cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Nämforsenin kalliopiirrosalue
Asuinpaikka-alue Ställverket
Ställverket sijaitsi kosken etelärannalla Brådön-saarta vastapäätä. Asuinpaikan tutki kokonaan Bertil Almgren ja Sverker Janson vuosina 1944−1945. Vuonna 2004 sitä tutkittiin vielä syvemmältä, jotta selviäisi löytyykö sieltä vielä vanhempia kulttuurikerroksia. Tutkittu alue oli 125 metriä pitkä ja 10−40 metriä leveä ja se sijaitsi 10 metriä korkean joentörmän päällä sen tasaisella kohdalla.
Löytöaineisto sisälsi 701 nuolenkärkeä tai kärjen katkelmaa, 753 kaavinta, 9 veistä, 3 kirvestä ja 6 talttaa. Hiekan joukosta siivilöitiin noin 6 kilogrammaa keramiikan sirpaleita. Keramiikan joukossa esiintyi muun muassa hieman imitoitua tekstiilikeramiikkaa, kiukaistenkeramiikkaa ja varhaista pronssikauden keramiikkaa. Rautakauden aineistossa oli runsaasti ohutta asbestikeramiikkaa.
Strontiumoksidi
Strontiumoksidi (SrO) on strontium- ja oksidi-ionien muodostama epäorgaaninen ioniyhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää muiden strontiumyhdisteiden valmistamiseen, lasitteiden valmistukseen, lääketieteessä ja pyrotekniikassa.
Ominaisuudet
Huoneenlämpötilassa strontiumoksidi on hygroskooppista valkoista jauhetta tai kiteitä. Yhdisteen alkeiskoppi on kuutiollinen ja sen kiderakenne on samanlainen natriumkloridin kanssa. Muille maa-alkalimetallioksideille tyypillisesti se on emäksinen oksidi, joka reagoi veden kanssa muodostaen strontiumhydroksidia ja hitaasti hiilidioksidin kanssa strontiumkarbonaatiksi. Reaktio veden kanssa on voimakkaasti eksoterminen. Kuumennettaessa sitä hapen kanssa muodostuu strontiumperoksidia. Nikkeliä sisältävän metalliseoksen tai platinan pinalla strontiumoksidilla on sinertävänvihreä fluoresenssi, kun sitä viritetään fotoneilla.
Valmistus ja käyttö
Strontiumoksidia voidaan valmistaa kuumentamalla metallista strontiumia hapen läsnä ollessa. Yleensä sitä valmistetaan kuitenkin kuumentamalla strontiumkarbonaattia tai strontiumnitraattia.
Strontiumoksidia käytetään muiden strontiumyhdisteiden kuten strontiumhydroksidin ja -peroksidin valmistamiseen. Kuumennettaessa alumiinin kanssa se pelkistyy metalliseksi strontiumiksi. Yhdistettä käytetään myös pyrotekniikassa, lääketieteessä, keramiikassa lasitteiden valmistuksessa fluksina hyvin myrkyllisen bariumoksidin sijasta ja tyhjiöputkien valmistamiseen. Aikaisemmin sitä käytettiin kuvaputkitelevisioiden putkien valmistuksessa.
Kolmiloikka olympialaisissa
Kolmiloikka on kuulunut olympialaisten lajivalikoimaan jokaisissa nykyaikaisissa olympialaisissa. Ensimmäisissä nykyaikaisissa olympialaisissa Ateenassa vuonna 1896 kolmiloikka oli ensimmäinen laji jossa olympiamitaleista kilpailtiin. Kilpailun voittajasta James Connollystä tuli näin nykyaikaisen olympiahistorian ensimmäinen olympiavoittaja. Antiikin ajan Olympian kisat oli käyty viimeisen kerran noin 1500 vuotta aiemmin.
Miesten kolmiloikan olympiahistorian menestynein urheilija on kolme olympiakultaa voittanut Neuvostoliiton Viktor Sanejev. Naisten kolmiloikka tuli olympialaisten ohjelmaan vasta Atlantan olympialaisiin vuonna 1996. Naisten menestynein on urheilija on Kamerunin Françoise Mbango Etone. Hän on saavuttanut olympiakultaa kahdesti.
Vauhditon kolmiloikka
Vuosina 1900–1904 olympialaisten ohjelmassa oli myös vauhditon kolmiloikka.
Jillian Michaels
Jillian Michaels (s. 18. helmikuuta 1974) on henkilökohtainen kuntosaliohjaaja ja -valmentaja Los Angelesista, Kaliforniasta. Parhaiten Michaels tunnetaan televisiosarjoista The Biggest Loser ja Losing It With Jillian. Jillianilla on Haitilta adoptoitu tytär ja poika.
The Biggest Loser
Michaels teki debyyttinsä sarjan ensimmäisessä jaksossa vuonna 2004. Hän valmensi Punaista joukkuetta vuoteen 2006 asti, kunnes hänen tilalleen tuli Kim Lyons. Michaels kuitenkin palasi vuonna 2007 Mustan joukkueen valmentajana vastassaan Kim Lyonsin Punainen joukkue ja Bob Harperin Sininen joukkue. Lyons ei jatkanut enää vuonna 2008, joten Michaels palasi hänen tilalleen. Yhdessä Bob Harperin kanssa hän valmensi myös Australian suurimmassa pudottajassa. 7. joulukuuta 2010 Michaels ilmoitti Twitterissään, että yhdestoista kausi olisi hänen viimeisensä.
4. syyskuuta 2012 ilmoitettiin, että Jillian palaa Suurimman Pudottajan 14 tuotantokaudella.
Riian linna
thumb|Riian linna. thumb|Riian linna 1700-luvulla. Piirros: [[Johann Christoph Brotze.]] Riian linna on Latvian pääkaupungin Riian päälinna Väinäjoen varrella. Linnan on perustanut Saksalainen ritarikunta vuonna 1330, mutta sen rakennukset ovat lähinnä 1600-luvulta. Linnan omistajat ovat yleensä hallinneet koko maata. Historian saatossa Baltian omistuksesta ovat sotineet monet maat: ensin Puola, jolle linna kuului vuoteen 1621, jolloin Ruotsi valloitti Riian ja suuren osan Liivinmaata, kunnes vuonna 1710 Venäjän tsaari Pietari Suuren armeija sai sen haltuunsa suuren Pohjan sodan yhteydessä.
Nykyisin linnassa on Latvian presidentin kanslia sekä Latvian historiallinen museo.
Linnassa syttyi 20. kesäkuuta 2013 tulipalo, joka tuhosi rakennuksen historiallista irtaimistoa sekä katto- ja lattiarakenteita.
Finnish Snooker Challenge
Finnish Snooker Challenge on Suomessa järjestetty snookerin ProAm-turnaus (osallistujina niin ammattilaispelaajia kuin amatöörejäkin). Tapahtuma järjestettiin ensimmäisen kerran helmikuussa 2010 Suomen Turussa. Pelipaikkana toimi Sports Club Turku.
Finnish Snooker Challenge 2010
Turnaus järjestettiin 12.-14.2.2010 ja tähän otti osaa yhteensä 32 pelaajaa, jotka pelasivat ensin kahdeksassa neljän pelaajan alkulohkossa (A-H), joista 16. parhaan joukkoon pääsivät kunkin lohkon kaksi parasta pelaajaa.
Kovatasoisia ammattilaispelaajia
Tapahtumaan osallistuivat ammattilaistason huippupelaajista kolminkertainen ranking-turnauksen finalisti Ryan Day (Wales, #6), vuoden 1997 maailmanmestari Ken Doherty (Irlanti, #44), Masters- ja UK Championship-voittaja Matthew Stevens (Wales, #26), maailmanmestaruusturnauksen semifinalisti Joe Perry (Englanti, #12) sekä turnauksen voittanut kaksinkertainen maailmanmestari (2000 ja 2003) Mark Williams (Wales, #15) . Suluissa olevat luvut ovat kauden 2009/2010 ranking-sijoitukset. Näiden lisäksi ammattilaispelaajista Turkuun saapuivat tuore Euroopan mestari David Hogan (Irlanti) ja paluun ammattilaisen Main Tourille ansainnut Bjorn Haneveer (Belgia). Brittein saarilta maineikkaimpien pelaajien mukana tulivat myös aikaisemmin Main Tourillakin esiintyneet Alfie Burden (Englanti) ja eläkkeelle jäänyt Darren Morgan (Wales) sekä muutamaan otteeseen lähellä pääkiertuepaikkaa ollut Craig Steadman (Englanti). PIOS-kiertueelta (haastajakiertue) olivat myös mukana Hans Blanckaert (Belgia) ja Brendan O'Donoghue (Irlanti).
