cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Munkkiniemi
Kaupunkipyörät
Kaupunkipyöräverkoston asemista 9 sijaitsee Munkkiniemen ja Munkkivuoren alueella. Nämä ovat:
Asukkaista
Munkkiniemen asukkaiden keski-ikä on kaupungin toiseksi korkein, asukkaista 21,9 % on yli 64-vuotiaita.
Alueella toimivia suomenkielisiä kouluja ovat kunnallinen Munkkiniemen ala-aste ja yksityinen Munkkiniemen yhteiskoulu (yläaste ja lukio). Ruotsinkieliset koulut Munksnäs lågstadieskola ja Munksnäs högstadieskola ovat molemmat kaupungin ylläpitämiä.
Öberg
Öberg tai Öhberg on muun muassa seuraavien henkilöiden sukunimi:
Meijän pojat
Meijän pojat oli 1920-luvun lopulla toiminut suomalainen kommunistinen lauluryhmä. Meijän pojat oli tunnetuin ajan vasemmistolaisen nuorisoliikkeen lauluryhmistä. Yhtyeessä lauloivat muun muassa Nestori Parkkari, Kaarlo Kivilahti ja Kalle Lindholm.
Yhtyeen edeltäjä Rajamäen pojat perustettiin vuonna 1920 Sörnäisten nuoriso-osaston lauluryhmäksi. Sen pohjalta muodostettiin Meijän pojat kesällä 1927, kun yhtyetoiminta muuttui ammattimaisemmaksi. Uuden kokoonpanon ensiesiintymiset saivat runsaasti huomiota, ja se oli esimerkkinä monille muille vasemmistolaisille esiintymisryhmille ympäri maata. Meijän pojat esiintyi 69 eri tilaisuudessa syksyllä 1927.
Yhtye käytti esityksissään punaisia housujen päälle ulottuneita paitoja, vihreitä kaulanauhoja ja mustia nahkavöitä. Myös asuste oli mallina muille. Joulukuussa 1927 SDP:n kansanedustaja Kalle Myllymäki kritisoi eduskunnassa Meijän poikien esiintymisasuja. Paitojen pitäminen housujen päälle oli Myllymäen mielestä venäläinen tyyli, joka ei sopinut Suomeen. Meijän pojat kirjoitti edustajalle vastineen, jota esitettiin lauluna vasemmiston tilaisuuksissa.
Meijän poikien ja muiden lauluryhmien sanoitukset käsittelivät pääasiassa kotimaan politiikan ajankohtaisia aiheita, mutta myös kansainvälisiin teemoihin tartuttiin. Satiiri oli yleisin käsittelytapa. Lauluissa pilkattiin kapitalistisen järjestelmän epäkohtia ja muita poliittisia toimijoita. Suurin osa lauluista sovitettiin vanhoihin kansan tuntemiin säveliin. Meijän pojat versioi esimerkiksi ”Porilaisten marssia”.
Shamva
Shamva on Keski-Mashonamaan provinssiin kuuluva kylä Zimbabwessa. Se sijaitsee Mazowen laaksossa noin 80 kilometriä Hararesta koilliseen.
Vuoden 1982 väestönlaskennan mukaan Shamvan asukasluku oli 4 617. Kylä perustettiin vuonna 1895, kun alueelta löytyi kultaa. Sen alkuperäinen nimi oli Abercorn.
Seitsemän veljestä (elokuva)
Seitsemän veljestä on Wilho Ilmarin ohjaama suomalainen elokuva vuodelta 1939. Elokuva perustuu Aleksis Kiven romaaniin Seitsemän veljestä, joka ilmestyi vuonna 1870. Elokuva kuvaa veljesten elämää Jukolassa, Impivaarassa ja Toukolan metsissä.
Tuotanto
Elokuvasta osa kuvattiin Pyhäniemen kartanossa.
Vastaanotto
Aikalaisarvioissa päädyttiin yleensä kiittämään elokuvaa. Myöhemmissä arvioissa elokuva ei ole saanut erityisempää kiitosta kankean etenemisensä vuoksi. Ilmarin teatterimaista ohjausta veljeksistä on toisinaan kunnioitettu virallisena versiona.
Julkaisut
Finnkino Oy on julkaissut teoksen myös DVD:nä.
Tasmanian aboriginaalit
Tasmanian aboriginaalit (Palawa) olivat Tasmanian alkuperäisasukkaita. Nykyään täysverisiä Tasmanian aboriginaaleja ei enää ole jäljellä, mutta valkoisiin sekoittuneita ja muualta Australiasta muuttaneita aboriginaaleja oli Tasmaniassa vuonna 2006 noin 16 900. Suurin osa Tasmanian alkuperäisväestöstä kuoli tauteihin, jotka eurooppalaiset siirtolaiset toivat mukanaan 1800-luvun alussa. Tasmaniassa käytyä mustaa sotaa on sanottu usein ensimmäiseksi uudenajan kansanmurhaksi. Nykyisin Tasmanian aboriginaalit puhuvat englantia, mutta vanhoja tasmanialaisia kieliä on yritetty elvyttää luomalla palawa kani -kieli.
Historia
Ensimmäiset ihmiset saapuivat Tasmaniaan noin 40 000 vuotta sitten pitkin maasiltaa, joka oli Tasmanian ja Australian välillä viime jääkauden aikaan. Maasillan jäätyä veden alle noin 12 000 vuotta sitten tasmanialaiset eivät päässeet enää pois saareltaan, sillä heillä ei ollut merenkäyntiin tarvittavaa veneenrakennustaitoa. Heiltä puuttuivat myös aboriginaalien Australiassa kehittämät tekniikat, kuten bumerangi, koukut ja tulentekotaito. He kehittivät kuitenkin omaa tekniikkaansa vaihtamalla luusta tehdyt metsästysvälineet kivisiin ja rakentamalla alkukantaisia puusta tehtyjä taloja. Tasmanian aboriginaalit olivat järjestäytyneet heimoiksi ja perhekunniksi, jotka omistivat maa-alueita. Näiden ryhmien tiedetään vaihtaneen vaimoja keskenään sekä sotineen jonkin asteisia sotia toisiaan vastaan. Australian mantereen aboriginaaleista poiketen kaikki Tasmanian aboriginaaliheimot puhuivat toisilleen sukua olevia kieliä. Ennen eurooppalaisten saapumista heimoja oli ollut olemassa vähintään yhdeksän.
Ensimmäinen Tasmaniassa käynyt eurooppalainen oli Abel Tasman, joka nimesi saaren Van Diemenin maaksi. Tasman ei havainnut aboriginaaleja tällä matkallaan. Ensimmäisinä aboriginaalit havainneet olivat ranskalaisia, jotka tulivat saarelle vuonna 1772 Marion Dufresnen johtamina. Rauhallisesti alkanut tapaaminen muuttui väkivaltaiseksi tuntemattomasta syystä. Aboriginaalit alkoivat heittää keihäitä kohti ranskalaisia ja he vastasivat tuleen musketeillaan tappaen kertoman mukaan ainakin yhden aboriginaalin. Ranskalaiset tekivät Tasmaniaan myöhemmin kaksi muutakin matkaa, jotka sujuivat ilman yhteenottoja. Ensimmäinen britti saarella oli James Cook vuonna 1777, hän tapasi myös aboriginaaleja rauhallisissa merkeissä.
