cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Henrik Borgström (jääkiekkoilija)
Seuraura
Toukokuussa 2019 Salavat Julajev Ufa kauppasi Borgströmin ja hänen maanmiehensä, puolustaja Miro Heiskasen KHL-oikeudet Jokereihin vaihdossa hyökkääjä Sakari Manniseen. Kauden 2019–2020 hän aloitti Florida Panthersin NHL-joukkueessa, jossa Borgström pelasi alkukaudella neljä ottelua ilman tehopisteitä ja seurasi osan otteluista katsomosta. Lopulta Brian Boylen liityttyä joukkueeseen seura lähetti hänet Springfield Thunderbirdsin AHL-joukkueeseen. Borgströmin kausi päättyi maaliskuussa 2020, kun hänen munuaisensa repesi vastustajan kyynärpään voimasta.
Huhtikuussa 2021 Florida Panthers kauppasi Borgströmin NHL-pelaajaoikeudet, hyökkääjä Brett Connollyn, puolustaja Riley Stillmanin ja kesän 2021 seitsemännen kierroksen varausvuoron Chicago Blackhawksiin vaihdossa hyökkääjä Lucas Wallmarkiin ja puolustaja Lucas Carlssoniin. Toukokuussa hän teki Blackhawksin kanssa kaksivuotisen ja kahden miljoonan dollarin arvoisen sopimuksen.
Maajoukkueura
Borgström pelasi alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuonna 2017. Hänet valittiin Sveitsiä vastaan pelatun alkulohkon ottelun päätteeksi Suomen ottelun parhaaksi pelaajaksi. Yhteensä Borgström on pelannut 13 nuorten ja yhden poikien maaottelun.
Pelityyli
Pitkän, mutta ei kovin isokokoisen Borgströmin vahvuuksina on yleisesti pidetty rannelaukausta ja syöttöjä pienessä tilassa. Hänellä on silti kehitettävää omien sanojensa mukaan fyysisessä pelaamisessa.
Sergei A. Kitaigorodskii
Sergei A. Kitaigorodskii tai Sergei Aleksanrovitš Kitaigorodski (13. syyskuuta 1934 Moskova, Neuvostoliitto – 4. joulukuuta 2014 Helsinki ) oli venäläissyntyinen meritieteilijä ja professori.
Kitaigorodskii avioitui Moskovan-kirjeenvaihtaja Sisko Kiurun kanssa, ja hänellä oli siten jo ennen vuotta 1980 yksityiset yhteydet Suomeen. Hänellä oli 1975–1976 puolen vuoden työ- ja oleskelulupa Suomessa, ja hän työskenteli tutkimuksen parissa ja luennoi Suomessa. Vuonna 1980 hänestä tuli Suomen Geofysiikan seuran ulkomainen kunniajäsen. Hänellä oli tiiviit yhteydet akateemikko Erik Palméniin.
Linda Cainberg
Linda Cainberg (s. 10. heinäkuuta 1986) on suomalainen käsipalloilija. Hän edustaa Helsingin IFK:ta, jonka pelaajana hän on voittanut Suomen-mestaruuden vuosina 2007, 2008, 2010, 2012, 2013, 2014 ja 2019. Kauden 2010–2011 hän pelasi tanskalaisseura BK Ydunissa. Käsipalloliitto on valinnut hänet vuoden suomalaiseksi naiskäsipalloilijaksi kausina 2011–2012 ja 2013–2014. Cainberg on pelannut Suomen maajoukkueessa ennätykselliset 61 ottelua ja tehnyt niissä 123 maalia.
Alexandre Jany
Alexandre Jany (5. tammikuuta 1929 Toulouse – 18. heinäkuuta 2001 Marseille) oli ranskalainen uimari, olympiamitalisti ja Euroopan mestari. Hän kilpaili olympiatasolla myös vesipallossa.
Jany kuului Ranskan 4 × 200 metrin vapaauintiviestijoukkueeseen sen voittaessa olympiapronssia Lontoossa 1948 ja Helsingissä 1952. Hän kilpaili olympialaisissa myös yksilömatkoilla ollen parhaimmillaan Lontoossa vapaauinnissa 100 metrillä viides ja 400 metrillä kuudes. Rooman kesäolympialaissa 1960 Jany kuului Ranskan yhdeksänneksi sijoittuneeseen vesipallojoukkueeseen. Sekä Monte Carlon EM-kilpailuista 1947 että Wienin EM-kilpailuista 1950 Jany voitti mestaruudet 100 ja 400 metrin vapaauinneissa sekä sijoittui hopealle 4 × 200 metrin vapaauintiviestissä.
Siukolanjärvi
Siukolanjärvi eli Siukkolanjärvi on Pirkanmaalla Nokialla Sarkolassa sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistön Kokemäenjoen alueen Kuloveden alueeseen. Järvi on osa Sarkolanjoen valuma-alueesta, jonka laskujoki Lanajoki laskee Sarkolanlahdessa Kuloveteen Sarkolassa.
Maantiede
Järven pinta-ala on 4,0 hehtaaria ja sen pituus on 300 metriä ja leveys 200 metriä. Järveen laske ojia ja sen luusua sijaitsee järven luoteisrannalla, josta saa alkunsa 70 metriä pitkä oja Lanajokeen. Järven rantaviiva on 0,93 kilometriä pitkä ja ranta on pääosin moreeni- ja kalliopohjaista metsämaastoa. Järvi on rannoiltaan umpeenkasvanut ja soinen. Pohjoisrannassa on loma-asunto.
North American F-86 Sabre
pienoiskuva|F-86F Sabre North American Aviation F-86 Sabre eli Sabrejet oli Yhdysvaltain ilmavoimien ensimmäinen nuolisiivillä varustettu suihkuhävittäjä, joka teki ensilentonsa 1. lokakuuta 1947. Ensimmäinen sarjatuotantomalli lensi 20. toukokuuta 1949 ja samana vuonna 15. syyskuuta F-86A teki uuden nopeusennätyksen, 670,9 mph.
Päivähävittäjänä Sabre taisteli Koreassa kolmena mallina, A, E ja F. Sodan aikana Sabret pudottivat Neuvostoliiton MiG-15 koneita noin suhteessa 2:1. Sodan päättyessä laskettiin voittosuhteen olleen jopa 10:1. 76 taistelutoimissa menetettyä Sabrea vastasi jopa 792 menetettyä MiG-15:ttä. Sodan aikaiset kokonaistappiot, mukaan lukien lento-onnettomuudet olivat 103 menetettyä tämän tyypin sotilaskonetta.
Yli 5 500 päivähävittäjä-Sabrea rakennettiin Yhdysvalloille ja Kanadalle. Konetta käyttivät myös yli 20 muun maan ilmavoimat, mukaan lukien Norja, Länsi-Saksa, Italia, Japani, Espanja, Britannia ja Australia.
F-86D Dog Sabre
F-86D (prototyyppinä YF-95A) teki ensilentonsa 22. joulukuuta 1949. D, K ja L -mallit kehitettiin joka sään torjuntahävittäjäksi. F-86D:tä eli "Dog Sabrea" (D-Sabre) käytettiin 1950-luvulla Yhdysvaltojen ja merentakaisten liittolaisten ilmavoimissa. 2 506 F-86D:tä rakennettiin (mukaan lukien kaksi YF-86D-prototyyppiä). F-86K-konetta rakennettiin Yhdysvalloissa 120 ja lisää lisenssillä ja F-86L-mallia 800.
