cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Mannerheimin patsas (Tampere)
Patsaan vaiheet
Aluksi oli tarkoitus, että patsas esittää Mannerheimiä vuoden 1918 kenraalinpuvussa ja seisoma-asennossa. Kaupunginvaltuusto hyväksyi hankkeen yksimielisesti syksyllä 1938.
Patsas oli tarkoitus pystyttää Tammerkosken rannalle Koskipuistoon, Verkatehtaan edustalle. Ennen talvisodan alkua paikalle ehdittiin jo asentaa patsaan jalusta. Sotien aikana patsasta säilytettiin pommituksilta suojassa Haiharan kartanossa. Kun Tampereen seudun Rintamamiesyhdistys lakkautettiin syksyllä 1944, patsashanke jäi yksityisten ihmisten hoidettavaksi. Hanketta lykkäsi myös Mannerheimin oma toivomus, ettei hänelle pystytettäisi patsasta hänen elinaikanaan. thumb|Tekstilaatta patsaan jalustassa.
Sodan jälkeen
Pari kuukautta Mannerheimin kuoleman jälkeen vuonna 1951 Tampereen kaupunginvaltuusto päätti, ettei patsasta pystytetäkään Koskipuistoon. Perustelu tähän oli, että Mannerheim on esitetty vuoden 1918 aikaisessa sotilasasussa, siis Tampereen valloittajana. Kuvanveistäjä Kalervo Kallio tarjosi Tampereelle Mannerheimin ratsastajapatsasta, joka oli jäänyt Helsingin ratsastajapatsaan toisessa suunnittelukilpailussa toiseksi. Ratsastajapatsaalle varattiin paikka Tampereen keskustasta, mutta kustannukset nousivat niin korkeiksi, että hankkeesta lopulta luovuttiin. Patsaan jalusta jäi tyhjilleen kaupungin keskustaan. Vuoden 1964 elokuussa kaupunginvaltuusto päätti, että Rintamamiesyhdistystä seurannut Vapaussoturien Huoltosäätiö voi purkaa jalustan.
Paljastaminen
Viivytysten jälkeen veistos paljastettiin 4. kesäkuuta 1956 aikanaan syrjäisellä paikalla Vehmaisten Mannerheiminkalliolla (nykyään Leinolan kaupunginosaa). Maa-alueen oli lahjoittanut maanviljelijä Kustaa Kauppila. Patsas pystytettiin uuden punagraniittisen jalustan päälle. Jalustassa on laatta, jossa lukee: ”Mannerheim seisoi tällä paikalla Tampereen valloituksen aikana huhtikuun alkupäivinä 1918”. Paljastustilaisuudessa oli Aamulehden mukaan paikalla monituhatlukuinen yleisö.
Aihe ja jalusta
Tampereen Mannerheimin patsas sai aiheensa taidemaalari Eero Järnefeltin vuonna 1933 tekemästä maalauksesta nimeltä Kenraali Mannerheim vuonna 1918 Vehmaisten sotanäyttämöllä. Siinä Mannerheim seisoo lumisessa maisemassa, taustallaan kiemurtelevia männyn oksia. Maalauksen ja veistoksen attribuutit ovat samat. Kenraalin oikeassa kädessä on piippu ja rinnalla kiikarit, sekä vasemmassa kädessä roikkuu kävelykeppi. Myös vaatetus on yhtäläinen maalauksen kanssa.
Vanhasta käyttämättä jääneestä jalustasta tehtiin Pirkkalaan jääkärimuistomerkki, joka paljastettiin vuonna 1968. Sen paikalle Koskipuistoon pystytettiin Yrjö Liipolan Paimenpoika-patsas.
Pedobear
thumb|Pedobear Pedobear on Internetissä levinnyt hymyilevänä hahmona kuvattu karhu, joka toimii pedofiilin karikatyyrinä. Pedobear on kuvafoorumi 4chanista peräisin oleva muunnelma 2channelin Kumā-nimisestä karhusta. Alkuperäisellä Kumā-karhulla ei ole kiinnostusta nuoriin tyttöihin, mistä sen länsimaalainen vastine tunnetaan. Pedobear on yksi 4chanin tunnetuimmista meemeistä.
Pedobear voidaan nähdä tapauksesta riippuen esimerkiksi pilailuna pedofiilien tai pedofiilejä mielestään kaikkialla näkevien kustannuksella, kriittisenä kannanottona nykynuorten liian paljastavaan pukeutumiseen, tai osana laajempaa yhteiskuntakritiikkiä. Helsingin Sanomien mukaan "pedokarhu" ei ole sen huolestuttavampi merkki kuin panna-sanalle hihitteleminen.
Iltapäivälehdet ovat kertoneet ainakin kahdesta kotimaisesta karhuhavainnosta. Elokuussa 2009 Pedobear esiintyi vaateliike Seppälän design-kilpailussa mukana olleessa paidassa. Seppälä poisti paidan kilpailusta sen noustua muutamassa päivässä suosituimpien mallien joukkoon. Tammikuussa 2011 Pedobear oli liitetty Nelosen verkkosivuilla Disneyn lastenohjelmaa mainostaneeseen kuvaan, josta se poistettiin ennen Iltalehden asiasta julkaisemaa artikkelia.
Onnistunein Pedobearin ujutus virallisiin kuviin tapahtui Vancouverin olympialaisissa 2010, kun kuva johon Pedobear oli lisätty muiden maskottien joukkoon, lähti leviämään eri maiden sanomalehtiin ja medioihin.
Taustaa
Pedobear syntyi vuonna 2004 4chanin keskustelualueilla. Muutamat käyttäjät siellä aloittivat sisäpiirin vitsin, jossa joku kirjoitti ASCII-taideviestin, jossa Osakaphone (viittaa Bananaphone-lauluun ja Azumanga Daioh -mangasarjan Ayumu ”Osaka” Kasugaan) sanoo jotain, ja joku toinen vastasi siihen viestillä, jossa Kumā vastaa Osakalle. Viesteistä alkoi tulla seksuaalisuuteen suuntautuneita keskustelujen edetessä, jolloin joillekin tuli mieleen, että Kumā olisi ”pedo” nuorta Osakaa kohtaan. Näin Kumāsta muunneltiin Pedobear, jonka kuvaa nähdään liitettävän muun muassa sellaisten foorumiviestien jälkeen, joissa on kuvia nuorista tytöistä.
Pedobearia tavataan liitettynä erilaisiin kuviin sekä animaatioihin. Hahmo nähdään myös muun muassa Clone Mangan Nana’s Everyday Life -verkkosarjakuvan eräässä stripissä. Negima!?-animesarjan jaksossa 9 vilahtaa Kumān tai Pedobearin kuva varoituskyltissä. Pedobear on nähty myös Fingerpori-sarjakuvassa, jossa Asko Vileniuksen otsaan isketään "pedon merkki."
Tuomo Suomalainen
thumb|300px|right|Temppeliaukion kirkko sisältä. Salinäkymä lehterin alta. thumb|300px|right|Haagan ammattikoulu2. thumb|300px|right|Hotelli Mesikämmen. Kalliokäytävä. thumb|300px|right|Espoonlahden kirkko. Alttarialue. thumb|300px|right|Haminan poliisi- ja oikeustalo. Kreikkalaiskatolisen kirkon pihalta nähtynä.
Tuomo Oskari Suomalainen (29. marraskuuta 1931 Suursaari – 1. marraskuuta 1988) oli suomalainen arkkitehti. Hän työskenteli yhdessä veljensä Timo Suomalaisen kanssa. Heidän tunnetuin suunnittelutyönsä on vuonna 1969 valmistunut Temppeliaukion kirkko Helsingissä.
