cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Electronic Intifada
Electronic Intifada (EI) on vuonna 2001 perustettu verkkojulkaisu, joka keskittyy Palestiinaa koskevaan uutisointiin. Electronic Intifada on taloudellisesti riippumaton ja voittoa tavoittelematon julkaisu, jonka rahoitus koostuu pääosin lukijoiden lahjoituksista. Electronic Intifadan toimitus sijaitsee Yhdysvalloissa Chicagossa, mutta julkaisulla on kirjoittajia useista maista. Electronic Intifada sai alkunsa toisen intifadan aikaan Ali Abunimahin ja muiden aktivistien toivoessa monipuolisempaa uutisointia Israel-Palestiinan tilanteesta. Uutisten lisäksi verkkolehti julkaisee myös Palestiinaa käsitteleviä analyysejä, podcasteja ja videoita.
Miguel Mas
Miguel Mas (s. 3. marraskuuta 1967 San Juan, Argentiina) on näyttelijä ja ohjaaja. Hän on ollut muun muassa vierailevana tähtenä Teho-osasto-sarjassa. Hänellä on ollut rooleja myös sarjoissa Päivien viemää ja General Hospital. Mas muutti vuonna 1991 Puerto Ricoon, jossa hän aloitti työskentelemisen televisiossa ja toimi myös teatterissa. Vuonna 1994 Mas lähti Espanjaan ja vuonna 1998 Yhdysvaltoihin, jossa hän on opiskellut Lee Strasberg Theatre and Film Institutessa.
Masin ohjaustöiden joukossa on hänen pitkä debyyttinsä 2+2=5=1 (2004).
Despotismi
Despotismi eli despotia tarkoittaa valtionhallintoa, jossa hallitsijan (tai hallitsevan ryhmän) tahto on täysin määräävä, rajatonta mielivaltaa, absoluuttista itsevaltiutta. Sanalla despootti tarkoitetaan yleensä mielivaltaista sortajaa tai täydellistä itsevaltiasta, mutta tämä merkitys on syntynyt renessanssin aikana. Aikaisemmin despootti oli Bysantin valtakunnassa titteli, jonka keisari antoi joillekin henkilöille, joskus ulkomaalaiselle. Sen haltija oli keisarista seuraava Bysantin hierarkiassa.
Despotia
Despotia on yleissana, jolla tarkoitetaan eräissä yhteiskunnallisissa opeissa mielivaltaiseen vallankäyttöön ja fyysiseen voimaan perustuvaa diktatuuria muistuttavaa vallankäytön muotoa. Despotia yhteiskuntajärjestelmän luokituksena on peräisin Aristoteleeltä, joka yhdisti sen pidäkkeettömään yksinvaltiuteen. Äärimmäisessä muodossaan despotia on melko harvinainen, eikä yksikään yhteiskunta ole koskaan tunnustautunut despotiaksi. Puhdasmuotoisessa despotiassa vain yksi ihminen, despootti, on vapaa, ja muut ovat hänen orjiaan. Ainoat lait ovat hallitsijan sana sekä mahdolliset uskonnolliset lait ja vakiintuneet tavat. Tällainen yhteiskuntamuoto oli Herodotoksen mukaan käytössä muinaisessa Persiassa.
Käytännössä despotia muistuttaa itsevaltaista monarkiaa, eikä sitä voida selkeästi erottaa monarkiasta. Aristoteleen mukaan despotia olikin monarkian rappeumamuoto. On huomattava, että despotia on idealisaatio. Käytännössä despootti ei kyennyt esimodernissa yhteiskunnassa käyttämään satunnaista väkivaltaa kuin lähipiirinsä ja pääkaupunkinsa alueella. Lisäksi muodollisesti rajoittamattomankin hallitsijan valtaa rajoittivat totunnaistavat ja kirjoittamattomat säännöt.
Saksan–Ranskan sota
thumb|280px|Bazeilles'n taistelu 1. syyskuuta 1870. thumb|250px|Napoleon III antautui, mutta pariisilaiset eivät luovuttaneet. Opiskelijat lähdössä miehittämään puolustusasemia.
Saksan–Ranskan sota tai Ranskan–Preussin sota (, ; Ranskassa usein nimellä vuoden 1870 sota ja Saksassa 70/71) oli Napoleon III:n hallitseman Ranskan toisen keisarikunnan ja Preussin johtaman Pohjois-Saksan liiton välillä 19. heinäkuuta 1870 – 10. toukokuuta 1871 käyty sota, joka johti Ranskan tappion myötä Saksan yhdistymiseen ja Ranskan toisen keisarikunnan kukistumiseen. Preussin liittoumassa olivat pohjoissaksalaisten lisäksi mukana myös eteläsaksalaiset valtiot Baden, Baijeri ja Württemberg, eli todellisuudessa Ranska soti alusta alkaen koko Saksaa vastaan. Saksan keisarikunta perustettiin sodan aikana Versailles’ssa 18. tammikuuta 1871. Sodan päättänyt Frankfurtin rauhansopimus allekirjoitettiin yhdistyneen Saksan ja Ranskan kesken.
Sodan tausta
Preussin voitto Preussin–Itävallan sodassa vuonna 1866 oli nostanut Preussin saksalaisvaltioiden johtoon ja Preussi alkoi uhata Ranskan asemaa Euroopan johtavana valtiona. Saksan-Ranskan sodan välitön syy oli kuitenkin ruhtinas Leopold von Hohenzollernin ehdokkuus Espanjan kuninkaaksi. Leopold oli sukua Preussin kuningashuoneelle, ja häntä ajoivat kuninkaaksi Preussin kansleri Otto von Bismarck ja Espanjan pääministeri Juan Prim. Hanke huolestutti Ranskaa, joka piti Espanjan ja Preussin mahdollista liittoa uhkana. Leopoldin ehdokkuus peruttiin Ranskan diplomaattisen painostuksen vuoksi. Preussin kuningas Vilhelm I ei kuitenkaan suostunut antamaan Ranskan suurlähettiläälle Vincent Benedettille lupausta siitä, ettei Leopold voisi joskus tulevaisuudessa olla uudelleen ehdolla Espanjan kuninkaaksi.
Tapaamisen jälkeen Bismarckille lähetettiin sähke Vilhelmin ja Ranskan suurlähettilään tapaamisesta. Bismarck muokkasi sähkeen tekstiä provosoivammaksi ja lähetti sen tiedotteena lehdistölle. Bismarck onnistui tavoitteessaan ärsyttää Ranskan hallitusta. Ranskan keisari Napoleon III julistikin sodan Preussille 19. heinäkuuta 1870. Napoleon III:n sotilasneuvonantajat olivat vakuuttaneet hänelle, että Ranskan armeija löisi Preussin ja voitto palauttaisi keisarin laskussa olleen suosion. Ranskalaiset olivat varmoja siitä, että vuonna 1866 toteutettu armeijan uudelleenorganisointi oli tehnyt Ranskan armeijasta ylivoimaisen suhteessa saksalaisiin armeijoihin. Lisäksi ranskalaiset luottivat kahteen aseteknologiseen keksintöön: pulttilukkomekanismilla toimivaan Chassepot-kivääriin ja Mitrailleuse-konekivääriin.
Ranska koki Saksan valtion syntyprosessin uhkana, ja sota Saksan yhdistymiskehitystä johtanutta Preussia vastaan oli viimeinen yritys säilyttää Ranskan johtava asema Manner-Euroopassa.
Bismarck puolestaan näki Ranskaa vastaan käytävässä sodassa mahdollisuuden yhdistää Etelä-Saksan valtiot Preussin johtamaan Pohjois-Saksan liittoon ja rakentaa niistä vahvan Saksan keisarikunnan. Saksalla olisi miesylivoima, mikäli Baijeri, Württemberg ja Baden pitäisivät Ranskaa uhkana ja liittyisivät Preussin rinnalle. Toinen vahvuus oli Preussin armeijan yleisesikunta, joka hallitsi suurten joukkojen nopean ja järjestelmällisen siirtämisen taistelukentille. Ylivoimaisen liikkuvuuden ansiosta yleisesikunnan päällikkö kenraali Helmuth von Moltke pystyisi hyödyntämään saksalaisten lukumääräistä ylivoimaa useimmissa sodan taisteluissa.
