cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ardèche
Ardèche oli yksi 83 departementista, jotka syntyivät Ranskan vallankumouksen yhteydessä 4. maaliskuuta 1790. Ardèche, jonka nimi oli aluksi Sources de la Loire, muodostettiin lähinnä Vivarais'n provinssin alueesta. Nykyinen nimi johtuu Ardèche-joesta, joka on Rhônen sivujoki.
Loirejoki saa alkunsa Ardèchen alueelta.
Valkealan kirkonkylä
Valkealan kirkonkylä on Kouvolan kaupunginosa, Valkealan suuralueella. Sen sekä Niinistön ja Jokelan alueella sijaitsee Valkealan taajama, joka on entisen Valkealan kunnan keskustaajama. Asukkaita Valkealan kirkonkylällä on noin 2 500, joista suurin osa asuu Valkealan taajaman alueella. Koko Valkealan taajamassa on noin 6 000 asukasta.
Valkealan kk:n tilastoalueeseen kuuluu myös Lappalanjärven, Hautalan, Multamäen, Toikkalan ja Hyyryn alueet.
Palvelut
Valkealan kirkonkylällä sijaitsee muun muassa kirkko, seurakuntakeskus, kauppa, ravintoloita, muita palveluita, kirjasto, koulukeskus ja urheilukeskus.
Valkealan kirkonkylällä on yksi kauppa, S-Market. Valkealan kirkonkylällä sijaitsee myös ABC-liikennemyymälä.
Valkealan kirkonkylän koulukeskuksessa toimii peruskoulun ala-aste ja yläaste. Alakoulu eli Kirkonkylän koulu on toiminut vuodesta 2017 asti parakkikoulussa, sillä sen virallinen sisäilmaongelmista kärsinyt rakennus määrättiin käyttökieltoon ja purettiin kesällä 2018. Valkealan lukio lakkautettiin vuonna 2021. Kirkonkylälle on rakenteilla uusi koulu- ja palvelukeskus, johon tulee peruskoulun ala- ja yläasteen lisäksi myös kirjasto ja perhekeskus. Valkealan yläkoulun kanssa samassa rakennuksessa sijainnut Valkealan kirjasto on toiminut keväästä 2020 lähtien väistötiloissa entisen Osuuspankin tiloissa. Valkealan kunnantalo ja kirjasto purettiin vuonna 2020 uuden koulukeskuksen tieltä. Valkealan uuden koulukeskuksen rakennustyöt alkoi virallisesti kesällä 2021 purkamalla pieni osa Valkealan yläkoulun rakennuksesta. Uuden rakennuksen on tarkoitus valmistua vuonna 2024, jonka jälkeen nykyinen yläkoulu puretaan.
Aleksandr Majorov
Aleksandr Borisovitš Majorov (, s. 6. kesäkuuta 1957 Nižni Novgorod, Venäjän SFNT, Neuvostoliitto) on venäläinen yhdistetyn hiihtäjä, joka aktiiviurallaan edusti Neuvostoliittoa ja seuratasolla Dynamo Nižni Novgorodia.
Majorov sijoittui 11:nneksi Lahden MM-kilpailuissa 1978 ja seitsemänneksi Lake Placidin olympialaisissa 1980. Oslon MM-kilpailuissa 1982 hän oli henkilökohtaisessa kilpailussa kahdestoista ja joukkuekilpailussa viides. Sarajevon olympialaisissa 1984 hän sijoittui 14:nneksi ja kuului samana vuonna Rovaniemellä käydyssä erillisessä MM-joukkuekilpailussa Neuvostoliiton pronssijoukkueeseen. Seefeldin MM-kilpailuissa 1985 hän oli henkilökohtaisessa kilpailussa kahdestoista ja joukkuekilpailussa neljäs.
Majorov sijoittui yhdistetyn maailmancupin osakilpailussa parhaimmillaan seitsemänneksi Oberwiesenthalissa joulukuussa 1983.
3D Realms
pienoiskuva|Apogeen logo 3D Realms (perustettu nimellä Apogee Software) on yhdysvaltalainen pelitalo, joka on perustettu vuonna 1987. Sen pääkonttori on Garlandin kaupungissa Texasissa.
Vuonna 1994 Apogee Software perusti 3D Realms Entertainment -osaston tavoitteena kehittää 3D-grafiikkaa käyttäviä pelejä.
Vuonna 2008 Apogee Softwaren nimi, logo ja valikoima lisensoitiin Apogee Software, LLC. -yritykselle.
6. toukokuuta 2009 3D Realmsin toimitusjohtaja Scott Miller paljasti haastattelussa, että 3D Realms lakkautetaan ja työntekijät on vapautettu muihin tehtäviin. 3D Realmsin sivuja ylläpitävä kehittäjä vahvisti uutisen ja kertoi, ettei tiennyt asiasta vielä päivää aikaisemmin. Myöhemmin paljastui, ettei 3D Realms ollutkaan kaatunut, vaan Duke Nukem Foreverin kehittäjätiimi oli vapautettu tehtävistään.
Yhtiön yli kymmenen vuotta tekeillä olleen ja yleiseksi vitsiksi muodostuneen Duke Nukem Foreverin oikeudet myytiin Gearbox Softwarelle, joka viimeisteli lähes valmiin pelin yhteistyöllä Triptych Gamesin ja Piranha Gamesin kanssa. Take-Two Interactive säilytti pelin julkaisuoikeudet.
Vuonna 2014 yritys ja 3D Realmsin nimi myytiin tanskalaiselle Interceptor Entertainmentille.
Vuonna 2021 Embracer Group ilmoitti hankkineensa 3D Realmsin tytäryhtiönsä Saber Interactiven kautta.
3D Realmsin pelit
3D Realmsin kehittämät pelit
3D Realmsin julkaistut/tuotetut pelit
HD 93129
HD 93129 on eräs tunnetun Linnunradan kirkkaimmista tähdistä. Tähti on kaksoistähti ja toinen puolisko on nimeltään HD 93129A. Tähti sijaitsee Eta Carinaen lähettyvillä Kölin tähdistössä eteläisellä tähtitaivaalla.
D’yer Mak’er
D’yer Mak’er on rockyhtye Led Zeppelinin kappale. Se julkaistiin vuonna 1973 sekä singlenä että yhtyeen albumilla Houses of the Holy. Kappale on suosittu varsinkin Yhdysvalloissa ja siellä sitä soitetaan nykypäivänäkin aktiivisesti maan radiokanavilla. Kappaleessa on paljon reggae-vaikutteita. Laulaja Robert Plant sai idean kappaleeseen käydessään Jamaikalla lomamatkalla.
Kappaleen rakenne
Kappale alkaa John Bonhamin lyhyellä rummutuksella, johon lievästi reggae-tyyppinen kitaransoitto tulee mukaan. Koko kappaleen ajan rummut ja kitara ovat selkeä osa rytmiä.
Kari Kaaja
Kaaja edusti Suomea Tokion 1964 kesäolympialaisten nykyaikaisessa viisiottelussa. Hän sijoittui henkilökohtaisessa kilpailussa 20:nneksi ja joukkuekilpailussa seitsemänneksi. MM-kilpailujen henkilökohtaisessa kisassa hän sijoittui 43:nneksi vuonna 1963 ja 58:nneksi vuonna 1967 sekä joukkuekilpailussa 11:nneksi vuonna 1963 ja 19:nneksi vuonna 1967.
Helsingin nykyaikaisia 5-ottelijoita edustanut Kaaja saavutti viisiottelussa SM-hopeaa vuonna 1964 ja SM-pronssia vuonna 1963 sekä neliottelussa SM-hopeaa vuonna 1966 ja SM-pronssia vuonna 1962. Kalpamiekkailussa hän voitti Suomen mestaruuden joukkuekilpailussa vuosina 1962 ja 1963.
