cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Hallandin rannikon moreenimuodostumat
Moreenimuodostumat
Moreenimuodostumien pohjoisosat sijaitsevat Göteborgin seudulla, Hönöstä etelään Grötööhön Öckerön kunnassa, rannikkoseutua seuraten etelään päin aina Skåneen Hallandsåsille asti. Pjären niemen eteläpuoleltakin löytyy muutama moreenimuodostuma, mutta niiden jatkeesta ollaan epävarmoja. On ehdotettu, että niitä voisi löytää Skånesta pohjois-etelä- suuntaiselta linjalta, joka alkaa Pjärestä. Moreenimuodostumakenttä koostuu pienistä kumpumoreeneista tai jopa reunamoreeneista, jotka saavat eteläosissa seuraukseen muutaman deltamuodostuman. Moreenimuodostumista on löytynyt merkkejä myös lännempänä merenpohjasta. Osa merenpohjan moreenista voi kohdata Göteborgin reunamoreeneja, jotka ovat hieman nuorempia muodostumia. Maanpinnalla läntisin moreeniketju muodostuu suoralinjaisista reunamoreeneista, joiden pituus on muutama kilometri. Osa muodostumista muistuttavat De Geer-moreeneja. Idempänä sijaitsevat moreenimuodostumat ovat kaarevia ja edellisiä lyhyempiä, ja ne sijaitsevat usein drumliinien päällä. Moreenien poikkileikkauksia tutkittaessa on paljastunut monimutkainen rakenne, jossa moreeniaines, lajittunut aines, savi ja simpukoiden kuoria on sekoittunut toisiinsa. Rakenne arvellaan syntyneen, kun jäätikön reuna on toistuvasti palannut puskemaan jo muodostuneita moreenimuodostumia ja välillä vetäytynyt pois.
Tutkimushistoriaa
Rannikon moreenimuodostumat on esitellyt Carl Caldenius vuonna 1942. Kuvausta on tarkennettu vuosina 1988 ja 1993 Fernlundin toimesta. Niiden muodostuminen on kytketty erääseen jäätikön etenemistapahtumaan, joka on ajoitettu 13 300–12 800 vs. Tästä ei kuitenkaan olla yksimielisiä. Jo ajoitus on koettu puutteelliseksi, sillä se on teetetty simpukoiden kuorista. Ajoitukset, jotka on tehty vuosina 1979–1995, vaihtelevat 12 900–14 100 vuotta sitten (lyhennetään vs). Suuri vaihtelu voi johtua ajoituksen epäonnesta, muodostumien moni-ikäisyydestä tai esimerkiksi simpukoiden eri-ikäisyydestä. On myös ehdotettu, että ne olisivat vanhempia kuin muut Etelä-Ruotsin reunamuodostumat. Lundqvist ehdotti vuonna 2001, että muodostumat syntyivät noin 18 000–16 000 vs ja alue vapautui jäätiköstä 15 550–14 550 vs tai 12 800–12 750 vs. Se sijoittuisi näin vanhimpaan dryaskauteen. Vuosina 2012–2014 on ajoituksia otettu lisää, jotka sijoittaisivat muodostumat 16 800–17 400 vs. Ne sattuvat silloin Grönlannin interstadiaaliin GS-2.1a.
Aiheesta muualla
56.9191°N, 12.57535°W
Thomesto
Thomesto Oy (vuoteen 1969 Oy Thomén Metsätoimisto Ab ) oli suomalainen puunhankintayritys ja kauppahuone, joka sai alkunsa vuonna 1911 William Thomén perustamasta metsäpalvelutoimistosta. 1950-luvulla Jouhkin perheen omistama Thomesto toimi erityisesti suomalaisen puutavaran viejänä. 1960-luvun alusta lähtien se erikoistui puutavaratuontiin aluksi Neuvostoliitosta ja 1990-luvulla Baltian maista ja Venäjältä. Sen lisäksi Thomestolla oli 1990-luvulla rakennus- ja metsätyökonekauppaa Baltian alueella ja sahatoimintaa Latviassa ja Virossa.
Thomesto oli 1960-luvun alkupuolelta lähtien merkittävä tekijä Suomen ja Neuvostoliiton välisessä bilateraalikaupassa: esimerkiksi 1970-luvun keskivaiheilla Thomesto vastasi jopa 80 prosentista Neuvostoliitosta Suomeen tuodusta puutavarasta ja harjoitti tavaranvaihtoperiaatteen mukaisesti myös runsaasti vientiä Neuvostoliittoon, tuotteina muun muassa huonekalut, paperi ja muut puunjalostustuotteet sekä kulutustavarat. Thomesto pyrki jatkamaan vaihtokauppaan perustuvaa Venäjän-kauppaa ja puutavaratuontia myös 1990-luvulla Neuvostoliiton hajottua, mutta toiminta aiheutti tappioita Venäjän sekavan tilanteen takia. Vuonna 2001 Thomesto myytiin Metsäliitolle. Jouhkin suvun nykyiset yhtiöt Dreadnought Finance ja Thominvest ovat keskittyneet sijoitustoimintaan.
Historiaa
W. G. Thomén Metsätoimiston perusti vuonna 1911 William Gustav Thomé, joka kuoli jo 1918 kahden veljensä rinnalla punakaartin ampumana. Myöhemmät omistajat Ragnar Saxén ja Timo Brofeldt päätyivät 20 yhteisen vuoden erimielisyyksiin yhtiön strategiasta, ja Brofeldt osti vuonna 1945 Thomén yhtiön kokonaan itselleen. Brofeldtin kuoltua 1951 tämän tytär Kata Jouhki ja tämän mies Leo Jouhki, molemmat metsänhoitajia, jatkoivat lapsineen yhtiön johdossa; muita osakkaita olivat Birger Herold ja Yrjö Tenomaa. Vuonna 1967 Thomén Metsätoimisto tuli kokonaan Jouhkien omistukseen, muutti nimensä vuonna 1969 Thomestoksi ja sai vuonna 1978 toimitusjohtajakseen Kata ja Leo Jouhkin vanhimman pojan Myllen. 1980-luvun loppupuolella vähemmistöomistajaksi tuli Sponsorin omistama Spontel, ja Jouhkien yritysryhmästä puolestaan Sponsor-Spontel-konsernin merkittävä omistaja. Vuonna 1988 sijoitustoiminta eriytettiin Thomestosta omaksi Thominvest-yhtiökseen, ja Thomestosta tuli sen tytäryhtiö. Thominvestin johtoon astui Mylle Jouhkin pikkuveli Timo Jouhki.
Historioitsija Markku Kuisman mukaan Thomeston menestys perustui 1980-luvulle asti omien vahvuuksien kiireettömään kehittämiseen ja tuottamattomien rönsyjen nopeaan karsintaan. Alkuvaiheessa yritys oli pari-kolmekymmentä vuotta pienimuotoinen metsätoimisto, kunnes se laajeni pyöreän puun kauppaan ja vientimittaukseen. Syntyivät halkoja ja metsätaloustarvikkeita myyvät tytäryhtiöt, ja raakapuun vientikaupan myötä Thomesto ryhtyi 1957 myös laivanvarustamoksi. Suomen metsäteollisuuden jalostusasteen kohottua ja puuntarpeen kasvettua Thomesto siirtyi raakapuun viejästä sen tuojaksi, tuontimaana etenkin Neuvostoliitto. Thomesto muuttui ulkomaankaupassaan agentuurista yhä enemmän omalla riskillä toimivaksi monialaiseksi kauppahuoneeksi. Toiminnan kansainvälistyminen toi Thomestolle yhä erikoisempia toimeksiantoja, kuten vuonna 1983 jugoslavialaisen sementin toimitus Intian valtameren Komorien saarivaltioon. 1980-luvun alkupuolella Thomesto meni omistajaksi suomalaiseen Beavers-farkkuyhtiöön ja auttoi sitä viemään farmarihousujen tuotantolaitteistoja Neuvostoliittoon.
