cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Feliksas Bajoras
Feliksas Romualdas Bajoras (s. 7. lokakuuta 1934 Alytus) on liettualainen säveltäjä, joka aloitti musiikinopintonsa Vincas Bacevičiusin johdolla Kaunasissa.
Frank Klepacki
Hänen kuuluisin pelimusiikkikappaleensa on kaiketi Command & Conquer -pelisarjaan kuuluvan Red Alert -pelin kappale ”Hell March”. Kappale on saanut erittäin suurta suosiota ja julkisuutta ympäri maailman. Frank teki ”Hell Marchista” uuden version peleihin Red Alert 2 ja Red Alert 3.
Feliksas Bajoras
Bajoras opiskeli myöhemmin Vilnassa ja suoritti diplominsa viulunsoitosta 1957 ja sävellyksestä 1963. Vuonna 1966 hän pääsi vilnalaisen nuorisoteatterin musiikilliseksi johtajaksi. Vuodet 1984–1988 säveltäjä asui Yhdysvalloissa, ja nykyään hän luennoi Liettuan musiikkiakatemiassa Vilnassa.
Frank Klepacki
14. kesäkuuta 2008 Frank Klepacki debytoi kappaleet ”Hell March” ja ”HM2” livenä Las Vegasissa järjestetyssä Video Games Live -tapahtumassa. Klepacki oli sovittanut molemmista kappaleistaan sikermän, jonka esitti itse yhdessä bändinsä ja sinfoniaorkesterin kanssa.
Feliksas Bajoras
Bajorasin tuotantoon kuuluu mm. sinfonioita, kamarimusiikkia, laulumusiikkia ja kolminäytöksinen ooppera. Vuonna 1968 hänen muunnelmansa jousikvartetolle ja kontrabassolle voitti Napolin kansainvälisen Alfredo Casella -kilpailun toisen palkinnon. Myös muita hänen teoksiaan on palkittu.
Hänelle on myönnetty esimerkiksi Liettuan valtionpalkinto, Liettuan hallituksen taidepalkinto ja vuonna 2007 Gediminaksen ritarikunnan upseerin risti.
Suomen urheilu 1990
Suomen urheilu 1990 käsittelee vuoden 1990 merkittäviä uutisia ja tapahtumia suomalaisessa urheilussa.
Vuoden urheilija
Miesten listalla kymmenen parasta olivat:
Naisten listalla kuusi parasta olivat:
Joukkueiden listalla kolme parasta olivat:
Vuoden valmentajaksi valittiin Päivi Alafrantin valmentaja Eino Maksimainen.
Carlsberg
Carlsberg A/S on tanskalainen maailman suurimpiin kuuluva panimoalan konserni. Carlsbergin tunnetuin tuotemerkki on sen Carlsberg-olut, mutta yhtiö valmistaa myös Tuborgia ja suurta määrää paikallisia merkkejä ympäri maailman.
Historia
Carlsbergin perusti J. C. Jacobsen, jonka panimon ensimmäinen olut valmistui 10. marraskuuta 1847. Jacobsen perusti Carlsbergin laboratorion, jossa vuonna 1883 Emil Christian Hansen keksi menetelmän hiivatyypin, jota käytetään lager-oluen valmistuksessa eristämiseksi ja hallitsemiseksi. Hiiva sai nimen Saccharomyces carlsbergensis.
Ensimmäisen ulkomaisen panimonsa Carlsberg avasi vuonna 1968, minkä jälkeen yhtiö kasvoi nopeasti avaamalla panimot Malesiassa 1972, Britanniassa 1974 ja Hongkongissa 1981. Carlsberg yhdistyi Tuborgin panimon kanssa vuonna 1970 ja samana vuonna yhtiö myös listautui Kööpenhaminan pörssiin. Carlsbergin ja Tuborgin kansainvälinen myynti ylitti kotimaan myynnin Tanskassa 1970-luvun lopulla.
Carlsberg vahvisti kansainvälistä asemaansa 1990-luvun aikana hankkimalla omistukseensa tai tulemalla osaomistajaksi panimoihin muun muassa Portugalissa, Ruotsissa, Vietnamissa ja Puolassa. Yhtiö osti vaikeuksissa olleen saksalaisen Holstenin panimon vuonna 2004, mikä nosti Carlsbergin Saksan viidenneksi suurimmaksi panimoksi.
Jørgen Buhl Rasmussen aloitti Carlsberg-konsernin toimitusjohtajana vuonna 2007. Seuraavan vuoden alussa Carlsberg toteutti yhtiön sen astisen historian suurimman yrityskaupan hankkimalla yhdessä kilpailijansa Heinekenin kanssa brittiläisen Scottish & Newcastlen noin 10 miljardilla eurolla. Kaupan myötä venäläinen Baltika-panimo päätyi Carlsbergin omistukseen. Yhtiö omisti Baltikasta 85 % vuoteen 2012 asti, kunnes päätti hankkia sen kokonaan itselleen.
Hollantilainen Cees 't Hart nimitettiin Rasmussenin seuraajaksi konsernin toimitusjohtajaksi helmikuussa 2015. Hart siirtyi Carlsbergille maailman suurimpiin lukeutuvan meijeriyhtiön FrieslandCampinan toimitusjohtajan paikalta.
Liiketoiminta
Carlsberg jakaa liiketoimintansa kolmelle alueelle: Länsi-Eurooppa, Itä-Eurooppa ja Aasia. Konsernilla oli näillä alueilla vuonna 2018 yhteensä 75 panimoa 33:ssa eri maassa. Carlsbergin kansainvälisiä olutbrändejä ovat Carlsberg ja Tuborg, minkä lisäksi sillä on lukuisia paikallisia olutbrändejä, erikoisoluita sekä alkoholittomia tuotteita.
Eurooppalaisista panimoista Carlsbergin omistuksessa ovat muun muassa suomalainen Sinebrychoff, virolainen Saku, saksalainen Holsten, ranskalainen Kronenbourg ja venäläinen Baltika. Lisäksi Carlsberg-konsernilla on toimintaa lukuisissa muissa Euroopan maissa, kuten Bulgariassa, Italiassa, Puolassa, Ruotsissa ja Britanniassa. Aasiassa Carlsbergilla on panimoita muun muassa Kiinassa, Vietnamissa, Intiassa ja Malesiassa.
Lisääntyminen
Lisääntyminen biologiassa tarkoittaa eliön ominaisuutta tuottaa kaltaisiaan jälkeläisiä. Kaikki tunnetut eliöt lisääntyvät, ja lisääntymistä pidetäänkin yhtenä elävän luonnon muusta luonnosta erottavana seikkana. Jotta tietyn lajin yksilömäärä säilyisi samana, täytyy jälkeläisiä kuolleisuuden vuoksi tuottaa enemmän, kuin yksilöitä edellisessä sukupolvessa oli. Eläimillä lisääntymiseen vaaditaan yleensä eri sukupuolta olevien yksilöiden seksuaalista kanssakäymistä.
Suvuton lisääntyminen
Kasvullinen lisääntyminen
Suvullinen lisääntyminen
Tässä lisääntymistavassa uusi jälkeläinen saa alkunsa erityisistä haploidisista sukusoluista eli gameeteista. Uusi yksilö on ainutlaatuinen yhdistelmä kahden yksilön geenien alleeleja, jotka syntyvät geneettisen rekombinaation seurauksena. Kahden sukupuolen gameetit yhtyvät siitoksella, joka voi olla:
Suvullisen lisääntymisen etu on, että sen yhteydessä tapahtuu ominaisuuksien vaihdosta eli kahden eri yksilön ominaisuudet sekoittuvat. Uudet ominaisuudet saattavat olla parempia kuin aikaisempien yksilöiden ja edistävät siten yksilön selviämis- ja lisääntymismahdollisuuksia. Itsehedelmöityksessä geenit tulevat yhden ja saman yksilön eri sukusoluista, ja perinnöllinen vaihtelu on pientä.
