cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Abbas ibn Firnas
Lentämisen edeltäjä
islamilaisen lähteen mukaan córdobalainen ibn Firnas oli mahdollisesti ensimmäinen ihminen, joka teki realistisen yrityksen keksiä lentokoneen. Joukko tutkijoita Malesian eri yliopistoista katsovat, että Abbas ibn Firnasin keksimä ornitopteri oli laite, joka inspiroi länsimaista tiedettä kehittämään edelleen lentämiseen liittyvää teknologiaa, mikä lopulta johti lentokoneen keksimiseen. He väittävät, että Abbas ibn Firnasia tulisi pitää ilmailun isänä sen arvokkaan lisän takia, jonka hän toi maailman ilmailuteknologiaan. BBC:n tiedeohjelmassa vuonna 2019 Ibn Firnasia kuvataan "huimasti aikaansa edellä olleeksi neroksi" ja lentämisen uranuurtajaksi, joka otti ensimmäisen askeleen moderniin lentämiseen johtanutta kehitystä.
Kertomukset Ibn Firnasin lentokokeista
Kaksi keskiaikaista kirjoittajaa ovat varhaisimmat lähteet, jotka kertovat Ibn Firnasin tekemistä lentämiseen liittyvistä kokeiluista.
Al-Muqtabis
Varhaisin on Ibn Hayanin (988–1076) kronikka al-Muqtabis, joka on kirjoitettu yli sata vuotta ibn Firnasin kuoleman jälkeen. Siinä kerrotaan, että ibn Firnas hyppäsi jyrkänteeltä, käytti apuna sulkia ja liikkuvia siipiä ja putosi muutaman sekunnin kuluttua maahan säilyen ihmeen kaupalla hengissä.
1001 Inventions
Kolmannen version esittää 350 vuotta Maqqarin jälkeen kirja 1001 Inventions. Se kertoo Ibn Firnasin lentäneen jopa useita kertoja. Ensimmäinen epäonnistunut lento tapahtui vuonna 852, jolloin hän hyppäsi Córdoban moskeijan minareetista puukepein tuetussa viitassa. Hyppy johti lievään loukkaantumiseen.
Toinen lento tapahtui vuoren jyrkänteeltä suuria linnunsiipiä käyttäen. Hän lensi ilmassa huomattavassa korkeudessa kauemmin kuin kymmenen minuuttia ja palasi lähtöpaikkaan, jossa rysähti maahan. Lentoyritys epäonnistui, koska hän oli unohtanut pyrstösulat, joita linnut tarvitsevat voidakseen laskeutua pyrstölleen. Kaikki modernit lentokoneet laskeutuvat kirjan mukaan takapyörilleen, mikä osoittaa, että Ibn Firnas oli edellä aikaansa. Ibn Firnas murti selkänikamansa eikä enää lentänyt.
Kritiikkiä
Tieteenhistorioitsija Sonja Brentjes on arvioinut Ibn Firnasin hyppyjä koskevia lähteitä ja katsoo, että hyppyjä koskevat tiedot ovat ajallisesti myöhäisiä, keskenään ristiriitaisia ja osin uskomattomia. Niiden vertailu osoittaa myös tarinan vähittäisen kehityksen. Al-Maqqari on lisännyt yksityiskohtia alkuperäiseen Ibn Hayanin tarinaan. Kun Ibn Hayan kertoo jyrkänteeltä tapahtuneesta hypystä, joka kesti muutamia sekunteja, al-Maqqari kertoo jyrkännehypyn kestäneen pitkään ja päätyneen takaisin lähtöpaikkaan.
Yksityiskohdat lisääntyvät edelleen "1001 Inventions" kirjassa: jyrkännelennon kerrotaan nyt kestäneen yli kymmenen minuuttia. Kirja lisää tarinaan kertomuksen toisesta hypystä, joka tapahtui Córdoban minareetista vuonna 852. Lisäys ei ota huomioon, että 800-luvulla Espanjassa ei vielä ollut minareetteja. Córdoban moskeija sai omansa vasta vuonna 958. Muita lisäyksiä ovat selkänikaman murtuminen ja väite, etteivät lennot jatkuneet. "1001 Inventions" tarjoaa lisäksi Ibn Firnasin suoria haastattelulausuntoja, jotka hän antoi välittömästi lennon jälkeen.
Kunnianosoituksia
Ibn Firnasin kunniaksi eräs Bagdadin lentokentistä on nimetty hänen mukaansa. Bagdadin kansainväliselle lentoasemalle vievän tien varrelta löytyy Ibn Firnasin patsas. Abbas ibn Firnasin mukaan on nimetty myös yksi kuun kraattereista ja silta Guadalquivir -joen yli Córdobassa. Brittiläinen lentoyhtiö Firnas Airways on samoin nimetty hänen mukaansa.
Bandi-bandi
Bandi-bandi (Vermicella annulata) on myrkkytarhakäärmeiden heimoon kuuluva käärmelaji.
Ulkonäkö ja koko
Bandi-bandi on pieni ja hoikka myrkkykäärme, jolla on pieni pää. Silmät ovat pienet ja hännänpää tylppä. Bandi-bandin koko ruumista peittää ainakin 48 mustaa ja valkoista poikkivyötä. Suurimmat yksilöt kasvavat 60–100 senttiä pitkiksi.
Elintavat
Bandi-bandin myrkkyhampaat ovat pienet ja myrkky heikkoa, eikä sitä pidetä vaarallisena ihmisille tai kotieläimille. Se on aktiivinen öisin, ja elää kivien ja kantojen alla tai maanalaisissa koloissa. Laji saalistaa hyönteisiä, pieniä liskoja ja erityisesti aitosokkokäärmeitä, jotka ovat sen pääasiallista ravintoa. Bandi-bandi syö harvoin ja selviää pitkiä aikoja ilman vettä ja ravintoa. Käärme ylittää joskus teitä kosteina öinä. Vaaran uhatessa bandi-bandi kiertää ruuminsa tiukoille silmukoille nostaen sen ylös maasta. Tämän uskotaan hämäävän saalistajaa, mutta myös suojaavan sen päätä, jonka se pitää maassa. Naaras munii 2–13 munaa. Vastakuoriutuneet poikaset ovat noin 17-senttisiä.
Uusi aika
Uusi aika on Euroopan historian periodisoinnissa käytetty käsite, jolla tarkoitetaan useimmiten ajanjaksoa, joka kattaa ajan 1400–1500-luvuilta nykypäiviin saakka. Se on yksi kolmesta perinteisestä eurooppalaisen historiankirjoituksen käyttämästä aikakaudesta antiikin ja keskiajan ohella. Rajapyykkinä keskiaikaan esitetään usein esimerkiksi Kristoffer Kolumbuksen ensimmäinen löytöretki vuonna 1492 sekä uskonpuhdistus.
Renessanssi
Renessanssin aikana musiikissa 1100-luvulta asti käytössä ollut polyfonia muuttui monimutkaisemmaksi. Eri äänien itsenäisyys ja maallinen musiikki lisääntyi. Maalaustaiteessa Leonardo Da Vinci kehitti tekniikan, jossa valo ja varjo sekoittuivat toisiinsa ilman viivaa tai rajalinjaa. Kirjapainotaito kehittyi, kun Johannes Gutenberg keksi irtokirjasimet, mikä lisäsi kirjoitetun tekstin, tiedon ja aatteiden leviämistä. Italialaisissa kaupunkivaltioissa kehittyi myös orastava varhaiskapitalismi. Renessanssiajan merkittävimpänä aatesuuntauksena pidetään humanismia.
Renessanssiajan merkittäviä henkilöitä olivat muun muassa Dante Alighieri, Giovanni Boccaccio, Sandro Botticelli, Galileo Galilei, Johannes Gutenberg, Niccolò Machiavelli, Michelangelo, Francesco Petrarca, François Rabelais, Erasmus Rotterdamilainen, William Shakespeare ja Leonardo da Vinci.