21. syyskuuta 2001 suomalainen metsäteollisuuskonserni Metsäliitto ilmoitti ostavansa Thomeston. Kilpailuviraston mukaan yrityksillä oli päällekkäistä liiketoimintaa vain raakapuun hankinnassa. Yrityskauppa hyväksyttiin 11. lokakuuta 2001.
Avaruuden sankarit (elokuva)
Avaruuden sankarit (Riders to the Stars) on Richard Carlsonin ohjaama yhdysvaltalainen tieteiselokuva vuodelta 1954. Elokuvassa ryhmä tiedemiehiä saa tehtäväkseen noutaa avaruusaluksella meteorin maapallolle, osana tutkimustaan meteorien tuhoutumisesta maan ilmakehässä.
Kukkia Algernonille
Kukkia Algernonille (Flowers for Algernon) on yhdysvaltalaisen Daniel Keyesin kirjoittama novelli, joka julkaistiin vuonna 1959 The Magazine of Fantasy & Science Fiction -lehdessä ja myöhemmin romaaniksi laajennettuna vuonna 1966. Novelli sai Hugo-palkinnon vuonna 1960 ja romaani Nebula-palkinnon 1966. Suomeksi kirja julkaistiin 1985 Hilkka Pekkasen kääntämänä ja WSOY:n kustantamana.
Kirja koostuu edistymisraporteista, jotka on kirjoittanut Charlie Gordon. Charlien älykkyysosamäärä on 68, mutta hänelle tehdyn kokeellisen leikkauksen seurauksena se nousee nopeasti 185:een ja hän ohittaa älykkyydessä kaikki läheisensä, jopa hänelle leikkauksen tehneet tiedemiehet. Charlie on ensimmäinen ihminen, jolle leikkaus on tehty, mutta ennen häntä leikkaus on tehty Algernon-hiirelle. Kun Charlie huomaa Algernonin taantuvan, hän ymmärtää saman tapahtuvan pian myös hänelle itselleen.
Elokuva-, radio, ja näyttämösovitukset
Kukkia Algernonille -teoksesta on tehty useita elokuva-, radio ja näyttämösovituksia. Vuonna 1961 esitettiin televisionäytelmä The Two Worlds of Charlie Gordon, jonka pääroolissa oli Cliff Robertson. Vuonna 1968 valmistui elokuva Charly, jonka pääosassa oli myös Cliff Robertson. Roolistaan hän sai parhaan miespääosan Oscar-palkinnon. Kanadalainen televisioelokuva Kukkia Algernonille, pääosassaan Matthew Modine, valmistui vuonna 2000.
Radiossa Kukkia Algernonille on esitetty ainakin Irlannissa, Tšekkoslovakiassa ja Suomessa. Suomalainen versio valmistui 1986 ja sen ohjasi Outi Valle ja pääroolissa oli Ismo Saario.
Näytelmä- ja musikaaliversioita on tehty muun muassa Yhdysvalloissa, Ranskassa, Japanissa ja Australiassa.
Alfred North Whitehead
Alfred North Whitehead (15. helmikuuta 1861 Ramsgate, Kent, Englanti – 30. joulukuuta 1947 Cambridge, Yhdysvallat) oli englantilainen matemaatikko, josta tuli myöhemmin yhdysvaltalainen filosofi. Hän kirjoitti algebrasta, logiikasta, matematiikan perustasta, tieteenfilosofiasta, fysiikasta, metafysiikasta ja koulutuksesta. Hän kirjoitti teoksen Principia Mathematica yhdessä Bertrand Russellin kanssa.
Meksikon ralli 2014
thumb|Rallin voittaja Sébastien Ogier. Meksikon ralli 2014 (virallisesti 11. Rally Guanajuato Mexico 2014) oli Rallin MM-sarjan kauden 2014 kolmas osakilpailu, joka ajettiin 6–9. maaliskuuta.
Juliette and the Licks
thumb|250px|[[Juliette Lewis (2007)]] thumb|250px|Juliette and the Licks, Eurockéennes 2007 Juliette and the Licks oli punkrock-yhtye, jonka laulajana toimi Hollywood-näyttelijänä tunnettu Juliette Lewis. Muita yhtyeen jäseniä olivat Todd Morse (H2O), Kemble Walters, basisti Paul Ill sekä rumpali Jason Morris. Tunnetuimmat kappaleet "You're Speaking My Language", "Hot Kiss" sekä "Got Love To Kill".
Yhtye tuli tunnetuksi räjähtävistä live-esiintymisistään ja Juliette Lewisin persoonallisesta lavashowsta. Yhtye hajosi vuonna 2009. Juliette and the Licks esiintyi myös Suomessa Euroopan kiertueensa aikana.
Zemidjan
Eniten niitä on maan suurimmassa kaupungissa Cotonoussa, jossa niitä on arviolta noin 72 000. Cotonoun kaupungissa zemidjanit saavat kuljettaa vain yhtä matkustajaa, mutta muissa kaupungeissa saattaa moottoripyörän satulassa olla useita matkustajia.
Hinnat ovat neuvoteltavissa. Kuljettajien puvut ovat värikoodatut kaupungin mukaan ja heidän rekisteröintinumeronsa ovat selässä. Nimi zemidjan juontuu fonin kielestä, jossa zémidjan tarkoittaa "vie minut sinne nopeasti" tai "ota minut nopeasti".
Zemidjania on tapana kutsua "kekenoksi". Fonin kielestä johdettu sana 'Keke' on moottoripyörä ja 'no' tarkoittaa 'omistaja': Kekeno tarkoittaa siis kirjaimellisesti 'moottoripyörän omistaja'. Vapaa zemidjan pysähtyy yleensä kohdalle, ja matkustaja ja kuljettaja neuvottelevat matkan hinnasta, joka riippuu lopullisesta määränpäästä. Vähimmäismäärä on 100 FCFA. Noustessa moottoripyörän selkään on varottava, että kuuma pakoputki ei polta jalkaa.
Nelson Roubertin ohjaama elokuvassa nimeltä Dreamcycles  kuvattiin kekenoseja Tevisodji puistossa.
Luettelo Kannuksen julkisista taideteoksista ja muistomerkeistä
Luettelo Kannuksen julkisista taideteoksista ja muistomerkeistä sisältää Kannuksen kaupungissa olevat pysyvät patsaat, muistomerkit ja muistolaatat.
Robert Clive
thumb|Robert Clive Robert Clive, paroni Clive of Plassey (29. syyskuuta 1725 – 22. marraskuuta 1778) oli englantilainen kenraali ja paroni. Hänet tunnetaan myös nimellä Intian Clive. Hän johti Itä-Intian kauppakomppanian asevoimia Intiassa ja Bengalissa. Clive toimi yhdessä Warren Hastingsin kanssa brittiläisen Intian perustamisessa. Clive oli parlamentin jäsenenä tory-puolueen riveissä.
Diplo (täsmennyssivu)
Diplo voi viitata seuraaviin:
Robert Clive
Clive syntyi Stychessä, Market Draytonissa. Hän matkusti Intiaan useita kertoja ja asui siellä useita vuosia ja toimi Itä-Intian kauppakomppanian palveluksessa. Lisäksi Clive vietti yhdeksän kuukautta Brasilian rannikolla, jossa hänen laivansa oli ollut korjattavana. Brasiliassa hän oppi jonkun verran portugalin kieltä, jota yleisesti käytettiin myös Intiassa. Itä-Intian kauppakomppanialla oli Fort Georgen tukikohta lähellä nykyistä Chennaita. Clive saapui Fort Georgen linnakkeeseen vuonna 1744. Robert Clive, joka oli toiminut Itä-Intian virkamiehenä ensimmäisen Karnatian sodan aikana, oli raivoissaan Britannian heikkoudesta vastata Ranskan laajentumiseen Intiassa. Asian korjaamiseksi hän ehdotti toimenpiteitä Madrasin kuvernöörille Thomas Saundersille. Haasteena olivat Trichinopolyssa olevat vahvat ranskalaiset joukot, joiden suunnitelmissa oli iskeä Arcotiin, Chanda Sahibin pääkaupunkiin. Clive puolustautui ja voitti taistelun Arcotissa vuonna 1751.