1800-luvun alussa saarelle alkoi tulla yhä enemmän eurooppalaisia, lähinnä Britanniasta. Tämä johti väkivaltaisuuksiin siirtolaisten ja aboriginaalien välillä vuosina 1803–1823. Eurooppalaiset kaappasivat aboriginaalinaisia seksiorjiksi ja lapsia työvoimaksi. Taudit alkoivat levitä aboriginaalien yhteisöissä vuonna 1829. Aboriginaalit alkoivat tehdä entistä laajempia hyökkäyksiä eurooppalaisten kimppuun, mikä johti poikkeustilan julistamiseen vuonna 1828, jolloin alkoi niin sanottu musta sota. Sodan aikana eurooppalaiset tekivät epäonnistuneen yrityksen koota kaikki aboriginaalit poissiirtämistä varten niin sanotulla mustalla viivalla. Aboriginaaleja vastaan tähdättyjen toimien laajuus vaikutti aboriginaalien tahtoon jatkaa vastarintaa ja lopulta he antautuivat, jolloin heidät siirrettiin Flinderinsaarelle Tasmanian pohjoispuolelle. Saarelle muutti 220 jäljelle jäänyttä aboriginaalia, joista suurin osa kuoli 14 vuoden sisällä tauteihin. Jäljelle jääneet 47 aboriginaalia muutettiin Oyster Coveen. Heidän lukumääränsä jatkoi vähenemistään ja viimeinen heistä, nainen nimeltä Trugernanner, kuoli vuonna 1876.
Nykypäivä
Kun viimeinen täysverinen Tasmanian aboriginaali kuoli, hävisi myös heidän identiteettinsä ja heitä pidettiin kadonneena kansana. Nykypäivän Tasmanian aboriginaaleilla onkin enemmän eurooppalaista kuin aboriginaalien perimää. Monet aboriginaaliaktivistit ovat kuitenkin viime aikoina ajaneet kampanjoita, joilla on pyritty herättämään Tasmanian aboriginaalien kulttuuria ja identiteettiä. Aboriginaaliksi luokittelusta on epäselvyyksiä, ja apuna on yritetty käyttää DNA-testejä. Suurin Tasmanian aboriginaalien ryhmä Lia-Pootah väittää periytyvänsä Bassinsalmelle viedyistä aboriginaaleista. Vuoden 2006 väestönlaskennan mukaan Tasmaniassa oli 16 900 aboriginaalia, mukaan lukien mannermaalta ja Torresinsalmen saarilta muuttaneet henkilöt.
Surrey
Surrey [] on hallinnollinen, muodollinen ja historiallinen kreivikunta Kaakkois-Englannissa, Lontoon eteläpuolella. Hallinnolliseen kreivikuntaan kuuluu yksitoista hallintopiiriä ja sen keskuspaikkana toimii Reigaten kaupunki, jonne kreivikunnan valtuusto muutti Kingston upon Thamesista tammikuussa 2021. Vuonna 2020 kreivikunnan alueella arvioitiin elävän noin ihmistä. Monet heistä käyvät Suur-Lontoon alueella töissä.
Thamesjoki virtaa Surreyn maalaismaiseman halki.
Hallinto
Surreyn muodollisen kreivikunnan alueella sijaitsevat seuraavat hallinnolliset alueet:
Väestö
Vuonna 2020 Surreyn kreivikunnassa oli noin asukasta ja seuraavat yli kymmenentuhannen asukkaan asutuskeskukset:
Nimikkokukka
Vuonna 2004 Surreyn nimikkokukaksi valittiin kevätesikko Plantlife International -järjestön pitämässä yleisöäänestyksessä.
Populaarikulttuurissa
Populaarikulttuurissa Surrey tunnetaan Harry Potterissa Harryn kotialueena. Tämä asuu lapsuutensa serkkunsa Dudleyn, tätinsä Petunian sekä Vernon-setänsä kanssa osoitteessa Likusteritie 4 (Privet Drive 4), Pikku Whinging.
Levottomia unia
Levottomia unia on kokoelma Edith Södergranin runoja. Runot on suomentanut alkukielestä ruotsista Uuno Kailas. Kirjaan on kirjoittanut alkulauseen Hagar Olsson, ja sen on julkaissut Tulenkantajain osakeyhtiö vuonna 1929. Näköispainoksen on julkaissut Kirja kerrallaan vuonna 2004.
Substituutio (kielitiede)
Substituutio on kielitieteessä niin sanottu korvaustesti, jonka avulla kielellisen ilmauksen merkitysvivahteita voidaan tarkkailla. Strukturalistien kehittelemän konstituenttianalyysin ydinideana oli löytää lauseista se osa tai aines, yleensä lauseke tai lausekkeet, joiden korvaaminen ei ole mahdollista enää millään muulla ilmauksella ilman, että lausuma menettäisi merkityksensä tai että äidinkielinen kielenpuhuja tulkitsisi lauseen virheelliseksi tai vajaaksi.
Korvaustestin avulla voidaan muun muassa todeta, että lauseessa Pieni poika | pelaa jalkapalloa pihalla (| merkitsee nominaali- ja verbikonstituentin rajaa) molemmat lausekkeet voidaan supistaa yhteen yksikköön, jolloin lauseeksi jää Poika | pelaa. Tämän lauseen pääsisältö on täysin sama kuin alkuperäisen pitkän lausuman eli substituutio on sovellettavissa. Lauseen karsiminen on luontevasti lopetettava tähän, sillä kumpaakaan lauseen osista ei voi enää poistaa lauseesta tai korvata jollain muulla ilmauksella ilman merkityksen muutosta. Näin voidaan todeta subjektin ja predikaatin neksuksen muodostavan lauseen ytimen, minkä jälkeen lauseenjäsenten analyysi on helpompaa ja mielekkäämpää aloittaa.
Nelson Évora
thumb|200px|[[yleisurheilun maailmanmestaruuskilpailut 2007|Osakan MM-kisojen Kolmiloikan palkintojenjako käynnissä.]] Nelson Évora (s. 20. huhtikuuta 1984) on syntyjään kapverdeläinen ja nykyään Portugalia edustava kolmiloikkaaja ja pituushyppääjä. Évora syntyi Norsunluurannikolla jonne hänen vanhempansa olivat muuttaneet Kap Verdestä. Évoran ollessa viisivuotias perhe muutti Portugaliin. Portugalin kansalaisuuden hän sai kesäkuussa 2002. Tätä ennen hänellä oli Kap Verden kansalaisuus. Évora pitää edelleen hallussaan Kap Verden ennätyksiä pituushypyssä ja kolmiloikassa.
Osakan MM-kisoissa 2007 Évora voitti kolmiloikan maailmanmestaruuden uudella henkilökohtaisella ja Portugalin ennätyksellä 17,74 m. Évoran kulta oli ensimmäinen portugalilaisen miehen voittama yleisurheilun maailmanmestaruus. Vuoden 2008 sisäratojen MM-kilpailuissa Valenciassa Évora saavutti pronssia tuloksella 17,27 m, joka jäi kuusi senttiä hänen samana talvena hyppäämästä halliennätyksestään.
Évora voitti vuonna 2008 maailmanmestaruuden jatkoksi olympiakultaa Pekingistä. Évoran neljännen kierroksen tulos 17,67 m oli kauden kärkitulos maailmalla ja riitti viiden senttimetrin voittoon ennen brittiläistä Phillips Idowua.
Berliinin MM-kilpailuissa 2009 hän sijoittui toiseksi tuloksella 17,55 m. Hän voitti sisäratojen Euroopan-mestaruuden Prahassa 2015 tuloksella 17,21 m. Pekingin MM-kilpailuissa 2015 hän sijoittui kolmanneksi tuloksella 17,52 m. Hän voitti sisäratojen Euroopan-mestaruuden Belgradissa 2017 tuloksella 17,20. Saman vuoden Lontoon MM-kilpailuissa hän saavutti pronssia tuloksella 17,19. Hän sai Birminghamin MM-hallikilpailuissa 2018 pronssia Portugalin ennätystuloksella 17,40. Hän voitti samana vuonna Euroopan-mestaruuden Berliinissä tuloksella 17,10. Hän sai sisäratojen EM-hopeaa Glasgow'ssa 2019 tuloksella 17,11.