Pohjoismaisia haastajia
Suomen nimekkäin osallistuja oli ainut pääkiertueella esiintynyt suomalainen Robin Hull, joka eteni finaaliin voittaen neljännesfinaalissa Dohertyn 5-3 ja semifinaalissa Stevensin 5-4. Roopen lisäksi suomalaisia pelaajia oli turnauksessa useita. Näistä menestyneimmät ovat Kauppisen lisäksi Eurosportilla snookerlähetyksiä selostanut Ville Pasanen sekä turnauksen järjestäjä Jyri Virtanen, jotka ovat voittaneet useita Suomen mestaruuksia. Muita suomalaispelaajia olivat Juha Erkinmikko, Markku Hämäläinen, Mika Karhu, Johannes Kauhanen, Pessi Lyyra, Kimmo Lång, Antti Mannila, Timo Salovaara, Antti Tolvanen, Olli-Pekka Virho, Valtteri Virtanen, Aleksi Vuori sekä Magnus Glader.
Suomalaisten haastajien ohella turnaukseen otti osaa ruotsalaispelaajia, jotka valittiin Ruotsissa järjestetyistä satelliittiturnauksista. Ruotsalaisia haastajia olivat Mats Eriksson, Andreas Svedstedt ja Henrik Svedstedt.
Viihdettä ja tasaisia pelejä
Perjantain alkulohkopeleissä huippuammattilaiset näyttivät heti ensimmäisissä peleissä sadan pisteen ylittäviä lyöntisarjoja.
Turnauksen edetessä nähtiin paljon tasaisia pelejä ja viimeisiä ratkaisevia eriä. Robin Hull pelasi kahdessa ottelussaan kaikki erät: 16. parhaan joukossa Darren Morgania vastaan hän voitti 4-3 ja semifinaalissa hän nousi 1-3 -tappioasemasta 5-4 voittoon Matthew Stevensiä vastaan. Amatööripelaajien kovasta taistelusta huolimatta 16. parhaan joukosta ylöspäin eteni näistä vain Hull.
Ahmattiahvenet
Ahmattiahvenet (Champsodontidae) on lyhtyahvenkalojen lahkon kalaheimo, joka elää indopasifisen merialueen syvissä vesissä.
Lajit ja anatomia
Ahmattiahventen heimoon kuuluu vain yksi suku Champsodon ja siinä 13 lajia, muiden muassa ahmattiahven (Champsodon vorax). Ahmattiahvenet ovat pitkulaisia ja suuripäisiä mutta pienikokoisia kaloja, jotka kasvavat 15–40 cm pitkiksi. Niillä on kaksi selkäevää, etummainen on lyhyt ja piikikäs ja taaempi pidempi ja pehmeäruotoinen, ja myös peräevä on hyvin pitkä. Vatsaevät ovat pitkät ja sijaitsevat pienikokoisia rintaeviä edempänä. Suu on suuri, se ulottuu silmien taakse. Hampaat ovat terävät. Yleisväri on ruskehtava, kyljet ovat hopeanväriset, ja ruumiissa voi olla tummempia laikkuja.
Levinneisyys
Ahmattiahvenia tavataan Afrikan rannikolta ja Punaiseltamereltä Havaijille ulottuvalta vyöhykkeeltä. Niitä on tavattu läheltä pohjaa 400–1100 metrin syvyydestä ja ne mahdollisesti nousevat öisin lähemmäksi pintaa. Kalat liikkuvat suurina parvina ja saalistavat pienempiä eläimiä.
Songs from Black Mountain
Songs from Black Mountain on yhdysvaltalaisen vaihtoehtorockyhtye Liven vuonna 2006 julkaistu studioalbumi. Albumin kaikki kappaleet on sekä säveltänyt, sanoittanut että sovittanut laulaja-kitaristi Ed Kowalczyk. Albumin kappaleista ”The River”, ”Mystery” ja ”Wings” julkaistiin myös singlet. Myöhemmin kuitenkin selvisi, että albumin kappale ”Sofia” oli kaikkein menestynein yhtyeen kappale.
Yasiel Puig
Yasiel Puig Valdés (s. 7. joulukuuta 1990 Cienfuegos) on kuubalainen baseballpelaaja. Hän on ulkopelipaikaltaan koppari.
Songs from Black Mountain
Kappaleet
Kaikki kappaleet säveltänyt, sanoittanut ja sovittanut Ed Kowalczyk.
Yasiel Puig
Puig edustaa tällä hetkellä MLB-liigassa pelaavaa Los Angeles Dodgersia. Hän teki seuran kanssa kesällä 2012 seitsenvuotisen sopimuksen, arvoltaan 42 miljoonaa dollaria.
Amerikanlehmus
Amerikanlehmus (Tilia americana) on malvakasveihin kuuluva kesävihanta puu, joka kasvaa alkuperäisenä Pohjois-Amerikan itä- ja keskiosissa. Tämä suurikokoinen puu on pohjoisimmaksi levinnyt lehmuslaji Pohjois-Amerikassa ja kaupallisesti merkittävä sahapuu Isojenjärvien ympäristössä.
Ulkonäkö ja koko
thumb|left|200px|Amerikanlehmus François André Michaux’n teoksessa The North American Sylva vuodelta 1819. Amerikanlehmus on nopeakasvuinen puu, joka alkaa tuottaa siementä 15 vuoden iässä ja voi elää yli 200 vuoden ikäiseksi. Yleensä se kasvaa 23–40 metriä korkeaksi ja rinnankorkeusläpimitaltaan 90–120 senttimetriä paksuksi. Suotuisissa olosuhteissa se voi kuitenkin kasvaa jopa 43 metriä korkeaksi ja 140 senttimetriä paksuksi.
Amerikanlehmuksella on lähelle maanpintaa levittäytyvä juuristo, yksihaarainen ja muhkuraton runko, leveä ja pyöreä latvus sekä lyhyet ja heiveröiset, usein alaviistot haarat. Nuorissa puissa kaarna on sileää ja ohutta mutta puun ikääntyessä se alkaa halkeilla ja paksuuntua ja muuttuu harjanteiseksi – vanhojen puiden tyviosassa kaarna voi olla noin tuuman paksuista.
Nuori haararanka on kalju, ja silmut ovat suuria ja pulleita. Ruodilliset lehdet sijaitsevat varrella kierteisesti ja niissä on pienet ja varhain karisevat korvakkeet. Lehtilapa on 8–14 senttimetriä pitkä, leveänpuikea ja hertta- tai tylppätyvinen ja siinä on isot ja otakärkiset laitahampaat. Sekä lehden tummanvihreä yläpinta että vaaleampi alapinta ovat kaljuja; alapinta voi olla myös harvaan tähtikarvainen.
Amerikanlehmus on yksikotinen, hyönteispölytteinen kasvi, joka kukkii kahden viikon ajan kesäkuussa. Sen kukinto on riippuva viuhko, joka on kiinnittynyt kellanvihreään tukilehteen ja muodostuu 4–40 pitkäperäisestä ja tuoksuvasta, kellanvalkoisesta kukasta. Verhiö koostuu viidestä lehdestä samoin kuin 1 senttimetriä leveä, säteittäinen, kellomaiselta näyttävä teriö. Kukat ovat kaksineuvoisia ja niissä on monia heteitä, joista viisi on terälehtimäisiä. Hedelmä on 5–10 millimetriä leveä, palleromainen, sileä pähkylä, jonka sisällä on yksi tai kaksi siementä. Pähkylät kypsyvät syys–lokakuussa, minkä jälkeen tuuli, painovoima ja villieläimet levittävät ne puun ympäristöön.
