cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Sergio Balanzino
Balanzino opiskeli lakia Rooman yliopistossa ennen kuin meni töihin Italian ulkoministeriöön 1958. Balanzino oli suurlähettiläs Kanadassa vuosina 1990–1994. Balanzino oli Naton virkaatekevä pääsihteeri vuonna 1994 ja 1995. Ensimmäisen kerran hän seurasi saksalaista Manfred Wörneria, joka erosi syövän vuoksi ja toisen kerran belgialaista Wily Cleasea joka erosi korruptioskandaalin vuoksi. Balanzinon seuraajaksi nousi 5. joulukuuta 1995 espanjalainen Javier Solana.
Balanzino opetti Loyola University Chicago Rome Centerissä Roomassa.
Gradient
Gradient on suomalainen kaiutinvalmistaja.
Yrityksen ovat perustaneet opistoinsinööri Jorma Salmi ja Jouko Alanko vuonna 1984.
Gradientin toimitusjohtaja on Atte Salmi, yrityksen perustajan Jorma Salmen poika.
Yritys aloitti toimintansa Järvenpäässä, mutta muuti Porvooseen vuonna 2010.
Gradient-kaiuttimet valmistetaan käsityönä Suomessa.
Tauno Sorvisto
Elämä ja ura
Tauno Sorviston vanhemmat olivat konemestari Otto Sorvisto ja Ida Vauhkonen. Sorvisto aloitti näyttelijän uransa Kokkolan Näyttämöltä, johon hän oli kiinnitettynä 1945–1946. Hän oli Anita Välkin ohella Kokkolan Näyttämön ensimmäinen ammattinäyttelijä. Sen jälkeen Sorvisto näytteli Hämeenlinnan Työväen Näyttämöllä, Porin Teatterissa, Kuopion Yhteisteatterissa ja Vaasan Suomalaisessa Teatterissa. Vuonna 1955 Sorvisto palasi Kuopion Yhteisteatteriin, jossa hän näytteli uransa loppuun.
Gradient
Gradientin komponenttitoimittajana toimi vuosien ajan Graditech. Gradient-kaiuttimet on suunniteltu toimimaan myös vaikeissa akustisissa tiloissa. Kardioidi- ja dipolirakennetta hyödyntävät Gradient-kaiuttimet tunnetaan suorasta vasteestaan ja neutraalista äänestään.
Jay David Bolter
Jay David Bolter (s. 1951) on uuden median ja digitaalisen taiteen tutkija, joka toimii Georgia Institute of Technologyssa kielen, viestinnän ja kulttuurin professorina (Language, Communication and Culture).
Tauno Sorvisto
Elämä ja ura
Sorvisto näytteli Alfredin roolin Sina Kujansuun ohjaamassa televisionäytelmässä Valmistumisen aika vuonna 1978. Lisäksi hänellä oli sivuroolit televisioelokuvissa Ruusubaletti (1968) ja Siunattu hulluus (1975). Uransa varhaisvaiheessa Sorvistolla oli pieni sivutehtävä Edvin Laineen komediassa Tapahtui kaukana (1950).
Jay David Bolter
Bolterilla on sekä klassinen sivistys että moderni uusien medioiden tuntemus. Hän opiskeli aluksi kreikkaa Toronton yliopiston Trinity Collegessa. Kanadasta hän siirtyi Yhdysvaltoihin ja suoritti tohtorin tutkinnon sekä tietotekniikan tutkinnon Pohjois-Carolinan yliopistossa vuosina 1977 ja 1978. Vuodesta 1991 lukien hän on työskennellyt Georgian teknologiainstituutissa.
Gradient
Ensimmäinen kaiutin
Kaiutin menestyi Hifi-lehden testissä, jonka jälkeen Gradient sai ison tilauksen Sibelius-Akatemialta.
Tauno Sorvisto
Elämä ja ura
Sorvisto sai Kultaisen ansiomerkin huhtikuussa 1978.
Jay David Bolter
Bolter on suunnitellut yhdessä Michael Joycen kanssa Storyspace -nimisen ohjelmiston, jolla voi tuottaa hypertekstiä. Joyce on kirjoittanut sillä teoksensa afternoon, a story.
Gradient
Mallit
Nykyinen mallisto käsittää seuraavat mallit:
Tauno Sorvisto
Elämä ja ura
Sorviston ensimmäinen puoliso oli konttoristi Rauha Annikki Laukkanen, jatkosodan aikana alkanut liitto päättyi puolison kuolemaan 1946. Toinen puoliso oli farmaseutti Kerttu Esteri Tuoma, liitto alkoi 1949 ja siitä syntyi poika vuonna 1952.
Jay David Bolter
Bolterin kirjallinen tuotanto käsittelee länsimaiden tietokoneistumista, kirjoituksen historiaa, hypertekstiä ja eri medioiden muodonmuutoksia. Vuonna 1991 ilmestynyt kirja Writing Space: The Computer, Hypertext, and the Remediation of Print on johdanto hypertekstiin sekä kirjoittamisen ja julkaisemisen historiaan. ”Kirjoitustilaksi” (writing space) Bolter kutsuu erilaisia tekstin tallennuksen ja tuottamisen alustoja. Teoksesta ilmestyi päivitetty versio vuonna 2001 ja se on käännetty japaniksi ja italiaksi.
Kirjoituksen historiaa tutkittuaan Bolter on pannut merkille, että painettu kirja suosii lineaarista kirjoitustapaa, kun taas digitaalinen kirjoitus houkuttelee helpommin katsonaiseen, epälineaariseen kirjoittamiseen. Hypertekstin edeltäjänä Bolter pitää epälineaarista kirjallisuutta, josta hän mainitsee esimerkkeinä Laurence Sternen 1700-luvulla ilmestyneen romaanin Tristram Shandy ja Julio Cortázarin teoksen Ruutuhyppelyä (1963), jotka jo rakenteensa puolesta sallivat useita erilaisia lukutapoja.
Teoksen Remediation: Understanding New Media (1999) Bolter kirjoitti yhdessä Richard Grusinin kanssa. Käsite ”remediaatio” tulee latinankielisestä sanasta ”remederi”, joka tarkoittaa ”parantamista” tai ”terveyden palauttamista”. Mediatutkimuksessa remediaatio merkitsee sitä, että uusi medium aina parantaa vanhaa mediumia. World wide web (www) ja varsinkin sen graafinen käyttöliittymä merkitsi aiempien medioiden mukauttamista uuteen kommunikaatioympäristöön. Esimerkiksi sanoma- ja aikakauslehdet alkoivat julkaista paperisen lehden rinnalla verkkoversioita.
Selainten kehittyessä www muuttui monipuolisemmaksi. Pelkän tekstin ohella alettiin suosia yhä enemmän ääntä, liikkuvaa kuvaa ja erilaisia animaatioita. Bolterin ja Grusinin mukaan www onkin muuttanut enemmän sähköisiä viestimiä, kuten puhelinta, radiota ja televisiota kuin painettua kirjaa.
Simeon (piispa)
Simeon (alun perin Semjon Semjonovitš Kružkov, Семён Семёнович Кружков, 2. helmikuuta 1929 Tallinna − 21. syyskuuta 1998 Tartto) toimi Viron apostolisen ortodoksisen kirkon apulaispiispana tittelillä Avidosin piispa 16. toukokuuta − 21. syyskuuta 1998.
Simeon syntyi Tallinnassa vironvenäläiseen perheeseen ja opiskeli Pietarin hengellisessä akatemiassa. Hän meni naimisiin Tamara Aleksandrovna Tihomirovan kanssa vuonna 1948 ja vihittiin diakoniksi samana vuonna. Hänet vihittiin papiksi Leningradissa 28. elokuuta 1949. Hän valmistui akatemiasta vuonna 1953. Toimittuaan vuosina 1953–1961 papintehtävissä eri puolilla Neuvostoliittoa hänet nimitettiin vuonna 1961 Tarton venäjänkielisen Jumalansynnyttäjän kuolonuneen nukkumisen kirkon kirkkoherraksi, jossa hän palveli piispaksivihkimiseensä asti. Simeon jäi leskeksi vuonna 1977.