F-86D oli ensimmäinen Yhdysvaltain ilmavoimien lentokone, jossa oli ainoastaan rakettiaseistus (24 × 2,75" "Mighty Mouse" FFAR-raketteja) ja se oli ensimmäinen joka sään hävittäjä, jossa oli vain yksi lentäjä käyttämässä tutkaa ja tulenjohtojärjestelmää ja lentämässä konetta. Se teki myös kaksi perättäistä nopeusennätystä: 698,505 mph 19. marraskuuta 1952 ja 715,697 mph 16. heinäkuuta 1953.
Hävittäjäpommittajamallit
pienoiskuva|F-86H North American F-86H tuli käyttöön vasta Korean sodan päättäneen aselevon jälkeen, mutta siinä yhdistettiin tuhansista taistelulennoista saadut kokemukset. Kone oli tarkoitettu lähinnä hävittäjäpommittajaksi, ja se oli suurempi ja painavampi kun A, E ja F-sarja ja suorituskyvyltään parempi.
Aseistuksena oli neljä M-39 20 mm tykkiä (blokit 5 ja 10, viimeiset 360 konetta) tai kuusi 0,50" konekivääriä (block 1, 113 konetta); kahdeksan 5" rakettia, 900 kg pommeja tai ydinase.
Konetta valmistettiin 1953 lopusta elokuuhun 1955 475 kappaletta. Sitä ei käytetty ikinä sotatoimissa, mutta se oli käytössä F-100 Super Sabren saapumiseen saakka. Konetyypin tuotanto päättyi vuonna 1956.
Henri de Baillet-Latour
Henri de Baillet-Latour (1. maaliskuuta 1876 – 6. tammikuuta 1942) oli belgialainen kreivi ja Kansainvälisen olympiakomitean puheenjohtaja vuosina 1924−1941. De Baillet-Latourista tuli Kansainvälisen olympiakomitean jäsen vuonna 1903. De Baillet-Latour oli edustamassa Antwerpenia vuoden 1920 kesäolympialaisen äänestämisessä. Olympialaisista tuli menestys Belgialle, maa oli ensimmäisen maailmansodan suurimpia kärsijöitä ja olympialaisista tuli symboli rauhan kisoista.
Nykyaikaisten olympialaisten perustaja ja Kansainvälisen olympiakomitean toinen puheenjohtaja Pierre de Coubertin erosi vuonna 1925 ja De Baillet-Latourista tuli Kansainvälisen olympiakomitean uusi puheenjohtaja. Baillet-Latour johti Kansainvälistä olympiakomiteaa aina kuolemaansa asti vuoteen 1942. De Baillet-Latourin tilalle tuli ruotsalainen Sigfrid Edström.
Antiikkia, antiikkia
Ohjelmassa Tuija Peltomaa, Johanna Lindfors ja Oliver Backman arvioivat antiikkiesineiden arvoja. Ohjelmassa antiikkiammattilaisia on edustanut mm. Wenzel Hagelstam. Lisäksi arviointeja ovat tehneet myös Kari Toivonen sekä Ulla Lehtinen ja Hans Tritzschler. Antiikkiohjelman ensiesitys tapahtui kesällä 1997. Parhaimmillaan ohjelma on kerännyt yli 700 000 katsojaa. Vuonna 2014 ohjelmaa on esitetty 17 tuotantokauden verran.
Seiichi Itō
Seiichi Itō (, Itō Seiichi, 26. heinäkuuta 1890 – 7. toukokuuta 1945) oli japanilainen vara-amiraali ja keisarillisen Japanin laivaston viimeisen sotatoimen operaatio Ten-Gōn päällikkö toisessa maailmansodassa.
Lapsuus ja nuoruus
Seiichi Itō syntyi Takadassa Fukuokan prefektuurissa Japanissa vuonna 1890. Hän valmistui keisarillisen Japanin laivastoakatemiasta Etajimassa vuonna 1911. Itō aloitti uransa keisarillisen Japanin laivaston palveluksessa panssariristeilijä Asolla (entinen Venäjän keisarikunnan laivaston Bayan) ja taistelulaiva Akilla.
Ura laivastossa
Vuonna 1914 Itōsta tehtiin aliluutnantti ja vuonna 1917 hänet ylennettiin luutnantiksi. Vuonna 1927 hän osallistui Japanin laivaston vierailulle Yhdysvalloissa ja ylennettiin komentajaksi. Joulukuussa 1931 Itōsta tuli kapteeni ja hänet komennettiin laivastotukikohtaan Japanin miehittämässä Mantšukuon nukkevaltiossa.
Marraskuussa 1933 Itō komennettiin pois Mantšukuosta ja hänestä tehtiin Kuma-luokan risteilijä Kison kapteeni. Vuonna 1935 hän siirtyi Mogami-luokan risteilijä Mogamille. Toukokuussa 1936 Itō siirtyi Takao-luokan risteilijä Atagolle ja saman vuoden joulukuussa Kongō-luokan taistelulaiva Harunalle.
Marraskuussa 1938 Itō ylennettiin kontra-amiraaliksi ja nimitettiin Japanin 2. laivaston päälliköksi. Syyskuussa 1941 Itōsta siirtyi Japanin laivaston pääesikuntaan. Saman vuoden lokakuussa hänet ylennettiin vara-amiraaliksi.
Toinen maailmansota
Japanin ja Yhdysvaltain välillä käyty Tyynenmeren sota alkoi 7. joulukuuta 1941 tehdystä hyökkäyksestä Pearl Harboriin. Toisessa maailmansodassa Itō työskenteli laivaston pääesikunnan päämajassa, kunnes hänet määrättiin joulukuussa 1944 Seton sisämerelle, jossa hän otti 2. laivaston komennon.
Talveen 1945 mennessä keisarillisen Japanin laivasto oli jo hävinnyt sodan Tyynenmeren hallinnasta. Japanilaiset laativat suunnitelman, jossa laivaston lippulaiva, Yamato-luokan taistelulaiva Yamato, lähtisi Okinawalle ja aloittaisi saarelle maihinnousun tehneiden yhdysvaltalaisten pommituksen, kunnes laiva olisi upotettu. Pääesikunnan ehdotuksesta Yamaton päälliköksi nimitettiin vara-amiraali Itō, ja 6. toukokuuta 1945 Yamato lähti Tokuyaman satamasta määränpäänään Okinawa.
Aamupäivällä 7. toukokuuta yhdysvaltalaiset sukellusveneet havaitsivat Yamaton, ja Task Force 58 lähetti lentokoneensa upottamaan taistelulaivan. Kahden tunnin mittaisen taistelun jälkeen raskaita vaurioita kokenut Yamato alkoi upota, ja Itō antoi kaikille miehistön jäsenille käskyn hylätä laiva. Itō oli päättänyt upota Yamaton kanssa ja jäi laivan komentosillalle, mutta ammusvarastoihin levinneen tulipalon seurauksena laiva räjähti ennen kuin se olisi voinut vajota veden alle. Operaatio Ten-Gōn tavoite epäonnistui, mutta Japanissa Itōlle annettiin postuumisti amiraalin arvonimi.
Giordano Bruno
thumb|Giordano Brunon muotokuva vuodelta 1578.
Giordano Bruno (alkujaan Filippo Bruno; 1548 Nola, Italia – 17. helmikuuta 1600 Rooma) oli italialainen filosofi, okkultisti ja tähtitieteilijä, jota katolinen kirkko vainosi hänen kerettiläisten oppiensa takia ja lopulta poltti roviolla Roomassa, sillä Bruno ei halunnut luopua ajatuksistaan. Brunoa on pidetty jälkikäteen vapaan ajattelun esitaistelijana. Ateistinen ajattelija Bruno ei ollut, vaan okkultismiin taipuvainen panteisti, joka esitti muutamia aikaansa edellä olevia ajatuksia, joista suureen osaan hän oli saanut herätteen antiikin ajan filosofeilta, rakentaen oman ajatusjärjestelmänsä.
