cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Valkopilkkahai
Valkopilkkahain lihaa on käytetty ihmisravintona niin tuoreena, savustettuna, kuivattuna kuin suolattuna; myös sen nahkaa ja maksaöljyä hyödynnetään kaupallisesti. Valkopilkkahaita saadaan enimmäkseen muun kalastuksen sivusaaliina. Erityisesti sen evät ovat kysyttyä haineväkeiton raaka-ainetta, jotka otetaan talteen vaikka ruho jätettäisiin käyttämättä. Tämä on johtanut kantojen romahtamiseen.
Valkopilkkahai on historiallisesti ollut trooppisten merien yleisimpiä hailajeja, mutta sen määrä on laskenut niin hälyttävästi 1900-luvun puolivälin jälkeen, että Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto IUCN on luokitellut lajin maailmanlaajuisesti äärimmäisen uhanalaiseksi.
Rhûn
Rhûn (sindaria, ) on maa J. R. R. Tolkienin luomassa Keski-Maan fantasiamaailmassa. Se sijaitsee Mordorista itään, ja sieltä ovat lähtöisin Mordorin joukkoihin liittyneet itäläisten sotilaat. Sormuksen sodan jälkeen Aragorn johti Gondorin ja Rohanin joukot Rhûniin. Itäläiset olivat pahoja miehiä, jotka taistelivat Sauron Suuren puolesta.
Royal Exhibition Building
thumb|250px|Rakennuksen eteläistä julkisivua. thumb|250px|Australian parlamentin ensimmäinen istunto [[Tom Robertsin maalaukseen ikuistettuna.]] Royal Exhibition Building on rakennus Melbournessa, Australiassa. Se sijaitsee Carlton Gardens -puistossa keskustan liikekaupunginosan koilliskulmassa. Rakennuksen on suunnitellut Joseph Reed ja se valmistui vuonna 1880.
Merkittävin rakennuksessa pidetty tapahtuma on ollut Australian parlamentin ensimmäinen istunto 9. toukokuuta 1901. Virallisen avajaisen jälkeen parlamentti muutti Victorian osavaltion parlamenttitaloon, ja osavaltiohallitus vielä silloin nimellä Exhibition Building tunnettuun rakennukseen.
Kuningatar Elisabet II antoi rakennukselle lisänimen "Royal" ("Kuninkaallinen") vierailullaan vuonna 1984.
Royal Exhibition Building ja sitä ympäröivä Carlton Gardens listattiin UNESCOn maailmanperintölistalle vuonna 2004. Rakennus on viimeisiä 1800-luvulta säilyneitä suuria näyttelyrakennuksia.
Paini kesäolympialaisissa 1920 – kreikkalais-roomalaisen painin 82,5 kg
Itse otteluissa painittiin ensiksi 10 minuutin jakso, jonka aikana hyväksyttiin vain selkävoitto. Tarvittaessa jatkettiin pistepainilla 15 minuutin jaksoissa.
Loppuottelussa kohtasivat 125-kiloinen ruotsalainen Ahlgren ja 93 kg painava porvoolainen leipuri Adolf Lindfors. Suomalainen voitti olympiakultaa reilun 47 minuutin painiskelun jälkeen. Ruotsalainen ei jaksanut enää lähteä ottelemaan hopeamitalista, jonka vei Tanskan Poul Hansen. Pronssille paini Suomen toinen edustaja, Martti Nieminen.
Ottelut
Ottelut pronssimitalista
Martina Navrátilová
thumb|Martina Navrátilován menestys jatkui 1970-luvulta 2000-luvulle. Kuva vuodelta 2011.
Martina Navrátilová (alun perin Martina Šubertová, s. 18. lokakuuta 1956 Revnice, Praha, Tšekkoslovakia) on tšekkoslovakialaislähtöinen yhdysvaltalainen entinen naistenniksen ykköspelaaja. Hän muutti kotimaastaan Yhdysvaltoihin vuonna 1975 ja sai maan kansalaisuuden vuonna 1981.
Navrátilová voitti urallaan 18 Grand Slam -mestaruutta kaksinpeleissä, joista puolet tuli arvostetuimmassa Wimbledonin tennisturnauksessa. Uransa viimeisinä vuosina hän keskittyi nelinpeleihin, joissa Grand Slam -mestaruuksia tuli lisää 41 kappaletta (31 naisten nelinpelissä ja 10 sekanelinpelissä). Viimeisimpänä tuli Yhdysvaltain avointen mestaruus sekanelinpelissä vuonna 2006 50-vuotispäivän kynnyksellä.
Navrátilová voitti urallaan ennätykselliset 167 WTA-turnausta. Tässä tilastossa seuraavina ovat jo uransa lopettaneet Navrátilován kilpakumppanit Chris Evert (154) ja Steffi Graf (107). Aktiivipelaajista lähimpänä hänen ennätystään on Lindsay Davenport, jolla turnausvoittoja on kuitenkin "vasta" 51 kappaletta.
Navrátilová on International Tennis Federationin maailmanmestari vuosilta 1979 ja 1982–1986.
Urheilulehti arvioi hänet 2009 kaikkien aikojen menestyneimmäksi tennispelaajaksi sekä myös kautta aikain parhaaksi homo- tai biseksuaaliseksi urheilijaksi.
Matija Ljubek
Ljubek kuoli, kun hänen sukulaisensa ampui hänet erimielisyyksien takia.
Live in Tokyo
Live in Tokyo on yhdysvaltalaisen metalliyhtye Queensrÿchen videotallenne vuodelta 1985. Se sisältää Tokiossa 5. elokuuta 1984 yhtyeen ensimmäisellä Japanin-kiertueella kuvatun ja äänitetyn konsertin. Sony julkaisi videon VHS- ja Laserdisc-formaatissa vain Yhdysvalloissa ja Japanissa.
Syvyyssuuntainen läpikäynti
Algoritmi
Syvyyssuuntainen läpikäynti voidaan ilmaista vapaamuotoisesti seuraavasti: Jos halutaan käydä koko verkko läpi, niin lisäksi:
Lightning (täsmennyssivu)
Lightning voi tarkoittaa jotain seuraavista:
Syvyyssuuntainen läpikäynti
Algoritmi
Tietoa saadaan paljon irti seuraavalla toteutustavalla:
Syvyyssuuntainen läpikäynti on helpointa toteuttaa rekursiivisesti:
Toteutus pseudokoodilla
aika: globaali muuttuja, joka kertoo montako kertaa yhteensä on edetty tai peruutettu record solmu viereiset: solmusta on yhteys näihin solmuihin väri: VALKOINEN, HARMAA tai MUSTA (koskematon, edetty tai kokonaan läpikäyty) edeltäjä: edellinen solmu edetyllä polulla löydetty: aika, jolloin solmuun edettiin läpikäyty: aika, jolloin solmu oli kokonaan läpikäyty ja siitä peruutettiin pois end record record verkko solmut: kaikki verkon solmut end record function dfs(G: verkko) for each v in G.solmut v.väri := VALKOINEN v.edeltäjä := null aika := 0 for each v in G.solmut if v.väri = VALKOINEN vieraile(v) function vieraile(u: solmu) u.väri := HARMAA aika := aika + 1 u.löydetty := aika for each v in u.viereiset if v.väri = VALKOINEN v.edeltäjä := u            vieraile(v) u.väri := MUSTA aika := aika + 1 u.läpikäyty := aika
Ryssjeholmen
Ryssjeholmen on saari Espoossa Finnoon saaristossa. Se kuuluu Kaitaan kaupunginosaan.