Toinen tahra
thumb|250px|Holmes (oik.) ja [[tohtori Watson matkustamassa junalla. Tämä kulkutapa on hyvin yleinen Sherlock Holmes -kirjoissa ja herra Holmes turvautuu siihen myös tarinassa Toinen tahra.]]
Toinen tahra (suom. myös nimellä Valtiosalaisuus, engl. The Adventure of the Second Stain) on Arthur Conan Doylen kirjoittama Sherlock Holmes -tarina ja samalla viimeinen Holmesia käsittelevä tarina. Tarina sijoittuu aikaan ennen kuin Holmes päätti lopettaa uransa salapoliisinsa ja jäädä eläkkeelle kasvattamaan mehiläisiä.
Juoni
Kaksi brittiläistä poliitikkoa (pääministeri ja Euroopanasianministeri) saapuvat Holmesin luokse, sillä heiltä on kadonnut eräs todella tärkeä kirje erään Brittiläisen imperiumin siirtomaan hallitsijalta. Kirje on kuulemma kirjoitettu hyvin harkitsemattomaan sävyyn ja sen julkinen ilmitulo johtaisi todennäköisesti sotaan.
Holmes ryhtyy tutkimaan tapausta. Hän rajaa mahdolliset ryöstäjät kolmeen ulkomaalaiseen salaiseen asiamieheen. Samana päivänä yksi heistä murhataan, joten Holmes lähtee paikalle. Asiamiehen talosta hän löytää salalokeron, jossa kirjettä on todennäköisesti säilytetty. Kirje ei kuitenkaan ole enää siellä, joten Holmes laittaa ystävänsä tarkastaja Lestraden kuulustelemaan taloa vartioinutta poliisia. Selviää, että tämä oli päästänyt erään nuoren naisen sisään. Holmes arvaa heti kenet ja kiiruhtaa Euroopanasiainministerin talolle, missä hän paljastaa tämän vaimon (miehen ollessa vielä muualla). Vaimo tunnustaa kaiken ja anoo Holmesia unohtamaan tämän seikan. Holmes päättää antaa naiselle anteeksi ja palauttaa kirjeen kertomatta sen ryöstäjää.
Tor-Björn Hägglund
Tor-Björn Hägglund (10. maaliskuuta 1928 Pietarsaari – 7. marraskuuta 2004 Oulu) oli suomalainen professori, hammaslääkäri (1954), lääkäri (1960), kirjailija, runoilija, nuorisopsykiatri, kasvatustieteen kunniatohtori, toimittaja ja psykoanalyytikko (1967). Hägglund toimi Oulun yliopistossa psykoterapian ja lääketieteellisen psykologian professorina sekä Helsingin yliopistossa nuorisopsykiatrian parissa 1977–1989. Hän oli kansainvälisesti tunnetuimpia suomalaisia psykoanalyytikoita.
Hägglundin puoliso oli psykoanalyyttisen ajattelun uranuurtajiin kuulunut Vilja Hägglund, jonka kanssa hän perusti Psykoterapiasäätiö Monasterin psykoterapeuttien koulutusta varten.
Teokset
Hägglund kirjoitti eri aihepiireistä kirjoja ja lehtikirjoituksia. Yksi hänen keskeisiä aiheitaan on valta ja vallan väärinkäyttö.
Monarkkiperhonen
Monarkkiperhonen (Danaus plexippus) on täpläperhosten (Nymphalidae) heimoon kuuluva suurikokoinen päiväperhonen. Monarkkiperhosen alalaji Danaus plexippus plexippus vaeltaa Pohjois-Amerikassa vuosittain pitkiä matkoja Suurten järvien ja Meksikon välillä, alalaji Danaus plexippus megalippe ei vaella ja se esiintyy Yhdysvaltain Georgiasta ja Floridasta Länsi-Intian saarille ja sieltä Keski-Amerikan kautta Amazonasin alueelle.
Koko ja ulkonäkö
Monarkkiperhosen siipien kärkiväli on noin 8,5–12,5 cm. Koiraan siipien yläpuolen pääväri on kastanjanruskea. Siipien suonien kohdat ja reunat ovat mustat. Reunassa on kaksi riviä valkeita täpliä. Koiraalla on takasiipien yläpinnalla koirastäplä, joka tuottaa feromoneja. Siipien alapinnan pääväri on vaaleampi kuin yläpinnan. Naaraan siipien pääväri on vaaleampi kuin koiraalla ja siipisuonet tummempia.
Levinneisyys ja lentoaika
Monarkkiperhosen alkuperäiseen levinneisyysalueeseen kuuluu Amerikassa alue Kanadan eteläosista Amazonasin alueelle. Laji on levinnyt 1800-luvulla uusille alueille sopeuduttuaan uusiin ravintokasveihin. Sitä tavataan myös Australiassa ja Uudessa-Seelannissa. Atlantin itäpuolella sen esiintymisalueeseen kuuluvat Kanariansaaret Lanzarotea lukuun ottamatta, Azorit ja Madeira. Monarkkiperhonen puuttuu Aasian, Afrikan ja Euroopan mantereilta, mutta on satunnaisena vaeltajana tavattu monissa Atlantin rannikon maissa Euroopassa. Lentoaika on ympäri vuoden useina sukupolvina, ensimmäinen sukupolvi huhtikuusta alkaen. pienoiskuva|left|250px|Monarkkiperhosen toukka purppurasilkkiyrtillä (Asclepias incarnata)
Elinympäristö ja elintavat
Monarkkiperhonen elää monenlaisissa ympäristöissä. Se muuttaa Pohjois-Amerikassa sankoin joukoin etelään elokuusta alkaen. Itäinen kanta muuttaa Meksikon keskiosiin, läntinen talvehtii Kalifornian rannikon keskiosissa. Talvehtinut kanta alkaa yleensä lisääntyä vasta sen jälkeen, kun se jättää talvehtimispaikkansa helmi-maaliskuussa. Itäinen kanta muuttaa keväällä suunnilleen Yhdysvaltojen Teksasiin ja Oklahomaan. Vasta seuraavat sukupolvet muuttavat pohjoisemmaksi Yhdysvalloissa ja Kanadaan.
Ravintokasvi
Toukan ravintokasveja ovat alkuperäisillä esiintymisalueilla monet Asclepias-suvun lajit, Kanariansaarilla Gossypium arboreum ja Euphorbia mauretanica.
Barokkimusiikki
Barokkimusiikki tarkoittaa kaikkea 1600-luvulla ja 1700-luvun alkupuolella sävellettyä länsimaista taidemusiikkia. Barokin aikana painotettiin näyttävyyttä: mahdin korostaminen näkyi muodissa, teatterin kulissirakennelmissa sekä tavassa puhua ja kirjoittaa. Barokkitaiteessa rakastettiin ylenpalttista koristelua, mutta ulkonaisen loiston ohella siihen sisältyy hyvin paljon aitoa herkkyyttä ja uskonnollista lämpöä. Olennaista barokin musiikille on myös monimutkainen polyfonia, jonka mestarina Johann Sebastian Bachia yleisesti pidetään. Barokin aikana soitinmusiikista tuli tärkeämpää kuin koskaan aiemmin.