Veikko Törmänen
Veikko Johannes Törmänen (s. 7. kesäkuuta 1945 Kuusamo) on suomalainen taidemaalari ja taidegraafikko. Hänen teoksiaan oli ensimmäisen kerran esillä yksityisnäyttelyssä Oulussa vuonna 1972.
Tuomo Suomalainen
Koulutus- ja työhistoria
Tuomo Suomalaisen vanhemmat olivat majakkamestari Oskar Juho Suomalainen ja sairaanhoitaja Laina Suomalainen (o.s. Esko). Hänen puolisonsa oli Eine Eva Helena Söderman.
Veikko Törmänen
1980-luvun alussa Törmänen teki tarkkaan esinekuvaukseen perustuvia guassimaalauksia, mutta siirtyi myöhemmin abstrakteihin maalauksiin ja tilataideteoksiin. Hänen 1980-luvun lopun kollaasimaalauksissaan oli laajoja värikenttiä, joiden reunoilla esiintyi pieniä tapahtumia tai niihin oli kiinnitetty esineitä.
Tuomo Suomalainen
Koulutus- ja työhistoria
Suomalainen valmistui ylioppilaaksi Haminan Lyseosta 1951 ja arkkitehdiksi Helsingin teknillisestä korkeakoulusta 1960. Hän työskenteli arkkitehtitoimistoissa Hytönen & Luukkonen 1953 ja Eliel Muoniovaara 1954–56 sekä 1958–60. Vuonna 1956 hän sai arkkitehtiveljensä Timo Suomalaisen kanssa 1. palkinnon yleisessä suunnittelukilpailussa Lappeenrantaan rakennettavasta Etelä-Saimaan ammattioppilaitoksesta. Veljekset saivat myös suunniteltavakseen tämän mittavan kohteen ja perustivat syksyllä 1956 oman toimiston, jota he johtivat yhdessä Tuomon kuolemaan asti. Tuomo Suomalainen oli sivutoimisesti assistenttina Teknillisessä korkeakoulussa 1960–63 (aine arkkitehtuuri 1).
Veikko Törmänen
1990-luvun alussa Törmäsen maalauksien hallitsevin elementti oli musta piste. Törmänen on kertonut joskus ajatelleensa, että hän tällöin räjäytti kentät mustiksi pisteiksi. Pisteessä häntä on kiehtonut se, että piste on teollisesti tuotetun kuvan peruselementti.
Tuomo Suomalainen
Arkkitehtonisesta ilmaisusta
Tuomo Suomalainen on yhdessä veljensä kanssa suunnitellut useita julkisia rakennuksia, joista moni vapaiden muotojen, korostetun materiaalintunnun ja rakenteiden visualisoinnin aktiivisuudessa poikkeaa aikakautensa suomalaisen arkkitehtuurin rationaalisesta valtalinjasta, jota vastaan vain muutama arkkitehti kapinoi. Töistä tunnetuin on kallioon louhittu Helsingin Etu-Töölössä sijaitseva Temppeliaukion kirkko (1960–69).
Veikko Törmänen
2000-luvun alussa Törmäsen maalauksissa esiintyi ristikkoaiheita, minkä jälkeen töiden keskiöön nousivat väriheijastukset. 2000-luvulla hän on tehnyt maalaustensa ohella myös teräsveistoksia ja mobileja ja teokset ovat muutenkin muuttuneet kolmiulotteisiksi, lähes veistoksellisiksi.
Tuomo Suomalainen
Arkkitehtonisesta ilmaisusta
Kirjassa Temppeliaukio – kirkko Suursaaresta länteen (Maila Mehtälä, WSOY 2003) Timo Suomalainen kertoo, kuinka arkkitehtiveljekset ensimmäisen oman työn, puhdaslinjaisen Etelä-Saimaan ammattioppilaitoksen valmistuttua 1960 alkoivat kaivata töissään pääsyä ehdottomuudesta vapauteen, vaistonvaraisuuteen ja inhimilliseen moni-ilmeisyyteen. Rakennustaiteellisessa mielessä he pyrkivät nyt järkipohjaisesta suunnittelusta edelleenkään tinkimättä saattamaan kaikki, myös toiminnalliset ratkaisut alitajuntaa luotaamalla kohti toteutusta. He kunnioittivat rakennuspaikkaa antaen sen erityispiirteiden - usein luonnon - osallistua suunniteluun.
Veikko Törmänen
Työskennellessään neliö- ja ruudukkoaiheiden parissa Törmänen selitti työskentelytapaansa: "Tavoitteenani on työskennellä aiheettomasti. Ruutu, neliö, on maailman vanhin ja käytetyin muoto. Anonyymina sen sovellusmahdollisuudet ovat loputtomat. Myös sen symboliarvo edestakaisen ja ylösalaisen liikkeen mahdollistajana on merkittävä. Ruudun voi aistia pimeässäkin ja sen rakenne rajaa myös valon." Neliön muodon Törmänen on kokenut kiinnostavaksi myös, koska se ei hänen mukaansa anna mitään horisontaalisesti tai pystysuunnassa. Törmänen kokee neliön olevan neutraali ja paikallaan, mutta hänestä on kiehtovaa etsiä tähän staattisuuteen liikettä ja optisia harhoja.
Tuomo Suomalainen
Arkkitehtonisesta ilmaisusta
Vuonna 2000 Amerikan arkkitehtiliiton (AIA) kunniajäseneksi kutsutun Timo Suomalaisen varsinaiseksi ansioksi amerikkalaisen arkkitehdin Gerald Moorheadin kokoamassa materiaalissa katsotaan veljesten yhteinen ja Timo Suomalaisen myöhempi edelleen ilman trendejä ja visuaalista pakkopaitaa toteutettu arkkitehtuuri; sen laaja-alaisuus, esimerkillisyys ja runollisuus.
Suomen Arkkitehtuurimuseo vastaanotti keväällä 2020 kokoelman, joka on kattava läpileikkaus Tuomo Suomalaisen ja hänen veljensä Timo Suomalaisen työskentelystä.
Veikko Törmänen
Ullamaria Pallasmaan mukaan Törmänen näyttää 2000-luvulla vapautuneen kaikista pidäkkeistään ja teokset säteilevät keksimisen ja kauneuden riemua. Keskeisessä osassa hänen taiteessaan ovat peruselementit: neliö, suorakaide ja ympyrä.
Tuomo Suomalainen
Poimintoja työluettelosta
Toteutettuja töitä on yhteensä noin 140 (suunnitelmat yhteisiä Timo Suomalaisen kanssa):
Veikko Törmänen
Törmästä on pidetty pelkistäjänä, jonka abstrakteissa töissä pääosaa näyttelevät väri, muoto ja niiden suhde toisiinsa. Törmänen onkin todennut, ettei hän ole töillään tarinankertoja. Hänen ilmaisunsa on usein minimalistista ja hän hyödyntää teoksissaan vastavärejä, joiden avulla hän saa värit näyttämään voimakkaammilta. Omien sanojensa mukaan hän on yksiulotteisissa teoksissaan lähes aina halunnut ilmentää liikettä ja vuorovaikutusta, eräänlaista erilaisten elementtien peilausta keskenään. Törmäsen mukaan työhuoneella työt ovat omia yksikköjään, omaa luulottelua ja lopullinen tulos paljastuu vasta näyttelytilassa, konkretiassa. Törmäsen tavassa tehdä taidetta on nähty viittaussuhteita taidehistorian kerrostuneisiin perinteisiin ja muun muassa Piet Mondrianiin, Yves Kleiniin ja Josef Albersiin.
