cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Pyhän juopon legenda
Pyhän juopon legenda eli Juopon legenda on vuonna 1988 valmistunut Ermanno Olmin ohjaama italiankielinen elokuva. Miespääosassa näyttelee Rutger Hauer. Muiden esittäjien joukossa ovat Anthony Quayle ja Dominique Pinon. Elokuva sai Venetsian elokuvajuhlilla vuoden 1988 Kultaisen leijonan.
Elokuvan ovat Joseph Rothin romaanin Pyhän juomarin legenda (Die Legende vom heiligen Trinker) pohjalta käsikirjoittaneet Ermanno Olmi ja Tullio Kezich.
Ezra Pound
Ezra Weston Loomis Pound (30. lokakuuta 1885 Hailey, Idaho, Yhdysvallat – 1. marraskuuta 1972 Venetsia, Italia) oli yhdysvaltalainen runoilija ja kriitikko, joka oli varhaisen modernismin keskeisiä hahmoja.Kriitikko Hugh Kenner sanoi Ezra Puondista hänet tavattuaan: ”Yhtäkkiä tajusin, että läsnä oli modernismin keskeinen ydin.”
Opinnot ja muutto Lontooseen
Huomattuaan, ettei hänelle eikä hänen taiteelleen ollut paikkaa kotimaassa hän muutti Eurooppaan 1908 ja asettui Lontooseen. Siellä hän tutustui kirjailijapiireihin ja erityisesti lupaaviin suuntauksiin, jotka olivat valmiit runouden vallankumoukseen, nuoriin runoilijoihin, ja hän yritti löytää hyviä uusia runoilijoita. Lontoossa hän hankki elantonsa opettamalla ja kirjoittamalla. Hän toimi myös vuonna 1914 jonkin aikaa irlantilaisen runoilijan Yeatsin sihteerinä. Vuonna 1914 hän avioitui hyvän ystävänsä tyttären Dorothy Shakespearin kanssa. Kymmenen vuotta myöhemmin hän tutustui Pariisissa amerikkalaiseen viulistiin Olga Rudgeen, jolla oli Italian kaksoiskansalaisuus. Pound jatkoi suhdetta molempiin naisiin, ja suhteesta Olga Rudgeen syntyi tytär Mary (myöhemmin Mary De Rachewiltz), joka annettiin kasvatiksi tirolilaiseen talonpoikaisperheeseen.
Pound avusti merkittävästi nuorten kirjailijoiden mahdollisuuksia saada teoksensa julkaistuksi. Hän auttoi esimerkiksi T. S. Eliotia, Ernest Hemingwayta, James Joycea, William Carlos Williamsia, Robert Frostia ja Marianne Mooria.
Näkemyksiä runoudesta
Uuden runouden airuena Pound huomasi arvostelevansa juuri sitä runoutta, joka sai hänet ryhtymään runoilijaksi. Hänen runoilijauransa muuttui kaksijakoiseksi, toisaalta hän halusi tehdä uutta ja toisaalta hänellä oli syvä kiintymys vanhaan runouteen. Monet hänen kriittisistä esseistään on myöhemmin julkaistu kirjoina, kuten Make It New (1934), Lukemisen aakkoset (1934), Polite Essays (1937) ja Literary Essays (1954).
Pound käytti uudesta runoudesta nimitystä imagismi. Jonkin tilanteen kuvailemisen, kohteen tai tilanteen ja siitä yleistyksen tekemisen sijasta imagistirunoilijat yrittivät esittää kohteen suoraan ja välttää esitystavassaan runsasta koristelua ja perinteiselle runoudelle tyypillisiä, monimutkaisia mutta ennakoitavia runomittoja.
Merkityksellisen on aina tultava hahmosta (image), joka ilmenee luontaisesti ja niukasti ja on puhdasta ilmaisua. Pound lausui ”Go in fear of abstraction” ('menkää, mutta kavahtakaa abstraktia käsitteellisyyttä'). Vaikka imagismi eli ilmiönä vain lyhyen aikaa, sen vaikutus näkyy 1900-luvun runoudessa. Pound siirtyi pian vortisismiin, jossa käytettiin imagismin suoraa ja pelkistettyä ilmaisua.
Pound piti Yhdysvaltoja kulttuurisesti takapajuisena maana ja kaipasi sivistyneen, maailmallisen runouden kirjoittamista maansa puolesta. Niiden aikojen runoja olivat muun muassa ”A Lume Spento” (1908), ”A Quizine for this Yule” (1908) ja ”Personae” (1910).
Vaikka Pound näkemyksellään runoudesta sulki pois pitkän runouden ilmaisukanavana, hän ei pääsyt irti käsityksestä, että todella suuren runoilijan pitää kirjoittaa pitkiä runoelmia. Hän toteutti pitkän runoelman kirjoittamalla laajan teoksen The Cantos, jossa hän yhdisteli eripituisia runoja samaan teokseen. Vuodesta 1915 alkaen hän kirjoitti yhteensä 116 cantoa.
Yhteiskunnallinen herääminen
Etsiessään selitystä yhteiskunnan ongelmiin hän löysi käsitteen social credit, jonka oli kehittänyt kansantaloustieteilijä Clifford Hugh Douglas. Douglas piti rahan olemassaoloa yhteiskunnallisena pahan alkuna. Niinpä Pound alkoi etsiä yhteiskuntaa, joka ei olisi sidoksissa rahaan, ja siitä hän kirjoitti runoihinsa.
Vaikka Pound kiisti antisemitiset näkemyksensä julkisesti, hän ilmaisi niitä yksityisesti. Hän kieltäytyi puhumasta sellaisten psykiatrien kanssa, joilla oli juutalaisilta kuulostavia nimiä. Pound hyljeksi ihmisiä, joita hän piti "juutalaisina", ja kehotti lukemaan Siionin viisaiden pöytäkirjoja, jonka hän väitti edustavan juutalaista suunnitelmaa maailman hallitsemiseksi."
Etsiessään ihanteellista yhteiskuntarakennetta, voimakasta johtajaa ja maatalouden liittämistä yhteiskuntaan hän löysi Benito Mussolinin näiden hyveiden tuottajana. Toisen maailmansodan aikana Pound toimi vapaaehtoisena useissa Italian radion englanninkielisissä juutalaisvastaisissa propagandaohjelmissa, jotka suunnattiin Englantiin ja Yhdysvaltoihin. Erityisesti hän arvosteli presidentti Franklin D. Rooseveltia ja amerikkalaista yhteiskuntaa yleensäkin.
Vankilatuomio
Kun liittoutuneet sodan päätteeksi valloittivat Italian, Pound pidätettiin ja häntä pidettiin ulkoilmavankilassa Pisassa. Hänet vietiin sitten Yhdysvaltoihin tuomittavaksi maanpetturuudesta. Poundia ei kuitenkaan tuomittu, koska oikeus hyväksyi lääkärin lausunnon, jossa todettiin, että Pound on ”henkisesti sairas ja mieleltään sopimaton tullakseen tuomituksi”.
Pound oli 1946–1958 potilaana St. Elisabethin sairaalassa ”rikollisesti sairaiden” osastolla. Sairaalavuosinaan hän sai vastaanottaa vieraita, kirjoittaa kirjeitä ja jatkaa Cantosien kirjoittamista. Hän myös jatkoi poleemisten kiistakirjoitusten kirjoittamista Yhdysvaltoja vastaan.
Bollingen palkinto ja vapaus
Vuonna 1948 teos Pisan Cantos sai Yhdysvaltain kongressin kirjaston Bollingen runopalkinnon. Tapahtuma herätti laajaa keskustelua Poundin asemasta niin runoilijana kuin kansalaisenakin. Kymmenen vuotta myöhemmin kirjailijat onnistuivat saamaan Poundin vapaaksi. Pound palasi heti Italiaan ja kuoli siellä 87-vuotiaana.
