cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Joululevy
Joululevy on suomalaisen dark metal -yhtyeen Ajattaran seitsemäs studioalbumi, joka julkaistiin 25. marraskuuta 2009. Levy koostuu Ajattaran aikaisemmista joulusingleistä, joilla kuullaan cover-kappaleita muilta yhtyeiltä. Levyllä myös kuullaan neljä uutta kappaletta (raidat 1–4).
Efva Attling
thumb|Efva Attling vuonna 1971. Efva Katarina Attling (s. 18. helmikuuta 1952 Tukholma) on ruotsalainen avantgarde-korusuunnittelija.
Attling avasi oman työpajan Tukholman keskustaan helmikuussa 1999 ja kahden vuoden kuluttua tästä ensimmäisen korumyymälänsä. Nykyään hänellä on omat liikkeet Tukholman lisäksi Göteborgissa, Oslossa ja Helsingissä sekä kymmeniä jälleenmyyjiä Ruotsissa ja muualla maailmassa. Muun muassa Madonnan, Jennifer Anistonin ja Kylie Minoguen on nähty käyttävän Attlingin uniikkimalleja.
Efva Attling on ollut vuodesta 1996 rekisteröidyssä parisuhteessa muusikko Eva Dahlgrenin kanssa. He avioituivat vuonna 2009, kun Ruotsi hyväksyi samaa sukupuolta olevien avioliitot. Attlingilla on kaksi lasta, Adam ja Simon.
Hannes Haapio
Arvi Johannes (Hannes) Haapio, vuoteen 1906 Ervast (28. tammikuuta 1888 Helsinki – 10. marraskuuta 1954 Savonlinna ) oli kanttoriurkuri, päätoimittaja, tietokirjailija, laulunopettaja, kuoronjohtaja ja kapellimestari sekä musiikkivänrikiksi ylennetty Suomen puolustusvoimien ensimmäinen musiikkivääpeli.
Henkilöhistoria
Haapion vanhemmat olivat työmies Fritiof Ervast ja Anna Timonen ja puoliso vuodesta 1926 Elli Johanna Saarinen. Haapio tuli ylioppilaaksi Oulun lyseosta 1907 ja valmistui Liikemiesten Kauppaopistosta 1909, Viipurin kirkkomusiikkiopistosta 1916 ja Helsingin konservatoriosta 1930, jossa hän suoritti kapellimestaritutkinnon. Haapio johti useita kuoroja, orkestereita ja soittokuntia, soitti itse orkestereissa ja toimi teatterikapellimestarina. Hän oli Kirvun kanttoriurkuri 1918–1921 ja Savonlinnassa 1921–1954. Kirkkomusiikki-lehden ensimmäisenä päätoimittajana Haapio työskenteli 1925–1932. Hän toimi laulunopettajanana Viipurin klassillisessa lyseossa, Säämingin emäntäkoulussa 1932–1935 ja Savonlinnan lyseossa vuodesta 1940. Haapio suunnitteli ja johti kirkkomusiikkijuhlia ja oli Suomen Kirkkokuoroliiton perustajia. Hänellä oli useita kirkkomusiikin ja kanttoriurkuriyhdistysten luottamustehtäviä. Kustannusliikkeen hoitajana hän toimi 1934–1935. Haapio sai director cantus -arvonimen vuonna 1942, musiikkivänrikiksi hänet ylennettiin 1941.
Pohjoisnapa
thumb|right|Pohjoisnapa pituuspiirien leikkauspisteessä keskellä Pohjoista jäämerta. thumb|Tämä pohjoisnavalla sijaitseva jääpaineharju on noin 1 km pitkä ja muodostuu kahden monivuotisen jään väliin. thumb|North Pole Web Cam -verkkokameran ottama kuva pohjoisnavan seudulta kesäkuussa 2006. Vasemmalla oleva tumma muodostelma ei ole maata vaan varjossa olevaa jäätä. thumb|Turisteja pohjoisnavalla. Pohjoisnapa on maapallon akselin pohjoispää. Se on maapallon pohjoisin paikka, 90 astetta 0 minuuttia 0 sekuntia pohjoista leveyttä.
Pohjoisnapa sijaitsee Arktisella alueella Pohjoisella jäämerellä keskellä ahto- ja kiintojääaluetta, joka kutistuu ja laajenee vuodenaikojen mukaan ja on yleensä noin 2–3 metrin paksuinen. Talven keskilämpötila on −40 celsiusastetta, ja kesän keskilämpötila on nolla astetta. Keväästä syksyyn on koko ajan valoisaa, minkä jälkeen on puoli vuotta kestävä kaamos.
Maapallon akselin horjunnasta johtuen pohjoisnapa siirtyilee seitsemän vuoden aikana noin yhdeksän metriä.
Pohjoisnavan valloitus
Maapallon viimeisimpiä valloitettuja seutuja ovat olleet napaseudut. Hankalien luonnonolosuhteiden takia pohjoisnapa valloitettiin vasta 1900-luvulla, vaikka alueelle oli pyritty neljänsadan vuoden ajan.
John Davis pääsi vuonna 1585 siihen mennessä lähimmäksi pohjoisnapaa: hän oli 1 200 kilometrin etäisyydellä pohjoisnavasta ja antoi nimensä Davisinsalmelle. Henry Hudson yritti niin ikään päästä vesiteitse pohjoisnavalle vuonna 1610. Samaa yritti myös vuonna 1773 Constantine Phippsin johtama retkikunta. Mukana oli tuolloin muun muassa 14-vuotias Horatio Nelson. Vaikka retkikunta pääsikin edeltäjiään lähemmäs, joutui myös Phipps luopumaan valloitusyrityksestä.
Siihen asti parhaan yrityksen teki William Edward Parry vuonna 1819. Jää pakotti lopulta myös Parryn retkikunnan palaamaan takaisin, mutta se oli silti päässyt lähimmäksi magneettista pohjoisnapaa. Parry yritti uudestaan vielä kolmesti vuosina 1821, 1824 ja 1827. Vuoden 1827 yrityksellä hän pyrki navalle eräänlaisella amfibioaluksella eli veneellä, jonka pystyi muuttamaan reeksi. Pääalus Hekla ankkuroitiin Huippuvuorille ja matkaa jatkettiin rekiveneellä. Retkikunta ei pystynyt valloittamaan vieläkään pohjoisnapaa, mutta pääsi jo 700 kilometrin etäisyydelle.
Fridtjof Nansenin retkikunta pääsi vuonna 1895 vain 350 kilometrin päähän pohjoisnavasta. Ankara sää ja kylmyys pakottivat hänet kuitenkin palaamaan takaisin. Pohjoisnapa valloitettiin vihdoin vuonna 1909, kun yhdysvaltalainen Robert Peary lähti 133 koiran ja 19 reen turvin Ellesmerensaaren pohjoiskärjestä. Hän oli aiemmin yrittänyt samaa kahdesti, mutta tällä kertaa sääolot olivat suotuisat. Peary ja hänen matkakumppaninsa saapuivat 6. huhtikuuta vuonna 1909 ensimmäisinä ihmisinä pohjoisnavalle.
Ympäröivä merialue
thumb|350px|Merijään minimin vaihtelua pohjoisnavan (musta täplä) ympärillä vuosien 1979–2007 välillä. Pohjoisnapa sijaitsee Pohjoisella jäämerellä. Meri on pohjoisnavan kohdalla yli 4 000 metriä syvä.
Jään paksuus pohjoisnavalla vaihtelee yleensä 1,8–3 metrin välillä. Jääröykkiöiden kohdalla jää on jopa 30 metriä paksu. Kesällä jää on suurin piirtein puolet talvista ohuempi. Kiintojää kulkee merivirtojen mukana 2–8 kilometriä vuorokaudessa, nopeimmillaan 40 km/vrk. Nopeus riippuu muun muassa veden syvyydestä, jolla on vaikutusta merivirtoihin. Pohjoisnavan ympäristön lauttajää- ja jäävuorialueen koot vaihtelevat vuodenaikojen ja vuosien mukaan huomattavasti. Pinnalla kulkeville meri jääröykkiöineen ja railoineen on erityisen vaikeakulkuista aluetta, ja siksi pohjoisnavalle on vaikeampi matkata kuin etelänavalle.
