cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Suomen kirjallisuus
Ruotsin suurvalta-aika (1640–1720)
Suurin osa muustakin suomenkielisestä kirjallisuudesta oli tuohon aikaan edelleen uskonnollista kirjallisuutta. Saarnoja kirjoitti muun muassa Lauri Tammelinus. Virsirunoilijoista merkittävimmät ovat Juhana ja Eerik Cajanus. Yksi ajan merkittävimpiä suomenkielisiä runotuotteita oli Mattias Salamniuksen kalevalamittaan kirjoittama messiadi Ilo-laulu Jesuxesta. Ruotsinkielisen runouden merkittäviin teoksiin kuuluu Suomen ensimmäisen naisrunoilijan, Christina Regina von Birchenbaumin kirjoittama elegia En ny visa.
Daniel Juslenius kirjoitti ensimmäisen laajemman suomen kielen sanakirjan, Suomalaisen Sana-Lugun Coetus (1745). Hän oli myös suomalaisuusaatteen edelläkävijä, joka ylisti Suomen maata ja kansaa liioittelevastikin muun muassa teoksessaan Aboa Vetus et Nova (1700).
Vapauden aika (1720–1772) ja kustavilainen aika (1772–1809)
thumb|180px|Suomalaiset Tieto-Sanomat. 1700-luvulla henkisessä elämässä tapahtui valistusajan myötä jyrkkä muutos. Tieteet, erityisesti filosofia, vapautuivat kirkon holhouksesta. Varsinainen uudistus tapahtui luonnontieteiden alalla, jossa Carl von Linnén vaikutus ulottui Suomeenkin. Hänen kannattajiaan olivat luonnontieteilijöinä muun muassa Johan Browallius ja K. F. Mennander.
1700-luvun humanistisen tieteen merkittävin edustaja oli H. G. Porthan, jonka vuoksi koko aikakautta on Suomen kirjallisuuden historiassa usein nimitetty ”Porthanin aikakaudeksi”. Hänen ympärilleen keräytyi joukko tutkijoita, jotka käsittelivät teoksissaan Suomen historiaa, kieltä, muinaisuskoa jne. Hänen ympärilleen muodostui myös Suomen ensimmäinen kirjallinen seura, Aurora-seura, joka perusti ensimmäisen suomalaisen sanomalehden Tidningar Utgifne Af et Sällskap i Åbo (vuodesta 1771, myöhemmin nimellä Åbo Tidningar). Seuran taiteelliset pyrkimykset peri F. M. Franzen, joka on merkittävin Suomen Ruotsin vallan aikaisista runoilijoista. Franzenin aikalainen oli runoilija Mikael Choraeus.
Porthanin vaikutus oli huomattava myös suomenkielisellä taholla. Se innosti Christfried Gananderia ja K. E. Lencqvistiä työhön suomen kielen ja suomalaisen mytologian alalla ja Antti Lizeliusta perustamaan ensimmäisen suomenkielisen sanomalehden Suomenkieliset Tieto-Sanomat. Tuon ajan suomenkielisen kirjallisuuden edustajista mainittakoon saarnakirjan tekijä Juhana Wegelius sekä runoilijat Simo ja Henrik Achrenius.
Kansallishenki herää
Kun kansallishenki alkoi herätä 1800-luvun alkupuolella, Suomessa elettiin taitekohdan aikoja. Suomi oli ollut osa Ruotsia ja siirtyi nyt osaksi Venäjää. Oman kansakunnan erityispiirteitä korostavan eli kansallisromantiikan ajan yleiseurooppalaisen ilmiön tavoin myös Suomen kirjallisuus alkoi kehittyä ja saada omintakeisempaa muotoa ja sisältöä. Uppsalasta tullut uusromanttinen virtaus sai Turussa joukon kannattajia, niin sanotut Turun romantikot, joista useimmat ryhmittyivät Aura-kalenterin (1817–1818) ja Mnemosyne-lehden (1819–1823) ympärille. Ryhmän sieluna toimi A. I. Arwidsson, joka oli ennen kaikkea sanomalehtikirjoittaja ja historiantutkija, mutta kirjoitti myös runoja. Kielen tutkijoina vaikuttivat Gustaf Renvall, suomalaisen sanakirjan ja kieliopin tekijä, Reinhold von Becker, Turun Viikkosanomien toimittaja ja niin ikään kieliopin tekijä, sekä A. J. Sjögren, tutkimusmatkailija.
Suomalaisen kansallistunteen herätys 1840-luvulla lähti etupäässä J. V. Snellmanista, joka vaikutti toimittajana, filosofina, yliopistonopettajana ja poliitikkona. 1840-luvulla alkoi myös suomalainen sanoma­lehdistö edistyä, kun Viipurissa ilmestyi vuosina 1845–1847 Kanava ja Helsingissä vuodesta 1847 Suometar.
Kansallisuusaatteen seurauksena Suomen kansanrunouden keräily vilkastui, ja siihen osallistuivat muun muassa Arwidsson ja C. A. Gottlund, joka toimi myös monipuolisena kirjailijana, sekä Zacharias Topelius. 1800-luvun ensimmäisillä vuosikymmenillä toimi myös muutamia runoilijoita, jotka taivuttelivat suomea uudenlaisiin runomittoihin. Tuotteliain heistä oli Jaakko Juteini, joka käsitteli runoissaan ja suorasanaisissa teoksissaan erilaisia aiheita valistusajan hengessä. Toinen varhainen mutta tuotannoltaan suppeampi runoilija oli Kallio eli Samuel Gustaf Bergh.
thumb|180px|[[Kalevala, ensimmäinen painos vuodelta 1835.]]
Elias Lönnrotin elämäntyö toimi suoranaisena jatkona näille pyrkimyksille. Lönnrot oli kerännyt kansanrunoja jo vuodesta 1828. Kanteletar ilmestyi vuonna 1840 ja Kalevala nykymuodossa vuonna 1849. Näihin aikoihin oli niin sanottu murteiden taistelu, joka koski varsinkin suomen kielen oikeinkirjoitusta sekä kysymystä, tulisiko kirjakielen pohjana olla itä- vai länsimurre. Vasta Lönnrot sovitti riidan yhdistämällä kirjakieleen aineksia molemmista päämurteista.
Suomen ruotsinkielisen runouden ensimmäinen huippukausi ajoittui 1830–1860-lukujen väliin. Sen keskeisin henkilö oli J. L. Runeberg. Runebergin ympärille muodostui 1830-luvulla Helsingissä niin sanottu Lauantaiseura. Tähän piiriin kuuluivat muun muassa fyysikko ja runoilija J. J. Nervander, estetiikan professori ja runoilija Fredrik Cygnaeus, sekä Runebergin puoliso, novellien ja historiallisten kertomusten kirjoittajana tunnettu Fredrika Runeberg. Runebergin piiriä lähellä olivat myös runoilijat Lars Stenbäck ja Zacharias Topelius. Myöhemmän jälkipolven kirjailijoita, jotka henkisesti liittyivät Runebergin ja Topeliuksen aikaan, olivat muun muassa Emil Nervander ja Rafael Hertzberg.
Huomattavampia omaperäisiä teoksia alkoi ilmestyä suomeksi vasta 1860-luvulla. Jonkinlaisena vanhan kansanrunouden jälkisatona voidaan pitää sitä kalevalanmitalla sepitettyä mutta sisällykseltään omintakeista runoutta, jota tuottivat sellaiset talonpoikaisrunoilijat kuin Paavo Korhonen, Olli Kymäläinen ja Antti Puhakka. Edellä mainittujen lisäksi suomenkielistä kirjallisuutta kartuttivat muun muassa J. F. Lagervall näytelmillään, Pietari Hannikainen huvinäytelmillään ja novelleillaan, Antero Warelius luonnontiedettä käsittelevillä kirjoillaan, J. F. Granlund käännöksillään ja runomukaelmillaan, E. A. Ingman runoillaan, J. F. Cajan (Kajaani) Suomen historiallaan, G. E. Eurén suomen kieliopillaan ja suomalais-ruotsalaisella sanakirjallaan, Wolmar Schildt (Kilpinen) sanasepitelmillään sekä Erik Rudbeck (Eero Salmelainen) julkaisemillaan kansansaduilla ja -tarinoilla.
