cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kansallisvaltio
Kansallisvaltioiden voidaan katsoa syntyneen Euroopassa hallinnollisten ja kulttuuristen muutosten seurauksena. Kansallisvaltio kytketään usein moderniin aikakauteen ja erotetaan hallintonsa puolesta keskiaikaisesta feodaalivaltiosta sekä absolutistisesta valtiosta.
Kansallisvaltio yhteiskuntateoriassa
Max Weber on määritellyt valtion väkivallan näkökulmasta: valtiossa on Weberin mukaan keskeistä keskitetty väkivaltamonopoli, ja erityisesti moderneille valtioille on ominaista hallinnollinen ja juridinen järjestys, jossa valtio on suvereeni ja legitiimi toimija. Weber näki valtion tunkeutuvan koko hallinnoimalleen alueelle juridisen ja hallinnollisen byrokratian kautta. Kansallisvaltion erottaa siis aikaisemmista valtiotyypeistä ennen kaikkea sen tehokkaampi ja pidemmälle ulottuva hallinnoimistapa.
Sosiologi Anthony Giddens painottaa samoin kansallisvaltion lailla säädettyä hallintomonopolia rajatun alueen sisällä sekä suoraa sisäisen ja ulkoisen väkivallan kontrollointia. Giddensin mielestä tulisi myös muistaa, että kansallisvaltiot toimivat kansainvälisessä järjestelmässä eli suhteessa muihin kansallisvaltioihin.
Kansallisvaltio ja kansallinen kulttuuri
Kansallisvaltio nojaa käsitykseen kansakunnasta kulttuurisena yhteisönä. Kansallisvaltio on sekä yhteiskunnallista todellisuutta kuvaava käsite että ihanne, jonka mukaan poliittisen ja kulttuurisen yhteisön pitäisi olla yhteneviä. Italialainen filosofi Giuseppe Mazzini ilmaisi 1800-luvulla ensimmäisten ajattelijoiden joukossa ajatuksen yhdestä kansasta valtiota kohti ja päinvastoin. Valtioiden tulisi kansallisvaltioihanteen mukaan siis olla kulttuurisesti yhtenäisiä. Nationalismi on poliittinen aate, joka pyrkii tähän tavoitteeseen. Usein ihanteena on myös kielellinen yhtenäisyys, eli sama äidinkieli kaikilla kansalaisilla. Tämä eroaa merkittävästi aiemmasta tilanteesta Euroopassa, jossa monikansallisten imperiumien sisällä puhuttiin vuosisatojen ajan lukuisia eri kieliä. Ennen hajanaisemmat kieli- ja kulttuurialueet ovatkin nykyään useissa osissa Eurooppaa ja muuta maailmaa huomattavasti yhtenäisemmät.
Korttien talo
Korttien talo oli Hämeenlinnassa sijaitseva museo, jossa esiteltiin postikorttien historiaa. Museota ylläpiti Korttien talo -säätiö, johon kuuluivat Paletti Oy, Posti Oy, Hämeen Sanomat Oy, Hämeenlinnan kaupunki ja Markku Laakso.
MOT-kielipalvelut
MOT on Kielikone Oy:n kielipalveluiden tuotenimi. MOT-kielipalveluihin kuuluvat sanakirja-, konekäännös- ja kielentarkistuspalvelut, jotka on tehty yhteistyössä sanakirjakustantajien ja kieliasiantuntijoiden kanssa. MOT-tuotteita ja -palveluita on saatavilla Windows-, Internet-, intranet- ja mobiiliympäristöihin.
MOT ilmoittaa olevansa digitaalisten sanakirjojen osalta Suomen markkinajohtaja. MOT-tuotteita ja -palveluita käytetään yrityksissä, julkishallinnossa, oppilaitoksissa ja yksityistalouksissa. Kielikoneella on sivujensa mukaan ollut asiakkaita yli 100 maassa.
Pirttijärvi (Jyväskylä, Vertaala)
Pirttijärvi on Keski-Suomessa Jyväskylässä Vertaalan kylän lähellä sijaitseva järvi.
Maantietoa
Järven pinta-ala on 7,5 hehtaaria, se on 700 metriä pitkä ja 200 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Järvi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Järven tilavuudeksi on saatu 424 500 kuutiometriä. Sen keskisyvyys on 5,7 metriä ja suurin syvyys on 16,0 metriä. Sen rantaviivan pituus on 1,5 kilometriä.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Suur-Päijänteen alueen (14.2) Muuratjärven valuma-alueella (14.28), jonka Vesankajärven valuma-alueeseen (14.286) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 188,4 metriä mpy.
M.O.T.
M.O.T. on lyhenne sanoista ”mikä oli todistettava” tai ”mikä on todistettu”.
M.O.T. on alun perin matematiikassa käytetty termi, ja kirjoitettuna matemaattisen todistuksen loppuun se tarkoittaa, että kyseinen todistus on suoritettu. Vaihtoehtoinen esitystapa on piirtää todistuksen loppuun neliö □.
Nykyään termiä käytetään muidenkin todistusten tai väittämien yhteydessä, kun halutaan vakuuttaa tai väittää, että asia tuli lopullisesti todistetuksi oikeaksi.
Alun perin termiä käyttivät varhaiset kreikkalaiset matemaatikot, kuten Eukleides ja Arkhimedes. Latinankielinen termi on käännös kreikankielisestä ilmaisusta ὅπερ ἔδει δεῖξαι (hóper édei deĩxai).
Vuodesta 1996 Yleisradion TV1-kanavalla esitetyn MOT-ohjelman nimi on lyhenne sanoista ”mikä oli tutkittava”.
Luettelo Kosovon diplomaattisista edustustoista
Tämä on luettelo Kosovon diplomaattisista lähetystöistä.
Yleistä
Kosovon tasavalta ylläpitää 25 suurlähetystöä ulkomailla. Kosovon itsenäisyysjulistuksen jälkeen sen on tunnustanut 111 YK:n jäsenvaltiota sekä Kiinan tasavalta (Taiwan), Maltan ritarikunta, Cookinsaaret ja Niue.
thumb|upright=1.5|Diplomatic missions of Kosovo {{legend|#ff0000|Kosovo}}{{legend|#0055d4|States hosting a Kosovar embassy}}
Afrikka
thumb|Kosovon suurlähetystö Berliinissä thumb|Kosovon suurlähetystö Haagissa thumb|Kosovon suurlähetystö Lontoossa thumb|Kosovon suurlähetystö Prahassa thumb|Kosovon suurlähetystö Tukholma
Joey Tempest
thumb|Joey Tempest vuonna 2008.
Joey Tempest (oik. Rolf Magnus Joakim Larsson, s. 19. elokuuta 1963 Upplands Väsby) on ruotsalaisen hard rock -yhtye Europen laulaja ja pääasiallinen lauluntekijä. Tempest on julkaissut myös kolme sooloalbumia. Tempest asuu nykyään Lontoossa vaimonsa Lisa Worthingtonin ja heidän poikansa James Joakimin kanssa.
Varhainen elämä
Kuten monet muut Europen jäsenet, Tempest varttui Upplands Väsbyssä noin 26 kilometrin päässä Tukholmasta. Hänen suosikkiyhtyeensä olivat Thin Lizzy ja Led Zeppelin. Kun hän oli teini, hän soitti useissa yhtyeissä kuten Made in Hong Kongissa ja Roxannessa. Tuolloin hän soitti vuorotellen kitaraa ja bassoa. Lisäksi hän lauloi. Vuonna 1979 hän perusti yhtyeen Force yhdessä kitaristi John Norumin, rumpali Tony Renon ja basisti Peter Olssonin kanssa. Kolme vuotta myöhemmin Force muutti nimensä Europeksi ja voitti kansallisen kykykilpailun. Palkkio oli levytyssopimus Hot Recordsin kanssa.