Amerikanlehmuksen siementuotanto alkaa noin 15 vuoden iässä ja lakkaa yleensä viimeistään 100 vuoden iässä. Hyvät siemenvuodet kertautuvat 1–3 vuoden välein. Siemenet itävät kuitenkin huonosti ja laji leviääkin parhaiten tyvi- ja kantovesojen avulla, joita se kasvattaa runsaasti.
Levinneisyys
thumb|Vanhojen amerikanlehmusten kaarna halkeilee voimakkaasti. Amerikanlehmus on kotoisin Pohjois-Amerikan itä- ja keskiosista. Sen levinneisyysalue ulottuu koillisessa New Brunswickin lounaisosiin, luoteessa Manitoban kaakkoisreunalle, lounaassa Oklahoman koilliskulmaan ja kaakossa Pohjois-Carolinan läntisimpiin osiin.
Elinympäristö
Amerikanlehmus sietää kohtalaisesti varjostusta ja menestyy parhaiten melko kosteassa ja hienojakoisessa maaperässä, joka sisältää runsaasti typpeä. Yleensä se kasvaa kuivissa tai tuoreissa, keski- tai runsasravinteisissa lehti- ja sekametsissä mutta joskus myös kalliomailla ja soilla.
Amerikanlehmus kasvaa tavallisesti yksittäisinä puina muiden lehtipuiden joukossa ja muodostaa vain harvoin puhtaita metsiköitä. Se on lisävaltapuu sokerivaahterametsissä, joita esiintyy erityisesti Minnesotan keskiosissa ja Länsi-Wisconsinissa. Muita samoilla alueilla viihtyviä lajeja ovat valkosaarni, punatammi, amerikanhumalapyökki, punavaahtera ja valkojalava.
Amerikanlehmus viihtyy mantereisessa mutta melko kosteassa ilmastossa, jossa talvet ovat kylmiä ja kesät lämpimiä. Sen kasvukausi vaihtelee levinneisyysalueen pohjoisosien 80 päivästä eteläosien 180 päivään. Vuotuinen sademäärä on pienimmillään 530 millimetriä levinneisyysalueen länsireunalla ja enimmillään 1 140 millimetriä sen koillisosissa. Suotuisimmilla kasvupaikoilla vuoden keskilämpötila on 18–27 celsiusastetta ja vuotuinen sademäärä 250–380 millimetriä.
Käyttö
Puusepät arvostavat suuresti amerikanlehmuksen kevyttä ja pehmeää, helposti työstettävää puuainesta. Se on kaupallisesti merkittävä sahapuu Isojenjärvien ympäristössä, ja siitä valmistetaan teollisesti muun muassa tynnyreitä, laatikoita, puuviilua, lastuvillaa ja selluloosaa. Lisäksi sen nilasta saadaan niintä, jota käytetään köysien, mattojen ja korien punonnassa. Se on myös yleinen hunajakasvi, ja sitä on istutettu paljon katujen varsille Yhdysvaltojen itäosissa.
Amerikanlehmus on tärkeä ravinnonlähde ja pesäpaikka villieläimille. Valkohäntäpeura syö sen versoja ja nuoria lehtiä ja mehiläiset saavat sen kukista mettä. Monet pienet nisäkkäät ja linnut, esimerkiksi morsiosorsa ja amerikanpalokärki, kovertavat pesäkolonsa sen helposti lahoavaan puuhun.
Møren hiippakunta
Møren hiippakunta on Norjan kirkon hiippakunta johon kuuluu Møre og Romsdal Norjassa, ja sen piispanistuin sijaitsee Moldessa, kuten myös sen tuomiokirkko. Hiippakunta perustettiin vuonna 1983, kun Sunnmøre siirrettiin Bjørgvinin hiippakunnasta ja Romsdal sekä Nordmøre Nidarosin hiippakunnasta muodostamaan yksi uusi hiippakunta. Vuodesta 2008 Møren piispana on ollut Ingeborg Midttømme.
Caroline Wärn
Caroline Erika Alexandra Wärn (s. 13. huhtikuuta 1988 Pedersöre) on suomalainen yleisurheilija. Hän kilpailee pääasiassa 400 ja 800 metrin juoksussa. Hän edustaa IK Falkenia ja hänen valmentajansa on Guy Storbacka.
Aikuisten SM-kisoista Wärn on saavuttanut kahdeksan mitalia; pronssia 4 × 100 metrin viestijuoksussa, kultaa, kaksi hopeaa ja kaksi pronssia 4 × 400 metrin viestijuoksussa sekä kaksi pronssia 4 × 800 metrin viestijuoksussa.
Møren hiippakunta
Rovastikunnat
Hiippakunta jakautuu seitsemään rovastikuntaan, jotka puolestaan jakautuvat 97 seurakuntaan.
== Piispat ==
Mihail Pletnjov
pienoiskuva|upright|Mihail Pletnjov (2007) Mihail Vasiljevitš Pletnjov (s. 1957 Arkangeli) on venäläinen pianisti, kapellimestari ja säveltäjä. Hän syntyi muusikkoperheeseen ja opiskeli 13-vuotiaasta lähtien pianonsoittoa Moskovan konservatoriossa Jakov Flijerin ja Lev Vlasenkon johdolla. Hän voitti vuonna 1978 kansainvälisen Tšaikovski-kilpailun ja pääsi tämän mahdollistamana esiintymään lukuisiin länsimaihin. Hän teki ensiesiintymisensä kapellimestarina vuonna 1980.
Vuonna 1989 Pletnjov perusti Venäjän kansallisorkesterin, joka saavutti hänen johtamanaan kansainvälistä tunnustusta. Hän esiintyi myös useiden ulkomaalaisten orkesterien vierailevana kapellimestarina. Hän on levyttänyt sekä pianosolistina että kapellimestarina. Hän on menestynyt säveltäjänä muun muassa konsertollaan alttoviululle. Tämän teoksen kantaesitti vuonna 1998 Moskovassa Juri Bašmet Pletnjovin itsensä johtaman Venäjän kansallisorkesterin kanssa.
Pletnjov levytti Venäjän kansallisorkesterin kanssa muun muassa palkitusti Tšaikovskin kuusi sinfoniaa. Vuonna 2005 Pletnjov sai Grammyn levytyksestä, jolla hän soittaa itse sovittamansa Tuhkimon kahdella pianolla Martha Argerichin kanssa.
James Sharp
James Sharp -nimisiä henkilöitä ovat:
Kendo Anthem
"Kendo Anthem" on rap-yhtye Teflon Brothersin 16. huhtikuuta 2014 julkaistu single. Kappale on vuoden 2014 jääkiekon maailmanmestaruuskilpailujen Suomen virallinen kisakappale.
Kappaleen kertosäkeellä kuullaan espoolaisen Sunan koulun kuoron laulua.
Kendo Antherm on versio Runo & The Zateliten kappaleesta "Poika kotiin".
Kappale on myynyt kultaa, ja se on myös mukana virallisella Leijonat 2014 -kokoelma-albumilla.
Estádio Governador Plácido Castelo
Estádio Governador Plácido Castelo on jalkapallostadion, joka sijaitsee Fortalezassa Brasiliassa. Stadion on otettu käyttöön vuonna 1973 ja sen yleisökapasiteetti on 63 903. Se toimii paikallisseurojen Ceará Sporting Clubin ja Fortaleza Esporte Cluben kotikenttänä. Sillä myös pelattiin vuoden 2014 jalkapallon MM-kilpailuiden otteluita.
Hjkr 5 Warun
MS Warun oli Stockholms Rederi AB Svean rahtialus, joka pakko-otettiin toisen maailmansodan alkaessa apuristeilijäksi Ruotsin merivoimille. Sodan jälkeen alus palautettiin omistajilleen.