Vuonna 1990 lähes koko Tallinnan hiippakunnan papisto anoi Kružkovin piispaksivihkimistä sen jälkeen kun Tallinnan edellinen piispa Aleksei II oli valittu Moskovan patriarkaksi, mutta piispaksi nimitettiin rovasti Kornelius Jakobsin.
Kun autonominen Konstantinopolin alainen Viron ortodoksinen kirkko perustettiin uudelleen vuonna 1996 Simeon Kružkov valittiin kirkkokunnan apulaispiispaksi ja vihittiin 10. toukokuuta 1998. Piispa Simeon ehti hoitaa virkaansa ennen kuolemaansa vain reilut kolme kuukautta.
Näkkileipä
thumb|250px|Näkkileipiä. thumb|250px|Suorakaiteen muotoisia näkkileipäpaloja. thumb|250px|Ruotsalainen näkkileipäpaketti. Näkkileipä on alun perin pohjoismaalainen kova leipätyyppi, joka leivotaan yleensä täysjyvärukiista veteen. Ruisnäkkileipää paistetaan korkeassa lämpötilassa (250 °C) muutama minuutti. Näkkileipä on tyypillinen länsisuomalainen leipä. Hapan- tai hiivaleipätaikinasta valmistetut, hyvin ohuet leivät koristeltiin pistelemällä tai ns. leipäkammalla. Leivissä oli aikoinaan keskellä tai toisessa laidassa pieni reikä, josta ne ripustettiin vartaaseen kuivumaan. Gluteeniton näkkileipä valmistetaan käyttämällä perunaa, riisiä, maissia tai vehnätärkkelystä. Myös spelttiä käytetään näkkileivän raaka-aineena. Teolliselle näkkileivälle on ominaista pakkaamisen kannalta taloudellinen suorakaidemuoto, johon annospalat on sahattu. Muita näkkileivän muotoja ovat pyöreä yhtenäinen levy ja reikäleipää jäljittelevä rengasmainen muoto. Annospalaa suurempina levyinä olevassa näkkileivässä voi olla katkaisua helpottava ura. Leivän pintaan painetut reiät sitovat pohjan ja pinnan toisiinsa, estäen ilmakuplien syntymisen leivän sisään paiston aikana.
Armeijat ja koulut käyttävät paljon näkkileipää, koska se säilyy hyvin ja on keveytensä ja muotonsa ansiosta helppoa kuljettaa. Talvi- ja jatkosodan aikana Suomessa lotat valmistivat sitä armeijan käyttöön. Armeijan näkkileipää kutsutaan nimellä vaneri tai vanikka. Kovuuteen viittaavat nimitys panssarivanikka ja slanginimitys pomminkestävä. Tosin nykyään Suomen armeija käyttää samoja näkkileipiä kuin mitä myydään kuluttajille, yleensä kovaa Vaasan Voimaa tai pehmeämpää Koulunäkkiä.
Maailman näkkileipämarkkinoita hallitsevat kolme suuryritystä: nykyisin italialaisomistuksessa oleva, alun perin ruotsalainen Wasabröd, toiseksi suurimpana suomalainen Vaasan sekä kolmantena englantilainen Ryvita. Kansainvälisesti tunnettuja näkkileipämerkkejä ovat mm. Suomessa valmistettu Vaasan Finn Crisp, Isossa-Britanniassa jo vuosikymmeniä valmistettu Ryvita sekä amerikkalainen Ry-Krisp, jota alettiin valmistaa vuonna 1899. Tunnettuja ruotsalaisia näkkileipiä ovat Wasabrödin lisäksi Leksandin näkkileivät. Spelttinäkkileipää valmistavat ainakin Leipomo J Martin Tammelassa sekä SunSpelt Oy.
Näkkileipä Suomessa
Näkkileipä tuli Suomeen Ruotsista. Turussa Samppalinnan myllyn omistaja valmisti näkkileipää 1880-luvulla. Näkkileipää valmistanut Ylhäisten Tehtaat Salossa aloitti toimintansa 1898. Vuonna 1904 turkulainen Juho Mäkelä aloitti ruudullisen näkkileivän valmistuksen. Vuonna 1912 Arthur Vilén osti Mäkelän liiketoiminnan ja perusti Ipnos-Brödfabrikin leipomon. Vuonna 1918 toimintansa aloittanut Suomen puolustusvoimat tilasi näkkileivän Ipnosilta. Ipnosin näkkileipää myytiin tuotenimellä Mensa. Kyseessä oli ensimmäinen kerta Suomessa, kun leivällä oli oma tuotemerkki.
Vuoden 1952 olympialaisten kunniaksi Vaasan julkaisi näkkileivästä ja hapankorpusta Finn Crisp -tuotemerkin, jota myydään nykyään yli 50 maahan.
Vuonna 1997 puolustusvoimat kilpailutti hankintansa Euroopan unionin sääntöjen mukaisesti. Kilpailutuksen voitti ruotsalainen näkkileivän valmistaja. Viljelijät uhkasivat sulkea varuskuntiin johtavat tiet traktoreilla ja puimureilla. Kohu laantui, kun vuonna 1998 tarjouskilpailun voitti suomalainen toimittaja.
Peter J. Ratcliffe
Peter John Ratcliffe (s. 14. toukokuuta 1954 Morecambe, Englanti) on brittiläinen lääketieteen tutkija ja nefrologi. Hän on toiminut lääkärinä Oxfordissa John Radcliffe Hospitalissa ja Nuffieldin kliinisen lääketieteen professorina sekä vuosina 2004-2016 Oxfordin yliopiston kliinisen lääketieteen Nuffieldin osaston päällikkonä. Vuonna 2016 hänet nimitettiin Francis Crick -instituutin kliinisen tutkimuksen johtajaksi, mutta hän toimi edelleen myös Oxfordin yliopistossa Ludwigin syöpätutkimusinstituutin jäsenenä ja Target Discovery Instituten johtajana.
Ratcliffe tunnetaan parhaiten tutkimuksistaan siitä, miten solut reagoivat hapen puutteeseen eli hypoksiaan. Tästä tutkimuksestaan hän sai vuonna 2019 Nobelin fysiologian ja lääketieteen palkinnon yhdessä William Kaelinin ja Gregg L. Semenzan kanssa.
Opinnot ja harjoittelu
Ratcliffe syntyi Morecambessa Lancashiressä vuonna 1954. Hänen vanhempansa ovat William Ratcliffe ja Alice Margaret Ratcliffe. Hän kävi Lancaster Royal Grammar Schoolia vuosina 1965–1971.
Ratcliffe hyväksyttiin 1972 Cambridgen yliopiston Gonville and Caius Collegeen opiskelemaan lääketiedettä, ja hän suoritti vuonna 1978 Bachelor of Medicine -tutkinnon Lontoon Queen Maryn yliopiston St Bartholomew's Hospital Medical Collegessa.
Tämän jälkeen Ratcliffe jatkoi opintojaan Oxfordin yliopistossa ja keskittyi munuaislääketieteeseen ja erityisesti hapettumiseen munuaisissa. Hän suoritti lääketieteen tohtorin tutkinnon Cambridgessä vuonna 1987.
Ura
Ratcliffe otettiin 1990 Wellcome Trustin vanhemmaksi jäseneksi tutkimaan, miten solut reagoivat hypoksiaan veren happipitoisuuden ollessa normaalia alhaisempi. Vuosina 1992–2004 hän oli Oxfordin yliopiston Jesus Collegessa kliinisen lääketieteen vanhempana tutkijajäsenenä. Vuonna 2002 hänet hyväksyttiin Academy of Medical Sciencesin jäseneksi, ja seuraavana vuonna hänet nimitettiin Oxfordin yliopiston Nuffield-professoriksi ja kliinisen lääketieteen Nuffield-osaston johtajaksi.