Luettelo Amstrad CPC -peleistä
Tämä on luettelo julkaistuista Amstrad CPC -peleistä:
Barokkimusiikki
Barokkimusiikki-termin käyttö 1600-luvun ja 1700-luvun alkupuoliskon musiikille on verrattain nuori käytäntö: sitä käytti ensimmäistä kertaa musiikkitieteilijä Curt Sachs vuonna 1919 ja se vakiintui vasta 1940-luvulla. Vielä 1960-luvulla akateemisessa maailmassa kuitenkin kiisteltiin siitä, voitiinko niin erilaisten säveltäjien kuin Jacopo Perin, François Couperinin ja J.S. Bachin teoksia kuvata mielekkäästi yhdellä termillä.
Barokin ajan yhteiskunta ja taide
pienoiskuva|[[Francisco de Herreran maalaus Pyhän Hermengildin voitto vuodelta 1654. Barokin taiteessa pyrittiin luomaan voimakas koristeellinen vaikutelma.]]
Renessanssin aikana paljon antiikin kreikkalaisesta tieteestä ja taiteesta löydettiin uudelleen Euroopassa ja käännettiin ensimmäistä kertaa latinaksi. 1600-luvun alussa Euroopassa alkoi tieteellinen vallankumous muun muassa Johannes Keplerin, Galileo Galilein ja René Descartesin johdolla. Toisin kuin antiikin aikana, tiede perustui nyt suoraan luonnon havainnointiin ja havaintojen selittämiseen abstraktin filosofisen päättelyn sijaan. Merkittävät tieteelliset edistysaskeleet johtivat myös vanhojen auktoriteettien kuten katolisen kirkon aseman uudelleenarviointiin. Yhteiskuntatieteissäkin heräsi uusia ajatuksia. Thomas Hobbesin Leviathan (1651) katsoi parhaaksi hallintojärjestelmäksi yksinvaltaisen, itsenäisen valtion samaan aikaan, kun Englannissa oli poliittisia ryhmiä, jotka ajoivat demokratiaa ja kaikkien ihmisten tasa-arvoa. Reformaatioliikkeen ja katolisen kirkon konflikti jatkui 1600-luvulla ja johti muun muassa kolmikymmenvuotiseen sotaan Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan katolisten ja luterilaisten alueiden kesken sekä Ranskassa useisiin sotiin hugenotteja vastaan. Uskonnolla oli vaikutuksensa myös Englannin sisällissotaan, vaikka konfliktin ytimessä olikin parlamentin ja kuninkaan välinen valtataistelu.
Kaiken barokin taiteen keskeisin piirre oli keskittyminen dramaattisuuteen. Renessanssin kuva- ja veistostaiteelle oli ollut tyypillistä kreikkalainen tyyneys ja staattisuus, mutta barokin aikana kohteiksi valittiin teatraalisia, tunteita herättäviä ja dynaamisia tilanteita. Sama piirre on havaittavissa myös musiikissa. Ooppera, keskeisin barokin uusista taidemusiikin muodoista, pyrki tähän yhdistämällä draamaa ja musiikkia ennennäkemättömällä tavalla. Ihmisen tunteiden katsottiin olevan staattisia sieluntiloja, joista jokaisen sai aikaan tietty henkien yhdistelmä sielussa. Uskottiin, että henget oli mahdollista saada parempaan tasapainoon sielussa käymällä läpi tunnetiloja eli affekteja musiikin avulla. Barokkimusiikissa säveltäjät eivät pyrkineet ilmentämään omia henkilökohtaisia tunnetilojaan vaan näitä yleisiä affekteja.
Barokkimusiikin keskeisiä piirteitä
pienoiskuva|Claudio Monteverdi Venetsiassa 1640. [[Bernardo Strozzin maalaus.]] Yhdeksi keskeiseksi tunteiden ilmaisemisen keinoksi muodostui renessanssin kontrapunktin sääntöjen tietoinen rikkominen. Claudio Monteverdi toimi monin paikoin kontrapunktin vakiintuneiden sääntöjen vastaisesti madrigaaleissaan, erityisesti teoksessa Cruda Amarilli, jossa hän muun muassa korostaa sanoja cruda (julma) ja ahi lasso (oi!) voimakkailla dissonansseilla. Giovanni Maria Artusin esittämä voimakas kritiikki näitä sävellyksiä kohtaan sai Monteverdin puolustamaan teoksiaan lyhyellä vastineella, jossa hän tekee eron 1500-luvun prima prattican eli ensimmäisen käytännön ja uuden secunda prattican eli toisen käytännön välille. Monteverdin mukaan edellisessä musiikki noudattaa omia sääntöjään ja siten hallitsee teoksen tekstiä, kun taas jälkimmäisessä teksti hallitsee musiikkia ja siten musiikin sääntöjä voidaan rikkoa. Hän korosti, ettei uusi käytäntö korvannut vanhaa, vaan niitä tuli käyttää sopivissa tilanteissa. Prima prattica eli stile antico pysyikin musiikissa käytössä tyylikeinona koko barokin ajan. Muun muassa Johann Sebastian Bach sävelsi h-molli-messuunsa useita renessanssikontrapunktia noudattavia jaksoja.
Basso continuo
Säveltäjät kirjoittivat tavallisesti teoksiinsa bassolinjan (tai -linjoja), mutta jättivät esittäjien tehtäväksi basson soinnuttamisen ja koristelun. Basso continuo onkin tämän vuoksi eri esityskerroilla aina hieman erilainen. Basso continuo ilmensi myös toista barokkimusiikin eroa renessanssimusiikkiin: bassoäänien ja korkeiden äänien selkeää erottamista toisistaan. Basso continuo -säestys johti säveltäjiä ajattelemaan musiikkia enemmän sointujen kuin rinnakkaisten melodioiden kannalta. Dissonansseja ryhdyttiin hahmottamaan sointuihin kuulumattomina nuotteina eikä enää nuottien välisinä intervalleina, ja 1600-luvun puoliväliin mennessä oli kehitetty säännöstö sille, miten sointudissonansseja käsiteltiin musiikissa.
Musiikin tonaalisuus
pienoiskuva|Traité de l’harmonien otsikkosivu.
Käsitys sävelasteikosta muuttui 1600-luvun aikana radikaalisti. Vuosisadan alkupuolella säveltäjät katsoivat edelleen säveltävänsä musiikkia renessanssimusiikin kahdeksan tai laajennetun kahdentoista kirkkosävellajin järjestelmällä, vaikka jo esimerkiksi Carlo Gesualdon ja Claudio Monteverdin musiikissa oli monia tonaalisia piirteitä. Vuosisadan loppupuolella säveltäjät kuten Lully ja Corelli sävelsivät jo musiikkia, jota nykyisellä terminologialla kutsutaan puhtaasti tonaaliseksi eli duuri-molli-sävellajijärjestelmän mukaiseksi. Järjestelmän ensimmäinen musiikkitieteellinen esitys oli Jean-Philippe Rameaun vuonna 1722 julkaisema Traité de l’harmonie.
Duuri-molli-tonaliteetin käyttöönotto mahdollisti monia uusia musiikin tehokeinoja, joista keskeisin oli modulaatio, sävellajin vaihtaminen kesken musiikkiteosta. Modulaation dramaattinen vaikutus oli barokin aikana hyvin voimakas, koska soittimet eivät olleet tasavireisiä kuten nykyisin ja siksi eri sävelasteikkojen sointi poikkesi toisistaan merkittävästi. Modulaatiosta tuli keskeinen osa oopperan ja erityisesti sen resitatiivien sävelkieltä.