Kaaja on toiminut myös valmentajana. Hänen valmennettaviinsa on kuulunut muun muassa Pekka Santanen ja Lars Winter jr. Kaaja oli mukana perustamassa Porvoon Miekkailijat Borgå Fäktare, PM-BF -miekkailuseuraa ja on siinä toiminut päävalmentajana.
Teldec
Teldec  on taidemusiikin julkaisemiseen erikoistunut levy-yhtiö, joka kuuluu nykyisin Warner Music Group -konserniin. Levymerkin taiteilijoista tunnetuimpia ovat Daniel Barenboim ja Nikolaus Harnoncourt.
Teldec syntyi vuonna 1950, kun Telefunken ja Decca Records yhdistivät Saksassa äänilevytoimintonsa yhtiöksi Telefunken-Decca Schallplatten GmbH.
Arhippa Perttunen
pienoiskuva|Arhippa Perttusen mahdollinen hautakumpu kuvattuna vuonna 1942 [[Latvajärvi|Latvajärven kalmistossa Vuokkiniemessä, Itä-Karjalassa. |alt=]] Arhippa Iivananpoika Perttunen (kirkonkirjoissa Arhip Ivanov ; noin 1769 Latvajärvi, Vienan Karjala – 7. joulukuuta 1841 Latvajärvi) oli yksi tunnetuimmista vienankarjalaisista runonlaulajista. Arviolta jopa neljäsosa Kalevalan säkeistä on peräisin Arhipalta, ja häneltä kerätyillä runoilla onkin ollut erittäin suuri vaikutus koko eepoksen sisältöön ja rakenteeseen.
Arhippa Perttusta laulattaneita runonkerääjiä olivat Elias Lönnrot vuonna 1834, J. F. Cajan vuonna 1836 ja M. A. Castrén vuonna 1839. Hänen poikansa Miihkali Perttunen eli Arhippaini Miihkali oli myös merkittävä runonlaulaja.
Elämäkerta
Arhippa Perttunen syntyi noin vuonna 1754 tai 1762, mahdollisesti vasta 1769 Latvajärven kylässä, Vuokkiniemen piirissä Vienan Karjalassa, muutaman kilometrin päässä Suomen rajasta. Hänen isänsä oli ”Suurena-Iivanana” tunnettu Iivana Potapanpoika Perttunen (synt. 1745) Latvajärveltä ja äiti Katti Omelientytär eli Jekaterina Jemeljanova (synt. 1743) Kiimasjärven kylästä. Iivanalla oli kolme veljeä, joista kahden nimi oli myös Iivana. Perttusen sisaruksia olivat muutamaa vuotta vanhempi veli Vasselei sekä kolme sisarta, Solomonia, Moarie ja Mauro, joista ensin mainittu oli vuosien 1793–1796 kirkonkirjoissa 18-vuotias ja keskimmäinen 20-vuotias. Myös Arhipan sisar, Kellovaaran kylään naitu Moarie oli runonlaulaja.
Elias Lönnrot meni tapaamaan Arhippa Perttusta viidennellä keruumatkallaan huhtikuun lopulla 1834 saadakseen lisäaineksia valmisteilla olleeseen Kalevalaan. Lönnrot kirjoitti Perttusen runoja ylös kolmatta päivää ja maksoi laulajalle palkaksi ”3½ Riksiä Pankkoossa”. Kohtaaminen oli käänteentekevä koko Kalevalan synnyn kannalta. Tapaamistaan Arhipan kanssa Lönnrot kuvailee seuraavin sanoin:
Arhippa itse piti isäänsä monin verroin itseään parempana laulajana, jolta saatua sukuperintöä olivat myös hänen omat runonsa. Asiakirjatietojen mukaan Suuri Iivana oli kuitenkin otettu sotaväkeen pojan ollessa vasta seitsenvuotias. Noin 30-vuotias Iivanakaan tuskin oli ollut vielä siinä iässä, jossa laulajantaidot olisivat ehtineet kypsyä huippuunsa ja jossa hänet olisi tunnettu laulajana. Perttunen itse kuvaili isänsä laulutaitoa: ”Jos nyt taattoni eläisi, niin kahtena netelinä [’viikkona’] et hänen lauluja kirjottaisi. Senlaisia laulajoita ei enää maahan synny, ja kaikki häviävät ne vanhat laulut pois kansasta.” Omasta lapsuudestaan Perttunen kertoo näin :
Arhippa Perttusen isän laulukumppanin on myöhemmin arveltu olleen ”Kuikka-Iivanaksi” kutsuttu Torohveinen Iivana, joka kuului Lesosten sukuun ja oli tullut Venehjärven kylästä talolliseksi Latvajärven Kuikkalahteen. Vanhan Kalevalan esipuheessa Lönnrot ilmoittaa kuitenkin miehen nimeksi Mitron.
Runojen lisäksi Lönnrot kirjasi muistiin myös Arhippa Perttusen arkiaskareita. Muutoin ei Perttunen tehnyt runonkerääjiin sen kummempaa tuttavuutta, mihin yksi syy oli varmastikin runonlaulajan korkea ikä. Häntä laulattivat myös J. F. Cajan vuonna 1836 ja M. A. Castrén vuonna 1839. Kumpikaan ei onnistunut tyhjentämään vanhuksen koko runovarastoa; lisäksi Castrén jätti merkitsemättä Perttusen runojen tuolloisen muodon, koska huomasi, että ne muistuttivat Kalevalan toisintoja. Hänen muistiinpanoihinsa on kuitenkin jäänyt tieto eräästä runosta, jota Perttunen ei ollut Lönnrotille laulanut. Arhippa Perttunen on ainoa Vienan runonlaulaja, jonka Castrén mainitsee nimeltä. Sekä Lönnrot että Castrén kiittelivät Arhipan vieraanvaraisuutta ja suvaitsevaisuutta, kun hän antoi toisuskoisten aterioida kanssaan samassa pöydässä samoja astioita käyttäen ja salli jopa tupakanpolton tuvassa. Lönnrot mainitsee myös Perttusen ruokatavoista, kuinka hän otti käsin kalan vadista ja laittoi sen hänen lautaselleen. Vienassa pestiin jo tuolloin kädet sekä ennen että myös jälkeen aterian, mikä ei Suomessa vielä ollut tapana.
Runot
Esimerkki Perttuselta kerätystä runosta (Ison härän runo, tallentanut Elias Lönnrot vuonna 1834):
Runonlaulaja ei pelkästään painanut mieleensä kuulemiaan runoja sellaisinaan, vaan muokkasi itselleen runoista oman toisinnon, joka sekään ei kahdesti ollut koskaan samanlainen hänen itsensäkään esittämänä. Yhdistelemällä aiheita ja runoja hän loi uudenlaisia kokonaisuuksia. Arhippa Perttusta on pidetty myös luomisvoimaisena runoilijana, jonka runokielen hallinta ja kyky muokata ja uudistaa runoja on ollut poikkeuksellinen. Hän osasi muunnella, esittää samat asiat eri sanoin. Hän hyödynsi myös kertausta taitavasti. Lönnrotin mukaan Arhipan runot olivat selkeitä ja hyvässä järjestyksessä, ja Arhippa olikin Lönnrotin tavoin kiinnostunut vanhoista runoista ja pohtinut eri runojen yhtymäkohtia sekä muokannut niistä mieleisiään kokonaisuuksia.
Arhippa ja Miihkali Perttusen runot julkaistiin yksissä kansissa vuonna 2009.
Perhe
Arhippa Perttunen vietti lapsuutensa suurperheessä, joka koostui isoisästä jälkeläisineen sekä heidän perheistään. Koska talossa oli 1770-luvulla paljon miestyövoimaa, Arhipan setä Prokko pakkovärvättiin sotaväkeen vuonna 1770 ja Arhipan isä Iivana kuusi vuotta myöhemmin, Arhipan ollessa noin seitsemän vuoden ikäinen. Kun Arhipan isoisä, perheen patriarkka Potappa Homanpoika Perttunen kuoli myös samana vuonna, Arhippa joutui jo varsin nuorena ottamaan vain hieman vanhempien setiensä kanssa vastuuta perheen elatuksesta. Veli Vasselei joko kuoli tai muutti pois ennen vuotta 1793, koska rippikirjan mukaan Arhippa asui tuolloin äitinsä ja kahden siskonsa kanssa suvun kantatalossa Latvajärvessä.
