cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Fredrik Adolf Jägerhorn
Fredrik Adolf Jägerhorn af Spurila, (2. toukokuuta 1760 Helsingin pitäjässä – 23. joulukuuta 1817 Pernaja) oli suomalainen upseeri. Hänen vanhempansa olivat everstiluutnantti Fredrik Anders Jägerhorn ja Ulrika Sofia Brunow ja hänen veljensä everstiluutnantti Johan Anders Jägerhorn.
U-matic
Ominaisuudet
Järjestelmän videokaseteissa käytetään yleisistä nauhanleveysstandardeista poikkeavaa 3/4 tuuman (19,05 mm) levyistä magneettinauhaa. Nauhan kulkunopeus on 9,53 cm/s, jonka ansiosta pitkittäiset ääniraidat toistuvat kohtalaisen hyvälaatuisina. Suuresta nauhanopeudesta johtuen järjestelmän videokasetit ovat melkoisen kookkaita ja yhden kasetin enimmäistallennusaika on vain 60 minuuttia. Tämän lisäksi suuri nauhanopeus aiheuttaa videoraitojen väliin jäävää hukkatilaa, jolla estetään vierekkäisten raitojen häiritseminen (ylikuuluminen) toisiinsa nähden.
Myöhemmät versiot
Myös pienempikokoisia kannettavia U-matic-videonauhureita kehiteltiin kenttäkuvauskäyttöön. Näitä kevyitä nauhureita varten kehitettiin täyskokoisesta videokasetista pienempi U-matic S -kasetti, johon mahtuu nauhaa enimmillään 20 minuutin tallennusta varten. Pienempää kasettikokoa voidaan käyttää pöytämallisissa videonauhureissa ilman erillistä kasettisovitinta, koska kasetin pohjassa oleva ohjausura ohjaa kasetin pöytänauhurin kasettilokeroon juuri oikeaan kohtaan. Akkukäyttöisten kannettavien nauhureiden ansiosta järjestelmää käytettiin myös ammatillisessa TV-tuotannossa.
Fredrik Adolf Jägerhorn
Jägerhorn oli vapaaehtoisena Uudenmaan ja Hämeen rakuunarykmentissä 1767, kuninkaallisena paašina 1775. Savon kevyen jalkaväkirykmentin adjutantti hänestä tuli 6.6.1777, henkikaartin vänrikki 10.12.1777, luutnantti ja adjutantti 17.4.1783, kapteeni 26.12.1790 ja majuri 19.4.1795. Everstiksi hän nousi 16.11.1799. Vuosina 1801–1808 hän oli värvätyn rykmentin komentaja. Rykmenttiä kutsuttiin hänen mukaansa ”Jägerhornin rykmentiksi”.
U-matic
Myöhemmät versiot
Myöhemmässä vaiheessa U-maticista kehitettiin myös kuvanlaadullisesti parannettuja versioita kuten U-matic High Band ja U-matic SP, joiden videokuvan laatu oli riittävä TV-lähetyskäyttöön.
Fredrik Adolf Jägerhorn
Jägerhorn osallistui Kustaa III:n sotaan 1788–1790. Keväällä 1803 hänet komennettiin huolehtimaan Venäjän vastaisen rajan vartioimisesta Ahvenkoskesta Kelttiin (Keltis), samaten helmikuussa 1808.
U-matic
Myöhemmät versiot
U-matic-järjestelmä ei vielä nykypäivänäkään ole täydellisesti kuollut. Järjestelmän mukaisia videokasetteja valmistetaan edelleen. Kuvanlaadullisesti U-maticin taso on täysin riittävä varsinkin NTSC-televisiojärjestelmässä, jonka kuvanlaatu itsessään on PAL-järjestelmää selvästi heikompi.
Fredrik Adolf Jägerhorn
Suomen sodan alkaessa oli puolet Jägerhornin rykmentistä sijoitettuna Svartholmaan. Jägerhorn otti itse komennon rykmentin toisesta puoliskosta, joka sijoitettiin Viaporiin. Jägerhorn toimi Viaporiin alikomendanttina.
Pettyneenä kuninkaan haluttomuuteen tulla apuun, kun venäläiset piirittivät Viaporin, ja todennäköisesti myös vanhemman veljensä itsenäisyyssuunnitelmien vaikutuksesta Jägerhorn tuki aktiivisesti pikkuserkkuaan, Viaporin komendanttia, Carl Olof Cronstedtia päätöksessä antautua.
Jägerhorn joutui venäläisten sotavangiksi 1808. Hän antoi myöhemmin samana vuonna uskollisuudenvalansa tsaari Aleksanterille ja matkusti kesällä 1808 Pietariin, missä hän astui tsaarin palvelukseen. Vuonna 1810 Jägerhorn nimitettiin Kymenkartanon läänin maaherraksi, mutta hän sai tehtävästä vapautuksen jo 1812.
Jägerhorn vietti viimeiset vuotensa Nykullan kartanossa Pernajassa, missä hän kuoli naimattomana 23.12.1817.
Kalervo Pellinen
Kalervo Pellinen (5. helmikuuta 1905 – 22. kesäkuuta 1961 Turku) toimi Turun kaupunginjohtaja vuodesta 1952 vuoteen 1961. Ennen virkaansa Turussa Pellinen oli toiminut kauppalanjohtajana Forssassa vuosina 1936–1946 sekä kaupunginjohtajana Hämeenlinnassa vuosina 1947–1952. Koulutukseltaan Pellinen oli juristi ja ennen julkista uraansa hän työskenteli myös asianajajana. Pellinen luonnehti itseään ensisijaisesti kunnallismieheksi ja poliittisilta näkemyksiltään edistykselliseksi konservatiiviksi. Pellinen toimi myös vakuutusyhtiö Sammon hallintoneuvoston puheenjohtajana.
Pellinen oli vapaa-ajallaan innokas metsästäjä ja urheilija. Hän toimi Suomen Nyrkkeilyliiton varapuheenjohtajana ja Suomen Valtakunnan Urheiluliiton hallituksen jäsenenä. Hän tuomaroi mm. vuoden 1936 Berliinin olympialaisten nyrkkeilyturnauksessa. Vuoden 1952 Helsingin Olympialaiset koskettivat myös Pellistä, sillä Hämeenlinnan Ahvenistolla suoritettiin nykyaikainen 5-ottelu ja Turun Kupittaan uudella stadionilla pelattiin Olympialaisten jalkapallo-otteluita.
Pellinen sairastui ja kuoli virassaan Turussa 22. kesäkuuta 1961.
Tetrivaara
Tetrivaara on kyläkunta ja mäki Heinäveden kunnan itäosassa Pohjois-Karjalassa, noin 30 kilometriä itään kuntakeskuksesta. Vihtarin rautatieasema sijaitsee noin kahdeksan kilometriä kylästä luoteeseen. Alueella on ympärivuotista asutusta ja muutama maatila.
Kalervo Pellinen
Valinta Turun kaupunginjohtajaksi
Turun kolme ensimmäistä kaupunginjohtajaa, Armas Ensiö, Arvi Hällfors ja Eero Mantere, olivat taustaltaan porvarillisia, ja heidän valintansa Turun kaupunginvaltuustossa oli ollut varsin yksimielistä. Vuoden 1946 kunnallisvaalit olivat muuttaneet kaupungin valtasuhteita siten, että SKDL ja SDP olivat saavuttaneet valtuuston enemmistön. Kaupunginjohtaja Mantereen irtisanoutuessa vuonna 1951 valtuuston voimasuhteet olivat 31–22 vasemmiston hyväksi ja vasemmistolaisella ehdokkaalla oli ensimmäistä kertaa kaupungin historiassa aito mahdollisuus päästä kaupunginjohtajaksi.