Elämä
Giordano Bruno, alkuperäiseltä nimeltään Filippo Bruno, syntyi Nolassa Vesuvius-tulivuoren juurella Campanian alueella Napolin kuningaskunnassa. Hänen isänsä oli Giovanni Bruno ja ammatiltaan hän oli sotilas. Bruno opiskeli dominikaaniluostarissa vuodesta 1556 alkaen. Siellä hän otti nimen Giordano Bruno, ja kutsui myöhemmin itseään kotikylänsä mukaan nimellä Bruno Nolanona, ”Bruno Nolalainen”. Hän valmistui papiksi 1572 ja teologian tohtoriksi 1575. Opiskeluaikanaan Bruno ei pitänyt tavan mukaisesti kammiossaan pyhimysten vaan ristiinnaulitun kuvia.
Bruno pakeni Napolista vuonna 1576 inkvisitiota ja kirkollista oikeudenkäyntiä harhaoppisuussyytösten varjostamana. Lisäksi häntä syytettiin hukkuneena löydetyn dominikaaniveljen murhasta. Tästä lähtien Brunon elämä oli levotonta vaeltelua, hän joutui monesti riitoihin isäntiensä kanssa eri syistä. Vaellettuaan Pohjois-Italiassa, Roomassa, Venetsiassa, Liguriassa ja Ranskassa hän saapui lopulta Genovaan, missä liittyi kalvinisteihin. Bruno syytti erästä professoria kahdestakymmenestä virheestä jakamassaan lehtisessä ja joutui vangiksi, kunnes perui julistuksensa. Hänet kuitenkin ajettiin Genovasta pois, kun hänelle oli tullut riita edellä mainitun saman professorin kanssa. Täysin pettyneenä kalvinisteihin 1579 Bruno matkusti Ranskaan Lyoniin, mistä hän ei kuitenkaan löytänyt töitä. Tämän vuoksi hän vaelsi Toulouseen, josta katolisten ja hugenottien välisten uskonnollisten mellakoiden jälkeen siirtyi Pariisiin. Luopiopappina Bruno ei saanut opetusvirkaa. Pariisissa Bruno alkoi niittää mainetta muistitekniikoiden osaamisellaan, ja pääsi kuningas Henrik III:n suosioon. Huhtikuussa 1583 Bruno matkusti Ranskan suurlähettilään mukana Englantiin mukanaan Henrik III:n suosituskirje. Englannissa Bruno muun muassa opetti Oxfordissa pannassa ollutta kopernikaanista filosofiaa ja esitti oman näkemyksensä sielun kuolemattomuudesta. Näin Bruno aiheutti väittelyn, jossa häntä syytettiin plagioinnista, ja Bruno joutui lähtemään Oxfordista.
thumb|Giordano Brunoa esittävä patsas Roomassa [[Campo de’ Fiorilla, Brunon polttoroviopaikalla.]]
Vuosina 1584–1585 Bruno julkaisi monia merkkiteoksia, joissa tuli esille hänen filosofinen järjestelmänsä, muun muassa ajatus äärettömästä maailmankaikkeudesta. Kirjassa De la Causa, Principio e Uno (”Syystä, periaatteesta ja ykseydestä”) oli Cusanuksen oppi vastakohtien ykseydestä, ja La cena de le ceneri sisälsi Kopernikuksen astronomiaa. Merkittävä oli myös teos De l'Infinito Universo e Mondi (”Äärettömästä maailmankaikkeudesta”).
Kun Ranskan lähetystöä vastaan hyökättiin Lontoossa, Bruno palasi Pariisiin, missä tilanne oli poliittisesti jännittynyt. Bruno joutui erään aristoteelista maailmankuvaa edustaneen matemaatikon epäsuosioon 120 teesinsä vuoksi. Cambrain yliopistossa Brunoa pilkattiin. Riideltyään matemaatikko Mordenten kanssa eräästä toisesta asiasta tappeluun päättyen, hän pakeni Saksaan, jossa vietti viisi vuotta eri kaupungeissa.
Bruno ei saanut Marburgista papin töitä, ja siirtyi opettamaan aristoteelista filosofiaa Wittenbergiin. Kun ilmapiiri muuttui siellä, Brunoa ei enää siedetty, ja pakeneva Bruno saapui Prahaan, mistä luterilaiset teologit ajoivat hänet pian pois. Vuonna 1591 Bruno saapui Frankfurtiin. Patriarkka Giovanni Mocenigo kutsui hänet Venetsiaan haluten saada oppia muistitekniikoissa. Bruno opetti matematiikkaa Padovan yliopistossa. Mocenigo oli tyytymätön Brunon muistitekniikan opetukseen. Hän uskoi Brunon olevan suuri maagi, joka salasi häneltä asioita. Kun Bruno sanoi, että hänen täytyi pakata tavaransa mennäkseen hakemaan Frankfurtista eräitä teoksia, Mocenigo uhkasi ilmiantaa Brunon inkvisitiolle. Hän tunkeutui kuuden gondolieerin kanssa Brunon asuntoon vaatien tätä opettamaan kaiken tietämänsä. Mocenigon rippi-isä sai tapauksen tietoonsa ja vaati Brunon luovutusta inkvisitiolle.
Brunoa syytettiin epämoraalisesta elämäntavasta ja monien kristillisyyden oppien kieltämisestä. Alkuun Bruno pyysi saada peruuttaa oppinsa, mutta siihen ei uskottu. Lopulta hän julisti, ettei hän aikoisi, eikä saisikaan perua väitteitään, että hänellä ei ollut mitään mitä perua, että hän ei ollut kirjoittanut mitään perumisen arvoista, ja ettei hän tiennyt, mitä hänen pitäisi perua. Niinpä Bruno todettiin syylliseksi kerettiläisyyteen. Bruno kärsi inkvisition ankarimman rangaistuksen. Hänet poltettiin roviolla Roomassa Campo de’ Fiorin aukiolla 17. helmikuuta 1600. Brunon ajatusta äärettömästä maailmankaikkeudesta ei hyväksytty hänen kuolemansa jälkeen 1600-luvulla, mutta Isaac Newtonin kehittämien teorioiden jälkeen ajatus oli jo helpommin omaksuttavissa.
Vuonna 1889 italialaiset vapaa-ajattelijat ja rationalistit pystyttivät Campo de’ Fiorin aukiolle Brunon patsaan.
Ajattelu
Brunon ajattelu hylkäsi perinteisen kristillisyyden, mutta hän ei ollut ateistikaan. Brunon ajattelussa oli yhdistelmä 1500-luvun lopun hermeettistä okkultismia, antiikin uusplatonilaista filosofiaa ja omia ajatuksia. Mukana oli vaikutteita stoalaisilta ja epikurolaisilta. Brunon kirjoitukset edistivät huomattavasti jo kuopatun uusplatonismin nousua renessanssiajalla. Bruno imi vaikutteita monilta muilta ajattelijoilta, joita olivat muun muassa Lucretius, Nikolaus Kopernikus, Tuomas Akvinolainen, maailmankaikkeuden sielua kannattanut Averroes, Duns Scotus, renessanssin uusplatonisti Marsilio Ficino ja Nicolaus Cusanus.
Giordano Brunon mielestä jumaluus ilmeni koko materian ja hengen täyttämässä maailmassa, jota kuvaamaan hän loi panteistisen hylotsoistisen järjestelmän. Bruno julisti panteistista maailmankuvaa runollisella innolla. Brunon maailmankaikkeus oli ääretön, tasainen, muuttumaton ja isotrooppinen, ja neljän alkuaineen atomeista, monadeista koostuva. Monadit olivat hänen mukaansa olevaisen katoamattomia osia, jotka liittyvät yhteen ja irtaantuvat toisistaan. Jumala ja maailmankaikkeus olivat hänen mukaansa sama asia. Materia oli jumalaista, älykästä toisin kuin nykyisessä järkiperusteisessa maailmankuvassa. Eri materiakokonaisuudet, monadit, ilmensivät jumaluuden eri tasoja. Brunon maailmankuva oli suurelta osin keskiaikainen ja maaginen.