Tuomo Suomalainen
Poimintoja työluettelosta
Kappelit:
Veikko Törmänen
Hänen teoksiaan on muun muassa Suomen valtion, Kuusamon kaupungin, Oulun kaupungin, Sanomalehti Kalevan, Oulun taidemuseon, Nykytaiteen museo Ars Novan, Norrbottenin läänin, Kempeleen ja Kiimingin kuntien, Alkon, Nokian, Kansaneläkelaitoksen ja Posti Groupin kokoelmista. Törmänen on tehnyt myös yhteistyötä arkkitehtien kanssa ja saanut tehtäväkseen useita julkisia teoksia vuodesta 1979 alkaen. Esimerkkejä Törmäsen julkisista teoksista ovat Oulun tuomiokirkon vuonna 1997 valmistunut Elämänkaari-maalaus ja Oulun lääninhallituksen vierashuoneiston olohuone, joka on Törmäsen kokonaistaideteos Liikahdus, ja käsittää olohuoneen seinien maalaamisen sekä takan ja siihen liittyvän peilisommitelman suunnittelun sekä pöydän, nojatuolin ja erillisen maalauksen. Hänelle on myönnetty työstään lukuisia palkintoja ja tunnustuksia ja hän sai valtion taiteilijaeläkkeen vuonna 2009.
Tuomo Suomalainen
Palkinnot yleisissä arkkitehtuurikilpailuissa
Vuoden 1967 jälkeen ei osallistumista yleisiin kilpailuihin.
Veikko Törmänen
Törmäsen pitkäaikainen harrastus on close up -taikatemppujen tekeminen. 1960-luvun lopulla muutettuaan Ouluun hän oli osa oululaista taikurijoukkoa, johon kuuluivat muuan muassa Taikuri Luttinen (oik. Jarmo Luttinen), Markku Karvo, Sampo Karjalainen ja Markku Oivo. Joni Pakasen mukaan Törmänen on yksi maamme taitavimmista korttien käsittelijöistä.
José Manuel Abascal
José Manuel Abascal (s. 17. maaliskuuta 1958) on espanjalainen entinen 1 500 metrin juoksija, joka voitti pronssia vuoden 1984 kesäolympialaisissa. Vuonna 1986 hän juoksi ennätysaikansa 3.31,13. Vuoden 1987 sisäratojen maailmanmestaruuskilpailussa hän saavutti hopeaa.
Abascal voitti Espanjan mestaruuden 1 500 metrillä vuosina 1978, 1981, 1982, 1984 ja 1985.
Ludvig (Ranskan kruununprinssi, 1729–1765)
thumb|Kruununprinssi Ludvig, Anne Baptiste Nivelonin maalaama muotokuva vuodelta 1764. Ludvig (4. syyskuuta 1729 – 20. joulukuuta 1765) oli Ranskan kruununprinssi eli dauphin. Hän oli kuningas Ludvig XV:n vanhin ja ainoa aikuiseksi elänyt poika, joka kuitenkin kuoli ennen isäänsä. Kruununprinssi Ludvig oli Ranskan kuninkaina toimineiden Ludvig XVI:n, Ludvig XVIII:n ja Kaarle X:n isä.
Ludvig oli kruununprinssi syntymästään alkaen. Hänen äitinsä oli puolalaissyntyinen kuningatar Maria Leszczyńska. Ludvig rikkoi välinsä isänsä kanssa, kun hän 15-vuotiaana vasten tämän käskyjä seurasi tätä Itävallan perimyssodan rintamalle, joten hänen vaikutusvaltansa Ranskan päätöksentekoon jäi vähäiseksi. Ludvig naitettiin 15-vuotiaana prinsessa Maria Teresia Rafaelan, Espanjan kuningas Filip V:n tyttären kanssa. Heille syntyi vuonna 1746 yksi tytär, mutta Maria Teresia kuoli kolme päivää synnytyksen jälkeen. Seuraavana vuonna Ludvig nai Saksin prinsessa Maria Josephan, vaaliruhtinas Fredrik August II:n tyttären. He saivat kahdeksan lasta. Toisin kuin isänsä, Ludvig oli uskollinen aviomies. Hän kuoli tuberkuloosiin 36-vuotiaana vuonna 1765. Kruununprinssiksi tuli hänen vanhin poikansa, tuleva kuningas Ludvig XVI, joka sittemmin syrjäytettiin ja teloitettiin vallankumouksen aikana. Kolmen kuninkaaksi edenneen pojan ohella Ludvigin ainoat aikuisiksi eläneet lapset olivat kaksi tytärtä, Sardinian kuningatar Maria Clotilde ja vallankumouksen yhteydessä teloitettu prinsessa Elisabet.
Bunyavirukset
Bunyavirukset (Bunyaviridae) ovat vaipallisia yksisäikeisiä 100–120 nm:n läpimittaisia RNA-viruksia, jotka ovat saaneet nimensä Ugandassa sijaitsevan Bunyamweran kaupungin mukaan. Suomessa yleisin bunyavirus on Inkoo-virus, ja se on eristetty hyttysestä. Bunyavirus heimoon kuuluu useita eri virusryhmiä mm. hantavirus, joka ainoana virusryhmässä ei leviä niveljalkaisten avulla, toisin kuin muut ryhmään kuuluvat virukset, joita tavataan ympäri maailmaa.
Viruksen isäntäeläiminä pidetään suurnisäkkäitä ja se leviää hyttysten välityksellä.
Suomessa ja varsinkin Lapissa, missä on paljon hyönteisiä, väestön vastustuskyky on 70 % ja ylikin, etelämpänä vastustuskyky on 20 %. Suomessa esiintyvä Inkoo-virus aiheuttaa aivotulehdusta, enkefaliittia, mutta tätä tavataan kuitenkin harvoin. Yleensä oireet ovat lieviä tai piileviä, subkliinisia. Toisessa ääripäässä Inkoo-virus saattaa aiheuttaa lyhyen, mutta rajun aivotulehduksen. Tällaista muotoa on tavattu lähinnä lapsilla ja nuorilla. Koska virusta levittää hyttynen, tartuntoja ei tapaa yleensä muulloin kuin kesäaikaan.
Bunyavirukset
Inkoo-virus (Kalifornian enkef. ryhmä) Esiintymisalue Fennoskandia, entinen NL. Levittäjä Hyttynen
Uukuniemi-virus Esiintymisalue  Fennoskandia, Itä-Eurooppa Levittäjä Puutiainen
Krimin-Kongon verenvuotokuume Esiintymisalue  Afrikka, Aasia, Itä-Eurooppa  Levittäjä  Puutiainen, ja leviää myös suoraan eläimestä tai potilaasta
Rift Valley Fever Esiintymisalue  Afrikka  Levittäjä  Hyttynen
Hietasääskikuume Esiintymisalue  Välimeren maat  Levittäjä  Hietasääski
Bunyavirus on arbovirus
Bunyavirukset kuuluvat arbovirus-ryhmään. Ennen virukset ryhmiteltiin leviämistavan tai virusinfektion oireiden mukaan. Arbovirus, (arbo=arthropod-borne=niveljalkaisten levittämä). Muita tärkeitä arboviruksia:
Kompleksisuusteoria
Kompleksisuusteoria on holistinen ja monitieteinen tutkimusote, jota voidaan pitää eräänä systeemiteorian johdannaisena. Kompleksisuusteoriaan kuuluu useita tutkimussuuntauksia ja koulukuntia.
Taustaa
Kompleksisuusteoriassa korostetaan kokonaisvaltaista ajattelua, jossa erilaisten ilmiöiden väliset riippuvuussuhteet nähdään osana yhteisöllisten ja taloudellisten järjestelmien toimintaa. Kompleksisuusteoriassa painotetaan järjestelmän osien ominaispiirteiden sijaan järjestelmän osien välistä vuorovaikutusta. Osien välisestä vuorovaikutuksesta johtuen järjestelmän lopputulos on enemmän tai vähemmän kuin osiensa summa. Toisin kuin systeemiteoriassa, jossa kompleksisuus nähdään vuorovaikutuksen seurauksena, kompleksisuusteoriassa kompleksisuus nähdään järjestelmän perusominaisuutena ja kehittymisen edellytyksenä.