Ranska jäi sodassa yksin, sillä Preussin ja Ranskan välissä tasapainoillut Italia, katkeroitunut Itävalta ja mannermaan asioista sivussa pysyttelevä Iso-Britannia eivät halunneet asettua Ranskan tueksi. Saksan pikkuvaltiot sen sijaan lähtivät Preussin avuksi.
Sodan kulku
Saksa toteutti liikekannallepanon tehokkaasti, kun taas Ranskan toimintaa leimasivat sekaannus ja viivästykset. Saksa kykeni lähettämään etulinjaan 380 000 miestä vain 18 päivässä liikekannallepanon aloittamisesta 14. heinäkuuta 1870. Samaan aikaan Ranskan yksiköt saapuivat rintamalle joko myöhässä tai puutteellisesti varustettuina.
Sodan ratkaisutaistelu käytiin Sedanissa. Mac-Mahonin komentama Ranskan oikea sivusta yritti pelastaa Bazainen, mutta saksalaiset piirittivät ja vangitsivat hänet Sedanissa 31. elokuuta 1870. Seuraavan päivänä saksalaiset ampuivat tykeillä ranskalaisia joukkoja ympäröiviltä kukkuloilta. Sedanin taistelu oli ranskalaisille täydellinen katastrofi. Belgian rajalle loukkuun jääneet ranskalaiset menettivät ankarassa tykistötulessa 17 000 miestä ja joutuivat antautumaan. Sedanin linnoitukseen paennut keisari Napoleon III antoi käskyn nostaa valkoisen lipun, sillä hän halusi lopettaa tarpeettoman verenvuodatuksen. Napoleon III neuvotteli sen jälkeen lyhyesti everstiluutnantti Paul Bronsart von  Schellendorffin kanssa ja ojensi tälle kuningas Vilhem I:lle osoitetun kirjeen, jossa ilmoitti antautuvansa. Napoleon III tapasi seuraavana päivänä sekä Bismarckin että Vilhelm I:n. Sen jälkeen hänet vietiin vangiksi Wilhelmshöhen linnaan. Saksalaisten vangeiksi jäi 104 000 upseeria ja sotamiestä. Vankien joukossa oli keisarin lisäksi myös marsalkka Mac-Mahon. Saksa kärsi vain 460 upseerin ja 8 500 miehistön jäsenen tappiot. Koska Bazainen armeija oli edelleen piiritettynä Metzissä, oli sodan lopputulos käytännössä selvä.
Kansallinen puolustushallitus ja Pariisin piiritys
Pariisilaiset olivat tyrmistyneitä Sedanin katastrofista ja keisarin toiminnasta. Pariisissa nousi valtaan 4. syyskuuta 1870 uusi tasavaltalainen hallitus, Kansallinen puolustushallitus, jonka keskeisiä hahmoja olivat Léon Gambetta ja Jules Favre. Uuden hallituksen tehtäväksi tuli johtaa Ranskan epätoivoista vastarintaa. Muutama viikko Sedanin taistelun jälkeen Saksan joukot siirtyivät Pariisin ympärille ja aloittivat kaupungin piirityksen. Yli kaksi miljoonaa ihmistä oli loukussa Ranskan pääkaupungissa, jossa alkoi pian nälänhätä. Lisäksi Pariisista puuttui kaasua ja muita polttoaineita, ja kaupunki kärsi ankarasta kylmyydestä sekä pimeydestä.
Uuden hallituksen ulkoministeri Jules Favre lähti neuvottelemaan Bismarckin kanssa, mutta neuvottelut keskeytyivät, kun Favre tajusi, että Saksa vaati Alsacea ja osaa Lorrainesta itselleen. Favre oli järkyttynyt Saksan vaatimuksista ja vakuuttui siitä, että Ranskalla ei olisi muuta mahdollisuutta kuin antautua mahdollisimman pian tai muuten rauhanehdot tulisivat vielä raskaammiksi. Kokenut poliitikko Adolphe Thiers kävi syys-lokakuussa hakemassa tukea Ranskalle Lontoosta, Wienistä, Pietarista ja Firenzestä. Muut maat osoittivat myötätuntoa, mutta eivät olleet halukkaita vastustamaan Saksaa. Thiers tuli samaan johtopäätökseen kuin Favre, Ranskan olisi antauduttava pikaisesti.
Léon Gambetta uskoi kuitenkin edelleen Ranskan mahdollisuuksiin voittaa sota. Hän pakeni 7. lokakuuta 1870 kuumailmapallolla piiritetystä Pariisista ja perusti päämajansa Toursiin. Gambetta alkoi perustaa uusia ranskalaisia joukko-osastoja maaseudulla. Ranskalaiset hyökkäsivät, mutta eivät pystyneet voittamaan Saksan joukkoja. Bazaine ja 140 000 sotilaan armeija antautuivat Metzissä 27. lokakuuta 1870, ja Pariisi antautui 28. tammikuuta 1871. Sitä ennen Bismarckin suunnitelmat saivat huipennuksensa, kun Preussin kuningas Vilhelm I julistettiin 18. tammikuuta 1871 Saksan keisariksi Versaillesissa, Ranskan kuninkaiden entisessä palatsissa.
Aselepo ja rauhansopimus
Aselepo sovittiin 28. tammikuuta 1871, ja siihen sisältyi vaatimus Ranskan kansalliskokouksen valinnasta, jolla olisi valtuudet solmia lopullinen rauhansopimus. Välirauhansopimuksen neuvottelivat lopulta Ranskan puolelta Adolphe Thiers ja Jules Favre, ja se allekirjoitettiin 26. helmikuuta 1871 sekä hyväksyttiin 1. maaliskuuta 1871. Ranskan hallitusta uhkasi kuitenkin vielä kapina Pariisissa, kun tasavaltalaisia vastustavat radikaalit perustivat maaliskuussa oman lyhytikäisen hallintonsa, Pariisin kommuunin. Kommuuni kukistettiin kahden kuukauden kuluttua, ja Frankfurtissa allekirjoitettiin lopullinen ja virallinen rauhansopimus 10. toukokuuta 1871. Frankfurtin rauhansopimuksen ankarat määräykset pantiin sen jälkeen täytäntöön. Saksa liitti Elsassin ja puolet Lothringenia, mukaan lukien Metzin, alueisiinsa. Lisäksi Ranskan oli maksettava viiden miljardin frangin sotakorvaukset ja katettava Saksan miehityksestä Ranskan pohjoisissa maakunnissa aiheutuneet kustannukset siltä ajalta, kunnes kaikki sotakorvaukset oli maksettu. Ranskan oli myös sallittava Saksan miehitysjoukkojen läsnäolo Ranskan itäosissa kunnes sotakorvaukset olisi maksettu kokonaan. Gambetta, Louis Blanc, Georges Clemenceau sekä useat muut tasavaltalaiset erosivat kansalliskokouksesta vastalauseena Frankfurtin rauhansopimukselle.