Suomenkielisen kirjallisuuden kehitystä ehkäisi vuonna 1850 annettu sensuuriasetus, joka kielsi kaikkien muiden suomenkielisten kirjoitusten paitsi uskonnollisten ja taloudellisten kirjoitusten painattamisen. Sensuuriasetus peruutettiin virallisesti vasta vuonna 1860.
Suomenkielisen kirjallisuuden nousu
Kun yhteiskunnallinen ja valtiollinen elämä vilkastui, koitti kirjallisuudellekin ripeän kehityksen aika. Painopiste alkoi siirtyä suomenkielisen kirjallisuuden puolelle. Runoilijat A. E. Ahlqvist (A. Oksanen) ja Julius Krohn (Suonio) taivuttelivat suomen kieltä uudenaikaisempiin, taiteellisempiin runomuotoihin. Ahlqvist oli samalla huomattava kielentutkija, ja Krohn tutki puolestaan kirjallisuushistoriaa ja perusti suomalaisen kansanrunouden tutkimuksen. Yrjö Koskinen käytti kirjallisia kykyjään pääasiassa Suomen historian tutkimiseen ja valtiolliseen toimintaan.
thumb|180px|Aleksis Kiven Seitsemän veljestä, ensilehti Ensimmäinen kokonaan taiteilijankutsumukselleen elänyt suomalainen kirjailija oli Aleksis Kivi, joka oli samalla ensimmäinen huomattavaa menestystä saavuttanut suomeksi kirjoittanut suomalainen kirjailija. Tämän vuoksi häntä voidaan pitää suomalaisen kirjallisuuden isänä. Suomalaisen teatterin perustaja ja ensimmäinen johtaja K. J. Bergbom kirjoitti näytelmiä ja novelleja, runoilija Tuokko eli A. J. Törneroos käänsi useita vieraskielisiä teoksia suomeksi, ja novellikirjailijat K. J. Gummerus, Samuli Suomalainen, ensimmäinen suomen kielellä kirjoittanut naiskirjailija Theodolinda Hahnsson sekä historiallisten näytelmien ja romaanien kirjoittaja E. F. Jahnsson tyydyttivät suuren yleisön kirjallisia tarpeita omalla tuotannollaan. Muutamilla aloilla huomattiin jo siirtymistä realistisempaan kuvaustapaan päin, esimerkiksi Pietari Päivärinnan ja J. H. Reijosen teoksissa.
Kirjallisuudessa tapahtui perinpohjainen muutos kuitenkin vasta kun Suomeen saapui 1880-luvulla Skandinavian kautta maininkeja uudenaikaisesta realismista. Björnstjerne Björnsonin, Henrik Ibsenin, Alexander Kiellandin, Bernt Lien ja Arne Garborgin teoksia luettiin paljon. Lisäksi suomalaiseen kirjallisuuteen tuli tuolloin vaikutteita Ruotsista, Ranskasta ja Venäjältä. Kirjallisuudessa pohdittiin muun muassa eettisiä sekä nais- ja työ­väen­kysymyksiä.
Realististen aatteiden pisimmälle menevänä esitaistelijana suomenkielisten taholla toimi Minna Canth, ruotsin­kielisellä taholla taas K. A. Tavaststjerna. Suomenkielisen novellin huomattavin edustaja oli Juhani Aho. Huvinäytelmien tekijänä on mainittava Robert Kiljander. Myös Arvid Järnefelt aloitti realistina, mutta hän kääntyi pian aaterunouteen ja alkoi käsitellä uskonnollisia ja yhteiskunnallisia kysymyksiä tolstoilaisessa hengessä. Santeri Ivalo aloitti aikalaiskuvaajana, mutta kirjoitti myöhemmin historiallisia romaaneja, Teuvo Pakkala kuvasi syntymäkaupunkinsa Oulun laitapuolien köyhälistöä ja varsinkin lapsimaailmaa, ja Kalle Kajander puolestaan oli huomattava Etelä-Hämeen maalaiskansan ja Väinö Kataja peräpohjalaisten kuvailija. Vankkaa maalaisrealismia tavattiin myös Päivärinnan ja muiden niin sanottujen kansankirjailijoiden, kuten Kauppis-Heikin, Santeri Alkion, Heikki Meriläisen ja Juhana Kokon teoksissa.
Eräissä realismin myöhemmissä edustajissa kuvauksen ulkokohtainen kuvaus alkoi väistyä yksilöllisemmän tunnelmavärityksen tieltä. Niin kävi esimerkiksi Maila Talvion teoksissa, joissa käytiin käsiksi yhteiskunnallisiin epäkohtiin ja elämän varjopuoliin. Vielä pidemmälle tässä meni Ilmari Kianto. Etenkin eräät nuoret kirjailijat vuoden 1900 tienoilla siirtyivät uusromantiikkaan. Näihin kuuluivat muun muassa Volter Kilpi ja Joel Lehtonen. Tämä suunta oli kuitenkin ohimenevä. Pyrkimys suurempaan sisäisyyteen ja dramaattiseen keskitykseen tulee näkyviin Johannes Linnankosken tuotannossa.
AS-202
Laukaisu tapahtui 25. elokuuta 1966 kello 17.15.32 UTC Kennedyn avaruuskeskuksesta. Lento kesti tunnin, 32 minuuttia ja 2 sekuntia saavuttaen 1 128,6 kilometrin korkeuden. Laskeutuminen tapahtui kello 18.48.34 UTC 370 kilometriä suunnitellusta paikasta. Lentotukialus USS Hornetilta kesti 8 tuntia 30 minuuttia saavuttaakseen kapselin.
Ranskalaisen elokuvan festivaali
Ranskalaisen elokuvan festivaali (aiemmin Kultaisia ranskalaisia) on virolaisen Kultuurikuld MTÜ -yhdistyksen ja Ranskan instituutin järjestämä pienoisfestivaali, joka sai alkunsa lokakuussa 2013. Kolmepäiväinen festivaali nostaa esiin joka vuosi yhden ranskalaisen elokuvan tähden: vuonna 2013 teemana oli ranskalainen näyttelijä Juliette Binoche, vuonna 2014 näyttelijä Fanny Ardant.
Vuonna 2015 festivaalissa esitettiin ranskalaisen elokuvaohjaajan Benoît Jacquot’n tuotantoa. Elokuvat näytettiin Tallinnassa Artis-teatterissa sekä Helsingissä Kino Engel- ja Kino Sheryl -elokuvateattereissa. Helsingissä esitettiin kuusi eri elokuvaa seitsemässä näytöksessä.
Monacon Grand Prix 1974
Monacon Grand Prix 1974 oli Formula 1 -sarjan osakilpailu, joka ajettiin 26. toukokuuta 1974 Monacon katuradalla. Kilpailun voitti Ronnie Peterson, jolle voitto oli kauden ensimmäinen.
Suomen kirjallisuus
Suomenkielisen kirjallisuuden nousu
Maria Jotuni toimi näytelmäkirjailijana sekä novellistina. Muista suomalaisista tuon ajan novellisteista mainittakoon Jalmari Hahl, Hjalmar Nortamo, Aino Kallas, Kyösti Wilkuna, Konrad Lehtimäki, Maiju Lassila (oik. Algoth Untola), Hilja Haahti, Marja Salmela. Kallas ja Haahti toimivat myös runoilijoina, samoin voittopuolisesti L. Onerva.