Jälkikäteen Pound katui juutalaisvastaisia lausuntojaan. Poundin tytär Mary De Rachewiltz asuu Italiassa ja on pyrkinyt saamaan tuomioistuimen kautta uusfasistiselle CasaPound-järjestölle kiellon käyttää hänen isänsä nimeä.
Moottorivaunu
thumb|250px|[[Pendolino on VR:n käyttämä kaukoliikenteen sähkömoottorijuna.]]
Moottorivaunu on omalla voimallaan kulkeva rautatievaunu, toisin sanoen siinä ei tarvita erillistä veturia koneiston ollessa sulautettu vaunuun. Moottorivaunuista muodostetussa junassa voi olla myös moottorittomia liitevaunuja. Yleisnimitys junalle, joka koostuu vain moottorivaunuista ja niiden liitevaunuista, on moottorijuna. Lisäksi moottorijunat jaetaan käyttövoiman mukaan dieselmoottorijuniin ja sähkömoottorijuniin.
Nykyisin Suomessa VR:n käyttämät moottorijunat ovat paikallisliikenteen Sm2, Sm4 ja Sm5. Vielä vuonna 2016 VR käytti paikallisliikenteessä Sm1-sähkömoottorijunia.
Kaukoliikenteessä VR:llä on käytössä Sm3 (Pendolino) sekä VR ja Karelian Trains käyttää yhdessä Sm6-junia (Allegro) Helsingin ja Pietarin välisessä liikenteessä. Nämäkin junayksiköt ovat italialaisperäisiä Pendolinoja, mutta poikkeavat Sm3-yksiköistä muun muassa tekniikaltaan ja pituudeltaan. Vähäliikenteisillä radoilla käytetään uusia Dm12-moottorivaunuja. Lisäksi museojunia ajetaan Dm7-kalustolla eli ”lättähatuilla”.
Moottorijuna pystyy usein liikennöimään huomattavasti mäkisemmässä maastossa kuin veturijuna, jos sen teho-/painosuhde on riittävän hyvä; uudet Sm5-sähkömoottorijunat selvinnevät jopa 35 promillen nousuista ja laskuista.
Moottorijunan kokoonpano
Jos moottorivaunuja ja mahdollisesti liitevaunuja käytetään kokonaisuuksina, joiden vaunuja ei irroteta toisistaan, tällaisesta kokonaisuudesta käytetään nimitystä junayksikkö tai yksikkö. Useita junayksiköitä voidaan monesti liittää yhteen yhdeksi junaksi.
Junayksiköt muodostuvat moottorivaunuista, joissa on vetokoneisto ja usein myös liitevaunuista, joissa ei ole vetokoneistoa. Jos liitevaunuun on rakennettu ohjaamo, nimitetään sitä ohjausvaunuksi. Vastaavasti liitevaunua, jossa ei ole ohjaamoa, saatetaan nimittää välivaunuksi. Joskus moottorivaunusta käytetään nimitystä vetovaunu erotukseksi liitevaunuista.
Eräät junayksiköt tai niiden välivaunusto on nivelrakenteinen. Tällöin niiden lyhyehköt vaunut on yhdistetty toisiinsa kiinteästi nivelellä, jonka kohdalla on yksi- (Talgo) tai kaksiakselinen teli (Sm5, Siemens Desiro, DB VT 11.5, TGV PSE jne.). thumb|[[Newag 19WE]] Joissakin moottorijunissa, erityisesti eräissä suurnopeusjunissa, kuten ranskalainen TGV, saksalainen ICE ja ICE2 sekä ruotsalainen X2000, junayksikön vetokoneistotekniikka on keskitetty junayksikön toisessa tai molemmissa päissä olevaan, suhteellisen raskaaseen, veturimaiseen, mutta junayksikköön kuuluvaan osaan, jossa ei kuitenkaan kuljeteta matkustajia, ja jonka irrottaminen junayksiköstä on usein tehty suhteellisen helpoksi, jotta se olisi esimerkiksi vikatilanteissa mahdollisimman nopeasti vaihdettavissa. Näiden moottorijunan osien kohdalla puhutaan vetopäästä. Niinpä suurnopeusjunayksikössä voi olla esimerkiksi kaksi vetopäätä ja 10 välivaunua.
Helsingin lähiliikenteen Sm1- ja Sm2-paikallisjunien junayksiköt muodostuvat yhdestä vetovaunusta (moottorivaunusta) ja yhdestä ohjausvaunusta. Vetovaunu ja ohjausvaunu ovat käytännössä toisiinsa kiinteästi kytkettyjä, sillä ne irrotetaan toisistaan vain poikkeustapauksissa. Sm4-junayksiköissä on kaksi moottorivaunua kytketty kiinteästi toisiinsa. Sm3- eli Pendolino-junan erikoisuus on tekniikan jakaminen eri vaunuihin tavoitteena mahdollisimman tasainen painon jakautuminen eri vaunuihin ja tämän mahdollistama alhainen akselipaino, joka puolestaan sallii suhteessa suuremmat nopeudet. Sm3-junassa on kuusi vaunua, joista neljä on vetovaunuja ja kaksi liitevaunuja, joissa ei ole vetokoneistoa, mutta muuntajat ja tehonsäätölaitteet.
Postimees
Postimees on virolainen sanomalehti, joka on perustettu Pärnussa vuonna 1857. Lehdestä tuli Viron ensimmäinen päivittäin julkaistava sanomalehti vuonna 1891. Neuvostoaikana vuosina 1948–1990 lehden nimi oli Edasi.
Historia
Johann Voldemar Jannsen perusti Pärnussa 1857 lehden Perno Postimees ehk Näddalileht (Pärnu Postimees), josta eri vaiheiden kautta tuli nykyinen Postimees-lehti.
Scott City (Kansas)
Scott City on kaupunki Kansasin osavaltion länsiosassa Yhdysvalloissa. Kaupungin väkiluku oli vuoden 2000 väestönlaskennan mukaan 3 855. Kansasin osavaltion lain mukaan kaupunki on niin kutsuttu toisen luokan kaupunki, ja se toimii Scottin piirikunnan hallinnollisena keskuksena. Kaupunki sijaitsee U.S Route 83:n ja K-96 -valtatien risteyskohdassa.
Postimees
Historia
Postimeehen omisti 1893 Karl August Hermann, joka kutsui toimitukseen Jaan Tõnissonin. Sen jälkeen Tõnisson oli yli 40 vuotta lehden toimittaja ja päätoimittaja. Pari vuotta hän oli välillä pois, mutta palasi lehden päätoimittajaksi 1896, kun ryhmä nuoren polven oppineita kokosi rahat huonosti menestyvän lehden – 450 tilaajaa – ostamiseksi Hermannilta. Myös Tõnisson kuului omistajiin ja omisti lehden välillä pitkään yksinkin Viron poliittisten mullistusten yhteydessä lehti takavarikoitiin 26. heinäkuuta 1935 valtion haltuun poikkeustilamääräysten perusteella, ja siitä tuli Konstantin Pätsin ja hallituksen äänitorvi. Neuvostovallan aikana lehti ilmestyi nimellä Edasi ja vuodesta 1991 jälleen nimellä Postimees.
Scott City (Kansas)
United States Census Bureaun mukaan kaupungin pinta-ala on 5,6 neliökilometriä. Pinta-ala on kokonaan maa-aluetta.
Spandau (hallintoalue)
pienoiskuva|Spandaun hallintoalue korostettuna Berliinin kartalla pienoiskuva|Spandaun hallintoalueeseen kuuluvat kaupunginosat Spandau on yksi Berliinin 12 hallintoalueesta, joilla on oma, paikallisvaaleissa valittu hallintonsa ja rajoitettu itsemääräämisoikeus. Alue sijaitsee Havel- ja Spreejokien risteyskohdassa. Se on laajuudeltaan 91,91 km2, ja siellä asui 238 278 asukasta vuoden 2017 lopulla.