Ura
Tempest soitti koskettimia kahden ensimmäisen Europen albumin ajan. Sitten yhtye päätti värvätä kosketinsoittaja Mic Michaelin huhtikuussa 1984. "The Final Countdown" oli syntynyt jo pari vuotta aiemmin Tempestin näppäillessä riffiä koskettimistolla. Kiertueen jälkeen vuonna 1985 Michaeli ja Tempest sävelsivät balladin "Carrie". Myöhemmin samana vuonna Tempest kirjoitti soundtrackin ruotsalaiseen elokuvaan On The Loose sekä kappaleen "Give A Helpin' Hand" hankkeeseen, jota Ruotsin metalliväki tuki. Kappaleen on tuottanut yhtyeen tuleva jäsen Kee Marcello. Vuonna 1986 Tempest kirjoitti ja tuotti albumin One Of a Kind Tone Norumille, John Norumin pikkusiskolle. Tempest kirjoitti yhdessä John Norumin kanssa tämän albumille Face The Truth kappaleen "We Will Be Strong" vuonna 1992. Tämä oli Tempestin ja Norumin ensimmäinen yhteistyö sen jälkeen kun Norum jätti Europen marraskuussa 1986.
Kun Europe jäi tauolle vuonna 1992, Tempest julkaisi kolme sooloalbumia. Useat kolmannen albumin kappaleet Tempest kirjoitti yhteistyönä Mic Michaelin kanssa. Vuonna 2004 ilmestyi Europen comeback-albumi Start From The Dark, jonka teki yhtyeen tunnetuin eli The Final Countdownin kokoonpano, John Norum kitarassa. Seuraavaksi Secret Society julkaistiin vuonna 2006 ja viimeksi Last Look At Eden 2009. 2011 ilmestyi albumi Out Of This World.
Kreikan NUTS-aluejako
thumb|upright=1.8|Kreikan NUTS-alueet. NUTS 1 -alueet merkitty värein: Kreikan NUTS-aluejako (NUTS:EL) jakaa Kreikan aluehallinnon yksiköt kolmeen tasoon Euroopan unionin yhteisen tilastollisten alueyksiköiden nimikkeistön (NUTS) käytäntöjen mukaisesti.
Tasot
NUTS-aluejaon kolme tasoa ovat Kreikassa:
Luettelo NUTS-alueista
Vuodesta 2013 lähtien NUTS-alueet ovat:
K. F. Haapasalo
Kalervo Felix (K. F., Feliks) Haapasalo (19. kesäkuuta 1912 Sortavala – 9. heinäkuuta 2002) oli suomalainen sosiaalidemokraattinen poliitikko. Hän oli Karjalaisen II hallituksessa ministerinä kauppa- ja teollisuusministeriössä 15.7.1970–26.3.1971 sekä liikenneministerinä 26.3.1971–29.10.1971.
Haapasalo oli kansanedustajana vuosina 1951–1975. Hän oli Yleisradion hallintoneuvoston jäsen 1964–1967. Lisäksi hän oli Vapaus-lehden päätoimittaja ja maakuntaneuvos, ja vaikutti laajasti SDP:n Mikkelin alueen luottamustehtävissä. Hänen äitinsä oli kansanedustaja Anna Haapasalo. Haapasalo kuului sosiaalidemokraattien asevelisosialistien ryhmään.
Haapasalon isä oli liikkeenharjoittaja Uuno Haapasalo ja puoliso vuodesta 1941 Maire Onerva Virta. Haapasalo opiskeli Työväen Akatemiassa 1939–1940 ja osallistui Ruotsissa sanomalehtimieskursseihin 1946. Hän työskenteli Kansan Voiman toimittajana ja toimitussihteerinä 1937–1939, Kansan Lehdessä 1940 ja Kansan Työn toimitussihteerinä vuodesta 1941 vuoteen 1944, jolloin hänet nimitettiin Vapaus-lehden päätoimittajaksi.
Mil
Mil eli Mil Moskovan helikopteritehdas  on venäläinen helikoptereita suunnitteleva yritys. Nykyään Mil on osa valtionkorporaatio Rostehin holdingyhtiö Oboronpromin tytäryhtiön Russian Helicoptersin osa ja toimii erityisesti helikopterien suunnittelutoimistona konsernin toisen helikopterien suunnittelutoimiston (Kamov) tavoin. Pääosa Moskovan kopteritehtaan suunnittelemista Mil-koptereista valmistetaan Russian Helicoptersin muissa toimipisteissä. Mil Moskovan helikopteritehtaan kotipaikka on Moskovan alueen Ljubertsyn piirissä, käytännössä Ljubertsyn kaupunkiin kiinni kasvaneessa Tomilinon taajamassa.
Historiaa
Mil Moskovan helikopteritehdas perustettiin Neuvostoliiton Ministerineuvoston päätöksellä 12.12.1947. Yhtiö on saanut nimensä pääsuunnittelijaltaan Mikhail Mililtä, joka johti helikoptereiden suunnittelua 1940-luvun jälkipuolelta kuolemaansa 1970 asti.
Vuonna 2006 pääosa venäläisistä kopteritehtaista (Mil, Kamov ja Rostvertol sekä suuri joukko muita toimipisteitä) yhdistettiin holdingyhtiö Oboronpromin yhteyteen.
Tehtaan helikopterit
pienoiskuva|[[Mil Mi-24]] pienoiskuva|[[Suomen puolustusvoimat|Suomen puolustusvoimien käytössä ollut Mil Mi-8. (Helikopteri korvattiin palveluskäytössä NH90 helikopterilla)]] pienoiskuva|Raskas [[kuljetushelikopteri Mil Mi-26]] pienoiskuva|[[Mil Mi-1, ensimmäinen sarjatuotettu neuvostoliittolainen helikopteri]]
Etelä-Kaukasia
thumb|Etelä-Kaukasia. Etelä-Kaukasia tai Taka-Kaukasia tai Transkaukasia on maantieteellinen alue suuremman Kaukasuksen vuoriston etelärinteillä ja eteläpuolella. Alue käsittää noin puolet koko Kaukasiasta. Alueella sijaitsee kolme valtiota: Armenia, Azerbaidžan ja Georgia. Lisäksi Georgiasta irrottautuneet Abhasia ja Etelä-Ossetia ovat nykyään käytännössä itsenäisiä. Pohjoisessa alue rajoittuu Venäjään, etelässä Turkkiin ja Iraniin. Kaspianmeri ja Mustameri sijaitsevat Etelä-Kaukasian itä- ja länsipuolella. Taka-Kaukasian kaakkoisosassa sijaitsevat Bakun öljykentät. Öljyn lisäksi muita alueen valtioiden merkittäviä vientituotteita ovat tee, sitrushedelmät, viini ja mangaanimalmi.
Joidenkin määrittelyjen mukaan Aasian ja Euroopan raja kulkee Etelä-Kaukasian poikki: (idästä länteen) Kurajokea Suramin solan kohdalle, jota myöten Qvirilajokeen ja edelleen sitä sekä sen pääjokea Rionia pitkin. Alueesta on joskus käytetty myös nimeä Transkaukasia, joka tulee venäjän sanasta Zakavkazje, "Kaukasuksen takana".
Vuonna 1918 alueelle perustettiin Transkaukasian federaatio, joka kuitenkin jäi lyhytikäiseksi. Myöhemmin alue liitettiin Neuvostoliittoon, jolloin perustettiin Transkaukasian sosialistinen federatiivinen neuvostotasavalta. Se kuitenkin hajotettiin kansallisuusrajoja vastaaviin neuvostotasavaltoihin 1936. Neuvostoliiton hajotessa 1991 ne itsenäistyivät.