Brunon mukaan maa pyöri, vaikka katolinen kirkko ei kannattanut ajatusta. Brunon mielestä kaikkeus oli ääretön, eetterin täyttämä, ja siinä on lukemattomia aurinkoja, joita lukemattomat planeetat kiertävät samaan tapaan kuin maa ja muut planeetat aurinkoa. Bruno uskoi myös useaan rinnakkaiseen valinnoista syntyvään maailmaan. Giordano Bruno ei ollut loistava matemaatikko eikä hän tajunnut matematiikan merkitystä tähtitieteen kannalta. Hän korosti havainnointia ja vastusti puhdasta filosofista päättelyä.
Brunon panteistiset opit olivat ristiriidassa Raamatun luomiskertomuksen ja monien muiden kristillisten oppien kanssa. Bruno ei pitänyt mistään uskonnosta eikä uskonut kuolemanjälkeiseen elämään. Bruno hyökkäsi avoimesti kristinuskoa vastaan ja piti Moosesta näyttelijänä ja Jeesusta taikurina ja heittiönä. Bruno vaikutti joihinkin myöhempiin ajattelijoihin, muun muassa Gottfried Leibniziin.
Judith Light
2012 Judith Light sai Tony-palkinnon roolistaan Broadway-näytelmässä Other Desert Cities ja heti seuraavana vuonna toistamiseen saman palkinnon näytelmästä The Assembled Parties. Hän myös näytteli Amazon TV:n sarjassa Transparent, josta roolisuorituksestaan hän oli ehdolla Golden Globen saajaksi.
Judith Light on ollut aviossa tammikuusta 1985 lähtien näyttelijä-käsikirjoittaja Robert Desiderion kanssa. Pari tutustui toisiinsa 1980-luvun alussa molempien näytellessä saippuaoopperassa One Life to Live.
Fuengirolan härkätaisteluareena
Fuengirolan härkätaisteluareena on historiallinen härkätaisteluareena, joka sijaitsee Fuengirolan kaupungissa Málagan maakunnassa Andaluciassa, Espanjassa. Areena valmistui vuonna 1962 ja on siitä lähtien toiminut merkittävänä nähtävyytenä ja kulttuuritapahtumien keskuksena paikallisille asukkaille sekä turisteille.
Historia
Fuengirolan härkätaisteluareena rakennettiin osana kaupungin laajempaa kulttuurin ja turismin kehittämistä, joka alkoi 1960-luvulla. Areenan rakentaminen oli osa pyrkimystä säilyttää ja edistää perinteisiä espanjalaisia kulttuuritapahtumia, kuten härkätaisteluja, samalla kun Fuengirola alkoi kehittyä suosituksi matkailukohteeksi.
Arkkitehtuuri
Fuengirolan härkätaisteluareenan arkkitehtuuri on tyypillistä espanjalaista härkätaisteluareenarakentamista. Areena on rakennettu pyöreän muodon mukaan, jotta yleisöllä on hyvät näköalat koko areenalle. Sen istumakapasiteetti on noin 4029 katsojaa. Areenan rakentamiseen käytettiin paikallisia materiaaleja, kuten kiveä, betonia ja rautaa. Areenan ulkopuolella on koristeellisia yksityiskohtia, jotka kunnioittavat Andalusian alueen arkkitehtuuriperinteitä. pienoiskuva|Areena sisältä
Tapahtumat
Fuengirolan härkätaisteluareena on yksi useista Málagan maakunnan areenoista. Se järjestää muutamia härkätaisteluja vuosittain, tyypillisesti kesäkuukausina. Härkätaistelujen lisäksi areena toimii monipuolisena tapahtumapaikkana, jossa järjestetään muun muassa konsertteja, teatteriesityksiä ja erilaisia kulttuurifestivaaleja.
Kritiikki ja nykypäivä
Vaikka härkätaistelu on pitkään ollut osa Espanjan kulttuuriperintöä, se on viime vuosina herättänyt voimakasta kritiikkiä eläinoikeusaktivistien ja osan yleisöstä taholta. Monet pitävät härkätaistelua julmana ja epäeettisenä perinteenä, ja osa vaatii sen kieltämistä. Fuengirolan härkätaisteluareenan tulevaisuus härkätaistelujen järjestyspaikkana onkin epävarma, mutta toistaiseksi se jatkaa toimintaansa härkätaistelujen järjestäjänä.
Omistus
Areena oli myynnissä 4,5 miljoonalla eurolla. 10. helmikuuta 2023 ilmoitettiin, että härkätaisteluareenan omistaja Taurina Victoria SL myi areenan ruotsalaiselle sijoitusryhmälle.
Kesäolympialaiset 1984
Vuoden 1984 kesäolympialaiset järjestettiin Los Angelesissa 28. heinäkuuta – 12. elokuuta 1984. Vuoden 1984 kisat olivat toinen kerta, kun Los Angeles toimi isäntäkaupunkina olympiakisoissa. Ensimmäisen kerran kisat järjestettiin Los Angelesissa vuonna 1932. Los Angeles sai kisat helposti, sillä se oli kisojen ainoa hakijakaupunki. Kiina osallistui olympialaisiin ensimmäistä kertaa sitten Helsingin kesäolympialaisten.
Kotiyleisön suuriin sankareihin lukeutui yleisurheilija Carl Lewis, joka saavutti neljä kultaa: 100 metrillä, 200 metrillä, 4 x 100 metrin viestijuoksussa ja pituushypyssä. Voitot tulivat samoissa lajeissa, joissa hänen maanmiehensä Jesse Owens oli voittanut Berliinin kisoissa vuonna 1936.
Suomalaisurheilijat saavuttivat yhden päivän aikana, 6. elokuuta, peräti viisi mitalia. Kultaa voitti Juha Tiainen moukarinheitossa, hopeaa saivat Tiina Lillak keihäänheitossa ja Martti Vainio 10 000 metrin juoksussa sekä pronssia Arto Bryggare 110 metrin aitajuoksussa ja Pekka Niemi painonnostossa. Heidän lisäkseen Pertti Karppinen voitti kolmannen peräkkäisen kultamitalinsa yksikkösoudussa (edelliset Montrealissa 1976 ja Moskovassa 1980). Karppisen suorituksen arvoa nosti se, että hän oli Paavo Nurmen ja Veikko Hakulisen jälkeen vasta kolmas suomalaisurheilija, joka oli saavuttanut henkilökohtaisen kultamitalin kolmissa peräkkäisissä olympiakisoissa. Martti Vainio jäi doping-testissä kiinni kiellettyjen aineiden käytöstä, minkä vuoksi hänen suorituksensa mitätöitiin ja hänet tuomittiin menettämään saamansa hopeamitali.
Boikotti
Kisoja boikotoi 14 maata Neuvostoliiton johdolla vedoten isäntämaa Yhdysvaltain heikkoon turvallisuustilanteeseen, mutta monien läntisten arvioiden mukaan kyse oli ensisijaisesti vastatoimesta Yhdysvaltain ja useiden sen liittolaisista Moskovan olympialaisiin vuonna 1980 kohdistamalle boikotille. Boikotoivat maat järjestivät omat kilpailunsa, Ystävyyden kisat, joihin osallistui kaikkiaan noin 50 maata, Los Angelesin olympialaisiin vastaavasti 140. Lähes kaikki sosialistiset maat vetäytyivät Los Angelesin olympialaisista, mutta niihin kuitenkin osallistuivat Jugoslavia, Kiina ja Romania. Näistä viimeksi mainittu osallistui kisoihin ainoana Varsovan liiton jäsenmaana. Romania sijoittuikin mitalitaulukossa hienosti toiseksi heti isännän Yhdysvaltojen jälkeen.