Ooppera, oratorio ja kantaatti
Varhaisen barokin merkittävimmäksi oopperasäveltäjäksi nousi Claudio Monteverdi, jonka lukuisista oopperoista tunnetuimpia ovat Orfeo (1607), Il ritorno d'Ulisse in patria (Odysseuksen paluu kotimaahansa, 1640) ja L'incoronazione di Poppea (Poppean kruunaus, 1642). Monteverdin oopperoista tuli varhaisen oopperan perusteoksia, ja niitä esitetään edelleen laajalti. Näissä teoksissa Monteverdi yhdistää komedian aineksia traagiseen tarinaan. Barokin aikana ooppera oli vahvasti keskittynyt Italiaan, ja myöhemmät barokinaikaiset oopperasäveltäjät kuten Georg Friedrich Händel sävelsivät oopperoitaan hyvin italialaisella tyylillä. Myös oopperoiden libretot olivat usein italiankielisiä aina klassismin aikakaudelle saakka.
Oratorio (ital. rukoushuone) noudatteli musiikillisesti oopperan tyyliä ja rakennetta, johon kuului aarioita, resitatiiveja ja instrumentaalipreludeja. Oratorio erosi oopperasta kuitenkin lavasteiden ja dramatisoinnin puuttumisella. Samat säveltäjät sävelsivät usein molempia teoslajeja siten, että uskonnollisia aiheita käsitteleviä oratorioita esitettiin paaston aikana, jolloin ei ollut sopivaa esittää maallisia, viihteellisiä oopperoita. Oratorioiden libretot olivat tavanomaisesti italiaksi tai latinaksi, vaikka myöhäisbarokin aikana muun muassa Händel ja Johann Sebastian Bach sävelsivätkin oratorioita muilla kielillä kuten englanniksi ja saksaksi.
Kantaatti (ital. cantata, laulaen) oli Italiassa kehittynyt vokaalikamarimusiikin muoto. Vuosisadan puoliväliin mennessä siitä oli muotoutunut maallinen moniosainen teos yleensä laulusolistille continuon säestyksellä. Myöhemmin 1700-luvulla Saksassa kantaatiksi alettiin nimittää uudenlaista kirkollista musiikinlajia, joka oli sävelletty kuorolle tai orkesterille. Saksalainen kantaatti sävellettiin yleensä Raamatun tekstiin, jonka joukkoon kirjoitettiin uusia, pietistisiä, runollisia tekstejä. Merkittävimpiä kantaattirunoilijoita oli teologi Erdmann Neumeister.
Konsertto
pienoiskuva|Pyhän Markuksen kirkko vuonna 1763. Francesco Guardin maalaus.
Concertato-tyyli levisi nopeasti myös Italian ulkopuolelle, ja siitä tuli suosittu sävellystyyli varhaisbarokin aikana. 1600-luvulla tyylin mukaisesti sävellettyjä teoksia alettiin nimittää konsertoiksi. Antonio Vivaldi sävelsi yli 500 konserttoa ja vakiinnutti teoksillaan konserttoihin ritornello-muodon: siinä noudatettiin säännöllistä rakennetta, jossa soolo- ja tutti-osat vuorottelivat, yleensä konserton ensimmäisessä osassa. Barokin aikana sävellettiin konserttoja soolosoittimille siten, että yhtä soitinta soittava solisti vuorotteli orkesterin kanssa, mutta myös concerto grossoja, joissa vastakkain olivat pieni solistiryhmä eli concertino sekä orkesteri (eli ripieno). pienoiskuva|Arcangelo Corelli
Barokkisonaatti
1600-luvun alkupuolella termiä sonaatti (lat. sonare, soida) käytettiin väljästi mistä tahansa joukolle instrumentteja sävelletystä teoksesta. Pian sen merkitys rajoittui canzonan kaltaisiin sävellyksiin, jotka esitettiin yhdellä tai kahdella melodiasoittimella ja basso continuon säestyksellä. Niissä myös pyrittiin käyttämään hyödyksi melodiasoittimien ominaispiirteitä ja jäljittelemään ajan ilmeikästä laulutyyliä. Varhaisia sonaattisäveltäjiä oli muun muassa Biagio Marini. Vuosisadan puoliväliin tultaessa canzona ja sonaattimuodot yhdistyivät, ja sonaatista tuli useampiosainen teos, jonka osien välille pyrittiin luomaan voimakas kontrasti ajan affektiopin mukaisesti. 1660-luvulle sonaatista oli muotoutunut kaksi rinnakkaista alalajia, sonata da camera eli kamarisonaatti ja sonata da chiesa eli kirkkosonaatti. Sonata da camera koostui tavallisesti tyylitellyistä tansseista ja sen ensimmäisenä osana oli preludi. Sonata da chiesaa saatettiin käyttää jumalanpalveluksissa tiettyjen vesperien tai muiden jumalanpalvelusten osien tilalla. Tämän vuoksi siihen ei kuulunut liian maallisina pidettyjä tansseja. Arcangelo Corelli oli italialaisen sonaatin mestari, ja hänen lukuisien sonaattiensa myötä sonata da chiesan osien rakenne vakiintui muotoon hidas-nopea-hidas-nopea. Ensimmäinen osa oli yleensä luonteeltaan majesteettinen ja rauhallinen ja rakenteeltaan kontrapunktinen. Toinen osa oli rytmikäs fuuga, kolmas osa oopperamainen trio. Viimeinen osa oli yleensä kaksiosainen ja tanssinomainen.
1600-luvun loppupuolella sonaattien yleisin instrumenttikokoonpano oli kaksi melodiasoitinta, yleensä kaksi viulua ja basso continuo. Teostyyppiä nimitettiin triosonaatiksi sen kolmiäänisen rakenteen vuoksi, vaikka soittajia saattoikin olla useampia kuin kolme riippuen basso continuo -ryhmän kokoonpanosta.
Italialainen barokki
Italia pysyi poliittisesti hajanaisena kaupunkivaltioiden rypäänä aina 1800-luvun loppupuolelle asti. Kaupankäynnillä vaurastuneet kaupunkivaltiot kuten Venetsia, Rooma ja Milano kilpailivat keskenään myös taiteiden ja kulttuurin saralla, mikä loi suurta kysyntää muusikoille ja säveltäjille. Italia säilyi koko barokin ajan musiikin keskeisenä vaikuttajana, jonka tyyliä matkittiin ja jäljiteltiin laajasti Euroopassa ja jonka vaikutusta erityisesti Ranskassa pyrittiin rajoittamaan oman kansallisen musiikkiperinteen turvaamiseksi.
Vokaalimusiikki
pienoiskuva|vasen|Farinelli eli Carlo Broschi Vaikka Venetsiassa oopperasta oli tullut 1600-luvun puoleen väliin mennessä keskeisin taidemusiikin muoto, muualla Italiassa se oli vielä varsin harvinainen. Suosittuja musiikin muotoja olivat edelleen kevyet säkeelliset laulut kuten canzonettat ja ballettosit ja consertato-tyyliin sävelletyt kuoro- ja soitinteokset. Madrigaaleja sävellettiin edelleen runsaasti, ja esimerkiksi Claudio Monteverdi sävelsikin uransa aikana yhdeksän madrigaalikokoelmaa, joista toiseksi viimeinen, Madrigali guerrieri et amorosi (Sodan ja rakkauden madrigaaleja), julkaistiin vuonna 1638. Myöhäisemmät madrigaalit olivat jo saaneet paljon vaikutteita uusista muotivirtauksista ja sisälsivät muun muassa oopperamaisia resitatiiviosia.
Italialaisen kantaatin mestari Alessandro Scarlatti (1660–1725) sävelsi yli 600 kantaattia. Hänen tyylilleen ominaista olivat laajan harmonian käyttö, kromaattisuus ja vähennetyt soinnut. Scarlattin kantaattien ja oopperoiden aarioiden yleisin muoto oli da capo -aaria, jossa aarian ensimmäinen osa kerrattiin toisen osan jälkeen; tätä nimitetään ABA-muodoksi. Usein A-osa sisälsi jo kaksi pienempää jaksoa, joiden välissä oli lyhyt orkesterin ritornello-osa.
