cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Abdallah Liegeon
Yksityiselämä
Abdullah syntyi Algeriassa ja asui veljensä Taharin ja äitinsä kanssa kolmestaan vanhempiensa erottua. Heidän äitinsä meni uudelleen naimisiin ranskalaisen Maurice Liegeonin kanssa, joka kääntyi Islamin uskoon. Perhe muutti sittemmin Ranskaan, jossa Abdullah ja hänen veljensä Tahar saivat käyttöönsä isänsä sukunimen, jolla heidän äitinsä halusi suojella lapsiaan rasismilta. Heidän isäpuolensa ei kuitenkaan enää hyväksynyt islamin uskoaan ja perhe erosi Maurice Liegonin kärsittyä alkokoholiongelmista. Abdullah vietti osan nuoruudestaan sijaisperheessä.
Hellenistinen kuvanveisto
pienoiskuva|upright=0.62|[[Hellenistinen prinssi, n. 100-luku eaa. Palazzo Massimo alle Terme, Rooma.]] Hellenistinen kuvanveisto viittaa antiikin Kreikan kuvanveistoon hellenistisellä kaudella noin vuosina 323–30 eaa. Se voidaan jakaa tarkemmin kolmeen vaiheeseen, varhaiseen hellenistiseen kauteen (n. 323–250 eaa.), keskiseen eli korkeaan hellenistiseen kauteen (n. 250–100 eaa.) sekä myöhäiseen hellenistiseen kauteen (n. 100–30 eaa.) Hellenistiseen kuvanveistoon voidaan laajasti ottaen lukea myös myöhempi roomalaisen kauden kreikkalaisten kuvanveistäjien tekemä ja hellenististä perinnettä jatkanut kuvanveisto.
Hellenistinen kuvanveisto käsittää pitkän ajan, yhtä pitkän kuin arkaainen ja klassinen kuvanveisto yhteensä, ja on näin paljon näitä vaihtelevampaa. Myös sen kehitys tunnetaan klassista kautta huonommin, eikä monien kuvanveistäjien tai veistosten ajoituksia tunneta kovin hyvin.
Hellenistisen kuvanveiston tyyleissä esiintyy suurta vaihtelua klassisen kauden kuvanveiston jäljittelystä uudempaan kehitykseen, jossa kuvanveiston voidaan katsoa kehittäneen jo aiemmalle kreikkalaiselle kuvanveistolle ominaisen naturalismin huippuunsa. Taide vapautui klassisen kauden melko ennalta annetuista muodoista kokeilemaan kohteiden esittämistä erilaisista ainutlaatuisista näkökulmista. Hahmojen tunneilmaisun kirjo laajeni, ja veistoksia alettiin tehdä laajemmin kaikenlaisista hahmoista, kuten tavallisista ihmisistä ja myös eläimistä. Veistosten kopioteollisuus syntyi, ja alkuperäisistä pronssiveistoksista tehtiin lukuisia marmorikopioita erityisesti roomalaiselle yleisölle.
Varhainen hellenistinen kausi
Klassisen kauden katsotaan vaihtuvan hellenistiseen kauteen Aleksanteri Suuren kuoleman myötä vuonna 323 eaa. Varhaisen hellenistisen kauden kuvanveisto seuraili pitkälti myöhäisklassista tyyliä. Kuvanveistossa ei tapahtunut äkillisiä muutoksia, vaan aiemmin 300-luvulla eaa. alkaneet kehityskulut jatkuivat. Syntyneet uudet hellenistiset kuningaskunnat toimivat usein taiteen suosijoina. Kuvanveisto kehittyi yhä hienostuneemmaksi ja veistosten tunneilmaisu yhä voimakkaammaksi.
Tunnettuihin varhaisen hellenistisen kauden veistoksiin lukeutuu muun muassa Leokhareen Belvederen Apollo (n. 320 eaa.). Se löytyi renessanssiaikana, ja sitä pidettiin tuolloin yhtenä kaikkein taidokkaimmista veistoksista ja miehisen kauneuden huippuna. Myöhemmin, kun klassisen kauden veistoksia tunnettiin enemmän, veistoksen merkitys väheni. Leokhares teki veistoksia myös Filippos II:n Filippeioniin Olympiassa sekä Halikarnassoksen mausoleumiin. Muihin esimerkkeihin varhaiselta hellenistiseltä kaudelta lukeutuu muun muassa hienosti koristeltu niin kutsuttu Aleksanteri-sarkofagi, joka ajoittuu noin vuoteen 310 eaa.
Varhaisen ja keskisen hellenistisen kauden taitteeseen ajoittuu Samothraken Nike, joka juhlisti jotakin hellenististä meritaisteluvoittoa, kenties Antigonos II:n voittoa vuonna 250 eaa., tai rhodoslaisten voittoa 50 vuotta myöhemmin. Se sai vaikutteita Paionioksen Nikestä 200 vuotta aiemmin. Antikytheran hylystä löydetty niin kutsuttu Antikytheran filosofi, josta on säilynyt lähinnä pää, on esimerkki pronssikuvanveistosta ja ajoittuu noin vuoteen 250–240 eaa. Se näyttää, kuinka pronssiin oli mahdollista tehdä yksityiskohtia, jotka olivat veistettäessä hankalia, sekä samalla sen, kuinka paljon taiteesta on menetetty, kun suuri osa pronssiveistoksista on kadonnut.
Keskinen ja myöhempi hellenistinen kausi
Keskisellä hellenistisellä kaudella kuvanveistossa on havaittavissa uudenlaista kehitystä. Attalidien suosiossa Pergamonissa vuosina 241–133 eaa. toiminut niin kutsuttu Pergamonin koulukunta kehitti silloin oman tyylinsä. Se vei tunnetilmaisun äärimmilleen, ja sitä on kutsuttu myös ”pergamonlaiseksi barokiksi”. Tyylin veistoksiin lukeutuvat muun muassa lukuisat Kuoleva gallialainen -aiheiset veistokset sekä Pergamonin Zeuksen alttarin veistoskoristelut.
Kuvanveistäjiä
Merkittävimpiä hellenistisen kauden kuvanveistäjiä ovat (suluissa henkilön toiminnan arvioitu ajoitus; katso myös: Luettelo antiikin kreikkalaisista kuvanveistäjistä):
Vaikutus ja perintö
Hellenistisen kauden kuvanveisto on ollut kaikista vaikutusvaltaisin kreikkalaisen kuvanveiston kausista. Se vaikutti roomalaisaikaisten kopioiden kautta renessanssin kuvanveistoon, barokin kuvanveistoon sekä aina 1800-luvulle saakka. Tässä sen vaikutus oli suurempi kuin varhaisemman klassisen kauden kuvanveiston, jota ei tunnettu mainittuina aikakausina vielä yhtä hyvin.
DCF77
pienoiskuva|DCF77 Mainflingenissä pienoiskuva|Aseman peittoalue pienoiskuva|DCF77-signaalia hyödyntäviä kelloja. Signaalin vastaanottoa ilmaistaan yleensä ”säteilevä antenni” -kuvakkeella.
DCF77 on aikatietoa ja referenssitaajuutta lähettävä pitkäaaltoasema Saksan Mainflingenissä (25 kilometriä Frankfurtista kaakkoon). Asema palvelee radiosignaalista aikansa synkronoivia kelloja Euroopan alueella.
Albert Lebrun
Albert Lebrun (29. elokuuta 1871 Mercy-le-Haut, Moselle, nykyään Meurthe-et-Moselle – 6. maaliskuuta 1950 Pariisi) oli ranskalainen poliitikko ja Ranskan presidentti vuodesta 1932 vuoteen 1940. Hän oli kolmannen tasavallan viimeinen presidentti.
Lebrun äänestettiin Ranskan edustajainhuoneeseen 1900, minkä jälkeen vuonna 1911 hänet valittiin siirtomaaministeriksi.