Partenogeneesi
Partenogeneesissä eli neitseellisessä lisääntymisessä uusi yksilö kehittyy hedelmöittämättömästä munasolusta. Näin syntyvät muun muassa mehiläiskoiraat. Partenogeneettisesti syntyviä kasveja on paljon enemmän kuin eläimiä.
Partenogeneettisen lisääntymisen seurauksena kuhnurit ovat kromosomistoltaan haploidisia. Sen sijaan mehiläisnaaraat kehittyvät hedelmöittyneistä munasoluista, joten ne ovat kromosomistoltaan diploidsia. Tosin esimerkiksi kirvat lisääntyvät partenogeneettisesti, mutta niillä on diploidinen kromosomisto sillä niiden munasolun kromosomit kahdentuvat, vaikka solulima ei jakaudukaan. Nisäkkäillä partenogeneesi on äärimmäisen harvinainen poikkeusilmiö, mutta joillakin liskolajeilla se on ainoa lisääntymistapa. Sitä esiintyy myös linnuilla, sammakkoeläimillä, matelijoilla ja kaloilla, vaikka se ei yleensä olekaan niiden pääasiallinen lisääntymistapa.
Sienten lisääntyminen
Sienikunta on biologialtaan niin moninainen, että sillä tavataan useanlaisia lisääntymistapoja ja elinkiertoja.
Nyamuragira
Nyamuragira on Kongon demokraattisessa tasavallassa sijaitseva usein purkautuva tulivuori Virunga-vuorilla 25 km pohjoiseen Kivujärvestä. Se on tyypiltään laakea kilpitulivuori, mikä viittaa laavan tulevan syvältä maan sisuksista ns kuumasta pisteestä. Tulivuoren kyljessä tapahtuu pieniä purkauksia. Vuodesta 1882 lähtien tulivuori on purkautunut yli 35 kertaa. Tämä tulivuori vapauttaa huomattavan suuren määrän rikkidioksidia ilmakehään.
Tulivuoren viimeisin purkaus tapahtui 6. marraskuuta 2011.
Kalotypia
Kalotypia eli talbotypia on varhainen valokuvausmenetelmä, jonka William Henry Fox Talbot julkisti vuonna 1841 ja joka perustui hopeajodidilla päällystettyyn paperiin. Se oli ensimmäinen yleisesti käytetty tullut valokuvausmenetelmä, jossa kuvattavasta kohteesta saatiin ensin negatiivikuva, josta sitten voitiin valmistaa kuinka monta positiivista kuvaa tahansa.
Termi kalotypia johtuu kreikankielisistä sanoista καλός (kalos), "kaunis", and τύπος (typos), "tyyppi". thumb|right|190px|[[Thomas Duncan noin vuonna 1844 Hillin ja Adamsonin kuvaamana. Kalotypiavedos, koko 19.60 x 14.50 cm; National Gallery of Scotlandin kokoelmista.]] thumb|right|190px|Suolapaperikalotypiakuva skotlantilaisesta aristokraatti ja amatöörigolfaaja [[James Ogilvie Fairliestä noin vuosilta 1846–1849]]
Menetelmä
Talbot teki ensimmäiset onnistuneet kameravalokuvansa vuonna 1835 käyttämällä paperia, joka oli tehty valoherkäksi hopeakloridilla, joka tummenee sitä enemmän, mitä enemmän valoa siihen on osunut. Tämä varhainen ”fotogeeninen piirustusprosessi” edellytti, että paperia oli pidettävä kamerassa linssi avattuna niin kauan, kunnes kuva oli täysin näkyvissä. Vasta tunnin tai pidemmänkin valotusajan kuluttua saatiin kelvollinen negatiivi.
Vuoden 1840 lopulla Talbot keksi toisenlaisen valokuvausmenetelmän, jossa kamerassa muodostui vain hyvin himmeä tai täysin näkymätön latentti kuva, joka sitten oli kehitettävä samaan tapaan kuin jo edellisenä vuonna käyttöön tulleet dagerrotypiakuvat. Kirkkaassa päivänvalossa latentti kuva syntyi nyt jo kahdessa minuutissa. Sen jälkeen paperi, joka ei enää saanut altistua valolle, poistettiin kamerasta ja kehitettiin kemikaalien avulla täysin näkyväksi kuvaksi. Tämän menetelmän Talbot esitteli julkisesti vuonna 1841 nimellä kalotypia tai talbotypia.
Valoherkkänä aineena kalotyyppipapereissa käytettiin hopeajodidia, jota saatiin antamalla hopeanitraatin reagoida kaliumjodidin kanssa. Ensin ”jodisoitu paperi” tehtiin sivelemällä korkealuokkaisen kirjoituspaperin liuskaa hopeanitraattiliuoksella, antamalla sen kuivua, kastamalla se kaliumjodidiliuokseen ja antamalla sen jälleen kuivua. Tässä vaiheessa vallitsi kemiallinen tasapaino, niin että paperi ei käytännössä ollut valoherkkä, ja sitä voitiin säilyttää pitkiä aikoja. Kun se aiottiin ottaa käyttöön, sen alkujaan hopeanitraatilla siveltyä puolta siveltiin ”hopeagallonitraatiksi” sanotulla liuoksella, joka sisälsi hopeanitraattia, etikkahappoa ja gallushappoa, minkä jälkeen paperi kuivattiin imupaperilla ja asetettiin kameraan. Kuva kehitettiin sivelemällä paperia jälleen hopeagallonitraattiliuoksella samaan aikaan, kun sitä hieman lämmitettiin. Kun kehitys oli valmis, kalotyyppi huuhdottiin ja kuivattiin imupaperilla, ja kuva tehtiin pysyväksi kastamalla se kaliumbromidiliuokseen, jossa jäljellä ollut hopeajodidi muuttui hopeabromidiksi, jolloin se saattoi yhä hieman menettää väriä altistuessaan valolle, tai se voitiin kiinnittää kuumassa natriumtiosulfaattiliuoksessa, josta tuolloin käytettiin nimitystö ”hypo” (lyhennys sanasta ”soodahyposulfiitti”). Siinä hopeajodidi liukeni, ja se saatiin paperilta kokonaan pois, jolloin siihen jäivät vain kehitetyn kuvan hopeahiukkaset ja kalotyypistä tuli täysin valonkestävä.
Kalotypiaprosessin tuottena saatiin läpikultava alkuperäinen negatiivi, josta voitiin valmistaa mielivaltaisen monta positiivista kopiota. Tämä oli suuri etu verrattuna dagerrotypiaan, jossa saatiin suoraan läpinäkymätön positiivinen kuva, joka voitiin kopioida vain valokuvaamalla se kameralla.
Vaikka positiivisetkin kuvat oli mahdollista tehdä kalotypiapaperille, tähän tarkoitukseen käytettiin yleensä Talbotin jo aikaisemmin käyttämää hopeakloridipaperia, jota tavallisesti sanottiin suolapaperiksi. Se oli yksinkertaisempaa ja halvempaa, ja Talbot itse piti suolapaperille muodostettuja kuvia kauniimpina. Tämä edellytti tosin pidempää valotusaikaa, mikä kuitenkin oli vähäinen haitta, kun kopiointi suoritettiin auringon valon avulla. Kalotypianegatiivit kyllästettiin usein vahalla niiden läpinäkyvyyden parantamiseksi ja jotta paperin rosoisuus kopioissa saatiin vähemmän silmiinpistäväksi.