Tutkimukset
thumb|left|Havainnekuva siitä, miten solut havaitsevat hapen saatavuuden ja sopeutuvat siihen. Ratcliffe perusti 1989 Oxfordin yliopiston Nuffieldin lääketieteen osastoon laboratorion, jossa tutkitaan erytropoietiinin (EPO) säätelyä. Erytropoietiinin on munuaisten erittämä hormoni, joka kiihdyttää veren punasolujen syntyä. Tiedettiin, että tätä hormonia syntyy happitason ollessa alhainen, ja Ratcliffen tutkimusten tavoitteena oli selvittää mekanismit, joilla munuaiset havaitsevat alhaisen happitason eli hypoksian, johon ne reagoivat tuottamalla EPOa. Tutkimuksissaan Ratcliffe havaitsi, että samaa munuaisten mRNA:ta, jolla on osansa EPO:n tuotantoon johtavasta tapahtumaketjussa, esiintyy ihmisellä ja eläimillä useissa muissakin elimissä, kuten pernasa, aivoissa ja kiveksissä. Tämä viittasi siihen, että kun happea on niukasti, EPO:a syntyy munuaisten ohella muissakin elimissä. Ratcliffen ryhmän tutkimukset osoittivatkin, että prosessit, jotka munuaisissa johtavat EPO:n tuottoon, toimivat samaan tapaan lähes kaikissa eläinten soluissa. Edelleen Ratcliffe osoitti, että monet sellaisetkin solut, jotka eivät tuota EPO:a, havaitsevat hapen niukkuuden oleellisesti samalla tavalla.
Näiden löytöjen sekä William Kaelinin ja Gregg Semenzan tutkimusten perusteella Ratcliffin ryhmä pystyi selvittämään yksityiskohtaisesti, mitä molekyylitasolla tapahtuu niin, että solut havaitsevat hapen. Muuan tunnistettu vaihe oli VHL-geenin muodostamien proteiinien sitoutuminen hypoksian indusoimaksi tekijäksi (HIF), transkriptiotekijäksi, joka aktivoi EPO-geenin. Ratcliff havaitsi, että VHL-proteiini voi sitoa hydroksyloityneet HIF-jäämät, mikä lopulta johtaa HIF-proteiinin tuhoutumiseen. Kun happitaso laskee, happea vaativat HIF-hydroksylaasientsyymit PHD1, 2 ja 3 lakkaavat toimimasta eikä VHL enää sido HIF:ää, joka tällöin runsastuu ja aktivoi EPO-geenin. Tämä prosessi tapahtuu muutamassa minuutissa, siksi elimistö voi reagoida hypoksiaan nopeasti.
Sama tapahtumaketju käynnistyy usein myös syöpäkasvaimissa, jota näin muodostavat lisää verihiutaleita, jotka ylläpitävät niiden kasvua. Suuri osa nykyisestä hypoksiaa koskevasta tietämyksestä on peräisin Ratliffen laboratorioista. Sen tapahtumaketjun selvittäminen, millä hypoksia käynnistää EPO:n tuotannon, on tehnyt mahdolliseksi kehittää lääkeaineita, jotka estävät VHL:ää sitomasta HIF:ää, mitä voidaan käyttää hyväksi anemian ja munuaistautien hoidossa.
Perhesuhteet
Ratcliffe meni naimisiin Fiona Mary MacDougallin kanssa vuonna 1983.
Palkintoja ja tunnustuksia
Ratcliffelle on myönnetty muun muassa seuraavat palkinnot:
Ratcliff on Royal Societyn, Academy of Medical Sciencesin ja EMBOn jäsen. Kuningatar Elisabet II myönsi hänelle 31. joulukuuta 2013 ritarin arvon tunnustukseksi palveluksista kliinisen lääketieteen hyväksi.
Kebekhet
Viitteet
Llista de personatges de la mitologia egípcia
Olutravintola Pikkulintu
pienoiskuva|Olutravintola Pikkulintu Olutravintola Pikkulintu oli Itä-Helsingin Puotilassa sijaitseva anniskeluravintola. Pienestä koostaan huolimatta se on tunnettu monipuolisesta olut- ja erityisesti mallasviskivalikoimastaan, joka on tiettävästi Suomen laajin.
Tammikuussa 2006 brittiläinen Whisky Magazine listasi Pikkulinnun maailman parhaimpien viskiravintoloiden joukkoon. Kesällä 2007 Pikkulintu sijoittui Suomen parhaat baarit 2007 -äänestyksessä seitsemänneksi.
Bankekindin kihlakunta
thumb|Bankekindin kihlakunnan sijainti Itä-Götanmaan läänin kartalla.
Bankekindin kihlakunta oli kihlakunta Itä-Götanmaan läänissä Ruotsissa. Vuoden 1945 väestönlaskennan mukaan kihlakunnan maapinta-ala oli 508,12 neliökilometriä ja asukasluku 11 834 henkeä. Kihlakuntaan kuuluneet kunnat olivat Vårdsberg, Askeby, Örtomta, Bankekind, Grebo, Värna, Björsäter ja Åtvid.
Kihlakunnan tuolloisista kunnista Askeby, Bankekind, Vårdsberg ja Örtomta kuuluvat nykyään Linköpingin kuntaan ja muut Åtvidabergin kuntaan.
Helmi Talas
Helmi Cecilia Eugenie Talas (avionimi Onnela, o.s. Gratschoff; 19. marraskuuta 1871 Helsinki – 12. kesäkuuta 1948) oli suomalainen näyttelijä. Hän näytteli Suomalaisessa Teatterissa 1890-luvulla ja jatkoi uraansa Svenska Inhemska Teaternissa 1900-luvun alussa.
Elämä ja ura
Helmi Talaksen vanhemmat olivat kauppias Alexander Gratschoff ja Josefina Wesander. Hän suoritti saksalaisen tyttökoulun ja Kaarola Avellanin johtaman Suomalaisen Teatterin oppilaskoulun, josta hän valmistui syksyllä 1895.
Talas oli näytellyt Suomalaisessa Teatterissa jo syksyllä 1892 kappaleessa Wilhelm Tell. Seuraavana syksynä hän näytteli Naemin roolin kappaleessa Kuopion takana. Talaksen myöhempiä rooleja olivat muun muassa Toinette (Luulosairas), Puck (Kesäyön unelma) ja Marikke (Juhannustulet).
Helmi Talas avioitui lehtori Filemon Onnelan (1870–1952) kanssa 1904.
Johan Gustaf Sohlman
Johan Gustaf Sohlman (28. toukokuuta 1837 Parikkala – 22. lokakuuta 1908 Mikkeli) oli suomalainen laki- ja virkamies ja senaattori.
Sohlmanin vanhemmat olivat komissiomaanmittari Adolf Sohlman ja Anna Johanna Poppius ja puolisot vuodesta 1869 Aleksandra Sofia Wallenius (k. 1871) ja vuodesta 1875 Aina Lydia Lovisa Savander (k. 1925). Sohlman tuli ylioppilaaksi 1857 ja suoritti tuomarintutkinnon 1862. Hän työskenteli uransa alussa virkamiehenä Mikkelin lääninhallituksen palveluksessa ja sitten Kuopion ja Uudenmaan läänihallituksissa. Sohlman oli Helsingin oikeuspormestari vuodesta 1882, senaatin oikeusosaston jäsen 1886–1887, 1891–1893 ja 1901–1905 sekä sen varapuheenjohtaja 1903–1905. Senaatin talousosastossa hän oli 1887–1888 siviilitoimituskunnan apulaispäällikkönä, 1888–1891 kansliatoimituskunnan päällikkönä, 1893–1899 salkuttomana senaattorina ja 1899–1901 kirkollistoimikunnan päällikkönä. Hän oli Helsingin kaupunginvaltuuston jäsen vuosina 1883–1885. Sohlman joutui eroamaan senaatin oikeustoimituskunnan varapuheenjohtajan tehtävästä vuoden 1905 suurlakon seurauksena.
