cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kaakkoismurteet
Inkerin suomalaismurteet
Inkerin suomalaiset kielimuodot ovat käytännössä kadonneet neuvostovallan ja toisen maailmansodan mullistuksissa. Inkerin kielimuotoja ehdittiin tutkia tuskin lainkaan ennen toista maailmansotaa ja 1930–40-lukujen karkotuksia. Suomalaisessa kielentutkimuksessa yleiskuva varsinaisen Inkerinmaan murteista saatiin vasta Suomeen evakuoituja inkeriläisiä haastattelemalla. Myöhemmin Suomen puoleiset tutkijat jatkoivat työtään länsimaihin jääneiden inkeriläisten keskuudessa. Petroskoissa puolestaan on valmistunut Vuoleen ja Toksovan murteiden pohjalta koottu Pohjois-Inkerin murteiden sanakirja. Virolaiset kielentutkijat keskittyivät enimmäkseen Viron-Inkerin ja Länsi-Inkerin kielimuotoihin. Vasta 2000-luvulla saatiin painettua Vuoleen ja Toksovan murteiden pohjalta koottu Pohjois-Inkerin murteiden sanakirja. Laadukas murrenäytekokoelma on Venäjällä asuvien inkeriläisten puheesta koottu, Maria Mullosen toimittama Elettiinpä ennen Inkeris.
Tyypillisiä piirteitä Inkerin suomalaismurteille ovat esimerkiksi ts-yhtymän säilyminen (metsä, vitsa), sananloppuisten vokaalien kato (talos, kotont), perfektin partisiippimuodot ei tult, ei sanont, on kuolt, persoonapronominit mie ja sie sekä sk-yhtymän astevaihtelu (sisko : sison, laskee/laskii : lasettii). Monikon kolmannessa persoonassa käytetään muotoja antaat/antuat, ottaat/ottuat, antoit, ottiit ('antavat', 'ottavat', 'antoivat', 'ottivat'). Myös kaakkoismurteille tyypillinen -loi-monikko oli yleisesti levinnyt (taloloi, tyttölöi eli 'taloja', 'tyttöjä'). Myös kr-, tr- ym. konsonanttiyhtymien säilyminen oli tavallista erityisesti äyrämöismurteissa esim. nakraa, kakra, atra, otra ('nauraa', 'kaura', 'aura', 'ohra').
Savakko- ja äyrämöismurteilla on melko vähän eroja, mutta ne ovat helposti havaittavissa. Kuuluvimpana erona voi mainita pitkien a- ja ä-vokaalien diftongiutumisen: äyrämöismurteissa pitkät vokaalit olivat säilyneet sellaisinaan (maa, pää) kuten yleensä inkeroisessakin, mutta savakkomurteissa ne olivat diftongiutuneet samoin kuin karjalan kielessä ja savolaismurteissa oa:ksi ja eä:ksi tai ua:ksi ja iä:ksi(moa, peä, mua, piä). Narvusin suomalaismurteessa oli runsaasti virolaisia piirteitä sekä paljon sanastoa inkeroisesta, vatjasta ja virosta.
Vuosisatoja jatkunut rinnakkaiselo venäjän kielen naapurissa on tuonut inkeriläismurteisiin huomattavan määrän lainasanastoa. Sanasto kattaa monia elämän osa-alueita, kaupasta ja elinkeinoista ja arkipäivän esineistöön.1900-luvun kuluessa venäjän vaikutus ulottui myös kielen muille tasoille: idiomeihin, syntaksiin eli lauserakenteisiin ja sanajärjestykseen.
Kaakkoismurteet kulttuurissa
Väinö Linnan Tuntemattoman sotilaan hahmoista Antti Rokka ja Suden Tassu puhuvat kaakkoismurretta, joka oli kirjallisuudessa yleisesti käytettyä Suomenlahden rannikon äyrämöismurretta. Se on kieliasultaan paljon lähempänä yleiskieltä kuin sisämaan kaakkoismurteet, joista ei ole lainkaan laajemmin tunnettuja kaunokirjallisia käyttöesimerkkejä.
Rāmen
thumb|Ramen Rāmen (, joskus myös 拉麺) on japanilainen, alkuperältään kiinalainen nuudeliruoka. Ruoasta on useita eri versioita, sillä sen valmistamiseen voidaan käyttää useita eri aineksia, kuten sianlihaa, merilevää, narutomakia, sipulia tai jopa maissia. Lisäksi melkein jokaisessa Japanin prefektuurissa on oma variaationsa rāmenista.
Japanissa ramen-ravintolat ovat tyypillisesti pieniä, ja useissa on käytössä automaatti, johon ruoka maksetaan. Automaatista saatu kuitti annetaan tarjoilijalle, joka tuo annoksen pöytään. Helsingissä ramen-ravintolat eivät ole vielä ottaneet automaatteja käyttöön.
Rāmen on tärkeässä osassa Juzo Itamin elokuvassa Ja sitten syödään (1985).
Shakkiolympialaiset 1939
Kisojen finaalit alkoivat 1. syyskuuta, samana päivän alkoi myös toinen maailmansota. Tämä aiheutti hämmennystä etenkin eurooppalaisissa joukkueissa, minkä seurauksena useita pelaajia vetäytyi kisoista. Englannin joukkue vetäytyi kokonaan. Järjestäjät kokoontuivat kaikkien joukkueiden kapteenien kanssa pohtimaan, miten kisoille käy. Kisoja päätettiin jatkaa loppuun saakka.
Koska osa maista oli sodassa keskenään, niiden pelaajat kieltäytyivät pelaamasta keskenään. Useita otteluita sovittiin tasapeliksi tuloksella 2-2. Näihin kuuluivat muun muassa Ranska-Saksa ja Puola-Saksa.
A-finaali
! # !!Maa !!Pelaajat !! Pisteet
B-finaali
! # !!Maa !!Pelaajat !! Pisteet
Henkilökohtaiset palkinnot
Henkilökohtaiset palkinnot jaettiin molemmissa finaaleissa. Vain finaalien suoritukset laskettiin mukaan. Palkinnot on lueteltu alkaen pöydältä yksi.
Muuta
Sodan takia useat pelaajat jäivät vakituisesti Argentiinaan. Heihin kuuluivat muun muassa: Miguel Najdorf, Paulino Frydman, Gideon Stahlberg, Erich Eliskases, Paul Michel, Ludwig Engels, Albert Becker, Heinrich Reinhardt, Jiří Pelikán, Karel Skalička, Markas Luckis, Movsas Feigins, Ilmar Raud, Moshe Czerniak, Meir Rauch, Victor Winz, Aristide Gromer, Franciszek Sulik, Adolf Seitz, Chris De Ronde, Zelman Kleinstein, Sonja Graf ja Paulette Schwartzmann.
The Burning (Urnin albumi)
The Burning on Urnin neljäs studioalbumi, joka julkaistiin 19. heinäkuuta 2017 levymerkillä Iron Bonehead Productions. Albumi on yhtyeen ensimmäinen sitten vuoden 2008 albumin Soul Destroyers.
Vastaanotto
Albumi sai hyvän vastaanoton. Angry Metal Guyn arvioija antoi albumille arvosanan 3/5. Hän piti albumia hyvänä, monipuolisena ja nautittavana comeback-albumina, mutta sanoi kokonaisuuden olevan liian keskipaahtoinen ilman yhtäkään murskaavaa ja aggressiivista kappaletta, ja kliseisen intron hän olisi jättänyt kokonaan pois levyltä. Niin ikään Kaaoszinen Santtu Kaskela piti introa omituisena sekä albumia vaikeana ensikuunneltavana, mutta antoi albumille arvosanan 9/10 ja yhtyeen oman jutun toimivan hyvin vaikutteineen päivineen. Metalliluolan Markus Salmela totesi albumin sisältävän hyvien sovitusten lisäksi myös hienoisia suvantovaiheita, ja sanoi albumin aukeavan luultavasti vasta useamman kuuntelukerran myötä. Hän kuvaili albumia kokonaisuudessaan hyväksi, vaikka sanoikin varsinaisen aggressiivisen tuhovoiman jäävän olemattomaksi.