Hilkka Soininen
Hilkka Sirkku Soininen (s. 28. elokuuta 1950 Kuopio) on suomalainen lääkäri ja kansainvälisesti tunnustettu muistisairauksien ja etenkin Alzheimerin taudin tutkija, joka on toiminut pitkään Itä-Suomen yliopiston neurologian professorina.
Soininen tuli ylioppilaaksi Suonenjoen yhteislyseosta (1969). Hän opiskeli lääkäriksi Helsingin yliopistossa (LL 1975) ja teki tohtoriopintonsa Kuopion yliopistossa, josta hän valmistui lääketieteen tohtoriksi (LKT 1981). Hänen englanninkielinen väitöskirjansa (1981) käsittelee vanhuuteen liittyvää dementiaa. Tutkimus on otsikoitu Senile dementia : a clinical, neurochemical and etiological study. Neurologian erikoislääkärin pätevyyden hän sai 1983. Soininen on ollut Kuopion yliopiston dosentti vuodesta 1985–.
Soininen työskenteli tohtoriksi valmistuttuaan Kuopion yliopiston luennoitsijana (1981–1987), neurologian apulaisprofessorina (1987–1988), Suomen Akatemian tutkijana (1988–1991 ja 1992–1995) ja vierailevana apulaisprofessorina Yhdysvalloissa Etelä-Illinois’n yliopistossa (Southern Illinois University School of Medicine, Springfield, Illinois, 1988–1989). Hän on toiminut pitkään Kuopion yliopiston, sittemmin Itä-Suomen yliopiston neurologian professorina (1989–1990, 1995–1999 ja 2000–2017; sekä 2018–). Päätyönsä ohessa hän on ollut myös yliopiston Terveystieteiden tiedekunnan dekaani (2012–2017).
Soininen on tutkimustyössään on keskittynyt muistisairauksiin. Aiheena on ollut dementia ja erityisesti Alzheimerin tauti: näiden sairauksien biomarkkerit, genetiikka, neurokuvantaminen, hoito ja ennaltaehkäisy. Häntä on luonnehdittu kansainvälisesti arvostetuksi Alzheimerin taudin tutkimuksen uranuurtajaksi. Aihepiiri on tärkeä, sillä pelkästään Suomessa oli jo vuonna 2009 noin 120 000 dementiapotilasta, ja heistä yli puolella on Alzheimerin tauti. Soininen on erittäin tuottelias ja runsaasti viitattu tutkija, joka on yksin tai yhdessä työtoveriensa kanssa jaatinut yli 500 tieteellistä artikkelia tai muuta julkaisua.
Soininen on palkittu tutkimustyöstään muun muassa Pohjolan ja Suomi-yhtiön lääketieteen palkinnolla (2009). Suomalaisen Tiedeakatemian jäsen hän on ollut vuodesta 2010. Hän on myös Euroopan tiede- ja taideakatemian jäsen (vuodesta 2016).
Kirsti Lyytikäinen
Kirsti Helena Lyytikäinen (o. s. Keskinen, 2. syyskuuta 1926 Jyväskylän maalaiskunta – 27. heinäkuuta 2008 Helsinki) oli suomalainen aikakauslehtien kustantaja ja päätoimittaja.
Maanviljelijäperheen tytär Kirsti Keskinen pääsi ylioppilaaksi 1947 ja toimi jo kouluaikana kolmen kesän ajan kesätoimittajana Jyväskylässä ilmestyneessä Sisä-Suomi-lehdessä. Tiedotusalan opinnot Helsingin yliopistossa keskeytyivät, kun vuonna 1951 tarjoutui työpaikka Yhtyneitten Kuvalehtien Seura-lehdessä toimittajana ja toimitussihteerinä. Vuonna 1955 hänet nimitettiin maan nuorimpana päätoimittajana Yhtyneiden uuden naistenlehden Hopeapeilin päätoimittajaksi. Seuraavana vuonna hän avioitui kilpailevan kustannusyhtiön Apu -lehden perustajan Yrjö Lyytikäisen pojan Ollin kanssa mutta pysyi töissä Hopeapeilissä vuoteen 1963, jolloin Lyytikäisten perheyritys päätti perustaa uuden naistenlehden Annan. Kirsti Lyytikäinen kutsuttiin sen päätoimittajaksi.
Vuonna 1971 Anna-lehti myytiin Yhtyneille Kuvalehdille ja Hopeapeili sulautettiin siihen. Lyytikäinen jatkoi Annan päätoimittajana vielä vuoteen 1978 saakka. Kun puoliso Olli Lyytikäinen samana vuonna yllättäen kuoli 46 vuoden iässä, Kirsti Lyytikäinen jatkoi hänen työtään A-lehdissä vuoteen 1993 saakka ja toimi yhtiön hallituksessa vielä vuoteen 2000 saakka.
Aikakauslehtien Liitto myönsi Kirsti Lyytikäiselle vuonna 1993 J. V. Snellman -palkinnon.
Kirsti Lyytikäinen kuoli vuonna 2008. A-lehtien johdossa toimivat nyt Kirsti ja Olli Lyytikäisen lapset, hallituksen puheenjohtajana Olli-Pekka Lyytikäinen ja julkaisujohtajana Anne Lyytikäinen-Palmroth. Tuulilasi-lehdessä ja muissa yhtiön autolehdissä työskennellyt Yrjö Lyytikäinen (1959–2014) oli heidän kolmas lapsensa. Myös hän toimi A-lehtien hallituksessa vuodesta 1990 kuolemaansa asti.
Joachim N’Dayen
Joachim N’Dayen (22. joulukuuta 1934 Loko, Ranskan Keski-Afrikka – 13. kesäkuuta 2023 Pariisi, Ranska ) oli keskiafrikkalainen roomalaiskatolinen arkkipiispa. Hänet vihittiin papiksi 22. heinäkuuta 1961 ja nimitettiin Banguin koadjuuttoripiispaksi sekä Culusin titulaaripiispaksi 5. syyskuuta 1968. Piispaksi vihkiminen seurasi 5. tammikuuta 1969. Pääkonsekraattorina toimi Luigi Poggi, jota avustivat Joseph Cucherousset ja Jean Zoa.
16. syyskuuta 1970 N’Dayenista tuli Banguin arkkipiispa, jona hän toimi, kunnes erosi tehtävistään 26. heinäkuuta 2003.
Vienan retket
Vienan retket olivat joukko Suomen valkoisten vapaaehtoisretkikuntien Suomen sisällissodan ajalta maaliskuulta aina lokakuulle 1918 tekemiä sotaretkiä Vienan Karjalaan, Venäjälle. Vaikka retkikuntia olikin monta, retket lasketaan yhdeksi kokonaiseksi osaksi heimosotia. Vienan retket olivat ainoa heimosota, jossa suomalaiset ja karjalaiset sotivat toisiaan vastaan.
Suomi yleisurheilun sisäratojen maailmanmestaruuskilpailuissa 2008
Suomi osallistui Valencian sisäratojen MM-kisoihin 2008. Joukkue julkistettiin 25. helmikuuta 2008. Joukkueeseen valittu Johanna Manninen ilmoitti myöhemmin jättävänsä kisat väliin.
