cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Toni Lindberg
Ura pelaajana
Lindbergin sopimus MYPAn kanssa päättyi kauteen 2011, jonka jälkeen hän lähti hakemaan pelipaikkaa Suomen ulkopuolelta. Helmikuussa 2012 hänen uudeksi seurakseen vahvistui uzbekistanilainen Mashʼal Muborak. Hän edusti seuraa heinäkuuhun 2012 asti ja pelasi yhdeksässä Uzbekistanin liigan ottelussa.
Elokuussa 2012 Lindberg teki sopimuksen Norjan toiseksi korkeimmalla sarjatasolla Adeccoligaenissa pelanneen Altan kanssa. Samaan aikaan seuraan siirtyi maanmies Ville Taulo.
Valmennusura
Pelaajauran jälkeen Lindberg siirtyi saumattomasti valmennuksen puolelle. Kaudella 2015 pelatessaan Kouvolan Susissa Lindberg toimi samalla Susien kakkosjoukkueen (4. div) päävalmentajana. Kaudesta 2016 lähtien Lindberg keskittyi yksinomaan valmentamiseen. Kaudella 2016 Lindberg toimi Susien edustusjoukkueen (2. div) apuvalmentajana. Seuraavalla kaudella Lindberg siirtyi Susien päävalmentajaksi kauden puolivälissä. Vaikean kauden päätteeksi Sudet tippui 3. divisioonan puolelle. Kaudella 2018 Lindberg johdatti Sudet takaisin 2. divisioonaan tappiottoman kauden päätteeksi.
Kaudelle 2019 Lindberg siirtyi FC Lahden Akateemian valmentajaksi vastuualueenaan B-pojat. Kaudella 2020 Lindberg jatkaa B-poikien päävalmentajana sekä toimii FC Lahden edustuksen apuvalmentajana.
Valmennuskoulutus
Jalkapallovalmentajan tutkinnoista Lindberg on suorittanut UEFA B (2018) ja UEFA A (2019) -tutkinnot. Lisäksi Lindberg on suorittanut valmentajan ammattitutkinnon (VAT).
Jani Luukkonen
Jani-Petteri Luukkonen (s. 7. kesäkuuta 1977 Mikkeli) on entinen suomalainen jalkapalloilija, joka päätti pelaajauransa kauden 2011 jälkeen. Pelipaikaltaan Luukkonen oli maalivahti. Luukkonen toimii nykyisin AC Oulun maalivahtivalmentajana ja Tervareiden junioripäällikkönä.
Treston
Treston on suomalainen yritys, jolla on tehtaat Turussa ja Jyväskylässä. Myynnistä noin 75 % menee ulkomaille. Treston valmistaa ergonomisia, modulaarisia ja laadukkaita teollisuuskalusteita muovista ja metallista. Tuoteportfolioon kuuluu teollisuuden työpöytiä, vaunuja, laatikostoja, kaappeja, työpistevalaisimia ja monenlaisia  säilytysratkaisuja.
2022 Treston lanseerasi ensimmäisenä maailmassa teollisuuden käyttöön suunnitellun ympäristöystävällisen puupohjaisen biomuovilaatikon Treston BiOX tuotemerkillä. Treston on tuonut 2022 markkinoille myös innovatiivisen teollisuuden pikasäätöpöydän Treston Quick Edgen, jossa on markkinoiden nopein korkeussäätö uuden patentoidun mekanismin ansiosta.
Treston tuotteet löytyvät myös ESD-suojattuina. Trestonin vahvuuksia ovat laaja-alainen asiantuntijuus ergonomiasta sekä ESD ja Lean ympäristöistä, tuotteiden muokattavuus ja kestävyys, laaja tuoteportfolio, innovatiivisuus ja räätälöidyt ratkaisut yksilöllisiin tarpeisiin.
Asiakkaat pystyvät Trestonin ratkaisujen avulla parantamaan sekä tuottavuuttaan että työntekijöidensä hyvinvointia ympäristöä kunnioittaen.
Yritys on perustettu vuonna 1969. Vuonna 2011 Treston osti Sovella Oy:n, joka on entinen GWS eli sukuyhtiö G. W. Sohlbergin perustama metallisia kalusteita tehnyt yritys.
Trestonilla on tytäryhtiöt Saksassa, Ranskassa, Britanniassa, Ruotsissa ja Yhdysvalloissa. Venäjän tytäryhtiön operatiivinen toiminta lopetettiin 2022. Trestonilla on myös kattava jälleenmyyjien verkosto yli 30 maassa. Myyjiä ovat muun muassa Intolog, ETRA, Ahlsell, Schäfer Shop ja Manutan.
Yrityksen asiakkaisiin kuuluu erityisesti elektroniikkateollisuuden, kevyen kokoonpanoteollisuuden, luksus-segmentin ja pakkaus- ja logistiikkasektorin yrityksiä, muiden muassa Louis Vuitton, Sennheiser, ABB, Dyson, bol.com ja Texas Instruments. Tuotannosta 75 prosenttia menee vientiin.
Historiaa
Vuonna 1969 Vaasan Höyrymylly Oy ja Heikki Tavelan omistama MK-Tuote perustivat yhdessä tehtaan Turun Skanssiin valmistamaan muovista ruiskuvalettuja laatikoita ja lokerikkoja pientavaroiden säilyttämiseen. Trestoniksi nimetty yhtiö kehitti pian menestystuotteen, Ristomatti Ratian muotoileman Palaset-muovikalustesarjan, jota muun muassa brittiläinen Terence Conranin omistama Habitat-ketju tilasi jo ennen Turun-tehtaan valmistumista ja tuotteen yksityiskohtien ratkaisemista. Muita Palasetin jälleenmyyjiä olivat ranskalaiset Galeries Lafayette ja Printemps, tanskalainen Magasin du Nord ja yhdysvaltalainen Crate & Barrel. Syksyllä 1972 Palaset palkittiin vuoden parhaana huonekaluna Pohjoismaissa. Palaset-sarjan vientimenestys teki Trestonista nopeasti Suomen kolmanneksi suurimman huonekaluviejän, kunnes vuoden 1973 öljykriisi moninkertaisti muovimateriaalin hinnan ja hiljensi Palasetin kysynnän.
Vuonna 1977 Vaasan Höyrymylly osti Trestonin kokonaan itselleen. Treston erikoistui kuluttajatuotteiden ohella aluksi varastokalusteisiin ja laajeni sitten muihinkin teollisuuskalusteisiin, joihin on nykyisin täysin keskittynyt.
Vuonna 2011 Trestonin osake-enemmistön osti pääomasijoitusyhtiö Sentica Partners Oy.
Halichoeres
Haliocheres on huulikalojen (Labridae) heimoon kuuluva kalasuku. Eduard Rüppell kuvasi suvun tieteelle vuonna 1835.
Useimmat tähän sukuun kuuluvat lajit ovat aikuisina 12–15 cm pitkiä. Tätä pidemmiksi kasvavat ruutuhuulikala (Haliocheres hortulanus), joka voi saavuttaa 25 senttimetrin pituuden sekä Haliocheres podostigma ja Haliocheres chloropterus, jotka voivat olla noin 18 cm:n mittaisia. Ne ovat nuorina muodoltan puikkomaisia, mutta kalan ikääntyessä sen vartalo muodostuu korkeammaksi. Monien lajien pää ja kiduskannet poikkeavat väriltään vartalosta, ja ovat usein kuviollisia. Väriero on voimakkaampi koirailla kuin naarailla, ja muuttuu selkeämmäksi kalan saavuttaessa sukukypsyyden.
Lajeista kolme neljäsosaa elää Indopasifisella merialueella, ja noin 20 lajia Tyynenmeren itäosassa ja Atlantilla. Muutamien lajien levinneisyysalue on pieni, kuten Haliocheres marginatus -lajin, joka elää vain Punaisellamerellä ja Arabianmerellä.