Valmistus
Stockholms Rederi AB Svea tilasi aluksen Landskronasta Öresundsvarvetilta, missä köli laskettiin telakkanumerolla 34. Alus laskettiin vesille 7. tammikuuta 1935 ja valmistui 21. toukokuuta.
Palvelus
Alus aloitti 24. toukokuuta Stockholms Rederi AB Svealla liikennöinnin Göteborgin ja Norrlandin välillä. Se ajoi karille 27. joulukuuta 1939 Tukholman saaristossa Gåsörenissä ja alus siirrettiin korjattavaksi Finnbodan telakalle.
Toinen maailmansota
Merivoimat kutsui aluksen palvelukseen Neuvostoliiton aloitettua hyökkäyksen Suomeen 30. marraskuuta 1939. Alus siirrettiin 27. joulukuuta Tukholmaan Finnbodan telakalle, jossa sille tehtiin muutostöitä ja se aseistettiin. Työt aluksella saatiin päätökseen 5. huhtikuuta 1940, jolloin se liitettiin Tukholmaan sijoitettuun laivueeseen. Alukselle asennetut kaksi HMS Sölvellä (numero 35) ja HMS Folkella (numero 36) ollutta 12 cm M/1894C -kanuunaa (numerot 19 ja 20) ja kaksi HMS Äranin 57 millimetrin M/1889B -tykkiä (numerot 167 ja 217). Lisäksi alukselle asennettiin kuusi tyypin M/1933C syvyyspomminheitintä ja kaksi 8 millimetrin M/1936 ilmatorjuntakonekivääriä sekä kaksi M/15 torpedoputkea. Aluksen muuna varustuksena oli M/1931 paravaanijärjestelmä, 400 watin lyhytaaltoradio, 3 watin FM-radio M/1939 ja kolme lyhytaaltovastaanotinta M/1939.
Sodan jälkeen
Euroopan sotatoimien päätyttyä alus palautettiin 25. lokakuuta 1945 omistajilleen, joka liitti sen laivastoonsa alkuperäisellä nimellä. Aluksella syttyi 3. elokuuta 1956 karilleajon seurauksena tulipalo ja se upposi Hävringen edustalle. Hylky nostettiin ja se siirrettiin Finnbodan telakalle. Hylky myytiin Sten A. Olssonille Göteborgiin, jonne se hinattiin. Alus sai uuden nimen Margit.
Vuonna 1964 alus myytiin edelleen Stena AB:lle, joka myi sen seuraavana vuonna Kyprokselle Levante Shipping Companylle. Alus sai uuden nimen Aristides. Vuonna 1979 alus myytiin Panamaan Astritis Maritime Inc.:lle, joka nimesi sen Riversideksi. Seuraavana vuonna Italian tulli takavarikoi aluksen 22. toukokuuta tupakan salakuljetuksesta. Alus siirrettiin Salernoon, jossa se oli ainakin pari seuraavaa vuotta. Alus poistettiin rekisteristä 1997.
Arlette Ben Hamo
Arlette Ben Hamo (ent. Moynié, s. 22. maaliskuuta 1930 Saint-Martin-de-Fontenay, Calvados, Ranska) on entinen ranskalainen yleisurheilija, jonka päälaji oli viisiottelu.
Arlette Ben Hamo voitti 20-vuotiaana Brysselin EM-kilpailuissa 1950 kultaa viisiottelussa kerättyään silloisen pistetaulukon mukaan 3 204 pistettä. Hänen tuloksensa ottelun osalajeissa olivat 10,11 m kuulantyönnössä, 150 cm korkeushypyssä, 26,1 s 200 metrin juoksussa, 12,4 s 80 metrin aitajuoksussa sekä 518 cm pituushypyssä. Bernin EM-kilpailuissa 1954 hän sijoittui 11:nneksi tuloksella 4 106 pistettä uudistetulla pistetaulukolla.
Eeli Jokinen
Eeli Valentin Jokinen (5. helmikuuta 1888 Peräseinäjoki – 2. elokuuta 1963 Jyväskylä) oli suomalainen Vapaakirkon saarnaaja ja sisälähetystyöntekijä sekä kirjailija.
Perhe
Jokisen vanhemmat olivat maanviljelijä Valentin Mäkirinta, myöh. Jokinen, ja Sanna Jokinen, o.s. Vainionpää. He avioituivat vuonna 1885.
Jokiset ostivat raivaamattoman korpitilan kauniilta paikalta Peräseinäjoen ja Jalasjärven rajalta. Työntäyteinen aika alkoi. Nousi rakennus toisensa jälkeen, peltomaata raivattiin. Uudistila vaati melkoisia varoja. Sitten isän piti mennä sotapalvelukseen Alavudelle. Velkasitoumuksia ei pystytty maksamaan. Silloin isä päätti lähteä Amerikkaan tarkoituksenaan ansaita tarvittavia varat velkojen maksuun. Uhkarohkeitten seikkailujen jälkeen – sotapalvelus oli kesken, oli saatava passi – isä saapui Yhdysvaltoihin.
Kotiin jäivät vaimo Sanna ja perheeseen syntyneet kolme poikaa: Urho Johannes 1886, Eeli Valentin 1888 ja William Matias 1889.
Ortodoksinen Pokrovan seurakunta
Ortodoksinen Pokrovan seurakunta on Suomessa toimiva Moskovan patriarkaatin alainen ortodoksinen uskonnollinen yhdyskunta. Seurakuntaan kuuluu nykyään noin 350 jäsentä. Sen kirkko sijaitsee Munkkiniemessä Helsingissä. Yhteisö on saanut nimensä Pokrovasta eli Jumalanäidin Neitsyt Marian suojeluksen juhlasta. Yhteisön aiempi alkuperäinen nimi oli Yksityinen kreikkalais-katolinen kirkollinen yhdyskunta Viipurissa.
Eeli Jokinen
Perhe
Toivo saada hyödyntää isän Amerikan ansioita petti. Tuli onnettomuuksia. Muutaman Amerikka-vuoden jälkeen Bessemerin kaivoksilla Michiganissa työskennellyt perheen isä kuoli vuonna 1894 loukkaannuttuaan vakavasti rautakaivoksessa. Tieto isä-Valentinin kuolemasta levisi velkojille Peräseinäjoella. Nämä ottivat oikeudettomasti Jokisen omaisuutta. Kuka otti hevosen, ketkä lehmät, ketkä muuta tavaraa. Jokainen otti mitä, halusi. Perhe joutui muuttamaan. He aluksi asuivat useassa paikassa, mutta myöhemmin Rauhalan isäntä tuli jonkin ajan perästä uskoon ja rakennutti mailleen Jokisille pienen rakennuksen, Ilolaakson. Velkamiehet olivat jakaneet Jokisen tilan pellot ja rakennukset.
Ennen aviota Sanna Jokinen toimi Peräseinäjoella perustetun kiertokoulun opettajana, oli jo tyttösenä isänsä mukana rakentamassa nälkävuosien aikana hätäaputöinä toteutettua ”tokerotietä” sekä Homppuojaa kaivettaessa suo-ojituksessa. Sieltä huonoista työskentelyoloista hän lienee saanut reumatismin alun, mikä vaikeutti hänen elämäänsä. Kun perhe joutui kotoaan lähtemään, tilapäistöiden palkka ei ollut riittävä perheelle. Leipä oli tiukassa. Ilolaksossa asuessaan äiti aloitti yksityisopetuksen. Välillä joku Sanna-äidin uskonystävistä kuuli sisäisen äänen: ”Vie ruokaa niille orvoille, heillä on suuri nälkä eikä mitään syötävää.” Kolme poikaa polvistuivat ja kiittivät Jumalaa rukouksensa kuulemisesta. Perheen lapset Urho, Eeli ja William Jokinen joutuivat aluksi kerjäämäänkin. Perheen äiti oli jossakin vaiheessa päässyt elämään uskossa ja toimi Vapaan Lähetyksen puhujana, kirjojen myyjänä sekä sielunhoitajana. Myöhemmin Eeli ja William myivät hengellisiä kirjoja ja itse tekemiään puuveistoksia. Varsinkin rautalangan päässä olevat linnut olivat suosittuja. Jos pyrstöstä painoi ja päästi irti, linnut nokkivat. Jos kirjat jossakin eivät menneet kaupaksi, Eeli keksi vaihtokaupan: kirjaa vastaan ruokaa talosta. Näinkin saatiin perheelle elantoa.