Arhippa Perttunen avioitui 1790-luvulla vuonna 1774 syntyneen Fedosja Jyrintyttären kanssa ja tuli sukunsa kantatalon isännäksi. Heidän lapsiaan olivat useista lähteistä koostettujen tietojen mukaan Matti eli Matvei (synt. 1794), Riiko (synt. 1798), Iivana (1800–1802), Anna (synt. 1804), Ohvo (synt. 1805), Jouki (synt. 1808), Vassa (synt. 1810) ja Miihkali (1817/1818–1899 ), joista nuorimmasta tuli myöhemmin toinen tunnettu runonlaulaja Miihkali Perttunen eli Arhippaini Miihkali. Arhipan "Valtasen termällä" Latvajärven kylän keskellä sijainnut talo oli hyvin toimeentuleva.
Jälkimaine
Arhippa Perttuselta kerätyillä runoilla on ollut erittäin suuri vaikutus Kalevalan sisältöön ja rakenteeseen. On arvioitu, että Kalevalan Vienasta kerätyistä runoista peräti neljäsosa, noin 6 000 kalevalamittaista säettä, olisi peräisin häneltä. Hän lauloi kolmanneksen Kalevalan runoista. Perttusen merkitystä kuvastavat lukuisat hänelle annetut kunnianimet, kuten ”runokuningas” (Julius Krohn), ”kunnianarvoinen Arhippa” (F. Ohrt), ”Suuri Arhippa” (J. V. Miesmaa), ”suuri runojen patriarkka” (Väinö Salminen), ”Vienan suuri laulutaatto” (Samuli Paulaharju) ja ”mestari yläpuolella muiden” (A. R. Niemi). I. K. Inhan mukaan Perttunen ”kohosi ympäristöstään niin korkealle, ettei yksikään niiden seutujen runonlaulaja voinut vetää hänelle vertoja”, A. A. Borenius puolestaan pitää tätä ”etevimpänä kaikista runonlaulajista”. Lönnrot antaa Perttusesta kuvan entisen perinteen vaalijana ja ihailijana, miehenä, joka on elänyt uuteen aikaan oman aikansa edustajana. On selvää, että nämä kirjoitukset ovat osaltaan olleet muokkaamassa mielikuvaa Arhippa Perttusesta runonlaulajana ylitse muiden. Hän oli kuitenkin suuri runonlaulaja myös aikalaistensa silmissä.
Arhippa Perttusesta ei ole olemassa aikalaiskuvaa. Hän oli pyytänyt muistelijoita tuomaan haudalleen ristin sijasta kiviä, koska ne eivät lahoa. Aikaa myöten kivistä kasaantuikin suuri kumpu, jonka paikka sittemmin unohtui. 1960-luvulla Neuvosto-Karjalan viranomaiset rakensivat Latvajärven Kalmosaareen kivikasan Arhipan haudaksi, kun oikeaa hautaa ei löytynyt ja sille piti jättää Karjalan Kirjailijaliiton muistolaatta. 1980-luvulla kumpu avattiin ja Arhippana esitetyn miehen pääkallon perusteella hänestä tehtiin muotokuva; tosiasiassa kummun alla olivat täysin väärän miehen jäännökset. Oikea Arhippa Perttusen hauta löydettiin vasta vuonna 1996.
Sukutausta
Arhipan ja hänen sukunsa taustaa on yritetty selvittää usean vuosikymmenen ajan, toistaiseksi tuloksetta. Perimätieto kertoo suvun tulleen alkujaan Oulujokivarresta "Perttulan kylästä" neljä tai viisi sukupolvea ennen Arhippaa. DNA-testit puhuvat kuitenkin teoriaa vastaan: Oulujoen Perttuset kuuluvat Muinais-Karjalasta periytyvään, skandinaavistaustaiseen haploryhmään I1a2c1, kun taas Arhipan pojanpojanpojanpojanpoika kuuluu haploryhmään N1c1, sen savolaiseen ryhmään. Tämän perusteella Perttusen suku olisi kulkeutunut alkujaan Käkisalmen tai Laatokan suunnalta Savoon ja sieltä luultavasti Suomen Pohjois-Karjalan kautta Vienaan. Miihkali Perttusen pojanpojan vaimo Tatjana Perttunen on puolestaan kertonut, että Perttusten suku olisi kotoisin Muhokselta, ja että sen ensimmäinen edustaja Latvajärvellä olisi ollut 1600-luvun loppupuolella vävyksi tullut Juho eli Ivan Perttunen; samoin Miihkali Perttunen kertoi sukunsa kantaisän karanneen rajan taakse Muhosjoelta, koska oli karjalainen. Vuoden 1711 tulliluettelossa todella mainitaan Kajaanin markkinoilla käynyt vienalaiskauppias nimeltä Juho Perttunen. Joka tapauksessa Arhippa Perttusella oli sukutaustaa Suomen puolelta: hänen isoäitinsä Irina Ignatjevan (synt. 1722) isän Ignat Simanovin mainitaan vuodelta 1763 peräisin olevassa asiakirjassa olleen kotoisin Voikulasta Ruotsin puolelta. Asiakirjassa ei kuitenkaan mainita, että hän olisi ollut Ruotsin kansalainen.
Toisen tarinan mukaan Perttusen suku polveutuisi eräästä Mantso-nimisestä miehestä ja kolmannen mukaan kantaisä olisi tullut "Orihvedeltä" Pohjois-Karjalasta. Erään tiedon mukaan Mantsonvaaran Perttuset olisivat lähtöisin Vienanmeren takaa. Perttulankylässä Oulun liepeillä asuva Erkki Perttunen on muistellut, että hänen suvustaan olisi lähtenyt Vienaan mahdollisesti eräs Johan Perttunen, joka syntyi noin vuonna 1665 Perttulan kylässä, Oulunsuun Perttusessa. Myös asiakirjatietojen mukaan Oulunsuun Perttusten suvun jäsen on 1630-luvulla paennut Venäjälle miestapon seurauksena mukanaan kaksi veljeään Erkki ja Olli. Perttusia on elänyt myös Pohjois-Karjalassa (Päckö Bärtulin v. 1637 Tohmajärvellä) sekä Joutsassa ja Ylikiimingissä, joista viimeksi mainittu suku on perimätiedon mukaan lähtöisin Vienasta.
Åhléns
thumb|225px|Åhlénsin tavaratalo Åhléns City [[Tukholmassa.]] Åhléns on ruotsalainen tavarataloketju, jonka tiloissa myydään esimerkiksi kodintuotteita, muotia, kosmetiikkaa, leluja ja kirjoja. Yhtiön pääkonttori sijaitsee Tukholmassa.
Yutaka Taniyama
Yutaka Taniyama (12. marraskuuta 1927 – 17. marraskuuta 1958) oli japanilainen matemaatikko, jonka nimi on tullut tunnetuksi Taniyaman–Shimuran lauseesta. Hän tutki sitä 1950-luvulla yhdessä kollegansa Gorō Shimuran kanssa.
Taniyaman elämä päättyi odottamattomaan itsemurhaan vuonna 1958; hän ilmoitti viestissään, ettei teko ollut seurausta mistään yksittäisestä sattumuksesta, vaan että hän oli ollut pitkään uupunut fyysisesti ja henkisesti.
Henrik Borenius
Henrik Gustaf Borenius (11. helmikuuta 1840 Porvoo – 22. toukokuuta 1909 Vaasa) oli suomalainen lakimies ja säveltäjä.