Scott City (Kansas)
Tieliikenne
Kaupungissa risteävät pohjois–eteläsuuntainen U.S. Route 83 sekä itä–länsisuuntainen K-96 -valtatie.
Postimees
Historia
Schibsted teki vuonna 2012 päätöksen poistua Baltian markkinoilta. Konserni oli omistanut Postimeehen holdingyhtiönsä Eesti Meedian kautta. Yhtiön toimiva johto osti lehden Schibstediltä syksyllä 2013.
Spandau (hallintoalue)
Berliiniläisten keskuudessa Spandau viittaa yleensä Spandaun kaupunginosaan, ei samannimiseen hallintoalueeseen.
Scott City (Kansas)
Raideliikenne
Rautateiden henkilöliikennettä ei ole. Aiemmin Scott Cityssä ristesivät Missouri Pacific Railroadin omistama rautatieosuus Kansasin Heringtonista Coloradon Puebloon sekä Atchison, Topeka and Santa Fe Railwayn omistama ratalinja Great Bendistä Garden Cityyn. Nykyisin molemmat ratalinjat omistaa paikallista tavaraliikennettä hoitava Kansas and Oklahoma Railroad, ja rataosat on osittain lakkautettu.
Postimees
Historia
Lauri Hussar aloitti Postimeehen päätoimittajana kesäkuussa 2016. Hussarin lähdettyä mukaan politiikkaan Viro 200 -puolueen vaaliehdokkaaksi hänet korvasi Postimeehen päätoimittajana Peeter Helme, joka aloitti tehtävässä huhtikuussa 2019. Helme erosi Postimeehen päätoimittajan virasta 1. marraskuuta 2019 ja Helmeä seurasi vt. päätoimittajana Margus Mihkels. Tammikuun lopussa uutena päätoimittajana aloitti Mart Raudsaar. Kesäkuussa 2021 Raudsaar siirtyi johtamaan Jaan Tõnissoni Postimehe Fond -säätiötä, ja hänen tilalleen Postimeehen päätoimittajaksi tuli Marti Aavik.
Spandau (hallintoalue)
Historia
Spandaun historia alkaa joko 600- tai 700-luvulta slaavilaisen heimon asetuttua alueelle ja rakennettua sinne linnoituksen. Saksalainen kuningas Henrik I valloitti linnoituksen vuonna 928, mutta se palasi slaavilaisten hallintaan myöhemmin 900-luvulla.
Vuonna 1156 kreivi Albrecht von Ballenstedt otti alueen hallintaansa. Vuodelta 1197 löytyy ensimmäinen maininta Spandausta dokumentista, jota on sittemmin kutsuttu nimellä Spandowe. Spandaulle annettiin kaupunkioikeudet vuonna 1232. Spandaun linnoituksen kunnostustyöt päättyivät vuosien 1559 ja 1594 välillä. Vuonna 1558 Gatowin kylä liittyi Spandaun kaupunkiin. Spandau antautui ruotsalaisille vuonna 1634.
Scott City (Kansas)
Ilmailu
Kaupungin kaakkoispuolella sijaitsee kunnallinen Scott City Municipal Airport. Lähin kaupallisen liikenteen käyttämä kenttä on Garden City Regional Airport Garden Cityssä.
Spandau (hallintoalue)
Historia
Vuonna 1806 ranskalaiset joukot Napoleonin johdolla ottivat kaupungin hallintaansa vuoteen 1807. Vuonna 1812 Napoleon palasi ja 1813 Preussin ja Venäjän joukot aloittivat Spandaun linnoituksen piirityksen.
Scott City (Kansas)
Scott City tilastoissa
Vuoden 200 väestönlaskennan mukaan kaupungissa oli 1 595 taloutta ja siellä asui 1 060 perhettä, väentiheyden ollessa 689,1 asukasta neliökilometrillä. Kaupungissa oli 1 761 asuinhuoneistoa eli 314,8 huoneistoa neliökilometrillä. Valtaosa (95,18 %) asukkaista oli valkoihoisia.
31,2 prosenttia talouksista oli sellaisia, joissa asui alle 18-vuotiaita. 56,6 % talouksista oli avioparien talouksia, yksinhuoltajaäitien talouksia oli 7,4 % kaikista talouksista. 33,5 % talouksista muodostivat ihmiset, jotka eivät olleet keskenään sukua. Yksineläjiä oli kaikkiaan 30,5 % kaikista talouksista, ja yli 65-vuotiaita asui 15,4 % kaikista talouksista. Keskimääräinen yhdessä taloudessa asuvien henkilöiden määrä oli 2,36 ja keskimääräinen perheen koko oli 2,96 henkeä.
Spandau (hallintoalue)
Historia
Vuonna 1920 Spandau (jonka nimi oli vaihdettu Spandowiksi 1878) liitettiin osaksi Berliiniä. Ennen ensimmäistä maailmansotaa Spandaussa oli useita metallinsulattamoja ja ruutitehtaita sotatarvikkeiden valmistukseen.
Scott City (Kansas)
Scott City tilastoissa
Alle 18-vuotiaita oli 26,0 % väestöstä, 18–24-vuotiaita 6,5 %, 25–44-vuotiaita 25,1 %, 44–64-vuotiaita 23,8 % ja yli 65-vuotiaita 18,5 %. Asukkaiden iän mediaani oli 40 vuotta. Jokaista sataa naista kohti kaupungissa asui 93,6 miestä. Jokaista yli 18-vuotiasta naista kohti kaupungissa asui 91,5 miestä.
Spandau (hallintoalue)
Historia
Toisen maailmansodan jälkeen Spandau kuului Ison-Britannian miehitysvyöhykkeeseen Länsi-Berliinissä ja 1876 valmistunutta Spandaun vankilaa käytettiin Nürnbergin oikeudenkäynnissä tuomittujen natsien sijoituspaikkana. Viimeisen vangin Rudolf Hessin kuoltua liittoutuneet tuhosivat vankilan vuonna 1987.
Nykyään Spandaussa toimii metalli- ja kemikaaliteollisuutta sekä matonvalmistusteollisuutta.
Scott City (Kansas)
Scott City tilastoissa
Talouksien vuotuisten tulojen mediaani oli 36 047 dollaria, perheiden tulojen mediaanin ollessa 48 750 dollaria. Miesten tulojen mediaani oli 32 287 dollaria ja naisten 19 900 dollaria. Keskimääräiset vuositulot asukasta kohti olivat 19 227 dollaria. Noin 2,8 % perheistä ja 6,8 % koko väestöstä elää köyhyysrajan alapuolella.
Spandau (hallintoalue)
Historia
Spandaun ystävyyskaupunki on brittiläinen Luton.
Hallinto
Spandaun hallintoalueeseen kuuluvat kaupunginosat :
Postimees
Kirjallisuutta
Postimeesin historiaa on tutkinut Krista Aru, joka on julkaissut useita lehteä käsitteleviä artikkeleita.
Intiansarvikuono
Intiansarvikuono (Rhinoceros unicornis) on Intiassa ja Nepalissa elävä vaarantunut sarvikuonolaji.
Koko ja ulkonäkö
Intiansarvikuono on suurin nykyisin elävistä sarvikuonolajeista. Sen paino on 1 800–2 700 kiloa, säkäkorkeus 175–200 cm ja pituus 350–380 cm. Urokset ovat suurempia kuin naaraat.
Levinneisyys
Intiansarvikuonon kanta on muutaman pienen populaation varassa Koillis-Intian, Bhutanin ja Nepalin rajoilla. Lajin alkuperäinen levinneisyysalue ulottui koko Intian niemimaan pohjoisosan poikki.