Vielä vuosisadan alussa pienen eliitin suojeluksessa toiminut ooppera kaupallistui ja levisi uusiin yhteiskuntakerroksiin 1600-luvun puoliväliin mennessä. Suuriin kaupunkeihin perustettiin julkisia oopperataloja, joihin myös porvaristo saattoi ostaa pääsylippuja. Yleisö oli kiinnostunut laulajien virtuoosimaisista suorituksista ja hienoista lavasteista, joihin liittyi usein näyttäviä erikoistehosteita. Nämä mieltymykset johtivat oopperoiden aaria-osien lukumäärän kasvuun. Taitavista laulajista tuli hyvin suosittuja diivoja, jotka saattoivat ansaita moninkertaisesti oopperan säveltäjää enemmän. Äänialoista suosittiin erityisesti korkeita sopraanoja ja varsinkin kastraattilaulajia, joiden notkeille äänille ja suurelle keuhkokapasiteetille italialainen oopperatyyli pitkine ja voimakkaasti koristeltuine melodioineen sopi äärimmäisen hyvin. 1600-luvulta eteenpäin miesten pääroolit sävellettiinkin lähes poikkeuksetta heille. Jotkut kastraattilaulajat kuten Farinelli (Carlo Broschi 1705–1782) nousivat suuriksi kansainvälisiksi tähdiksi ja konsertoivat ympäri Eurooppaa. pienoiskuva|Giuseppe Torelli
Soitinmusiikki
Pohjois-Italiassa oli tavanomaisempaa käyttää orkesterin vastapainona solistiryhmän sijaan yhtä solistia. Bolognalainen Giuseppe Torelli oli tämänkaltaisen soolokonserton uranuurtaja säveltäen mahdollisesti ensimmäisen viulukonserton ja trumpettikonserttoja (Op. 6 vuodelta 1698). Hänen konserttonsa noudattivat italialaisesta ooppera-alkusoitosta lainattua osien rakennetta nopea-hidas-nopea, josta pian muodostui konserttojen malli lähes kahdeksisadaksi vuodeksi.
Antonio Vivaldi
pienoiskuva|vasen|Antonio Vivaldi Antonio Vivaldi oli italialaisen myöhäisbarokin merkittävimpiä ja tuotteliaimpia säveltäjiä. Hän toimi lähes neljänkymmenen vuoden ajan venetsialaisessa Pio Ospedale della Pietà -orpokodissa ja tarjosi erinomaista musiikkiopetusta lahjakkaille asukeille, joiden taso nousi niin korkealle että orpokoti tuli tunnetuksi taitavista viulunsoittajistaan. Orpokoti oli tarkoitettu orvoille, aviottomille tai köyhille lapsille ja toimi sisäoppilaitoksen tavoin. Vivaldin työnkuvaan kuului musiikinopetuksen ja soittimien kunnossapidon lisäksi musiikin säveltäminen orpokodin kuorolle ja orkesterille. Hän sävelsi jumalanpalvelusmusiikkia, muun muassa messuja ja oratorioita, mutta hänen teostensa pääosan muodostavat soitinteokset, erityisesti konsertot.
Vivaldin säveltämät noin 500 konserttoa ovat melodisesti rikkaita ja rytmiikaltaan vaihtelevia, ja niissä käytetään taitavasti hyväksi orkesterin ja soolosoittimien sointia. Vivaldi loi orkesterimusiikkiinsa laajan kirjon sointivärejä yhdistelemällä orkestereiden soittimia erilaisiin pienempiin ryhmiin. Konsertot noudattavat lähes poikkeuksetta Torellin ja Tomaso Albinonin esittelemää kolmiosaista rakennetta (nopea-hidas-nopea): hidas toinen osa oli ensimmäisen osan sävellajin lähellä olevassa sävellajissa, yleensä rinnakkaisessa mollissa, dominantissa tai subdominantissa, ja tavallisesti ensimmäistä osaa lyhyempi nopea viimeinen osa oli toonikassa. Vivaldin konserttojen nopeat osat olivat yleensä ritornello-muotoisia, joissa koko orkesterin ritornello-osat vuorottelevat solistin osien kanssa.
Vivaldi sävelsi Pietàta varten tekemiensä teosten lisäksi paljon tilaustöitä ja ansaitsi myös painettujen teostensa myynnillä. Myynnin edistämiseksi monille teoksille annettiin värikkäitä nimiä, esimerkiksi L'estro armonico (harmoninen innoitus) op. 3 ja Neljä vuodenaikaa eli neljä viulukonserttoa opuksesta 8, joka on Vivaldin kenties tunnetuin teoskokonaisuus.
Ranskalainen barokki
Ranskalainen barokkimusiikki kehittyi omintakeiseksi perinteeksi vallitsevan italialaisen perinteen rinnalle 1600-luvun alkupuoliskolla. Sen erityispiirteet juonsivat juurensa tanssin erityisasemasta Ranskan hovissa ja absoluuttisen monarkian asettamista yleisistä taiteiden ihanteista. Myös aurinkokuningas Ludvig XIV:n (1634–1715) mieltymykset olivat keskeisessä osassa. Kolmikymmenvuotisen sodan päättyessä vuonna 1648 Ranskasta oli tullut Euroopan voimakkain valtio, ja ranskalaista kulttuuria matkittiin erityisesti Venäjällä, Saksassa, Itävallassa ja Englannissa. Tämän vuoksi ranskalainen musiikki oli 1660-luvulta lähtien lähes yhtä vaikutusvaltaista kuin italialainen, ja myöhäisbarokin keskeiseksi piirteeksi nousikin näiden kahden musiikkityylin synteesi.
Versailles'n hovin musiikkielämä
Ludvig XIV oli taitava tanssija, ja sosiaalinen ja teatraalinen tanssi olivat hänen valtakaudellaan keskeisessä asemassa hovielämässä. Eräs ranskalaisen taide-elämän erityismuoto oli ballet de cour eli hovibaletti, jossa hovin jäsenet esiintyivät suurissa musiikkidraamoissa yhdessä ammattitanssijoiden kanssa. Tyypillinen hovibaletti koostui useista näytöksistä, joissa oli laulusooloja, kuoro-osuuksia ja orkesterin säestämiä tanssiosuuksia. Ludvig XIV tanssi ensimmäistä kertaa julkisesti jo kolmetoistavuotiaana ja esiintyi myöhemmin lukuisissa baleteissa, muun muassa Apollon roolissa Ballet des fêtes de Bachusessa (Bacchuksen festivaalin baletti) ja nousevan Auringon roolissa Ballet da la nuit'ssa (Yön baletti).
Versailles'n hovissa koottiin myös ensimmäiset suuret orkesterit, jotka toimivat nykyisen sinfoniaorkesterin esikuvina. Ludvig XII:n perustama Vingt-quatre Violins du Roi (Kuninkaan 24 viulua) koostui kuudesta melodiaa soittavasta sopraanoviulusta, jotka oli viritetty nykyaikaisen viulun tavoin, kahdestatoista altto- ja tenoriviulusta sekä kuudesta bassoviulusta, jotka oli viritetty sävelaskeleen alemmaksi kuin nykyaikainen sello.