Kompleksisuusteorian avulla on pyritty ymmärtämään muun muassa biologiassa luonnon ekosysteemien käyttäytymistä, geenien ja solujen toimintaa, yhteiskunnassa kansantalouksien kehittymistä, uusien teknologioiden leviämistä, verkostoja sekä innovaatioiden syntymistä ja organisaatioiden muutosten toteuttamista.
Murrayn mukaan kompleksisuusteoriaa voidaan pitää yhtenä "uusien tieteiden" edustajana. Muina uusien tieteiden edustajina Murray mainitsee kaaos- ja katastrofiteoriat.
Joissakin yhteyksissä kaaosteoriaa ja kompleksisuusteoriaa on pidetty toistensa synonyymeinä. Kaaos ja kompleksisuus eivät kuitenkaan tarkoita samaa asiaa. Esimerkiksi Maula (perustuu Mitleton-Kelly ) havainnollistaa eroja seuraavasti: ”kaoottinen systeemi muodostuu sellaisten sääntöjen ja säännönmukaisuuksien iteroinnista, jotka pysyvät vakioina. Kompleksinen systeemi sen sijaan kehittyy ja muuttaa vuorovaikutuksen sääntöjä. Kaaosteorian soveltaminen sosiaalisiin systeemeihin merkitsisi oletusta, että inhimillinen toiminta on pelkistettävissä pysyviin sääntöihin ja lakeihin, ja että se on näiden sääntöjen hallitsemista.”
Aiheesta muualla
نظرية التعقيد Complexity theory Teorija složenosti (razdvojba) Теория сложности
Suomalaisen taruston maantiede
Suomalais-karjalaisessa mytologiassa ja kalevalaisessa runoudessa esiintyy lukuisia paikkoja ja paikannimiä. Monet näistä, kuten esimerkiksi Karjala ja Imatra, ovat selvästi yhdistettävissä nykyisin tunnettuihin paikkoihin. Jotkut myyttiset paikat ovat kuitenkin kiehtoneet ihmisten mielikuvitusta, ja niiden sijainneista on kehitetty niin oppineita kuin kansanomaisiakin teorioita. Myös myyttejä tunteneilla runonlaulajilla on ollut omia käsityksiään tarunomaisten paikkojen sijainneista.
Sankarien maan ja Pohjolan sijainti
Tutkijat ja maallikot ovat Kalevalan julkaisusta lähtien olleet kiinnostuneita varsinkin sankarien maan ja Pohjolan sijainneista, joiden sijoittamiseksi kartalle on tehty aikojen kuluessa useita ehdotuksia.
Karjalassa
Joidenkin tulkintojen mukaan kalevalaisten kertomusten keskeisten sankarien kotimaa on Karjalassa, sillä sieltä on kerätty rikkain runous. Tämä on usein ollut myös haastateltujen runonlaulajien käsitys, he kun ovat usein ajatelleet sankarien asuneen omalla kotiseudullaan. Rikkain tarusto on taltioitu nimenomaan Karjalasta, joka on merkittävimpien runonlaulajien kotiseutua.
Yleisesti itämerensuomalaisten asuinalueilla
Erään näkemyksen mukaan mytologiaa ja kansanrunoutta olisi tunnettu jotakuinkin yhtä paljon eri itämerensuomalaisten ryhmien keskuudessa, mutta eri alueiden erilaisista oloista johtuen ne olisivat säilyneet jossain paremmin kuin toisaalla. Länsi-Suomi kuuluisi niihin alueisiin, joissa mytologia ja kansanrunous olisivat rapistuneet erityisen paljon johtuen esimerkiksi suvaitsemattomammista uskonnollisista oloista. Tähän viittaisivat esimerkiksi Viron kansanrunojen ja Kalevalan yhteinen paikannimistö.
Lounais-Suomessa
Erään käsityksen mukaan eräät merkittävimmät myyttiset paikat olisivat sijainneet Länsi- ja Lounais-Suomessa, ja Pohjola olisi sijainnut näiltä alueilta pohjoiseen päin. Länsi- ja Lounais-Suomessa (ehkä yhdessä Viron kanssa) olisi myös ollut rikkain runous, ja sen aiheita olisi siirtynyt Karjalaan, josta ne on taltioitu. Sittemmin länsisuomalainen mytologinen perinne olisi rapistunut, mutta sen jälkiä olisi säilynyt runsaasti Karjalan seudun mytologioissa.
Näkemystä on perusteltu Lounais-Suomen rikkailla arkeologisilla löydöillä ja "kalevalaisella" paikannimistöllä. Esimerkiksi paikannimiä, joissa esiintyy eräiden keskeisten myyttisten henkilöiden nimiä, esiintyy selvästi eniten lounaisessa Suomessa. Lounais-Suomeen keskittyvät esimerkiksi paikannimet, jotka perustuvat nimiin Väinämöinen, Ilmarinen, Kaleva ja Untamo, ja näiden läheisiin muunnoksiin. Nimeen Ahti perustuvia talonnimiä ja sukunimiä esiintyy Etelä-Suomessa ja Karjalankannaksella.
Nimi Ilmari ja Väinämöisen nimeä muistuttavat henkilön- ja sukunimet ovat historiallisesti keskittyneet tiiviisti Varsinais-Suomeen ja Satakuntaan. Tämä ei osoita, että myyttinen Väinämöinen tai Ilmari(nen) olisi ollut jonkun varsinaissuomalaisen tai satakuntalaisen suvun kantaisä, vaan kertoo vain nimien olleen käytössä näillä seuduilla. Jos nimien käytöllä oli yhteys mytologiaan, niin pikemminkin niin päin, että viisaudestaan tunnettuja ihmisiä on alettu kutsua tunnetun myyttisen tietäjän nimellä, ja taitavia seppiä myyttisen seppäsankarin nimellä.
Hämeenkyrössä esiintyi runsaslukuinen Joukahaisen suku vielä 1500-luvulla. Hämeenkyrössä oli vahva pohjankäynnin, siis pohjoiseen suuntautuvan eränkäynnin perinne, mutta hämeenkyröläisiä itseään ei sentään pidetty lappalaisina, kuten taruston Joukahaista. Joukahaista vastaava hahmo esiintyy tosin taruissa usealla muullakin samantapaisella nimellä.
Myyttisten henkilöiden nimien yhteys todellisiin lounaissuomalaisiin paikannimiin ja sukunimiin ei osoita, että jokin myyttinen henkilö olisi asunut tai vaikuttanut siellä, tai ollut yleensäkään todellinen henkilö. Siitä on kuitenkin tulkittu, että näihin henkilöihin liittyvistä kertomuksista olisi Lounais-Suomessa pisimmät perinteet.
Tiedetään, että varsinkin Länsi-Suomessa on ollut tapana nimittää omista asuinalueista pohjoisessa päin sijaitsevia paikkoja ja alueita nimillä, joissa on mukana sanavartalo "pohja". Tiedetään esimerkiksi, että monen länsisuomalaisen vesialueen etäistä pohjoispäätä on sanottu Pohjanperäksi, ja pohjanperä on voinut olla vesistön pohjoispohjukkaa tarkoittava yleisnimikin. Myös nimeä Pohjola on käytetty sekä paikannimenä, että yleisempänä nimityksenä pohjoisemmista seuduista. Pohja on usein runoissa Pohjolan synonyymi. Pohja-nimistön länsisuomalaisuuden perusteella on arveltu, että myyttinen Pohjola olisi ehkä juuri länsisuomalaisten käsityksistä peräisin. Tämä ei kuitenkaan tarkoita, että jokin todellinen Länsi-Suomen Pohja-paikka olisi myyttinen Pohjola. Pikemminkin Pohjolaan on kerääntynyt käsityksiä ja mielikuvia monesta eri paikasta, jotka sijaitsevat pohjoisessa päin Länsi- ja Lounais-Suomen vanhoilta maanviljelyseuduilta. Maantieteellisesti merkittävimmät Pohja-nimistöön kuuluvat paikat, kuten Pohjanlahti ja Peräpohjola, lienevät kuitenkin vaikuttaneet myyttisiin käsityksiin eniten. Pohjanmaan nimi, sekä käsitys sen nimisestä alueesta, on luultavasti vasta keskiaikana syntynyt, joten Pohjanmaa maakuntana ja nimenä ei liene vaikuttanut niin merkittävästi myyttiseen Pohjolaan.