Ryssjeholmen sijaitsee Ryssjeholmsfjärdenin merialueen keskellä puolisen kilometriä Suomenojan pienvenesatamasta etelään. Saaren pinta-ala on noin kuusi hehtaaria ja sen pituus lounaasta koilliseen on kuutisen sataa metriä ja etelä–pohjoissuuntainen leveys enimmillään noin 150 metriä. Lähes koskematon Pirisaari sijaitsee Ryssjeholmenin koilliskärjestä noin sata metriä pohjoiseen. Suomenlahden avomeri sijaitsee Ryssjeholmenista katsottuna kaakkoon.
Ryssjeholmen on jaettu yksityisomistuksessa oleviin huvilatontteihin ja se on varsin metsäinen. Maastoltaan saari on pääosin loivapiirteistä kallio- ja moreenimaata. Saaren pohjoisrannan edustalla on ruovikkoa, etelärannan tervaleppälehdon edustalla on merenrantaniittyä. Suuri osa etelärannasta on kesähuviloiden piha-aluetta keskipäivän aurinkoon avautuvine hiekkarantoineen. Kasvillisuustyypiltään saari on kuusi- ja mäntyvaltaista tuoretta kangasta, eteläosa on hieman pohjoisosaa rehevämpää.
Ryssjeholmenin rakennuskanta liittyy 1900-luvun alussa kukoistaneeseen huvilakulttuuriin. Saaren huvilat on rakennettu pääosin 1910- ja 1920-luvuilla. Niiden arkkitehdit ovat enimmäkseen tuntemattomia; Vesteruddin huvilassa on tosin nähtävissä Lars Sonckin arkkitehtuurille tyypillisiä piirteitä. Saaren itäkärjessä sijaitsee jyrkkäseinäinen kivikummeli.
Ryssjeholmenin nimen taustalla on kalastusväline ryssja, suomeksi rysä. Erillistä suomenkielistä nimeä saarelle ei ole annettu.
Renato Pasquali
Renato Pasquali (s. 31. heinäkuuta 1954 Jesolo) on italialainen koripallovalmentaja.
Ura
Pasquali toimi vuodet 1989–1993 Ettore Messinan apuvalmentajana Virtus Bolognassa. Kaudella 1996–1997 hän oli Mike D'Antonin kanssa Benetton Trevison valmentajana. Ensimmäisen kerran hän toimi päävalmentajana Serie A2:ssa pelanneen Fulgor Libertas Forlìn valmentajana. Vuodet 2003–2006 Pasquali valmensi BC Kiovaa, jonka hän vei EuroChallengen finaaliin kaudella 2004–2005. Lisäksi hän on toiminut Pallacanestro Reggianan ja Virtus Bolognan päävalmentajana.
Kultaus
thumb|Kirja, jonka sivujen reunat on kullattu Kultaus on menetelmä, jossa esineen pintaan tehdään ohut kultakerros. Kultausta käytetään koristelumenetelmänä esimerkiksi kuvataiteissa, keramiikassa, arkkitehtuurissa ja kalligrafiassa. Kultausta käytetään myös teknisiin sovelluksiin esimerkiksi piirilevyteollisuudessa. Kultauksessa on tärkeää tietää, miten eri esineisiin tehdään pohjustus. Joissakin esineissä erilaisia maaleja ja lakkoja saatetaan tarvita olla jopa kuusikymmentä erilaista.
1700-luvulla käytettiin rinnakkain lehtikultausta ja lyöntimetallia (messinkiä). Suomessa lyöntimetalleja käytetään vieläkin usein kehyksiä "kullatessa", mutta Euroopassa kultaus tarkoittaa yleisesti vain aidon lehtikullan käyttöä.
Käyttötapoja
Kulta soveltuu monesta syystä pintamateriaaliksi. Se on alkuaineista helpoiten muovattavissa erittäin ohuiksi kalvoiksi. Koska kulta on jalometalli, sen korroosion kesto on hyvä. Sillä on myös hyvä sähkön- ja lämmönjohtavuus sekä hyvä heijastuskyky infrapuna-alueella. Kulta soveltuu myös pehmytjuottamiseen erittäin hyvin. Toisaalta kulta kestää huonosti hankausta.
Menetelmät
Kultausmenetelmiä on kemiallisia, sähkökemiallisia ja fysikaalisia. thumb|right|Lehtikullan käyttöä 1400-luvun maalauksen jäljitelmässä Kuvataiteessa käytetyin kultaustapa on kiinnittää esineen pintaan hyvin ohutta lehtikultaa. Keramiikkaa voi kullata myös sivelemällä kultaa liuoksen osana pinnalle ennen polttamista. Kupoleja on kullattu sekoittamalla kultaa elohopeaan, mistä syntynyttä amalgaamia on levitetty kupolin pinnalle ja kuumennettu, jolloin elohopea on haihtunut pois. Tämä menetelmä soveltuu erityisen hyvin raudan, teräksen, pronssin ja muiden metallien kultaukseen, ja sitä on käytetty aseissa, haarniskoissa, huonekaluissa ja pronssiveistoksissa.
thumb|Kultapinnoitettuja sähköliittimiä Sähkökemiallinen eli elektrolyyttinen kultaus on nykyisin hyvin yleinen menetelmä. Se yleistyi teollisessa mittakaavassa sähkögeneraattorin keksimisen jälkeen 1800-luvun lopulla. Sähkökemiallisessa pinnoituksessa voidaan luoda muutaman mikrometrin paksuinen metallikerros. Sähkökemiallinen kultaus tapahtuu alkalisessa kylvyssä, jossa on kalium-kultasyanidia sekä tarpeen mukaan muitakin metalleja tai lisäaineita.
Fysikaalisia kultausmenetelmiä ovat fysikaaliset kalvonkasvatusmenetelmät tyhjiöhöyrystys ja sputterointi. Kultaa voidaan lisätä pintoihin myös kemiallisen pelkistysreaktion avulla; tällä tavalla lasia pinnoittamalla syntyy peili.
Nahkaa voidaan kullata laskemalla kultanauhaa pihkajauheen päälle ja sulattamalla pihka kuvioidulla valssilla, jolloin kulta tarttuu nahkaan, johon syntyy samalla kohokuvio.
Kultausta voidaan pitää pöyhkeilevänä, mutta sillä saadaan arvokas vaikutelma, kun tiettyjä kohtia korostetaan kiiltokullalla ja mattakultaa käytetään pohjustukseen ja elävöittämiseen.
Kultaus kulttuurissa
Raamatussa kultaus mainitaan yli 350 kertaa, Toisessa Mooseksen kirjassa annetaan myös tarkkoja ohjeita kullan käyttöön. . Yleisesti kultauksella kunnoitetaan "korkeinta", esimerkiksi Jumalaa, Buddhaa tai hallitsijaa. Kaikkien uskontojen kirkkorakennuksissa käytetään kultaa. Kultausta käytettiin ensimmäisiä kertoja alttarikoristuksissa uskonnollisena symbolina taivaallisesta valosta, keskiajan jälkeen sitä alettiin käyttää myös hallitsijahoveissa vallan merkkinä.
Kultaus Suomessa
Vuonna 1860 Nummella syntynyttä Berndt Karlrothia kutsutaan Suomen teollisen kultauksen isäksi. Vuonna 1885 hän sai Käsityö- ja Tehdasyhdistykseltä matkarahan kultausopintoihinsa. Oppia hän haki Ruotsista ja Amerikasta. Hän siirsi oppejaan kisälleille ja 1900-luvun alussa Suomessa toimi yhdeksän kultaajamestaria.
1980-luvulla Suomessa toimi enää yksi kultaajamestari, Reino Savolainen. .
Nyky-Suomen tunnetuin kultaajamestari Raimo Snellman on opiskellut kultausta Venäjällä ja siirtänyt oppisopimuskoulutuksessa taitojaan kisälleilleen. 2010-luvulla Suomessa toimii seitsemän kultaajamestaria.