Sohlman toimi talonpoikaissäädyn sihteerinä valtiopäivillä 1882 ja 1885. Hän laati vuonna 1889 senaatin kansliatoimituskunnan päällikkönä niin sanotun Sohlmanin listan niistä Suomen juutalaisista, jotka saivat luvan jäädä maahan muiden joutuessa karkotetuiksi. Useimmat Suomen tunnetuista juutalaissuvuista perityvät Sohlmanin listalla mainituista noin 150 henkilöstä.
Lost Boys (dokumenttielokuva)
Lost Boys on vuonna 2020 ensi-iltansa saanut suomalainen dokumenttielokuva, jonka ovat ohjanneet Joonas Neuvonen ja Sadri Cetinkaya. Se on itsenäinen jatko-osa Neuvosen aikaisemmalle elokuvalle Reindeerspotting – pako Joulumaasta (2010). Elokuvassa Neuvonen selvittää kadonneiden ystäviensä kohtaloa Kaakkois-Aasiassa.
Elokuva sai vajaassa kuukaudessa (19. lokakuuta mennessä) elokuvalevityksessä yli 53 000 katsojaa, joka on suomalaisten dokumenttielokuvien viidenneksi eniten kautta aikain.
Palkinnot
Elokuva voitti vuoden 2021 Tampereen elokuvajuhlilla pääpalkinnon yli 30-minuuttisten elokuvien sarjassa.
Clevelandin orkesteri
thumb|Clevelandin orkesterin konserttitalo Severance Hall. Clevelandin orkesteri on Clevelandissa Ohiossa kotiaan pitävä sinfoniaorkesteri. Vuonna 1918 perustettu orkesteri luetaan viiden erityisen arvostetun yhdysvaltalaisen orkesterin niin sanottuun "Big Five"-ryhmään kuuluvaksi. Se esiintyy yleensä Severance Hallissa. Clevelandilaisten ylikapellimestari (Music Director) on Franz Welser-Möst vuodesta 2002. Vuosina 2010-2012 orkesterin apulaiskapellimestarina toimi suomalainen Sasha Mäkilä.
Vuonna 2008 Gramophone-lehti arvioi Clevelandin orkesterin sinfoniaorkestereiden sarjassa maailman seitsemänneksi parhaaksi.
Ydinsota
Ydinaseiden vaikutukset
Ydinaseiden vaikutukset ovat jaettavissa seuraavasti:
Ydinaseen räjähtäessä syntyvä valonleimahdus voi vahingoittaa silmän verkkokalvoja jopa satojen kilometrien päästä uhrin katsoessa suoraan räjähdykseen. Palovammoja voi syntyä vielä kymmenien kilometrien säteellä.
Ydinräjähdyksen aiheuttama paineaalto voi murskata rakennuksia kilometrien säteellä. Hyvinkin pitkillä etäisyyksillä ydinräjähdyksen rikkomista ikkunoista lentävä lasi voi haavoittaa ihmisiä.
Radioaktiivinen säteily voidaan jakaa alkusäteilyyn, jonka uhrit ovat käytännössä niin lähellä räjähdystä, että eivät voi selvitä hengissä, sekä jälkisäteilyyn, eli radioaktiiviseen laskeumaan, joka leviää tuulen mukana jopa satojen kilometrien säteelle. Laskeuman määrään vaikuttaa paljon ydinaseen räjähdyskorkeus.
Tuhottaessa kovia kohteita (eli ohjussiiloja tai bunkkereita) voidaan ydinase räjäyttää maanpinnalla, jolloin ilmakehään imeytyy enemmän radioaktiiviseksi muuttunutta ainesta, joka laskeutuu myöhemmin maahan laskeumana.
Kaupunkeja tuhottaessa ydinase räjäytetään usein korkeammalla ilmakehässä, jolloin ydinaseen lämpö- ja painevaikutuksen aiheuttama tuho leviää laajemmalle alueelle, mutta laskeuma on heikompaa.
Ydinase on myös mahdollista ”suolata”, eli sen ympärillä voi olla esimerkiksi kerros kobolttia. Tällainen ydinase aiheuttaa paljon enemmän säteilyä.
Avaruudessa räjäytetyn ydinaseen synnyttämä sähkömagneettinen pulssi saattaa tuhota elektroniset järjestelmät satojen kilometrien säteellä.
Ydinsodan strategiat
Ensimmäiseksi tunnetuksi ydinasedoktriiniksi tuli Yhdysvaltain massiivisen kostoiskun oppi, joka sai nimensä ulkoministeri John Foster Dullesin 12. tammikuuta 1954 pitämän puheen mukaan. Siitä tuli myös NATOn ydinaseoppi (MC 14/2), joka hyväksyttiin toukokuussa 1957. Doktriini sai osakseen kovaa arvostelua jo 1950-luvulla ja Kennedy korvasi sen Robert McNamaran laatimalla joustavan vastaiskun doktriinilla. Se oli tarkoitettu ainoastaan liittolaisille, ja NATO hyväksyi sen joulukuussa 1967. Joustavan vastaiskun doktriini on ollut siitä lähtien käytössä.
McNamara alkoi myös käyttää termiä molemminpuolinen varma tuho (, MAD). Se tarkoittaa tilannetta, jossa ydinaseiden laajamittainen käyttö aiheuttaisi puolustajan ja hyökkääjän täydellisen tuhoutumisen. Sen mukaan vahvan ydinpelotteen rakentaminen olisi välttämätöntä samojen aseiden käytön estämiseksi. ”Kauhun tasapainon” opin mukaan kumpikaan osapuoli ei uskaltaisi laukaista ensi-iskua oman tuhonsa pelossa. MAD:n on väitetty estäneen avoimen sodan kylmän sodan aikana 1950- ja 1960-luvuilla Yhdysvaltojen ja Neuvostoliiton välillä, vaikkakin supervallat kävivät tavanomaisilla aseilla pienempiä sijaissotia eri puolilla maailmaa.
Yhdysvallat itse noudatti operatiivisen ensikäytön doktriinia (first use) koko kylmän sodan ajan. Siihen sisältyi counterforce-painotus, eli vastustajan sotilaallisten kohteiden ja ydinasejärjestelmien tuhoaminen siviilikohteiden sijasta oli etusijalla. Ydinasetehtävät jaettiin kolmeen perustehtävään: Tehtäviin laadittiin Single Integrated Operational Plan SIOP -maalitussuunnitelmat.
Ydinaseiden rajoitettua käyttöä alettiin tutkia 1970-luvulla puolustusministeri James Schlesingerin johdolla. Presidentti Nixon hyväksyi tammikuussa 1974 tällaisen rajoitetun suunnitelman, joka tuli tunnetuksi Schlesingerin doktriinina.
Kennedyn hallinnon puolustusministeri Robert McNamara määritteli varmistetun tuhon käsittävän 40 % vastustajan väestöstä ja 70 % teollisuudesta. Yhdysvaltain puolustusministeriö laski tähän tarvittavan 400 kohteensa saavuttanutta yhden megatonnin ydinkärkeä. Eräässä presidentin muistiossa asetettiin Yhdysvaltain ohjusjoukkojen tavoitteeksi, että Neuvostoliitossa oli oltava iskujen päätteeksi vähemmän henkiin jääneitä kuin Yhdysvalloissa. Tämän varmistamiseksi Yhdysvalloilla oli 33 000 kärkeä vuonna 1967, mukaan lukien taktiset ydinaseet.
Ydinsodan seuraukset
Ydinsota – tai sen välilliset epidemologiset, taloudelliset ja ekologiset vaikutukset voisivat surmata suurimman osan maapallon väestöstä. Ydinsota saattaisi myös kaataa sivilisaation ja väliaikaisesti lopettaa tekniikan kehittymisen.