Yhtye
+
Lizzie McGuire: Popstar
Lizzie McGuire: Popstar on yhdysvaltalaiseen tv-sarjaan perustuva elokuva vuodelta 2003.
Juoni
Ujo ja vähän kömpelö koulutyttö Lizzie McGuire (Hilary Duff) ei voi kerskua kovin hyvällä itsetunnolla - hän ei edes kykene pitämään puhetta koulun päättäjäisissä. Jotain kivaa on kuitenkin tiedossa; luokkaretki ikuiseen kaupunkiin, Roomaan. Lizzie törmää ensimmäisenä päivänä nuoreen Paoloon (Yani Gellman), tunnetun italialaisen popduon komeaan laulajaan. Lizzie ja Paolon pari Isabella muistuttavat toisiaan kuin kaksi marjaa (hiuksia lukuun ottamatta) ja koska Isabella on lopettanut laulamisen, pyytää Paolo Lizzietä tämän tilalle. Lizzie epäröi, mutta ihastuu pian ajatukseen.
Freiberginhevonen
Freiberginhevonen (myös juranhevonen, ) on vankka kevytrakenteinen kylmäverinen hevosrotu. Se on kotoisin Länsi-Sveitsissä sijaitsevasta Juravuoristosta ja saanut alkunsa 1800-luvulla. Freiberginhevosta käytetään Juravuoristossa maatöissä, koska se on sitkeä ja säyseä. Nykyään sitä käytetään lisäksi ratsuna.
Ominaisuudet
Rakenteeltaan freiberginhevoset ovat melko raskaita. Rotua on nykyisin kahta tyyppiä, vanhempi raskasrakenteinen ja lihaksikkaampi sekä moderni kevyempi ja ratsutyyppisempi. Nykyisissä hevosissa arabivaikutus näkyy aiempaa enemmän. Säkäkorkeus on 150–160 cm.
Pää on pieni, mutta joskus melko raskas, profiili suora tai usein hieman kyömy. Korvat ovat pienet. Kaula on lihaksikas ja kaareva. Lavat ovat luisut. Selkä on suora ja lyhyt, säkä leveä ja selkeä. Lautanen on hieman luisu ja rodulla on taipumusta vakolautaseen. Jalat ovat vahvat ja lyhyet, vuohiskarvoitusta on vain vähän. Kaviot ovat kovat.
Yleisin väri on ruunikko, myös rautiaita ja mustia esiintyy. Valkoiset merkit ovat yleisiä. Rodussa esiintyy myös harvinaisena dominanttivalkoista väritystä.
Luonteeltaan rotu on yleensä rauhallinen ja ystävällinen. Kestävänä, ketteränä ja varmajalkaisena se on sopeutunut hyvin vuoristoiseen ympäristöönsä.
pienoiskuva|Dominanttivalkoinen freiberginhevosori
Historia
Freiberginhevonen on kotoisin Sveitsin Juran alueelta. Se syntyi 1800-luvulla, kun paikallisiin kylmäverisiin hevosiin risteytettiin ulkomaisia hevosia.
Hevoset olivat Sveitsissä kauan harvinaisia ja kalliita ja vasta noin vuonna 1620 ne alkoivat yleistyä Juravuoriston maatiloilla ja postiliikenteessä. Yleisin oli modernia freiberginhevosta muistuttanut kevyt tyyppi.
1793–1813 Sveitsin Juran alue kuului Ranskaan ja Napoleonin sotien aikana alueen hevoskasvatus melkein hävitettiin. 1815 alue liitettiin Sveitsiin ja rodun määrä alkoi taas kasvaa.
Noin vuonna 1850 rautateiden rakentamisen myötä hevosten tarve väheni ja pääasialliseksi käytöksi muodostui maatilan työt, mikä vähensi ratsutyyppisten ja puoliveristen ajohevosten tarvetta. 1864 perustettiin ensimmäinen yhdistys edistämään freiberginhevosen säilymistä. Maan ja etenkin Juran alueen hevoskasvatuksen edistämiseksi Sveitsin hallitus toi maahan 1860–1890 lähes 200 oria, postier-tyyppisiä bretagnenhevosia, puoliverisiä, englantilaisia täysiverisiä ja anglonormanneja. Nämä risteytykset kuitenkin vähensivät freiberginhevosen massaa liikaa, joten lisäksi tuotiin kylmäverisiä oreja, etenkin ardennereita ja percheroneja.
1900-luvun alussa järjestäytynyt hevoskasvatus alkoi vakiintumaan koko maassa ja 1901 Avenchesissa avattiin valtionsiittola, jossa oli useita oreja Jurasta. Jalostuseläinten tuonti ulkomailta väheni ja freiberginhevosta alettiin parantaa ja vakiinnuttaa rotuna ilman vieraita geenejä. Vuonna 1924 perustettiin ensimmäinen sveitsiläisen työhevosen kantakirja, myöhemmin vuonna 1960 tämä kantakirja nimettiin uudelleen freiberginhevosen kantakirjaksi. 1910-luvulla Jurassa laskettiin olevan 4000 tammaa. 1926 tykistöupseerit alkoivat kuitenkin vaatia kevyempiä ja luonteikkaampia hevosia, 1935 hallitus antoi tuoda maahan anglonorman ori Uranin, lisäksi rodun jalostukseen hyväksyttiin useita arabioreja.
Maailman sotien aikaan hevonen oli korvaamaton maataloudelle ja armeijalle. Samalla freiberginhevonen levisi koko maahan syrjäyttäen muut sveitsiläiset rodut. Sotien jälkeen koneellistumisen myötä rodun suosio kuitenkin väheni. Vuodesta 1965 alkaen rodun jalostukseen on käytetty ratsuominaisuuksien parantamiseksi puoliverisiä oreja Ranskasta ja Ruotsista, samalla freiberginhevonen muuttuu vähitellen maatalouden työhevosesta yhä enemmän ratsuksi.
Käyttö
Alun perin freiberginhevosta käytettiin etenkin maatalouden töissä sekä armeijassa. Yhä nykyäänkin rotua käytetään työhevosena jyrkillä rinteillä, joita ei voida hoitaa traktorilla. Sveitsin armeija käyttää yhä hevosia viemään ammuksia ja huoltotarvikkeita varikoille, joille ei ole ajoneuvoille soveltuvia reittejä. Tämän lisäksi se toimii niin kilpa- kuin harrasteratsunakin sekä valjakkoajossa. Runsaat kaksi kolmasosaa freiberginhevosista kasvatetaan Sveitsissä lihaksi.
Loppuunkäsitelty
Loppuunkäsitelty on kirjailija Anna-Leena Härkösen vuonna 2005 kirjoittama kirja. Kirja käsittelee Härkösen siskon tekemää itsemurhaa.
Kirjan aihe
Anna-Leena Härkönen kirjoittaa romaanissaan Loppuunkäsitelty pikkusiskonsa Kirsti Härkösen keskivaikeasta masennuksesta, itsemurhasta ja sen omaisille tuottamasta surusta. Romaani on syntynyt Härkösen oman surupäiväkirjan pohjalta. Härkönen kirjoittaa kirjassaan paljaasti, suorasukaisen raportin tavoin ajasta läheisen ihmisen kuoleman jälkeen. Hän käsittelee kirjassaan tunnetiloja aikana, jolloin pitäisi pysyä vahvana, valmistella hautajaisia, tyhjentää vainajan asunto ja ennen kaikkea jatkaa omaa elämäänsä. Härkönen tuokin teoksessaan esille omat kipeät tunteensa sekä yhteiskunnan mielenterveyshoidon säästöt, jotka kohdistuvat eniten apua tarvitseviin.