DCF77
Aikatieto tuotetaan paikallisilta atomikelloilta, jotka on myös yhdistetty Saksan pääkelloihin Braunschweigissä. 77,5 kHz:n taajuista kantoaaltoa lähetetään 50 kW:n teholla. Data sisältyy signaaliin amplitudimoduloituna pulssinleveyskoodina. Matala taajuus ja datan hidas (1 b/s) lähetysnopeus mahdollistavat vastaanoton suurimmassa osassa Eurooppaa. Signaali toistuu joka minuutti. DCF77-signaalin avulla kellot pystyvät automaattisesti siirtymään kesä- ja talviajan välillä.
Vastaanotto Suomessa
Suomi sijaitsee lähettimen kantaman ulkolaidalla, joten signaalin voimakkuus riippuu suuresti kellon sijoituspaikasta, vuoden- ja vuorokaudenajasta ja auringon aktiivisuudesta. Kellossa oleva antenni on yleensä kela, jonka sisällä on ferriittisauva. Antenni ei ole kovin vahvasti suuntaava, mutta sauvan akselin suunnassa on terävä minimi. Paras vastaanottoherkkyys saavutetaan asettamalla vaakatasossa oleva sauva poikittain vastaanottosuuntaan vastaan eli Suomessa sauvan jompikumpi pää osoittamaan suunnilleen luoteeseen tai kaakkoon. Vastaanotto voi häiriintyä lähellä olevista sähkölaitteista, kuten tietokoneista tai kännyköistä.
Albert Lebrun
Lebrun äänestettiin kolmannen tasavallan presidentiksi vuonna 1932 Paul Doumerin seuraajaksi. Vuonna 1938 hänet valittiin uudestaan presidentiksi toiselle kaudelle. Toisen maailmansodan alettua hän osoittautui kuitenkin presidenttinä heikoksi.
Vuonna 1940, kun Saksa oli miehittänyt Pohjois-Ranskan, myös Pariisin, presidentti Lebrun vaati tuloksetta sodan jatkamista Saksaa vastaan ja että hallituksen oli vetäydyttävä Algeriaan. . Pääministeriksi nimitetty marsalkka Pétain allekirjoitti kuitenkin 22. kesäkuuta antautumissopimuksen, jolla Pohjois-Ranska jäi Saksan miehittämäksi. Hallitus siirtyi tämän jälkeen Vichyyn. Kansalliskokous päätti 10. heinäkuuta luovuttaa Pétainin hallitukselle kaiken vallan, minkä vuoksi Lebrun joutui luopumaan presidentin virasta. Hän itse vetäytyi tuolloin Vizilleen. Vuonna 1943 saksalaiset vangitsivat hänet ja pitivät vankina sodan loppuun saakka. Tavattuaan sodan päätyttyä Charles de Gaullen hän hyväksyi tämän johtoaseman mutta totesi samalla, ettei hän itse ollut koskaan virallisesti luopunut presidentin virasta - vain kansalliskokous olisi voinut ottaa sellaisen ilmoituksen vastaan, mutta se ei kokoontunut enää luovutettuaan vallan Pétainille.
Shahram Amiri
pienoiskuva|Shahram Amiri vuonna 2010. Shahram Amiri (1977 Iran – elokuu 2016 Iran) oli iranilainen ydintutkija, jota Iranin hallitus syytti Iranin ydinohjelmaa koskevia tietojen luovuttamisesta Yhdysvalloille. Korkeimpaan oikeuteen tehty valitus ei tuottanut tulosta, ja hänet teloitettiin Iranin lain mukaan. Hän oli työskennellyt yhteistyössä Iranin puolustusministeriön kanssa. Hän puolustautui sillä, että katoaminen vuonna 2009 johtui siitä, että CIA oli kaapannut hänet pyhiinvaellusmatkalla Saudi-Arabiassa. Hänellä ei sanojensa mukaan ollut luottamuksellisia tietoja.
Amiri pääsi pakenemaan kaappaajilta ja sai kotimaahan palattuaan sankarin vastaanoton, mutta hänet pidätettiin 2011, ja hän joutui maanpetoksesta syytettynä oikeuteen. Yhdysvaltojen mukaan hän oli maassa vapaaehtoisesti.
Hirttäminen tapahtui todennäköisesti jo 2. elokuuta 2016, mutta siitä ilmoitettiin vasta 7. elokuuta.
Loistohippiäiset
Loistohippiäiset (Leptopoecile) on pyrstötiaisten heimoon kuuluva varpuslintusuku.
Loistohippiäiset elävät Keski-Aasiassa. Ne ovat pieniä, pitkäpyrstöisiä lintuja, niiden elämä tunnetaan huonosti, ja niitä pidetään myös hippiäisten ja ehkä myös tiaisten lähisukulaisina. Suvussa on kaksi lajia:
Bob Veith
Robert 'Bob' Veith (1. marraskuuta 1926 Tulare, Kalifornia – 29. maaliskuuta 2006 Santa Rosa, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen Indianapolis 500 -kuljettaja. Hän osallistui Indianapolis 500 -kilpailuun 11 kertaa kausina 1956–1960, 1962-1965 sekä 1967–1968, joista 1950-1960 kuuluivat Formula 1 -sarjaan. Hän oli seitsemäs debyyttikilpailussaan saavuttaen vuoden tulokas -palkinnon. Hän starttasi neljännestä ruudusta vuoden 1958 kilpailuun, mutta keskeytti avauskierroksella sattuneen Ed Elisianin ja Dick Rathmannin aiheuttaman lähtökolarin seurauksena, jossa Pat O'Connor menehtyi. Veith kilpaili myös AAA- ja USAC-sarjoissa ollen kahdesti toinen vuonna 1958. Vuonna 1959 hän joutui vakavaan kolariin Daytona International Speedwayllä, kun autoon jäänyt starttikampi sai hänet menettämään autonsa hallinnan, mutta hän selvisi kuitenkin siitä turvakaaren ansiosta.
Kilpa-ajamisen jälkeen Veith harrasti golfia ja vapaapalokuntatoimintaa sekä oli mukana Champion Spark Plug Companyn Highway Safety -maantieturvallisuusohjelmassa, jonka tarkoituksena oli turvallisten ajotapojen välittäminen high school -opiskelijoille Indianapolis 500 -kuljettajien kouluvierailujen avulla.
NOS
NOS voi viitata muun muassa seuraaviin:
(3708) 1974 FV1
(3708) 1974 FV1 (kirjoitetaan myös (3708) 1974 FV1) on Jupiterin troijalainen asteroidi, eli pikkuplaneetta joka kiertää Aurinkoa 1:1 rataresonanssissa Jupiterin kanssa. Se sijaitsee kaasujättiläisplaneetan radan L5 Lagrangen pisteessä. 1974 FV1 löydettiin Cerro El Roble:lla vuonna 1974. 1974 FV1:llä on kaikista numeroiduista nimettömistä pikkuplaneetoista alhaisin numero.
Kalliotemppeli
thumb|250px|Sisäkuva eräästä [[Elloran kalliotemppelistä.]] Kalliotemppeli tai luolatemppeli on kallioon louhittu tai luonnonluolaan rakennettu suoja uskonnollisten menojen harjoittamista varten. Tällaisia temppeleitä on varsinkin Intiassa, Kiinassa ja Välimeren alueella. Intiassa ne ovat pääasiassa buddhalaisia ja rakennettu 200 eaa. – 700 jaa. Esimerkiksi Ajantassa vuoriin hakattujen temppelien freskot ovat ajalta 300–600 jaa. Ne esittävät Buddhan elämänvaiheita ja kohtauksia Jataka-kertomuksista. Intian Ellorassa on kolmisenkymmentä luolatemppeliä, jotka ovat peräisin 400–1000 jaa. Niistä tunnetuin on veistoksin ja maalauksin koristeltu Kailasa-temppeli. Bombayn edustalla olevalla Elephantan saarella on kuusi kalliotemppeliä, joista suurimman ala on 40 neliömetriä. Sen kattoa kannattaa 40 pilaria, jotka seinien lailla on koristeltu reliefeillä ja maalauksilla.