Clive jätti Madrasin ja palasi Englantiin vuonna 1753. Heinäkuussa 1755 Clive palasi Intiaan. Cliven ansiosta suurmoguli Shah Alam II tunnusti kauppakomppanian yksinoikeudet Bengalissa, Biharissa ja Orissassa. Clive voitti Bengalissa käydyn Plasseyn taistelun vuonna 1757 ja toimi aktiivisesti virkamiesten korruption poistamiseksi, vaikka se toi hänelle runsaasti vihamiehiä. Clive palasi Englantiin vuonna 1760. Hänestä tuli Order of the Bathin jäsen vuonna 1764. Hän teki kolmannen matkan Intiaan vuonna 1765 ja palasi lopullisesti Englantiin vuonna 1767.
Dipló
Dipló eli Káto Fýra (Κάτω Φύρα, myös Káto Fyrá, Κάτω Φυρά) on pieni Kreikan saari, joka kuuluu Kykladien saariryhmään ja sijaitsee Antíparoksen saaren pohjoispuolella. Saaren pinta-ala on noin 0,46 neliökilometriä ja se on asumaton (vuonna 2011). Hallinnollisesti Dipló kuuluu Antíparoksen kuntaan, Pároksen alueyksikköön ja Etelä-Egean saarten alueeseen.
Diplón saari eli Káto Fýra (”Alempi Fýra”) sijaitsee Antíparoksen pohjoiskärjen ja Kávouraksen eli Epáno Fýran (”Ylempi Fýra”) saaren välissä länteen Pároksesta. Monissa lähteissä Diplón ja Kávouraksen eri nimissä esiintyy sekaannusta, ja nimet on yhdistetty toisiinsa ja merkitty karttoihin eri tavoin.
Elokuvatuottaja
Elokuvatuottaja on usein päävastuussa elokuvasta, mutta toimenkuva vaihtelee hyvin paljon riippuen siitä millainen tuotanto on kyseessä. Käsitteellisesti tuottajan toimi on laaja-alaisin toimenkuva audiovisuaalisella alalla. Yhteistä eri tuotantoalueiden tuottajille on, että heillä on useimmiten ylin päätösvalta tuotannon operatiivisen toiminnan ja sisällöllisen kokonaisuuden suhteen. Tuottaja aloittaa ja lopettaa tuotannon eli toisin sanoen hänellä on päätösvaltaa siihen, mitä tuotantoja toteutuu ja mitä ei. Tuottaja on vastuussa tuotannon rahoittajille, yhteistuottajille sekä tietenkin katsojille. Tästä syystä muun muassa ns. ”final cut” eli oikeus julkistettavaan leikkaukseen kuuluu aina tuottajalle.
Tuottaja ja elokuvatuotanto
Elokuvan idea voi tulla periaatteessa keneltä tahansa ja miten tahansa, ohjaajalta, käsikirjoittajalta, työryhmältä tai vaikka sanomalehdestä, mutta päätöksen idean kehittämisestä tuotannoksi ja lopulta tuotannon aloittamisesta tekee tuottaja.
Lopullinen käsikirjoitus valmistuu aina yhteistyössä tuottajan, käsikirjoittajan ja ohjaajan kanssa. Tosin eri vaiheissa ryhmän kokoonpano voi vaihdella, mutta tuottaja on mukana loppuun asti. Tuottajan rooli käsikirjoitustyössä vaihtelee tuottajakohtaisesti. Jotkut tuottajat pyrkivät vaikuttamaan tuotantoprosessiin lukemalla tekstiversioita ja kommentoimalla niitä, toiset taas saattavat hyvinkin tarkkaan haluta sanella tuotannon suunnan ja jopa osallistua itse kirjoittamiseen. Tärkeintä käsikirjoituksen tuottamisessa elokuvaksi on hyvä yhteistyö ja vahva luottamus osapuolten välillä. Tehtävien jako tuotantotiimiläisten kesken ja yhteisen tavoitteen saavuttaminen ovat tuottajan tärkeimpiä tehtäviä. Tuottajan apuna ovat tuotantotoimiston työntekijät, esim. tuotantopäällikkö ja tuotantokoordinaattori.
Käsikirjoitusvaiheen aikana ja sen jälkeen tuottaja keskittyy resurssien luomiseen tuotannon käyttöön. Tämä tarkoittaa budjetointia, rahoituksen hankkimista, työryhmän avaintekijöiden rekrytoimista ja erilaisten tuotantosopimusten, kuten sponsorointi-, levitys-, esitys- ja yhteistyösopimusten neuvottelemista ja laatimista. Ennakkosuunnitteluvaiheessa tuottaja valvoo luovan ryhmän työtä ja elokuvan sisällön kehittymistä sekä suunnittelee resurssien käyttöä.
Elokuvan kuvausten aikana tuottajan työtehtävät vaihtelevat hieman. Itse kuvauksia yleensä valvoo ja johtaa tuotantopäällikkö, joka myös tiiviisti raportoi kuvausten kulusta tuottajalle. Tuottaja voi samaan aikaan keskittyä muun muassa elokuvan markkinointiin ja esimerkiksi kansainvälisten levityssopimusten tekemiseen. Tiedottaminen eli yhteydenpito tiedotusvälineisiin kuuluu tärkeänä osana elokuvan tuotantoon. Mediaa varten järjestetään tiedotusvälineiden vierailuja kuvauspaikoille, luodaan tiedotteita ja tuotetaan erilaista materiaalia.
Elokuvan jälkituotantovaiheessa markkinointi korostuu. Sponsorisopimukset saattavat velvoittaa tuottajaa tuottamaan itse elokuvan rinnalla yhteistyöspotteja eli mainoksia, joissa sekä elokuva että yhteistyökumppanit saavat näkyvyyttä. Samalla tuottaja myös valvoo elokuvan jälkitöiden etenemistä ja elokuvan kokonaisuuden kehittymistä. Tuottaja saattaa jopa päivittäin käydä leikkaamossa tai äänistudiolla katsastamassa yksityiskohtaisesti töiden etenemistä.
Eri elokuvalajien, kuten dokumentti- ja lyhytelokuvien kohdalla tuottajan tehtävien painopisteet saattavat hieman vaihdella, esimerkiksi markkinointiosuuksien suhteen. Tuottamisen työkokonaisuudet toteutuvat kuitenkin kaikissa tapauksissa. Pitkän fiktioelokuvan tekemisessä kaupallisuus ja katsojakokemus vaikuttavat tuottajan ja ohjaajan suhteeseen, kun taas esimerkiksi dokumenttielokuvan tuotannossa voi korostua ohjaajan taiteellinen näkemys.
Tuottaja on se tekijä, joka on pisimpään kiinni elokuvan tuotannossa. Hänen aktiivisuhteensa elokuvaan voi pysyä yllä jopa vuosia, mikäli elokuva esimerkiksi menestyy kansainvälisesti. Tuottajalle myös yleensä jää suurin osa elokuvan tekijänoikeuksista eli sen taloudellisista ja taiteellisista hyödyntämisoikeuksista. Tällöin hän ikään kuin ”omistaa” elokuvan.