Jälkiseuraukset
Saksan–Ranskan sodalla oli kauaskantoiset seuraukset. Syntyi kaksi uutta valtiota, Saksan keisarikunta ja Ranskan kolmas tasavalta. Kun Napoleon III ei enää suojellut Kirkkovaltiota, Italia liitti sen itseensä 20. syyskuuta 1870 ja vei siten Italian yhdistymisen päätökseen. Saksalaisten saavuttama murskavoitto Ranskasta vahvisti heidän uskoaan preussilaiseen militarismiin, joka pysyi Saksan yhteiskunnan vallitsevana voimana aina vuoteen 1945 saakka. Samalla Preussin asevelvollisista koostuva armeija, jota johtivat korkeasti koulutetut yleisesikunnan ammattiupseerit, toimi mallina muille suurvalloille. Tärkeä seuraamus oli myös Alsacen ja Lorrainen eli Elsass-Lothringenin menetys, joka aiheutti Ranskassa pitkällisen katkeruuden. Vuodet 1871–1914 merkitsivät epävakaan rauhan aikaa, sillä Ranska pyrki määrätietoisesti palauttamaan menetetyt alueet, ja Saksassa puolestaan yltyivät imperialistiset tavoitteet. Näiden maiden keskinäinen viha oli sittemmin liikkeellepaneva voima ensimmäisen maailmansodan länsirintaman pitkittyneissä, teurastukseksi muuttuneissa taisteluissa.
Sotilaallisessa mielessä Saksan–Ranskan sota osoitti armeijan yleisesikunnan tarpeellisuuden ja keskitetyn sodanjohdon tehokkuuden yhdistettynä rautateiden ja lennättimen luomiin hyviin yhteyksiin.
Aspronísi (Kykladit)
Aspronísi on Kreikan saari, joka kuuluu Kykladeihin ja tarkemmin Santorínin saariryhmään. Saaren pinta-ala on 0,142 neliökilometriä ja se on asumaton (vuonna 2011). Hallinnollisesti Aspronísi kuuluu Thíran kuntaan, Thíran alueyksikköön ja Etelä-Egean saarten alueeseen.
pienoiskuva|vasen|Aspronísin (etualalla) ja [[Thirasían saaret.]] Aspronísi sijaitsee Santorínin kalderan lounaisreunalla Thíran saaren Akrotírin niemen sekä Thirasían saaren välissä. Saari on alun perin ollut osa yhtenäistä Thíran saarta, mutta jäänyt erilleen tulivuorenpurkauksen synnytettyä Santorínin kalderan.
Anna-Maija Tuokko
Anna-Maija Tuokko (s. 14. maaliskuuta 1981 Viiala ) on suomalainen näyttelijä. Hän on esiintynyt monissa elokuva- ja televisiotuotannoissa, joiden lisäksi hän on esiintynyt lukuisissa rooleissa teatterin puolella, muun muassa Helsingin kaupunginteatterissa ja Kansallisteatterissa.
Ura
Tuokko opiskeli Teatterikorkeakoulussa vuosina 2001–2005 ja valmistui teatteritaiteen maisteriksi vuonna 2005.
Tuokko on suorittanut Complete Vocal Instituten yksivuotisen kurssin kokonaisvaltaisen äänenkäytön tekniikasta vuosina 2007–2008 sekä opiskellut Estill Voice Training -laulutekniikkaa. New Yorkissa hän on ottanut laulutunteja opettajinaan Tania Travers, Lielle Bergman ja David Brunetti. Lisäksi Tuokko on opiskellut eri tanssilajeja: balettia, showtanssia, hip hoppia, modernia tanssia, jazztanssia ja steppiä.
Tuokko on improvisaatioteatteri ryhmä Reactorin perustajajäseniä.
Tuokko voitti Tanssii tähtien kanssa -kilpailun parinsa Matti Puron kanssa keväällä 2017.
Tuokko voitti Masked Singer Suomi -ohjelman kolmannen tuotantokauden syksyllä 2021 hahmollaan Supersankari.
Yksityiselämä
Tuokko on naimisissa näyttelijä Kari Heiskasen kanssa ja heillä on vuosina 2015 ja 2019 syntyneet tyttäret.
Quds-joukot
Quds-joukot ( sepāh-e quds) ovat Iranin vallankumouskaartin eli Pasdaranin yksikkö, joka on erikoistunut epätavanomaiseen sodankäyntiin ja sotilastiedusteluun. Quds-joukkojen johtajalla on suuri vaikutusvalta Iranin harjoittamaan ulkopolitiikkaan varsinkin Lähi-idässä.
Henrik Hoffman
Henrik Hoffman (1599–1666) oli pappi ja raamatunsuomentaja.
Quds-joukot
Käytännössä Iranin Quds-joukot tukevat ja kouluttavat Iranin liittolaisjoukkoja monissa maissa. Näistä tunnetumpia ovat Hizbollah ja Irakissa toimivat shiiamilitiat. Arviot joukkojen vahvuudesta ovat liikkuneet 3 000 ja 50 000 sotilaan välillä.
Henrik Hoffman
Hoffmanin isä Johannes oli mahdollisesti kotoisin Maskusta. Maskun kirkkoherraksi Hoffman tuli 1627, seuraavana vuonna hän puolusti väitöskirjaansa pappeinkokouksessa. Rovastin arvo Hoffmanille myönnettiin 1630. Ensimmäisen suomenkielisen raamatun, Biblian, suomennoskomitean jäsenenä Hoffman toimi 1638–1642. Tästä hän sai eliniäkseen palkanlisäksi 48 tynnyriä viljaa, yhdelle talolleen verovapauden ja 100 taalaria hopearahaa. 1657 Hoffmania syytettiin, ehkä aiheetta, ahneudesta ja haureudesta.
Quds-joukot
Quds-joukot perustettiin vuonna 1980 alkaneen Irakin–Iranin sodan alussa. Niiden ensimmäinen tehtävä oli etsiä Irakin sisältä liittolaisia Saddam Husseinia vastaan. Joukkoja johti vuosina 1980–1998 kenraali Ahmad Vahidi ja vuodesta 1998 kuolemaansa vuoden 2020 aluessa Qassem Suleimani. Yhdysvallat surmasi Suleimanin ilmaiskussa tammikuussa 2020. Yhdysvallat on julistanut Qudsin terroristijärjestöksi ja koko vallankumouskaartinkin äskettäin. Tämän vuoksi Yhdysvaltain presidentti Donald Trump ei katsonut tarvitsevansa kongressin lupaa Suleimanin eliminoimiseen. Suleimanin seuraajaksi nousi Esmail Ghaani.
Henrik Hoffman
Hoffmanin ensimmäinen puoliso vuodesta 1626 oli Hebla Galle (k. 1650) ja toinen n. vuodesta 1655 Maria Skedher, jonka tiedetään eläneen leskenä 1667. Hoffmanin ja hänen ensimmäisen vaimonsa muotokuvat Maskun kirkon votiivikaapin ovessa ovat vanhimpia säilyneitä suomalaisia yksityishenkilöiden muotokuvia.
Quds-joukot
Kanada, Saudi-Arabia, Bahrain ja Yhdysvallat on luokitelleet Quds-joukot terroristijärjestöksi.
Peter Jurasik
Peter Jurasik (s. 25. huhtikuuta 1950 New York, New York) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hänet tunnetaan parhaiten rooleistaan Londo Mollarina science fiction -televisiosarjassa Babylon 5 sekä Sid ”The Snitch” Thurstonina poliisisarjassa Hill Street Blues. Jälkimmäisestä roolistaan hän sai People’s Choice -palkinnon.
Shot
Shot on suomalaisen rockyhtye The Rasmuksen single. Se julkaistiin maaliskuussa 2006, ja se on kolmas single yhtyeen kuudennelta albumilta Hide from the Sun. Single oli parhaimmillaan Suomen virallisen singlelistan sijalla kuusi. Singlen nimikappale on samantyylinen kuin monet Hide from the Sunin kappaleista, ja sen aihe käsittelee lähimmäisen suojelua. Soundi ja sovitus ovat tyyliltään hyvin synkkiä.
Reino Helkesalo
Reino Helkesalo (17. toukokuuta 1931 – 21. tammikuuta 1993 Helsinki) oli suomalainen elokuva- ja televisiolavastaja. Hän lavasti muun muassa elokuvat Pojat (1962), Juokse kuin varas (1964) ja Rakkaus alkaa aamuyöstä (1966).