Henkilöhistoria
Borenius syntyi vanhaan Boreniuksen pappissukuun, joka 1600-luvun lopulla oli nimeltään Lähteenkorva. Hänen isänsä Alexander Ferdinand Borenius toimi Porvoossa kymnaasin lehtorina sekä sittemmin tuomiokapitulin asessorina ja osallistui valtiopäiville. Borenius opiskeli samassa kymnaasissa muun muassa J. L. Runebergin oppilaana. Hän suoritti ylioppilastutkinnon vuonna 1857 ja opiskeli Keisarillisessa Aleksanterin-Yliopistossa. Ylioppilasaikoinaan hän harrasti kuorolaulua ja viulunsoittoa, mutta hänen musiikinopinnoistaan ei ole tietoa. Hän johti yhtä "Kaksitoistikoista", jotka kiersivät maata keräämässä rahaa Ylioppilastalon rakentamiseen. Vuosina 1860–1864 hän johti Akademiska Sångföreningenin kuoroa.
Borenius valmistui ensin filosofian maisteriksi 1864 ja molempien oikeuksien kandidaatiksi 1873. Hän hoiti juridisia virkoja muun muassa senaatissa ja toimi prokuraattorin apulaisena 1887–1892, senaattorina 1892–1902 sekä Vaasan hovioikeuden presidenttinä 1902–1909. Borenius sai valtioneuvoksen arvon 1891.
Taiteellinen tuotanto
Boreniuksen sävellystuotanto käsittää pienimuotoisia yksin- ja kuorolauluja, joista tunnetuimpia ovat "Muisto", "Kalastajan laulu merellä", "On lintu liverrellyt" sekä "Uusmaalaisten marssi".
Jorma Hotanen
Jorma Olavi Hotanen (15. syyskuuta 1936 Merikarvia – 20. helmikuuta 2018 Espoo ) oli suomalainen nykyaikainen viisiottelija ja miekkailija.
Jorma Hotanen edusti Suomea kaksien olympialaisten nykyaikaisessa viisiottelussa. Tokion 1964 kesäolympialaisissa hän sijoittui henkilökohtaisessa kilpailussa 22:nneksi ja joukkuekilpailussa seitsemänneksi. Méxicon 1968 kesäolympialaisissa hän oli henkilökohtaisessa kilpailussa 34:s ja joukkuekilpailussa viides. MM-kilpailujen henkilökohtaisessa kilpailussa hän sijoittui 16:nneksi vuonna 1963, 30:nneksi vuonna 1965, 16:nneksi vuonna 1966 ja 14:nneksi vuonna 1969 sekä joukkuekilpailussa 11:nneksi vuonna 1963 ja kuudenneksi vuonna 1969.
Helsingin nykyaikaisia 5-ottelijoita edustanut Hotanen voitti Suomen mestaruuden viisiottelussa vuonna 1963 ja neliottelussa vuonna 1966. Kalpamiekkailussa hän voitti Suomen mestaruuden joukkuekilpailussa vuosina 1968 ja 1970.
Tramlink
undefined thumb|Linjan 2 raitiovaunu Tramlink (alkujaan Croydon Tramlink) on vuonna 2000 avattu raitiotiejärjestelmä Suur-Lontoon eteläosassa Yhdistyneessä kuningaskunnassa.
Linjat
Tramlink koostuu neljästä linjasta, joiden varrella on 39 pysäkkiä ja joiden yhteispituus on 28 kilometriä. Seitsemältä pysäkiltä on vaihtoyhteys National Railin palveluihin. Lontoon metroon on vaihtoyhteys ainoastaan Wimbledonissa. Overground-paikallisjunajärjestelmään pystyy vaihtamaan West Croydonin pysäkillä. Raitiovaunuvuorot liikennöidään Bombardierin valmistamilla Flexity Swift CR4000- sekä Stadlerin Variobahn -matalalattiavaunuilla. Viides linja on suunnitteilla.
700x700px
ACOG
ACOG tarkoittaa michiganilaisen Trijiconin valmistamaa "kehitynyttä taistelutähtäintä". Se on suunniteltu M4- ja M16 -sarjan kivääreihin, mutta sitä voidaan käyttää myös monissa muissa aseissa. Tähtäimen ristikko on valaistu valokuidun avulla ja pimeissä oloissa radioaktiivista tritiumia apuna käyttäen. Tritium täytyy vaihtaa 8–12 vuoden välein. Tähtäintä valmistetaan suurennoskertoimilla 1,5x - 6x. Suomen puolustusvoimat käyttää tähtäintä RK95 -rynnäkkökiväärissä 3,5-kertaisella suurennoksella.
Johan Simula
Johan Simula (1838–1899) oli suomalainen maanviljelijä ja valtiopäivämies.
Talollinen Johan Simula Kokemäeltä oli talonpoikaissäädyssä Ala-Satakunnan tuomiokunnan edustaja valtiopäivillä 1863–1864. Hän oli valtiopäivillä valitsijamiesten varamies ja pankkivaliokunnan varajäsen.
Isère (departementti)
Isère [izɛʁ] on Isère-joen mukaan nimetty Ranskan departementti numero 38. Se sijaitsee Kaakkois-Ranskassa Rhône-Alpesin hallintoalueella. Departementti on pinta-alaltaan 7 431 neliökilometriä ja siellä on 1 169 491 asukasta (vuonna 2006). Isèren pääkaupunki on Grenoble. Isère on jaettu edelleen kolmeen arrondissementtiin, 58 kantoniin ja 533 kuntaan.
Adolf Fredrik Simolin
Simolinin vanhemmat olivat Fredrik ja Hedvig Simolin ja puoliso Lovisa Wilhelmina Simolin. Ratsutilallinen Adolf Fredrik Simolin Kirkkonummelta oli talonpoikaissäädyssä Raaseporin itäisen tuomiokunnan edustaja valtiopäivillä 1863–1864.
Matti Teräs-Rautila
Matti Teräs-Rautila (Teräsrautela) (4. marraskuuta 1821 Maaria – 7. tammikuuta 1901 Maaria) oli suomalainen maanviljelijä ja valtiopäivämies.
Teräs-Rautilan vanhemmat olivat Matti Teräsrautela ja Helena Matintytär ja puoliso Johanna Frederika Matintytär. Talollinen Teräs-Rautila oli talonpoikaissäädyssä Maskun tuomiokunnan edustaja valtiopäivillä 1863–1864. Hän oli valtiopäivillä valtiovarainvaliokunnan varajäsen ja puolusti kotitarveviinan polttoa innokkaasti.
Tour de Ski 2007–2008
Tour de Ski 2007–2008 kilpailtiin 28. joulukuuta–6. tammikuuta.
Kilpailusarjassa oli kahdeksan osakilpailua. Kilpaa hiihdettiin Tšekin Nove Mestossa ja Prahassa sekä Italian Asiagossa ja Val di Fiemmessä. Vuoden 2007–2008 voittajat olivat Charlotte Kalla ja Lukas Bauer.
Rahapalkinnot
Tour de Skillä 2007–2008 jaetut rahapalkinnot Sveitsin frangeina. Yksi Sveitsin frangi on noin 0,61 euroa. (5.1.2008)
Pisteytys
Kauden 2007–2008 Tour de Skillä maailmancupin pisteitä jaettiin myös osakilpailuiden 15:lle parhaalle, voittajalle 50 pistettä ja sijalle 15 yltäneelle 8 pistettä. Edellytyksenä pisteiden saannille oli, että hiihtäjä kilpailee Tour de Skin loppuun asti.
Suopapuu
Suopapuu eli kvillaja (Quillaja saponaria) on Quillajaceae-heimoon kuuluva ainavihanta puu, joka kasvaa luontaisesti Chilen keskiosista Boliviaan ja Peruun. Suopapuu on toinen heimon ja suopapuiden suvun kahdesta lajista.
Suopapuun kaarnassa, kvillajankuoressa, on saponiineja, joiden ansiosta siitä syntyy vedessä vaahtoa. Kuorta on käytetty pesuaineena ja jauhettuna yskänlääkkeenä. Suopapuusta saatavaa kvillauutetta käytetään elintarviketeollisuudessa lisäaineena (E999).
