cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Granatnik wz.36
Toista maailmansotaa edeltävänä aikana Granatnik wz.36:sta tuli Puolan armeijan pääasiallinen kranaatinheitin ja se oli puolalaisten joukkojen käytössä vielä Natsi-Saksan Puolan offensiivin aikana. Aseen valmistus päättyi Saksan miehitettyä Puolan vuonna 1939.
Kiinan Taipei olympialaisissa
Taiwan, viralliselta nimeltään Kiinan tasavalta, osallistuu olympialaisiin nimellä Kiinan Taipei.
Nimi
Kiinan Taipeista käytetään kiinaksi eri nimitystä riippuen siitä, ollaanko Taiwanissa tai Manner-Kiinassa. Taiwanissa nimitys on kiinaksi perinteisin merkein 中華臺北 (pinyin Zhōnghuá Táiběi) ja Manner-Kiinassa yksinkertaisin merkein 中国台北 (pinyin Zhōngguó Táiběi). Merkeistä Taiwanin käyttämät 中華 [Zhōnghuá] viittaavat Kiinaan kansakuntana tai kulttuurialueena, kun taas Manner-Kiinan käyttämät 中国 [Zhōngguó] viittaa Kiinaan valtiona.
Japanissa käytetään Kiinan Taipeista englanninkieliseen nimitykseen pohjautuvaa nimitystä チャイニーズ・タイペイ (Hepburn: Chainīzu Taipei).
Historia
Kiinan sisällissodan jälkeen Kiinan kansallisen olympiakomitean tilanne oli se, että suurin osa sen jäsenistä asui Taiwanilla. Vuonna 1951 Kansainvälinen olympiakomitea tunnusti Kiinan edustajaksi Kiinan kansallisen amatööriurheiluliiton, jonka pääpaikka oli Taipei. Manner-kiinassa taas perustettiin Yleiskiinalainen urheiluliitto, joka haki KOK:n jäseneksi ja osallistumisoikeutta vuoden 1952 olympialaisiin. KOK:n jäseniksi oli näin pyrkimässä kaksi Kiinaa. KOK hyväksyi molempien Kiinojen osallistumisen Helsingin kisoihin, mutta Taiwan jättäytyi protestina pois kisoista. Taiwan osallistui olympialaisiin ensimmäistä kertaa Melbournen kisoissa vuonna 1956 Kiinan tasavallan nimellä. Kiinassa noudatettavan Yhden Kiinan politiikan mukaan Kiina ei tunnustanut Taiwanin itsenäisyyttä ja osallistumisoikeutta kisoihin. Tämän seurauksena Kiinan kansantasavalta jättäytyi pois kisoista protestina Kiinan tasavallan osallistumiselle. Kiistely jatkui 1980-luvulle saakka, jolloin Kiina lähetti seuraavan kerran urheilijoita olympialaisiin. Vuodesta 1981 lähtien Taiwan on osallistunut kansainvälisiin urheilukilpailuihin nimellä Kiinan Taipei. Olympialaisissa Kiinan Taipei -nimitys on ollut käytössä vuoden 1984 olympialaisista lähtien.
Kiinan Taipei saavutti ensimmäisen olympiamitalinsa Rooman 1960 kisoissa, joissa yleisurheilija Yang Chuan-Kwang sijoittui hopealle kymmenottelussa. Ensimmäiset olympiavoittonsa maa sai Ateenan 2004 kesäolympialaisissa, joissa taekwondoinit Chu Mu Yen voitti miesten 58 kilon ja Chen Shih Hsin naisten 49 kilon sarjan. Kaikkiaan Kiinan Taipei on saavuttanut olympiamitaleja kuudessa eri urheilumuodossa.
Jeanne d’Arc
Jeanne tuli kuuluisaksi uskonnollisista näyistään, joissa häntä kehotettiin pelastamaan Ranska. Vuonna 1429 hän johti ranskalaissotilaita Orléansin taistelussa ja osallistui kuningas Kaarle VII:n kruunaukseen Reimsissä. Myöhemmin englantilaiset tuomitsivat hänet noituudesta ja polttivat hänet roviolla.
Lapsuus ja uskonnolliset näyt
Jeanne syntyi pienessä Domrémyn kylässä Koillis-Ranskassa. Hänen vanhempansa olivat maanviljelijöitä eikä hän saanut lapsena paljonkaan koulutusta. Hän ei lyhyen elämänsä aikana oppinut kirjoittamaan tai lukemaan, mutta osasi monia pyhimystarinoita, joita oli kuullut uskonnolliselta äidiltään. Lisäksi häneen oli juurrutettu syvä rakkaus roomalaiskatolista kirkkoa ja sen oppeja kohtaan. Maatalon tyttärenä hän kunnostautui monissa tilanhoitoon kuuluvissa tehtävissä ja kehruu- ja ompelutöissä hän oli taituri.
Lapsena Jeanne näki ympärillään paljon epätoivoa, sillä englantilaiset joukot hallitsivat suurta osaa maasta. Domrémyn kylä sijaitsi lähellä pyhiinvaeltajien, palkkasoturien ja kauppiaiden käyttämää reittiä, ja heidän kauttaan Jeanne kuuli lisätietoja Ranskan huonosta tilanteesta. Monet hänen kylässään hylkäsivät kotinsa maahanhyökkäyksen uhan alla. Maan tapahtumat vaikuttivat suuresti nuoreen tyttöön. Erityisesti Jeannen elämä mullistui 13-vuotiaana hänen alkaessaan kuulla ääniä ja nähdä ilmestyksenomaisia näkyjä. Hänen mukaansa Pyhä Katariina, Pyhä Margareta ja arkkienkeli Mikael kutsuivat häntä ja pyysivät häntä vapauttamaan Ranskan maahan tunkeutuneista englantilaisista. Äänten kehottamana hän päätti lähteä tapaamaan itse prinssi Kaarlea.
Kruununprinssin hovissa
Jeanne lähti matkalleen Ranskan ydinalueelle Île-de-Franceen joulukuussa 1428. Jo seuraavan vuoden tammikuussa hän astui Vancouleursin kaupungin käskynhaltijan eteen. Ensimmäisellä kerralla Jeanne käännytettiin takaisin, mutta myöhemmin hänen itsepintaisuutensa palkittiin ja käskynhaltija suostui kuuntelemaan häntä. Jeanne vetosi puheissaan vanhaan ennustukseen, jonka mukaan Ranska tulisi tuhoutumaan ja pelastumaan neitsyen kautta. Käskynhaltija antoi Jeannelle ratsun ja miehen vaatteet, joiden turvin liikkuminen olisi turvallisempaa. Lisäksi Jeanne sai saattajikseen nuoren ritarin ja muutaman talonpojan.
Pitkän ratsastusmatkan jälkeen Jeanne saapui Chinonin pikkukaupunkiin, jossa kruununprinssi Kaarle VII piti hoviaan. Prinssi ei halunnut näyttäytyä Jeannelle ja yritti hovimiehensä turvin hankkiutua ”neitsyestä” eroon. Kun Jeanne ei suostunut poistumaan hovista, hänet toimitettiin kirkonmiehistä ja professoreista koostuvan valtuuskunnan kuulusteltavaksi. Samalla huhut oudosta tytöstä levisivät, ja hänen puheensa saivat suuren kannatuksen. Jeannen julistus ”Ei ole olemassa muuta apua kuin minun kauttani!” otettiin vakavasti, ja hänelle päätettiin antaa lyhyt sotilaallinen peruskoulutus. Muiden varusteiden ohella Jeannelle annettiin vanha ruostunut miekka, jota hän kantoi tulevassa taistelussa.