Elinympäristö, ravinto
Intiansarvikuono elää monesti soisella ruohostoalueella. Intiansarvikuonon ravinto koostuu pääosin tasankojen kookkaista ruohoista. Sadekaudella nämä kasvit saattavat kasvaa jopa 8 metriä korkeiksi. Ne tarjoavatkin sarvikuonoille samalla sekä miltei ehtymättömän ravintolähteen että erinomaisen suojan. Naaraiden elinalue on 9–15 km², ja eri yksilöiden tai ryhmien elinpiirit menevät päällekkäin. 20 % intiansarvikuonon talviravinnosta on puuvartisten kasvien osia. Eläintarhassa intiansarvikuono syö päivittäin 15 kg heinää ja 5 kg rehua, sekä juo 90 l vettä.
Sukupuutto uhkana
Vielä 1600-luvulla intiansarvikuono eli yleisenä Luoteis-Intiassa ja Pakistanissa. Maanviljelyn leviäminen osoittautui sille kohtalokkaaksi. Sitä myös metsästettiin 1800-luvun lopulla ja 1900-luvun alussa yleisesti huvin vuoksi. Viranomaiset kannustivat tappamaan sarvikuonoja teeviljelysten suojelemiseksi.
Vain muutamia hajanaisia ryhmiä oli säilynyt 1900-luvun alussa, ja suurimmassakin laumassa liikkui vain 12 eläintä. Intiansarvikuono suojeltiin lailla aivan viime hetkellä. Kanta on kohentunut, mutta laji on yhä uhanalainen. Lajille suotuisaa elinympäristöä katoaa, ja sarvien takia lajia tapetaan yhä laittomasti.
Intiansarvikuonoja on toukokuun 2007 arvion mukaan 2 575 yksilöä, joista 2 200 elää Intiassa ja loput Nepalissa. Laji luokitellaan nykyään vaarantuneeksi.
Lähteet
Maailman eläimet, Nisäkkäät 2, Matti Nurminen (päätoimittaja). Helsinki: Tammi, 1987. ISBN 951-30-6531-6
Sun FM
Sun FM tarkoittaa seuraavia radiokanavia:
Korkein oikeus
Korkein oikeus voi viitata seuraaviin asioihin:
Linnansaaren luontokeskus Oskari
thumb|250 px| Linnansaari [[Linnansaaren kansallispuistossa.]] Linnansaaren luontokeskus Oskari oli vuonna 1994 perustettu luontokeskus, jonka alkuperäinen nimi oli Rantasalmen Järviluonnon keskus. Luontokeskus sijaitsi Rantasalmen keskustassa osoitteessa Ohitustie 7, ja se oli samalla Linnansaaren kansallispuiston opastuskeskus. Sen toiminnasta vastasi Metsähallitus. Rantasalmen Järviluonnon keskus muuttui vuonna 2004 Linnansaaren luontokeskus Oskariksi. Oskari-nimi tulee Linnansaaren viimeisestä torpparista Oskari Parviaisesta.
Perusnäyttely oli Oskarin päivä Linnansaaressa. Esitys kertoi Linnansaaren kansallispuiston luonnosta, kulttuurihistoriasta ja saaristosta. Näyttelyssä voi tutustua muun muassa Linnansaaren lehtoihin, perinnemaiseman hoitoon ja saaristoasutukseen. Saimaannorppa oli näyttelyssä keskeinen. Pysyvässä näyttelyssä oli saariston lintuja esittelevä lintuluoto, kalastusmenetelmiä sekä vedenalaiseen luonto. Lisäksi luontokeskuksessa oli murtovesiakvaario. Luontokeskuksessa oli 48-paikkainen auditorio, jossa esitettiin saaristoaiheisia videoesityksiä. Toinen luontokeskuksen pysyvä näyttely oli Rantasalmella sijainneen Haapaniemen kadettikoulun historiasta kertova näyttely.
Turkmenistan
Valtaosa Turkmenistanista on aavikkoa. Siellä on kuitenkin kasvatettu puuvillaa ja vehnää keinokastelun turvin. Maassa on öljyä ja maakaasua, jonka viennin Iraniin ja Kiinaan uusia kaasuputkia pitkin toivotaan parantavan taloustilannetta.
Linnansaaren luontokeskus Oskari
Oskarissa palveli Rantasalmen matkailuinfo, josta sai tietoa seudun matkailuasioista. Luontokeskuksen rakennuksessa huomioitiin myös liikuntaesteiset. Luontokeskuksen pihalla oli 700 metrin pituinen geologinen luontopolku. Se esitteli Suomen geologista historiaa 2 300 miljoonan vuoden takaa nykypäivään. Luontokeskus lopetti toimintansa vuonna 2015.
Turkmenistan
Turkmenistan on yksi maailman eristäytyneimmistä maista, ja se tunnetaan etenkin heikosta ihmisoikeustilanteestaan. Maan elinikäisen presidentin Saparmurat Nijazovin kuoleman (2006) jälkeen  henkilökultti ja eristyneisyys ovat vähentyneet, mutta silti maassa on yhä ankaria rajoituksia etenkin uskonnon- ja lehdistönvapaudessa.
Linnansaaren luontokeskus Oskari
Lähteet
62.065°N, 28.30889°W
Tiina Lillak
Ilse Kristiina ”Tiina” Lillak (s. 15. huhtikuuta 1961 Helsinki) on suomalainen uransa päättänyt keihäänheittäjä, olympiamitalisti ja maailmanmestari. Hän paranteli Suomen ennätystä yhteensä 11 kertaa. Suomen mestaruuksia Lillak keräsi seitsemän. Hänet valittiin Suomen Urheilun Hall of Fameen vuonna 2016.
Turkmenistan
Maan 5,6 miljoonasta asukkaasta lähes 89 prosenttia on islaminuskoisia.
Maantiede
Turkmenistanin rajanaapurit ovat Afganistan, Iran, Kazakstan ja Uzbekistan. Turkmenistanilla on lisäksi rantaviivaa Kaspianmerelle.
Kara Kumin autiomaa peittää 90 % Turkmenistanista. Maan keskiosia hallitsevat Turanin painauma ja Karakumin aavikko. Etelärajalla Kopetdagin vuorijono nousee 2 912 metrin korkeuteen. Balkanvuoret ja Kugitang maan länsiosissa on toiset merkittävät vuoristot. Suuria jokia ovat 2 540 km pitkä Amudarja sekä Tejen (1 124 km); Murgab (852 km) ja Atrek (660 km). Amudarjan patoaminen ja käyttö kasteluvesiksi ovat vaikuttaneet Araljärven kuivumiseen. Järvi on kutistunut 1960-luvulta asti. Sen pinta-ala on kutistunut 60 prosenttia ja vesimäärä 80 prosenttia. Veden suolaisuus on samalla lisääntynyt 45 grammaan litrassa entisestä 10 grammasta litrassa. Tämä on luonut valtavan ympäristöongelman. Järvi on jakautunut kahtia, ja Kazakstanin puolella Pohjois-Aral on pelastettu padon avulla. Uzbekistanin puoli eli Etelä-Aral jatkaa kutistumistaan.
Ilmasto on subtrooppinen mannerilmasto, jossa sademäärät jäävät vähäisiksi. Talvet ovat leudot ja kuivat, suurin osa sateesta saadaan tammikuun ja toukokuun välillä.
Turkmenistanissa kasvaa yli 2 900 putkilokasvilajia, joihin kuuluu 47 puulajia. Metsiä on hyvin vähän. Luonnon monimuotoisuus on erityisen suurta Kopetdagin alueella, josta on löydetty yli kolmesataa kotoperäistä kasvilajia. Vuorilta kerätään monia lääkeyrttejä ja rohdoskasveja. Värimatarasta saadaan punaista väriainetta mattojen värjäämiseen. Kaikkiaan noin neljäsataa lajia, raparperista lakritsijuureen, lasketaan hyötykasveihin.
