. Joukkohaudassa on myös noin 100 teloitettua venäläistä, ja lisäksi paikalle siirrettiin 300 sodan aikana kaatunutta punaista, jotka oli alun perin haudattu Pyynikillä sijainneeseen ”Thermopyleen kentän” sankarihautaan.
Vuonna 1924 ammattiosastojen keskusneuvosto perusti muistomerkkihanketta varten erityisen toimikunnan, mutta poliittisen tilanteen vuoksi hautamuistomerkki saatiin vasta talvisodan jälkeen, kun marsalkka C. G. E. Mannerheim antoi käskyn kaatuneiden muistopäivän viettämisestä. Se oli omistettu talvisodan lisäksi sisällissodan molempien osapuolten kaatuneille. Syksyllä 1940 Tampereen työväenjärjestöt muodostivat uuden kivityömies K. V. Vuorion johtaman toimikunnan, joka tilasi muistomerkin kuvanveistäjä Jussi Hietaselta. Hän oli myös itse vankina Tampereen vankileirillä vain 15-vuotiaana. Teos valmistui jo seuraavan talven aikana ja keväällä se luovutettiin Tampereen kaupungin hoitoon. Muistomerkki paljastettiin helatorstaina 22. toukokuuta 1941.
Toni Huuhka
Toni Huuhka (s. 4. helmikuuta 1989 Lahti) on entinen suomalainen jalkapalloilija. Hän oli pelipaikaltaan keskuspuolustaja.
Aivosilta
Aivosilta  on aivorungossa keskiaivojen ja ydinjatkeen välissä sijaitseva aivojen osa. Muut aivorungon osat ovat väliaivot, keskiaivot ja ydinjatke, mutta väliaivoja ei aina lueta mukaan. Aivosillan kautta kulkee useita aivohermoja. Väliaivoista ydinjatkeeseen ulottuva, harmaan ja valkean aineen muodostama aivoverkosto säätelee vireystilaa ja unirytmiä. Sen tiedetään liittyvän REM-uneen, jonka puolestaan tiedetään liittyvän unen näkemiseen.
Campbellin piirikunta (Virginia)
Campbellin piirikunta on Yhdysvaltojen Virginian osavaltiossa sijaitseva piirikunta. Sen väkiluku oli 54 885 vuonna 2019. Piirikunnan hallintokeskus on Rustburgin kunta. Piirikunta perustettiin vuonna 1782.
Jagdgeschwader 54 ”Grünherz”
Jagdgeschwader 54 "Grünherz" (suom. Vihersydän) (JG 54) oli Saksan ilmavoimien hävittäjälentorykmentti toisessa maailmansodassa. Nimensä ja tunnuksensa rykmentti sai perustamispaikkansa Thüringenin, "Saksan vihreän sydämen", mukaan.
Gruppe II/JG 54
Jagdgeschwader 54:n toinen laivue on perinteiltään rykmentin vanhin laivue. Historialtaan II/JG 54 oli alun perin vuonna 1938 Itävaltalainen Wien–Aspern perustettu lentolaivue joka liitettiin Anschlussin jälkeen Luftwaffeen, aluksi I/JG76:ksi josta siirrettiin II/JG 54:ään.
II/JG 54 osallistui Puolan offensiiviin ja taisteluun Ranskasta. Britannian taisteluun II/JG 54 osallistui 12. elokuuta – 1. joulukuuta saavuttaen 238 ilmavoittoa mutta menetti myös noin 40 % ohjaajavahvuudestaan. Laivue siirrettiin 29. maaliskuuta Itävaltaan ja osallistui 6. huhtikuuta alkaneeseen Jugoslavian valtaukseen. 5. toukokuuta laivueen kalusto vaihtui BF 109 E koneista uudempaan F-malliin. Operaatio Barbarossasta lähtien II/JG 54 toimi itärintamalla. Laivueen kalustoksi FW 190 A-koneet vaihtuivat 1943 alussa. Kuurinmaan motin antautuessa 8. toukokuuta 1945 yksikön lentokelpoiset koneet lennettiin Flensburgiin.