Taistelu Orléansissa
thumb|Jeanne ratsunsa selässä haarniskaan pukeutuneena. Kirjan kuvitusta 1500-luvun alulta. Ranskan pelastamiseksi Kaarle antoi Jeannen johtoon yhden joukko-osaston, jonka tueksi liittyi Ranskan armeijan sotilaita. Heidän tarkoituksensa oli vallata englantilaisten piirittämä Orléansin kaupunki takaisin Ranskalle (Orléansin piiritys). Tuhannet englantilaiset sotilaat olivat kerääntyneet kaupungin edustalle ja rakentaneet torneja ja kenttävarustuksia tehostamaan piiritystä. Kaupunki ei kuitenkaan ollut kokonaan eristetty, ja ranskalaisjoukot pääsivät Loiren kautta vahvistamaan Orléansin puolustusta. Jeanne lähetti englantilaisille nuoleen kiinnitetyn kirjeen, jossa hän kehotti näitä jättämään Ranskan kuningaskunnan rauhaan ja poistumaan omaan maahansa. Kirjeeseen vastattiin ivahuudoin.
6. toukokuuta 1429 ranskalaiset tekivät rynnäkön englantilaisten piirityksen läpi. Jeanne kannusti sotilaita joukkojen eturivissä, mutta haavoittui taistelun aikana olkapäähän osuneesta nuolesta. Hänen haarniskansa jouduttiin riisumaan verenvuodon tyrehdyttämiseksi, ja ranskalaisjoukkoja johtava kreivi oli valmis keskeyttämään hyökkäyksen. Jeanne ei suostunut tähän, vaan kehotti sotilaita jatkamaan. Samalla hän pukeutui uudelleen varusteisiinsa ja loi uutta uskoa ranskalaisten hiipuneeseen sotaintoon. Seuraavana aamuna englantilaiset aloittivat vetäytymisen ja jättivät tykistön ranskalaisille.
Taistelun tulos oli riemuvoitto Jeannelle, ja hänestä alettiin puhua ”neitsyenä, joka vapautti Orléansin”. Todellisuudessa hyökkäys oli suunniteltu jo ennen Jeannen saapumista, mutta hänen osallistumisensa nostatti huomattavasti ranskalaisarmeijan taistelutahtoa. Hieman myöhemmin ranskalaiset valloittivat takaisin useita menettämiään asemia. Jeannen maine levisi myös englantilaisten keskuuteen, ja häntä alettiin pitää noitana. Joskus pelkkä Jeannen näyttäytyminen kaupunginporttien edessä pelästytti vihollisen tiehensä.
Jeannen vangitseminen
thumb|Winchesterin kardinaali [[Henry Beaufort kuulustelee Jeanne d’Arcia. Paul Delarochen maalaus vuodelta 1824.]] thumb|Jeanne d’Arcin patsas Pariisissa Voittojensa jälkeen Jeanne lähti Kaarlen ja vartiomiesten kanssa Reimsiin, missä Kaarle VII kruunattiin Ranskan kuninkaaksi 17. heinäkuuta 1429. Jo ennen riemuvoittoja Jeannelle ilmestynyt pyhä Mikael oli vaatinut häntä huolehtimaan Kaarlen valinnasta Ranskan kuninkaaksi. Kruunajaisten jälkeen kuvaukset Jeannen yliluonnollisista voimista Jumalan välikappaleena levisivät koko Eurooppaan, ja saksalainen kirkonmies Speyer kirjoitti:
Kruunajaisten jälkeen Jeanne lähti sotajoukkojensa kanssa valloittamaan englantilaisten hallinnassa ollutta Pariisia. Samaan aikaan uusia englantilaisia joukkoja teki maihinnousun ja lujitti liittoaan burgundilaisten kanssa. Ranskalaisten tekemät hyökkäykset Pariisiin ja muualle epäonnistuivat ja Kaarle antoi Jeannen joukoille vetäytymiskäskyn. Kaarle ei kuninkaaksi pääsynsä jälkeen enää halunnut tukea Jeannen hanketta Ranskan vapauttamiseksi, vaan pelasi englantilaisten ja Burgundin herttuan kanssa poliittista peliä Jeannen tietämättä asiasta.
Kaarlen yllätyksellisestä puolenvaihdosta vihastuneena Jeanne hyökkäsi ilman kuninkaan lupaa keväällä 1430 Pohjois-Ranskassa englantilaisia vastaan. Compiègnen taistelussa burgundilaiset ottivat Jeannen kiinni ja vangitsivat hänet. Jeanne jäi burgundilaisten vangiksi puoleksi vuodeksi. Kuningas ei tehnyt paljonkaan Jeannen vapauttamisen hyväksi ja lopulta burgundilaiset myivät hänet englantilaisille 10 000 dukaatin summasta. Jeanne kuljetettiin miehitettyyn Rouenin kaupunkiin ja suljettiin ahtaaseen vankikoppiin.
Oikeudenkäynti ja polttaminen
Helmikuussa 1431 englantilaiset aloittivat oikeudenkäynnin Jeannea vastaan Rouenissa. Tuomareilta vaadittiin nopeaa päätöstä, sillä englantilaiset kantoivat kiihkoilijana pidetylle Jeannelle jo valmiiksi kaunaa ja syyttivät häntä kerettiläisyydestä ja noituudesta. Tuomionjulistamista varten Jeanne vietiin Saint-Ouen’n apottikunnan hautausmaalle, jonne oli rakennettu rovio ja tuomarien istuimet. Täällä hän käytti viimeisen mahdollisuutensa vaikuttaa tuomioonsa ja lupautui tekemään kaiken mihin kirkko hänet velvoittaa. Kirkon määräyksiin sisältyi myös määräys olla käyttämättä miesten vaatteita. Tuomarit hyväksyivät Jeannen vetoomuksen ja kuolemantuomio suostuttiin muuttamaan elinikäiseksi vankeudeksi.
Jeanne kuljetettiin takaisin Rouenin vankityrmään, jossa hänen vaiheistaan on kaksi toisistaan poikkeavaa lähdettä. Jeannen oman väittämän mukaan hän joutui rikkomaan lupauksensa kirkolle ja pukeutumaan miesten vaatteisiin, koska naisten vaatteet altistivat hänet vartijoiden seksuaaliselle väkivallalle. Toinen lähde kertoo, että vartijat olivat ottaneet hänen vaatteensa ja antoivat tilalle miesten vaatteet. Kun eräs kirkkoherra näki Jeannen pukeutuneena mieheksi, valamiehistö päätti ”syyllisyyden palauttamisesta”, ja tuomitsi hänet yksimielisesti kuolemaan.
Jeanne d’Arc poltettiin roviolla kerettiläisenä 30. toukokuuta vuonna 1431 siksi, että hän tunnusti pitävänsä Jumalaa paavia korkeampana auktoriteettina. Hänen tuhkansa siroteltiin Seinejokeen.
Maineen palautus ja myöhempi perintö
Oikeudenkäyntipöytäkirjoista kävi myöhemmissä tutkimuksissa selville polttotuomion perusteiden olleen liian hataria. Paavi Calixtus III päätti armahtaa kerettiläisyydestä tuomitun Jeannen, ja hänen maineensa puhdistettiin virallisesti vuonna 1455. Tuolloin Pariisiin kerääntyneet ja Jeannen kanssa tekemisissä olleet henkilöt vähättelivät osuuttaan tämän kohtaloon ja vierittivät kaiken syyn englantilaisten ja kolmen edesmenneen tuomarin niskoille.
Jeanne d’Arc on myös nimetty erityisesti kirkollisia auktoriteetteja vastustavien suojeluspyhimykseksi. Lisäksi hän on mm. Ranskan, vankien ja naispuolisten sotilaiden suojeluspyhimys. .
Vuonna 2005 Ranskasta löydettiin kylkiluu ja ihonpalanen, joiden väitettiin kuuluneen Jeanne d’Arcille. Tutkijaryhmä on todennut löydöt väärennöksiksi.