Petri Helsky
Petri Olavi Helsky (s. 1966 ) on suomalainen yritysjohtaja, joka on toiminut Suomisen toimitusjohtajana vuodesta 2019. Hän on koulutukseltaan kauppatieteiden maisteri ja diplomi-insinööri. Ennen Suomista Helsky on toiminut Metsä Tissuen toimitusjohtajana.
Birgitta Ulfsson
Birgitta Margaretha Ulfsson (1. heinäkuuta 1928 Helsinki – 8. lokakuuta 2017 Helsinki ) oli suomenruotsalainen näyttelijä. Hän näytteli sekä suomeksi että ruotsiksi Svenska Teaternissa, Lilla Teaternissa, Helsingin kaupunginteatterissa, Televisioteatterissa, Tampereen Työväen Teatterissa, Tukholman Kuninkaallisessa draamateatterissa, Göteborgin Folkteaternissa sekä yli 20 elokuvassa tai televisiosarjassa.
Ulfsson meni naimisiin näyttelijä Lasse Pöystin kanssa vuonna 1952. Avioliitto päättyi eroon vuonna 1984. Avioparin kahdesta pojasta Tom Pöysti on myös näyttelijä ja Erik ”Miki” Pöysti ohjaaja.
Näyttelijän myöhempi kumppani oli Iwar Wiklander. Birgitta Ulfssonille myönnettiin Pro Finlandia -mitali vuonna 1973 ja Taiteen Suomi-palkinto vuonna 2015.
Hepteeni
Hepteeni (C7H14) on seitsemän hiiliatomin ja neljäntoista vetyatomin muodostama yhdiste, jossa on joidenkin kahden hiiliatomin välillä kaksoissidos. Kaksoissidoksen paikka voi vaihdella ja hiiliatomiketjun ei tarvitse olla suora, vaan se voi haaroittua useasta kohtaa. Hepteenillä on isomeerisia muotoja kolme kuten esimerkiksi 1-hepteeni CAS-numero 592-76-7 2-hepteeni CAS-numero 592-77-8 ja 3-hepteeni CAS-numero 592-78-9. Rengasmuotoinen hepteeni on nimeltään syklohepteeni (C7H12).
Neljäs vuosituhat
Neljäs vuosituhat on tuhannen vuoden ajanjakso, joka kestää matemaattisessa mielessä vuoden 3001 alusta vuoden 4000 loppuun. Yleiskielessä voidaan myös sanoa vuosituhannen alkavan ja päättyvän vuotta aikaisemmin.
Vladimír Podzimek
Podzimek sijoittui Sarajevon olympialaisissa 1984 suurmäessä kahdeksanneksi ja normaalimäessä 39:nneksi. Samana vuonna Engelbergissä käydyssä erillisessä MM-joukkuemäessä hän kuului Tšekkoslovakian pronssijoukkueeseen. Hän saavutti Sapporon universiadeissa 1991 hopeaa sekä normaali- että suurmäessä.
Podzimek voitti Holmenkollenin kisojen suurmäen kilpailun maaliskuussa 1984. Toisen maailmancupin palkintosijansa hän saavutti oltuaan toinen Lahden normaalimäessä helmikuussa 1987. Maailmancupin kokonaiskilpailussa hän sijoittui parhaimmillaan 12:nneksi kaudella 1983−1984.
Podzimek teki itsemurhan 29-vuotiaana 1994.
Linja 5 (Pariisin metro)
Linja 5 on 14,6 km pitkä ja siinä on asemia 22. Keskimääräinen asemanväli on 695 m.
Linjan kalustona on nykyään ikääntyviä MF 67 -vaunuja, jotka tullaan korvaamaan MF 2000 -vaunuilla vuonna 2010.
Turismi
Linja 5 kulkee seuraavien turistinähtävyyksien läheltä:
Magiaa
Magiaa on skotlantilaisen Debi Gliorin kirjoittama fantasiakirjasarja. Sarjan keskushenkilöinä on Strega-Borgian noitaperhe. Perheellä on erikoisia lemmikkejä kuten krokotiili, aarnikotka, jeti ja lohikäärme. Perhe ja palvelusväki asuvat StregaSchloss-nimisessä kartanossa.
Henkilöitä
Kotiapulaiset:
Pedot:
R136
thumb|300px|Tähtijoukko R136 ja osa sitä ympäröivää 30 Doradus -sumua.
R136 on tähtikeskittymä Suuressa Magellanin pilvessä sijaitsevassa avoimessa tähtijoukossa NGC 2070, jota ympäröi HII-alue Tarantellasumu. Siellä uskotaan olevan useita tähtiä, joiden massa ylittää 150 Auringon massaa sekä Wolfin–Rayetin tähtiä Tätä tiivistä ydintä luultiin aluksi suureksi tähdeksi, joka sai kataloginumeron HD 38268. Tähtijoukkoluokitukseltaan R136a on OB-assosiaatio, jonka tähtien ikä on 2–3 miljoonaa vuotta.
Tähtijoukon R136 kirkkaimmat tähdet ovat R136a1, R136a2 ja R136a3 ja spektriluokka näille kaikille on O3. Näiden tähtien pintalämpötilat ovat 46 000–40 000 K ja massat ehkä 37–76 Auringon massaa. Kirkkain on suunnilleen 100 Auringon massaa. R136a1 on massaltaan 265 Auringon massaa.
Jokela (Kouvola)
Jokela on Kouvolan kaupunginosa, Valkealan suuralueella. Sen sekä Valkealan kirkonkylän ja Niinistön alueella sijaitsee Valkealan taajama, joka on entisen Valkealan kunnan keskustaajama. Asukkaita Jokelassa on noin 1 600, joista suurin osa asuu Valkealan taajaman alueella. Koko Valkealan taajamassa on noin 6 000 asukasta.
thumb|[[Miehon kylää ja Lappakoskentie elokuussa 2019]]
Jokelan tilastoalueeseen kuuluu myös Lautaron, Riihikallion, Miehon, Harjun ja Saarennon alueet.
Palvelut
Jokelassa sijaitsee Jokelan alakoulu, jossa on myös liikuntasali. Lappalanjärven rannalla sijaitsee Särkkien uimaranta, ja Lautaron asuinalueella lähiliikuntapaikka.
Itsessään Jokelan kaupunginosassa ei ole enempää sekä julkisia että kaupallisia palveluita, sillä Jokelan ja Niinistön raja kulkee Käyräjokea pitkin. Niinistön puolella sijaitseva Jokelantörmä kuitenkin yleensä katsotaan olevan osa Jokelaa, ei Niinistöä. Jokelantörmässä sijaitsee S-market, pankkiautomaatti, kolme kahvila-ravintolaa, paloasema, palloiluhalli, skeittihalli, uimaranta ja vanhainkoti. Lisäksi Niinistön puolella sijaitsevalla Jokelan teollisuusalueella on useita liikkeitä ja Saarenmaalla Valkealan entinen mielisairaala.
Lauri Tiainen (valtiopäivämies)
Lauri Tiainen (14. maaliskuuta 1815 Parikkala – 31. elokuuta 1886 Parikkala) oli suomalainen maanviljelijä ja valtiopäivämies.
Lauri Tiaisen vanhemmat olivat Olli Laurinpoika Tiainen ja Euphemia Jaakontytär Pitkänen ja puoliso Helena Ristontytär Tiainen. Tiainen oli talonpoikaissäädyssä Käkisalmen keskisen tuomiokunnan edustaja valtiopäivillä 1863–1864. Hän oli valtiopäivillä valtiovarainvaliokunnan ja säätytalovaliokunnan jäsen.
Kosti Könni
Kosti Esaias Könni (12. helmikuuta 1894 Seinäjoki – 21. lokakuuta 1975 Lapua) oli suomalainen toimittaja ja toimituspäällikkö.