ProcessWire
Historia
Kaikkien kolmen järjestelmän väliltä löytyy samankaltaisia piirteitä niin toimintalogiikasta, arkkitehtuurista, kuin käyttökokemuksenkin osalta, minkä lisäksi kaikkien kolmen pääkehittäjänä on toiminut yksi ja sama henkilö — Ryan Cramer. ProcessWiren 2:n edeltäjiä ei kuitenkaan koskaan virallisesti julkaistu avoimena lähdekoodina.
Erikoispiirteitä
Lähes kaikki tuotetut sisällöt (mukaan lukien käyttäjät ja oikeudet) ovat ProcessWiren terminologiassa sivuja, jotka hyödyntävät jotakin järjestelmän sisäisistä sivupohjista ("Template".)
Sisäänrakennettujen sivupohjien muokkaamisen lisäksi järjestelmään on mahdollista luoda uusia sivupohjia sivustokohtaisesti, mikä mahdollistaa kokonaan uusien sisältötyyppien lisäämisen ja käsittelyn. Ylläpitäjä voi koska tahansa luoda uusia sivupohjia, nimetä vanhoja sivupohjia uudelleen, tai poistaa tarpeettomiksi jääneitä sivupohjia. Kuhunkin sivupohjaan liittyvien tietokenttien hallinnointi tapahtuu ProcessWiren tarjoaman graafisen käyttöliittymän avulla.
Sisältörakenne
Kaikki sisällöt (sivut) sijaitsevat sivuston puumaisessa sisältörakenteessa, ja kaikilla niistä on oletuksena oma, hakukoneystävällinen, sivun nimeen perustuva polkunsa. Tältä osin ProcessWire eroaa esimerkiksi Drupalista, jossa sisältö ("nodet") oletuksena sijaitsevat numeerisen tunnisteen perusteella määräytyvän polun alla.
Muutama esimerkki:
Sivupohjat
Vaikka kaikki sisällöt sijaitsevatkin sivuston sisältöpuussa ja niillä on omat yksilölliset osoitteensa, eivät kaikki sisällöt välttämättä ole julkisesti tarkasteltavissa kyseisessä osoitteessa. Mikäli sivulla ei ole ns. sivupohjan tiedostoa, sitä ei näytetä koskaan julkisesti. Lisäksi kunkin sivupohjan osalta sivujen katseluoikeus voi olla rajattu tietylle käyttäjäroolille, ja kunkin yksittäisen sivun tila voi olla julkaisematon, jolloin sivut näkyvät vain tunnistautuneille käyttäjille.
Esitystapa
Mikäli sivupohjaan ei liity tiedostoa (oletuksena näin on esimerkiksi käyttäjien ja oikeuksien osalta), sen omaavat sivut eivät ole suoraan selaimen kautta tarkasteltavissa. Tällöin niihin liittyvään osoitteeseen siirtyminen palauttaa joko 404-virhesivun, ohjaa kirjautumisnäkymään, tai näyttää käyttäjälle määrätyn muun sivun sisällön. Toiminta tällaisessa tilanteessa on sivuston ylläpitäjien määriteltävissä sivupohjakohtaisesti.
Sivujen esitystavan osalta ProcessWire eroaa olennaisesti esimerkiksi WordPress-järjestelmästä: lähtökohtaisesti se ei tuota merkkausta, ja sivuston toteuttajan tehtävänä onkin määritellä, miten ProcessWiren avulla tuotetut sisällöt esitetään. Tämä mahdollistaa sekä sivuston rakenteen ja ulkoasun vapaan mukautuksen, tarvittaessa myös esimerkiksi sisältösivujen esittämisen tavanomaisten web-sivujen sijaan vaikkapa RSS-syötteinä tai XML-dokumentteina.
Tyypillisten web-sivuston osioiden tai elementtien, kuten valikoiden ja lomakkeiden, luontiin voidaan hyödyntää erikseen asennettavia Markup- eli merkkausmoduuleita.
Valtteri Virkkunen
Valtteri Virkkunen (s. 18. helmikuuta 1991 Espoo) on suomalainen entinen jääkiekkoilija. Hän oli pelipaikaltaan keskushyökkääjä, mutta Virkkunen osasi pelata myös laidassa. Hän pelasi urallaan SM-liigaa Espoo Bluesissa ja Saimaan Pallossa yhteensä 334 runkosarjaottelua tehopistein 18+22=40 ja keräten 88 jäähyminuuttia sekä 42 pudotuspeliottelua tehopistein 3+3=6 ja keräten 16 jäähyminuuttia. Virkkunen saavutti Bluesissa SM-hopeaa keväällä 2011. Hänet tunnettiin on pelityyliltään puolustavana hyökkääjänä, joka pelasi useimmiten alemmissa ketjuissa. Virkkunen lopetti pelaajauransa terveydellisistä syistä 27-vuotiaana vuonna 2018.
Seuraura
Virkkunen teki SM-liigadebyyttinsä 12. marraskuuta 2009, jolloin Blues kohtasi Rauman Lukon. Hän sai ottelussa peliaikaa 6.36 minuuttia. Virkkunen pelasi myös neljässä seuraavassa ottelussa ilman tehopisteitä, kunnes hänen värttinäluunsa murtui Virkkusen uran viidennessä SM-liigaottelussa Tapparaa vastaan. Hän pelasi loppukauden Bluesin A-nuorissa. Virkkunen pelasi aiemmin kauden 2009–2010 aikana miesten pelejä myös alle 20-vuotiaiden maajoukkueessa viiden Mestis-ottelun verran. Toukokuussa 2011 hän teki Bluesin kanssa 1+1-vuotisen jatkosopimuksen.
Kausi 2010–2011 oli Virkkusen tulokaskausi SM-liigassa. Hän teki yhteensä 38 runkosarjaottelussa tehot 3+6=9 sekä 11 playoff-ottelussa yhden syöttöpisteen. Virkkunen teki kauden toisessa ottelussaan 21. syyskuuta 2010 SM-liigauransa ensimmäiset tehopisteensä 1+1=2 vieraissa Turun Palloseuraa vastaan. Hän teki ottelun voittomaaliksi jääneen avausosuman sekä syötti Aleksi Laakson ylivoimalla tehdyn ottelun viimeistellyn 7–0-osuman. Virkkunen palkittiin ottelun Ilta-Sanomien yhden tähden tähtipelaajana. Hän pelasi kauden aikana myös kaksi Mestis-ottelua alle 20-vuotiaiden maajoukkueessa. Keväällä 2011 Virkkunen voitti Bluesissa SM-hopeaa sekä SM-liigassa että A-nuorissa.
Helmikuussa 2011 Virkkunen käytti sopimuksessaan olleen option ja teki vuoden mittaisen jatkosopimuksen Bluesin kanssa. Hänen kauttaan 2011–2012 lyhensi kuitenkin syyskuussa 2011 tullut jalkavamma, joka piti Virkkusen sivussa marraskuun maaottelutaukoon asti. Toukokuussa 2012 hän teki kaksivuotisen jatkosopimuksen Bluesin kanssa.
Harjoituskaudella 2013–2014 Virkkunen loukkaantui ja oli sivussa marraskuun maaottelutaukoon saakka. Loukkaantumisensa aikana hän teki taas kaksivuotisen jatkosopimuksen Bluesin kanssa. Kaudella 2014–2015 Virkkunen ehti pelata 19 ottelua Bluesissa ja yhdeksän ottelua lainalla Mestis-joukkue Kiekko-Vantaassa, kunnes hän siirtyi joulukuussa 2014 Bluesista Saimaan Palloon vaihdossa Ilmari Pitkäseen. Tammikuussa 2016 Virkkunen teki SaiPan kanssa kaksivuotisen jatkosopimuksen. Kausi 2016–2017 hänellä päättyi loukkaantumiseen aivan runkosarjan lopulla.
Huhtikuussa 2018 Virkkunen teki SaiPan kanssa vuoden mittaisen jatkosopimuksen. Jo heinäkuussa hän päätti kuitenkin lopettaa pelaajauransa terveydellisistä syistä.