Kannaksen suurhyökkäys ja II/JG 54
Kannaksen suurhyökkäyksen aikana Jagdgeschwader 54:n II/JG 54 JaBo-laivue siirrettiin osaksi karjalan kannaksella avustavaa Lento-osasto Kuhlmeytä. JG54:n laivueista I,III ja IV laivue pysyivät yhä saksalaisten käytössä eikä niitä olisi voinut rintamavastuun takia irrottaakkaan Suomen suunnalle.
JG 54:n komentajat
Rykmentinkomentajat
Perhoset
Perhoset (Lepidoptera) ovat hyönteisten lahko. Perhoset jaetaan tavallisesti eri ryhmiin: aitoperhosiin (Ditrysia) ja muutamaan muuhun suhteellisen alkeelliseen ryhmään. Koko Lepidoptera-lahkossa on yhteensä yli 180 000 lajia, jotka jaetaan 127 heimoon.
Rakenne
Muiden hyönteisten tapaan täysikasvuisen perhosten ruumis rakentuu kolmesta ruumiinosasta: päästä (lat. caput), keskiruumiista (lat. thorax) ja takaruumiista (lat. abdomen). Keskiruumiiseen kiinnittyy kolme paria jalkoja ja pään etuosassa ovat tuntosarvet. Näköaistimina toimivat kaksi verkkosilmää ja vaihteleva määrä pistesilmiä. Monilla perhosilla on kuuloaisti.
Perhosten näkyvin piirre ovat yleensä niiden siivet, jotka ovat suuret kooltaan ja ne ovat usein värien ja kuvioiden kirjomia. Värityksellä ja kuvioinnilla on useita funktioita, mutta tavallisimmin sen tarkoitus on kuitenkin piilottaa perhonen saalistajien katseilta. Monilla lajeilla kuviointiin ja väritykseen sisältyy varoitus eläimen pahasta mausta tai suoranaisesta myrkyllisyydestä. Kuviointiin saattaa liittyä myös suvunjatkamiseen liittyviä signaaleja. Siiven väreillä on suuri merkitys perhosten lämmönsäätelyn kannalta.
Varsinaiset siivet ovat läpikuultavat ja kalvomaiset, mutta lähes aina niiden pintaa peittävät kauttaaltaan pienet suomut, jotka sisältävät väriainetta. Tieteellinen nimi, Lepidoptera, tuleekin kreikan kielen suomua ja siipeä tarkoittavista sanoista: lepido-pteron, suomusiipi. Joillakin lajeilla suomut lisäksi taittavat valoa erityisellä tavalla, mikä näkyy metallisena kiiltona. Siiven reunoissa on hienoa karvoitusta, josta käytetään nimitystä siipiripset, lat. cilia ja joka pienillä perhosilla saattaa muodostaa huomattavan osan siiven pinta-alasta. Siipien muoto vaihtelee suuresti eri perhosryhmien välillä ja joissakin ryhmissä etenkin takasiipiin liittyy erilaisia liuskamaisia ulokkeita. Siiviltään surkastuneita perhoslajeja on kokonaisuutena vähän, mutta piirre on kehittynyt perhosten evoluutiossa yli 20 kertaa. Paria poikkeusta lukuun ottamatta siivet ovat tällöin surkastuneet lajin naarasyksilöiltä, mikä tehostanee munien tuotantoa.
Lepäävä perhonen voi asettaa siipensä joko kattolaskuisesti ruumiin sivuille (tectiform), vaakatasoon takaruumiin päälle (planiform) tai purjemaisesti pystyyn ruumiin päälle (veliform). Tapa millä perhonen laskostaa siipensä riippuu sen taksonomiasta.
Perhosille tyypillistä on myös suuosien kehittyminen pitkäksi imukärsäksi, joka aukeaa jousen tavoin.
Kehitysvaiheet ja elintavat
Perhoset käyvät läpi täydellisen muodonvaihdoksen, jonka vaiheita ovat muna, toukka, kotelo ja aikuinen eli imago.
