cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Luokitin
Esimerkki luokittimesta voisi olla internetissä toimiva rahanlainauspalvelu. Palvelu pyytää käyttäjää antamaan tiedot: kuukausipalkka, iäkä, siviilisääty, kotiosoite ja luottotietohistoria. Luokitin päättelee näistä tiedoista voidaanko käyttäjälle myöntää laina tai kuinka suuri laina voidaan myöntää. Järjestelmässä voisi olla kaksi luokkaa: maksukykyinen ja maksukyvytön. Luokittimen opetusdatana voitaisiin käyttää historian aikana kerättyjen maksukykyisten ja luottotappioita tuottaneiden maksukyvyttömien henkilöiden tietoja.
Katso myös
Classifier (mathematics)
Outi Nyytäjä
Outi Raili Kyllikki Nyytäjä (o.s. Lehtola, 11. lokakuuta 1935 Viipuri – 25. huhtikuuta 2017 Helsinki ) oli suomalainen kirjailija, dramaturgi, elokuvakäsikirjoittaja, suomentaja ja kolumnisti.
Robert Parr
pienoiskuva|Robert Parr vuonna 2008. Robert Ghormley Parr (22. syyskuuta 1921 – 27. maaliskuuta 2017) oli yhdysvaltalainen kemisti. Hän oli International Academy of Quantum Molecular Sciencen perustajajäseniä ja pääsi vuonna 1973 myös Kansalliseen tiedeakatemiaan.
Outi Nyytäjä
Elämäkerta
Nyytäjä valmistui filosofian maisteriksi Helsingin yliopistosta vuonna 1964. Hän toimi Radioteatterin dramaturgina sekä Teatterikorkeakoulun rehtorina ja dramaturgian lehtorina. Vuonna 1987 Nyytäjä erosi Oulun Jumalan teatteri -jupakan vuoksi rehtorin tehtävästä ja ryhtyi vapaaksi kirjoittajaksi. Hänen tuotantonsa kattaa näytelmiä, kuunnelmia, elokuva- ja tv-käsikirjoituksia, esseitä ja suomennoksia. Nyytäjä kirjoitti kolumneja muun muassa Helsingin Sanomiin ja Kotimaahan.
Robert Parr
Parr valmistui Brownin ja Minnesotan yliopistoista. Hän työskenteli muun muassa Pohjois-Carolinan yliopistossa Chapel Hillissä.
Outi Nyytäjä
Elämäkerta
Nyytäjä sai paljon tunnustusta kuunnelmistaan (muun muassa Pahan siemen, Miesmalleja). Hän toimi myös yhtenä käsikirjoittajana Ilkka Järvi-Laturin esikoiselokuvassa Kotia päin (1989) ja käsikirjoitti elokuvan Kaivo (1992) Pekka Lehdolle ja elokuvan Laina-aika (2000) Timo Humalojalle. Hän käsikirjoitti myös Hella Wuolijoesta kertovan elokuvan Hella W (2011). Nyytäjän näytelmistä viimeisiä oli osana Q-teatterin Siniväriset-esitystä (2009) nähty Amatsonit.
Robert Parr
Kansainvälisesti Parr tunnetaan varsinkin Pariser–Parr–Pople-menetelmästä, joka on nimetty hänen mukaansa sekä Rudolph Pariserin ja John Poplen mukaan.
Outi Nyytäjä
Elämäkerta
Vuonna 2007 Nyytäjälle myönnettiin ensimmäinen Jussi Kylätasku -palkinto. Vuonna 2008 hän sai Pro Finlandia -mitalin.
Nyytäjän leski on kääntäjä Kalevi Nyytäjä. Pariskunta asui osan vuodesta Bretagnessa, Ranskassa. Nyytäjillä on kolme aikuista lasta ja kuusi lastenlasta.
Louis Sullivan
thumb
Louis Sullivan (3. syyskuuta 1856, Boston – 14. huhtikuuta 1924, Chicago) oli yhdysvaltalainen arkkitehti.
1890-luvulla ja 1900-luvun alussa Sullivan oli preeriatyylin uranuurtajia, ja hänen oppilaastaan Frank Lloyd Wrightista tuli tyylin tunnetuin edustaja.
Makar I
Makar I (k. 16. huhtikuuta 1891) toimi Armenian katolikoksena vuosina 1885–1891). Hänen valintaansa edelsi parin vuoden aika, jolloin katolikosta ei ollut lainkaan. Lisäksi hänen valintansa oli poikkeuksellinen, sillä hän oli valitsijakokouksen asettamasta kahdesta ehdokkaasta vähemmän ääniä saanut, mutta silti Venäjän tsaari päätti valita hänet. Tämän vuoksi hän sai liikanimen "Tsaarin valinta". Hän oli kuitenkin toimessaan hyvä, ja hän oli tietyllä tavalla patriootti, pitäen kristillisyyttä armenialaisuuden ytimenä ja mieltäen kirkon ja kansan yhdeksi.
Makar kuoli 16. huhtikuuta 1891, ja häntä seurasi katolikoksena Mkrtitš Khrimian.
Luigi Cherubini
Lapsuus ja nuoruus
Cherubini syntyi Firenzessä 14. syyskuuta 1760. Hänen ristimänimensä oli Maria Luigi Carlo Zenobio Salvatore Cherubini. Cherubini aloitti musiikin opiskelun 6-vuotiaana muusikkoisänsä johdolla. 13-vuotiaana hän oli jo säveltänyt paljon uskonnollista musiikkia. Vuosina 1778–1780 Cherubini opiskeli musiikkia Bolognassa ja Milanossa.
Menestys oopperasäveltäjänä
Vuonna 1788 Cherubini asettui Pariisiin. Hänen ensimmäinen suuren suosion saanut ooppera oli Lodoïska, jonka hän sävelsi vuonna 1791. Sitä seurasivat kreikkalaisen mytologian Medeian taruun perustuva ja säveltäjän nykyisin tunnetuin teos Médée vuodelta 1797 sekä Les deux journées vuodelta 1800. Vuonna 1805 Cherubinilta tilattiin Wienistä ooppera. Oopperan nimeksi tuli Faniska ja Cherubini johti sen esityksen itse vuonna 1806. pienoiskuva|Luigi Cherubinin hauta [[Père-Lachaisessa.]]
Myöhemmät vaiheet
Menestyksensä myötä säveltäjä alkoi keskittyä uskonnollisen musiikin säveltämiseen. Hän sävelsi muun muassa seitsemän messua sekä kaksi requiemia.
Vuonna 1815 häneltä tilattiin Lontoosta sinfonia, alkusoitto sekä teos kuorolle ja orkesterille. Tämän ansiosta Cherubinin kansainvälinen maine alkoi kasvaa.
Garbage
thumb|Garbage keikalla [[Kööpenhaminassa kesäkuussa 2005]] Garbage on yhdysvaltalainen rockyhtye. Yhtyeen perustivat Butch Vig, Steve Marker ja Duke Erikson Wisconsinissa vuonna 1994. Vig, Marker ja Erikson olivat aiemmin toimineet musiikkialalla monissa eri tehtävissä. Vig oli muun muassa ollut mukana tuottamassa Nirvanan Nevermindia ja The Smashing Pumpkinsin Gishiä. Myöhemmin he löysivät yhtyeeseen laulajaksi aiemmin Angelfish-yhtyeen laulajana toimineen skotlantilaisen Shirley Mansonin. Yhtyeen ensimmäinen albumi oli vuonna 1995 julkaistu Garbage. Siltä julkaistiin singleinä viisi kappaletta: "Vow", "Only Happy When It Rains", "Queer", "Stupid Girl" ja "Milk".