Historia
vasen|thumb|Turkmeenimies perinteisessä asussa [[Kaksikyttyräinen kameli|kamelin kanssa. Sergei Prokudin-Gorskin valokuva vuosien 1905–1915 ajalta.]] Turkmenistanista on löydetty hyvin vanhoja merkkejä jokivarsien ja jokisuiston keidasviljelyn kehityksestä. Murgabjoen suistossa on merkkejä viljelystä yli seitsemäntuhannen vuoden takaa ja pronssikautinen hautausmaa ajalta kolmetuhatta vuotta eaa. Ašgabatin lähistöllä on merkittäviä arkeologisia kohteita, ja esimerkiksi Änewssa on jäänteitä pronssikauden Anaun kulttuurista. Nisasta ovat löytyneet Parthian kuninkaanlinnan rauniot noin ajalta 200 eaa. Muinainen Mervin miljoonakaupunki näytteli tärkeää roolia arabivallan aikana.
Uzbekkien ja persialaisten kronikoiden mukaan 1500-luvulta 1700-luvulle turkmeenit tekivät ryöstöretkiä naapuriheimojen alueille ja sekaantuivat näiden poliittisiin vehkeilyihin. Suurin osa turkmeeneista oli kahden uzbekkien kaanikunnan, Hivan ja Buharan alaisia. Kaanit ja uzbekkiruhtinaat värväsivät turkmeenisotilaita keskinäisiin kiistoihinsa. Niinpä turkmeenit asettuivat vähitellen asumaan lähemmäs kaanikuntien keskuspaikkoja.
Turkmenistan liitettiin Venäjän keisarikuntaan vuosien 1865 ja 1885 välillä. Alueesta muodostettiin Turkmenistanin sosialistinen neuvostotasavalta vuonna 1924, ja se liittyi Neuvostoliittoon seuraavana vuonna. Neuvostoaikana turkmeenit luopuivat paimentolaiselämästä, ja paikallisia tapoja ja kulttuuria yritettiin muuttaa yleisneuvostoliittolaisempaan suuntaan. Teollistuminen alkoi, ja paljon venäläisiä muutti alueen kaupunkeihin. Neuvostoliiton hajotessa Turkmenistan itsenäistyi 27. lokakuuta 1991.
Itsenäistä Turkmenistania hallitsi yli viisitoista vuotta Saparmurat Nijazov, joka tunnettiin omalaatuisena diktaattorina. Hän aloitti uransa neuvostotasavallan puoluejohtajana 1985 ja oli maan presidentti vuodesta 1991 kuolemaansa 2006 asti. Turkmeenien isän, Türkmenbaşy, arvonimen ottanut Nijazov piti maassa absoluuttista valtaa, eikä oppositiota hyväksytty. Presidentin ympärille on luotu henkilökultti, ja hänen kasvonsa löytyvät kaikkialta Turkmenistanista, seteleistä vodkapullojen etiketteihin. Parlamentti julisti hänet 2002 elinikäiseksi presidentiksi. Nijazov kuoli 21. joulukuuta 2006 sydänkohtaukseen nimittämättä itselleen seuraajaa. Perustuslain mukainen presidentin sijainen, Khalk Maskhalatin varapuhemies Öwezgeldi Ataýew pidätettiin ja maan väliaikaiseksi presidentiksi nimitettiin varapääministeri Gurbanguly Berdimuhamedow, joka voitti presidentinvaalit helmikuussa 2007. Vaaleissa ei ollut opposition ehdokkaita.
Politiikka
thumb|left|Turkmenistanin presidentin virka-asunto Ašgabatissa. Turkmenistan on presidentillinen tasavalta, jossa presidentillä on rajaton päätösvalta. Maassa on myös pääministerin virka. Nijazovin aikaan Turkmenistaniin syntyi kaksi parlamenttia. Korkeimmaksi valtaelimeksi tuli kansanneuvosto Khalk Maskhalat, jossa on 2 507 jäsentä, jotka edustivat maan uskontoja ja alueita. Edustajia ei valittu. Sen elinikäisenä puhemiehenä oli presidentti Nijazov. Maassa on myös vaaleilla valittu parlamentti Mejlis, joka oli aiemmin 50-jäseninen ja jonka valta oli Khalk Maskhalatia pienempi. Vaaleilla valitut ehdokkaat kuuluvat Turkmenistanin demokraattiseen puolueeseen.
Nijazovin jälkeen Khalk Maskhalat lakkautettiin syyskuun 2007 perustuslailla ja parlamentti sai valtaansa takaisin ja sen paikkoja lisättiin 125:een. Syksyllä 2008 laadittu uusi perustuslaki otti maassa käyttöön monipuoluejärjestelmän ja markkinatalouden sekä laajensi parlamenttia. Ensimmäiset vaalit uutta parlamenttia varten järjestettiin 14. joulukuuta 2008. Vaaliin osallistui myös valtapuolueeseen kuulumattomia, ja sitä tarkkaili ulkomaisia tarkkailijoita.
Vuoden 2012 presidentinvaaleissa Berdimuhamedow valittiin toiselle kaudelle. Hän sai 97 % äänistä, mutta vastaehdokkaita on kuvattu näennäisehdokkaiksi. Kansanneuvosto maan korkeimpana valtaelimenä otettiin maassa uudelleen käyttöön vuonna 2018. Vaalit ovat Turkmenistanissa yhä valtion tiukan valvonnan alaisia, ja kaikki aidot oppositioryhmät toimivat joko laittomasti tai maanpaossa. Maan puoluejärjestelmää hallitsee lähinnä Turkmenistanin demokraattinen puolue, tosin presidentti Berdimuhamedow perusti vuosina 2012 ja 2014 kaksi uutta puoluetta: Yrittäjien ja teollisuuden puolueen ja Maatalouden puolueen. Maatalouden puolue voitti ensimmäiset parlamentin edustajanpaikkansa vuonna 2018.
Vuonna 2022 Serdar Berdimuhamedow seurasi isäänsä presidenttinä.
Ihmisoikeudet
Turkmenistan on yksi maailman autoritäärisimmistä maista. Lehdistönvapaus on erittäin heikko, ja valtio kontrolloi lähes kaikkia tiedotusvälineitä. Muun muassa riippumattomia uutisia tai oppositioon suuntautunutta sisältöä tarjoavia verkkosivuja sensuroidaan. Myös satelliittitelevisioiden käyttöä rajoitetaan. Maan poliittisen järjestelmän arvostelu on rikos, ja viranomaiset valvovat ankarasti kansalaisten välistä viestintää muun muassa nauhureiden ja kameroiden avulla.
Uskonnonvapaus on Turkmenistanissa ankarasti rajoitettu: maassa vainotaan uskonnollisia vähemmistöjä sekä niitä muslimeja, jotka eivät noudata islamin virallisesti hyväksymää tulkintaa. Hallitus myös rajoittaa etnisten vähemmistöjen koulutus- ja työllistymismahdollisuuksia, ja laki kieltää miesten välisen homoseksuaalisen kanssakäymisen. Perinteiset sosiaaliset ja uskonnolliset normit edesauttavat rajoittamaan naisten koulutus- ja työmahdollisuuksia sekä lisäävät heidän riskiään joutua seksuaalisen väärinkäytön kohteeksi.
Liikkumisvapautta on niin ikään rajoitettu ankarasti. Yli 30 000 turkmeenia on kielletty matkustamasta ulkomaille vuodesta 2018, sekä sisäiset passit ja oleskelulupajärjestelmät estävät myös matkustamista maan sisällä. Useita ulkomailla asuneita Turkmenistanin kansalaisia on painostettu palaamaan kotimaahansa ja sen jälkeen asetettu matkustuskieltoihin ja/tai tuomittu pitkiin vankeusrangaistuksiin. Lisäksi hallitus määrää vuosittain tuhansia ihmisiä puuvillaviljelmille pakkotyöhön, josta palkkaa maksetaan vähän tai ei lainkaan.
