cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tietokonekerroskuvaus
pienoiskuva|Moderni laite kuvattuna Plzeňissä [[Tšekki|Tšekin tasavallassa vuonna 2022.]] thumb|250px|EMIn varhaisia kerroskuvauslaitteistoja Tietokonekerroskuvaus, tietokonetomografia, TT-kuvaus tai CT-kuvaus (lyhenne CAT, TT tai CT ) on radiologian alaan kuuluva lääketieteellinen kuvantamismenetelmä, joka perustuu röntgenkuvauksen tavoin röntgensäteiden erilaiseen absorptioon eri kudoksissa ja eri elimissä. thumb|Leikesarja ihmisen aivoista, kallon pohjasta päälakeen. Kuvauksessa on käytetty verisuoniin ruiskutettua kontrastiainetta. thumb|250px|Pään luiden pintarekonstruktio thumb|250px|Kerroskuvauslaitteen kuvan skannauksen periaate. thumb|250px|Kuvauslaitteiston mekaniikka on näkyvissä, kun kuori on poistettu
Tietokonetomografian kehitys
Godfrey Hounsfield aloitti kerroskuvauslaitteiston kehittämisen vuonna 1967. Aikaisemmin hän oli kehittänyt EMI-yhtiölle Britannian ensimmäisen transistoroidun tietokoneen. EMI-yhtiö oli varoissaan Beatlesin menestymisen johdosta ja pystyi sijoittamaan kehitystyöhön. Yhteistyökumppanina ja ensimmäisen laitteen käyttäjänä oli Atkinson Morley Hospital Lontoossa. Hounsfield sai protolaitteen toimimaan vuonna 1971. Ensimmäisten kuvien tarkkuus oli vielä huono, vain 80x80 pikseliä. Ensimmäinen laite oli suunniteltu aivojen kuvantamiseen ja siihen mahtui vain ihmisen pää. Vuonna 1973 oli jo olemassa koko kehon kuvaava laitteisto. Ensimmäisissä laitteissa kuvausaineisto kerättiin nauhalle ja siirrettiin sitten tehokkaalle tietokoneelle analysoitavaksi. Algebrallisella rekonstruktiotekniikalla (ART) luotiin kerroskuvat ja kuvausaineiston käsittelyyn kului aluksi 2,5 tuntia. Ensimmäinen kaupallinen laite pystyi käsittelemään kuvausaineiston noin seitsemässä minuutissa.
Tietokonetomografian julkistivat vuonna 1972 brittiläinen Godfrey Hounsfield ja alkujaan eteläafrikkalainen, mutta Yhdysvaltain kansalaisuuden vuonna 1966 saanut, Allan McLeod Cormack toisistaan tietämättä. He saivat työstään myöhemmin jaetun Nobelin lääketieteen palkinnon. Hounsfieldiä pidetään kuitenkin nykyisen tietokonetomografian luojana.
Tietokonetomografiakuvauksen merkitys
Tietokonetomografia on kehittynyt omaksi kuvausmodaliteetiksi erillään perinteisestä natiiviröntgenkuvauksesta, ja on nykyisin erittäin tärkeä osa radiologista diagnostiikkaa. TT-kuvauksen avulla päästään nykyisin jopa lähes patologisen näytteen tarkkuuteen joissain keuhkojen sairauksissa. Tietokonetomografia on tärkeä syövän diagnostiikan sekä seurannan kuvantamismenetelmä. Se on myös välttämätön sädehoidon suunnittelun ja tarkan kohdistamisen apuväline.
Kuvanmuodostus
Kuvannettavan kohteen joka puolelta kerätään dataa röntgensäteilyn vaimentumisesta. Röntgensäteilyn vaimeneminen kudosten läpi riippuu tietyn kudoksen tiheydestä ja kudoksen alkuaineiden järjestysluvusta. Kuvamatriisi kerätään mittaamalla lineaariset vaimenemiskertoimien µ summat röntgenputken pyörähtäessä kuvauskohteen ympäri. Kerätystä datasta voidaan rekonstruoida katseltava kuvasarja suodatetulla takaisinprojektiolla tai iteratiivisella rekonstruktiolla. TT-kuvissa voidaan parhaiten erottaa luiset rakenteet, mutta myös pehmytkudoksia pystytään erottelemaan toisistaan niiden tiheyserojen perusteella.
Tietyissä tutkimuksissa, esimerkiksi maksatuumorien diagnostiikassa, on tarpeen käyttää suonensisäistä varjoainetta.TT-tutkimuksissa käytetään yleensä jodipohjaisia varjoaineita, joiden käyttö perustuu jodin korkeaan järjestyslukuun ja täten kudostenvälisen kontrastin parantamiseen.
Katherine Broderick
Katherine Broderick on brittiläinen ooppera- ja konserttilaulaja, joka on äänialaltaan sopraano.
Broderick opiskeli Guildhall School of Music and Dramassa, National Opera Studiossa, Leipzigin konservatoriossa ja Royal Northern College of Musicissa. Häntä opetti Guildhall School of Music and Dramassa Susan McCulloch, ja hän sai sieltä kultamitalin. Sittemmin hän on saanut opetusta Anthony Rodenilta. Broderick sai vuonna 2005 Susan Chilcott -palkinnon, vuonna 2006 Maggie Teyte -palkinnon ja vuonna 2007 Kathleen Ferrier -palkinnon. Broderick on esiintynyt konserttilaulajana johtavien orkesterien kanssa Isossa-Britanniassa ja ulkomailla. Hän on luonut menestyksekkään resitaaliuran, jolla hänen säännöllisiä yhteistyökumppaneitaan ovat olleet pianistit Simon Lepper, Malcolm Martineau, Eugene Asti, James Bailleau, Joseph Middleton ja Sholto Kynoch.
Broderick teki ensimmäisen esiintymisensä Proms-festivaalissa Woglindena Richard Wagnerin Nibelungin sormuksessa Donald Runniclesin johtaman BBC:n sinfoniaorkesterin kanssa vuonna 2007. Seuraavana vuonna hän palasi Proms-festivaalille Giacomo Puccinin Il tabarron esitykseen BBC:n filharmonikkojen kanssa. Broderick tuli valituksi English National Operan Harewood Artists -ohjelmaan. Hän on tehnyt levytyksiä monille levymerkeille.
Tietokonekerroskuvaus
Säteilyannokset ja turvallisuus
Pään TT-kuvaus oli selvästi yleisin TT-tutkimus Suomessa vuonna 2018. Seuraavaksi yleisimpiä olivat vatsan ja vartalon alueen TT-tutkimukset.
Miriam Licette
Miriam Licette (1892–1969) oli brittiläinen oopperalaulaja, joka oli äänialaltaan sopraano.
Licette opiskeli vuoden Mathilde Marchesin johdolla. Hän sai opetusta myös Jean de Reszkeltä ja Vincenzo Sabatinilta. Licette teki debyyttinsä alle 20-vuotiaana Roomassa. Hän oli British National Opera Companyn ja Thomas Beechamin seurueen jäsen ennen pääsemistään esiintymään suuriin rooleihin Covent Gardenissa. Hänen rooliensa joukossa olivat Cio-Cio San (Madama Butterfly, Giacomo Puccini), Desdemona (Otello, Giuseppe Verdi), Donna Elvira (Don Giovanni, Wolfgang Amadeus Mozart) ja Eurydice (Orfeus ja Eurydike, Christoph Willibald Gluck). Licette teki monia levytyksiä, joiden joukossa on Thomas Beechamin johtama Charles Gounod'n Faustin kokonaislevytys.
GP3 Venäjän Grand Prix 2015
GP3 Venäjän Grand Prix 2015 oli GP3-kauden 2015 seitsemäs osakilpailu, joka ajettiin 11. lokakuuta Sotšin katuradalla Venäjällä. Kilpailu ajettiin Formula 1:sten Venäjän GP:n ohessa.