Osallistujat
Los Angelesin vuoden 1984 kesäolympialaisiin osallistui 140 maata.
Mitalitaulukko
Kisojen menestyksekkäin maa oli isäntämaa Yhdysvallat.
Kannaksen suurhyökkäys 1944
Kannaksen suurhyökkäys oli Neuvostoliiton puna-armeijan kesällä 1944 Karjalankannaksella suorittama jatkosodan massiivinen sotatoimi. Tällä Suomen oloissa ennennäkemättömän voimakkaalla hyökkäyksellä Neuvostoliitto pyrki nopeaan ratkaisuun Suomen osalta, yhtenä tavoitteenaan sillä oli siirtää joukkoja etelämmäksi, vetäytyviä saksalaisia vastaan. Suomen sodanjohto ei ollut odottanut suurhyökkäystä. Suomalaisjoukot vetäytyivät Itä-Karjalasta, Etelä-Kannakselta ja Viipurista. Suomalaiset kuitenkin torjuivat hyökkäyksen Tali-Ihantalassa ("Tali-Ihantalan ihme"), Vuosalmella ja Viipurinlahdella. Tappiot olivat raskaat molemmille osapuolille. Suomi ja Neuvostoliitto solmivat aselevon pian tämän jälkeen.
Taustaa
Liittoutuneet olivat suorittaneet 6. kesäkuuta 1944 maihinnousun Normandian rannikolle Ranskassa. Neuvostoliiton johtaja Josif Stalin oli luvannut Teheranin konferenssissa vuonna 1943 liittoutuneille, että maihinnousua tukisi puna-armeijan samanaikainen hyökkäys idästä. Suomessa yleisesti uskottiin Neuvostoliiton pyrkivän ”kilpajuoksussa Berliiniin” mahdollisimman pitkälle ennen länsiliittoutuneita, joten hyökkäystä ei odotettu Suomen rintamalle lähiaikoina. Suomen tiedustelu oli pitkin kevättä havainnut merkkejä, jotka viittasivat kasvaneeseen aktiivisuuteen Leningradin alueella, mutta näitä tietoja ei osattu ottaa huomioon tai ei eri syistä haluttu tulkita oikein. Marsalkka Mannerheim toimi ja teki ratkaisunsa sen käsityksen mukaan, että välitöntä hyökkäysuhkaa ei ollut odotettavissa. Myöhemmän ajan historiantutkijoiden mukaan Itä-Karjala tulevien rauhanneuvotteluiden panttina oli muodostunut päähänpinttymäksi Mannerheimille. Kuuluisassa päiväkäskyssään kesällä 1941 hän oli korostanut Itä-Karjalan merkitystä sodan tavoitteita linjatessaan, eikä tämän tekijän psykologista vaikutusta voi olla ottamatta huomioon. Itä-Karjalan valtausta oli myös perusteltu sen mahdollistamien lyhyempien puolustuslinjojen tuomalla edulla, joten niistä luopuminen taisteluitta koettiin raskaaksi. Joukkojen siirto Kannakselle sen puolustuksen vahvistamiseksi olisi käytännössä merkinnyt vetäytymistä Itä-Karjalasta ja sen vapaaehtoista luovuttamista neuvostoliittolaisille.
Joukkojen keskitykset
Suomen sotavoimien pääosat oli sijoitettu kauas Itä-Karjalaan Aunukseen. Karjalan kannakselle sijoitettujen joukkojen määrä oli noin 75 000 miestä. Vertailun vuoksi talvisodassa Kannakselle sijoitettujen suomalaisjoukkojen määrä oli 200 000 miestä. Linnoitustöissä asemasotavaiheen aikana oli panostettu Aunuksessa Pisi–Saarimäki–Sammatus-linjaan ja Maaselän kannaksella Karhumäki–Liistepohja-linjaan. Sen sijaan työt Kannakselle suunnitelluilla linjoilla olivat vasta alussa. Taistelujen alkaessa suomalaisilla oli asemissa Kannaksella Laatokalta lukien 19. prikaati, 15. divisioona, 2. divisioona ja 10. divisioona. Reservinä olivat 3. divisioona ja 18. divisioona sekä Ratsuväkiprikaati Vammelsuu–Taipale-asemassa ja Panssaridivisioona lähellä Viipuria.
Stalin kuitenkin yllätti länsiliittoutuneet ja etenkin Suomen ratkaisullaan. Suurhyökkäystä oli valmisteltu pitkään ja huolellisesti. Tarkoitusta varten Neuvostoliiton pääesikunta (Stavka) oli osoittanut Leningradin rintaman käyttöön 450 000 miestä, 10 000 tykkiä ja kranaatinheitintä ja 800 panssarivaunua ja rynnäkkötykkiä. Joukkoja oli runsaasti ja niitä oli harjoitettu tulevan taistelumaaston kaltaisilla alueilla etukäteen. Neuvostoliitolle oli Leningradin vapauttamisella suuri psykologinen merkitys. Murskaamalla Suomen armeijan venäläiset saisivat yhteyden pohjoiseen, Suomenlahden laivastonsa käyttöön ja selustansa Itä-Karjalassa turvattua.
Päämajalle hyökkäys tuli yllätyksenä, sillä se oli 3. kesäkuuta kotiuttanut eräitä ikäluokkia ja antanut lomien jatkua. Tykistön vetotraktoreita ja hevosia oli sijoitettu taaemmas linnoitus- ja maataloustöihin hyökkäyksen alkaessa. Sen alettua vetäytyviltä joukoilta jäi viholliselle muun muassa 50 uutta panssarintorjuntatykkiä.
Hyökkäys
thumb|250px|Nopeasti murtuneiden pää- ja VT-linjojen sekä VKT-linjan sijainti kartalla. Luoteessa olevaa [[Salpa-linjaa ei koskaan käytetty.]]
Pääaseman murtuminen 10. kesäkuuta 1944
Puna-armeijan hyökkäyksen painopistesuunnan 6,7 kilometrin pituiselle Valkeasaaren lohkolle oli varattu kolmedivisioonainen kaartinarmeijakunta, jolla oli tukenaan muun muassa kolme rykmenttiä panssarivaunuja ja rynnäkkötykkejä. Lisäksi alueelle oli keskitetty divisioonien tykistön lisäksi kuusi tykistörykmenttiä sekä kranaatinheitin- ja raketinheitinrykmentti. Murtoalueen taistelua oli valmistautunut tukemaan 1 208 yli 75 millimetrin tykkiä tai kranaatinheitintä. Rintamakilometriä kohden tämä teki siis yli 200 tykkikaliiperista asetta.
Valkeasaaren lohkoa puolusti suomalaisten kolmepataljoonainen Jalkaväkirykmentti 1 (JR 1). Lohkolla oli siten puna-armeijalla 36 jalkaväkipataljoonaa ja 12 panssaripataljoonaa suomalaisten kolmea pataljoonaa vastaan. Tykistön osalta puna-armeijan joukot olivat myös täysin ylivertaisia.
Puna-armeija aloitti 9. kesäkuuta 1944 tykistöllä ja ilmavoimilla suomalaisten asemien tuhoamisen, mikä tuli alueelle sijoitetulle suomalaiselle 10. divisioonalle järkytyksenä ja se joutui sitomaan reservinsäkin heti taisteluun. Päämaja ei edelleenkään olettanut suurhyökkäyksen alkaneen. Seuraavana päivänä, eli 10. kesäkuuta alkoi kello viideltä aamulla 135 minuuttia kestänyt tulivalmistelu, johon otti osaa 3 000 tykkiä ja kranaatinheitintä. Suomalaisten asemat jauhautuivat miltei olemattomiin. Sota-arkiston kaatuneiden tietokannan mukaan Valkeasaaressa kaatui 9.–14. kesäkuuta 163 suomalaista sotilasta.