Arktinen napajää kutistuu, koska maapallon ilmasto lämpenee. Tämän on arveltu johtavan siihen, että pohjoisnavan jäät sulavat loppukesäksi jo lähivuosikymmenien aikana.
Ilmasto
Aurinko nousee pohjoisnavalla kevätpäiväntasauksen aikaan maaliskuussa ja laskee syyspäiväntasauksen aikaan syyskuussa. Sinä aikana Aurinko pysyy horisontin yläpuolella ja on valoisaa vuorokauden ympäri. Vastaavasti syyspäiväntasauksesta kevätpäiväntasaukseen on puolen vuoden mittainen kaamos.
Talven keskilämpötila on −40 celsiusastetta, ja kesän keskilämpötila on nolla astetta. Pohjoisnavalla on selvästi lämpimämpää kuin etelänavalla, koska pohjoisnapa on merellä toisin kuin etelänapa.
Keväällä ja kesällä pohjoisnavalla on usein pilvistä kun ilma lämpenee ja jäät alkavat sulaa. Sulavasta lumesta ja pienistä avoveden kohdista nousee sumua ja matalia pilviä. Kesällä jään päälle muodostuu lammikoita sulamisvedestä. Syksyllä lammikot jäätyvät pakkasten tulon myötä. Talvella paikalle asennettu verkkokamera peittyy lumisateiden tuomaan lumeen, jota Aurinko ei enää sulata pois.
Eläimistö
Pohjoisnavalle vaeltaa toisinaan jääkarhuja etsimässä ruokaa, ja siellä voi käydä harvoin naalikin. Meressä on paljon enemmän elämää kuin jään päällä. Äyriäisten, monien kalojen ja merivuokkojen lisäksi vedessä on joskus havaittu norppiakin. Suuret merinisäkkäät kuten sarvivalaat ovat harvinaisia vierailijoita. Joskus taivaalla näkyy muuttolintuja kuten lapintiiroja.
Merkitys ihmiselle
thumb|Pohjoisnavan [[tähtikartta. Suoraan pohjoisnavan yläpuolella taivaannavassa on Pohjantähti (Polaris), jonka ympäri muut tähdet näyttävät kiertävän.]] Lähellä pohjoisnapaa ei ole koskaan asunut ihmisiä, koska liikkuva jää tekee pysyvän asutuksen mahdottomaksi.
Pohjoisnapa ei kuulu millekään valtiolle. Venäjä on kuitenkin pystyttänyt merenpohjaan titaanisen lipun vuonna 2007, mikä aiheutti vastalauseita muissa napa-alueen maissa.
Pohjoisnavalla on ollut tutkimusasemia, jotka ajelehtivat jään mukana. Venäjä pystyttää paikalle uuden tutkimusaseman lähes vuosittain. Tutkimusasemat tarkkailevat pohjoisnavan jäätä, lämpötilaa, syvyyttä, merivirtoja, säätä ja merielämää.
Pohjoisnavalle voidaan tulla voimakkailla jäänmurtajilla. Pitkään vain ydinkäyttöiset jäänmurtajat pystyivät murtautumaan pohjoisnavalle, mutta jään vähennyttyä myös dieselkäyttöiset jäänmurtajat ovat päässeet sinne 1990-luvulta alkaen.
Pohjoisnavalle järjestetään turistimatkoja kesä–heinäkuussa jäänmurtajalla ja muina kuukausina helikopterilla, lentokoneella tai reellä. Laivamatkat alkavat charterlennolla Helsingistä Murmanskiin Venäjälle, missä turistit astuvat laivaan. Laivamatka kestää 14 päivää ja maksaa kymmeniä tuhansia euroja.
Yhdysvaltalaisessa ja kanadalaisessa kulttuurissa Joulupukki asuu pohjoisnavalla eikä Lapin Korvatunturilla. Joulupukin asumalle pohjoisnavalle kuvitellaan usein poroja, puita ja tuntureita, joita ei ole todellisella pohjoisnavalla, mutta Lapissa kylläkin.
Lenne Broberg
Lenne Broberg (27. syyskuuta 1940 – 2. tammikuuta 1991) oli ruotsalainen laulaja, joka vaikutti yhtyeissä Lenne & His Falcons, The Adventures ja Lee Kings ennen kuin aloitti soolouran. Hänen tunnetuimpia laulujaan on mm. "Mälarö kyrka" (1968, suom. Vanha Holvikirkko).
Bertholène
thumb|250px|Chateau de Bertholène Bertholène on kunta Aveyronin departementissa Midi-Pyrénées'n hallintoalueella Ranskassa. Kunnassa oli 924 asukasta vuoden 1999 väestönlaskennassa. Bertholènen pinta-ala on 47 neliökilometriä.
Kontti-kierrätystavaratalo
Kontti-kierrätystavaratalot ovat Suomen Punaisen Ristin kierrätystavarataloja, joissa myydään lahjoituksena saatuja tuotteita. Konttien tuotto käytetään Punaisen Ristin avustustyöhön Suomessa ja maailmalla.
Lahjoitukset
Kontteihin saadut lahjoitukset päätyvät joko myyntiin tai ne annetaan apua tarvitseville. Suomessa tavaralahjoituksia voivat saada esimerkiksi perheet, joiden koti on palanut tulipalossa. Maailmalle apua lähetetään sotien ja luonnonkatastrofien uhreille.
Konttien tuotosta kaksi kolmasosaa jaetaan Punaisen Ristin vapaaehtoistoiminnan tukemiseen Suomessa ja yksi kolmasosa katastrofirahastoon.
Kontit työllistäjänä
Kontit on työpaikka palkkatukeen tai työkokeiluun oikeutetuille. Kontti on monimuotoinen työyhteisö, jossa henkilöstölle tarjotaan tukea, koulutusta ja muita valmiuksia työelämään.
Konteissa on erilaisia työtehtäviä: lahjoitustavaran lajittelu, tavarankäsittely, silitys, kunnostus, siistiminen, tuotehinnoittelu, esillepano, myynti, varastotyö, kuljetuspalvelu, huonekalumyynti, urheiluväline- ja pienkonehuolto, myymäläkassa, somistus ja myymälämarkkinointitehtävät.
Sijainti
Kontti-ketjun hallintokonttori sijaitsee Jyväskylässä. Kontti-kierrätystavaratalot sijaitsevat Espoossa, Helsingissä, Joensuussa, Kuopiossa, Lahdessa, Lappeenrannassa, Oulussa, Porissa, Rovaniemellä, Tampereella, Turussa ja Vantaalla.
Kesällä 2020 uutisoitiin suunnitelmista avata verkkokauppa. Verkkokauppa avautui helmikuussa 2021 Kontti-ketjun 20-vuotisjuhlan kunniaksi.
Tiina Lehtineva
Tiina Lehtineva (s. 26. heinäkuuta 1987 Kurikka) on suomalainen kirjailija.
Lehtinevalta on ilmestynyt viisiosainen Unelmien talli -kirjasarja, jonka ensimmäisen osan Unelmien painajaisen hän kirjoitti 13-vuotiaana. Lehtineva on aloittanut kirjallisen uransa huomattavan nuorena, sillä esikoiskirjan julkaisun keski-ikä on Suomessa yli 30 vuotta. Esikoisteos julkaistiin vuonna 2005, kun Lehtineva oli 17-vuotias. Lisäksi hän on kirjoittanut romaanit Älä itke enkeli (2009), Piparminttupoika (2011), Hero (2015) ja Kun minä katselen taivasta (2019) sekä kolmiosaisen Reetta-trilogian. Kun minä katselen taivasta on Lehtinevan ensimmäinen aikuisille suunnattu romaani.