Perhosnaaras tuottaa lajista riippuen hyvin vaihtelevan määrän munia, usein kuitenkin vähintään muutamia satoja. Munien koko ja muoto riippuvat lajista sekä vaihtelevat paljon, samoin kuin tapa, jolla naaras asettelee ne maastoon. Jotkin lajit pudottavat munat lennosta yksitellen ja kauaksi toisistaan, kun toiset lajit asettelevat ne vaihtelevan kokoisiksi ryhmiksi ravintokasvin pinnalle. Seulakoit laskevat munansa terävän munanasettimen avulla toukkien ravintokasvin lehtien sisään. Munimistapa on kompromissi, sillä muniessaan pieniä munamääriä laajalle alueelle perhosnaaras on alttiina saalistajien hyökkäyksille. Toisaalta suuret munaryhmät saalistajien ja loisten on helppo löytää.
Toukkavaiheita on 2–10, mutta tavallisimmin 4–5. Perhosen toukalla on purevat suuosat ja ruumiin etuosassa kolme paria varsinaisia jalkoja sekä takaosassa korkeintaan 5 paria käsnäjalkoja. Toukan kehitys aikuiseksi perhoseksi voi kestää muutamista viikoista jopa kuuteen vuoteen. Vaikka monet lajit talvehtivat koteloina, varsinkin keväällä ensimmäiset havaittavat lajit talvehtivat yleensä aikuisina yksilöinä.
Toukkien ravintona ovat tavallisimmin kasvit, erityisesti niiden lehdet, mutta myös kukinnot ja joskus jopa puuaines. Jotkin perhosryhmät elävät toukkavaiheensa syöden jäkäliä tai sieniä. Erityisesti aitokoiden heimoon kuuluu monia eläinperäisellä ravinnolla kuten irronneilla karvoilla ja höyhenillä eläviä lajeja. Eräät lajit syövät eläinten raatoja tai ulosteita. Saalistaminen on perhosilla harvinaista, mutta eräät lajit, kuten keltapetoyökkönen, petomittari ja eräät havaijilaiset pikkumittarilajit saalistavat toukkavaiheessaan aktiivisesti muita hyönteisiä.
Varsin monien perhoslajien toukat kelpuuttavat ravinnokseen vain jonkin tietyn kasvilajin, jolloin perhosen sanotaan olevan monofagi. Jos toukka syö tietyn kasviheimon lajeja se on oligofagi, kun taas polyfagisten lajien toukille kelpaavat monet erilaiset kasvilajit. Vaikka erikoistuminen tiettyyn ravintokasviin tekee perhoslajin levinneisyydestä haavoittuvamman, se luultavasti vähentää saalistusta ja lajien välistä kilpailua. Tietyn perhoslajin suosima ravintokasvi voi riippua maantieteellisestä alueesta. Osa perhoslajeista on taloudellisesti merkittäviä viljelyskasvien tuholaisia.
Kotelo sijaitsee monilla perhosryhmillä toukan silkkirihmasta rakentaman kotelokopan sisällä. Usein toukka rakentaa kotelokopan maan alle tai karikkeen joukkoon, mutta jotkin lajit enemmän tai vähemmän avoimesti kasvillisuuden joukkoon. Erityisesti kotelona talvehtivilla lajeilla kotelokopalla on kotelon piilottamisen lisäksi talvelta suojaava vaikutus. Joillakin perhoslajeilla kotelo on maastossa paljaana ilman kopan antamaa suojaa.
Noin 90 % perhoslajeista lentää yöllä. Aikuiset perhoset käyvät kukilla nauttimassa mettä, mutta joillekin lajeille maistuvat paremmin käyneet hedelmät ja jopa eläinten raadot. Osa lajeista ei nauti lainkaan ravintoa aikuistuttuaan.
Monilla öisin lentävillä perhosilla on taipumusta lentää kirkkaiden valojen luokse.