Vienan retket
Vienan retkien tausta (alkuvuosi 1918)
Suomen tasavallan joukkojen, valkoisten ylipäällikön, kenraali Gustaf Mannerheimin antama Miekkavala-päiväkäsky 23. helmikuuta 1918 oli keskeinen innoittaja ensimmäiselle niin sanotulle heimosodalle, Vienan retkille. Miekkavalassaan Mannerheim lähinnä kehotti eliminoimaan Venäjän Karjalasta Suomeen kohdistuvan bolševikkivaaran, mutta se kannusti silti heimoaktivistien ja Suomessa olevien itäkarjalaisten keskuudessa esitettyjä ajatuksia Itä-Karjalan vapauttamisesta tai liittämisestä Suomeen. Valkoiset joukot olivat vallanneet Pohjois-Suomen, punaiset olivat paenneet lähinnä Itä-Karjalaan. Mannerheimia huolettivat nämä Muurmannin radan varteen keskittyneet tuhannet punaiset suomalaispakolaiset, jotka uhkasivat Suomen pitkää itäistä valtakunnanrajaa. Vaasan senaatti oli kiinnostunut lähinnä Saksan avulla tehtävästä Itä-Karjalan valtauksesta Suomelle, Mannerheim bolshevismin kukistamisesta. Päiväkäsky oli myös vastatoimi meneillään oleville kansanvaltuuskunnan ja neuvostohallituksen neuvotteluille, joissa keskusteltiin muun muassa Itä-Karjalan liittämisestä punaiseen Suomeen.
Varkauden valtauksen ja päiväkäskyn jälkeen nousi kuopiolaisten aktivistien piirissä ajatus lähteä vapauttamaan Karjalaa. Mannerheim suhtautui suunnitelmaan myötämielisesti, ehtona kuitenkin, että joukon johtaja, everstiluutnantiksi ylennettävä Carl Wilhelm Malm eroaisi armeijasta operaatiota varten. Tällä tavalla Malm saatiin suoraan päämajan ja Mannerheimin alaisuuteen.
Päämajan tavoite Itä-Karjalan suhteen oli erittäin optimistinen. Tavoitteena oli vetää ns. kolmen kannaksen raja, joka kulkisi linjalla Laatokka, Syväri, Ääninen ja Vienanmeri. Jääkäriyliluutnantti Kurt Martti Walleniuksen johtamien 500 miehen ja everstiluutnantti Carl Wilhelm Malmin johtamien 370 miehen oli tarkoitus aloittaa taistelut, joiden jälkeen karjalaiset itse ajaisivat bolševikit pois maastansa. Tämän lisäksi suunniteltiin suurinta osastoa Aunuksen Karjalaan, mutta tätä ei koskaan muodostettu, koska miehiä tarvittiin Antrean rintamalla. Valkoisten joukkojen määrän ei ollut tarkoituskaan riittää koko Itä-Karjalan valtaukseen, vaan luotettiin itäkarjalaisten antamaan tukeen. Itä-Karjalassa haluttiin soveltaa Suomen sisällissodan mallia, jossa valkoiset otettaisiin vapauttajina vastaan ainakin yhtä hyvin kuin saksalaiset Etelä-Suomessa. Suomessa oleskelevilta itäkarjalaisilta saatiin käsitys, että itäkarjalaiset ottaisivat valkoiset avosylin vastaan. Itäkarjalaisten lähetystöt olivat koko kevään 1918 aktiivisesti painostaneet Suomea aloittamaan toimet Itä-Karjalan Suomeen liittämiseksi.
Malmin retkikunta eli Vienan Karjalan joukot (maaliskuu–heinäkuu 1918)
Everstiluutnantti Malmin joukot olivat ensimmäiset valkoiset, jotka ylittivät Suomen ja Vienan rajan. Malm kokosi ensimmäisen komppanian vapaaehtoisia Kuopion seudulta. Savon mustakeltaisin kokardein, samanlaisilla siisteillä univormuilla ja Karjalan puolesta-käsivarsinauhoilla koristellut joukot ylittivät rajan Suomussalmella 21. maaliskuuta 1918 paraatimarssilla leijonalippu hulmuten. Malm nimesi retkikuntansa päiväkäskyssään rajanylityspäivänä Vienan Karjalan joukoiksi. Aktiivisen heimoystävän jääkärikapteeni Toivo Kuisman johtama toinen komppania ylitti rajan 30. maaliskuuta.
Joukoilla oli 2 000 kivääriä patruunoineen jaettavaksi karjalaisille, jotka valkoisten suunnitelmien mukaan nousisivat kapinaan. Joukot pyrkivät näyttämään Vienan vapauttajilta eivätkä valloittajilta käyttäytymällä hyvin ja noudattamalla karjalaisten tapoja. Retkikunta saavutti Vuokkiniemen, jossa joukot otettiin vastaan suopeasti. Tämän jälkeen 10. huhtikuuta joukot hyökkäsivät Vienan Kemiin, mutta bolševikit torjuivat huonosti suunnitellun hyökkäyksen. Valkoisista neljä kaatui, kaksi haavoittui ja toiset kaksi katosivat. He olivat aliarvioineet vihollisen voimat ja vetäytyivät Uhtualle, jonne jäivät asumaan kesäksi.
Joukot passivoituivat ja masentuivat Uhtualla. Sotilaat ahdistuivat ja nolostuivat, kun karjalaiset eivät tulleetkaan valkoisten puolelle. Uhtuan suojeluskunnan komentajan kuoltua retkikunnan asema vaikeutui entisestään. Suojeluskuntapäällikkö oli ollut harvoja itäkarjalaisia johtajia, jotka olivat avoimesti valkoisten puolella. Englantilaiset ja venäläiset olivat levittäneet karjalaisille propagandaa, jonka mukaan valkoisten puolelle meneminen johtaisi Saksan suorittamaan Itä-Karjalan valtaukseen. Malmin retkikunta heikkeni Mannerheimin erottua virastaan. Hallitus päätti jättää Malmin retkikunnan Vienan Karjalaan varmuuden vuoksi, varsinkin kun ei saanut ratkaistua Itä-Karjalan kysymystä neuvotteluteitse. Saksa ei suhtautunut myötämielisesti valkoisten suunnitelmiin ja sotatoimet päätettiin siirtää talvelle 1919. Kaiken lisäksi tilanne oli kiristynyt suurvaltapolitiikan myötä, kun englantilaiset alkoivat keskittää sotilaallista painopistettään Vienanmerelle mahdollisen saksalaishyökkäyksen varalta. Pohjoisemmassa brittien varustama suomalaisten punakaartilaisten muodostama Muurmannin legioona alkoi operoida Walleniuksen joukkoja vastaan.
Päinvastoin kuin Suomella, Britannialla oli tarjottavanaan myös aineellista apua. Kesällä itäkarjalaisia ryhtyi siirtymään englantilaisten puolelle. Valkoiset yrittivät heinäkuussa Ilmari Kiannon tuella ja heimojuhlilla luoda yhteishenkeä, mutta karjalaiset alkoivat nähdä heidät miehittäjinä ja ”ruotsheina”. Britannian tukema karjalaisten oma ”Karjala karjalaisille” -liike sai kannatusta ja syksyllä valkoisten retkikunta oli hajonnut lähes kokonaan. Vapaaehtoisia päästettiin kotiin peltotöihin Suomeen eivätkä he enää tulleet takaisin. Heinäkuussa valkoisia oli Keski-Vienassa enää muutamia kymmeniä. Everstiluutnantti Malm sairastui ja hänen seuraajakseen valittiin jääkärikapteeni Toivo Kuisma.
Park Ju-yeong
Park Chu-Young (Myös Park Joo-Young tai Park Ju-yeong, s. 10. heinäkuuta 1985 Daegu) on eteläkorealainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan hyökkääjä. Hänet valittiin Aasian vuoden nuoreksi pelaajaksi vuonna 2004.