Haliocheres-suvun huulikalat liikkuvat päiväsaikaan pitkin koralliriutan pintaa etsimässä pieniä selkärangattomia syötäväksi. Yöksi ne kaivautuvat hiekkaan, samoin silloin kun ne ovat peloissaan.
Lajit
FishBasen mukaan sukuun kuuluuvat seuraavat 80 lajia:
Jyrki Iivonen
Iivonen väitteli valtiotieteen tohtoriksi 1990. Hän on toiminut Tampereen yliopiston valtio-opin dosenttina vuodesta 1991 alkaen ja Helsingin yliopiston yleisen valtio-opin (kansainvälinen politiikka) dosenttina vuodesta 1996 alkaen.
Iivonen oli 1980-luvulla ja 1990-luvun alussa tutkijana Tampereen yliopiston politiikan tutkimuksen laitoksella ja Ulkopoliittisessa instituutissa. Hän työskenteli vuodesta 1994 alkaen eri tehtävissä ulkoasiainhallinnossa ja puolustusministeriössä. Iivonen toimi viimeksi ennen eläkkeelle jäämistään puolustusministeriön viestintäjohtajana vuosina 2002–2013.
Ura
Iivonen kirjoitti ylioppilaaksi 1969 ja valmistui yhteiskuntatieteiden kandidaatiksi 1973 sekä yhteiskuntatieteiden lisensiaatiksi 1982 Tampereen yliopistossa. Valtiotieteen tohtoriksi hän väitteli 1990 Helsingin yliopistossa ja suoritti 1986 tutkimustyötä Lontoon yliopistossa.
Työuransa Iivonen aloitti Tampereen yliopiston tutkijana 1973–1975, vuodet 1979–1982 hän toimi viransijaisena assistenttina ja 1982 viransijaisena lehtorina. Tampereen yliopiston viransijaisena apulaisprofessorina hän työskenteli 1983 ja valtio-opin dosenttina vuodesta 1991 lähtien. Tilastokeskuksen yliaktuaarina Iivonen oli 1975–1978, Suomen akatemian tutkijana 1984–1986 ja Ulkopoliittisen instituutin erikoistutkijana 1987–1994. Puolustusministeriön väliaikaisena neuvottelevana virkamiehenä hän työskenteli 1994–1996 ja siirtyi sitten vuosiksi 1996–2000 Suomen suurlähetystöön Washingtoniin poliittisista ja sotilasasioista vastaavaksi ministerineuvokseksi. Yhdysvalloista hän palasi Suomeen toimiakseen puolustusministeriön neuvottelevana virkamiehenä 2000–2001 ja siirtyi sitten puolustusministeriön viestintäjohtajaksi vuosiksi 2002–2013.
Päätyönsä ohella Iivonen on toiminut kolumnistina Turun Sanomissa 1986–1996, Ruotuväki-lehdessä 1996–1998, Pohjalaisessa 2006–2014 ja Kalevassa 2013–2016. Päätoimittajana hän on ollut Ulkopolitiikka-lehdessä 1990–1994 ja Maanpuolustus-lehdessä 2007–2013.
Fritz Wepper
Fritz Wepper (s. 17. elokuuta 1941 München, Saksa) on saksalainen televisionäyttelijä.
Wepperin tunnetuimpia rooleja on rikostarkastaja Harry Klein rikossarjassa Derrick, jota hän esitti koko sarjan ajan vuodesta 1974 vuoteen 1998. Ennen siirtymistään Derrickiin vuonna 1974 Wepper esitti samaa hahmoa poliisisarjassa Kommissaari. Kommissaarissa Harry Kleinin roolin tilalle tuli hänen veljensä, roolihahmo Erwin Klein, jota näytteli Wepperin nuorempi veli Elmar Wepper.
Wepper näyttelee myös vuoden 1972 musikaalielokuvassa Cabaret.
Fritz Wepper on ollut vuodesta 1979 naimisissa Angela von Hohenzollernin kanssa. Myös heidän tyttärensä Sophie (s. 1981) on näyttelijä.
Neljännen liittokunnan sota
Neljännen liittokunnan sota oli Ranskan keisari Napoleonin sota neljättä liittokuntaa vastaan vuosina 1806–1807. Neljäs liittokunta oli Britannian, Preussin, Saksin, Ruotsin ja Venäjän sotilasliitto.
Liittokunta
Napoleonin-vastainen kolmannen liittokunnan sota oli juuri päättynyt vuonna 1806, kun sodan ulkopuolella pysytellyt Preussi katkaisi alkusyksyllä 1806 suhteensa Ranskaan ja alkoi valmistella uutta sotaa. Britannia oli mielellään mukana liittokunnan perustamisessa, sillä se oli jo vuosien ajan ollut sotatilassa Ranskaa vastaan. Liitto rakennettiin siten, että Britannia antoi apurahoja eli rahoitti muidenkin maiden sotaretkiä. Preussin päätöksen taustana oli Napoleonin antama petollinen lupaus Hannoverin antamisesta Preussille ja Reinin liiton muodostaminen.
Napoleon uskoi, että Englannin talous olisi heikko ja se voitaisiin suistaa talouskriisiin. Tämän vuoksi Ranska pyrki pakottamaan kaikki Euroopan valtiot mannermaasulkemukseen eli kauppasaartoon Britanniaa vastaan. Valtioita pakotettiin siihen uhkauksilla ja voimakeinoilla. Napoleonin marraskuussa 1806 antama Berliinin päätös sisälsi vaatimuksen, että kaikki kaupankäynti ja yhteydenpito brittien kanssa on kielletty. Syksyllä 1807 sitä täydennettiin Milanon päätöksillä, joiden mukaan kaikki Britannian turvalupaa käyttävät laivat otetaan sotasaaliiksi.
Sotatapahtumat
Napoleon ei aikaillut, vaan ylitti 8. lokakuuta 1806 Saksin rajan 200 000-miehisen armeijansa voimin. Päävihollinen oli Preussi. Viikkoa myöhemmin Preussia vastaan käyty Jenan–Auerstedtin taistelu päättyi Napoleonin ylivoimaiseen voittoon. Tämän jälkeen Preussin linnoitukset antautuivat yksi toisensa jälkeen: Magdeburgin vahva linnoitus antautui pienelle ranskalaisryhmälle ja viimeisenä lokakuun lopussa Lyypekki. Napoleon eteni itään ja saapui Varsovaan vielä ennen vuodenvaihdetta. Helmikuussa 1807 Ranskan ja Venäjän joukot kävivät verisen mutta ratkaisemattoman taistelun Eylaussa (nyk. Bagrationovsk). Napoleon sai kuitenkin 14. kesäkuuta suuren voiton Friedlandissa (nyk. Pravdinsk), ja sota oli ratkennut.
Tilsitin sopimus
Napoleon solmi heinäkuun alussa Tilsitissä aselevon sekä Venäjän että Preussin kanssa. Venäjä suostui liittymään Britannian-vastaiseen mannermaasulkemukseen. Tämä Tilsitin sopimus päätti neljännen liittokunnan sodan.
James Caird
pienoiskuva|Sir James Key Caird pienoiskuva|Caird Park -puisto Dundeessa on saanut nimensä James Cairdin mukaan. James Key Caird (1837-1916) oli skotlantilainen hampputehtailija, joka rahoitti Ernest Shackletonin Endurance-tutkimusmatkan Etelämantereelle. Cairdin avustus oli 24 000 puntaa, ja hän oli matkan toinen tärkeä avustaja Britannian hallituksen lisäksi.
Cairdin mukaan nimettiin retken pelastusvene, jolla Shackleton ja viisi muuta retkikunnan jäsentä purjehtivat 1 300 kilometrin matkan Elefanttisaarelta Etelä-Georgian saarelle hakemaan apua. Caird oli myös filantrooppi, joka tuki kotikaupunkinsa Dundeen useita rakennusprojekteja.