Shot
Singlellä on myös livenä nauhoitetut versiot kappaleista "Shot" ja "Keep Your Heart Broken" sekä akustinen versio kappaleesta "Open My Eyes", joka on bonusraita Hide from the Sunin Yhdysvaltain- ja Britannian-painoksilla. Live-esiintymiset nauhoitti Eins Live -radiokanava Kölnin Kulturkirchessä 31. lokakuuta 2005. Levyllä on myös The Rasmus Player Software, joka on tietokoneohjelma, jolla voi katsoa yhtyeen videoita, kuvia ja nettisivuja sekä kuunnella levyjä.
Peter Jurasik
Jurasik näytteli Cromia vuoden 1982 tieteiselokuvassa Tron. Samassa elokuvassa esiintyi myös Bruce Boxleitner, jonka kanssa Jurasik näytteli myöhemmin sarjassa Babylon 5.
Reino Helkesalo
Helkesalo aloitti elokuvauransa vuonna 1947 Oy Suomen Filmiteollisuuden studioapulaisena, siirtyi sitten yhtiön laboratorioon ja vuonna 1959 lavastajaksi. SF:n lopetettua Helkesalo siirtyi lavastajaksi Mainostelevisioon. Siellä hän lavasti muun muassa monia MTV-teatterin televisionäytelmiä.
Shot
"Shot"-musiikkivideon ohjasi Sandra Merschner, ja se kuvattiin Kanariansaarten Fuerteventuralla, Tindaya-vuoren äärellä. Videossa yhtye näyttää olevan ulkoavaruudessa planeetan pinnalla, ja taivaalla näkyy monia planeettoja tai kuita, muutama tähdenlentokin.
Peter Jurasik
Jurasik opettaa kameralle näyttelemistä Pohjois-Carolinan yliopistossa Wilmingtonissa.
Reino Helkesalo
Helkesalo on haudattu Hietaniemen hautausmaalle Helsinkiin.
Shot
Kappaleet
"Shot"-musiikkivideo näkyy levyltä The Rasmus Player Softwarella.
Sello (kauppakeskus)
Sellossa on yli 170 liikettä, joista suurimpia ovat Prisma, K-Citymarket, Power, Tokmanni, Halonen, H&M, ja Intersport Megastore. Sellossa on myös julkisia palveluita, kuten Sellon kirjasto (kävijöitä 3 000 päivässä)., musiikkiopisto, yhteispalvelupiste ja Sellosali. Lisäksi kauppakeskuksen yhteydessä on Sello Vapaa-ajankeskus, jossa toimii elokuvateatteri, keilahalli, useita ravintoloita ja Lidl. Huhtikuussa 2018 kauppakeskuksessa ovensa avasi teknologiamyymälä Power. Sellon kokonaisuuteen kuuluu myös Hotel GLO Sello sekä 8-kerroksinen asuintalo Sellonkulma.
Drina-joen silta
Drina-joen silta on jugoslavialaisen Ivo Andrićin vuoden 1945 romaani. Se käsittelee islaminuskoisten bosniakkien ja ortodoksisten serbien välisiä suhteita Višegradin kaupungissa nykyisessä Bosnia ja Hertsegovinassa osmanien ja itävaltalaisten vallan alla. Romaanin aikajänne käsittää neljä vuosisataa, ja se sijoittuu višegradilaisen Mehmed Paša Sokolovićin sillan ympärille.
Sello (kauppakeskus)
Historia
Keskeisellä paikalla olevan valtavan rakennushankkeen ensimmäinen vaihe avattiin käyttöön 6. helmikuuta 2003. Aivan ensimmäisen vaiheen vieressä sijainnut Suomen vanhin hypermarket, vuonna 1971 valmistunut Maxi-market purettiin pian Sellon ensimmäisen vaiheen valmistuttua vuonna 2003, kun paikalle alettiin rakentaa Sellon toista vaihetta. Vanha Maxi oli avoinna viimeisen kerran 1. helmikuuta 2003. Ensimmäisessä vaiheessa avattiin K-Citymarket ja sen vastapäätä "uusi Maxi", joka ehti toimia runsaan vuoden, ennen kuin se Elannon ja Helsingin Osuuskaupan yhdistyttyä muutettiin HOK-Elannon Prismaksi. Myymälä avattiin Prisman nimellä 28. huhtikuuta 2004. Sellon toinen vaihe avattiin 14. syyskuuta 2005. Sen myötä kauppakeskukseen tuli yli 160 liikettä ja palveluyritystä.
Lokakuun lopulla 2008 avattiin elokuva- ja vapaa-ajankeskus Sello Rex (nyk. Sello Vapaa-ajankeskus), jonka myötä liikkeiden määrä ylitti 170.
Sellon itäpuoliselle tontille valmistui vuonna 2008 Panorama Tower -niminen 17-kerroksinen toimistotornitalo. Junaradan pohjoispuolella Panorama Toweria vastapäätä valmistui vuoden 2010 lopussa 21-kerroksinen Leppävaaran torni, ja elokuvateatterin viereen rakennettiin 17-kerroksinen kerrostalo Sellonhuippu, joka valmistui lokakuussa 2011.
Julkisen liikenteen kulkuyhteydet
Kauppakeskus Sellon vieressä sijaitsee Leppävaaran joukkoliikenneterminaali
Ampumavälikohtaus 2009
Kauppakeskus Sellossa tapahtui 31. joulukuuta 2009 ampumavälikohtaus, jossa mies ampui kauppakeskuksen Prismassa neljä työntekijää ja pakeni paikalta. Poliisin mukaan ampujaksi epäilty oli vuonna 1966 Mitrovicassa syntynyt Kosovon albaani Ibrahim Shkupolli, joka oli tullut Suomeen pakolaisena. Mies surmasi myös entisen naisystävänsä tämän yksityisasunnossa. Myöhemmin samana päivänä Shkupolli surmasi itsensä omassa asunnossaan.
Don’t Fear the Reaper: The Best of Blue Öyster Cult
Don't Fear the Reaper: The Best of Blue Öyster Cult on yhdysvaltalaisen Blue Öyster Cult -yhtyeen helmikuussa 2000 julkaistu kokoelma-albumi. Mukana on yhden CD-levyn verran yhtyeen tunnetuimpia kappaleita vuosilta 1971–1983.
Avaruuden sankari
Avaruuden sankari (Flight of the Navigator) on Randal Kleiserin ohjaama nuorten tieteiskomedia, joka tuli ensi-iltaan Yhdysvalloissa 30. heinäkuuta 1986. Elokuvassa 12-vuotias David (Joey Cramer) joutuu siepatuksi vieraan sivilisaation avaruusalukseen, ja palatessaan huomaa siirtyneensä vuodesta 1978 vuoteen 1986, mutta olevansa itse yhä samanikäinen, nyt nuorempi kuin pikkuveljensä. NASA saa haltuunsa maahan pudonneen UFOn, ja yhtäläisyyksiä pojan ja sen välillä alkaa löytyä.
Video-oppaassa vuodelta 1994 Harri Närhi piti elokuvan tinkimättömästä toteutuksesta ja hyvistä erikoistehosteista ja antoi elokuvalle neljä tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”erinomainen”.
Vindelnin piiri
Vindelnin piiri sijaitsee Vindelnin kunnassa Ruotsissa. Sen väkiluku on.