Ortodoksinen Pokrovan seurakunta
Historia
Pokrovan seurakunta perustettiin Viipurissa vuonna 1926. Yhteisön perustivat 20 Viipurissa asunutta venäläissyntyistä ortodoksia, jotka halusivat varmistaa perinteisen venäläisen ortodoksian säilymisen itsenäistyneessä Suomessa. Yhteisön itsenäistymisen taustalla oli nk. ajanlaskukiista eli Suomen ortodoksisessa kirkossa syntynyt kiista siirtymisestä juliaanisesta ajanlaskusta gregoriaaniseen ajanlaskuun. Uusi gregoriaaninen ajanlasku otettiin käyttöön Suomen ortodoksisessa kirkossa vuonna 1923 ja luostareissa vuonna 1925. Osa venäläisistä ei kuitenkaan hyväksynyt siirtymää, joka heidän mielestään soti ortodoksisen kirkon kanoneita vastaan.
Eeli Jokinen
Perhe
Kasvavat pojat keksivät kaikennäköistä, jolloin äiti turvautui ruumiilliseen kuritukseen. Kuitenkin myöhemmin hänen asenteensa muuttui ja hän puhui lempeästi ja pyysi, että Herra muuttaisi poikien sydämen. Se auttoi.
Suhde esirukoilevaan äitiin oli läheinen äidin elinajan. Sanna Jokisen vaellus päättyi 1.6.1924.
Eeli Jokisen kotipaikaksi tuli Jyväskylä avioitumisen myötä vuonna 1916. Elämänkumppaniksi tuli valokuvaaja Hilma Helin, jolla oli Hellas-niminen valokuvausliike. Heidän perheeseen syntyivät Anna-Liisa, Saara, Erkki ja Sakari. Sakari sairastui vakavasti kolmivuotiaana ja hänen elämälankansa sammui. Vuonna 1951 Hilma Jokisella usko vaihtui näkemiseen lyhyen sairausjakson jälkeen. Vuonna 1952 Eeli avioitui Anna Rauhamäen kanssa.
Ortodoksinen Pokrovan seurakunta
Historia
Talvisodan jälkeen Pokrovan seurakunta muutti vuonna 1939 Kangasniemelle Mikkelin lähelle ja vuoden 1940 keväällä Helsinkiin aluksi Meilahteen (nykyisin Villa Angelica) ja sittemmin Munkkiniemeen. Vuonna 1945 Evlogi palasi Moskovan patriarkaatin yhteyteen, ja hänen mukanaan myös Pokrovan seurakunta liittyi osaksi Venäjän kirkkoa. Siitä tuli osa Leningradin ja Novgorodin hiippakuntaa.
Óliver Torres
Óliver Torres Muñoz, yleensä vain Óliver (s. 10. marraskuuta 1994 Navalmoral de la Mata, Espanja) on espanjalainen jalkapalloilija. Hän edustaa espanjalaisseura Sevillaa ja on pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja.
Ortodoksinen Pokrovan seurakunta
Historia
1980-luvun loppupuolella Pokrovan seurakuntaan kuului enää parisataa etupäässä iäkästä ihmistä, ja toiminta näytti hiipuvan. Sittemmin toiminta on elpynyt Suomeen muuttaneiden venäläisten mukana, ja seurakuntaan kuuluu noin 350 jäsentä.
Eeli Jokinen
Tiiviissä työssä
Eeli Jokinen oli useita kertoja lapsena hengenvaarassa, mutta pelastui. Kerran hän luiskahti kiveltä ja hän suistui virran kuljetettavaksi. "Jumalan ihmeenä on pidettävä, miten palasin jälleen elämään", Jokinen kertoo. Toisella kertaa hän oli kuoleman partaalla tervaveden seassa tervatynnyrissä. Kolmannella kerralla matkittiin oravaa ja kisattiin, että kuka hyppää pisimmän matkan toiseen puuhun. Eelin ote lipsahti ja hän putosi huiman matkan. Hän ajatteli kuolevansa palattuaan tajuihinsa. Päähän ja kylkeen koski henkeäsalpaavasti. "Elmäni ja tuleva työni olivat Kaikkivaltiaan suunnitelmissa jo aikoja sitten" Jokinen arvioi. Hän ei antanut elämäni sammua huimissa leikeissä.
Óliver Torres
Seurajoukkueura
Torres liittyi Atlético Madridin junioriakatemiaan vuonna 2008 ollessaan 13-vuotias. Hän pelasi ja kehittyi neljän vuoden ajan madridilaisseuran junioreissa, kunnes silloinen edustusjoukkueen päävalmentaja Diego Simeone nosti hänet edustusjoukkueen mukaan.
Derrick Favors
Derrick Bernard Favors (s. 15. heinäkuuta 1991 Atlanta, Georgia) on yhdysvaltalainen koripalloilija, pelipaikaltaan iso laitahyökkääjä. Hän edustaa NBA-liigassa pelaavaa New Orleans Pelicansia.
Eeli Jokinen
Tiiviissä työssä
Jokinen tuli vuonna 1906 uskoon. Kirjoja levittäessään hänelle tuli halu antautua kokonaan Herran työhön. Hän aloitteli sananjulistusta, kävi Tampereella Vapaan Lähetyksen saarnaajakoulun ja ryhtyi evankeliumin työhön. William-veli pian myös hänkin ryhtyi sananjulistajaksi käytyään Tampereen saarnaajakoulua. Eeli ja William Jokinen pitivät herätyskokouksia aluksi Etelä-Pohjanmaalla. Erityisesti Kauhava, Lapua ja Jalasjärvi joutuivat herätyksen piiriin. - Erään kevätkesän Eeli vietti Pietarissa ja Inkerinmaalla saarnaten Herran sanaa. thumb|left|250px| Eeli Jokinen. Teoksessa Herra kutsui meidät. Veljesten kaupunkikausi oli vuosina 1911–1920. Tällöin kymmenkunta Suomen suurinta kaupunkia tuli evankelioinnin kohteeksi. Kulkuyhteyksien helpottamiseksi saarnaajaveljekset ostivat Nurmon Kouran pysäkiltä pienen mökin, jonne äiti ja saarnaajaveljekset muuttivat. Tällöin Peräseinäjoelta kolmen peninkulman matka asemalle jäi pois. Urhosta oli tullut maanviljelijä ja hän asui vaimonsa kotitilalla. Vuonna 1911 Eeli ja William pitivät ensimmäiset kuukausia kestäneet kaupunkiherätyskokouksensa Oulussa, Kuopiossa, Mikkelissä ja Helsingissä. Paikkakunnilla pidettiin monta kymmentä kokousta, Helsingissä oli kymmenen viikon herätyskokoussarja. Vuonna 1912 olivat vuorossa Hämeenlinna, Lahti, Viipuri ja Jyväskylä. Vuonna 1913 oli Tampereella kymmenen viikon kokoussarja. Alkanut maailmansota haittasi kokousten pitämistä. Kuitenkin tällöin mm. Kotka, Helsinki ja Pori olivat kokouskaupunkeina.
Óliver Torres
Seurajoukkueura
Huhtikuussa 2012 Torres oli ensimmäistä kertaa edustusjoukkueen kokoonpanossa ottelussa Real Betisiä vastaan, ilman että hän oli pelannut ainuttakaan ottelua vielä edes seuran reservijoukkueessa. Virallisen ensiesiitymisensä edustusjoukkueessa hän teki kauden 2012–2013 avausottelussa Levantea vastaan tultuaan vaihdosta kentälle 64. peliminuutilla.