Kun kaupunginjohtaja Eero Mantere erosi tehtävästään, ryhtyi kaupunginhallituksen jäsen, kokoomuksen edustaja Olavi Santalahti toimiin. Santalahti arveli vasemmiston epäyhtenäisyyden vuoksi, että hyvälle sitoutumattomalle ehdokkaalle oli saatavissa sosiaalidemokraattien tuki. Santalahti soitti Kalervo Pelliselle, joka tuolloin työskenteli Hämeenlinnan kaupunginjohtajana. Puhelimeen vastasi ensin Pellisen vaimo Helvi Pellinen, joka tyrmäsi Santalahden ehdotuksen heti alkuun. Muutaman suostuttelupuhelun jälkeen Kalervo Pellinen kuitenkin suostui ehdokkaaksi Turun kaupunginjohtajan virkaan.
Vasemmiston hajaannus näkyi valtuuston kokouksessa, jossa kaupunginjohtaja valittiin. Marraskuussa 1951 pidetyn vaalin ensimmäisessä äänestyksessä Kalervo Pellinen sai 22 ääntä, SKDL:n Erkki Nieminen 17 ääntä ja SDP:n Jorma Tuominen 13 ääntä. Toisella kierroksella Pellinen sai valintaan oikeuttavat 35 ääntä ja Nieminen 17 ääntä. Kaikki SDP:n kaupunginvaltuutetut siirtyivät siis Pellisen valinnan tueksi. Valinnan jälkeen Pellinen antoi lausunnon, jossa hän kertoi tulevansa innokkaalla mielellä Turkuun, koska kaupungin talous oli hyvässä kunnossa ja Turku oli tunnettu monipuolisesta elinkeinoelämästään ja rikkaasta kulttuuriperinnöstä.
Turun uudisrakentaminen
Kalervo Pellisen kausi Turussa oli sekä itse kaupungin että koko Suomen vahvan kasvun ja sodasta elpymisen aikaa. Turun kaupunginjohtaja oli tuolloin Turun todellinen johtaja. Hän hoiti kaupungin korkeinta virkaa ja oli kaupunginhallituksen sekä kiinteistö- ja rakennustoimen lautakunnan puheenjohtaja. Turun asemakaava-arkkitehti Olavi Laisaari johti Turussa kaavoitusta. Laisaareen periaatteina olivat uudistaminen ja tehokkuus. Pellinen joutuikin työssään asettamaan vastakkain tehokkuuden sekä vanhat kulttuuriarvot. Yleinen mielipide ei vielä 1950-luvun alussa ollut herännyt huomaamaan vanhojen rakennusten kulttuuriarvoa ja sodasta elpyminen ja autoistuminen edellyttivät uutta rakentamista ja uutta liikennesuunnittelua.
Turussa alkoi museolautakunnan kokouksissa keskustelu vanhojen rakennusten suojelusta. Museolautakunta laati Haakon Wainion (SDP) johdolla vuonna 1955 listan Turussa sijaitsevista rakennuksista, jotka tulisi suojella uudisrakentamiselta. Museonjohtaja Irja Sahlberg ja amanuenssi C. J. Gardberg kävivät luovuttamassa listan kaupunginjohtaja Pelliselle uudenvuodenaattona 1955. Irja Sahlberg kertoi myöhemmin, ettei Pellinen ollut lainkaan tyytyväinen saadessaan listan haltuunsa. Pellinen kommentoi listaa julkisuudessa lyhyesti toteamalla, että ”luettelo on arvokas ja me kiinnitämme siihen huomiota, se sisältää kuitenkin lähes puolet Turun rakennuksista”. Listaa ei koskaan vahvistettu Turun kaupunginvaltuustossa, vaikka siitä usein keskusteltiinkin. Todellisuudessa listalla oli rakennuksia vain 32:sta osoitteesta. Listan kohteista purettiin myöhemmin 11. Säilyneiden kohteiden joukossa olivat muun muassa Åbo Svenska Teatern, Vartiovuoren tähtitorni sekä Ravintola Pinella.
Vaikka Pellinen ei ollut suojeltujen kohteiden listasta innoissaan, hän myöhemmin yritti tarmokkaasti ajaa Turun yliopiston vanhan päärakennuksen eli Phoenixin suojelua. Kun yliopiston siirtyminen Vesilinnanmäelle varmistui, kaupunki alkoi neuvotella rakennuksen ja tontin ostamista kaupungille. Pellinen saavutti Turun yliopiston johdon kanssa neuvottelutuloksen, jonka mukaan Turku ostaisi tontin ja rakennukset 95 miljoonan vanhan markan hintaan. Asia oli viidesti esillä kaupunginvaltuustossa ja ratkaisu tehtiin 22. syyskuuta 1958. Hinta oli jatkoneuvottelujen aikana pudonnut 10 miljoonalla, mutta valtuusto päätti Paavo Aition (SKDL) ehdotuksesta, että rakennusta ei osteta. Enemmistö valtuustosta oli ostamisen kannalla, mutta SKDL:n 18 hengen määrävähemmistö esti kaupan, jonka seurauksena vanha yliopistorakennus myöhemmin purettiin. Tämä oli kova isku kaupunginjohtaja Pelliselle sekä häntä tukeneelle porvari-demarikoalitiolle. Kaupunginjohtajan ajatuksena oli ollut rakennuksen muuttaminen kaupungin virastoksi, ja ravintolan tilalle hän oli suunnitellut nuorisokahvilaa. Rakennuksen oston estänyt kaupunginvaltuutettu Paavo Aitio kertoi myöhemmin halunneensa rakennusmiehille enemmän töitä uudisrakennuksilla.
Suomen Joutsenen siirto Turkuun
Kalervo Pellinen ehti vajaat 10 vuotta kestäneen kautensa aikana aloittaa useita hankkeita ja suunnitelmia, joista monet toteutuivat vasta hänen kuolemansa jälkeen. Tällaisia olivat muun muassa Turun kaupunginteatterin rakentaminen, Wäinö Aaltosen museon suunnittelu ja Suomen Joutsenen saaminen Turkuun merimiesammattikouluksi. Pellinen teki Suomen Joutsenen suhteen yhteistyötä kaupunginhallituksen jäsen Santalahden sekä Merimies-Unionin puheenjohtajan Niilo Wällärin kanssa.
Pellinen ja Santalahti kävivät Wällärin luona ja sopivat taktiikasta. Turun kaupunki lupasi aluksen korjaukseen 20 miljoonaa markkaa ja teki asiasta esityksen valtioneuvostolle. Kun asia ei alkuun edennyt, Wälläri jätti jouluaattona 1959 pääministeri V. J. Sukselaiselle uhkavaatimuksen Suomen Joutsenen Turkuun siirtämisestä ja uuden vaatimuksen 4. tammikuuta 1960 ilmoittaen kaikkien jäänmurtajien pysähtyvän, mikäli alusta ei hinata Turkuun. Uhkavaatimukset tehosivat ja 17. tammikuuta satoja turkulaisia oli vastaanottamassa Suomen Joutsenta, kun se saapui sumun keskeltä Turun satamaan.
Äärellinen kunta
Äärellinen kunta tarkoittaa matematiikassa kuntaa, jonka alkioiden lukumäärä on äärellinen. Äärellisiä kuntia kutsutaan myös Galois'n kunniksi ranskalaismatemaatikko Évariste Galois'n mukaan.
Äärellisen kunnan kertaluvulla tarkoitetaan kunnan alkioiden lukumäärää. Kertalukua q olevaa kuntaa merkitään GF(q) tai .
Matemaattisesti voidaan osoittaa, että äärellisen kunnan kertaluku on aina jonkin alkuluvun potenssi. Siis q=p^k, missä p on jokin alkuluku ja k jokin nollaa suurempi luonnollinen luku. Toisaalta voidaan osoittaa, että on olemassa jokaista alkuluvun potenssia kertaluvultaan vastaava kunta, ja että samaa kertalukua olevat kunnat ovat isomorfisia eli olennaisesti samoja. Siis on olemassa esimerkiksi 7^6-alkioinen kunta, ja täsmälleen yksi tuollainen kunta.