Viljo Halmeenmäki
Viljo Evald Halmeenmäki (sukunimi aik. Sjöstedt; 26. tammikuuta 1897 Tervola – 6. elokuuta 1971 Hämeenlinna) oli suomalainen toimittaja ja lastenkirjailija.
Mark St. John
Mark Leslie Norton, tunnettu paremmin taiteilijanimeltään Mark St. John, (7. helmikuuta 1956, Los Angeles, Kalifornia, Yhdysvallat – 5. huhtikuuta 2007 Anaheim, Kalifornia, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen muusikko ja lauluntekijä, joka muistetaan parhaiten urastaan rock-yhtye Kissin lyhytaikaisena kitaristina. Hän liittyi yhtyeseen vuoden 1984 huhtikuussa korvaten yhtyeestä erotetun Vinnie Vincentin ja soitti vuoden 1984 Kiss-albumilla Animalize. Hän sairastui pian yhtyeeseen liityttyään niveltulehdukseen ja Reiterin tautiin, ja joutui jättämään yhtyeen vuoden 1984 joulukuussa.
Vuonna 1985 St. John perusti laulaja David Donaton kanssa White Tiger -yhtyeen, joka julkaisi vuonna 1986 ainoan albuminsa White Tiger. Hän työskenteli omien yhtyeprojektiensa ohella myös sessiomuusikkona ja kitaransoiton opettajana. Vuonna 1999 hänen perustamansa Mark St. John Project julkaisi omaa nimeään kantaneen EP-levyn, ja vuonna 2003 hän julkaisi instrumentaalikappaleista koostuneen sooloalbuminsa Magic Bullet Theory.
St. John menehtyi 51-vuotiaana vuonna 2007 aivoverenvuotoon. Hän oli kamppaillut päihderiippuvuutensa kanssa jo joitain vuosia ennen kuolemaansa. St. John haudattiin Los Angelesin piirikunnan Rose Hills Memorial Parkin hautausmaalle Whittierin kaupunkiin. Vuoden 2006 syyskuussa St. John istui kahden viikon vankeustuomion ajan vankilassa jäätyään kiinni huumausainetarvikkeiden hallussapidosta ja yritettyään hävittää todistusaineistoa. Vankilatuomionsa aikana muut vangit pahoinpitelivät hänet erittäin vakavasti ja väkivaltaisesti, minkä on arveltu vaikuttaneen hänen ennenaikaiseen kuolemaansa.
Kiss (1984)
Kertomansa mukaan Norton ei ollut ennen Kissiin liittymistään yhtyeen fani, eikä hän ollut koskaan omistanut yhtään yhtyeen albumia. Saadessaan kutsun yhtyeen koesoittoihin vuonna 1984 hän työskenteli vielä soitonopettajana musiikkiliikkeessä. Kiss tarvitsi korvaajan aiemmin samana vuonna yhtyeestä erotetun Vinnie Vincentin tilalle. Kertomansa mukaan Norton ei valmistautunut koesoittoihin lainkaan, eikä hänellä ”ollut mitään käsitystä siitä, miltä bändi kuulosti.” Koesoitoissa hän soitti yhdessä muun yhtyeen kanssa country-version Led Zeppelinin kappaleesta ”Stairway to Heaven”, ja lähinnä vain jutteli muiden jäsenten kanssa. Norton ei alun perin ollut muun yhtyeen ykkösvalinta uudeksi kitaristiksi ja tämä oli jo valmis matkustamaan takaisin Hollywoodiin, kunnes yllättäen sai toisen kutsun saapua soittamaan yhtyeen kanssa. Toisen soittosession seurauksena hän sai paikan yhtyeestä vuoden 1984 huhtikuussa, ja otti käyttöönsä taiteilijanimen Mark St. John. Hän soitti Kississä yhtyeen niin kutsutulla maskittomalla aikakaudella, jolloin Kiss esiintyi ilman näyttäviä kasvomeikkejään ja esiintymisasujaan. Tämän johdosta St. Johnilla ei yhtyeessä ollessaan ollut lavahahmoa, kuten hänen edeltäjillään ja muilla yhtyeen jäsenillä oli ollut.
Teknisesti taitavana ja vikkeläsormisena kitaristina tunnettu St. John levytti Kissin kanssa studioalbumin Animalize. Yhtyeen laulaja-kitaristi Paul Stanleyn mukaan St. Johnin kanssa työskentely osoittautui Animalizen levyttämisen aikana haasteelliseksi. St. John ei teknisestä taitavuudestaan huolimatta osannut Stanleyn mukaan usein ”vetää samaa juttua kahta kertaa peräkkäin”, mikä vaikeutti erityisesti albumin kappaleiden kitarasoolojen tekemistä. Stanleyn mukaan osa kitarasooloista laulettiin St. Johnille malliksi, ja hän myös äänitti itse pieniä pätkiä albumin kitarasooloista. Lisäksi tuolloin vielä sessiomuusikkona vaikuttanut Bruce Kulick soitti St. Johnin sijaan albumin kappaleissa ”Lonely is the Hunter” ja ”Murder in High Heels”. Oman osuutensa Animalizen kappaleista St. John äänitti valmiiksi kahdessa viikossa. Hän kertoi myöhemmin olleensa turhautunut yhtyeen poistettua hänen kehittämiään kitaraosuuksia albumilta, kun hänen tehtäväkseen Animalizella oli hänen kertomansa mukaan jäänyt muutamien komppikitararaitojen tuplaaminen, kitarastemmojen lisääminen ja soolojen soittaminen. Vuoden 1984 syyskuussa julkaistu Animalize sai niin fanien kuin kriitikoidenkin keskuudessa suurimmaksi osaksi positiivisen vastaanoton, ja albumi saavutti Yhdysvalloissa platinalevyrajan. St. John esiintyi myös Animalizen ensimmäisenä singlenä julkaistun kappaleen ”Heaven’s on Fire” musiikkivideolla.
Kun Kissin oli määrä aloittaa Animalize-albumia seurannut maailmankiertue Animalize World Tour, sairastui St. John niveltulehdukseen ja Reiterin tautiin. Kiertueesta muodostuikin St. Johnin osalta hyvin rikkonainen, ja hän soitti vain muutamissa yhtyeen konserteissa. Kiss hankki hänen tilalleen jo Animalizella soittaneen Bruce Kulickin, joka soitti valtaosan kiertueen konserteista. St. Johnin terveydellinen tila ei enää kohentunut, joten yhtye ja St. John päättivät yhteisesti, että St. Johnin olisi viisainta jättää yhtye. Hän erosi Kissistä vuoden 1984 joulukuussa. St. Johnin mukaan hänen eronsa yhtyeestä ”sujui ystävällisissä merkeissä” ja johtui pelkästään hänen sairaudestaan. Hänen paikkansa yhtyeessä täytti kiertueen konserteissa ansioitunut Bruce Kulick, joka lyhytaikaisiksi kiinnityksiksi osoittautuneista Vinnie Vincentistä ja St. Johnista poiketen jäi yhtyeen kitaristiksi yli vuosikymmenen ajaksi.
White Tiger (1985–1988)
Vuoden 1985 tammikuussa St. John alkoi hiljalleen tehdä paluuta musiikin pariin. Hän alkoi soittaa ja työstää demoja yhdessä laulaja David Donaton ja rumpali Barry Brandtin kanssa. St. John ja Donato perustivat pian yhdessä White Tiger -yhtyeen, jonka kokoonpanon täydensivät lopulta rumpali Brian James Fox ja basisti Michael Norton, St. Johnin nuorempi veli. Kokoonpano julkaisi vuonna 1986 omaa nimeään kantaneen albumin White Tiger, jonka St. John myös tuotti. Albumin kappalemateriaalin hän oli kirjoittanut kahdestaan Donaton kanssa. Albumin julkaisi indie-levymerkki E.M.C. Records, ja se myi vähän mainostetuksi inide-albumiksi hyvin, noin 50 000 kappaletta. Albumista julkaistiin vuonna 2000 CD-painos. White Tigerin tarkoitus oli vuonna 1988 levyttää toinen studioalbumi St. Johnin ja Donaton työstämien kappaleiden pohjalta, mutta yhtye hajosi ennen albumin valmistumista.