Egyptin Abu Simbelissä on Amon-Ralle omistettu kalliotemppeli, jonka edessä on neljä 20 metriä korkeaa kuningasta esittävää veistosta. Siellä on myös rakkaudenjumalatar Hathorille omistettu kalliotemppeli ja sen edustalla kuusi 10 metristä kuninkaan ja hänen puolisonsa muotokuvaa. Vähässä-Aasiassa luolatemppeleitä on Hidžasissa, Petrassa ja Jerusalemin lähistöllä.
Jeff Kinney
Kinney syntyi ja kasvoi Fort Washingtonissa Marylandissa. Hän pääsi Marylandin yliopiston College Parkiin 1990-luvulla.
Collegessa hän teki sanomalehtisarjakuvaa Igdoof, joka ilmestyi kampuksen sanomalehdessä The Diamondback. Kinney valmistui collegesta vuonna 1993. Hän suunnitteli uraa sanomalehtisarjakuvien parissa, mutta teki töitä sanomalehtien taittamisen, ohjelmistokehityksen ja web-suunnittelun parissa. Hän jatkoi kuitenkin samalla sarjakuvien tekemistä ja niistä materiaaleista syntyi myöhemmin Neropatin päiväkirja.
Kinney on naimisissa ja hänellä on kaksi poikaa.
Kotimyynti
Kotimyynti tarkoittaa hyödykkeiden eli tavaroiden ja palveluiden myyntiä kasvotusten suoraan kuluttajille heidän kotonaan tai ylipäätään muualla kuin myyjänä toimivan elinkeinonharjoittajan omissa toimitiloissa. Siitä ja sen erilaisista toimintamuodoista käytetään myös nimityksiä ovelta ovelle -myynti, suoramyynti, kiertokauppa, kaupustelu ja kulkukauppa. Historiallisia nimityksiä talosta taloon kiertäville kauppiaille ovat olleet muun muassa laukkuryssä, helppoheikki ja kamasaksa.
Kotimyynti Suomen laissa
Suomessa kotimyyntiä on kuluttajan ja elinkeinonharjoittajan välinen kaupanteko, joka tapahtuu muualla kuin elinkeinonharjoittajan toimitiloissa ja jossa molemmat osapuolet ovat samanaikaisesti läsnä. Tämä voi siis tapahtua muuallakin kuin kuluttajan kotona, esimerkiksi kun elinkeinonharjoittaja lähestyy kuluttajaa kadulla tai kauppakeskuksen käytävällä ja sopimus tehdään heti tämän jälkeen elinkeinonharjoittajan toimitiloissa, puhelimitse, sähköpostitse tai kirjeitse. Kotimyyntiä on myös sopimuksen teko elinkeinonharjoittajan järjestämällä tutustumisretkellä tai yksityiskodeissa järjestettävät myyntikutsut.
Kotimyynnistä ei ole kuitenkaan kyse, jos elinkeinonharjoittaja tulee kuluttajan kotiin vain tutustumaan ja ottamaan esimerkiksi mittoja tai antamaan arvion ilman, että kuluttaja sitoutuu vielä mihinkään. Kotimyynniksi ei myöskään lueta alle 30 euron arvoista myyntitapahtumaa. Kotimyyntiä ei myöskään pidä sekoittaa etämyyntiin, jota ovat postimyynti, puhelinmyynti ja verkkokauppa. Etämyynnissä myyjä ja ostaja eivät ole yhtä aikaa paikalla sopimusta tehtäessä, eikä ostajalla ole tilaisuutta tutustua tuotteeseen ennen kaupan tekemistä.
Kotimyynnissä ostajalla on yleensä 14 päivän peruuttamisoikeus. Tämä ei kuitenkaan koske muun muassa mittatilauksesta tehtäviä tavaroita.
Historiaa
Kulkukauppiaiden toiminta oli menneinä vuosisatoina hyvin yleistä etenkin maaseudulla, joissa kauppaliikkeitä oli vain harvassa tai ei lainkaan, kuten Suomessa aina vuoteen 1854 asti, jolloin 1300-luvulta asti voimassa olleet maakaupan rajoituksia alettiin purkaa. Kulkukauppiaiden valikoima muodostui helposti mukana kannettavista keveistä ja pienistä tavaroista, kuten ompelutarvikkeista (ns. lyhyttavara), hiusten- ja kauneudenhoitotuotteista, koruista ja koristeista (ns. rihkama), harjoista ja muista kodin tarve-esineistä. Kauppiaat saattoivat ottaa maksuksi myös vanhaa vaatelumppua, jota he sitten myivät paperitehtaille raaka-aineeksi. Eräänlaista kulkukauppaa harjoittivat myös kiertävät veitsenteroittajat.
Lyijymonoksidi
Rakenne ja ominaisuudet
Lyijymonoksidi esiintyy kahtena eri muotona α- ja β-lyijymonoksidina. Punainen α-lyijymonoksidi on kiteistä ainetta jonka alkeiskoppi on tetragoninen. Sitä kutsutaan myös nimellä litharge tai lyijyhilse. β-lyijymonoksidi on väriltään keltaista ja kiderakenteeltaan ortogonaalista. Sitä nimitetään myös massikotiksi. Punainen muoto on huoneenlämpötilassa vakaampi ja muuttuu keltaiseksi lyijymonoksidiksi 488 °C lämpötilassa. Keltaisesta β-lyijymonoksidista tunnetaan myös huoneenlämpötilassa metastabiili muoto.
Lyijymonoksidin kiderakenteessa oksidi-ionit ovat kerroksittain ja kaksiarvoiset lyijyionit sijaitsevat kerroksien välissä. Lyijyionit ovat asettautuneet niin, että ioni on neliöpohjaisen pyramidin huippu ja pohja on muodostunut neljästä oksidi-ionista. Lyijy- ja oksidi-ionien välinen etäisyys on 2,3 Å.
Lyijymonoksidi liukenee hyvin heikosti veteen, ja α-muoto on huonoliukoisempi johtuen sen pienemmästä höyrynpaineesta. Yhdiste on amfoteerinen ja se liukenee sekä happamiin että voimakkaasti emäksisiin liuoksiin. Emäksisissä liuoksissa muodostuu plumbiitti-ioneja PbO22-. Yhdisteen emäsluonne on happoluonnetta voimakkaampi ja vesiliuokset ovat emäksisiä.
Valmistus ja käyttö
Lyijymonoksidia tuotetaan yli 600 °C lämpötilassa hapettamalla sulanutta lyijymetallia happivirralla. Jäähdytettäessä yhdiste on hiutalemaisia kiteitä.
Yhdistettä voidaan valmistaa myös kuumentamalla lyijykarbonaattia tai lyijynitraattia.
Käyttö
Lyijymonoksidia on käytetty keltaisena väriaineena lyijykeltaisen nimellä. Yhdistettä käytetään valmistettaessa lyijyakkuja, optista ja keramiikan lasitukseen käytettävää lasia ja lyijy-yhdisteitä. Lisäksi sitä käytetään kumin vulkanoinnissa ja tuotettaessa vernissoja ja kittejä sekä orgaanisessa synteesissä.
Johannes Vetter
Johannes Vetter (s. 26. maaliskuuta 1993) on saksalainen keihäänheittäjä. Hänen ennätyksensä on syyskuussa 2020 Chorzówissa heitetty 97,76 m.
Vetter aloitti aikuisten uransa vuonna 2011. Ensimmäisen kerran hän heitti urallaan yli 80 metriä toukokuussa 2015 Hallessa ja 90 metriä hän ylitti ensimmäisen kerran Luzernissa 11. heinäkuuta 2017. Luzernissa hän heitti kilpailun neljällä ensimmäisellä heittokierroksella jokaisella yli 90 metriä, ja parhaallaan neljännellä kierroksella 94,44 m nousten nykykeihään maailman kaikkien aikojen listalla toiseksi. Häntä ennen vain Jan Železný oli heittänyt samassa kilpailussa neljästi tai useammin yli 90 metriä. 6. syyskuuta 2020 Vetter heitti Chorzówissa Puolassa 97,76 m jääden vajaan metrin Železnýn maailmanennätyksestä 98,48 m.