Lauantain kilpailu peruttiin kun ratavallia jouduttiin korjaamaan Carlos Sainzin F1-harjoituksissa tapahtuneen ulosajon takia.
Sunnuntain ensimmäisen kilpailun voittoon ajoi Trident -tallin kuljettaja Luca Ghiotto. Toisen kilpailun voitti Koiranen GP -tallin Jimmy Eriksson.
Kotiseutukuvauksia Lounais-Hämeestä
Kotiseutukuvauksia Lounais-Hämeestä on suomalainen kotiseutuaiheinen julkaisusarja. Lounais-Hämeen Kotiseutu- ja Museoyhdistys julkaisi sarjaa yhteensä 46 osaa vuosina 1925–1973. Forssan museo on julkaissut sarjan kaikki osat digitoituna verkkopalvelussaan.
Roininen
Roininen voi tarkoittaa:
Temotu
Temotu on Salomonsaarten itäisin provinssi. Provinssin pinta-ala on 865 km2. Vuoden 2009 väestönlaskennassa provinssissa oli 21 362 asukasta.
Se muodostuu seuraavista saarista tai saariryhmistä:
Saarten asukkaat ovat pääosin melanesialaisia, mutta muun muassa Tikopian saarella valtaosa väestöstä on polynesialaisia. Provinssin pääkaupunki on Lata, joka sijaitsee Nendolla, Santa Cruz-saarten suurimmalla saarella.
Elsie Suddaby
Elsie Suddaby (5. tammikuuta 1893 Leeds, Englanti – 24. huhtikuuta 1980 Radlett, Hertfordshire, Englanti) oli brittiläinen konserttilaulaja, joka oli äänialaltaan sopraano. Hän oli maailmansotien välisen ajan johtava brittiläinen sopraano.
Suddaby opiskeli Edward Bairstow'n johdolla. Hän esiintyi konserttisalien tähtenä yli neljänkymmenen vuoden ajan. Suddaby oli sekä radioesiintymisen että gramofonilevytyksillä laulamisen edelläkävijä. Hänestä käytettiin nimitystä "The Lass With The Delicate Air", joka tuli yhdestä suosituimmista hänen ohjelmistoonsa kuuluneista lauluista. His Master's Voice äänitti paljon Suddabyn laulua. Leedsin kaupungintalossa on hänen mukaansa nimetty sali.
Breinigerberg
thumb|Breinigerberg Breinigerberg on kylä ja kaupunginosa Stolbergin kaupungissa. Siellä on noin 971 asukasta ja se sijaitsee Saksan länsiosassa, aivan Belgian ja Alankomaiden rajan tuntumassa. Se kuuluu Nordrhein-Westfalenin osavaltioon. Se sijaitsee Aachenin, Eschweilerin ja Kölnin kaupunkien välissä.
Kylä on pinta-alaltaan 4 neliökilometrin suuruinen.
Layer Cake – diilerin käsikirja
Layer Cake – diilerin käsikirja (joskus kirjoitettu myös L4YER CAKE) on vuonna 2004 ensi-iltansa saanut Matthew Vaughnin ohjaama brittiläinen gangsterijännityselokuva. Elokuva perustuu J. J. Connollyn samannimiseen romaaniin. Elokuvassa näyttelee pääosassa Daniel Craig.
Arvostelut
Layer Cake on saanut metacritic.com sivustolla pisteet 73 ja käyttäjien keskimääräisen arvosanan 8.4.
Layer Cake on saanut Rotten Tomatoes sivustolla tomatometer arvosanan 80% ja käyttäjien keskimääräisen arvosanan 84%.
Noninvasiivinen ventilaatio
Noninvasiivinen ventilaatio tarkoittaa mekaanista hengityslaitehoitoa, joka toteutetaan ilman keinoilmatietä. Keinotekoinen ilmatie voidaan saada aikaan endotrakeaalisen intubaation tai henkitorveen tehdyn avanteen eli trakeostomian tai krikotyreostomian kautta. Noninvasiivisessa ventiloinnissa sen sijaan käytetään apuna nenä- tai kasvonaamaria.
Tyypit
Noninvasiiviseen ventilaatioon käytetään samantyyppisiä tilavuussäätöisiä ja painesäätöisiä hengityslaitteita kuin intuboitujen potilaiden hengityslaitehoidossa. Usein käytetty painesäätöinen hengitysmuoto, jossa on positiivinen loppu-uloshengityspaine, tunnetaan nimellä kaksivaiheinen positiivinen paineventilaatio eli BIPAP-hoito. Suhteellinen hengitysavustus eli PAV on hengitysmalli, jossa potilaan saama hengitystuki vaihtelee suhteessa potilaan oman hengityksen voimakkuuteen. Toisinaan noninvasiiviseen ventilaatioon lasketaan mukaan jatkuva positiivinen ilmatiepainehoito eli CPAP-hoito.
Käyttöaiheet
Noninvasiivista ventilaatiota käytetään akuutin hengitysvajauksen hoidossa, jossa se on happihoitoa tehokkaampaa mutta vähemmän tehokasta kuin intubaation avulla toteutettu hengityslaitehoito. Parhaat tulokset on saatu keuhkoahtaumataudin pahenemisvaiheen hoidosta. Muita sairauksia, joissa noninvasiivista ventilaatiota voidaan käyttää, ovat lihastaudit, kyfoskolioosi, vaikea uniapnea, astman pahenemisvaihe ja leikkauksen jälkeinen hengitysvajaus. Myös käyttö kaasujenvaihtohäiriöiden kuten keuhkopöhön ja keuhkokuumeen hoidossa on mahdollista.
Andrey Batt
Andrey Batt, oikealta nimeltään Andrey Sergeevich Batychko (s. 6. elokuuta 1985 Tallinna, Viro), on venäläinen rap-artisti, näyttelijä , ja tuottaja. Batt syntyi Neuvostoliitoss a. Batt oli vasta noin kolme vuotta vanha, kun hän muutti vanhempiensa kanssa Moskova an, Andrey opiskeli englantilaisessa koulussa. Hän aloitti uransa ohjaamalla mainoksia. Koulun jälkeen hän alkoi opiskella musiikkia ja näytellä elokuvissa. Tällä hetkellä hän asuu Moskova ssa.
Kallunki
Kallunki voi tarkoittaa:
Dave Navarro
David Michael Navarro (s. 7. kesäkuuta 1967 Santa Monica, Kalifornia, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen kitaristi, joka on soittanut muun muassa yhtyeissä Jane's Addiction ja Red Hot Chili Peppers. Hän on julkaissut myös yhden sooloalbumin.
Elämäkerta
Navarron vanhemmat Constance (o.s. Hopkins) ja James Raul "Mike" Navarro erosivat hänen ollessaan seitsemänvuotias. Eron jälkeen Dave muutti äitinsä kanssa Bel-Airiin. Maaliskuun 3. päivänä 1983 Daven ollessa isänsä luona äidin ex-poikaystävä John Riccardi ampui Constancen ja tämän seurassa olleen toisen henkilön Constancen asunnossa Los Angelesissa. Navarro kertoi vuonna 2004, että "jonkin selittämättömän jumalallisen väliintulon" takia hän oli perunut äitinsä luona vierailun aiemmin samana päivänä, eikä hänestä tullut kolmatta uhria. Navarro on tatuoinut äitinsä kuvan vasempaan kylkeensä.