C/o
right|130px
c/o on postiliikenteessä käytettävä merkintä, jolla ilmoitetaan postille, mihin osoitteeseen postilähetys on toimitettava, jotta se tavoittaa oikean vastaanottajan silloin, kun vastaanottajalla ei ole omaa postiosoitetta paikassa, johon hän haluaa lähetyksen toimitettavan. Merkintä on peräisin englannin kielen ilmauksesta care of, ja sen merkitys on ’jonkun luona’ tai ’jonkun huostassa’. Merkinnän alkuperäinen käyttötarkoitus on ollut mahdollistaa postin kulku alivuokralaiselle silloin, kun tällä ei ole ollut omaa postiosoitetta.
Esimerkiksi Marja Hämäläiselle tarkoitettu postilähetys varustetaan seuraavanlaisilla vastaanottajatiedoilla silloin, kun se lähetetään Annikki Aallon osoitteeseen:
Unicode-merkistössä c/o-merkinnällä on oma symboli ℅ (U+2105). Latexissa se voidaan tuottaa nicefrac-paketin avulla koodilla \nicefrac{c}{o}.
Koirakala
Koirakala (Umbra krameri) on koirakalojen heimoon (Umbridae) ja haukikalojen lahkoon kuuluva pienikokoinen sisävesikala, yleensä noin viiden senttimetrin mittainen. Se elää Keski- ja Kaakkois-Euroopassa Tonavan ja alemman Dniestrin vesistöalueilla matalissa pienvesissä kuten ojissa ja pienissä järvissä. IUCN:n antama kansainvälinen uhanalisuusluokitus on vaarantunut.
Kolajuoma
thumb|Lasillinen kolajuomaa [[Jääpala|jääpaloilla ja sitruunaviipaleilla höystettynä.]] Kolajuoma on kasviuutejuoma, jonka väri on useimmiten erittäin tummanruskea. Kolajuomat ovat maailman myydyimpiä virvoitusjuomia. Kolajuomia käytetään paitsi sellaisenaan myös monissa juomasekoituksissa, kuten Cuba Libressä rommin kanssa.
Koostumus
Kolajuomien ainesosina käytetään vettä, sokeria, hiilihappoa, elintarvikeväriä, fosforihappoa, kofeiinia sekä aromiaineita. Aromeina ovat usein ainakin vanilja ja kaneli, joskus myös muskottipähkinä ja appelsiini. Sen sijaan koolapuiden kolapähkinöitä, joista juoma on saanut nimensä, ei juurikaan käytetä.
Alun perin Coca-Colan valmistuksessa käytettiin kokapensaan lehtiä, joista saatava kokaiini vaikuttaa piristävästi. Vuonna 1903 Coca-Cola Company poisti kokaiinin reseptistä ja alkoi käyttää kofeiinia piristävän vaikutuksen aikaansaamiseen.
Kolajuomien tarkkoja reseptejä on perinteisesti pidetty liikesalaisuuksina. Vuonna 2001 kanadalainen ohjelmistoyritys OpenCola julkaisi omaan markkinointiinsa liittyen avoimen, GNU-lisensoidun kolajuomareseptin OpenColan, jota on lupa edelleen muunnella. Juomasta arvellaan tulleen tunnetumpi kuin kehittäjäyhtiöstä.
Historiaa
Kansainvälisesti tunnetuimpia kolajuomia lienevät Coca-Cola ja Pepsi. Monilla alueilla on omat paikalliset kolajuomansa. Esimerkiksi Saksassa tehdään Afri-Colaa, Lähi-idässä Mecca-Colaa ja Britanniassa liikemies Richard Branson on tuottanut Virgin Colaa Virgin Drinks-yhtiössään Iso-Britanniassa ja yhteisyrityksen kautta Yhdysvaltain markkinoille.
Itäblokin maissa alettiin 1970-luvulta lähtien tehdä omia kolajuomia kuten Puolan Polo-Cofta (myöhemmältä nimeltään Polo Cola) ja Tšekkoslovakian Kofola. Kofolan vuonna 1959 käynnistyneen kehittelytyön pontimena oli toisaalta luoda vaihtoehto "imperialistiselle" Coca-Colalle ja toisaalta löytää käyttöä ylijäämäkofeiinille. 1950-60-luvuilla suosittu Kofola on tuotu uudelleen markkinoille vuoden 2000 jälkeen ja ollut kolmanneksi myydyin kolajuoma. Polo Colan juuret puolestaan ovat slovakialaisessa Cofola-kasvisuutejuomassa, jonka pohjalta Polo Cofta kehitettiin.
Makeutus
Tavallinen kolajuoma sisältää runsaasti sokeria ja siten runsaasti energiaa. Nykyään saatavilla on myös vähäenergiaisia vaihtoehtoja, joissa sokeri on korvattu muilla makeutusaineilla, kuten aspartaamilla, asesulfaami-k:lla ja sakariinilla, joilla vastaava energia-arvo on huomattavasti alhaisempi.
Emma Kete
pienoiskuva|Emma Kete Emma Kete (s. 1. syyskuuta 1987) on uusiseelantilainen jalkapalloilija. Hän on pelipaikaltaan hyökkääjä. Hän on pelannut Uuden-Seelannin naisten maajoukkueessa 53 maaottelua ja tehnyt niissä kolme maalia. Hän on kuulunut MM-kisajoukkueeseen vuosina 2011, 2015 ja 2019, mutta vasta kolmansissa kisoissaan hän pääsi ensi kertaa pelaamaan tullessaan Kanada-ottelun lopussa vaihtopelaajana kentälle.
Kostianvirran taistelu
Venäläiset aikalaiset pitivät Kostianvirtaa suuren Pohjan sodan ratkaisutaisteluna pohjoisessa. Monia Pietari Suuren saavutuksia kuvannut taiteilija A. F. Zubov teki taistelusta etsauksen, joissa näkyy Kostia ympäröivine järvineen ja taistelun kulku. Sama aihe toistuu P. H. Müllerin mitalissa. Taistelu oli tuohonastisista suurin Suomen maaperällä. Se poisti Ruotsin hyökkäysuhan Pietariin.
Taistelu
Venäläiset saapuivat Pälkäneelle 2. syyskuuta ja ryhtyivät varustamaan suojakseen asemia Kostianvirran etelärannalle. Kumpikin puoli aloitti tykeillä häirintätulen virran yli. Pälkäneellä Kostianvirran pohjoisrannalla 3 400 miestä esti 15 000 miehen vahvuisten venäläisjoukkojen etenemisen. Useamman yrityksen jälkeen venäläisten ylipäällikkö, yliamiraali Fjodor Apraksin totesi, ettei virran puolustuksen murtaminen onnistu tykkitulella ja rynnäköllä ilman suuria omia tappioita. Lokakuun 6. päivän aamuna yli 6 000 venäläistä ylitti kenraali Mihail Golitsynin johdolla hirsilautoilla pimeän ja sumun suojassa Mallasveden. Saarrostusuhka oli ruotsalaisilla hyvin tiedossa, sillä Armfelt oli saanut edellisenä päivänä siitä väärän hälytyksen venäläisten vasta kokeillessa lauttojaan. Sää oli saanut puolustajan uskomaan, ettei vihollinen lähtisi liikkeelle, mutta yön aikana tuuli kääntyi ja tyyntyi maihinnousulle edulliseksi.
Golitsynin maihinnousun kanssa samanaikaisesti Apraksin, kenraaliluutnantti Bruce sekä kenraalimajuri Golovin käynnistivät varhain aamulla hyökkäykset Kostianvirran yli kolmessa eri kohdassa. Ylitystä varten oli valmistettu mm. ponttooneja ja kasakkaratsuväki hyökkäsi virran kahluukelpoisessa länsipäässä.