Kalotypia ei ollut ensimmäinen valokuvausmenetelmä, joka perustui latenttien kuvien kehittämiseen kemikaalien avulla. Niin oli tehnyt jo Nicéphore Niépce yksityisissä kokeissaan 1820-luvulla, ja myös Louis Daguerren vuonna 1839 keksimä dagerrotypia edellytti kuvien kehittämistä. Kalotypia oli kuitenkin ensimmäinen menetelmä, jossa kuvasta saatiin ensin negatiivi, joka kehitettiin, minkä jälkeen myös sen avulla valmistetut positiiviset kopiot oli kehitettävä, kuten myöhemminkin lähes kaikissa valokuvausmenetelmissä ennen kuin digitaalikamerat 1990-luvulla tulivat käyttöön.
Levinneisyys
Vaikka kalotyyppejä oli helpompi tehdä ja monistaa, ne eivät syrjäyttäneet dagerrotypiaa. Osoittain tämä johtui patenttisuojasta, jonka Talbot oli hankkinut keksinnölleen Englannissa ja muualla. Toisin kuin Talbot, Daguerre ei patentoinut keksintöään, sillä Ranskan valtio myönsi hänelle eläkkeen ehdolla, että menetelmä oli saatava vapaaseen käyttöön. Skotlannissa, jossa Englannin patenttilaki ei siihen aikaan ollut voimassa, Edinburg Calotype Clubin jäsenet ja muut varhaiset valokuvaajat kuitenkin ottivat menestyksellisesti käyttöön paperinegatiiviin perustuvan valokuvaustekniikan. Englantiin perustettiin asian harrastajien yhdistys, Calotype Society, johon vuoteen 1847 mennessä oli liittynyt joukko keksijöitä ja tiedemiehiä kuten kemisti Robert Hunt sekä kollodiumiprosessin myöhemmin keksinyt Scott Archer sekä joukko muita yläluokan miehiä ja naisia. Uudet keksinnöt johtivat oikeusriitoihinkin, sillä Talbot väitti patenttisuojansa koskevan kaikkia negatiiviin perustuvia valokuvausmenetelmiä. Oikeus kuitenkin totesi, että vaikka Talbot olikin keksinyt uuden valokuvausmenetelmän, hän oli itsekin siinä määrin käyttänyt hyväkseen muiden aikaisempia keksintöjä, että patentin ehtoja oli lievennettävä. Vuonna 1854 keksintö lopulta vapautettiin oikeuden päätöksellä yleiseen käyttöön, ei kuitenkaan vielä kaupalliseen muotokuvaukseen. Vasta vuonna 1853, kahdentoista vuoden kuluttua keksinnön julkistamisesta, Talbotin patenttisuojaa lievennettiin.
Lisäksi kalotyyppikuvat olivat vähemmän yksityiskohtaisia kuin dagerrotypiakuvat. Paperin käyttö negatiivina sai aikaan, että paperin kuidut jäivät näkyviin lopulliseen kuvaan, minkä vuoksi kuva oli karkeampi ja sumeampi kuin dagerrotypiakuvat, jotka yleensä olivat yksityiskohtaisia ja kirkkaita. Kalotyypit ja niistä valmistetut suolapaperikopiot tulivat kuitenkin suosituiksi sekä Britanniassa että manner-Euroopassa Ranskaan lukuun ottamatta, varsinkin harrastelijoiden keskuudessa, jotka arvostivat kalotyyppien estetiikkaa ja halusivat tällä tavoin myös erottua kaupallisista valokuvaajista.
thumb|right|350px|David Octavius Hillin ensimmäinen kalotypiakuva, Disruption of 1843. Kuva on otettu kokouksesta, jossa [[Skotlannin vapaakirkko päätti erota Skotlannin kirkosta erilliseksi kirkkokunnaksi.]]
Hans Etholén
Hans Etholén on suomalainen muusikko. Hänet tunnetaan parhaiten Agents-yhtyeen alkuperäisenä komppikitaristina. Etholén soitti Agentsissa vuosina 1979–1992. Hän soitti myös bassoa Tuomari Nurmio ja köyhien ystävät -yhtyeessä. Tuomari Nurmio & Köyhien ystävät julkaisi ainoan levynsä Kohdusta hautaan vuonna 1979. Se nousi listaykköseksi ja valittiin myöhemmin vuoden levyksikin kevyen musiikin alalla. Köyhien ystävät hajosi, kun Tuomari Nurmio suuntautui juurimusiikista kohti toisenlaista, monimutkaisempaa ilmaisua. Agentsin jälkeen Etholén on vaikuttanut eri kokoonpanoissa. Nykyisin hän vaikuttaa Lätsävaara Oy -nimeä kantavassa yhtyeessä.
Kalotypia
Levinneisyys
Tunnetuimpia kalotypiakuvien tekijöitä olivat skotlantilainen taiteilija ja graafikko David Octavius Hill ja hänen yhteistyökumppaninsa John Adamson. Vuosina 1843­-1847 he ottivat yli 2500 kalotypiakuvaa. He käyttivät tietoisesti kalotypiaa dagerrotypian sijasta, sillä Hillin mukaan kalotyypit vaikuttivat juuri paperin karkeuden vuoksi "inhimillisiltä, ihmisen epätäydelliseltä työltä" sen sijaan että dagerrotypiakuvat olivat hänen mielestään kuin "Luojan työtä pienoiskoossa."
Yleisurheilu
thumb|300px|Naisten 400 metrin aitajuoksu vauhdissa. Yleisurheilu on yhteisnimitys juoksu- ja kävelylajeille, heitoille (kuula, kiekko, moukari, keihäs) ja hypyille (pituus, korkeus, seiväs, kolmiloikka) sekä näistä lajeista koostuville moniotteluille (miehillä ulkoradoilla kymmen- ja hallissa seitsenottelu, naisilla ulkoradoilla seitsen- ja sisäradoilla viisiottelu). Yleisurheilun kansainvälisenä kattojärjestönä toimii vuonna 1913 perustettu Kansainvälinen yleisurheiluliitto. Suomessa yleisurheilua hallinnoi Suomen Urheiluliitto.
Kalotypia
Levinneisyys
Frederick Scott Archer kehitti 1840-luvulla lasipohjaisen märkälevymenetelmän, jossa paperin sijasta negatiivien valmistukseen käytettiin lasia. Se syrjäytti 1850-luvun loppuun mennessä täysin sekä dagerrotypian että kalotypian. Kalotyyppi­negatiiveja oli usein arvosteltu siitä, että kuvat eivät olleet tarpeeksi yksityis­kohtaisia, mutta Archerin keksintö teki mahdolliseksi painaa paperille kuvia, jotka olivat yhtä tarkkoja kuin dagerrotypia­kuvat.
Yleisurheilu
Historia
Nykyaikaisen yleisurheilun kehittyminen alkoi 1800-luvun alussa, ja amatööreille juoksukilpailuja järjestettiin Englannissa jo 1825. Pohjois-Amerikan ensimmäinen kilpailu pidettiin 1839 Torontossa. Ensimmäiset juoksukilpailut järjestettiin vaihtelevissa olosuhteissa, muun muassa paikallisissa puistoissa. Krikettikenttä Lord’s Cricket Groundin ympärille rakennettiin 1837 ensimmäinen juoksukilpailuja varten tehty rata. Se oli kolmasosamailin pituinen (noin 536 metriä).
Yleisurheilun suosio kasvoi 1860-luvulla, kun Britanniassa perustettiin vapaaehtoisia maanpuolustusjoukkoja Napoleon III:n hyökkäyksen pelossa. Yleisurheilulajeja harjoitettiin joukko-osastojen kokoontumisessa. Ensimmäisen avoimen yleisurheilukilpailun järjesti West London Rowing Club vuonna 1861. Saman vuosikymmenen aikana Lontoossa ja Liverpoolissa perustettiin myös ensimmäiset yleisurheiluseurat. Yhdysvalloissa New York Athletic Club alkoi levittää lajia maahan. Samaan aikaan myös kehitettiin ensimmäiset sekuntikellot, joilla saatiin mitattua ennätyksiä viidesosasekunnin tarkkuudella.