Navarro on ollut naimisissa kolme kertaa. Ensimmäisen vaimonsa Tanjan hän nai pakanaseremoniassa vuonna 1990, ja toisen vaimonsa Rhianin kanssa hän solmi avioliiton vuonna 1994. Kolmannen vaimonsa Carmen Electran kanssa hän meni naimisiin 22. marraskuuta 2003. Parin häävalmisteluista kertovaa televisiosarjaa Carmen + Dave = Kohti alttaria esitettiin Suomessa Nelosella. Kesäkuussa 2006 Navarro ja Electra ilmoittivat eroavansa. Electra haki virallisesti eroa 8. elokuuta 2006.
Navarro alkoi soittaa kitaraa 12-vuotiaana ja perusti pian ensimmäisen yhtyeensä South Dakota Railroadin. Vuonna 1986 hän liittyi Jane's Addiction -yhtyeeseen, jonka muut jäsenet olivat Perry Farrell (laulu), Eric Avery (basso) ja Stephen Perkins (rummut). Yhtye oli hyvin suosittu, mutta jäsenten kireät välit johtivat sen hajoamiseen vuonna 1991.
Jane's Addictionin hajoamisen jälkeen Navarro muodosti Eric Averyn ja Michael Murphyn kanssa Deconstructionin, joka julkaisi yhden albumin ennen hajoamistaan. Vuonna 1993 Navarro liittyi Red Hot Chili Peppersiin ja teki heidän kanssaan One Hot Minute -nimisen albumin. Vuonna 1998 hänet erotettiin yhtyeestä ja hän alkoi tehdä musiikkia nimellä Spread yhdessä Red Hot Chili Peppers -rumpalin Chad Smithin kanssa. Vuonna 2001 Navarro julkaisi ensimmäisen sooloalbuminsa Trust No One.
Jane's Addiction palasi hetkeksi yhteen vuosina 1997, 1999 ja 2001. Vuonna 2002 se julkaisi viimeisen albuminsa Strays ennen kuin hajosi jälleen kesällä 2004. Pian tämän jälkeen Navarro muodosti uuden yhtyeen nimeltä The Panic Channel yhdessä Stephen Perkinsin, Chris Chaneyn ja Steve Isaacsin kanssa. Yhtye julkaisi esikoisalbuminsa ONe syyskuussa 2006.
Navarro on myös esiintynyt parissa elokuvassa ja kirjoittanut kolumnia nimeltä ”Movies & Crap” Bikini-nimiseen aikakauslehteen yhdessä Johnny-serkkunsa kanssa. Hän on myös kirjoittanut Neil Straussin kanssa kirjan Don't Try This at Home, joka kuvaa hänen elämäänsä yhden vuoden ajalta. Navarro on myös työskennellyt Axl Rosen kanssa Guns N' Roses -albumi Chinese Democracyn parissa.
Navarro on tukenut PETA-järjestöä poseeraamalla alasti tämän Ink, Not Mink -kampanjamainoksessa.
Kolera (yhtye)
Kolera on Oulussa vuonna 1985 perustettu suomenkielistä rockia soittava yhtye, jonka avainhahmot ovat alusta alkaen olleet oululainen biisintekijä-kitaristi-laulaja Rike Pietilä ja rantsilalainen rumpali Rauno (Rane) Kesti.
Historia
Kolera perustettiin Oulussa vuonna 1985. Yhtye äänitti ensimmäisen demonsa oululaisella SM-studiolla samana vuonna. Manageri-tuottaja Antti Porkka innostui yhtyeestä ja ehdotti singlen tekemistä. Hän esitteli Koleran Love Recordsin Atte Blomille, joka vakuuttui yhtyeen mahdollisuuksista. Ensimmäinen single ”Beibi älä lyö / Kaasu pohjaan” julkaistiin ANA-labelilla Porkan ja Blomin Megamanian yhteisjulkaisuna tammikuussa 1987. Single sai hyvin radiosoittoa ja Koleran ensimmäinen pitkäsoitto Liekki lepattaa ilmestyi saman vuoden kesällä. Yhtye teki vuosina 1987–1989 keikkoja ja pikkukiekkoja.
Joulun alla 1989 julkaistiin rap-irroittelu ”Suomi on Euroopan kallein maa”, josta tuli yllättäen Koleran suurin hitti. Uutta pitkäsoittoa hierottiin vuoden päivät, ja tammikuussa 1991 ilmestyi toinen albumi, edellä mainitun rap-kappaleen sisältävä Maamme laulu.
Vuosina 1991–1993 Kolera eli aktiivisinta aikaansa ja keikkaili ympäri Suomen liki sadan keikan vuosivauhdilla. Vuoden 1992 syksyllä julkaistiin kolmas pitkäsoitto Suolaista ja makeaa. Kappaleet soivat hyvin radiotaajuuksilla ja yhtyeen ”Anna mulle lovee” -niminen suomennos Spencer Davis Groupin ”Gimme some Lovin” -kappaleesta voitti Jukka Virtasen isännöimän Levyraadin kesällä 1992.
Kolera julkaisi vuosina 1987–1996 kolme pitkäsoittoa ja 12 singleä, ja oli lisäksi mukana lukuisilla eri kokoelmilla. Sen jälkeen yhtye hiljeni tyystin vuosiksi 1997–2001. Toukokuussa 2010 Kolera julkaisi kokoelmalevyn Taudinkuva 1987–2010, joka sisältää myös uuden kappaleen ”Päin persettä”.
Nykyään Kolera keikkailee alkuperäisellä kokoonpanollaan.
Hardyn–Weinbergin laki
Hardyn–Weinbergin laki (tai Hardyn–Weinbergin tasapainolaki, H–W:n periaate; H–W:n genotyyppijakauma) on populaatiogenetiikan perusyhtälö, joka kuvaa alleeli- ja genotyyppi frekvenssien väliset suhteet tasapainopopulaatiossa. Lain muotoilivat toisistaan riippumatta G. H. Hardy ja Wilhelm Weinberg vuonna 1908.
Genotyyppifrekvenssit tasapainopopulaatiossa
thumb|320px|Hardyn–Weinbergin lain mukaiset genotyyppifrekvenssit kahden alleelin tapauksessa: x-akselilla alleelien A ja a frekvenssit p ja q (= 1 - p), y-akselilla kolmen genotyypin frekvenssit.
Nämä geenien satunnaista yhtymistä tsygoottiin kuvaavat frekvenssit saadaan binomin neliöintikaavasta.
Jos alleeleja on useampia, saadaan frekvenssit vastaavasti neliöstä , jolloin kaikille homotsygooteille  ja kaikille heterotsygooteille
Satunnaisesti pariutuvassa populaatiossa alleeli- ja genotyyppifrekvenssit säilyvät muuttumattomina sukupolvesta toiseen, jos mikään evoluutiotekijä, edes sattuma ei vaikuta niihin. Tämä on niin kutsuttu Hardyn–Weinbergin lain tasapaino-ominaisuus.
Hardyn–Weinbergin tasapainon ehdot ja yhtälön käyttö
Ideaalipopulaatio ja sille ennustettu Hardyn-Weinbergin tasapaino on suvullisten eliöiden populaatiogenetiikan nollamalli. Karkeasti yleistäen voidaan sanoa, että populaatiogenetiikka tieteenalana käsittelee poikkeamia tästä ideaalitilanteesta. Näitä poikkeamia aiheuttavat
Populaatiorakennetta kuvataan yleisesti Wrightin F-tunnusluvuilla, jotka mittaavat ja ennustavat ei-umpimähkäisyyden aihettamaa heterotsygoottisten genotyyppien suhteellista vajausta Hardyn-Weinbergin tasapainofrekvenssiin verrattuna:
Región de Aisén maanjäristys 1927
Región de Aisén maanjäristys 1927 tapahtui 21. marraskuuta 1927 aamuyöllä kello. 23.12.25 UTC Chilen Región de Aisén. Se oli voimakkuudeltaan 7,1 MS.