Tuottaja ja TV-viihdetuotanto
Televisiotuotannon puolella tuottajan rooli on huomattavan korostunut verrattuna esimerkiksi elokuvatuotantoon verrattuna. Kaupallisuus ja katsojakokemuksellisuus korostuvat varsinkin mainosrahoitteisen televisioviihteen puolella ja se asettaa tuottajan huomattavasti vahvempaan rooliin kuin esimerkiksi televisio-ohjaajan. Tuottaja vastaa ohjelmien kokonaiskonseptien luomisesta tai formaattien kohdalla hankkimisesta sekä niiden kehittämisestä.
Televisiodraama on hyvin lähellä elokuvatuotantoa, mutta tuottajan rooli korostuu myös tässä. Elokuvatuotantoon verrattuna teelvisiodraaman tekemisessä on ainakin se ero, että tuotantopäätökset tehdään paljon nopeammin ja rahoittajia on yleensä huomattavasti vähemmän. Tämä korostaa tuottajan roolia juuri sarjan sisällön suunnittelussa eli käsikirjoittamisessa ja konseptisuunnittelussa. Itse ideat ja ensimmäiset käsikirjoitusversiot voivat tulla mistä tahansa suunnasta, ohjaajalta, käsikirjoittajalta, pöytälaatikkokirjoittajalta, jne.
Televisioviihde on käytännössä kokonaan tuottajavetoista tuotantoa, jossa esimerkiksi ohjaajan rooli saattaa olla huomattavankin pieni. Nykyaikaisen viihdetuotannon tuottajan toimenkuvaan kuuluu itse ohjelmatuotannon lisäksi useasti monimediallisen kokonaisuuden luominen ja kehittäminen. Siinä missä viihdeohjelmien kohdalla ohjaajan rooli pienenee, niin tilalle voi nousta sellaisia toimenkuvia kuin juontaja, toimittaja ja showisäntä/emäntä, joiden kanssa tuottaja työskentelee tuotannon sisällön kehittämiseksi ja ohjelman ilmeen ja kokonaisuuden luomiseksi.
Tuottaja ja amatöörituotannot
Harrastajatuotannoissa tuottajan titteli lankeaa yleensä sille, joka maksaa tai hankkii maksuvälineitä eniten tuotannolle. Kameran omistajaa voi hyvällä syyllä kutsua tuottajaksi, mikäli hän antaa kameransa korvauksetta tuotannon käyttöön.
Tosin myös harrastetuotannoissa kannattaa huomioida se, että tuottajan titteli saattaa tuoda ja tuokin käytännössä myös mukanaan vastuuta eri asioista. Koska tuottaja on tuotannon ylintä päätösvaltaa käyttävä tekijä, on hänellä myös suurin vastuu asioista. Kuvausten aiheuttamat vahingot omaisuudelle tai ihmisille, tekijänoikeusasiat ja erilaiset luvat tai luvattomuudet ovat viime kädessä tuottajan vastuulla.
Aiheesta muualla
Produktoro מפיק Виробник фільму
Neuvostoliiton kirjailijaliitto
Neuvostoliiton kirjailijaliitto oli Neuvostoliiton kirjailijoiden virallinen ammattiliitto ja kattojärjestö vuodesta 1932. Siihen kuulumattoman kirjoittajan oli lähes mahdotonta saada teoksiaan julkaistuksi.
Kirjailijaliitto perustettiin keskuskomitean päätöksellä 23. huhtikuuta 1932. Ajankohta sijoittui Leninin kuoleman jälkeiseen valtakamppailuun, jolloin Stalin ei ainakaan vielä ollut noussut ehdottomaksi valtion ja puolueen johtajaksi. Kirjailijaliittoa edeltäneet kirjailijoiden järjestöt, kuten intomielisesti neuvostojärjestelmää kannattanut Venäjän proletaarikirjailijoiden liitto RAPP lakkautettiin ja yhdistettiin järjestöön.
Ensimmäinen neuvostokirjailijoiden kongressi järjestettiin elokuussa 1934, viisi vuotta Kominternin "kolmatta vaihetta". Kulttuuripolitiikkaa leimasi tuolloin jyrkän antifasistinen linja, jonka ympärille koottiin kaikkien maiden johtavat kirjailija ja intellektuellit. Läheinen Stalinin liittolainen Andrei Ždanov oli kulttuuripolitiikan johtava ajaja. Kongressissa otettiin käyttöön sosialistinen realismi. Se mukaan taiteen piti kuvata kamppailua sosialismia kohti parempaan elämään. Jäsenyys oli avoin kaikille sosialismia rakentamaan pyrkiville kirjailijoille ja kääntäjille puolueen jäsenyydestä riippumatta. Puhdistusten alkaessa vuosista 1934–1935 eteenpäin julkaisu ilman jäsenyyttä muuttui lähes mahdottomaksi.
Ensimmäisessä kongressissa kirjailijaliiton puheenjohtajaksi valittiin itseoikeutetusti Maksim Gorki. Presidiumiin valittiin lisäksi Konstantin Fedin, Vsevolod Ivanov, Leonid Leonov, Mihail Šolohov, Fjodor Panfjorov, Aleksandr Serafimovitš, Aleksei Tolstoi, Aleksandr Fadejev ja Demjan Bednyi. Yhtä ensimmäisistä sessioista johtanut Boris Pasternak valittiin lautakuntaan Mihail Zoštšenkon, Boris Pilnjakin, Mihail Prišvinin ja Ilja Ehrenburgin ohella. Isaak Babel ja Juri Oleša olivat valvontalautakunnassa.
Sääntöjen mukaan kolmen vuoden välein piti järjestää kongressi puheenjohtajiston valitsemiseksi, mutta seuraava järjestettiin vasta 1954. Kirjailijaliitto järjesti seuraavat kongressinsa syyskuun 1934 jälkeen joulukuussa 1954, 1959, 1967, 1971, 1976, 1981 ja 1986.
Kiasma
thumb|250px|Kuva sisääntuloaulasta thumb|250px|Café Kiasma
Kiasma on Helsingin keskustassa sijaitseva nykytaiteen museo. Kiasma on osa Kansallisgalleriaa.
Kiasma esittää, kerää ja tekee tunnetuksi nykytaidetta. Näyttelyiden lisäksi Kiasmassa järjestetään esityksiä ja tapahtumia.
Yhdysvaltalaisen arkkitehdin Steven Hollin suunnittelema Kiasma-rakennus valmistui 1998. Ennen sitä Nykytaiteen museo toimi ensin Valtion taidemuseon väliaikaisissa tiloissa Kansakoulukadulla ja sen jälkeen toukokuusta 1991 lähtien Ateneumin taidemuseon rakennuksessa.
Kiasman johtaja on Leevi Haapala.
Toiminta
Kiasma toimii järjestämällä erilaisia tapahtumia ja museotoimintaa, kuten näyttelyitä, omien kokoelmien esittelyjä, Kiasma-teatterin esityksiä, seminaareja ja luentoja. Kiasma osallistuu myös kaupunkitaiteen projekteihin.
Suuri kansainvälisen nykytaiteen esittely on ollut vuodesta 1961 järjestetyt Ars-näyttelyt. Ars on järjestetty Kiasmassa vuodesta 2001 alkaen. Kiasma-teatterissa on nuorisolle suunnattuja urbaanin kaupunkikulttuurin URB-festivaaleja vuodesta 2000 lähtien.
Vuoden 2013 helmikuun alussa Kiasmassa järjestettiin Wikimaraton-tapahtuma, jossa täydennettiin Wikipedian artikkeleita muun muassa Kiasmaa, sen toimintaa ja taidetta koskevilla tiedoilla 24 tunnin ajan.
Kiasma on herättänyt koko olemassaolonsa ajan vilkasta keskustelua. Keskustelua on käyty niin museon sijainnista, arkkitehtuurista kuin sisällöistäkin. Johtajanvaihdosten yhteydessä on käyty keskustelua museon kulloisestakin linjasta.