Jari Puhakka
thumb|Jari Puhakka. Jari Jouko Juhani Puhakka (s. 16. kesäkuuta 1965) toimii kapellimestarina ja sovittajana eri TV-produktioissa sekä useissa viihdekonserteissa. Suuren yleisön tietoisuuteen hän nousi viimeistään BumtsiBum!-ohjelman kapellimestarina.
Mark St. John
Musiikillisen uran jälkipuoli
Vuonna 1989 St. John esiintyi kitaristina David Hasselhoffin kappaleen ”Is Everybody Happy” musiikkivideolla. Hänen on myös epäilty soittaneen sessiomuusikkona Hasselhoffin vuoden 1989 albumilla Looking for Freedom, mutta hänen mahdollista panostaan albumille ei ole vahvistettu. St. John vieraili myös kristillistä rockia soittaneen kitaristi Ken Tamplinin albumilla An Axe to Grind vuonna 1990. Hän myös perusti lyhytikäiseksi jääneen kokoonpanon The Keep, jossa soitti myös Kissin alkuperäinen rumpali Peter Criss. St. Johnin ja Crissin lisäksi yhtyeessä vaikuttivat St. Johnin veli Michael Norton basistina ja laulaja Michael McDonald. The Keep julkaisi St. Johnin ja Crissin säveltämistä kappaleista koostuneen demon ja teki myös yhden keikan vuoden 1990 toukokuussa. Yhtye lähetteli demoaan eri levy-yhtiöihin, mutta ei onnistunut saamaan levytyssopimusta.
Jari Puhakka
Puhakka aloitti uransa soittaen eri artistien – kuten Kirkan (1984–86) ja Paula Koivuniemen (1986–88) – taustaorkestereissa.
Hän soitti Boulevard-yhtyeessä, joka edusti Suomea vuoden 1988 Euroviisuissa.
Mark St. John
Musiikillisen uran jälkipuoli
Vuonna 1999 St. John julkaisi perustamansa Mark St. John Project -kokoonpanon kanssa viisi kappaletta sisältäneen EP-levyn Mark St. John Project. Kolme albumin viidestä kappaleesta oli peräisin The Keep -yhtyeen ajalta. EP:n julkaisi levy-yhtiö Loch Ness Monster Records, ja sitä painettiin 5 000 kappaletta. Vuonna 2003 osa EP:n kappaleista päätyi uudelleen levytettyinä versioina St. Johnin instrumentaalikappaleista koostuneelle sooloalbumille Magic Bullet Theory, jonka julkaisi EP:n tavoin Loch Ness Monster Records.
Jari Puhakka
Vuonna 1990 Puhakka jäi freelance-muusikoksi ja tuolloin myös äänilevytuotanto astui kuvaan mukaan. Hän on toiminut kapellimestarina ja sovittajana lukuisissa eri artistien levytyksissä 1990-luvulta alkaen sekä tuottanut albumeja muun muassa Eija Kantolalle, Joel Hallikaiselle, Kake Randelinille ja Kari Tapiolle.
Mark St. John
Musiikillisen uran jälkipuoli
Musiikillisen uransa viimeisinä vuosina St. John vieraili Kiss Expo -fanitapahtumissa usein yhdessä Bruce Kulickin kanssa jakamassa nimikirjoituksia ja tapaamassa Kiss-faneja.
Jari Puhakka
Yksityiselämä
Puhakka on asunut Vantaan Metsolassa, mutta päätti vuonna 2012 muuttaa Keski-Suomeen. Puhakka avioitui tammikuussa 2016 Thaimaassa iskelmälaulaja ja Tangomarkkinoiltakin tutun Kaija Lustilan kanssa. Pari ehti seurustella ennen liiton solmimista kuutisen vuotta ja he kihlautuivat vuonna 2012. Lokakuussa 2012 Puhakka tuomittiin Helsingin käräjäoikeudessa Lustilan pahoinpitelystä.
Näyttelijä Johanna Puhakka on Jari Puhakan tytär.
Mark St. John
Vuoden 2006 vankilatuomio ja kuolema
St. Johnin tyttöystävä kuvaili, että pahoinpitelyn seurauksena St. John oli muuttunut ulkonäöltään lähes tunnistamattomaksi. Hän kärsi vankilatuomionsa jälkeen usein rajusta päänsärystä ja muista fyysisistä kivuista, joiden hän oli kertonut olevan seurausta vankilassa tapahtuneesta pahoinpitelystä. Koska St. Johnilla ei ollut sairausvakuutusta, hän ei kyennyt hakeutumaan lääkäriin vaivojensa vuoksi.
Lähipiirin mukaan vankilasta vapautumisensa jälkeen St. John ei koskaan puhunut tuomionsa aikana kokemistaan tapahtumista, ja hän kamppaili yhä enemmän päihdeongelmansa kanssa. Hän tiettävästi työskenteli pienipalkkaisissa töissä esimerkiksi nurmenleikkaajana ja remonttimiehenä sekä myi vanhoja esiintymisasujaan ja instrumenttejaan saadakseen rahaa huumeisiin. Julkisuudessa hän ei esiintynyt enää viimeisinä vuosinaan lainkaan.
St. John menehtyi 51-vuotiaana 5. huhtikuuta 2007 aivoverenvuotoon. Viralliseksi kuolinsyyksi tulkittiin huumeiden yliannostuksesta aiheutunut aivoverenvuoto. Viimeinen St. Johnin elossa nähnyt henkilö oli hänen tyttöystävänsä, joka oli hänen seurassaan tämän kuolemaa edeltäneenä iltana ja on kieltänyt väitteen huumeidenkäytöstä. St. Johnin lähipiirin ja omaisten mukaan hänen ennenaikainen kuolemansa oli seurausta vuoden 2006 syyskuun vankilatuomion aikana tapahtuneesta pahoinpitelystä.
Giurgiu (piirikunta)
Giurgiu on piirikunta Romanian Munteniassa. Piirikunnan pääkaupunki on Giurgiu. Sen pinta-ala on 3 526 km² ja siellä on noin 278 425 asukasta (vuonna 2014).
Maantiede
Piirikunnan pinta-ala on yhteensä 3 526 km². Eteläosan rajan Bulgarian kanssa muodostaa Tonava.
Giurgiun piirikunta rajautuu idässä Călăraşin piirikuntaan, lännessä Teleormanin piirikuntaan, pohjoisessa Ilfovin ja Dâmboviţan piirikuntiin sekä etelässä Bulgarian Rusen ja Silistran alueisiin.
Väestö
Vuoden 2011 väestönlaskennan mukaan piirikunnassa oli 265 494 asukasta ja sen väestötiheys oli 84 asukasta neliökilometrillä.
Piirikunnan asukkaista romanialaisia on 96 %, romaneja 3,5 %.
Pop & Jazz konservatorio Lappia
Pop & Jazz konservatorio Lappia on Torniossa sijaitseva musiikkialan ammatillista koulutusta antava oppilaitos, jossa voi opiskella muusikon tai musiikkiteknologin ammattiin. Opinnot suuntautuvat rytmimusiikkiin. Hallinnollisesti Konservatorio kuuluu Ammattiopisto Lappiaan.
Hanty-Mansijsk
Hanty-Mansijskin ilmasto on mantereinen, ja sitä kuvaa pitkä, ankara talvi. Tammikuun keskilämpötila on −18 – −23 °C, ja heinäkuun 16–19 celsiusastetta. Sadetta saadaan keskimäärin noin 500 mm vuodessa.