Derrick Favors
Ennen ammattilaisuraansa Georgia Techissä yhden kauden ajan yliopistokoripalloa pelannut Favors oli vuoden 2010 NBA:n varaustilaisuuden kolmas varaus. Favors pelasi hänet varanneessa New Jersey Netsissä tulokaskaudellaan 2010–2011 yhteensä 56 ottelua, kunnes hänet myytiin helmikuun lopulla Utah Jazziin, osana toiseen suuntaan siirtyneen Deron Williamsin vaihtokauppaa.
Eeli Jokinen
Tiiviissä työssä
Mainittakoon Christian Endeavour-järjestön konferenssi kesällä 1912 Oslossa. Huippukohdaksi tuli, kun kuningas Haakon VII puolisoineen ja poika Olav ottivat vastaan 600 konferenssiin osallistujaa aterialle ja seurustelemaan. Jokisen veljekset olivat mukana ikimuistoisessa tapahtumassa.
Herätyskokouksia pidettiin sitten useissa Suomen kaupungeissa. Vapaan Lähetyksen, myöhemmin Vapaakirkon työtovereista mainittakoon Jokisten veljesten historiassa äiti Sanna Jokinen, Oskari Jalkio, Vilho Rantanen ja Hilja Aaltonen. Mikkelin nuorisokokouksesta tuli käänteentekevä Eelis Gulinille, tulevalle Tampereen piispalle. Eeli ja William Jokinen pitivät herätyskokoustaan. Gulin totesi siitä illasta ”Annoin itseni Jumalalle”. Eeli ja William Jokinen saivat olla välikappaleina. Samassa kokouksessa oli mukana myös tuleva arkkipiispa Ilmari Salomies. Toinen tuleva arkkipiispa Aleksi Lehtonen ja Jokisen veljekset pitivät yhteisiä nuorisojuhlia Jyväskylän seminaarilla vuonna 1913. Elinikäinen ystävyys tulikin Lehtosen ja veljesten välille.
Kansainvälinen kausi alkoi vuonna 1920. Jokiset kävivät evankelioimassa Virossa ja Skandinaviassa. Yhdysvalloissa he olivat vuonna 1922. Kahdeksan kuukautta kestänyt työjakso eri puolilla Amerikkaa oli rasittavan työntäyteinen. Seuraamuksena Eeli oli yhdeksän kuukautta työkyvytön. Vuonna 1926 oli voimallinen kokoussarja Helsingissä. Veljekset jatkoivat kokoussarjojaan 1930-luvulla ja jossakin määrin myöhemminkin.
Jyväskylän seurakunta aloitti Keski-Suomen maakuntaan ulottuvan työn vuonna 1921, jolloin perustettiin Keski-Suomen Piirilähetys tätä työtä varten. Kesällä 1925 Jokisen veljekset tekivät uuden aluevaltauksen. He hankkivat suuren yli 1000 henkilöä vetävän kokousteltan. Siitä tuli suurmenestys - tosin vastustajat nimittivät sitä "Jokisen veljesten sirkukseksi". Isossakyrössä, Tampereella ja Mikkelissä pidettiin ensimmäiset telttakokoukset, joita mainostettiin tehokkaasti edeltä käsin. Mikkelissä puhujia oli eri hengellisistä piireistä. Jokisten kokouksissa oli myös tunnusomaista käden nostaminen uskonratkaisun merkiksi.
Romanityö
Eeli Jokisen nuoruudessa helmikuussa 1905 Peräseinäjoen Kihniänkylälle saapui Oskari Jalkio pitämään hengellisiä tilaisuuksia, joiden tarkoituksena oli tavoittaa erityisesti romaneja. Heitä oli Jalkion mukanakin, sillä seurueeseen kuuluivat myös Otto ja Iina Palmroth, jotka olivat tulleet uskoon vain vähän aikaisemmin. Vaikka ennen kaikkea romanit olivatkin Jalkion ja kumppaneiden mielessä, tilaisuuksiin toki olivat kaikki tervetulleita. Niihin osallistui muiden mukana myös Eeli Jokinen. Näissä kokouksissa Eeli myös teki hengellisen ratkaisunsa ja häntä olivat uudelle tielle siunaamassa Jalkion lisäksi myös Otto ja Iina Palmroth. Eeli oli silloin kuusitoistavuotias.
Eelin sydämellä romanit olivat voimakkaasti. Eelillä oli tapana tilaisuuden lopuksi ehdottaa, että laulettaisiin Apo himlako hoffos. Eeli oli siinäkin mielessä uraauurtava, että hän teki tiettävästi ensimmäisen romanikielisen lauluvihkosen. Syksyllä 1938 pidettiin Keuruulla romanijuhlat. Eeli Jokinen kirjoitti näistä juhlista mm. "Joka kerran on ollut mukana romanikansan hengellisillä juhlilla, hän haluaa tulevaisuudessakin olla aina mukana siellä, missä ne juhlivat, niin siunatut juhlat ovat olleet. Lämpimästi kehotan seurakuntia järjestämään kokouksia markkina-aikana, kun romaniheimon jäseniä on enemmän yhdessä." Romanit osallistuivat vuonna 1963 tilaisuuteen Joensuussa viisi päivää ennen Eeli Jokisen kuolemaa. Tämä oli Eelin viimeinen sananjulistus.
Gideon-työ
Kristityt liikemiehet ja viranhaltijat jakavat Raamattuja opiskelijoille, sairaaloihin, hotelleihin. Eeli lähti varauksettomasti mukaan. Hän toimi aktiivisesti Gideon-työssä. Hän oli usein mukana jaettaessa Raamattuja kohteisiinsa sekä perustamassa uusia veljespiirejä Keski-Suomeen ja Etelä-Pohjanmaalle.
Christan Endeavor, CE –järjestö
Francis E. Clark perusti vuonna 1881 Yhdysvaltojen Willistonissa ensimmäisen CE-yhdistyksen. Siihen liittyi 50 henkilöä. Vuonna 1914 maailmanlaajuisesti jäseniä oli 5 000 000. Järjestön ilmettä kuvasi mm. ”Ratkaisukristillisyys” ja ”Kristus ja seurakunta”. Paljon painoa pantiin rukoukselle ja Raamatun säännölliselle lukemiselle. Vuonna 1916 Jokisen veljeksistä tuli Nuorten kristittyjen Liiton (CE) matkasihteereitä. Matkasihteereinä veljekset toimivat yli 20 vuotta. Eeli valittiin 1917 liiton johtokuntaan ja pian senjälkeen CE-liiton johtajaksi. Vuonna 1941 Eeli kajosi Nuorten todistuksessa havaitsemiinsa puutteisiin CE-toiminnassa. Vika ei ollut liikkeessä, vaan meissä. Vuonna 1947 CE-liitto ja Varhaisnuorisoliitto lakkautettiin. Tilalle perustettiin Suomen Vapaakirkon Nuoret.
CE-yhdistyksen jäsenlupaus oli tällainen:
''”Uskoen, että Herra Jeesus Kristus antaa voimaa, lupaan Hänelle koettaa tehdä, mitä Hän tahtoo minun tekevän, että säännöllisesti rukoilen ja luen Raamattua joka päivä, ja kannatan omaa seurakuntaani kaikella tavalla, varsinkin käymällä sen viikko- ja sunnuntaikokouksissa, ellei minulla ole joku sellainen este, jonka voin omantuntoni hyväksymänä esittää Vapahtajalleni, ja tietoni mukaan tahdon elää kristillistä elämää. Varsinaisena jäsenenä lupaan olla uskollinen kaikille velvollisuuksilleni, olla läsnä ja ottaa osaa muullakin tavoin kuin vain lauluun, jokaiseen nuorten kristittyjen yhdistyksen kokoukseen, jollei minua estä joku syy, jonka voin omantuntoni. hyväksymänä esittää Herralleni ja Mestarilleni.''
Jos minun täytyy olla poissa kuukauden pyhityskokouksesta, tahdon, mikäli mahdollista, lähettää ainakin raamatunlauseen luettavaksi vastauksena nimeäni huudettaessa.”