Aiheesta muualla
thumb|left|Vindelnin kunnan piirit
Kemi (yritys)
Kemi Oy oli vuonna 1893 perustettu, Kemissä puunjalostusteollisuutta harjoittanut yhtiö. Yhtiön nimi oli aluksi Trävaruaktiebolaget Kemi. Nimi muuttui muotoon Ab Kemi Oy vuonna 1918 ja lopulliseen muotoonsa Kemi Oy vuonna 1953. Yhtiön perustajina olivat oululaiset kauppahuoneet J. W. Snellman G:son ja G. & C. Bergbom. Muita merkittäviä osakkaita olivat englantilainen sahatavaran tuontiliike G. F. Neamen & Co, konsuli ''Alf. Jacobson ja kauppaneuvos C. M. Dahlström''. Alkuperäisistä omistajista Bergbomin omistajat luopuivat Kemi Oy:n omistajuudesta 1919. Snellmanin kauppahuoneen jälkeläiset olivat sen jälkeen aina vuoteen 1953 keskeisessä asemassa niin omistajina kuin yhtiön operatiivisessa johdossa. Vuoden 1953 jälkeen Kemi Oy:stä tuli yhtiöiden yhtiö eli useat keskeiset metsäteollisuuden toimijat – ennen kaikkea Veitsiluoto Oy ja Metsäliitto – olivat sen omistajina. 1980-luvulla keskeisimmäksi omistajaksi nousi Metsäliitto. Yhtiön pääkonttori oli Oulussa vuoteen 1921 saakka, jonka jälkeen se siirtyi Kemiin. Vuonna 1991, jolloin Kemi Oy:n fuusio Metsä-Botniaan tapahtui, oli sahausta ja myöhemmin aloitettua selluloosa- ja kartonkituotantoa.
Ensi vuosikymmenet pelkästään sahaustoimintaa
Yhtiön haltuun siirtyivät sen perustajilta Kemijokisuussa sijainneet Laitakarin (per. 1862) ja Karihaaran (per. 1874) höyrysahat sekä Torniossa sijainnut Röyttän höyrysaha (per. 1862). Kemiyhtiön sahaustoiminta laajeni vuonna 1909 Ruotsin puolelle, kun yhtiö osti Haaparannan edustalla Seittenkarin saarella sijainneen Sandvikin sahan. Sahaa varten Kemiyhtiö perusti ruotsalaisen tytäryhtiön Svenska Trävaruaktiebolaget Kemi. Vuonna 1914 alkaneen ensimmäisen maailmansodan aikaan ruotsalaisesta tytäryhtiöstä oli todellista hyötyä, kun Kemi-yhtiö saattoi käyttää puolueettoman Ruotsin yritystään tuotteidensa vientiin länsimaihin, kuten Britanniaan ja Alankomaihin. Lisäksi kirjeenvaihto asiakkaisiin voitiin hoitaa Sandvikin kautta. Kemiyhtiö käytti tuotteidensa vientiin vuosina 1916 ja 1917 norjalaista Narvikin satamaa, jonne tavara kuljetettiin rautateitse. thumb|260px|Kemiyhtiön kolme ensimmäistä toimitusjohtajaa tuli Snellmanien omistajasuvusta vuosien 1893-1922 aikama. He hoitivat toimitusjohtajuutta käytännössä [[Oulusta käsin, jossa sijaitsi Kirkkokadun varrella Snellmanin-suvun talo.]]
Kemi-yhtiö eli silloinen Trävaruaktiebolaget Kemi oli alkuaikoina leimallisesti Snellmanien johtama yritys. Kauppaneuvos Albert Oskar Snellman, J. W. Snellman G:son -kauppahuoneen päämies, oli toimitusjohtajana ja hallituksen puheenjohtajana vain vuoden eli kuolemaansa saakka. Uudeksi toimitusjohtajaksi ja hallituksen puheenjohtajaksi veljensä jälkeen astui Karl August ”Addi” Snellman, joka oli tässä tehtävässä aina kuolemaansa asti eli vuodet 1894–1918. Sen aikaisessa sahaukseen keskittyneessä yrityksessä keskeisimmät toimitusjohtajan yhteistyökumppanit olivat sahan isännöitsijä ja metsäpäällikkö. Snellmanin suvusta nousi sahan isännöitsijäksi K. A. Snellmanin veljenpoika Georg Snellman vuosiksi 1906–1918. Vaikka yhtiöllä oli selvät omistajatahot, yhtiön osakkeilla oli alettu käydä kauppaa Helsingin pörssissä vuonna 1916. Merkittäviin omistajamuutoksiin toimenpide ei kuitenkaan tässä vaiheessa vaikuttanut. thumb|260px|Laitakarin saha vuonna 1934. Kemin kaupungin keskusta-alue eli [[Sauvosaari tulee kuvan vasempaan yläkulmaan.]] Snellmanin suvussa aiempien toimitusjohtajien Albert Oskarin ja Karl Augustin lisäksi Albert Oskarin vävy eversti Reinhold Weckman oli merkittävässä asemassa Snellmanin kauppahuoneen johdossa. Tilanne suvun sisällä tulehtui, sillä Karl August ajoi seuraajakseen poikaansa Augustia, Weckman taas sahan isännöitsijää, vaimonsa serkkua Georg Snellmania. Vuoden 1919 aikana tilanteessa ajauduttiin omistusjärjestelyihin, jolloin alkuperäinen omistajataho Bergbomit vetäytyivät pääosin yhtiön omistajuudesta. Suurimmaksi omistajatahoksi nousivat norjalaiset, muiden merkittävien omistajien ollessa Snellmanit ja Weckmanit. Tilanne ei ratkennut vaikka August Snellman valittiin tammikuussa 1919 toimitusjohtajaksi. Yhtiön hallitusta oli tähän asti johtanut toimitusjohtaja, mutta nyt hallituksen puheenjohtajaksi nousi pankinjohtaja Axel Ehrnrooth, joka edusti Privatbankenia – yhtiön yhdeksi suuromistajaksi noussutta tahoa. August Snellman ei halunnut hoitaa toimitusjohtajan tehtävää, vaan luopui siitä vuoden 1922 aikana.
Kemi Oy:n vaikutus Lapissa näkyi ennen kaikkea puunhankinnassa ja uitossa. Yhtiö oli 1900-luvun alkupuoliskolla ylivoimaisesti suurin puun hankkija ja uittaja Kemijoessa. Kemi Oy hoiti Kemijoen uiton vuodesta 1893 eli perustamisestaan lähtien. Vielä 1930-luvulla Kemi Oy:n uittamien puiden osuus uitosta oli noin puolet. Sotien välisen ajan aina 1960-luvulle toinen Kemi Oy:n metsäpuolen päällikkö Jarl Sundqvist oli tunnettu kautta Lapin. Hän toimi tehtävässä vuodet 1927–1962 eli 35 vuotta. Hänen päällikkyysjaksonsa loppuvaiheessa kuorma-autot ottivat entistä suuremman osan puunkuljetuksesta. Suomen itsenäisyyden alkuvuosina Kemi Oy joutui näkyvään rooliin helmikuussa 1922, kun Itä-Karjalasta tunkeutui joukko entisiä suomalaisia punakaartilaisia Sallan-Savukosken alueen savotoille, joihin kuului Kemi Oy:n suuri savotta Värriössä. Siellä maahan saapuneet punakaartilaiset julistivat vallankumouksen alkaneeksi. Savotan työläisiä liittyi joukkoon ja kiersi myös alueen muilla savotoilla viiden päivän ajan palaten takaisin Itä-Karjalaan. Suomeen tunkeutumisen taustalla olivat käynnissä olleet suomalaisten tukemat heimosodat Itä-Karjalassa – viime vaiheessa Vienan alueen kansannousu.
Sahauksen rinnalle sellutuotantoa
thumb|Karihaaran saha Kemissä. Rakennuksen on suunnitellut arkkitehti [[W. G. Palmqvist ja se on rakennettu vuosina 1935–1937.]]
Kemi-yhtiön toimitusjohtajina toimineet Snellmanit olivat panostaneet erityisesti sahatavaran markkinointiin, myyntiin ja laivaukseen liittyviin kysymyksiin. Nyt uusi suvun ulkopuolinen toimitusjohtaja Herman Möller keskittyi tuotantolaitosten kehittämiseen ja johtamiseen. Myynti ei ollut hänen niin näkyvänä kuin edeltäjillään. Myyntipäälliköksi nousi edellinen toimitusjohtaja August Snellman, jolle tehtävä olikin sopivampi. Tässä tehtävässä hän oli kaksi vuosikymmentä vuodesta 1924 alkaen.