Historia
thumb|left|upright=0.7|Jugran valtionyliopisto Hanty-Mansijskissa. left|thumb|upright=0.7|Irtyšin yli rakennettua siltaa juhlistava postimerkki. left|thumb|upright=0.7|Hanty-Mansijskin yhdistetty linja-autoasema ja jokiliikenteen matkustajaterminaali. left|thumb|upright=0.7|Kansallisen Luonto ja ihminen -museon rakennus. thumb|Hanty-Mansijskin jääkiekko- ja monitoimihalli Jugra-areena. thumb|Hanty-Mansijskin ampumahiihtokeskus. Kaupungin paikalla oli aikoinaan Samarovo-niminen linnoitettu ostjakkikylä, josta on historiallinen maininta vuodelta 1582. Kasakkapäällikkö Jermak valloitti kesällä 1582 Irtyšin varrella sijainneen Kašlykin (Sibir) kaupungin ja Stroganovien kauppiassuvun toimeksiannosta hyökkäsi talvella 1583 pohjoisemmaksi Siperian kaanikuntaan. Hän lähetti kasakkaosaston pohjoiseen kohti joen alajuoksua. Ohitettuaan Irtyšin sivujokien Kondan ja Pelymin vogulien maat kasakkajoukko kohtasi Samarovon asutuksen suojamuurit. Kasakkojen talvinen hyökkäys yllätti ostjakkiasukkaat, ja heidän johtajansa, arvostettu ruhtinas Samar, kuoli. Samarovolaiset antautuivat.
Tsaari Mikael Romanovin käskystä paikalle perustettiin vuonna 1637 kauppapaikka (Samarovski Jam). Vuonna 1708 paikkakunta liitettiin osaksi Pietari Suuren perustamaa Siperian kuvernementtia.
Asema hallinnollisena keskuksena sai alkunsa, kun vuonna 1930 paikalle perustettiin Ostjakkien ja vogulien kansallisen piirikunnan keskukseksi Ostjako-Vogulsk-niminen työläisasutus. Nykyisen nimensä se sai 1940. Vuonna 1950 siihen liitettiin silloinen naapurikylä Samarovo, ja asutuksesta tuli kaupunki.
Liikenne
Kaupunki sijaitsee Obin sivuhaaran Irtyš suulla. Joet ovat yhä tärkeä piirikunnan liikenneväylä. Kaupungissa on keskeinen matkustajasatama ja useita tavaraliikenteen laitureita. Kaupunkiin johtaa maantie Pyt-Jahin kautta Tobolskista. Rautatieyhteyttä ei ole; lähin rautatieasema on idässä Pyt-Jahissa noin 250 kilometrin päässä. Vuonna 2004 Hanty-Mansijskin kohdalle valmistui Irtyšin ylittävä 1 315,9 metriä pitkä silta. Kaupungista on tieyhteys myös länteen Njaganiin, josta voi jatkaa maanteitse miljoonakaupunki Jekaterinburgiin. Hanty-Mansijskin lentoasema kuuluu piirikunnan keskeisimpiin lentokenttiin.
Vuonna 2008 hyväksytyn Venäjän rautateiden pitkänajan strategiaohjelman mukaan uusi, yhteiskunnallisesti tärkeänä pidetty rautatieyhteys Hanty-Mansijskiin pyritään rakentamaan aikavälillä 2016–2030 kaakosta, Neftejuganskin piirin Salymin rautatieasemalta lähtien.
Kulttuuri ja koulutus
Kaupungin nähtävyyksiin kuuluvat muun muassa Geologia-, öljy- ja kaasumuseo, kansallinen museokeskus Luonto ja ihminen (eli Ihmisen ja luonnon museo) sekä hantien ja mansien perinteitä esittelevä kansantieteellinen ulkoilmamuseoalue Torum Maa.
Korkea-asteen opetusta antaa Hanty-Mansijskissa toimiva Jugran valtionyliopisto.
Luettelo pikkuplaneetoista: 171001–172000
Tämä on luettelo Aurinkokunnan numeroiduista pikkuplaneetoista numerojärjestyksessä alkaen 171001:stä ja päättyen 172000:een. Kokonaisen luettelon löytää katsomalla Luettelo pikkuplaneetoista.
Hanty-Mansijsk
Kulttuuri ja koulutus
Kaupungin eteläosassa on näköalapaikka Irtyš-joelle, ja tällä Samorovon mäellä on korkea, osin lasinen muistomerkki.
Urheilu
Merkittävimpiä urheilusuorituspaikkoja Hanty-Mansijskissa ovat pari kilometriä ydinkeskustan eteläpuolella sijaitsevat yleisurheiluareena Jugra-atletiks, ampumahiihtokeskus ja Jugra-jäähalli. Kaupungin jääkiekkojoukkue Jugra pelaa Venäjän toiseksi korkeimmalla sarjatasolla, VHL:ssä. Ampumahiihtäjä Svetlana Sleptsova on syntynyt ja varttunut Hanty-Mansijskissa.
Hanty-Mansijskissa käydään ampumahiihdon maailmancupin osakilpailuja, ja siellä on järjestetty lajin MM-kilpailut vuosina 2003 ja 2011.
Voltas
Voltas oli joensuulainen, englanniksi laulava pop-rockyhtye. Yhtye on levyttänyt yhden albumin ja neljä ep-levyä. Julkaisijana on toiminut lahtelainen Levy-yhtiö. Yhtye toimi aktiivisena vuosina 2004-2008
Hanty-Mansijsk
Urheilu
Kaupungissa pelattiin vuoden 2010 shakkiolympialaiset sekä shakin maailmancup vuosina 2005 ja 2007.
George Ogăraru
George Ogăraru (s. 3. helmikuuta 1980 Bukarest) on romanialainen jalkapalloilija, joka pelaa sveitsiläisessä Sionissa.
Ogărarun kasvattajaseura on Steaua Bukarest, jonka edustusjoukkueessa hän pelasi vuosina 1998–2000 ja uudelleen 2002–2006. Väliaikana hän kävi pelaamassa lainalla Reșițassa ja Oțelul Galațissa. Vuonna 2005 hän debytoi Romanian maajoukkueessa. Vuonna 2006 Ogăraru siirtyi kuudella miljoonalla Yhdysvaltain dollarilla alankomaalaiseen Ajaxiin ja neljä vuotta myöhemmin Sioniin.
Shinagawa
Shinagawa on yksi Japanin pääkaupungin Tokion erillisalueista. Se sijaitsee kaupungin eteläosassa Tokionlahden rannalla Tokion keisarillisen palatsin eteläpuolella ja rajautuu Kōtōn, Meguron, Minaton, Ōtan ja Shibuyan erillisalueisiin. Shinagawassa on 385 702 asukasta (vuonna 2017) ja sen pinta-ala on 22,84 neliökilometriä.
Aluejako
Shinagawan erillisalueella on 27 kaupunginosaa, jotka jakautuvat yhteensä 130 osa-alueeseen. Yhteen kaupunginosaan kuuluu yhdestä kahdeksaan osa-aluetta.
Kaupunkikuva ja nähtävyydet
Suuri osa Shinagawan itäosasta sijaitsee täyttömaalla, länsiosan korkeammalle kohoava alue muodostuu Musashinon kukkuloloiden reunamista. Vaikka suuri Shinagawan rautatieasema sijaitseekin Minaton alueella, se palvelee myös Shinagawaa. Suuri hotellikeskittymä aseman ympärillä muistuttaa Shinagawan roolista Edo-kaudella ensimmäisenä postiasemana, jonka matkailija saavutti lähdettyään Edosta kohti Kiotoa.
Keski-Amerikan liittotasavalta
Keski-Amerikan liittotasavalta oli viidestä nykyisestä Keski-Amerikan valtiosta, Costa Ricasta, El Salvadorista, Guatemalasta, Hondurasista ja Nicaraguasta muodostettu liittovaltio, joka itsenäistyi Meksikosta vuonna 1823 ja hajosi sisäisiin kiistoihinsa vuonna 1839.