Suomenkielinen runouskin sai Oksasen ajoista lähtien paljon harjoittajia. 1870-luvulla aloitteli joukko runoilijoita: Kaarlo Kramsu, Shakespearen suomentaja Paavo Cajander, professori Arvid Genetz (A. Jännes) ja J. H. Erkko. Realistisen murroskauden merkit tuntuvat selvimmin Kasimir Leinon runoudessa. Muista hänen aikaisistaan runoilijoista mainittakoon Severi Nuormaa ja Valter Juva.
thumb|upright|Eino Leinon Helkavirsiä; kuvittanut K. Carlstedt. Vasta 1890-luvulta alkaen persoonallisesti läikehtivä mielikuva- ja tunne-elämä pääsi runoudessa vapaammin kuuluville. Huomattavimmat tuolloin toimineista suomalaisista runoilijoista olivat Eino Leino ja Larin Kyösti, jotka runsaan runotuotantonsa ohessa liikkuivat myös muilla kirjallisilla aloilla, sekä Otto Manninen, V. A. Koskenniemi, Aarni Kouta, Juhani Siljo, Aaro Hellaakoski (joka julkaisi myös proosaa), Einari Vuorela ja Uuno Kailas. 1800-luvun loppupuolen ja 1900-luvun alun näytelmäkirjailijoista ovat merkittävimmät Artturi Järviluoma ja Lauri Haarla.
Suomen itsenäisyyden aika
1900-luvun alun lähtökohtia olivat proosassa kansankuvaus, uusrealismi ja työläisromaani, runoudessa kansallinen uusromantiikka.
Suomen itsenäisyyden alkuajan huomattavimmat kertomakirjailijat olivat F. E. Sillanpää, Viljo Kojo (myös runoilija), Emil Elenius, Heikki Toppila, Arvi Järventaus, Juho Koskimaa ja Pentti Haanpää. F. E. Sillanpää sai Nobelin kirjallisuuspalkinnon vuonna 1939. Palkinto myönnettiin ”syvällisestä ymmärtämyksestään maansa maalaisväestöä kohtaan ja siitä ihastuttavan taiteellisesta tavasta, jolla hän kuvasi heidän elämäntapaansa ja heidän luontosuhdettaan”.
1920-luvulla suomenkielisessä kirjallisuudessa nousi esille Tulenkantajat-ryhmä, joka julisti kansainvälistä sanomaa ”Ikkunat auki Eurooppaan!” Heihin kuuluivat muiden muassa Katri Vala, Mika Waltari ja Uuno Kailas. Suomenruotsalaiset runoilijat kehittivät Edith Södergran johtotähtenään niin sanotun suomenruotsalaisen modernismin, jolle oli tyypillistä vapaa rytmi, voimakas kuvallisuus, aihealueen laajeneminen, arkiset motiivit sekä puhekielisyys. Vaikutteita siihen saatiin muun muassa englantilaisesta imagismista, venäläisestä futurismista, dadaismista ja ekspressionismista.
Lama ja poliittiset kriisit vaikuttivat 1930-luvulla alussa suomalaiseenkin kirjallisuuteen, eikä uusia kirjailijoita noussut montaakaan. Tärkeimmät heistä olivat Saima Harmaja ja Aale Tynni, jonka tuotannon pääosa kuuluu kuitenkin sodanjälkeisen kauteen. Vasemmistokirjailijat perustivat 1936 Kiila-ryhmän, jonka kautta julkisuuteen nousivat muun muassa Viljo Kajava ja Arvo Turtiainen. Kiilan merkittävin prosaisti oli Elvi Sinervo. Proosassa 1930-luvun lopulla vahvistuivat syvyyspsykologiaan ja psykoanalyysin ihmiskäsitys, joka näkyi Iris Uurron ja Helvi Hämäläisen teoksissa.
Ensimmäinen ja toinen maailmansota sisällis­sotineen näkyvät suomalaisessa proosassa voimakkaina aina 1980-luvulle saakka. Sotia ovat käsitelleet muiden muassa Väinö Linna, Lauri Viita, Veijo Meri ja Paavo Rintala. Tove Janssonin alkutuotannon muumi­kirjat voidaan ymmärtää paoksi sodan kauhuista.
1960-luvulla runoudessa uudistuivat taiteelliset ilmaisukeinot vastareaktiona 1950-luvun modernismille: arkisemmat äänenpainot, kaupunkiympäristöön liittyvä kuvasto, poliittiset ainekset ja yleinen rosoisuus. Harvoille puhumisen sijaan vaadittiin ja ilmaistiin yhteisyyttä, päivänkohtaisuutta ja kantaaottavuutta. 1960-luvun ”epäpuhtaaksi runoudeksi” kutsutun suunnan keulahahmo oli Pentti Saarikoski. Myös proosassa tilinteko lähimenneisyyden kanssa alkoi saada poliittisia painoja. Proosassa suosittiin etenkin dokumenttiteoksia, raportteja ja kiistakirjoituksia. 1960-luvulla käytiin niin sanottuja kirjasotia, joita aiheuttivat esimerkiksi Väinö Linnan Tuntematon sotilas ja Täällä Pohjantähden alla II, Paavo Rintalan Mummoni ja Mannerheim -trilogia ja Sissiluutnantti sekä Hannu Salaman Juhannustanssit. Kirjasodat käytiin vilkkaana keskusteluna tiedotusvälineissä, ja niihin liittyi jopa oikeuskäsittelyjä. Timo K. Mukan Maa on syntinen laulu välttyi kirjasodalta kaiketi siksi, että se ilmestyi samana vuonna kuin Salaman Juhannustanssit.
1970-luvulla poliittisen kirjallisuuden vastapainoksi alkoi syntyä luonto- ja mieterunoa (esimerkiksi Risto Rasa). Muuttoliike maalta kaupunkeihin puhutti romaanikirjailijoita (Kalle Päätalo, Gösta Ågren, Anni Blomqvist). Myös keskiluokan kuvaus kiinnosti (Kerttu-Kaarina Suosalmi, Christer Kihlman, Jörn Donner).
1980-luvulla essee ja novelli nousivat, myös saamelais­kirjallisuutta alkoi ilmestyä (Nils-Aslak Valkeapää). Suomenkielisen ja ruotsinkielisen kirjallisuuden välinen raja alkoi hälvetä, kun suomenruotsalainen teos saattoi ilmestyä samaan aikaan sekä ruotsiksi että suomeksi. Runoudessa näkyi rock-vaikutteita ja pitkästä aikaa loppusointujakin. Uusia runoilijoita olivat muun muassa Sirkka Turkka ja Arja Tiainen. 1980- ja 1990-luvulla monen sukupolven kirjailijat toimivat samanaikaisesti.
Suomalaisessa kirjallisuudessa kirjailijoita on pidetty kannanottajina ajankohtaisiin aiheisiin, mutta EU:hun liittyminen, työttömyys tai lama eivät näkyneet 1990-luvun kirjallisuudessa niin voimakkaasti kuin jotkut olivat odottaneet. Maaseudun autioituminen ja sodat pysyivät edelleen suosittuina aiheina, kuten myös historia ja filosofia. Kaikkiaan kirjallisuuden kenttä on sirpaloitunut erilaisiksi saarekkeiksi.