Härkönen kirjoitti teoksen läheisen ihmisen mielenterveysongelmista, sekä niiden vaikutuksista omaisiin. Kirjassaan Härkönen kertoo, kuinka hänen sisarensa oli yrittänyt päästä hoitoon suljetulle osastolle jo ensimmäisen itsemurhayrityksensä jälkeen, muttei ollut saanut lähetettä, koska lääkärien mielestä hän ei ollut ”tarpeeksi huonokuntoinen” – olihan hän ”kävellyt sisään omin jaloin” ja ”vaikuttanut tolkulliselta”. Ei hoitoa, vaikka potilas oli itse sanonut, että hän oli itsetuhoinen. Härkönen suhtautuu kirjassaan vakavaan asiaan myös humoristiselta pohjalta: ”Ennen mielisairaaloihin jouduttiin, nykyään sinne päästään”. Härkösen kritiikki mielenterveyspalveluiden leikkauksia kohtaan onkin kirjan pieni, mutta tärkeä ja ajankohtainen sivujuoni.
Mielenterveysongelmat yhteiskunnan tasolla
Kirjassaan Loppuunkäsitelty Härkönen ottaa esille mielenterveysongelmien hoidon ja yhteiskunnan leikkaamat sairaanhoitokustannukset. ”Mistä tahansa voi leikata, mutta ei sairaanhoidosta. Se on lyhytnäköistä, kallista ja typerää. Ja ennen kaikkea julmaa. Suomi ei ole ollut enää vuosiin hyvinvointiyhteiskunta”. Hän ottaa teoksessaan esille myös lyhytterapioiden suosion yhteiskunnassamme. Lyhytterapioiden suosio kuvaa Härkösen mielestä tehokkuutta palvovaa aikaamme. Pitkää potemista ei sallita, vaan pitää päästä nopeasti kuntoon. Ihmisarvo onkin Härkösen mielestä sidottu suorittamiseen ja tuotteliaisuuteen. Hän kirjoittaa kirjassaan lyhytterapioista seuraavasti: ”Hulluista ja hankalista pääsee eroon niin, että ne lähetetään matkoihinsa niin, että ne voivat rauhassa hyppiä parvekkeilta alas”. ”Pilleripurkki kouraan ja kotiin”, Härkönen toteaa kirjassaan.
Härkönen on käyttänyt romaanissaan ihmisten omia, oikeita nimiä. Hän perusteli ratkaisuaan sillä, että hän halusi kirjoittaa kirjan siskostaan, joka ei saanut apua mielenterveydellisiin ongelmiinsa ja siksi kuoli. Härkösen suurin tavoite onkin se, että mielenterveyteen liittyvistä asioista puhuttaisiin niiden omilla nimillä, ja toivoo kirjansa nostavan esille mielenterveyspotilaiden huonon kohtelun.
Kaarina Helakisa
Marja Kaarina Helakisa-Käkelä (22. kesäkuuta 1946 Helsinki – 21. huhtikuuta 1998 Helsinki) oli suomalainen lastenkirjailija ja lastenkirjallisuuden suomentaja.
Satukirjallisuuden lisäksi Helakisa kirjoitti lastenrunoja, joista monet ovat tulleet tunnetuiksi myös lauluina. Helakisaa pidetään suomalaisen sadunkerronnan uudistajana. Huumori, fantasia, yllätykset ja etenkin kielellinen leikittely ovat ominaisia hänen teoksilleen. Otava on jakanut vuodesta 1999 Kaarina Helakisa -palkintoa ansioituneelle lastenkirjailijalle tai kuvittajalle.
Elämä ja ura
Helakisa syntyi Helsingissä pankinjohtajaisän ja hammaslääkäriäidin tyttäreksi. Hän opiskeli Helsingin ja Rostockin yliopistossa ja valmistui humanististen tieteiden kandidaatiksi Helsingin yliopistosta vuonna 1969. Samana vuonna hän työskenteli Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran kirjastossa. Ennen jättäytymistään päätoimiseksi kirjailijaksi ja suomentajaksi Helakisa työskenteli kolme vuotta toimittajana Apu-lehdessä.
Ensimmäisen teoksensa Kaarina Helakisan satukirjan hän julkaisi abiturienttivuonnaan 1964 vain 18-vuotiaana. Hänen toinen teoksensa oli neljä vuotta myöhemmin julkaistu näytelmä Schiivoavat serafit eli minkä kaiken värisiä karhuja siitä onkaan. Vuonna 1973 ilmestynyt Elli velli karamelli oli ajalleen vielä harvinainen kannanotto luonnonsuojelusta. Siinä Helakisa myös yhdisteli arkipäivän teemoja perinteiseen satuun.
Helakisan teoksiin tuli myös paljon intertekstuaalisia viitteitä, ja esimerkiksi saturomaanin Ainakin miljoona sinistä kissaa (1978) taustalla on William Shakespearen teos Myrsky. Helakisan teoksiin kuuluvat myös James Bondén -kirjasarja (1993–1995) ja Lumikki Valkonen (1992). Monikerroksisuutta oli puolestaan mukana enemmän aikuisille suunnatussa teoksessa Annan seitsemän elämää (1987). Se on muodoltaan kuin klassinen satu, mutta sen tematiikka on lähempänä Tuhannen ja yhden yön tarinoita. Muita aikuisten satuja olivat Lasilinna ja Olena ja Vassukka.
Helakisa kirjoitti uransa aikana kymmeniä kirjoja, runoja, näytelmiä, kuunnelmia ja tv-elokuvia. Lisäksi hän suomensi runsaasti lastenkirjallisuutta, muun muassa Hanhiemon loruja, Narnia-sarjan kirjoja, Astrid Lindgrenin Veljeni Leijonamielen sekä Tove Janssonin Muumi-kirjan Muumilaakson marraskuu. Suomen lasten runotar ja Pikku Pegasos ovat puolestaan hänen koostamiaan suomalaisen lastenrunouden kokoelmia. Posetiivissa on monta hänen lauluinakin elävää tuttua runoaan. Helakisaa pidetään suomalaisen sadunkerronnan uudistajana. Huumori, fantasia, yllätykset ja etenkin kielellinen leikittely ovat ominaisia hänen teoksilleen.
Kaarina Helakisa oli naimisissa vasemmistopoliitikko Reijo Käkelän kanssa. He saivat kolme lasta, Riikan (s. 1975), Pietarin (s. 1979) ja Matiaksen (s. 1982).
Kaarina Helakisa -seura
Kaarina Helakisa -seura perustettiin Helsingissä 2006. Suomen lastenkirjallisuuden suojelushahmon nimikkoseuran tarkoituksena on Seuran puheenjohtaja on Sinikka Raulahti.
Kurseong
Kurseong on kaupunki Länsi-Bengalin osavaltiossa Intiassa. Siellä on 40 057 asukasta ja kaupunki sijaitsee 51 kilometrin päässä Siligurista ja 30 kilometriä Darjeelingistä. Kurseong on suosittu turistikohde, sillä sen lämpötilä on ympäri vuoden miellyttävä, eikä talvisin yhtä kylmä kuin hieman pohjoisemmassa sijaitsevassa Darjeelingissä.
Kurseoungin ympäristö on tunnettu monipuolisesta kasvillisuudestaan ja kaupunkia onkin kutsuttu "kasvitieteilijän paratiisiksi". Kaupungin nimi tarkoittaakin "Valkoisten orkideoiden paikkaa".