Yleisurheilu oli lajina levinnyt melko laajalle jo 1800-luvun lopussa, mutta todella kansainvälistä siitä tuli ensimmäisten nykyaikaisten vuoden 1896 olympialaisten ansiosta.
Yleisurheilun levitessä sille päätettiin perustaa kansainvälinen kattojärjestö. Tukholman vuoden 1912 olympialaisten yhteydessä perustettiin Kansainvälinen yleisurheiluliitto IAAF (International Amateur Athletics Federation). Sen sääntökomitean johdossa oli yhdysvaltalainen James Edward Sullivan. Tästä syystä vuosina 1913–1914 hyväksytyt säännöt pohjautuivat suurelta osin yhdysvaltalaisen Amateur Athletic Unionin sääntöihin.
Yleisurheilu levisi kansainvälisesti, ja olympialaisten vanavedessä ensimmäiset Etelä-Amerikan-mestaruuskilpailut järjestettiin 1919 ja Euroopan-mestaruuskilpailut 1934. Englannin ja Ranskan yleisurheiluliitot järjestivät 1921 ensimmäisen maaottelun, ja ensimmäinen Suomi-Ruotsi-maaottelukin oli jo 1925.
Vaikka yleisurheilu kasvoikin 1920-luvulla maailman suurimpien urheilulajien joukkoon ja sen suurimmista tähdistä tuli kansainvälisesti tunnettuja urheilijoita, IAAF järjesti ensimmäiset MM-kilpailut vasta 1983. Vuodesta 1991 lähtien MM-kisat ovat olleet joka toinen vuosi.
Yleisurheilussa tapahtui 1980-luvun puolivälissä merkittävä suunnanmuutos, kun IAAF salli rahapalkinnot. Ensin palkkioita sai maksaa vain tietyissä kilpailuissa ja ne piti maksaa erillisiin rahastoihin. IAAF aloitti 1985 merkittävien kutsukilpailujen Grand Prix -sarjan, ja yleisurheilusta tuli muutamassa vuodessa ammattilaisurheilua. IAAF pudotti 2001 nimestään sanan ”amateur” (’amatööri’) ja on tunnettu jatkossa nimellä International Association of Athletics Federations.
Juoksulajit
Juoksulajeissa kilpailijat lähtevät yhtä aikaa lähtöviivalta ennalta määrätyn mittaiselle matkalle tavoitteenaan hyvä sijoitus tai hyvä aika. Varsinaisella juoksuradalla kilpailtavien ratajuoksujen lisäksi juoksulajeihin kuuluvat maantiejuoksut, joista perinteisin on maraton, maastojuoksut, rinnejuoksut sekä vuodeksi 2016 kilpailusääntöihin lisätyt polkujuoksut. Alle 400 metrin juoksut juostaan omilla radoilla, mutta sitä pitemmät matkat alkumatkaa lukuun ottamatta vapaasti ryhmässä. Aita- ja estejuoksuissa kilpailijat joutuvat ylittämään radalle pystytettyjä aitoja. Viestijuoksussa neljä juoksijaa samasta joukkueesta juoksee vuorollaan saman pituisen matkan.
Sisäradoilla lyhimmät pikamatkat ovat yleensä 60 metrin juoksu ja 60 metrin aitajuoksu.
Hyppylajit
Hyppylajeja ovat pituushyppy, kolmiloikka, korkeushyppy ja seiväshyppy. Kahdessa ensimmäisessä pyritään hyppäämään mahdollisimman pitkälle ja kahdessa jälkimmäisessä mahdollisimman korkealle.
Pituushypyssä ja kolmiloikassa jokaisella kilpailijalla on alkukilpailussa kolme yritystä. Loppukilpailuun (kolmelle viimeiselle kierrokselle) pääsevät kahdeksan parasta. Suoritus hylätään, jos kilpailija hyppyä suorittaessaan astuu ponnistuslankun yli. Kolmiloikassa kilpailijan on kahdesti peräkkäin ponnistettava samalla jalalla ja kolmannen kerran toisella jalalla (vasen-vasen-oikea tai oikea-oikea-vasen). Korkeus- ja seiväshypyssä kilpailija saa yrittää valitsemistaan korkeuksista kunnes hän on tehnyt kolme perättäistä epäonnistunutta yritystä.
Heittolajit
thumb|right|Kuulantyöntöalue ja taustalla näkyy moukarinheittorinki. Heittolajeja ovat kuulantyöntö, keihäänheitto, moukarinheitto ja kiekonheitto. Tarkoituksena on heittää/työntää heittoväline mahdollisimman pitkälle. Heittolajien alkukilpailussa jokaisella kilpailijalla on kolme yritystä. Loppukilpailuun pääsevät kahdeksan parhaan tuloksen saavuttanutta. Heitto/työntö hylätään, mikäli kilpailija astuu heittokehän tai heittorajan (keihäänheitossa) yli. Heitto/työntö hylätään myös, jos heittoväline ei pysy heittosektorin sisällä.
Kävelyt
Kilpakävelyn arvokisamatkat ovat nykyisin 20 kilometrin kävely ja 35 kilometrin kävely. Vuoteen 2021 asti pitempi matka arvokisoissa oli 50 kilometrin kävely. Tavoitteena on hyvä sijoitus tai hyvä aika.
Kilpailijoiden on käveltävä säännöissä määriteltävän suoritustekniikan mukaisesti. Kantapään tullessa maahan täytyy polven olla ojennettuna ja pysyä ojennettuna jalan pystysuoraan vaiheeseen saakka. Silminnähtävä maakosketus tulee säilyä. Tuomari huomauttaa kävelijää, mikäli kävely ei ole sääntöjen mukaista. Huomautuksen jälkeen tuomari voi esittää kilpailijan hylkäämistä, mikäli kävely ei ole teknisesti parantunut. Kilpailijan suoritus hylätään, mikäli kolme eri tuomaria katsoo kilpailijan tekniikan sääntöjen vastaiseksi.
Ottelut
Miehet kilpailevat ulkoradoilla kymmenottelussa ja naiset seitsenottelussa. Sisäradoilla miehet kilpailevat seitsenottelussa ja naiset viisiottelussa. Lajit suoritetaan yksi kerrallaan kahden päivän aikana, paitsi naisten halliviisiottelu joka suoritetaan yhden päivän aikana. Tarkoituksena on saavuttaa mahdollisimman suuri kokonaispistemäärä, joka on kilpailijan jokaisesta lajista saamansa pistemäärän summa. Tulosten antamat pistemäärät katsotaan taulukoista.
Harvemmin kilpaillut lajit
Erityisesti juoksuissa on lajeja, jotka eivät ole arvokisojen ohjelmassa ja joissa kilpaillaan harvemmin. Tällaisia ovat muun muassa 150 metrin juoksu, 1 000 m, 1 200 metrin juoksu, maili, kaksi mailia, 2 000 m ja 3 000 m ja puolimaraton. Naiset juoksevat toisinaan 2 000 metrin esteitä, mutta virallinen estematka heilläkin on nykyään 3 000 m.
Alkuaikoina jopa olympialaisissa on ollut mukana vauhdittomia hyppylajeja (vauhditon korkeus- ja pituus sekä kolmiloikka). Nykyisin näissä lajeissa ei juuri kilpailla.
Kentän ja välineiden ominaisuudet
thumb|400px|Yleisurheilukenttä: juoksulajien lähtöpaikat, kenttälajien yhdet mahdolliset suorituspaikat ja heittolajien sektorit. Kansainvälinen yleisurheiluliitto IAAF määrittelee kansainvälisissä kilpailuissa ja suurkilpailuissa käytettävän yleisurheilukentän ja kilpailuvälineiden mittasuhteet.