Uskonpuhdistus
Uskonpuhdistus eli reformaatio on 1500-luvulla Länsi-Euroopassa alkanut liike, joka pyrki oikaisemaan katolisen kirkon opetuksissa näkemiään epäkohtia ja sen piirin käytäntöjä, kuten anekauppaa. Uskonpuhdistuksen aloittajana pidetään yleisesti Martti Lutheria, vaikka häntä ennen ”esiuskonpuhdistajat” esimerkiksi John Wycliffe ja Jan Hus olivat hyökänneet kirkon oppeja vastaan. Reformaatio tarjosi maallisille ruhtinaille tilaisuuden vapautua katolisen kirkon vallasta. Ruotsin uskonpuhdistus toteutettiin kuningasjohtoisesti, sillä se tarjosi Kustaa Vaasalle tilaisuuden ottaa kirkko hallintaansa ja peruuttaa sen omaisuus kruunulle. Englannissa toteutettiin uskonpuhdistus Henrik VIII:n johdolla.
Lutherin vuonna 1517 kirjoittamat 95 teesiä katolisen kirkon anekauppaa vastaan aloittivat levitessään laajan liikkeen. Leviämistä helpotti Johannes Gutenbergin keksimä painokone ja irtokirjasimet. Aluksi teesit eivät kiihdyttäneet tunteita, mutta joulukuussa 1517 teesit painettiin ja sen jälkeen ne rupesivat leviämään ympäri Saksaa.
Martti Lutherin lisäksi uskonpuhdistuksen aikaan tärkeimpiä henkilöitä olivat Ulrich Zwingli, Philipp Melanchthon ja Jean Calvin. Uskonpuhdistukseen liittyi myös joukko muita teologeja, joiden näkemykset poikkesivat paljoltikin Martti Lutherin ajatuksista. Uskonpuhdistuksen aikana syntyi luterilaisuus, anglikaaninen ja reformoitu kirkko. Näiden lisäksi syntyi myös lukuisa joukko vapaita suuntia.
Löytöretket
Suurten löytöretkien aika alkoi 1400-luvun alussa ja päättyi 1600-luvun alussa. Tuona aikana eurooppalaiset purjehtijat purjehtivat ympäri maapalloa etsien Euroopalle tuntemattomia alueita. Renessanssin aikainen kartografian sekä navigointi- ja laivanrakennustaidon kehitys mahdollisti purjehtimisen Välimerta kauemmas. Ennen löytöretkille lähtemistä piti kartuttaa tietoa merivirroista ja tuulista. Portugalin Prinssi Henrik, jota kutsuttiin myös nimellä Henrik Purjehtija, perusti Kanariansaarille tutkimusaseman, jossa kerättiin arvokasta tietoa ennen löytöretkille lähtemistä. Löytöretkien tavoitteet olivat usein talouspoliittisia, mutta tavoitteina saattoivat olla myös uskonnolliset päämäärät, eli levittää kristinuskoa pakanoiden keskuuteen.
Löytöretkien seurauksena eurooppalaista kulttuuria levisi maailmalle. Välillä se tuhosi jopa muiden mantereiden alkuperäistä kulttuuria. Samalla levisivät myös kasvit, eläimet ja taudit. Tunnettuja löytöretkeilijöitä olivat muun muassa Kristoffer Kolumbus ja James Cook.
Tieteellinen vallankumous
Tieteellinen vallankumous (myös tieteen tai luonnontieteiden vallankumous) on tieteenhistoriassa käytetty nimitys 1500–1700-lukujen väliselle luonnontieteiden kehityksille. Tieteellisen vallankumouksen aikana käytettiin tiedon hankinnassa kokeellisia menetelmiä. Luonnonilmiöitä pyrittiin kuvaamaan mahdollisimman tarkasti matemaattisin keinoin. 1500–1700-lukujen kehityksen ansiosta eurooppalaisen tieteen taso ohitti muun maailman. Aiemmin kiinalaisten ja islamilainen maailma oli Eurooppaa edellä.
Suurimpia havaintoja oli Isaac Newtonin mekaniikan lait ja painovoimalait, sekä Nikolaus Kopernikuksen aurinkokeskeinen maailmankuva. Nikolaus Kopernikus hylkäsi katolisen kirkon julistaman maakeskisen maailmankuvan. Tähtitieteessä ajanjaksosta on käytetty nimeä Kopernikuksen vallankumous. Ateismin suosio kasvoi. Syynä oli Aristoteleeseen perustuva auktoriteettiuskon hylkääminen.
Peter Dear on tiivistänyt tieteellisen vallankumouksen aiheuttamat muutokset kuudeksi kohdaksi:
Valistusaika
Valistus oli 1700-luvun jälkipuoliskon eurooppalainen liike, joka korosti muun muassa järjen ja tiedon merkitystä. Liike pyrki perusteellisiin uudistuksiin kulttuurin ja yhteiskuntaelämän aloilla. Liikkeen johtavat hahmot näkivät olevansa rohkea ja tärkeä älykköjen ryhmä, joka vei maailmaa eteenpäin ”pimeän ajan” eli keskiajan synnyttämän irrationaalisen ja taikauskoisen ikeen alta. Liikkeen ensimmäisiä kuuluisia ajattelijoita olivat John Locke ja Thomas Hobbes, jotka kirjoittivat monia autoritaarisia pakkovaltoja vastustavia sekularistisia kirjoituksia. Valistusajattelijat asettivat järjen mystiikan edelle, vapaan markkinatalouden merkantilismin edelle ja ihmisoikeudet valtion mielivallan edelle vaatien myös tasa-arvoa lain edessä säätyetuoikeuksien sijaan. Valistusaikana syntyi liberalismi. Liike tarjosi myös puitteet kapitalismin nousulle ja sosialismin synnylle.
Teollinen vallankumous
Teollisen vallankumouksen aikakausi oli 1700- ja 1800-luvun taitteessa. Se alkoi hiilikäyttöisen höyryvoiman käyttöönotosta ja automatisoidun, koneistetun tuotannon käyttöönotosta, pääasiallisesti tekstiilialalla. Teknologinen ja taloudellinen prosessi nopeutui höyrykäyttöisten laivojen, veneiden ja maaliikenteessä rautatien käyttöönoton myötä. 1800-luvun aikana se levisi läntisen Euroopan läpi Pohjois-Amerikkaan asti. Lopulta se vaikutti koko maailmaan.
Höyryvoiman käyttöönotto kirjapainojen teollisissa prosesseissa laajensi suuresti sanomalehtien määrää ja kirjanjulkaisua. Tämä vahvisti lukutaidon nousua ja vaatimuksia massojen poliittisesta osallistumisesta. Tuotantomuotojen tehostuminen johti kaupunkien, yritysten ja yksittäisten kansalaisten varallisuuden nousuun ennennäkemättömässä mittakaavassa. Länsi-Euroopassa ja Pohjois-Amerikassa suuret määrät ihmisiä siirtyi maaseudulta kasvukeskuksiin maatyön korvautuessa palkkatyöllä teollisuudessa.
Uusin aika
Uuden ajan aikakauden raja asetetaan usein 1700- ja 1800-luvun taitteeseen. Uusin aika tarkoittaa ajanjaksoa tästä ainakin 1900-luvun lopulle. Tänä aikana työväenliike levisi Isosta-Britanniasta Euroopan yli johtaen paikoin sisällissotiin ja vallankumouksiin. Useat valtiot itsenäistyivät ja pienemmät ruhtinaskunnat liittyivät yhteen. Samoihin aikoihin muodostui naisasialiike, joka tavoitteli naisten taloudellista itsenäisyyttä ja äänestysoikeutta. Naisetkin itsenäistyivät ja heidän painoarvonsa yhteiskunnassa kasvoi.