Maajoukkueura
Virkkunen voitti alle 18-vuotiaiden MM-pronssia vuonna 2009. Hän pelasi myös alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuonna 2011 sekä World U-17 Hockey Challengessa vuonna 2008.
Jääkiekko talviolympialaisissa 1952
Jääkiekko oli seitsemättä kertaa olympialaisten ohjelmassa vuoden 1952 talviolympialaisissa Oslossa. Turnaus oli samalla 19. maailmanmestaruuskilpailut ja Euroopan-mestaruuskilpailut. . Turnauksen ottelut pelattiin 15.–25. helmikuuta 1952.
Kisoihin osallistui yhdeksän joukkuetta. Uusina maina mukana olympialaisten jääkiekkoturnauksessa olivat Suomi ja isäntämaa Norja. Saksa teki paluun olympiajääkiekkoon toisen maailmansodan jälkeen. Turnaus järjestettiin yksinkertaisena sarjana.
Turnauksen voitti Kanada. Olympiakulta oli sille jo kuudes. Toiseksi sijoittui Yhdysvallat. Ruotsi ja Tšekkoslovakia sijoittuivat tasapisteisiin, ja niillä oli myös sama maaliero. Näin ollen pronssimitalista järjestettiin uusintaottelu. Sen voitti Ruotsi. Kanada voitti seuraavan kerran miesten jääkiekon olympiakultaa vasta päivälleen 50 vuoden kuluttua.
Sarjataulukko
thumb|right|[[Sven Tumba Ruotsin ja Saksan välisessä ottelussa. ]]
Uusinta pronssimitalista
Loppusijoitukset
{| border="0"
B-sarja
Vuoden 1952 maailmanmestaruuskilpailujen B-sarja järjestettiin Liègessä, Belgiassa. Sarjan voitti Iso-Britannia, jonka maajoukkueessa oli vain englantilaisia pelaajia. Mukana ei ollut kanadalaisia tai skotteja.
Monterrey
Monterrey on Nuevo Leónin osavaltion pääkaupunki Meksikossa. Kaupungissa väkiluku vuonna 2014 oli noin 1,2 miljoonaa, koko metropolialueella 4,4 miljoonaa.
Maantiede
Monterrey sijaitsee Meksikon koillisosassa 538 metrin korkeudessa Santa Catarina -joen tulvatasangolla. Kaupungin itäpuolella kohoaa 1 700 metriä korkea Cerro de la Silla -vuori.
Historia
Nykyisen Monterreyn paikalla ei tiettävästi ollut pysyvää asutusta ennen espanjalaisten tuloa. Alueella liikkuvat nomadit ovat kuitenkin jättäneet sinne luolamaalauksia ja kalliopiirroksia. Espanjalaiset ja portugalilaiset kiinnostuivat seudun mineraalivaroista 1530-luvulta alkaen.
Vuonna 1846 kenraali Zachary Taylorin yhdysvaltalaiset joukot valtasivat Monterreyn Meksikon–Yhdysvaltain sodan aikana.
Oppilaitokset
Eräs Meksikon ja koko Latinalaisen Amerikan tärkeimmistä ja arvostetuimmista yliopistoista on Monterreyssä pääpaikkaansa pitävä yksityinen Instituto Tecnológico y de Estudios Superiores de Monterrey (Tecnológico de Monterrey, TEC, ITESM)-yliopisto. Yliopisto on perustettu 1943 ja sillä on useita kampuksia eri puolilla Meksikoa. The Economist -lehden arvioinnissa vuonna 2010 TEC:in MBA-ohjelma oli Latinalaisen Amerikan paras, koko vertailussa sijalla 88. Useilla suomalaisilla yliopistoilla on vaihto-oppilassopimuksia TECin kanssa.
Teollisuus ja liike-elämä
Monterrey on teollisuuskaupunki ja siellä on toimintaa useilla globaaleilla teollisuusyrityksillä. Esimerkiksi suomalaistaustaisella Elcoteq SE:llä on kaupungissa tuotantoyksikkö. Monterreyssä toimivat myös Grupo Avante, Lanix Electronics, Ocresa, CEMEX, Vitro, Mercedes-Benz Mexico, OXXO, BMW de Mexico, Grupo Bimbo, DINA S.A., Cuauhtémoc Moctezuma Brewery ja Heineken.
Juurijuhla
JuuriJuhla-RotFest eli Espoon kansanmusiikkiviikko järjestetään vuosittain huhtikuussa. Tapahtuma alkoi vuonna 2003 Kevät soi -nimisenä. Vuodesta 2004 nimi on ollut JuuriJuhla-RotFest. Tapahtuma tarjoaa suomalaista, suomenruotsalaista ja kokeilevaa kansanmusiikkia. Lasten kansanmusiikkikonsertit ovat alusta asti olleet olennainen osa JuuriJuhlan ohjelmaa, kuten myös suomenruotsalaiset tapahtumat.
JuuriJuhlan päänäyttämö on Leppävaaran Sellosali, mutta konserttipaikkoina toimivat myös Espoon vanhat kartanot, kirkot sekä seurantalot. Tapahtuman taiteellisena johtajana toimii kansainvälisesti ansioutunut harmonikkataiteilija, taiteilijaprofessori Maria Kalaniemi.
JuuriJuhla-RotFestin järjestävät JuuriJuhla-RotFest-yhdistys, Suomen Kansanmusiikkiliitto, Espoon kaupunki, Espoon Kansanmusiikkikilta, Uudenmaan Kansanmusiikkiyhdistys, Espoon tuomiokirkkoseurakunta, Esbo svenska församling sekä Esbo Hembygdsförening.
Vuoden 2009 JuuriJuhla
Vuoden 2009 JuuriJuhla pidettiin 13.-18. huhtikuuta. Esiintyjiä oli muun muassa Ilona Korhonen Ensemble, Tsuumi Sound System, Vieno Kekkonen & Pekka Pentikäinen, J. Karjalainen & Veli-Matti Järvenpää, Frigg, Maria Kalaniemi & Pekka Lehti, Jouhiorkesteri, Polka Chicks ja Pasi K & Hurmos.
Stephen Harper
Stephen Joseph Harper (s. 30. huhtikuuta 1959 Toronto) on kanadalainen poliitikko, joka toimi Kanadan pääministerinä vuosina 2006–2015 ja Kanadan konservatiivipuolueen puheenjohtajana vuosina 2004–2015. Harper on ollut parlamentin jäsen Calgarysta vuosina 1993–1997 edustaen Reformipuoluetta ja vuodesta 2002 edustaen ensin Kanadan allianssia ja myöhemmin konservatiivipuoluetta.
Tausta
Harper syntyi ja kasvoi Torontossa, opiskeli vähän aikaa Toronton yliopistossa, mutta muutti Edmontoniin, josta hän sai töitä tietokoneohjelmoijana Albertan öljyteollisuudessa. Hän suoritti myöhemmin taloustieteen tutkinnon Calgaryn yliopistossa. Harper meni naimisiin Laureen Teskeyn kanssa vuonna 1993. Heillä on kaksi lasta, Benjamin ja Rachel.
Poliittinen ura
Kanadan konservatiivipuolueen johtoon Harper valittiin maaliskuussa 2004.
Pääministerinä
Konservatiivipuolue sai Harperin johdolla 124 paikkaa tammikuun 2006 vaaleissa, ja Harper muodosti vähemmistöhallituksen päättäen yli vuosikymmenen liberaalien hallitusvallan. Hallitus on heikoin sitten vuoden 1982 perustuslain jälkeen muodostettu.
Hallitukseensa Harper nimitti ulkomaankauppaministeriksi David Emersonin, joka oli valittu liberaalien edustajana, mutta vaihtoi puoluetta ennen kautensa alkamista. Tämä oli Kanadan historiassa ainutlaatuinen loikkaus.