Suur- ja pikkuperhoset
Perhoset on perinteisesti jaettu kahteen ryhmään: suurperhosiin (Macrolepidoptera) ja pikkuperhosiin (Microlepidoptera). Nimitykset ovat sikäli harhaanjohtavia, että se kuvaa ryhmien lajistoa vain ”keskimäärin” ja onkin olemassa sekä varsin pienikokoisia suurperhosia kuin myös isoja ja huomiota herättäviä pikkuperhosia. Taksonomista asemaa kummallakaan ryhmällä ei ole. Suurperhosiin on luettu ne perhosryhmät, joiden lajit pääsääntöisesti ovat kookkaita ja näyttäviä. Suurperhosiin lasketaan kuuluvaksi seuraavat yläheimot :
Esihistorialliset perhoset
Varhaisimmat perhosten fossiilit ovat peräisin Euroopasta ja Aasiasta jurakauden keskivaiheilta, hieman sen jälkeen kun vesiperhosten oletetaan erkaantuneen oikeista perhosista. Fossiiliaineiston perusteella perhosten lahko on monipuolistunut huomattavasti noin 90 miljoonaa vuotta sitten, samaan aikaan koppisiemenisten kasvien yleistymisen kanssa. Lähes kaikki nykyiset perhosheimot ovat eriytyneet heti liitukauden joukkosukupuuton jälkeen. Kivettyneiden perhosten suhteen erityisen edustava on eoseenikautinen, noin 34 miljoonaa vuotta vanha Florissantin fossiiliesiintymä Coloradon osavaltiossa Yhdysvalloissa. Esiintymässä osa perhosista on säilynyt niin hyvin, että joistakin fossiileista erottuvat siipien kuvioinnit.
Meripihkaan fossiloituneita pikkuperhosia tunnetaan runsaasti, mutta fossiloituneet päiväperhoset ovat suunnattoman harvinaisia ja niitä tunnetaan vain noin 50 kappaletta, kaikki noppa- tai aitotäpläperhosia, esimerkiksi Lethe corbieri. Meripihkaan säilyneitä päiväperhosyksilöitä tunnetaan vain kourallinen Dominikaanisen tasavallan alueelta löydetyistä mioseenikautisista meripihkoista. Sen sijaan meripihkassa säilyneitä toukkia tunnetaan varsin monesta eri heimosta. Fossiiliaineiston niukkuuden katsotaan johtuvan enemmän prosessin riippuvuudesta ympäröivistä olosuhteista kuin perhosten vähäisyydestä.
Kaikkiaan fossiiliaineistoista tunnetaan noin 230 eri esihistoriallista perhoslajia.
Tampere Saints
Tampere Saints on vuonna 1998 perustettu tamperelainen amerikkalaisen jalkapallon seura. Saintsin edustusjoukkue pelaa Suomen toiseksi korkeimmalla sarjatasolla, I-divisioonassa kaudella 2020. Tampere Saintsin naisten joukkue pelaa Naisten Vaahteraliigassa. Seuralla on myös aktiivista junioritoimintaa. Vuoden 2017 syksystä lähtien junioritoiminnassa on U11-, U13-, U15-, U17- ja U19-joukkueet. Seuran joukkueet harjoittelevat ja pelaavat kotipelinsä Pyynikin urheilukentällä.
1999–2007 I/II-divisioona
Tampere Saints perustettiin talvella 1998. Edellisten tamperelaisten seurojen, Pyynikki Patriotsin, Ilveksen ja Rocksin kaaduttua talousvaikeuksiin, aloitettiin Saintsin toiminta puhtaalta pöydältä. Kesästä 1999 alkaen Saintsin edustusjoukkue pelasi lähinnä I-divisioonassa lukuun ottamatta pikaista visiittiä II-divisioonassa kaudella 2003. Vuosina 2005 ja 2006 joukkue eteni 1-divisioonan pudotuspeleihin pudoten kuitenkin heti välierissä. Kaudella 2007 joukkue pääso kahden viimeisen kierroksen kotivoitolla välieriin. Välierissä hävisi Saintsin kaksi kertaa runkosarjassa voittanut Kuopio Steelers. Saints eteni lopulta I-divisioonan mestaruusotteluun, Spagettimaljaan, jossa se aiheutti sensaation voittamalla 1-divisioonaa pitkään hallinneen Pori Bearsin lukemin 6–7. Sarjan voiton myötä Tampere Saints nousi Vaahteraliigaan.