Nykyaika
Uusin aika päättyi toiseen maailmansotaan, jolloin alkoi nykyajaksi kutsuttu aikakausi. Neuvostoliiton ja Yhdysvaltain välille syttyi kylmä sota. Demokratia yleistyi maailmassa, ja siirtomaa-aika päättyi. Neuvostoliitto hajosi vuonna 1991, mikä teki Yhdysvalloista maailman ainoan suurvallan. Saksan liittotasavalta ja Saksan demokraattinen tasavalta yhdistyivät ja Euroopan unioni laajentui.
Sandokan contro il leopardo di Sarawak
Sandokan contro il leopardo di Sarawak (”Sandokan vastaan Sarawakin leopardi”) on vuonna 1964 valmistunut italialais-länsisaksalainen seikkailuelokuva. Emilio Salgarin romaaniin perustuvan elokuvan on ohjannut Luigi Capuano. Sen sankaria Sandokania näyttelee yhdysvaltalainen Ray Danton.
Juoni
Sarawakin leopardiksi kutsuttu Charles Drook kostaa isänsä kuoleman kaappaamalla Sandokanin morsiamen Samoan. Sandokan joutuu Drookin vangiksi, mutta onnistuu pakenemaan ja lopulta vapauttamaan Samoan.
Tuotanto
Sandokan contro il leopardo di Sarawak on kuvattu Totalscope-laajakangastekniikalla Eastmancolor-väreissä Incir De Paolisin studiolla Roomassa. Se tehtiin samaan aikaan ja samalla miehityksellä kuin tarinan edellinen osa, Sandokan alla riscossa. Elokuva on yksinkertainen, mutta lapsellisella tavalla viihdyttävä eksoottinen toimintaseikkailu.
Sahel
thumb|Sahelvyöhyke Afrikan kartalla. Sahel on pääosin savannista koostuva alue Afrikan pohjoisosissa, Saharan eteläpuolella. Alue ulottuu Atlantin valtamereltä Punaisellemerelle asti. Suunnilleen samasta alueesta on vanhastaan käytetty myös nimitystä Sudan. Sahelin alue ulottuu pääosin Senegalin, Mauritanian, Malin, Burkina Fason, Nigerin, Tšadin, Sudanin ja Eritrean alueille sekä pieneltä osin ja alueen rajauksesta riippuen myös Nigerian, Kamerunin, Keski-Afrikan tasavallan, Etelä-Sudanin ja Etiopian pohjoisosiin.
Sahel kokee ajoittain pitkiä kuivia kausia, jolloin sen aavikoituminen etenee. Aavikko laajeni 1970- ja 1980-lukujen kuivuuden aikana, mutta sen jälkeen Sahel jälleen vihertyi. Vuonna 2010 Sahel kärsi jälleen kovasta kuivuudesta, joka aiheutti nälänhädän. Hallitustenvälisen ilmastonmuutospaneelin mukaan ei ole vielä selvää, miten ilmastonmuutos vaikuttaa alueen sademäärään.
Kuivuuden aikana nälänhätä saattaa tappaa alueella miljoonia ihmisiä ja vielä useammat kärsivät janosta ja nälästä.
Maantiede
Sahelin vyöhykkeen leveys on noin 400 kilometriä ja se sijaitsee 10–20 leveysasteiden välillä.
Sahelin pohjoisosa on kuivaa puoliaavikkoa ja eteläosa akaasioita ja piikkipensaita kasvavaa savannia.
Maaperä
Sahelin alueen maaperä on niukkaravinteista, siellä on happamassa maaperässä liikaa alumiinia ja liian vähän typpeä ja fosforia.
Sahelin aavikoituminen
Osa Sahelin aavikoitumisesta liittynee Saharan alueen luontaiseen kuivumiseen, joka alkoi jo 10 000 vuotta sitten.
Noin vuonna 1977 Sahara laajeni Sahelissa 210 000 km² vuodessa ja 1980 Mauritaniassa Sahara levisi etelään kuuden kilometrin vuosivauhtia. Sahelista on aavikoitunut jo 80 %. Vuonna 1990 Sahelin puista kuoli 3 %, ja uutta metsää istutettiin vain 1 %:n verran. Myös alueen suokosteikot ovat tuhoutuneet.
Vuosina 1910–1918 sattuneen kuivuuden jälkeen Ranskan viranomaiset varoittivat aavikoitumisesta, mutta sitä ei otettu vakavasti ennen vuosien 1968–1973 suurta kuivuutta, joka nosti Sahelin aavikoitumisen laajempaan tietoisuuteen.
Paikalliset viljelijät ovat myös oma-aloitteisesti istuttaneet perinteisillä menetelmillä miljoonia puita, joiden luomat mikroilmastot sitovat vettä, parantavat satoja ja tuottavat hedelmiä, rehua karjalle ja polttopuuta. Väestönkasvusta huolimatta alueella ei ole koettu nälänhätää. Sahelin vihertämisen on arveltu myös vaikuttavan sademäärien kasvuun ja synnyttävän positiivisen palautekytkennän.
Sään vaikutus
Sahelissa on talvella hyvin trooppinen noin 25 asteen keskilämpötila ja sataa harvoin. Kesällä on kuumempaa ja sateisempaa.
Sahelin pohjoisosan puoliaavikolla sataa 100–200 mm, tyypillisessä Sahelissa 200–400 mm ja Sudanin alueen Etelä-Sahelissa 400–600 mm. Sademäärä saattaa jollakin alueella vaihdella 200–2 500 mm/v.
Sahelin kuivuudet ja kasvanut Atlantin hurrikaani-aktiivisuus näyttävät liittyvän toisiinsa.
Maa kuivuu vähäsateisina kausina, mikä heikentää viljelyn tuottavuutta. Kaksi peräkkäistä kuivaa kesää saattaa aiheuttaa laajan nälänhädän.
Ihmisen toiminta
Sahelin alueella harjoitetaan maanviljelyä ja karjanhoitoa.
Viljely vähentää hiekan leviämistä hillitsevää kasvillisuutta ja karja syö hiekkaa sitovia kasveja toisaalla. Puita hakataan polttopuiksi ja rakennuspuuksi. Karjan määrä on kasvanut väkiluvun kasvaessa; perusongelma on liikakansoitus. Väestön kasvaessa ihmiset ovat ottaneet käyttöönsä aiemmin huonoina pidettyjä maita.
Johtava piispakunta
Johtava piispakunta (engl. Presiding Bishopric) on Myöhempien aikojen pyhien Jeesuksen Kristuksen kirkossa ja eräissä muissa mormonistisissa yhteisöissä korkein Aaronin pappeutta johtava elin. Se koostuu johtavasta piispasta ja kahdesta tämän kutsumasta neuvonantajasta. Kirkon muiden piispojen tapaan ensimmäisen piispakunnan jäsenet ovat ylipappeja Melkisedekin pappeudessa. Johtava piispakunta lasketaan kirkon yleisauktoriteetteihin.
Sahel
Ihmisen toiminta
Ihmiset kulottavat (polttavat) puu- ja pensassavannin harjoittaessaan kaskiviljelyä.
Johtava piispakunta
Kirkon johtavan piispakunnan tehtävänä on kirkon ajallisista asioista (kuten kiinteisöt ja sijoitukset) huolehtiminen sekä piispojen toiminnan ohjaaminen ja koordinointi. Yhdessä ensimmäisen presidenttikunnan ja kahdentoista apostolin koorumin kanssa johtava piispakunta muodostaa kirkon kymmenysneuvoston, joka vastaa kymmenysvarojen käytöstä. Johtava piispakunta vastaa myös osaltaan Aaronin pappeuden koulutusohjelmasta, vaikka päävastuu tästä onkin Nuorilla miehillä.
Johtava piispakunta muodostaa myös yhdessä kahdentoista ylipapin kanssa kirkon yleisneuvoston, jonka tehtävänä on kurittaa ja mahdollisesti jopa erottaa kahdentoista apostolin koorumin ja ensimmäisen presidenttikunnan jäseniä. Tämä neuvosto on kuitenkin kokoontunut vain kahdesti, vuosina 1838 ja 1844, eikä sillä yleensä katsota olevan merkitystä kirkon nykyisessä hallinnossa.