Vetter selviytyi vuoden 2015 MM-kilpailuiden finaaliin viimeisenä heittäjänä. Finaalissa hän oli seitsemäs. Amsterdamin EM-kilpailuissa 2016 hän karsiutui loppukilpailusta. Rion olympialaisissa 2016 hän oli neljäs tuloksella 85,32. Lontoon MM-kilpailuissa 2017 Vetter voitti kultaa avauskierroksen heitollaan 89,89 m. Berliinin EM-kilpailuissa 2018 hän sijoittui viidenneksi. Dohan MM-kilpailuissa 2019 hän saavutti pronssia tuloksella 85,37; edellisen päivän karsinnassa hän heitti pisimmän tuloksen 89,35. Vuodelle 2021 siirretyissä Tokion olympialaisissa hän oli yhdeksäs. Hänen valmentajansa Boris Obergföll piti epäonnistumisen syynä heittopaikan Mondo-alustaa.
Saksan-mestaruuskilpailuissa Vetter voitti kultaa 2017 ja 2020, hopeaa 2015 ja pronssia 2018.
Uralilais-altailaiset kielet
Uralilais-altailaiset kielet on historiallis-vertailevan kielitieteessä varsinkin aiemmin joskus oletettu hypoteettinen kielikunta. Paitsi hypoteettisen kielikunnan merkityksessä käsitettä käytetään myös typologisen ja areaalisen kieliryhmän nimityksenä. Nimensä mukaisesti se koostuu toisaalta uralilaisista kielistä ja toisaalta altailaisista kielistä. Näistä uralilaiset kielet muodostavat oman kielikuntansa. Altailaisiin kieliin taas kuuluu useita eri kielikuntia, joiden mahdollisesta yhteisestä alkuperästä niin ikään on eri aikoina esitetty erilaisia käsityksiä.
Hypoteettinen kielikunta
Useissa lähteissä termiä uralilais-altailaiset kielet on käytetty ikään kuin kielikunnan olemassaolo olisi selvä asia. Nykyisessä tutkimustilanteessa uralilaisten kielten tutkijoiden pääosa ei kuitenkaan usko kielikunnan olemassaoloon. Edes niin sanottujen altailaisten kielten keskinäistä sukulaisuutta ei ole kyetty todistamaan. Uralilaiset ja altailaiset kielet kuuluvat samaan typologiseen kielityyppiin, ja keskeiset kieliopilliset suhteet ilmaistaan niissä samoin keinoin, mutta historiallis-vertaileva kielitiede ei ole kyennyt osoittamaan niiden palautuvan yhteiseen kantakieleen.
Näkemystä uralilais-altailaisten kielten yhteisestä geneettisestä alkuperästä ovat edustaneet fennougristiikan historiassa Suomessa muun muassa M. A. Castrén, Martti Räsänen ja Ruotsissa Björn Collinder.
Areaalis-typologinen kieliryhmä
Riippumatta mahdollisesta yhteisestä alkuperästä tai sen puuttumisesta uralilais-altailaisista kielistä voidaan puhua areaalis-typologisena kieliryhmänä. Vaikka geneettistä suhdetta eikä merkittävää yhteistä sanastoa muuten kuin lainasanoina kielten välillä ei toistaiseksi ole pystytty osoittamaan, niin uralilais-altailaiset kielet muodostavat typologisesti niin selvärajaisen alueellisen yksikön verrattuna ympäröiviin, eri typologioita edustaviin kieliin, että esimerkiksi suomalainen kielitieteilijä Juha Janhunen on edustanut kantaa, että kyseisillä kielillä täytyy olla yhteinen leviämiskeskus.
Turkkilaisten kielten, mongolikielten ja tunguusikielten kantakieliä on puhuttu Mantšurian alueella, eikä Janhusen mukaan ole suurta mahdollisuutta, että myöskään uralilaisten kielten niiden kanssa samanlainen rakenteellinen typologia olisi voinut syntyä ilman läheistä kontaktia niihin. Juha Janhusen mukaan uralilais-altailaiset kielet ovat agglutinatiivisiä kieliä kuten suomen lisäksi myös turkki, mongoli, tunguusi, korea ja japani. Kielten rakennetyypistä johtuen suomella ja turkilla on hämmentävän samantapaisia piirteitä, kuten agglutinoiva (päätteitä liimaileva) morfologia ja vokaalisointu.
Suhteessa ympäröiviin kielikuntiin uralilais-altailaiset kielet muodostavat Juha Janhusen mukaan hyvin selvärajaisen kokonaisuuden, kun ympäröivistä kielikunnista niin indoeurooppalaiset kielet ja sinotiibetiläiset kielet etelässä, jukagiiriset kielet ja tšuktšilais-kamtšatkalaisiin kielet pohjoisessa kuin myös giljakki ja ainu äärimmäisessä idässä edustavat muita typologioita. Samoin kielialueen reunoilla on Janhusen mukaan havaittavissa sekä asteittaista typologista altailaistumista muissa kielissä että altaisten kielten typologista ei-altailaistumista altailaisissa kielissä.
Samalla tavoin myös altailaisten kielten yhteisen typologian voidaan Janhusen mukaan päätellä olevan tulosta keskinäisistä kontakteista menneisyydessä ehkä muutamia tuhansia vuosia sitten, jolloin kieliryhmän muiden kantakielten kuin kantauralin tiedetään esiintyneen varsin tiiviillä yhtenäisellä alueella nykyisessä Mantšuriassa. Uralilaisen kantakielen osalta kysymys sen sijaan on monimutkaisempi.
Uralilais-altailaisten kielten pronominien suhteesta
Oheisessa taulukossa voidaan todeta uralilais-altailaisten kielten persoonapronominien selkeä samankaltaisuus. Koska pronominit ovat kielen kestävimpiä elementtejä ja pysyvät kielien muutoksessa parhaiten ja äärimmäisen harvoin kokonaan siirtyvät kielestä toiseen, niitä voidaan pitää todisteena kielisukulaisuudesta. Huomattakoon, että "s" suomen kielen pronominissa *sinä on tulosta ti > si ääntämys säännössä vanhassa kantasuomessa, ja lausuttiin aiemmin *tinä, kuten monikossa te ja unkarin pronomini te.
Venäläinen kielitieteilijä Nikolaus Poppe esitti 1920-luvulla teorian suomen, mongolian ja turkin kielten yhteisestä uralilais-altailaisesta alkuperästä.
Kuollut mies vihastuu
Kuollut mies vihastuu on Ilmari Unhon vuonna 1944 ohjaama jännityskomedia, jossa eversti Rainer Sarmo eli ”Kuollut mies” etsii alamaailman johtajaa. Elokuva on yksi kolmesta Simo Penttilän omien tarinoidensa pohjalta käsikirjoittamasta Kuollut mies -sarjan elokuvasta.