Vienan retket
Kuisman joukko (heinäkuu – 2. lokakuuta 1918)
Kuisman joukko oli oikeastaan oma retkikuntansa, vaikka Kuisma olikin nimetty Malmin retkikunnan johtajaksi. Kuisma värväsi heinäkuussa Suomen vapaaehtoisten armeijaksi nimittämänsä joukon päällystöksi kymmenen tuntemaansa heimoaktivistia ja ystävää. Tämä kahden jalkaväki- ja yhden konekiväärikomppanian muodostama 250 miehen joukko sai valtionhoitaja Pehr Evind Svinhufvudin täyden tuen, mikä merkitsi myös retkikunnan rahoitusta. Koska valtiovalta ei halunnut kutsuntaikäisiä eli 21–25-vuotiaita vapaaehtoisjoukkoihin, joukon keski-ikä oli 16–21 vuotta. Palvelussitoumus tehtiin vuoden loppuun asti. Osa värväytyneistä, 31 miestä oli sotilaskarkureita Suomen vakinaisesta väestä. Nämä ylioppilaskarkurit olivat pääosin Helsingin Jääkäriprikaatista karanneita heimoaatteen aktivisteja. Värväytyneiden joukossa syntyneen kapinan jälkeen kenttäoikeus tuomitsi kolme vapaaehtoista teloitettavaksi. Kuisma oli syyttänyt juuri saapuneita miehiä sopimattomasta käytöksestä tulomatkalla. Hän raportoi yleisesikuntaan teloittaneensa kaksi miestä varkauden takia. Kolmas oli ammuttu, kun tämä oli yrittänyt karata.
Park Ju-yeong
Seurajoukkueura
Ju-yeong on edustanut seuratasolla muun muassa Englannin Valioliigan Arsenalia ja espanjalaista Celta Vigoa.
Maajoukkueura
Maajoukkueessa Ju-yeong on pelannut 61 ottelua, joissa hän on tehnyt 25 maalia. Hän edusti maataan MM-kisoissa 2006 ja pelasi joukkueen viimeisessä alkulohko-ottelussa avauskokoonpanossa. Hänet valittiin myös vuoden 2010 MM-kisoihin, joissa hän teki oman maalin Argentiinaa vastaan. Ju-yeong on kunnostautunut maajoukkueissa etenkin viimeistelyssä, sillä hän on tehnyt aikuisissa maalin keskimäärin noin joka kolmannessa ottelussa. Alle 20-vuotiaiden maajoukkueessa luku oli vielä kovempi, jopa 1,9 maalia ottelua kohden.
Vienan retket
Kuisman joukko (heinäkuu – 2. lokakuuta 1918)
Joukkoa värvättäessä tilanne oli Suomen kannalta kohtuullinen. Viena oli Suomen etupiirissä ja valkoiset pitivät edelleen Uhtuaa hallussaan. Elokuun lopulla englantilaisten varustama ja kouluttama karjalaisten 300-400 miehinen Karjalan rykmentti aloitti sotatoimet Kuisman joukkoa vastaan surmaamalla tiedustelijoita ja vartiostoja. Tilanne heikkeni ja karjalaiset pyrkivät saartamalla tuhoamaan joukot. Jyskyjärvellä valkoisten 28 miehen vartiosta kaatui 18 ja kaksi haavoittui. Kostamuksen 19 miehen vartiosta ainoastaan neljä miestä pääsi pakenemaan, muut kaatuivat. Myös haavoittuneita ja vankeja surmattiin, tosin yksi vangituista päätyi Englantiin saakka. Englantilaiset onnistuivat saamaan suurimman osan karjalaisista puolelleen. Paikalliset opastivat Karjalan rykmentin joukkoja valkoisten vartiostojen kimppuun. Aikaisemmin myötämielisestä Uhtuan 200 miehisestä suojeluskunnasta vain 30 liittyi valkoisiin. Tämän lisäksi vain pienempiä kyliä siirtyi valkoisten puolelle, ja Suomesta saapui täydennykseksi yksittäisiä miehiä.
Syyskuun lopussa Kuisma aloitti perääntymisen ja samoihin aikoihin retkikunnan pääjoukko vetäytyi Vuokkiniemeen Suomen rajan tuntumaan. Kun valtiovalta ilmoitti, ettei se vastoin aiempia olettamuksia anna lisää tukea, valkoiset päättivät aloittaa vetäytymisen Vuokkiniemestä Suomen puolelle. Karjalan rykmentti kuitenkin saartoi heidät Vuokkiniemessä 350 miehen voimin, ja aloitti kylän aukealla kokoontuneita valkoisia vastaan konekivääritulituksen. Valkoisten puolella olleet karjalaiset eivät puuttuneet taisteluun, mutta suomalaiset onnistuivat avaamaan konekiväärillä tulen vihollisen pääjoukkoa vastaan. Valkoisten 50 miehinen toinen komppania hyökkäsi Karjalan rykmentin sivustaan ja karkotti sen. Seitsemän karjalaista saatiin vangiksi ja ehkä jopa 100 karjalaista oli saanut surmansa. Taistelussa valkoiset menettivät 20 miestä 200:sta, mutta Kuisman joukon viimeinen voittoisa taistelu oli tärkeä miehille, koska retkikunnan toimet olivat muuten epäonnistuneet.
Kuisman joukko vetäytyi rajan yli Suomeen 2. lokakuuta 1918 ja aloitti rajavartion toimet. Lokakuun lopussa Kuopiossa Kuisman joukko hajotettiin virallisesti. Sisällissodan aikana syntyneestä raja-alueiden turvaamisesta oli syttynyt ensimmäinen heimosota, joka oli surullinen kahden heimokansan taistellessa toisiaan vastaan. Valkoisten tunnuslause oli "Karjalan puolesta", kun taas Karjalan rykmentin tunnuslause oli "Karjalan vapauden puolesta". Kuisman retkikunnan 300:sta taisteluihin osallistuneesta miehestä kaatui 83 eli yli neljännes. Retki epäonnistui käytännössä Ison-Britannian propagandan aiheuttaman heimoristiriidan takia. Iso-Britannian joukot eivät voineet sallia saksalaismielisten suomalaisten ottavan aluetta haltuunsa ja kykenivät sen estämään.
Walleniuksen retkikunta (10. maaliskuuta – 2. toukokuuta 1918)
Walleniuksen retkikunnan toimet lasketaan Vienan retkiin, mutta retkikunnan alkuperäiset tehtävät olivat laajempia kuin vain pyrkimykset Vienan Suomeen liittämiseen. Pohjois-Suomen sotilaallinen johtaja jääkäriyliluutnantti K. M. Wallenius ehdotti 10. maaliskuuta 1918 päämajalle, että Kuolaan ja Pohjois-Vienaan tehtäisiin sotaretki, jolla pyrittäisiin lyömään pakolaisina elävät punakaartilaiset. Retki Vienaan hyväksyttiin ja Wallenius kytki sen Malmin Etelä- ja Keski-Vienan hankkeisiin ja tuolloin vielä toteuttamatta jääneeseen Aunuksen retkikuntaan. Wallenius ei ollut idealisti ja hän ei ollut kovin palava heimoaatteen mies, toisin kuin C. W. Malm. Wallenius halusi murskata Suomea painostavan ikävän turvallisuusuhkan ja luoda Suomelle suuremmat puolustuskykyisemmät rajat.