Kurseong oli vain pieni kylä, kun Sikkimin kuningas luovutti sen brittiläisille vuonna 1835. Vuonna 1880 Kurseoung nousi huomattavaan asemaan, kun Darjeelingin rautatie ylettyi kaupunkiin ja siitä tuli rautatiehallinnon osaosaston päämaja. Samalla vuosikymmenellä Kurseongista tuli suosittu siirtomaaviranomaisten turistikohde ja ilmastonsa ansiosta sinne perustettiin myös parantola sairaille ja vanhoille.
Kurseongin huomattavin maamerkki on Eagle's Crag -kallio lähellä rautatieasemaa. Kallion päällä on, televisiomasto ja sieltä on loistavat näkymät kaupungin ympäristöön. Eagle's Cragissa on myös kahvila, vartiotorni ja kukkapuutarha sekä vesisäiliö, josta koko kaupunki saa vetensä.
Malleekana
Koko ja ulkonäkö
Malleekanan ruumis on pullea, kuten monilla muillakin kanalinnuilla. Linnun pyrstö on pitkä ja muutenkin kookas. Koiras nostaa ja levittää sen soidinmenoissaan näyttääkseen vielä todellista isommalta.
Pituus: 60 cm Paino: 1,5–2 kg
Elinympäristö
Rannikon nummet ja puolikuivat metsä- ja pensastoalueet.
Ravinto
Malleekanat ovat kaikkiruokaisia, mutta niiden ravintoa ovat lähinnä siemenet, hedelmät, kukat, silmut ja selkärangattomat eliöt.
Lisäaine
Lisäaineita käytetään elintarvikkeissa parantamaan muun muassa niiden säilyvyyttä, makua, väriä, rakennetta tai muuta ominaisuutta. Lisäaineilla ei saa peittää elintarvikkeessa olevaa virhettä.
Luontainen lisäaine on luonnonmateriaalista esimerkiksi muuttamalla, tai muulla menetelmällä erotettu aine. Luontaisen kaltainen lisäaine vastaa kemialliselta rakenteeltaan täysin luontaista lisäainetta, mutta se on valmistettu kemiallisin menetelmin. Keinotekoinen eli synteettinen lisäaine on aine, joka on valmistettu kokonaan kemiallisin menetelmin ja jota ei esiinny luonnossa.
Lisäaineiden terveysvaikutukset
Vuonna 2022 julkaistun tieteellisen tutkimuskatsauksen mukaan ruoan lisäaineet muuttavat suolistomikrobistoa, mikä saattaa lisätä tulehduksellisten suolistosairauksien riskiä. Sukraloosi, sakariini ja asesulfaami K saattavat lisätä suoliston bakteeriperäistä tulehdusta. Emulglaattorit heikentävät suoliston terveyttä, koska ne vähentävät suoliston lajirikkautta helpottaen taudinaiheuttajabakteerien lisääntymistä. Väriaineiden on havaittu aiheuttavan ruoansulatushäiriöitä. Tutkittujen polyolien havaittiin kuitenkin parantavan mikrobiomin koostumusta ja toimintaa ja aspartaamin havaittiin lisäävän hyödyllisten probioottien määrää. Säilöntäaineiden vaikutuksista tarvitaan lisää tutkimuksia.
Lisäaineita sisältävien lihajalosteiden kuten makkaran ja leikkeleiden on todettu lisäävän ennenaikaista kuolleisuutta 18 prosentilla jokaista päivittäin nautittua 50 gramman annosta kohti sekä myös riskiä sairastua esimerkiksi sydän- ja verisuonisairauksiin, diabetekseen ja syöpään. Riskin arvellaan johtuvan niiden sisältämistä lisäaineista, kuten nitraatista, fosfaatista ja natriumista. Fosfaattia sisältävät lisäaineet imeytyvät elimistöön huomattavasti suuremmissa määrin kuin ruoan luontaisesti sisältämä fosfaatti. Veren korkeiden fosfaattipitoisuuksien on havaittu olevan itsenäinen riskitekijä sydänkohtauksille ja -kuolleisuudelle. Veren liian suuri fosfaattipitoisuus saattaa aiheuttaa mm. verisuonten vaurioitumista ja kalkkeutumista. Liika fosfaatti on haitallista etenkin munuaistautia sairastaville. Kypsien lihajalosteiden lisäksi fosfaattia voidaan käyttää sulatejuustoissa.
Vuonna 2021 julkaistussa satunnaistetussa kaksoissokkotutkimuksessa havaittiin, että prosessoidussa ruoassa yleisesti käytetty stabiliontiaine karboksimetyyliselluloosa (CMC) muutti suolistoflooran koostumusta yksipuolisemmaksi sekä lisäsi hiukan aterianjälkeistä epämukavaa oloa vatsassa 15 gramman päiväannoksella. Karboksimetyyliselluloosa vähensi lisäksi ulosteen sisältämiä lyhytketujisia rasvahappoja ja vapaita aminohappoja. Kahdella seitsemästä karboksimetyyliselluloosa nauttineista koehenkilöstä havaittiin lisäksi suolistomikrobien tunkeutumista suolen limakalvon normaalisti steriliin sisäosaan, mikä on keskinen suolistotulehduksen markkeri yhdistettynä rajuihin muutoksiin suolistomikrobistossa. Tutkijat epäilevät, että karboksimetyylliselluloosan käyttö saattaa olla yhteydessä tulehduksellisten suolistosairauksien yleistymiseen.
Myös eläinkokeissa on havaittu, että emulgointiaineena käytettävät karboksimetyyliselluloosa ja polysorbaatti tulehduttavat suolta aiheuttavat elimistölle potentiaalisesti haitallisten suolistobakteereiden kiinnittymisen suolen seinämään. Ilmiö saattaa johtua siitä, että kyseisten lisäaineiden on havaittu saavan aikaan epigeneettisiä muutoksia bakteereiden DNA:ssa.
Lapset voivat saada mehuista liikaa bentsoehappoa.
Lisäaineallergiat ovat harvinaisia (harvinaisempia kuin kala-, pähkinä-, maito- tai vilja-allergia ), ja ne ovat yleisempiä aikuisilla kuin lapsilla. Lisäaineille yliherkillä ihmisillä on usein jokin muukin allergia. Eniten yliherkkyyttä on ihmisillä, joilla on astma tai krooninen nokkosihottuma. Oireita voivat aiheuttaa esimerkiksi atsovärit, bentsoehappo, rikkidioksidi ja sulfiitit.
Elintarviketurvallisuusvirasto Evira (nyk. Ruokavirasto) kuvailee lisäaineiden riskejä karkealla tasolla vuoden 2018 julkaisuisussaan. Kukin lisäaine on lueteltu ja niiden päivittäisen enimmäissaannin määrä on esitetty lyhyesti lisäaineluettelossa.
Lisäaineiden yleinen välttely ei ole HS-tiedetoimituksen esimies Jukka Ruukin mukaan järkevää. Luomutuotteissakin voi olla niin paljon lisäaineita, että vastaavan valmistaminen synteettisesti todennäköisesti kiellettäisiin. Esimerkiksi luomupuolukassa voi olla erittäin paljon bentsoehappoa E210.