Harper on lausunut Kanadan olevan osa Yhdysvaltain ohjuskilpeä, jota edellinen pääministeri Paul Martin vastusti. Ensimmäisen merentakaisen matkansa hän teki 11–12. maaliskuuta 2006 Afganistaniin, jossa on ollut kanadalaisjoukkoja vuodesta 2001. Kanada kärsi raskaat tappiot taisteluissa Etelä-Afganistanissa, jossa oli kuollut 77 kanadalaista sotilasta tammikuuhun 2008 mennessä.
Vastustajat syyttivät Harperia "bushilaiseksi" äärimmäisyysmieheksi, joka pyrkisi kumoamaan Kanadan aborttioikeuden ja homoparien avioliitot. Hän osoitti kuitenkin olevansa kovan linjan oikeistolaista maltillisempi, vaikka onkin lausunut haluavansa kumota edellisen liberaalihallituksen kesäkuussa 2005 sallimat homoavioliitot.
Harper herätti huomiota nimittämällä ranskankielistä Québecia "kansakunnaksi" (nation) Lausahduksen jälkeen keskusteltiin siitä, mitä pääministeri tällä tarkoitti, ja hän itse sanoi viitanneen jonkinlaiseen kulttuuriseen omaleimaisuuteen.
Kesäkuussa 2008 Harperin hallitus pyysi anteeksi 1970-luvulle jatkunutta alkuperäisasukkaiden lasten pakkoassimilointia eurooppalaiseen kulttuuriin sisäoppilaitoksissa.
Harperin hallituksen vähemmistö parlamentissa haittasi sen työskentelyä ja oppositio pystyi viivyttämään lainsäädäntöä rajatta. Syyskuussa 2008 hän pyysi kenraalikuvernööriä hajottamaan parlamentin ja uudet vaalit järjestettiin ennenaikaisesti 14. lokakuuta 2008.
Vaaleissa konservatiivit vahvistivat asemiaan (143, ennen 127) ja liberaalit menettivät yhdeksäntoista paikkaa, mutta konservatiivipuolue ei edelleenkään saanut enemmistöä parlamenttiin, ja oltiin samassa tilanteessa kuin edellisten vaalien jälkeen. Harperia arvosteltiinkin siitä että vaalit tulivat maksamaan 300 miljoonaa dollaria.
Vaalien jälkeen parlamentissa koottiin historiallinen liittouman pääministerin erottamiseksi ja muiden puolueiden muodostaman koalition nostamiseksi valtaan. Parlamentin oli tarkoitus äänestää hallituksen luottamuksesta maanantaina 8. joulukuuta. Harper pyysi 4. joulukuuta kenraalikuvernööri Jeania lähettämään parlamentin lomalle, jotta luottamuslauseäänestystä ei voitaisi pitää. Tauko parlamentin toiminnassa jatkui 26. tammikuuta 2009 asti.
Harperin hallitus kaatui 25. maaliskuuta 2011 epäluottamuslauseeseen, ja hän jätti eronpyyntönsä kenraalikuvernööri David Johnstonille.
Jorma Karhunen
Hänen isänsä, rautateiden liikennepäällikkö Ananias Karhunen, toimi suojeluskunnan paikallispäällikkönä Uudenmaan Pyhäjärvellä. Jorma-poikakin liittyi suojeluskunnan poikaosastoon 13-vuotiaana. Jorma Karhunen kirjoitti ylioppilaaksi Heinolassa keskikoulun jatkoluokilta vuonna 1933 ja pääsi varusmieheksi Ilmasotakouluun samana vuonna. Karhusen veljet olivat kenraalimajuri, kirjailija Veikko Karhunen ja eversti Osmo Karhunen.
Upseeriksi
Vanhempien veljiensä Veikon ja Osmon esimerkkiä seuraten hän halusi upseeriksi (neljäs veljeksistä Erkki oli reserviupseeri) ja kävi ilmavoimien Reserviupseerikoulun sekä Kadettikoulun ilmasotalinjan vuosina 1934–1936. Valmistuttuaan hän toimi Fokker-lentäjänä lentolaivue 24:ssä Utissa.
Sodat
pienoiskuva|Jorma Karhunen Suulajärvellä jatkosodan aikana 26. elokuuta 1943.|alt=|vasen|200x200px Sotien aikana Karhunen oli lentueen päällikkönä aluksi Fokker- ja myöhemmin Brewster-koneilla. Hänet ylennettiin kapteeniksi vuonna 1941, ja seuraavana vuonna hänelle myönnettiin Vapaudenristin 2. luokan Mannerheim-risti numerolla 92 ansioistaan hävittäjälentäjänä. Ylennystä majuriksi 1943 seurasi nimitys komentajaksi Hävittäjälentolaivue 24:ään, josta tuli sodanjälkeisessä uudelleenjärjestelyssä Hävittäjälentolaivue 31. Karhunen saavutti toisen maailmansodan aikana vuosina 1939–1944 yhteensä 31,5 ilmavoittoa.
Ura sotien jälkeen
Sotien jälkeen hän palveli ilmavoimissa lentovarikon varapäällikkönä vuosina 1946–1949 ja kävi Sotakorkeakoulun vuosina 1948–1949. Hän yleni everstiluutnantiksi vuonna 1951, ja samana vuonna hänet nimitettiin lentorykmentti yhden komentajaksi. Sen jälkeen vuosina 1952–1955 hän toimi 2. lennoston komentajana. Tänä aikana hän lensi myös suihkukoneella. Myöhemmin Satakunnan lennostoksi nimensä muuttaneesta joukko-osastosta Karhunen jäi eläkkeelle vuonna 1955.
Eläkkeellä kirjailijaksi
pienoiskuva|200x200px|Lentolaivue 24:n 3. lentueen päällikkö Jorma Karhunen ja maskottikoira Peggy Brown jatkosodassa 1. kesäkuuta 1942. Eläkkeelle jäätyään Karhunen aloitti sotakirjailijan uransa ja käytti kirjailijanimenä lempinimeään Joppe. Hän kirjoitti erityisesti talvi- ja jatkosodan ilmataisteluista käyttäen hyväksi sodassa mukana olleiden henkilöiden kertomuksia. Hän ei ollut niinkään historioitsija vaan ennemminkin kirjailija, joka kunnioitti sotaveteraanien saavutuksia. Kolmessa kirjassaan Talvisodan taivas, Ujeltavat potkurit ja Siipien sirkus hän kirjoitti romaanimuodossa; tapahtumat olivat todellisia mutta henkilöiden nimet vaihdettu. Näiden kolmen kirjan kokijahahmo, luutnantti Jarmo Karhe, on tosiasiassa Karhunen itse. Selvästi tunnistettavissa myös nimellä Pekka Tuli esiintyvä kapteeni Pekka Kokko, joka yhdessä vääpeli Sesse Vitikaisen kanssa sai lentäjäkuoleman talvella 1944 Pyry-koneen maahansyöksyssä. Muiden pilottihahmojen, kuten Illu Juutin (Ilmari ”Illu” Juutilainen), Eikka Luukan (Eino ”Eikka” Luukkanen), Hans Wildin (Hans ”Hasse” Wind), jne. nimet on pidetty vielä selkeämmin tunnistettavissa kirjoitusasua vain hieman muokaten.
Historialliset komentajat, jotka eivät esiinny kirjoissa henkilökohtaisesti, kuten Siilasvuo tai Kuhlmey on pidetty sellaisenaan. Lopulta kun Karhunen sai varmistettua, että oikeitakin nimiä saisi käyttää henkilöhahmoilla, hän muutti tekstiään enemmän dokumentaariseksi.
Suomen Ilmailuliitto myönsi vuonna 1992 everstiksi 1967 ylennetylle Joppe Karhuselle Harmon-patsaan. Karhunen voitti upseerien sarjan mestaruuden SA hiihtomestaruuskilpailuissa 1937 ja osallistui Suomen joukkueessa sotilaspartiohiihdon MM-kisoihin Zakopanessa 1939.