Mielivaltaiset pidätykset ja uhkailut ovat yleisiä etenkin toisinajattelijoille, hyväksymättömien uskonnollisten ryhmien jäsenille, aktivisteille ja toimittajille, jotka työskentelevät ulkomaisten organisaatioiden kanssa. Olosuhteet maan vankiloissa ovat äärimmäisen ankarat, ja turvallisuusjoukot käyttävät rutiininomaisesti kidutusta, mikä voi johtaa vankien kuolemaan.
Yhdistyneiden kansakuntien ihmisoikeuskomitean vaatimuksista huolimatta Turkmenistan ei tarjoa mahdollisuutta asepalvelusta korvaavaan palvelukseen. Nuorten miesten asepalvelus kestää keskimäärin 2 vuotta ja artikla 58 vuoden 2016 perustuslaista kuvaa puolustuksen "pyhäksi velvollisuudeksi" kaikille ja toteaa asepalveluksen olevan pakollinen miehille. Vuonna 2019 Turkmenistanissa tiedetään olevan vangittuna 7 aseistakieltäytyjää, jotka ovat kaikki Jehovan todistajia.
Osat
thumb|210px|left|Turkmenistanin maakunnat
Turkmenistan on jaettu viiteen maakuntaan (welayat, mon. welayatlar):
Lisäksi pääkaupunki Ašgabat muodostaa oman hallintoalueensa.
Talous
vasen|pienoiskuva|[[Ašgabat]]
Pääosin aavikkoa Turkmenistanin maatalous perustuu keinokasteluun, ja tuottaa puuvillaa vientiin ja vehnää kotimaiseen kulutukseen. Maatalous tuottaa 8 % bruttokansantuotteesta, mutta työllistää jopa puolet työvoimasta. Vuonna 2020 maassa tuotettiin 1,25 miljoonaa tonnia puuvillaa. Sadonkorjuuseen liittyy pakkotyötä, ja monet yritykset boikotoivat turkmenistanilaistta puuvillaa.
Turkmenistan suhtautuu varovaisesti talousuudistuksiin ja toivoo viennin pitävän yllä sen tehotonta taloutta. Maataloudessa pyritään omavaraisuuteen, minkä takia viljelykasveiksi on valikoitunut myös lajeja, joiden kasvatus tässä ilmastossa on vaikeaa, kuten vehnä ja puuvilla.
Väestö
thumb|oikea|Hääjuhla Ašgabatissa. Taustalla presidentti Nijazovin patsas. Suurimmat etniset ryhmät vuonna 2003 olivat turkmeenit 85 prosenttia, uzbekit 5 prosenttia ja venäläiset 4 prosenttia. Muihin ryhmiin kuului 6 prosenttia väestöstä.
Tiina Lillak
Ura ja saavutukset
29. heinäkuuta 1982 Lillak heitti Helsingissä uuden maailmanennätyksen 72,40. Tuloksen rikkoi kuitenkin saman vuoden syyskuussa kreikkalainen Sofia Sakorafa (74,20). Saman vuoden EM-kisoissa Lillak jäi neljänneksi tuloksella 66,26.
Seuraavana vuonna Lillak oli maailmantilaston ykkönen: hän otti maailmanennätyksen uudelleen haltuunsa heittämällä Tampereella 13. kesäkuuta 1983 tuloksen 74,76. Tämä säilyi Suomen ennätyksenä ja alle 23-vuotiaiden maailmanennätyksenä vuoteen 1999 asti, jolloin keihäsmallia muutettiin. Maailmanennätyksenä se säilyi kesäkuuhun 1985. Helsingin MM-kisoissa vuonna 1983 Lillak heitti kotiyleisön edessä viimeisellä heitollaan voittotuloksen 70,82. Kauden aikana hän ei hävinnyt yhtään kilpailua ja heitti 16 kisassa yli 70 metriä.
Soulin olympialaisissa 1988 Lillak ei selviytynyt karsinnasta heitettyään tuloksen 60,09, ja seuraavana vuonna 1989 hän heitti ainoastaan viisi kilpailua. Vuonna 1990 Lillak voitti viimeisen suomenmestaruutensa. Kesän EM-kisoissa Splitissä Lillak oli kymmenes.
Tokion MM-kisoissa 1991 toistui Soulin kohtalo: Lillak ei päässyt karsinnasta läpi. Kausi oli muutenkin vaikea, eikä Lillak heittänyt kertaakaan yli 62 metriä. Tiina Lillak lopetti kilpauransa kesällä 1992.
Urheilu-uransa jälkeen Lillak on toiminut yksityisenä elinkeinonharjoittajana hermoratahierojana.
Taloudellinen menestys ja sponsorisopimukset
Lillakin ura osui aikaan, jolloin urheilumaailma oli siirtymässä amatööriajasta kohti ammattilaisuutta. Lillakilla oli suhteellisen harvinaisesti manageri, Tor Westerberg, joka auttoi häntä solmimaan useita kansainvälisiä sopimuksia ja sponsoridiilejä. Näihin kuuluivat suuret kotimaiset yritykset kuten Luhta ja Haka-auto. Maailmanmestaruutensa ja Los Angelesin olympiahopeansa myötä Lillakin markkina-arvo kasvoi merkittävästi, ja hänen sopimuksensa alkoivat olla kuusinumeroisia summia. Kuitenkin, kun urheiluliiton (SUL) kanssa syntyi kiistaa sopimusten sisällöstä ja palkkioista, Lillak ja Westerberg turvautuivat "valesopimuksiin", joiden avulla he pystyivät pitämään suurimman osan tuloista itsellään. 1980-luvun puolivälissä Lillakista tuli osa Mazda Track Clubia, jonka kautta hän sai lisätuloja. Huolimatta näistä taloudellisista menestyksistä, Lillak tuntee, että olisi pystynyt keräämään enemmän pääomaa, jos ammattilaisuus olisi kehittynyt nopeammassa tahdissa hänen uransa aikana.
Turkmenistan
Väestö
Turkmenistanissa puhutut kielet äidinkielisten puhujien mukaan järjestettynä ovat turkmeeni 72 prosenttia, venäjä 12 prosenttia, uzbekki 9 prosenttia, muita 7 prosenttia. Vähemmistökielistä balotšin puhujia on noin 28 000 ja kurdin puhujia noin 20 000. Molemmat vähemmistöjen arviot ovat vuosikymmenten takaa.
Vuonna 2015 turkmenistanilaisista 99,7 prosenttia oli lukutaitoisia. Koulunkäynti on pakollista yläkoulun loppuun eli kymmenen vuoden ajan.
Uskonto
Uskonnot ovat jäsenmäärän mukaan islam 93 prosenttia, kristinusko 6,4 prosenttia, muut ryhmät kukin alle yksi prosentti. Vuonna 2004 lakia uskonnollisista yhteisöistä muutettiin, ja sen jälkeen rekisteröityjen uskonnollisten ryhmien määrä on kasvanut kahdesta yhteentoista.
Open Doors -järjestön World Watch -listauksen mukaan kristityt kokevat Turkmenistanissa hyvin korkeaa vainoa. Järjestön mukaan islamilainen hallitus asettaa monia rajoituksia kirkolliselämälle. Erityisesti rekisteröimättömät kirkot ovat alttiita poliisin ratsioille, uhkauksille, pidätyksille ja sakoille. Myös kristillisen materiaalin painamista ja maahantuontia on rajoitettu. Muslimitaustaiset käännynnäiset kokevat yhteisönsä taholta voimakasta painostusta kieltää uskonsa.
Kulttuuri
thumb|Turkmenistanilainen matto.