Julkaisuista
Kuinka kertoa Vapahtajasta laajemmin? Tällaisen kysymyksen esittivät vastaheränneet nuoret Turussa. Haaste otettiin vastaan ja vuonna 1915 alettiin julkaisemaan Nuorten todistus –lehteä. Eeli Jokinen toimi lehden päätoimittajana vuoteen 1943. Erityisesti nostettakoon Eeli Jokisen tuotannosta esille kirjanen Etsikkoaika (19 painosta) sekä Äidin testamentti (8 painosta). Veljesten Eeli ja William toimittamat Herätyslaulut-kirjat (20 painosta) olivat runsaassa käytössä.
Arviointia
Alussa kuvattu kodin lähtökohtatilanne Jokisen veljeksillä ulkoisesti oli huono. Kuitenkin rakastava, uskoon tullut äiti piti hyvää huolta pojistaan. Näistä lähtökohdista lähteneinä hengellisen heräämisen jälkeen pojista tuli aloitekykyisiä, kutsumustietoisia evankelistoja. Ajateltakoon esimerkiksi kaupunkievankelioinnissa kaupunkien suurimpien tilojen vuokraamisia herätyskokouksia varten sekä telttatoiminnan aloittamista. Kokoustoimintaan suhtauduttiin kriittisesti tai sitä ihasteltiin. Kouluneuvos S. Salmensaaren sana pätee herätyksiin nähden: ”Kun puhutaan herätyksistä ja niiden tuloksista, niin luetellaan vain kääntyneiden lukumäärä, jopa vain se, kuinka moni nosti kätensä kokouksissa Syrjään vetäytyneistä ja luopiosta ei tehdä lukua.” Jokisen veljestenkin tulokset näyttävät suurilta. Sivuun jääneitäkin oli paljon. Tätä arvosteltiin. Tiukimmat arvostelivat Vapaakirkon jäsenmäärän kasvun kannalta. Tulokset näyttävät kuivuneen. CE-liiton tilastot eivät ole myöskään rohkaisevat.
Toisensuuntainen on arvio, jolloin tilastot on syytä jättää sivuun. Veljesten herätys nosti Vapaan Lähetyksen kuolleesta tilasta. Uusi aika koitti. Silti ratkaisun tehneistä moni jäi varsin pian pois. Seurakuntatoiminnoissa ei ehkä ollut vastaavaa latausta kuin veljeksillä. Ehkä vanhemmilla seurakuntalaisilla oli ennakkoluuloja ja jäykkyyttä. Eeli ja William Jokisen kokouksista sai alkunsa CE-nuorisoliike, johon vuonna 1914 kuului 130 jäsentä ja, joka eli kukoistusaikaansa 1920-luvulla. Seurakunnan jäsenmäärää se ei suurestikaan kasvattanut, koska liikkeeseen kuuluminen ei edellyttänyt seurakuntaan kuulumista. Sen sijaan seurakunnan työhön sillä oli suuresti virvoittava vaikutus. CE:n valinta lienee kuitenkin ollut huono ratkaisu; se ei pystynyt korvaamaan seurakuntaa. Mutta tuli toki uutta: into herätystyöhön, uusia työntekijöitä. Useat Vapaakirkon saarnaajat olivat tulleet kääntymykseen tai kosketuksiin evankeliumin kanssa veljesten kokouksissa. CE oli nuorten liitto, josta aikuistuneet jäsenet siirtyivät eri seurakuntiin. Myös Vapaasta Lähetyksestä siirtyi näinä aikoina paljon jäseniä muihin yhdyskuntiin. Myöhemmin entisiä CE:läisiä siirtyi Vapaakirkkoon. Se luultavasti lisäsi jäseniä. Niinpä ehtoolliselle oikeutetuilla mitattuna 1920 – 1940 jäsenmäärä kaksinkertaistui. Oleellisimmin vaikuttivat uudet herätykset Vapaakirkon omilla kentillä.
Nord Noratlas
pienoiskuva|Museoitu Saksan ilmavoimien Nord Noratlas Gatowissa [[Berliinissä.]] Nord Noratlas on ranskalainen kuljetuskone, jota käytettiin Ranskan ilmavoimissa vuoteen 1989 asti. Ensilentonsa vuonna 1949 lentäneen konetyypin massavalmistus alkoi vuonna 1950. Koneen erillinen kehtorunko oli kahden peräsinpuomin välissä, joiden etuosassa moottorit sijaitsivat. Tällainen runkoratkaisu mahdollisti sinänsä riskittömän laskuvarjohyppäämisen, vailla pelkoa ruhjoutumisesta koneen osiin lennosta hypätessä. Siipirakenne on ylätasoon asennettu trapetsisiipi, ja voimalaitteina on kaksi Ranskassa lisenssivalmistettua 2 090 hevosvoiman Bristol Hercules -tähtimoottoria.
Nord Noratlas oli lentonopeutensa puolesta suhteellisen hidas (matkanopeus noin 305 km/h), mutta tyypin 820 metrin kiitoratavaatimus oli lyhyehkö, mikä teki siitä hyvin soveltuvan tiettyihin sotilaskäyttökohteisiin. Noratlasin suurin lentoonlähtöpaino oli 21 tonnia ja kantama normaaliolosuhteissa 2 410 kilometriä. Hyötykuormaa kone kykeni kuljettamaan 4 960 kg, joka saattoi koostua esimerkiksi 45 sotilaasta, 36 laskuvarjojääkäristä, tai 18 potilasta/haavoittunutta sekä tarvittavasta hoitohenkilökunnasta.
Konetyyppiä valmistettiin kaikkiaan 425 kappaletta. Tammikuun 1958 hintatasossa koneen hinta oli 448 000 Yhdysvaltain dollaria. Noratlasin pääasialliset käyttäjämaat olivat Ranska ja Länsi-Saksa. Sen käyttö päättyi Ranskan ilmavoimissa vuonna 1989, ja tyypin korvasi on Transall C-160. Muita Noratlasin sotilaskäyttäjiä olivat muun muassa Israel, Kreikka sekä Portugali. Käytettyjä koneyksilöitä ostettiin Afrikan maiden ilmavoimien kuljetuskäyttöön, kuten Nigeriin, Nigeriaan, Ugandaan ja Tšadiin.
Isonkankaanjärvi
Isonkankaanjärvi on järvi Oulun Ulkosangilla, Sanginjoentien pohjoispuolella Kinnusen kylän kohdalla. Sen pinta-ala on 8,55 hehtaaria ja korkeus meren pinnasta 68 metriä. Järvelle on yhteys metsäautotietä pitkin Sanginjoentieltä ja sen ympäri pääsee retkeilypolkua myöten. Järven länsi-luoteisrannalla on laavu ja kaakkoisnurkassa kesämökki. Järvi sijaitsee Isokankaan luonnonsuojelualueella ja laskee ojia pitkin Sanginjokeen eli kuuluu Oulujoen vesistöön. Järven rannat ovat matalat ja soistuneet.
Bajo Nuevo ja Serranilla
thumb|250px|Satelliittikuva, johon on merkitty Serranilla. thumb|200px|Satelliittikuva Bajo Nuevosta.
Bajo Nuevo eli Petrelsaari ja Serranilla ovat asumattomia saaria, joita Honduras, Jamaika, Kolumbia, Nicaragua ja Yhdysvallat ovat kaikki vaatineet itselleen.
Kolumbia pitää Bajo Nuevoa ja Serranillaa osana San Andrés, Providencia y Santa Catalinan departementtiaan ja on rakennuttanut Serranillalle majakan. Jamaika on sopinut Kolumbian kanssa alueen luonnonvarojen käytöstä, eikä ole viime vuosikymmeninä enää käytännössä vaatinut aluetta itselleen. Honduras on luopunut vaateistaan, mutta Nicaragua vaatii Bajo Nuevoa ja Serranillaa itselleen kansainvälisessä tuomioistuimessa.
Fort Lauderdale – Hollywoodin kansainvälinen lentoasema
thumb|Fort Lauderdale – Hollywoodin kansainvälinen lentoasema Fort Lauderdale – Hollywoodin kansainvälinen lentoasema on lentoasema Browardin piirikunnassa Floridassa, ja se sijaitsee viisi kilometriä Fort Lauderdalen keskustasta lounaaseen. Vuonna 2007 lentoasema oli Yhdysvaltain 22. vilkkain lentoasema.