Kastanjakiitäjä
Kastanjakiitäjä (Streptoprocne rutila) on kiitäjiin kuuluva lintulaji. Lajia tavataan Väli- ja Etelä-Amerikasta.
Koko ja ulkonäkö
Kooltaan kastanjakiitäjä kasvaa 13–14 cm pitkäksi. Yleisväritykseltään lintu on hyvin tumman ruskea, lähes musta. Aikusuisilla linnuilla on kaulassaan ja niskassaan kastanjanruskea kaulus, joka voi olla naarailla epätaäydellinen tai puuttua kokonaan. Kastanjakiitäjä koirailla voi olla rinassaan vaaleammanruskeaa kuviointia. Kastanjakiitäjän pyrstö on pitkä ja siivet pitkät ja sirpinmuotoiset.
Levinneisyys ja elintavat
Kastajakiitäjää tavataan Meksikosta Guyanaan ja Boliviaan ulotuvalta alueelta. Lajia tavataan niin alankomailta kuin vuoristoistakin. Kastanjakiitäjät liikkuvat tyypillisesti noin 10–20 yksilön parvina ja viettävät pitkiä aikoja liidellen ilmassa. Kastanjakiitäjien ravintoa ovat lentävät hyönteiset. Linnun lisääntymiskausi on toukokuusta elokuulle. Kuppimainen pesä sijaitsee kalliossa, luolassa tai rakennuksessa. Naaras munii tyypillisesti 2 valkoista munaa.
Saihat
Saihat (myös Syhat tai Sayhut, ) on kaupunki Saudi-Arabian itäisessä aš-Šarqiyyan maakunnassa, Persianlahden rannalla. Vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan kaupungin väkiluku oli 75 794.
Ueda Akinari
Ueda Akinari (, 25. heinäkuuta 1734 Osaka – 8. elokuuta 1809 Kioto) oli japanilainen kirjailija ja runoilija, yksi 1700-luvun loppupuolen Japanin huomattavimmista kirjailijoista. Ueda oli yomihon-genren varhainen edustaja, joka tunnetaan etenkin yliluonnollista käsittelevistä tarinoistaan. Hänen kaksi mestariteostaan, Ugetsu monogatari ja Harusame monogatari, ovat keskeisiä teoksia Japanin kirjallisuuden kaanonissa.
Elämäkerta
Ueda syntyi Osakassa prostituoidulle äidille ja tuntemattomalle isälle. Neljäntenä ikävuonnaan hänet adoptoi vauras kauppias, joka kasvatti hänet mukavuudessa ja antoi hänelle hyvän koulutuksen. Lapsena Ueda sairastui vakavasti isorokkoon, ja vaikka hän selviytyi, hänen sormensa molemmissa käsissä jäivät epämuodostuneiksi. Sairautensa aikana hänen vanhempansa rukoilivat Kashima Inarin pyhäkössä. Ueda tunsikin pyhäkön kamin pelastaneen hänet ja uskoi koko elämänsä ajan vahvasti yliluonnolliseen, mikä on merkittävä elementti hänen teoksissaan kuten kuuluisimmassa työssään Ugetsu monogatarissa, kokoelmassa kummitustarinoita.
Hän peri Uedan perheen öljy- ja paperiliikkeen, kun hänen adoptioisänsä kuoli. Hän ei kuitenkaan menestynyt liikemiehenä ja menetti kaupan tulipalossa johdettuaan sitä kymmenen vuoden ajan. Tänä aikana hän julkaisi useita humoristisia tarinoita ukiyo-zōshi-tyyliin, ”kelluvan maailman tyyliin”, joka oli suosittu fiktion genre 1680–1770-luvuilla. Ueda käytti tulipaloa mahdollisuutena kaupallisen maailman jättämiseen ja alkoi opiskella lääketiedettä Tsuga Teishōn alaisuudessa. Tsuga opetti hänelle myös populaaria kiinalaista kirjallisuutta. Vuonna 1776 hän aloitti lääketieteen harjoittamisen ja julkaisi Ugetsu monogatarin, mikä teki hänestä yhdessä Takizawa Bakinin kanssa yhden tärkeimmistä kirjailijoista yomihon-genressä, joka sai aikaan dramaattisen muutoksen lukemistavoissa. Fiktion kirjoittamisen lisäksi Ueda osallistui myös kokugaku-tutkimukseen.
Vaimonsa kuoleman jälkeen vuonna 1798 Ueda kärsi väliaikaisesti sokeudesta, ja vaikka näkö palautui hänen vasempaan silmäänsä, hän joutui nyt sanelemaan suuren osan kirjoituksistaan. Hän aloitti työskentelyn toisen yomihon-teoksensa kanssa ja sai valmiiksi kaksi ensimmäistä tarinaa Harusame monogatariin noin vuonna 1802. Täydellistä versiota teoksesta ei julkaistu ennen vuotta 1951, kun käsikirjoituksen puuttuvat osat löydettiin. Teos eroaa huomattavasti Ugetsu monogatarista eikä käsittele yliluonnollisia tapahtumia.
Ueda Akinari kuoli Kiotossa vuonna 1809. Kenji Mizoguchin palkittu vuoden 1953 elokuva Ugetsu – kalpean kuun tarinoita perustuu hänen teokseensa Ugetsu monogatari.
Konetuliase
thumb|220px|right|[[M2-konekivääri]] Konetuliaseeksi katsotaan aseet, jotka ampuvat sarjatulta. Näitä ovat muun muassa konepistooli, konekivääri, rynnäkkökivääri, pikakivääri ja konetykki. Ensimmäiset konetuliaseet olivat varsin raskaita, hankalakäyttöisiä ja harvinaisia. Varhaisimmat konetuliaseet saattoivat tarvita useita käyttäjiä. Sittemmin konetuliaseista on tullut yleisiä ja nykyään eri maiden jalkaväen sotilaat on tyypillisesti aseistettu henkilökohtaisella konetuliaseella.
Ensimmäisen konekiväärityyppisen aseen valmisti yhdysvaltalainen Richard J. Gatling vuonna 1861. Gatling oli monipiippuinen ja kammesta kiertämällä koneisto latasi uusia patruunoita piippuihin yhden piipun vuorollaan lauetessa. Seuraava askel kehityksessä oli Hiram Maximin vuonna 1883 keksimä Maxim-konekivääri, jossa rekyylistä voimansa saava koneisto latasi uuden patruunan automaattisesti toisensa perään.
Walther von Brauchitsch
Heinrich Alfred Hermann Walther von Brauchitsch (4. lokakuuta 1881 – 18. lokakuuta 1948) oli saksalainen sotamarsalkka ja maavoimien komentaja toisen maailmansodan alussa.
Toisessa maailmansodassa
Brauchitsch sai Saksan armeijan komentajan tehtävän vuonna 1938 ja hänet ylennettiin sotamarsalkaksi 1940. Hitler katsoi hänet sopivan lojaaliksi tehtävään. Länsi-Euroopan sotaretkeä suunniteltaessa Brauchitsch ja kenraali Franz Halder varoittivat Hitleriä, että huoltoyhteydet venyisivät liian pitkiksi, mutta tätä ei otettu huomioon, vaan Brauchitsch sai Hitleriltä vakavan varoituksen. Hitler ei kuitenkaan hyväksynyt hänen eronpyyntöään. Brauchitsch pyysi toisen kerran eroa 19. joulukuuta 1941 hänen saatuaan vakavan sydänkohtauksen kesken Moskovan valtausyrityksen. Ero myönnettiin ja Hitler otti maavoimat henkilökohtaisesti komentoonsa. Brauchitsch siirrettiin Wehrmachtin komentajareserviin, eikä hän saanut enää tehtäviä sodan aikana. Sodan jälkeen Brauchitsch pidätettiin ja häntä syytettiin sotarikoksista, mutta hän kuoli ennen kuin hänet ehdittiin asettaa syytteeseen.