Lehtineva on vuoden 2006 ylioppilas ja koulutukseltaan nuoriso- ja vapaa-ajanohjaaja (2011), kulttuurituottaja (amk, 2018) sekä liikuntaneuvoja ja personal trainer (2020). Kirjoittamisen lisäksi Lehtineva myös suunnittelee kirjojen kansia. Hän on Suomen Kirjailijaliiton, Suomen Nuorisokirjailijoiden ja Pohjanmaan kirjailijoiden jäsen. Vuodesta 2013 Lehtineva on kuulunut Suomen Nuorisokirjailijoiden johtokuntaan. Lisäksi hän toimi Pohjanmaan kirjailijoiden puheenjohtajana vuosina 2016-2019. Lehtineva asuu Seinäjoella Etelä-Pohjanmaalla.
Kurikan kaupunki myönsi Lehtinevan esikoisteoksesta Vuoden maineteko 2005 -palkinnon ja kustantaja Aikamedia valitsi Lehtinevan Vuoden kirjailijaksi vuonna 2011. Tittelin julkistus tapahtui juhannuksena Keuruun Isossa Kirjassa. Lehtineva on Aikamedian historian nuorin Vuoden kirjailijaksi valittu henkilö. Näiden tunnustusten lisäksi Lehtinevalle on myönnetty työskentelyynsä useita apurahoja hänen uransa aikana.
Lehtineva on tullut tunnetuksi erityisesti nuorten ja nuorten aikuisten kirjoistaan, joissa keskiössä ovat rohkeat ja vahvat kasvu- ja selviytymistarinat. Kirjailija kertoo itse tutkivansa kirjoissaan sitä, missä ihmisen selviytymisen raja menee. Lehtinevan kirjoissa näkyy myös kristillisiä arvoja.
Nikeforos II Fokas
thumb|300px|Kaakkois-Eurooppa vuonna 910.
Nikeforos II Fokas (noin 912 – 10./11. joulukuuta 969) oli Bysantin keisari vuosina 963–969. Hän oli yksi valtakunnan etevimmistä sotapäälliköistä ennen valtaannousuaan. Vuonna 961 Nikeforoksen johtama armeija valtasi Kreetan takaisin arabeilta, ja seuraavana vuonna hänen joukkonsa ryöstivät Aleppon kaupungin Syyriassa. Kun keisari Romanos II kuoli äkillisesti maaliskuussa 963, Nikeforos julistautui armeijan tuella keisariksi ja kaappasi vallan Konstantinopolissa. Nikeforos meni naimisiin Romanoksen lesken keisarinna Theofanon kanssa ja tunnusti Romanoksen nuorien poikien Basileios II:n ja Konstantinos VIII:n oikeudet kruunuun.
Nikeforoksen valtakautta leimasivat jatkuvat offensiivit arabeja vastaan, jotka tekivät 800- ja 900-luvuilla toistuvia ryöstöretkiä Itä-Anatoliasta ja Pohjois-Syyriasta Bysantin keisarikunnan hallitsemaan Keski-Anatoliaan. Nikeforoksen vuosittaiset sotaretket onnistuivat kuitenkin työntämään keisarikunnan rajaa itään ja etelään valloittaen Kilikian ja Kyproksen vuonna 965 ja huipentuen Antiokian valtaukseen vuonna 969. Lännessä Nikeforoksen joukot tekivät epäonnistuneen sotaretken Sisiliaan, ja Italian niemimaalla bysanttilaiset taistelivat Saksan keisari Otto I:ä vastaan. Vuonna 966 Nikeforos lopetti verojen maksamisen Bulgarian tsaarille ja kutsui Kiovan Venäjän ruhtinaan Svjatoslavin hyökkäämään Bulgariaan, mikä Nikeforoksen seuraajan keisari Johannes I Tzimiskesin aikana johti sotaan rusien ja bysanttilaisten välille.
Nikeforoksen säätämät lait suosivat armeijaa ja sotilasaristokratiaa. Armeijaa ja sotaretkiään tukeakseen hän kasvatti sotilaiden omistamien maiden vähimmäiskokoa ja rajoitti talonpoikien oikeuksia. Nikeforos oli myös hyvin uskonnollinen mies, ja hänet tunnettiin askeettisesta elämäntavastaan. Tämän takia hän ei pitänyt kirkon tavasta haalia itselleen maita ja rikkauksia, vaan yritti rajoittaa tätä kieltämällä sekä maiden lahjoittamisen kirkolle että uusien luostareiden perustamisen. Toisaalta hän auttoi ystäväänsä Athanasios Athoslaista perustamaan Suuren Lavran luostarin Athosvuorelle vuonna 963.
Huolimatta menestyksestään arabeja vastaan Nikeforos ei ollut kovin suosittu pääkaupungissa Konstantinopolissa, osin korkeiden verojensa takia. Salaliitto, johon kuuluivat muun muassa hänen vaimonsa Theofano, sisarenpoikansa Johannes Tzimiskes sekä monia muita, murhasi Nikeforoksen joulukuussa 969, jonka jälkeen Tzimiskes suostutteli patriarkan kruunaamaan itsensä keisariksi.
Syntyperä
Nikeforos Fokas syntyi noin vuonna 912. Hän kuului kappadokialaiseen Fokasten maanomistaja- ja sotilassukuun, josta tuli 900-luvulla monta korkea-arvoista sotilaskomentajaa. Nikeforoksen isoisä Nikeforos Fokas vanhempi (k. noin 900), setä Leo Fokas vanhempi, isä Bardas Fokas (noin 878–968) ja veli Leo Fokas nuorempi (s. noin 915, k. 970 jälkeen) toimivat kaikki valtakunnan johtavimpina sotapäälliköinä. Nikeforos oli Bardaksen vanhin poika, ja hänellä oli ainakin kolme sisarusta: veljet Leo ja Konstantinos (k. noin 954) sekä nimeltä tuntematon sisar, joka oli tulevan keisarin Johannes I Tzimiskesin (hallitsi 969–979) äiti. Nikeforoksen äidin nimeä ei tiedetä, mutta tämä kuului Vähästä-Aasiasta kotoisin olleeseen rikkaaseen Maleinosten sukuun.
Nimitys armeijan ylipäälliköksi
thumb|300px|Bysantin keisarikunnan [[Anatolia|Vähän-Aasian sotilas- ja siviilihallintoalueet (themat) vuonna 950.]] 300px|thumb|Nikeforos Fokasin joukot valtaavat al-Handaqin (Khandaks). [[Miniatyyrimaalaus Madrid Skylitzesin kuvitetusta käsikirjoituksesta 1100-luvulta.]] thumb|300px|Arabien ja Bysantin keisarikunnan välinen raja-alue 600-luvun lopulta 900-luvulle. Karttaan on merkitty tärkeimmät asutukset ja linnoitukset (arabiankieliset nimet kursiivilla). thumb|300px|Nikeforos Fokasin johtamat bysanttilaiset valtaavat Aleppon. Kuvitusta Madrid Skylitzesin käsikirjoituksesta.
Jere Elomaa
Jere Elomaa (s. 10. toukokuuta 1998 Helsinki) on suomalainen näyttelijä. Hän esitti Aleksi Luotolaa Yle TV1:n Kotikatu-sarjassa. Aleksin isää, Teemu Luotolaa esitti Ville Keskilä ja äitiä Liisaa Sari Puumalainen. Aleksin isäpuolta Harria näytteli Kari Hietalahti. Elomaa näytteli Aleksia alle vuoden ikäisestä alkaen.