Jasmin Stowers
Jasmin Marie Stowers (s. 23. syyskuuta 1991 Pendleton, Etelä-Carolina) on yhdysvaltalainen pika-aitajuoksija. Hän kilpailee 100 metrin aitajuoksussa, jossa hänen ennätyksensä on vuonna 2015 Dohassa juostu 12,35.
Louisianan osavaltionyliopistossa opiskeleva Stowers on osallistunut yksiin alle 18-vuotiaiden MM-kilpailuihin, vuonna 2007. Hän oli tuolloin neljäs Ostravassa järjestetyissä kilpailuissa. Stowers juoksi ennätyksensä 12,35 toukokuussa 2015 Timanttiliigan avausosakilpailussa Qatarin Dohassa. Aika on kaikkien aikojen tilastossa yhdeksännellä sijalla.
Henkilökohtaiset ennätykset
Ulkoradoilla
Sisäradoilla
ULEB Cup 2007–2008
ULEB Cupin kausi 2007–2008 oli koripallon ULEB Cup -sarjan kuudes kausi, jonka jälkeen sarjan nimeksi vaihdettiin ULEB Eurocup. Suomalaisista mukana oli Teemu Rannikko, jonka joukkue oli Khimki BC. Sarjan voitti DKV Joventut.
Runkosarja
54 joukkuetta jaettiin kuuden joukkueen lohkoihin, jolloin jokaisessa oli kuusi joukkuetta. Lohko oli kaksinkertainen, jolloin kaikki joukkueet pelasivat toisiaan vastaan kerran kotona sekä kerran kotona. Ottelut pelattiin 6. marraskuuta 2007-22. tammikuuta 2008. Lohkojen neljä parasta pääsivät seuraavalle kierrokselle.
32 parasta
Joukkueet arvottiin pareihin, jotka pelasivat kaksi peliä. Jokainen joukkue pelasi yhden kotipelin ja yhden vieraspelin. Peleissä tehdyt korit laskettiin yhteen ja joukkue, jolla oli korkeampi pistemäärä pääsi jatkoon. Ensimmäinen osaottelu pelattiin 19. helmikuuta ja toinen 26. helmikuuta.
Final Eight
Jäljellä olleet kahdeksan joukkuetta pääsivät 10. huhtikuuta-13. huhtikuuta Torinon Palavelassa järjestettyyn Final Eightiin. Ottelut pelattiin kerrasta poikki menetelmällä.
Amersoft
Amersoft oli suomalainen yritys, joka oli osa suomalaista monialayritystä Amer-yhtymää.
Amersoft tuli tunnetuksi ensimmäisten suomalaisten kaupallisten pelien ja tietotekniikka-aiheisten kirjojen julkaisijana. Amersoft julkaisi vuosien 1984–1987 aikana useita suomalaisia pelejä erityisesti Commodore 64 -tietokoneelle. Yrityksellä oli merkittävä rooli suomalaisen pelialan syntymiseen 1980-luvun puolivälissä.
Squirrel Boy
Squirrel Boy on Everett Peckin luoma yhdysvaltalainen kolme kertaa Annie-ehdokkuuden saanut piirrossarja, jonka tuotti Cartoon Network Studios. Sarjasta tuotettiin 26 jaksoa, jotka esitettiin alun perin Yhdysvalloissa vuosien 2006–2007 aikana.
Tarina
Sarjassa keskitytään 9-vuotiaaseen poikaan Andyyn ja hänen lemmikkioravaansa Rodneyn, joka on jatkuvasti aiheuttamassa ongelmia Andylle. Rodneylla tuntuu olevan lukuisia ideoita ja tietävänsä kaiken.
Matilda Bogdanoff
thumb|Matilda Bogdanoff [[Paavo Nurmi Games|Paavo Nurmen kisoissa 2013.]] Aleksiina Laura Matilda Bogdanoff (s. 8. lokakuuta 1990) on suomalainen aitajuoksija ja pituushyppääjä. Hän edustaa HIFK:ta ja on ollut Anne Suorannan valmennettavana vuodesta 2010 lähtien. Sanna Saarman oli mukana valmennuksessa 2013 ja Tiia Hautala 2013–2015. Bogdanoffin kasvattajaseura on Riihimäen Kisko, jossa häntä valmensi Hannu Bogdanoff.
Aikuisten SM-kisoissa Bogdanoff on voittanut ulkoradoilla pituushypyssä kultaa vuosina 2013 ja 2017, hopeaa vuosina 2012, 2015 ja 2016 sekä 100 metrin aitajuoksussa hopeaa 2015 ja kolmesti pronssia (2012–2014). Lisäksi hän on voittanut 4 × 100 metrin viestijuoksussa kolmesti kultaa (2011, 2013 ja 2016), kerran hopeaa (2012) ja kerran pronssia (2018). Sisäradoilla Bogdanoff on saavuttanut 60 metrin aitajuoksussa kaksi hopeaa (2014 ja 2016) ja kolme pronssia (2008, 2012 ja 2019).
Tammisuon rata
Tammisuon rata oli Viipurin maalaiskunnassa Tammisuon kylässä sijainnut kapearaiteinen rautatie. Rata yhdisti Tammisuon tiilitehtaan Saarelan kartanoon ja Suomenvedenpohjan perukassa Papulassa Tusculum-nimisellä huvila-alueella sijainneelle lastauslaiturille sekä myös saven- ja hiekanottopaikoille. Radalla kuljetettiin savea ja hiekkaa tiilitehtaan tarpeisiin sekä Tammisuon sahan tuottamaa puutavaraa Tusculumin lastauspaikalle. Lastauspaikalta puutavara kuljetettiin edelleen Uuraan satamaan hinaaja Jukolan vetämissä proomuissa. Tammisuon kapearaiteinen rata alitti tunnelissa leveäraiteisen Karjalan radan. Radalla oli myös käytössä yksi henkilövaunu.
Matilda Bogdanoff
Bogdanoff saavutti vuonna 2011 Pohjolan mestaruuspronssia seitsenottelussa 22-vuotiaiden sarjassa. Hänellä on myös useita nuorten maaottelu- ja arvokisaedustuksia. Aikuisten arvokilpailuissa hän on karsiutunut 2014 alkuerissä Sopotin MM-hallikilpailuissa juostuaan 60 metrin aitajuoksussa ennätyksensä 8,12 ja Zürichin EM-kilpailuissa 100 metrin aitajuoksussa. Hän voitti 100 metrin aitajuoksun Suomi–Ruotsi-maaottelussa 2015. Hän karsiutui välierissä Glasgow'n EM-hallikilpailuissa 2019.
Tammisuon rata
Tammisuon tiilitehtaan perusti kauppaneuvos Juho Hallenberg (1860–1926) joka vuonna 1898 osti 1 188 hehtaarin suuruisen Saarelan kartanon johon Tammisuon alue kuului. Tammisuon kautta kulki myös 1892 valmistunut leveäraiteinen Karjalan rata Viipurista Sortavalaan ja edelleen Joensuuhun. Hallenberg perusti Tammisuolle tiilitehtaan lisäksi myös sahan, myllyn, höyläämön, puusepäntehtaan ja konepajan, Tehtailla oli enimmillään noin 1 000 työntekijää. Tammisuon tiilitehdas oli aikanaan Itä-Suomen suurin 6–7 miljoonan tiilen vuosituotannolla. Tammisuon alue liitettiin Viipurin kaupunkiin 1933.
Matilda Bogdanoff
Bogdanoffin ennätys 100 metrin aitajuoksussa on Jämsässä 27. kesäkuuta 2019 juostu 13,11. Pituushypyn ennätyksensä 635 cm hän hyppäsi Lahdessa 9. kesäkuuta 2017. 60 metrin aidat hän on juossut hallissa aikaan 8,03 Helsingissä 19. tammikuuta 2020.