Suurimpiin kaupunkeihin suunnattuna ydinsota saattaa koko valtion täydelliseen sekasortoon teknisen infrastruktuurin, kuten teiden, sairaaloiden, tietoliikenneyhteyksien, vesi- ja jätehuollon tuhoutuessa. Hallinnon, talouden, sodankäynnin, koulutuksen, tutkimuksen ja muiden osalta erikoistunein kerros häviää ja seurauksena voi olla koko valtion romahtaminen ja taantuminen paljon alkeellisempaan yhteiskuntamalliin. Kaupunkiin kohdennettuna yhden ydinräjähdyksen välitön uhriluku olisi kymmeniä-, ellei satojatuhansia ihmishenkiä, säteilyn ja muiden jälkivaikutusten myötä paljon suurempi.
Ydinsodan seurauksena voi mahdollisesti olla ydintalvi. Ydintalvi syntyy, kun räjähdysten aiheuttamat tulimyrskyjen tuhot nostattavat valtavan häkäpilven, joka säilyy ilmakehässä vuosikausia. (vrt. vuoden 536 kaltainen katastrofi.) Häkäpilvi myös kerää auringon säteilyä ja näin ollen lämmittää ympäröiviä kaasuja, joka puolestaan ohentaa otsonikerrosta. Otsonikerroksen tuhoutumisen myötä maapallo altistuisi voimakkaalle uv-säteilylle, jolla on kauaskantoisia seurauksia ihmisiin ja eläimiin.
Kurgjärv
Kurgjärv on Virossa Võrumaalla Rõugen kunnan Kurgjärven kylässä sijaitseva järvi. Järven nimi viittaa kurkeen, jonka todennäköisimmät edustajat ovat eri heimoihin kuuluvat kurki tai kattohaikara.
Ydinsota
Ydinsodan seuraukset
Korkealla ilmakehässä räjäytettyjen ydinaseiden aiheuttama sähkömagneettinen pulssi voi tuhota tärkeimmät elektroniset ja sähköiset järjestelmät. Tämä voi lamauttaa tietoyhteiskunnan perustan.
Kurgjärv
Maantietoa
Järvi on 650 metriä pitkä, 420 metriä leveä, ja sen pinta-ala on 12,3 hehtaaria. Se sijaitsee mäkisellä alueella Haanjan ylängöllä ja järven lähiympäristössä metsäiset mäet kohoavat 20–30 metrin korkeuteen. Järven pohjoispuolella sellainen mäki on Kurgjärve mägi. Järvi on 9,1 metriä syvä, mutta sen keskisyvyys on 4 metriä. Järven laskennalliseksi tilavuudeksi saadaan 0,492 miljoonaa kuutiometriä. Järven rannat ovat metsämaata paitsi sen eteläpäässä, jossa Kurgjärven kylän peltomaat näkyvät järvelle. Viereisen Väikjärven välisellä kannaksella Pähnämäellä sijaitsee Kurgjärven urheilukeskus, jossa järjestetään monia vuotuisia leirejä ja tapaamisia. Urheilukeskuksen toiminta keskittyy Väikjärven ympärille. Järven pohjoispuolella kulkee Haanjan ja Rõugen välinen tie.
Ydinsota
Ydinsodan humanitääriset vaikutukset
Jo rajoitetussa ydinsodassa (100 Hiroshiman pommin kokoista ydinasetta) on arvioitu maapallon keskimääräisen lämpötilan laskevan 1,3 celsiusastetta häkäpilven johdosta. Tällä on huomattavia negatiivisia vaikutuksia viljan- ja rehuntuotantoon. Esimerkiksi Pohjois-Amerikassa maissintuotanto laskisi keskimäärin 12 prosenttia vuosikymmenen ajaksi, Kiinassa riisintuotanto laskisi 17 prosenttia, maissintuotanto 16 prosenttia ja syysvehnän tuotanto jopa 31 prosenttia. Tämä aiheuttaisi laajamittaista nälänhätää Kiinassa, jossa arviolta miljardi ihmistä joutuisi nälänhädän ja aliravitsemuksen uhreiksi vuosikymmenen ajan. Ruoan hinta tulisi globaalisti nousemaan. Ruoantuotannon vähenemisellä tuottajamaissa olisi suuri vaikutus myös etenkin kehitysmaille, joiden ravitsemus riippuu tuontiruoasta. Yhteensä rajoitetulla ydinsodalla olisi yli kaksi miljardia nälänhädän uhria, joista suurin osa ennestään huono-osaisia köyhiä. Aliravitsemuksen johdosta immuniteetti laskee ja myös kulkutaudit leviävät helpommin, etenkin maailman suurimmissa kaupungeissa. Nälänhädän ja ruoantuotannon epävarmuudella voi olla myös vaikutuksia yhteiskuntarauhaan, valtioiden sisäisiä ja kansainvälisiä levottomuuksia ja sotia voi puhjeta ihmisten vaatiessa ruokaa, mutta myös valtioiden suojellessa ruokavarastojaan.
Rajoittamattoman ydinsodan vaikutukset olisivat paljon vakavammat. Esimerkiksi Yhdysvaltojen ja Venäjän ydinaseiden räjäytykset nostattaisivat arviolta 150 miljoonan tonnin häkäpilven, joka laskisi maapallon keskimääräistä ilmaston lämpötilaa kahdeksalla celsiusasteella. Pohjois-Amerikassa ja Euraasiassa lämpötila laskisi 20–30 °C. Tämä tekisi maanviljelystä ja ruoantuotannosta mahdotonta. Ekosysteemit tuhoutuisivat ja suurin osa ihmiskunnasta kuolisi nälkään.
Kurgjärv
Luontoarvoja ja luokittelu
Järvi saa täydennystä pohjasta ja rannoilla pulppuavista lähteistä, joita on myös Väikjärvellä. Vesi on lämpötilakerrostunutta, mutta myös kesällä on vesi happipitoista alusveteen asti. Vedenväri on vihertävän keltaista ja sen näkösyvyys on 2,9 metriä. Vesikasvillisuutta on vähän, vaikka kasvillisuuden lajilukumäärä yltää 20 lajiin. Järvessä elää ainakin hauki, särki, lahna ja sorva. Kuha on harvinainen saalis.
Historiaa
Kurgjärv ja viereinen Väikjärv ovat olleet yhtä järveä ennen järvenlaskua, jolloin vedenpinnan alentaminen paljasti järvien välisen kannaksen.
Ydinsota
Populaarikulttuurissa
Suomennetussa kirjallisuudessa ydinsodan jälkeistä tilannetta on käsitelty esimerkiksi teoksissa Warday, Viimeisellä rannalla ja Metro 2033. Eräitä merkittäviä ydinsotaa käsitteleviä elokuvia ovat Tohtori Outolempi, The Day After, Kun maailma loppuu, Mad Max, Terminator-elokuvasarja ja Sotaleikit.
Dorothy Manley
Dorothy Gladys Parlett (o.s. Manley, ent. Hall, 29. huhtikuuta 1927 – 31. lokakuuta 2021 ) oli brittiläinen pikajuoksija ja olympiamitalisti.
Dorothy Manley saavutti 100 metrin juoksussa olympiahopeaa Lontoossa 1948 ajalla 12,2 s. Hän hävisi ylivoimaiselle Fanny Blankers-Koenille 0,3 sekuntia. Hän juoksi ensimmäisen osuuden Britannian joukkueessa, joka sijoittui 4 × 100 metrin viestijuoksussa neljänneksi ajalla 48,0 s. Avioiduttuaan hän kilpaili nimellä Dorothy Hall Brysselin EM-kilpailuissa 1950 voittaen kultaa 4 × 100 metrillä (47,4 s) ja saavuttaen pronssia 200 metrillä (25,0 s). Viestissä hän juoksi kolmannen osuuden.