Fakultatiivisesti anaerobinen organismi
thumb|[[Aerobinen ja anaerobinen bakteeri voidaan tunnistaa kasvattamalla niitä ravintoliuoksessa: 1. Ehdottomat eli obligatoriset aerobit, kerääntyvät yläosaan, jossa on eniten happea.<BR>2. Obligatoriset anaerobit kerääntyvät testiputken pohjalle välttääkseen happea.<BR>3. Fakultatiivisesti anaerobiset organismit kerääntyvät pääosin putken yläosaan koska, aerobinen soluhengitys on anaerobista energiantuotantoa tehokkaampaa.<BR>4. Mikroaerofiilit tarvitsevat happea mutta vain alhaisia pitoisuuksia.<BR>5. Ilmaa sietävät anaerobit eivät ole riippuvaisia hapesta mutta toisaalta happi ei myöskään ole niille myrkyllistä. Ne ovat jakautuneet tasaisesti koeputkeen. ]]
Kuollut mies vihastuu
Juoni
Eversti Sarmo ja kapteeni Vehmer viettävät rauhallista koti-iltaa. Vehmer häiriintyy yläkerran pianonsoitosta ja talonmies käy valittamassa valosta ikkunassa. Miesten pimennysverho on paikoillaan, joten he päättelevät valon kajastavan yläkerrasta ja lähtevät huomauttamaan asiasta. Portaissa heidän ohitseen ryntää nuori nainen, joka tulee yläkerrasta pianisti Maria Lichterin luota. Miehet menevät sisään avoimesta ovesta ja löytävät Marian pyörtyneenä lattialta. Herättyään nainen kiittää Sarmoa ja Vehmeriä, joiden lähdettyä hän päästää asuntoonsa salaperäisen Lukin; mies kertoo, ettei ole tavoittanut tyttöä, joka oli kääntynyt takaisin ulko-ovella hänet nähdessään.
Siikalatvan vaakuna
Vaakunan heraldinen kuvaus kuuluu: ”sinisellä kilvellä aaltokoroinen tyviö ja neljä lentävää joutsenta palkittain; kaikki hopeaa.” Värit ovat Pohjanmaan perinteiset värit. Aaltokoro kuvaa Siikajokea, ja neljä joutsenta kuvaa yhdistyneitä kuntia.
Ruotsin siirtomaat
Ruotsin siirtomaat olivat Euroopan ulkopuolella olevia merentakaisia alueita, joita Ruotsi piti siirtomainaan ja hallussaan useissa vaiheissa 1600- ja 1700-luvuilla.
Fakultatiivisesti anaerobinen organismi
Fakultatiivisesti anaerobinen organismi tuottaa ATP:ta aerobisella soluhengityksellä mutta kykenee myös tuottamaan energiaa käymisreaktiolla, jos happea ei ole saatavilla.
Ruotsin siirtomaat
Uusi-Ruotsi
pienois|vasen|Uuden Ruotsin kartta vuodelta 1650. Ruotsin valtakunta oli laajimmillaan 1600-luvun keskivaiheilla. Ruotsalaiset pyrkivät laajentamaan vaikutusvaltaansa luomalla uusia talouden, kuten tupakanviljelyn ja turkistuotteiden kaupan, mahdollisuuksia siirtomaihin. Samalla pyrittiin kiertämään Ranskan, Englannin ja Alankomaiden kauppiaiden monopoleja. Ruotsalaiset perustivat vuonna 1638 Uuden-Ruotsin siirtokunnan Pohjois-Amerikan itärannikolle. Aluksi he perustivat Fort Kristinan, jonka paikalla sijaitsee nykyään Wilmingtonin kaupunki. Tukikohta oli nimetty kuningatar Kristiinan mukaan. Monet uuden siirtokunnan asukkaista olivat suomalaisia.
Kuollut mies vihastuu
Juoni
Samaan aikaan Leilan veli Raimo ilmestyy Hakimin luo ja ilmoittaa lopettavansa yhteistyön. Hakim uhkailee häntä ja paljastaa kirjoittaneensa hänen nimissään raskauttavan kirjeen Marialle. Sarmo saapuu paikalle, yllättää Hakimin apurit ja riisuu myös Hakimin aseista. Kitkerän sananvaihdon jälkeen Sarmo lupaa ottaa selvää kaikista Hakimin juonista.
Ruotsin siirtomaat
Uusi-Ruotsi
Siirtokunta oli tavallaan osa Uusia-Alankomaita, joka puolestaan oli Alankomaiden siirtomaa. Ensimmäinen kuvernööri Peter Minuit kuoli hurrikaanissa palatessaan Tukholmasta Karibianmeren alueelle. Siirtokunta perusti vuonna 1643 myös Uuden-Älvsborgin linnoituksen, joka on nykyisen Salemin kaupungin pohjoispuolella New Jerseyssä.
Kuollut mies vihastuu
Juoni
Kotona Sarmoa ja Vehmeriä kohti ammutaan vastapäisestä talosta. Vehmer lähtee jäljittämään ampujaa ja löytää Leilan seurasta Riku Aalloksen, Marian sulhasen, joka on uskotellut tytölle, että ampuja on Raimo. Hakim, joka pitää Raimoa vankinaan Aalloksen huvilassa Merilinnassa, kiristää niin ikään tähän vedoten Raimoa jatkamaan työtään eli rahanväärennöstä. Etevänä kemigrafina Raimo on valmistanut 1 000 markan mallilaatan, mutta kieltäytyy painamasta 5 000 markan laattaa. Raimo pitää pintansa ja sanoo tietävänsä, että koko koplan takana on Moskova.
Ruotsin siirtomaat
Uusi-Ruotsi
Uuden Ruotsin asukkaat valtasivat toukokuussa 1654 Alankomaiden hallitseman Fort Casimir ‐linnakkeen. Kostoksi alueen hollantilainen kuvernööri Peter Stuyvesant lähetti armeijansa vapauttamaan linnaketta, jolloin myös koko Uuden Ruotsin alue ja sen eri linnakkeet valloitettiin ja siirtokunnan alue palasi takaisin Alankomaiden hallintaan vuonna 1655.
Kuollut mies vihastuu
Juoni
Sarmo osallistuu Moravian eli Määrin lähetystön vastaanotolle, missä hän tapaa maan ministerin ja Hakimin, joka on lahjoittanut Moravian hyväntekeväisyyskeräykseen suuren rahasumman. Myös Maria on läsnä tilaisuudessa ja ottaa yhteen Hakimin kanssa, jota hän syyttää koko suunnitelman vaarantamisesta. Hakim taas väittää Marian olevan rakastunut Raimoon ja saaneensa tämän rimpuilemaan. Sarmo kuuntelee keskustelua oven takana ja yllättää Hakimin: ollessaan vaihtamassa lahjoittamaansa 100 000 markan summaa väärennettyyn rahaan Hakim löytääkin salkusta vain viestin ”Kuolleelta mieheltä”. Hampaitaan kiristellen Hakim joutuu todistamaan, miten Sarmo hänen läsnä ollessaan lahjoittaa samat 100 000 markkaa Moravian keräykseen.
Ruotsin siirtomaat
Ruotsin Kultarannikko
pienois|oikea|[[Herman Mollin laatima kartta Kultarannikosta noin vuodelta 1725.]] Ruotsi valvoi tilapäisesti useita Kultarannikon asutuksia. Alue on nykyisen Ghanan rannikkoa. Tämän siirtomaan historia alkoi 22. huhtikuuta 1650, mutta Ruotsi menetti alueen hallinnan jo 20. huhtikuuta 1663, kun sekä Fort Carlsborg että alueen hallinnollinen pääpaikka Fort Christiansborg joutuivat Tanskan hallintaan.
Ruotsin siirtomaita Afrikassa olivat:
Kuollut mies vihastuu
Juoni
Maria soittaa Vehmerille ja pyytää tätä avukseen seuraavana iltana. He tapaavat konnien lymypaikassa, missä Vehmer vastaa puhelimeen Lukin nimissä ja saa käskyn lähteä Merilinnaan. Tällä välin Sarmo on jo huvilalla ja joutuu Hakimin taivutteleman Leilan johdattamana konnien ansaan. Toisaalla Vehmer taltuttaa yhden Hakimin kätyreistä, mutta jää Marian juonen tuloksena loukkuun Lukin tullessa paikalle. Vehmer onnistuu sieppaamaan miehen aseen ja lyömään tämän tainnoksiin. Maria lepyttelee Vehmeriä ja sanoo vain näytelleensä.