Aidat ja esteet
Aitajuoksuissa on 10 korkeudeltaan säädettävää aitaa.
Miesten 110 metrin aidat ovat 1,067 metriä korkeat ja 9,14 metrin välein. Lähdöstä ensimmäiselle aidalle on 13,72 metriä ja viimeisestä aidasta maaliin 14,02 metriä. Naisten 100 metrin aidat ovat 0,838 metriä korkeat ja 8,50 metrin välein. Lähdöstä ensimmäiselle aidalle on 13,00 metriä ja viimeisestä aidasta maaliin 10,50 metriä.
Miesten 400 metrin aidat ovat 0,914 metriä korkeat ja 35,00 metrin välein. Lähdöstä ensimmäiselle aidalle on 45,00 metriä ja viimeisestä aidasta maaliin 40,00 metriä. Naisten 400 metrin aidat ovat 0,762 metriä korkeat ja 35,00 metrin välein. Lähdöstä ensimmäiselle aidalle on 45,00 metriä ja viimeisestä aidasta maaliin 40,00 metriä.
Hyppypaikat ja välineet
Pituushyppy ja kolmiloikka suoritetaan samalla hyppypaikalla, johon kuuluu vauhdinottorata, lankku ja hiekkakuoppa. Miesten ja naisten lankku ovat samalla kohdalla pituushypyssä mutta eri kohdilla kolmiloikassa. Pituushypyssä lankun on oltava vähintään 1 metrin päässä hiekkakuopasta ja kolmiloikassa 11 tai 13 metriä. Vauhdinottoradan on oltava vähintään 40 metriä pitkä. Radan leveys on 1,22 metriä. Ponnistuslankku on 20 senttimetriä leveä, ja sen takana voi olla pehmeää massaa, johon jää merkki yliastutusta hypystä. Alastulopaikka on hiekkaa ja vähintään 9 × 2,75 metriä kooltaan. Hiekka ei saa kovettua kastuessaan.
Korkeushyppyrima on 4,02 metriä pitkä, kuten telineiden välikin. Alastulopatja on vähintään 4 × 6 metriä kooltaan ja 70 senttimetriä korkeudeltaan. Vauhdinottoalue on puoliympyrän muotoinen ja halkaisijaltaan vähintään 20 metriä.
Seiväshyppytelineet ovat 5,20 metrin päässä toisistaan. Rimankannattimien tarkan paikan syvyyssuunnassa voi päättää hyppääjä. Alastulopatja on vähintään 6 × 6 metriä ja 80 senttimetriä korkea. Vauhdinottorata on vähintään 40 metriä pitkä. Seipäät voivat olla minkä tahansa pituiset tai kuinka taipuvat tahansa, mutta poikkileikkaukseltaan aina pyöreät.
Heittopaikat ja välineet
Kiekkorinki on 2,50 metriä halkaisijaltaan. Sitä ympäröi häkki. Kansainvälisissä kisoissa heittoalue on 34,92 asteen levyinen 5 senttimetrin levyisillä valkoisilla viivoilla merkitty sektori, joka on 80 metriä pitkä. Kiekko on pyöreä ja symmetrinen, miehillä 219–221 millimetriä ja naisilla 180–182 millimetriä halkaisijaltaan, 44–46 ja 37–39 millimetriä paksuudeltaan sekä 2 ja 1 kilogramma painoltaan.
Moukaririnki on 2,135 metriä halkaisijaltaan. Sitä ympäröi häkki. Kansainvälisissä kisoissa heittoalue on 34,92 asteen levyinen 5 senttimetrin levyisillä valkoisilla viivoilla merkitty sektori, joka on 90 metriä pitkä. Moukarissa on metallipallo, vaijeri (vähintään 3 millimetriä paksu ja venymätön) ja kädensija (enintään 100 millimetriä leveä). Miesten moukari on halkaisijaltaan 110–130 millimetriä ja painoltaan 7,26 kilogrammaa, ja naisten moukari 95–110 millimetriä ja 4 kilogrammaa.
Kuularinki on 2,135 metriä halkaisijaltaan. Sen etupuolella on lankku, jonka mittasuhteet ovat 1,21 m × 11,2 cm × 10 cm. Heittoalue on 34,92 asteen levyinen 5 senttimetrin levyisillä valkoisilla viivoilla merkitty sektori, joka on 25 metriä pitkä. Kuulan on oltava sileää metallia. Miesten kuula on halkaisijaltaan 110–130 millimetriä ja painoltaan 7,26 kilogrammaa, ja naisten kuula 95–110 millimetriä ja 4 kilogrammaa.
La Sillan observatorio
thumb|400px|La Sillan observatorioaluetta La Sillan observatorio on Euroopan eteläisen observatorion (ESO) observatorioalue keski-Chilessä, 160 kilometriä La Serenan kaupungista pohjoiseen. Observatorion rakentaminen aloitettiin vuonna 1964 Cinchado-nimiselle vuorelle Atacaman autiomaahan 2 400 metrin korkeuteen merenpinnasta ja ensimmäinen vaihe valmistui 1969. Paikka valittiin, koska sen äärimmäisen kuiva ilma ja syrjäinen sijainti tarjosivat maailman parhaimpiin kuuluvat havainto-olosuhteet.
Teleskoopit ja instrumentit
La Sillassa on kaikkiaan kahdeksantoista teleskooppia, joista kymmenen on kokonaan ja loput osittain ESOn operoimia. Osa teleskoopeista on jo poistettu käytöstä ja nykyisin ESO käyttää teleskoopeistaan kolmea:
Girlboss
Girlboss on yhdysvaltalainen komediasarja, jonka on luonut Kay Cannon. Sarja julkaistiin Netflixissä 21. huhtikuuta 2017. Sarja lopetettiin yhden tuotantokauden jälkeen.
I Should Care
”I Should Care” on Axel Stordahlin, Paul Westonin ja Sammy Cahnin säveltämä ja sanoittama musiikkikappale vuodelta 1944. Sen esitti ensimmäisenä Bob Allen vuoden 1945 musikaalielokuvassa Vedenneito. Samana vuonna sen nauhoittivat muun muassa Martha Tilton, Jimmy Dorsey, Tommy Dorsey ja Frank Sinatra.
Jazzpianisti Bud Powell nauhoitti kappaleen vuonna 1947, minkä jälkeen siitä on tullut suosittu jazzartistien keskuudessa. Kappaleen ovat äänittäneet muun muassa Dexter Gordon, Thelonious Monk, Bill Evans, Hank Mobley ja Mel Tormé.
Cahn nimesi vuonna 1974 ilmestyneen omaelämäkertansa kappaleen mukaan.
Tromssan lääni
Tromssan lääni (,, kveeniksi Tromssan fylkki) on Norjan lääni maan pohjoisosassa Pohjois-Norjan alueella. Se sijaitsee Norjanmeren rannikolla Napapiirin pohjoispuolella ja rajautuu idässä Finnmarkin lääniin sekä etelässä Suomeen, Ruotsiin ja Nordlandin lääniin. Sen hallinnollinen keskus on Tromssa. Läänissä on 164 330 asukasta (vuonna 2016) ja sen pinta-ala on 25 862,92 neliökilometriä.
Vuoden 2020 alussa lääni yhdistettiin Finnmarkin läänin kanssa Tromssan ja Finnmarkin lääniksi.
Maantiede
thumb|left|[[Okshornan-rannikkovuorten siluetti Senjan saarella nähtynä jokseenkin rannikoille tyypillisellä sadesäällä kesäkuussa 2011.]]