Nikeforos II Fokas
Nimitys armeijan ylipäälliköksi
Nikeforoksen varhaisista vaiheista ei tiedetä mitään, mutta luultavasti hän seurasi isänsä ja perheensä perinteitä liittymällä armeijaan jo nuorena ja palvelemalla Bysantin valtakunnan itärajalla arabeja vastaan.
Noustuaan yksinvaltiaaksi vuonna 945 keisari Konstantinos VII alkoi suosimaan Fokasten sukua. Vähentääkseen edeltäjänsä keisari Romanos I:n tukeman Kourkouasten suvun vaikutusvaltaa Konstantinos nimitti monia Fokasten suvun jäseniä korkeisiin sotilasvirkoihin. Nikeforoksen isä Bardas nimitettiin armeijan ylipäälliköksi (domestikos ton skholon), ja Nikeforoksesta itsestä tuli Vähän-Aasian tärkeimmän sotilas- ja siviilihallintoalueen (thema) Anatolikonin käskynhaltija ja sotilaskomentaja (strategos). Nikeforoksen veljet Leo ja Konstantinos saivat puolestaan hallittavakseen Kappadokian ja Seleukeian themat.
Vuonna 953 Nikeforoksen isä Bardas haavoittui taistelussa Aleppon arabiemiiri Saif al-Daulaa vastaan, jonka jälkeen keisari Konstantinos VII nimitti Nikeforoksen hänen tilalleen armeijan ylipäälliköksi (domestikos ton skholon). Nikeforos sai tehtäväkseen johtaa hyökkäystä arabeja vastaan Pohjois-Syyriassa, ja vuonna 957 Nikeforos valloitti Kilikiassa sijainneen Adatan kaupungin. Kun al-Daula suunnitteli vastahyökkäystä bysanttilaisia vastaan, Nikeforos lahjoi joitakin hänen lähimpiä miehiään kidnappaamaan hänet. Suunnitelma epäonnistui, mutta al-Daula joutui perumaan aikeensa ja palasi takaisin Aleppoon rankaisemaan salaliittolaisia.
Keisari Konstantinos VII kuoli marraskuussa 959, jonka jälkeen hänen seuraajakseen tuli hänen poikansa Romanos II. Helpottaakseen sotilasoperaatioita kahdella rintamalla Romanos jakoi domestikos ton skholon -sotilasarvon itäiseen ja läntiseen osaan. Idän domestikoksesta tuli valtakunnan itäisten eli Vähän-Aasian joukkojen ylipäällikkö ja lännen domestikoksesta  lännen eli Euroopan vastaava. Tosin idän domestikos oli ilmeisesti lännen virkaveljeään jokseenkin ylemmässä asemassa. Romanos nimitti idän domestikokseksi Nikeforoksen ja lännen domestikokseksi tämän veljen Leo Fokasin.
Kreetan valtaus
Kesällä 960 keisari Romanos lähetti Nikeforoksen valtaamaan Kreetaa, jonka arabit olivat valloittaneet 820-luvulla. Kreetalta operoineet arabimerirosvot olivat siitä lähtien olleet piikkinä Bysantin lihassa ryöstellessään ja hävittäessään valtakunnan rannikkoalueita. Bysanttilaiset olivat yrittäneet saaren takaisinvaltausta vuosina 842/843, 911 ja 949, mutta nämä yritykset olivat epäonnistuneet. Aikaisemmista tappioista viisastuneena Romanos keräsi kaikki saatavilla olevat laivat kuljettamaan tarpeeksi suurta armeijaa saarelle. Nikeforoksen laivastoon kuului satojen pienien alusten lisäksi 307 sotalaivaa eli kaksi kertaa enemmän kuin vuosina 911 ja 949 tehdyillä sotaretkillä. Yhteensä soutajia ja sotilaita kerrotaan olleen 77 000, melkein kaksi kertaa enemmän kuin vuonna 911 ja kolme kertaa enemmän kuin vuonna 949.
Nikeforoksen joukot nousivat maihin Kreetalla kesäkuussa 960 ja piirittivät heidän vahvasti linnoitetun pääkaupunkinsa Rabd al-handaqin (, nykyinen Heraklion). Piiritys oli bysanttilaisille vaikea, ja se kesti yhdeksän kuukautta, mutta lopulta Nikeforoksen joukot onnistuivat murtautumaan kaupungin muurien läpi. Kaupunki antautui 7. maaliskuuta 961 ja koko saari oli bysanttilaisten hallussa samassa kuussa. Bysanttilaiset vangitsivat Kreetan emiirin ja saivat suuren sotasaaliin. Saaresta muodostettiin sotilas- ja siviilihallintoalue (thema), ja lähetyssaarnaajia lähetettiin käännyttämään saaren väestöä kristinuskoon.
Kreetan takaisinvaltaus toi Nikeforokselle paljon mainetta ja kunniaa. Pääkaupungissa Konstantinopolissa järjestettiin kiitosjumalanpalvelus voiton kunniaksi, ja keisari Romanos toivotti Nikeforoksen tervetulleeksi tämän palattua kaupunkiin vuoden 961 keväällä tai kesällä. Nikeforos vietti voittonsa kunniaksi triumfin, jota erään kuvauksen mukaan inspiroi 500-luvulla eläneen itäroomalaisen historioitsijan Prokopioksen kuvaus sotapäällikkö Belisariuksen triumfista vuonna 534. Triumfikulkue kulki Nikeforoksen kodilta hippodromille, ja siinä esiteltiin vangiksi saatuja arabeja sekä sotasaalista. Kuten Belisarius, Nikeforoksen ei annettu käyttää hevosta tai muutakaan kulkuneuvoa, vaan hänen oli kuljettava jalan triumfikulkueen mukana. Menestyksellä oli kuitenkin myös varjopuolensa, ja monet yläluokan jäsenet, kuten kamariherra (parakoimomenos) Josef Bringas, tulivat kateellisiksi ja epäluuloisiksi Nikeforosta kohtaan.
Sotaretket Kilikiassa ja Syyriassa
Nikeforos palasi Vähään-Aasiaan jo vuoden 961 lopulla. Aleppon emiiri Saif al-Daula oli vuonna 960 kärsinyt vakavan tappion Nikeforoksen veljeä Leoa vastaan ja menettänyt melkein koko armeijansa taistelussa. Nikeforos toivoi nyt murskaavansa sekä Tarsoksen että Aleppon emiraatit ennen kuin al-Daula ehtisi toipua tappiostaan. Pitkien valmistelujen jälkeen Nikeforos johti armeijansa Kilikiaan vuoden 962 alussa ja onnistui yllättämään arabit, jotka eivät odottaneet hyökkäystä tuona aikana. Nikeforos kukisti Tarsoksen emiirin joukot ja valloitti Anazarboksen kaupungin sekä useita rajalinnakkeita. Tämän jälkeen Nikeforos palasi armeijansa kanssa Kappadokiaan viettämään pääsiäistä.
Bysanttilaisten lähdettyä al-Daula marssi Kilikiaan ja otti heikentyneen Tarsoksen emiraatin haltuunsa. Hän joutui kuitenkin lähtemään ennen syksyä, kun Nikeforos ja tämän sisarenpoika Anatolikonin strategos Johannes Tzimiskes hyökkäsivät jälleen Kilikiaan. Nikeforoksen joukot ryöstivät Sisiumin, jonka jälkeen he etenivät Syyriaan. Maraş (Germanikeia, nykyinen Kahramanmaraş Turkissa), Dülük (Teloukh) ja Manbij (antiikin Hierapolis) vallattiin. al-Daula lähetti parhaat joukkonsa Aleppon pohjoispuolelle kohtaamaan Nikeforoksen armeijaa ja valmistautui itse puolustamaan kaupunkia nostoväen avulla. Nikeforos kuitenkin vältti heidät, marssi Aleppoon ja löi al-Daulan joukot kaupungin muurien ulkopuolella joulukuussa 962. al-Daula joutui pakenemaan, ja Nikeforos lähetti Johanneksen ajamaan häntä takaa. Aleppolaisten keskinäistä kinastelua ja rappeutuneita muureja hyväksikäyttäen bysanttilaiset murtautuivat kaupunkiin 23. joulukuuta vain kolmen päivän piirityksen jälkeen. Koko kaupunki, sen sitadellia lukuun ottamatta, ryöstettiin ja poltettiin.