Myös yleisö on osallistunut aktiivisesti Kiasmasta käytävään keskusteluun, museo on yhdellä Helsingin keskeisimmistä paikoista osana Töölönlahden ympäristössä sijaitsevien kulttuurirakennusten kokonaisuutta. Kiasma rohkaisee yleisöään keskustelemaan ja jättämään palautetta käyntinsä yhteydessä kirjoittamalla, piirtämällä ja kyselyihin vastaamalla. Facebook-sivujen ja Twitter-tilin kautta museon toimintaa voi kommentoida myös reaaliajassa.
Kokoelma ja teosten valinta
Kiasman kokoelmatoiminta on osa museon kansallista ja kansainvälistä ydintoimintaa, johon kuuluvat taidehankinnat, tuotannot, taideteoslainat ja talletukset sekä näyttely- ja julkaisutoiminta kotimaassa ja ulkomailla. Kiasman taidekokoelmassa on yli 8 000 teosta. Kartuttamisen painopiste on Suomen taiteessa. Toinen painotus ovat maamme lähialueet eli Pohjoismaat, Baltian maat sekä Venäjä ja lopulta muun maailman taide. Vuosittain hankitaan noin 100–200 taideteosta sekä vastaanotetaan taideteoslahjoituksia.
Kokoelmassa on vuoden 1960 jälkeen debytoineiden taiteilijoiden teoksia. Teoksia valitaan erilaisin kriteerein, joita ovat esimerkiksi teoksen, taiteilijan tai esiteltävän ilmiön merkitys Suomen taide-elämässä tai taiteen kehityksessä yleisesti. Valintoihin vaikuttavat myös ajankohtaiset, kiinnostavat teemat ja piirteet, sekä taiteilijan työn korkeatasoisuus, jonka määrittelyyn vaikuttavat muun muassa näkökulma ja tarkasteluympäristö. Myös sellaisten taiteilijoiden teoksia on mukana, joiden asema taidekentällä ei ole vielä vakiintunut. Kokoelmaan hankitaan esinekeskeisten teosten lisäksi mediataidetta, nykytaiteen ja populaarikulttuurin raja-alueelle luettavia teoksia sekä ns. katoavaa taidetta ja sen taltiointeja. Esimerkiksi performanssit voidaan liittää kokoelmiin auktorisoituina dokumentteina.
Kiasma käyttää kokoelmansa kartuttamiseen vuosittain noin 455 000 euroa. Vuosina 2008–2012 yli puolet teoksista hankittiin suoraan taiteilijoita. Lisäksi teoksia hankitaan gallerioilta.
Kiasmassa kokoelmat ovat aktiivisesti käytössä ja esillä sekä teemallisissa, noin vuoden välein vaihtuvissa kokoelmanäyttelyissä, että vaihtuvien näyttelyiden osana.
Tiedot Kiasman sekä Ateneumin ja Sinebrychoffin taidemuseoiden kokoelmiin kuuluvista taideteoksista ovat sovelluskehittäjien ja muiden kiinnostuneiden käytettävissä ohjelmointirajapinnan eli APIn kautta, tai ne voi ladata itselleen datapakettina. Data avattiin lokakuussa 2013.
Kävijät
Kiasman viisivuotista taipaletta arvioitaessa vuonna 2003 silloinen johtaja Tuula Karjalainen totesi, että se oli neljä vuotta Suomen suosituin museo ja edelleen maan tunnetuin. Hän arvioi, että Kiasma on todennäköisesti maailman suosituin nykytaiteen museo, silloin kun kävijämäärää vertaa maan väkilukuun.
Nykytaiteen museosta on tullut eräs Helsingin suosituimpia nähtävyyksiä. Sen yhteenlaskettu kävijämäärä ylitti kolme miljoonaa vuonna 2011. Kiasmassa on käynyt vuosina 2007–2011 noin 165 000–194 000 kävijää vuodessa. Vuonna 2010 se oli kolmanneksi suosituin museo Suomessa. Vuonna 2016 Kiasma oli toiseksi suosituin museo Suomessa, ja siellä vieraili noin 320 000 kävijää.
Kävijöistä 65 prosenttia on alle 35-vuotiaita. Keskimääräinen Kiasmassa vierailija on 20 vuotta nuorempi kuin yleensä taidemuseoissa.
Noin 30 prosenttia Kiasmassa vierailevista on ulkomaalaisia ja 20 prosenttia Helsingin ulkopuolelta. Vuonna 2011 havaittiin venäläisten vieraiden määrän lisääntyvän nopeasti.
Nykytaiteen museon historia
Nykytaiteen museon perustamisen juuret ulottuvat 1930-luvulle. Vuonna 1939 perustettiin Nykytaide ry, joka organisoi nykytaiteeseen keskittyviä näyttelyitä. Yhdistys toimi aktiivisesti 1950-luvulla ja muun muassa vuonna 1961 ensimmäistä kertaa järjestetyn Ars-näyttelyn järjestämiseksi. Nykytaiteen museo oli esillä Taide-lehden pääkirjoituksessa vuonna 1961. Vuonna 1964 Nykytaide ry julistautui nykytaiteen museohankkeen tukijärjestöksi ja se lopetti toimintansa vuonna 1990, kun Nykytaiteen museo perustettiin. Museo toimi aluksi Ateneum-rakennuksessa, kunnes sai omat tilat Kiasman valmistuttua.
Tukisäätiö
Tukisäätiön perustajajäsenet ovat Berndt Arell, Carl Gustaf Ehrnrooth, Pentti Kouri ja Rafaela Seppälä.
Vuonna 2018 hallitukseen kuuluvat Pekka Lehtinen (puheenjohtaja), Fanny Borgström, Leevi Haapala, Jere Järvenpää, Kyösti Kakkonen, Riitta Lindegren, Katariina Lipsanen, Riitta Nelimarkka, Jussi Nurmio, Liisa Ollila, Jyri Sarpaniemi (varapuheenjohtaja), Iiris Ulin-Miettinen ja Poju Zabludowicz.
Kiasman johtajat
Kiasman johtajina ovat toimineet:
Johtajavalinta 2010
Kun Berndt Arell ilmoitti loppuvuodesta 2009 siirtyvänsä Svenska Kulturfondenin johtajaksi, alkoi keskustelu uudesta johtajasta ja Kiasman linjasta. Johtajan paikkaa hakenut saksalainen kulttuurihistorioitsija Nicolaus Schafhausen haukkui Kiasman kuolleeksi museoksi. Schafhausenin ei suomen kieltä taitamattomana ollut mahdollista tulla valituksi. Myös Kiasman ensimmäinen johtaja Tuula Arkio arvosteli museon linjaa voimakkaasti ja sanoi, että Nykytaiteen museo Kiasma on kriisissä. "Samalla se on menettänyt kansainvälisen läpimurtonsa etsikkoajan, joka sille avautui 1990-luvun lopulla, kun museo perustettiin."
Kiasman entinen johtaja Arell totesi kirjoittamassaan artikkelissa kokeneensa rikkautena sen, että hänen oli mahdollista "palkata Kiasmaan nuoria, näkemyksellisiä kollegoja, joiden taidekäsitys ei kummunnut 1970-luvulta".
Vauxhall (vaalipiiri)
thumb|Vauxhallin vaalipiiri [[Suur-Lontoon kartalla.]] Vauxhall ['vɒksɔːl] on Yhdistyneen kuningaskunnan parlamenttivaalien vaalipiiri Lontoossa. Äänestysalue muodostettiin 1950 ja se on perinteisesti ollut vasemmistolainen. Vuoden 2010 parlamenttivaaleissa vaalipiirissä asui 74 811 äänioikeutettua henkilöä ja äänestysprosentti oli 57,73.
Vauxhallin parlamenttiedustajana on vuodesta 1989 alkaen toiminut Työväenpuoluetta edustava Kate Hoey.