Huvilalla Hakim saa tiedon, että koplan venäläinen pomo Arseni Gutskoff on tulossa paikalle. Mies saapuukin naamioituneena ja ryhtyy läksyttämään pelästynyttä Hakimia suunnitelmien epäonnistumisesta. Raimo ja Leila tuodaan sisään, jolloin Raimo kieltäytyy alkamasta ”ryssien kätyriksi” ja kertoo tehneensä väärennöksen vain vedonlyönnin ja ammattiylpeyden vuoksi. Vehmer ja Maria syöksyvät sisään ja yllättävät konnat. Maria paljastaa olevansa Boris Leidenin vaimo ja hakeneensa kostoa kolmen vuoden ajan: Hakim oli ilmiantanut aviomiehen Tšekalle ja käyttänyt omaksi hyväkseen tämän keksintöä. Hakim ei kuitenkaan tuntenut Mariaa, joka alkoi näytellä hänen liittolaistaan ja maanpetturi Aalloksen morsianta. Naamioitunut mies paljastuu Sarmoksi, jonka Marian apurit ovat vapauttaneet siteistä viereisessä huoneessa. Sarmo ilmoittaa, että oikea Gutskoff on pidätetty rajalla. Hakim yrittää paeta, mutta hän ja Aallos saavat tulitaistelussa surmansa. Sarmo kertoo halunneensa ampua Hakimin itse, koska tämä oli lyönyt häntä, paljastaen näin vihastumisensa syyn.
Kotona Sarmo ja Vehmer kuulevat jälleen pianonsoittoa yläkerrasta. Vehmer päättelee Raimon olevan paikalla Marian luona ja arvelee, ettei Sarmo ole suinkaan vihastunut vaan ”pihkaantunut”.
Ruotsin siirtomaat
Tobago
Ruotsalaiset pystyivät hyvin lyhytaikaisesti hallitsemaan siirtomaanaan Tobagoa vuonna 1733, mutta pidemmän asutuksen estivät paikalliset alkuasukkaat, jotka ajoivat ruotsalaiset pois saarelta jo samana vuonna.
Kuollut mies vihastuu
Tuotanto
Elokuvan tapahtumat on sidottu ajankohtaansa: eletään jatkosotaa, pimennysmääräys on voimassa ja Neuvostoliitto on soluttanut salaisia agenttejaan kaupunkiin. Kuvaukset alkoivat syyskuun lopussa 1943 ja kestivät neljä kuukautta. Myös itse elokuvan tekoon sota vaikutti, sillä lopputöitä jouduttiin Helsingin pommitusten vuoksi lykkäämään, ja ensi-iltakin siirtyi usealla kuukaudella. Sarmo oli edellisessä Kuollut mies -elokuvassa kihlautunut, mutta jatko-osassa aikaa on kulunut kolmisen vuotta; Sarmo on edelleen poikamies eikä kihlauksesta mainita enää mitään. Elokuvan loppupuolen repliikkejä on korjailtu kuvausvaiheessa puolueettomampaan asuun, taustalla oli ilmeisesti Moskovan välirauha. Yleisömenestys oli jonkin verran vuoden keskitasoa parempi. Suomi-Filmin myöhemmässä videoversiossa vuodelta 1990 on mukana myös poistettuja jaksoja.
Ruotsin siirtomaat
Saint-Barthélemy
Ruotsin kuningas Kustaa III aloitti neuvottelut Ranskan kanssa vuonna 1784 tarkoituksenaan luoda uusi liittoutuma näiden kahden maan välille. Hän tarjosi Göteborgia Ranskan tavaraliikenteen välivarastoksi, mitä vastaan Ruotsi olisi saanut Karibianmereltä siirtomaaksi Saint Barthélemyn ja lisäksi Saint Martinin tukikohdaksi. Ruotsi onnistui hankkimaan saaret vuonna 1785, jolloin niiden yhteenlaskettu asukasluku oli alle 1 000 asukasta. Alue ei ollut kuitenkaan erityisen suotuisa satamapaikka kaupankäynnille. Puuvillaa ja sokeria saatiin alueelta vain neljä lastia vuosittain. Tosin useita muita tuotteita tuotettiin ainoastaan siirtokunnan asukkaiden omaan tarpeeseen.
Kuollut mies vihastuu
Vastaanotto
Elokuva viehätti monia arvostelijoita. Aamulehden kriitikko Olavi Veistäjän mukaan se oli ”kotimaisen elokuvatuotannon paras tähänastinen saavutus”, Ilta-Sanomien mielestä ”erikoisen herkulliseksi sen teki aktuelli huumori”. Kirjoittaja piti elokuvaa kokonaisuudeltaan ehyempänä kuin edeltäjäänsä, joskin siitä hänen mukaansa puuttui ”se vähitellen huippuunsa kehittyvä jännitys”, mikä oli ominaista edeltäjälle. Suomen Sosialidemokraatti -lehden Toini Aaltonen huomautti juonen kulun onnahtelusta ja piti henkilöohjausta ilmeikkäänä mutta liian alleviivattuna, jonka takia pahikset erottuivat hyviksistä liian helposti. Näyttelijäntyötä kiitettiin, ja erityisesti Joel Rinteen loistavaan roolisuoritukseen kiinnitettiin huomiota.
Ruotsin siirtomaat
Saint-Barthélemy
Ruotsille kuuluvat saaret olivat lähellä Ison-Britannian ja Ranskan kauppareittejä Pienillä Antilleilla. Siirtokuntaan oli rakennettu myös kaupankäyntiä helpottamaan uusi kaupunki, joka oli nimetty kuninkaan mukaan Gustaviaksi. Vuoden kuluttua siirtokunnan asukasmäärä oli kaksinkertaistunut, ja kuningas Kustaa III näki aiheelliseksi muodostaa Ruotsin Länsi-Intian kauppakomppanian. Saaresta muodostui ruotsalaisten harjoittaman orjakaupan keskus ja sinne saapui orjien ostajia kaikkialta Karibian alueelta. Ostajilta perittiin ostetuista orjista vain pieni tullimaksu.
Kuollut mies vihastuu
Vastaanotto
Erään televisioajan kriitikon mukaan sekavan elokuvan kestävintä antia ovat Kalle Peronkosken kuvaus, Ville Salmisen lavastukset ja George de Godzinskyn musiikki.
Ruotsin siirtomaat
Saint-Barthélemy
Napoleonin sodat (1803–1815) merkitsivät kaupan kasvua, kuten vapaakaupan avaamista Ruotsissa vuonna 1806. Siirtokunnan väestö oli jatkanut kasvuaan ja saavuttanut noin 5 000 asukkaan määrän vuonna 1800. Lukuun ottamatta siirtokunnan lyhytaikaista brittihallintoa vuosina 1801–1802 siirtokunta jatkoi kasvuaan. Vuonna 1811 kaikkiaan 1 800 alusta vieraili Saint Barthélemyssa, ja 20 % Yhdysvaltain viennistä kulki saaren kautta lokakuusta 1813 syyskuuhun 1814. Muiden maiden esimerkin mukaisesti Ruotsi julisti orjakaupan laittomaksi vuonna 1813, mutta orjuus lakkautettiin vasta vuonna 1847.
Molemmat saaret olivat merkittäviä liberalismin tukikohtia, erityisesti uskonnollisen suvaitsevaisuuden osalta. Ruotsiin oli luterilaisuus tiukasti juurrutettu, ja ihmiset olivat velvollisia osallistumaan useita kertoja vuodessa jumalanpalveluksiin. Tätä aikaa kutsutaan yleensä uskonnollisen puhdasoppisuuden ajaksi. Tällöin myös muihin uskontoihin tai uskonlahkoihin kuuluminen oli laitonta, ja katolisuuteen kääntynyt henkilö joutui useimmiten maanpakoon.