2008–2010 Vaahteraliiga
Liigapaikan varmistuttua kauteen 2008 valmistauduttiin uuden päävalmentajan komennossa. Anthony De Carvalho tuli tamperelaisille tutuksi jo kausina 2000–2001, kun mies johti silloista I-divisioonajoukkuetta. Joukkue hankki vahvistuksiksi pelinrakentaja Chris Sharpen ja hyökkäyksen linjamies Dave Marocchinin, jotka olivat pelanneet yhdessä myös Springfield Collegen yliopistojoukkueessa. Kausi oli kuitenkin vaikea, sillä Sharpen ja Marocchinin johtamasta tehokkaasta hyökkäyksestä huolimatta joukkue ei yltänyt voittoihin, vaan jäi liigan jumboksi.
Voitottoman debyyttikauden jälkeen päävalmentaja De Carvalhon ryhmä sai kaudelle 2009 vahvistuksikseen amerikkalaiset Robert Bishop III:n, Bradley Shanerin ja Chris Lanen. Myöhemmin kesällä vahvuuteen liittyivät myös loukkaantuneen Shanerin korvannut Greg Hough sekä Greg Conti. Historian ensimmäinen voitto liigassa saavutettiin Helsinki Wolverinesista. Saints sijoittui liigassa lopulta seitsemänneksi, kun kauden toinen täysosuma Turku Trojansia vastaan varmisti tulevaisuuden liigassa.
Tampere Saints aloitti uuteen kauteen valmistautumisen kahdella talven harjoitusleirillä. Kevään lähestyessä, Saints palkkasi uudeksi päävalmentajaksi NFL-kokemusta omaavan Ollie Guidryn ja pelaajavahvistuksiksi amerikkalaiset Brian Amaralin, Zach Poseyn ja Greg Hadleyn sekä ruotsalaisen Rasmus Anderssonin. Joukkueen kausi päättyi kuitenkin karvaaseen pettymykseen, kun se päätyi runkosarjan viimeiseksi hävittyään kaikki ottelunsa maalierolla -273. Joulun alla 2010 seura ilmoitti luopuvansa Vaahteraliiga-paikastaan.
2011–2012 II-divisioona
Luovuttuaan edellisen kauden jälkeen liigapaikastaan seura ilmoitti edustusjoukkueensa liiton II-divisioonaan. Joukkue oli uudistunut rajusti: edellisen kauden liigajoukkueesta siirtyi toistakymmentä pelaajaa muihin liigaseuroihin. Kokemattoman joukkueen onnistui kuitenkin raivata tiensä aina sarjan pudotuspelien porteille, mutta jäi niistä lopulta niukasti rannalle.
Toinen kausi II-divisioonassa oli seuran historian parhaimpia. Runkosarjan lohkonsa kaikki kahdeksan peliä voittanut joukkue eteni suoraan sarjan välieriin, jossa se kukisti Kuopio Steelersin 21-7. Loppuottelu Rautamalja II pelattiin runkosarjan ykkössijoitetun Hyvinkää Falconsin kotikentällä. Kotijoukkue vei lopulta voiton lukemin 31-17. Ainoan tappionsa finaalissa kokenut Saints päätti kuitenkin Falconsin vanavedessä hakea paikkaa I-divisioonasta kaudelle 2013.
2013 I-divisioona
Ensimmäistä kertaa sitten kauden 2007 I-divisioonassa pelannut Saints lähti kauteen yhdellä amerikkalaisvahvistuksella, kun Tampereelle saapui pelinrakentaja Scott Drosendahl. Epäonni iski kuitenkin kauden ensimmäisessä ottelussa, kun Drosendahlin loukkaantuminen lopetti miehen kauden. Pikahälytyksellä tilalle saatu Ryan Burgess johdatti joukkueen runkosarjan neljänneksi voittosuhteella 5-5 ja pudotuspeleihin. Välierässä tamperelaiset voitti Turku Trojans, joka marssi lopulta Spagettimaljan voittoon häviämättä kauden aikana yhtään ottelua.
Kausi 2013 oli myös historiallinen, sillä ensimmäistä kertaa lajin historiassa Tampere pelasi samassa sarjassa naapurikaupunki Nokian kanssa. Joukkueiden keskinäiset ottelut olivat ensimmäisen kauden jälkeen 1-1. Jälkimmäisessä kohtaamisessa esiteltiin myös Hegemonia-kiertopalkinto, joka jaetaan aina keskinäisen ottelun voittajajoukkueelle.