Yksinkertaisin esimerkki äärellisestä kunnasta on binäärikunta. Tämä kunta voidaan muodostaa tarkastelemalla kokonaislukujen joukon \mathbb{Z} jäännösluokkarengasta modulo 2 tai määrittelemällä logiikassa totuusarvojen '0' (epätosi) ja '1' (tosi) joukossa operaatiot AND (kertolasku) ja XOR (yhteenlasku).
Alkulukukertalukua q=p on yleisemminkin helppo muodostaa tarkastelemalla jäännösluokkarengasta. Alkeislukuteorian avulla on helppo osoittaa, että muodostaa kunnan.
Kertalukua q=p^k, missä k on suurempi kuin 1, muodostaminen on jo hiukan vaikeampaa. Tällaisten kuntien muodostamiseen käytetään yleisesti polynomialgebraa. Matemaattisesti voidaan osoittaa, että kaikki yhtä monta alkiota sisältävät äärelliset kunnat ovat keskenään rakenneyhtäläisiä eli isomorfisia. Polynomialgebran avulla voidaan siis muodostaa kaikki mahdolliset äärelliset kunnat.
Kertalukua q=p^k olevan kunnan muodostamiseksi on ensin löydettävä astetta k oleva jaoton polynomi polynomirenkaasta.
Muodostetaan esimerkiksi kertalukua q=4=2^2 oleva äärellinen kunta. Kunnan karakteristika p=2, joten etsitään astetta 2 oleva jaoton polynomi polynomirenkaasta. Valitaan. Merkitsemällä polynomeja lyhyemmin luettelemalla vain niiden kertoimet (esim. 110 vastaa polynomia ) saamme näin muodostuvat yhteen- ja kertolaskutaulukot muotoon:
Matemaattisesti voidaan osoittaa, että äärellisen kunnan kertolaskuryhmä eli multiplikatiivinen ryhmä on aina syklinen. Toisin sanoen on aina olemassa sellainen nollasta eroava alkio \alpha, jonka eksponentit \alpha^n, ovat erisuuret ja kattavat koko multiplikatiivisen ryhmän. Jokainen multiplikatiivisen ryhmän alkio saadaan potenssiinkorotuksella tästä ns. primitiivisestä alkiosta \alpha.
Potenssiinkorotus on tehokkaasti laskettavissa. Päinvastainen operaatio, eksponentin laskeminen annetulle multiplikatiivisen ryhmän alkiolle, on huomattavasti hankalampi operaatio. Tätä ongelmaa kutsutaan diskreetin logaritmin ongelmaksi äärellisessä kunnassa.
Santeri Alkio
Santeri Alkio (vuoteen 1898 Aleksander Filander, 17. kesäkuuta 1862 Laihia – 24. heinäkuuta 1930 Laihia) oli 1900-luvun alun johtavia suomalaisia poliitikkoja, kirjailija ja toimittaja, joka muistetaan ennen kaikkea Maalaisliiton (nykyisen Suomen Keskustan) perustajana ja ideologina.
Alkio oli myös erittäin tuottelias kirjailija sekä sanomalehti Ilkan perustaja ja päätoimittaja vuodesta 1906 vuoteen 1929. Oman nimensä lisäksi hän kirjoitti salanimillä Etelä-Pohjalainen ja Iiska Heikkiläinen.
Poliittinen ura
Alkio valittiin kansanedustajaksi ensimmäisissä eduskuntavaaleissa vuonna 1907 nuorsuomalaisten ja nuorsuomalaisen maalaisliiton vaaliliitosta. Eduskunnassa Alkio ryhtyi nopeasti yhteistoimintaan Maalaisliiton kanssa. Hän putosi eduskunnasta vaaleissa 1908 oltuaan Maalaisliiton ehdokkaana, mutta nousi takaisin 1909. Hän oli eduskunnassa vuosina 1909–1914 ja 1917–1922. Eduskunnan varapuhemiehenä hän oli vuodet 1917–1918, sekä sosiaaliministerinä 1919–1920. Toimiessaan sosiaaliministerinä Vennolan hallituksessa (15. elokuuta 1919 – 15. maaliskuuta 1920) hän oli raittiusmiehenä säätämässä Suomeen kieltolakia ja myös esitteli sen vastaavana ministerinä presidentti Ståhlbergin vahvistettavaksi.
Alkion näkemyksiä
Alkio oli innokas demokratian ja Suomen itsenäisyyden puolestapuhuja. Hän johti nuorisoseuraliikettä, joka ennen kaikkea halusi puolustaa maalaiselämän arvoja sekä vaalia raittiutta ja terveitä elämäntapoja. Raittiusihanteen synnyttämä tavoite oli tuolloin yhteinen myös niin herätys- kuin työväenliikkeelläkin.
Alkiolle tärkeä ihanne oli itsekasvatus, jossa yksilö opetti itseään hyviin tapoihin ja harrastuksiin ja taisteli pahoja taipumuksiaan vastaan. Tätä ihannetta hän korosti nuorisoseurassa.
Toisin kuin Maalaisliiton toinen varhainen johtohahmo Kyösti Kallio, Alkio oli enemmän ihanteellinen kuin käytännöllinen poliitikko. Hän asetti puolueelle korkeat tavoitteet, mutta ei ilmeisesti pystynyt kovin järkevästi ja käytännöllisesti selittämään, kuinka niihin päästään. Kalliolle tyypillistä sovitteluhalua ja yhteistyötä muiden puolueiden kanssa Alkio arvosteli mielistelynä. Sitä paitsi hän väitti, että Kallio kohteli muita maalaisliittolaisia kovemmin kuin muiden puolueiden jäseniä. Vetäydyttyään eduskunnasta takaisin kirjailijan ja toimittajan työhön vuonna 1922 Alkio ajoittain kommentoi poliittisia tapahtumia ja antoi neuvoja myös puoluetovereilleen. 1920-luvun loppupuolella Kallio antoi Alkiolle luvan neuvoa häntäkin, mutta ei luvannut noudattaa kaikkia hänen neuvojaan.
Alkio vastusti tiukasti Suomen muuttamista kuningaskunnaksi syksyllä 1918. Maalaisliitto oli vuoden 1918 valtiopäivien tynkäeduskunnassa kuitenkin vähemmistössä ja Alkion monet tasavaltaiset vastaehdotukset hylättiin. Alkio lausui monarkisesta hallitusmuodosta muun muassa:
Alkio oli myös pasifisti. Maan Ääni -lehdessä hän kirjoitti 15. tammikuuta 1920 aikaansa edellä olleen kirjoituksen: ”Kansojen liiton heimolaisajatuksena tulisi Euroopan niin ikään kiireesti ottaa harkitakseen kysymystä Euroopan Yhdysvalloista. On ilmeistä, että oman rauhansa vuoksi Euroopan täytyy ruveta johtamaan politiikkaansa siihen, että valtojen väliltä katoaa tarve pitää yllä sotajoukkoja, tullirajoja ja eriarvoista rahaa.” Alkio itse kertoi saaneensa vaikutteita muun muassa Mahatma Gandhin politiikasta.
Alkiota pidettiin vakaumuksellisena kristittynä, mutta hän toisaalta kannatti hyvin rehellistä omien epäilystensä tunnustamista. Hän oli vankasti uskonnonvapauden kannalla ja joskus arvosteli luterilaisen kirkon johtoa, mutta ei toisaalta halunnut liittyä vapaisiin herätysliikkeisiinkään. Vielä Paavo-poikansa käydessä rippikoulua 1910-luvun lopussa Alkio myönsi tälle, ettei hän silloin vielä pitänyt Jeesuksen kuolemaa lunastuksena. Ehtoollista Alkio piti ilmeisesti enemmän muistoateriana kuin Jeesuksen ruumiin ja veren nauttimisena. Ihanteellisena kristittynä Alkio uskoi, että parlamentarismin leviäminen oli osa Jumalan suunnitelmaa.