Ruotsin hallitsemien Karibianmerellä sijaitsevien saarten väestö oli uskonnoiltaan ja taustaltaan monimuotoista. Siirtokunnan virallisia kieliä olivat myös ranska ja englanti. Saint Barthélemyssä asui vuonna 1787 vain 21 luterilaista, ja katolisia oli yli 500. Lisäksi siirtokunnassa oli useita satoja ihmisiä, jotka edustivat protestantismin eri haaroja. Siirtokunnan hallituksella ei ollut haluja tai aikomuksia tämän asiantilan muuttamiseksi. Alueen kuvernööri Rosenstein jopa palkkasi katolisen papin käymään Saint-Martinin saarella kahdesti kuukaudessa pitämässä messua.
Ranska osti Saint-Barthélemyn Ruotsilta vuonna 1878. Myynnin syynä oli saaren tuottavuuden tyrehtyminen. Tämä oli viimeinen Ruotsin hallitsema siirtomaa. Ennen alueen siirtämistä takaisin Ranskalla siellä järjestettiin neuvoa-antava äänestys. Tuolloin asukasluku oli enää vain 700, joista osa äänioikeutettuja. Alueen pitämistä Ruotsin yhteydessä kannatti vain yksi äänestänyt.
Guadeloupe
Ruotsi antoi tukensa Ranskan vastustajille Napoleonin sotien aikana 1700- ja 1800-lukujen vaihteessa. Tästä Ruotsin kuningas Kaarle XIV Juhana sai henkilökohtaiseksi palkkioksi Guadeloupen saaren vuonna 1813. Alue ei siis ollut osa Ruotsin valtakuntaa. Saari kuitenkin annettiin takaisin Ranskalle vuotta myöhemmin Pariisin rauhansopimuksella. Ruotsi painosti kuitenkin Isoa-Britanniaa korvaamaan saaren menetyksen, koska saari olisi ollut tärkeä strateginen lisäys Saint-Barthélemylle ja Saint Martinille. Korvaukseksi saaresta Iso-Britannia perusti niin sanotun Karibian rahaston, joka takasi Ruotsille 24 miljoonaa frangia. Tästä korvauksesta suoritettiin Ruotsille viimeinen erä vuonna 1983.
Kontaktimuovi
Kontaktimuovi on läpinäkyvä tai kuvioitu muovikalvo, jonka toinen puoli on tarraliimapintainen. Sitä käytetään pintojen suojaamiseen tai koristamiseen. Liimapuolella on taustapaperi, joka irrotetaan päällystettäessä. Kontaktimuovia on saatavana rullissa tai arkkeina.
Ruotsin siirtomaat
Intia
Ruotsin Itä-Intian kauppakomppania ei perustanut pysyviä siirtokuntia Intiaan, mutta niillä oli hetken aikaa hallussaan tehdas ja linnoitus Porto Novossa (nykyään Parangipettai, Tamil Nadu). Ranskan ja Iso-Britannian joukot tuhosivat linnoituksen kuukausi sen rakentamisen jälkeen.
Kontaktimuovi
Kontaktimuovi suojaa esim. kirjan kansia kosteudelta, lialta, repeilyltä ja normaaleilta käytön jäljiltä. Kontaktimuovi, jota kutsutaan myös kirjamuoviksi pidentää kirjan käyttöikää ja mahdollistaa kirjojen kierrättämisen esimerkiksi koululaiselta toiselle.
Kontaktimuoveja on saatavilla monta eri laatua ja merkkiä. Suomessa kontaktimuoveja valmistaa mm. Pelloplast Oy.
Suomen kirjastoissa kirjojen päällystys kirkkaalla kontaktimuovilla on ollut vuosikymmeniä vakiokäytäntö kirjojen kestävyyden parantamiseksi, tieteellisiä kirjastoja lukuun ottamatta. Vuonna 2019 osana kasvavaa muovikriittisyystrendiä Kuopion kaupunginkirjasto alkoi kokeilla muovituksesta luopumista, ja tulokset olivat alustavasti hyviä. Muovitusvaiheen poisjäännin myötä uutuuskirjat saadaan nopeammin lainattaviksi, ja muovituskustannukset voidaan käyttää uusien kirjojen ostamiseen. Koko Suomessa vuosittain poistetuista noin 2,5 miljoonasta kirjastokirjasta jää yhtä suuri määrä kansia, joita ei voi kierrättää muovin takia. Kirjojen sisälehdet kelpaavat paperinkeräykseen.
Timo Kantola
Timo Kantola (s. 26. heinäkuuta 1959 Jyväskylä) on suomalainen diplomaatti. Kantola aloitti Suomen Tallinna n suurlähettiläänä 1.9.2018. Ulkoministeriön palveluksessa Kantola on toiminut vuodesta 1988. Tallinnaan Kantola siirtyi ulkoministeriön poliittisen osaston apulaisosastopäällikön tehtävästä, jossa hän työskenteli vuodesta 2013. Aikaisemmin hän toimi suurlähettiläänä Suomen Etyj-edustustossa Wienissä vuosina 2010–2013. Turvallisuuspolitiikan yksikön päällikkönä ulkoministeriössä hän työskenteli vuosina 2007–2010. Kantola on myös palvellut mm. Brysselissä Suomen EU-edustustossa sekä Ankaran suurlähetystössä. Hän on oikeustieteiden kandidaatti ja yhteiskuntatieteiden maisteri.
Liina
Sanan liina eri merkityksiä:
Lapualaismorsian
pienoiskuva|oikea|Elokuvan tekijöitä tammikuussa 1967: vasemmalta [[Jukka Sipilä, Kristiina Halkola, Kirsti Wallasvaara, Marja-Leena Mikkola, Mikko Niskanen, Pekka Laiho, Arvo Salo, Kaj Chydenius, Jörn Donner ja Kalle Holmberg.]] Lapualaismorsian on Mikko Niskasen ohjaama yhteiskunnallinen elokuva vuodelta 1967. Elokuva kertoo Lapualaisoopperan tekemisestä, mutta keskittyy Ylioppilasteatterin nuoriin näyttelijöihin ja Lapualaisooppera jää taustalle. Lapualaisoopperan ohjannut Kalle Holmberg ja musiikin säveltänyt Kaj Chydenius esiintyvät elokuvassa omana itsenään, ja harjoitusjaksoissa on mukana koko Ylioppilasteatterin näyttelijäkunta. Elokuvassa on myös dokumenttijaksoja vuoden 1930 talonpoikaismarssista, Helsingin vapusta 1967, ydinaseiden vastaisesta mielenosoituksesta ja sotilaspassien polttajista.
Elokuvan yleisömenestys oli keskitasoa, ja se tuotti voittoa 56 000 markkaa. Lisäksi elokuva sai 100 000 markan valtionpalkinnon ja se myytiin Saksan liittotasavaltaan ja Tšekkoslovakiaan.
Salu Latvala
Salu Latvala (5. elokuuta 1870 Ilmajoki – 24. toukokuuta 1928 Kuopio) oli suomalainen lyseon lehtori ja kirjallisuuden suomentaja.
Latvalan vanhemmat olivat torppari Jaakko Latvala ja Maria Erkintytär. Hän pääsi ylioppilaaksi 1891 Vaasan yksityislyseosta ja opiskeli sitten Helsingin yliopistossa valmistuen filosofian kandidaatiksi 1895.
Latvala toimi oppikoulun opettajana ja viimeksi hän oli vuodesta 1907 Kuopion lyseon ruotsin kielen kollegana ja vanhempana lehtorina.
Salu Latvala oli naimisissa vuodesta 1906 Anni Koposen kanssa.
DJ Svengali
DJ Svengali (oikealta nimeltään Hermanni Peltola) on suomalainen reggae- ja dancehallmusiikkiin keskittynyt musiikkituottaja. DJ Svengali on tuottanut reggaeartisti Nopsajalan kanssa tämän kolme albumia Tontilla taas (2006), 5 sormee (2009) ja Kuningas soundi (2010) sekä mixtapen Villi inkkari (2008). DJ Svengali soitti myös rumpuja Pohjannaula-yhtyeessä.