Wallenius ei saanut koottua tarpeeksi miehiä ja Mannerheim määräsi hänelle 500 koillispohjalaista asevelvollista. Nämä asevelvolliset olivat huonosti koulutettuja, eikä heitä kiinnostanut heimoaate. Tämän lisäksi osa näistä sotilaista sympatisoi punaisia. Joukko ei saanut konekivääreitä, vaan vain yhden pikakiväärin. Wallenius jakoi nämä 500 miestä neljäksi 125 miehen komppaniaksi.
Walleniuksen johtama pääjoukko 500 miehineen eteni vielä Suomen puolella olevalle Kuusamon Paanajärvelle 28. maaliskuuta 1918. Paanajärveä vastapäätä Vienan puolella olevassa Oulangassa ei ollut tiedustelun mukaan punaisia. 21. maaliskuuta valkoiset tuhosivat punaisten kymmenmiehisen tiedusteluryhmän ja 24. maaliskuuta valkoiset löivät 200 punaista taistelussa surmaten heistä 16 Sallassa sekä 26. maaliskuuta valkoiset ja punaiset vaihtoivat laukauksia Soukelossa. Nämä muutaman päivän aikana saavutetut voiton poistivat punaiset Suomen puolelta, ja rintamalinjan vakiinnuttua rajan tuntumaan, voitiin valmistautua Vienaan siirtymiseen. Voitot saavuttaneita 700 miehisiä joukkoja johti jääkäriluutnantti Oiva Johannes Willamo. Willamon joukkojen ensimmäinen komppania koostui peräpohjalaisista suojeluskuntavapaaehtoisista, toinen komppania koostui asevelvollisista ja kolmas komppania asevelvollisista sekä suojeluskuntalaisista. Näin ollen joukkojen kokonaismiesmäärä oli yhteensä 1 200.
31. maaliskuuta 1918 Wallenius sai käskyn edetä Vienaan. Asevelvollisesta koostuvat joukot kapinoivat päätöstä vastaan, koska heidän mukaansa palvelussitoumus ei sitonut heitä Suomen ulkopuolella sotimiseen. Walleniuksen maanittelun ja revolverilla ojentamisen jälkeen pääjoukko siirtyi 3. huhtikuuta rajan yli Vienan puolelle. Willamon joukot valtasivat Tuntsan kylän ja aikoivat edetä Ruvaan, mutta punaiset olivat etulyöntiasemassa parempien asemien ja aseiden ansiosta, vaikka valkoisilla olikin selvä ylivoima. Samaan aikaan Wallenius yritti vallata Soukelon kylää, mutta kunnolla kouluttamattomat asevelvolliset eivät suostuneet taistelemaan. Neljän haavoittuneen jälkeen joukko perääntyi ja Wallenius alkoi kouluttaa joukkojaan. Soukelo oli tärkeätä vallata Pohjois-Vienaan pääsyn kannalta. Soukelon kylä sijaitsee noin 30 km:n päässä Suomen vanhasta valtakunnanrajasta Pääjärven ja Ruvajärven välisellä kannaksella toimien näin porttina Pohjois-Vienan sydänmaille.
Willamon joukkojen toisen komppanian päällikkö jääkäriyliluutnantti Lauri Stark hyökkäsi Alakurtista 10–20 km itään Vienan puolella olevaa Kuivitsalammen Kanasen kylää vastaan. Vihollisen voimat aliarvioineessa hyökkäyksessä 250 miehestä kaatui 32 ja haavoittui 21 miestä. Wallenius yritti vallata Soukelon uudelleen 8. huhtikuuta 1918. Valkoisten hyökkäysketjut etenivät 30–40 metrin päähän kylästä, mutta taistelun alettua eivät huonon taistelukokemuksen takia kyenneet etenemään. Punaiset huomasivat konetuliaseettomien joukkojen huonon koulutustason sekä taistelumotivaation ja hyökkäsivät valkoisia päin. Valkoiset alkoivat paeta, minkä jälkeen Wallenius keskeytti valtausyrityksen. Valkoisten joukoista 7 kaatui ja 18 haavoittui. Kaikkia joukkoja komensivat hyvin koulutetut jääkärit, mutta miehistö oli taistelukokematonta ja -kyvytöntä.
Aikaansaamattomat hyökkäykset olivat kuitenkin hyödyllisiä. Punaisten komentajat pelästyivät valkoisten hyökkäyksiä ja vetäytyivät vapaaehtoisesti Soukelosta. Huhtikuun puolessa valtasivat Soukelon sen karjalaisten asukkaiden viileästä vastaanotosta huolimatta. Koillispohjalaiset asevelvolliset alkoivat kuitenkin kapinoimaan eikä voitu toteuttaa suunnitelmaa hyökkäyksestä Pohjois-Vienaan. Wallenius ei saanut Mannerheimilta lisäjoukkoja, koska Viipuria vallattiin juuri ja Ison-Britannian suhtautuminen kylmeni Suomen suhteen. Wallenius kuitenkin toi Suomen puolelta konekivääreitä ja kaksi tykkiä. 18. huhtikuuta Willamo teki retkikunnan viimeisen hyökkäyksen, jolla pyrittiin murtamaan punaisten puolustus Kilislammella. Hyökkäyksessä kaatui seitsemän miestä ja 23 haavoittui. Wallenius muutti päiväkäskyllä Kuusamon ja Kuolajärven komennuskunnat Sallan rykmentiksi, joka aloitti rajavartioinnin ja teki tiedusteluja Vienan puolelle. Ison-Britannian tukemia punaisia oli Vienan puolella 1 000 ja he alkoivat siirtyä lopullisesti Ison-Britannian lipun alle. Näin ollen tilanteesta uhkasi muodostua sotatila Suomen ja Ison-Britannian välille. Punaisista muodostunut Muurmannin legioona aloitti menestykselliset taistelut Walleniuksen 700-miehistä Lapin I rajavartiopataljoonaa vastaan heinäkuussa 1918. Tilanne huononi kesää myöten myös huolto-ongelmien osalta, kun miehet eivät saaneet kunnon varusteita eivätkä ruokaa. Sisällissodan operaatio oli pitkittynyt syksylle saakka, vaikka sisällissota oli jo päättynyt 15. toukokuuta.
Vienan retkien jälkeen
Vienan retket torjuivat punaisten suunnitteleman hyökkäyksen Suomen selustaan, Pohjois-Suomeen. Samalla punaiset torjuivat valkoisten aikomukset vallata Pohjois-Viena. Tämä voimatasapaino ja tasapeli oli tässä tilanteessa valkoisille parempi, koska enemmänkin olisi saatettu hävitä. Oli riskialtista yrittää karkottaa venäläiset ja punaiset pois Vienasta, kun niin ei oltu edes vielä tehty oman Suomenkaan kohdalla. Syksyllä 1918 Saksan häviö alkoi näyttää varmemmalta ja Suomen valtiovallan tuki retkikuntia kohtaan kuivui siinä samalla, eivätkä englantilaiset enää kiinnostuneet Itä-Karjalasta.
Englantilaisten propagandan vähetessä ja venäläisten bolševikkien sortotoimien kiihtyessä vuosina 1919–1921, koittivat suosiollisemmat ajat heimohenkisille suunnitelmille ja ajatuksille karjalaisten keskuudessa. Vienan retkien aikoihin karjalaiset eivät vielä halunneet valita puoltansa. Karjalaiset tukivat brittiläisten organisoimaa Karjalan rykmenttiä vain sen takia, että se koostui heidän oman kansansa jäsenistä.
Vienan retkien jälkeen Wallenius toimi Lapin Rajavartioston komentajana, kunnes järjesti vielä yhden heimosodan, Petsamon vuoden 1920 retken. Kuisma suunnitteli Vienan retkien jälkeen vielä hanketta nimellä Vienan Kaarti, mutta heimoaktivistien, heimosoturien, poliitikkojen ja sotilaiden voimavarat keskittyivät Aunuksen retken suunnitteluun.