Alkio on tuonut suomalaiseen poliittiseen retoriikkaan useita nykyäänkin käytettäviä termejä. Näistä kuuluisimpia ovat esimerkiksi ”köyhän asia” ja ”edistyksen lippu”.
Alkio itsenäisyysmiehenä
Santeri Alkiolla on merkittävä, mutta huonosti tunnettu rooli varhaisena itsenäisyysmiehenä. Se alkaa piirtyä heti huhtikuun alusta 1917, jolloin hän sai tiedon nimityksestään perustuslakikomitean jäseneksi. Tämä K.J. Ståhlbergin johdolla toiminut komitea asetettiin tekemään ehdotuksia Suomen ja Venäjän tulevasta suhteesta ja laatimaan Suomelle uusi hallitusmuoto. Komitea oli Suomen tulevan poliittisen kehityksen kannalta merkittävä foorumi, jossa eri poliittisten suuntausten johtomiehet saattoivat keskustella vakavasti ja rakentavasti vielä silloin, kun se julkisessa poliittisessa elämässä ei enää onnistunut. Senaattiin ja eduskuntaan verrattuna komitea oli julkisuudelta hyvin suojassa.
Tämän lisäksi komitea todella onnistui toisessa päätehtävässään, sillä sen luonnoksen pohjalta eduskunta sääti kesällä 1919 itsenäisen Suomen hallitusmuodon, joka oli voimassa aina vuoteen 2000 saakka. Komitea oli Alkiolle todellinen näköalapaikka, minkä lisäksi hän oli eduskunnan varapuhemies ja oman eduskuntaryhmänsä puheenjohtaja. Hän oli tuolloin Suomen valtiollisen elämän eturivissä ja poliittisen uransa huipulla. Niin voi sanoa huolimatta siitä, että hän myöhemmin oli ministerinäkin. Ståhlbergin komitean itsestään selvänä lähtökohtana oli, että Suomi jatkaa osana Venäjän imperiumia, mutta Alkiolle kävi pian selväksi valtiosuhteen jatkumisen syvä ongelmallisuus. Kaikki vaihtoehdot olivat ilmassa ja kaikki huonoja, sillä ne kahlitsivat sitä uudistusohjelmaa, jota hän halusi ajaa. Hän seurasi kärsimättömänä kiistelyä muotoseikoista ja Suomen suhteesta Venäjän väliaikaiseen hallitukseen. Hän katsoi, että suomalaisten on itsensä nopeasti valmisteltava tasavaltalainen hallitusmuoto ja tehtävä siitä ehdotus Venäjän nykyiseen hallitukseen nojautuen. (Tarkoitti aluksi ruhtinas Georgi Lvovin, sitten heinäkuusta alkaen Aleksandr Kerenskin johtamaa hallitusta.) Alkiolle oli selvää, että uudistunut tsaarinvalta ei tunnusta Suomen asemaa, jos vastavallankumous palauttaa Venäjälle monarkian.
Huhtikuun lopulla Alkion ohjelmasta puuttui enää vain vaatimus täydestä suvereniteetistä. Hän puhui Suomen ja Venäjän vapaasta liitosta, jossa suhteet olisi järjestettävä pääasiassa riippumattomuuden pohjalle. Siihen olisi kuulunut myös oma sotaväki kansanmiliisin pohjalta ja venäläisten sotilaiden vetäminen pois Suomesta.
Toukokuun puolivälissä komitea käsitteli Suomen ja Venäjän tulevia taloussuhteita;  tulleja, Suomen oikeutta ulkomaan edustukseen, omaan kauppalippu un ja oikeuteen tehdä taloudellisia sopimuksia muiden maiden kanssa. Alkio korosti voimakkaasti taloudellista itsemääräämisoikeutta kansallisen olemuksen elinehtona ja piti sitä tärkeämpänä kuin valtioluita. Hän katsoi edelleen jatkuvan suursodan ylitse tulevaan rauhanaikaan ja odotti Euroopan maiden ryhtyvän  muodostelu-neuvotteluihin, joilla on taloudellinen tai sosialinen luonne. Niihin Suomen piti oman kansallisen etunsa nimissä päästä mukaan Venäjästä riippumatta.
Toukokuun lopussa Alkio laati luonnoksen eduskuntaryhmänsä kannanotoksi. Hän kirjoitti tekstiin niin selvän ajatuksen valtiollisesta itsenäisyydestä, ettei eduskuntaryhmä pysynyt mukana. Ensikäsittelyssä luonnos sai hyvän vastaanoton, mutta jo seuraavana päivänä tuuli oli kääntynyt. Yleinen varovaisuus ja taktiset näkökohdat pysäyttivät kannanoton, sitä ei julkaistu.
Pettynyt Alkio ruoski omiaan päiväkirjassaan:
Yksityiselämä
Alkion vanhemmat olivat maakauppias Juho Filander ja Maria Jakku. Hänen ensimmäinen puolisonsa 1884–1894 oli Serafina Mannila tämän kuolemaan asti, toinen vuodesta 1896 Anna Augusta Falenius. Vaasan hovioikeuden presidenttinä toiminut Paavo Alkio oli Alkion poika toisesta avioliitosta.
Muuta
Alkiota esittävä postimerkki julkaistiin vuonna 1962. Alkio-opisto on nimetty hänen mukaansa.
Fanaa
Fanaa on Kunal Kohlin ohjaama intialainen hindinkielinen draamaelokuva vuodelta 2006. Päärooleja näyttelevät Aamir Khan ja Kajol. Elokuva oli sekä yleisö- että arvostelumenestys ja se voitti kolme Filmfare Awards -palkintoa.
Juoni
Delhiläinen turistiopas Rehan (Aamir Khan) ja sokea kashmirilaistyttö Zooni (Kajol) rakastuvat toisiinsa, mutta heidät erottaa terrori-isku, jossa Rehanin uskotaan kuolleen. Myöhemmin selviää, että Rehan ei kuollutkaan vaan hän on iskusta vastuussa oleva kashmirikapinallinen. Seitsemän vuotta myöhemmin hänen kapinallisjärjestönsä lähettää hänet suorittamaan tehtävää Kashmiriin, missä hän kohtaa jälleen Zoonin.
Vastaanotto
Jotkut kriitikot arvostelivat Fanaata sen pituudesta ja epäuskottavasta juonesta, mutta elokuvaa pidettiin onnistuneena pääasiassa Kajolin ja Aamir Khanin roolisuoritusten sekä kemian vuoksi.
Box Office India julisti elokuvan ”superhitiksi”.
Kohu
Elokuvaa kieltäydyttiin esittämästä Gujaratin osavaltiossa Aamir Khaniin kohdistuvien protestien takia. Elokuvateatteri Jamnagarissa esitti sitä noin viikon ajan kesäkuussa 2006. Elokuvan esittäminen lopetettiin, kun mieskatsoja sytytti itsensä tuleen elokuvan väliajalla.
Jevgeni Mozer
Jevgeni Mozer (s. 18. toukokuuta 1993 Omsk, Venäjä ) on venäläinen jääkiekkoilija, joka edustaa KHL-seura Avtomobilist Jekaterinburgia. Hän on pelannut suurimman osan urastaan KHL:n Torpedo Nižni Novgorodin paidassa. Mozer on pelipaikaltaan hyökkääjä. Hän laukoo oikealta.
Ura
Mozer aloitti KHL-uransa Avangard Omskissa. Hän keräsi ensimmäisenä kautenaan 24:ssä ottelussa tehot 2+2=4. Kahden MHL-kauden jälkeen hän siirtyi takaisin KHL:ään. Mozer pelasi Torpedo Nižni Novgorodissa neljä kautta, kunnes hän siirtyi Moskovan Dinamoon. Mozer siirtyi kaudeksi 2019–2020 Avtomobilist Jekaterinburgiin.
Espanjalainen kapriisi
Espanjalainen kapriisi op. 34 on Nikolai Rimski-Korsakovin vuonna 1887 kirjoittama orkesteriteos, joka on nimensä mukaisesti vahvasti espanjalaisvaikutteinen. Säveltäjän itsensä johtama ensiesitys oli Pietarissa 31. lokakuuta 1887.