Näitä saarekkeita, tai niiden tunnusmerkkejä, ovat olleet persoonalliset kirjailijat (kuten Kari Hotakainen), postmodernismin tapaan eri tyylilajien sekoittaminen (kuten Anja Kauranen), ironian ja huumorin käyttö (Arto Paasilinna ja Veikko Huovinen), ahdistavan maailman kuvaukset, liikkuminen todellisen ja harhamaailman rajamailla (Leena Krohn, Maarit Verronen), naiskirjailijat naisen ihmissuhteiden ja kehitystarinoiden kuvaajina Laila Hirvisaari, maaseudun kuvaukset (Antti Tuuri) ja dekkarikirjallisuus (Matti Yrjänä Joensuu, Leena Lehtolainen).
Sofi Oksasen Puhdistus yhdistää rehevän kielenkäytön lähihistorian kipeisiin tapahtumiin naisnäkökulmasta. Jari Tervo kuvaa Pohjois-Suomen ihmisiä sisällissodan vuosista nykypäivään. Miika Nousiainen kuvaa ongelmallista suhdetta Ruotsiin tragikoomiseen sävyyn kirjassaan Vadelmavenepakolainen.
Julkaisut
Ensimmäinen suomalainen kirjallinen lehti oli vuonna 1803 julkaistu Frans Mikael Franzénin ja kumppaneiden Allmän Litteratur-Tidning. Suomessa ilmestyy 2000-luvulla noin tusina varsinaista kirjallisuuslehteä. Tunnetuin kirjallisuuslehdistä on vuodesta 1951 ilmestynyt Parnasso. Vanhin edelleen ilmestyvä lehti on puolestaan Nuoren Voiman Liiton julkaisema Nuori Voima, joka on ilmestynyt vuodesta 1908. Kanava-lehti noudattaa eräänlaista suomalaisen kulttuurilehden yleismallia, johon kuuluu tietynlainen poliittinen ote. Parnasson kanssa samaa ikäluokkaa on Svenska Österbottens litteraturföreningin Horisont-lehti.
Nuorempia kirjallisuusjulkaisuja ovat Kontur, joka ilmestyy vasemmistolaisen Ny Tid -lehden liitteenä, Savukeidas-kustantamon Kerberos, Kirjallisuus- ja kulttuuriyhdistys Kirjon Kirjo, Kirjailijayhdistys Kapustarinnan Lumooja. Nihil Interit -yhdistys puolestaan julkaisee runolehteä Tuli & Savu, joka on tullut tunnetuksi eräänlaisena kokonaistaideteoksena, joka yhdistää näyttävää lyriikka ja grafiikkaa. Paikallisesti merkittäviä ovat Oulussa ilmestyvä Huutomerkki-yhdistyksen Hallaus ja Porvoossa ilmestyvä Särö. Verkossa puolestaan julkaistaan muun muassa Lukukeskuksen Kiiltomatoa.
Levikiltään suurin kirjallisuusjulkaisu lienee Kiiltomato, jonka sivustolla on päivittäin noin tuhat kävijää. Painetuista lehdistä Parnassosta otetaan noin 10 000 kappaleen painoksia. Konturista puolestaan julkaistaan emolehtensä Ny Tidin ansiosta noin parituhatta kappaletta. Muut lehdet ovat pieniä, muun muassa Nuoresta Voimasta ja Säröstä otetaan noin tuhannen kappaleen ja Kerberoksesta alle kahdensadan kappaleen kertaeriä.
Kirjallisuuslehtien toiminta nojaa vaihtelevasti valtion kulttuurilehtitukeen. Vuonna 2012 opetus- ja kulttuuriministeriö antoi Nuorelle voimalle 28 000 euron vuotuisavustuksen. Toiseksi eniten rahaa sai Kiiltomato, jolle myönnettiin 22 000 euroa. Kirjallisuuslehdille myönnettyjen tukien suhteessa ei ole 2000-luvun alussa tapahtunut juurikaan muutoksia.
Kritiikki
Kirjallisuuskritiikki on muuttunut 2000-luvulla, kun sanomalehdet ovat joutuneet supistamaan kirjallisuustoimituksiaan. Kirjallisuuskritiikki, kuten muukin taidekritiikki, oli 1900-luvulla osa taiteenalaansa, mutta 2000-luvulla se on muuttunut osaksi mediaa ja sen tapoja. Sanomalehdissä esimerkiksi Aamulehti joutui lakkauttamaan itsenäisen kulttuuritoimituksensa ja Helsingin Sanomat supisti kulttuuritoimituksensa osaksi uutistoimitusta.
Lehdissä julkaistaan 2000-luvullakin suurin piirtein saman verran kirjallisuuskritiikkejä kuin aikaisemmin, mutta niiden pituus on lyhentynyt. Vuonna 1978 Helsingin Sanomien kirjallisuuskritiikkien keskipituus oli 147 riviä, kun se oli vuonna 2010 vain 70 riviä. Samalla kulttuurisivujen kuvapinta-ala on kuitenkin moninkertaistunut. Kritiikkien absoluuttinen määrä on 2010-luvulla kuitenkin aiempaa pienempi, sillä nimekkeiden määrä on kasvanut. Kielteisiä arvosteluita julkaistaan entistä vähemmän, sillä toimitus seuloo käsiteltävät teokset ennakkoon. Sanomalehdissä ei ole enää juurikaan kirjallisuuden ja yhteiskunnan välistä keskustelua, vaan se on keskittynyt erikoislehtiin ja blogeihin.
Kirjallisuuspalkinnot
Suomessa jaetaan noin sataa kirjallisuuteen liittyvää palkintoa, joiden perustamisasiakirjassa palkinnon tarkoitukseksi on nostettu kirjallisuuden ja lukemiskulttuurin edistäminen. Palkintojen näkyvyys, merkittävyys ja palkintosumma vaihtelevat runsaasti. Vaikka kaikkien palkintosumma on joissain palkinnoissa pieni, niin niillä kaikilla on vaikutus kirjailijan saamiin apurahoihin.
Vuonna 1983 perustettu Kirjasäätiö sai tehtäväkseen suunnitella huomiota herättävän palkinnon monien pienten kirjallisuuspalkintojen rinnalle. Finlandia-palkinto syntyi 1984, ja se jaettiin ensimmäisen kerran 1985. Palkinto muutettiin romaanipalkinnoksi vuonna 1993, sillä se ei ollut vuosina 1984–1992 nostanut juurikaan voittajakirjojen myyntiä. Alkuvuosina palkinnon oli saanut lähinnä vähälevikkiset runot, esseet ja aforismit. Samalla palkinto siirrettiin jaettavaksi joulukuussa joulumyyntejä varten ja voittajan päättäjäksi nostettiin yksi vaihtuva henkilö, joka valitsee voittajan valintalautakunnan päättämistä kuudesta ehdokkaasta.
Finlandia-palkintoa on kritisoitu välillä kustantamoiden markkinointikikaksi. Se on kuitenkin ainoa suuren yleisön tuntema suomalainen kirjallisuuspalkinto. Sen vaikutus kirjamyyntiin on huomattava, sillä Finlandia-voitto keskimäärin yli kymmenkertaistaa myyntiluvut. Se hyödyttää kuitenkin eniten palkintoja, joita on myyty hyvin jo ennen ehdokkuuttakin. Lisäksi palkinnon yhteydessä on mainittu huoli suomalaisesta romaanikirjallisuudesta yleisesti, sillä sen siivittämänä kirjailijat, kustantajat ja media suuntaavat huomionsa lähinnä suurta yleisöä kiinnostaviin romaaneihin. Monesti esiraadin tekemät ehdokasvalinnat ovatkin olleet helppoja veikata etukäteen.