Syksy 1918 ei ollut täysi epäonnistuminen heimoaatteen- ja retkien suhteen. Aunuslainen Repola liittyi Suomeen 31. elokuuta ja sen naapurikunta Porajärvi 12. syyskuuta. Tämä antoi uutta toivoa ja suomalaisten seuraava heimosota oli hätää kärsivän heimokansan auttaminen Viron vapaussodassa, jonka menestys innosti suomalaisia yrittämään uudelleen Itä-Karjalaan suuntautuvia retkiä. Myöhemmillä Itä-Karjalan retkillä ei Suomen sisällissodan päätyttyä enää puhuttu vain Itä-Karjalan Suomeen liittämisestä vaan tavoiteltiin Itä-Karjalan kansannousussa karjalaisten omaa kansallisvaltiota.
Varrenvesi
Varrenvesi on Keski-Suomessa Jyväskylässä Vertaalan kylän lähellä sijaitseva järvi.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Suur-Päijänteen alueen (14.2) Muuratjärven valuma-alueella (14.28), jonka Vesankajärven valuma-alueeseen (14.286) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 183,3 metriä mpy.
Joukkotiedotusväline
Joukkotiedotusväline, eli joukkoviestin on viestinnän väline - kuten lehdistö, radio ja televisio, jonka kohderyhmänä on ihmisjoukko; suuri yleisö (kansalaiset).
Joukkotiedotusvälineiden vaikutus
Joukkotiedotusvälineitä on käytetty informaation jakamiseen. Laajettuaan joukkotiedotusvälineet ovat ryhtyneet myös viihdyttämään vastaanottajiaan, jolloin on herännyt kysymys joukkotiedotusvälineiden tiedotusluonteesta. Sensaatiouutisten ja sarjakuvien avulla levikkiään kasvattanut keltainen lehdistö muutti sanomalehtien luonnetta pysyvästi 1800-luvun lopussa ja 1900-luvun alussa. Sillä oli apunaan kehittynyt teknologia, pääomaa ja lukutaitoinen asiakaskunta. Samalla vanha suullinen perinne nujerrettiin.
Alvin Toffler jakaa kirjassaan Third Wave tiedotuksen agraariin, teolliseen ja jälkiteolliseen. Eurooppalais-yhdysvaltalaisesta näkökulmasta ensimmäinen kattava joukkotiedotus olivat katolilaisen kirkon saarnastuolista luetut kuulutukset, jossa kirkko pystyi säätelemään tiedotuskanavan käyttöä. Toisessa vaiheessa tuli protestanttinen vallankumous, kirjapainotaito sekä 1700-luvulla sanomalehdet, mikä jatkui radiolla ja televisiolla. Jo ennen sähköistä viestintää on merkittävää viestimien osaa, painettua sanaa pääasiassa päivälehdistöä tarkoittaen kutsuttu neljänneksi valtiomahdiksi. Kolmannessa aallossa joukkotiedottaminen laajenee omaehtoisemmiksi kustanteiksi ja verkottuu.
Tiedotusvälineitä voidaan käyttää erilaisiin tarkoitusperiin vaikutuskanavana: kaupallisiin tarkoituksiin tai poliittisiin tarkoituksiin mielipidemuokkaajina. Vapaat tiedotusvälineet voivat olla vallanpitäjien ”vartijoita” tuomalla esiin epäkohtia.
Massatiedotusvälineillä on myös kulttuurisia vaikutuksia. Kaikkialle yhtenäisenä levitettävä kaupallinen tiedotus ja viihde on nähty usein kulttuurien monimuotoisuutta uhkaavana tekijänä.
Joukkotiedotusvälineet Suomessa
Ruotsin vallan aikana joukkotiedotusvälineenä toimivat arkkiveisut.
Kirkolla oli merkittävä rooli tiedottajana Suomen suuriruhtinaskunnassa. Säännöllisesti toistuvat jumalanpalvelukset tarjosivat foorumin myös virallisten tiedotteiden lukemiseen. Suomenkielinen julkaisutoiminta vilkastui 1850-luvun puolivälistä lähtien, mikä muutti kirkon aiempaa roolia tiedottajana. Kuitenkin vielä 1900-luvun alussa kirkolla oli tärkeä  rooli yleisen mielipiteen muodostamisessa.
Kaupallisesti vähälevikkisiä aatteellisia lehtiä tuetaan parlamentaarisella lehdistötuella, mikä tukee muun muassa eduskuntapuolueiden pää-äänenkannattajajien kustantamista.
Joukkotiedotusvälineiden ja valtiovallan välistä vuorovaikutussuhdetta kuvaa se, että monet kansanedustajat ja ministerit ovat ammatiltaan toimittajia. Kaikkiaan noin 15 % kansanedustajista on toiminut jollain lailla toimittajina.
Merkittäviä suomalaisia poliittisia toimittajia ovat puoluelehtien päätoimittajat, Yleisradion poliittiset toimittajat sekä poliittisia asioita käsittelevät ajankohtaisohjelmien toimittajat, suurimpien päivälehtien pääkirjoittajat sekä vakiokolumnistit. Poliittisia toimittajia toimii myös ministereiden erityisavustajina eli poliittisina sihteereinä.
Sosiaalinen verkostoanalyysi
Verkostoanalyysi tai sosiaalinen verkostoanalyysi on joukko formaaleja tutkimusmenetelmiä, jotka keskittyvät erityisesti toimijoiden välisten suhteiden analyysiin.
Verkostoanalyysi ei ole yksittäinen tutkimusmenetelmä, vaan pikemminkin joukko menetelmiä, joiden avulla kyetään kokoamaan ja hahmottamaan sosiaalisten rakenteiden moninaisuutta sekä näkemään sosiaalisten ilmiöiden riippuvuus toisistaan. Verkostoanalyysissä tavoitteena on hahmottaa verkostojen rakennetta ja dynamiikkaa tai vaikkapa informaation liikettä verkostoissa. Menetelmän avulla voidaan tehdä havaintoja sekä yksittäisten toimijoiden rooleista verkostoissa että verkostojen rakenteesta ja niiden muutoksesta.
Kysymys yhtenäisestä verkostoteoriasta on herättänyt kovasti keskustelua verkostoanalyytikkojen keskuudessa jo pitkään. Eräät ovat valmiita pitämään verkostoanalyysia uutena sosiologisena paradigmana, joka yhdistää sosiaalisen toiminnan teorian makrososiologiseen perinteeseen. Toisen näkemyksen mukaan verkostoanalyysi voi parhaimmillaankin olla vain joukko kvantitatiivisia tutkimusmenetelmiä, jotka auttavat yhteiskuntatieteilijöitä hahmottamaan monimutkaisia ja usein näkymättömiä sosiaalisia rakenteita. Tällaisen näkemyksen mukaan ilmiöiden ja sosiaalisten suhteiden selittäminen vaatii kuitenkin teoreettista käsitteistöä ja viitekehystä, joka on haettava verkostoanalyysin ulkopuolelta
Stanley Milgramin teoria niin sanotusta pienestä maailmasta (small world) lienee tunnetuin verkostoihin liittyvä teoria. Sen mukaan koko maailma järjestyy samanlaisen rakenteen mukaisiin verkostoihin, jotka toistuvat kaikissa todellisuuden ilmiöissä. Teoriaan kuuluu myös ajatus, että kaikki ihmiset ovat keskenään yhteydessä noin kuuden välittäjän ketjun kautta. Yhdysvaltalaisen sosiologin Duncan Wattsin (1999) tutkimukset tuovat mielenkiintoista uutta sisältöä tähän ilmiöön. Kun mihin tahansa verkostoon lisätään viisi satunnaista oikopolkua, keskimääräinen välittäjien määrä kahden ihmisen välillä puolittuu, oli verkoston koko mikä hyvänsä.