Tausta
thumb|vasen|Manuel José Arce|alt= Espanjan siirtomaavallan aikana Keski-Amerikkaa hallitsi Méxicon kaupungista käsin hallinnut espanjalainen varakuningas. Keski-Amerikan nykyiset valtiot olivat osa Guatemalan kenraalikapteenikuntaa ja valtiot olivat sen alaisia intendentuureja. Tuolloin siihen kuului myös Chiapas, joka liittyi myöhemmin Meksikoon. Meksiko itsenäistyi vuonna 1821 ja sen esimerkin mukaisesti myös Keski-Amerikassa annettiin itsenäisyysjulistus 15. syyskuuta 1821. Monissa alueen eri kaupungeissa annettiin toisaalta myös muita itsenäisyysjulistuksia. Meksikoa hallinnut Agustín de Iturbide yritti kuitenkin saada aluetta liittymään Meksikoon. Esimerkiksi Chiapas liittyi Meksikoon ja tammikuussa 1822 kenraalikapteenikuntaa hallinnut konservatiivinen itsenäisyysjuntta päätyi myös Meksikoon liittymisen kannalle. Konservatiivit olivat vahvoilla Guatemalassa, mutta liberaalit alueen muissa osissa vastustivat liitosta. Iturbiden jouduttua maanpakoon maaliskuussa 1823 myös Meksikon ja Keski-Amerikan liitto luhistui.
Kapinoita ja sisällissotia
thumb|[[Francisco Morazán|alt=]] Liittotasavallan perustuslaki ei estänyt sen eri provinssien keskinäisiä ristiriitoja. Provinssien voimasuhteet olivat epäsuhtaiset. Liittotasavallan väestöstä yli puolet asui Guatemalassa, jonka pääkaupunki Guatemalan kauppiaat hallitsivat liittotasavallan ulkomaankauppaa. Presidentin kanssa riitaantuneet liberaalit aloittivat vuoden 1826 lopussa kapinan El Salvadorissa ja pian muut provinssit kääntyivät kapinallisten puolelle liittotasavallan keskushallintoa vastaan. Presidentti tukeutui puolestaan konservatiiveihin ja kirkkoon. Liittotasavallan sisällissota kesti kaksi vuotta, kunnes hondurasilaisen kapinalliskenraali Francisco Morazánin johtamat joukot valtasivat lopulta pääkaupunki Guatemalan vuonna 1829.
Guatemalassa Morazán kutsui kongressin jälleen koolle ja uudeksi presidentiksi valittiin Pedro Molina. Morazán säilytti kuitenkin todellisen vallan itsellään. Valtaan päästyään liberaalit karkottivat konservatiivijohtajia sekä takavarikoivat kirkon omaisuutta. Morazán valittiin presidentiksi vuonna 1830 ja virassaan hän yritti vahvistaa keskushallintoa, uudistaa koulutusta ja taloutta sekä tukea siirtolaisuutta Euroopasta. Liittotasavallan pääkaupunki siirrettiin San Salvadoriin vuonna 1834. Konservatiivit vastustivat uutta talouspolitiikkaa ja kirkko uskonvapautta ja käyttöön otettua siviiliavioliittoa. Intiaanit vastustivat puolestaan siirtolaispolitiikkaa ja intiaanien vuonna 1831 käyttöönotettu henkilöverotus aiheutti kapinoita Guatemalassa ja El Salvadorissa. Intiaanien verotusta yritettiin uudistaa vuonna 1836, mutta yritys aiheutti jälleen uusia levottomuuksia Guatemalan intiaanien keskuudessa, jotka laajenivat vuonna 1837 suuremmaksi kapinaksi.
Rafael Carreran johtamat kapinalliset kärsivät aluksi tappioita keskushallinnon joukoille, mutta kapinaa ei onnistuttu tukahduttamaan. Vuoden 1838 helmikuussa kapinallisten onnistui jopa vallata Guatemalan kaupunki, josta he lähtivät vasta saatuaan suuret lunnaat. Keskushallinnon joukkojen ollessa sidottuna sotaan Carreran kapinallisia vastaan joukkoja ei riittänyt liittotasavallan muihin provinsseihin. Kun Morazán yritti vielä toukokuussa 1838 ottaa hallintaansa provinssien tullitulot, niiden mitta täyttyi. Lopulta kongressissa vietiin läpi laki, joka takasi provinsseille oikeuden ottaa käyttöön minkä tahansa hallitusmuodon. Liittovaltio alkoi hajota. Ensin itsenäistyi Nicaragua ja vain hieman myöhemmin Honduras ja Costa Rica.
Luhistuminen
thumb|Liittotasavallassa lyöty kolikko vuodelta 1835. Guatemalassa kapinalliset olivat vallanneet vuoden 1839 alussa jälleen koko maan ja Morazán hallussa oli enää El Salvador. Muilla alueilla vallassa olivat nyt konservatiivit ja Salvador jäi liberaalien ainoaksi tukikohdaksi. Helmikuussa 1839 Morazán hajotti liittovaltion kongressiin ja heinäkuussa hänestä tuli itsenäisen El Salvadorin johtaja. Muille provinsseille tämä ei riittänyt, vaan Morazánista haluttiin päästä eroon lopullisesti. Muiden provinssien keskenään liittoutuneet armeijat hyökkäsivät El Salvadoriin maaliskuussa 1840, jolloin Morazán pakeni Peruun. Vuonna 1842 Morazán yritti vielä perustaa liittovaltion uudelleen. Hän saapui Costa Ricaan, jossa hänen onnistui kukistaa Braulio Carrillonin johtama hallitus. Konservatiivien johtamat muut Keski-Amerikan valtiot liittoutuivat jälleen häntä vastaan ja he voittivat Morazánin kannattajat. Morazán jäi vangiksi ja teloitettiin. Teloituspäivää 15. syyskuuta 1842 pidetään Keski-Amerikan maiden itsenäisyyspäivänä.
Särkisalmi
thumb|Särkisalmea leipomon kohdalta kuutostielle päin. Särkisalmi on kylä Parikkalan kunnassa Etelä-Karjalan maakunnassa.
Historiaa
Särkisalmi sijaitsee valtatie 6:n ja valtatie 14:n risteyksen alueella, Parikkalan kuntakeskuksesta muutama kilometri Joensuuhun päin. Kylä on perinteinen kulkureittien risteyspaikka suuren järven kapeikossa, minkä merkkinä se on myös yksi Parikkalan seudun esihistoriallisista asuinpaikoista. Särkisalmi kuului aikoinaan Savikummun kylän alueeseen, josta 1750-luvulla erkani Mäntylahti omaksi kyläkseen. Salmen vastarannan eli Parikkalan keskustaajaman puoli taas oli Järvenpäätä. Mäntylahden tienoon salmen ranta muovautui kyläkunnaksi Simpelejärven laskujen yhteydessä, samalla tuli mahdolliseksi rakentaa silta Särkisaaren kautta salmen yli, perinteiset maantiereitit kiersivät järven joko etelä- tai pohjoispuolelta.
Salmen sillat
Särkisalmen ylittävä silta rakennettiin 1835, erityisesti Mäntylahden ja Järvenpään kyläläisten pyynnöstä, mutta myös Parikkalan kirkkoherran kannattamana ja osin rahoittamanakin. Kun 188-metrinen silta saatiin valmiiksi, Lemmikon lautta ja lauttatupa myytiin. Myrsky kuitenkin hajotti puisen sillan heti seuraavana vuonna, salmelle piti hankkia lautta ennen kuin uusi puinen silta valmistui. Se palveli parikymmentä vuotta, jonka jälkeen tehtiin kiviarkkuinen puukantinen silta. Syvään salmeen kerrotaan upotetun kaikki Järvenpään ja Mäntylahden kylien mailta irti saadut kivet, jotka vedätettiin tilaverojen mukaisesti. Kivensä toimittamatta jättäneet joutuivat maksamaan oman osansa rahana, josta muodostui siltarahasto.