Fanga
Fanga on maalaiskunta ja sen keskuskylä Kayesin alueen Yélimanén piirissä Malissa. Se sijaitsee 25 kilometriä Yélimanésta kaakkoon. Kunnassa on 7 900 ja kylässä 4 400 asukasta (vuonna 2009).
Fangan kunnan pinta-ala on 380,3 neliökilometriä. Se rajoittuu lounaassa Yélimanén piirin Soumpoun, luoteessa Guidimen, koillisessa Kirané Kaniagan ja kaakossa Nioron piirin Sandarén kuntiin. Maisemaa leimaa Yélimanén ylänkö laaksoineen. Kunnan läpi virtaa Kolimbinén sivujoki Térékolé.
Seutu kuuluu Sahelin vyöhykkeeseen. Vuotuinen sademäärä on 450–550 millimetriä. Luonnonvarainen kasvillisuus on pensassavannia.
Kuntaan kuuluu neljä kylää. Asukkaat ovat etupäässä soninkeja.
Kunnan liikenneyhteydet ovat heikot. Asukkaiden pääelinkeinot ovat maanviljely ja karjanhoito. Tärkeimmät viljelykasvit ovat durra, maissi, maapähkinä, lehmänpapu ja vihannekset. Tuotantoeläimiä ovat naudat, lampaat, vuohet, aasit ja hevoset. Lisäksi harjoitetaan käsityöammatteja ja kaupankäyntiä. Fangassa pidetään viikoittaiset markkinat.
Palveluihin kuuluu kolme alakoulua, yläkoulu, viisi koraanikoulua ja terveyskeskus. Vesihuolto kattaa 76 prosenttia tarpeesta.
Veli Tuck
Veli Tuck tai Munkki Tuck on henkilö Robin Hoodista kertovissa tarinoissa. Hän on yksi iloisista veikoista, Robin Hoodin johtamista lainsuojattomista. Tuck on pulska ja ovela, hyvästä ruoasta ja juomasta pitävä joviaali hahmo. Tuck ei esiinny varhaisimmissa Robin Hood -balladeissa, mutta on sittemmin tullut yhdeksi tarinoiden suosituimmista henkilöistä.
Ensimmäinen maininta veli Tuckista Robin Hoodin joukon jäsenenä on vuodelta 1475, jossa hän on vain yksi lainsuojattomista. Tuck ja Marian-neito olivat kuitenkin jo vakiohahmoja 1400–1600-luvuilla pidettyjen keväisten kyläjuhlien Robin Hood -näytelmissä.
Metyylimalonihappo
Metyylimalonihappo (C4H6O4) on dikarboksyylihappoihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdisteen pitoisuuden määrittämistä voidaan käyttää lääketieteellisessä diagnostiikassa B12-vitamiinin puutoksen toteamiseen. Kohonneet metyylimalonihappoarvot, jotka esiintyvät yhdessä kohonneiden malonihappoarvojen kanssa, voivat olla indikaatio usein huomaamatta jäävästä metabolisesta häiriöstä, yhdistetystä malonihappo- ja metyylimalonihappovirtsaisuudesta (CMAMMA).
Eliöissä metyylimalonihappoa esiintyy liittyneenä koentsyymi-A:han muodostaen metyylimalonyylikoentsyymi-A:ta. Metyylimalonyylikoentsyymi-A-mutaasi katalysoi sukkinyylikoentsyymi-A:n muodostumista tästä molekyylistä. Mikäli entsyymin toiminta on puutteellista, joko B12-vitamiinin puutteen vuoksi tai harvinaisen periytyvän entsyymin puutteen vuoksi, kertyy metyylimalonihappoa elimistöön. Metyylimalonihappo estää useiden entsyymien esimerkiksi sukkinaattidehydrogenaasin toimintaa ja tämä johtaa solujen energia-aineenvaihdunnan häiriöihin, jotka voivat olla jopa hengenvaarallisia. Metyylimalonihapon pitoisuus elimistössä kasvaa myös munuaisten heikon toiminnan yhteydessä.
Veren seerumin metyylimalonihappopitoisuutta voidaan käyttää merkkinä B12-vitamiinin puutteesta. Pitoisuus määritetään kaasukromatografian ja massaspektrometrian avulla. Toinen vaihtoehto on tehdä fluoresoiva pyrenyylimetyyliesteri L-pyrenyylidiatsometaanin avulla ja määrittää tämän aineen pitoisuus fluoresenssispektrometrialla.
Acrocanthosaurus
Acrocanthosaurus (lajinimi atokensis) oli noin 125–110 miljoonaa vuotta sitten varhaisliitukaudella elänyt teropodi ja sukua muun muassa Allosaurukselle. Acrocanthosauruksen pään pituus oli noin 1,4–1,7 metriä, pituus noin 11–12 metriä ja paino suunnilleen 6,0–6,5 tonnia. Acrocanthosauruksen fossiileita on löydetty enimmäkseen Teksasin ja Oklahoman osavaltioista Yhdysvalloissa.
Acrocanthosauruksen erikoisena tuntomerkkinä oli kaikista selkänikamista kohoavien luupiikkien varassa oleva matala nahkaharja, joka oli suhteessa paljon matalampi kuin esimerkiksi Spinosauruksella. Tämä harja oli koko selkärangan pituinen. Acrocanthosauruksen kaula ja eturaajat olivat lihaksikkaat ja vahvat. Takaraajat olivat tukevat, eivätkä ne soveltuneet juoksemiseen, minkä johdosta Acrocanthosaurus käveli hitaasti. Reisiluun merkittävästi sääriluutta suurempi pituus osoittaa lisäksi, ettei se pystynyt juoksemaan lujaa. Häntä oli pitkä ja sillä Acrocanthosaurus pystyi tasapainottamaan itseään lantion seudun kohdilla.
Acrocanthosaurus kulttuurissa
Acrocanthosaurus esiintyy videopeleissä Jurassic Park: Operation Genesis sekä Primal Carnage: Exctinction.
Marita Camacho Quirós
thumb|right|Marita Camacho Quirós vuonna 1962
Marita Camacho Quirós (s. 10. maaliskuuta 1911) on costaricalainen entinen ensimmäinen nainen.
Camacho Quirós varttui vanhempiensa maatilalla Alajuelan maakunnassa ja meni vuonna 1932 naimisiin Francisco Orlich Bolmarcichin kanssa. Orlich Bolmarcich toimi Costa Rican 34. presidenttinä vuosina 1962–1966. Ollessaan tuolloin ensimmäisenä naisena Camacho Quirós työskenteli aktiivisesti lasten hyväksi ja tuki vuonna 1964 toimintansa aloittanutta Kansallista lastensairaalaa (Hospital Nacional de Niños). Hän vietti satakymmenvuotispäiväänsä maaliskuussa 2021. Camacho Quirós todettiin ensimmäiseksi valtion ensimmäisenä naisena olleeksi 110-vuotiaaksi eläneeksi henkilöksi. Hänet on myös nimetty vanhimmaksi elossa olevaksi henkilöksi Costa Ricassa.
Kokoomuksen remonttimiehet
Remonttimiehet oli Kansallisen Kokoomuksen johtoon kuulunut ryhmä. Remonttimiesten tavoitteena oli uudistaa Kokoomusta hallituskelpoiseen suuntaan muuttamalla sen linjaa Urho Kekkosta ja Neuvostoliittoa ymmärtävämpään suuntaan.
Ryhmä alkoi muodostua 1970, kun Juha Rihtniemestä tuli kokoomuksen puheenjohtaja. Kuuluisia remonttimiehiä olivat muun muassa Ilkka Kanerva, Heikki A. Ollila, Pertti Salolainen, Ilkka Suominen, Jarmo Virmavirta ja Juha Vikatmaa. Remonttimiehet saivat nimensä vuoden 1970 vaalimainoksesta, jossa nuoret ehdokkaat esiintyivät työhaalareissa.