Espanjalainen kapriisi kestää esitettynä noin 16 minuuttia.
Aleks Haatanen
Aleks Haatanen (s. 16. marraskuuta 2000 Vantaa) on suomalainen jääkiekkoilija, joka edustaa SM-liigajoukkue Pelicansia. Hän on pelipaikaltaan vasen laitahyökkääjä. Haatanen laukoo oikealta.
Seuraura
Haatanen aloitti jääkiekkoilun seitsemänvuotiaana Kiekko-Vantaassa. Hän siirtyi C-juniori-ikäisenä Espoo Bluesiin, jossa Haatanen voitti kauden 2014–2015 päätteeksi C-nuorten Suomenmestaruuden. Kaudella 2015–2016 hän voitti tehoilla 9+21=30 koko C-nuorten SM-karsintojen syöttöpörssin ja sijoittui pistepörssissä toiseksi edellään vain joukkuetoveri Konsta Hirvonen. C-nuorten SM-sarjan runkosarjassa Haatanen oli Bluesin paras pistemies ja syöttäjä tehoilla 16+33=49, joilla hän sijoittui pistepörssissä viidenneksi. Pudotuspeleissä hän oli joukkueen paras pistemies ja syöttäjä tehoilla 3+6=9. Haatanen voitti kauden päätteeksi C-nuorten SM-hopeaa ja hänet valittiin ensimmäiseen tähdistökentälliseen. Haatanen siirtyi kaudeksi 2016–2017 Helsingin IFK:n B-nuoriin. Kaudeksi 2017–2018 hän palasi Bluesiin ja pelasi suurimman osan kaudestaan seuran A-nuorissa.
Kaudeksi 2018–2019 Haatanen siirtyi Pelicansin A-nuoriin.. Haatanen oli joukkueen kolmanneksi paras pistemies tehoilla 14+30=44. 21. marraskuuta 2018 seura lainasi hänet Mestis-joukkue Heinolan Peliittoihin Haatasen kanssa yhdessä A-nuorissa pelanneiden ketjukavereidensa Waltteri Merelän ja Sakke Hämäläisen kanssa. Haatanen pelasi siellä kauden aikana 14 runkosarjaottelua tehopistein 2+7=9. Hän debytoi Pelicansin SM-liigajoukkueessa 5. joulukuuta 2018 Hämeenlinnan Pallokerhoa vastaan. Ottelussa liigadebyyttinsä teki myös tutkapari Sakke Hämäläinen. Haatanen merkittiin Pelicansissa 13. hyökkääjäksi. Hän sai ottelussa jääaikaa 4.12 minuuttia. Haatanen pelasi kauden aikana kaksi SM-liigaottelua.
Toukokuussa 2019 Haatanen teki Pelicansin kanssa 2+1-vuotisen SM-liigasopimuksen. Samana kesänä NHL-varaamaton Haatanen osallistui Los Angeles Kingsin eurooppalaispelaajien leirille Saksassa. Syyskuussa seura lainasi hänet Peliittojen Mestis-joukkueeseen, jossa Haatanen pelasi suurimman osan kaudesta 2019–2020. Hänen varsinainen tulokaskautensa sarjassa toi 30 runkosarjaottelussa tehot 5+16=21. Viidessä Suomen Cupin ottelussa Haatanen teki tehot 1+2=3. Hän pelasi Pelicansin SM-liigajoukkueessa kauden aikana 15 runkosarjaottelua tehden neljä syöttöpistettä sekä kaksi Mestarien liigan ottelua ilman tehopisteitä. Haatanen pelasi runkosarjaotteluistaan 12 kevätkaudella, kun hän otti paikan Pelicansin kokoonpanosta, kun lopulta sarjataulukossa toiseksi viimeiseksi sijoittuneen joukkueen jätti useampi pelaaja.
Kaudella 2020–2021 Haatanen murtautui SM-liigatasolle, jossa hän pelasi varsinaisen tulokaskautensa tehden 45 runkosarjaottelussa tehot 7+12=19 ja viidessä playoff-ottelussa yhden maalin. Haatanen sijoittui runkosarjassa tulokkaiden pistepörssissä viidenneksi. Hän teki liigauransa avausmaalin 11. marraskuuta 2020 vieraissa Turun Palloseuraa vastaan. Huhtikuussa 2021 Haatanen teki Pelicansin kanssa vuoden mittaisen jatkosopimuksen. Lokakuussa hänen sopimustaan jatkettiin kahdella vuodella kevääseen 2024 saakka.
Haatanen voitti kauden 2022–2023 päätteeksi SM-hopeaa.
Maajoukkueura
Haatanen on pelannut 20 nuorten ja kuusi poikien maaottelua. Hän putosi viimeisten joukossa Suomen alle 20-vuotiaiden MM-leiriryhmästä vuoden 2020 turnaukseen. Haatanen edusti Suomea myös jääkiekon yksilötaitokilpailuissa Lillehammerissa järjestetyissä nuorten olympiakisoissa 2016, jolloin hän voitti pronssia.
Pelityyli
Jatkoaika.com-verkkolehden toimittaja Veeti Kantoluodon mukaan Haatanen on pienikokoinen, nopeasti liikkuva laituri, joka on tehnyt hyvin tehoja niin A-nuorten SM-liigassa kuin Nuorissa Leijonissa. Kantoluodon mukaan Haatasen vahvuuksiin lukeutuvat kiekonhallinta, luistelu ja pelin tekeminen, mutta hän omaa myös hyvän laukauksen. Kantoluodon mukaan Haatasen kehityskohteita on fyysisyyden nostamisessa miesten pelien tasolle sekä joukkuepelaamisessa, sillä hänellä on taipumusta sortua liian monimutkaisiin ratkaisuihin.
Haatanen on itse maininnut suurimmaksi vahvuudekseen mailankäsittelytaidon. Hän on kertonut seuranneensa Artemi Panarinia.
Muuta
Haatasen isä Jani on toiminut juniorivalmentajana Kiekko-Vantaan organisaatiossa.
M/S Kristina Thordén
M/S Kristina Thordén oli ruotsalainen rahtimoottorilaiva joka valmistui 28. huhtikuuta 1943 Crichton-Vulcan Oy:n Turun telakalta. Laivan omistaja oli Gustaf Thordén. Laiva oli laskettu vesille jo joulukuussa 1940 mutta sotatilanteen vuoksi laivan toimitus viivästyi. Laivan sisaralukset olivat M/S Carolina Thordén, M/S Mathilda Thordén ja M/S Selma Thordén.
Gustaf Thordén rekisteröi laivan toukokuussa 1944 Ruotsin lipun alle ja se siirrettiin heinäkuussa 1944 Ruotsiin Gåshagaan kunnostettavaksi. Laiva asetettiin kunnostuksen jälkeen liikenteeseen kesäkuussa 1945. Lokakuussa 1946 laiva oli Atlantilla matkalla Bostoniin kun sen konehuoneessa syttyi tulipalo jossa neljä miehistön jäsentä kuoli. Sisaralus Selma Thordén tuli palossa pahoin vaurioituneen laivan avuksi ja hinasi sen korjattavaksi Uddevallan telakalle Ruotsiin. Korjausten jälkeen laiva palasi liikenteeseen syyskuussa 1947.
Marraskuussa 1961 Kristina Thordén törmäsi sumussa yhteen Kööpenhaminasta Osloon matkalla olleen tanskalaisen M/S H. P. Prior matkustajalaivan kanssa. Vuonna 1968 laiva myytiin panamalaiselle Marhalieto Cia Navigation SA varustamolle ja se sai nimekseen Alexfan. Syyskuussa 1968 eteläafrikkalaisen Durbanin satamaan saapuneen laivan lastiruumassa syttyi tulipalo jonka sammuttaminen kesti kaksi viikkoa. Palossa korjauskelvottomaksi tullut laiva myytiin Durbanissa huutokaupalla ja romutettiin huhtikuussa 1970.