Silta uusittiin vuonna 1913, sen rakensi rakennusmestari Otto Helenius insinööri Pulkkisen tekemän suunnitelman mukaisesti. Kunta ja urakoitsija riitelivät sillasta oikeudessa. Uusi silta oli vetosilta, joka voitiin avata vesiliikenteelle kauppias Vainion hallussa olleilla avaimilla. Maantieliikenne keskeytyi sillan avauksen yhteydessä puoleksi tunniksi. Kaarisilta salmen yli rakennettiin 1947, nykyinen kuutostien silta on ollut särkisalmelaisille ja ohikulkijoille tuttu 1960-luvulta saakka, rautatiesilta jo radan valmistumisesta lähtien.
Maanteiden risteys- ja asemapaikka
thumb|Valtateiden 6 ja 14 risteys Parikkalaan päin.
Vuonna 1835 valmistui myös maantie Koitsanlahdelta kirkolle ja edelleen Särkisalmen kautta Säämingin rajalle eli Puruveden suuntaan, sen linjauksesta tosin riideltiin Senaatissa saakka. Tie Särkisalmelta Kirjavalaan eli nykyisen kuutostien ja Joensuun suuntaan puolestaan valmistui vuosien 1842 ja 1844 välisenä aikana. Tästä tiestä oli vielä suurempi riita, pitäjänkokous vastusti sitä todeten teitä olevan jo 124 virstaa ja siltojakin 826 kyynärää, mutta maaherra määräsi tien tehtäväksi. Savikummun ja Rautalahden alueen neljä korkeaa mäkeä tekivät tien teon vaikeaksi.
Savonlinna-Elisenvaara -rautatietä puuhattiin 1889 alkaen, Parikkalan kuntakokous pyrki ”kaikilla luvallisilla keinoilla” saamaan radan kulkemaan pitäjänsä kautta. Rata tehtiin vuosien 1902 ja 1906 välisenä aikana. Parikkalan alueelle tulivat Elisenvaarasta päin Syväoron, Parikkalan ja Särkisalmen asemat sekä Tiviän pysäkki. Särkisalmelle alun perin tarkoitettu pysäkki muutettiin V luokan asemaksi, ja kun sen liikenne oli kesäisin Parikkalan asemaakin suurempi, se korotettiin pian IV luokan asemaksi. Ensimmäinen asemapäällikkö, vuoteen 1918 asti, oli Arvid Josef Arppe.
Yritys- ja yhdistystoiminnan juuria
Mäntylahden eli Särkisalmen Osuuskassa perustettiin 12. kesäkuuta 1908, sen ensimmäinen kassanhoitaja oli Heikki Sinkkonen. Särkisalmen Sahayhtiön kaksiraaminen saha oli perustettu jo vuotta aiemmin eli 1907. Vuonna 1908 26. tammikuuta oli perustettu myös Särkisalmen nuorisoseura, joka avasi kirjaston 1909, julkaisi seuralehteä ”Särkisalmen Sanomat” ja sai oman talon 1912 eli samana vuonna kuin Särkisalmen Osuusmeijeri perustettiin. Nuorisoseuran toimintaan kuuluivat myös oma torvisoittokunta, lukurengas ja iltamat. Parikkalan maamiesseurasta taas jakaantui 1919 muun muassa Mäntylahti-Särkisalmen seura. Osuusmeijerin kukoistuskausi alkoi Savo-Karjalan maitokunta –osuuskunnan perustamisesta 1957, huippumodernin meijerin vihkiäisiä kunnioittivat läsnäolollaan presidentti Urho Kekkonen ja rouva Sylvi Kekkonen 2. elokuuta 1961, seuraavana vuonna meijerissä työskenteli 61 henkilöä. Meijeri tuli tunnetuksi muun muassa juustoistaan, joiden valmistus kuitenkin päättyi Särkisalmella 1996. Jo 1970 itsenäinen osuuskunta oli sulautunut Savonlinnan Osuuskunta Tuotteeseen.
Tahvo Ahokkaalla oli kauppa Särkisalmella jo 1900-luvun alussa, sen omistajaksi tosin tuli Edvard Anttonen. Juho Laukkanen oli perustanut yksityisen kaupan jo viisi vuotta aiemmin. Matti Vainion ja J. Terävän Särkisalmelle 1902 perustamasta kaupasta taas tuli yksi seudun suurimmista, heillä oli myös nahkatehdas ja puutavaraliike. Liikemies Sipi Ahokkaalla oli Särkisalmella jo vuodesta 1896 harja- ja pensselitehdas, joka työllisti toistakymmentä henkilöä, mutta joutui sittemmin Elias Koistiselle siirryttyään vuonna 1909 vararikkoon. Artturi Heleniuksen perustamalla Särkisalmen Sahalla työskenteli 1917 yli 30 henkilöä, saha oli kaksiraaminen ja sitä käytti 72 hevosvoiman höyrykone.
Särkisalmi eilen ja tänään
upright|thumb|Särkisalmen meijeri kuutostien vieressä.
Särkisalmelaiset ovat eteläkarjalaisina värikkäitä ja omatoimisia henkilöitä, he ovat muun muassa keksineet elokuvakoneen, kehottaneet sillalla parveilevia kylän nuoria komennolla ”hajaantukaa taikka minä ammun”, paenneet poliisien käsiraudoista kyläsepän avulla, hoitaneet vaativia tienpitotöitä Särkisalmen TVH:n asemalta, nikkaroineet, suutaroineet ja räätälöineet, olleet koko seudun maalaritaidon kehittäjiä ja ylläpitäjiä, perustaneet leipomoita, kauppoja, sahoja ja myllyjä, nahkurinverstaita sekä vapaaehtoisen palokunnan 1946 ja Työväenyhdistyksen jo yli sata vuotta sitten 1907 eli samana vuonna kuin Mäntylahden kansakoulun, korjanneet autoja ja koneita, harjoittaneet hengellistä elämää Särkisalmen rukoushuoneella ja maallisempaa menoa kylän ravintoloissa ja baareissa sekä seuranneet läheltä rajavartioston toimintaa Simpelejärven Rajaniemessä vuodesta 1947 aina viime vuosiin saakka. Jo 1915 Särkisalmelle perustettu 100 asukkaan Parikkalan kunnalliskoti muutti sekin vasta 1990 kuntataajaman keskustaan valmistuneeseen uuteen Käskynkkään.
Maay
Maay (myös: Af Maay, Afmaay, Af-Maay Tiri, Af-May, Af-Maymay, Rahanween, Rahanweyn) kuuluu afroaasialaisten kielten itäkuušilaiseen haaraan, ja sitä kirjoitetaan latinalaisin kirjaimin. Sitä puhutaan lähinnä in Somaliassa ja sen naapurimaiden Etiopian ja Kenian niissä osissa, jotka rajoittuvat Somaliaan. Kielen puhujia sanotaan sab-somaleiksi. Kielen puhujien keskuspaikka on Baidoa.
Matti Lähitie
Matti Lähitie (s. 13. helmikuuta 1985 Pori) on suomalainen jalkapalloilija, joka edustaa Veikkausliigaan kaudella 2017 nousevaa JJK Jyväskylää. Hän on pelipaikaltaan puolustava keskikenttäpelaaja tai keskuspuolustaja.
Lähitie aloitti uransa FC Jazzissa ja kuului seuran kaikkien aikojen menestyksekkäimpään ikäluokkaan, joka voitti ensimmäisenä porilaisjoukkueena B-juniorien Suomen mestaruuden. Hänen ohellaan joukkueeseen kuuluivat muun muassa Hermanni Vuorinen, Samu Ruisniemi ja Toni Junnila. Vuonna 2002 Satakunnan parhaaksi poikajunioriksi valittu Lähitie edusti kasvattajaseuraansa, kunnes siirtyi talousvaikeuksien takia kuopatusta seurasta FC Lahteen.