Brooklynin vampyyri
Brooklynin vampyyri (engl. Vampire in Brooklyn) on vuonna 1995 ensi-iltaan tullut kauhukomediaelokuva. Pääosia siinä näyttelevät Eddie Murphy, Angela Bassett, Allen Payne, John Witherspoon, Zakes Mokae ja Joanna Cassidy. Elokuvan on ohjannut Wes Craven.
Kate Hoey
Kate Hoey (s. 21. kesäkuuta 1946 Roughfort, Antrimin kreivikunta) on pohjoisirlantilainen Työväenpuoluetta edustava poliitikko. Hän on vuodesta 1989 alkaen ollut Yhdistyneen kuningaskunnan parlamentin alahuoneessa Vauxhallin vaalipiiristä valittuna edustajana. Hoey oli urheiluministerinä vuosina 1999–2001.
Kanal 5
Kanal 5 (suom. Kanava 5) on ruotsalainen televisiokanava, jonka omistaa amerikkalaisen Discovery Communicationsin omistuksessa oleva Discovery Networks.
Jule Styne
Jule Styne, alun perin Julius Kerwin Stein (31. joulukuuta 1905 Lontoo, Yhdistynyt kuningaskunta – 20. syyskuuta 1994), oli englantilaissyntyinen yhdysvaltalainen säveltäjä.
Hän sävelsi uransa aikana yli 1500 kappaletta muun muassa Hollywood-elokuviin ja Broadway-musikaaleihin. Hän voitti yhden parhaan laulun Oscar-palkinnon, kaksi Grammy-palkintoa sekä yhden Kennedy Center -palkinnon. Hänen menestyskappaleisiinsa kuuluvat muun muassa Sammy Cahnin sanoittamat ”I’ve Heard That Song Before”, ”I’ll Walk Alone” ja ”Let It Snow! Let It Snow! Let It Snow!”.
Suomennettuja kappaleita
Lähde: Suomen Äänitearkisto ry.
Jordan 198
Jordan 198 oli britti Gary Andersonin ja britti Mike Gascoynen suunnittelema auto, jolla Jordan-talli kilpaili kaudella 1998. Autoa ajoivat vuoden 1996 maailmanmestari britti Damon Hill ja toista vuottaan tallissa ollut saksalainen Ralf Schumacher. Auton voimanlähteenä toimi Mugen Hondan moottorit ja renkaat tallille valmisti edelliskauden tapaan Goodyear. Autolla saavutettiin tallin historian ensimmäinen voitto.
Suurista ododotuksista huolimatta kausi alkoi heikosti, sillä kauden ensimmäiseltä puoliskolta ei saavutettu yhtäkään MM-pistettä, mutta viimein Britannian GP:ssa Scumacher ylsi vihdoin pisteille ollen kuudes. Tämän jälkeen hän oli Itävallan GP:ssa viides. Saksan GP:ssa molemmat kuljettajat selvisivät pisteille, kun Hill ajoi neljänneksi ja Schumacher kuudenneksi. Hill uusi vielä sijoituksensa seuraavaksi ajetussa Unkarin GP:ssa. Belgian GP:ssa se kauan odotettu tapahtuma sitten tapahtui: Hill onnistui voittamaan tallille sen ensimmäisen voiton sateen täysin sotkemassa kilpailussa. Schumacher sijoittui toiseksi, joten Jordan otti ensimmäisen ja viimeisen kaksoisvoiton. Italian GP:ssa Schumacher ajoi vielä kolmanneksi Hillin ajaessa kuudenneksi. Kauden päättäneessä Japanin GP:ssa Hill ohitti Heinz-Harald Frentzenin viimeisellä kierroksella nousten näin neljänneksi.
Valmistajien MM-sarjassa talli sijoittui neljänneksi 34 MM-pisteellään. Benetton jäi viidenneksi yhden pisteen erolla, joka syntyi kun Japanin GP:ssa Hill ohitti Frenzenin.
Dryonísi
Dryonísi on pieni Kreikan saari, joka kuuluu Kykladien saariryhmään ja sijaitsee Pároksen saaren kaakkoispuolella. Saaren pinta-ala on noin 0,38 neliökilometriä ja se on asumaton (vuonna 2011). Hallinnollisesti Dryonísi kuuluu Pároksen kuntaan, Pároksen alueyksikköön ja Etelä-Egean saarten alueeseen.
Valentyn Kostenko
Valentyn Hryhorovytš Kostenko (28. heinäkuuta 1895 Urazovo, Voronežin kuvernementti – 14. heinäkuuta 1960 Harkova, Ukrainan SNT) oli ukrainalainen säveltäjä, musiikkitieteilijä ja opettaja.
Kostenko lauloi nuorena Pietarin hovikuorossa. Hän valmistui 1921 Pietarin konservatoriosta, opetti vuodesta 1923 Harkovan musiikki- ja teatteri-instituutissa ja oli Harkovan ukrainankieliisen radion musiikillinen johtaja. Vuosina 1927–1932 hän oli Ukrainan vallankumouksellisten säveltäjien liiton johdossa.
Bernd Schuster
Ura valmentajana
Valmennusuransa Schuster aloitti 2. Bundesligan Fortuna Kölnissä ja Kölnissä 1990-luvun lopussa. Vuonna 2001 hän siirtyi Espanjan Segunda Divisióniin Xerezin valmentajaksi. Ensimmäisellä kaudella joukkue sijoittui sarjan neljänneksi, joka on sen historian paras sijoitus, mutta nousuhaaveet kariutuivat viimeisellä kierroksella. Kahden kauden jälkeen Schuster siirtyi ukrainalaiseen Šah’tar Donetskiin, jossa hyvästä alkukaudesta huolimatta ei kotimaan sarjassa tullut menestystä ja Mestarien liigasta joukkue putosi jo karsintakierroksilla. Schuster erotettiin viikkoa ennen kuin joukkue pelasi Ukrainan cupin loppuottelussa, jonka se voitti.
Kesällä 2004 Schuster palasi Espanjaan, pääsarjassa Primera Divisiónissa pelanneeseen valencialaiseen Levanteen. Tälläkin kertaa joukkue pelasi hyvän alkukauden ollen parhaimmillaan sarjan kolmannella sijalla, mutta kauden puolivälissä tullut romahdus vei joukkueen putoamisviivan tuntumaan ja Schuster sai lähteä neljä ottelua ennen kauden päätöstä. Korvaajaksi tulleen José Luis Oltran valmennuksessa joukkue ei voittanut yhtään ottelua ja putosi kauden päätteeksi Segunda Divisióniin. Kesällä 2005 Schuster aloitti vastikään Primera Divisióniin nousseen Getafen valmentajana ja luotsasi toisella kaudellaan joukkueen Copa del Reyn loppuotteluun ja sitä kautta kauden 2007–2008 UEFA Cupiin.
Heinäkuussa 2007 Schuster nimitettiin odotetusti Real Madridin uudeksi päävalmentajaksi, erotetun Fabio Capellon tilalle. Schusterin johdolla joukkue saavutti Espanjan pääsarjan mestaruuden kaudella 2007–2008 ja Espanjan supercupin kesällä 2008, mutta seuraavalla kaudella tulokset eivät olleet odotetunlaisia ja Schuster sai potkut joulukuussa 2008 vain muutamia päiviä ennen Barcelonaa vastaan pelattavaa klassikko-ottelua. Hänet korvasi espanjalainen Juande Ramos.
Kesäkuussa 2010 Schuster palasi puolentoista vuoden tauon jälkeen valmennustehtäviin allekirjoitettuaan sopimuksen turkkilaisen Beşiktaşin kanssa. Menestys turkkilaisseurassa jäi kuitenkin vaisuksi ja seura putosi jo varhain kauas Turkin Superliigan mestaruuskamppailusta. Lopulta Schuster erosi tehtävistään maaliskuun puolivälissä 2011 Beşiktaşin majaillessa sijalla 7.