Vuoret
Tromssan lääni on kauttaaltaan suhteellisen vuoristoista aluetta. Monin paikoin vuoret ovat hyvin jyrkkiä ja niiden väleissä on kapeita laaksoja, joiden pohjalla virtaa jokia. Toisin paikoin ylhäällä vuorilla on myös jäätiköitä, ja läänin korkein kohta Jiehkkevárri (1 833 m) on erään jäätikön laki. Jiehkkevárri sijaitsee Lyngenin niemimaalla ja on osa Lyngsalpene-vuoristoa, jossa ovat läänin muutkin korkeimmat huiput. Muuallakin läänissä rannikoiden jyrkät ja teräväpiirteiset vuoret kohoavat suoraan merenpinnasta satojen metrien ja jopa yli 1 000 metrin korkeuteen. Vuoret antavat suojaa pitkin vuonoja oleville vihreille laitumille. Sisämaan laajoissa laaksoissa vuorten rinteitä päällystävät koivumetsät. Lähellä läänin itäisiä rajaseutuja vuorten keskimääräinen profiili muuttuu jonkin verran rannikkovuoria pyöreämmäksi.
Paikallisen kansanperinteen mukaan vuoret ovat peikkoja, jotka ovat auringon paisteessa jähmettyneet kiveksi. Näin on selitetty monien vuorten erikoisia muotoja tai hahmoja. Eräs läänin tunnetuista teräväpiirteisistä vuorimuodostumista on Senjan saaren ulkorannikolla sijaitseva Okshornan (”Djevelens tanngard”, ), jonka jyrkät ja keihäsmäiset huiput nousevat satoja metrejä suoraan merestä. Toisenlainen tunnettu vuorenhuippu on 1 238 metriä korkea Tromsdalstinden, jonka pyöreähkö laki kohoaa Tromsdalen-laakson perukalla, Tromssan kaupungin taustalla.
Tromssan alppiklubilla (Troms Turlag) on 650 kilometriä merkittyjä retkeilyreittejä ympäri lääniä.
Saaret
thumb|Husøyn saari Senjan pohjoisosassa heinäkuussa 2005. Lääni käsittää lukuisia saaria, mukaan lukien kaksi Norjan rannikon suurinta saarta: Eri saaret voivat erota maastollisesti toisistaan hyvinkin paljon. Jotkut ovat matalia, ja tuuli pääsee puhaltamaan niillä vapaasti. Toisilla saarista on jopa yli 1 000 metriä korkeita vuoria, jolloin vuoret tarjoavat myös jonkin verran tuulensuojaa. Myös Tromssan kaupunkisaaren ympärillä on runsaasti muita vuoristoisia saaria, jotka suojaavat kaupunkia merituulilta.
Ilmasto
Alueen ilmastoon vaikuttaa lämmin Golfvirta, minkä vuoksi talvet rannikoilla ovat pohjoiseen sijaintiin nähden leutoja mutta lumisia, ja lämpötilat liikkuvat tuolloin noin −3 °C ja −6 °C välillä. Sisämaan alueilla on talvisin viileämpää, ja lämpötilat saattavat ajoittain laskea −30 °C alapuolelle. Sisämaassa ilma on tosin kuivempaa, mikä vähentää pakkasen purevuutta suhteessa rannikon kosteampaan ilmaan. Kesäisin lämpötilat vaihtelevat yleensä 10 °C ja reilusti yli 20 °C välillä, mikä tekee alueesta varsin hedelmällistä.
Luonto
Asutusalueiden ulkopuolella on laajoja ja käytännössä koskemattomia erämaa-alueita. Vuorten alempia irtokivirinteitä päällystävät tyypillisesti koivumetsät. Erityisen rikkaan kasviston omaavat alueen liitukivivuoret. Läänin tunnuskukka on niittykullero (Trollius europaeus).
Läänin alueella liikkuvia suurpetoeläimiä ovat susi (Canis lupus), karhu (Ursus arctos), ilves (Lynx lynx) ja ahma (Gulo gulo). Euroopan suurin merikotkien (Haliaeetus albicilla) pesäke sijaitsee Nord-Fugløyan saarella, läänin pohjoisosassa. Muutoin rikkaan linnuston omaavat esimerkiksi erämaiden kosteikot. Kaloja on runsaasti sekä alueen järvi- että merivesissä. Tunnetuin alueen pyydetyistä merikaloista lienee turska (Gadus morhua). Muita pyyntikaloja ovat seiti (Pollachius virens), ruijanpallas (Hippoglossus hippoglossus), puna-ahven (Sebastes marinus), kolja (Melanogrammus aeglefinus), kissakala (Anarhichas lupus) ja merikrotti (Lophius piscatorius). Vaeltavista kaloista lohet ovat yleisiä joissakin läänin joissa. Muita alueen tunnettuja vaeltavia kaloja ovat merinieriä ja meritaimen (Salmo trutta trutta). Laajimmalle levinnyt vaeltamaton makean veden kala on nieriä (Salvelinus alpinus) ja sitä tavataan järvistä kaikkialla läänissä. Myös taimenia (Salmo trutta) tavataan monista alueen järvistä. Lisäksi haukia (Esox lucius), ahvenia (Perca fluviatilis), harjuksia (Thymallus thymallus), siikoja (Coregonus lavaretus) ja mateita ​​(Lota lota) löytyy joistakin järvistä ja joista, mutta ne eivät ole yhtä yleisiä kuin edelliset. thumb|center|750px|[[Signaldalen-laaksoa kesäkuussa 2011.]]
Kunnat
Tromssan lääniin kuuluu 24 kuntaa:
Väestö
Läänin alueella asuu 154 642 ihmistä, ja väkiluku on kasvava. Läänin asukkaista 56% asuu saarilla (suuri osa Tromssan kaupungissa, jonka keskusta on rakennettu saarelle). Lääni käsittää kolme, muihin väestökeskittymiin suhteutettuna, suurempaa kaupunkia.
Kolme suurinta väestökeskittymää ovat: Läänin 25 kuntaa käsittävät monia pienempiä kyliä ja asutuksia. Tromssan lääni on virallisesti kaksikielinen. Alueella asuu alkuperältään niin norjalaisia, saamelaisia kuin suomalaisiakin.
Liikenne
Läänin vilkkaimmat tiet autoliikenteelle ovat läänin halki kulkeva Eurooppatie 6 ja Suomesta Tromssaan kulkeva Eurooppatie 8. E6 on eräs koko Norjan pääteistä ja yhdistää esimerkiksi Tromssan läänin sekä pohjoisempaan Finnmarkin lääniin että eteläisempään Nordlandin lääniin. E8 on läänin ainut suoraan Suomen puolelle johtava tie. Tämä Tromssaan päättyvä tie kulkee Paatsivuonossa sijaitsevan Nordkjosbotnin ja Omasvuonossa  sijaitsevan Yykeänperän  läheisen risteyksen välisen matkan samaa reittiä E6-tien kanssa ja kääntyy risteyksestä kohti Kilpisjärveä ja Suomea. Seuraavaksi lähimmät Suomeen johtavat tiet kulkevat Finnmarkin läänin puolelta. Ruotsiin Tromssan läänistä ei johda yhtäkään suoraa tietä, vaan lähimmät Ruotsin risteykset ovat joko Nordlandin läänin puolella tai Suomen Enontekiöllä. Kuten muuallakin Norjassa, on Tromssan läänissäkin runsaasti eri paikkoihin johtavia pistotietyyppisiä tai lenkkejä tekeviä lääninteitä. Lääninteitä pienemmät tiet eivät yleensä ole enää asvaltoituja.