Suomen itsenäistyessä Kemiyhtiöstä tuli mekaanisen ja kemiallisen puunjalostuksen yritys. Kemi-yhtiö suunnitteli mäntypuuta raaka-aineena käyttävän sulfaattiselluloosatehtaan rakentamista 1907 ja 1914, mutta vasta 1919 Karihaaran saha-alueen naapurisaarelle Pajusaareen valmistui yhtiön ensimmäinen kuusipuuta käyttävä sulfiittiselluloosatehdas syksyllä 1919. Samaan aikaan käynnistettiin sahan uudistus- ja laajennusohjelma, jolloin sahan kymmenen raamia vaihdettiin kahdeksaan uuteen sekä kaikki laitteet vaihdettiin sähkökäyttöisiksi, joten höyryn aikakausi oli mennyt ohi.
Sulfiittiselluloosatehtaan rakentamisen mahdollisti Metsähallituksen kanssa vuonna 1913 tehty 30 vuoden mittainen hakkuusopimus miljoonasta pinokuutiometristä kuusipuuta. Seuraavaksi valmistui 1927 sulfaattiselluloosatehdas, joka käytti mäntypuuta raaka-aineena. Kemi-yhtiöllä olikin tietoinen pyrkimys vähentää suhdanneherkän sahaustoiminnan osuutta yhtiön liikevaihdoista. Tätä strategiaa lähti toteuttamaan uusi toimitusjohtaja Möller, joka johti yritystä 1923–1932.
Tilanne 1930-luvun alussa oli vaikea niin mekaanisen kuin kemiallisen metsäteollisuuden puolella. Sahauksessa markkinoille oli tullut Neuvostoliitto painaen myyntihintoja alas. Sellutuotteilla oli myös lamasta aiheutuvia myyntiongelmia. Kemi-yhtiöön hallitukseen nousi 1930-luvun alussa merkittävä yhtiön omistaja Rudolf Walden, joka sellukaupan asiantuntijana vaikutti toimitusjohtaja Möllerin toimintaan. Walden edusti yhtiökokouksissa valtakirjalla myös toista merkittävää omistajaa kenraali Mannerheimia, jonka veljentytär oli naimisissa Reinhold Weckmanin pojan Björn Weckmanin kanssa. Waldenin tulo yhtiön hallitukseen muutti näin Möllerin asemaa toimitusjohtajana. Möller irtisanoutui tehtävästään vuoden 1932 alussa.
thumb|Entisen Kemi Oy:n pääkonttori Karihaarassa Kemissä, Pajusaarentiellä. Rakennuksen suunnitteli arkkitehti [[W. G. Palmqvist ja se valmistui 1936.]] Möllerin seuraaja Kemi-yhtiön toimitusjohtajana oli Karl Erik Ekholm – yhtiön hallituksessa toimineen kenraalimajuri Waldenin ehdokas. Hänen aikanaan, joka kesti vuoteen 1937, Karihaaran saha uudistettiin perusteellisesti. Siinä yhteydessä tehostettiin myös sahan ja sellutehtaan yhteistoimintaa. Sellutehtaan yli-insinöörinä oli alusta eli vuodesta 1915 alkaen toiminut Gustaf Adolf Finne, joka luopui tehtävistään vuoden 1933 aikana. Seuraajaksi tuli Reinhold Weckmanin poika Stig Weckman. Kemialliseen teollisuuteen tehtiin investointeja, muun muassa Kone ja Silta Oy toimitti selluloosatehtaalle kaksi Kamyr-kuivauskonetta vuosina 1933–1936. Molemmat koneet olivat 3200 mm leveitä. Merkittävänä käännekohtana yhtiössä oli vuosi 1934, jolloin sellutehtaiden voitto oli ensi kerran suurempi kuin sahojen. Sellutehtaiden liikevaihto oli ollut sahoja suurempi jo vuonna 1932.
Sahausta oli lisätty 1930-luvun alussa Karihaarassa korvaamalla tulipalossa tuhoutuneen Röyttän tuotanto. Ruotsin Haaparannalla ollut Sandvikin saha oli myyty 1930. Karihaaran sahan uudistuksen tuloksena siitä tuli Euroopan suurin saha vuoden 1936 lopulla. Sahaus keskittyi lopullisesti Karihaaraan, kun Laitakarin saha lopetettiin vuonna 1939. Kaikkinensa 1930-luvun loppupuolisko oli yhtiön taloudellisen vahvistumisen aikaa niin mekaanisen kuin kemiallisen metsäteollisuuden puolella. Pääkonttorin valmistuminen helmikuussa 1936 ilmensi myös yhtiön ulkoista arvovaltaa. Helsingin pörssissä Kemi-yhtiön osake on arvioitu olleen vuosina 1936-1938 keskimääräistä selvästi kiinnostavampi sijoituskohde sekä koko teollisuuden että metsäteollisuuden osakkeiden joukossa.
K. E. Ekholm kutsuttiin vuonna 1937 Kymiyhtiön toimitusjohtajaksi, ja hän jätti Kemi-yhtiön kesäkuussa 1937. Hänet valittiin sittemmin Kemi-yhtiön hallitukseen aina vuoteen 1952 asti. Uudeksi toimitusjohtajaksi nousi Snellmanien kauppahuoneen jälkeläinen tekniikan tohtori Stig Weckman, joka äitinsä puolelta oli Snellmaneja. Hän oli tullut yhtiön palvelukseen vuonna 1932, ja hän oli ollut tiiviisti mukana yhtiön sellutuotannon kehittämisessä. Samassa yhteydessä hallituksen puheenjohtajaksi nousi entinen toimitusjohtaja, Stig Weckmanin serkku August Snellman. Kemi-yhtiön johtopaikat olivat näin J. W. Snellman G:sonin perillisten hallussa.
Sotien ja niiden jälkeinen aika
Sahatavaran tuotanto supistui sotavuosina 1939-1945 ollen 100-130 000 kuutiota eli sahatavaran tuotanto oli karkeasti 40% huippuvuoden 1937 tuotannosta. Sulfiittitehtaan käynti oli sotavuosina katkonaista. Pisin yhtäjaksoinen tuotantoseisokki kesti marraskuussa 1941 loka-marraskuun vaihteeseen 1943, jolloin tehdas käynnistettiin viranomaisten vaatiman spriituotannon aloittamiseksi. Sulfaattitehtaan käynti oli säännöllisempää, mutta senkin tuotanto jäi noin puoleen rauhan aikaisesta.
thumb|Kemissä palaa 7. lokakuuta 1944. Taustalla keskellä Pajusaaren massatehdas, jota saksalainen tykistö paraillaan tulittaa. Sodan aikana kemiallisen teollisuuden sivutuotteet saivat merkittävämmän roolin yhtiön toiminnassa. Sulfaattitehtaan sivutuotteet mäntyöljy ja tärpätti käytettiin omaan jatkojalostukseen, josta syntyi ns. Hako-tuotteita maaliöljynä, voiteluöljynä, paperiliimana. Rehusellua, jota toimitettiin Saksaan, voidaan pitää myös jatkojalosteena. Puolustusministeriö oli myös uuden tuotteen, elementtivalmisteisten puuparakkien, rakentamisen käynnistäjänä. Syyskuussa 1940 Kemi-yhtiö sai ensimmäisen toimituksen valmistaa miehistöparakkeja Saksan armeijalle Pohjois-Norjaan. Sodan jälkeen taloja valmistettiin jälleenrakennuksen tarpeisiin sekä Neuvostoliiton vientiin ja sotakorvauksiin. Puutalot olivat ainoa sota-ajan tuote, joka yksinään pystyi kilpailemaan merkityksellään Kemi-yhtiön perinteisten tuotteiden kanssa. Sakari Virtanen tiivistää sota-ajan merkityksen yhtiöhistoriikissaan seuraavasti :
Talvi- ja jatkosodan aikana Kemi ja Pajusaaren tehtaat eivät joutuneet pommituksen kohteeksi. Tilanne oli aivan toinen lokakuun alussa 1944 käynnistyneiden Lapin sodan taistelujen aikaan. Lokakuun 5. päivä saksalaisten joukkojen komentaja määräsi mm. Pajusaaren selluloosatehtaat ja puuvarastot ehdottomasti hävitettäväksi. Suomalaiset olivat tuoneet syyskuussa ns. osasto Pennasen Pajusaaren ja Veitsiluodon tehtaiden suojaksi. Lokakuun 7. ja 8. päivä käydyt taisteluissa tehdasalueet vaurioituvat, mutta säästyivät täydelliseltä tuholta.