Kesäkuussa 2013 Schuster palasi yli kahden vuoden tauon jälkeen valmennustehtäviin Málagan päävalmentajana. Kausi sujui odotuksia heikommin ja kierros ennen La Ligan loppua Málagan seurajohto ilmoitti, ettei Schuster jatka seuran valmentajana kauden jälkeen.
Maaliskuussa 2018 Schuster palasi valmennustehtäviin lähes neljän vuoden tauon jälkeen, kun hänestä tuli Kiinan Superliigan nousijajoukkue Dalian Yifangin päävalmentaja. Schusterin johdolla Daliang säilytti sarjapaikkansa sijoittuen Kiinan pääsarjassa sijalle 11. Helmikuussa 2019 Schuster ja seura purkivat sopimuksensa.
Scuderia Ferrari
Scuderia Ferrari on Ferrarin kilpailujaos, joka on nykyisistä F1-talleista vanhin ja menestynein. Ferrari on myös ainoa talli, joka on ollut mukana jokaisella Formula 1 -kaudella. Ensimmäinen F1-kilpailu Ferrarilla ajettiin vuonna Monacon GP:ssä.
Historia
Ferrari on ollut mukana Formula 1:ssä ensimmäisestä MM-kaudesta alkaen. Ensimmäisenä vuonna talli ei kyennyt haastamaan Alfa Romeota, joka voitti kaikki kisat joihin se osallistui Giuseppe Farinan ja Juan Manuel Fangion johdolla. Nuori Alberto Ascari onnistui kuitenkin Ferrarillaan pääsemään silloin tällöin hyville sijoille, ja 11 pisteen ansiosta hän sijoittui yhteispisteissä viidenneksi kolmen Alfa Romeon (Farina, Fangio ja Luigi Fagioli) sekä Talbot-Lago-kuljettaja Louis Rosierin taakse.
Nousu huipulle
Vuonna 1951 Scuderia Ferrari pääsi askeleen lähemmäksi menestystä, kun José Froilán González toi Ferrarille sen historian ensimmäisen voiton Britannian GP:stä. Ascari täydensi Ferrarin menestystä voittamalla seuraavat kilpailut, eli Saksan ja Italian GP:t. Alfa Romeo kuitenkin voitti Fangion avulla sen vuoden mestaruuden. Seuraaville kausille Alfa Romeolla ei ollut uusiin sääntöihin sopivaa autoa, minkä vuoksi se vetäytyi Formula 1:stä lähes 30 vuodeksi.
Alfa Romeon päätös vetäytyä oli hyvä asia Ferrarille, sillä seuraavana vuonna ajettiin kulujen säästämiseksi Formula 2 -autoilla ja Ferrari oli ainoa talli, joka oli rakentanut auton alusta asti uusien sääntöjen mukaisesti. Enzo Ferrarin suunnittelema Ferrari 500 oli ylivoimainen, jolla Piero Taruffi ja Ascari voittivat kauden kahdeksasta kilpailusta seitsemän (poikkeuksena Indianapolis 500, johon osallistui enimmäkseen yhdysvaltalaisia ja jossa Ascari keskeytti teknisiin ongelmiin). Taruffi voitti yhden kilpailun, ja Ascari voitti kuudella voitollaan sekä 36 MM-pisteellä maailmanmestaruuden. Toiseksi sijoittui Ferrarin Farina 24 pisteellä ja Taruffi oli kolmas 22 pisteellä.
Seuraavana vuonna Ferrarin ylivoima jatkui ja Ascari hallitsi sarjaa alusta asti. Kausien 1952-1953 aikana Ascari voitti myös uskomattomat yhdeksän GP:tä peräkkäin (poikkeuksena jälleen Indianapolis 500, johon osallistui enimmäkseen yhdysvaltalaisia kuljettajia). Voittoputki alkoi 22. kesäkuuta 1952 Belgian GP:stä ja kesti 365 päivän ajan (+ kaksi viikkoa) samaan kisaan asti, kunnes seuraavassa kilpailussa 5. heinäkuuta 1953 järjestetyssä Ranskan GP:ssä voittoon ajoi Mike Hawthorn.
Fangion ja Hawthornin aikakausi
Fangion siirtyessä kaudeksi 1957 Maseratille, missä hän voitti viidennen maailmanmestaruutensa, Ferrari tarvitsi tämän tilalle uuden sankarin. Kaudella 1958 Mike Hawthorn vei mestaruuden yhden pisteen erolla toiseen brittiläiseen, Vanwallilla ajaneeseen Stirling Mossiin, vaikka Moss voitti neljä kilpailua Hawthornin yhtä vastaan. Mossin talli Vanwall oli kuitenkin ensimmäinen valmistajien maailmanmestari. Moss oli kauden 1958 jälkeen neljättä kertaa peräkkäin MM-sarjassa toinen eikä hän koskaan voittanut F1-sarjan maailmanmestaruutta elämänsä aikana.
1960-luku
Cooper ja Jack Brabham hallitsivat F1-sarjaa vuosina 1959–1960. Kaudelle 1961 voimaan tulleet uudet säännöt määräsivät moottorien enimmäistilavuudeksi 1500 kuutiosenttiä, minkä ansiosta Ferrari oli jälleen ainoa, jolla oli vastaus valmiina. Näin saksalainen Wolfgang von Trips ja amerikkalainen Phil Hill ajoivat kuin omassa sarjassaan. Ratkaisu tapahtui dramaattisesti Hillin hyväksi Tripsin saatua surmansa kauden toiseksi viimeisessä GP:ssä Italiassa. Hill voitti mestaruuden yhdellä pisteellä ennen von Tripsiä.
Seuraavaa menestystä saatiin odottaa vuoteen 1964, jolloin brittiläinen John Surtees ajoi maailmanmestariksi yhden pisteen erolla maanmieheensä Graham Hilliin. Surteesista tuli samalla historian ensimmäinen, ja toistaiseksi ainoa henkilö, joka on onnistunut voittamaan maailmanmestaruuden sekä autoilla että moottoripyörillä (Surtees voitti 1950-luvulla yhteensä kaikkiaan seitsemän ratamoottoripyöräilyn kuljettajien maailmanmestaruutta 500- ja 350-kuutioisissa).
Kun nuori Chris Amon tuli Ferrarille 1967, Ferrarin kurssi kääntyi alamäkeen. Lorenzo Bandini kuoli samalla kaudella Monacon onnettomuudessa. Suurimpana tallin ongelmana oli auton epäluotettavuus, ja tallin kuljettajista Jacky Ickx voitti vuosina 1967–1969 vain yhden osakilpailun. Vaikka Amon ei koskaan voittanut Ferrarilla (eikä edes koko urallaan) F1-osakilpailua, oli hän tallinsa "lama-aikana" ehdoton ykköskuljettaja. Amon oli monessa kilpailussa monta kertaa aivan ylivoimaisessa johdossa, mutta tekninen vika pilasi haaveet voitosta lähes joka kerta. Kaudella 1968 hän ottikin kolmessa perättäisessä kilpailussa paalupaikan, mutta joka kerta kilpailu päättyi tekniseen vikaan. Muun muassa Kanadan GP:ssä Ferrarin kytkin hajosi Amonin ollessa yli minuutin johdossa toisena ajaneeseen Denny Hulmeen. Amonin lähdettyä Ferrarilta kauden 1969 jälkeen talli sai käyttöönsä uuden moottorin, josta tuli erittäin menestyksekäs.