Arttu Pelli
Arttu Juhani Pelli (s. 22. elokuuta 1996 Kouvola) on suomalainen jääkiekkopuolustaja, joka pelaa SM-liigajoukkue Tampereen Ilveksessä. Hän laukoo oikealta.
Seuraura
Pelli on KooKoon kasvatti. Hän pelasi F- ja E-juniorina maalivahtina. Pelli kuului kaudella 2011–2012 seuran C-nuorten kapteenistoon ja hän voitti C-nuorten SM-sarjan runkosarjan puolustajien syöttöpörssin 20 syöttöpisteellään. Kaudella 2012–2013 Pelli voitti koko B-nuorten SM-sarjan puolustajien piste- ja maalipörssin tehtyään yli piste per peli -tahdilla 40 runkosarjaottelussa tehot 22+19=41. Hän pelasi ison osan kaudestaan myös KooKoon A-nuorissa, joiden eniten maaleja tehnyt puolustaja Pelli oli kymmenellä osumallaan Markus Laakson kanssa. Hän jakoi 20 tehopisteellään A-nuorten Mestiksen puolustajien pistepörssin kymmenennen sijan viiden muun pelaajan kanssa.
Kaudeksi 2014–2015 Pelli siirtyi Saimaan Pallon A-nuoriin. Hän oli A-nuorten SM-liigan kevään 2015 pudotuspelien eniten maaleja tehnyt puolustaja kolmella osumallaan Kärppien Markus Nutivaaran kanssa. Pelli jakoi myös SaiPan sisäisen tehotilaston voiton Joona Jääskeläisen ja Henry Maarnelan kanssa lukemalla +4.
Toukokuussa 2015 Pelli teki 2+1-vuotisen SM-liigasopimuksen liigaan nousseen kasvattajaseuransa KooKoon kanssa. Hän teki liigadebyyttinsä kauden 2015–2016 avauskierroksella 11. syyskuuta 2015 vieraissa Saimaan Palloa vastaan. Pelli merkittiin KooKoon seitsemänneksi puolustajaksi. Hän sai ottelussa jääaikaa 7.20 minuuttia. Liigauransa avausmaalin Pelli teki neljännessä ottelussaan 3. lokakuuta 2015 Pelicansia vastaan. Janne Harjula valitsi hänet ottelun Alumnien tähtien kolmostähdeksi. Kaikkiaan Pelli teki tulokaskautensa aikana 52 runkosarjaottelussa tehot 1+3=4. Huhtikuussa 2016 hän teki kaksivuotisen jatkosopimuksen KooKoon kanssa.
Kaudella 2016–2017 Pelli pelasi SM-liigassa 37 runkosarjaottelua tehden kaksi syöttöpistettä. Marraskuussa 2016 KooKoo lainasi hänet kahden ottelun ajaksi Mestis-joukkue Heinolan Peliittoihin. Tammikuussa 2017 seura lainasi Pellin loppukauden 2016–2017 kattaneella sopimuksella Savonlinnan Pallokerhoon. Hän voitti joukkueessa kauden päätteeksi Mestiksen mestaruuden.
Pelli oli kaudella 2017–2018 KooKoon ainoa kauden kaikki 60 runkosarjaottelua pelannut pelaaja. Hän teki niissä tehot 4+11=15. Joulukuussa 2017 Pelli teki KooKoon kanssa kaksivuotisen jatkosopimuksen. Helmikuussa 2020 hän teki KooKoon kanssa vuoden mittaisen jatkosopimuksen. Kaudella 2020–2021 Pelli teki läpimurtonsa SM-liigassa ja hän nousi viime kauden jälkeen lähteneiden Libor Šulákin ja Matt Caiton poistumisten myötä aina KooKoon ykköspuolustajaksi tehden runkosarjassa tehot 5+17=22, joilla Pelli oli joukkueen tehokkain puolustaja.
Kaudeksi 2021–2022 Pelli siirtyi kaksivuotisella sopimuksella Hämeenlinnan Pallokerhoon. Kaudella hän teki SM-liigan yhden kauden piste-ennätyksensä tehoilla 12+18=30, joilla Pelli oli HPK:n toiseksi paras pistemies Michael Jolyn jälkeen. Hän sijoittui koko liigan puolustajien maalipörssissä neljänneksi ja puolustajien pistepörssissä sijalle 11. Kaudella 2022–2023 Pelli oli HPK:n tehokkain puolustaja tehoilla 9+19=28, joilla hän jakoi puolustajien pistepörssin kymmenennen sijan Ässien Ian McCoshenin kanssa.
Pelli siirtyi kaudeksi 2023–2024 Pelli kaksivuotisella sopimuksella Tampereen Ilvekseen.
Maajoukkueura
Pelli on pelannut myös kolme nuorten maaottelua.
Muuta
Pellin isä Ari pelasi omalla urallaan hyökkääjänä kolme SM-liigakautta KooKoossa. Ari ja Arttu Pelli ovat joukkueen seurahistorian ensimmäinen SM-liigassa pelannut isä-poika -pari. Ari myös valmensi Arttua lähes hänen koko junioriuransa ajan F:stä A-junioriksi asti.
Ismo Lius
Ismo Lius (s. 30. marraskuuta 1965 Lahti) on suomalainen entinen jalkapalloilija ja jalkapallovalmentaja. Pelipaikaltaan Lius oli hyökkääjä. Hän pelasi Suomen korkeimmalla sarjatasolla 335 ottelua ja teki 189 maalia.
Valmentajana hän on valmentanut FC Lahtea, FC Hämeenlinnaa, FC KooTeePeetä, FC Kuusysiä ja KuPSia. Nykyyän Lius toimii Palloliitossa.
Pelaajaura
Lius nousi Kuusysin edustusjoukkueeseen 15-vuotiaana ja debytoi 1. divisioonassa elokuussa 1981. Heti ensimmäisessä ottelussa hän teki kaksi maalia. Kauden 1982 Lius pelasi vain seuran B-junioreissa, koska ei jaksanut kovan harjoittelun jälkeen pelata edustusjoukkueessa. Seuraavan kauden Lius pelasi edustusjoukkueessa, mutta teki vain yhden maalin. Kaudella 1984 Lius teki jo yhdeksäntoista maalia ja johdatti joukkueen Suomen-mestaruuteen. Kaudella 1985–1986 Kuusysi eteni Euroopan cupissa kahdeksan parhaan joukkoon, mutta Lius myytiin talveksi Belgiaan. Hän teki paluun kuitenkin jo keväällä, ja johdatti Kuusysin mestariksi.
Kauden 1989 SM-kullan jälkeen Lius siirtyi Örgryteen. Harjoituskausi seurassa sujui hyvin, mutta lopulta Lius penkitettiin. Tämän takia hän halusi palata Suomeen ja siirtyikin HJK:n paitaan. Kauden 1992 Suomen-mestaruuden jälkeen Kuusysi halusi Liuksen takaisin ja hän siirtyikin seuraan kaudeksi. Yhden kauden jälkeen Lius teki paluun HJK:hon, josta hän siirtyi vielä RoPSiin sekä MyPaan. Pääsarjauransa hän lopetti kesällä 1999 FC Lahden paidassa.
Jakob Bernoulli
Bernoullin ollessa nuori hänen vanhempansa pakottivat hänet opiskelemaan filosofiaa ja teologiaa, vaikka hänen todellinen intohimonsa oli matematiikka. Hän suoritti filosofiantutkinnon Baselin yliopistossa 1671 ja vuonna 1676 hänestä tuli teologian lisensiaatti. Vanhempiensa toiveiden vastaisesti hän kuitenkin opiskeli myös matematiikkaa ja tähtitiedettä.