Välittömästi sodan jälkeen investoinnit kohdistuivat parin ensimmäisen vuoden aikaan vaurioiden korjaamiseen. Erillisenä merkittävänä asiana oli osallistuminen Kemijoen saamiseksi sähköntuotantoon. Tätä varten suomalainen teollisuus ml. Kemi Oy oli perustanut sodan aikana vuonna 1943 Pohjolan Voima Oy:n tarkoituksena rakentaa Kemijoen lisäksi myös Iijoki. Ensimmäisenä toteutui Kemijoen suistoon rakennettu Isohaaran vesivoimalaitos, joka oli vain muutaman kilometrin päässä Kemi Oy:n tuotantolaitoksista. Voimalaitos otettiin käyttöön vuoden 1949 alussa.
Sotien jälkeistä aikaa leimasi työnantajien ja työntekijöiden vastakkainasettelu, johon äärivasemmiston esiinmarssi toi omat näkyvät piirteensä. Ensimmäiset lakot Kemi Oy:ssä käynnistyivät Karihaaran sahalla tammikuussa 1945 ja sen jälkeen eri pituisia lakkoja jatkui koko vuosikymmenen lopun huipentuen loppukesän 1949 tapahtumiin. Loppukesän 1949 lakko kesti kaikkiaan kaksi kuukautta. Kiistassa lähdettiin liikkeelle Kemi Oy:n sellutehtaan lastaajien ja varastomiesten sekä sellupuiden maallenostajien palkkakysymyksistä. Sen jälkeen tilanne laajeni valtakunnallista näkyvyyttä saaneeksi kahden ihmishengen vaatineeksi lakkoliikkeeksi.
thumb|Syyskuun 30. päivänä 1949 vähän yli klo 17 alkoivat Kemi Oy:n Karihaaran ja Pajusaaren tehtaiden sekä yhtiön hinaajien sireenit ulvoa ja vähän ajan kuluttua siihen yhtyi Kemin kaupungin palolaitoksen sireeni. Se oli merkki alkaneesta Karihaaran lautatarhan suurtulipalosta. Valtioneuvosto määräsi 22. elokuuta 1949 valtalain nojalla lakot lopetettavaksi. Sellutehtaat lähtivät käyntiin määräajassa, mutta sahan puolella lakkoilu vielä jatkui jonkin aikaa.
Suuren tuhon Karihaaran sahalle aiheutti loppukesän lakkojen jälkeen syyskuussa 1949 hinaajan piipun kipinästä alkunsa saanut lautatarhan suurpalo, joka tuhosi lautatarhan lähes kokonaan eli 105 000 kuutiota sahatavaraa. Onnena onnettomuudessa oli se, että markkinat olivat juuri silloin hiljaiset ja täysmääräinen varaston vakuutus korvasikin tulipalon aiheuttamat menetykset. Tulipalon vaatimat uudistukset eivät kaikilta osin kuitenkaan valmistuneet seuraavaan 1950-luvun alun korkeasuhdanteeseen eli Korean sodan aiheuttamaan talouden nousuun.
Toimitusjohtaja Weckman käynnisti 1950-luvulla laajamittaiset investoinnit, joilla kehitettiin sahaustoiminnan lisäksi selluteollisuutta. Tilanteen teki ongelmalliseksi Korean nousukauden jälkeen alkanut taantuma, joka koetteli Kemi-yhtiön vakavaraisuutta. Sulfaatti- ja sulffiittisellun hinta oli vuoden 1952 aikana pudonnut 70%, sahatavaran lähes 30%. Vastaavasti puutavaran hintataso oli noussut 80%. Tilanteen ratkaisuksi ei nähty muuta keinoa kuin osakepääoman merkittävä korotus. Tässä yhteydessä valtiotaustaiset Suomen Pankki, valtio-omisteiset Tervakoski Oy, Kansaneläkelaitos ja Veitsiluoto Oy saivat haltuunsa 34% osakekannasta. Yksityispuolen eli neljän suomalaisen metsäteollisuusyrityksen Oy Kaukas Ab, Kymin Osakeyhtiö, W Rosenlew & Co ja Tampereen Pellava- ja Rauta-teollisuus Oy osuudeksi tuli 12%, Metsäliiton 12% ja SOK:n 2%. Suurimmaksi ryhmäksi jäi edelleen yksityishenkilöt, joiden osuus oli 37%. Maaliskuun 19. päivänä 1953 pidetyssä yhtiökokouksessa yhtiön nimi muutettiin Kemi Oy:ksi, ja yhtiön johdon kokouskieleksi tuli ensi kertaa suomi ruotsinkielen sijaan. Yhtiökokouksessa toimitusjohtaja Weckman ilmoitti luopuvansa yhtiön johdosta seuraavaan kesään mennessä. Näin oli vanha Snellmanin kauppahuoneen aikakausi Kemi Oy:n johdossa päättynyt. Johtokunnan puheenjohtajaksi kutsuttiin Weckmanin eroilmoituksen jälkeen Oulu Oy:n silloinen toimitusjohtaja Aulis O. Kairamo.
Yhtiöiden yhtiönä - toimivan johdon ja omistajatahojen välillä jännitystä
Aulis O. Kairamosta tuli vuonna 1953 Kemi Oy:n toimitusjohtaja. Yrityksen johtosääntöä muutettiin silloin niin, että korkein päättävä elin oli hallintoneuvosto, kuten siihen aikaan oli yleistä suurissa yrityksissä, erityisesti valtiojohtoisissa yrityksissä. Ensimmäiseksi puheenjohtajaksi valittiin Metsäliiton edustaja maat. ja metsät. tri Onni Koskikallio. Omistuksellisesti tilanne oli vaikea ja asetti toimitusjohtajan vaativaan tilanteeseen. Erityisesti tilanne kärjistyi toim.joht. Aarne Pelkosen tullessa Veitsiluodon omistajaedustajaksi hallintoneuvostoon vuonna 1955. Toim.joht. Kairamo toi esille pitkän tähtäimen investointitarpeen joko sulfaattitehtaan laajentamisesta tai jalostusasteen nostamisesta. Ensi vaiheen investoinnit kohdistuivat kuitenkin sahan ja sellutehtaiden tuotannon lisäämiseen. Investoinneista keskustellessa esiin nousi tarve nostaa osakepääomaa. Tämä teki tilanteesta toimitusjohtajan ja omistajatahojen välillä jännitteellisen – erityisesti Veitsiluodon suuntaan. Myöhemmin jännitystä lisäsi keskustelut Kemi Oy:n ja Veitsiluoto Oy:n toimintojen yhdistämisestä valtiollisen yhtiön alaisuuteen. Henkilöstön määrä oli 1960-luvun alussa suurimmillaan eli lähes 4 500, joista 3 000 Karihaaran tuotantolaitoksilla. Tästä henkilöstömäärä supistui 1960-luvun lopulla alle 2 500 työntekijän, joista Kariharassa oli hieman vajaa 1 900. Metsäosastolla oli enää alle 500 työntekijää.