Jeremy Swayman
Jeremy Swayman (s. 24. marraskuuta 1998 Anchorage, Alaska) on yhdysvaltalainen jääkiekkoilija. Hänen pelipaikkansa on maalivahti. Hän edustaa NHL-seura Boston Bruinsia.
Swayman edusti yliopistotasolla Mainen yliopistoa vuosina 2017–2020. Junioriurallaan hän saavutti MM-pronssia alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa 2018. Boston Bruins varasi Swaymanin vuoden 2017 varaustilaisuuden 111. pelaajana. Swayman debytoi NHL:ssä huhtikuussa 2021 Philadelphia Flyersia vastaan. Elokuussa 2023 Swayman teki Bruinsin kanssa yksivuotisen ja 3,475 miljoonan dollarin arvoisen jatkosopimuksen. Hän pelasi ensimmäisellä kaudellaan Bostonissa kymmenen ottelua voittaen niistä seitsemän. Swayman teki maajoukkue debyyttinsä vuoden 2022 jääkiekon MM-kisoissa.
James Tiptree Jr.
James Tiptree Jr. (oikea nimi Alice Bradley Sheldon, 1915 Chicago, Illinois – 1987 McLean, Virginia) oli yhdysvaltalainen tieteiskirjailija. Sheldon tunnetaan novelleistaan, joiden parhaimmisto on koottu kokoelmaan Her Smoke Rose Up Forever (1990). Häneltä on suomennettu romaani Hävittäjä (1978).
Vuonna 1991 perustettiin hänen nimeään kantava James Tiptree, Jr. -palkinto. Palkinnon nimi muutettiin Otherwise -palkinnoksi 2019.
CEFTA
pienoiskuva|CEFTAn lippu
CEFTA  on Keski- ja Kaakkois-Euroopan maiden talousliitto. Sen perustamisesta sovittiin vuonna 1992 Visegrád-ryhmään kuuluvien maiden Puolan, Tšekkoslovakian ja Unkarin kesken. Tšekkoslovakian hajotessa vuonna 1993 sekä Tšekki että Slovakia liittyivät sopimukseen. Sopimus astui voimaan vuonna 1994. Slovenia liittyi mukaan vuonna 1996, Romania vuonna 1997, Bulgaria 1999 ja Kroatia 2002. Vuonna 2004 Puola, Slovakia, Slovenia, Tšekki, ja Unkari jättivät järjestön liittyessään Euroopan unioniin. Vuonna 2006 Makedonia liittyi CEFTAan. Vuonna 2007 Bulgaria ja Romania jättivät järjestön liittyessään EU:hun. Samana vuonna CEFTAan kuitenkin liittyivät Albania, Bosnia ja Hertsegovina, Kosovo, Moldova, Montenegro ja Serbia.
Saapaskari (Oulu)
Saapaskari on saari Saapaskarinselällä Perämerellä Oulun edustalla. Se sijaitsee noin kuusi kilometriä Oulunsalon Riutunkarista pohjoiseen ja noin 13 kilometriä luoteeseen Oritkarin satamasta ja Oulujoen suulta. Läheiset saaret ovat Laitakari, Äijänkumpele ja Korkiakari. Saarella on vanha kalastajamaja, joka toimii Oulun Työväen Pursiseura ry:n sauna- ja retkipaikkana. Saapaskari on metsästyskieltoaluetta.
Saari on pääosin koivumetsän ja harmaaleppäpensaikon peitossa, rannoilla kasvaa ruoikkoa. Saaren koillispuolella on pieni kivikkosaareke.
Morten Korch
Morten Korch (1876 Over Holluf, Tanska – 1954 Kööpenhamina, Tanska) oli tanskalainen kirjailija. Ensimmäisissä teoksissaan hän kertoi kotikaupungistaan mutta siirtyi 1910 viihdekirjallisuuteen. Hän kirjoitti yli sata viihderomaania. Niille on ominaista maaseutunostalgia, romantiikka ja dramaattiset käänteet.
Tuplajäät
pienoiskuva|Siilinjärven Toivalassa sijaitseva [[Toivalan jäähalli.]] Tuplajäät on jäähalliyhtiö jolla on kaksi jäähallia. Jäähallit sijaitsevat Siilinjärven Toivalassa, sekä Kuopion Lippumäessä. Molemmissa halleissa on nimensä mukaisesti kaksi koko ajan käytössä olevaa kaukaloa. Halleissa voi harrastaa varauksen mukaan jääkiekkoa, taitoluistelua, kaukalopalloa ja curlingia.
Molemmissa halleissa on kahvila-ravintolatilat, kokoustilat ja kuntosalit.
Tuplajäillä voi harrastaa jääurheilua ympäri vuoden.
Lähteet
62.98222°N, 27.72028°W
Tuhansien silmien edessä
Juoni
Monista sanomalehdistä pois potkittu, viinaan ja naisiin menevä reportteri Chuck Tatum (Kirk Douglas) on rahaton. Autonsa rikkouduttua New Mexicon osavaltiossa hän puhuu itselleen pienen Albuquerque Sun-Bulletin -lehden reportterin paikan maaseudulta. Vuoden verran hän onnistuukin olemaan juomatta. Eräänä päivänä hän kuulee paikallisen miehen Leon jääneen loukkuun maan alle ollessaan tekemässä arkeologisia kaivauksia. Tatum ryhtyy manipuloimaan paikallista šeriffiä ja muita asianosaisia niin, että miehen pelastamisoperaatio venyy mahdollisimman pitkäksi ja Tatum ehtii saada sille mahdollisimman laajaa julkisuutta eri medioissa. Tatum saa juonittelukumppanikseen loukkuun jääneen Leon vaimon (Jan Sterling), joka on kyllästynyt mieheensä ja tämän huonosti tuottavaan yritykseen. Kun mediaryöpytys alkaa tuoda tuhansia uteliaita kylään, yrityksen myynti moninkertaistuu. Operaation pitkittyessä Leon vointi alkaa heiketä ja Tatum tulee katumapäälle. Hän yrittää nopeuttaa pelastustöitä, mutta Leo ehtii kuolla. Tatum unohtaa raportoida tilanteesta lehdelleen ja saa taas potkut. Hän raahautuu lehtensä toimitukseen tunnustaakseen tekonsa, mutta kuolee toimituksen lattialle.
Vastaanotto
Tuhansien silmien edessä voitti Venetsian elokuvajuhlien Grand Prix’n.
Marcel Fischer
Marcel Fischer (s. 19. elokuuta 1978 Biel/Bienne) on sveitsiläinen kalpamiekkailija. Fischer asuu Baselissa ja edustaa Fechtgesellschaft Basel-seuraa. Hänen valmentajinaan toimivat Rolf Kalich ja Manfred Beckmann. Ammatiltaan hän on ortopedi. Marcel Fischer on 190 cm pitkä ja painaa 80 kg.
Fischer voitti kalvan olympiakultaa vuoden 2004 olympialaisissa Ateenassa. Fischer on ensimmäinen sveitsiläinen miekkailun olympiavoittaja.
Burgundin Johanna
Burgundin Johanna (noin 1291] – [[1330) oli Burgundin kreivitär, josta tuli Filip V:n puolisona Ranskan kuningatar.
Vuonna 1307 Johanna avioitui Filip V Pitkän kanssa. Johannasta tuli Burgundin kreivitär vuonna 1315 nimellä Johanna II isänsä, Burgundin kreivi Otto IV:n kuoltua. Vuonna 1329 hänestä tuli myös Artois'n kreivitär äitinsä kuoltua.
Avioliitosta Filipin kanssa syntyi ainakin kolme lasta:
Filip kuoli vuonna 1322 ja Johanna jäi leskeksi.
Ossi Mildh
Sven Osvald ”Ossi” Mildh (12. toukokuuta 1930 Helsinki – 16. syyskuuta 2015 Helsinki ) oli suomalainen yleisurheilija.