Saatuaan tutkintonsa valmiiksi Bernoulli muutti vuonna 1676 Geneveen ja työskenteli siellä tuutorina. Myöhemmin hän muutti Ranskaan ja vietti siellä kaksi vuotta opiskellen René Descartesin seuraajien kanssa. 1680-luvun alussa Bernoulli matkusti Alankomaihin ja Englantiin tavaten useita tunnettuja matemaatikkoja.
Matkojensa jälkeen Bernoulli palasi kotikaupunkiinsa ja alkoi opettaa mekaniikkaa Baselin yliopistossa vuonna 1683. Hänet nimitettiin matematiikan professoriksi 1687.
Bernoulli tunnetaan myös latinankielisen lausahduksen ”Eadem mutata resurgo” (suom. ”Nousen jälleen muuttuneena ja silti ennallani”) kehittäjänä. Lentävä lause viittasi alun perin logaritmiseen spiraaliin, jonka Descartes esitteli ensimmäisenä. Lausahdus on kirjoitettu Bernoullin hautakiveen.
Uljas Pulkkis
Uljas Voitto Pulkkis (s. 22. heinäkuuta 1975) on suomalainen säveltäjä. Hän opiskeli aluksi matematiikkaa Helsingin yliopistossa mutta vaihtoi pääaineekseen musiikkitieteen ja alkoi opiskella sävellystä Harri Vuoren johdolla. Pulkkis jatkoi opintojaan Sibelius-Akatemiassa Tapani Länsiön oppilaana.
Pulkkis on vakiinnuttanut asemansa yhtenä suosituimmista nykysäveltäjistä Suomessa. Hän voitti Kuningatar Elisabetin sävellyskilpailussa ensimmäisen palkinnon vuonna 1999 teoksellaan Tears of Ludovico (pianolle ja pienelle orkesterille). Tämän lisäksi suurta huomiota herätti myös viulukonsertto Enchanted Garden (2000), joka sai kantaesityksensä vuoden 2000 Ung Nordisk Musik -festivaalilla Helsingissä. Kappale voitti lisäksi vuonna 2001 Unescon Rostrumin (Vuosittainen Unescon ja Kansainvälisen musiikkineuvoston järjestämä sävellyskuuntelu) yleisen sarjan.
Uljas Pulkkis sävelsi Ilmajoen Musiikkijuhlille kausille 2013–2014 kantaesityksenä Urho Kekkosesta kertovan oopperan, jonka libreton kirjoitti Lasse Lehtinen.
Toinen makedonialaissota
Toinen makedonialaissota käytiin Rooman ja Makedonian välillä vuosina 200-197 eaa. Rooman liittolaisina olivat myös Pergamon ja Rodos. Makedonian joukkoja johti Filippos V.
Roomalaiset kukistivat Filippoksen joukot perusteellisesti, ja hän joutui luopumaan kaikista alueistaan Kreikassa. Vaikka roomalaiset julistivat "vapauttaneensa" kreikkalaiset, tämä sota oli alku Rooman huomattavalle sekaantumiselle Välimeren itäosan asioihin, mikä lopulta johti siihen, että Rooma valloitti koko alueen.
Kummankin osapuolen oli vaikea löytää liittolaisia Manner-Kreikasta: useimmat kaupunkivaltiot vain odottivat melko passiivisena supervaltojen sotimisen lopputulosta. Akhaian liitto, joka oli usein ollut myötämielinen Makedonialle, taisteli Spartaa vastaan, eikä ehtinyt juuri osallistua sotatoimiin.
Rauhanneuvottelujen lopputulos julkistettiin Isthmian kisoissa 196 eaa.
Menora
thumb|Pronssinen menora saksalaisesta synagogasta. Menora on juutalaisten käyttämä seitsenhaarainen kynttelikkö. Se on vanha juutalaisuuden symboli, jota käytettiin ensimmäisen ja toisen temppelin rituaaleissa. Temppelin menoran kadottua menora säilyi yleisenä kuva-aiheena, ja nykyisin se on muun muassa Israelin vaakunassa.
Kuvaus Raamatussa
Raamatussa menora esitellään toisessa Mooseksen kirjassa (25:31–40). Jumala kuvailee menoran Moosekselle Siinainvuorella tarkkaan ja kertoo, että kynttelikkö pitää valmistaa yhdestä kultakimpaleesta. Kuvauksen mukaan menorassa on maljaan päättyvä keskusvarsi, josta haarautuu kuusi ruokoa (hepr. qaneh). Tekstissä ei kerrota, kuinka monta haaraa tai lamppua alkuperäisessä menorassa oli. Noihin aikoihin Lähi-idässä oli tavallista, että kynttilänjalassa ei ollut haaroja vaan vain yksi lamppuvarsi, jonka yläosasta haarautui alaspäin ryhmä terälehtimäisiä koristeita.
Tabernaakkelissa ja Salomon temppelissä
thumb|upright|[[Sofian synagogan menora sijoitettuna pöydälle verhon eteen.]] Ensimmäisen menoran valmisti Mooseksen kirjan mukaan käsityöläinen nimeltä Bezalel. Menora sijoitettiin aluksi juutalaisten mukanaan kantamaan tabernaakkeliin. Sen jälkeen se ilmeisesti siirrettiin Salomon temppelin pyhäkköön.
Tabernaakkeliteltassa menoran, yhden pyhistä astioista, paikka oli pöytää vastapäätä teltan eteläosassa keskellä verhon edessä. Salomon temppelissä oli Raamatun mukaan kymmenen koristeltua lampunjalkaa, joilla suuri sali valaistiin kulttitoimituksissa. Temppeliin oletetaan sijoitetun myös tabernaakkelin menora, mutta sen tarkkaa sijaintia ei Raamatussa kerrota.
Tabernaakkelin menoran lampussa pidettiin tuli vain yön ajan. Salomon temppelissä papit sytyttivät lamppuun valon päivittäisissä rituaaleissa, iltaisin ja aamuisin. Yön läpi palanut menora puhdistettiin joka aamu, ja siihen lisättiin öljyä.
Ensimmäisessä menorassa oli mahdollisesti vain yksi lamppu. Varhaisin maininta menorasta, jossa on seitsemän lamppua, on Sakarjan kirjasta 500-luvulta eaa. Tässäkään kuvauksessa ei vielä puhuta kynttelikön seitsemästä haarasta, vaan yhdestä maljasta ja seitsemästä lampusta.
Toisessa temppelissä
thumb|350px|Jerusalemista Roomaan tuotu [[Jerusalemin toinen temppeli|toisen temppelin menora Tituksen riemukaareen kuvattuna.]] Ensimmäistä temppeliä seuranneessa toisessa temppelissä oli vain yksi menora. Kun Antiokhos IV Epifanes oli vuonna 169 eaa. häpäissyt temppelin ja ryöstänyt menoran, kapinajohtaja Juudas Makkabi valmistutti sen tilalle uuden. Varhaisimmat maininnat seitsenhaaraisesta menorasta löytyvät vasta ensimmäiseltä vuosisadalta eaa. peräisin olevista kirjoituksista, jotka kertovat häpäistyn Jerusalemin temppelin uudelleen pyhittämisestä.
Herodeksen teettämien laajennusten jälkeen menora oli sijoitettu toisessa temppelissä pöydän ja suitsukealttarin kanssa pyhäkköön, joka sijaitsi kaikkeinpyhimmän edessä. Vuotuisina pesahina, šavuotina ja sukkotina menora kannettiin temppelin pihalle ihmisten nähtäväksi.
Raamatun ja Mišnan mukaan seitsenhaaraisessa menorassa pidettiin päivisin palamassa vain yhtä lamppua, mutta historioitsija Josephuksen mukaan kolmea. Tärkeissä rituaaleissa sytytettiin kaikki seitsemän lamppua.