Könnin tunnettuun sukuun kuuluneen Kosti Könnin vanhemmat olivat toimittaja Otto Edvard Juhonpoika Könni ja Maria Heikkilä. Hän pääsi ylioppilaaksi Vaasan lyseosta 1912 ja hän opiskeli sitten Helsingin yliopistossa muutamia vuosia.
Könni harrasti musiikkia ja opiskeluaikanaan hän oli mukana Ylioppilaskunnan Laulajissa. Vaasassa Könni oli mukana perustamassa Sekakuoro Sirpaleita ja hän kuoron johtajana 1921–1949. Könni oli mukana perustamassa myös Vaasan orkesteria, jossa hän oli alttoviulistina ja varajohtajana. Hän oli Etelä-Pohjanmaan suojeluskuntapiirin kapellimestarina 1933–1944, johti laulu- ja maakuntajuhlia, toimi tuomarina ja piti musiikkikursseja. Könni sai director musices-arvonimen vuonna 1967. Hän teki myös sävellyksiä ja kuoro- ja orkesterisovituksia. Vaasan sanomalehtiyhdistyksessä Könni oli johtokunnan jäsenenä, rahastonhoitajana ja puheenjohtajana.
Kosti Könni oli naimisissa vuodesta 1918 Ida Eufemia Petrellin (1883−1960) kanssa. Heillä oli kolme lasta.
Aku Korhonen
Varhaiselämä
Aku Korhosen isä oli maallikkosaarnaaja Kalle Korhonen (1857–1931), joka sokeutui Akun ollessa kaksivuotias. Hän oli ammatiltaan muurari ja kotoisin Kuopiosta. Perheessä oli 11 lasta, minkä vuoksi 8-vuotias Aku siirtyi lestadiolaisten kummivanhempiensa kasvatettavaksi Joensuuhun vuonna 1900. Hän kävi viisi luokkaa Joensuun Lyseota. Jo kouluaikoina nuorta Akua kiinnostivat erityisesti teatteri, urheilu ja voimistelu.
Vanhempiensa mieliksi Korhonen aloitti apteekkialan opiskelun Kurkijoella, mutta harrasti innokkaasti teatteria ja liittyi 22-vuotiaana Suomen Näyttämö -kiertueelle vuonna 1914. Heikosti menestynyt kiertue meni konkurssiin jo seuraavana keväänä, minkä jälkeen Korhonen hakeutui avustajaksi Tampereen Teatteriin. Jäätyään ilman kiinnitystä hän päätyi ensin järjestäjän apulaiseksi Viipurissa toimineeseen Suomalaiseen Maaseututeatteriin ja sitä kautta näyttelijäksi. Vuoden 1918 sisällissodan aikana Korhonen osallistui Viipurin taisteluun valkoisten joukoissa.
Teatteriura
Korhonen siirtyi Helsinkiin työväenyhdistyksen perustamalle Kansan Näyttämölle keväällä 1922, jolloin hän oli jo niittänyt mainetta luonnenäyttelijänä. Sieltä hän siirtyi edelleen Suomen Kansallisteatteriin jo parin vuoden kuluttua. Vuodesta 1927 lähtien Korhonen näytteli Kansallisteatterissa yhtäjaksoisesti 33 vuoden ajan. Välissä hän palasi vielä kahdeksi vuodeksi Eino Jurkan johtamalle Viipurin Näyttämölle. Siellä Korhonen vietti myös 10-vuotistaiteilijajuhlaansa Victorien Sardoun näytelmässä Rouva Suorasuu, jossa hän tulkitsi mustasukkaisuutta potevaa Napoleonia. Hän näytteli onnistuneesti myös Jurkan ohjaaman Peer Gyntin vaativan nimiroolin.
Ensimmäiset voittonsa Kansallisteatterissa Korhonen saavutti jo aloitussyksynään, jolloin hän teki keinottelevan Bacheletin roolin ranskalaisessa yhteiskuntasatiirissa Kunnian kauppiaat. Tässä roolissa Korhonen ilmensi onnistuneesti satiirista ihmiskuvaa. Toinen samantyylinen, vaativa tehtävä oli koronkiskuri Corbaccion rooli Stefan Zweigin muokkaamassa Volponessa. Korhonen sai myös Marcel Pagnolin näytelmän Herra Topaze nimiroolissa osoittaa laaja-alaista luonnekomiikan hallintaa.
Yksi Korhosen merkittävimpiä roolitöitä Kansallisteatterissa oli Paavali I näytelmässä Itsevaltiaan kuolema. Hänen onnistui rakentaa tasapainottomasta keisarista psykologisesti perusteltu, traaginen ihmiskuva. Näytelmän ensi-ilta oli vuonna 1938, ja sen ohjasi Eino Kalima. Alkoholisoituneen mutta sydämellisen Sid-enon rooli Eugene O’Neillin näytelmässä Oi nuoruus kuului Korhosen taiteellisiin voittoihin. Saman roolin hän näytteli toisen kerran 23 vuotta myöhemmin 45-vuotistaiteilijajuhlassaan; tuolloin tulkinta oli pelkistynyt ja vakavoitunut. Korhosen näyttämöuran viimeiseksi työksi jäi Arvi Kivimaan ohjaama Swedenhielmit, jossa hän vaikuttavasti tulkitsi kiristäjä Erikssonin persoonaa.
Elokuvaura
Aku Korhonen esiintyi kaikkiaan 76 elokuvassa. Hänen ensimmäinen elokuvansa oli vuoden 1924 mykkäfilmi Suursalon häät, jossa hän näytteli rovastia. Seuraavat elokuvatyöt olivat Carl von Haartmanin ohjaamat Korkein voitto ja Kajastus. Ensinmainitussa Korhonen näytteli juutalaista vakoojaa ja toisessa kenraalikuvernööri Bobrikovia. Tuolloin Elokuva-lehti kirjoitti suomalaisen elokuvan saaneen hänestä mainion konnan. Vakituista roisto-osien esittäjää Korhosesta ei kuitenkaan tullut. 1930-luvun puolenvälin jälkeen hänen rooleikseen vakiintuivat lämpimän koomiset kansanmiestyypit. Korhonen ja kirjailija Agapetus olivat tuttu yhdistelmä monissa suomalaisissa komedioissa, kuten Asessorin naishuolet (1937).
Lapatossu
Korhonen näytteli huumorihahmo Lapatossua kolmessa Lapatossu-elokuvassa, joista ensimmäinen valmistui 1937. Sarja jouduttiin lopettamaan toisen päänäyttelijän Kaarlo Kartion kuoltua. Korhonen jatkoi kuitenkin hahmon esittämistä elokuvien ulkopuolella, erityisesti talvi- ja jatkosodan aikana. Korhonen esitti hahmoa rintamilla suomalaissotilaita varten järjestetyissä ikäväntorjuntailloissa sekä radiossa. Lapatossun on arvioitu olleen eräs suosituimmista viihdehahmoista sodanaikaisessa Suomessa. Korhonen kuitenkin lopetti hahmon esittämisen sodan päätyttyä.
Muut elokuvaroolit
Valkokankaalla Korhonen oli erään luonnehdinnan mukaan ”kotimaisen elokuvan salaviisas, lempeäkatseinen humoristi joka ratkoi sovinnollisuuden hengessä ristiriitoja ja saattoi yhteen rakastavaisia”. Korhosen maineikkaimpia koomisia elokuvaosia olivat Salttu elokuvassa Pohjalaisia (1936), Antti Ihalaisen rooli Maiju Lassilan teokseen perustuvassa elokuvassa Tulitikkuja lainaamassa (1938) ja Ilmari Turjan näytelmään perustuvan Särkelä itte-elokuvan (1947) Heroja.