Vuonna 1961 saatiin lopulta ratkaisu osakepääoman korotukseen, ja sen seurauksena julkisen sektorin osuus oli ennallaan 35 prosenttia, yksityisen teollisuusryhmän osuus tuplaantunut 24 prosenttiin, osuustoiminnalliset 17 prosenttia ja yksityiset tahot pudonneet 24 prosenttiin. Hallintoneuvoston johtoon nousi vuonna 1961 lähiseudun valtakunnan poliitikko maalaisliittolainen Martti Miettunen, joka toimikin puheenjohtajana aina vuoteen 1978. Tilanne oli Miettusenkin kanssa jännitteellinen, sillä Kairamon ankarasta vastustuksesta huolimatta maalaisliitto ja sen johtaviin poliitikkoihin kuulunut Miettunen ajoivat läpi valtio-omisteiden Kemijärvi Oy:n sellutehtaan perustamisen vuoteen 1965 mennessä. Kairamo koki uuden sellutehtaan perustamisen uhkana Kemi Oy:n puunhankinnalle.
Vuonna 1966 tilanne toimitusjohtaja Kairamon ja omistajien välillä päätyi umpikujaan. Sulfaattitehtaan tuotanto oli noussut ennätykselliselle 220 000 tonnin tasolle. Muutenkin yritys oli tuotantoteknisesti hyvässä kunnossa. Kairamo ajoi vahvasti sulfaattisellun jatkojalostamista lainekartongiksi eli kraftlineriksi. Tilanteessa ongelmaksi muodostui rahoittajien vaatima kustannusten alentamiseksi saatava raakapuun hinnan alennus. Se oli investoinnin ehto. Sitä ei saatu aikaan, hallintoneuvoston puheenjohtaja Miettunen esitti toimitusjohtajan vaihtamista. Toimitusjohtajaksi nimitettiin dipl.ins. Niilo Hakkarainen, joka oli tullut Kemi Oy:n palvelukseen vuonna 1955 ja toiminut viime vaiheessa ennen toimitusjohtajanimitystä yhtiön kemiallisen metsäteollisuuden johtajana. Nimitettäessä Hakkarainen toimitusjohtajaksi nimitettiin metsäpuolen päällikkö, metsänhoitaja Mauri Melamies varatoimitusjohtajaksi. Uudet johtajat olivat osoittaneet alusta lähtien halunsa yhteistyöhön omistajatahojen kanssa ja heidän tarjoamaan liikkumatilaan. Hakkarainen ja Melamies ajoivat edellisen toimitusjohtajan kartonkitehdashanketta eteenpäin, ja asiassa saatinkin päätös vuonna 1968. Samalla yhtiön osakepääomaa korotettiin. Hankkeen ollessa vielä kesken toimitusjohtaja Hakkarainen pyysi eroa siirtyöäkseen Yhtyneiden Paperitehtaiden toimitusjohtajaksi kesällä 1969. Seuraajaksi tuli varatoimitusjohtaja Mauri Melamies. Kartonkitehdashankkeen johtoon nousi yhtiön kemiallisen metsäteollisuuden johtaja Juhani Ahava.
Yhtiöiden yhtiöstä kahden omistajatahon yhtiöksi
Kauan tavoiteltu jatkojalostusyksikkö eli kartonkitehdas aatiin käyntiin lokakuussa 1971. Samoihin aikoihin käynnistettiin uusi kehitysohjelma, jossa keskityttiin raaka-aineen ja energian tehokkaampaan käyttöön, sahatavaran jatkojalostukseen ja erikoismassojen kehitykseen. Sahatavaran jatkojalostuksessa talotehtaan puolella siirryttiin taloelementtien valmistuksen sekä alettiin valmistaa vapaa-ajan taloja. Sahan puolella keskityttiin sahatavaran jälkikäsittelyn kehittämiseen. Vuonna 1976 kahdeksan vanhaa 1930-luvun kehäsahaa korvattiin uudella sahaustekniikalla. Kemiallisen metsäteollisuuden puolella investoitiin kauan esillä olleeseen valkaisulaitokseen.
Onnistunut kraftlinerhanke ja sitä seurannut voimakas nousukausi mahdollistivat voimavarojen käytön moniin uusiin asioihin. Metsäteollisuuden alalta pyrittiin siirtymään myös muille toimialoille, kuten kivenjalostukseen ja konepajateollisuuteen. Jälkimmäisestä tosin luovuttiin varsin nopeasti. Ulkomaille investoinnit tulivat myös esille. Vuonna 1976 Kemi Oy tuli osakkaaksi saksalaiseen Kämmerer GmbH-nimisen metsäteollisuusyritykseen kolmanneksella. Toisena suomalaistahona mukana oli A. Ahlström Oy. Osakkuus kesti vain pari vuotta, jonka jälkeen Kemi Oy myi osakkuutensa Ahlströmille.
Yhtiön toimivassa johdossakin tapahtui muutoksia, kun toimitusjohtaja Melamies siirtyi eläkkeelle oltuaan Kemi Oy:n palveluksessa vuodesta 1944. Uudeksi toimitusjohtajaksi valittiin Oy Wilh. Schaumn Ab:n varatoimitusjohtaja Erik Volmari. Samassa yhteydessä yhtiön osakepääomaa korotettiin merkittävästi. Tavoitteena oli nyt uuden kehityssuunnitelman mukaan hienopaperikoneen rakentaminen. Volmari leimautui toiminnassaan vahvasti paperikoneinvestoinnin puolestapuhujaksi.
Kemi Oy:n omistus oli lehdistön pysyvä puheenaihe. Samaan aikaan tapahtui omistusjärjestelyitä Oulu Oy:n suhteen, josta tuli osa Veitsiluoto Oy:tä. Poliittisissa piireissä Veitsiluodolle ei haluttu antaa koko Pohjois-Suomen metsäteollisuutta, jonka vuoksi valtio myi vuonna 1986 Kemi Oy:n osakkeensa Metsäliiton ja Kajaani Oy:n ympärille muodostetulle kansallispankkilaiselle ryhmälle. Näin vuodesta 1978 jatkunut kohina Kemi Oy:n omistuksesta oli ratkennut. Toimitusjohtajana toiminut Volmari jäi syksyllä 1989 eläkkeelle, ja tilalle tuli Juhani Yli-Paavola.
Fuusiointi ja sen jälkeinen toiminta Pajusaaressa
thumb|Kemin selluloosa- ja kartonkitehdas kesällä 2009. Suomalaisessa metsäteollisuudessa tapahtui 1980-luvun loppupuoliskolla merkittävää keskittymistä. Osana tätä kehitystä Kemi Oy:n pääosakkaat ilmoittivat joulukuussa 1989, että yhtiö liitetään Osuuskunta Metsäliiton, Metsä-Serla Oy:n ja Yhtyneet Paperitehtaat Oy:n metsäteollisuuden uudelleenjärjestelyjen yhteydessä muodostettavaan Oy Metsä-Botnia Ab:hen. Uuden yhtiön toimitusjohtajaksi tuli Yli-Paavola ja Kemin tehtaiden paikallisjohtajaksi tekn.lis. Jorma Ranki. Kemi Oy:n viimeinen yhtiökokous oli 22. toukokuuta 1991. Kemi Oy:llä oli mekaanisen ja kemiallisen puunjalostuksen toimintaa.
Sahaustoimintaa oli fuusioidun yhtiön alkuperäistä toimintaa. Karihaaran sahan toimintaa jatkettiin konserniin kuuluvan Oy Botnia Wood Ab:n nimissä. Myöhemmin yrityksen nimi Metsäliiton konsernissa on muttunut useamman kerran. Vuonna 1995 Botnia Wood fuusioitiin Metsä Timber Oy:hyn, vuonna 2000 Metsä Timber liitettiin edelleen Finnforest Oyj:hin. Vuonna 2006 Finnforest sulautettiin sen jälkeen Metsäliittoon ja nimeksi tuli Metsäliiton Puutuoteteollisuus, josta vuonna 2012 tuli Metsä Wood Oy. Sahaustoiminta pysäytettiin Karihaarassa kesällä 2009 ja lopetettiin virallisesti elokuussa 2014.