Vuoristoisesta maastosta johtuen osalle teistä on rakennettu maantietunneleita, jotka alittavat rannikoiden jyrkkiä vuorenseinämiä tai puhkaisevat teitä kokonaisten vuorijonojen läpi, jolloin tietyt tunnelit voivat olla useita kilometrejä pitkiä. Joissakin paikoissa osa teistä on rakennettu kulkemaan säännöllisesti kulkevien autolauttayhteyksien kautta, jolloin esimerkiksi leveän vuonon poikki ei ole tarvinnut rakentaa erittäin pitkää siltaa tai merenpohjan alittavaa tunnelia (usein tällaiset vaihtoehdot ovat poissuljettuja vuonojen syvyyden vuoksi). Norjan rannikon pisintä lauttareittiä kulkevat Hurtigruten-laivat pysähtyvät neljässä Tromssan läänin satamassa, jotka sijaitsevat Kieruassa, Tromssassa , Finnsnesissä ja Harstadissa.
Norjan rannikkoalueilla asuville tyypilliseen tapaan, vesialueiden läheisyydestä johtuen, paikalliset saattavat liikkua myös jonkin verran veneillä, sillä jotkin saarilla sijaitsevista tai vuorten ympäröimistä rantapaikoista ovat maantieyhteyksien ulkopuolella.
Beninin kirjallisuus
Beninin kirjallisuutta edelsi vahva suullinen traditio jo kauan ennen kuin ranskasta tuli hallitseva kieli.
Taustaa
Ranskan kieltä alettiin puhua Dahomeyssa 1800-luvun lopulla. Isä Pierre Bertrand Bouchen mukaan suulliseen perinteeseen perustuva rikas kirjallinen kulttuuri oli jo perustettu ennen kuin ranskaa alettiin puhua. Hän kirjoittaa muistelmissaan Sept ans en Afrique occidentale: la Côte des esclaves et le Dahomey (Seitsemän vuotta Länsi-Afrikassa: Orjarannikko ja Dahomey) (1885), että suulliseen perinteeseen perustuva rikas kulttuuri oli alkanut jo ennen kuin ranskan kielen puhuminen yleistyi alueella.
Dahomeyn kirjoitetuista teksteistä kirjailija ja kirjallisuuskriitikko Adrien Huannou huomasi, että aikakauslehden L'Echo du Dahomeyn (Dahomeyn kaiku) alkoi ilmestyä vuonna 1905 ennen varsinaisten kirjallisten teosten julkaisemista.
Kirjailijoiden ensimmäinen sukupolvi koostui kirjailijoista, kuten Paul Hazoumé, Louis Hunkarin ja Émile Zinsou Bodé, joiden tekstejä julkaistiin täysin käsin kirjoitetussa lehdessä Le Récadère de Bèhanzinissa. Sitä julkaistiin kaksi kappaletta vuonna 1917. Näistä vuosien 1917 ja 1960 välisenä aikana toimineista kirjailijoista tuli uuden mustan Afrikan edeltäjiä.
Orja
L'Esclave on intohimoinen tarina perintökiistasta kotiorjan Mawulawoén ja hänen veljensä Komlanganin välillä. Romaanin alussa on keskeinen kappale: "'Komlanganin isä osti kahdeksanvuotiaan Mawulawoén kaukaa pohjoisesta, Okou-Okoun seudulta. Orjan suloiset kasvot miellyttivät hänen isäntäänsä niin, että tämä ei halunnut turmella niitä orjien arpeuttamisella. Isäntä nimesi orjan Mawulawoéksi, joka tarkoittaa ”Jumala välittää”. Mikään ei erottanut Mawulawoéta Komlanganista, jonka kanssa hän kasvoi. He leikkivät samoja leikkejä ja tekivät töitä veljeksinä… Pojat kasvoivat miehiksi ja ottivat vaimot… Kuolinvuoteellaan isä siunasi kaksi poikaansa rukoillen heille yhtäläistä rakkautta. He sulkivat hänen silmänsä.'"
Kirjan esipuheessa Couchoro julistaa olevansa Mono-alueen kirjailija. Vuonna 1929 julkaistu romaani ei liity mitenkään siirtomaan hallinnolliseen yksikköön, mutta sitä voi kutsua ”nationalistiseksi” afrikkalaisesta perspektiivistä, tai ”regionalistiseksi” Ranskan kolonialistisesta näkökulmasta. Couchoro puolustaa Mono-joen varrella olevan alueen yhtenäisyyttä ja erityisesti sen taloudellista yhtenäisyyttä. Erilaisen verotuksen ilmaisemien keinotekoisten jakojen sijaan Felix Couchoro kuvaa jokialueen ihmisten yhtenäisyyttä. Hänen romaaninsa maailman rajat ovat samoja kuin nationalistisen puolueen tukeman Ewemaan rajat. Couchoron tuotannossa keskeistä on Ewe-kansan tietoisuus ja yhtenäisyys. Kirjansa esipuheessa Felix Couchoro tuo esiin antirasistisen viestin väittämällä, että ihmisten kyky kärsiä intohimoisesta rakkaudesta on todistus heidän yhdenvertaisuudestaan.
L’Esclave on selvästi kolonialistinen romaani, mutta kuten Couchoro kirjoitti myöhemmin, hänellä on etuasema verrattuna Ranskan kolonialistisiin kirjailijoihin. Hän totesi, että olemalla afrikkalainen hän kirjoittaa kokemansa Afrikkaa koskevan tiedon tulevan hänen sisältään.
Eagle Village
Kylän asukasluku oli vuonna 2020 48. Asukkaista joka kolmas oli Amerikan alkuperäiskansalaisia (pääosin gwich'ineja), toisin kuin Eaglessa, jonka väestö on suurelta osin eurooppalaisperäistä.
Beninin kirjallisuus
Orja
Suhteellisen korkean lukutaidon takia sotienvälisessä Dahomeyssä oli melko suuri lukijakunta, joka edusti alempaa keskiluokkaa, jonka kirjallista makua Felix Couchoro ruokki.
1960-luvulla Couchoro tuli tunnetuksi toiminnastaan Togon itsenäisyysliikkeessä ja hänen sarjamuotoisena julkaistuista kirjoistaan.
Doguimici
Kymmenen vuotta L’Esclaven ilmestymisen jälkeen kirjailija Paul Hazoumé julkaisi historiallisen romaanin nimeltä Doguimici. Romaanissa kuvastuu kirjoittajan kiinnostus kansansa historiaan, tapoihin ja uskomuksiin. Sen merkitys on siinä, että se hylkäsi ajatuksen Afrikasta, joka eli pimeydessä ennen eurooppalaisten saapumista.
Kirjassa kaunis ja hyveellinen sankaritar Doguicimi vastustaa kuninkaallisen kosijan imarteluja ja uhkauksia. Hän valitsee vankeuden pysyäkseen uskollisena maanpaossa olevalle miehelleen, joka saa surmansa kirjan lopussa heimosodassa Abomeyn Fonin kuningaskunnan ja sen vihollisten Amien välillä.
Négritude
Couchoro ja Hazoumé kritisoivat harvoin Ranskan miehityksen "hyödyllisiä vaikutuksia". Vasta toisen maailmansodan jälkeen kehittyi kirjallisuus, joka oli yhä kriittisempi ja vihamielisempi Ranskan siirtomaahanketta kohtaan. Se huipentui Albert Tévoédjrèn kirjaan L'Afrique révoltée (Afrikka kapinassa,1958).
Pariisissa 1930-luvulla syntynyt négritude oli kirjallinen ja poliittinen panafrikkalainen liike, joka korosti mustaihoisten identiteetin merkitystä. Aate syntyi protestiksi Ranskan Afrikassa harjoittamalle kolonialistiselle mustien assimilaatiopolitiikalle.
Léopold Sédar Senghor in négrituden määritelmässä keskeistä on perinteisissä afrikkalaiskulttuureissa oleva syvä uskonnollinen tunne. Tämä on yhdistetty myös Paul Hazoumén kirjallisuuteen. Hazoumé mainitaan Senghorin, Césairen, amerikkalaisen Richard Wrightin ja muun muassa Jean-Paul Sartren kanssa yhdeksi niistä, jotka vaikuttivat négritude-liikkeen käynnistämiseen Pariisissa. Négritude vaikutti yli 30 vuoden ajan.