Korhonen menestyi dramaattisissakin rooleissa, usein melodraamojen tapahtumia todistavana vanhuksena. Hän esitti yhtä luontevasti juurevia kansanmiehiä sekä sivistyneitä auktoriteetteja. Hänen roolikirjonsa ulottui jätkistä professoreihin, hamppareista tohtoreihin ja vanhoista isännistä tuomareihin. Korhosen tunnetuimpia vakavia sivuosia olivat muun muassa juoppo käräjäkirjuri Gran elokuvassa Jumalan tuomio (1939) sekä Tuomari Martan (1943) kihlakunnantuomari Schroderus. Päärooli menestyselokuvassa Yövartija vain... (1940) katsotaan yhdeksi Korhosen mestaritöistä, sillä hänen suorituksessaan pilkahteli esiin myös tervettä ja raikasta huumoria muutoin vakavasävyisessä teoksessa.
Aku Korhonen näytteli Mika Waltarin romaaniin perustuvassa elokuvassa Vieras mies tuli taloon (1938) vanhaa Hermannia. Hän esitti saman roolin myös vuoden 1957 filmatisoinnissa Vieras mies, ja sai roolistaan Jussi-patsaan. Elokuva jäi Korhosen uran viimeiseksi, sillä hän oli tuolloin jo vaikeasti sairas.
Muutkin Jussi-palkintonsa Korhonen sai draamaelokuvista: vuonna 1948 hänet palkittiin sivuosa-Jussilla yhteisesti rooleistaan elokuvissa Pikajuna pohjoiseen (1947) ja Laitakaupungin laulu (1948). Vuonna 1953 hän sai Jussi-patsaan roolistaan Savelan Eetuna elokuvassa Sillankorvan emäntä. Korhonen palkittiin myös Pro Finlandia -mitalilla vuonna 1948.
Henkilökuva
pienois|pysty|Aku Korhonen vuonna 1958. Korhonen oli luonteeltaan rauhallinen, harkitseva ja sydämellinen ihminen. Hänen työskentelyään roolihahmon parissa on kuvattu älykkääksi, kuivan ironiseksi ja jopa laskelmoivaksi. Korhosen suosio elokuvissa perustui hänen merkitykseensä suomalaisena kansanmiehen ja sovinnollisuuden ikonina. Hänen persoonassaan kiteytyi suomalaisen elokuvan pyrkimys rakentaa kansallisen yhtenäisyyden tunnetta. Korhonen myös itse korosti usein suomalaisuuden merkitystä työssään ja ilmaisi arvostuksensa suomalaiseen maaseutuväestöön rehellisenä ja aitona yleisönä. Hän myös arvosti kypsyyttä ja uskoi sen tuovan jatkuvaa kehitystä näyttelijäntyöhön.
Omina esikuvinaan Korhonen piti etenkin näyttelijä Iivari Paateroa, jolta hän sai rohkaisua uransa alussa. Korhosen oppi-isä ja ystävä oli myös runoilija Aaro Hellaakoski, joka avarsi hänen näköalojaan taiteen suhteen.
Aliens versus Predator 2
Aliens versus Predator 2 (lyhennettynä AvP2) on Monolith Productionsin kehittämä ja Sierra Entertainmentin julkaisema scifi-aiheinen ensimmäisen persoonan ammuntapeli. Peli julkaistiin Fox Interactiven kautta Microsoft Windowsille ja OS X:lle vuonna 2001.
Aku Korhonen
Yksityiselämä
Aku Korhonen oli naimisissa kaikkiaan kolme kertaa, mutta hänellä ei ollut lapsia. Korhonen kuoli pitkäaikaisen sairauden jälkeen 67-vuotiaana syyskuussa 1960.
Aliens versus Predator 2
Peli sisältää kolme erilaista kampanjaa, jotka mahdollistavat pelaamisen kolmen eri rodun välityksellä: Alien, Predator ja Marine.
Peliin on myös kehitetty 16 pelaajan kattava internet- ja LAN-moninpeli. Moninpelissä on pelattavana neljä erilaista joukkuetta: Corporates (Weyland-Yutanin sotilaat), Marinet, Alienit ja Predatorit. Peliin on tehty useita eri modeja kuten esimerkiksi AJL modification.
Juoni
Tarina sijoittuu viidakkoplaneetta LV-1201:lle, jolla sijaitsee Weyland-Yutani-yhtiön tutkimuskeskus. Yhtiö on hyvin kiinnostunut planeetalla elävistä alieneista ja päättää tutkia niitä tunkeutumalla syvälle niiden pesään. Aluksi kaikki näyttää sujuvan hyvin, mutta alien-kuningattaren lisääntymissyklin alkaessa ennen rauhalliselta vaikuttanut yhdyskunta käy raivokkaaseen hyökkäykseen Weyland-Yutanin tutkijoita ja sotilaita vastaan.
Merijalkaväki on saanut hätäsingaalin planeetalta ja lähettää ryhmän johon kuuluvat muun muassa sotamiehet Harrison, Johnson, sekä muita merijalkaväen miehiä. Pian tilanteen vakavuus paljastuu ja sotilaiden verinen ja epätoivoinen eloonjäämiskamppailu alkaa. Vastassa ovat niin alienit, jotka tarvitsevat ihmisiä lisääntymiseen, predatorit, jotka haluavat ihmisten kallot metsästysmuistoikseen, sekä umpikieron Weyland-Yutanin palkkasoturit, joiden tehtävänä on eliminioida merijalkaväki, jotteivät laittomat tutkimukset tulisi julki.
Luonnonsuojelualue
thumb|195px|Luonnonsuojelualueen merkki [[Letonniemi|Letonniemessä Oulussa.]]
Luonnonsuojelualue on alue, jonka käyttöä on rajoitettu, koska tarkoitus on turvata luonnon monimuotoisuutta. Luonnonsuojelualue voi olla luonnonpuisto, puisto tai muu alue. Luonnonsuojelualueiden erityiset säännöt ja rajoitukset varmistavat tiettyjen eliölajien ja koko puiston säilymisen, kuten esimerkiksi tarkasti merkityt kulkureitit tai polut sekä usein myös pyöräilykielto alueella.
Luonnonsuojelualueiden rajoitukset vaihtelevat suuresti eri maissa. Esimerkiksi Afrikassa on riistansuojelualueita (game reserve) joissa myös metsästys on sallittua tietyin rajoituksin. Pohjoismaissa kansallispuistot ovat valtion maata, luonnonreservaatit voivat olla yksityismaallakin. Alueita luodaan paitsi luontoarvojen, myös virkistyskäytön turvaamiseksi. Englannissa kansallispuistot ovat hyvin laajoja, niihin voi sisältyä kokonaisia kyliä, ja kauneusarvot ja virkistys ovat niissä pääosassa.
Luonnonsuojelualueiden käyttörajoitukset voivat vaihdella. Rajoitukset mainitaan erikseen alueen rauhoituspäätöksessä. Joillakin luonnonsuojelualueilla esimerkiksi koiran ulkoiluttaminen kytkettynä on sallittua niillä poluilla ja alueilla, joilla liikkuminen on muutenkin sallittua. Toisaalta joillakin luonnonsuojelualueilla koiran ulkoiluttaminen kytkettynäkin on kiellettyä.
Suomen luonnonsuojelulaki (20.12. 1996/1096) määrittää Suomessa luonnonsuojelualueiksi luonnonpuistot, kansallispuistot ja muut luonnonsuojelualueet, joihin kuuluvat esimerkiksi soidensuojelualueet. Näistä luonnonpuistoissa on tiukimmat rajoitukset. Lisäksi Suomessa on nimetty 156 valtakunnallisesti arvokasta maisema-aluetta. Maisema-alue on kansallispuistoa lievempi suojelun muoto.
Schistocerca melanocera
Schistocerca melanocera on Galápagossaarilla tavattava heinäsirkkalaji. Se on varsin tunnistettava värikäs hyönteinen.
Ulkonäkö ja koko
S. melanocera on värikäs heinäsirkkalaji, joka voi kasvaa kahdeksan senttimetrin pituiseksi. Sen päässä ja keskiruumiissa on epäsäännöllisiä keltaisia kuvioita. Takajalat ovat yläpuolelta punaiset, alapuolelta keltaiset ja sivuista mustat, ja siivissä on punertavia suonia.