Finlandia-palkinnon lisäksi runsaasti mediahuomiota saa Helsingin Sanomien kirjallisuuspalkinto, jota on jaettu vuodesta 1995. Se on jatkoa vuosina 1964–1994 jaetulle J. H. Erkon palkinnolle. Palkinnon raadissa on Helsingin Sanomien kulttuuritoimittajia, kriitikoita ja kirjailijoita. Edellisen vuoden voittaja on usein kutsuttu mukaan raatiin. Se jaetaan vuoden parhaalle suomenkieliselle kaunokirjalliselle esikoisteokselle, ja se pyrkii nostamaan esiin kaikkia kaunokirjallisuuden lajeja. Runous, lyhytproosa ja esseistiikka ovat saaneet sen kautta huomiota.
Hieman Finlandia-palkintoa ja Helsingin Sanomien kirjallisuuspalkintoa vähemmän huomiota saa Runeberg-palkinto, jonka jakavat sanomalehti Uusimaa, Porvoon kaupunki, Suomen Kirjailijaliitto, Suomen arvostelijain liitto ja Finlands Svenska Författareförening. Palkinnon merkitystä korostavat sen kaksikielisyys ja monipuolisuus, sillä sen voi voittaa sekä suomen- että ruotsinkielinen teos ja ehdolle asetetaan vuosittain teoksia eri lajeista. Sitä pidetään eräänlaisena Finlandian vastapalkintona. Usein palkinnon on voittanutkin Finlandia-raadissa ohitettu romaani, mutta esimerkiksi Sofi Oksasen Puhdistus voitti molemmat palkinnot.
Muita merkittäviä suomalaisia palkintoja ovat muun muassa Kalevi Jäntin palkinto, joka jaetaan alle 40-vuotiaalle kirjailijalle, joka on julkaissut 1–3 teosta. Palkinnon suuruus on 15 000 euroa, minkä ansiosta se on merkittävä nuorten kirjailijoiden tukija. Yleisradio puolestaan jakaa Tanssiva karhu -palkintoa, joka on yksi harvoista vain runouteen keskittyvä palkinto. Sen rinnalla jaetaan myös merkittävimmälle käännetylle runoteokselle tarkoitettua Kääntäjäkarhua.
Suomen valtio jakaa myös useita palkintoja. Suomen vanhin kirjallisuuspalkinto on valtion kirjallisuuspalkinto, joka on tunnettu vuodesta 1996 kirjallisuuden valtionpalkintona. Valtion kirjallisuuspalkinnon ensimmäinen voittaja vuonna 1865 oli Aleksis Kivi. Valtionpalkinto voidaan jakaa sekä edellisvuonna julkaistusta teoksesta että elämäntyöpalkintona. Toinen merkittävä valtion kirjailijoille jaettava tunnustus on Suomi-palkinto. Opetus- ja kulttuuriministeriö myöntää sitä eri kulttuurialoille joko lupaavasta läpimurrosta tai merkittävästä taiteellisesta urasta. Kirjailijoita ja kirja-alan yhteisöjä on palkittujen joukossa vuosittain.
Kirjallisuusvienti
Suomen kirjallisuuden kääntämistä ja julkaisemista tukee vuonna 1976 perustettu FILI – Kirjallisuuden vientikeskus. Sen tehtävä on ollut alusta saakka tukea suomalaisten teosta julkaisemista muilla kielillä ja tehdä maan kirjallisuutta tunnetuksi muualla. Suomen kirjallisuuden on määritelty kattavan maassa julkaistu suomen-, ruotsin, ja saamenkielinen kirjallisuus. Filin budjetti on kasvanut 1970-luvun 100 markasta vuoden 2011 2,5 miljoonaan euroon. Kirjallisuusvientiä tukevat Filin lisäksi erilaiset säätiöt ja rahastot. Kirjallisuusvientiä pyritään edistämään myös osallistumalla kansainvälisille kirjamessuille. Suomi on ollut teemamaana muun muassa Göteborgin kirjamessuilla 2007, Moskovan Non/Fiction-kirjamessuilla 2008 ja alan merkittävimmässä tapahtumassa Frankfurtin kirjamessuilla 2014.
Suomen kirjallisuuden käännöksiä julkaistiin vielä 1970-luvun lopussa noin satakunta vuodessa. 2010-luvulla ulkomailla ilmestyy noin 300–400 käännöstä vuodessa 40 eri kielellä. Suomen kirjallisuutta käännöksiä julkaisivat vielä 1980-luvulla pääsääntöisesti pienet kustantajat, usein yliopistopainot. Monet isot kustantajat ovat kiinnostuneet 2000-luvulla myös Suomen kirjallisuudesta. Esimerkiksi saksalainen Suhrkamp, ranskalainen Gallimard, italialainen Salani, yhdysvaltalainen Random House ja brittiläinen Granta ovat hankkineet suomalaisten teosten käännösoikeuksia.
Suomalaisia kirjoja käännettiin vuosien 1990–2010 aikana kaikkiaan 3 676 nimikettä 69 eri kielellä. Eniten kirjoja julkaistiin Pohjoismaissa sekä Saksassa, Ranskassa, Espanjassa, Alankomaissa ja Italiassa. Osa käännöksistä julkaistaan Suomessa, tällainen käännös oli esimerkiksi Seitsemän veljestä -teoksen kurdinkielinen käännös. Tällaisten teosten levittäminen ulkomaille on vaikeaa. Yleisimmin kirjoja käännetään saksaksi, ruotsiksi, englanniksi, viroksi, ranskaksi, venäjäksi, tanskaksi, norjaksi ja unkariksi. Saksankielisten käännösten osuus kaikista käännöksissä on 2000-luvulla ollut noin 20 prosenttia ja englanninkielisten osuus noin 15 prosenttia. Vuonna 2019 eniten kirjoja käännettiin venäjäksi (33), saksaksi (25), viroksi (24), englanniksi (22) ja ranskaksi (19).
Suomen kolme käännetyintä kirjailijaa olivat 2000-luvun ensimmäisellä vuosikymmenellä samat kuin 1990-luvullakin, Arto Paasilinna, Tove Jansson ja Mika Waltari. Paasilinnasta otettiin 146 käännöstä ja Janssonista 134 käännöstä. Viidenkymmenen käännetyimmän kirjailijan joukossa oli kahdeksan lasten- ja nuortenkirjailijaa. Klassikkokirjailijoista käännettiin Waltarin lisäksi erityisesti Edith Södergrania, Henry Parlandia, Aino Kallasta, Eeva-Liisa Mannerta, Väinö Linnaa, Pentti Saarikoskea, Eino Leinoa ja Maiju Lassilaa. Useimmalle kielelle käännetyt suomalaiset teokset olivat marraskuun 2019 tilastojen mukaan Elias Lönnrotin Kalevala (55 kielelle), Mika Waltarin Sinuhe egyptiläinen (40), Sofi Oksasen Puhdistus (38), Salla Simukan Punainen kuin veri (37) ja Valkoinen kuin lumi (33), Aleksis kiven Seitsemän veljestä (34) sekä Tove Janssonin Taikurin hattu (33) ja Muumipeikko ja pyrstötähti (32).
T44
T44 on ruotsalaisvalmisteinen tavarajunien vetoon tarkoitettu dieselveturimalli, jota käytetään paljon myös vaihtotyössä. Sarjan veturit ovat Ruotsin yleisimpiä dieselvetureita. Suurin osa niistä on valtio-omisteisen Green Cargo -yhtiön käytössä (yhtiö liikennöi vetureilla myös Suomen puolella Tornioon). Lisäksi vetureita käytetään muun muassa Israelissa.
T44 on dieselsähköinen, eli sen dieselmoottoriin kytketty generaattori tuottaa sähköä, joka syötetään ajomoottoreille. Päämoottori on General Motorsin valmistama 645-sarjan V12-kaksitahtidiesel. Useita sarjan vetureita on mahdollista radio-ohjata.