Karjalassa, josta Pohjola-tarinoita on kerätty merkittävästi, kuitenkin vastaavalla tavalla pohjoiseen sijoittuvia seutuja kutsuttiin yleensä Lapiksi. (Lapiksi nimettiin ja kutsuttiin pohjoisia alueita lounaisessakin Suomessa, mutta Lounais-Suomessa joka tapauksessa olivat yleisenä käytössä myös Pohjola- ja Pohja-nimitykset. Lappalaiset- ja Lappi nimityksistä lisää tietoa artikkelissa Lappalaiset) Karjalassa Pohjola-nimi elikin lähinnä myyteissä, eikä niinkään tunnetussa maantieteessä. Vaikka monet käsitykset Pohjolasta ja Pohjolan nimi olisivat saaneet alkunsa Länsi-Suomesta, on luultavaa, että nämä omaksuneet karjalaiset liittivät siihen myös omia käsityksiään alueista, jotka heidän kannaltaan sijaitsivat pohjoisessa.
Pohjolan sijaintia Pohjanlahden perukoilla on perusteltu myös runojen maantieteellisillä kuvauksilla, jotka tosin ovat yksityiskohdiltaan moninaisia ja vaihtelevia, ja siten hyvin epävarmoja. Pohjolaan joka tapauksessa kuljetaan meritse, kuten myös Länsi-Suomesta Pohjanlahden rannoille. Merelliset aiheet ja ympäristöt ovat muutenkin voimakkaasti esillä monissa kansanrunoissa.
Pohjola Ruotsissa tai Gotlannissa
On tehty joitakin yrityksiä sijoittaa Pohjola Suomen aluetta kauemmas ja etelämmäs, esimerkiksi Manner-Ruotsiin tai Gotlantiin. Näillä teorioilla ei enää ole laajaa kannatusta. Gotlannin vanhaksi nimeksi oletettu Vuojola esiintyy toisinaan kalevalaisessa runoudessa, ja Pohjolan emäntä mainitaan kerran vankkanenäiseksi Vuojolaiseksi. Vuojolainen on kuitenkin tarkoittanut myös muun muassa lappalaista.
Matti Klingen teoria
Matti Klinge esitti 1980-luvulla teoksessaan Muinaisuutemme merivallat, että Kalevala olisi sijainnut Viron pohjoisosat ja eteläisen Varsinais-Suomen käsittäneellä alueella.
Pohjola olisi sijainnut Mynämäenlahden pohjoispuolella ja käsittänyt Vakka-Suomen ja Satakunnan, jotka olisivat jo tuohon aikaan olleet satakuntalaitoksen kautta valtiollisessa yhteydessä Ruotsin kanssa. Sammosta käyty taistelu kuvaisi tässä mallissa kiistaa Halikon alueen kauppaoikeuksista rautakauden loppupuolella.
Folkloristiikan ja historiantutkimuksen piirissä Klingen teoriaan on suhtauduttu varsin torjuvasti. Kansanrunoudentutkija Väinö Kaukonen luonnehtii sitä ”fantastiseksi kuvitelmaksi” ja ”haavekuvaksi”.
Mytologinen Pohjola
Nykyisin tutkijat eivät enää yritä sijoittaa Pohjolaa kartalle mihinkään yhteen tiettyyn paikkaan. Pohjola on ensisijaisesti mytologinen tuonpuoleisen paikallisuus, vaikka siihen onkin yhdistynyt mielikuvia pohjoisista alueista, kuten Pohjanmaasta tai Lapista. Vastaavasti kuin äärimmäisessä etelässä taivaankannen reunalla on kuuma Lintukoto, on äärimmäisessä pohjoisessa, maailmanpylvään juurella, kylmä Pohjola, johon yhdistyy myös käsityksiä kuolleiden asuinsijasta. Pohjolaa on myös käytetty selittämään tautien, vihollisten, pimeyden, kylmän ja pahan alkuperää.
Rudolf Dillströmin käsitys
Insinöörikomentajakapteeni Rudolf Dillström julkaisi 1927 kirjan Kalevala ja meri, jossa hän esitti oletuksen nykyisestä Varsinais-Suomesta Kalevalan runouden syntypaikkana. Hän päätyi tähän näkemykseen Kalevalassa esiintyvien vesialueiden nimitysten perusteella. Dillströmin mukaan meri johdannaisineen esiintyy Kalevalassa 202 kertaa, kun järvi vain 14 kertaa ja joki 82 kertaa. Kalevassa mainittujen luonnonpiirteiden perusteella sijainti tarkentui Varsinais-Suomeen. Ilmansuunnista luode on kirjassa mainituin ja hän katsoi viittaavan Lounais-Suomen rantaviivan suuntaan. Dillströmin käsitystä tukevia todisteita, esimerkiksi arkeologisia löytöjä, ei ole olemassa.
Paavo Haavikon teoria
Kalevalan maantieteeseen liittyvistä teorioista omaperäisimpiä lienee Paavo Haavikon 1970-luvulla esittämä ajatusleikki, jonka mukaan Pohjola olisi ollut Konstantinopoli, Pohjan Akka Bysantin keisarinna ja Sampo bysanttilainen rahanlyöntikone.
Kimmo Aaltosen teoria
Kimmo Aaltonen on esittänyt spekulaation, jonka mukaan Sampo kuvaisi Saarenmaalle pudonnutta Kaalinjärven synnyttänyttä rautameteoriittia. Varhaisella pronssikaudella pudonneen rautameteoriitin sisältämä, maastoon siruina satanut elementtirauta olisi ollut erittäin arvokasta, sillä vaikka rautaa kyettiin muokkaamaan, sitä ei osattu erottaa malmista. Valtava tapahtuma olisi säilynyt kansan muistissa Sampo-kertomuksena sekä runoina tulen kivuista.
Lappi
Lappi oli mytologisesti merkittävä paikka, ja sieltä olivat peräisin pelätyt ja taikavoimaiset lappalaiset. Lappi tarkoitti useilla ryhmillä omaa erämaata tai pohjoisessa päin sijaitsevia syrjäseutuja. Nämä olivat usein kaukanakin nykyisin Lappina tunnetusta alueesta.
Rutja ja Turja yhdistettiin usein Lappiin. Näillä voitiin ehkä myös erikseen viitata Ruijaan tai Kuolaan.
Untamon ja Kalervon kotipaikat
Untamon ja Kalervon ja näiden sukujen välisiä taisteluita kuvaaviin kertomuksiin on toisinaan liitetty oikeita maantieteellisiä alueita. Esimerkiksi Untamon nimelle sukua olevia paikannimiä on runsaasti Länsi-Suomessa. Untamon nimi lienee rautakautinen laina germaanisista kielistä. Esimerkiksi Timo Heikkilä on arvellut, että tarujen Untamo olisi henkilöitymä germaanista vaikutusta saaneesta Länsi-Suomen rautakautisesta väestöstä. Kalervon suvun sijoittaminen kartalle on vaikeampaa. Kalervoa kutsutaan myös Kalevaksi ja hänen poikaansa Kullervoa Kalevanpojaksi. Kalevanpojat olivat monien alueiden tarinaperinteissä useimmiten jättiläisiä, jotka pakenevat yhä syvemmälle syrjäseudulle leviävän uudisasutuksen tieltä, kuten toisissa tarinoissa peikot, pakanat, lappalaiset tai hiidet. Timo Heikkilä olettaa, että Kalevanpojissa (siis myös Kalervon suvussa) ja olisi lappalais-tarinoiden tapaan muistumia sisä-Suomen ihmisryhmistä eri aikakausilta. Sisä-Suomen väki (myös aikanaan hämäläiset ja näiden edeltäjät) oli ehkä usein konflikteissa lounaisen ja läntisen Suomen väestön kanssa, mutta joutui monissa tapauksissa lopulta väistymään tai sulautumaan näiden tieltä.