Armfelt oli jakanut 7 200 miestään eri puolille Hämettä ja hän pystyi irrottamaan Kostianvirran asemista vain 2 000 miestä maihinnousua torjumaan. Armfelt riensi ratsuväen ja perässä seuranneen jalkaväen kanssa Mälkilään noin 3 km Kostialta luoteeseen. Aluksi puolustajilla oli menestystä, mutta sivuilta nousi yhä lisää vihollisia. Jalkaväki taisteli rohkeasti moninkertaista ylivoimaa vastaan. Mutta ratsuväkeä johtanut Armfelt, jonka alta mainitaan ammutun kaksi hevosta Mälkilässä, sai vain toisen osastoista mukaansa vastahyökkäykseen; toinen ei seurannut ja jotkut jopa pakenivat. Silminnäkijöiden mukaan järvellä oli venäläisten lauttoja kaikkialla, mihin sumussa saattoi nähdä. Kun taistelu oli jatkunut tunnin, Armfelt huomasi torjunnan toivottomaksi ja lähetti irtautumiskäskyn myös kenraalimajuri Johan de la Barrelle Kostianvirralle. Siellä torjuntamenestyksen innostamat joukot eivät kuitenkaan jättäneet asemiaan viipymättä. Jalkaväki vetäytyi Kostianvirralta maihinnousseiden venäläisten jo ahdistamana Iharinkosken suuntaan Jämsään johtavaa tietä. Virran yli seuranneet kenraali Volkonskin kasakat saivat takaa-ajossa perääntyvää jalkaväkeä kiinni. Mälkilässä taistelleet jalkaväki ja ratsuväki sekä kuormasto ja sairaat vetäytyivät Kangasalan tietä Tammerkoskelle ja Ruovedelle.
Ruotsin armeija menetti yli 800 miestä ja kaikki yhdeksän tykkiään. 11 upseeria kaatui, joukossa eversti von Krusenstierna Mälkilässä, tykistön kapteeni Berg ja kapteeni Freudenfeldt. Savon ja Hämeen jalkaväkirykmentit menetettiin lähes kokonaan tai miehiä vain lähti koteihinsa. Ratsuväki selvisi vähin tappioin. Venäläisistä upseereista kaatui eversti Klingenberg, everstiluutnantti Becker sekä neljä muuta.
Heti voiton jälkeen Apraksin matkusti Pietariin ja jätti päällikkyyden Golitsynille. Venäläiset olivat Tammerkoskella jo 7. lokakuuta. Volkonski yritti jatkaa takaa-ajoa, mutta kosken ylitys vei liiaksi aikaa, eikä hän saanut tuloksia Armfeltin vetäytyessä Vaasan suuntaan. Golitsyn luopui takaa-ajosta ja asettui talvileiriin Satakuntaan Apraksinin jättämän ohjeen mukaisesti.
Analyysi
Ruotsin tappiolle Pälkäneellä voi nähdä useita syitä. Sen sotilaallisessa ajattelussa Suomi vesistöineen ja heikkoine teineen oli puolustettavissa vähinkin voimin. Vakinaiset joukot oli laivattu pois jo sodan alussa. Armfelt tuli Suomen armeijan johtoon vasta heinäkuun lopulla lähes vastarinnatta perääntyneen Georg Lybeckerin jälkeen. Armeijan huoltotilanne oli ollut pitkään kriittinen. Sotilailla oli vain vähän taistelukokemusta. Armeijan palkat olivat maksamatta, sotilailla oli huoli vihollisen valloittamille alueille jääneistä läheisistään, kulkutaudit riehuivat ja karkuruus oli yleistä. Karoliiniupseeristo tiesi hyökkääjän miesylivoiman. Venäläiset huolsivat armeijaansa meritse uuden kaleerilaivastonsa avulla. Hyökkäysarmeijassa oli hyvinvarustettuja valioyksikköjä ja sitä johtivat maineikkaat päälliköt. Muun muassa Narvassa, Pähkinälinnassa ja Pultavassa taistellut ruhtinas Golitsyn johti maihinnousun Mälkilään varmoin ottein. Venäläisten tiedustelun mukaan ruotsalaisia oli 11 000 eli paljon todellista enemmän, mikä vaikutti maihinnousuun vahvoin voimin. Apraksinia on joskus arvosteltu varovaiseksi, mutta Pälkäneellä hän ei epäröinyt, vaan ja johti joukkonsa murskavoittoon. Suomen sotaretkeen osallistui myös tsaari kun taas Ruotsin kuningas oli paossa Turkissa Pultavan katastrofista 1709 lähtien. Apraksinilla oli paitsi ylivoima, myös mahdollisuus keskittää hyökkäyksensä; valita taistelun aika ja paikka. Armfelt puolestaan joutui jakamaan vähiä joukkojaan eri puolille, koska hänellä ei ilmeisesti ollut selvää kuvaa venäläisten sijannista tai aikeista. Ei tiedetä, miksi Armfeltin muualla olleet joukot eivät ehtineet Pälkäneelle. Muutamien tutkijoiden mielestä taistelun lopputulos oli jo etukäteen selvä. Vetäytymisen epäonnistuminen Kostianvirralta ja muuttuminen pakokauhuksi aiheutti puolustajalle suuremmat menetykset, kuin taistelun aiemmat vaiheet.
Taistelun jälkeen
Lähtiessään Tukholmaan Lybeckerin odotettiin palaavan pian takaisin eli Armfeldt mahdollisesti koki ylipäällikkyyden väliaikaiseksi ja tehtäväkseen hidastaa vihollisen etenemistä, kunnes apujoukkoja saapuu Suomeen. Siksi myös Tammerkoskelle tehtiin varustuksia ja siellä oli reservejä. Pälkäneellä Armfelt onnistui kuitenkin pelastamaan armeijansa täydelliseltä tuholta.
Lybeckerin jälkeen ensin elokuussa von Liewen, sitten valtaneuvoston jäsen kreivi Reinhold Johan von Fersen oli nimetty sekä siviili- että sotilashallinnon johtoon Suomessa. Kuitenkin jo syyskuun lopussa kenraaliluutnantti A. Taube nimettiin Suomen joukkojen johtoon ja siirtämään Roslageniin kootut vahvistukset Suomeen. Valtaneuvosto totesi kuitenkin kokouksessaan 19. lokakuuta tilanteen Skoonessa uhkaavammaksi. Lisäksi mahdollisuuksia huoltaa joukkoja pidettiin huonoina talvea vasten Pohjanmaalla, minne Armfeldtin joukot Pälkäneen jälkeen olivat vetäytyneet. Näin Tukholmassa arvioitiin paremmaksi vahvistusten lähettämistä Suomeen vasta keväällä.
Pälkäneen Nenäpäällä on sortokaudella 1906 pystytetty yksinkertainen muistomerkki. Paikalle on tehty nähtävyydeksi hirsivarustuksen rekonstruktio, mutta maastossa on yhä näkyvissä puolustuskaivantoja taistelun ajalta. Myös Kostian ylittävän 12-tien sillan pohjoispuolella molemmin puolin virtaa näkyy jäänteitä linnoitteista. Hiljaa virtaava Kostia oli vuonna 1713 vuolas ja vedenpinta nykyistä ylempänä.
Louis Vierne
Louis Victor Jules Vierne (8. lokakuuta 1870 Poitiers, Ranska – 2. kesäkuuta 1937 Pariisi) oli ranskalainen säveltäjä ja urkuri. Hän toimi Pariisin Notre-Damen pääurkurin (Organiste titulaire du grand-orgue) elinikäisessä virassa 21. toukokuuta 1900 alkaen.
Elämästä
Louis Vierne syntyi Poitiers'ssa lähes sokeana (johtuen synnynnäisestä harmaakaihista cataracta congenita). Perhe muutti aluksi Pariisiin, sitten Lilleen ja takaisin Pariisin. Vierne sai kuusivuotiaana tehdyn leikkauksen jälkeen rajoitetun näkökyvyn ja saattoi alkaa opiskella musiikkia. Hän oli aluksi César Franckin yksityisoppilaana ja tämän kuoltua Pariisin konservatoriossa Charles-Marie Widorin urkuluokalla. Hän pääsi pian Widorin apulaiseksi Pariisin Saint-Sulpice-kirkkoon. Siellä sijaitsivat Ranskan suurimmat, Aristide Cavaillé-Collin uudelleen rakentamat urut. Viernen vastoinkäymisten täyttämän elämän suurin voitto oli valinta Pariisin Notre-Damen katedraalin pääurkuriksi.