Nousu valtaan
300px|thumb|Nikeforos Fokasin voittoisa saapuminen Konstantinopoliin elokuussa 963. Kuvitusta Madrid Skylitzesin käsikirjoituksesta.
Keisari Romanos II kuoli yllättäen 15. maaliskuuta 963 vain noin 23-vuotiaana, jonka jälkeen keisarikunta syöksyi poliittiseen epävarmuuteen. Romanoksen nuoret pojat Basileios ja Konstantinos oli jo kruunattu keisareiksi, mutta he olivat liian nuoria hallitsemaan (Basileios oli noin 5-vuotias ja Konstantinos vasta 2- tai 3-vuotias). Romanoksen lesken Theofanon oli tarkoitus toimia sijaishallitsijana pojille, mutta tosiasiassa valtaa piti kamariherra Josef Bringas, jonka välit Theofanoon ja suosittuun sotapäällikköön Nikeforokseen olivat kylmät. Theofano liittoutui pian Nikeforoksen kanssa tajutessaan, että se olisi paras keino turvata poikiensa pääsyn valtaistuimelle. Hän kirjoittikin salaa Nikeforokselle ja kehotti tätä palaamaan Konstantinopoliin viettämään ansaitsemaansa triumfia.
Nikeforos oli armeijansa luona Tzamandoksessa Kappadokiassa, kun hän kuuli Romanoksen kuolemasta. Hän palasi Konstantinopoliin keväällä 963 ja vietti triumfinsa Bringasin vastalauseista huolimatta. Peläten Nikeforoksen suosion nousevan entisestään Bringas kehitti salaliiton häntä vastaan, mutta Nikeforos onnistui pakenemaan Hagia Sofian kirkkoon, missä hän patriarkka Polyeuktoksen tuella sai vahvistettua itselleen valtakunnan itäisten joukkojen ylipäällikkyyden. Tämän jälkeen hän palasi Kappadokiaan kesäkuussa 963. Bringas yritti juonitella Nikeforoksen viralta panemiseksi ja tarjosi keisarin titteliä lännen domestikos Marinos Argyrokselle. Hän kirjoitti myös Tzimiskesille ja tarjosi tälle idän domestikoksen virkaa, mikäli tämä kääntyisi enoaan vastaan. Tzimiskes meni kuitenkin Bringasilta saamansa kirjeen kanssa Nikeforoksen luo ja kehotti tätä toimimaan. He kutsuivat Vähän-Aasian joukot Kappadokiaan Caesareaan, missä sotilaat huusivat Nikeforoksen keisariksi 2. heinäkuuta 963. Tämän jälkeen Nikeforos lähti armeijansa kanssa kohti Konstantinopolia.
Keisarina
thumb|300px|Bysanttilainen [[histamenon nomisma -kolikko. Lyöty Konstantinopolissa. Etusivulla Kristuksen kuva ja takasivulla keisarit Nikeforos II ja Basileios II.]]
Nikeforoksesta oli näin tullut keisari noin 51-vuotiaana. Koska hänellä ei ollut omia lapsia, hän tunnusti nuorten keisarien Basileioksen ja Konstantinoksen oikeudet kruunuun ja toimi heidän holhoojanaan ja vanhempana keisarina. Laillistaakseen asemansa Nikeforos meni Theofanon kanssa naimisiin 20. syyskuuta, noin kuukausi valtaannousunsa jälkeen. Eräässä vaiheessa häävalmistelut ajautuivat vaikeuksiin, kun kävi ilmi, että Nikeforos oli Theofanon yhden tai molempien poikien kummisetä, minkä vuoksi patriarkka Polyeuktos vastusti avioliittoa. Ongelma kuitenkin ratkesi, kun patriarkka hyväksyi Nikeforoksen isän Bardaksen selityksen, jonka mukaan poikien kummisetä olikin Bardas eikä Nikeforos.
Nikeforos palkitsi monia tukijoitaan nimittämällä heitä tärkeisiin virkoihin. Hän nimitti veljensä Leo Fokasin valtion kuljetusjärjestelmän (dromos, ks. cursus publicus) johtajaksi (logothetes tou dromou) ja antoi hänelle korkean kouropalates-arvonimen. Johannes Tzimiskesistä tuli valtakunnan itäisten joukkojen komentaja ja Basileios Lekapenos korvasi Bringasin kamariherrana. Nikeforos antoi myös isälleen Bardakselle Kaisar (Caesar)-arvonimen, joka tämän korkean iän takia tuskin vaikuttaisi perimysjärjestykseen.
Kyproksen ja Kilikian valtaus
Syksyllä 963 arabeja riivasi nälänhätä, ja Aleppon emiiri Saif al-Daula sairastui. Arabit jatkoivat kuitenkin ryöstöretkiä Bysantin alueille ja onnistuivat pääsemään Ikonioniin (nykyinen Konya) asti. Saman vuoden talvella idän joukkojen komentajaksi nimetty Johannes Tzimiskes vastasi arabien ryöstöretkiin hyökkäämällä Kilikiaan. Tzimiskes kukisti arabit lähellä Adanaa ja piiritti Mopsuestian kaupungin. Hän joutui kuitenkin perääntymään vuoden 964 alussa joukkojen alkaessa kärsiä nälkää.
Nikeforos vietti talven 963–964 Konstantinopolissa, mutta palasi keväällä Caesareaan kokoamaan joukkojaan uuteen hyökkäykseen al-Daulan arabeja vastaan. Hän lähetti myös sukulaisensa Manuel Fokasin johtaman armeijan Sisiliaan auttamaan saaren kristittyjä taistelussa arabeja vastaan. Manuelin joukot kärsivät kuitenkin tappion, ja hän itse sai surmansa. Toinen Nikeforoksen lähettämä armeija onnistui kuitenkin vuonna 965 valtaamaan Kyproksen arabeilta.
Syksyllä 964 Nikeforos hyökkäsi Kilikiaan suuren armeijan kanssa ja piiritti Mopsuestian, mutta nälänhätä pakotti bysanttilaiset perääntymään 50 päivän piirityksen jälkeen. Arabit yrittivät neuvotella, mutta Nikeforos hylkäsi heidän pyyntönsä ja palasi takaisin Mopsuestiaan kesällä 965. Tällä kertaa kaupunki vallattiin ja Nikeforos siirtyi Tarsokseen, jonka asukkaat antautuivat vastineeksi vapaasta pääsystä arabien hallitsemaan Antiokiaan. Kilikia oli nyt bysanttilaisten hallussa, ja Nikeforos perusti useita uusia teemoja suojelemaan vastavallattua aluetta. Nikeforos salli kristittyjen jäädä alueelle ja kannusti myös Syyrian ja Armenian kristittyjä muuttamaan Kilikiaan. Nikeforos palasi syksyllä 965 Konstantinopoliin viettämään triumfia voittojensa kunniaksi.