Service Pack
Service Pack eli huoltopäivitys on tietokoneohjelmiston täydennysosa, jolla esimerkiksi korjataan ohjelmistossa olevia virheitä, paikataan tietoturva-aukkoja ja mahdollisesti lisätään uusia ominaisuuksia. Service Pack sisältää yhdessä asennettavassa paketissa useita, jo aiemmin erikseen julkaistuja päivityksiä sekä usein myös ensimmäistä kertaa julkaistavia päivityksiä, jotka ovat ominaisia kyseiselle Service Packille.
Esimerkiksi Windows XP -käyttöjärjestelmälle on julkaistu kolme Service Packia, jotka etupäässä korjaavat XP:n tietoturvaongelmia. Windows Vistalle julkaistiin ensimmäinen Service Pack maaliskuussa 2008. Päivitys paransi mm. käyttöjärjestelmän vakautta ja suorityskykyä. Vuonna 2009 Vistalle ilmestyi Service Pack 2. Ensimmäinen huoltopäivitys Windows 7:lle ilmestyi vuonna 2011.
Nichelle Nichols
Nichelle Nichols (synt. Grace Dell Nichols, 28. joulukuuta 1932 – 30. heinäkuuta 2022 ) oli yhdysvaltalainen laulaja ja näyttelijä. Ennen näyttelijän uraansa hän lauloi Duke Ellingtonin ja Lionel Hamptonin yhtyeiden solistina. Hänen tunnetuin roolinsa näyttelijänä on ollut tähtilaiva USS Enterprisen viestintäupseeri Nyota Uhura.
Star Trek
pienoiskuva|Nichelle Nichols Uhuran roolissa.|vasen|300x300px Star Trek toi Nicholsin tunnetuksi sarjan televisiokatsojille yhtenä ensimmäisistä afroamerikkalaisista naisista. Sarjan ensimmäisen vuoden aikana Nichols yritti jättää sarjan, koska hän koki roolinsa vähäpätöiseksi. Keskustelu Martin Luther Kingin kanssa sai hänet kuitenkin ymmärtämään roolinsa merkityksen muttei pelkästään afroamerikkalaisena naisena. King kannusti Nicholsia sanomalla, ettei tämä voi luovuttaa, koska Nichols näytteli elintärkeää roolia nuorille mustille lapsille ja naisille ympäri maata.
Alkuperäisen sarjan kolmannen kauden DVD-julkaisuun sisältyy Nicholsin haastattelu, jossa Nichols analysoi roolinimeään. Yleensä puhutaan vain Uhurasta tai luutnantti Uhurasta, mutta haastattelussa paljastetaan viimein koko nimi: Nyota Uhura. Nimi on swahilin kieltä ja merkitsee ’Vapauden tähteä’. Nichols ilmaisi arvostavansa syvästi kauniina pitämäänsä roolinimeä.
Roolissaan luutnantti Uhurana Nichols osallistui ensimmäiseen Yhdysvaltojen televisiossa esitettyyn rotujenväliseen suudelmaan William Shatnerin (kapteeni James T. Kirk) kanssa vuoden 1968 jaksossa Plato’s Stepchildren. Jakso nostatti vastalauseiden aallon rotujen välisestä kanssakäymisestä. Joissakin Yhdysvaltojen eteläosavaltioiden kaupungeissa jaksoa ei esitetty esiin tulleiden protestien johdosta. Jakson tuoman julkisuuden ja ajankohtaan nähden palaute oli pääsääntöisesti positiivista sarjan esittäneille televisioyhtiöille. Vasta 25 vuotta myöhemmin vuonna 1993 jakso näytettiin perinteitä kunnioittavassa Britanniassa.
Nichols jatkoi Star Trek -televisiosarjan päättymisen jälkeen Star Trek -animaatiosarjan Uhuran äänenä. Lisäksi Nichols näytteli kuudessa Star Trek -elokuvassa ja kahdessa Star Trek-tietokonepelissä, joista vuoden 1995 Star Trek: Judgment Rites oli hänen viimeinen esiintymisensä Uhurana. Nichols kuoli sydämen vajaatoimintaan heinäkuussa 2022. Hänellä oli diagnosoitu Alzheimerin tauti alkuvuodesta 2018. Hänen tuhkansa lähetetään avaruuteen yhdessä usean muun Star Trek-näyttelijän jäännösten kanssa.
Triviaa
9. tammikuuta 1992 Nichols sai tähden Hollywoodin Walk of Famelle.
Holmesin piirikunta (Ohio)
Holmesin piirikunta on piirikunta Ohiossa, Yhdysvalloissa Sen hallintokeskus on Millerston.
Piirikunnassa on maailman suurin, noin 40 000 jäsenen amissi-yhdyskunta, joka keskittyy Berlinin kaupungin ympäristöön.
Maantiede
Holmesin naapuripiirikuntia ovat Wayne pohjoisessa, Stark koillisessa, Tuscarawas idässä, Coshocton etelässä, Knox lounaassa ja Ashland luoteessa.
Väestö
Piirikunnassa oli vuoden 2010 väestönlaskennassa 42 366 ihmistä. Etniset ryhmät jakautuvat valkoisiin, joita on 98,8%, mustiin (0,4%), alkuperäisamerikkalaisiin (0,1%) ja aasialaisiin (0,1%).
Kotitalouden mediaanitulo on 44 746 dollaria ja köyhyysrajan alapuolella oli 14,7% väestöstä vuosina 2007–2011.
Carl Schirren (historioitsija)
Carl Christian Gerhard Schirren (20. marraskuuta 1826 Riika – 11. joulukuuta 1910 Kiel), oli baltiansaksalainen historioitsija.
Vuonna 1858 hänestä tuli Tarton yliopiston maantieteen ja tilastotieteen professori. Vuosina 1863–1869 hän opetti Venäjän historiaa. Hän joutui myöhemmin eroamaan virasta vastustettuaan Baltiassa tapahtuvaa venäläistämistä. Hän muutti Saksaan ja 1874–1907 oli professorina Kielin yliopistossa, jossa hän tutki varsinkin Liivinmaan historiaa.
Amiraliteettienkaskaskäpinkäinen
Amiraliteettienkaskaskäpinkäinen (Edolisoma admiralitatis) on kaskaskäpinkäisiin kuuluva lintulaji, jonka nimi on suomen kielen pisin. Ykkössijan se jakaa uudenkaledonianlepinkäismonarkin kanssa – kummankin nimessä on 32 kirjainta. Osa tutkijoista pitää sitä kuitenkin toisen käpinkäislajin, kaitanokkakäpinkäisen alalajina (Coracina tenuirostris admiralitatis). Myöskään Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto ei ole vielä myöntänyt sille itsenäisen lajin asemaa, minkä takia sille ei toistaiseksi määritellä omaa uhanalaisuusluokitusta. Laji esiintyy luonnossa vain Papua-Uudessa-Guineassa Manusin provinssiin kuuluvien Amiraliteettisaarten Manusin saarella.
Curbishley
Curbishley voi viitata ainakin seuraaviin henkilöihin:
Genevenjärvi
Genevenjärvi (, tai Genfer See,, ) on Ranskan ja Sveitsin rajalla sijaitseva suuri ja syvä järvi. Kuunsirpin muotoisen järven pohjoisranta ja molemmat kärjet kuuluvat Sveitsiin, eteläranta Ranskaan.
Genevenjärven pituus on 72 kilometriä, leveys enimmillään 13 kilometriä ja pinta-ala 582,4 neliökilometriä, josta 234 neliökilometriä Ranskassa ja 348,4 neliökilometriä Sveitsissä. Syvin kohta on 310 metriä Lausannen ja Évianin välillä, ja järven tilavuus on 89 kuutiokilometriä. Genevenjärvi on tilavuudeltaan Keski-Euroopan suurin järvi ja pinta-alaltaan toiseksi suurin Balatonin jälkeen. Se on myös Ranskan syvin järvi.