Verkostoanalyysi antaa hyvät mahdollisuudet monenlaisten monimutkaisten suhdeilmiöiden tutkimiseen. Rakenteellinen lähtökohta eli pyrkimys hahmottaa suhteita pisteiden ja viivojen muodostamana kokonaisuutena sekä tavoite löytää säännönmukaisuuksia tästä rakenteesta on useimpia verkostotutkimuksia yhdistävä piirre.
Verkostoanalyysin metodisena perustana on graafiteoria eli verkkoteoria, josta verkostotutkimus on perinyt keskeiset käsitteensä. Verkostoanalyysi ei ole yksi menetelmä vaan joukko menetelmiä ja teorioita toisistaan riippuvien ilmiöiden käsittelyyn. Sen juuret ovat 1700-luvun puolivälissä alkunsa saaneessa graafiteoriassa. Graafiteorian avulla voidaan tutkia matemaattisesti ja järjestelmällisesti monimutkaisia vuorovaikutuskuvioita, joiden tarkastelu tilastollisin menetelmin tai vaikkapa ääneen kuvailemalla olisi mahdotonta.
Verkostometriikat
Verkoston ja sen toimijoiden verkostoasemasta johtuvia ominaisuuksia kutsutaan verkostometriikoiksi. Verkostometriikoista suosituimmat ovat erilaisia keskeisyysarvoja mittaavat keskeisyysluvut. Keskeisyys viittaa solmun toimijoiden sijaintiin verkoston rakenteessa. Keskeisyys on yhden pisteen ominaisuus, joka kertoo kuinka paljon yhdellä pisteellä on yhteyksiä tai lyhimpiä polkuja verkoston muihin solmuihin. Keskeiset toimijat pystyvät esimerkiksi viestintäverkostossa säätelemään viestinnän kulkua verkostossa. Verkoston keskeisimmät toimijat ovat myös eniten verkostoon sidoksissa.
Verkoston tiheys on kenties perustavin koko verkoston ominaisuus, jota voidaan arvioida graafiteorian avulla. Tiheys kuvastaa verkoston solmujen välisten yhteyksien todellista määrää verrattuna kaikkiin mahdollisiin yhteyksiin. Tuloksena on siis luku nollasta yhteen. Täydellinen tiheys on silloin, kun kaikki verkoston solmut ovat yhteydessä toisiinsa. Suunnatussa matriisissa tiheyden laskemisessa otetaan huomioon yhteyksien suunta. Arvotetun verkoston tiheyden määrittämiseksi arvot pitää muuttaa esim. dikotomisiksi.
Myöhemmin verkostoanalyysiin on kehitetty muun muassa monenlaisia ekonometrisia menetelmiä, joiden avulla voidaan tutkia esimerkiksi kahden tai useamman verkoston rakenteen välisiä yhteyksiä tai verkoston rakenteen ja siihen kuuluvien toimijoiden ominaisuuksien välisiä yhteyksiä. Tietokoneiden kapasiteetin kasvu on tehnyt mahdolliseksi yhä suurempien verkostojen analyysin ja esimerkiksi simulointimenetelmien käytön verkostoanalyysissa.
Bat Masterson
"Bat" Masterson (oik. joko William Barclay Masterson tai Bartholomew Masterson, 24. marraskuuta 1853 tai 1856 – 25. lokakuuta 1921) oli legendaarinen "villin lännen hahmo", joka eläessään toimi muun muassa biisoninmetsästäjänä, armeijan tiedustelijana, pelurina, rajaseudun lainvalvojana ja lopulta urheilutoimittajana ja kolumnistina The Morning Telegraph -sanomalehdessä. Bat Masterson oli jo eläessään tunnettu revolverisankarina, vaikka hänen tiedetään tappaneen ainoastaan yhden miehen aseellisessa yhteenotossa.
Nimi ja syntymä
"Bat" Masterson syntyi irlantilaiseen perheeseen. Hänen äitinsä oli Cathrine McGurk ja isänsä Thomas Masterson. Bartholomew on katolisten kirkonkirjojen mukaan syntynyt Kanadassa, mutta myöhemmin hän itse väitti syntyneensä Illinoisissa tai Missourissa.
Batin oikea nimi oli joko William Barclay Masterson tai Bartholomew Masterson. Vuoden 1870 kirjat St Clair Countyssa, Illinoisissa ilmoittavat hänen nimekseen Bartholomaeus Masterson ja syntymäpaikakseen Kanadan. Sanotaan että hänen lempinimensä "Bat" olisi lyhennys Bartholomewista. Värikkäämmät kuvaukset sanovat että "Bat" johtui siitä että hän kuljetti mukanaan kävelysauvaa, jota hän käytti nuijana joutuessaan tappeluun.
"Bat" oli toiseksi vanhin perheen seitsemästä lapsesta ja hän asui lapsuudessaan lukuisissa eri paikoissa, New Yorkissa, Illinoisissa, Kansasissa ja Quebecissa.
Ura
thumb|Bat Masterson ja Wyatt Earp vuonna 1876. Myöhäisinä teinivuosinaan Bat alkoi veljiensä Edin ja Jimin kanssa ammattimaisiksi biisoninmetsästäjiksi. Batin tiedetään osallistuneen Teksasissa tapahtuneeseen Adobe Wallsin taisteluun comanche-intiaaneja vastaan. Bat toimi tällöin armeijan tiedustelijana sodassa intiaaneja vastaan.
Vuonna 1877 hän muutti veljiensä läheisyyteen Dodge Cityyn, Kansasiin. Jim toimi siellä osakkaana saluunassa ja Ed toimi lainvalvojana. Pian saapumisensa jälkeen Bat joutui ongelmiin paikallisen sheriffin kanssa ja joutui pidätetyksi. Hän kuitenkin vapautui syytteistä. Hän toimi tämän jälkeen Wyatt Earpin kanssa lainvalvojina.
Hänen veljensä Ed, joka toimi Dodge Cityssä, surmattiin vuonna 1878. Pian tämän jälkeen Bat Masterson lopetti toimensa Fordin piirikunnan sheriffinä vuonna 1879, koska hänet äänestettiin virasta.
Seuraavina vuosina Bat eli pelurina ja myöhemmin Coloradossa sheriffinä.
Masterson muutti New Yorkiin vuonna 1902, missä hänet pidätettiin lähes välittömästi korttihuijauksesta ja kätketyn aseen hallussapidosta. Korttihuijaussyyte hylättiin, mutta hän sai 10 dollarin sakon aseen hallussapidosta.
Masterson ryhtyi The Morning Telegraph -lehden urheilutoimittajaksi ja kolumnistiksi. Hän kuoli vuonna 1921 sydänkohtaukseen ja hänet haudattiin New Yorkin Woodlawn Cemeteryyn.
Bat Masterson oli RMS Titanicin hylyn löytäneen Robert Ballardin iso-isoisä.
Bat Mastersonista tehtiin 1960-luvulla televisiosarja, jota nähtiin Suomessakin. Pääroolin tulkitsi rentoon ja kuitenkin tinkimättömään tapaansa konkari Gene Barry. Ville-Veikko Salminen näytteli Bat Mastersonia elokuvassa Speedy Gonzales – noin 7 veljeksen poika (1970).
Valta
Valta tarkoittaa yleisesti jonkun tai jonkin oikeutta tai mahdollisuutta hallita jotakuta, määrätä tai päättää jostakin.