Sota Bulgariaa vastaan
thumb|left|Kiovan Venäjän ruhtinas Svjatoslav hyökkää Bulgariaan. [[Miniatyyrimaalaus bysanttilaisen kronikoitsijan Konstantinos Manassesin kronikasta.]] Bysantti ja Bulgaria olivat solmineet rauhansopimuksen Bulgarian tsaari Simeonin kuoleman jälkeen vuonna 927. Rauhansopimuksen mukaan Bysantin piti maksaa veroa (tai avustuksia, kuten bysanttilaiset itse sen näkivät) Bulgarialle vastineeksi jatkuvasta rauhasta. Syksyllä 965 tai vuoden 966 alussa Nikeforoksen puheille saapuikin bulgaarien lähettiläitä, jotka olivat tulleet pyytämään maksujen jatkamista. Bysantti oli kuitenkin voimistunut rauhansopimuksen solmimisen jälkeen, ja Nikeforos raivostui lähettiläiden vaatimuksista. Hän lähetti bulgaarit tiehensä ja julisti sodan Bulgarialle. Bysanttilaiset hyökkäsivät ja tuhosivat useita bulgaarien rajalinnakkeita. Nikeforos oli kuitenkin haluton aloittamaan uutta sotaa valtakunnan länsirajalla, joten hän kutsui liittolaisensa Kiovan Venäjän ruhtinaan Svjatoslavin hyökkäämään Bulgariaan.
Svjatoslavin joukot hyökkäsivät Bulgariaan vuonna 967 tai 968 ja kukistivat helposti bulgaarit. Hän joutui pian palaamaan Kiovaan puolustamaan valtakuntaansa petsenegeiltä, mutta hyökkäsi uudestaan Bulgariaan vuonna 969. Svjatoslav valtasi suuren osan Bulgariasta, mukaan lukien pääkaupunki Preslavin ja vangitsi tsaari Boris II:n. Yhtäkkiä Bysanttia uhkasi heikon Bulgarian sijasta voimakas Kiovan rusien valtakunta. Nikeforos kuitenkin kuoli vuoden 969 lopussa, ja ongelma siirtyi hänen seuraajansa Johannes Tzimiskesin ratkaistavaksi.
Italia
thumb|300px|Etelä-Italia noin vuonna 1000.
Etelä-Italiassa bysanttilaiset joutuivat vastakkain Saksan keisari Otto I:n kanssa, joka oli saanut hallintaansa Capuan ja Beneventon langobardit. Otto halusi naittaa poikansa bysanttilaiselle prinsessalle, mutta Nikeforoksen lähettiläät torjuivat hänet. Nopeuttaakseen neuvotteluita Otto hyökkäsi bysanttilaisten hallitsemaan Longobardian themaan ja lähetti lähettiläänsä Liutprand Cremonalaisen Konstantinopoliin. Bysanttilaiset kuitenkin kieltäytyivät jälleen Oton vaatimuksista, jolloin tämä hyökkäsi Longobardian ja Calabrian provinsseihin. Nikeforos vastasi nimittämällä Eugeniuksen sotilaskomentajaksi arvonimenään katepano ja antamalla Longobardian ja Calabrian provinssit hänen hallintaansa. Tämän lisäksi Nikeforos lähetti vahvistuksia Etelä-Italiaan. Eugeniuksen joukot kukistivat Oton armeijan ja vangitsivat hänen liittolaisensa Capuan langobardiprinssin.
Antiokian valtaus
thumb|300px|[[Mikael Bourtzesin johtamat bysanttilaiset valtaavat Antiokian. Kuvitusta Madrid Skylitzesin käsikirjoituksesta.]]
Syksyllä 968 Nikeforos hyökkäsi jälleen arabeja vastaan. Hänen armeijansa ryösteli Martyropoliksen aluetta (nykyinen Silvan, Diyarbakirin maakunnassa, Turkissa), jonka jälkeen se marssi Pohjois-Mesopotamiaan ja luultavasti valloitti Edessan kaupungin (nykyinen Şanlıurfa, Turkissa). Nikeforos jatkoi Antiokian ohi eteläisen Syyriaan ja ryösti Haman ja Homsin kaupungit. Bysanttilaiset valloittivat Tripolin pohjoispuolella olevat linnoitukset, jonka jälkeen he palasivat Antiokiaan, joka piiritettiin. Nikeforos palasi nyt takaisin Konstantinopoliin ja jätti piiritysarmeijan komennon sotapäällikkö Mikael Bourtzesille ja nimitti eunukki Petros Fokasin itäisten joukkojen ylipäälliköksi arvonimenään stratopedarkhes. Johannes Tzimiskes oli vuoteen 965 mennessä erotettu ylipäällikön (domestikos ton skholon) virasta, mutta koska Petros oli eunukki, tätä ei pystytty nimittämään domestikokseksi. Nikeforos oli vuonna 967 luonut stratopedarkhesin viran Petrosta varten.
Bysanttilaiset valtasivat Antiokian lähes vuoden piirityksen jälkeen 28. lokakuuta 969. Bourtzes joutui kuitenkin pian epäsuosioon, koska hän oli rikkonut Nikeforoksen käskyjä olla hyökkäämättä kaupunkiin ilman häntä. Nikeforos erotti Bourtzesin virastaan ja nimitti sukulaisensa Eustathios Maleinoksen Antiokian maaherraksi (douks). Bourtzes liittyi myöhemmin Nikeforosta vastaan suunnattuun salaliittoon.
Hallinto
Nikeforos oli sotilaskeisari, ja sotaretket olivat tärkeä osa hänen hallintoaan. Hän suosikin armeijaa ja sotilasaristokratiaa koko valtakautensa ajan. Nikeforoksen edeltäjät olivat suojelleet pieniä maanomistajia suuremmilta ja rikkailta maanomistajilta säätämällä lain, jonka mukaan pienet maanomistajat saattoivat ostaa maansa takaisin halvalla, jos he olivat joutuneet myymään ne esimerkiksi nälänhädän tai talousvaikeuksien aikana. Nikeforos käski kuitenkin kumota tämän lain perustellen päätöstään sillä, että hänen edeltäjänsä olivat suosineet liikaa pieniä maanomistajia ja aiheuttaneet epätasa-arvoa väestön keskuudessa.
Nikeforos kasvatti myös sotilaiden omistamien maiden vähimmäiskokoa tukeakseen kasvavaa armeijaansa. Sotilaat pystyivät nyt kustantamaan raskaampia varusteita, ja esimerkiksi raskaasti haarniskoidun katafraktiratsuväen ylläpitäminen oli helpompaa. Aiemmin myös talonpojat olivat palvelleet armeijassa, mutta Nikeforoksen aikana sotilaat olivat yhä enemmän sotilasaristokratian jäseniä. Nikeforos ylläpiti hyviä suhteita sotilaisiinsa, mutta häntä syytettiin sotilaiden tekemien rikosten sallimisesta.
Suhde kirkkoon
Nikeforos oli hyvin uskonnollinen mies ja suosi munkkeja ja luostarielämää. Hän piti esikuvanaan enoaan munkki Mikael Maleinosta, ja ennen keisariksi tuloaan Nikeforos suunnitteli ryhtyvänsä itsekin munkiksi. Toisaalta Nikeforoksen syvän uskonnollisuuden ja askeettisuuden takia hän joutui usein vastakkain rikkaiden luostareiden kanssa. Nikeforos syytti kirkkoa ja rikkaita luostareita ahneudesta. Keisarina hän kielsi sekä maiden lahjoittamisen luostareille että uusien luostareiden perustamisen. Sen sijaan hän kannusti vanhojen luostareiden ja kirkkojen kunnostamista ja pienten luostareiden perustamista hylätyille alueille. Toisaalta Nikeforos auttoi ystäväänsä Athanasios Athoslaista perustamaan Suuren Lavran luostarin Athosvuorelle vuonna 963. Siitä oli tarkoitus tulla Nikeforoksen hyväksymän luostarielämän malli.
Nikeforos myös ehdotti Konstantinopolin patriarkalle Polyeuktokselle, että ei-kristittyjä vastaan taistelleita sotilaita tulisi kohdella marttyyreina, mutta patriarkka, joka oli jo aiemmin ollut eri mieltä keisarin kanssa, kieltäytyi jyrkästi ehdotuksesta, jolloin Nikeforoksen oli luovuttava ajatuksesta.