Moderni
Modernilla viitataan yleensä keskiajan jälkeiseen historialliseen vaiheeseen, jossa feodalismista tai maatalousyhteiskunnasta siirrytään kohti kapitalismia, teollistumista, maallistumista, rationalisaatiota, kansallisvaltiota instituutioineen ja erilaisia valvonnan muotoja. Moderni liittyy uuden ajan historialliseen aikakauteen ja modernismiin, mutta se muodostaa kuitenkin erillisen käsitteen. Siinä missä valistus merkitsee erityistä länsimaisen filosofian liikettä, moderni viittaa yleensä vain kapitalismin nousun sosiaalisiin suhteisiin.
Moderni voi myös viitata älyllisen kulttuurin suuntauksiin, jotka syntyivät liittyneinä maallistumiseen ja jälkiteolliseen aikaan, kuten marxismiin, eksistentialismiin ja yhteiskuntatieteiden perustamiseen.
Kiista antiikista ja modernista
Antiikin ja modernin välinen kirjallisuutta ja taidetta koskeva kiista syntyi Ranskassa 1600-luvun lopulla. Siinä antiikin kannattajat (Anciens) korostivat antiikin kirjailijoiden ansioita ja väittivät, että olisi parasta, jos kirjailija jäljittelisi ikuisia, suuria esikuvia.
Kiista alkoi muun muassa Hanhiemon satujen kirjoittajan Charles Perraultin esitettyä vuonna 1687 Ranskan Akatemiassa runon, jossa hän epäili antiikin ylivoimaa. Hän kirjoitti: Tätä ajatusta kannattivat modernit (Modernes).
Antiikista ja modernista kiisteltiin myös Englannissa, Saksassa ja Ruotsissa. Näin alkoi pitkään kestänyt keskustelu, jonka antiikkia korostava traditio vähitellen hävisi. Myöhemmin kiistasta tuli osoitus modernin ylivoimaisuudesta ja modernin aikakauden edistysuskon tunnukseksi tuli taistelu, jossa antiikki häviää modernille.
Risto Niemi-Pynttäri ja Juha Teppo toteavat Euroopan kirjallisuushistoriassa: ”Kärjistetysti ilmaistuna, ennen modernia aikaa kaikki vanha oli ilman muuta parempaa kuin uusi. Moderneilla uutuuksien markkinoilla kaikesta uudesta on tullut kyselemättä parempaa kuin vanhasta. Antiikin ja modernin väliset kiistat ovat tuon aikakauden muuttumisen merkkejä.”
Moderni ja postmoderni
Modernille ominaista on:
Pohjois-Makedonia
Pohjois-Makedonia itsenäistyi Jugoslaviasta vuonna 1991 ja omaksui tuolloin nimen Makedonian tasavalta. Maa vältti väkivaltaisuudet Jugoslavian hajotessa, mutta etniset kiistat veivät sen sisällissodan partaalle kymmenen vuotta myöhemmin. Sen noin kahdesta miljoonasta asukkaasta 65 prosenttia puhuu makedoniaa, neljännes albaniaa. Pohjois-Makedonia kattaa vain osan muinaisaikaisen Makedonian valtakunnan alueesta, eikä toisaalta ole läheskään kokonaan tuota aluetta, josta suurin osa kuuluu Kreikan Makedonian maakuntaan. Tämän vuoksi Kreikka ei hyväksynyt Makedonia-nimen käyttöä, ja kiista valtion yleisesti hyväksytystä nimestä kesti vuosikymmeniä. Tämä vaikeutti pitkään Makedonian pyrkimyksiä päästä Naton ja EU:n jäseneksi. Kreikka ja Makedonia pääsivät sopuun maan nimestä kesäkuussa 2018. Sopimuksen mukaisesti maan nimeksi tuli Pohjois-Makedonia tai virallisesti Pohjois-Makedonian tasavalta. Sekä Makedonia että Kreikka hyväksyivät tehdyn sopimuksen nimenmuutoksesta tammikuussa 2019. Nimenmuutos astui virallisesti voimaan erilaisten muodollisuuksien jälkeen 12. helmikuuta 2019. Pohjois-Makedoniasta tuli Naton jäsen maaliskuussa 2020.
Maantiede
Pohjois-Makedonia sijaitsee sisämaassa Balkanilla. Se on osa laajempaa Makedonian maantieteellistä aluetta, josta loppu jakautuu Kreikan, Bulgarian ja Albanian kesken. Pohjois-Makedonian tasavalta on 25 713 neliökilometrin laajuinen, ja se kattaa runsaan kolmanneksen historiallisen Makedonian alueesta. Noin puolet alueesta (34 411 neliökilometriä) on Kreikan aluetta ja kymmenesosa Bulgarian.
Pohjois-Makedonia sijaitsee Šar- ja Rhodopevuorten välissä Vardarjoen laaksossa. Maan etelärajalla sijaitsee kolme suurta järveä, jotka raja leikkaa kahtia: Ohrid, Prespa ja Dojran. Pohjois-Makedonian alue on seismisesti aktiivista ja siellä on ollut useita tuhoisia maanjäristyksiä, viimeisin vuonna 1963, jolloin pääkaupunki Skopje vaurioitui pahoin. Pohjois-Makedonian korkein vuori on Korab, joka nousee 2 764 metriä merenpinnan yläpuolelle.
Pohjois-Makedonian ilmastoon kuuluvat kylmät talvet ja lämpimät kesät. Ylänköalueilla on talvisin pitkään lunta. Skopjen tilastot edustavat maan tyypillistä ilmastoa melko hyvin. Siellä on heinä- ja elokuun keskimääräinen päivän ylin lämpötila noin 30 astetta, ja keskimääräinen alin lämpötila joulukuusta helmikuuhun pakkasen puolella.
Pohjois-Makedoniassa on tavattu 330 lintulajia, joista kolmannes on muuttolintuja. Kahdeksan eläinlajia on suojeltu, niihin kuuluvat karhu, kultasakaali ja ilves. Susia sen sijaan pidetään haittaeläiminä, ja niitä surmataan vuosittain noin 350. Karhunmetsästys on kielletty vuonna 1996 ja hirvieläinten metsästystä on säännelty metsästysluvin, mutta niiden kantojen arvioidaan silti pienenevän.
Historia
thumb|280px|[[Mavrovon tekojärvi Pohjois-Makedonian länsiosassa.]] thumb|280px|Huippu [[Šarvuorilla.]]
Torsti Verkkola
Torsti Rafael Verkkola (vuoteen 1935 Wennström; 22. toukokuuta 1909 Lahti – 11. kesäkuuta 1977 Helsinki) oli suomalainen tekniikantutkija ja professori.
Pohjois-Makedonia
Varhaiset vaiheet
Menneisyydessä Pohjois-Makedonian alue on kuulunut useaan eri valtakuntaan. Antiikin aikana nykyisen Pohjois-Makedonian alue kuului kreikkalaiseen kulttuuripiiriin ja Makedonian valtakuntaan ja myöhemmin Rooman valtakuntaan. 500–600-luvuilla Makedonian alue joutui Bysantin valtakunnan haltuun, ja nykyisin alueella asuvat slaavilaiset kansat muuttivat sinne. Osmanit valloittivat Makedonian 1400-luvulla, ja se kuului Osmanien valtakuntaan vuosisatojen ajan. Balkanin sotien (vuosina 1912–1913) ja Osmanien valtakunnan hajoamisen jälkeen Makedonian laajempi alue jaettiin Kreikan, Bulgarian ja Serbian kesken.
Torsti Verkkola
Hänen vanhempansa olivat veturinkuljettaja Karl Wennström ja Matilda Vilen. Hänen puolisonsa oli vuodesta 1939 Impi Inkeri Niinivaara. Heille syntyi poika Matti ja tytär Marja.
Hän tuli ylioppilaaksi vuonna Lahden lyseosta 1928 ja valmistui diplomi-insinööriksi Teknillisen korkeakoulun koneinsinööriosastolta vuonna 1935. Hän opiskeli Berliinin teknillisessä korkeakoulussa vuosina 1935–1937. Hän teki opintomatkoja Eurooppaan ja Pohjois-Amerikkaan.