Mildhin päälaji oli 400 metrin aitajuoksu, jossa hän voitti EM-pronssia Bernissä 1954 ennätystuloksellaan 51,5. Samoissa kisoissa hän voitti pronssia myös 4 × 400 metrin viestijuoksussa. Helsingin olympialaisissa 1952 Mildh karsiutui 400 metrin juoksun alkuerissä ajalla 50,2. Pitkän viestin joukkue, jossa hän juoksi toisen osuuden, karsiutui alkuerissä ajalla 3.16,4. Mildh osallistui myös vuoden 1956 olympialaisiin sekä 1958 EM-kilpailuihin.
Mildh voitti 110 metrin aidoissa Suomen-mestaruuden vuonna 1957. Hän saavutti samoissa kisoissa kultaa myös 400 metrin aidoissa. Vuonna 1953 hän sai kultaa sekä 400 metrillä että 400 metrin aidoissa, vuonna 1954 kultaa 400 metrin aidoissa ja hopeaa 110 metrin aidoissa, vuonna 1958 kultaa 400 metrin aidoissa ja vuonna 1960 hopeaa 400 metrin aidoissa. Mildh kuului myös HIFK:n nelikkoon, joka voitti 4 × 400 metrillä SM-kultaa kolme kertaa peräkkäin vuosina 1952–1954.
Seuratasolla Mildh edusti HIFK:ta. Hän sai 6. tammikuuta 1955 Sport Pressenin kultamitalin parhaana suomenruotsalaisena urheilijana.
Mildh pelasi myös käsipalloa ja jääkiekkoa. Käsipallossa hän voitti Suomen-mestaruuden HIFK:ssa vuonna 1951. Jääkiekossa hän pelasi Arsenalin ja HIFK Hockey:n riveissä 60 ottelua vuosina 1948 - 1962. Mildh pelasi myös neljä A-maaottelua.
Formula 3000 Belgian Grand Prix 2004
Formula 3000 Belgian Grand Prix 2004 oli Formula 3000 -kauden 2004 yhdeksäs osakilpailu, joka ajettiin 28. elokuuta Circuit de Spa-Francorchamps’n moottoriradalla Belgiassa. Kilpailu ajettiin Formula 1:sten Belgian GP:n ohessa.
Three Days
Three Days on Jane’s Addictionin kappale, joka löytyy yhtyeen vuoden 1990 albumilta Ritual de lo Habitual. Kappale on albumin ensimmäinen single, yhdessä kappaleen ”Stop!” kanssa, sillä molemmat julkaistiin samana päivänä. Perry Farrell kirjoitti kappaleen vuonna 1986 ja yhtye esitti sen livenä ensimmäisen kerran vuonna 1987.
Formula 3000 Belgian Grand Prix 2004
Kilpailun voitti Arden International -tallin kuljettaja Robert Doornbos. Toiseksi sijoittui Doornbossin tallikaveri Vitantonio Liuzzi, joka varmisti sarjan mestaruuden.
Three Days
Kappale
Kappale kertoo siitä, kun Farrelin ystävä Xiola Blue saapui Los Angelesiin isänsä hautajaisiin. Los Angelesissa hän asui Farrelin ja hänen tyttöystävänsä kanssa kolmen päivän ajan. Kappale on yhtyeen pisin. Se alkaa Farrelin lausumalla runolla, joka jatkuu musiikin "alla" lähes koko kappaleen ajan. Pitkä kappale sisältää paljon psykedeleelisiä ja progressiivisiä vaikutteita.
Single
Yhtye halusi julkaista kappaleen albumin Ritual de lo Habitual ensimmäisenä singlenä. Warner Brosin mielestä kappale oli liian pitkä, saavuttaakseen suosiota, joten se kehotti yhtyettä julkaisemaan mieluummin kappaleen Stop! singlenä. Kun sopua ei löytynyt, yhtye ja Warner Bros. päättivät julkaista molemmat kappaleet singleinä. Singlestä on julkaistu monia eri versioita, eri formaateille. Jotkut niistä sisältävät myös kappaleen "Stop!".
Kappaleet
CD ja 12' Vinyyli
7' Vinyyli
1. puoli
CD, Kasetti, 12' Vinyyli (Three Days/Stop!)
Šin
Šin (tai sin) on heprealaisen, foinikialaisen ja aramealaisen kirjaimiston 21. kirjain. Se on kreikkalaisen sigman, latinalaisen S:n sekä kyrillisten С:n ja Ш:n edeltäjä. Heprealaisessa numerojärjestelmässä šinillä on lukuarvo 300.
Heprean kielessä šin ääntyy joko tavallisena s-äänteenä (kuten samekh) tai suhuäänteenä. Vokalisoidussa tekstissä kirjaimen päällä on piste edellisessä tapauksessa vasemmalla (sin), jälkimmäisessä oikealla (šin). Voikalisoimattomassa tekstissä piste jätetään yleensä pois. Kirjaimen nimi tulee hammasta tarkoittavasta sanasta: hammas on yhä hepreaksi שן, šen.
Juutalaisen perinteen mukaan kotien ovenpielessä on pieni kotelo (mezuza), joka sisältää joitakin pergamentille kirjoitettuja Tooran jakeita. Mezuzan päälle on kirjoitettu šin-kirjain, joka on alkukirjain sanasta Šadai (Kaikkivaltias).
Esimerkkejä:
Iso-Peranka
Iso-Peranka on järvi Suomussalmen kunnassa Kainuun koillisosassa. Järven pinta-ala on neljä neliökilometriä ja tilavuus noin 41,6 kuutiohehtometriä. Etäisyys Kajaanista on 139 kilometriä pohjoiskoilliseen.
Maantiede
Iso-Perangan pituus lounaasta koilliseen on seitsemän kilometriä. Järvi on kapeahko, suurin leveys on noin kilometrin. Keskiosan kapein kohta on noin 300 metriä. Koillisessa järvi haarautuu useisiin lahtiin. Iso-Perangan pohja kumpuilee, vähintään 30 metriä syviä kohtia on useita, kuten myös matalikkoja. Syvin kohta, 37 metriä, sijaitsee järven länsiosassa. Järven itäisin osa on matalaa, mutta sielläkin on 10-metrisiä syvänteitä. Kaikkiaan noin kahdeksasosa järvestä on vähintään 20 metriä syvä. Niin ikään noin kahdeksasosa on korkeintaan kaksi metriä syvä. Luusua sijaitsee järven koillisrannalla.
Iso-Perangassa sijaitsee 20 saarta. Niiden yhteenlaskettu pinta-ala on noin 8,6 hehtaaria. Kaikki saaret ovat yli aarin laajuisia, yksi on yli hehtaarin laajuinen. Saaritiheys lisääntyy järven matalaa koillisosaa kohden kuljettaessa. Järven koilliskolkassa on noin kolmen hehtaarin laajuinen Isosaari.
Perangan kylä sijaitsee Iso-Perangan itäpuolella. Järven lounaisella rannalla levittäytyy Peranganniemen kulttuurimaisema. Järven etelärantaa kulkee maantie. Iso-Perangan lounaispuolella sijaitsee Pieni-Peranka, jonka korkeustaso on myös 241,7 metriä merenpinnan yläpuolella. Järviä yhdistävä salmi on yli sata metriä leveä. Pieni-Perangan lounaispuolinen Siikajärvi on myös samantasoinen, sinne johtava Siikasalmi on noin 60 metriä leveä.
Iso-Perangan vesitilavuus on 41 625 000 kuutiometriä.
Iso-Peranka (59.584.1.001) kuuluu Iso-Perangan alueeseen (59.584), joka on kolmannen jakovaiheen vesistö Oulujoen vesistössä (59). Toinen jakovaihe on Lounajoen valuma-alue (59.58) ja ensimmäinen on Kiantajärven reitin valuma-alue (59.5).