Pian esikoisalbuminsa julkaisun jälkeen Garbage alkoi tehdä materiaalia seuraavalle albumilleen, joka sai nimekseen Version 2.0 ja julkaistiin vuonna 1998. Albumin ja myös itse yhtyeen suurimpien hittien joukkoon nousivat kappaleet "Push It" ja "I Think I'm Paranoid". Vuonna 1999 Garbage esitti James Bond -elokuva The World Is Not Enoughin samannimisen tunnuskappaleen. Vuonna 2001 ilmestyi yhtyeen kolmas albumi, beautifulgarbage. Yhtye vietti hiljaiseloa aina vuoteen 2005 saakka, jolloin julkaistiin neljäs albumi Bleed Like Me. Tämän jälkeen yhtye piti jälleen taukoa ja jäsenet työskentelivät muiden projektien parissa.
Tauko päättyi vuonna 2007, kun vuorossa oli yhtyeen suurimmista hiteistä koostettu kokoelmalevy Absolute Garbage. Tulevaisuudensuunnitelmiin kuuluivat Shirley Mansonin soololevy sekä yhtyeen viides studioalbumi, mahdollisesti jo vuoden 2008 aikana. Projektit kuitenkin siirrettiin jälleen tauolle kun Shirley sai roolin Terminator: The Sarah Connor Chronicles -tv-sarjasta.
Kesäkuussa 2009 Butch Vig kertoili Gearslutz-nettifoorumilla Garbagen studiotyöskentelystä ja samalla mainitsi bändin tuottavan jälleen uutta materiaalia. Myöhemmin, helmikuussa 2010 myös Shirley Manson ilmoitti Facebookissa viettäneensä studiossa viikon muiden bändin jäsenten kanssa. Loppuvuodesta Manson julkisti virallisesti bändin palaavan uuden materiaalin kanssa luennoidessaan University of the West of Scotlandissa.
Garbagen kappale "Push It" oli vuonna 1999 julkaistun NHL 2000 -jääkiekkopelin tunnuskappale ja Garbagen kappale "I Think I'm Paranoid" on mukana Rock Band -musiikkipelissä. Myös kitarapeli Guitar Hero 5:ssä on Garbagen kappale Only Happy When It Rains".
Luettelo Lapinjärven julkisista taideteoksista ja muistomerkeistä
Luettelo Lapinjärven julkisista taideteoksista ja muistomerkeistä sisältää Lapinjärven kunnassa olevat pysyvät patsaat, muistomerkit ja muistolaatat.
Ivan Rabuzin
pienoiskuva|Ivan Rabuzin Ivan Rabuzin (27. maaliskuuta 1921 – 18. joulukuuta 2008) oli kroatialainen taidemaalari. Hänet tunnetaan naivistisista töistä, joita on ollut esillä laajasti eri puolilla maailmaa.
Rabuzin istui myös maansa parlamentin jäsenenä.
Lintukuvaajien matkassa
Lintukuvaajien matkassa – Tunnelmat, tarinat ja parhaat kuvat on valokuvaajien Markus Varesvuon, Arto Juvosen, Tomi Muukkosen ja Jari Peltomäen lintukuvista koottu teos. Kuvitus on valikoitu heidän pääosin Suomessa ja runsaasti myös Norjassa syyskuusta 2012 elokuuhun 2014 ottamistaan kuvista. Teoksen on vuonna 2014 julkaissut Docendo.
Kuvaajista Varesvuo ja Peltomäki ovat ammattikuvaajia, Juvonen ja Muukkonen taas ovat puoliammattilaisia, jotka kuvaavat päätoimensa ohella. Kaikki ovat alalla palkittuja ja arvostettuja tekijöitä.
Suurin osa kuvista on aiemmin ollut esillä Lintukuva.fi-sivustolla viikon kuvina. Osa on julkaisemattomia kuvia jotka sitten ovat menestyksekkäästi osallistuneet kansainvälisiin kilpailuihin. Kuvien yhteydessä kerrotaan kuvaustilanteesta ja annetaan kuvien tekniset tiedot, joista on harrastajille iloa. Kaukaisin kuva on Japanissa otettu kuningasmerikotkan kuva, joka on ainoa poikkeus muuten pohjoismaiseen pesimälajistoon.
Jan Södersved antaa Linnut-lehdessä kiitosta upeista kuvista ja kuvaamista koskevista vinkeistä, mutta pahoittelee, että osa kuvista ei pienen kokonsa vuoksi pääse oikeuksiinsa.
Kalle Laitela
Kalle Juhani Kaukovaara (o.s. Laitela) (s. 1979) on Pete Latun esittämä hahmo televisiosarjassa Salatut elämät. Hahmo on ollut mukana sarjassa vuosina 1999–2001, 2002 ja jälleen kymmenen vuoden tauon jälkeen keväästä 2012 eteenpäin. Hänet nähtiin myös Ismo & Seppo Show / Seppo & Ismo Show -juhlalähetyksessä vuonna 2009 sekä vuoden 2001 jouluna esitetyssä erikoisjaksossa Jouluaatto. Kalle on myös vuonna 2001 julkaistun Kallen inttivuosi -nuortenkirjan päähenkilö.
Hahmo
vasen|pienoiskuva|Kalle Laitela sarjan kolmannessa jaksossa vuonna 1999. Kalle on Ismo Laitelan poika, joka tunnettiin Pihlajakadulla muun muassa taitavuudestaan tietokoneiden parissa. Sarjan alussa Kalle esitetään epäsuosittuna, ujona ja herkkänä lukiolaisena. Alkaessaan kohentaa fyysistä kuntoaan potkunyrkkeilyllä ja tunnustautuessaan avoimesti homoseksuaaliseksi, hahmo saa sarjan edetessä enemmän itsevarmuutta ja luonteenkovuutta.
Kalle kärsii alkoholismista, ja sarjassa on nähty Kallen useita raitistumisia ja retkahduksia.
Perhe
Kallen tukena toimii usein hänen siskonsa Miia. Miia kuitenkin kuolee aivokasvaimeen, mikä on herkkä aihe Laiteloiden perheessä vielä vuosia tapahtuman jälkeenkin. Kallen äidin Liisan (nykyisin Kristiina Pohjonen) luultiin alun perin kuolleen syöpään, mutta tämä olikin lavastanut kuolemansa ja saapuu sarjaan vuonna 2013 esitetyissä jaksoissa. Kalle tapasi äitinsä vuosien jälkeen ulkomailla. Kallella oli Kristiinan puolelta myös siskopuoli Sanni sekä velipuoli Ressu, joka on Ismon ja Salla Mattilan lapsi. Sanni ja Ilja kuolivat helikopterionnettomuudessa jäädessään sen alle.
Isänsä Ismon kanssa Kallella on ollut useampaan otteeseen huonot välit etenkin sen jälkeen, kun Ismo sai tietää poikansa homoseksuaalisuudesta. Kallen asuessa teini-ikäisenä Pihlajakadulla Ismo sortui useampaan kertaan lyömään Kallea ja Miiaa. Hieman myöhemmin rajuja riitoja syntyi, kun Ismo sai tietää Kallen myyneen seksiä itseään vanhemmalle baarituttavalleen Repe Suorsalle. Ismolla on myöhemminkin ollut vaikeuksia hyväksyä poikansa seksuaalisuutta ja hän vastusti muun muassa Kallen päätöstä suorittaa varusmiespalvelus armeijassa. Seppo Taalasmaan kannustamana Kalle kuitenkin päätti valita armeijan 26. helmikuuta 2001 esitetyssä jaksossa Kalle tekee päätöksensä armeijan suhteen, joka on sarjan kaikkien aikojen katsotuin jakso. Myös Kallen ja Kuisman suhteen hyväksyminen oli Ismolle vaikeaa, vaikka hän lopulta hyväksyikin suhteen.
pienoiskuva|Kalle Laitela sarjaan palatessaan vuonna 2012.