Lisäaineiden käytön sääntely
Elintarvikkeiden lisäaineita koskeva lainsäädäntö on harmonisoitu Euroopan unionin alueella eli jokaisessa maassa lisäaineiden osalta noudatetaan samoja määräyksiä. Euroopan lisäainesäädöksissä luetellaan kaikki ne lisäaineet, joita saa käyttää elintarvikkeiden valmistuksessa. Jos lisäainetta ei löydy säädöksistä, sen käyttö elintarvikkeissa on kielletty. Ennen hyväksynnän saamista lisäaineet käyvät läpi perusteellisen turvallisuusarvioinnin, jonka suorittaa Euroopan elintarviketurvallisuusviranomainen (EFSA). Lisäaineen käyttö voidaan hyväksyä vain, jos se täyttää seuraavat edellytykset:
Turvallisuusarvioinnin perusteella lisäaineille määritetään ADI (Acceptable Daily Intake) –arvo, joka tarkoittaa päivittäistä hyväksyttävää enimmäissaantia, jolle ihminen voi altistua periaatteessa joka päivä koko elämänsä ajan ilman terveydellisiä haittavaikutuksia. ADI ilmoitetaan milligrammoina henkilön painokiloa ja vuorokautta kohden. Esimerkiksi makeutusaine aspartaamin ADI-arvo on 40 mg/kg/vrk. Käytännössä ADI-arvo voi ylittyä vain, jos yksittäistä lisäainepitoista elintarviketta nautitaan suuria määriä kerralla tai jos lisäainepitoisten elintarvikkeiden osuus kokonaisruokavaliosta on suuri. Suomessa useimpien lisäaineiden saanti on varsin vähäistä hyväksyttyihin ADI-arvoihin verrattuna.
Elintarvikkeiden valmistuksessa käytetyt lisäaineet tulee ilmoittaa pakkausmerkinnöissä käyttötarkoitusta osoittavan ryhmänimen lisäksi lisäaineen nimellä tai numerotunnuksella, E-koodilla. Esimerkiksi: ”väriaine – kurkumiini” tai ”väriaine: E 100". Osa valmistuksessa käytetyistä lisäaineista on nimetty apuaineiksi (processing aid), jolloin niitä ei tarvitse mainita pakkausmerkinnöissä, jos niitä jää elintarvikkeeseen vain vähäisessä määrin. . Tällaisia ainesosia ovat esimerkiksi mehujen valmistamisessa käytetty pektinaasi-entsyymi, joka pilkkoo pektiiniä, ja irrottaa mehun mäskistä paremmin. Lisäaineen ilmoittamisesta elintarvikkeen pakkausmerkinnöissä on määrätty Maa- ja metsätalousministeriön asetuksessa elintarviketietojen antamisesta kuluttajille 16.10.2014/834.
Termit
Elintarvikkeiden lisäaineiden ryhmänimimä käytetään seuraavia termejä:
Nuria González
Nuria González (s. 16. toukokuuta 1962 Málaga, Málagan maakunta, Espanja) on espanjalainen näyttelijä. Hänet tunnetaan muun muassa roolistaan Serranon perhe -televisiosarjan Candela Blancona. Hän on myös juontanut Heikoin lenkki -tietovisailun espanjalaista versiota.
Kristianstads IK
Kristianstads IK on ruotsalainen jääkiekkoseura Kristianstadin kaupungista Skånen läänistä. Se pelaa tällä hetkellä Ruotsin toiseksi korkeimmalla sarjatasolla HockeyAllsvenskanissa. Kristianstads IK perustettiin vuonna 1966 ja se pelaa kotiottelunsa Kristianstads Ishallissa.
Joukkueenjohto
Lähde: EliteProspects
Heikki Nykänen
thumb|Heikki Nykänen Kaarlo Heikki Nykänen (19. syyskuuta 1920 Helsinki – 7. joulukuuta 2011 Pori) oli suomalainen johtaja, insinööri, sotaveteraani ja Mannerheim-ristin ritari numero 118. Nykänen oli toiseksi viimeinen elossa olleista ritareista Tuomas Gerdtin ollessa viimeinen.
Jatkosodassa Nykänen palveli kaukopartio-osaston johtajana 3. divisioonassa. Hän johti jo ennen ritariksi nimittämistään noin sataa partiomatkaa niukoin tappioin rakentaen osastostaan yksikön, joka kykeni vaikeisiin partioretkiin. Näistä ansioista hänet nimitettiin 1. elokuuta 1943 Mannerheim-ristin ritariksi.
Sotavuodet
Nykänen päätyi ennen jatkosotaa reserviupseerikoulun käytyään Suomussalmelle. Sodan alussa nuori vänrikki toimi aluksi kk-joukkueen johtajana, mutta pyysi siirtoa sissitoimintaan. Huomionarvoista on, että toimiessaan linjojen takana Neuvostoliitossa Nykänen oli helsinkiläinen kaupunkilaispoika. Ankarat olot kuitenkin koulivat hänestä nopeaan näihin oloihin sopeutujan. Lisäksi Nykänen oli toiminut suojeluskunnassa jo 12-vuotiaasta asti, joten suunnistus-, ammunta- ja muut sotilastaidot olivat hänelle tuttuja.
Ensimmäiseen todelliseen tulikasteeseensa Nykänen joutui kolmen muun miehen kanssa partiossa Uhtuan lounaispuolella heinäkuussa 1941. Omia tappioita ei tullut, mutta vihollinen kärsi noin 15 miehen tappiot joukkueen vahvuudesta. Pari päivää myöhemmin Nykänen oli kuolla, kun hän samoissa maisemissa joutui suoraan tulitukseen. Hän selvisi tilanteesta vain lievällä käteen haavoittumisella.
Joulukuussa 1941 Nykänen ylennettiin luutnantiksi, ja heinäkuussa 1942 hänet nimitettiin hiljattain perustetun kaukotiedusteluosaston päälliköksi. Hieman nimityksen jälkeen hänen komentamansa sissiosasto joutui taisteluun, joka oli tärkein yksittäinen peruste hänen nimityksessään Mannerheim-ristin ritariksi. Kyseisessä taistelussa Nykäsen kokoama 40 miehen osasto valtasi vihollisen asemat ja useita korsuja. Hyökkäyksessä kuoli 40 vihollista suomalaistappioiden jäädessä yhteen kuolleeseen ja viiteen haavoittuneeseen.
Kenttäoikeus tuomitsi tammikuussa 1944 Nykäsen ja kymmenen muuta pääosin Nykäsen kaukopartio-osastoon kuuluvaa miestä lyhyehköihin vankeusrangaistuksiin sotamies Pentti Peltolan pahoinpitelystä kuoliaaksi. Nykänen sai vuoden ja kolmen ja puolen kuukauden pituisen tuomion, josta hän kärsi helmi–maaliskuun vaihteessa 1944 vain 38 päivää, kun hänen armahdettiin ja hän sai siirron kaukopartiopataljoonaan. Sodan jälkeen Nykäsen ja hänen miestensä eli ”Uhtuan sissien” teosta vaiettiin.
Myöhemmät vuodet
Nykänen ylennettiin majuriksi 4. kesäkuuta 1977. Hän oli Mannerheim-ristin ritarien säätiön hallituksen jäsen vuosina 1969–1987 ja 1995–1999, varajäsen vuosina 1987–1993 ja varapuheenjohtaja vuosina 1999–2011. Koulutukseltaan Nykänen oli insinööri, ja hän toimi investointijohtajana Rauma-Repola Oy:n Porin konepajaryhmässä vuosina 1972–1981, eli eläkkeelle jäämiseensä asti.