Turkmeenin kieltä on perinteisesti kirjoitettu kyrillisillä tai arabian aakkosilla, mutta maan itsenäistymisen jälkeen siinä on siirrytty laajennettuun latinalaiseen aakkostoon. Islamia edeltäneen ajan merkkiteoksia ovat kansalliseepos Oguz-nameh ja paimentolaiselämästä kertova eeppinen runoelma Kitabi Dede Korkud. Islamin myötä arabialainen kirjaimisto levisi käyttöön, mutta turkmeenit käyttivät sitä tšagatain kielen kirjoittamiseen. 1800-luvun alussa runoutta uudistivat Makhtumkuli ja hänen seuraajansa Seitnazar Seyidi (1775–1836) ja Kurbandurdy Zelili (1780–1836). Venäläisvallan kaudella vallitsevaksi kirjallisuuden lajiksi nousi poliittinen ja sosiaalinen satiiri. Neuvostoajan merkittävimpiin kirjailijoihin kuului Berdi Kerbabaýew.
Akhal-teke-hevosrotu on Turkmenistanin ylpeys ja kansallinen symboli. Hevonen lähes hävisi Neuvostoliiton aikana, jolloin niitä oli jäljellä vain 2 000. Hevosia käytetään lahjoina diplomaattisissa yhteyksissä.
Turkmenistanissa valmistetuissa itämaisissa matoissa on samanlainen punainen kuvio kuin valtion lipussa.
Turkmenistanissa valmistetaan paljon jogurtteja ja muita hapanmaitotuotteita kamelin, lehmän, vuohen ja lampaan maidosta. Samojen eläinten lihaa käytetään monissa turkmeenien perinteisissä ruokalajeissa. Liha leivotaan taikinakuoren sisään tai keitetään. Keitto ja lihapiirakat ovat tyypillinen ateria.
Urheilu
Turkmenistan on osallistunut kesäolympialaisiin vuodesta 1996 alkaen 7–10 urheilijan joukkueella. Se ei ole saanut yhtään mitalia.
Turkmenistanin jalkapallomaajoukkue ei ole osallistunut MM-kisoihin kertaakaan. Aasian kisoissa se pääsi ensimmäiselle kierrokselle vuonna 2004. Fifan rankingissa se oli lokakuussa 2010 sijalla 142. Maassa on 15 jalkapalloseuraa ja niissä 1 415 rekisteröityä pelaajaa.
Levyjarru
pienoiskuva|henkilöauton jarrulevy ja satula thumb|[[Polkupyörän levyjarru]] Levyjarru on jarrulaite, jota käytetään pääasiassa moottoriajoneuvoissa kuten autoissa, moottoripyörissä ja lentokoneissa ja nykyisin myös polkupyörissä. Levyjarrua kehitettiin 1930-luvulta alkaen ensin lentokoneisiin, panssarivaunuihin ja kilpa-autoihin. 1950-luvun puolivälistä alkaen levyjarru korvasi rumpujarrun massatuotantona tehdyissä henkilöautoissa. Levyjarrun on ensimmäisenä ottanut käyttöön Lanchester Motor Company vuonna 1903.
Levyjarrun idea perustuu akseliin, napaan tai vanteeseen kiinteästi kiinnitettyyn (tyypillisesti teräksiseen) levyyn sekä jarrupaloihin, jotka jarrutettaessa puristuvat pyörivää levyä vasten. Jarrupalan ja levyn välisen kitkan avulla saadaan jarruvoima, joka aiheuttaa liike-energian muuntumisen lämpöenergiaksi ja ajoneuvon nopeuden hidastumisen. Yleensä voima paloille välitetään hydraulisten mäntien välityksellä, joskus taas mekaanisesti vaijerien tai tankojen välityksellä. Mekaanisia laitteita on tyypillisesti vain seisontajarruissa.
Levyjarrut ovat pitkälti korvanneet rumpujarrut. Suurin etu niihin verrattuna on parempi jäähdytys. Levyjarruissa on myös tasaisempi ja parempi hidastusteho kuin rumpujarruissa. Levyjarru on myös kevyempi, ja siitä on onnistuttu poistamaan kaikki jouset, joten levyjarrua on helpompi huoltaa. Hydraulinen levyjarru otettiin ensin laajamittaiseen käyttöön toisen maailmansodan lentokoneissa, myöhemmin kilpa-autoissa.
Jarrulevy
Jarrutettaessa jarrulevy puristuu kahden tai useamman jarrupalan väliin, jolloin kineettinen energia eli liike muuttuu lämmöksi. Jarrulevy pitää vaihtaa, jos se on kulunut liian ohueksi. Samalla akselilla olevat jarrulevyt pitää vaihtaa yhtä aikaa. Jarrulevyjen vaihdon yhteydessä kannattaa vaihtaa myös jarrupalat.
Märät levyjarrut
Monissa pölyisissä olosuhteissa käytetyissä työkoneissa kuten maataloustraktoreissa on öljykylpyiset monilevyjarrut.
Ruukin rautatieasema
Ruukin rautatieasema on Suomen rataverkon rautatieasema Pohjanmaan radalla, Siikajoen kunnassa Ruukin taajamassa Pohjois-Pohjanmaalla. Etäisyys Helsingin rautatieasemalta Haapamäen aseman kautta mitattuna on 705,2 kilometriä. Nykyisin liikennepaikka on miehittämätön, eikä siellä ole lipunmyyntiä. Liikenteenohjaustoiminnot hoidetaan kaukokäytöllä Oulusta käsin. Asemalla pysähtyy parhaimmillaan neljä päiväjunaa kumpaankin suuntaan sekä Helsinki–Rovaniemi-yöjunavuoropari IC 273/IC 266. Ruukissa on myös kaupallista tavaraliikennettä.
Ratapiha
Ruukin ratapiha muodostuu pääraiteen lisäksi kahdesta junaliikenteen käytössä olevasta sivuraiteesta, joita käytetään junien kohtaamisiin ja ohituksiin. Näiden lisäksi liikennepaikalla on kuormausraiteita Siikajoen molemmin puolin.
Asemarakennus
Alun perin Ruukin asema-alue sijaitsi lähes keskellä nykyistä Ruukin taajamaa. Alkuperäinen asemarakennus oli Knut Nylanderin suunnittelema vuonna 1884 rakennettu ns. Oulun radan asema, jota laajennettiin 1908 Bruno Granholmin laatimien suunnitelmien pohjalta. Rakennus on yksityiskäytössä, ja sitä on laajennettu 2000-luvulla yhdellä poikkipäädyllä. Alkuperäinen asemarakennus sekä aseman vesitorni jäivät paikoilleen ja ovat yhä olemassa.
1960-luvulla tehdyn rataoikaisun myötä asema-alue siirrettiin keskustaajaman itälaidalle, jonne rakennettiin uusi liikennepaikkarakennus vuonna 1967. Asemarakennus purettiin vuonna 2021.
Lähteet
thumb|left|Ruukin vanha rautatieasema vuonna 1921
Strøget
thumb|Strøgetia. Strøget ( tai ) on yhteisnimitys muutamalle toistensa jatkeina olevalle kadulle ja niiden välillä sijaitsevalle aukiolle Tanskan pääkaupungin Kööpenhaminan keskustassa. Sen muodostavat Frederiksberggade, Nytorv, Gammeltorv, Nygade, Vimmelskaftet, Amagertorv ja Østergade. Ne ovat kävelykatuja, ja yhdessä ne muodostavat Euroopan pisimmän kävelykadun.
Yhteensä Strøget on noin 1,1 kilometrin pituinen ja ulottuu Rådhuspladsenilta Kongens Nytorv -aukiolle. Strøget on merkittävä turistinähtävyys ja yksi Euroopan vanhimmista kävelykaduista. Kaduilla kulkee päivittäin kymmeniä tuhansia ihmisiä.