Kuolema
Huolimatta menestyksestään arabeja vastaan Nikeforos oli epäsuosittu monien vaikutusvaltaisten henkilöiden keskuudessa. Antiokian valtaaja Mikael Bourtzes oli joutunut epäsuosioon rikottuaan keisarin käskyjä, ja Nikeforoksen sisarenpoika Johannes Tzimiskes kantoi kaunaa hänelle, koska Nikeforos oli siirtänyt itäisten joukkojen komentajuuden eunukki Petrokselle. Hänen talouspolitiikkansa oli epäsuosittua, ja häntä syytettiin nälänhädästä. Myös Nikeforoksen vaimo Theofano oli kyllästynyt askeettiseen ja täysin erilaiseen mieheensä. Theofano alkoi juonitella Tzimiskesin kanssa keisarin murhaamiseksi. He onnistuivat saamaan puolelleen monia muita tyytymättömiä, kuten sotapäällikkö Bourtzesin ja kamariherra Basileios Lekapenoksen, joka oli myös joutunut epäsuosioon.
10. ja 11. joulukuun 969 välisenä iltana Theofano päästi Tzismiskesin ja muut salaliittolaiset keisarilliseen palatsiin. He pelästyivät ensin nähdessään keisarin vuoteen olevan tyhjillään, mutta huomasivat sitten Nikeforoksen nukkuvan lattialla ikoniensa edessä, kuten tällä oli tapana, ja murhasivat hänet siihen paikkaan. Tämän jälkeen patriarkka Polyeuktos kruunasi Tzimiskesin keisariksi. Patriarkan vaatimuksesta Tzimiskesin oli kuitenkin karkotettava Theofano ja teloitettava joitakin salaliittolaisia.
Teokset
Nikeforoksen nimiin on laitettu kaksi sodankäyntiä käsittelevää teosta. De velitatione (, "Kahakoinnista") käsittelee sissisodankäyntiä, ja sen on kirjoittanut tuntematon kirjoittaja noin vuonna 975. Toisen teoksen Praecepta militarian (, "Keisari Nikeforoksen selonteko ja tutkielma sodankäynnistä") on varmasti kirjoittanut Nikeforos itse noin 965. Teos on kirjoitettu oppaaksi valtakunnan itärajalla palveleville sotapäälliköille, ja se käsittelee kuudessa luvussa varusteita, joukkojen sijoittamista ja taktiikoita, joita tulisi käyttää arabeja vastaan. Kaksi ensimmäistä lukua käsittelevät jalkaväen käyttöä taistelussa ja seuraavat kaksi puolestaan katafraktiratsuväkeä. Teoksessa kirjoittaja esittää erilaisia taistelutilanteita pienistä kahakoista suuriin taisteluihin ja suosittelee oikeaoppista vastausta jokaiseen. Hän painottaa myös jatkuvasti tiedustelun, kurin ja varovaisuuden tärkeyttä. Teos päättyy lyhyeen käsittelyyn leirin rakentamisesta, vakoojista ja armeijan uskonnollisista seremonioista.
Henkilönä ja perhe
Nikeforos eli hyvin askeettisesti ja oli ennen keisariksi tuloaan toivonut ryhtyvänsä munkiksi. 900-luvulla eläneen bysanttilaisen historioitsijan Leon Diakonoksen mukaan Nikeforos pidättäytyi seksuaalisista suhteista ja lihan syönnistä poikansa Bardas Fokasin kuoleman jälkeen (Bardas oli kuollut tapaturmaisesti serkkunsa heittämästä keihäästä ollessaan leikkimässä). Noustessaan keisariksi munkit taivuttelivat Nikeforoksen menemään naimisiin ja syömään taas lihaa, mutta hän ei luopunut askeettisesta elämäntavastaan. Nikeforos käytti keisarillisten vaatteidensa alla jouhipaitaa, osallistui pitkiin hartauksiin ja nukkui mieluummin lattialla. Hän kunnioitti myös suuresti enoaan munkki Mikael Maleinosta. Saksan keisari Otto I:n lähettiläs Liutprand Cremonalainen, joka oli tosin vihamielinen Nikeforokselle, kuvaili häntä rumaksi mieheksi, jolla oli lihava pää ja pienet silmät kuin myyrällä.
Nikeforoksella oli ensimmäisestä avioliitostaan nimeltä tuntemattoman naisen kanssa poika Bardas Fokas, mutta he molemmat kuolivat ennen Nikeforoksen valtaannousua. Keisarinna Theofanon kanssa Nikeforos ei saanut lapsia.
Jälkimaine
thumb|300px|Bardas Fokaksen ja Bardas Skleroksen joukot taistelevat. Miniatyyrimaalaus Madrid Skylitzesin käsikirjoituksesta. Huolimatta Nikeforoksen voitoista taistelukentillä, monet bysanttilaiset kronikoitsijat pitivät häntä tyrannina kirkollis- ja talouspolitiikkansa takia. Myös hänen vanhan toverinsa Tzimiskesin tekemää murhaa on yritetty oikeuttaa. Nikeforoksen menestys sodissa ja hänen murhansa teki kuitenkin hänestä marttyyrin ja sankarin myöhemmällä ajalla, ja joissakin paikoissa kuten Athosvuorella häntä kunnioitettiin pyhimyksenä.
Nikeforoksen kuoleman jälkeen Fokasten suku menetti vaikutusvaltaansa, mutta yritti useaan otteeseen nousta takaisin valtaan. Nikeforoksen veli Leo juonitteli Tzimiskesiä vastaan vuonna 970 yhdessä kahden poikansa Nikeforoksen ja Bardas Fokas nuoremman kanssa, mutta epäonnistui ja heidät karkotettiin. Samana vuonna Bardas onnistui pakenemaan arestistaan ja nousi kapinaan Tzimiskesiä vastaan. Hän onnistui saamaan puolelleen monia Fokasten suvun jäseniä ja ystäviä ja julistautui keisariksi. Tzimiskesin kenraali Bardas Skleros kuitenkin kukisti kapinan. Leo ja tämän poika Nikeforos karkotettiin ja osittain sokaistiin. Bardas säästettiin, mutta hänet karkotettiin Khiokselle. Keisari Basileios II kutsui Bardaksen takaisin vuonna 978 kukistamaan kapinaan noussutta Sklerosta. Bardas onnistui työssään ja hänet nimitettiin idän joukkojen ylipäälliköksi. Hän kuitenkin kapinoi jälleen vuonna 987, mutta epäonnistui ja sai surmansa kaksi vuotta myöhemmin. Bardaksen poika Nikeforos kuoli myös kapinoidessaan Basileiosta vastaan vuonna 1022. Fokasten suku toipui vasta 1200-luvulla, kun se nousi Laskaristen hallitsijasuvun suosioon.
Keisari Nikeforoksen mukaan on nimetty Kreikan laivaston fregatti HS Nikiforos Fokas (F 466). Myös Kreetalla sijainneen entisen Rethymnonin prefektuurin kunta Nikifóros Fokás sai nimensä keisarilta.
Broquiès
thumb|250px|Broquièsin kylä Broquiès on kunta Aveyronin departementissa Midi-Pyrénées'n hallintoalueella Ranskassa. Kunnassa oli 678 asukasta vuoden 1999 väestönlaskennassa. Broquièsin pinta-ala on 38 neliökilometriä.
Simone Barone
thumb|Simone Barone Simone Barone (s. 30. huhtikuuta 1978) on italialainen jalkapalloilija. Seuratasolla Barone pelaa keskikenttää Serie A:ssa pelaavassa Torino FC:ssä. Barone debytoi Parma FC:ssa 1996. Vuonna 2004 hänet siirrettiin AC ChievoVeronasta Parman riveihin 5 miljoonalla eurolla.
Italian maajoukkueessa Barone debytoi vuonna 2004 Tšekin jalkapallomaajoukkuetta vastaan ja hänet kutsuttiin myös vuoden 2006 MM-kisoihin, jotka Italia voitti.