Vierne asui levottomat vuodet 1915–1920 Sveitsissä. Hän konsertoi vuosina 1924–1925 kahteen otteeseen Englannissa, missä kantaesitti viidennen urkusinfoniansa Lontoon Westminster Abbeyssa, ja vuonna 1927 hän teki neljän kuukauden kiertueen Yhdysvaltoihin ja Kanadaan.
Vuonna 1898 solmittu avioliitto Arlette Taskinin kanssa kesti vain vajaat kymmenen vuotta. Avioeron jälkeen Viernellä oli kumppanina laulaja Jeanne Montjovet ja Sveitsin ajan jälkeen nuori laulaja Madeleine Richepin. Avioliitosta syntynyt nuorempi poika André kuoli kymmenvuotiaana ja vanhempi poika Jacques kaatui rintamalla vain 17-vuotiaana. Myös hänen Pariisin Notre-Dame-des-Champs-kirkon urkurina toiminut veljensä René Vierne kaatui rintamalla. Toinen veli Édouard kuoli vuonna 1926.
Viernen omien sanojen mukaan Notre-Damen maagiset urut olivat ainoa inspiraation lähde hänen loppuelämänsä aikana. Hän oli lähes sokea, sillä synnynnäisen kaihin lisäksi silmissä oli glaukooma. Myös sydän oireili, mikä aiheutti ennenaikaisen kuoleman. Kuolemakin oli dramaattinen. Kesäkuun 2. päivän konsertin viimeisenä numerona oli Stèle pour un enfant défunt (Lapsen hautakivi) teoksesta Triptyque, ja säveltäjä ryhtyi vielä rekisteröimään urkuja tavanmukaista improvisaatiota varten, kun hän lyyhistyi urkujen koskettimille.
Tuotannosta
Viernen tuotanto on pääasiassa urkumusiikkia. 60 opuksesta vain 17 on jotakin muuta. Merkittävimmät urkuteokset ovat myös kuoron sisältävän Juhlamessun (Messe Solennelle) ohella kuusi urkusinfoniaa. Ensimmäinen sinfonia on Notre Damea edeltävältä ajalta ja saanut vaikutteita Widorilta. Se on kuusiosainen, kun muut ovat viisiosaisia. Toinen sinfonia on saanut vaikutteita César Franckin koraaleista. Kolmas sinfonia on intensiivisin, ja sitä esitetään eniten. Neljäs sinfonia on melankolinen, ja Vierne sävelsi sen elämänsä vaikeimpien vuosien aikana. Viides sinfonia ei käsittele musiikillista materiaalia sinfonisesti vaan pikemminkin Wagnerin johtoaiheiden tapaan.
Messuja vai sinfonioita
Kappaleista tunnetuin on kolmannen sarjan päättävä Westminsterin kellot (Carillon de Westminster), jossa Lontoon Big Benin teemaa on muunnettu melodisemmaksi. Notre Damen katedraalin demonisiin veistoksiin liittyy läheisesti neljännen sarjan Syöksykouruja ja epäsikiöitä (Gargouilles et Chimères). Toisen sarjan Virvatulia (Feux follets), kolmannen Aaveita (Fantômes) sekä neljännen Merenneitoja (Naïades) ovat liukuneet kauaksi perinteistä urkumusiikista.
Amerikankoirakala
Amerikankoirakala (Umbra limi) on koirakalojen (Umbridae) heimoon kuuluva kalalaji. Sen tavallinen pituus on noin 8 senttimetriä. Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto luokittelee amerikankoirakalan elinvoimaiseksi lajiksi.
Luettelo Israelin lentoasemista
Gibor
Kapulakieli
Kapulakieli on kuvaannollinen nimitys tarpeettoman vaikeatajuisesta virkakielestä tai muusta kömpelöstä kielestä. Kapulakieli on tavallinen vallankäytön väline: hämärillä ja moniselitteisillä ilmauksilla voi luoda harhakuvan asiantuntevuudesta. Kapulakieltä pidetään usein haitallisena, koska se vaikeuttaa tekstin ymmärtämistä. Kapulakielen eräs piirre on kirjoittajan persoonallisuuden hävittäminen ja yleinen konkreettisuuden välttely. Lisäksi kapulakielessä viljellään usein svetisismejä tai anglismeja ja muita rakenteita, jotka eivät ole tyypillisiä normaalille kielenkäytölle. Erityisesti politiikkaa on syytetty liiallisesta kapulakielen käytöstä.
Thomas Vermaelen
Thomas Vermaelen (s. 14. marraskuuta 1985) on belgialainen jalkapalloilija. Hän pelaa japanilaisessa Vissel Kobessa, jonne hän siirtyi vuonna 2019 espanjalaisseura Barcelonasta. Vermaelen on pelipaikaltaan keskuspuolustaja.
Seurajoukkueura
Vermaelen aloitti jalkapallouransa kotimaassaan Germinal Ekerenissä (myöh. Germinal Beerschot). Vuonna 2004 hän siirtyi Ajaxiin, jossa hän debytoi 15. helmikuuta FC Volendamia vastaan. Se olikin ainoa peli, jossa hän pääsi pelaaman kaudella, jolla Ajax voitti Eredivisien mestaruuden. Seuraavaksi kaudeksi hänet lainattiin RKC Waalwijkin joukkueeseen, jossa hän kaudella 2004–2005 pelasi yhteensä 13 ottelua, joissa kaksi tehtyä maalia.
Kaudeksi 2005–2006 Vermaelen palasi Ajaxiin, jossa hän teki läpimurron ykkösjoukkueeseen, ja oli voittamassa Hollannin cupia. Hyvät peliesitykset Ajaxissa toivat hänelle mahdollisuuden pelata Belgian maajoukkueessa, jossa hän on esiintynyt heinäkuun 2021 puoliväliin mennessä 85 kertaa ja tehnyt kaksi maalia.
Kesäkuussa 2009 Vermaelen siirtyi Ajaxista Arsenaliin 10 miljoonalla eurolla (8,45 miljoonalla punnalla).
Vermaelen teki debyytin 15. elokuuta 2009 Evertonia vastaan tekemällä maalin vapaapotkusta Robin van Persien syöttämänä. 19. syyskuuta Vermaelen teki kaksi maalia Wigan Athletica vastaan: ensimmäisen päällä kulmapotkusta ja toisen laukomalla ylänurkkaan boxin ulkopuolelta. Peli päättyi lopulta 4–0 Arsenalin hyväksi.
Kausi 2010–2011 meni Vermaelenilta ohi maaottelussa saadun pitkään jatkuneen akillesjänne-vamman takia. Hän pelasi vain kolmessa ottelussa. 17. maaliskuuta 2011 Arsene Wenger ilmoitti seuran sivuilla Vermaelenin kauden olevan ohi. 15. huhtikuuta pidetyssä lehdistötilaisuudessa Wenger ilmoitti, että Vermaelen on mukana joukkueen harjoituksissa ja hänellä on hyvät mahdollisuudet pelata vielä tällä kaudella. Vermaelen palasikin pelikentille ja pelasi kauden kaksi viimeistä ottelua, näin ollen hän pelasi kaudella kaikkiaan viisi ottelua.
Elokuussa 2014 Vermaelen siirtyi Arsenalista viisivuotisella sopimuksella katalaaniseura Barcelonaan. Siirtosumma oli 10 miljoonaa euroa (plus 8,8 miljoonaa euroa suorituksesta riippuvia bonuksia). Ensimmäisellä kaudellaan Barcelonassa hän pelasi loukkaantumisen vuoksi vain yhden liigaottelun. Sen jälkeenkin hänelle kertyi kaudessa parhaimmillaan 14 liigaottelua, kaudella 2017–2018. Ainoan La Liga -maalinsa hän teki elokuussa 2015 Málagaa vastaan. Joulukuussa 2015 hän oli voittamassa seurajoukkueiden maailmanmestaruutta. Mestarien liigassa hän pelasi kuusi ottelua, ja Barcelonan mestaruuskaudella 2014–2015 hän istui vaihtopenkillä ensimmäisen välieräottelun mutta ei päässyt kentälle. Kauden 2016–2017 hän edusti lainasopimuksella italialaista AS Romaa ja pelasi yhdeksän Serie A -ottelua.