Vuoden 1950 Brittiläisen imperiumin kisoissa (nyk. kansainyhteisön kisat) hän saavutti viesteissä hopeaa ja pronssia ja sijoittui korkeushypyssä neljänneksi. Vuonna 1951 hän juoksi Englannin joukkueessa 4 × 220 jaardin viestijuoksun maailmanennätyksen 1.41,4.
Villapääluikka
Villapääluikka (Trichophorum alpinum) on soilla kasvava nuppiluikkien eli tupasluikkien sukuun kuuluva sarakasvi. Aiemmin nuppiluikat on luettu röyhykaislojen eli kaislojen (Scirpus) sukuun ja erityisesti villapääluikasta on käytetty ainakin nimiä S. tricophorum ja S. hudsonianus.
Ulkonäkö ja koko
Villapääluikka kasvaa 10–30 senttimetriä korkeaksi. Sen suikertavasta juurakosta nousee riveittäin kolmisärmäisiä varsia. Ne ovat 0,5–1 millimetriä paksuja ja yläosastaan karheita. Kasvilla ei ole näkyviä lehtiä, vaan vain hyvin lyhytlapaisia tuppia. Villapääluikan kukintona on pieni tähkä, jossa on 8–12 kukkaa. Tähkäsuomut ovat väriltään kellanruskeita. Tähkän kärjessä on villamainen nippu sukaskarvoja, kuten esimerkiksi suovilloilla (Eriophorum). Villapääluikan sukaskarvat pitenevät kukinnan jälkeen 2,5 cm pitkiksi.
Villapääluikka Suomessa
thumb|vasen|Villapääluikkaa kainuulaisella suolla. Suomessa villapääluikka on yleinen. Etelä- ja keskiosassa se on melko yleinen ja harvinaistuu lounaisrannikkoa kohti. Oulun–Kainuun korkeudelta pohjoiseen laji on runsaslukuinen, Kuusamossa ja Inarissa sitä tavataan jopa erittäin yleisenä.
Caseyn lause
pienoiskuva|Caseyn lause tilanteessa, jossa neljä ympyrää sivuavat kaikki suurta ympyrää sen sisäpuolelta. Geometriassa Caseyn lause kuuluu seuraavasti: Olkoon C1, C2, C3, C4 neljä ympyrää, jotka sivuavat annettua ympyrää C kaikki joko sisä- tai ulkopuolelta. Kuvatkoon ti,j, 1≤i,j≤4 ympyröiden Ci ja Cj sen janan pituutta, joka saadaan, kun piirretään ympyröille Ci ja Cj yhteinen tangentti ja joilla ympyrät Ci ja Cj ovat samalla puolelle tangenttia, ja valitaan janan päätepisteiksi tangentin sivuamispisteet Ci:n ja Cj:n kanssa. Tällöin on voimassa Edelleen, jos ympyröille C1, C2, C3 ja C4 on voimassa joillakin valinnoilla + ja -, on olemassa ympyrä, joka sivuaa kaikkia neljää ympyrää joko sisä- tai ulkopuolisesti. Lauseen todistuksen toinen suunta on esitetty artikkelissa ja toinen artikkelissa
Wigand on yleistänyt Caseyn lausetta seuraavalla tuloksellaan: Olkoon annettu säännöllinen n-kulmio, missä n on pariton ja olkoon monikulmion sivut v1,...,vn ja C monikulmion ympäri piirretty ympyrä. Piirretään jokaiselle vi ympyrä, joka sivuaa sisäpuolelta vi:tä ja C:tä ja oletetaan, että näin piirretyillä ympyröillä on sama säde. Olkoon P mielivaltainen piste v1:tä ja vn:ää yhdistävällä pienemmällä ympyrän kehällä ja olkoon ti janan P:stä ympyrälle C pisteeseen vi, pituus. Tällöin
Malta (täsmennyssivu)
Malta tarkoittaa seuraavia:
Heinz Ramm-Schmidt
Heinz Harald Ramm-Schmidt (1. marraskuuta 1920 Viipuri – 17. syyskuuta 2019 Helsinki) oli suomalainen yritysjohtaja ja kilpapurjehtija, koulutukseltaan diplomiekonomi. Hän toimi muun muassa Soliferin yhtenä avainhenkilönä 1950–1970 ja Hackmanin toimitusjohtajana 1971–1988. Swan 37 -veneellään Tarantella II Ramm-Schmidt voitti Gotlannin ympäri -avomeripurjehduksen (Gotland runt) -kuusi kertaa vuosina 1971–2003.
Norjan kansalainen Ramm-Schmidt taisteli talvisodassa ruotsalaisten vapaaehtoisten riveissä. Välirauhan aikana hän sai Suomen kansalaisuuden, mutta talvisodassa saamansa jalkavamman takia ei päässyt mukaan jatkosotaan. Hän opiskeli Svenska handelshögskolanissa ja toimi jo opiskeluajoista lähtien Matti Saurion yrityksen konttoripäällikkönä ja myöhemmin jonkin aikaa toimitusjohtajana. Hän johti yrityksen Solifer-merkkisten tuotteiden kuten polkupyörän dynamon ja mopomalli Solifer Exportin suunnittelua ja tuotantoa. Kun yritys myytiin Oy Bensow Ab:lle vuonna 1956, Ramm-Schmidt jatkoi yrityksen palveluksessa vuoteen 1971 saakka, jolloin hän siirtyi Hackmanin toimitusjohtajaksi.
Heinz Ramm-Schmidt julkaisi purjehdusaiheisen muistelmakirjan Historien om Swanen Tarantella (1999) ja Solifer-yhtiön alkuvaiheista kertovan teoksen När Finland reste sig ur krigens aska (2002).
Ramm-Schmidtin vanhemmat olivat johtaja, varakonsuli Ejnar Georg Johan Ramm-Schmidt ja Karin Albertine Lorentz ja puoliso vuodesta 1945 toimittaja Ebba Margit Englund. Metsänhoitaja, metsäneuvoksen arvonimen saanut Kaj Ramm-Schmidt oli hänen veljensä.
Malta (Ohio)
Malta on kylä Morganin piirikunnassa, Ohiossa, Yhdysvalloissa. Se sijaitsee Muskingumjoen rannalla, vastapäätä Morganin piirikunnan pääkaupunkia McConnelsvilleä.
Maltan pinta-ala on United States Census Bureaun mukaan 0,9 km², josta vesistöjä on 0,1 km² eli 8,82%. Vuoden 2000 väestönlaskennan aikaan Maltassa oli 696 asukasta, 283 taloutta ja 198 perhettä. Asukastiheys oli 866,9/km².
Hanekindin kihlakunta
thumb|Hanekindin kihlakunnan sijainti Itä-Götanmaan läänin kartalla.
Hanekindin kihlakunta oli kihlakunta Itä-Götanmaan läänissä Ruotsissa. Vuoden 1945 väestönlaskennan mukaan kihlakunnan maapinta-ala oli 257,46 neliökilometriä ja asukasluku 7 394 henkeä. Kihlakuntaan kuuluneet kunnat olivat Vist, Landeryd, Skeda, Slaka, Kärna ja Kaga.
Kihlakunnan tuolloiset kunnat kuuluvat nykyään Linköpingin kuntaan.
Malta (Ohio)
Maltan nykyisenä pormestarina toimii Paul D. Barkhurst.
Tuomitun kosto
Tuomitun kosto (Cape Fear) on J. Lee Thompsonin ohjaama yhdysvaltalainen psykologinen trilleri vuodelta 1962. Martin Scorsese teki siitä uudelleenfilmatisoinnin Cape Fear, joka julkaistiin vuonna 1991.
Kohtelu Suomessa
Valtion elokuvatarkastamo kielsi elokuvan (ikärajamääritys KK - Kokonaan kielletty) vuonna 1961. Täyskielto jatkui uusintatarkastuksessa 1967, kun suurta määrää elokuvia arvioitiin uudelleen tarkastamon johdon vaihduttua huhtikuussa 1966 ja levittäjien ajatuksissa oli mahdollisuus sensuurin lieventymisestä. Tarkastamo heltyi vasta uusintarkastuksessa 1969 jolloin elokuva myös sai virallisen ensi-iltansa Suomessa.