VT-linjan murtuminen 14. kesäkuuta 1944
Päämajalle kävi pian selväksi, että kyseessä on suurhyökkäys. Menetettyjen asemien takaisin saamisesta ei ollut toivoakaan. Suomalaisilla joukoilla ei ollut muuta mahdollisuutta kuin vetäytyä Vammelsuu–Taipale-linjalle. Suomalaisten pääjoukot olivat Kivennavan suunnalla, joten vihollinen suuntasi hyökkäyksen toisaalle, heikommin miehitettyyn Kuuterselkään. Siellä Suomella oli ainoastaan käytettävissään 3. divisioona 30 kilometriä leveällä alueella.
VT-linja murtui Kuuterselässä jo ensiyrittämällä 14. kesäkuuta. Tykistövalmistelu oli samaa luokkaa kuin viisi päivää aiemmin pääasemaa murrettaessa. Jääkäriprikaatin vastahyökkäys iltayöllä 14. kesäkuuta menestyi aluksi hyvin, mutta lopulta se tyrehtyi voimien puutteeseen ja venäläisten murtautuessa VT-linjan läpi Kuuterselästä länteen Sahakylän–Mustanmäen alueelle ja Vammeljärvelle.
VKT-linjalla
Mannerheim määräsi kenraaliluutnantti Lennart Oeschin 15. kesäkuuta Kannaksen puolustuksen johtoon ja samalla määräsi joukot viivyttäen vetäytymään Viipuri–Kuparsaari–Taipale-linjalle. Pääosa joukoista onnistuttiinkin vetämään tälle linjalle ja venäläisten aikeet tuhota suomalaisten joukot kokonaan Kannaksella epäonnistuivat alkumenestyksestä huolimatta.
Vetäytymällä VKT-linjalle suomalaiset voittivat aikaa apuvoimien saamiseksi. Mannerheim määräsi neljä divisioonaa ja yhden prikaatin siirrettäväksi Itä-Karjalasta Kannakselle. Samalla tämä merkitsi luopumista taisteluitta Itä-Karjalasta. Aunuksessa olleet suomalaisjoukot saivat käskyn vetäytyä 16. kesäkuuta, kun puna-armeija aloitti hyökkäyksensä Itä-Karjalassa. Lähestyttäessä VKT-linjaa venäläisten hyökkäys hidastui, maasto ei mahdollistanut panssarivaunujen yhtä tehokasta käyttöä kuin hyökkäyksen alussa. Vaikka joukot oli saatu ryhmitettyä 20. kesäkuuta mennessä VKT-linjalle, alku ei ollut lupaava. Viipurin taistelussa kaupunki menetettiin heti puna-armeijan ensimmäisellä yrityksellä, kun Viipuria puolustaneen prikaatin miesten hermot pettivät ja pakokauhu otti joukoista vallan. Sotilaallisesti Viipuri ei ollut merkittävä, mutta symbolisesti sen menettäminen oli raskas isku. Toisaalta Neuvostoliitolle se oli merkittävä voitto, tämän johdosta Moskovassa ammuttiin kunnialaukauksia.
Torjuntavoitto
Puna-armeija sai 21. kesäkuuta käskyn ylijohdolta hyökkäyksen jatkamisesta, tavoitteena Lappeenrannan–Imatran tasa. Tämän jälkeen olisi saavutettava Kotkan–Kouvolan tasa. Seuraavana päivänä neljä armeijakuntaa aloitti hyökkäyksen Viipurin itäpuolelta, jossa käytiin suomalaisten torjuntavoitoksi muodostuneet Talin–Ihantalan taistelut, niin sanottu Ihantalan ihme. Puna-armeijan rintamakomentajat pyysivät vahvistuksia, mutta ylijohto katsoi joukkojen riittävän viitaten alkuvaiheen menestykseen. Samaan aikaan virtasi suomalaisille vahvistuksia Itä-Karjalasta. Kolmen päivän taisteluissa suomalaiset saivat asemansa pidettyä 11 suomalaisen ja yhden saksalaisen divisioonan, neljän prikaatin ja rynnäkkötykkiprikaatin voimin. Käytössä oli myös yhteensä 57 patteriston tulivoima, mikä on Suomen oloissa ennenkokematonta. Suomalainen tykistö ampui viikon aikana Ihantalan alueella yhteensä 56 000 laukausta, toisaalta puna-armeijan tykistö ampui arviolta 87 000 laukausta. Puna-armeijan läpimurtoyritys epäonnistui.
Venäläisten hyökkäyksen päätavoitteen jäätyä suomalaisten joukkojen kovan vastuksen vuoksi saavuttamatta sen toiminta muuttui haparoivaksi. Hyökkäyksen jatkamiseen olisi tarvittu runsaasti lisävoimia ja aikaa. Tähän ei venäläisillä enää ollut mahdollisuuksia sillä se oli aloittanut suurhyökkäyksen 22. kesäkuuta Valko-Venäjällä. Viimeaikaisten tutkimusten mukaan on myös selvinnyt, että jo ennen Talin–Ihantalan taistelun alkamista olivat puna-armeijan Kannaksen yksiköt menettäneet hyökkäysvoimastaan jo noin puolet.
Neuvostoliitto aloitti hyökkäyksensä Viron rintamalla 24. heinäkuuta. Heinäkuussa 1944 venäläiset alkoivat siirtää joukkojaan itärintamalle ja hyökkäys Kannaksella keskeytettiin.
Miestappiot
Ohto Mannisen tutkimusten mukaan neuvostoliittolaiset tappiot Kannaksen taisteluissa olivat noin 105 000 miestä ja lukema sisältää myös sairaustapaukset. Neuvostodivisioonat alun perinkin olivat miesvahvuudeltaan keskimäärin vain puolet suomalaisen jalkaväkidivisioonan vahvuudesta. Suhteellisen pienet tappiot söivät näin nopeasti divisioonan offensiivista voimaa. Suomalaistenkin tappiot olivat raskaat: noin 40 000 kaatunutta, kadonnutta ja haavoittunutta.
”Kummankin armeijan divisioonat olivat käytyjen kiivaiden taisteluiden uuvuttamia ja suuresti vajaavahvuiset”, kirjoitti neuvostohistorioitsija Morozov Viipuri-operaation taisteluista. Vaikka kirjatut tappioluvut ovat ristiriitaisia Leningradin rintaman joukkojen eri johtoportaiden välillä, Puna-armeijan tappiot olivat raskaat.
Jo suurhyökkäyksen ensimmäisinä päivinä 9.–10. kesäkuuta taistelun aloittaneiden joukkojen tappiot olivat 21. ja 23. Armeijan päiväilmoitusten mukaan Valkeasaaren ja Vaskisavotan suunnissa lähes 3 000 miestä, joista 700 kaatuneina. Ennen Viipurin valtausta 11.–16. kesäkuuta tappiot olivat neuvostoarmeijoiden ilmoitusten mukaan päivittäin keskimäärin 2 600 miestä, joka vastasi noin kolmen jalkaväkipataljoonan (kussakin 800) miestä.
Neuvostoliittolaisten tappioilmoitusten perusteella ankarin taistelupäivä ennen Tali–Ihantalaa ja Vuosalmea oli 14. kesäkuuta, jolloin Puna-armeijan joukkojen menetykset kohosivat lähes 4 000:een, heistä kaatuneina 800 sotilasta.