Erik Palmén
Palmén syntyi Vaasassa ja opiskeli Helsingin yliopistossa. Hän valmistui tähtitieteen maisteriksi 1921 ja väitteli meteorologiasta vuonna 1927.
Pohjois-Makedonia
Varhaiset vaiheet
Nykyisen tasavallan alue tunnettiin nimellä ”Etelä-Serbia”. Ensimmäisen maailmansodan jälkeen se liitettiin uuteen Serbien, kroaattien ja sloveenien kuningaskuntaan. Vuonna 1929 kuningaskunta nimettiin virallisesti Jugoslavian kuningaskunnaksi ja jaettiin banovina-nimisiin provinsseihin. Eteläinen Serbia, johon kuului koko nykyinen Pohjois-Makedonia, tuli osaksi Vardarin banovinaa.
Erik Palmén
Palmén toimi Merentutkimuslaitoksen johtajana (1939–1947) ja meteorologian professorina Helsingin yliopistossa (1947–1948). Vuonna 1948 hänet valittiin Suomen Akatemian elinikäiseksi jäseneksi, ja eläkkeelle siirtymiseensä asti vuoteen 1968 hän toimi tutkijaprofessorina. Vaikka hän pysyi virassaan Helsingin yliopiston Meteorologian laitoksella, hän teki myös useita pidempiä vierailuita vierailevana professorina Chicagon, Kalifornian ja Tukholman yliopistoihin.
Torsti Verkkola
Valtion lentokonetehtaan palveluksessa hän oli vuodet 1935–1945. Hän toimi sen suunnittelutoimiston päällikkönä 1937–1941. Hän toimi staattisen toimiston päällikkönä 1941–1943 sekä tehtaan suunnitteluosaston johtajana 1943–1944.
Pohjois-Makedonia
Osana Jugoslaviaa
Vuonna 1941 akselivallat miehittivät Jugoslavian ja Vardarin banovina jaettiin sen naapurien, Bulgarian ja Italian miehittämän Albanian kesken. Miehittäjien ankara hallinto rohkaisi monia makedonialaisia kannattamaan Josip Broz Titon kommunistista vastarintaliikettä partisaaneja. Toisen maailmansodan päätyttyä, kun Titosta tuli Jugoslavian presidentti, perustettiin Jugoslavian sosialistinen liittotasavalta ja nykyisen Pohjois-Makedonian alueesta tuli Jugoslavian eteläisin osa ja yksi sen tasavalloista nimellä Makedonia. Maan nykyiset rajat vedettiin hieman toisen maailmansodan jälkeen, kun Jugoslavia perusti Makedonian sosialistisen tasavallan ja tunnusti makedonialaiset omaksi kansakseen Jugoslavian muiden kansojen joukossa. Makedonia erosi rauhallisesti Jugoslaviasta vuonna 1991.
Erik Palmén
Palmen julkaisi yli 130 tieteellistä artikkelia. Merentutkimuksen alalla useimmat niistä käsittelivät tuulen vaikutusta veden liikkeisiin ja kerrostuneisuuteen. Meteorologiassa hän tutki matalapaineiden ja rintamien rakenteen lisäksi ilmakehän yleistä kiertoliikettä ja energiatasapainoa, suihkuvirtauksia ja hurrikaanien esiintymistä. Ensimmäiset ilmakehän yläosien tutkimukset perustuivat yksinomaan ennen ensimmäistä maailmansotaa maanpinnalta tehtyisin havaintoihin, mutta yhdessä Bergenin koulun kanssa Palmen järjesti mittauskampanjan, jossa eri maat tekivät luotaushavaintoja kahden päivän ajan, ja niin tutkijat saattoivat paneutua ilmakehän kolmiulotteiseen rakenteeseen.
Pohjois-Makedonia
Itsenäisyys
pienoiskuva|[[Stevo Pendarovski, Pohjois-Makedonian presidentti vuodesta 2019.]] Ensimmäisen monipuoluevaalit pidettiin marras-joulukuussa 1990. Enemmistöön nousi nationalistinen puolue (VMRO), ja presidentiksi valittiin kommunistien Kiro Gligorov, joka toimi presidenttinä kaksi kautta. Pohjois-Makedoniassa juhlitaan virallisesti itsenäisyyspäivänä 8. syyskuuta, koska tuona päivänä vuonna 1991 makedonialaiset päättivät kansanäänestyksessä itsenäistymisestä – virallisesti maa kuitenkin julisti itsenäisyytensä vasta 17. syyskuuta. Naapurimaa Bulgaria tunnusti Makedonian itsenäisyyden ensimmäisenä. Bulgaria ei kuitenkaan tunnustanut Makedoniaa kansakuntana eikä makedonian kieltä pitäen sitä osana bulgarian kieltä. Myös Slovenia, Kroatia, Turkki ja Filippiinit olivat ensimmäisten tunnustaneiden joukossa. Kreikka ei tunnustanut Makedonian itsenäisyyttä nimikiistan vuoksi. Venäjä tunnusti maan itsenäisyyden vuonna 1992 ja Yhdysvallat vuonna 1994. Vuoteen 1995 tultaessa Kiina ja useat EU-maat olivat tunnustaneet Makedonian itsenäisyyden.
Torsti Verkkola
Verkkola toimi Helsingin Teknillisen korkeakoulun koneenrakennusopin professorina vuodet 1945–1948 sekä TKK:n rehtorina vuosina 1968–1970. Hän oli Wisconsinin yliopiston professori Milwaukeessä 1946–1951 ja toimi siellä myös amerikansuomalaisen Bruno V. Nordbergin perustaman Nordberg-kaivoskoneyhtiön neuvottelevana insinöörinä. Hän toimi Teknillisen korkeakoulun polttomoottoritekniikan professorina 1954–1972, josta virasta hän siirtyi eläkkeelle vuonna 1972. Hänet vihittiin tekniikan kunniatohtoriksi vuonna 1974. Sotilasarvoltaan hän oli insinöörikapteeni.
Erik Palmén
Vuonna 1969 hänelle myönnettiin arvostettu Maailman ilmatieteen järjestön IMO Prize -palkinto.
Pohjois-Makedonia
Itsenäisyys
Makedonia liittyi Maailman kauppajärjestön jäseneksi 2003 ja vuonna 2005 maa hyväksyttiin virallisesti Euroopan unionin jäsenehdokkaaksi. Presidentti Boris Trajkovski kuoli lento-onnettomuudessa vuonna 2004 koneen lähestyttäessä Mostarin lentokenttää. Tutkimusraportti paljasti syyksi miehistön virheet. Huhtikuun 2004 presidentinvaalissa presidentiksi valittiin Branko Crvenkovski.
Arvo Ylinen
Arvo Albin Johannes Ylinen (5. maaliskuuta 1902 Yläne – 27. heinäkuuta 1975 Helsinki) oli suomalainen lentokoneinsinööri ja lentotekniikan ja rakennusstatiikan professori.
Pohjois-Makedonia
Itsenäisyys
Vuonna 2007 entistä sisäministeriä Ljube Boskovskia syytettiin Haagin kansainvälisessä tuomioistuimessa sotarikoksista vuoden 2001 albaanien kapinan aikana. Vuonna 2009 presidentinvaalit voitti toisella kierroksella konservatiivien G’orge Ivanov, joka valittiin uudelleen vuonna 2014. Vuoden 2011 parlamenttivaalit voitti niukasti pääministeri Nikola Gruevskin puolue VMRO-DPMNE. 31. toukokuuta 2017 pääministeriksi nousi Zoran Zaev. Sosiaalidemokraatti Zaev muodosti hallituksen yhdessä maan albanialaista vähemmistöä edustavan puolueen kanssa päättäen poliittisen pattitilanteen, jossa maa oli ollut ilman toimivaa hallitusta vuodesta 2015. Toukokuussa 2019 Stevo Pendarovski astui virkaansa Pohjois-Makedonian uutena presidenttinä.