Jekaterina Furtseva
Jekaterina Aleksejevna Furtseva (, 7. joulukuuta 1910 – 24. lokakuuta 1974) oli neuvostoliittolainen poliitikko. Hän nousi ensimmäisenä naisena Neuvostoliiton kommunistisen puolueen keskuskomitean politbyroon pysyväksi jäseneksi. Jelena Stasova oli ollut ennen häntä politbyroon tilapäisenä jäsenenä lyhyen aikaa vuonna 1919. Kolmas nainen politbyroossa oli Galina Semjonova aivan Neuvostoliiton loppuaikoina 1990–1991. Furtseva toimi Neuvostoliiton kulttuuriministerinä 1960–1974.
Furtseva työskenteli nuoruudessaan kutojana moskovalaisessa tekstiilitehtaassa. Hän liittyi kommunistisen nuorisoliiton Komsomolin jäseneksi 1924 ja kommunistipuolueen (NKP) jäseneksi 1930. Hän työskenteli sitten eri puolilla maata nuorisoliiton tehtävissä ja suoritti niiden ohessa siviili-ilmailuakatemian korkeimman kurssin ja opiskeli myös kemiaa. Vuonna 1939 Furtsevasta tuli Moskovan kaupungin propagandapäällikkö ja aluesihteeri. NKP:n 19. edustajakokouksessa 1952 Furtseva valittiin keskuskomitean jäseneksi ja hän toimi 1956–1960 sen sihteerinä ja kuului 1957–1961 sen puhemiesneuvostoon eli politbyroohon.
Furtseva syrjäytettiin politbyroosta sen jälkeen kun KGB oli kuunnellut hänen kritisoivan Nikita Hruštševia puhelinkeskustelussa. Hän yritti itsemurhaa, mutta sai erheensä anteeksi ja nimitettiin kulttuuriministeriksi vuonna 1960.
Kulttuuriministerinä Furtseva ohjaili erityisesti teatterin ja elokuvan tekijöitä ja otti huhujen mukaan pieniä lahjuksia ulkomaille haluavilta neuvostotaiteilijoilta. Vuonna 1973 hän jäi kiinni taloudellisista epäselvyyksistä, ilmeisesti datšansa rakentamisesta osittain valtion varoin, minkä jälkeen hänen väitetään tehneen itsemurhan välttyäkseen asian selvittelyltä. Viralliseksi kuolinsyyksi ilmoitettiin sydänkohtaus.
Tammisirppisiipi
Tammisirppisiipi (Watsonalla binaria) on sirppisiipiin kuuluva yöperhoslaji.
Koko ja ulkonäkö
Verraten pienikokoinen sirppisiipi. Siipien pohjaväri on lämpimän ruskea ja sekä etu- että takasiivissä siiven poikki kulkee kaksi ohutta, vaaleanruskeaa ja mutkittelevaa viirua. Viirujen välissä on lisäksi kaksiosainen musta keskitäplä ja etusiiven kärjessä sumearajainen musta laikku. Etusiiven kärki kaartuu hieman ulospäin. Siipiväli 23–34 mm.
Elinympäristö ja elintavat
Tammisirppisiipi elää tammea kasvavissa metsissä ja puistoissa. Perhoset ovat aktiivisia pääasiassa hämärän laskeuduttua ja lentävät valolle.
Ravintokasvi
Toukka elää tammella (Quercus robur).
Kung-Fu Master
pienoiskuva|Kung-Fu Masters Kung-Fu Master (myös nimellä Spartan X ja Seiken Achō tai lyhyesti Kung Fu) on Iremin kehittämä ja julkaisema beat ’em up -peli. Peli on julkaistu vuonna kolikkopelinä ja sen jälkeen käännöksinä Amstrad CPC, Apple II, Atari 2600, Atari 7800, Commodore 64, MSX, NES ja ZX Spectrum -alustoille.
Peliä pidetään ensimmäisenä sivuttaisvieritystä käyttävänä beat ’em up -pelinä. Peli oli myös käännekohta, jossa toistuvat tasot korvattiin tarinamuotoisella tavoitteellisella etenemisellä.
Pelaaminen
Pelin päähenkilö on Thomas, jonka on pelastettava tyttöystävänsä. Pelaaja voi potkia, lyödä tai hypätä.
Elämäni seinäruusuna
Elämäni seinäruusuna on Stephen Chboskyn kirjoittama nuorisoromaani. Se julkaistiin Yhdysvalloissa 1. helmikuuta 1999. Kirjan suomennos julkaistiin 31. joulukuuta 2010. Sen kertoja on teini-ikäinen introvertti Charlie, joka kertoo kokemuksistaan kirjoittamalla sarjan kirjeitä anonyymille ja hänelle vieraalle henkilölle. Kirja sijoittuu 1990-luvun alkuun ja se seuraa Charlien ensimmäistä vuotta high schoolissa pittsburghilaisessa lähiössä. Viisas Charlie on epätavanomainen ajattelija, mutta myös ujo ja epäsuosittu.
Chbosky on nimennyt J. D. Salingerin Sieppari ruispellossa -romaanin inspiraatiokseen.
Elokuvaversio
Mr. Mudd, Touchstone Pictures sekä DreamWorks SKG kehittivät romaanista elokuvaversion Summit Entertainmentin kanssa. Mr. Muddin tuottajat John Malkovich, Lianne Halfon sekä Russell Smith palkkasivat Stephen Chboskyn käsikirjoittamaan ja ohjaamaan elokuvan. Helmikuussa 2011 vahvistettiin, että Logan Lerman ja Emma Watson on valittu näyttelemään romaanin päähenkilöitä. Elokuvan kuvaukset alkoivat toukokuussa 2011.
Elokuvan ensi-ilta oli 14. syyskuuta 2012.
Vuorikärppä
Levinneisyys
Vuorikärppää on tavattu Kiinassa, Kashmirissa ja ympäri Himalajaa. Eläintä on tavattu myös Siperiassa, ja havainto Pohjois-Koreasta tarvitsee vahvistuksen. Lajia on tavattu Himalajalla jopa yli viiden kilometrin korkeudessa. Bhutanissa lajia on havaittu 1 500 ja 5 200 metrin välillä. Vuorikärpälle on tavattu kuusi alalajia, joilla kullakin on tietty, suppea alue.
Caboc
Caboc on skotlantilainen lehmänmaidosta valmistettava kermajuusto.
Roomalaiset olivat vaikuttaneet juustonvalmistuksen kehitykseen Englannissa, mutta Skotlannissa juustoja alettiin valmistaa vasta viikinkien vaikutuksesta. Tarinan mukaan Cabocin kehitti Mariota de Ile, joka oli 1400-luvulla paennut pakkoavioliittoa Irlantiin ja palatessaan Skotlantiin hän toi mukanaan Cabocin reseptin. Juuston valmistuksen perinne oli aikanaan loppua kokonaan, mutta Susannah Stone elvytti tavan vuonna 1962. Nykyisin juustoa valmistaa Highland Fine Cheese Caithnessissa.
Caboc muistuttaa skotlantilaista crowdiejuustoa, mutta cabocista poiketen crowdie valmistetaan kuoritusta maidosta. Cabociin puolestaan lisätään kermaa. Kerma valutetaan vateihin, jolloin siihen lisätään hapate. Sekoittamisen jälkeen seos jätetään sikseen kolmen kuukauden ajaksi. Syntynyt juustomassa puristetaan ja muotoillaan tahkoiksi. Lopulta juusto pyöritellään siemenrouheessa.
Valmiiden juustotahkojen paino on noin 110 gramaa ja pituus noin 8 cm. Juustoa voidaan käyttää pöytäjuustona tai esimerkiksi salaatin valmistuksessa tai haggisin kanssa grillattuna.