Presidentti Martti Ahtisaari aloitti vuonna 1994 perinteen, jossa kaikki elossa olevat Mannerheim-ristin ritarit kutsutaan Linnan juhliin. Nykänen osallistui viimeisen kerran Linnan juhliin itsenäisyyspäivänä vuonna 2006. Tämän jälkeen hän ei terveydellisistä syistä enää kyennyt saapumaan juhliin. Myöskään vuonna 2005 Nykästä ei Linnan juhlissa nähty. Nykänen ei esiintynyt julkisuudessa eikä antanut haastatteluja viimeisinä elinvuosinaan poiketen esimerkiksi vuonna 2008 kuolleesta Pentti Iisalosta ja viimeisestä elossa olevasta ritarista, Tuomas Gerdtistä. Nykänen sai sairauskohtauksen pari vuotta ennen kuolemaansa, ja hän kärsi viimeisinä vuosinaan sydänvaivoista. Nykänen kuoli vuonna 2011 itsenäisyyspäivän jälkeisenä päivänä 91 vuoden iässä kotonaan Porissa. Hänet on haudattu Tammelan hautausmaalle.
Uutta valoa Nykäsen maineeseen tuo Pekka Turusen kirja Operaatio Kaleva – Päämajan kaukopartioiden suurin isku ja sen taustat (Atena 2020). Se kertoo perusteellisesti osasto Kalevasta, joka on aiemmin jäänyt vähälle huomiolle.
Englannintorvi
thumb|200px| Englannintorvi on puupuhaltimiin kuuluva musiikki-instrumentti. Se on rakenteeltaan jokseenkin samanlainen kuin oboe ja oboe d’amore, mutta näitä isompi. Englannintorvi on F-vireinen, transponoiva soitin, eli nuotteihin merkityt sävelet soivat soittimella soitettuna puhdasta kvinttiä matalammalta.
Myös englannintorven soittotekniikka on jokseenkin samanlainen kuin oboen, mutta kevyempi puhaltaa. Niinpä useimmat oboistit soittavat säännöllisesti myös englannintorvea. Toisaalta soitin on suuremman kokonsa vuoksi oboeta raskaampi käsitellä; usein sitä kannatellaankin kaulahihnan avulla.
Englannintorven ääni on oboen ääntä pehmeämpi ja helpommin ympäristöön sulautuva, mutta silti solistinen.
Nimestään huolimatta englannintorvi ei ole englantilaista alkuperää. Nimen selityksenä pidetään yleensä soittimen ranskankielistä nimitystä cor anglé, joka tarkoittaa kulmatorvea; ensimmäiset englannintorvet olivat keskeltä kulmalle taivutettuja, jotta soittaja ylettäisi helpommin alapään äänireikiin.
Rifaksimiini
Ominaisuudet ja käyttö
Huoneenlämpötilassa rifaksimiini on punertavanoranssia kiteistä ainetta. Yhdiste ei liukene veteen, mutta liukenee orgaanisiin liuottimiin kuten etanoliin, etyyliasetaattiin, kloroformiin ja tolueeniin. Rifaksimiinin antibioottiset ominaisuudet perustuvat muiden rifamysiinien tavoin bakteerien RNA-polymeraasientsyymin toiminnan estoon. Tällöin bakteerit eivät kykene jakautumaan. Lääkeaine tehoaa useisiin grampositiivisiin bakteereihin kuten stafylokokkeihin ja streptokokkeihin ja gramnegatiivisista bakteereista se tehoaa enterobakteereihin. Lisäksi rifaksimiinilla on tehoa mykobakteereihin. Rifaksimiini ei käytännöllisesti katsoen imeydy suolistosta, minkä vuoksi sitä käytetään pääasiassa suolistotulehdusten hoitoon. Tällaisia ovat esimerkiksi turistiripuli, ärtynyt suoli ja hepaattinen enkefalopatia. Yhdiste annostellaan tablettina.
Haittavaikutukset
Rifaksimiini on suhteellisen hyvin siedetty lääkeaine. Mahdollisia haittavaikutuksia ovat vatsakivut, ilmavaivat, huonovointisuus ja oksentelu.
They Only Come Out at Night
They Only Come Out at Night on suomalaisen Lordi-yhtyeen kappale, joka julkaistiin vuonna 2006 The Arockalypse -albumilla. Kappaleen lauluosuuksissa vierailee myös saksalainen heavy metal -laulaja Udo Dirkschneider. They Only Come Out at Night julkaistiin Saksassa promosinglenä keväällä 2006. Suomessa kappale julkaistiin singlenä 11. huhtikuuta 2007 ja se on viimeinen singlejulkaisu The Arockalypseltä. Singlen kansi on sama kuva kuin Verenjanon takakansi.
Singlen kakkoskappaleena on cover-versio Accept-yhtyeen kappaleesta Midnight Mover. Kappale on äänitetty YleX:n Pietarinkadun Oilers Go! -radio-ohjelmassa 5. kesäkuuta 2003.
Äänikortti
pienoiskuva|Sound Blaster Audigy LS -äänikortti.
Äänikortti on tietokoneen lisäkortti, joka on tarkoitettu äänisignaalin tuottamiseen ja usein myös lukemiseen äänisisääntulon kautta.
Äänikortit ovat olleet suosittuja etenkin IBM PC -yhteensopivissa koneissa, joiden ääniominaisuudet ilman korttia ovat yleensä olleet käytännössä olemattomat. Nykyään hyvät ääniominaisuudet ovat myös PC-maailmassa itsestäänselvyys, ja monilla PC-emolevyillä onkin valmiina äänipiiri, jota historiallisista syistä on ruvettu kutsumaan integroiduksi äänikortiksi.
Historiaa
Tavallisten PC-tietokoneiden ääniominaisuudet rajoittuivat pitkän aikaa sisäiseen kaiuttimeen (PC-speaker, suomeksi usein PC-piipperi, piipperi), joka pystyy normaalisti tuottamaan vain eritaajuisia piippauksia. Tätä kummempia ääniominaisuuksia ei tosin perinteisissä työkoneissa edes tarvittu. Äänikorteille alkoi kuitenkin tulla tarvetta PC:n yleistyessä pelikoneena, jolloin sen piti kilpailla muun muassa Amigan ja Atari ST:n kaltaisten koneiden ominaisuuksien kanssa.
Akatemiaprofessori
Akatemiaprofessori on tutkija, jonka akatemia on nimittänyt professoriksi tai jolle akatemia on myöntänyt professorin arvonimen. Myöntäjänä ei siis ole yliopisto. Tällaisia professoreita on Suomessa, Venäjällä ja joissakin muissa maissa. Akatemiaprofessoriksi voidaan nimittää ansioitunut tutkija, joka edistää tutkimusta oman tieteenalansa piirissä.
Suomessa nimittäjänä toimii Suomen Akatemia, joka on perustutkimuksen valtiollinen rahoitusorganisaatio. Tehtävä on tarkoitettu määräaikaiseen täysipäiväiseen tutkimustyöhön. Akatemiaprofessori toteuttaa omaa tutkimussuunnitelmaansa, johtaa tutkimusryhmänsä työtä ja antaa ohjausta nuorille tieteenharjoittajille. Akatemiaprofessorijärjestelmä syntyi vuonna 1970, kun Suomen Akatemia muodostettiin uudelleen ja kun akateemikon virkojen tilalle luotiin määräaikaisten tutkijaprofessoreiden järjestelmä. Vuonna 1995 virkanimikkeeksi vaihdettiin akatemiaprofessori.
Akatemiaprofessorin tehtävä on viisivuotinen. Heidän määränsä on vähentynyt 2010-luvun puolivälin jälkeen (vuonna 2020 yhteensä 26 virkaa; vuonna 2015: 42 ).
Kaksi professuuria on varattu tiettyjen tieteenalojen tutkimukseen: Minna Canth -akatemiaprofessuurin tutkimusala on tasa-arvon ja sukupuolentutkimus. Martti Ahtisaari -akatemiaprofessuurin ala on kansainvälinen konfliktien hallinta. Ensin mainittuun valittiin 1999–2004 ensimmäisenä Ulla Vuorela ja jälkimmäiseen 2013– ensimmäisenä hollantilainen oikeustieteilijä Jan Klabbers.