Hounijoen vesistö
Hounijoen vesistö (vesistöaluetunnus 06) on Suomen päävesistöalue, jonka laskujoki Rakkolanjoki laskee Suomenlahden Viipurinlahteen. Vesistöalue jakautuu sekä Suomen että Venäjän puolelle.
Vesistöalueen sijainti
Hounijoen vesistöalue sijaitsee Kaakkois-Suomessa. Sen pinta-ala on 621,65 neliökilometriä (tai 623 km² ), josta noin 370 neliökilometriä kuuluu Suomelle ja 252 neliökilometriä Venäjälle. Valuma-alueen järvisyys on 2,86 %. Vesistöalueen pohjoisreuna sijaitsee Ensimmäisen Salpausselän vedenjakajalla Etelä-Karjalan Lappeenrannassa, jonka takana aukeavat laajat Etelä-Saimaan ulapat. Vesistöalue viettää Viipurinlahdelle päin, minne Rakkolanjoki laskee. Vesistöalueen alajuoksu kuuluu Leningradin alueen Viipurin piirille. Hounijoen vesistöalueen pohjoispuolella Salpauselän takana sijaitsee laaja Vuoksen vesistö (04). Hounijoen koillispuolella on Juustilanjoen vesistö (05) ja lounaispuolella Tervajoen vesistö (07).
Pääuoman kulun ja pituuden määritys
Suomessa valitaan jokiverkostossa pääuomaa se jokihaara, jossa virtaa eniten vettä. Virtaamia on mitattu harvoista jokihaaroista, joten valinnan voi tehdä myös valuma-alueen pinta-alan mukaan. Pienialaisissa jokiverkostoissa pinta-ala ja virtaama ovat verrannollisia keskenään. Hounijoen vesistöalueella vanhoissa karjalaisissa peruskartoissa on alajuoksun joenuoma nimetty Ykspäänjoeksi. Joen nimi esiintyy ainakin entisen Tienhaaran taajaman lähellä, jossa on sijainnut Ykspään kylä. Yläjuoksulla on joesta käytetty nimitystä Rakkolanjoki. Aivan alajuoksulla pääuomaan yhtyy pohjoisesta tuleva Hanhijoki, mutta se on jokena muita jokihaaroja lyhyempi. Ylempänä toisiinsa yhtyvät luoteesta tuleva Rakkolanjoki ja lännestä tuleva Hounijoki, joiden valuma-alueiden pinta-alat ovat vastaavasti 277 ja 300 neliökilometriä. Näin ollen Rakkolanjoki valitaan pääuoman haaraksi. Rakkolanjoki on yläjuoksulla aivan Lappeenrannan kaupunkitaajama-alueen eteläosiin asti samanniminen. Siellä tulee valita kahdesta jokihaarasta vielä toinen. Läntisen haaran valuma-alue on 17 neliökilometriä ja itäisen 27 neliökilometriä. Pääuoma alkaa tämän perusteella Lasolan läheltä. Pääuoman, ja samalla myös Rakkolanjoen, pituus Lasolasta Viipuriin on vesistöviranomaisten uomaverkostotietokannan mukaan 55,9 kilometriä. Venäjälle kuuluu joen alajuoksusta 27 kilometriä.
Vesistöalueen jako
Vesistöalueen toisessa jakovaiheessa on seuraavat alueet tai valuma-alueet. Sisennys tarkoittaa luettelossa sitä, että vesistöalue laskee tai yhtyy ylempänä sijaitsevaan vesistöalueeseen. Samalle tasolle sisennetyt vesistöalueet laskevat kaikki yläpuoliseen vesistöalueeseen vastaavassa järjestyksessä niin, että ylin yhtyy lähempänä alajuoksua :
Jos otetaan mukaan kolmannen jakovaiheen vesistöalueet, muuttuu vesistöjako seuraavanlaiseksi:
Luontoarvoja
Hounijoella ja Rakkolanjoella teetettiin koskiselvitys, jossa kartoitettiin kosket, vaellusesteet ja joen kunto. Selvityksen mukaan joen Suomen puoleisella jokiverkoston osalla on runsaasti koskia esimerkiksi taimenen kutupaikoiksi. Monet vaellusesteet ovat jo rapautumassa käytön puutteesta, mutta estävät edelleen vaelluskalojen nousun yläjuoksulle. Tukinuiton jäljiltä monet kosket ovat kivettymiä ja kaipaavat kunnostusta.
Sivujokia ja järviä
Hounijoen vesistöalueen jokiverkosto rakentuu Rakkolanjoen ympärille. Rakkolanjoen keskijuoksulla sijaitsee Haapajärven, jonka läpi se virtaa. Haapajärven alapuolella siihen yhtyy Lyijysissä vasemmalta tuleva Hansaarenjoki. Alajuoksulla pääuomaan yhtyy vasemmalta tuleva Hanhijoki, ja muutama kilometri ylempänä oikealta tuleva Buslovka, jonka suomalainen nimi on rajan tuntumassa Hounijoki. Hounijoki laskee Telkjärvestä Houninjärveen (Бусловское, Buslovskoje), josta Buslovka varsinaisesti alkaa. Hounijokeen yhtyy oikealta ennen järveä Suomen puolelle ylettyvä Portoja. Telkjärveen laskee Alajoki, joka on yläjuoksulla Suuresta Pyhäkalasta alkaen ja Raippoon asti Sarvijoen niminen.
Belcastel (Aveyron)
pienoiskuva|Belcastelin kylä Belcastel [bɛlkastɛl] on kylä ja kunta Aveyronin departementissa Midi-Pyrénées’n hallintoalueella Ranskassa. Kunnassa oli 251 asukasta vuoden 1999 väestönlaskennassa. Belcastelin pinta-ala on 11 neliökilometriä.
Paristakymmenestä maatilasta koostuva Belcastelin kunta kuuluu vanhan linnan ympärille rakentuneen keskustaajamansa ansiosta kauneimpien ranskalaiskylien järjestöön Les Plus Beaux Villages de France. Aveyronin departementissa järjestön jäsenkyliä on sen lisäksi yhdeksän: Brousse-le-Château, Conques-en-Rouergue, La Couvertoirade, Estaing, Najac, Peyre (Comprégnacin kunnassa), Saint-Côme-d'Olt, Sainte-Eulalie-d'Olt ja Sauveterre-de-Rouergue.
Juhani Himanka
Olavi Juhani Himanka (s. 19. huhtikuuta 1956 Tervola) on suomalainen jalkapallovalmentaja ja entinen jalkapalloilija.
Hyökkääjänä pelannut Himanka edusti Suomea 22 A-maaottelussa vuosina 1979–1982 ja teki niissä kolme maalia. Hän pelasi Suomen toistaiseksi viimeisessä olympiakisoihin osallistuneessa jalkapallojoukkueessa Moskovan 1980 kisoissa.
Himanka aloitti uransa Kemin Innossa. Hän voitti Oulun Palloseuran joukkueessa Suomen mestaruuden vuosina 1979 ja 1980. Kemin Palloseuran joukkueessa hän sai SM-pronssia vuonna 1985. SM-sarjan paras maalintekijä hän oli vuonna 1981.
Himanka pelasi myös Ruotsissa GIF Sundsvallin joukkueessa ja Norjassa Lillestrøm SK:n joukkueessa. Hän saavutti Norjan mestaruussarjassa pronssia vuonna 1982.
Himanka on valmentanut PS Kemiä loppukaudesta 2011 lähtien. Joukkue putosi kauden 2011 päätteeksi Ykkösestä Kakkoseen.
Juhani Himangan poika Ville Himanka (s. 1984) on pelannut jalkapalloa PS Kemin, JJK Jyväskylän ja Tornion Pallo –47:n joukkueissa.
Kanada-cupin 1991 kokoonpanot
Jääkiekon Kanada-cupin 1991 kokoonpanot joukkueittain.