Saari
Saari on kalevalaisessa runoudessa paikka, joka on yleensä yhdistetty Saarenmaahan. Ahti on saarelainen soturi ja kuningas, mutta toisaalta Kalevalassa Ahtiin samaistettu Lemminkäinen käy vain saarella pakomatkalla ja neitoja makaamassa.
Sarajas
Sarajas on äärimmäisen pohjoisen myyttinen meri, jonka nimi on todennäköisesti arjalaisperäinen. Sarajas sijaitsi myyttien maailmassa, täysin tunnetun maailman ulkopuolella.
Rutjan koski
Rutjan koski (myös Kinahmi) oli tulinen ja raivokas meripyörre kaukana pohjoisessa. Sinne manattiin tauteja, ja Väinämöisen kerrottiin lopulta paenneen sitä kautta. Se saattoi olla reitti tuonpuoleiseen eli vainajalaan. Rutja viittasi Ruijaan, tai jos kertoja ei osannut Ruijaa erottaa muusta Lapista, niin pohjoiseen Lappiin ylipäätään. Lapissakin uskottiin tällaiseen pyörteeseen Jäämeressä. Carta marinassa pyörre löytyy Lofoottien eteläpuolelta.
Luotola
Luotola on perinteisesti yhdistetty Ahvenanmaahan, ja Ahvenanmaata tiedetään myös kutsutun toisinaan Luotolaksi. Luotola kuitenkin lienee ollut yleisnimi, joka tarkoitti saaristoa, joten voi olla että muitakin saaristoja on kutsuttu luotoloiksi.
Luotolan rikkaudet mainitaan toisinaan; ne ovat kolikkoja, joita hallitsee ja laskeskelee Ahti. Merisestä ympäristöstä huolimatta Ahti tarkoittanee tässä ihmishahmoa; sankaria ja kuningasta, eikä niinkään merenhaltijaa.
Vuojola
Vuojola merkitsi ennen vanhaan Gotlantia, mutta taltioiduissa tarinoissa se ei ole järjestelmällisesti viitannut Gotlantiin. Vuojolaa käytettiin melko vapaasti vieraiden paikkojen nimityksenä. Esimerkiksi Pohjolan emäntää Louhea kutsutaan eräässä runossa vuojolaiseksi, ja vuojolainen on myös ollut lappalaista tarkoittava nimitys.
Utuinen niemi
Utuinen niemi tai terheninen (=sumuinen) saari on hyvin yleisesti kansantarinoissa esiintyvä paikka tai paikan kuvaus. Joissain kertomuksissa se sijaitsee matkan varrella Pohjolaan mentäessä. Utuisella niemellä tuskin viitataan järjestelmällisesti mihinkään oikeaan niemeen, vaan se on yleensä runollinen elementti, joka on helposti muistettavissa toisintoineen: nenässä utuisen niemen, päässä saaren ternehisen. Aku Ankka -tarinassa Sammon Salaisuus utuinen niemi kuitenkin paikallistetaan Mustasaareen.
Niemi esiintyy monissa yhteyksissä: neidot viettävät siellä aikaa ja huutelevat ohikulkijoille, Väinämöinen veistää ja soittaa kanneltaan, Aino hukuttautuu, Ison tammen ravinteiksi kerätään kaislaa, jotka Tursas polttaa, ja Sampoa jopa suunniteltiin vietäväksi sinne.
Uusilinna
Karjalaisten tiedetään kutsuneen Novgorodia Uudeksilinnaksi. Nimi esiintyy myös karjalaisissa kansanrunoissa.
Tuonela, Manala
Kuolleiden maan Tuonelan eli Manalan kerrotaan perinteestä riippuen sijainneen joko tyynen mustan joen tai tulisen kosken takana tai maan alla. Käsitys veden takana olevasta Tuonelasta liittyy ehkä kalmistosaariin, saariin joissa oli hautausmaa eli kalmisto. Jotkut ovat voineet samaistaa myyttisen Tuonelan ja paikallisen kalmiston. Toisaalta eräät Vienanjoen rannalla asuneet suomensukuiset ovat lähettäneet vainajat Vienanjokea pitkin pohjoiseen, Vienanmerelle. Tutkijat kuitenkin arvelevat, että yleisemmässä käsityksessä Tuonela sijaitsi maan tai veden alla, usein myös pohjoisessa päin. Tuonela saattoi jopa olla litteän maanpinnan toisella puolella ylösalaisin elävien maailmaan verrattuna.
Lintukoto
Lintukoto eli taivaan ääri sijaitsi kaukana etelässä, missä taivaankannen reunat olivat lähellä maata. Se oli täysin myyttinen paikka.
Luonnonhaltijoiden valtakunnat
Muun muassa Tapiola, Ahtola ja Hiitola ovat luonnonhenkien kotipaikkoja. Monet ovat kokeneet näiden sijaitsevan lähiseudulla tai luonnossa yleisesti.
Taistelupaikat
Tarusto tuntee useita kertomuksia suurista taisteluista ja taistelutantereista. Tappotannerten kauhistuttavuutta kuvaillaan värikkäästi: veri tahrii vaatteet ja ruumiita ja niiden osia lojuu maassa läjittäin. Samankaltaista kuvausta on ilmeisesti käytetty monista historiallisista taisteluista. Tapahtumapaikoiksi mainitaan muun muassa Puola, Tanska, Narva ja Venäjä. Puolan, Tanskan ja Narvan nimet sekä nimitys "Ruotsin suuri sota" näiden taistelukuvausten yhteydessä lienevät peräisin lähinnä suuresta Pohjan sodasta. (Tanskasta taistelupaikkana lisää alempana kappaleessa Tanska) Taistelupaikat esiintyvät myös loitsuissa, joissa niihin manataan ihmisten sairauksia ja tauteja. Tappotantereilla nimittäin riittää lihaa ja luuta vaikka nälkäiselle, eikä taudin siis tarvitse kalvaa eläviä.
Tarkempia, tiettyihin taisteluihin kiinteämmin liittyviä kuvauksia on kansantarinoiden kuvauksissa suomalaisten ja karjalaisten lähipiirissä käydyistä historiallisista taisteluista, ryöstöretkistä ja vainoista. Osa näistä kertomuksista on niin sanottuja vainolaistarinoita, joissa paikallinen sankari puolustautuu vihollisia vastaan. Näiden kertomusten henkilöt ovat usein historiallisia, puolihistoriallisia tai perustuvat etäisesti todellisiin henkilöihin. Tapahtumia ja henkilöiden ominaisuuksia on kuitenkin usein kansanomaisella tavalla väritetty, liioiteltu ja muokattu runsaasti, ja aineksia on toisinaan myös lainattu muista kertomuksista. Usein kansanperinne on osannut kertoa tarkasti, missä mikäkin tällaisen kertomuksen käänne on tapahtunut. Tämän kaltaisten tarinoiden henkilöitä ovat esimerkiksi Kirmukarmu, Hunnun Herra, Matti Kurki, Vorna, Musta-Nykyri, Sotidrokhima ja Laurukainen.