Maajoukkueura
Vermaelen edusti Belgiaa nuorten maajoukkueissa. Hän pelasi Belgian A-maajoukkueessa ensimmäisen kerran maaliskuussa 2006 ystävyysottelussa Luxemburgia vastaan. Hän pelasi MM-kilpailuissa 2014 joukkueensa toisen alkulohko-ottelun Venäjää vastaan mutta joutui loukkaantumisen vuoksi vaihtoon jo puolen tunnin pelin jälkeen. EM-kilpailuissa 2016 hän pelasi täydet minuutit neljässä ottelussa mutta oli poissa tappiollisesta puolivälieräottelusta Walesia vastaan saatuaan aiemmissa otteluissa kaksi varoitusta ja niiden myötä yhden ottelun pelikiellon. Hän saavutti MM-pronssia 2018 ja pelasi lopputurnauksessa avauskokoonpanossa alkulohko-ottelun Englantia vastaan sekä tuli vaihdosta kentälle puolivälierässä Brasiliaa ja pronssiottelussa Englantia vastaan, jälkimmäisessä jo 39. minuutilla loukkaantuneen Nacer Chadlin tilalle. Kesän 2021 EM-kilpailuissa Vermaelen tuli vaihdosta kentälle kahdessa ensimmäisessä alkulohko-ottelussa ja pelasi täydet minuutit lopuissa kolmessa ottelussa.
Vermaelen on 15. heinäkuuta 2021 mennessä pelannut 85 A-maaottelua. Hän on tehnyt kaksi maaottelumaalia: marraskuussa 2009 ystävyysottelussa Unkaria vastaan ja syyskuussa 2019 EM-karsintaottelussa Skotlantia vastaan.
Rissalan lentoturma
Rissalan lentoturma tapahtui Siilinjärvellä 3. lokakuuta 1978, kun Suomen Ilmavoimien Douglas DC-3 putosi Juurusveteen heti lentoonlähdön jälkeen. Turmassa kuolivat kaikki koneessa olleet 15 henkeä. Samalle konetyypille sattui Suomessa koneessa olleiden kuolemaan johtaneet onnettomuudet Koivulahdessa vuonna 1961 ja Maarianhaminassa vuonna 1963. Kuolonuhreilla mitattuna onnettomuus on ollut Suomen kaikkien aikojen kolmanneksi pahin lentoturma.
Surmansa saaneista kolme oli lentohenkilökuntaa. Uhrien joukossa oli maanpuolustuskurssille nro 60 osallistuneita merkittäviä politiikan ja talouselämän vaikuttajia. Kurssi oli alun perin järjestetty kaksi vuotta aikaisemmin, ja nyt kurssilaisille oli järjestetty uusi tapaaminen Rissalassa ja muissa kohteissa Kuopion seudulla.
Kansalaisuskonto
Kansalaisuskonnon käsitteen merkitys vaihtelee. Useiden uskontososiologien mukaan kansalaisuskonto tulee esiin nimenomaan kansakunnan kriisiaikoina tai tiettyinä juhla-aikoina, kuten kansallispäivänä, ja näyttäytyy selvimmin julkisissa puheissa ja pääkirjoituksissa.
Rissalan lentoturma
Matkustajat olivat olleet päivän aikana tutustumassa muun muassa Karjalan Lennostoon, Kuopion korkeakouluun ja Kemira Oy:n Siilinjärven tehtaaseen, ja nyt he olivat lähdössä paluulennolle Helsinkiin.
Kosovorotka
thumb|Mies pukeutuneena kosovorotkaan. Kosovorotka on perinteinen venäläinen miesten paita. Se on vinokauluksinen, mistä se on saanut nimensäkin (koso - vino, vorot - kaulus). Asustetta käyttivät vielä 1900-luvun alkuvuosina talonpojat ja monet kaupunkilaisetkin, mutta bolševikkien valtaannousun myötä alettiin suosia arkipukeutumisessa enemmän länsimaisia vaatteita. Puku tunnetaan myös nimellä tolstovka, sillä Leo Tolstoi otti tavakseen käyttää vaatetta viimeisinä vuosinaan. Nykyisin kosovorotka on yleensä matkamuisto, mutta sitä käytetään myös venäläisten kansantanssien yhteydessä.
Kansalaisuskonto
Käsitteen alkuperä
Sosiologi ja uskontojen tutkija Émile Durkheim ei käyttänyt vuonna 1912 ilmestyneessä teoksessaan Uskontoelämän alkeismuodot käsitettä kansalaisuskonto, vaikka hän siitä tavallaan puhuikin. Yleensä Durkheimin väitteeksi on ymmärretty, että uskonto on yhteiskunnallinen ilmiö. Talcott Parsonsin mukaan Durkheimin keskeinen sanoma olikin se, että yhteiskunta on uskonnollinen ilmiö. Tämän tulkinnan mukaan Durkheimin käsitys tulee lähelle kansalaisuskonnon käsitettä.
Yleisimmin kansalaisuskonnon käsite liitetään yhdysvaltalaiseen sosiologiin, Parsonsin oppilaaseen Robert N. Bellahiin. Bellah oli tyytymätön 1960-luvulla uskontososiologian piirissä käytyyn keskusteluun maallistumisesta, jonka eteneminen näytti tutkijoiden mielestä merkitsevän ennen pitkää uskonnon häviämistä yhteiskunnasta. Bellahin mielestä uskonto ei ollut häviämässä: se vain sai erilaisia ilmenemismuotoja muuttuvissa olosuhteissa. Rousseaun ja Durkheimin näkemyksiä ja käsitteitä hyödyntäen hän katsoi löytäneensä amerikkalaisesta yhteiskunnasta ilmiön, jota hän alkoi kutsua ”kansalaisuskonnoksi” ja jonka hän toi tutkimuksen kohteeksi kirjoituksessaan ”Civil Religion in America” (1967).
Rissalan lentoturma
Onnettomuuden syyt
Koneen lähdettyä Kuopion lentoasemalta kello 21.31 sen toinen moottori sammui. Ohjaaja pyrki kaartamaan takaisin kentälle, mikä on normaali toimintatapa, kun korkeutta ja ilmanopeutta on riittävästi. Rissalan turmakoneen ohjaaja kaarsi kuitenkin liian jyrkästi, jolloin DC-3 menetti nopeuttaan ja sakkasi. Kone pysähtyi lähes kokonaan ja putosi kylki edellä järveen. DC-3 pystyy lentämään yhdelläkin moottorilla, joten lentäjän virhettä on pidettävä pääsyynä tähän turmaan.
Kansalaisuskonto
Määritelmiä
Kansalaisuskonnon käsitettä on yritetty määritellä monin eri tavoin. Seuraavassa luetellaan joitakin esimerkkejä.
Rissalan lentoturma
Onnettomuuden syyt
Välittömästi onnettomuuden jälkeen ilmavoimien komentaja, kenraalimajuri Rauno Meriö, määräsi kaikki DC-3-koneet lentokieltoon, kunnes niiden turvallisuus olisi varmistettu.
Kansalaisuskonto
Kansalaisuskonto suomalaisessa tutkimuksessa
Civil religion -käsitteestä on käytetty Suomessa kahtakin käännöstä: kansalaisuskonto sekä yhteiskuntauskonto. Vakiintuneeseen käytäntöön ei ole päästy. Tämä saattaa johtua siitä, että civil religion -käsite sisältää molemmat puolet. Käytännössä on vakiintunut tavaksi, että teologit käyttävät yhteiskuntauskonto-käännöstä, kun taas uskontotieteilijät puhuvat kansalaisuskonnosta.