Ihmissuhteet
Sarjassa Kallen suuria rakkauksia ovat olleet Sami Kosonen, Kuisma Savolainen ja Lari Väänänen. Samiin Kalle tutustui ensimmäistä kertaa strippiklubi Herukassa, ja pari alkoi myöhemmin tapailla. Kalle tartutti Samiin suhteen välivaiheilla klamydian, minkä seurauksena pari riitaantui ja erosi. Pian he kuitenkin palasivat yhteen, ja Kalle oli myöhemmin kosimassa Samia, mutta tämä yllättäen murhattiin sarjan 20-vuotisjuhlajaksossa. Kuisman kanssa Kalle ehti kihloihinkin ja shamaani vihki heidät Lapissa. He muuttivat yhdessä Brasiliaan ja asuivat siellä liki kymmenen vuotta yhdessä, kunnes erosivat. Kallen ja Larin muutoin onnellista suhdetta varjosti niin ikäero, kuin Larin entinen poikaystävä Elias. Sen lisäksi Kalle on seurustellut muun muassa teini-ikäisenä Kristiina-nimisen koulukaverinsa kanssa ja sittemmin Niko Bergmanin ja Katariina Mäkelän kanssa.
Tuotanto
Kallea on sarjan alusta asti näytellyt Pete Lattu. Hän aloitti roolissa 19-vuotiaana ja poistui sarjasta pidemmäksi aikaa vuonna 2002 palaten mukaan yli kymmenen vuoden tauon jälkeen vuonna 2012. Aluksi paluu sarjaan kuulosti Latun mielestä pelkältä hauskalta vitsiltä, mutta ajan mittaan hän alkoi harkitsemaan paluuta vakavammin. Myös Latun sisko Satu Linnapuomi on näyttellyt sarjassa Kukka-Maaria Kujalaa vuosina 2000 ja 2016.
Vastaanotto
Hahmona Kalle oli varsinkin sarjan alkuaikoina hyvin erityinen johtuen hänen homoseksuaalisuudestaan, mikä kuohutti silloin sarjan katsojia. Sarjan jaksosta 224 eli Aki joutuu pärjäämään omillaan, jonka lopussa Kalle suutelee toista miestä, faksattiin sarjan tuottajan Marko Äijön mukaan palautetta yli 40 metriä. Näyttelijänä Lattu on kertonut olevansa ylpeä saatuaan näytellä kyseistä hahmoa 2000-luvun alussa. Vaikka hän joutuikin kuulemaan kaduilla homottelua ja muuta huutelua hahmonsa homoseksuaalisuuden takia, hänen hahmollaan oli myös jonkinlainen vaikutus suomalaisten suhtautumiseen seksuaalivähemmistöjä kohtaan. Sarjan alkuaikoina Kallen homous juonikuviona tukki palautelaatikoita, mutta nykyisin se ei ole ollenkaan niin kuohuttava aihe.
Juurakkojärvi (Virrat)
Juurakkojärvi on Pirkanmaalla Virroilla Ilvesperän kylän lähellä sijaitseva järvi.
Maantietoa
Järven pinta-ala on 4,5 hehtaaria, se on 400 metriä pitkä ja 300 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 1,1 kilometriä.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Ähtärin ja Pihlajaveden reittien valuma-alueen (35.4) Vaskuunjärven valuma-alueella (35.44), jonka Ilvesperänpuron valuma-alueeseen (35.444) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 150,9 metriä mpy.
Zapp
Zapp (tunnetaan myös nimellä Zapp and Roger) oli Roger Troutmanin johtama 1980-luvun electro funk ja R&B-yhtye Ohiosta.
Moolitilavuus
Moolitilavuus (tunnus Vm ) ilmoittaa kemiassa, kuinka suuren tilavuuden yksi mooli ainetta vie. Se voidaan laskea jakamalla aineen moolimassa tiheydellä. Moolitilavuuden yksikkö on SI-järjestelmässä m3/mol.
Zapp
Roger Troutman työskenteli 1970-luvun lopussa yhteistyössä George Clintonin kanssa. Zappin ensimmäinen levy ilmestyi vuonna 1980. Siinä on 1970-luvun funkiin verrattuna verraten konemaiselta kuulostavat soundit ilman torvisektiota. Olennainen osa yhtyeen musiikkia ovat Troutmanin talk boxin läpi lauletut vokaaliosuudet. Ensimmäisellä levyllä oli tunnettu kappale ”More Bounce to the Ounce” ja toisella levyllä on R&B -listan kärkeen noussut hitti, ”Dancefloor”. Vuosien varrella yhtye julkaisi yhteensä viisi levyä.
Moolitilavuus
Vetykaasun moolitilavuus samassa paineessa ja lämpötilassa on 22,43 l/mol, mikä on hyvin lähellä ideaalikaasun arvoa. Ammoniakin vastaava moolitilavuus on 22,08 l/mol.
Paini kesäolympialaisissa 1956
Kesäolympialaisten 1956 painissa kilpailtiin kahdeksassa sarjassa sekä kreikkalais-roomalaisessa että vapaapainissa. Ne järjestettiin vain miehille. Menestyneimmät maat olivat kuusi kultaa voittanut Neuvostoliitto ja kolme kultaa voittanut Turkki.
2M TV
2M TV on marokkolainen televisiopalvelu. Sen pääkonttori sijaitsee Casablancassa. Palvelu on ilmainen ja se näkyy Marokossa, lähetykset näkyvät satelliitin kautta myös ulkomaille. Lähetykset ovat pääosin arabian ja ranskankielisiä. 2M TV esittää elokuvia, uutis- ja ajankohtaisohjelmia, tv-sarjoja, ym.
Pierre Samuel
Pierre Samuel (12. syyskuuta 1921 – 23. elokuuta 2009) oli ranskalainen matemaatikko. Hän kuului Nicolas Bourbaki -ryhmään.
Samuel tuli tunnetuksi työstään algebran alalla. Hän kirjoitti aiheesta kaksiosaisen Commutative Algebra -teoksen yhteistyössä Oscar Zariskin kanssa.
Samuel oli Université Paris-Sud'n emeritusprofessori.
Abdullah Tammi
250px|thumb|Abdullah Tammi ennen eroaan Suomen islamilaisen puolueen johdosta. Nykyään Tammi noudattaa jälleen länsimaista pukeutumis-, parta- ja hiustyyliä.
Omien sanojensa mukaan Tammi on aiemmin toiminut KGB:n agenttina ja tämän tiedustelupalvelun kehotuksesta soluttautunut uskonnollisiin ja poliittisiin puolueisiin.
Toiminta
Tammi on toiminut 1970-luvulta lähtien erilaisissa poliittisissa ja uskonnollisissa järjestöissä. Hän on omien sanojensa mukaan toiminut ”KGB:n kehotuksesta soluttautuneena” muun muassa Pekka Siitoimen natsiliikkeessä, SKDL:n ja SMP:n kunnallisvaaliehdokkaana, esiintynyt mormonisaarnaajana sekä kuulunut Vapaakirkkoon, Adventtikirkkoon ja Jehovan todistajiin. Hän on toiminut palopäällikkönä ja vasemmistolaisena ammattiyhdistyspoliitikkona.
Tammi on kertonut palvelleensa KGB:tä 1970-luvun alkupuolelta aina 1990-luvun puoliväliin saakka ja keränneensä noissa toimissa tietoa lähinnä erilaisista uskonnollisista yhteisöistä ja Raamattujen salakuljetuksesta Neuvostoliittoon.
Joulukuussa 2009 Tammi ilmoitti eroavansa Suomen islamilaisen puolueen puheenjohtajan virasta. Tammelle ja puolueen hallituksen muiden jäsenten välille oli tullut kiistaa, kun Tammi otti kantaa terrorismia vastaan. Hallituksen jäsenen Sauli Ingmanin mukaan Tammi oli yksipuolinen tuomitessaan Tšetšenian terrorismin mutta ei Venäjän valtion terrorismia Tšetšeniassa.