Monacon Grand Prix 1984
Monacon Prix 1984 oli Formula 1 -sarjan osakilpailu, joka ajettiin 3. kesäkuuta 1984 Monacon katuradalla. Kilpailun voitti McLarenilla ajanut Alain Prost, jolle voitto oli kauden kolmas.
Aika-ajo
Aika-ajo ajettiin lämpimässä ja osittain aurinkoisessa säässä. Paalupaikan sai Alain Prost ajalla 1.22,661. Aika-ajon näyttävin tapahtuma oli Martin Brundlen auton kaatuminen: Hän ajoi sivuttain kaiteeseen, ja auto menetti molemmat kaiteen puoleiset pyöränsä. Loppumatkan auto kulki kyljellään. Tapauksen vuoksi aika-ajo keskeytettiin 20 minuutiksi, kun rataa siivottiin romuista.
Kilpailu
Aamusta alkaen Monacossa satoi kaatamalla. Märällä radalla oli vaikea ajaa, ja autot pyörähtelivät pienenkin ajovirheen takia. Kilpailuun lähti 20 autoa, joista 11 keskeytti. Pahiten kävi Patrick Tambaylle, joka mursi jalkansa ajettuaan päin ensimmäisessä startin jälkeisessä kaarteessa pyörähdelleen Derek Warwickin auton takaosaa. Kilpailu keskeytettiin tunnin, yhden minuutin ja seitsemän sekunnin kuluttua lähdöstä, Alain Prost pysäytti 31 kierroksen jälkeen kaikessa rauhassa maalisuoralle. Koska kilpailusta oli ajettu alle 75 prosenttia, pisteet puolitettiin.
Kisan kovimmasta näytöstä vastasi nuori Ayrton Senna. Urallaan sadekelin spesialistina tunnettu Senna lähti vasta 13. lähtöruudusta, mutta nousi rauhallisella ajollaan kilpailussa toiseksi kierroksella 19. Tuolloin hän oli jo puoli minuuttia kilpailua johtaneen Prostin perässä, mutta kuroi 12 kierroksessa eron enää 7,4 sekuntiin.
Messier 77
Messier 77 (tunnettu myös nimellä NGC 1068) on sauvaspiraaligalaksi noin 47 miljoonan valovuoden etäisyydellä valaskalan tähdistössä. Kun Pierre Méchain löysi M77:n 29. lokakuuta 1780 hän kuvaili sen aluksi tähtisumuksi. Charles Messier sisällytti sen luetteloonsa 17. joulukuuta 1780. Messier luuli ensin M77:ää tähtijjoukoksi, mutta kun kaukoputket kehittyivät niin se todettiin galaksiksi. Se on yksi Messierin luettelon suurimmista galakseista.
Messier 77:n ominaisuudet
Messier 77 on luokiteltu Seyfertin galaksiksi jotka jaetaan kahteen luokkaan niiden spektrissä olevien emisioviivojen mukaan. M77 on luokiteltu Seyfert II -tyypin galaksiksi joille ovat tyypillisiä spektrissä olevat kapeat emissioviivat ja niiden keskustassa oleva supermassiivinen musta aukko. Messier 77 on yksi Messierin luettelon suurimmista galakseista ja sen halkaisija on noin 100 000 valovuotta. Sen painovima on niin suuri että sen oletetaan saavan muut galaksit ympärillä muuttamaan muotoaan.
Messier 77 on aktiivinen galaksi ja on muiden aktiivisten galaksien tavoin yksi kirkkaimpia kohteita maailmankaikkeudessa. Se säteilee sähkömagneettista säteilyä näkyvän valon aallonpituuden lisäksi useimmilla aallonpituuksilla kuten: gamma- ja röntgensäteily sekä mikro- ja radioaalloilla. Voimakkaan säteilyn saa aikaan supermassiivinen musta aukko mihin putoava materia puristuu kasaan ja kuumenee, jolloin se säteilee energiaa ulospäin. Seyfert II galaksiksit säteilevät erityisesti infrapunan aallonpituuksilla.
Sinfonia nro 9 (Bruckner)
Sinfoniassa on scherzo toisena osana ennen adagiota. Teoksessa on rohkeaa muunnesointujen käyttöä, esimerkiksi scherzon ja adagion alussa. Laajassa, syvämietteisessä adagiossa on muistumia aikaisemmista sinfonioista. Säveltäjä on kuvaillut osaa "jäähyväisiksi elämälle". Sinfoniaa esitetään yleensä kolmiosaisena.
Sinfonian finaalina on esitetty täydennettyjä versioita, jotka perustuvat Brucknerin säilyneisiin käsikirjoituksiin. Brucknerin teosta Te Deum on myös esitetty sinfonian finaalina Brucknerin oman ehdotuksen perusteella.
Phil Anselmo
Philip Hansen ”Phil” Anselmo (s. 30. kesäkuuta 1968 New Orleans, Louisiana) on yhdysvaltalainen rock- ja metallilaulaja, joka tunnetaan parhaiten metalliyhtye Panteran laulajana. Hän toimi yhtyeen laulajana 1987–2001, kun Terry Glaze oli erotettu yhtyeestä. Glaze erotettiin, koska yhtyeen jäsenet eivät katsoneet hänen sopivan Panteran uuteen, raskaampaan imagoon, johon Anselmon puolestaan katsottiin sopivan muun muassa lavaenergiansa ja äänensä takia.
Panteran menestysvuodet sisälsivät paljon eri päihteiden suurkulutusta ja Anselmolle kehittyi heroiiniriippuvuus 1990-luvun puolivälissä ja hänen sydämensä jopa pysähtyi erään yhtyeen esiintymisen jälkeen 1996 noin viideksi minuutiksi, mutta hänet saatiin elvytettyä tästä huolimatta. Vuonna 2002 Anselmo päätti tehdä lopun riippuvuudestaan ja alkoi käyttää metadonia riippuvuutensa hoitoon ja hän on pysynyt kuivilla siitä vuodesta lähtien.
Anselmo laulaa myös Down-yhtyeessä, jonka kanssa hän julkaisi uuden levyn vuonna 2007. Laulamisen lisäksi Anselmo on soittanut satunnaisesti kitaraa Downissa ja toiminut soolokitaristina Necrophagiassa, Arson Anthemissa ja Christ Inversionissa sekä soittanut bassoa ja rumpuja Viking Crownissa. Panteran post-thrash-aikoina Anselmon tunnisti cargo-shortseista, aggressiivisesta olemuksestaan ja pään keskelle jätetystä "irokeesistä" tai myöhemmin kaljusta päästä.
Philip Anselmo ei ollut väleissä Panteran edesmenneen rumpalin Vinnie Paulin kanssa. Vinnie Paul puhui eläessään, ettei halua puhua Anselmon kanssa tai muuten tavata häntä. Rex Brown, Panteran entinen basisti, on Anselmon nykyisen yhtyeen basisti. Anselmo on haastatteluissa ilmoittanut olevansa pahoillaan edesmenneen Pantera-kitaristi Dimebag Darrellin kuolemasta, vaikka he lähtivätkin omille teilleen riitaisissa merkeissä.
Phil Anselmo sai osakseen huomattavaa vastarintaa näyttäessään kesken esiintymisen Dimebash-tapahtumassa vuonna 2016 natsikäsimerkkiä ja huutamalla 'white power'. Useat metallimuusikot ovat tuominneet Anselmon teot. Anselmo kertoi aluksi käsimerkin ja huutojen olevan sisäpiirin vitsi backstagella tarjoiltuun valkoviiniin liittyen eikä omien sanojensa mukaan kokenut tarpeelliseksi pyytää keneltäkään anteeksi, mutta pahoitteli myöhemmin tapahtunutta. Machine Head -yhtyeen keulahahmo Robb Flynn on kuitenkin kertonut ettei backstagella tarjoiltu valkoviiniä. Tapaus on aiheuttanut mittavia ongelmia myös Phil Anselmon yhtyeelle Downille.