Lähitie teki liigadebyyttinsä vuonna 2002. Hän kuului pitkään Suomen juniorimaajoukkueiden runkopelaajiin esiintyen 21 maaottelussa. Kesän 2006 Lähitie edusti Vaasan Palloseuraa. Jyväskylän Jalkapalloklubiin hän siirtyi lokakuussa vuonna 2006 aloitettuaan opiskelut Jyväskylän yliopiston liikunta- ja terveystieteellisessä tiedekunnassa. Seinäjoen Jalkapallokerhon riveihin Lähitie siirtyi kaudeksi 2011 ja pelasi siellä vuoteen 2014 asti. Kaudeksi 2015 Lähitie palasi JJK:hon ja toimii seurassa paitsi pelaajana myös juniorien valmennuspäällikkönä.
Sefirot
thumb|Elämän puu ja sen kymmenen sefiraa
Sefirot (, yks. סְפִירָה, sefira) on osa elämän puuta juutalaisessa mystiikassa eli kabbalassa. Elämän puu on eräänlainen kosmologia, tapa jäsentää maailmankaikkeutta. Sitä käytetään Jumalan ja luomisen ymmärtämiseen. Elämän puu koostuu kymmenestä sefirasta, jotka on yhdistetty 22 polulla. Sefirat kuvaavat jumaluuden eri emanaatioita ja ilmenemismuotoja. Elämän puu on kabbalan keskeinen symboli, joka kuvaa aistimaailman ja yliaistillisen todellisuuden yhteyttä sekä universumin rakennetta. Sefirot-järjestelmään liittyy  myös aineksia esimerkiksi astrologiasta ja enkeliopista.
Elämän puun kymmenen sefiraa hepreankielisine merkityksineen:
Adolf Aarno
thumb|280px|Adolf Aarnon [[Demoiselle Tampereella vuonna 1911.]] thumb|280px|Adolf Aarnon mukaan nimetty [[Klemm Kl 25 D VII R -lentokone.]] Karl Adolf Aarno (alkujaan Kalle Virtanen) (9. syyskuuta 1879 Tyrvää – 28. joulukuuta 1918 Tyrvää) oli suomalainen kuvanveistäjä, joka tunnetaan paremmin ensimmäisenä Suomessa lentämistä yrittäneenä suomalaisena. Hänen mukaansa on nimetty Aarnontie Sastamalassa.
Käytyään kansakoulun Adolf Aarno aloitti opinnot Jyväskylän seminaarissa ja valmistui kansakoulunopettajaksi vuonna 1902, mutta toimi opettajana Pirkkalassa vain yhden lukuvuoden.
Aarno kävi Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulun ja opiskeli kuvanveistoa ulkomailla, mm. Pariisissa. Sittemmin hän toimi piirustuksen ja laulun opettajana Tampereen oppikouluissa. Vuoden 1910 vaiheilla hän perusti Tampereelle kiviveistämön. Tämä yhtiön liiketoiminta vähensi Aarnon taiteellista tuotantoa. Hän ei enää osallistunut näyttelyihin, vaikka olikin saanut lahjakkuudestaan tunnustusta. Aarnon suunnittelemia hautamonumentteja on runsaasti eri puolilla Suomea.
Hän sai moottoripyöräharrastuksessaan onnettomuuden takia kalloonsa pysyvän ammottavan reiän, jonka peitti silkkiliinalla.
Aarno osti kauppias Sergei Nikolajeffin maahantuoman, kahdeksan kuukautta satamavarastossa Helsingissä lojuneen Demoiselle-lentokoneen alkuvuodesta 1911. Adolf Aarno suoritti sillä 20. huhtikuuta 1911 Tampereen Pyhäjärven jäältä lentoonlähtöyrityksen, joka päätyi sivutuulessa koneen kaartamiseen oikealle ja siiven ja oikean laskutelineen pyörän rikkoutumiseen ennen kuin lentokone irtosi edes kunnolla ilmaan. Myöhemmin, 8. maaliskuuta 1914 tapahtuneessa uudessa yrityksessä lentokone meni säpäleiksi. Jäällä häntä avustamassa ollut koulupoika Rainer Ahonius kirjoitti vuonna 1961 kirjan, jossa hän dokumentoi lentoyritykset ja Aarnon elämän laajemminkin.
Myöhemmin Adolf Aarno sairastui, palasi kotiseudulleen ja kuoli loppuvuonna 1918.
Vuonna 1961 Adolf Aarno sai huiman yrityksensä 50-vuotismuistopatsaan Tampereen Härmälään Nuolialantien ja Lentokonetehtaankadun kolmioon. Kyseessä on Unto Hietasen veistämä pronssiveistos Potkuria pitelevä poika. Vuonna 2008 patsas siirrettiin Kalmarin Sisu-aukiolle. Aarnon mukaan on nimetty myös nykyään turkulainen Klemm Kl 25 -lentokone.
Tyrvään kappelihautausmaalla Roismalassa Aarnon haudalla on hänen itsensä veistämä veistos Sureva vanki. Se on alun perin tehty Krestyn vankien muistoksi ja siinä on ollut kasvojen edessä kalterit. Teos on palkittu kahteen kertaan ulkomailla.
Teneguia
Teneguía on tulivuori, joka sijaitsee Kanariansaariin kuuluvalla La Palman saarella. Teneguían viimeisin purkaus tapahtui lokakuussa 1971. Purkauksessa noin 40 miljoonaa kuutiometriä laavaa virtasi Teneguíasta etelään ja länteen, ja siirsi rantaviivaa noin 100 metriä merelle päin.
Jalmari Hahl
Filip Hjalmar (Jalmari) Hahl (13. kesäkuuta 1869 Rautu – 17. elokuuta 1929 Helsinki) oli suomalainen kirjailija, opettaja ja suomentaja.
Henkilöhistoria
Hahl syntyi 13. kesäkuuta 1869 Raudussa lääninrovasti (kontrahtirovasti) Anders Gustaf Hahlin perheeseen. Kirjoitettuaan ylioppilaaksi Viipurissa 1888 hän opiskeli Helsingin yliopistossa estetiikkaa ja kirjallisuutta. Hahl suoritti filosofian kandidaatin tutkinnon vuonna 1891 ja väitteli filosofian tohtoriksi 1897. Hän teki opintomatkoja Ranskaan, Saksaan, Italiaan ja Pohjoismaihin. Hän toimi Helsingissä suomalaisen normaalilyseon saksan ja ranskan kielen lehtorina 1909–1927 ja Helsingin yliopiston kirjallisuushistorian ja estetiikan dosenttina 1909–1929.
Jalmari Hahl johti Ylioppilaskunnan Laulajia 1892–1897. Hän johti muun muassa Helsingissä kantaesitykset Jean Sibeliuksen teoksista Venematka (opus 18/9) 6. huhtikuuta 1893, Saarella palaa (opus 18/4) 7. joulukuuta 1895 ja Laulu Lemminkäiselle (opus 31/1) 12. joulukuuta 1896.
Hahl oli Suomen Kansallisteatterin johtaja ja ohjaaja maaliskuusta 1905 kevääseen 1907. Pesti jäi lyhyeksi kovan ryöpytyksen ja kampeamisen vuoksi, kun teatteria ja sen esityksiä käytettiin yleisen arvokeskustelun välineenä. Hänen ohjaamaansa Oscar Wilden Salomea nimittäin esitettiin vuonna 1905 juuri suurlakon aikoihin. Elli Tompuri kertoo muistelmissaan Minun tieni (1942, sivuilla 125–128), ettei Hahl juuri puuttunut näyttelijän roolin luomiseen vaan ”hymyili vain ja oli hieno mies, antoi taiteilijan itse luoda ...”. Tampereen Teatterin johtajana Jalmari Hahl toimi 1912–1915.
Eino Leino luonnehtii vuonna 1910 Hahlia kirjalliseksi, artistiseksi taiteilijaluonteeksi, jonka hauraassa, viileässä tuotannossa voidaan havaita ranskalaisen ja italialaisen kirjallisuuden vaikutusta. Jalmari Hahl kuoli Helsingissä 17. elokuuta 1929.