Erik Palmén
Geofysiikan Seura jakaa joka neljäs vuosi Erik Palménin mukaan nimetyn hopeisen Palmén-mitalin suomalaiselle ansioituneelle geofysiikan alan tutkijalle. Ensimmäinen mitali myönnettiin 15. lokakuuta 1968 Palménille. Hänen mukaansa on nimetty myös Erik Palménin aukio Helsingissä Kumpulan kampuksella. Aukion laidalla sijaitsee Ilmatieteen laitoksen toimitalo Dynamicum. Palménin muistoksi on nimetty myös Chester W. Newtonin ja Eero O. Holopaisen toimittama kirja Extratropical Cyclones, The Erik Palmen Memorial Volume.
Pohjois-Makedonia
Itsenäisyys
Tammikuussa 2020 pääministeri Zaev erosi ja uudeksi väliaikaiseksi pääministeriksi tuli Oliver Spasovski. Parlamentti hajotti itsensä ja määräsi uudet vaalit huhtikuulle 2020.
Arvo Ylinen
Henkilöhistoria
Ylinen tuli ylioppilaaksi vuonna 1923 Turun suomenkielisestä lyseosta. Hän valmistui diplomi-insinööriksi vuonna 1930 TKK:n Rakennusosastolta arvosanalla "oivallisesti", mikä oli tuolloin hyvin harvinaista. Samana vuonna hän suoritti TKK:n sotateknisen osaston loppututkinnon. Hän opiskeli lentokoneinsinööriksi Charlottenburgin teknillisessä korkeakoulussa eli Berliinin teknillisessä korkeakoulussa vuosina 1930-31. Hän väitteli tekniikan tohtoriksi TKK:ssa vuonna 1938. Väitös oli ensimmäinen lentokonetekniikan alan väitöstutkimus Suomessa.
Pohjois-Makedonia
Politiikka
thumb|left|250px|Entinen pääministeri [[Nikola Gruevski]] thumb|left|250px|Ensimmäinen lippu, riippumaton tasavalta Makedonia 1991–1992 thumb|left|250px|Makedonian 1992–1995 käyttämä lippu, jossa on [[Verginan aurinko]] Pohjois-Makedonian tasavalta on parlamentaarinen demokratia. Presidentillä ei ole yleisesti ottaen kovin paljon valtaa, mutta presidentti on asevoimien ylipäällikkö ja valtion turvallisuusneuvoston puheenjohtaja. Hänet valitaan viideksi vuodeksi kerrallaan enintään kahdeksi kaudeksi. Vuodesta 2009 presidenttinä oli G’orge Ivanov, joka valittiin uudelleen vuonna 2014. Toukokuussa 2019 hänen seuraajanaan aloitti Stevo Pendarovski.
Arvo Ylinen
Henkilöhistoria
Ylinen siirtyi Valtion lentokonetehtaan palvelukseen Suomenlinnaan, jossa hän toimi ensin suunnitteluinsinöörinä 1932–1933. Pian hän yleni ja toimi piirustuskonttorin päällikkönä 1933–1934. Hän toimi tehtaan pääkonstruktorina 1934–1937 ja teknillisenä johtajana 1937–1940. Hän oli tehtaan neuvotteleva insinööri 1940–1949. Hän teki opintomatkoja Eurooppaan, Yhdysvaltoihin ja Kanadaan.
Pohjois-Makedonia
Politiikka
Yksikamariseen parlamenttiin valitaan 120 jäsentä nelivuotiskausille puoluelistoilta kuudesta vaalipiiristä. Vuoden 2011 vaalien jälkeen suurimmat ryhmittäyvät ovat ”Makedonian sisäinen vallankumousjärjestö – Demokraattinen puolue yhtenäisyyden puolesta” eli VMRO-DPMNE-puolueen johtama liittouma, jolla on enemmistö eli 63 paikkaa, ja sosialidemokraattien (SDSM) johtama liittouma 27 paikalla. Parlamentti äänestää pääministeristä, joksi yleensä valitaan suurimman liittouman tai puolueen puheenjohtaja. Vuodesta 2006 pääministeri on ollut Nikola Gruevski. Sosiaalidemokraatti Zoran Zaev on ollut Pohjois-Makedonian pääministeri vuodesta 2017. Pääministeri Zaevin erottua tammikuussa 2020 maan väliaikaisena pääministerinä on toiminut Oliver Spasovski, jonka tehtävä on johtaa maa vaaleihin, jotka on suunniteltu vuoden 2020 huhtikuulle.
Arvo Ylinen
Henkilöhistoria
Ylisestä tuli ensimmäinen TKK:n lentotekniikan professori vuonna 1940 ja tässä toimessa hän jatkoi vuoteen 1956 asti. Hän toimi sen jälkeen rakennusstatiikan professorina 1956–1967 ja VTT:n Sillanrakennuksen laboratorion johtajana vuodet 1952–1956.
Pohjois-Makedonia
Politiikka
Maan suurimmat poliittiset jakolinjat ovat eri etnisten ryhmien, makedonienemmistön ja albaanivähemmistön välillä. Lyhyen sodan jälkeen vuonna 2001 päästiin sopimukseen vallan jakamisesta, ja Pohjois-Makedonian parlamentti suostui elokuussa 2004 antamaan autonomisemman aseman albaanien asuttamille alueille ja muuttamaan paikallishallinnon rajoja.
Arvo Ylinen
Henkilöhistoria
Ylinen toimi MATINEn (Maanpuolustuksen tieteellinen neuvottelukunta) puheenjohtajana sen ensimmäiset 4 vuotta (1961–1965). Hän sai lukuisia palkintoja ja laati alaltaan monia julkaisuja. Hänen julkaisemistaan kirjoista ehkä merkittävin on Kimmo- ja lujuusoppi I–II, jotka ilmestyivät vuosina 1948–1950. Teoksesta julkaistiin toinen tarkistettu painos 1965–1970.
Pohjois-Makedonia
Politiikka
Joulukuun 2016 parlamenttivaaleissa kansallismielinen VMRO-DPMNE sai 51 parlamentin 120 paikasta. Oppositiossa tuolloin olleet sosiaalidemokraatit saivat 49 paikkaa. Loput paikat menivät albanialais-väemmistön puolueille, joista suurin DUI sai 10 paikkaa menettäen puolet aiemmista paikoistaan, uusi albanialaisten puolue Besa sai viisi paikkaa ja muutama paikka meni vielä pienemmille albanialaisten puolueille.
Arvo Ylinen
Henkilöhistoria
Ylinen oli sotilasarvoltaan insinöörieverstiluutnantti.
Pohjois-Makedonia
Politiikka
Pohjois-Makedonia kuuluu useisiin kansainvälisiin järjestöihin, kuten Natoon, Yhdistyneisiin kansakuntiin, Euroopan turvallisuus- ja yhteistyöjärjestöön, Euroopan neuvostoon ja WTO:hon. Joulukuussa 2005 EU hyväksyi Pohjois-Makedonian virallisesti jäsenehdokkaakseen mutta ei vielä aloittanut jäsenyysneuvotteluja. Vuodesta 2009 lähtien makedonialaiset voivat matkustaa ilman viisumia Schengen-alueelle.
Nimikiista
Itsenäistymisensä jälkeen Makedonian tasavalta ajautui kiistaan Kreikan kanssa ”Makedonia”-nimestä sekä maan lipusta ja perustuslaista. Kreikan mukaan makedonialaisilla ei ole oikeutta hellenistisiin muinaisen Makedonian valtakunnan symboleihin. Yli 40 maata ovat kuitenkin tunnustaneet valtion sen perustuslaillisella nimellä. Näihin kuuluvat esimerkiksi Yhdysvallat, Venäjä, Kiina ja naapurimaat Bulgaria, Serbia ja Turkki.