Yö meren rannalla
Yö meren rannalla on uuden aallon ohjaajan Erkko Kivikosken ohjaama suomalainen draamaelokuva vuodelta 1981.
Elokuva oli kahdeksan vuoden tauon jälkeen Kivikosken paluu ohjaajaksi, ja se jäi hänen viimeiseksi pitkäksi elokuvakseen. Hän oli suunnitellut elokuvaa pitkään, ja elokuvan teko pääsi vauhtiin, kun Juha Numminen loi siihen henkilöhahmot. Elokuvan näyttelijätyötä pidetään hyvänä ja toteutusta huolellisena, ja niiden ansiosta se on elävä tarina. Sitä kuitenkin pidetään turhan osoittelevana.
Kokoomuksen remonttimiehet
Toiminta
Remonttimiesten omat rivit alkoivat rakoilla jo melko varhaisessa vaiheessa, ja eri henkilöillä oli erilaisia painotuksia suhteessa Kekkoseen, Neuvostoliittoon, Keskustapuolueeseen, poikkeuslakiin, Ahti Karjalaiseen ja niin edelleen. Radikaaleinta suuntausta edusti Vikatmaan ympärille muodostunut ryhmittymä, joka vaati kovia otteita kokoomuksen antikekkoslaisia − näkyvimpänä Tuure Junnilaa − vastaan ja liputti avoimesti poikkeuslain puolesta jo kesällä 1972.
Myöhemmin remonttimiehiä on epäilty neuvostomyönteisyydestä, minkä vuoksi erityisesti Ilkka Kanerva on saanut osakseen Ben Zyskowiczin kritiikkiä.
Yö meren rannalla
Elokuvan keskeiset neljä henkilöä, kaksi pariskuntaa, viettävät iltaa saarihuvilalla. Alun koreuden alta alkavat pikkuhiljaa kuoriutua ongelmat, ja lopulta maailman pahuus nostattaa kyyneleet silmiin. Arkkitehti Mikon (Pertti Palo) ja kotiäiti Liisan (Sirkku Grahn) avioliitossa parisuhde on palanut loppuun. Rakennusyrittäjä Hessu (Pauli Virtanen) on saanut uuden nuoren vaimon Pirjon (Eeva Eloranta), mutta ikäero aiheuttaa ongelmia.
Messerschmitt Bf 109
Messerschmitt Bf 109 oli Saksan ilmavoimien Luftwaffen tärkein hävittäjälentokone toisen maailmansodan ensimmäisinä vuosina, ja se oli myös useiden Saksan liittolaismaiden sekä sotaan osallistumattomien Sveitsin ja Espanjan ilmavoimien käytössä. Sitä valmistettiin 33 000–36 000 kappaletta lähteestä riippuen, useina eri versioina (muun muassa B, C, D, E, F, G, K ja T).
Bf 109 on ilmailuhistorian eniten valmistettu hävittäjälentokone. Koneella saavutettiin sekä konetyyppi- että lentäjäkohtainen maailmanennätys ilmavoittojen määrässä. Sillä on myös konetyyppi- ja lentäjäkohtainen Suomen ennätys ilmavoitoissa. Suomen ilmavoimien konetunnus Bf 109:lle oli MT ja lempinimi Mersu.
Konetyypin synty
pienoiskuva|Bf 109:n tuotantolinja vuonna 1943. Vuonna 1934 Saksan ilmailuministeriö Reichsluftfahrtministerium (RLM) tarvitsi uuden hävittäjätyypin korvaamaan vanhentuneet Heinkel He 51- ja Arado 68 -kaksitasot. Koneessa tuli olla ainakin kaksi 7,9 mm MG 17 -konekivääriä ja uusi Junkersin tai Daimler-Benzin kehittelemä nestejäähdytteinen ylösalaisin asennettu V12-moottori. Koneen piti pystyä toimimaan myös pieniltä 600 metrin kentiltä. Sen tuli nousta seitsemässä minuutissa kuuteen kilometriin ja saavuttaa siellä vähintään 400 km/h:n huippunopeus. Lentoaika täydellä kaasulla tuli olla puolitoista tuntia.
Hankinnasta järjestettiin kilpailu, johon osallistuivat Focke-Wulf, Arado, Heinkel ja BFW-lentokonetehtaat. Kilpailevat hävittäjämallit olivat Fw 159V1, Ar 80V1, He 112 ja Willy Messerschmittin BFW:lle suunnittelema Bf 109. Voittajaksi selvisi Bf 109, joka osoittautui 25 km/h nopeammaksi kuin toiseksi jäänyt Fw 159V1. Tyyppi perustui Bf 108 Taifun -mallista saatuihin kokemuksiin. Prototyyppikoneessa oli brittiläisvalmisteinen Rolls-Royce Kestrel -moottori, joka tuotantokoneissa vaihdettiin Jumoon.
Messerschmitt Bf 109 A/B/C
left|pienoiskuva|Messerschmitt Bf 109 B-2 Bf 109 A -mallia ei otettu lainkaan tuotantoon sen heikon aseistuksen vuoksi, joka koostui vain kahdesta nokkakonekivääristä. Sen sijaan suunniteltiin Bf 109 V4, jossa kolmas MG 17 -konekivääri oli asennettu moottorin taakse ja sen piippu sijoitettiin potkurin navan sisään alennusvaihteen lävitse. Seuraaviin kolmeen prototyyppiin (V5, V6, V7) asennettiin uusi Jumo 210 B -moottori ja ne aseistettiin Bf 109 B-0 -esituotantosarjan mukaisesti kolmella konekiväärillä.
Lyhytikäinen C-mallisarja koostui C-0-esituotantosarjasta, jossa oli neljä MG 17 -konekivääriä, identtisestä C-1:stä ja C-2-mallista, joka oli aseistettu aiempien lisäksi vielä yhdellä nokkaan asennetulla MG 17 -konekiväärillä. C-3-mallissa oli 20 mm MG FF -tykki molemmissa siivissä, mutta se jäi prototyypiksi.
Seuraava V10-prototyyppi oli identtinen V8:n kanssa, mutta siinä oli Jumo 210 G -moottori. V10-, V11-, V12- ja V13-prototyypeissä oli Bf 109 B -runko, ja niillä testattiin Daimler-Benz DB 600 A -moottoria koneen suorituskyvyn lisäämiseksi. DB 600 A todettiin kuitenkin liian epäluotettavaksi ja korvattiin Daimler-Benz DB 601 -moottorilla.
Messerschmitt Bf 109 D ”Dora”
V10- ja V13-prototyypeistä kehitetty D-malli oli Luftwaffen standardiversio Bf 109:stä juuri ennen toista maailmansotaa. Niitä kuitenkin käytettiin hyvin vähän taistelukäytössä, sillä kaikki 235 konetta vedettiin pois palveluksesta Puolan hyökkäyksen alussa ja korvattiin Bf 109 E -mallilla. Malleissa D-0 ja D-1 oli Junkers Jumo 210 -moottori, kaksi MG 17 -siipi- ja nokkakonekivääriä. D-2 oli aseistettu kahdella siipikonekiväärillä ja D-3 kahdella 20 mm MG FF -siipitykillä.
Messerschmitt Bf 109 E ”Emil”
pienoiskuva|Messerschmitt Bf 109 E pienoiskuva|Messerschmitt Bf 109 E E-malliin asennettiin aiempaa selvästi tehokkaampi moottori, mikä mahdollisti huomattavasti paremman suorituskyvyn. Tyypillinen aseistus oli kaksi runkokonekivääriä nokalla ja 20 mm MG FF -konetykit molemmissa siivissä. Bf 109 E oli Luftwaffen yleisin hävittäjälentokone sodan ensimmäisinä vuosina.