Lajin nymfi on ensin kirkkaanvihreä ja muuttuu sitten ruskeaksi ja lopulta moniväriseksi.
Levinneisyys ja elinympäristö
S. melanocera -lajia tavataan kaikilla Galápagossaarilla Españolaa lukuun ottamatta. Ne ovat yleisiä saarilla ja elävät pääosin kuivalla ja kostealla metsävyöhykkeellä.
Esaias Tykki
Esaias Tykki (Stycki) (1814 – 1870 Johannes) oli suomalainen maanviljelijä ja valtiopäivämies.
Tykki oli talollinen Johanneksesta ja talonpoikaissäädyssä Rannan tuomiokunnan edustaja valtiopäivillä 1863–1864. Hän oli valtiopäivillä valtiovarainvaliokunnan varajäsen. Tykki kuoli huhtikuussa 1870 Johanneksessa.
Sergei Tšervjakov
Sergei Vasiljevitš Tšervjakov (, s. 12. tammikuuta 1959 Lysva, Venäjän SFNT, Neuvostoliitto) on venäläinen yhdistetyn hiihtäjä, joka aktiiviurallaan edusti Neuvostoliittoa.
Tšervjakov sijoittui Oslon MM-kilpailuissa 1982 joukkuekilpailussa viidenneksi. Sarajevon olympialaisissa hän oli henkilökohtaisessa kilpailussa kahdestoista ja Seefeldin MM-kilpailuissa 1985 kymmenes. Hän kuului Oberstdorfin MM-kilpailujen 1987 joukkuekilpailussa pronssia saaneeseen Neuvostoliiton joukkueeseen.
Tšervjakov sijoittui yhdistetyn maailmancupin osakilpailussa parhaimmillaan neljänneksi Oberwiesenthalissa joulukuussa 1986. Hän sijoittui maailmancupin kilpailuissa kaikkiaan neljä kertaa kymmenen parhaan joukkoon.
Leon Mestel
Leon Mestel (5. elokuuta 1927 – 15. syyskuuta 2017 ) oli brittiläinen astrofyysikko. Hän kehitti valkoisten kääpiötähtien teoriaa ja tutki tähdissä esiintyviä konvektiovirtauksia, tähtien hydromagnetiikkaa ja tähtien syntyvaiheita.
Hänet palkittiin kahdella merkittävällä Royal Astronomical Societyn palkinnolla: Eddingtonin mitalilla vuonna 1993 ja RAS:n kultamitalilla vuonna 2002.
Mestel syntyi Melbournessa, Australiassa. Hän työskenteli uransa aikana muun muassa Cambridgessa ja Sussexin yliopistossa. Hän oli Royal Societyn jäsenenä vuodesta 1977.
Mestelin poika Jonathan Mestel on matemaatikko ja tunnettu shakinpelaaja.
Takashi Miike
thumb|Takashi Miike Takashi Miike (, s. 24. elokuuta 1960 Osaka, Japani) on kiistanalainen ja tuottelias japanilainen elokuvantekijä. Vuoden 1991 debyyttinsä jälkeen Miike on ohjannut yhteensä yli 70 elokuva-, video- ja televisioteosta. Vuosina 2001 ja 2002 julkaistiin 14 Miiken ohjaustyötä.
Ura
Takashi Miike valmistui maineikkaan elokuvantekijän Shōhei Imamuran perustamasta Japanin elokuvakoulusta, vaikka hän väittääkin käyneensä luennoilla vain harvoin.
Miiken ensimmäiset elokuvat olivat televisiotuotantoja ja suoraan videoille julkaistuja, ns. V-Cinema-julkaisuja, joiden väitettiin olleen yakuzan rahanpesutarkoituksessa rahoittamia, mutta väitteelle ei ole löytynyt minkäänlaisia pitäviä todisteita. V-Cinema-julkaisuja sensuroidaan löyhemmin, ja myös niiden tuottajat tarjoavat laajat luovat vapaudet ohjaajalle, joten Miike ohjaa niitä yhä ajoittain. Myöskään Japanissa suoraan videoille julkaistavia elokuvia ei pidetä automaattisesti "huonolaatuisina", niin kuin länsimaissa yleensä on tapana.
Vuoden 1995 Shinjuku kuroshakai: China mafia sensō oli Miiken ensimmäinen teatterilevitykseen päässyt elokuva. Sen äärimmäinen tyyli ja aiheisto luonnehtivat Miiken tulevaa tuotantoa. Elokuvasta tuli menestys. Todistettuaan kykynsä Miike pääsi työskentelemään suuremman budjetin elokuvien parissa. Shinjuku kuroshakai: China mafia sensō (1995) on myös ensimmäinen elokuva hänen Kuroshakai- eli Musta yhteiskunta -trilogiaansa, jonka muut osat ovat Gokudō kuroshakai Rainy Dog (1996) ja Nihon kuroshakai Ley Lines (1999).
Kansainväliseen tietoisuuteen Miiken toivat vuonna 2000 hänen edellisvuotisen Audition-elokuvansa ja väkivaltaisen yakuza-elokuvansa Dead or Aliven esitykset kansainvälisillä elokuvajuhlilla. Sittemmin Takashi Miike on saavuttanut kulttimaineen lännessä, ja maine kasvaa edelleen, kun hänen elokuviaan julkaistaan DVD:llä.
Elokuvat ja teemat
Miike on tunnettu mustasta huumoristaan ja šokeeraavista, erittäin väkivaltaisista ja yhteiskunnallisia tabuja koskettelevista elokuvistaan, joiden vuoksi hän onkin usein törmännyt sensuuriin sekä Japanissa että ulkomailla. Monet hänen elokuvistaan sisältävät erittäin yksityiskohtaisia kuvauksia rikollisten, erityisesti Japanin yakuzan, toimista, ja niiden väkivaltakohtaukset ovat sisällöltään yliampuvia ja lähes sarjakuvamaisia.
Huolimatta maineestaan väkivaltaisten ja epätavallisten elokuvien tekijänä on Miike todistanut olevansa erittäin monipuolinen elokuvaohjaaja ja ohjannut monentyyppisiä elokuvia: lämminhenkisiä lastenelokuvia (Zebraman ja Yōkai daisensō), historiallisia teoksia (Sabu) ja koskettavia elokuvia, kuten roadtrip-tarinan Chūgoku no chōjin. Jotkin hänen elokuvistaan ovat täysin perinteisten luokitusten ulkopuolella, joista hyvänä esimerkkinä on Katakurien majatalo (Katakuri-ke no kōfuku), musikaali-komedia-kauhu-ilveily.
Hänen vähemmän kiistanalaisia töitään ovat Ley Lines ja Araburu tamashiitachi, jotka ovat vakavamielisiä rikollisdraamoja vahvoin henkilöhahmoin, ja vähemmän tunnettuihin elokuviin kuuluva Andromedia: teiniscifidraama, jonka päähenkilöinä ovat J-pop-tyttöyhtye Speedin jäsenet. Hänen vuoden 2002 elokuvansa Shin jingi no hakaba on uudelleenfilmatisointi Kinji Fukasakun vuoden 1975 elokuvasta Jingi no hakaba.
Kriitikot ovat huomauttaneet Miiken taiteellisen kehityksen arvoituksellisuudesta. Miike tekee samaan aikaan yhä valtavirrallisempia että radikaalimpia elokuvia; 1 puhelu tullut on hänen kaupallisimpia elokuviaan, kun taas elokuvat kuten Izo (2004) ja hänen Box-osionsa Three, Monster -DVD:llä (2004), johon osallistuivat Miiken lisäksi eteläkorealainen Chan-wook Park ja kiinalainen Fruit Chan, ovat olleet vaikeammin lähestyttäviä, lähinnä art house -yleisöille ja extreme-elokuvien ystäville eivätkä suurelle yleisölle suunnattuja teoksia.