Rissalan lentoturma
Onnettomuuskone
Pudonnut kone, tunnukseltaan DO-10, oli presidentti Kekkosen nimikkokone. Kone rakennettiin Oklahoma Cityssä vuonna 1943. Se otettiin Yhdysvaltain armeijan ilmavoimien käyttöön tunnuksella 42-92268. Siirrettiin Kiinan rintamalle 13.11.1943, ja edelleen Kuninkaallisille Ilmavoimille 9.1.1944 ja sai tunnuksen FL626. Palveli mm. Englannissa ja Etelä-Afrikassa. Sodan jälkeen kone myytiin Scottish Aviationille 23.4.1947 ja edelleen Sobelairille, joka rekisteröi koneen 20.2.1948 tunnukselle OO-SBF. Oli liisattuna lyhyen aikaa Sabenalle. Finnair osti koneen 21.9.1955.
Kansalaisuskonto
Kansalaisuskonto suomalaisessa tutkimuksessa
Suomalaista kansalaisuskontoa on tutkittu lähinnä kirkkososiologisesta näkökulmasta. Kirkkososiologian tutkijat ovat keskittyneet julkisuudessa esiintyviin ilmiöihin, jotka he tulkitsevat kansalaisuskonnoksi: tutkimusaineistona on käytetty presidenttien virkaanastujaispuheita, valtiopäivien avajaisjumalanpalveluksien saarnoja tai sanomalehtien pääkirjoituksia. Kansalaisuskonnon yksityinen ja epävirallinen puoli on jäänyt suurelta osin tutkimuksen ulkopuolelle.
Useat uskontotieteilijät ja teologit ovat katsoneet löytäneensä Suomesta kansalaisuskonnoksi kutsumansa ilmiön. Heidän mukaansa juuri se saa monet suomalaiset käymään rippikoulun, pitämään kirkkohäät, kastamaan lapsensa, haluamaan kristilliset hautajaiset sekä käymään kirkossa jouluisin, koska kunnon kansalaisen odotetaan tekevän juuri niin ja lisäksi nämä rituaalit tuovat ihmisen elämään jonkinlaista turvallisuutta. Suomessa kansalaisuskontoon liittyy heidän mukaansa myös itsenäisyyspäivän vietto jumalanpalveluksineen, sankarihaudoilla käynteineen ja paraateineen, jotka vahvistavat kansalaisten uskonnollis-isänmaallista mielialaa ja tietoisuutta suomalaisuudestaan. Itsenäisyyspäivän kansalaisuskonnollinen ulottuvuus kuvastuu siis tavassa, jolla Suomen kansan itsenäisyys pyhitetään. Itsenäisyyden pyhittämiseen liittyvät myös kansakunnan historian myyttiset sankarihahmot, kuten Mannerheim.
Rissalan lentoturma
Onnettomuuskone
Kone saapui Suomeen 27.10.1955 ja sai 21.4.1956 tunnuksen OH-LCJ, joka jäi lyhytikäiseksi. Se sai uuden tunnuksen OH-LCK 3.5.1956. Kone sai suuren rahtioven syyskuussa 1961 ja siirtyi rahtikoneeksi. Se vaurioitui Helsingissä myrskytuulen työnnettyä koneen päin Malevin Il-18-konetta. OH-LCK myytiin Ilmavoimille 5.3.1970 ja sai seuraavana päivänä tunnuksen DO-10. Sitä käytettiin Kuljetuslentolaivueessa laskuvarjojääkärien hyppykoneena. Se vaurioitui Fouga Magister FM-29:n oikean vakaimen kärjen osuttua DO-10:n oikeaan siivekkeeseen. 10.2.1976. Kone osallistui myös Yksi silta liikaa -elokuvan kuvauksiin vuonna 1976.
Seuraukset
Onnettomuus, jossa kuoli suuri määrä liike-elämän ja yhteiskunnan johtohenkilöitä, aikaisti DC-3-kaluston korvaamista nykyaikaisemmilla välineillä sekä Kuljetuslentolaivueen että Laskuvarjojääkärikoulun toiminnoissa vähintään kahdella vuodella. DC-3:n seuraajaksi valittiin Fokker F.27 -koneet. Rissalan lentoturman jälkeen Finnairin ja Ilmavoimien potkurikoneiden lentäjät saivat lisäkoulutusta hätätilanteiden varalta. Myös uusien lentäjien koulutusta kehitettiin käsittämään myös erilaisia hätätilanteita ja poikkeuksellisia tuuliolosuhteita.
Muistomerkki
Rissalan lentoturman muistotaulu on Utin lentoasemalla.
Muuta
Tuleva tasavallan presidentti, silloinen SAK:n lakimies Tarja Halonen, oli maanpuolustuskurssin emäntä, ja hänen piti olla mukana lennolla, mutta hän oli viimeisillään raskaana ja lääkäri oli ehdottomasti kieltänyt häneltä matkustamisen lentämällä raskauden viimeisen kuukauden aikana. Niinpä Halonen jäi kotiin Helsinkiin. Lapsen isä kuuli asiasta radiouutisista kotona ja kertoi asiasta heti Haloselle. Halosen mukaan uutinen, kun hän ymmärsi sen koskeneen konetta, jolla hänenkin olisi pitänyt matkustaa, oli shokeeraava.
Uhrit
Lähde: YLE Elävä arkisto
Youssef Msakni
Youssef M'sakni (myös Youssef al-Msakni,, s. 28. lokakuuta 1990 Tunis) on tunisialainen jalkapalloilija. Keskikenttälaiturina pelaava M'sakni edustaa Qatarin pääsarjassa pelaavaa Al-Duhail Sports Clubia.
Myös hänen vanhempi veljensä Iheb pelaa jalkapalloa Tunisian pääsarjassa.
Ura
Vuoden 2012 Afrikan-mestaruuskilpailun jälkeen M'sakni oli siirtyä Ranskaan Lilleen, mutta joukkue muutti mielensä pyrkiessään neuvottelemaan kolmen muun pelaajan kanssa. Huolimatta useiden eurooppalaisseurojen tarjouksesta M'sakni allekirjoitti neljän ja puolen vuoden sopimuksen Lekhwiyan kanssa. Siirtosumman kerrottiin olevan 23 miljoonaa dinaria. Hänen on tarkoitus siirtyä joukkueeseen tammikuussa 2013. M'sakni pelasi kauden 2011–2012 loppuun Tunisian pääsarjassa, jossa hän voitti maan mestaruuden lisäksi maalikuninkuuden. Hänen joukkueensa eteni myös Mestarien liigassa aina loppuotteluun saakka, jossa he hävisivät Al-Ahlille yhteismaalein 3–2.
Lekhwiya
M'sakni siirtyi lopulta vuoden 2013 Afrikan-mestaruuskisojen jälkeen Lekhwiyaan ja pelasi ensimmäisen ottelunsa Al Wakrahia vastaan 10. helmikuuta 2013. M'sakni teki ottelun ainoan maalin, kun Lekhwiya voitti ottelun 0–1. M'sakni pelasi kauden aikana seitsemän sarjaottelua, joissa hän teki neljä maalia. Lekhwiya oli lopulta Qatarin pääsarjassa toinen. Sen sijaan se voitti Crown Prince Cupin.
Kaudella 2013–2014 M'sakni juhli Qatarin mestaruutta, kun taas Crown Prince Cupissa Lekhwiya hävisi loppuottelussa El-Jaishille. M'sakni teki Qatarin pääsarjassa kaksitoista maalia ollen joukkueensa paras maalintekijä.
Maajoukkueura
M'sakni on edustanut Tunisiaa nuorten maajoukkueissa, jossa hän pelasi ensimmäisen kerran vuonna 2007 alle 17-vuotiaissa.