Uuden 1 100-hevosvoimaisen (808 kW) DB 601 A -moottorin testaamiseksi rakennettiin kaksi prototyyppiä, V14 ja V15. V14 oli aseistettu kahdella MG 17 -konekiväärillä moottorin päällä ja 20 mm MG FF -tykillä kummassakin siivessä, V15:n aseistuksena oli kaksi konekivääriä ja potkurinnavan läpi ampuva tykki.
Bf 109 E-0 oli identtinen V14:n kanssa, paitsi aseistukseltaan; siinä oli neljä MG 17 -konekivääriä. Tuotantoversio E-1 oli aseistettu samalla tavalla kuin E-0, mutta useat niistä muutettiin myöhemmin E-3/E-4-standardiin vaihtamalla siipikonekiväärit MG FF(/M) -tykkeihin.
E-1/B oli koneen ensimmäinen rungon alle kiinnitetyllä pommiripustimella varustettu malli, ja se pystyi kuljettamaan yhden 250 kg pommin.
E-3:n korvasi E-4, johon oli tehty pieniä parannuksia, huomattavimpina uudet MG FF/M -siipitykit ja kuomun uusi pääpanssari. MG FF/M käytti uusia ”Minengeschoß”-kranaatteja, joiden kuori oli vedetty teräksestä aiemman valamisen sijaan. Tämän tuloksena kranaatin kuori oli ohut, mutta vahva ja siihen mahtui suurempi räjähdelataus.
Kuomusta tehtiin kulmikkaampi ja helpommin valmistettava kuin edeltäjänsä, ja se säilyikin suhteellisen muuttumattomana G-6-malliin asti. Myöhemmät E-mallin muunnokset perustuivat E-4:ään; joihinkin niistä asennettiin vuoden 1940 heinäkuusta alkaen edelleen paranneltu 1 175-hevosvoimainen (875 kW) DB 601 N -moottori, jonka myötä mallitunnukseksi vaihtui E-4/N. E-6-mallista lähtien siitä tuli koneen standardimoottori. Vuonna 1941 viisi konetta, alatyyppiä E-7, lähetettiin koelentoja varten Japaniin. Sarjan viimeinen alatyyppi oli E-8.
Messerschmitt Bf 109 F ”Franz / Friedrich”
pienoiskuva|Messerschmitt Bf 109 F-2 F-sarjassa keskityttiin lähinnä koneen aerodynamiikan parantamiseen.
Helmikuussa 1940 Bf 109:ää varten valmistui uusi paranneltu 1 350 hevosvoiman moottori, Daimler-Benz DB 601 E, jonka Messerschmittin insinöörit asensivat ensin Bf 109 E-1:n runkoon. Rungon muotoilua muutettiin aerodynaamisemmaksi, korkeusvakainten tuet poistettiin, jäähdyttimet suunniteltiin uudestaan. Prototyypissä siipinä käytettiin E-1:n suorakärkisiä tasoja, mutta tuotantomallissa otettiin käyttöön pyöreäkärkiset siivet. Uudistetut rakenteet aiheuttivat aluksi tuhoisia onnettomuuksia pyrstörakenteen tai siipien pettäessä. Tuotanto viivästyi rakenteiden vahvistamisen mutta myös tuotantoprosessin pullonkaulojen vuoksi.
Aseistusta vähennettiin ja siipitykkien sijasta koneessa oli vain yksi, potkurinnavan läpi ampuva tykki ja kaksi 7,92 mm:n MG 17 -runkokonekivääriä. F-1 mallissa tykkinä oli 20 mm MG FF/M-tykki, jonka huonon tulinopeuden vuoksi malli korvattiin pian F-2:lla. F-2 mallissa oli tykkinä 15 mm:n MG 151/15 joka korvattiin edelleen kehitetyllä 20 mm:n 151/20 versiolla F-4 sarjasta eteenpäin.
Messerschmitt Bf 109 G ”Gustav”
pienoiskuva|Messerschmitt Bf 109 G-2 pienoiskuva|Messerschmitt Bf 109 G-10 pienoiskuva|Messerschmitt Bf 109 G-6 siipien alle asennetuilla MG 151/20 -tykeillä varustettuna. G-sarjassa oli moottorina uusi isompi ja tehokkaampi DB 605. Uusi moottori teki koneesta jonkin verran F-mallia nopeamman, mutta lisääntynyt paino teki myös koneesta kömpelömmän, ja monet lentäjät pitivätkin enemmän F-mallista. Varhaiset G-sarjan mallit poikkesivatkin F-sarjasta lähinnä moottorin suhteen.
G-6-mallissa moottorin yläpuoliset kevyet runkokonekiväärit vaihdettiin raskaisiin 13 mm:n MG 131 -konekivääreihin. Raskaampien konekiväärin lukot veivät enemmän tilaa joten runkoon jouduttiin tekemään kuplamaiset ulokkeet. Muunnos oli samanlainen, jonka Adolf Galland oli jo aikaisemmin teettänyt F-sarjan koneeseensa. Syynä tähän oli Gallandin oma tyytymättömyys F-sarjan keveämpään aseistukseen. Samoin siipiin jouduttiin tekemään kuhmut jotta suurentuneet laskutelineen renkaat saataisiin siiven sisälle. G-6 mallia kutsuttiin lempinimellä ”Die Beule” eli ”Kuhmu” juuri näiden lisäkuplien vuoksi. Lisäksi ohjaamon panssarointia lisättiin.
G-6-mallin myöhäisiin versioihin asennettiin korotettu sivuvakain, jolla saatiin parannettua koneen suuntavakavuutta. Osittain puurakenteinen korotettu vakain asennettiin myös kaikkiin myöhempiin Bf 109 -malleihin.
G-sarjan koneisiin valmistettiin erilaisia ”Rüstsatz”- ja ”Umrüst-bausatz” -kenttämuutossarjoja. Näitä olivat erilaiset aseripustimet raketeille, sirpalepommeille yms. sekä siipien alle asennettavat 20 mm tykkisäiliöt, jotka lisäsivät huomattavasti koneen tulivoimaa Yhdysvaltojen raskaiden pommittajien päivähyökkäyksiä vastaan. Lisänimeksi nämä koneet saivat ”Kanonenboote”. Tykkisäiliöt hidastivat konetta ja tekivät siitä huomattavasti kömpelömmän ilmataistelussa. Moottoritehoja saatettiin hetkellisesti nostaa erilaisilla lisälaitteilla kuten MW50, joka tarkoittaa veden ja metanolin 50 % sekoitusta, jota suihkutettiin ahtimen ilmanottoaukkoon. Aine toimi antidetonanttina ja mahdollisti suuren ahtopaineen käytön tehon nostamiseksi lyhyeksi ajaksi. GM-1 -laite käytti ilokaasua mistä se sai kutsumanimen ”Haha-gerät”. Muita muutoksia olivat muun muassa ohjaajan päätä suojaavan panssarin vaihto läpinäkyvään panssarilasiin sekä paremman näkyvyyden tarjoava kuomumalli joka sai nimensä Erla-tehtaan mukaan. Lisäksi kannuspyörä muutettiin kiinteäksi ja sitä korotettiin rullausominaisuuksien ja näkyvyyden parantamiseksi.
Kenttämuutossarjojen myötä hyvin suureksi paisunutta G-sarjaa pyrittiin standardisoimaan ja parantamaan eräänlaisella välivaiheen mallilla, joka sai numerokseen G-14. Malli ei kuitenkaan parantanut suorituskykyä huomattavasti G-6-malliin verrattuna, eikä olennaisesti helpottanut monimutkaista R- ja U-varianttien järjestelmää. Viimeinen ja suorituskyvyltään paras G-sarjan taistelumalli oli G-10, jossa 13 mm:n konekiväärien vaatimat kuhmut moottorinsuojuksissa oli siloteltu ilmanvastuksen pienentämiseksi. Samoja paranneltuja moottorinsuojuksia käytettiin myös suuria lentokorkeuksia varten suunnitellussa G-6/AS-mallissa joka käytti DB 605AS -moottoria, ja myöhemmässä Kurfürst-sarjassa.