152/45 C
thumb|152/45 C Helsingin [[Kuivasaari|Kuivasaaressa]] pienoiskuva|152/45 C Sulkavan [[Sarsuinmäen tykkipatterit|Sarsuinmäellä]] 152/45 C (152 millimetrin 45 kaliiperin merikanuuna mallia Canet) oli suomalainen nimi venäläiselle kaliiperiltaan 152 millimetrinen tykille, jonka suunnittelija oli Gustave Canet (1846-1913). Putken pituus oli 45 kaliiperia. Kanuunoita oli käytössä Suomessa toisen maailmansodan aikaan vajaat sata kappaletta. Tykille käytetään myös sen lavetista riippuen nimeä 152/45 CL laivalavetilla, 152/45 CLo Lokomon valmistamalla lavetilla, 152/45 CR rannikkolavetilla tai 152/45 CMet Pietarin metallitehtaan valmistamalla lavetilla sekä 152/45 CRaut rautatietykki.
Sin
Sin tarkoittaa seuraavia asioita:
152/45 C
Tykki suunniteltiin Ranskassa 1890-luvun alussa. Tykin valmistuksen lisenssi ostettiin Venäjälle ja valmistus alkoi 1895. Tykit palvelivat Venäjän-Japanin sodassa, jossa niissä osoittautui olevan suunnitteluvikoja, joiden vuoksi putki saattoi katketa laukaistaessa. Putkea vahvistettiin sodan jälkeen. Tykki palveli ensimmäisessä maailmansodassa myös maavoimissa.
Suomen itsenäistyttyä 152/45 C -tykkejä oli maassa noin sata. Suomalaiset käänsivät putken ylösalaisin, jolloin hidastus- ja palautuskoneisto tuli yläpuolelle ja korotuskulma suureni, pidentäen kantamaa. Samalla tykin lataustapaa muutettiin niin, ettei sitä tarvinnut palauttaa nollakorotukselle, mikä paransi tulinopeutta. Siitä tuli Suomen raskaan rannikkotykistön pääase. Suomi menetti tykeistä sotien aikana parisenkymmentä ja sai muutaman sotasaaliina. Sodan päättyessä tykkejä oli käytössä noin 60, mutta niiden putket olivat kuluneita. Ne uudistettiin 1950-luvulta alkaen 152/50 T -tykeiksi korvaamalla putket Tampellan valmistamilla pidemmillä putkilla. Viimeiset alkuperäisillä putkilla varustetut tykit olivat palveluksessa Hästö-Busössä Tammisaaressa 1990-luvulle asti. Kaksi tykkiä on nykyään museotykkinä.
Töre
Töre on taajama, seurakunta ja entinen kunta Norrbottenin läänissä Pohjois-Ruotsissa. Nykyisin nämä kaikki kuuluvat Kalixin kuntaan.
Olympiamitalisti, hiihtäjä Sven-Åke Lundbäck on syntyisin Törestä.
Tören satama on Perämeren ja siten koko Pohjanlahden pohjoisin satama.
Taajama
Tören taajamassa on nykyisin noin 1 100 asukasta, ja oikealla olevan tietolaatikon tiedot koskevat juuri taajamaa. Taajaman asukasluku on ollut suurimmillaan noin 1 400 henkeä vuonna 1990. Tören satama on Pohjanlahden ja samalla myös Itämeren pohjoisin kohta. Eurooppatiet E4 ja E10 kulkevat Tören kautta.
Töre alkoi kasvaa 1800-luvulla kun vapaaherra Samuel-Gustav Hermelin perusti Töreforsin ruukin vuonna 1799. Ruukki käsitti pajan, sahan ja myllyn. Siellä sijaitsi Norrlannin suurin masuuni ja Norrbottenin ensimmäinen malmirata. Ruukki oli hyvin merkittävä ja edisti seudun kasvua. Muutamia ruukin alkuperäisiä rakennuksia on yhä jäljellä kylässä.
Seurakunta
Tören seurakunta perustettiin vuonna 1909 erottamalla se Alakainuun seurakunnasta. Vuosina 1929–1991 seurakunta oli jaettuna Tören ja Morajärven (ruots. Morjärv) kirkonkirjapiireihin (ruots. kyrkobokföringsdistrikt). Kummassakin entisessä kirkonkirjapiirissä sijaitsee oma kirkko. Tören kirkko on vihitty käyttöön vuonna 1936 ja Morajärven kirkko vuonna 1929.
Kaislasara
right|250px right|250px
Rodokrosiitti
Rodokrosiitti (mangaani(II)karbonaatti, MnCO3) on yleensä väriltään vaaleanpunainen mineraali, jonka väri voi vaihdella hyvin haaleanpunaisesta aina tummanpunaiseen asti. Väri voi olla myös kellertävänharmaa tai ruskea. Rodokrosiitti esiintyy usein aggregaatteina (geol. termi: toisiinsa vain ulkonaisesti liittyvien osien kokonaisuus), raidallisina, akaattia muistuttavina muodostumina (ks. kuvat).
Rodokrosiitti muodostuu maankuoren hydrotermisissä vyöhykkeissä, jossa vesi ja maan sisäinen lämpö ovat kosketuksissa toisiinsa.
Rodokrosiitti saa värinsä mangaanista, ja se on nimetty kreikan kielen sanan rhodos (suom. ruusu, ruusunpunainen) mukaan. Se onkin tärkeä mangaanimalmi, korukivikäytön lisäksi.
Rodokrosiitin viiru on valkoinen ja kiilto lasimainen, joskus helmiäismäinen. Se on kovuudeltaan 3,5–4 Mohs'in asteikolla eli suhteellisen pehmeä ja helposti naarmuuntuva korukiveksi (puukko, teräs ja lasi naarmuttavat).
Mineraalin tunnettuja löytöpaikkoja Suomessa on Lapuan Simpsiö ja Ylistaron Vittinki, jossa esiintyy myös sen sisarmineraalia rodoniittia. Muita mainittavia esiintymiä maailmalla ovat mm. Tschiaturi, Ural Venäjällä, Freiberg, Itä-Saksa; Jugoslavia, Unkari, Romania ja Yhdysvallat.
Rodokrosiitin kiteet ovat harvinaisia, se esiintyy useimmiten massamaisina muodostumina, mutta joskus löytyy suuriakin kiteitä. Suurimmat tähän mennessä löydetyt rodokrosiittikiteet ovat olleet pituudeltaan lähes 5 cm ja niitä on löydetty mm. Coloradosta, Yhdysvalloista; Freibergistä, Saksasta; Romaniasta ja Perusta.
Suomisen Ollin tempaus
Suomisen Ollin tempaus on Orvo Saarikiven ohjaama mustavalkoinen suomalainen elokuva vuodelta 1942 ja toinen kuudesta Suomisen perhe -elokuvasta.
Suomisen Ollin tempaus kertoo kahden helsinkiläisen perheen elämästä muutamana toukokuun lopun päivänä talvisodan päätyttyä, välirauhan ja säännöstelyn aikaan 1941. Sen teema on yhteiskuntaluokkien kohtaaminen. Suomisen Ollin tempaus tuo valkokankaille virkamies-Suomisten rinnalle työläis-Suomiset. Maanviljelijäväestöä edustaa Mattilan väki Hämeestä. Sosiaaliryhmänä Suomisen virkamiesperhe edusti aikanaan vain noin kolmea prosenttia Suomen väestöstä. Sekä porvarisperhe, työläisperhe että maalaisperhe tulevat elokuvassa mallikelpoisesti toimeen keskenään.
Elokuvan ohjaajan vaihduttua Toivo Särkästä Orvo Saarikiveen varatuomari Suominen ei enää seikkaillut liike-elämässä, vaan oli nyt hieman syrjemmälle siirretty lempeän huolehtiva, mutta tarvittaessa johtajuutta osoittava perheen pää. Päärooleihin nousivat selkeästi perheen keskimmäiset lapset Olli (Lasse Pöysti) ja Pipsa (Maire Suvanto).