Historiaa
Laki tieteellisen tutkimuksen järjestelystä (760/1969) tuli voimaan vuoden 1970 alussa. Lain nojalla perustettiin 15 sopimuspalkkaista tutkijaprofessorin virkaa. Vuonna 1982 perustettiin 16. professuuri ja 1988 niitä oli 21. Tutkijaprofessuureilla korvattiin osin vanhan Suomen Akatemian tieteen akateemikon virkoja. Tutkijaprofessorin virka oli päätoiminen ja sen haltija vapautui varsinaisen virkansa hoitamisesta. Viroilla ei ollut tarkoitus palkita ansioituneita henkilöitä, vaan turvata lahjakkaille tutkijoille hyvät työskentelyolosuhteet.
Tutkijaprofessorin virkoja täytettiin vain silloin, kun ehdolla oli erittäin päteviä tutkijoita. Virkoja ei julistettu avoimiksi, vaan kuusi valtion tieteellistä toimikuntaa ehdottivat sopivia henkilöitä. Tieteen keskustoimikunta sai sitten esittää enintään kolmea tutkijaa kutakin tutkimusalaa kohden. Lopullisesti asian päätti tasavallan presidentti, jolla oli nimitysvalta. Tutkijaprofessoreille myönnettiin kunkin toimikunnan tutkimusmäärärahoista varat työtiloihin, työvälineisiin, avustavaan henkilöstöön, matkoihin ja muunlaisiin työkuluihin. Kustannusten jaosta toimikunnan ja yliopiston tai laitoksen kesken laadittiin sopimus.
Vuoden 1969 lain mukaan tutkijaprofessorin virkaan voitiin nimittää pysyvästi tai enintään viiden vuoden määräajaksi kerrallaan. Kausien pituudet olivat 1970-luvulla tyypillisesti lyhyitä. Tavallisesti uusi henkilö nimitettiin kolmivuotiskaudelle ja nimitys uusittiin aina ensin kaksivuotiskaudeksi. Toisaalta jotkut tutkijat saivat viisivuotisen kauden ja joku jopa vakinaisen viran. Uusia tutkijaprofessoreja nimitettiin 1980-luvulla 35. Heistä viisivuotisen kauden sai 17, nelivuotisen kauden 3 ja kolmivuotisen kauden 14. Olavi Nevanlinna nimitettiin 1986 aluksi vain vuodeksi ja seuraavana vuonna viisivuotiskaudelle. Ensimmäinen viransijainen vapaana olevaan professuuriin oli Antti Vaheri 1979 ja käytäntö sai lainvoiman 1980.
Vuonna 1995 tutkijaprofessoreita alettiin kutsua akatemiaprofessoreiksi. Saman vuoden alussa nimityskäytäntöä muutettiin niin, että akatemiaprofessorien nimitysoikeus siirtyi pois presidentiltä ja päätöksentekijäksi tuli Suomen Akatemian hallitus. Virkojen täyttö tapahtui ilmoittautumismenettelyllä toimikuntien tekemiin ehdotuksiin tukeutuen.
Etevän, kansainvälisesti tunnustetun tutkijan tuli ilmoittautua puolitoista vuotta ennen virassaan aloittamista. Hän laati tutkimussuunnitelman ja julkaisuluettelon, joiden perusteella kyseinen toimikunta valitsi kyvykkäät ehdokkaat. Heistä pyydettiin lausunnot asiantuntijoilta, jotka olivat yleensä ulkomaalaisia. Tämän jälkeen Akatemian hallitus päätti nimityksistä syksyllä ja valitut akatemiaprofessorit aloittivat viroissaan seuraavan vuoden elokuun alussa.
Akatemiaprofessuurien kaudet muuttuivat 1990-luvun lopulla ja 2000-luvun alussa. Lähes kaikki uudet nimitykset olivat määräaikaisia. Vuonna 2003 virkaansa toistaiseksi nimitettyjä oli vain kaksi eli Kari Alitalo ja Risto Näätänen. Viroista voivat kaikki tutkijat vapaasti kilpailla, sillä niitä ei ollut etukäteen varattu millekään tietylle tutkimusalalle. Tähän sääntöön oli kuitenkin yksi poikkeus. Suomen Akatemian hallitus perusti 13. helmikuuta 1998 valtion talousarvioesityksen mukaisesti vaihtuva-alaisen Minna Canth -akatemiaprofessorin viran edistämään naistutkimusta. Virkaa ei varattu naisten tutkijanurien edistämiseen, vaan sen tutkimusala oli etukäteen määrätty. Ensimmäinen virkaan nimitetty oli Ulla Vuorela, jonka viisivuotinen kausi alkoi elokuussa 1999.
Akatemiaprofessorit vuonna 2021
Vuoden 2021 tammikuussa akatemiaprofessorin tehtävässä olleet tai syyskuussa 2021 tehtävässä aloittavat henkilöt:
Aiemmat tutkijaprofessorit ja akatemiaprofessorit
Akatemiaprofessori-nimitys tuli käyttöön 1995. Sitä ennen käytettiin nimitystä tutkijaprofessori. Vuoteen 1991 saakka virantoimitus alkoi 1. syyskuuta ja päättyi 31. heinäkuuta. Tähän sääntöön oli kuitenkin joitakin poikkeuksia. Seuraavaksi siirryttiin menettelyyn, jossa virassa aloitettiin elokuun alussa ja kausi päättyi heinäkuun lopussa. Tähänkin pääsääntöön oli joitakin poikkeuksia.
Minkiön asema
Minkiön asema on Kiipun kylän kulmakunta ja Jokioisten Museorautatien rautatieasema Minkiön kylästä pohjoiseen Jänhijoen pohjoisrannalla, Jänhijoen kylän länsipuolella Jokioisten kunnassa. Rautatieaseman ympärille muodostunut kulmakunta sijaitsee noin kahdeksan kilometrin päässä Jokioisten keskustaajamasta ja noin kahdeksan kilometrin päässä Humppilasta.
Akatemiaprofessori
Aiemmat tutkijaprofessorit ja akatemiaprofessorit
Lisäksi yleisen historian professori Juha Sihvola (JY) valittiin akatemiaprofessoriksi kaudelle 2012–2016, mutta hän kuoli kesäkuussa 2012.
Minkiön asema
Minkiön rautatieasema
Minkiön rautatieaseman asemarakennus on rakennettu vuonna 1898 samanaikaisesti Jokioisten Rautatien rakentamisen kanssa. Liikennepaikan nimi on alusta alkaen ollut Minkiö, vaikka varsinainen Minkiön kylä sijaitsee noin neljä kilometriä asemalta etelään, lähellä nykyistä museorautatien Jokioisten asemaa. Puhekielessä liikennepaikkaa kutsuttiin Kiipun laituriksi. Liikennepaikalla oli päivittäistä henkilöliikennettä vuosina 1899–1951. Lipunmyynti Minkiöllä aloitettiin niinkin myöhään kuin 1930-luvun puolivälissä. Samalla asemalla avattiin myös postipysäkki, joka suljettiin vuonna 1954 matkustajaliikenteen loputtua.
Akatemiaprofessori
Akatemiaprofessorit muissa maissa
Akatemiaprofessoreja toimii myös Venäjällä:
Minkiön asema
Minkiön rautatieasema
Asema-alueen alkuperäiset rakennukset käsittävät vuonna 1898 valmistuneen ja vuonna 1903 laajennetun pysäkkirakennuksen (64 m²) lisäksi asemapäällikön saunan (23 m²), talous- ja varastorakennuksen (43 m²) ja makasiinin (41 m²).