Kritiikki
Négritude-ideologia syntyi 1930-luvulla Ranskassa opiskelleiden afrikkalaisten reaktiona ranskalaisten rasismiin. Englanninkieliset afrikkalaiset intellektuellit kritisoivat negritruden ideologiaa, esimerkiksi nigerialainen Wole Soyinka piti aatetta ymmärrettävänä, mutta valitettavana reaktiona rasismiin. Negrituden kritiikki kiteytyy Wole Soyinkan kuuluisaan lauseeseen: "Tiikeri ei julista tiikeriyttään ." Myöhemmin on pidetty arveluttavana sitä, että afrikkalaiset esitetään länsimaisista hyvin paljon poikkeavina.
Technos Japan Corporation
Technos Japan Corporation oli japanilainen videopelejä kehittävä ja julkaiseva yritys, joka oli toiminnassa vuosina 1981-1996.
Pelitalo muistetaan lähinnä Double Dragon ja Nekketsu Kōha Kunio-kun (johon kuului mm. River City Ransom) -pelisarjoista. Pelitalon perustivat 1981 kolme Data Eastin entistä työntekijää, mukaan lukien Kunio Taki, jonka mukaan myös Nekketsu Kōha Kunio-kun -sarja nimettiin. Technosilla oli myös Yhdysvalloissa tytäryhtiö American Technos Inc. julkaisemassa heidän pelejään.
Technosin ensimmäinen peli oli vuonna 1982 julkaistu Minky Monkey. Ensimmäisten pelien julkaisijana toimi useimmiten Data East tai Taito. 1986 julkaistu Nekketsu Kōha Kunio-kun ja sitä seurannut Double Dragon -sarja tekivät Technosista tunnetun beat 'em up -tyylisten pelien kehittäjän. Technos myös teki useita urheilupelejä, kuten Tag Team Wrestling, Karate Champ ja Super Spike V'Ball.
Toimintansa Technos lopetti 1996 taloudellisten ongelmien vuoksi. Technosin sulkemisen jälkeen kaikki oikeudet sen pelisarjoihin siirtyivät yritykselle nimeltä Million Corp., jossa on mukana entisiä Technosin työntekijöitä. Lopulta kesäkuussa 2015 Million myi kaikkien Technosin pelisarjojen oikeudet pelitalo Arc System Worksille.
Beninin kirjallisuus
1960 - 1980
1960-luvulla sanouduttiin irti tuon ajan yhteiskunnasta ja neokolonialismista. Tunnetuimpia tämän ajan kirjailijoita ovat Olympe Bhêly-Quenum ja Jean Pliya, jonka näytelmät menestyivät hyvin.
Kirjallinen tuotanto pysyi suhteellisen vähäisenä vuosina 1960 - 1980. Kirjailijoiden toinen sukupolvi keskittyi noina vuosina aiheissaan selvästi Afrikkaan ja Beniniin. Esillä olivat esimerkiksi kirjailijat Agbossahessou, Richard Dogbeh, Jean Pliya ja Eustache Prudencio. pienoiskuva|Florent Couao-Zotti Mathieu Kérékoun johtama vallankaappaus vuonna 1972 jakoi kirjallisuuden kahteen leiriin, ihmisiin jotka olivat vallankumouksen puolella tai sitä vastaan. Noihin aikoihin kirjalliselle näyttämölle saapui Jérôme Carlos, josta tuli myöhemmin eräs sukupolvensa suurimpia kirjailijoita.
1980-lukuvulla kirjallisuuden teemojen moninaisuus lisääntyi. Kirjailijoiden kolmannen polven menestyneimpiä olivat muun muassa Jean-Marc Afoutou, Florent Couao-Zotti, Moudjib Djinanou, Edgar Okidi Zinsou, Dominique Titus ja Albert Gandonou.
Vuoden 1990 jälkeen
Viime vuosina eräät uudet Beninin kirjailijat ovat tuoneet panoksensa myös Togon kirjallisuuteen. Heidän joukossaan on Adélaïde Fassinou sekä Béatrice Lalinon Gbado, joka johtaa pientä kustantamoa nimeltä Ruisseaux d'Afrique, joka on erikoistunut lasten kirjallisuuteen. Tunnettu senegalilainen kirjailija Ken Bugul, joka elää Beninissä, laajentaa edelleen ”beniniläisen kirjallisuuden” kenttää.
Western Tchoukoutou
"'Mutta sitten eräänä joulukuun iltapäivänä, kun harmattan rymisteli kaupungissa punaisen pölyverhon sisällä, ilmestyi kaupungin eteläisestä sisäänkäynnistä outo olento... Suorakatseisena, vartalo kaarella hän ajoi moottoripyörällä, jonka kylkeen oli piirretty yksinkertainen merkki, pääkallo ja ristissä olevat luut, sekä kirjaimet N D, joka merkitsi Kalamity Djanea.”"Natitingoussa, vuoristoisessa Pohjois-Beninin kaupungissa on kolme omalaatuista henkilöä. He ovat täydellisiä jäljennöksiä Villin Lännen hahmoista, jotka pitävät väestöä ikeensä alla kummallisilla teoillaan. Räyhäävä cowboy, röyhkeä poliisitarkastaja ja liikemies, epämääräinen ja eloisa desperado samaan aikaan. Yhtäkkiä kaupunkiin ilmestyy kostonhimoinen nuori nainen, joka oli tunnistettu kuolleen erittäin vaikeissa olosuhteissa. Pistooli kädessään hän ilmoittaa haluavansa kukistaa kolme kauhua myyttisessä Salon of the Desperadosissa.
Romaani on kirjoitettu amerikkalaisen westernin ja spagettiwesternin tyyliin. Vuonna 2018 julkaistu Western Tchoukoutou on riemukas romaani, jonka teemana on kuoleman jälkeinen kosto. Villi Länsi asettuu Beniniin, vuoristoiseen "Natingou-Cityyn", jossa seurataan roistokolmikon, korruptoituneen sheriffin, moraalittoman salonkipäällikkön ja cowboyn seikkailuja. Salaperäisen Kalamity Djanen paluu järkyttää monella tapaa, kun hän palaa kuolleiden joukosta isolla moottoripyörällään. Kalamity Djane janoaa kostoa ja siirtää taivasta ja maata tappaakseen kolme roistoa.
Florent Couao-Zotti tarttuu amerikkalaiseen myyttiin, tekee siitä epätyypillisen beniniläisen seikkailun ja keksii näin uudenlaisen westernin. Romaaneillaan, novellikokoelmillaan ja näytelmillään kirjailija onnistuu rakentamaan omintakeisen kirjallisen teoksen, joka ruokkii kuvitelmaa pettyneestä urbaanista Afrikasta, jonka toistuvia hahmoja yhä ovat syrjäytyneet.
Kalhamajärvi
Kalhamajärvi on Kiiminkijoen vesistöalueen suurin järvi. Se sijaitsee Puolangan kunnan alueella Kainuussa, noin 20 kilometriä pohjoiseen kunnan keskustaajamasta. Järven pituus on noin 4,2 kilometriä ja suurin leveys noin 3,7 kilometriä. Syvin kohta on noin 9,1 metrin syvyinen ja sijaitsee järven keskiosassa. Järvi laskee Kalhamajokea pitkin Jorvasjärveen ja siitä edelleen Tilanjokea pitkin Kiiminkijokeen. Järvessä on yksi varsinainen saari, Kalhamansaari. Lisäksi Sysilahdessa on Tiironkallio-niminen luoto.
Järven pinnan korkeus on 135,7 metriä merenpinnan yläpuolella.