Kuuterselän suunnassa Sahakylän vallannut kaksipataljoonainen 456. Jalkaväkirykmentti menetti 14. päivän taistelussa vahvuudestaan lähes puolet, 500 miestä. Siiranmäessä suomalaista JR 7:ää vastaan taistellut 98. Jalkaväkiarmeijakunta ilmoitti 13.–16. kesäkuuta taistelukertomuksessaan tappioikseen 3 784 miestä, joista 887 kaatuneina. Viipurin valtauksen jälkeen 21. kesäkuuta annettiin käskyt hyökkäyksen jatkamisesta, tavoitteena Lappeenranta–Imatra-tasa. Tämän jälkeen olisi saavutettava Kotka–Kouvola.
Hyökkäys alkoi seuraavana päivänä neljän armeijakunnan voimin Viipurin itäpuolelta. Hyökkäävien joukkojen iskukyky kuitenkin hiipui. Viimeiset täydennykset tulivat 25. kesäkuuta.
Neuvostoliittolaiset joukot kuluivat loppuun suomalaisten Karjalan kannaksen viivytyksessä ja Tali-Ihantalan–Äyräpään–Vuosalmen torjuntataisteluissa. Viipurin jälkeen vastahyökkäyksissä, taidokkaasti järjestetyllä tykistön tulella, Lentorykmentti 4:n pommituksin ja saksalaisen aseavun, jalkaväki- ja panssarijoukkojen sekä Lento-osasto Kuhlmeyn tuella suomalaiset aiheuttivat neuvostojoukoille, heidän raportoimien ilmoitusten perusteella 2 500–3 000 miehen tappiot päivittäin.
Esimerkiksi Ihantalaan hyökänneen 30. Kaartin armeijakunnan tappioiksi kirjattiin 25. kesäkuuta – 4. heinäkuuta kaatuneina ja kadonneina 1 800 sekä haavoittuneina 7 200. Yhteensä 9 000:n tappiot olivat noin puolet armeijakunnan miesvahvuudesta.
Kannaksen ankarin taistelupäivä oli neuvostoliittolaisten tappioilmoitusten mukaan 28. kesäkuuta, jolloin Leningradin rintaman joukkojen tappiot kohosivat yli 5 000:een, heistä kaatuneina 1 800 sotilasta. Hyökkäävien armeijoiden päiväilmoituksissa kesäkuun viimeisen viikon päivittäinen tappiokeskiarvo oli 3 800 miestä. Neuvostoliittolaisten merkintöjen mukaan tappiokeskiarvo oli heinäkuun kahden ensimmäisen viikon aikana 2 095 miestä, väheten sen jälkeen nopeasti muutamaan sataan mieheen päivässä.
Tappioiden tuottaminen voidaan myös ilmaista suomalaisten taidokkaasti onnistuneena strategisena viivytyksenä – yhtenä toisen maailmansodan onnistuneimmista – jossa oikea-aikaisella ja maantieteellisestä syvällä alueella heikennettiin vihollista ennen ratkaisutaisteluja. Kolmannes tappioista tuotettiin Karjalan kannaksen viivytystaisteluissa. Ratkaisun hetkellä kesä–heinäkuun vaihteessa aiemmin suomalaisiin nähden ylivoimaiset neuvostojoukot olivat kärsineet valtavan mieshukan ja hyökkäävien joukkojen iskukyky oli lopussa, reservejä ei enää ollut.
Ilmatorjuntajoukkojen osallistuminen torjuntataisteluihin
Suurhyökkäyksen alkuvaiheessa ilmatorjunnan suurimpina ongelmina oli ampumatarvikkeiden toistuva loppuminen ja jalkaväen lähes paniikinomainen pakeneminen. Jälkimmäisestä syystä neljä ja puoli jaosta menetti kalustonsa suurhyökkäyksen alkuvaiheessa.
Johtosuhteissa tapahtuvien jatkuvien muutosten ja maavoimien jatkuvan vetäytymisen aiheuttamista hankaluuksista huolimatta ilmatorjuntajoukot kykenivät kesäkuun 1944 aikana pudottamaan ainakin 150 viholliskonetta (neuvostolähteiden mukaan 60–65 konetta menetetty ilmatorjuntatulessa, niistä 45 Il-2 koneita) ja toiminnallaan mitä ilmeisimmin muuttamaan puna-armeijan ilmavoimien taktiikkaa siten, että muun muassa maataistelukoneet hyökkäsivät huomattavasti aiempaa suuremmista lentokorkeuksista, joka vähensi suomalaisten maavoimien tappioita. 1990-luvulta lähtien avautuneet neuvostoarkistot viittaavat huomattavasti pienempiin määriin sekä hävittäjien että ilmatorjunnan alasampumista koneista. Leningradin Rintaman 13. ilma-armeija menetti kesäkuussa 1944 hävittäjien alasampumina 89 lentokonetta, 35 ilmatorjunnan ampumina sekä 36 konetta, jotka oli merkitty ”kadonneiksi”. Lisäksi Neuvostoliiton Itämeren laivasto menetti kaikkiaan 48 lentokonetta, mutta näihin tappioihin sisältyy koko kesä–heinäkuu sekä myös Viron suunnalla menetetyt koneet. Yksikköraporttien perusteella neuvostotappiot kesäkuussa olisivat olleet vihollisvaikutuksesta 194 lentokonetta joista ilmatorjunta pudotti 60–65 ja noin 130 ilmataisteluissa alasammuttuja tai pakkolaskuissa tuhoutuneita.
Neuvostoliiton kaukotoimintailmajoukkojen (ADD) oli tarkoitus pommittaa rajusti Viipuria aamuyöllä 10. kesäkuuta. Jos operaatio olisi onnistunut, olisi vaikutus Suomen puolustustaisteluun ollut huomattava. Kaupunkia ei esimerkiksi ollut evakuoitu, ja joukkojen keskittäminen tulevaa Talin–Ihantalan taistelua varten oli tekemättä. Pommitus oli kuitenkin peruttava huonon sään takia, eikä sitä voitu siirtää seuraaville päiville, koska ADD:tä tarvittiin Saksan-vastaisiin operaatioihin.
Kesäkuun alun ja aselevon solmimisen välisenä aikana ilmatorjuntajoukot kykenivät tuhoamaan ainakin 198 vastustajan lentokonetta ja sen lisäksi vaurioittamaan 256 konetta, joista ainakin osa tuhoutui ennen paluutaan tukikohtaansa. Ilmatorjunnan pudottamien lentokoneiden lukumäärän laskeminen kesäkuusta 1944 aselevon solmimiseen asti kertoo ilmatorjunnan tuloksellisuudesta hyökkäyksen alkuvaiheessa ja sen aiheuttamasta vastustajan taktiikan muuttamisesta.
Suomalainen ilmatorjunta ampui alas oman ilmoituksensa mukaan vuonna 1944 kaikkiaan 598 vihollislentokonetta. Näistä noin 80 prosenttia pudotettiin kesän torjuntataisteluissa. Pudotusväitteistä saattaa uuden tutkimuksen (Carl-Fredrik Geust, Hannu Valtonen) mukaan pitää paikkansa vain kolmasosa. Esimerkiksi Kannaksella ja Viipurinlahdella ilmatorjunta olisi kesä–heinäkuussa 1944 ampunut alas noin 80 konetta mutta Laatokan Karjalassa kesä-elokuussa 1944 jopa noin 120.
Äyräpää-Vuosalmi heinäkuussa
Karjalankannaksella käytiin toinenkin suurtaistelu kesällä 1944. Taistelut käytiin 4.–18. heinäkuuta Äyräpään–Vuosalmen alueella, jossa puna-armeijan hyökkäys torjuttiin 2.D:n, Ps.D:n sekä erilaisten alueelle saapuneiden vahvistusten käymissä taisteluissa.