Akatemiaprofessori
Akatemiaprofessorit muissa maissa
Lisäksi Kiinassa voi Kiinan tiedeakatemia myöntää "Kiinan tiedeakatemian Einstein-professorin" aseman (Einstein Professor of the Chinese Academy of Sciences) erinomaisille ulkomaisille tutkijoille.
Minkiön asema
Minkiön rautatieasema
Rautatien hierarkian mukaan Minkiön liikennepaikka oli aluksi laiturivaihde ja myöhemmin pysäkki. Liikennepaikka oli epäitsenäinen ja toimi Jokioisten asemapäällikön alaisuudessa. Aseman miehitys lopetettiin 1. joulukuuta 1962.
Asemarakennus ehti olla kahden sukupolven ajan Raitalan perheen koti; tämä vaihe päättyi, kun pysäkinhoitaja Paavo Raitala siirrettiin Jokioisten asemapäälliköksi, minkä yhteydessä pysäkki suljettiin. Tällöin myös alkuperäinen asemakello poistettiin tarpeettomana.
Asemarakennus oli satunnaisessa käytössä kymmenen vuotta. Se oli pitkään kylmillään, mikä ei ollut hyväksi rakennukselle.
Vuonna 1972 Museorautatie Forssa - Humppila ry sai vuokrata rakennuksen aloittaessaan toimintaansa, mutta kiitotavaramakasiini jäi vielä Jokioisten rautatien omaan käyttöön. Vuonna 1978 molemmat rakennukset siirtyivät Jokioisten Museorautatien omistukseen muiden kiinteistöjen ohella.
Asema maalattiin ennen talvisotaa vaaleaksi aikakaudella suositun tavan mukaan. Nykyinen, aivan alkuperäisen kaltainen punamulta-asu palautettiin 1980-luvun alussa ja uusittiin vuosina 2005 - 2006. Samoin välillä toisenmalliset aseman ulko-ovet palautettiin ennalleen museoliikenteen alkuaikoina. Rakennusten sähköistys uusittiin tässä yhteydessä, ja niihin asennettiin sähkölämmitys. Pitkistä kylmilläänoloista pahasti kärsineet tapetit uusittiin 1980-luvun lopulla alkuperäistä aikakautta vastaaviksi; aivan alkuperäisen kaltaisia ei enää ollut saatavilla, mutta tilalle hankittiin lähinnä vastaavat. Näytteet alkuperäisistä tapeteista toki säästettiin siltä varalta, että jostain löytyisi niitä vastaavaa tapettia. Sisäseinien puolipanelointi on alkuperäinen, vain maalit on uusittu. Samoin alkuperäisiä valaisimia on säilynyt useita. Samoin huomattava määrä rakennuksen alkuperäistä sähköjohdotusta on säästetty ja on kunnostettu käyttökuntoon vuonna 2021. Rakennuksen vanha sähköjohto järjestelmä toimii osana valaistusta, kolme replika lamppua saa virtansa vanhoista johdosta ja jokaisella lampulla on oma virtakytkin.
Asemakello, postilaatikko, mainoskilvet ja lyhdyt ovat niin ikään Museorautatien asentamia mutta alkuperäiseen aikakauteen sovitettuja. Asemakello on peräisin Äänekoski-Suolahden rautatien veturista numero 2; Minkiölle se tuli höyrysäiliöveturi ÄSR 3:n mukana.
Laajimmillaan Minkiön ratapiha käsitti kolme raidetta. Kolmas raide rakennettiin tavaran kuormausta varten vuonna 1933 ja purettiin tarpeettomana vuonna 1966.
Museorautatien Minkiön liikennepaikka
Kun rataosuus Jokioisista Minkiölle saatiin hankittua Jokioisten Rautatieltä museorautatien omistukseen, alkoi Minkiön liikennepaikan kehittyminen. Pienestä laiturivaihteesta kasvoi nopeasti koko museorautatien keskusvarikko. Alkuperäisestä kaksi raidetta käsittävästä ratapihasta on kasvanut 15-raiteinen raidekokonaisuus. Minkiön asemalle valmistui vuonna 1998 uusi vesitorni.
Asemalla sijainnut postipysäkki avattiin rajoitetussa määrin museoliikenteen alkaessa; silloinen korkein postiviranomainen eli Posti- ja lennätinhallitus myönsi tarkoitukseen oman erityistunnuksella varustetun päivämääräleimasimen, jossa oli logona tyylitelty höyryveturin ääriviivapiirros. Leimasinta säilytettiin Forssan postikonttorissa. thumb|Koeliikenteen ajan postileima Koeliikenteen aikana postilaatikko oli matkustajavaunun päädyssä, ja siitä postit siirrettiin Forssan postikonttorille leimattaviksi.
1980-luvulla postilaatikko uusittiin ja se siirtyi asemalle. Samalla leimasin sai nykyisen asunsa ja asemalle asennettiin jousitoiminen leimauslaite. Leimauksesta vastasi asemapäällikkö.
Postivaunujen LWR 51 ja LWR 160 nimikkoleimasimet eivät ole virallisia ja vaativat seurakseen aina virallisen leiman. thumb|Postivaunun epävirallinen leima
Syksyllä 2007 Minkiön aseman raiteet 1 ja 3 peruskunnostettiin osin talkootyönä ja loput palkkatyönä. Raiteen 2 vuoro tuli syksyllä 2008. Vuotta myöhemmin vuorossa olivat aseman tulovaihteet, jotka irrotettiin ja vietiin ulkopuoliseen työpajaan uusittaviksi. Paikalleen ne palasivat toukokuussa 2010.
Minkiön liikennepaikan eteläpäässä sijaitseva Kiipuntien tasoylikäytävä varustetaan puolipuomilaitoksella vuoden 2022 aikana. Puomien kääntölaitteet ovat Tanttarin (Savonranta) vanhasta tasoristeyksestä otettu. Puolipuomilaitoksen rakentamisen tavoitteena on parantaa kyseisen tasoylikäytävän turvallisuutta. Näkyvyys Kiipuntieltä radalle on heikko Kiipun kylältä tultaessa, Jokioisista tulevat junat tulevat kuusiaidan takaa ja radan sekä tien kohtauskulma on vaikea. Tasoristeys otettiin käyttöön 25. toukokuuta 2023.
Ajos
Ajos on saari, kaupunginosa ja taajama Kemissä. Kaupunginosa on tunnettu Veitsiluodon teollisuusalueesta (Stora Enson Veitsiluodon tehtaat) ja Kemin satamasta. Ajoksen saari on myös pientalovaltainen asuinalue. Saarelle johtaa seututie 920.
Ajos kuuluu Hepolan suuralueeseen, johon kuuluvat myös Hepolan ja Rytikarin kaupunginosat. Ajoksen maapinta-ala on 13,39 km² ja väkiluku 0. Työpaikkoja Ajoksessa oli vuoden 2019 lopussa 1 068, joista 833 oli teollisuudessa. Ajoksen taajaman väkiluku puolestaan oli vuoden 2021 lopussa 320 henkeä ja maapinta-ala 0,98 km².
Ajoksessa sijaitsee yksi Ilmatieteen laitoksen rannikkosääasemista.
Ilmasto
Ajoksen ilmasto on perämeren vaikutuksesta leudompi kuin esimerkiksi mantereella sijaitsevan Kemin.
Tärkeimpiä nähtävyyksiä
thumb|Ajos syksyllä
NHL:n varaustilaisuus 1995
Vuoden 1995 NHL:n varaustilaisuus järjestettiin 8. heinäkuuta 1995 Edmonton Coliseumissa Kanadassa Albertan provinssin Edmontonissa.
5. kierros
105. Benoit Gratton, KH, WAS
106. Vladimír Országh, OLH, NYI