Charlotte Corday
Charlotte Corday, koko nimeltään Marie Anne Charlotte Corday d’Armont (27. heinäkuuta 1768 Saint-Saturnin-des-Ligneries, Ranskan kuningaskunta – 17. heinäkuuta 1793 Pariisi, Ranskan ensimmäinen tasavalta) oli ranskalainen vallankumouksellinen, joka ihaili yhteiskunnallista vapautta ja paheksui jakobiinien hirmuvaltaa. Vuonna 1793 Corday surmasi jakobiinien johtajiin kuuluvan Jean-Paul Marat’n ja vaikutti osaltaan teollaan terrorin ajan alkamiseen.
Corday sai teostaan kuolemantuomion, ja hänet teloitettiin giljotiinilla.
Tasavaltalaisuuden aate herää
Corday syntyi Saint-Saturnin-des-Ligneries’ssä Normandiassa vähävaraiseen ylhäisöperheeseen. Hän polveutui menestyksekkään näytelmäkirjailijan Pierre Corneillen sisaresta, ja jo lapsuudessaan hän ihaili Corneillen murhenäytelmien sankareita. Kreikkalainen filosofi Plutarkhos oli hänen suosikkikirjailijansa, ja kirjojen ylväät henkilöt vaikuttivat häneen voimakkaasti.
Äitinsä kuoleman jälkeen vuonna 1782 Corday aloitti opiskelunsa Caenin Abbaye aux Dames -luostarikoulussa. Siellä hän vetäytyi mieluummin yksinäisyyteen lukemaan klassista kirjallisuutta kuin seurusteli toveriensa kanssa. Hän kävi koulua vuoteen 1791, jolloin luostari suljettiin.
Corday herätti huomiota tasavaltalaisuudellaan jo kuningasvallan aikana: kun Cordayn rojalistikodissa nostettiin malja kuninkaalle, hän itse jätti viinilasinsa koskemattomaksi ja jäi istumaan muiden noustessa seisomaan lasinsa kohottaen. Kun Cordaylta tiedusteltiin, oliko hän tasavaltalainen, hän vastasi: ”Kyllä olen, mikäli ranskalaiset olisivat tasavallan arvoisia!”
Päätös
Kesällä 1789 alkanut Ranskan suuri vallankumous vaikutti suuresti Cordayn elämään ja toi esille hänen luonteenlujuutensa ja vapaudenrakkautensa. Vuonna 1791 hän siirtyi opiskelemaan tätinsä luo Caeniin ja omistautui innokkaasti valistusajan aatteille. Opiskelunsa ohessa Corday luki paljon sanomalehtiä ja kohdisti huomionsa erityisesti liberaalien girondistien julkaisuihin. Hän seurasi tarkoin Jean Marie Roland de la Platieren ja tämän vaimon madame Rolandin tekoja vapauden hyväksi, ja kun Ranskan kuningas Ludvig XVI valitsi tärkeimmät ministerinsä girondistien puolueesta, Corday uhkui mielihyvää. Hän sekoitti todellisuuden henkilöt antiikin sankareihin ja odotti mahdollisuutta päästä uhrautumaan girondistien puolesta.
Cordayn suuri tilaisuus tuli vuonna 1793, kun Ranskan vallankumoussodissa kärsityt alkuvuoden menetykset olivat huonontaneet sotaa suosivien girondistien valtaa maakunnissa. Corday kuuli vuoripuolueen ja jakobiinien nousseen hallitsevaan asemaan tasavallassa ja kärsi girondistien puolesta. Kun girondistit oli erotettu parlamentista ja heitä saapui pakolaisina Caeniin kesäkuussa 1793, Corday kuunteli lumoutuneena heidän puheitaan jakobiinien rikoksista ja uhasta vapautta vastaan. Girondistien vihan kohteena oli varsinkin jakobiinien Jean-Paul Marat, joka oli tehnyt heidät naurunalaisiksi lehtikirjoituksissaan ja haukkunut heitä kavaltajiksi ja ”tusinavaltiomiehiksi”. Corday oli jo aiemmin harkinnut Marat’n murhaamista, ja Ludvig XVI:n mestaus sekä girondisti Jacques Pierre Brissot’n Marat’han kohdistuvat syytökset saivat hänet tekemään lopullisen päätöksen Marat’n murhasta. Corday uskoi vakaasti, että Marat’n surmaaminen lopettaisi väkivaltaisen aikakauden ja estäisi sisällissodan.
Matka Pariisiin
Corday matkusti Pariisiin 9. heinäkuuta 1793. Saavuttuaan perille hän osti leipäveitsen, hankki hotellihuoneen ja kirjoitti ranskalaisille kirjeen, jossa hän selitti tulevaa tekoaan. Hänen tarkoituksena oli surmata Marat Bastiljin valtauksen vuosipäivän juhlassa 14. heinäkuuta. Cordayn kuultua, ettei Marat jaksanut osallistua juhlaan huonon kuntonsa vuoksi, hän päätti toimia jo päivää aiemmin. Hän kirjoitti Marat’lle kirjeen, jossa pyysi päästä tämän puheille voidakseen paljastaa yksityiskohtia girondistien suunnittelemasta kapinasta. Kun kirjeeseen ei vastattu, Corday pyrki sisälle Marat’n taloon, mutta tämän rakastajatar Simone Evrard torjui hänet. Cordayn lähetettyä uuden viestin Marat suostui tapaamiseen.
Marat’n murha
Oikeudenkäynnissä Corday todisti, että hän oli toteuttanut salamurhan yksin ja julisti, että hän oli surmannut yhden miehen pelastaakseen 100 000 muuta ihmistä. Vankilasta Corday kirjoitti isälleen kirjeen, jossa hän pyysi anteeksi tekoaan. Hän myönsi ansainneensa kuoleman, mutta ei tunnustanut tehneensä rikosta vaan ainoastaan velvollisuutensa.
Oikeuden päätöksellä Corday tuomittiin yksimielisesti kuolemaan. Saksalainen taidemaalari Jean-Jacques Hauer piirsi Cordayn muotokuvan, ja kuvan valmistuttua virallinen pyöveli Henri Sanson toi Cordaylle isänmurhaajille tarkoitetun tulipunaisen paidan. Pyöveli leikkasi Cordayn hiukset niskasta, minkä jälkeen tuomittu kuljetettiin teloituspaikalle avoimilla rattailla kädet sidottuina. Vallankumouksen aukiolle kerääntyneen kansan herjaushuutojen saattelemana Corday teloitettiin giljotiinilla. Sveitsiläinen vahataiteilija Marie Tussaud teki Cordayn kasvoista kuolinnaamion, joka asetettiin näytteille Madame Tussaudsin vahakabinettiin Lontoossa.
Teloituksen jälkeen
Teloituksen jälkeen jakobiinit tekivät Cordaylle ruumiinavauksen selvittääkseen, oliko tämä ollut sukupuolisesti koskematon. Mahdollisen rakastajan osuutta murhan suunnittelussa ei pystytty osoittamaan, mutta monet asianhaarat osoittavat Cordayn olleen mukana girondistien salaliitossa. Hänen asuinkaupunkinsa Caen oli yhdistyneiden Departementtien liittoutuman keskuspaikka, ja girondistien suunnitelmiin oli kuulunut myös Robespierren ja Dantonin surmaaminen. Girondistien lehdistö oli tietoinen salajuonesta, sillä jo 11. heinäkuuta 1793 heidän julkaisemansa Chronique Paris vihjaili ennakkoon Marat’n kuolemasta. Saman lehden mukaan vuoripuolue ja jakobiinit olivat itse vaarassa joutua hautaan. ”Seuraavien päivien aikana me tulemme tanssimaan. Toivomme vain, että ainoastaan Marat’n, Dantonin, Robespierren ja kumppanien verta vuodatetaan!”