Jean-Baptiste Lully ja tragédie en musique
Jean-Baptiste Lully oli Ludvig XIV:n lempisäveltäjä ja toimi lähes koko elämänsä ajan aurinkokuninkaan palveluksessa eri tehtävissä. 1670-luvulla Lully loi yhdessä libretistinsä Philippe Quinault'n kanssa omaleimaisen ranskalaisen oopperatyylin, tragédie en musique'n, joka säilyi elinvoimaisena kokonaisen vuosisadan. Lullyn luoman tyylin leviämistä edisti kuninkaan hänelle myöntämä yksinoikeus musiikkiteatterin järjestämiseen koko Ranskan alueella. Lully muun muassa pakotti ystävänsä Molièren käyttämään vain hänen säveltämäänsä musiikkia näytelmissään. Lullyn säveltämät oopperat alkoivat ranskalaisella alkusoitolla, jonka aikana kuningas saapui teatteriin. Nämä alkusoitot olivat tyyliltään juhlallisia ja koostuivat kahdesta osasta, jotka molemmat kerrattiin. Ensimmäinen osa oli tyypillisesti homofoninen ja hidas, ja siinä käytettiin runsaasti pisteellisiä rytmejä. Toinen osa oli nopeampi ja sisälsi fuugamaista imitaatiota. Lully mukautti italialaisen resitatiivin ranskan kielen rytmiin ja intonaatioon. Resitatiiviosien bassolinja oli yleensä rytmikkäämpi ja melodia laulavampi kuin italialaisissa esikuvissaan. Oopperoiden aaria-osat olivat huomattavasti vähemmän koristeellisia kuin italialaisessa oopperassa ja pyrkivät tukemaan libreton draaman kaarta, eivät esittelemään laulajien teknistä taituruutta. Oopperoiden aiheet olivat tavallisesti peräisin antiikin mytologiasta, ja henkilöhahmot olivat yleviä ja vakavia. Oopperoissa ei juuri ollut komedian aineksia.
Lullyn jälkeen ranskalaisen oopperan merkittävimmäksi säveltäjäksi nousi Jean-Philippe Rameau, jonka ensimmäinen ooppera Hippolyte et Aricie esitettiin vuonna 1733. Teos sai osakseen ankaraa kritiikkiä Lullyn kannattajilta, jotka pitivät sitä liian monimutkaisena ja italialaisena. Rameau pääsi kuitenkin Ranskan hovin suosioon ja sai lukuisia tilauksia hovilta ja Ranskan kuningasparilta. 1750-luvulla hän nousi ranskalaisen oopperan puolustajien esikuvaksi myöhemmin myös buffonien sodaksi kutsutussa kiistassa, joka puhkesi ranskalaisen oopperan ja Jean-Jacques Rousseaun johtamien italialaisen oopperan kannattajien välille.
Soitinmusiikki
pienoiskuva|François Couperin
1600-luvun alkupuolella eräs ranskalaisen soitinmusiikin tärkeimmistä soittimista oli luuttu, jonka vaikutus näkyi kaikessa ranskalaisessa barokkimusiikissa, vaikka 1600-luvun kuluessa cembalo syrjäyttikin sen aseman suosituimpana soittimena. Luutunsoittajat ja luuttusäveltäjät kehittivät agrémenttien eli tiettyjen melodian kannalta keskeisten nuottien yhteyteen liitettyjen koristeiden järjestelmän, josta tuli keskeinen osa kaikkea ranskalaista barokkimusiikkia. Agreménttien lisääminen jätettiin usein soittajien vastuulle, mutta säveltäjät kehittivät myös merkintätapoja niiden ylöskirjaamiseksi. Luuttuohjelmiston keskeisin osa oli tanssimusiikki, joka oli keskeisessä asemassa ranskalaisessa kulttuurissa ja hovielämässä. Tansseja alettiin koota myös tanssisarjoiksi, joiden aluksi soitettiin usein tahtilajiltaan vapaa preludi.
1600-luvun viimeisinä vuosikymmeninä ja 1700-luvun alussa Ranskassa alettiin säveltää musiikkia, jossa pyrittiin yhdistämään ranskalaisen ja italialaisen musiikkiperinteen parhaita puolia. Keskeiseksi vaikuttajaksi tässä liikkeessä nousi François Couperin. Couperin toimi kuninkaan urkurina pyhän Gervais'n kirkossa Pariisissa, mutta ansaitsi myös merkittäviä sivutuloja opettamalla cembalon soittoa aristokraateille ja julkaisemalla säveltämäänsä musiikkia. Pääosan Couperinin tuotannossa muodosti joukko vuosien 1713 ja 1730 välillä julkaistuja cembalosarjoja, joille oli usein annettu huomiota herättäviä nimiä, esimerkiksi La misterieuse, mystinen.
Saksalainen barokki
Vuonna 1648 päättynyt kolmikymmenvuotinen sota tuhosi koko Saksan talouden, ja Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisarin heikkous jakoi Saksan lähes kolmeensataan käytännössä itsenäiseen pieneen valtioon. Kuitenkin musiikkielämä alkoi toipua nopeasti sodan päätyttyä. Lukuisten ruhtinaiden, herttuoiden, kreivien, vaaliruhtinaiden ja hallitsijoiden suuri määrä loi paljon työmahdollisuuksia muusikoille, koska kukin hallitsija pyrki jäljittelemään Versailles'n hovin loistoa. Myös kaupungit tukivat musiikkia ja useimmilla kaupungeilla olikin palkattuja Stadpfeifereita, kaupungin torvensoittajia, joilla oli monopolioikeus kaupungin musiikkitarjontaan.
Varhaisbarokin aikana saksankieliset säveltäjät niin luterilaisilla kuin katolisillakin alueilla omaksuivat nopeasti Italiassa kehitetyt uudet musiikin tyylikeinot, monodian ja konserttotyylin. Erityisesti etelässä katolisten hallitsemalla alueella musiikki oli hyvin italialaisvaikutteista. Luterilaisilla alueilla säveltäjät ottivat vaikutteita italialaisesta tyylistä, mutta jatkoivat edelleen polyfonisten koraalimotettien ja -preludien säveltämistä perinteisellä polyfonisella tyylillä. Koraaleihin pohjautuva polyfoninen musiikki esitettiin tavallisesti uruilla, joiden tekniikka kehittyi isoin harppauksin 1600-luvun aikana: urkuihin tuli lisää äänikertoja ja sormioita. Saksalainen Heinrich Schütz opiskeli sävellystä Giovanni Gabrielin johdolla Venetsiassa ja palattuaan Saksaan vaikutti laajalti uusien sävellystekniikoiden käyttöönotossa.
Pohjoisen Saksan kenties merkittävin urkuri 1600-luvulla oli Dietrich Buxtehude, joka tosin oli syntynyt Tanskassa saksalaiseen perheeseen. Buxtehude työskenteli Lyypekin Pyhän Marian kirkon urkurina lähes koko työuransa ajan. Urkurinvirassaan hän myös sävelsi ja johti soitin- ja lauluyhtyemusiikkia. Hän tuli kuuluisaksi Abendmusiken-konserteistaan, joita järjestettiin viitenä peräkkäisenä joulua edeltävänä sunnuntaina vuosittain. Konserteista tuli maankuuluja, ja nuoren Johann Sebastian Bachin kerrotaan kävelleen vuonna 1705 lähes 300 kilometriä vain päästäkseen kuuntelemaan konsertin. Buxtehuden sävellyksistä on meidän päiviimme asti säilynyt yli 120 uskonnollista vokaalimusiikkiteosta, yli 40 urkukoraalisovitusta ja yli 30 muuta urkuteosta.