Tammi ilmoitti aikovansa perustaa uuden puolueen, Sosialistisen Rauhan Puolueen, joka ei korosta uskonnollisia kysymyksiä. Myöhemmin hän kertoi olevansa mukana Suomen Työväenpuolueessa. Tammi oli Suomen Työväenpuolueen ehdokkaana vuoden 2011 eduskuntavaaleissa Uudenmaan vaalipiirissä ja sai 25 ääntä. Nykyään hän toimii perustamassaan tieteellisesä marxilais-leninläisessä Punakaartissa.
Viro asetti 8. huhtikuuta 2010 Abdullah Tammen kymmenen vuoden maahantulokieltoon.
Ajatukset islamilaisesta laista
Kuuluessaan Suomen islamilaiseen puolueeseen Tammen mukaan ”Jumalan säätämä” šaria-laki oli parempi kuin ihmisen laki. Tammen mielestä oli oikein tappaa aviorikoksesta kiinnijäänyt, jos silminnäkijöitä oli neljä. Tammi vahvisti haastattelussa, että vakavassa tapauksessa hän hyväksyisi aviorikoksen tekijän kivittämisen kuoliaaksi. Tammi myös ilmoitti voivansa hyväksyä kuolemantuomion myös vakavasta herjauksesta islamia vastaan. Samalla hän myös ihaili Afganistanin Taliban-hallinnon aikaa ja Somalian islamilaista hallintoa, koska näiden hallintojen aikana on eri rikollisuuden määrä laskenut.
Puolueen tavoitteena oli Suomen islamisaatio, eli käytännössä alkoholijuomien kieltäminen, muslimilasten vapauttaminen koulun musiikkitunneilta ja liikuntatuntien uimahallikäynneiltä, šarian käyttöönotto, halal-teurastaminen ja poikien ympärileikkaus.
Mirandeesi
Mirandeesi (omakielinen nimi: mirandés ) on romaaninen kieli, jota puhutaan lähinnä Miranda do Douron kunnassa Portugalissa. Sillä on ollut vuodesta 1999 lähtien alueellisesti tunnustettu asema. Samana vuonna hyväksyttiin myös suositus mirandeesin oikeinkirjoitussäännöistä. Useimmat heistä osaavat lisäksi portugalia.
Kieli lasketaan uhanalaiseksi. Sen lähimpiä sukulaiskieliä ovat mm. asturia ja portugali.
Vuonna 2009 mirandeesia puhui arviolta 15 000 ihmistä. Mirandeesiksi ilmestyy jonkin verran lehtijuttuja ja radio-ohjelmaa. Sitä opetetaan joissakin kunnan kouluissa, mutta nuorison asenteet kieltä kohtaan eivät ole positiiviset. Mirandeesia opetetaan mm. Coimbran ja Lissabonin yliopistoissa.
Mirandeesia kirjoitetaan latinalaisin aakkosin. Vuoteen 2014 mennessä vain osia Raamatusta oli käännetty mirandeesiksi.
Konsonantit
Lähde:
Vokaalit
Lähde: thumb|Mirandeesin- ja [[portugalin kieli|portugalinkielinen katukyltti Miranda do Dourossa.]]
Eerik Voittoisa
Eerik Voittoisa (ruotsiksi Erik Segersäll, noin 945–995) tuli kuninkaaksi Uplannin alueella 970-luvulla.
Adam Bremeniläinen kertoo, että Eerik myös taisteli vallasta tanskalaisen Sven Haaraparran kanssa. Hän olisi myös ollut naimisissa Puolan Boleslav I:n sisaren kanssa.
Islantilaisissa saagoissa kerrotaan Eerikin taistelleen veljenpoikaansa Styrbjörn Starkea vastaan suuressa taistelussa Fyrisjoen tasangolla Vanhan Uppsalan liepeillä (slaget vid Fyrisvallarna).
Umar Wirahadikusumah
thumb|right|Umar Wirahadikusumah Umar Wirahadikusumah (10. lokakuuta 1924 – 21. maaliskuuta 2003) oli indonesialainen poliitikko, joka toimi maansa varapresidenttinä vuosina 1983–1988. Häntä edelsi Adam Malik ja seurasi Sudharmono.
Wirahadikusumah kuoli Jakartassa kärsittyään sydän- ja keuhkovaivoista.
Georgian kirjallisuus
thumb|240px|Kuva [[Ilia Tšavtšavadzen kootuista teoksista vuodelta 1914. Tšavtšavadze oli keskeinen hahmo Georgian kansallisessa heräämisessä 1800-luvulla.]] Georgian kirjallisuudella on yli 1500 vuoden pituinen historia. Georgian kieli muodostaa muutaman lähisukulaisensa kanssa oman kieliryhmän, joka ei ole sukua millekään muulle maailman kielikunnalle. Vuosisatojen kuluessa kieli on omaksunut vaikutteita naapureilta ja valloittajilta – kreikkalaisilta, armenialaisilta, persialaisilta, turkkilaisilta ja venäläisiltä – toimien kuitenkin samaan aikaan siltana näiden kulttuurien välillä. Kulta-aikaansa Georgian kirjallisuus vietti 1100-luvulla, Georgian noustessa paikalliseksi suurvallaksi.
Klassinen kausi
Georgian aakkoset, edellytys georgiankielisen kirjallisuuden synnylle, luotiin tutkijoiden valtaosan näkemyksen mukaan 300-luvulla pian sen jälkeen, kun maa oli kääntynyt kristinuskoon. Maan länsiosissa Bysantin vaikutus oli todennäköisesti voimakkainta, kun taas itäosiin kristinusko sekä luku- ja kirjoitustaito välittyivät pikemminkin armenialaisten ja syyrialaisten välityksellä. Tätäkin aikaisemmin georgialaiset ovat saattaneet käyttää kirjoittaessaan vierasta kieltä, kuten persiaa, arameaa tai kreikkaa. Aakkosten esikristillistä alkuperää vastaan puhuu esimerkiksi niiden symbolismi: silloisessa viimeisessä kirjaimessa ჯ yhdistyvät Jeesuksen nimen alkukirjain ja risti.
Ensimmäiset tekstit olivat Konstantinopolin, Antiokian ja Jerusalemin luostareihin lähetettyjen georgialaisten Raamatusta tekemiä käännöksiä. Ensimmäinen, vuodelle 430 ajoitettu georgiankielinen kirjoitus on löydetty Jerusalemista. Näihin aikaisiin georgialaisiin kirjailijoihin kuului esimerkiksi Pietari Iberialainen, joka kuitenkin kirjoitti kreikaksi. Myöhemmin georgialaisia siirtyi Siinaivuorelle ja Athoksen niemimaalle, jonne perustettiin vuonna 983 sittemmin merkittävimmäksi georgialaiseksi luostariksi kohonnut Iviron. Ivironissa Ekvtime Atoneli (963–1028) käänsi georgiaksi 160 teosta. Itse Georgiassa munkit joutuivat maan epävakaiden poliittisten olojen vuoksi siirtymään raja-alueille, kuten Tao-Klardžetiin.