Ensimmäisen A-maajoukkueottelun hän pelasi 9. tammikuuta 2010 harjoitusottelussa Gambiaa vastaan tullessaan vaihdosta kentälle Oussama Darragin tilalle. Toisen ottelunsa hän pelasi vuoden 2010 Afrikan kisoissa, jossa M'sakni syötti maansa avausmaalin Sambiaa vastaan. Lähes vuoden tauon jälkeen M'sakni palasi takaisin maajoukkueen riveihin harjoitusottelussa Baskimaata vastaan 28. joulukuuta 2011. Samaisessa ottelussa hän teki myös ensimmäisen maalinsa Tunisian maajoukkueessa. Uran toinen maali syntyi 23. tammikuuta vuoden 2012 Afrikan-mestaruuskisoissa Marokkoa vastaan.
M'sakni valittiin myös vuoden 2013 Afrikan-mestaruuskisoihin, jossa hän teki avausottelussa maalin Algeriaa vastaan. Tunisian kisat päättyivät kuitenkin alkulohkoon.
William Kennedy
William Joseph Kennedy (s. 16. tammikuuta 1928 Albany,  New York, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen kirjailija ja toimittaja. Useat hänen teoksensa kuvaavat Albanyn todellista ja kuvitteellista historiaa. Albanyn historiasta hän on kirjoittanut teoksen O Albany (1983). Hän sai romaanistaan Karhiainen vuonna 1984 Pulitzer-palkinnon.
Kennedy oli 1952–1956 ja 1963–1970 toimittaja kotikaupunkinsa Albanyn lehdessä Times-Union ja 1957–1959 Time-Lifen kirjeenvaihtaja Puerto Ricossa. Hän oli yliopistolehtori New Yorkin yliopistossa Albanyssa 1974–1982 ja sen jälkeen englannin kielen professori.
Kennedy loi maineensa vuoden 1983 romaanilla Ironweed (Karhiainen), vaikka useat kustantajat olivat hylänneet sen käsikirjoituksen ennen kuin Viking Press sen hyväksyi. Romaani tapahtuu kolmen vuorokauden aikakehyksessä ja sen rakenne mukailee katolista messua. Päähenkilö tekee viinanhuuruisessa tajunnassaan tiliä menneisyydestään. Se on monitasoinen teos syyllisyydestä, sovituksesta ja lunastuksesta. Kennedy kirjoitti sen jälkeen samaan Albany-sarjaan liittyviä romaaneja, ja nekin saivat hyvän menestyksen. Kennedy on perinteisen tyylin tarinankertoja. Hänen henkilöhahmonsa ovat ääri-ihmisiä, kuten gangstereita, pelureita ja pultsareita.
Muhammed
Muhammed (koko nimi Abū l-Qāsim Muḥammad ibn ʿAbd Allāh ibn ʿAbd al-Muṭṭalib ibn Hāšim, ; noin 570 Mekka – 8. kesäkuuta 632 Medina) on islamin tärkein profeetta. Islaminuskon mukaan on olemassa ainoastaan yksi Jumala, jonka lopullisen ja täydellisen ilmoituksen Muhammed välitti ihmiskunnalle ilmestyksissään ja esikuvallaan.
Islamilainen perimätieto kertoo, että Arabian niemimaalla elänyt Muhammed alkoi saada vuonna 610 ilmestyksiä, joista koottiin hänen kuolemansa jälkeen Koraani. Muhammed saarnasi aluksi Mekassa, mutta vuonna 622 hän joutui pakenemaan yli 400 kilometrin päähän Jathribin (Medinan) keitaalle. Medinassa Muhammedista tuli paitsi uskonnollinen myös maallinen johtaja, joka yhdisti valloituksillaan suurimman osan Arabian niemimaasta. Monivuotinen sota Mekkaa vastaan päättyi kaupungin valloitukseen vuonna 630. Perimätiedon mukaan Muhammed kuoli Medinassa vuonna 632.
Muhammedin poikkeuksellisista saavutuksista huolimatta hänet tunnetaan ensisijaisesti vain islamilaisista lähteistä, jotka nekin alkavat puhua Muhammedista vasta yli sata vuotta hänen kuolemansa jälkeen. Kaikki, mitä Muhammedin elämäkerrasta tiedetään, on peräisin Ibn Ishaqin 700-luvun puolivälin jälkeen kirjoittamasta elämäkerrasta. Sitä täydentää 800-luvulla kirjattu hadith-muotoinen perimätieto. Muslimit katsovat, että myös Koraani kertoo Muhammedista, mutta tällöin luotetaan Ibn Ishaqista alkaneeseen tapaan tulkita Koraanin tekstejä. Sana "muhammed" esiintyy Koraanissa vain neljä kertaa.
Islamilaiseen perimätietoon suhtautuminen on jakanut tutkijoita: enemmistö länsimaisista orientalisteista pitää arabien suullista perimätietoa luotettavana ellei toisin todisteta, vähemmistö taas epäluotettavana, ellei toisin todisteta. Epäilijöiden mukaan kukaan ei tiedä, mitkä kertomukset ovat tosia ja mitkä keksittyjä. Skeptikkojen äärilaita on jopa kokonaan torjunut Muhammedin historiallisuuden. Monet heistä katsovat, että Muhammedin hahmo syntyi vasta 700-luvulla osana abbasidien aikana kehitettyä valtionuskontoa. Valtaosa orientalisteista luottaa islamilaiseen perimätietoon tai ainakin osaan siitä. Puolen valintaa kiistassa on pidetty myös makuasiana.
Ibn Ishaq
Kaikki profeetta Muhammedia koskevat tiedot ovat peräisin kahdesta tekstilähteestä. Niistä ensimmäinen on Ibn Ishaqin (k. 767) abbasidikalifaatin pääkaupungissa Bagdadissa kirjoittama Sirat Rasul Allah eli "Jumalan lähettilään elämäkerta". Teos on kirjoitettu yli sata vuotta Muhammedin ilmoitetun kuolinvuoden jälkeen. Se perustuu suullisiin tarinoihin, joita Ibn Ishaq kokosi etenkin kalifaatin sotilasleireistä. Teos seuraa kronologisesti Muhammedin elämää syntymästä kuolemaan, mutta sisältää myös laajemman kuvauksen maailman luomisesta ja profeettojen ketjusta läpi ihmiskunnan historian. Kirja on kadonnut, mutta sen sisältöä on voitu ennallistaa useista lähteistä. Niistä tärkeimmät ovat Ibn Hishamin (k. 834) 800-luvun alussa kirjoittama Muhammedin elämäkerta ja al-Tabarin (k. 922) 900-luvun alussa kirjoittama historiikki. Nämä teokset ovat islamin pyhää historiaa, jota ei voi kyseenalaistaa.
Hadith-kirjallisuus
Toinen Muhammedia koskeva lähde ovat 800-luvulta alkaen kootut lyhyet suullisesta perinteestä kootut tarinat, joissa kerrotaan, mitä Muhammed jossakin tilanteessa sanoi tai teki. Tämä hadith-kirjallisuus muodostaa yhdessä Koraanin kanssa islamilaisen lain eli šarian perustan. Sen luotettavimpana pidetty osa on niin sanotut "kuusi kirjaa" eli ''kutub al-sittah. Hadith-kertomukset ovat yhteydestä irrotettuja anekdootteja, jotka eivät kerro mitään Muhammedin elämänvaiheista, mutta kertovat mikä on sunna'', eli Muhammedin antama ihanteellinen esikuva Jumalan tahdon mukaisesta elämästä. Jumalan lain sisältyminen Pyhään kirjaan ja profeetan esikuvaan muistuttaa juutalaisuutta, missä vastaavasti Mooseksen sunna oli perusta Mišnalle, joka yhdessä Tooran kanssa muodosti halakha-lain. Hadithien epäluotettavuus historiallisena tietolähteenä alkoi valjeta eurooppalaisille tutkijoille 1800-luvun kuluessa. Vuonna 1890 Ignaz Goldziher päätyi lopulta arvioimaan, ettei yksikään hadith täyttänyt tieteellisen tiedon vaatimuksia.