Karkuruuskysymys
Etenkin ”Kannaksen läpijuoksun” alkuvaiheessa nousi olennaiseksi kysymys taistelumoraalin kestämisestä, sillä sen murtuminen saattoi johtaa rintamakarkuruuteen. Puhuttiin myös metsäkaartilaisista. Kesäkuussa 1944 arveltiin noin 30 000 sotilaan olevan erossa joukostaan, osa eksyneenä mutta osa tietoisesti karanneena.
Kun Ihantalan taistelu oli kiivaimmillaan 4. heinäkuuta, eduskunta sääti asevoimien toivomuksesta lain sotaväen kovennetusta rikoslaista. Pikavauhtia luotu laki mahdollisti kuolemantuomion ”pelkuruudesta taistelussa”, jos sotilas karkasi yksin tai sopimalla tästä toisten kanssa. Ensikertalaista ei voinut asettaa syytteeseen. Tuhansille karkureille esitettiinkin kesällä 1944 kysymys: ”kenttäoikeuteen vai rintamalle?” Suurin osa valitsi rintaman. Oikeustieteen tohtori Jukka Linstedtin mukaan kesän 1944 aikana teloitettiin 46 karkuria ja kolme kieltäytyjää. 14 sotilasta ammuttiin esimiehen aseenkäyttöoikeuden nojalla.
Elokuvat
Päämajan toimia suurhyökkäyksen päivinä on kuvattu Matti Kassilan elokuvassa Päämaja vuodelta 1970. Se perustuu Ilmari Turjan näytelmään Päämajassa vuodelta 1966. Kyseessä ei ole täysin historian mukainen dokumentti, mutta Kassila itse luonnehti sitä elokuvaksi, joka pyrki kuvaamaan Päämajassa silloin vallinnutta henkeä.
Vuonna 2007 ensi-iltansa saanut Åke Lindmanin ohjaama elokuva Tali-Ihantala 1944 käsittelee Kannaksen torjuntataisteluita, osin myös saman ohjaajan Etulinjan edessä.
Vuonna 2009 valmistunut televisioelokuva Levoton rauha (käsikirjoitus Mikko Viljanen, ohjaus Juha Rosma) sivuaa tarinaltaan sodan loppuvaiheessa tapahtuneita, karkuruudesta syytettyjen sotilaiden teloituksia.
Boikotti
Boikotti tarkoittaa henkilön tai yhteisön toiminnan vaikeuttamista syrjimällä. Se voi kuulua väkivallattoman vastarinnan keinoihin. Boikotointi on järjestäytynyttä ja kollektiivista toimintaa, joka kohdistuu taloudellisiin, työmarkkinoiden, poliittisiin tai sosiaalisiin suhteisiin. Boikotti voi myös tarkoittaa, että kieltäytyy osallistumasta joihinkin toimintoihin, kuten kokouksiin, kansainvälisten tai paikallisten yhteisöjen toimintaan.
Termi on saanut alkunsa tapauksesta, jossa englantilainen maanomistaja Charles Cunningham Boycott kieltäytyi syksyllä 1880 alentamasta vuokraviljelijöiden maanvuokria. Irlannin maaliitto kielsi tällöin kaikenlaisen kanssakäymisen Boycottin kanssa, asetti siis hänet ”boikottiin”.
Yleensä boikotin tarkoituksena on pakottaa kohde muuttamaan käyttäytymistään, esimerkiksi epämoraalisena tai epäoikeudenmukaisena pidettyä liiketoimintatapaansa. Boikotti on yksi eettisen kuluttamisen kahdesta päämenetelmästä. Talouspakote on valtioiden välinen keino vaikuttaa toisen maan toimintaan talouteen suuntautuvien pakotteiden avulla. Työtaistelukeinona boikotti voi tarkoittaa, että työläiset eivät käytä määrätyn tuotantolaitoksen tuotteita tai eivät osta jossakin maassa valmistettuja tuotteita, taikka että työläiset kieltäytyvät työskentelemästä työpaikassa, jossa on työselkkaus käynnissä. Suomessa boikottia ovat käyttäneet esimerkiksi naisjärjestöt. Laajalla tilausten peruuttamisella saatiin Suomen suurimmat sanomalehdet lopettamaan seksipalveluilmoitusten julkaiseminen.
Boikottia ja boikotointia politiikassa on käsitellyt muun muassa valtio-opin professori Kari Palonen. Hän näkee esimerkiksi lentomatkojen boikotoinnin samanlaisena kiistämisen politiikan keinona kuin aseistakieltäytymisen ja kasvissyönnin.
Historia
Boikotti on saanut nimensä irlantilaisen Charles Boycottin mukaan. Vuonna 1880 Boycott hääti tilanhoitajan ominaisuudessa 11 maanvuokransa maksamatta jättänyttä perhettä kodeistaan. Tämän seurauksena paikalliset maatyöläiset – sekä ainakin seppä, postimies, vaunuajurit ja pyykkäri – julistivat hänet boikottiin kieltäytymällä työskentelemästä rikkaalle maanomistajalle tahi Boycottille. Maanomistaja sai lopulta sadon talteen ulkopuolisten palkollisten avulla, mutta heitä suojelemaan hän joutui palkkaamaan tuhat poliisia ja sotilasta. Boycott itse kyllästyi tilanteeseen ja jätti Irlannin – varmuuden vuoksi Cunningham-nimisenä, jotta häntä ei toisaalla tunnistettaisi. Sana "boikotti" ilmestyi brittiläisiin sanakirjoihin vuonna 1888.
Boikottia on kuitenkin käytetty jo ennen termin keksimistäkin. Esimerkiksi Yhdysvalloissa monet orjuuden vastustajat boikotoivat orjatyövoimalla tuotettuja tuotteita ennen sisällissodan syttymistä.
Kuuluisia boikotteja
thumb|250px|Boikotoijia [[KFC|Kentucky Fried Chickenin ravintolan edessä.]]
Olympiaboikotit
Useat maat boikotoivat kesäolympiakisoja vuosina 1976, 1980 ja 1984. Vuoden 1976 boikotti liittyi Etelä-Afrikan rotusortoon, vuoden 1980 boikotti Neuvostoliiton-Afganistanin sotaan, ja vuoden 1984 boikotti oli vastatoimi vuoden 1980 boikotille. Näitä vuosia ennenkin olympiakisoissa oli koettu pienempiä boikotteja. Vuoden 1976 boikotoijia oli useimmat Afrikan maat, 1980 monet länsimaat Yhdysvaltain johdolla ja 1984 kommunistiset valtiot Neuvostoliiton johdolla.
Nestlé ja äidinmaidonkorvike
1970-luvulla useat aktivistit syyttivät Nestléä äidinmaidonkorvikkeen aggressiivisesta tuputtamisesta kehitysmaissa. Kun maitojauhetta sekoitettiin likaiseen veteen, imeväisikäisiä lapsia kuoli, minkä johdosta Nestléä sanottiin vauvantappajaksi. Syntyneen kohun seurauksena kansainvälinen yhteisö tiukensi äidinmaidonkorvikkeen markkinointisääntöjä. Boikotin vaikutus tuntuu yhtiön toiminnassa yhä tänäkin päivänä.
Shell Nigeriassa
Nigerian öljyteollisuuden ja alueen luonnon sekä alkuperäiskansojen (kuten ogoni-heimon) edut eivät käy yksiin. Vuonna 1995 Nigerian hallitus hirtätti kahdeksan ympäristöaktivistia, mukaan luettuna kirjailija Ken Saro-Wiwan. Nigerian Shelliä syytettiin osallisuudesta tapaukseen. Tapaus ja siitä syntynyt boikotti leimaavat Shelliä edelleen.