Evankeliumit saattoivat olla olemassa georgiaksi jo 400-luvulla, valmis kanoninen Raamattu kuitenkin mahdollisesti huomattavasti myöhemmin. Georgialaista Raamattua käännettiin luultavimmin useista lähteistä ja käännöksiä muokattiin myöhemmin opillisista tai tekstuaalisista syistä. Erityistä huomiota saivat liturgisiin tarkoituksiin vaaditut osat, kuten psalmit, joihin käännettiin myös kommentaareja; psalmit toimivat myöhemmin vaikuttimena hymnografisille teksteille. Taidokkaimpiin kääntäjiin kuului Eprem Mtsire 1000-luvulla. Myös apokryfisiä kirjoja, eksegetiikkaa ja muita uskonnollisia tekstejä käännettiin georgiaksi. thumb|220px|[[Lasarus|Lasaruksen ylösnousemus kuvattuna hagiografiseen kokoelmaan (synaksarium) noin vuodelta 1030]]
Hymnit
Psalmien ja evankeliumien inspiroimat hymnit muodostivat kukoistavan ja hedelmällisen kirjallisuudenlajin, joka kasvoi itsenäiseksi bysanttilaisesta ja syyrialaisesta perinteestä. Georgiankielisissä hymneissä on nähtävissä henkilökohtaisen lyyrisen panoksen lisäksi esikristillisen kansanrunouden vaikutus. Monia hymnejä laulettiin, ja lauletaan yhä, monimutkaisen ja vanhan polyfonisen musiikin säestyksellä. Suuri osa hymnien kirjoittajista on jäänyt nimettömiksi. Ensimmäinen alkuperäinen georgialainen hymni on mahdollisesti Šio Mghvimelin kirjoittama neitsyt Marian ylistyslaulu 500-luvulta; ensimmäinen varmuudella tunnettu hymnien kirjoittaja vuorostaan Siinaivuorella vuosien 949–987 välillä työskennellyt Ioane-Zosime. Kukoistuskautensa georgialaiset hymnit saavuttivat 900-luvulla, tämän ajan hymneistä pääosa on bysanttilaisia käännöksiä. Ioane-Zosimen lisäksi aikakauden merkittävimpiä runoilijoita olivat joitakin vuosikymmeniä aiemmin työskennellyt Ioane Mintški sekä antologisti ja musikologi Mikel Modrekili, joka keräsi suuren kokoomateoksen aikansa runoilijoiden tuotoksista.
Hagiografiat
Hagiografiat (pyhimyselämäkerrat) muodostivat ensimmäisen omaperäisen georgiankielisen kirjallisuuden genren, ja ensimmäinen omaperäinen georgiankielinen teos, perinteisesti vuosien 476–483 välille ajoitettu Pyhän kuningatar Šušanikin kärsimys, on hagiografia. Iakob Tsurtavelin kirjoittama dramaattinen kertomus kuvaa Šušanikin taistelua hänen kieltäytyessään kääntymästä miehensä Varskenin tavoin persialaisten isäntiensä uskontoon, zarathustralaisuuteen:
Historiallisesti ja sosiologisesti merkittävän, Georgian tilanteesta Persian vasallivaltiona kertovan tarinan ajoittamisessa on ollut vaikeuksia: tekstuaalisten syiden perusteella sen on päätelty todellisuudessa kirjoitetun vasta 600–800-luvuilla. Toinen merkittävä aikainen hagiografinen teksti on vuosille 540–550 ajoitettu Evstati Mtskhetalaisen kärsimys, jossa päähenkilö joutuu Šušanikin tavoin zarathustralaisuuden uhriksi.
Arabien, joilla oli merkittävä vaikutus georgian kieleen, perustettua emiraatin Tbilisiin 700-luvun puolivälissä hagiografiat siirtyivät käsittelemään kristinuskon ja islamin suhdetta. Ensimmäinen ja merkittävin hagiografia tältä kaudelta on Habon kärsimys, joka on kirjoittanut Ioane Sabanisdze vuonna 786. Näkymän Bysantin kasvavaan vaikutukseen ja aikaiseen georgialaiseen nationalismiin antaa Konstanti Kakhan kärsimys, joka on yksi parhaiten dokumentoiduista georgialaisista hagiografisista teksteistä. Viimeinen arabikauden kärsimyskertomus vertautuu kauden ensimmäiseen vaikutuksessaan georgiankieliseen kirjallisuuteen: Stepane Mtbevarin kirjoittama Gobronin kärsimys kertoo vuonna 914 arabivalloittaja Abu 'l Qasimin teloittamasta kenraalista. thumb|220px|Sivu [[Gelatin luostari|Gelatin evankeliumista 1100-luvulta.]]
J. B. Bury
John Bagnell Bury (16. lokakuuta 1861 – 1. kesäkuuta 1927), joka tunnetaan yleisemmin nimellä J. B. Bury, oli irlantilainen protestanttinen historioitsija ja filologi.
Georgian kirjallisuus
Kirkkoisien elämät
Hagiografisiin teksteihin liittyvät läheisesti kirkkoisien elämäkerrat. Tämän genren, patristiikan, ensimmäinen georgialainen teos on Kolmentoista assyrialaisen kirkkoisän elämät -kokoelma. Jotkut näistä kirkkoisistä olivat georgialaisten luostarien perustajia, ja heillä on sitä kautta ollut merkittävä osa maan kulttuuriperinnön ja identiteetin rakentamisessa. Kaksi muuta merkittävää elämäkertaa käsittelevät Georgian lounaisosien uudelleenasuttamista. Näistä aikaisempi, Siunatun ja Jumalan inspiroiman pyhän isämme Serapionin elämä ja saavutukset antaa arvokasta tietoa aikansa arkkitehtuurista, sosiaalisista oloista ja maantieteestä. Toinen, Giorgi Mertšulen teos Grigol Khandztan elämä, on kirjoitettu 900-luvun puolivälissä ja antaa tarkan kokonaiskuvan Georgian poliittisesta rakenteesta. Lisäksi kirkkoisien elämäkertoja kirjoitettiin maan ulkopuolella Athoksella; näihin teoksiin kuuluu esimerkiksi Giorgi Atonelin vuoden 1040 jälkeen kirjoittama Siunattujen isiemme Ioanen ja Ekvtimen elämät ja merkittävät saavutukset. Myös Giorgi Atonelista kirjoitettiin hänen kuolemansa jälkeen elämäkerta. Näitä tekstejä voidaan pitää jo modernin historiografian edustajina.
J. B. Bury
Bury käsitteli aiheita muinaisesta Kreikasta aina 1800-luvun paaviuteen asti, mukaan lukien Rooman valtakunnan historia. Hän elvytti myös Bysantin tutkimuksen, joka englanninkielisessä maailmassa oli jäänyt vähille Edward Gibbonin jälkeen.
Georgian kirjallisuus
Kronikat
Perinteisesti merkittävimpänä georgialaisena kronikkana on pidetty mahdollisesti kolmen vuosisadan aikana eri henkilöiden kirjoittamaa Georgian kääntymystä. Sen rungon muodostaa kristinuskon Georgiaan 300-luvulla tuoneen Pyhän Ninon elämäkerta. Vaikka kronikka on ristiriitainen ja siihen on sekoittunut kansanperinnettä, jotkut sen tapahtumista vahvistetaan roomalaisissa teksteissä ja sitä voi varauksin pitää historiallisena lähteenä. Kronikasta on säilynyt useita eri muotoisia käsikirjoituksia eri ajoilta.
Serbian naisten käsipallomaajoukkue
Serbian naisten käsipallomaajoukkue edustaa Serbiaa naisten kansainvälisissä käsipallo-otteluissa. Se on saavuttanut Jugoslavian hajoamisen jälkeen kaksi MM-mitalia sekä sijoittunut EM-kilpailuissa parhaimmillaan neljänneksi.
J. B. Bury
Kirjassa Idea of Progress (1920) Bury katsoi edistysajattelun olleen ennen ensimmäistä maailmansotaa länsimaitten johtava ajatusmalli, ja että tuolloin ani harva olisi voinut uskoa läntisen sivilisaation heikkenemiseen ja hajoamiseen. Tämä luottamus oli hänen mukaansa heikentynyt sodan seurauksena.