Myöhemmät vaiheet
Roomalaiset veivät toisen temppelin menoran mukanaan hävitettyään temppelin vuonna 70 jaa. He esittelivät menoraa voitonmarssissaan, joka on kuvattu Tituksen riemukaareen Roomassa. Keisari Vespasianus sijoitti Jerusalemin menoran uuteen Rauhan temppeliin. Mitä menoralle sen jälkeen tapahtui, ei tiedetä varmasti. Joidenkin lähteiden ja kertomusten mukaan vandaalit veivät ”juutalaisten aarteet” ryöstämästään Roomasta vuonna 455 Karthagoon, mistä ne vietiin Belisariuksen voitonkulkueen mukana Konstantinopoliin vuonna 534. Keisari Justinianus lähetti aarteet sen jälkeen Jerusalemiin, ja ne joutuivat persialaisten tai arabien käsiin 600-luvulla.
Toisen temppelin tuhon jälkeen juutalaiset kielsivät uuden menoran valmistamisen. Seitsenhaaraisia menoroita ei enää valmistettukaan, vaan menoroista tehtiin kuusihaaraisia. Nykyaikana seitsenhaaraiset menorat ovat jälleen yleistyneet.
Juutalaisuuden symbolina
thumb|120px|Menora on kuvattu [[Israelin vaakunassa.]] Seitsenhaaraisesta menorasta tuli temppelin tuhon jälkeen juutalaisuuden symboli sekä yleinen kuva-aihe haudoissa ja synagogissa. Ajan myötä daavidintähti korvasi menoran juutalaisuuden tärkeimpänä symbolina. Sionistit ottivat menoran symbolikseen 1800-luvulla, ja menora onkin nykyisin kuvattu 1940-luvulla itsenäistyneen Israelin vaakunassa.
Synagogassa menoraa symboloi nykyisin ner tamid -lamppu, jossa on ikuinen tuli.
Symbolismi
Luku seitsemän oli antiikin aikoina pyhä luku, ja seitsemän on aina ollut merkittävä luku myös juutalaisuudessa. Viikossa on seitsemän päivää, joten joka viikonpäivänä sytytettiin yksi menoran lampuista, ja sapattina kaikissa lampuissa oli valo.
Menora symboloi monia asioita. Sakarjan kirjassa (4:10) menoran seitsemän lampun sanotaan olevan ”Herran silmät, jotka tarkkaavat koko maata”. Joidenkin tutkijoiden mukaan menoran seitsemän lamppua edustavat seitsemää planeettaa eli paljain silmin näkyvää aurinkokunnan kappaletta. Filonin mukaan menoran runko edustaa Aurinkoa, haarat jokaisen vuodenajan kolmea kuukautta ja lamput tähtiä. Joidenkin mukaan menoran seitsemän haaraa symboloivat planeettoja, lamppujen valo edustaa Jumalan valoa ja koko kynttelikkö on Jumalan kuva tai symboli.
Menoraa on kutsuttu myös esimerkiksi messiaaniseksi symboliksi. Joillekin menora on elämän puun vastine. Joidenkin tutkijoiden mukaan menora symbolisoi valoa, tietoa ja ikuisuutta. Yhteishautausmailla menora on toiminut juutalaisten hautojen merkkinä erotuksena kristittyjen haudoista. Nykyisin menora edustaa juutalaisuutta Israelin vaakunassa.
Hanukkamenora
pienoiskuva|vasen|175px|Hopeinen hanukkamenora Kahdeksanpäiväisessä hanukkajuhlassa käytetään yhdeksänhaaraista menoraa. Alun perin hanukkalamppuja ei aseteltu alkuperäisen menoran näköiseen kynttelikköön. Vasta uudella ajalla, kun maallistuneet juutalaiset alkoivat valmistaa omaan käyttöönsä seitsenhaaraisia menoroita, alkoivat uskonnolliset juutalaiset käyttää samaa muotoa hanukkamenoroissa.
Alfred Tonello
Alfred ”Sigisfredo” Tonello oli ranskalainen maantiepyöräilijä. Hän voitti pronssia vuoden 1952 kesäolympialaisisista Helsingistä maantieajon joukkuekilpailussa Jacques Anquetilin ja Claude Rouerin kanssa.
Harad
Harad (sindaria, ) on kuvitteellinen maa J. R. R. Tolkienin luomassa Keski-Maan fantasiamaailmassa. Se sijaitsee Mordorista etelään ja sieltä kotoisin ovat haradrim eli eteläiset sekä Mûmakil. Haradissa oli paljon aavikoita ja sademetsiä.
Haradrim
Haradrim olivat pitkiä ihmisiä, joilla oli ruskea iho ja tummat silmät. Heillä oli kultanauhoin letitetyt mustat hiukset, ja he pukeutuivat kirkkaanpunaisiin vaatteisiin. Useimmilla oli myös paljon kullasta tehtyjä koristeita, kuten sormuksia ja korvakoru. Eteläisten sotilaat käyttivät aseinaan sapeleita, keihäitä, tikareita ja jousipyssyjä. He myös käyttivät pronssissa taottuja haarniskoja ja kypäröitä sekä pyöreitä keltamustia kilpiä. He liikkuivat jalan, hevosilla, laivoilla ja elefanttia muistuttavilla mûmakileillä. Heidän sanottiin olevan yhtä julmia kuin örkit, ja heidän tunnuksensa oli musta käärme kirkkaanpunaisella pohjalla. Haradrim oli ylpeä ja julma kansa, joka ei ollut sodassa Gondorin kanssa, mutta he vihasivat toisiaan silti.
Tarua sormusten herrasta on toisinaan moitittu rasistiseksi teokseksi, sillä Tolkien yhdisti haradrimissa tumman ihon raakuuteen ja julmuuteen.
Historia
Eteläiset luultavasti polveutuivat Morgothia palvelleista ihmisistä, jotka Beleriandin upottua pakenivat Keski-Maan eteläisimpiin osiin. Auringon Toisella Ajalla Sauron, Morgothin palvelijoista suurin, perusti valtakuntansa Mordorin maahan ja käännytti idän ja etelän ihmiset, mukaan lukien haradrimin, palvelijoikseen ja alamaisikseen. Eteläiset saivat Mustalta Ruhtinaalta paljon rikkauksia, joten he alkoivat palvoa Sauronia jumalanaan. Haradrimin valtakunta vaurastui, mutta Haltiain ja Ihmisten Viimeinen Liitto kukisti eteläiset muiden Sauronin palvelijoiden tavoin Dagorladin taistelussa. Eteläiset heikentyivät suuresti, mutta koska Suurinta Sormusta ei tuhottu, he kykenivät jälleenrakentamaan valtakuntansa.
Kolmannen Ajan alkupuolella eteläiset hyökkäsivät Gondorin kimppuun ja surmasivat taistelussa heidän kuninkaansa Ciryandilin. Gondorin seuraava kuningas Ciryaher kuitenkin murskasi eteläisten armeijat ja otti itselleen lisänimen Hyarmendacil, "Etelänvalloittaja". Eteläiset menettivät niin paljon sotilaita, etteivät he kyenneet sotimaan Gondoria vastaan useaan vuosisataan. Vuonna 1432 Gondorissa syttyi Sukuriitana tunnettu sisällissota, jonka päätyttyä kapinalliset valloittivat Gondorin satamakaupungin Umbarin. Kapinalliset tekivät liiton eteläisten kanssa, ja heistä polveutuivat Sauronia palvelleet Umbarin merirosvot.
Vuonna 1944 eteläiset tekivät liiton itäläisten kanssa Gondorin lopulliseksi kukistamiseksi. Suunnitelmana oli hyökätä Mordorin molemmin puolin ja lyödä heikentynyt Gondor. He onnistuivat surmaamaan kuningas Ondoherin, mutta sotapäällikkö Eärnil tuhoisi heidän armeijansa.