Muistitiedot rajoista
Eri puolilta Suomea tunnetaan kansanperinnettä, joka kertoo jossain lähistöllä olleen aikaisemmin hallintoalueen tai valtakunnan rajan. Osa näistä liittyy selvästi joihinkin historiallisiin rajoihin joko maakuntien, kirkollisten hallintoalueiden tai valtakuntien välillä. On paljon jopa yksittäisten maatilojen rajoista kertovia tarinoita. Historiallisiin rajoihin liittyvät myös jotkin paikannimet. Usein kertomuksiin rajoista liittyy taisteluita.
Hämeessä, Jämsässä tunnettiin perimätieto, että lähistöllä olisi sijainnut vihollisen raja, ja että paikalla olisi käyty verisiä taisteluita venäläisiä vastaan. On arveltu, että Hämeen eräät linnavuoret, varsinkin Päijälän linnavuori, liittyisivät näihin kertomuksiin. Päijälän linnavuorelta on löytynyt erityisen paljon aseita ja varusteita, ja arvellaan, että siellä on käyty niin hurja taistelu, että paikasta on tullut tabu, jonka vuoksi arvokkaita aseita ei ole käyty hakemassa. Oletetaan, että alueella olisi ehkä 1100-1200 luvuilla sijainnut nautinta- tai hallintoalueiden raja. Toinen puoli olisi kuulunut hämäläisille, toinen karjalaisille.
Ruotsi, Venäjä ja Suomi
Ruotsi ja Venäjä esiintyivät kalevalaisissa runoissa yleisesti, eikä niiden tulkinnassa juuri ole epäselvyyttä. Suomen ollessa osa Ruotsia myös Suomea ja suomalaisia kutsuttiin karjalaisten ortodoksien piirissä ehkä useinkin Ruotsiksi ja ruotseiksi. Myös nimi Suomi tunnettiin yleisesti. Suomi saattoi merkitä Varsinais-Suomea tai suomalaisten asuttamia maita.
Viro
[[Gustaf Cederström: Voitto Narvassa vuonna 1700 (1910)|thumb|190px]] Viro esiintyy suomalaisessa ja karjalaisessa runoudessa melko usein, mutta joskus vain jonkun toisen paikannimen, kuten Inkerin toisintona. Virosta tulee usein ihmeitä tekevä tai ihmeteoissa epäonnistuva vieras, kuten Virokannas. Virolaisilla oli kuitenkin myös oma kalevalaisen runouden perinteensä, joka luonnollisesti käsittelee Viroa paljon.
Saksa
Saksa mainitaan toisinaan, mutta sillä ei ole suurta mytologista merkitystä suomalaisille tai muille fennoskandian itämerensuomalaisille. Saksalaisiin oltiin yhteydessä lähinnä kaupankäynnin merkeissä, ja saksalaisia kauppiaita sanottiin kamasaksoiksi. Saksalaiset kauppatavarat tunnetaan, kuten "Saksan saappaat" ja "Saksan palttinat". Joskus kerrotaan myös Saksan tai Viron laivojen tulemisesta kaupantekoon.
Virolaisessa mytologiassa saksalaiset ovat kuitenkin merkittävässä osassa, he ovat vainolaisia, rautamiehiä.
Yleistä
Monia muitakin todellisia paikkoja ja maita mainitaan satunnaisesti. Yleisesti ottaen kalevalaisen runouden tuntemat todelliset paikat ja maat ovat pääasiassa Itämeren piirissä, alueelta, johon suomalaisilla, karjalaisilla ja muilla itämerensuomalaisilla on ollut vilkkaimmat yhteydet kautta historian.
Gyula Lóránt
Gyula Lóránt (synt. Gyula Lipovics, 6. helmikuuta 1923 – 31. toukokuuta 1981) oli unkarilainen jalkapalloilija ja jalkapallovalmentaja. Hän pelasi vuosina 1949–1955 Unkarin jalkapallomaajoukkueessa, joka muun muassa voitti kultaa Helsingin kesäolympialaisissa 1952. Lóránt kuului niin sanottuun Unkarin Kultaiseen joukkueeseen, joka menestyi pelikentillä 1950-luvulla.
Jesper Pettersson
Jesper Conny Pettersson (s. 16. heinäkuuta 1994 Tukholma, Ruotsi) on ruotsalainen jääkiekkopuolustaja. Pettersson laukoo oikealta.
Gyula Lóránt
Ura pelaajana
Lóránt aloitti pelaajauransa juniorijoukkue Kõszeg SE:ssä, josta siirtyi sotavuonna 1942 Szombathelyyn. Vuonna 1944 Lóránt voitti ensimmäisen Unkarin mestaruutensa Nagyváradi AC:n mukana. Toisen maailmansodan päätyttyä Nagyvárad jäi Romanian puolelle rajaa ja Lóránt voitti myös Romanian mestaruuden vuonna 1947 UTA Arad -seurassa ennen paluutaan Unkariin. Suuren läpimurtonsa pelaajana hän teki 1940-luvun lopussa Vasas SC:ssä, jossa pelasi tuolloin myös László Kubala. Kun Unkarista tuli vuonna 1949 kommunistinen valtio, yritti Lóránt monien muiden pelaajien kanssa paeta länteen, mutta epäonnistui ja vangittiin.
Jesper Pettersson
Pelityyli
Pettersson on kuvaillut itseään kahden suunnan puolustajaksi, joka tykkää pelata aggressiivisesti ja taklata kovaa, vaikka ei ole kovin isokokoinen pelaaja. Elite Prospects -sivuston Erik K. Pirin mukaan Pettersson on puolustava puolustaja, joka pelaa pieneen kokoonsa nähden kovaa ja blokkaa paljon laukauksia. Hänellä on myös kohtalaisen hyvät hyökkäyspään taidot. Pettersson laukoo oikealta.
Gyula Lóránt
Ura pelaajana
Lóránt vapautettiin Unkarin maajoukkueen päävalmentajan Gusztáv Sebesin vaatimuksista ja näin Lóránt jatkoi pelaajauraansa seuratasolla Vasasissa. Maajoukkueessa hän debytoi lokakuussa 1949 ottelussa Itävaltaa vastaan. Sebes itse oli taannut Unkarin johdolle, ettei Lóránt loikkaa länteen Wienistä. Hän esiintyikin ottelussa edukseen Unkarin voittaessa 4–3. Vuonna 1951 Lóránt siirrettiin useiden muiden huippupelaajien tavoin armeijaseura Budapest Honvédiin, jossa hän voitti kolme Unkarin mestaruutta.
Jesper Pettersson
Seuraura
Pettersson on Flemingsbergs IK:n kasvatti. Hän jakoi kaudella 2008–2009 J18-junioreiden II-divisioonassa joukkueensa sisäisen pistepörssin voiton Patrik Undinin kanssa tehoilla 6+7=13. Kaudella 2009–2010 Pettersson oli J18 Elitissä Flemingsbergin tehokkain puolustaja tehoilla 6+7=13. Kaudeksi 2010–2011 hän siirtyi Linköping HC:n J18-junioreihin. Pettersson valittiin kauden päätteeksi J18 Allsvenskanin parhaaksi puolustajaksi. Kaudella 2011–2012 hänet nimettiin seuran J20-junioreiden varakapteeniksi. Pettersson voitti kauden päätteeksi J20 SuperElitin mestaruuden.
Gyula Lóránt
Ura pelaajana
Kultaisen joukkueen osana Lóránt juhli Unkarin paidassa olympiakultaa, Keski-Euroopan Cupin voittoa sekä MM-hopeaa, kunnes lopetti 1955. Seuratasolla hän siirtyi 1956 Honvédista Budapest Spartacukseen ja lopetti pelaajauransa 1957 Váci Vasasissa.
Jesper Pettersson
Seuraura
Elokuussa 2012 Pettersson teki Linköpingin kanssa kaksivuotisen Elitserien-sopimuksen. Hän pelasi kaudella 2012–2013 liigassa 14 runkosarjaottelua tehopistein 1+2=3. Pettersson sai tililleen ensimmäisen Elitserien-ottelunsa 6. lokakuuta 2012 vieraissa HV71:tä vastaan. Hän jäi ottelussa kuitenkin ilman peliaikaa. Pettersson sai ensimmäiset jääaikansa Elitserienissä kolmannessa ottelussaan 30. lokakuuta 2012 HV71:tä vastaan, jolloin hän sai peliaikaa 4.46 minuuttia. Petterssonin Elitserien-uran avausmaali syntyi hänen seitsemännessä ottelussaan 22. marraskuuta 2012 Timrå IK:ta vastaan. Petterssonin osuma jäi Linköpingin 5–2-voittoon päättyneen ottelun ratkaisumaaliksi. Hän keräsi ottelusta teholukeman +2. Pettersson pelasi kauden aikana myös yhden European Trophy -ottelun. Hän pelasi suurimman osan kaudestaan Linköpingin J20-junioreissa, joiden varakapteenina Pettersson toimi. Hän edusti joukkuetta myös Junior Club World Cupissa, joka päättyi pronssiin. Pettersson oli tehoilla 4+4=8 turnauksen tehokkain puolustaja ja hän jakoi pistepörssin toisen sijan kolmen muun pelaajan kanssa edellään vain OHL-joukkue Sudbury Wolvesin Josh Leivo. Petterssonin varsinainen SHL:n (ent. Elitserien) tulokaskausi 2013–2014 toi hänelle 48 runkosarja- ja kolmessa playoff-ottelussa yhden syöttöpisteen.
Gyula Lóránt
Ura valmentajana
Pelaajauransa jälkeen Lóránt jatkoi jalkapallon parissa valmentajana tehden pitkän uran eri puolilla Eurooppaa. Hän aloitti Budapest Honvédin päävalmentajana 1962. Hän siirtyi Saksaan vuonna 1964 valmentaen ensin SV Rheydtiä ja vuodesta 1965 alkaen Bundesliigassa pelaavaa 1. FC Kaiserslauternia. Hänen johdollaan seura sijoittui kaudella 1966–1967 parhaimmillaan viidenneksi. Lóránt siirtyi Kaiserslauternista MSV Duisburgiin, mutta palasi takaisin jo kesällä 1969. Toinen pesti päättyi potkuihin maaliskuussa 1971.
Kaiserslauternista Lóránt siirtyi 1. FC Kölniin ja valmensi Saksassa myös Kickers Offenbachia sekä Freiburger FC:tä. Vuonna 1974 hänestä tuli kreikkalaisen PAOK Thessalonikin päävalmentaja. Menestystä Kreikassa tuli ja keväällä 1976 PAOK juhli historiansa ensimmäistä Kreikan mestaruutta. Mestaruuskauden jälkeen Lóránt palasi Saksaan, mutta pesti Eintracht Frankfurtissa jäi lyhyeksi.
Jesper Pettersson
Maajoukkueura
Pettersson pelasi alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuonna 2014, jolloin hän voitti hopeaa. Pettersson voitti turnauksessa Ruotsin sisäisen tehotilaston lukemalla +6. Vuoden 2013 turnaus häneltä jäi väliin, kun Kanadan Boone Jenner taklasi Petterssonia voimakkaasti avojäällä turnausta edeltäneessä harjoitusottelussa. Pettersson kannettiin jäältä paareilla ja hänet vietiin ambulanssilla sairaalaan. Petterssonilla todettiin sekä ranne- että olkapäävamma. Jenner sai tilanteesta ottelurangaistuksen ja oli pelikiellossa MM-kilpailujen kolmen ensimmäisen ottelun ajan.
Gyula Lóránt
Ura valmentajana
Joulukuussa 1977 Lórántista tuli FC Bayern Münchenin päävalmentaja. Unkarilainen ei kuitenkaan onnistunut tyydyttämään menestykseen tottuneen seuran johtoa ja kannattajia saaden potkut helmikuussa 1979. Tämän jälkeen hän valmensi lyhyen aikaa FC Schalkea, kunnes palasi 1980 PAOKin päävalmentajaksi. Hänen toinen pestinsä kreikkalaisseurassa päättyi dramaattisesti, kun hän sai 31. toukokuuta 1981 ottelussa Olympiakosta vastaan sydänkohtauksen ja kuoli kesken ottelun 58-vuotiaana.
Jesper Pettersson
Maajoukkueura
Pettersson pelasi myös alle 18-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuonna 2012, jolloin hän voitti hopeaa. Pettersson voitti myös Ruotsin sisäisen tehotilaston lukemalla +7. Hän pelasi myös alle 18-vuotiaiden Ivan Hlinkan muistoturnauksessa vuonna 2011, jolloin Pettersson voitti hopeaa. Hän toimi Ruotsin varakapteenina. Pettersson pelasi samana vuonna myös alle 19-vuotiaiden World Junior A Challengessa. Yhteensä hän on pelannut 25 nuorten ja 27 poikien maaottelua.
Ruotsin A-maajoukkueessa Pettersson on pelannut neljä ottelua tehden kaksi syöttöpistettä. Hän teki A-maajoukkuedebyyttinsä Carlson Hockey Gamesissa 21. huhtikuuta 2018 Prahan Tipsport Arenalla turnauksen isäntäjoukkue Tšekkiä vastaan. Pettersson merkittiin Ruotsin nelospuolustajapariin Erik Brännströmin viereen.
Muuta
Petterssonin isoveli Sebastian on pelannut hyökkääjänä Ruotsin alemmissa sarjoissa.
Pikkupikarelli
Pikkupikarelli (Spicara smaris) on pikarelleihin kuuluva kalalaji. Lajia tavataan Atlantin itäosista, Välimerestä ja Mustastamerestä.
Koko ja ulkonäkö
Pikkupikarelli voi kasvaa suurimmillaan noin 20 cm pitkäksi ja koiraat ovat naaraita suurempia. Ruumiinmuodoltaan laji on hoikka ja pitkänomainen. Lajin selkäevä on pitkä ja pyrstöevä haarautunut. Pikkupikarelli on väritykseltään selästään ruskea ja kyljistään hopeanharmaa. Kyljessä on musta täplä. Lisääntymisaikana koiraan ruumiissa ja evissä on sinisiä täpliä.
Levinneisyys ja elintavat
Pikkupikarellia tavataan tavataan Atlantista Portugalista etelään Mauritaniaan ja Kanariansaarille, koko Välimeren alueelta sekä Mustastamerestä. Se elää 10–300 metrin syvyydessä muta- tai hiekkapohjaisilla alueilla, joissa kasvaa Posidonia-suvun meriheiniä. Kala liikkuu parvissa lisääntymisaikaa lukuun ottamatta ja syö äyriäisiä, nilväisiä ja kalojen poikasia. Pikkupikarellin lisääntymisaika on helmikuulta toukokuulle ja se kutee hiekkapohjaan. Koiras vartioi munia. Pikkupikarelli voi vaihtaa sukupuoltaan naaraasta koiraaksi.
Pikkupikarellia kalastetaan muun muassa verkoilla ja trooleilla. Se on paikallisesti hyvin merkittävä ruokakala.
Matti J. Kankaanpää
Matti Juhani Kankaanpää (6. marraskuuta 1943 Kokkola – 7. joulukuuta 2017 Virrat) oli tietokirjailija ja sukututkija.
Matti Kankaanpää on tehnyt muun muassa useita sukukirjoja ja historiikkeja. Hän on myös julkaissut talohistorioita sekä kirjoittanut lukuisia lehtiartikkeleita. Hän pystyi tulkitsemaan vanhoja tekstejä ja käänsi esimerkiksi rippikirjoja sukututkijoiden työn helpottamiseksi.