Georgian kirjallisuus
Kronikat
Georgian kääntymys muodostaa myös Leonti Mrovelin todennäköisesti 1000-luvulla kirjoittaman Kuninkaiden elämä -kronikan ytimen. Mroveli, jonka teosta on pidetty myös kumulatiivisen ja laajemman Kartlis tskhovreba -kronikan ensimmäisenä osana, järjesti aiemman kronikan rakenteen uudelleen ja lisäsi siihen uutta materiaalia. Tyylillisesti Kuninkaiden elämä muistuttaa Vanhaa testamenttia, mutta tästä huolimatta se on merkittävä sekulaarisen, joskin mielikuvituksellisen historiografian edustajana. Kielellisesti tasapainoisin osa kronikkaa on legendaarisen, Georgian ensimmäisen kuninkaan Parnavazin tarina, joka sisältää ikivanhoja mithralaisia ja muita esikristillisiä, auringonpalvontaan viittaavia elementtejä. Legenda liittää Georgian valtion perustamisen mithralaiseen mytologiaan:
Seuraavaksi Parnavaz löytää luolasta suuren aarteen jahdattuaan peuraa, mikä on myös läheisesti kytköksissä mithralaiseen mytologiaan. Toinen tekstuaalisesti merkittävä osa kronikkaa on mahdollisesti 800-luvun alussa kirjoitettu "Vakhtang Gorgasalin elämä", jonka tekijäksi on mainittu Džuanšer Džuanšeriani. Mrovelin kronikka saattoi olla kuningas Daavid IV:n tilaama teos – sen tarkoituksena oli liittää kuningassuku vakuuttavasti antiikkiin ja lopulta maailman luomiseen.
Kulta-aika
1100-luvun alussa seldžukeista saavutetun voiton jälkeen Georgia yhdistyi kuningas Daavid IV:n johdolla ja nousi seuraavan vuosisadan kuluessa alueelliseksi suurvallaksi. Vakiintuneet olot mahdollistivat renessanssin taiteessa ja kirjallisuudessa, ja myös maallisen kirjallisuuden synnyn: ensimmäistä kertaa valtio oli tarpeeksi vahva muodostaakseen vaihtoehdon kirkolle kulttuurin suojelijana. Sivistyneistön ei enää tarvinnut paeta epävakaita oloja itäisen Välimeren luostareihin, vaan nyt oppineet saivat turvapaikan Georgian hovista ja uskonnollisista keskuksista.
Hymnit olivat edellisten vuosisatojen aikana luoneet perustan lyyrisen runouden kehitykselle. Näitäkin merkittävämpi teos sekulaarisen fiktion synnyn kannalta oli aikaisintaan 800-luvulla georgiaksi käännetty Balahvariani, intialainen kertomus Barlaamista ja Josafatista. Alkuperäiseen arabiankieliseen tekstiin verrattuna Balahvariani on tiivistetty, vain oleelliseen keskittyvä vapaa käännös. Sen uskotaan muodostavan keskeisen linkin kertomuksen itäisten ja läntisten versioiden välillä: kreikaksi Balahvarianin käänsi noin vuonna 1000 oletettavasti Ekvtime Atoneli, mitä kautta sillä on ollut merkittävä vaikutus koko Euroopan kirjallisuuteen.
Rustavelin edeltäjät
Visramianin alkuperä vuorostaan on esikristillisessä, persialaisessa kirjallisuudessa (tai mahdollisesti jopa kauempana Intiassa). Tarinan muotoili uudestaan moderniksi persiaksi Fakhruddin As'ad Gurgani 1000-luvun puolivälissä. Georgiaksi teos käännettiin sata vuotta myöhemmin; käännös on taitavasti toteutettu, tiivistetty versio alkuperäisestä. Tekstissä näkyvät tuntemattoman kääntäjän persoonan erikoisuudet: Gurgani nimetään Kiinan keisariksi, ja islamilaisesta juhlasta huolimatta kertomuksen sanotaan tapahtuneen ennen Kristuksen syntymää. Kääntäjä välttää ulkopuolisia lainoja kuten Gurgani vältti alkuperäisversiossaan arabismien käyttämistä. Visramianin epämääräinen monoteismi ja muun muassa siinä kuvailtu väkivalta, insesti, kaksinnaiminen ja erotomania olivat šokki Georgian uskonnolliselle kulttuurille: vielä 1700-luvulla vallanpitäjät näkivät tarpeelliseksi tuhota teoksen käsikirjoituksia. Tästä huolimatta teoksen vaikutus maan kirjallisuuteen oli suuri, ja muun muassa Rustaveli viittaa siihen eepoksessaan kolmesti.
thumb|250px|left|Kuvitusta Rustavelin eepokseen 1600-luvulta
Pantterintaljainen
Šota Rustavelin todennäköisesti 1100- ja 1200-lukujen vaihteessa kirjoittama Pantterintaljainen on Georgian kirjallisuuden merkittävin klassikko ja Georgian kansalliseepos. Monitasoinen, ritariromanttinen sankaritarina keskittyy kahden rakastavaisen parin, arabialaisten prinsessa Tinatinin ja prinssi Avtandilin sekä intialaisten prinsessa Nestan Daredžanin ja prinssi Tarielin, ympärille. Molemmat parit pääsevät naimisiin vasta miesten tekemien urotekojen jälkeen: Avtandilin täytyy löytää Tariel ja Tarielin täytyy löytää ja vapauttaa Nestan Daredžan. Eepos on kirjoitettu šairi-nimisellä runomitalla, joka on ideaalinen monimutkaisen, georgian kaltaisen kielen tarpeisiin. Runomitasta tuli Pantterintaljaisen vaikutuksesta georgialaisen kansanrunouden standardi esitystapa. Rustavelin käyttämä kieli oli aiempaa lähempänä yleisesti käytettyä puhekieltä; tämän vuoksi modernin georgian kielen voidaan katsoa syntyneen Rustavelin eepoksen myötä.
Eepoksen monimuotoisuuden vuoksi sitä on vaikea tulkita. Tyyli vaihtelee – suoraviivaisesta juonesta huolimatta – raivokkaiden taistelukohtausten ja hidastempoisten, rakastavaisten toisilleen lähettämien Visramianinkin tapaan kuvattujen kirjeiden välillä. Usean aikaisemman teoksen vaikutus on nähtävissä Rustavelin eepoksessa: georgialaisen Amirandaredžanianin lisäksi yhtäläisyyksiä on löydettävissä persialaisen kirjallisuuden klassikoihin, kuten Ferdowsin Shāhnāmehiin sekä Leilaan ja Majnuniin. Rustaveli tunsi hyvin aikansa teologisen kirjallisuuden, erityisesti häneen vaikutti Pseudo-Dionysios Areopagitan uusplatonismi. Myös eepoksen uskonnollista puolta voidaan tulkita eri tavoin: nimellisestä kristinuskosta ja uusplatonismista huolimatta Kristusta, pyhää kolminaisuutta tai Neitsyt Mariaa ei mainita teoksessa kertaakaan, ja sankarit vannovat valansa ikivanhoilla esikristillisillä tai zarathustralaisilla tavoilla. Välillä idealistinen ja välillä skeptinen, feodalismia ja hovirakkautta mutta toisaalta maallista rakkautta ja miesten välistä ystävyyttä ylistävä teos esittää sankarinsa vahvoina ja tasa-arvoisina. Georgian suurvalta-asemasta johtuen Pantterintaljainen on myös ajoittaisesta Islamiin kohdistuvasta pilkasta huolimatta uskonnollisesti suvaitsevainen ja kansallisuuden rajat ylittävä eepos.
"Pseudo-Rustavelianaa", joka ei yllä laadussa Rustavelin eepoksen tasolle, on luotu runsaasti. Tähän luetaan esimerkiksi kuningatar Tamarin kunniaksi mahdollisesti 1100- ja 1200-lukujen vaihteessa kirjoitettu panegyriikka Tamariani. Hyvin samantyyppinen teksti on Ioane Šavtelin tekemänä pidetty Davit Rakentajan ja Tamarin ylistys.