G-12 oli koneen kaksipaikkainen koulutusversio, jota rakennettiin noin 100 kappaletta. Saksassa koulutetut suomalaiset 109-lentäjät saivat harjoitella niillä, mutta tätä versiota Saksa kieltäytyi myymästä Suomeen.
Messerschmitt Bf 109 K ”Kurfürst”
pienoiskuva|Messerschmitt Bf 109 K-4 K-sarjan koneissa moottorina oli DB 605 D -sarjan moottoreita, aseistuksessa moottorin yläpuoliset 13-milliset konekiväärit säilyivät mutta potkurinnavan läpi ampuva MG151/20 oli vaihdettu 30 mm MK 108 -tykkiin. Moottorinsuojuksia oli edelleen muotoiltu "kuhmujen" poistamiseksi ja pidennetty kannuspyörä muutettiin sisäänvedettäväksi. Päälaskutelineisiin oli lisätty luukut aerodynamiikan parantamiseksi. Päätyyppi oli K-4 jota valmistettiin noin 1500 kappaletta ennen sodan päättymistä.
Bf 109 K-4 oli sodan nopeimpia ja parhaimmin nousevia potkurikoneita, mutta suurissa nopeuksissa se kääntyi melko huonosti. ”Kurfürst”-, ”Konrad”- tai ”Karl”-nimien käytöstä sodan aikana ei ole varmuutta, vaikka niitä on käytetty sodan jälkeen.
Messerschmitt Bf 109 T (Träger) ”Toni”
T-sarjan koneet suunniteltiin lentotukialusten (saks. Trägerschiff) Graf Zeppelin ja Peter Strasser käyttöön. Koneet kehitettiin E-tyypistä pidentämällä siipiväliä ja lisäämällä pysäytyskoukku ynnä muita lentotukialustoimintaan liittyviä lisälaitteita. Koska tukialukset eivät valmistuneet aikataulussaan, näistä T-1 sarjan koneista poistettiin tukialuslaitteet ja tuotantoa jatkettiin T-2 sarjan maalta toimivilla koneilla. T-1- ja T-2-sarjojen koneet sijoitettiin Norjassa, Helgolandissa ja Pohjois-Suomessa toimineisiin Luftwaffen yksikköön. Lisäksi konetyyppiä käyttivät useat koulutusyksiköt ja yöhävittäjäyksikkö NJG 101.
Koneen ominaisuudet
Messerschmitt Bf 109 oli nopea, nousukykyinen ja suunnitteluajankohtaansa nähden hyvin aseistettu. Eräs sen heikkouksista oli koneen kevyestä rakenteesta johtuva kapea laskutelinemalli. Tämä lisättynä voimakkaan moottorin kiertotaipumukseen johti satoihin nousu- ja laskeutumisonnettomuuksiin. Onnettomuusalttiutta pahensi myös saksalaislentäjien jatkuvasti lyhenevä koulutus varsinkin sodan loppupuolella. Esimerkiksi Suomen ilmavoimien kokeneet lentäjät oppivat koneen hallinnan paremmin.
Suomalaisten tapa nousta ilmaan Bf 109:llä, jossa pidettiin pyrstö maassa mahdollisimman pitkään ja noustiin kolmelta pisteeltä oli myös turvallisempi kuin saksalainen tapa, jossa pyrstö päästettiin ylös heti tehojen lisäämisen jälkeen ja noustiin päälaskutelineen varasta. Suomalainen tapa laskeutua Bf 109:llä oli hallittu sakkaus solakoiden avulla kolmelle pisteelle, kun taas saksalaiset laskeutuivat päälaskutelineen varaan.
Ernst Schröder -niminen täydennyslentäjä muisteli kokemuksiaan G-versiolla:
Suomalainen ässä Hans Wind totesi koneen ominaisuuksista:
Toinen suuri ongelma oli lyhyt toiminta-aika. Tämä johtui siitä, että kone oli suunniteltu torjuntahävittäjäksi eikä yleishävittäjäksi. Tämä ongelma tuli hyvin näkyviin taistelussa Britanniasta. Ongelmaa pyrittiin korjaamaan irrotettavalla lisäpolttoainesäiliöllä.
E-sarjan ongelmana oli aseistuksen kohdistaminen tykkien ja konekiväärien ominaisuuksien eron vuoksi, mikä korostui taisteltaessa hävittäjiä vastaan. F-sarjan keskitetty aseistus puolestaan vaati lentäjältä hyvää ampumataitoa koneen hallinnan ohella.
Koneen myöhemmissä versioissa (G-sarja) moottori DB 605 kärsi koko sodan ajan lastentaudeista (muun muassa käyntihäiriöt, syttyminen tuleen lennon aikana), mikä osaksi johtuikin sodan lopussa materiaalien pulasta ja materiaalien huonosta laadusta. Samalla moottorin teho oli melkein kaksinkertaistunut alkuperäisestä. Saksalaisten suositus koneen moottorin perushuoltoväliksi oli 100 tuntia 200 tunnin ollessa moottorin oletettu käyttöikä. Moottorin ja aseistuksen lisääntynyt teho ja paino toi myös huonoja puolia; kone menetti ketteryyttään, joka oli ollut yksi Messerschmittin valteista ilmataistelussa. Moottorissa oli tehokkaampi ahdin kuin Fw:n moottorissa säilyttäen yli 6 800 metrin korkeudessa tehon paremmin. Hyökätessä maakohteita vastaan Me 109 oli arka ilmatorjuntatulelle kuten useat tyypit joissa oli nestejäähdytys, sillä osuma järjestelmään saattoi aiheuttaa koneen tuhoutumisen moottorin ylikuumetessa vaikka kone muutoin olisi ollut lentokunnossa.
Lentäjällä oli melko huono näkyvyys ulospäin niin sanotun kassakaappikuomun raskaan raamituksen ja teräksisen pääpanssarin vuoksi. Näkyvyyttä parannettiin myöhäisestä G-6-muunnoksesta lähtien vaihtamalla ensin teräksinen pääpanssari panssarilasiseen Galland-Kopfpanzeriin, ja myöhemmin myös kuomu uuteen malliin, Erla-kuomuun (Erla-haube), jossa aiempi kuomun raskas raamitus poistui ja koko tuulilasin jälkeinen osa aukeni sivulle.
Käyttö sodassa
Bf 109 sai tulikasteensa Espanjan sisällissodassa 1930-luvun lopussa, jolloin saksalaiset lentäjät taistelivat koneella kansallisella Francisco Francon puolella.
Ennen toista maailmansotaa Saksan ilmastrategit ajattelivat, että heidän päähävittäjänsä olisi raskas Messerschmitt Bf 110. Kevyt hävittäjä Messerschmitt Bf 109 olisi vain lyhyellä toiminta-ajalla varustettu paikallisia kohteita suojaava hävittäjä. Toinen maailmansota ja viimeistään taistelu Britanniasta osoitti, että tämä strategia ei toiminut. Me Bf 110 -hävittäjäyksiköiden raskaat tappiot pakottivat vetämään sen pois päiväkäytöstä, koska se ei pärjännyt englantilaisten Hawker Hurricane- ja Supermarine Spitfire -hävittäjille. Nopea ja liikehtimiskykyinen Messerschmitt Bf 109 nousi Saksan päähävittäjäksi.