2014 I-divisioona
Edustusjoukkue jatkoi kaudella 2014 I-divisioonassa, joka kutistui lopulta viiden joukkueen sarjaksi Nokia Ghosthuntersin luovuttua sarjapaikastaan. Vanhoista vastustajista kesällä kohdattiin Hyvinkää Falcons ja Oulu Northern Lights. Uusia vastustajia olivat Vaahteraliigasta pudonnut Jyväskylä Jaguaarit ja II-divisioonan sekä Rautamalja III:n mestari Vaasa Royals. Turku Trojans haki ja sai liigapaikan kesälle 2014.
Tampere Saints päätti runkosarjan voittosuhteeseen 4-4 ja saavutti sillä kotiedun välieräotteluun Hyvinkäätä vastaan. Tasainen taisto kääntyi lopulta vierailijan voittoon 13-31.
2015 I-divisioona
Sarja koki syksyllä 2014 jälleen uudistuksia kun edelliskesän viiden joukkueen lisäksi mukaan tulivatt II-divisioonan mestari Hämeenlinna Huskies sekä Vaahteraliigasta vapaaehtoisesti pudottautuneet Helsinki Wolverines ja Kouvola Indians. Hyvinkään ilmoitettua luopuvansa sarjapaikasta tammikuussa, päätettiin ohjelmasta poistaa Falconsin ottelut, jolloin sitä vastaan kaksi kertaa pelaaville joukkueille jää kahdeksan ja kerran kohtaaville yhdeksän ottelua. Runkosarjasijoitukset ratkottiin ensisijaisesti voittoprosenttien avulla.
Saints sijoittui runkosarjassa kolmanneksi Hämeenlinnan ja Vaasan jälkeen viidellä voitolla ja kolmella tappiolla voittoprosentin oltua 62,5%. Välierissä Saints voitti vieraskentällä Vaasa Royalsin viimeisen sekunnin touchdownilla lukemin 28-26 ja eteni näin historiansa toiseen Spagettimaljaan. Finaali pelattiin Hämeenlinnassa ja lopulta Tampere Saints vei ottelun nimiinsä lukemin 28-15. Spagettimaljan voiton jälkeen Saints päätti hakea lisenssiä Vaahteraliigaan kaudelle 2016.
2016 Vaahteraliiga
Edustusjoukkue pelasi ensimmäistä kertaa Vaahteraliigassa sitten kesän 2010. Joukkue sai riveihinsä nimekkäitä paluumuuttajia, kuten Tommi Pinta ja Veikka Lehtonen. Pelinrakentaja Dominic Bona jäi kiinni dopingista kauden aikana. Takaiskusta huolimatta joukkue taisteli pudotuspelipaikasta aina viimeiselle runkosarjakierrokselle asti. Vierastappio Wasa Royalsille päätti Saintsin kauden, jonka saldoksi jäi lopulta 5 voittoa ja 7 tappiota.
2017 Vaahteraliiga
Edustusjoukkueen historian viides pääsarjavuosi. Kangertelevan alkukauden jälkeen joukkue voitti kauden puolivälin jälkeen kolme ottelua, joista kolmas voitto tuli kauden viimeisessä runkosarjaottelussa pudotuspelijoukkuetta Porvoon Butchersia vastaan, nostaen Tampere Saintsin sarjataulukon toiseksi viimeiseksi, pois putoajan paikalta. Kausi päättyi saldoon 3 voittoa ja 9 häviötä.
2018 Vaahteraliiga
Tähdistöpelaajia tihkuvan ja laajan yli 70 pelaajan pelaajarungon omaava Saints hävisi avauskierroksella sarjanousija Steelerssille tiukasti 29–35, mutta toisella kierroksella purki turhautumistaan kestomenestyjä Sienäjoki Crocodilesiin voittamalla sen kotonaan 40–0. Tämän jälkeen kausi oli joukkueen osalta lähes pelkkää alamäkeä ja täynnä tiukkalukuisia tappiota. Maajoukkuepelaajia täynnä oleva joukkue ei saanut ulosmitattua paperilla näennäisesti ollutta taitotasoa ja kausi päättyi Saintsin osalta runkosarjan viimeiselle paikalle, 2 voiton ja 8 tappion tuloksella.