Järvi, jonka kautta Rhône virtaa idästä länteen, on 372 metriä merenpinnan tasoa ylempänä. Se on syntynyt Rhônen jäätikön vetäytyessä viimeisen jääkauden lopulla lähes 15 000 vuotta sitten.
Kontran toinen puoli
Kontran toinen puoli on Kontran toinen studioalbumi, joka julkaistiin vuonna 1978. Se nousi Suomen virallisen listan sijalle 14, ja pysyi listalla yhteensä 16 viikkoa.
Born of Sin
Born of Sin tai "BOS" on ruotsalainen melodista death metallia soittava yhtye.
Arnold on rautaa
Arnold on rautaa on yhdysvaltalainen vuonna 1977 valmistunut kehonrakennuksesta kertova osittain kuvitteellinen dokumenttielokuva, jossa juonen kannalta tärkeimmissä rooleissa ovat Arnold Schwarzenegger, Lou Ferrigno ja Franco Columbu. Elokuvalle tehtiin vuonna 1985 jatko-osa Pumping Iron II: The Women, joka keskittyy naisten kehonrakennukseen.
Juoni
Elokuvassa seurataan pääsääntöisesti eri kehonrakentajien valmistautumista vuoden 1975 kehonrakennuskilpailuihin. Elokuvan sivujuonessa viisi kertaa Mr. Olympian voittanut Arnold Schwarzenegger kilpailee toista kehonrakentajaa Lou Ferrignoa vastaan, joka on juuri siirtymässä amatööritasolta ammattikilpailuihin mukaan.
Lou Ferrignon haave Mr. Olympia -tittelistä on kalvanut hänen mieltään kauan, ja nyt hän haluaa voittaa Arnold Schwarzeneggerin maailman suurimmassa kehonrakennuskilpailussa ja katkaista tämän voittoputken keinolla millä hyvänsä. Schwarzeneggerin ystävä Franco Columbu, joka on moninkertainen kevyen sarjan Mr. Olympia -voittaja, juonittelee myös päihittääkseen Arnoldin tulevana vuonna.
Kovista ponnisteluista huolimatta Ferrigno ei onnistu lopussa voittamaan raskaansarjankilpailussa Schwarzeneggeria vaan sijoittuu kolmanneksi Serge Nubret’n sijoittuessa toiseksi. Sivussa Franco Columbu voittaa kevyen sarjan kilpailun ja haastaa raskaansarjan voittajan Schwarzeneggerin kokonaiskilpailuun samassa paikassa, ja häviää saadessaan vähemmän pisteitä kisassa. Elokuvan loppukohtauksessa Schwarzenegger juhlii Lou Ferrignon syntymäpäiväjuhlissa sovussa ja polttaa savuketta sohvalla. Iloa varjostaa kuitenkin Arnoldin vastikään saama tieto isoäitinsä syövästä.
Charles Vinci
Charles Thomas Vinci Jr. (28. helmikuuta 1933 Cleveland, Ohio – 13. kesäkuuta 2018 ) oli yhdysvaltalainen painonnostaja ja kaksinkertainen olympiavoittaja. Hän kilpaili kärpässarjassa eli alle 56-kiloisissa, joka hänen aktiivivuosinaan oli kevyin painoluokka. Vielä lähes 50 vuotta jälkimmäisen olympiavoittonsa jälkeen hän on viimeisin yhdysvaltalainen painonnoston olympiakultaa voittanut mies; naisista olympiavoittoon on sittemmin yltänyt Tara Nott vuonna 2000.
Vinci voitti Melbournen 1956 olympialaisissa kultaa kärpässarjassa maailmanennätystuloksella 342,5 kg. Hän punnersi tuloksekseen 105 kg, tempasi 105 kg ja työnsi 132,5 kg. Rooman 1960 olympialaisissa hän voitti kultaa tuloksella 345 kg. Hän paransi Melbournen tempaustulostaan 2,5 kilolla ja sai muissa nostomuodoissa saman tuloksen kuin neljä vuotta aiemmin.
Vinci saavutti MM-kilpailuissa hopeaa vuosina 1955 ja 1958.
Paljassiemeniset
Paljassiemeniset (Pinophyta tai Acrogymnospermae) on siemenkasveihin kuuluva kasviryhmä. Tunnetuimpia ja runsaslukuisimpia paljassiemenisistä kasveista ovat havupuut (Pinidae ), mutta niihin kuuluvat muiden muassa myös käpypalmut ja neidonhiuspuut. Sen sijaan lehtipuut eivät kuulu paljassiemenisiin, vaan ne kuuluvat koppisiemenisiin kasveihin.
Paljassiemenisten kasvien siemenet kehittyvät emilehtien pinnalle, eivätkä umpinaiseen sikiäimeen, kuten koppisiemenisillä. Kaikki nykyään elävät paljassiemeniset ovat puuvartisia. Tosin ikilehti (Welwitschia mirabilis) on varreton, mutta sen tyviosa saattaa olla puutunut. Paljassiemenisiä kasveja on maailmassa nykyään noin 1 000 lajia.
Luokittelu
Nykyisin eläviin paljassiemenisiin kasveihin kuuluu neljä perinteisesti erillisinä pidettyä kasviryhmää:
Useiden geneettisten tutkimusten mukaan havupuut eivät kuitenkaan ole yhtenäinen ryhmä, vaan havupuista mäntykasvien heimo (Pinaceae) on läheisemmin sukua luumioille (Gnetum) ja muille Gnetales-lahkon kasveille kuin muille havupuille.
Lars Johan Hammarén
pienoiskuva|L. J. Hammarén. Lars Johan Hammarén (2. lokakuuta 1833 Loimaa – 21. elokuuta 1906 Tampere) oli suomalainen Tampereella vaikuttanut tukkukauppias, teollisuusmies, valtiopäivämies ja kauppaneuvos (1880).
Hammarén tuli nuorena miehenä Tampereelle kauppias Hildenin palvelukseen. Hän perusti vuonna 1861 oman kauppaliikkeen yhdessä kauppias Laurénin kanssa. Vuonna 1870 hän ryhtyi Hammarén & Co:n osakkaaksi yhdessä tamperelaisten kauppiaiden Gustaf Oskar Sumeliuksen ja August Nybergin kanssa. Tämä toiminimi osti Kyröskosken rannalla sijainneen puuvillakutomon ja rakensi tilalle 1872 puuhiomon ja 1878 paperitehtaan. Nybergin kuoltua 1889 Hammarén ja Sumelius omistivat yrityksen puoliksi.
Vuonna 1896 Hammarén, hänen poikansa johtaja Edvin Hammarén (1873–1927) ja Kyröskosken puuhiomon ja paperitehtaan isännöitsijä, insinööri Johan Erland Hammarén perustivat Äänekoski Oy:n joka rakennutti 1897–1899 Äänekoskelle sahan, puuhiomon ja kartonkitehtaan. Vuonna 1897 tämän yhtiön osakkaaksi tuli myös Gustaf Oscar Sumeliuksen poika, vuorineuvos Gösta Sumelius. Edvin Hammarén toimi Äänekosken tehtaiden isännöitsijänä ja Johan Erland Hammarén oli tehtaan johtajana vuoteen 1905 saakka.