Kymmenen neitsyttä
Kymmenen neitsyttä on Tove Janssonin maalaama alttaritaulu vuonna 1953 valmistuneessa Teuvan kirkossa.
Jansson maalasi alttaritaulun rakenteilla olevan kirkon seinään al secco -tekniikalla. Taulu on vaakamallinen, se on leveydeltään yli viisi metriä ja korkeudeltaan vajaa puolitoista. Taulun muoto herätti huomiota, sillä kirkoissa oli totuttu näkemään pystymallisia, ylöspäin kohoavia alttaritauluja. Alttaritaulun muodoksi tuli sama kuin Tampereen tuomiokirkon alttaritaulu. Tämä sopi kirkon suunnitelleen Elsi Borgin mielestä hyvin juuri lakeudelle. Jansson tuli alttarimaalauksen tekijäksi kirkon suunnitelleen arkkitehtitoimiston kautta. Toimisto halusi tekijäksi naistaiteilijan ja suunnittelussa mukana ollut arkkitehti Kaisa Harjanne tunsi Tove Janssonin. Jansson ja Harjanne tekivät tutustumiskäynnin Teuvan kirkkoon ja saivat vahvistusta vaakamalliselle muodolle tutustuttuaan matkalla Tampereen tuomiokirkon alttaritauluun, jonka on tehnyt Magnus Enckell.
Eteläpohjalainen maisema oli taiteilijalle uusi elämys. Kirjeessään hän kuvailee: "Kaikki horisontaalista, rauhallista, loputonta". Varat alttaritauluun saatiin lahjoituksena, lahjoittajana oli ainakin Erland Luoma, jonka nimi on myös taulussa.
Muutaman viikon maalaustyö
Jansson saapui maalaamaan alttaritaulua Teuvalle toukokuun lopussa 1953. Sitä ennen hän oli suunnitellut ja valmistellut työtä koko kevään ajan, ja vieraillutkin arkkitehdin kanssa kirkossa. Aikalaisilla on erilaisia muistikuvia siitä, koska maalaaminen tapahtui ja kauanko se kesti. Osa muistaa, että oli tuolloin oli kylmä, osa muistelee maalamisen ajoittuneen syksyyn. Työ on kuitenkin useimpien kommenttien mukaan kestänyt useita viikkoja, ehkä jopa kuukauden verran.
Jansson asui Teuvalla ensin pappilassa, joka sijaitsi nykyisen Teakin paikalla. Hän muutti jossain vaiheessa Korhosen matkustajakotiin, jossa hänen huoneeksi on mainittu nro 2, lähellä jokirantaa. Matkustajakoti sijaitsi Asematien varressa, muutama sata metriä kirkosta. Janssonin kerrotaan halunneen maalata rauhassa ja hänen tiedetään ajaneen uteliaita katsojia pois kirkosta. Iltaisin hän keskittyi myös kirjoittamiseen, työn alla oli muumikirja Vaarallinen juhannus.
Useissa kirjoissa Teuvan kirkon alttaritaulun valmistumisvuodeksi mainitaan vuosi 1954. Kuitenkin kirkon vihkiäiset, jossa alttaritaulu oli esillä, olivat jo marraskuun lopussa 1953. On epäselvää, viimeisteltiinkö taulua vielä 1954 puolella.
Luettelo Garbon kappaleista
Tämä on luettelo Garbo-yhtyeen levyttämistä kappaleista aakkosjärjestyksessä. Listassa on kaikkiaan 74 kappaletta.
Kymmenen neitsyttä
Harvinainen Tove Janssonin suurteos
Tove Jansson oli keskittynyt edelliset vuodet enimmäkseen muumikirjoihin ja -sarjakuviin, joten hän oli innostunut päästeessään maalaamaan. Hän innostui taulun väreistä tekniikasta ja aiheesta. "Tänään olen maalannut koboltinsinisen lengingin ja karmiininmustan viitan"... "Tunnen olevani hirveän etevä liimatessani kultaa. Siitä tulee heti tasaista ja kaunista eikä se huijaa minua. Kuten värit!". Uudessa kirkossa ei ollut vielä ikkunoita, ja välillä kultahiput lähtivät tuulessa lentoon. Ongelmia aiheutui myös, kun ikkunan suojana ollut levy ja nauloja kaatui maalauksen ja maalarin päälle.
Siniselkäsieppo
Siniselkäsieppo (Myioparus plumbeus) on laajalla alueella Saharan eteläpuolisessa Afrikassa tavattava sieppoihin kuuluva varpuslintu.
Kymmenen neitsyttä
Harvinainen Tove Janssonin suurteos
Kymmenen neitsyttä on ainoa Tove Janssonin maalaama alttaritaulu. Uskonnolliset kuvat ovat hänen tuotannossaan muutenkin harvinaisia, hän oli piirtänyt niitä jonkin verran joululehdille 1930- ja -40-luvuilla. Suurikokoisia seinämaalauksia on Tove Janssonin tuotannossa muutamia. Aiheen alttaritauluun Tove Jansson sai tätinsä mieheltä, joka oli pappi. Tämä pyysi jo 1930-luvulla Tovea tekemään taulun kymmenen neitsyen vertauksesta. Silloin hän ei sitä toteuttanut, mutta kun hän oli saanut tehtäväkseen alttaritaulun, hän muisti neitsyt-aiheen. Alttaritaulua maalatessaan hän tutki ”Daavidin virsiä” eli Psalmeja. Raamattuun ja sen kerrontaan Tove Jansson oli tutustunut jo aiemmin, erityisesti taideteollisessa opiskellessaan. Päiväkirja täyttyi sitaateista, joita hän oli poiminut Raamatusta, enimmäkseen Vanhasta Testamentista. Sananlaskut kuuluivat Toven suosikkeihin 18-vuotiaana.
Siniselkäsieppo
Koko ja ulkonäkö
Kooltaan siniselkäsieppo on noin 14 cm. Siniselkäsieppo on selästään, päästään ja siivistään väriltään siniharmaa. Pyrstö on musta ja pyrstön reunasulat ovat valkoiset. Vatsa on väritykseltään valkoinen. Sukupuolet eivät eroa toisistaan ulkonäöltään. Nuori siniselkäsieppo on höyhenpuvultaan kellanruskea ruskein pilkuin. Lintu muistuttaa ulkonäöltään savanniharmaasieppoa (Muscicapa caerulescens), mutta eroaa pyrstön värityksen perusteella.
Levinneisyys ja elinympäristö
Siniselkäsieppoa tavataan lähes koko Saharan eteläpuolisessa Afrikassa. Laji puuttuu kokonaan ainoastaan Somaliasta. Lajin elinympäristöä ovat savannit, jokivarsien kosteat metsät ja ainavihantien metsien reunamaat.
Ravinto ja pesiminen
Siniselkäsiepon ravinto koostuu pääasiassa hyönteisistä, kuten kovakuoriaisista, termiiteistä ja perhosten toukista. Ruokansa lintu etsii puiden lehvästön joukosta.
Siniselkäsiepon pesimäkausi kestää elokuusta joulukuulle. Lajin pesä sijaitsee puunkolossa, joka voi olla myös tikan tekemä. Pesä sisustetaan heinillä, jäkälöillä ja höyhenillä. Sekä koiras- että naaraslinnut osallistuvat pesän rakentamiseen. Naaras munii kahdesta kolmeen valkoista ruskea- ja oliivinvihreäpilkullista munaa.
Niittysirkku
Niittysirkku (Emberiza cioides) on aasialainen varpuslintu. Sen elinympäristö käsittää Keski- ja Itä-Aasian Kazakstanista ja Kirgisiasta itään eteläiseen Siperiaan, Mongoliaan, Kiinaan, Koreaan, Japaniin ja Venäjän Kaukoitään. Laji on tavattu Euroopassa useita kertoja, Suomessa 20.-27.5.1987 koiras Korppoon Utössä. Eurooppalaisissa havainnoissa kyse on saattanut olla karanneista häkkilinnuista.