Väliaikaisena kompromissina Yhdistyneet kansakunnat hyväksyi maan jäsenekseen 1993 nimellä ”Entinen Jugoslavian tasavalta Makedonia” (, FYROM tai FYR Macedonia). Monet muut kansainväliset organisaatiot, kuten EU, Nato, Euroopan yleisradiounioni ja Kansainvälinen olympiakomitea seurasivat mallia. Kreikalle tämä ei riittänyt, ja se julisti kauppasaarron helmikuussa 1994. Makedonian lippua ja perustuslakia muutettiin 1995, mutta nimikysymys jäi. Kreikka lopetti kauppasaartonsa syyskuussa 1995 ja tunnusti maan itsenäisyyden.
Kreikassa Makedonian valtiosta käytettiin yleisesti nimeä ”Skopjen tasavalta” pääkaupungin mukaan, ja Kreikan hallitus nimitti pohjoisnaapuria lyhenteellä FYROM. Kiistasta huolimatta Kreikka on ollut tärkein sijoittaja Makedoniassa, ja maat ovat harjoittaneet turvallisuus- ja sotilasyhteistyötä sekä kulttuurivaihtoa. Makedonian pyrittyä vuoden 2008 Naton huippukokouksessa Bukarestissa sotilasliiton jäseneksi Kreikka esti veto-oikeudellaan liittymisen nimikiistan vuoksi, minkä jälkeen Makedonian lähetystö jätti kokouksen.
Lokakuussa 2008 Yhdistyneet kansakunnat ehdotti valtion viralliseksi nimeksi ”Pohjoisen Makedonian tasavaltaa”. Vuonna 2009 Makedonia vei nimikiistan Haagin kansainväliseen tuomioistuimeen, joka aloitti asian käsittelyn maaliskuussa 2011.
Pitkien neuvotteluiden jälkeen Kreikka ja Makedonian tasavalta ilmoittivat päässeensä sopimukseen nimestä 12. kesäkuuta 2018. Sopimuksen mukaan maan uudeksi nimeksi tuli ”Pohjois-Makedonia” tai virallisesti ”Pohjois-Makedonian tasavalta”. Maan kansalaisia voidaan kutsua edelleen ”makedonialaisiksi” ja maan kieltä ”makedonian kieleksi”. Sopimus hyväksyttiin Makedonian parlamentissa 11. tammikuuta 2019 ja Kreikan parlamentissa 25. tammikuuta 2019. Nimenmuutos astui voimaan 12. helmikuuta 2019. Samalla Natoon ja Euroopan unioniin liittymisen este poistui.
Jäsenyyshakemus Euroopan unioniin
Pohjois-Makedonia haki EU:n täysjäsenyyttä 2004 ja EU myönsi sille ehdokasmaan statuksen 2005. Ehdotettu määräaika oli 2012. Komissio on suositellut jäsenyysneuvottelujen aloittamista, korruptiota on hillitty, poliisivoimia uudistettu ja ihmisoikeustilannetta parannettu. Vuoden 2008 vaaleihin liittyneet väkivalta ja boikotit huononsivat maan mainetta. Pitkään suuri este oli myös nimikiista Kreikan kanssa. Jäsenyysneuvottelut katkesivat Ranskan, Tanskan ja Alankomaiden vastustukseen, mikä johti pääministeri Zoran Zaevin eroon 3. tammikuuta 2020.
Maaliskuussa 2020 EU kuitenkin ilmoitti, että se on valmis aloittamaan jäsenyysneuvottelut Pohjois-Makedonian kanssa.
Aluejako
thumb|280px|Pohjois-Makedonian topografinen kartta thumb|280px|Näkymä öiseen [[Skopjeen]] Vuonna 2004 astui voimaan uusi laki, joka jakoi Pohjois-Makedonian 84 kuntaan (opštini). Aikaisemmin kuntia oli 123, joten määrä on vähentynyt. Kunnat ovat Aerodrom (Skopje), Aracinovo, Berovo, Bitola, Bogdanci, Bogovinje, Bosilovo, Brvenica, Butel (Skopje), Cair (Skopje), Caska, Centar (Skopje), Centar Zupa, Cesinovo, Cucer Sandevo, Debar, Debarca, Delcevo, Demir Hisar, Demir Kapija, Dojran, Dolneni, Dorce Petrov (Gjorce Petrov, Skopje), Drugovo, Gazi Baba (Skopje), Gevgelija, Gostivar, Gradsko, Ilinden, Jegunovce, Karbinci, Karpos (Skopje), Kavadarci, Kicevo, Kisela Voda (Skopje), Kocani, Konce, Kratovo, Kriva Palanka, Krivogastani, Krusevo, Kumanovo, Lipkovo, Lozovo, Makedonska Kamenica, Makedonski Brod, Mavrovo i Rostusa, Mogila, Negotino, Novaci, Novo Selo, Ohrid, Oslomej, Pehcevo, Petrovec, Plasnica, Prilep, Probistip, Radovis, Rankovce, Resen, Rosoman, Saraj (Skopje), Sopiste, Staro Nagoricane, Štip, Struga, Strumica, Studenicani, Suto Orizari (Skopje), Sveti Nikole, Tearce, Tetovo, Valandovo, Vasilevo, Veles, Vevcani, Vinica, Vranestica, Vrapciste, Zajas, Zelenikovo, Zelino ja Zrnovci. Ne, joiden nimen perässä lukee (Skopje) muodostavat Suur-Skopjen metropolialueen.
Tilastointia varten kunnat on ryhmitelty kahdeksaan alueeseen, jotka ovat: Itäinen alue, Koillisalue, Pelagonian alue, Pologin alue, Skopjen alue, Kaakkoisalue, Lounaisalue ja Vardarin alue.
Talous
Vuonna 2010 virallinen työttömyysaste oli 31,7 prosenttia, mutta siinä ei näy harmaan talouden työllistävä vaikutus. Harmaan talouden osuudeksi on arvioitu 20 prosenttia bruttokansantuotteesta. Bruttokansantuotteen kasvu oli maailmanlaajuisen laman jälkeen kääntynyt positiiviseksi, mutta silti alle puolet esimerkiksi Serbian vastaavasta luvusta.
Maan suurin ulkomainen investoija on Kreikka, ja sitä seuraavat Kypros ja Bulgaria. Maan tuottoisimmat valtionyritykset myytiin jo yksityistämisen aikana, ja nyt on jäljellä useita tuottamattomia yrityksiä ja niiden uudelleenjärjestelyä. Pohjois-Makedonia on yrittänyt viime vuosina houkutella sijoittajia kunnianhimoisella ohjelmalla, johon kuuluu muun muassa yritysten alhainen verotus.
Maan tärkeimpiä vientituotteita ovat ruoka, juomat (viini) ja tupakka sekä tekstiilit, rauta ja teräs. Vuonna 2010 tärkeimmät vientimaat ovat Saksa (20,2 prosenttia), Italia (7,9 prosenttia), Bulgaria ja Kreikka, ja eniten hyödykkeitä maahan tuodaan Saksasta (11,5 prosenttia), Venäjältä (11,1 prosenttia), Kreikasta, Bulgariasta, Britanniasta, Turkista ja Italiasta.
Merkittävimpiä luonnonvaroja ovat kromi, lyijy, sinkki, mangaani, volframi, asbesti, nikkeli, kulta ja hopea.
Liikenne
Pohjois-Makedoniassa on 14 lentokenttää, 699 kilometriä rautatietä ja 13 736 kilometriä maantietä. Kansainväliset lennot laskeutuvat Skopjen kansainväliselle lentoasemalle tai paljon pienemmälle Ohridin lentoasemalle. Junamatka Skopjesta Prilepin kautta Bitolaan kestää neljä tuntia. Kotimaanliikenteessä linja-autot ovat suosittu, turvallinen ja varsin mukava vaihtoehto.
Väestö
thumb|800px|center|Panoraamakuva [[Bitolan kaupunkiin]] [[Tiedosto:Macedonia ethnic.png|thumb|280px|