Uskonnollinen kirjallisuus
Georgian kulta-ajan kirjallisuus ei keskittynyt pelkkään ritariromantiikkaan ja maalliseen rakkauteen, vaan myös uskonnollisen kirjallisuuden perinne jatkui, toisin aiempaa kuluneempana ja vähemmän innovatiivisena. Oppineet kerääntyivät Gelatin ja Iqalton akatemioihin, tuoden mukanaan ulkomailla syntyneen kirjallisen perinteen. Heihin kuuluivat muun muassa antiokialaisen Eprem Mtsiren vaikutuksen Georgiaan 1100-luvun alussa tuonut Arsen Iqaltoeli sekä oman filosofisen ja kirjallisen koulukuntansa perustanut, Bulgariasta Gelatiin muuttanut Ioane Petritsi. Vaikka Petritsi toimi lähinnä kääntäjänä, hänen kommenttinsa ja eksegetiikkansa laajensivat usein alkuteosta huomattavasti. Erityisen merkittävää hänen työnsä oli filosofian parissa; tätä kautta hän avarsi aikansa georgialaista ajattelua vastaamaan paremmin maan johtajien poliittisia visioita. Positiivisen poikkeuksen ajan hymnografiseen tuotantoon muodostavaa vuorostaan kuningas Daavid IV:n kirjoittama Katumuksen hymnit, joissa kuningas julistaa voitokkaista taisteluista ja yhteiskunnallisista saavutuksistaan huolimatta olevansa syntinen, "pohjaton astia, ääriään myöten täynnä saastaa". Daavid IV:n taidot valtiomiehenä ja runoilijana toimivat esimerkkinä tuleville Bagrationi-runoilijahallitsijoille seuraavan kahdeksan vuosisadan ajaksi. thumb|180px|Kuningatar Tamar kuvattuna freskoon [[Vardzian luostarissa.]]
Myöhäiset kronikat
Kulta-ajalla kronikat alkoivat perustua uskonnollisen ja filosofisen tarinoinnin sijaan poliittisiin ja historiallisiin faktoihin. Georgian elämä -teoksen laajentamisen lisäksi kaudella kirjoitettiin useita muitakin kronikoita. Näistä aikaisimpiin kuuluu Sumbat Davitisdzen teos Elämä ja tunnetut tiedot Bagrationikuninkaista, jota voidaan kohteiden imartelusta huolimatta pitää historiografian edustajana. Daavid IV:n ja hänen isänsä Giorgi II:n hallituskausia käsittelee vuorostaan tuntemattoman kirjoittajan ylistävä, värikäs eulogia Kuninkaiden kuninkaan Daavidin elämä. Kuningatar Tamarin kautta käsittelee kaksi nimetöntä kronikkaa; näistä ensimmäisessä, pian Tamarin kuoleman jälkeen vuonna 1122 kirjoitetussa teoksessa Kruunattujen kuninkaiden historiat ja ylistykset vuolas kunnioitus ja vertauskuvien käyttö saavuttavat huippunsa. Kronikan kirjoittaja oli tutustunut huomattavan laajasti aikansa kirjallisuuteen, mutta tästä huolimatta teoksella ei ole juuri arvoa historiantutkimukselle. Myöhäisempi, vuoden 1236 jälkeen kirjoitettu kronikka Kuningattarien kuningattaren Tamarin elämä pitäytyy edellistä paremmin tositapahtumissa. Kulta-aika päättyy huomattavimpaan georgialaiseen ei-fiktiiviseen kertomukseen, Sadan vuoden kronikkaan, joka alkaa vuodesta 1213 ja päättyy vuoden 1320 tienoilla. Kronikka käsittelee Georgiaan kohdistunutta mongolihyökkäystä ja sitä seurannutta nälänhätää ja maanjäristystä:
Tabula rasa
Vaikka 1200-luvun mongolihyökkäykset olivat Georgialle paha isku, kuningas Giorgi V Brtsqinvale ("loistava") onnistui yhdistämään maan lyhyeksi ajaksi vielä 1300-luvun vaihteessa. Suuremman katastrofin muodostivat Timur Lenkin Georgiaan vuosina 1384–1403 kohdistamat kuusi kansanmurhaa muistuttavaa hyökkäystä. Muutaman sadan vuoden kuluessa georgian kielen puhujien määrä väheni mahdollisesti noin viidestä miljoonasta kahteen miljoonaan ja yhteys Eurooppaan katkesi 200 vuoden ajaksi. Maa hajosi kolmeen osaan, Imeretiin, Kakhetiin ja Kartliin ja joutui sinnittelemään 1800-luvun alkuun saakka kahden suurvallan, Turkin ja Persian välissä.
Tämän aikakauden ensimmäiseltä puoliskolta on säilynyt vain hyvin vähän kirjallisuutta. 1300-luvulta on säästynyt jälkipolville muutama sukututkimus ja lakiteksti, 1400-luvulta vieläkin vähemmän. Poikkeuksen muodostaa vuodelle 1486 päivätty, Zaza Panaskerteli-Tsitsišvilin teos Kirja lääkehoidosta, joka valottaa paitsi 1400-luvun Georgian ja sen ympäristön lääketieteen tasoa, myös kansanperinteen historiaa.
1500-luvulla piristynyt kirjallisuus voidaan jakaa kahteen haaraan: Rustavelin eepokseen jälkikäteen tehtyihin jatko-osiin ja lisäyksiin, joista merkittävimpiin kuuluu mahdollisesti 1610-luvulla kirjoitettu Omaniani, sekä persialaisen Shāhnāmehin ensimmäisen osan (Rostomiani) versifikaatioihin. Jälkimmäinen genre oli Georgian kirjallisuudelle huomattavasti hedelmällisempi. Maan kirjallisuuden kulta-aikaan keskeisesti vaikuttaneen teoksen löytäminen uudelleen pohjusti myöhempien vuosisatojen kansallisen itsetunnon nousua ja kirjallista heräämistä. Myös muulla persialaisella kirjallisuudella oli tässä tehtävässä merkittävä rooli. Nodar Tsitsišvili mukautti 1600-luvun puolivälissä georgiaksi Nezāmīn teoksen Haft Paikar (georgiaksi Švidi Mtiebi), jonka moraalinen sävy enteilee 1700-luvun valistusaatteiden saapumista Georgiaan. Tätä alkuperäisempi ja vieläkin suositumpi teos oli tuntemattoman kirjoittajan Rusudaniani, jossa kuningatar Rusudanin kohtalo kerrotaan 12:ssa arabialaisista ja persialaisista lähteistä mukautetussa tarinassa.
Runoilijoita ja kuninkaita
Ensimmäisiä georgialaisia kirjailijoita, joka ei jäänyt edeltäjiensä tavoin suureksi osaksi anonyymiksi, oli Kakhetin kuningas Teimuraz I. Kirjailijan persoonan tallentuminen ajan maalauksiin ja teksteihin helpotti aikansa todellisuuteen sidotun yhtenäisen kirjallisuuden syntymistä. Teimuraz I syntyi vuonna 1589 ja eli äärimmäisen traumaattisen elämän Persian puristuksessa: persialaisten aiheuttamista kärsimyksistä huolimatta hän tunnusti velkansa persialaiselle runoudelle ja vihollistensa kielelle inspiraation lähteenä. Hänellä oli keskeinen rooli Georgian kulttuurin renessanssin aloittamisessa ja hän toi Georgian kirjallisuuteen uuden genren, historiallisen narratiivisen runon, joka oli aiempaa lähempänä Euroopan valtavirtaa. Teimurazia seurasivat runoilijakuninkaina useat Bagrationi-hallitsijat 1800-luvulle saakka.