1970-luku
Ferrarin kulta-aikaa oli 1970-luvun puoliväli ja loppu. Niki Laudan saapuminen talliin kaudeksi 1974 oli Ferrarin ensimmäinen askel kohti mestaruuksia, jonka Lauda saavutti tallissa heti seuraavana vuonna. Samalla Ferrari voitti valmistajien tittelin. Kaudelle 1976 Lauda ja hänen tallitoverinsa Clay Regazzoni olivat jälleen ajamassa kohti maailmanmestaruutta, kunnes onnettomuus Nürburgringin yli 22-kilometriä pitkällä radalla oli lähellä viedä Laudan hengen. Auto iskeytyi radan turva-aitoihin niin kovaa, että se syttyi tuleen. Kuitenkin paikalle sattuneet muut kilpailijat kävivät pelastamassa hänet ja itävaltalainen vietiin kiireesti paikalliseen sairaalaan.
vasen|pienoiskuva|Niki Lauda [[Saksan Grand Prix 1976|Saksan GP:ssä 1976.]] Laudan ei uskottu toipuvan enää kilpailukuntoon, mutta hän ei antanut periksi vaan ajoi jälleen kilpailuissa jo 38 päivää onnettomuuden jälkeen. Paluukilpailussa Lauda ajoi neljänneksi, mutta keskeytykset kauden loppukilpailuissa nostivat tasaisesti kaudella ajaneen brittiläisen McLaren-kuljettaja James Huntin lopulta maailmanmestariksi yhden pisteen erolla (ero oli ollut suurimmillaan 35 pistettä Laudaan). Ferrari voitti kuitenkin selvästi valmistajien maailmanmestaruuden, jonka se uusi seuraavana vuonna samalla, kun Lauda voitti toisen maailmanmestaruutensa. Lauda oli pitkään 15 voitollaan Ferrarin kautta aikain menestynein kuljettaja, ennen kuin Michael Schumacher voitti 16. osakilpailunsa Monacon GP:ssä kaudella 1999 jo neljännellä Ferrari-kaudellaan. Ferrari saavutti kolmannen peräkkäisen maailmanmestaruuden, joka oli tuohon aikaan ennätys.
Lauda siirtyi Brabhamille kauden 1977 päätteeksi, jolloin Ferrari tarvitsi itselleen uuden lupaavan kuljettajan. Tällaiseksi osoittautui kanadalainen Gilles Villeneuve. Villeneuve oli erittäin nopea kilpailija, jota kitsaaksi osoittautunut Enzo Ferrarikin tunnusti ihailevansa, vaikka tämä hengenvaarallisen ajotyylinsä takia saattoi rikkoa useita autoja ja ansaitsi siitä johtuen Ferrarin antaman lempinimen "Tuhon ylipappi". Villeneuvesta tuli kuuluisa jo vuoden 1979 Yhdysvaltain GP:n myötä, joiden harjoituksissa hän ajoi sateisessa säässä kaikkiaan 11 sekuntia nopeammin kuin harjoitusten toiseksi nopein. Villeneuven periaatteena oli "kaikki tai ei mitään", mikä tuossa tilanteessa kallistui hänen hyväkseen.
Samalla kaudella Villeneuve taisteli maailmanmestaruudesta tallikaverinsa eteläafrikkalaisen Jody Scheckterin kanssa. Enzo Ferrari halusi kuitenkin ajattaa ensin Scheckterin maailmanmestariksi ja käski aina tarpeen tulleen antaa Villeneuven päästää Scheckter ohitseen, minkä hän teki työtä käskettyä.
1980-luku
Villeneuven piti voittaa mestaruus kaudella 1980, mutta sitä ei tullut hänelle eikä edes Scheckterille, sillä kausi oli erittäin painajaismainen. Ferrari-kuljettajat keräsivät yhteensä vain kahdeksan MM-pistettä, jotka jättivät hallitsevan maailmanmestaritallin vasta 10:nneksi valmistajien taulukossa toiseksi vähiten pisteitä keränneenä tallina. Vain Alfa Romeo jäi pisteitä keränneenä tallina sen taakse neljällä pisteellä. Kausi 1980 söi Scheckterin motivaation täysin ja hän lopetti uransa tuohon kauteen.
Scheckterin lopetus avasi tallipaikan ranskalaiselle Didier Pironille, josta tuli Villeneuven "arkkivihollinen". Villeneuve voitti kaudella 1981 Monacon GP:n. Seuraavaksi kaudeksi Villeneuve lähti varmana tavoittamaan mestaruutta, mutta San Marinon GP:ssä Pironi ohitti Villeneuven vastoin Ferrarin käskyä vain maalin loppusuoralla. Villeneuve vannoi, ettei enää koskaan puhuisi Pironille ja sen lupauksen hän myös piti.
Kauden seuraavan osakilpailun Belgian GP:n aika-ajoissa Villeneuve tavoitteli Pironin kärkiaikaa. Hän kuitenkin ajoi suoraan päin hitaalla kierroksella olleen Jochen Massin Marchia, jolloin Villeneuven Ferrari heitti valtavat voltit ja kanadalainen lensi ulos ohjaamosta pudoten maahan ja taittaen tappavasti niskansa. Pironi johti kauden edetessä MM-sarjaa vakuuttavasti, mutta kauden 12. kilpailun sumuisissa aika-ajoissa ranskalainen, vastoin muiden toivomuksia lähti ajamaan nopeata kierrosta ja törmäsi edellä hitaalla kierroksella ajaneeseen Alain Prostiin.
1990-luvun alkupuolisko
pienoiskuva|Gerhard Berger [[Kanadan Grand Prix 1995|Kanadan GP:ssä 1995.]] Kaudeksi 1991 Ferrarille siirtyi erittäin lupaava Ranskaa edustanut Jean Alesi. Alesi oli vakuuttanut täysin kahtena ensimmäisenä Tyrrell-vuotenaan, jolloin hän oli ajanut muun muassa debyyttikilpailussaan neljänneksi. Alesi ajoi tasaisesti ja saavutti hyviä sijoituksia MM-sarjassa. Uran avausvoitto Kanadan GP:ssä 1995 luokiteltiin usein kaikkien aikojen suosituimmaksi voitoksi. Alesi ajoi voiton nimittäin Gilles Villeneuven tunnetuksi tekemällä numerolla 27 voittoon Villeneuven mukaan nimetyllä radalla. Voitosta huolimatta Alesi ei saanut lisää kilpailuaikaa tallissa, vaan hänen ja silloisen tallikaverinsa Gerhard Bergerin tilalle palkattiin kahtena edellisvuonna maailmanmestaruuden voittanut Saksan Michael Schumacher sekä brittiläinen Eddie Irvine.
Tidore
right|thumb|Tidore kuvattuna Ternatelta right|thumb|Molukkien kartta Tidore on nykyään Indonesialle kuuluva saari Molukkien pohjoisosissa Halmaheran länsipuolella. Tidoren ja viereisen sulttaanikunnan Ternaten kilpailu oli ennen eurooppalaisten tuloa kiivasta. Mausteneilikka oli yksi merkittävä syy Alankomaiden suorittamalle Molukkien ja sen ympäröimien maustesaarten valloitukselle. Eurooppalaisista kilpailivat aluksi portugalilaiset ja hollantilaiset, sittemmin myös britit. Alankomaiden Itä-Intia, johon myös Tidore kuului, siirtyi Indonesialle valtion itsenäistyessä.
Scuderia Ferrari
1996–2006: Michael Schumacherin aika
thumb|275px|Ferrari ja [[Michael Schumacher Yhdysvaltojen GP:ssä 2004.]]
Tidore
Tidorella on kerrostulivuori, joka ulottuu 1 730 metriin merenpinnasta. Saaren pinta-ala on 1 550 km2 ja asukasluku 48 648. Pääkaupunki on nimeltään Soasio, ja sinne on uudelleen rakennettu sulttaanin palatsi.
Scuderia Ferrari
1996–2006: Michael Schumacherin aika
Schumacherin tultua Ferrarille 1996 hän nousi heti kiistatta tallin ykköskuljettajaksi. Ferrarin epäluotettavuus kuitenkin maksoi maailmanmestaruuden kolmesta kauden voitosta huolimatta. Williamsin Damon Hill ja edesmenneen Gilles Villeneuven poika Jacques Villeneuve dominoivat sarjaa.