Hammarén oli vuonna 1868 perustetun Tampereen Säästöpankin johtokunnan jäsenenä ja puheenjohtajana 38 vuoden ajan. Hän oli porvarissäädyssä Tampereen edustaja valtiopäivillä 1872, 1877–1878, 1882 ja 1885. Hammarén kuului vuoden 1899 suureen lähetystöön Tampereen edustajana. Hän oli myös Tampereen kaupunginvaltuuston jäsenenä ja toimi toistakymmentä vuotta valtuuston puheenjohtajana vuoteen 1890 saakka. Hammarén vaikutti muun muassa Kyttälän alueen liittämiseen Tampereen kaupunkiin 1877.
Lars Johan Hammarén oli naimisissa Finlaysonin puuvillatehtaan englantilaissyntyisen kankurimestari John Sharplesin (k. 1876) tyttären Lucy Emma Sharplesin kanssa. Lars Johan Hammarénin mukaan on nimetty Tampereen Tullin alueella sijaitseva Hammareninkatu.
Heterobathmia
Heterobathmia on pieni, vain muutaman lajin käsittävä perhossuku ja alkeellisen Heterobathmiina-alalahkon ainoa suku.
Suvun perhoset ovat pieniä, Etelä-Amerikan eteläosissa tavattavia metallinkiiltoisia perhosia. Lajit muistuttavat suuresti leukaperhosia, joihin kuuluvaksi ryhmä ne alun perin katsottiinkin, kunnes poikkeavuudet toukkavaiheen kehityksessä johtivat ryhmän erottamiseen omaksi alalahkokseen. Suuosat ovat purevat eikä suvun perhosilla ole kehittyneemmille perhosryhmille ominaista imukärsää. Myös suun rakenteissa on pieniä eroja leukaperhosiin nähden.
Aikuiset perhoset ovat aktiivisia päiväsaikaan ja käyttävät ravinnokseen Nothofagus-suvun puiden siitepölyä.
Dynorfiinit
thumb|right|250px|Dynorfiini A on hermoston välittäjäaine. Dynorfiinit ovat luokka hermoston välittäjäaineina toimivia endogeenisia opioidipeptidejä. Ne muodostuvat esiasteena toimivasta prodynorfiini-proteiinista, josta ensymaattisesti pilkotaan erilaisia aktiivisia peptidejä: dynorfiini A, dynorfiini B ja α/β-neoendorfiini. Dynorfiineja on eri puolilla keskushermostoa, mutta korkeimpina pitoisuuksina niitä löytyy hypotalamuksesta, ydinjatkeesta, aivosillasta, keskiaivoista ja selkäytimestä.
Dynorfiinit vaikuttavat elimistössä κ-opioidireseptorin välityksellä. Dynorfiinit toimivat muun muassa kipujärjestelmän säätelijöinä ja ruokahalun ylläpitäjinä. Niillä on katsottu olevan myös yhteys lääke- ja huumeriippuvuuteen.
Rakennusliike Puolimatka
thumb|right|400px|A. Puolimatka Oy:n logo. Rakennustoimisto A. Puolimatka Oy oli rakennusliike, jonka perusti turkulainen rakennusmestari Armas Puolimatka vuonna 1946.
Historia
Nuoruudessaan metsurina ja kirvesmiehenä työskennellyt Armas Puolimatka toimi sotien jälkeen työnjohtajana rakennustyömailla Turun seudulla. Hänen ensimmäinen oma urakkansa oli Uudenkaupungin telakalle rakennettu levyhalli, josta hän teki sopimuksen siihenastista työnantajaansa kuulematta. Puolimatka muutti yrityksensä osakeyhtiöksi jo vuonna 1948. Ensimmäiset kokemuksensa aluerakentamisesta Puolimatka sai osallistuessaan Patterinhaan kaupunginosan rakentamiseen Turussa 1950-luvun alussa. Päästyään mukaan pääkaupunkiseudun rakennushankkeisiin Puolimatka perusti toimiston Helsinkiin vuonna 1956; näihin aikoihin Armas Puolimatka solmi läheiset suhteet silloiseen Helsingin Työväen Säästöpankin toimitusjohtajaan, myöhempään pääministeriin ja tasavallan presidenttiin Mauno Koivistoon. Yrityksen toiminta laajeni vähitellen koko Etelä- ja Keski-Suomen alueelle ja se nousi 1960-luvun loppuun mennessä Suomen kolmen suurimman rakennusalan yrityksen joukkoon. Armas Puolimatka, joka sai vuorineuvoksen arvonimen vuonna 1967, johti yritystään vanhalla patruunamaisella otteella vaatien kaikkien päätösten alistamista itselleen. Konsernin kasvaessa tämä vaikeutui, minkä vuoksi Puolimatka nimitti kaikkiin yksiköihin omat luottomiehensä valvomaan niiden toimintaa.
Yritys aloitti ensimmäisenä Suomessa teollisen rakennustoiminnan vuonna 1963 ja vuotta myöhemmin käynnistettiin oma suunnittelutoiminta. Puolimatkan tytäryhtiö Rakennusvalmiste Oy (myöhemmin Parma Oy) perusti Forssaan Suomen ensimmäisen rakennuselementtitehtaan, jonka yhteydessä toimi myös ikkuna-, ovi- ja kalustetehdas. Forssan elementtitehtaan johtajana toimi sen valmistuttua teollisuusneuvoksen arvon myöhemmin saanut Matti Nurminen. Elementtirakentamisen myötä Puolimatka otti käyttöön Suomen ensimmäiset torninosturit, jotka tulivat tutuiksi etenkin uusien lähiöiden rakennustyömailla. Ensimmäiset ulkomaiset projektinsa Puolimatka aloitti vuonna 1972 Neuvostoliitossa ja toteutti sen jälkeen liki 20 vuoden aikana merkittävän määrän kansainvälisestikin hyvin mittavia hankkeita. Yritys oli yksi Neuvostoliittoon suuntautuneita rakennushankkeita varten perustetun Finn-Stroin pääosakkaista. Kotimaassa Puolimatkan suuria rakennuskohteita olivat mm. Malminkartanon lähiö Helsingissä sekä Kaivokselan ja Myyrmäen lähiöt ja Tiedekeskus Heureka Vantaalla. Tilikaudella 1984–1985 Puolimatka-konsernin liikevaihto oli yli 2,5 miljardia markkaa ja sen palveluksessa oli 6609 työntekijää. Yrityksen vuonna 1983 valmistunut pääkonttori sijaitsi Helsingin Käpylässä.
Vuonna 1984 Hankkija osti Rakennusliike Puolimatkan Armas Puolimatkan perheeltä yhdellä Suomen taloushistorian suurimmista yrityskaupoista, joissa myyjinä on ollut yksityishenkilöitä. Neuvotteluja yrityskaupasta käytiin noin vuoden ajan tiukasti salassa julkisuudelta – Armas Puolimatka oli uhannut katkaista neuvottelut välittömästi, jos yksikin sana olisi vuotanut julkisuuteen – ja kauppa julkistettiin tammikuussa 1985. Kauppahinta oli niin salainen, että johtaja Rauno Puolimatka kirjoitti sen käsin kauppakirjaan vasta kaupantekotilaisuudessa eikä sitä esiintynyt sopimuksesta otetuissa valokopioissa. Vasta Martti Häikiö paljasti vuonna 1997 tarkan kauppahinnan olleen 715 miljoonaa markkaa. Kauppaan sisältyi Puolimatkan perheen oikeus ostaa haluamaansa omaisuutta takaisin, mitä tapahtuikin yli sadan miljoonan markan arvosta. Hankkijan puolelta kauppaan johti merkittävästi se, että Hankkijan johto oli menettänyt uskonsa siihenastisen päätoimialansa maataloustavarakaupan tulevaisuuteen. Kaupan yhteydessä Armas Puolimatka jäi eläkkeelle ja Puolimatka-konsernin uudeksi toimitusjohtajaksi tuli diplomi-insinööri Markku Markkola Finn-Stroista.