Saksan hävittyä taistelun Britanniasta se käänsi huomionsa muihin suuntiin. Sen hyökätessä Neuvostoliittoon Bf 109 oli Saksan pääasiallinen hävittäjälentokone ja sen avulla Saksa sai ilmaherruuden pitkäksi aikaa itärintamalla. pienoiskuva|Restauroitu Me 109 G-6 (tunnus FM + BB) lentonäytöksessä. Alkuperäisen DB-moottorin erottaa alas sijoitetuista pakoputkista.
Yhdysvaltain aloitettua Saksan teollisuuslaitosten pommittamisen Bf 109 -koneilla torjuttiin hyökkäyksiä alkuun melko menestyksekkäästi, koska pommikoneilla ei aluksi ollut saattohävittäjiä pommitusalueelle saakka. Nämä hyökkäykset myös paljastivat tyypin perusrakenteen rajat tehtävään vaaditun varustelun ja aseistuksen myötä.
Uudempi Focke-Wulf Fw 190 oli sekä suorituskykyisempi että raskaammin aseistettu, mutta Me 109 oli yli 7 000 metrin korkeudessa parempi kuin Fw:n tähtimoottoriversio hyvän ahtimensa ansiosta. Lujan rakenteensa ansiosta Fw 190 soveltui paremmin länsirintaman torjuntataisteluihin maatukitehtävissä. Myös itärintamalla Fw 190 pärjäsi erinomaisesti ja varsinaisen tehtävän suorittamisen jälkeen hävittäjä-pommittajalla pystyi puolustautumaan vihollishävittäjiä vastaan.
Bf 109 taisteli vielä Israelin itsenäisyyssodassa 1948–1949, kun juutalaisvaltion ilmavoimat saivat käyttöönsä Tšekkoslovakiassa valmistettua versiota olevia koneita (Avia S-199). Nämä olivat G-versioita, joihin oli asennettu Jumo 211 -moottori.
Sodan jälkeen Bf 109:ää valmistettiin Espanjassa lisenssillä, tyyppinimellä Buchón. Moottorin osalta ympyrä oli sulkeutunut, sillä espanjalaiskoneet varustettiin Rolls-Royce Merlin -moottorilla. Näitä käytettiin paljon sotaelokuvissa ennen animaatioteknologian kehittymistä.
Käyttö Suomessa
pienoiskuva|Bf 109 G-2 [[Utin lentoasemalla huhtikuussa 1943.]] Suomi oli neuvotellut hävittäjien hankkimisesta Saksan kanssa jo ennen jatkosodan alkua, ja joulukuussa 1942 päästiin sopimukseen 30 Bf 109 G-2 -koneen hankinnasta. Koneet luovutettiin seuraavan vuoden tammikuussa uudelleen muodostetulle lentolaivue 34:lle (LeLv 34). Koneita lähti noutamaan 17 suomalaista pilottia, jotka lensivät tyyppikoulutuksen jälkeen yhteensä 16 konetta Suomeen maaliskuussa 1943. Loput hankituista koneista haettiin saman vuoden toukokuussa. Hankintasopimuksen mukaan Saksa korvasi tuhoutuneet koneet uusilla, ja korvaavia koneita saatiinkin elokuun 1943 ja huhtikuun 1944 välisenä aikana kaikkiaan 18 kappaletta. Korvauskoneiden joukossa Suomeen tuotiin myös muutama Bf 109 G-2/Trop, joka oli konetyypin tropiikkiolosuhteisiin muunneltu versio.
Sopimus seuraavien 30 koneen toimituksesta tehtiin maaliskuussa 1944, ja koneet toimitettiin Suomeen saman vuoden toukokuun alkuun mennessä. Konetoimituksia jatkettiin Neuvostoliiton suurhyökkäyksen aikana vuoden 1944 kesäkuusta elokuuhun, jolloin Suomeen saatiin kaikkiaan 72 Bf 109 G-6- ja G-8 -konetta. Kolme konetta vaurioitui siirtolennolla. Suomeen toimitetuista koneista 14 oli Bf-109 G-6/R6 -muunnosta, joihin oli asennettu 20 millimetrin MG 151/20 -tykit siipien alle. Tykit poistettiin suurimmasta osasta suomalaisia koneita ketteryyden parantamiseksi ennen sodan loppua. pienoiskuva|Bf 109 G-2 lennolla helmikuussa 1944. Kolme koneyksilöä oli G-8 -alatyypin tiedustelukoneita (MT-462, MT-474 ja MT-483) ja kolme suurilla runkokuhmuilla varustettua G-6AS -versiota (MT-463, MT-471 ja MT-478)
Ensimmäiset Messerschmittit sijoitettiin Suomen ilmavoimissa LeLv 34:ään, joka suoritti konetyypin ensimmäisen taistelulennon maaliskuussa 1943. Aselepoon mennessä HLeLv 34 saavutti 345 ilmavoittoa ja menetti 18 omaa konetta. HLeLv 34 toinen lentue liitettiin HLeLv 30:een maaliskuussa 1944, joka toimi aluksi Helsingin Malmin lentoasemalta. Saman vuoden heinäkuun puoleenväliin mennessä laivue sai lisää koneita, mutta kohtasi vain harvoin vihollisia toiminta-alueellaan Suomenlahdella, sillä taistelutoimet sijoittuivat sodan tässä vaiheessa enimmäkseen Karjalankannakselle. Laivueen Bf-109 -koneet saavuttivatkin vain kolme ilmavoittoa.
HLeLv 24 sai ensimmäiset G-2-koneet huhtikuussa 1944, ja osallistui heinäkuussa 1944 kiivaisiin ilmataisteluihin kannaksella Immolan kentältä käsin. Laivue saavutti taisteluissa yli 300 ilmavoittoa ja menetti 14 konetta. Aiemmin Morane 406 -kalustoa käyttänyt HLeLv 28 käytti Bf 109 G-2 -koneita heinäkuusta 1944 aina aselepoon saakka saavuttaen 15 ilmavoittoa. Kaikkiaan suomalaisille Messerschmitteille ilmoitettiin 663 ilmavoittoa niiden taistelukäytön aikana. Konetyypillä parhaiten menestynyt suomalainen oli Ilmari Juutilainen, joka ampui alas Bf 109:llä kaikkiaan 58 vihollista. Uudempi tutkimus arvioi että noin 1/3 lentäjien ilmavoittoväitteistä olisi ollut todellisia pudotuksia. 102 Messerschmittiä selvisi sodasta, joista 60 jatkoi palvelusta sodan jälkeen loppujen ollessa varastoituna rauhansopimuksen ehtojen mukaisesti.
Käyttö toisen maailmansodan jälkeen
Me 109 oli toisen maailmansodan jälkeen Suomen ilmavoimien päähävittäjä ja käytössä vuoteen 1954 muiden alueen maiden siirryttyä suihkuhävittäjien käyttöön. Myös Tšekkoslovakia ja Romania käyttivät Me 109:n eri versioita vielä 1950-luvulla ja Sveitsikin vuoteen 1949.
Israel käytti Me 109:stä Tšekkoslovakiassa rakennettua Avia S-199 -versiota vuoden 1948 sodassa. Kone oli alkuperäisten moottoreiden puutteen vuoksi varustettu Daimler-Benz DB 605:n sijaan Junkers Jumo 211 -moottoreilla. Jumon moottorit, jotka oli alun perin tarkoitettu pommikoneisiin, olivat painavampia ja reagoivat hitaammin kuin DB 605 -moottorit. Tämän lisäksi Avia korvasi Me 109:n oman potkurin Heinkel He 111 -pommikoneen potkurilla, mikä teki koneesta erittäin vaikeasti lennettävän. Tästä aiheutui lukuisia onnettomuuksia. Konetyypillä oli Tšekkoslovakian ilmavoimissa lempinimi Mezek, "muuli" ja Israelin ilmavoimissa Sakin ("puukko").