1700-luvulle tultaessa saksalainen musiikki kehittyi vielä voimakkaammin kohti eri eurooppalaisten tyylien synteesiä. Georg Philipp Telemannin (1681–1767) tuotannosta on löydettävissä kaikki hänen aikansa muotivirtaukset ja tyylisuunnat. Telemann yhdisti ne vahvaan saksalaiseen kontrapunktin perinteeseen. Hän oli myös tavattoman tuottelias: hän sävelsi uransa aikana yli kolme tuhatta teosta. Telemann itse kuvaili sävellyksiään näin: ''Mitä olen saavuttanut musiikin tyylin suhteen on tunnettua. Ensin sävelsin puolalaisella tyylillä, jonka jälkeen tulivat ranskalainen, kirkko-, kamarimusiikkityylit, ooppera ja lopulta italialainen tyyli, joka nykyisin kiinnostaa minua enemmän kuin muut''. Telemann pyrki säveltämään yksinkertaisesti ja luomaan teoksia, joita myös amatöörit pystyivät soittamaan. Siksi hän oli omana aikanaan paljon suositumpi kuin esimerkiksi J.S. Bach.
Bach ja Händel
pienoiskuva|J. S. Bach noin 63-vuotiaana. pienoiskuva|Georg Friedrich Händel vuonna 1733 Balthasar Dennerin maalauksessa.
Saksalaisen barokin ja samalla koko barokkimusiikin huipentumana voidaan pitää kahden saksalaisen säveltäjän, Johann Sebastian Bachin ja Georg Friedrich Händelin teoksia. Bachin ja Händelin urat ja sävellystyö eroavat huomattavasti toisistaan samoin kuin heidän musiikkinsa kohtalo säveltäjien kuoleman jälkeen. Bach eli koko elämänsä Saksassa ja oli omana aikanaan urkuvirtuoosina vähintään yhtä kuuluisa kuin säveltäjämestarina. Bachin teoksia julkaistiin hänen elinaikanaan varsin vähän, ja kuolemansa jälkeen hän painui lähes unohduksiin, kunnes hänen musiikkinsa koki renessanssin 1800-luvun puolivälissä. Händel puolestaan oli suunnattoman suosittu omana elinaikanaan. Hän asui ja työskenteli elämänsä aikana useissa kaupungeissa Saksassa, Italiassa ja Englannissa. Händelin Ilotulitusmusiikin ensiesitystä Lontoossa vuonna 1749 tuli katsomaan arviolta 12 000 ihmistä, ja se pysäytti Lontoon liikenteen kolmeksi tunniksi. Händelin musiikki myös pysyi suosittuna ja säilyi konserttiohjelmistoissa hänen kuolemansa jälkeen, ja hän onkin ensimmäinen säveltäjä, jonka musiikkia on säännöllisesti esitetty meidän päiviimme asti. Händelin suosion salaisuus on se, että ensimmäisenä säveltäjänä hän sävelsi suoraan yleisölle hovin tai kirkon sijaan. Lisäksi hän kykeni taitavasti sopeuttamaan sävellystyyliään ja muuttamaan tyylilajia yleisön mieltymysten mukaan.
Bachin tuotanto sisältää kaikkia aikakauden teoslajeja oopperaa lukuun ottamatta. Siihen kuuluu suuria kuoroteoksia, kuten h-mollimessu, Matteus- ja Johannes-passiot ja jouluoratorio, lukuisia urku- ja muita kosketinsoitinteoksia, konserttoja ja muuta orkesterimusiikkia sekä musiikkia lukuisille soolosoittimille. Bach vei saksalaisen kontrapunktin perinteen äärimmilleen varsinkin loppukauden suurilla teoksillaan Die Kunst der Fuge ja Musikalisches Opfer. 1800-luvun loppupuolella hänen osin jo unohdettujen teoksiensa taiteellinen arvo löydettiin uudelleen, ja nykyisin Bachia pidetään yhtenä suurimmista säveltäjistä kautta aikojen, ellei jopa suurimpana.
Händel sävelsi suurimman osan teoksistaan Englannissa, ja hänestä tuli Englannin kansalainen vuonna 1727 (samassa yhteydessä hän muutti nimensä George Frideric Handeliksi). Händelin musiikissa keskeisiä elementtejä ovat melodiat, harmonia ja musiikin vaihtelevat tekstuurit, kun taas Bachin lähestymistapa oli kontrapunktinen. Hän sai merkittäviä vaikutteita italialaisesta oopperasta asuttuaan maassa useita vuosia ja tavattuaan muun muassa Alessandro Scarlattin. Händel sävelsi suurimman osan teoksistaan Englannissa, missä hänen läpimurtonsa oli vuonna 1711 ensi-iltansa saanut ooppera Rinaldo. Saavutettuaan menestystä hän asettui pysyvästi maahan ja sai Englannin kansalaisuuden vuonna 1727.
Händel saavutti suurta arvostusta oopperasäveltäjänä ja sävelsi sekä ohjasi oopperoita lähes kolmenkymmenenkuuden vuoden ajan. Tunnetuimpia hänen yli neljästäkymmenestä italialaistyylisestä oopperastaan ovat Almira (1705), Giulio Cesare (Julius Caesar, 1724) sekä Ariodante (1735). Händel sävelsi myös lukuisia oratorioita, joita esitettiin hänen johtamassaan teatterissa paaston aikana, jolloin oopperoiden esittäminen oli kiellettyä. Musiikillisesti Händelin oopperoiden ja oratorioiden välillä ei juuri ole eroa. Händelin tunnetuin teos on luultavasti Messias-oratorio (1741), jota erityisesti Isossa-Britanniassa ja Yhdysvalloissa esitetään usein joulun aikaan. Händel sävelsi myös soitinmusiikkia, vaikka tulikin kuuluisaksi nimenomaan vokaaliteoksillaan. Hänen tunnetuimpia orkesteriteoksiaan ovat sarjat Vesi- ja Ilotulitusmusiikkia sekä 12 concerto grossoa. Händelin kuoltua hänet haudattiin suurin huomionosoituksin Lontoon Westminster Abbeyyn.
Barokkimusiikin vaikutus ja autenttinen esittäminen
Barokkimusiikkia ryhdyttiin uudelleen esittämään 1800-luvun lopulta alkaen, mihin vaikutti voimakkaasti säveltäjä Felix Mendelssohnin järjestämä Matteus-passion esitys vuonna 1829 ja myöhemmin 1900-luvun alussa esimerkiksi Pablo Casalsin uudelleen löytämät Bachin sellosarjat. Jotkut säveltäjät saivat barokkimusiikista omaan tyyliinsä runsaasti vaikutteita, kuten Max Reger ja Paul Hindemith.
Barokkiajan musiikin suosion kasvamisen myötä on toisen maailmansodan jälkeen herännyt kiinnostusta esittää teokset mahdollisimman autenttisessa muodossa. Tähän liittyen myös monia barokkimusiikin keskeneräisiä töitä, ennen kaikkea Bachin teos Die Kunst der Fuge, on pyritty viimeistelemään. Autenttisuuteen pyrittäessä nykyaikaiset soittimet korvataan vanhanmallisilla soittimilla, ja joskus myös aidoilla 1700-luvulta asti säilyneillä soittimilla: venttiilitorvet korvataan luonnontorvilla, metallista valmistetut puupuhaltimet puusta valmistetuilla puhaltimilla, metalliset kielet suolista tehdyillä kielillä ja nykyaikaiset cembalot barokkityylisillä cembaloilla. Samoin 1700-luvun lopussa amatöörikäyttöön jäänyt nokkahuilu on pitänyt ottaa uudestaan vakavaan käyttöön, koska monet barokin huiluteoksista on kirjoitettu nimenomaan nokkahuilulle. Soittotyylissä pyritään ottamaan huomioon seikat, joissa on tapahtunut muutosta barokin ja nykyajan välillä. Esimerkiksi voimakkaiden crescendojen ja diminuendojen (äänenvoimakkuuden lisäys ja vähennys) on katsottu edustaneen romantiikan aikakauden vaikutusta esittämisessä, joten niistä on pyritty luopumaan.