Imeretin kuningas Artšil sitoi Teimurazin tavoin yhteen persialaisen muodon, oman traagisen kohtalonsa ja georgialaisen perinteen. Runoilijana Artšil oli kuitenkin Teimurazia avoimempi ja optimistisempi. Hänen merkittävin teoksensa on Teimuraziani, Teimuraz I:n elämää ja kohtaloa kuvaava kronikka.
1700-luvulta tunnetaan lisäksi kolme merkittävää "modernia" runoilijaa. Ensimmäinen heistä oli Davit Guramišvili, joka joutui dagestanilaisten sieppaamaksi, pakeni Venäjälle ja vietti loppuelämänsä Ukrainassa. Hän kokosi omaelämäkerrallisen, 87 vuotta käsittävän teoksen Davitiani, jonka historiallisesti merkittävimpiin osiin kuuluvat runot huonosti dokumentoiduilta 1720- ja 1730-luvuilta. Tbilisissä vuorostaan kirjoitti armenialaissyntyinen räätäli Sajat-Nova, joka toimi kiertävänä laulajana. Sajat-Nova rakensi runoutensa musiikin pohjalle. Hänen saavutuksiinsa kuuluivat rohkea improvisaatio ja kielten ennakkoluuloton sekoittaminen. Aikansa lahjakkain runoilija oli kuitenkin vuonna 1750 syntynyt Besiki, joka osallistui useisiin poliittisiin ja sotilaallisiin seikkailuihin. Kansanperinne ja Besikin oma runo Dedopals Anazed kertovat hänen olleen rakkaussuhteessa kahdenkin samannimisen kuningattaren kanssa. Hänen spontaanit, musikaaliset ja symboleista rikkaat romanttiset runonsa toimivat standardina seuraaville sukupolville.
Valistuksen tuulet
thumb|left|220px|Kuva Panchatantran persiankielisestä käännöksestä. Kirja, joka toimi vaikuttimena Sulkhan-Saba Orbelianin työlle oli merkityksellinen myös länsimaiselle kirjallisuudelle [[Jean de La Fontainen faabelien muodossa.]] Ajan henki alkoi vaatia opettavaista, didaktista kirjallisuutta, jota käännettiin persiasta. Intialaisen Panchatantran, joka saapui Georgiaan Persian kautta nimellä Kilila ja Damana, ja persialaisten faabelien itämainen perinne yhdistyi Georgiassa vähitellen Euroopasta tulleeseen rationalismiin. 1700-luvulla edelleen virkistynyt kirjallisuus merkitsi aluksi kuitenkin lähinnä paluuta menneeseen. Esimerkiksi ajan pyhimyskertomuksissa käytetty kieli saattaa olla arkaaisempaa kuin keskiajalla.
Georgialaisen valistuksen keskeinen hahmo oli kuningas Vakhtang VI:n vuonna 1658 syntynyt setä Sulkhan-Saba Orbeliani. Hän osallistui vuosina 1714–1715 georgialaisten kuninkaiden paavin ja Ludvig XIV:n luokse lähettämiin turhiksi jääneisiin, Persiaa vastaan apua pyytäneisiin lähetystöihin. Orbeliani loi perusteet sekulaarin georgialaisen kirjallisuuden ja georgian modernin kirjakielen syntymiselle. Hänen merkittävimpiä teoksiaan olivat ensimmäinen nykyaikainen sanakirja georgian kielelle, joka toimi merkittävänä vaikuttimena 1700-luvun runoilijoille, ja faabelien kokoelma Tsigni sibrdzne-sitsruisa, jonka moraalinen keskustelu koulutuksesta edelsi Rousseaun Émileä. Euroopan matkoistaan Orbeliani kirjoitti teoksen Mog zauroba Evropiši.
Sininen nauha
Sininen nauha Suomessa
Suomessa sininen nauha on vakiintunut Sininauhaliiton ja Sininauhasäätiön tunnukseksi. Myös eturauhassyövän kampanjatunnuksena voidaan kantaa sinistä nauhaa (ks. roosa nauha).
Georgian kirjallisuus
Valistuksen tuulet
Orbelianin oppilas Vakhtang VI teki useita käännöksiä ja revisioita, mutta kirjoitti myös itse. Hänen aikanaan Tbilisiin perustettiin ensimmäinen kirjapaino. Vuonna 1724 Vakhtang joutui kuitenkin pakenemaan Venäjälle 1200 Georgian koulutetuimman miehen ja heidän perheidensä kanssa. Hänen hovirunoilijansa Mamuka Baratašvilin saavutus oli ensimmäinen georgialaisen poetiikkaa edustavan teoksen, Tšašniki, anu leksis stsavlis tsigni, laatiminen vuonna 1731.
Vakhtangin lisäksi muillakin Bagrationi-dynastian jäsenillä oli osuutensa 1700-luvun renessanssiin: Kakhetin ja Kartlin kuningas Teimuraz II:n Sarke tkmulta on havainnollinen kuvaus aikansa tavoista, ja katolikos Anton I:n useiden eurooppalaisten kirjojen pohjalta kootut, esimerkiksi logiikkaa ja retoriikkaa koskevat esittelyt auttoivat kirjakielen vakiinnuttamisessa. Antonin serkku, Vakhtang VI:n poika Vakhušti laati vuorostaan maanpaossa Moskovassa ensimmäisen modernia eurooppalaista tutkimusta edustavan georgiankielisen, georgialaiset kronikat yhteen koonneen teoksen, joka toi maan myös Euroopan oppineiden tietoon.
Sininen nauha
Kansainväliset kampanjat
thumb|rightKunnianosoituksena sininen nauha eli The Blue Riband on perinteinen tunnus, joka myönnetään Atlantin nopeimmin ylittäneelle matkustaja-alukselle. Muun muassa RMS Mauretania piti nauhaa hallussaan yli 20 vuotta. Viimeisen kerran sininen nauha myönnettiin vuonna 1952 amerikkalaiselle alukselle SS United States. Vielä vuonna 1958 veikkailtiin käydäänkö seuraava nopeuskilpailu parin ydinkäyttöisen matkustajalaivan välillä.
Sinisen nauhan saavuttamisen merkkinä oli erityinen kokosininen viiri, jonka nauhan voittaja nosti aluksen saalinkiin. Moni ei tosin vaivautunut; varsinaisesti viiriä käyttivät vain Mauretania ja United States.
Varsinaisesti kilpailu sammui siihen että lentoliikenne vei mahdollisuudet Atlantin suurilta matkustajalaivoilta. Muutoksesta säästyneet alukset muutettiinkin risteilyaluksiksi.
Richard Branson perusti Sinisen nauhan kilpailun uudelleen, mutta vaikka tätä kilpailua kutsutaan Sinisen nauhan kilpailuksi, sitä ei ole vielä virallisesti hyväksytty, vaikka nykyaikaiset alukset, jotka uusia ennätyksiä ovat saavuttaneet, ovatkin kuljettaneet mukanaan sekä postia että maksavia matkustajia. Yhdysvaltain merimuseon mukaan kilpailu koskee vain vakituisessa Atlantin linjaliikenteessä olevia suuria matkustaja-aluksia, ja tässä pisteessä tilanne on edelleen.
Koska alkuperäinen Sinisen nauhan viiri on museossa, Branson antoi valmistuttaa uuden ja suuremman heti onnistuttuaan uudessa nopeusennätyksessä aluksellaan Virgin Atlantic Challenger 2.
Koska Yhdysvaltain merimuseo kielsi saavutuksen eikä luovuttanut alkuperäistä Hales Trophya vaikka sitä julkisesti vaadittiin, Branson lahjoitti uudeksi kiertopalkinnoksi kaksi kertaa alkuperäistä suuremman ja rahallisesti arvokkaamman, jalokivillä koristellun Bishop Rockin majakan hopeisen pienoismallin. Hänen mielestään alkuperäinen jalokivin koristeltu hopeinen maapallo joutui jäämään historiaan. Hän lähetti museon johtajalle julkisen viestin: