cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kangaskiuru
Esiintyminen
Kangaskiurua tavataan Euroopasta pohjoisosia lukuun ottamatta, Pohjois-Afrikasta ja Lähi-idästä. Lajin parimäärä Suomessa on 800–1 000 paria. Kangaskiuru pesii harvalukuisena eteläisimmässä Suomessa. Se on muuttolintu, joka talvehtii Keski-Euroopassa, satunnaisesti Etelä-Suomessa. Keväällä laji saapuu maaliskuun loppupuolella, syksyllä lähtee lokakuussa. Euroopassa pesii 1–2,2 miljoonaa kangaskiuruparia, pääosa Iberian niemimaalla.
Elinympäristö
Kangaskiurun elinympäristöä ovat karut kalliomänniköt, harvat harjumänniköt, soranottoalueet ja kallioiset teollisuusalueet. Muuttoaikoina lajia tavataan pelloilla ja niityillä, myös ulkosaaristossa.
Lisääntyminen
Kangaskiuru piilottaa pesän varpujen sekaan. Pesä on rakennettu kuivista heinistä ja sammalista, pehmusteina karvoja tms. Muninta alkaa vapun maissa. Naaras munii 3–6 harmaanvalkeata, ruskeatäpläistä munaa, joita se hautoo 12–14 vuorokautta. Koiras vartioi pesän lähellä puussa istuen. Poikaset lähtevät pesästä lentokyvyttöminä noin 10–14 päivän ikäisinä. Emot huolehtivat niistä vielä viikon tai pari. Yleensä pari munii toisen pesyeen kesäkuun lopulla. Nämä myöhäisemmät poikaset oppivat lentämään usein vasta elokuussa.
Ravinto
Kangaskiurun ravintoa ovat hyönteiset, hämähäkit ja siemenet.
FIA Formula Two Championship (2009–2012)
pienoiskuva|[[Henry Surtees vuonna 2009.]] FIA Formula Two Championship oli FIA:n Formula 2 -luokan autojen kilpasarja vuosina 2009–2012.
Historia
Sarja aloitti toimintansa kaudella 2009. Sarja kilpaili Bernie Ecclestonen hallinnoiman GP2-sarjan kanssa.
Kauden 2009 kilpailukalenteriin kuului kahdeksan kilpailuviikonloppua eurooppalaisilla radoilla pääasiassa FIA:n WTCC-sarjan kilpailuviikonloppujen ohella. Jokaisena viikonloppuna ajettiin kaksi noin 110 kilometrin mittaista kilpailua. Sarjan mestarille oli luvassa testi Williamsin Formula 1 -autolla, ja kolmelle parhaalle FIA myönsi F1-luokassa tarvittavan superlisenssin. Kilpailuviikonloppujen lisäksi sarjaan kuului viidet viralliset testit, joista kolmet järjestettiin ennen kauden alkua. Kaudella 2009 mestaruuden voitti Andy Soucek. Kautta varjosti kahdeksannessa osakilpailussa tapahtunut onnettomuus, jossa edellisenä päivänä ensimmäisen palkintosijansa saavuttanut Henry Surtees sai surmansa.
Sarja toimi vuoteen 2012 asti. Sarjan promoottori MotorSport Vision päätti, että sarja lopettaa toimintansa eikä kilpaile kaudella 2013.
Pistejärjestelmä
Kaudella 2009 pisteet jaettiin asteikolla 10-8-6-5-4-3-2-1.
Maaliskuussa 2010 ilmoitettiin, että pistejärjestelmä muutetaan Formula 1:ssä käytetylle asteikolle 25-18-15-12-10-8-6-4-2-1, jossa voittaja saa 25 pistettä.
Taistelu Ardenneilla
Taistelu Ardenneilla (Battle of the Bulge, 1965) on amerikkalainen sotaelokuva, joka kertoo Ardennien taistelusta.
Elokuvan on ohjannut Ken Annakin ja siinä näyttelevät mm. Henry Fonda, Robert Shaw, Robert Ryan, Dana Andrews, George Montgomery, Charles Bronson ja Telly Savalas. Yhdysvaltojen presidentti ja sodan aikana liittoutuneiden ylipäällikkönä toiminut Dwight D. Eisenhower haukkui elokuvan sen silmiinpistävien historiallisten epätarkkuuksien johdosta.
Elokuva sisältää dramatisoidun kohtauksen Malmedyn verilöylystä.
Arvioita
Video-oppaassa vuodelta 1994 Asko Alanen kutsuu elokuvaa massiiviseksi ja pakokaasunkatkuiseksi panssaribaletiksi ja antaa sille kolme tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”hyvä”.
Celastrales
Celastrales on aitokaksisirkkaisten rosidien ryhmään kuuluva kasvilahko, jossa on uusimpien käsitysten mukaan kaksi heimoa. Heimoihin kuuluu puita, pensaita, liaaneja ja ruohoja.
Suomessa kasvaa vain yksi lahkon laji alkuperäisesti luonnonvaraisena: kelasköynnöskasveihin kuuluva suovilukko eli vilukko (Parnassia palustris). Koristekasvikarkulaisina saattaa Suomessa tavata myös lahkoon kuuluvia sorvarinpensaita (Euonymus).
SCAP
thumb|250px|Vuonna 1950 otettu kuva SCAP:n päämajasta. SCAP oli toisen maailmansodan voittajavaltioiden (lähinnä Yhdysvaltain ja Brittiläisen kansainyhteisön maat) Japaniin sodan jälkeen muodostama elin, joka vastasi lähinnä liittoutuneiden valvontakomissiota Suomessa. SCAP oli 6 000 hengen byrokraattinen elin, joka ohjasi Japanin hallituksen politiikkaa miehitysvuosien aikana. Sen komentaja oli yhdysvaltalainen kenraali Douglas MacArthur, joka oli myös 430 000 sotilaan miehitysarmeijan komentaja.
Olli Ontronen
Olli Ontronen (s. 1982) on suomalainen blues & roots muusikko. Ontronen työskentelee kansainvälisesti useiden artistien kanssa.
Hagåtña
Hagåtña (lausutaan:, aiemmin Agana) on Yhdysvalloille kuuluvan Tyynenmeren saaren Guamin pääkaupunki. Siellä asui 1 051 asukasta vuonna 2010, kun vuoden 2000 väestönlaskennassa väkiluku oli 1 100. Kylä on pinta-alaltaan eräs Guamin pienimmistä (noin 3 km²), mutta se sijaitsee saarivaltion kaupungistuneimman alueen keskellä.
Hagåtñassa ovat edustettuina lainsäädäntö-, toimeenpano- ja tuomiovalta sekä kaupalliset toiminnot.
Vuonna 1998 kylän nimi muutettiin Aganasta Hagåtñaksi, jotta kylän nimi olisi lähempänä saaren alkuperäisten asukkaiden käyttämän tšamorron kielen ääntämystä.
Volgoneft-249
Volgoneft-249 on neuvostoliittolainen Taganrogiin rekisteröity Volgoneft-luokan jokitankkialus, joka on rakennettu vuonna 1975. Volgoneft-249 kuuluu Projekti 1577 -luokan aluksiin. Alusta on peruskunnostettu vuosina 2002–2003 Rybinski sudostroitelnyi zavod -telakalla. Alukseen pelastettiin vuonna 2007 Mustanmeren öljyonnettomuudessa vaurioituneen Volgoneft-123:n lasti.
Andreas Libavius
Andreas Libavius (n. 1560 – 25. heinäkuuta 1616) oli saksalainen kemisti ja lääkäri. Libaviuksen työt keskittyivät pääasiallisesti alkemiaan. Nykyaikana hänet tunnetaan esimerkiksi tinatetrakloridin löytäjänä.
Elämä
Andreas Libau syntyi Johann Libaun poikana Hallen kaupungissa Saksassa noin vuonna 1560. Vuonna 1578 hän pääsi Wittenbergin yliopistoon, mutta siirtyi sieltä myöhemmin Jenan yliopistoon jatkamaan opintojaan. Vuonna 1581 Andreas suoritti magister artiumin korkeakoulututkinnon ja siirtyi Ilmenaun kaupunkiin opettamaan. Vuonna 1586 Andreas lähti Coburgiin ja hiukan myöhemmin vuonna 1588 hän jatkoi opintojaan Baselissa. Vielä samana vuonna Libaviuksesta tuli historian ja runouden opettaja Jenan yliopistossa.
Vuonna 1591 Libavius muutti Rothenburgiin ja hänestä tuli kaupungin lääkäri. Vuotta myöhemmin Andreas Libavius nimitettiin kaupungin koulujen valvojaksi. Vuonna 1607 hän palasi Coburgiin ja hänestä tehtiin Coburgin Casimirianum-opiston rehtori. Andreas Libavius asui Coburgissa kuolemaansa asti.
Uskonnolliset näkemykset
Andreas Libavius julkaisi useita uskonnollisia tutkielmia salanimellä Basilius de Varna. Libavius oli ortodoksiluterilainen ja arvosteli aikanaan voimakkasti katolista kirkkoa sekä erityisesti jesuiittoja. Varsinkin elämänsä loppupuolella Libavius teki myös kalvinisteja arvostelevia kirjoituksia.
Tuulaniemi
Tuulaniemi on paikannimi Kemijärven Luusuassa, ja se on myös suomalainen sukunimi. Sukunimi esiintyi ensimmäisen kerran Kemijärven rippikirjassa 1700-luvun alkupuolella.
Elokuussa 2015 Tuulaniemi oli väestörekisterikeskuksen mukaan sukunimenä 74 miehellä ja 61 naisella. Suomessa näistä asui 123 ja ulkomailla 12.
Saksan 12. panssaridivisioona
Perustaminen
Divisioona muodostettiin lokakuussa 1940, kun 2. motorisoitu jalkaväkidivisioona muutettiin panssaridivisioonaksi. Divisioona oli valmis tammikuussa 1941.
Historia
Heinäkuussa 1941 divisioona siirrettiin itärintamalle, jossa se osallistui Minskin piiritykseen ja hyökkäsi kohti Smolenskia. Myöhemmin divisioona siirrettiin pohjoiselle rintamalle, jossa se kärsi raskaita tappioita venäläisten talvihyökkäyksessä. Levon jälkeen divisioona osallistui taisteluihin Leningradin eteläpuolelle ja marraskuussa 1942 se siirrettiin Roslavlin lähelle keskiselle lohkolle. Kesän 1943 divisioona taisteli useissa suurissa taisteluissa otti osaa muun muassa Kurskin taisteluun ja syksyllä se taisteli puolustustaisteluissa Dneprillä. Helmikuussa 1944 divisioona siirrettiin osaksi epätoivoista puolustusta Leningradin alueelle. Divisioona vetäytyi yhdessä muiden saksalaisten kanssa, kunnes syyskuussa 1944 se joutui osaksi Kuurinmaan mottia. Divisioona taisteli toukokuuhun 1945 asti, jolloin se lopulta antautui neuvostoliittolaisille.
Tohvelisankarin rouva
Kansallisteatterin johtajaa Eino Kalimaa Tohvelisankarin rouva ei järin miellyttänyt. Hänen mielestään se sisälsi "mauttomuuksia ja liioitteluja". Jotunin puoliso Viljo Tarkiainen puolusti vaimonsa näytelmää ja menetti sen seurauksena paikkansa Kansallisteatterin väliaikaisena dramaturgina ja johtokunnan jäsenenä.
Näytelmää ei esitetty 40 vuoteen, ennen kuin Kuopion yhteisteatteri otti sen 1960-luvulla ohjelmistoonsa. Tohvelisankaria näytteli Rauni Mollberg, joka sitten Televisioteatteriin siirryttyään ohjasi sen televisiolle.
Tohvelisankarin rouvasta muodostui hankalan alun jälkeen teattereiden kestosuosikki. 2000-luvulla sitä on esitetty muun muassa Lahden ja Kotkan kaupunginteatterissa.
Juoni
Juulia on nainut ikääntyneen tilanomistaja Aadolfin, jonka veljeltä Justukselta on tiedossa huomattava perintö. Päästyään rahoihin käsiksi ahne Juulia aikoo lähteä nuoren ja varattoman rakastettunsa Veijon luo, joka on kuitenkin enemmän Juulian tytärpuolen Piian perään. Pian ilmenee, että Justuksella on muitakin perijöitä. Lisäksi paljastuu, että Justus ei ollut tehnyt testamenttia.
Kahdessa ensimmäisessä osassa esitellään satiirin keinoin henkilöiden väliset suhteet, ja keskiössä on Juulian ja Aadolfin avioliitto. Mieshahmot – etenkin viinaanmenevä tohvelisankari Aadolf – vaikuttavat heikoilta, mikä puolestaan saa naishahmot näyttämään vahvoilta. Kolmas osa on farssia, jossa odotellaan Justuksen kuolemaa. Kaiken huipuksi Justus palaa kuolleista kesken omien peijaistensa.
Vastaanotto
Tohvelisankarin rouvan kantaesitys sai ristiriitaisen vastaanoton. Helsingin Sanomien Erkki Kivijärven mukaan esitys oli "ensiluokkainen". Hieman myöhemmin hän tosin myönsi kappaleen eittämättömät puutteet ja rakenteelliset heikkoudet. Uuden Suomen Jalmari Lahdensuo valitteli Jotunin uudistumiskyvyttömyyttä. Hänen mielestään "erotiikka ja keskustelut kuolemasta" koettelivat "hyvän aistin rajoja".
Jossain määrin jäävi Viljo Tarkiainen kirjoitti näytelmästä: "Se on humoristinen komedia, hengenliikkeeltään niin vapaa ja peloton, ettei semmoista todellakaan ole ennen kirjoitettu tässä maassa, vaikkei siinä minun nähdäkseni pitäisi olla mitään siveellisyyttä loukkaavaa, saati sitten siveettömyyteen kehoittavaa – –." Tarkiainen kritisoi suomalaisia teatterikriitikkoja ja kyseenalaisti heidän asiantuntemuksensa. Tarkiaisen tiukkasanaisesta ulostulosta vuorostaan loukkaantuivat Kansallisteatterin näyttelijät, joiden puolesta Kirsti Suonio laati johtokunnalle pitkähkön kirjelmän. "Näyttelijä ei voi itse työtänsä arvostella – – mutta kun hän on parhaansa koettanut ja työ on valvojiensa hyväksymä, lienee hänellä oikeus edes puolustautua", Suonio kirjoitti. Suonion mielestä Tarkiainen yritti sälyttää esityksen huonoa menestystä näyttelijöiden niskoille.
Tohvelisankari rouva kaivettiin naftaliinista 1960-luvulla, jolloin sitä esitettiin muun muassa Kansallisteatterin Pienellä näyttämöllä; tuolloin näytelmästä tuli menestys. Tohtori Irmeli Niemen mielestä kappaleen lopulta saavuttama voitto perustui dialogin tuoreuteen ja rohkeuteen, huumorin alkuperäisyyteen ja lahjomattomaan elämännäkemykseen. Tohvelisankarin rouva onnistui Niemen mukaan yhdistämään menneen maailman ja nykyaikaisen elämäntunteen.
Tulkitsijoita
Tohvelisankarin rouvan ensi-illassa joulukuussa 1924 Aadolfia näytteli Paavo Jännes, Justusta Urho Somersalmi, Riikkaa Kirsti Suonio ja Karoliinaa Mimmi Lähteenoja. Emännöitsijä Karoliinan salattua tytärtä Lempiä näytteli Päivi Horsma ja Piiaa Ruth Snellman.
Myöhemmissä esityksissä Juuliaa ovat näytelleet muun muassa Eva Gyldén, Elina Hoffrén , Ansa Ikonen , Tea Ista , Marja-Leena Kouki , Tiia Louste , Seija Sora ja Tiina Rinne.
Aadolfin roolin ovat näytelleet muiden muassa Rauni Mollberg ja Taneli Mäkelä. Veijoa on näytellyt muun muassa Sakari Jurkka. Lempiä on tulkinnut lukuisten muiden näyttelijöiden ohella komedienne Hannele Lauri.
Papinkirja
Papinkirja voi tarkoittaa seuraavia:
Z – hän elää!
Z – hän elää! on ranskalainen poliittinen jännityselokuva vuodelta 1969. Se kertoo osin fiktion keinoin kreikkalaisen poliitikon murhasta. Elokuvan ohjasi Constantin Costa-Gavras, ja se kuvattiin Algeriassa. Elokuva sai parhaan vieraskielisen elokuvan Oscarin, ja se oli ehdokkaana myös parhaan elokuvan Oscariin. Elokuva sai myös Baftan jakaman Anthony Asquith Award for Film Music -palkinnon Míkis Theodorákisin musiikista, jota käytettiin elokuvassa.
Elokuva perustuu Vasílis Vasilikósin julkaisemaan samannimiseen kirjaan, joka käsittelee toukokuussa 1963 tapahtunutta vasemmistolaisen kansanedustajan Grigóris Lamprákisin murhaa. Jutussa toimi syyttäjänä myöhemmin Kreikan presidentiksi valittu Chrístos Sartzetákis, joka päättäväisesti ajoi poliittista murhasyytettä viranomaisten vastarinnasta huolimatta. Elokuvassa Jean-Louis Trintignant näyttelee kreikkalaista syyttäjää.
Elokuvan nimessä oleva Z selitetään lopputeksteissä: tämän kirjaimen käyttäminen oli osana absurdia luetteloa asioista, jotka Kreikan sotilasjuntta kielsi vuoden 1967 vallankaappauksen jälkeen, miesten pitkien hiusten ja Beatlesin ohella.
The New York Timesin kriitikot valitsivat Z:n vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta elokuvasta maailmassa.
Varastorepeäminen
Varastorepeäminen on eräissä messingeissä ilmenevä jännityskorroosion muoto.
USS Akron
thumb|right|250px|USS Akron (ZRS-4) thumb|250px|USS Akron USS Akron (ZRS-4) oli toinen Yhdysvaltain laivaston kolmesta Yhdysvalloissa rakennetusta jäykkärunkoisesta ilmalaivasta. Sen rakennutti Goodyear-Zeppelin yhtiö Akronissa, Ohiossa ja se otettiin palveluskäyttöön 27. lokakuuta 1931. Sitä käytettiin yhdessä sisaraluksensa USS Maconin (ZRS-5) kanssa jäykkärunkoisten ilmalaivojen teknisen ja operationaalisen laivastokäytön tutkimiseen.
Akron joutui 4. huhtikuuta 1933 ankaraan myrskyyn New Jerseyn rannikolla ja pian keskiyön jälkeen se syöksyi pyrstö edellä mereen. Vain kolme aluksen 76:sta miehistön jäsenestä selvisi onnettomuudesta hengissä. Miehistölle ei ollut aluksessa pelastusliivejä, eikä täytettäviä kumilauttoja, joka osaltaan selittää uhrien suuren määrän.
Akron oli 239 metriä pitkä. Akron käytti lentämiseen Yhdysvalloissa riittoisaa heliumia, jota säiliöön mahtui noin 184 000 kuutiometriä. Eurooppalaiset ilmalaivat käyttivät lentämiseen vetyä; helium on painavampaa mutta sen etuna on palamattomuus. Akronin toimintamatka oli täydessä 70 000 litran bensiinilastissa 16 900 kilometriä. Liikkumiseen Akron käytti kahdeksaa bensiinikäyttöistä 420 kW:n moottoria.
Lähteet
Naval Historical Center: USS Akron (ZRS-4), Airship 1931-1933
Woh
Woh (वो) on vuonna 1997 valmistunut 52-osainen intialainen kauhusarja, joka perustuu löyhästi Stephen Kingin romaaniin Se (It). Se on julkaistu intialaisella maksukanavalla Zee TV:llä. Intialainen elokuvaohjaaja Ashutosh Gowariker näyttelee päähenkilöä ja intialainen komedianäyttelijä M.M. "Lilliput" Faruqui esittää tarinan pahista Wohia eli Pennywise-klovnia.
Mel Parnell
thumb|200px|Mel Parnell Melvin Lloyd "Mel" Parnell (13. kesäkuuta 1922 – 20. maaliskuuta 2012 ) oli yhdysvaltalainen baseballsyöttäjä. Hän syntyi New Orleansissa, Louisianassa.
Parnell vietti koko peliuransa (1947–1956) Boston Red Soxissa. Hän osallistui All-Star-otteluihin vuosina 1949 ja 1951.
MLB:n pelaajana vetäydyttyään Parnell jatkoi valmennus- ja selostustöissä. Hänen uraansa kunnioitettiin vuonna 1997 paikalla Boston Red Sox Hall of Famessa.
Mustat kukkulat
pienoiskuva|Inyan Kara -vuori Black Hillsissä. Mustat kukkulat ovat vuoristo Etelä-Dakotan ja Wyomingin rajalla Yhdysvalloissa. Sen korkein huippu Black Elk Peak on 2 207 metriä korkea. Vuoristolla on suuria kulta- ja hopeaesiintymiä sekä tippukiviluolia. Alueella sijaitsee Deadwoodin kaupunki, josta on tehty samanniminen televisiosarja. Alueella on Mount Rushmore National Memorial -veistos. Black Hillsin vuoret ovat Yhdysvaltojen vanhimpia muodostelmia, sillä ne muodostuivat jo 2,5 miljardia vuotta sitten.
Maantiede
pienoiskuva|vasen|Maisemaa Mount Rushmorea vastapäätä. Mustat kukkulat voidaan jakaa neljään maantieteelliseen alueeseen, jotka ovat Central Area, Limestone Plateau, Red Valley ja Hogback Ridge. Central Area muodostuu sedimentti- ja magmakivestä. Mount Rushmore sijaitsee Central Arealla ja se on kaiverrettu graniittiin. Central Areaa ympäröi Limestone Plateau, eli kalkkikiviylänkö. Sitä ympäröi puolestaan Red Valley, jota taas ympäröi Hogback Ridge -harjanne. Red Valley on muodostunut trias- ja jurakautisista kivilajeista, kun taas Hogback Ridgen kivilajit ovat muodostuneet myöhäisliitukaudella. Central Arealla ja Limestone Plateau ovat mäntymetsikköjen peitossa, kun taas Red Valleyssä metsää on vain vähän. Alueella tavataan 1 260 eri kasvilajia Etelä-Dakotan kaikkiaan 1 585 eri kasvilajista. Alueella sijaitsee noin 35 000 eekkerin kokoinen Norbeck Wildlife Preserve -suojelualue. Eläimistä alueella tavataan muun muassa vapitia, paksusarvilammasta ja lumivuohia.
Historia
pienoiskuva|Homestake-kaivosyhtiön kaivos vuonna 1889. Mustien kukkuloiden alue on historiallista lakotojen metsästysaluetta. Ensimmäiset eurooppalaiset alueella olivat ranskalaiset Francis ja Louis-Joseph Verendrye. Matkallaan vuonna 1743 he tekivät päiväkirjamerkinnän vuorista, mutta kertoivat etteivät heidän intiaanioppaansa vieneet heitä alueelle vihamielisten intiaanien takia. Ensimmäiset alueen läpi kulkeneet eurooppalaiset olivat Jedediah Smith ja 15 muuta kauppiasta vuonna 1823. He olivat turkiskauppiaita, jotka yleensä välttelivät aluetta koska se oli pyhä lakotoille. Tällöin syntyivät ensimmäiset huhut alueen kultaesiintymistä, mutta silloin ei vielä tiedetty tarkemmin mistä kultaa olisi voinut löytää. Armeija rakensi vartiopisteitä lähelle Mustia kukkuloita, mutta eivät itse alueelle välttääkseen kahakointia intiaanien kanssa. Vuodesta 1861 nykyisestä Itäisestä Etelä-Dakotasta alkoi tulla alueelle kullanetsijöitä. Vuonna 1865 he pyysivät Yhdysvaltain kongressia suorittamaan geologisen tutkimuksen alueella. Vuonna 1867 kenraali William T. Sherman kuitenkin sanoi, ettei armeija aio moiseen ryhtyä intiaanien takia, eikä se aikonut suojata siviilejä, jotka työhön ryhtyisivät. Vuonna 1868 Mustat kukkulat annettiin lakotoille rauhansopimuksessa. Kuitenkin jo 1870 alkoi taas painostus ryhtyä kullan etsintöihin alueella. Kenraali Phillip Sheridan ehdotti linnakkeen rakentamista alueelle. George A. Custerin johtama ryhmä löysi kultaa alueelta 30. kesäkuuta 1870. Mustille kukkuloille alkoi virrata kullankaivajia jotka armeija yritti aluksi karkottaa alueelta, mutta karkottaminen osoittautui vuoteen 1874 mennessä mahdottomaksi tehtäväksi, sillä kaivajia oli valtava määrä. Vuonna 1876 alueella oli jo arviolta 10 000 asukasta. Tämän seurauksena lakotoilta yritettiin ostaa tätä maata ja kun tähän ei suostuttu seurasi useampi intiaanisota alueella. Alueen omistusoikeus on edelleen epäselvä. Korkein oikeus yritti ratkaista asian maksamalla lakotoille korvauksia alueesta, mutta kaikki heimot eivät hyväksyneet ratkaisua. Oikeustaistelut alueesta jatkuvat edelleen.
Kreator
Kreator on saksalainen thrash metal -yhtye. Se on kotoisin Essenin kaupungista ja yksi maailman tunnetuimmista ja arvostetuimmista thrash metal -yhtyeistä. Sen soundia on usein verrattu kahteen muuhun tunnettuun saksalaiseen thrash-yhtyeeseen, Sodomiin ja Destructioniin. Kreatorin kantavat voimat ovat laulaja-kitaristi Mille Petrozza ja rumpali Jürgen ”Ventor” Reil, joista Petrozza on ollut yhtyeessä alusta lähtien ja Reilkin koko ajan lukuun ottamatta vuonna 1995 julkaistua albumia Cause for Conflict. Kreator on ollut läpi historiansa yksi maailman ahkerimmin keikkailevista yhtyeistä, parhaimmillaan yli 300 keikan vuositahdilla.
Historia
Yhtye aloitti vuonna 1982 keulahahmo Mille Petrozzan kuultua Venomin musiikkia. Yhtyeen ensimmäinen nimi oli Tormentor, mutta se vaihdettiin pian Kreatoriksi. Yhtye julkaisi vuonna 1985 debyyttialbuminsa Endless Pain, jonka kappaleita ovat esimerkiksi ”Tormentor” ja ”Flag of Hate”. Tämän jälkeen yhtye julkaisi tunnetuimmat levynsä levynsä Pleasure to Kill (1986), Terrible Certainty (1987), Extreme Aggression (1988) ja Coma of Souls (1990). Levyiltä löytyvät myös Kreatorin tunnetuimmat kappaleet, kuten ”Extreme Aggression”, ”Pleasure to Kill”, ”Riot of Violence”, ”Under the Quillotine”, ”Toxic Trace”, ”Behind the Mirror”, ”When the Sun Burns Red”, ”Some Pain Will Last” ja ”Terror Zone”. Erityisesti albumit Extreme Aggression, Coma of Souls ja Pleasure to Kill luetaan usein maailman parhaiden thrash metal -levyjen joukkoon. Extreme Aggression -kiertueelta on myös julkaistu yhtyeen tunnetuin livevideo ”Live in East Berlin 1990”, jossa yhtye esiintyy ensimmäisten joukossa ellei peräti ensimmäisenä Itä-Berliinissä muurin murtumisen jälkeen.
1990-luvun alussa alkanut maailmanlaajuinen grunge- ja nu metal -villitys erkaannutti Kreatoria monien muiden yhtyeiden tapaan klassisesta 1980-luvun thrashistä sekä heavy metalista ja yhtye muutti ilmaustaan aggressiivisesta metallista kokeellisempaan ja rauhallisempaan, hieman konemusiikin ja goottirockin väliin sijoittuvaan metalliin. Tyylinvaihdos ei luonnollisesti ollut kaikkien fanien ja kriitikoiden mieleen. Ensimmäinen uuden tyylisuunnan levy oli alkuvuodesta 1993 julkaistu Renewal, jolta löytyvät muun muassa kappaleet ”Winter Martyrium”, ”Renewal” ja ”Brainseed”. Albumi tyydytti vielä jollakin tavalla vanhan koulukunnan faneja, mutta sen jälkeen julkaistut Cause for Conflict (1995), Outcast (1997) ja erityisesti Endorama (1999) eivät sitä enää tehneet. Cause for Conflict ja Outcast olivat monen fanin mielestä puuduttavia eikä niillä ollut juurikaan tekemistä yhtyeen alkuperäisen linjan kanssa. Endorama lähenteli jopa rockia tai poppia. Tosin näiltäkin levyiltä löytyy positiivisemmin vastaanotettuja kappaleita, kuten Outcastin ”Phobia”.
Yhtye ”palasi juurilleen” vuonna 2001 julkaistulla albumilla Violent Revolution, joka oli monen fanin ja kriitikon mieleen. Albumi oli tyylillisesti lähempänä Kreatorin alkuvuosia kuin 1990-luvun julkaisuja. Violent Revolutionia seurasi vuonna 2005 julkaistu Enemy of God, joka oli entistäkin selkeämpi paluu yhtyeen juurille. Muun muassa albumin nimikappale ”Enemy of God” muistuttaa läheisesti Coma of Souls -albumia ja sen nimikappaletta. Sittemmin yhtye on julkaissut albumit Hordes of Chaos (2009), Phantom Antichrist (2012), Gods of Violence (2017) ja Hate Über Alles (2022).
Diskografia
Livealbumit
Kokoelma-albumit
EP:t
Singlet
Onni Laihanen
Onni Laihanen (16. kesäkuuta 1916 Muolaa – 23. huhtikuuta 1956) oli suomalainen harmonikansoittaja, säveltäjä ja tanssimuusikko. Hän soitti mm. kuuluisassa Dallapé-orkesterissa. Hänen kuuluisin sävellyksensä on Rantakoivun alla vuodelta 1938.
Laihanen voitti Suomen harmonikkamestaruuden vuosina 1941,1942, 1943 ja 1945. Hän muutti Yhdysvaltoihin vuonna 1947. Hän kuoli sydänhalvaukseen vain 39-vuotiaana vuonna 1956. Laihanen käytti salanimeä Inno L.
Blackpool
Blackpool on noin asukkaan merenrantakaupunki ja yhtenäishallintopiiri Lancashiren kreivikunnassa Luoteis-Englannissa. Se muodostaa Lytham St Annesin, Poulton-le-Fylden ja Cleveleysin kanssa Irlanninmeren rannikolle yhtenäisen kaupunkialueen, jonka alueella elää noin ihmistä. Yhtenäishallintopiiriin ei kuulu Blackpoolin kaupungin lisäksi muita kaupunkeja tai kuntia.
Anna Gebert
pienoiskuva|Anna Gebert Anna Gebert (s. 1979 Varsova, Puola) on puolalais-suomalainen viulisti, joka syksystä 2020 on viulunsoiton professori Zürichin Taidekorkeakoulussa ja syksystä 2021 myös kamarimusiikin professori Baselin musiikkiakatemiassa. Anna Gebert toimi vuosina 2011–2019 Trondheimin sinfoniaorkesterin ensimmäisenä konserttimestarina Norjassa. Vuosina 2012–2020 hän oli Trondheimin NTNU-yliopiston viulunsoiton lehtori.
Blackpool
Blackpool on hyvin riippuvainen matkailusta. Sen tärkeitä matkailukohteita ovat kolme vanhaa satamalaituria, Eiffel-tornia muistuttava Blackpool Tower ja Blackpool Pleasure Beachin huvipuisto. Kaupunki oli työväenluokan suosittu lomakohde teollistumisen alkuajoista aina 1960-luvulle asti. Alueella on hienot uimarannat, mutta ilmaston takia virkistyskohteita, kuten huvipuistoja ja peliluolia, on tarvittu myös sisätiloihin.
Anna Gebert
Anna Gebert muutti Suomeen vuonna 1980 perheensä mukana. Hän opiskeli Igor Bezrodnyin johdolla Sibelius-Akatemiassa, Magdalena Rezlerin johdolla Freiburgissa ja Ana Chumachencon johdolla Münchenissä. Hän oli Fulbright-stipendiaattina Indianan yliopistossa Bloomingtonissa, jossa hänen opettajiaan olivat Miriam Fried ja Paul Biss. Hän opiskeli siellä myös barokkiviulun soittoa Stanley Ritchien johdolla.
Blackpool
Muita merkittäviä työnantajia ovat pankkitoiminta, valtion yritykset, urheiluautovalmistaja TVR sekä muut sekalaiset yritykset. Suuri osa Blackpoolin asukkaista työskentelee kaupan alalla. Blackpoolissa on myös lentokoneteollisuutta ja se on tunnettua kylpyläseutua.
Anna Gebert
Vuosina 1994–1997 Gebert soitti Gustav Mahler -nuoriso-orkesterissa ja Euroopan unionin nuoriso-orkesterissa. Vuosina 2005–2007 Anna Gebert oli päätoiminen sijainen Berliinin filharmonikoissa ja sen jälkeen apulaiskonserttimestarina Kölnin filharmonikoiden Gürzenich-orkesterissa 2007-2011. Gebert on soittanut äänenjohtajana ja vara-konserttimestarina myös Baijerin radion sinfoniaorkesterissa, Frankfurtin, Bonnin ja Bayerin oopperaorkestereissa, muissa saksalaisissa radio-orkestereissa sekä Lontoon sinfoniaorkesterissa. Vuosina 1997-2002 hän esiintyi säännöllisesti Mahler Chamber Orchestran riveissä. Hän on ollut vieraileva konserttimestari mm. Helsingin Filharmoniassa, Tukholman Filharmoniassa, Tukholman Oopperassa, Odensen Sinfoniaorkesterissa ja WDR Sinfoniaorkesterissa. Barokkiviulistina hän on Barokkanerne Oslo-yhtyeen jäsen.
Anna Gebertin äiti on espoolainen viulupedagogi Grazyna Zeranska-Gebert ja isoveli sellisti Alexander Gebert.
Metsästysseurue
Metsästysseurue (The Shooting Party) on Alan Bridgesin ohjaama brittiläinen draamaelokuva vuodelta 1985. Se perustuu Isabel Colegaten romaaniin (1980), jonka pohjalta käsikirjoituksen laati Julian Bond. Pääosia näyttelevät James Mason, Edward Fox ja John Gielgud. London Critics Circle nimesi James Masonin roolinsa perusteella Vuoden näyttelijäksi, mutta Mason kuoli 1984 ennen elokuvan ensi-iltaa.
Juoni
Ensimmäisen maailmansodan alla yläluokan ihmiset kokoontuvat fasaaninmetsästykseen englantilaiseen maalaiskartanoon Derbyshiressä. Kartanon omistaja sir Randolph Nettelby (Mason) on kutsunut taloonsa hyvin erilaista väkeä, liberaaleista konservatiiveihin, nuorista keski-ikäisiin.
Vastaanotto ja jälkimaine
Julian Bond sai Bafta-palkintoehdokkuuden käsikirjoituksestaan.
The New York Timesin kriitikot valitsivat Metsästysseurueen vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta elokuvasta maailmassa.
Helsingin Sanomien televisiosivulla Mikael Fränti kutsui ohjaajaa ”köyhän miehen Joseph Loseyksi”, joka on Colegaten romaanin sovituksessa selvästi tavoitellut Renoirin Pelin sääntöjen tunnelmaa, mutta jäänyt siitä hyvin kauaksi. Fränti piti elokuvaa kylmänä ja kuivakkaana.
Tervapääsky
Tervapääsky (Apus apus) on kiitäjälintujen (Apodiformes) lahkoon kuuluva nopealentoinen, tumma lintulaji. Se ei ole läheistä sukua varsinaisille pääskyille, vaikka ulkonäöltään muistuttaakin niitä.
Koko ja ulkonäkö
Tervapääsky on 17–18,5 cm pitkä ja sen siipiväli on 40–44 cm. Sillä on pääosin tummanruskea höyhenpeite, mutta kurkku ja otsa ovat valkoiset. Tervapääskyllä on sirpinmuotoiset siivet. Käsisiipi on hyvin pitkä, kun taas kyynärsiipi lyhyt.
Tervapääskyn ääni on kirkuva, laskeva ”sriiiiii sriiiiii sriiiiiii”.
Vanhin suomalainen rengastettu tervapääsky on ollut vähintään 16 vuotta 26 päivää vanha. Euroopan vanhin on ollut ruotsalainen vähintään 21 vuoden ja 1 kuukauden ikäinen tervapääsky.
Levinneisyys
Tervapääskyn esiintymisalue käsittää lähes koko Euroopan, Pohjois-Afrikan ja suuren osan Aasiaa. Euroopassa arvioidaan pesivän 6,9–17,0 miljoonaa paria. Koko maailman kannaksi arvioidaan 40–200 miljoonaa yksilöä.
Suomessa tervapääskyä tavataan koko maassa pohjoisinta Lappia lukuun ottamatta. Suomessa arvioidaan pesivän nykyään 30 000–50 000 yksilöä. Tervapääsky on muuttolintu, joka muuttaa talveksi Afrikan eteläosiin. Tervapääskyt lähtevät Suomesta elo-syyskuussa ja saapuvat takaisin toukokuussa.
Elinympäristö
Tervapääskyt viettävät lähes koko elämänsä lennossa ja ne myös syövät, parittelevat ja nukkuvat ilmassa eivätkä laskeudu maahan vapaaehtoisesti. Nuori tervapääsky viettää pesästä lähdettyään elämänsä ensimmäiset vuodet kokonaan lennossa ja laskeutuu kiinteälle alustalle vasta pesiessään ensimmäisen kerran 3–4-vuotiaana. Tervapääskyjen alkuperäistä elinympäristöä ovat syrjäseutujen koskemattomat metsät. Nykyisin suurin osa tervapääskyistä pesii kuitenkin kaupungeissa ja taajamissa.
Lisääntyminen
pienoiskuva|250px|vasen|Nuori, vielä lentokyvytön tervapääsky pienoiskuva|Apus apus Tervapääsky pesii rakennuksissa, puunkoloissa ja linnunpöntöissä. Tervapääskyt pariutuvat eliniäkseen ja palaavat pesimään samaan koloon vuodesta toiseen. Pari voi pesiä samassa pesässä yli 15 vuotta. Tervapääsky munii kesäkuussa 2–3 munaa, joita kumpikin vanhemmista hautoo. Hautomisaika on 19–25 vuorokautta. Poikaset pysyvät pesässä 37–56 päivää riippuen kesän säätilasta. Kylminä ja sateisina aikoina poikaset voivat vaipua useaksi päiväksi horrostilaan, jossa ne säästävät energiaa.
Seututie 827
Seututie 827 on Limingan Ala-Temmekseltä Tyrnävän kirkonkylän kautta, Ängeslevän kylän halki Muhoksen Sosoon johtava seututie. Tie on noin 22 kilometriä pitkä, ja se on eräs Tyrnävän kunnan pääväylistä.
Tervapääsky
Ravinto
Tervapääsky käyttää ravinnokseen ilmasta saalistettuja hyönteisiä ja hämähäkkejä.
Seututie 827
Tie alkaa Ala-Temmekseltä valtatieltä 4 Vaaranmaantie-nimisenä. Tyrnävän kunnanrajalla tien nimi vaihtuu Mäläskänsuoraksi. Tyrnävän kirkonkylän kohdalla tie muuttuu Vanhatieksi, vaihtuen Tupoksen ja Kylmälänkylän välisen yhdystien 8240 risteyksen jälkeen Muhostieksi, aina Muhoksen kunnanrajalle saakka.
Tien eteläinen osuus kulkee halki Limingan–Tyrnävän laajojen peltolakeuksien. Sen merkille pantavin ominaisuus on vanhoista tilanrajoista johtuen tien linjauksen kaarteisuus avarilla peltoaukeilla, kun taas metsäalueilla tien linjaus on viivasuora. Nopeusrajoitus on pääosin 80 kilometriä tunnissa, kylä- ja taajama-alueilla 60 kilometriä tunnissa.
Pagani Zonda
right|thumb|250px|Pagani Zonda Pagani Zonda on italialaisen Pagani Automobili -autotehtaan perustajan Horacio Paganin mukaan nimetty urheiluautosarja. Auto esiteltiin ensimmäisen kerran 1999. vasen|pienoiskuva|Pagani Zonda Cinque, joita valmistettiin vain viisi kappaletta. Zonda on hiilikuitukorinen, keskimoottorinen ja kaksipaikkainen superauto, joka on varustettu Mercedes-Benzin AMG-divisioonan varta vasten tälle autolle suunnittelemalla V12-moottorilla. Auton muotoilu erikoisine pakoputkistoineen, virtaviivaisine linjoineen ja kapeine matkustamoineen muistuttaa enemmän hävittäjiä kuin perinteisiä henkilöautoja.
Historia ja kehitys
Idea Pagani Zondasta tuli yhden miehen unelmasta luoda oma superauto. Tämä mies oli argentiinalainen Horacio Pagani.
Monien vuosien unelmoimisen jälkeen, vuonna 1988, hän päätti tehdä unelmistaan totta, ja pani alulle projektin, jonka päämääränä oli luoda superauto. Paganin tukenaan projektissa oli hänen ystävänsä, Juan Manuel Fangio, joka oli F1-sarjan viisinkertainen mestari. Vaikutusvaltansa avulla hän onnistui hankkimaan Mercedekseltä V12-voimanlähteen projektiin.
Auton muotoilu sai inspiraationsa Subaru C- LeMans-autosta. 25 000 tunnin kehitystyön jälkeen, vuonna 1992, Pagani aloitti työskentelyn Modenassa, italialaisten superautojen rakentamisen ytimessä. Hän rakensi prototyypin autosta, ja testasi sitä tuulitunnelissa vuoden ajan. Monen vuoden työn jälkeen otettiin merkittävä harppaus eteenpäin. Auto piti alun perin nimetä "Fangio F1":ksi, mutta suunnitelmat muuttuivat Fangion kuoltua. Vuonna 1999 esiteltiinkin Genevan autonäyttelyssä Pagani Zonda C12.
Paganin autokehityksen tarina ei päättynyt tähän. Pagani jatkoi työtään, ja vuonna 2001 esiteltiin Pagani Zonda C12S. Se oli uudistettu ja suorituskyvyltään paranneltu versio edeltäjästään - tosin hintakin oli kohonnut yli 50 prosenttia. Mallia parannettiin suurentamalla sen moottoria vuonna 2002.
Tätäkin tehokkaampi malli seurasi vuonna 2005. Se oli nimeltään Pagani Zonda C12 F tai lyhemmin vain Pagani Zonda F. Suorituskyky oli parantunut melkoisesti; ja hinta sen mukana.
Zonda C12
Zonda C12 tuli markkinoille vuonna 1999. Siinä on 6-litrainen (5987 cm3) Mercedes-Benzin V12, joka tuottaa 420 hevosvoimaa. Se kiihtyy nollasta sataan 4,5 sekunnissa, ja sen huippunopeus on 321 kilometriä tunnissa.
Zonda C12S
Zonda C12S tuli myyntiin vuonna 2000. Moottoria oli suurennettu 7 litraan (7010 cm3). Teho oli kasvanut 555 hevosvoimaan. Suoritusarvot olivat parantuneet reilusti: 0-100-kiihtyvyys 4.0 sekuntia ja huippunopeus 335 kilometriä tunnissa. Vuonna 2002 tuli myyntiin 7,3 litran versio. Myös avomalli tuli markkinoille.
Pagani Zonda Roadster
Pagani Zonda Roadster esiteltiin vuonna 2003. Se on avomalli Zonda C12S 7,3:sta. Auton huippunopeus on 330, ja siinä on irrotettava katto.
Zonda F
pienoiskuva|Pagani Zonda F Roadster Zonda F eli Zonda C12 F tuli myyntiin vuonna 2005. Se paransi tehoja ja suorituskykyä moottoria suurentamatta monilla pienillä muutoksilla. Erikoisversio Clubsport tuli myyntiin samaan aikaan.
Zonda R
Maaliskuussa 2007 esiteltiin Pagani Zonda R. Malli on suunniteltu ratakäyttöön, täysin suorituskyvyn ehdoilla, eikä suunnittelussa ole tarvinnut noudattaa esimerkiksi luokkarajoituksia. Autoon on kuitenkin jätetty istuin myös matkustajalle ja myös turvallisuusajattelu on pidetty mielessä. Ensimmäiset suunnitelmat olivat valmiina syksyllä 2006. Moottorin perustaksi otettiin Mercedes-AMG:n CLK GTR -mallissa käytetty kuivasumppuvoitelulla varustettu painopisteeltään matala voimanlähde. Moottorin maksimiteho on 750 hv @ 8000 r/min ja huippuvääntö 710 Nm. R-malli on luotu lähes täysin alusta, vain 10 prosenttia F-mallin osista on siirretty siihen sellaisenaan. Akseliväli on kasvanut 47 mm:llä, kokonaispituus 394 mm:llä ja raideleveys 50 mm:llä. Auto on kori on muotoiltu suuren downforcen saavuttamiseksi. Auton veroton myyntihinta on noin 1,2 miljoonaa euroa.
Korian ratasilta
Korian ratasilta on Kymijoen ylittävä Riihimäki–Pietari-radan teräsbetoninen holvisilta Kouvolan Korialla, entisen Elimäen kunnan ja Kouvolan kaupungin rajalla. Silta valmistui vuonna 1925 ja se korvasi kantokyvyltään heikentyneen vuonna 1870 valmistuneen vanhan rautatiesillan. Sillan suurin aukko on 67,6 metriä ja se on selkeästi pitkäjänteisin holvisilta Suomen rataverkolla. Toiseksi pisin on jänteeltään 45-metrinen vuonna 1920 valmistunut Petäisenkosken ratasilta Kajaani–Kontimäki-radalla ja kolmanneksi pisin Harjunjoen ratasilta Kouvola–Mikkeli-välillä, sen jänne on 44,1 metriä ja valmistumisvuosi 1968.
Korian siltojen läpi Kymijokea pitkin kulki vuoteen 2009 asti Elimäen kunnan ja Kouvolan kaupungin raja.
Siltakilpailu
Vanhan rautatiesillan kantokyvystä oli jo pitkään oltu huolissaan rautatiehallituksessa, joka vuonna 1922 järjesti tunnettujen sillanrakentajien kesken kilpailun uuden sillan hankkimiseksi. Kilpailu oli kansainvälinen ja ehdotuksia tuli 14, näistä kuusi oli kokonaan betonista holvisiltaa. Muissa ehdotuksissa oli teräksisiä päällysrakenteita ja yksi, jossa myös keskijänne oli teräsrakenteinen. Palkintolautakunta suosi betonista ja kivestä tehtyjä rakenteita ylläpitokustannuksiltaan edullisina ja kotimaisina, mutta arveli teräsrakenteenkin voivan olla kilpailukykyinen, koska silloin vältyttäisiin telineiden rakentamiselta.
Sillan valinta
Valituksi tuli Oy Constructor Ab:n ehdotus, viisiaukkoinen kokonaan betoninen holvisilta. Ehdotuksessa holvin leveys oli kahdeksan metriä eli sillalle mahtui kaksi raidetta, keskiaukon jännemitta oli 70 metriä ja muiden aukkojen 13,5 metriä.
Korian ratasillan keskijänteen pituus on 67,6 metriä ja holvin nuolikorkeus eli holvin laen etäisyys kantojen yhdyssuorasta 12,85 metriä. Holvin paksuus laella on kaksi metriä, paksuimmillaan 2,6 metriä ja kantanivelen kohdalla 2,4 metriä. Pääjänteen kohdalla rataa kannattavat teräsbetoninen laatta ja palkisto, jotka on tuettu holviin 60 senttimetriä paksuilla hieman holvia kapeammilla väliseinillä. Koko silta on perustettu kalliolle. Constructorin pääsuunnittelija oli insinööri Emil Holmberg, siltasuunnitelmien pääasiallisena laatijana pidetään Lauri Wallénia. Yhtiön toimitusjohtaja oli insinööri Manne Muoniovaara.
Alexander Gebert
Alexander Gebert (s. 1977 Varsova, Puola) on puolalais-suomalainen sellisti, joka toimii Detmoldin musiikkikorkekoulun opettajana Saksassa ja oli vuosina 2004–2012 jäsenenä wieniläisessä Altenberg-triossa.
Korian ratasilta
Rakentaminen
Urakkasopimus allekirjoitettiin 28. joulukuuta 1922 ja urakkasumma oli 4,8 miljoonaa markkaa, sama kuin kilpailuehdotuksessa. Rautatiehallitus asetti työn valvojaksi ratainsinööri Toivo Vähäkallion.
Rakennustyön aikana urakoitsija ja tilaaja riitelivät tai olivat eri mieltä muutamasta asiasta. Huhtikuussa 1923 Muoniovaara ja Vähäkallio kiistelivät betoniin käytettävästä sepelistä, jota Vähäkallio ei voinut hyväksyä epäpuhtauksien takia. Urakoitsija vastasi seulontavaatimusten aiheuttamilla lisälaskuilla ja uhkasi lopettaa työt. Lisälasku esitettiin myös kalliopinnan korkeuden poikkeamista ja uhattiin jälleen töiden lopettamisella. Rautatiehallituksen silloinen pääjohtaja Jalmar Castrén ilmoitti kirjeitse, ettei lisälaskuja makseta.
Alexander Gebert
Vuosina 1995–1998 Gebert opiskeli synnyinmaansa Puolan valtion stipendiaattina Varsovan Chopin-akatemiassa, sitten Philippe Mullerin johdolla Pariisin konservatoriossa ja Natalia Gutmanin johdolla Stuttgartissa.
Korian ratasilta
Rakentaminen
Constructor teki telinesuunnitelmat, joihin Vähäkalliolla oli huomautettavaa, rautatieviranomaiset eivät hyväksyneet suunnitelmia. Telineiden rakentaminen oli vaikeaa, koska joki oli melkein kokonaan kalliopohjainen ja virta oli vuolas. Pääholvin telineet ja muotit olivat valmiit elokuussa 1923.
Sortumaonnettomuus
Holvin valu oli noin yhtä kuutiometriä vaille valmis, kun 11. lokakuuta 1923 kello 6.30 telineet sortuivat. Vastavalettu holvi välttyi raudoituksen ansiosta putomasta kokonaan jokeen. Kovettumaton betoni holvin toisessa päässä murtui ja holvin pää painui alas kiertyen kokonaan toisen kantanivelen ympäri. Onnettomuutta seurasivat kuulustelut useana päivänä Korialla, Kouvolassa ja Helsingissä. Kuulustelupöytäkirjoja tuli 17 sivun verran. Joulukuussa 1923 Vähäkallio toi julki kantansa, että holvi pitäisi purkaa. Valtionrautateiden asiantuntijana ollut saksalaisprofessori kävi työmaalla tammikuussa 1924, kirjoitti 11-sivuisen lausunnon ja antoi lisäksi ehdotuksia siitä, miten silta korjattaisiin. Constructorin asiantuntija oli tukholmalaisprofessori H. Kreüger, joka kävi työmaalla myös heti tammikuun 1924 alussa ja kirjoitti hänkin 11-sivuisen lausunnon asiasta.
Alexander Gebert
Alexander Gebertin äiti on espoolainen viulupedagogi Grazyna Zeranska-Gebert ja sisar viulisti Anna Gebert.
Korian ratasilta
Korjaus
Korian ratasilta korjattiin vuonna 2004, työlle myönnettiin Suomen Rakennusinsinöörien Liiton (RIL:in) Vuoden silta -palkinto.
Korian kaksi rautatiesiltaa muodostavat kohteen, joka kuuluu valtakunnallisesti merkittäviin rakennettuihin kulttuuriympäristöihin Suomessa. Kolmantena siltana siltapaikalla on vuonna 1985 valmistunut Korian uusi silta, jolle maantieliikenne siirtyi vuoden 1870 sillan muututtua kevyen liikenteen sillaksi.
Yeelen
Yeelen on afrikkalainen elokuva vuodelta 1987. Se voitti Cannesissa tuomariston palkinnon.
Juoni
Nuori mies Nianankoro ja hänen äitinsä ovat kymmenen vuotta paenneet pojan isän Soman vihaa. Isä on tietäjä, Komon korkeimman yhteisön jäsen, ja pelkää poikansa uhkaavan valta-asemaansa. Äiti on piilotellut poikaansa, mutta nyt pojan on astuttava esiin. Nianankoro ystävystyy kuninkaan kanssa. Käy ilmi, että Nianankoro on tahtomattaan pettänyt kuningasta tämän nuorimman vaimon Attoun kanssa.
Vastaanotto
Helsingin Sanomien Leena Virtanen kirjoitti, että Yeelenissä on sekä outoa mystiikkaa että paljon tuttua, samoja kansantarinan elementtejä kuin vaikkapa Kalevalassa. Hänestä se on universaali satu isän ja pojan välisestä vihasta, jossa perimmältään on kyse vallanhimosta ja hyvän ja pahan taistelusta. Virtanen kehuu veistoksellisen kaunista pääosan esittäjää ja Cissén etnografisesti tarkkaa kerrontaa, jossa tallennus tosin tahtoo joskus mennä sisällön edelle. Komeilla kuvilla tehty elokuva muistuttaa hänestä länsimaista taide-elokuvaa, mutta yllättää dramaturgiansa erilaisuudella.
Endstand 1996–2003
Endstand 1996–2003 on Endstandin kokoelma-albumi, joka julkaistiin marraskuussa 2007 levymerkillä Combat Rock Industry. Albumista julkaistiin tuhannen kappaleen painos.
Laurentius Laurinus
Laurentius Laurinus tai Laurentius Laurentii Laurinus, (s. 1573 tai 1577 – k. 1655 tai 1656) ruotsalainen luterilainen pappi, historioitsija ja virren kirjoittaja.
Laurenrius Laurinus syntyi mahdollisesti Söderköpingissä. Hän oli opiskellut Uppsalan lisäksi myös Wittenbergissä, missä hän sai maisterinarvon 1602. Hän toimi Häradhammarissa,Itä-Göötanmaalla, pappina ja lääninrovastina.
Hän on kirjoittanut oppikirjoja, muun muassa ensimmäisen laulun oppikirjan Ruotsissa, ”Musicae rudimenta pro incipientibus necessaria ”. Runoja hän on kirjoittanut niin ruotsiksi, saksaksi ja latinaksi, ja niitä on julkaistu teoksessa ”Heroum et Heroidum” 1647.
Hänen kirjoittamista virsistään tunnetaan vain yksi, ”I himmelen, i himmelen Ther är glädie stoor”. Hän kirjoitti tämän virren vaimonsa kuoleman johdosta 1620. Virsi ja kaksi muuta Laurinuksen kirjoittamaa virttä julkaistiin painettuna 1622 kirkkoherra Isaac Ericin pitämän ruumissaarnan yhteydessä (En Christeligh Liikpredikan). Saarnan hän on pitänyt 30.7.1620 ennen kuin hautajaissaattue lähti surukodista kirkkoon ja siinä on kuvattu hyvin yksityiskohtaisesti, miten ruustinna Margareta Larsdotter kuoli.
Virren vanhin suomennos on käsikirjoituksena Kangasalan kirkonarkistossa säilyneessä vuoden 1614 Käsikirjassa, ja se on julkaistu Laurentius Petri Aboicuksen virsikirjassa 1674. Virren muokattu teksti on nykyisessä Suomen evankelis-luterilaisen kirkon virsikirjassa virsi 618 "Ratki taivaassa, ratki taivaassa". Virrestä on virsikirjassa myös toinen suomennos, virsi 617 "Taivaassa, ratki taivaassa", joka pohjautuu Åströmin muokkaukseen, Se on Bengt Jakob Ignatiuksen käännös vuodelta 1824 ja tuli virsikirjaan 1886.
Ruotsin kirkon virsikirjassa virsi on numerolla 168 "Taivaassa, ratki taivaassa". Teksti pohjautuu Åstömin muokkaukseen ja sen suomennos on Anna-Maija Raittilan 1999 tekemä.
Paul-Anders Simma
Paul-Anders Simma (s. 27. syyskuuta 1959 Kaaresuvanto) on suomensaamelainen elokuvaohjaaja.
Kun norjalaisen Nils Gaupin Tiennäyttäjä (1987) oli ensimmäinen saamelainen pitkä elokuva, Simman elokuva Sagojogan ministeri (1997) oli toinen. Tämän jälkeen saamenkielisiä pitkiä elokuvia ei ole valmistunut. Sagojogan ministeri on veijarikomedia vankikarkurista, joka saapuu pieneen lappalaiseen Norjan, Suomen ja Ruotsin risteyspisteessä sijaitsevaan kylään. Häntä erehdytään luulemaan Suomen hallituksen ministeriksi. Mies käyttää erehdystä hyväkseen saavuttaakseen luottamusta kyläläisten keskuudesta.
Simma on opiskellut elokuvan tekoa Tukholman Dramatiska institutetissa. Hänen saamelaispojan ensimmäisestä tansseissa käynnistä kertova lyhytelokuvansa Let’s Dance (1992) voitti Risto Jarva -palkinnon Tampereen lyhytelokuvajuhlilla 1992. Tämän lisäksi Simma on tehnyt muun muassa dokumenttielokuvan Antakaa meille luurankomme (1999), joka kertoo saamelaisaktivisti Nils Sombystä, joka yritti saada esi-isiensä luurangot takaisin kotiseudulle. Elokuva voitti pääpalkinnon dokumenttielokuvien sarjassa Lyypekin pohjoismaisten elokuvien päivillä vuonna 1999.
Papintodistus
Papintodistus oli aiemmin Suomessa asiakirja, jonka antoi pappi erilaisiin tarkoituksiin. Nykyään vastaavan todistuksen nimenä on virkatodistus.
Säännökset papintodistuksesta
Jos yksityinen henkilö halusi toista kuin itseään, vaimoaan tai lastaan taikka hänen hoitonsa ja suojeluksensa alaista henkilöä koskevaa todistusta kirkonkirjan mukaan iästä, maineesta, sukulaisuudesta tai syntymä- tai kuolinajasta, hänen tuli saada sellainen, mutta tarkoitus, johon todistusta pyydettiin, oli samalla ilmoitettava ja merkittävä todistukseen.
Sen sijaan niin kutsutun mainetodistuksen tuli sisältää ainoastaan tieto siitä, nauttiko henkilö kansalaisluottamusta siihen aikaan, kun todistus kirjoitettiin.
Papintodistuksen antamista koskevia säännöksiä sovellettiin myös eriuskolaisseurakunnan johtajaan sekä siviilirekisteriviranomaiseen.
Lakiviitteet
<references group=L />
Kaarlo Vallinharju
Kaarlo (Karl) Viljam Vallinharju, vuoteen 1935 Vallin (20. tammikuuta 1904 Helsinki – 27. maaliskuuta 1991) oli suomalainen näytelmäkirjailija.
Vallinharju toimi Pienviljeljäliiton nuoriso-ohjaajana ja kouluttajana.
Artukainen
thumb|left|265x265px|[[Turkuhalli Artukaisissa]] Artukainen on kaupunginosa Turun länsiosassa noin viisi kilometriä kaupungin keskustasta. Alueen asukasluku on 75 (2007), joka tekee siitä asukasmäärältään kaupungin pienimpiä kaupunginosia. Vähäinen asukasluku selittyy alueelle keskittyneellä kemian-, paino-, elintarvike- ja lääketeollisuudella.
John Wick: Chapter 4
Tuotanto
Elokuvan kuvaukset alkoivat kesäkuussa 2021. Kuvauspaikkoja olivat muun muassa Berliini, Pariisi, New York ja Japani. Suunniteltu ensi-ilta oli vuonna 2021, mutta koronaviruspandemia ja Keanu Reevesin sitoutuminen The Matrix Resurrections -elokuvan kuvauksiin kuitenkin lykkäsivät ensi-iltaa vuodella. Uudeksi ensi-illaksi suunniteltiin 27. toukokuuta 2022, mutta joulukuussa 2021 ensi-illan tiedotettiin lykkääntyvän maaliskuuhun 2023. Ensi-iltansa elokuva sai Suomessa 22. maaliskuuta 2023 ja Yhdysvalloissa 24. maaliskuuta.
Artukainen
Artukaisiin perustettiin vuonna 1935 Suomen ensimmäinen maalla sijainnut lentoasema, Artukaisten lentokenttä, joka korvasi Ruissalossa aiemmin sijainneen vesilentoaseman. Lentoasema oli käytössä aina vuoteen 1955, jolloin Turun nykyinen Turun lentoasema avattiin. Lentoaseman kiitoteiden paikalla sijaitsevat nykyään muun muassa Turun Messu- ja Kongressikeskus, Artukaisten ratsastuskoulu ja Gatorade Center. Lennonjohtorakennuksessa toimi sittemmin hotelli.
John Wick: Chapter 4
Jatko-osa
Alun perin Chapter 5 oli tarkoitus kuvata neljännen osan kanssa samaan aikaan, mutta suunnitelmasta luovuttiin. Ohjaaja Chad Stahelski on sanonut olevansa jatko-osalle ”avoin”, mikäli hän tai pääosanäyttelijä Keanu Reeves saavat sitä varten hyvän idean. Elokuvasarjan omistava Lionsgate totesi pian Chapter 4:n ensi-illan jälkeen studion olevan jatko-osalle avoin, mutta ettei viidennestä osasta ole ”mitään takeita.”
Artukainen
Alueella toimii Ilmatieteen laitoksen virallinen sääasema.