cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Venäjä
Kielet
thumb|Maat, joissa puhutaan venäjää Venäjän 160 etnisen ryhmän edustajat puhuvat yhteensä noin sataa eri kieltä. Vuoden 2002 lukemien mukaan 142,6 miljoonaa ihmistä puhuu venäjää. Toiseksi suurin kieliryhmä ovat tataaria puhuvat (5,3 miljoonaa puhujaa) ja kolmantena saksankieliset (2,9 miljoonaa). Venäjä on keskushallinnon ainut virallinen kieli, mutta perustuslaki antaa yksittäisille tasavalloille oikeuden ottaa oman alueensa alkuperäiskieli alueen toiseksi viralliseksi kieleksi. Huolimatta laajasta alueellisesta levinneisyydestään venäjän kieli on varsin homogeenistä koko maassa. Venäjä on Euraasian maantieteellisesti laajimmalle levinnyt kieli ja puhujamäärältään suurin slaavilainen kieli. Venäjän kieli kuuluu indoeurooppalaisten kielten perheeseen ja lukeutuu valkovenäjän, ukrainan ja ruteenin tavoin slaavilaisten kielten itäslaavilaiseen haaraan. Vanhaa itäslaavilaista venäjän kieltä on löydetty kirjoitetussa muodossa 900-luvulta lähtien. Nykyään yli neljännes maailman tieteellisistä julkaisuista julkaistaan venäjäksi. Venäjän kieli on yksi Yhdistyneiden kansakuntien kuudesta virallisesta kielestä.
Uskonnot
Venäjän perinteiset uskonnot ovat kristinusko, islam, buddhalaisuus sekä juutalaisuus, jotka määritellään Venäjän vuonna 1997 säädetyssä ”historiallisen perinnön laissa”. Kristinuskon ortodoksinen suunta on Venäjän selvästi suurin uskonto. Venäjällä mielipidekyselyitä tekevän tutkimuskeskuksen mukaan 63 prosenttia vastaajista piti itseään Venäjän ortodokseina, 6 prosenttia muslimeina ja alle yksi prosentti piti itseään buddhalaisena, katolisena, protestanttina tai juutalaisena. 12 prosenttia ihmisistä sanoi uskovansa Jumalaan olematta minkään uskonnon harjoittaja, ja 16 prosenttia piti itseään ei-uskovana.
Eri lähteiden ilmoittamat arviot ei-uskonnollisten ihmisten määrästä Venäjällä vaihtelevat suuresti. Lähteestä riippuen niitä on 16–48 prosenttia väestöstä. Ei-uskonnollisten ihmisten määrän arviointi on hankalaa, sillä etniset venäläiset identifioivat itsensä ortodokseiksi silloinkin, kun he eivät varsinaisesti harjoita uskontoaan tai edes usko sen oppeihin. Sama koskee myös muita uskontoja, jotka ovat leimautuneet osaksi eri kansanryhmien identiteettiä. Uskontokuntiin kuuluminen jakautuu pääasiassa etnisten jakolinjojen mukaan. Slaavit ovat yleensä ortodokseja ja turkkilaiskielten puhujat muslimeita, joskin maassa on myös turkkilaisia väestöryhmiä, jotka eivät edusta islamia (esimerkiksi jakuutit).
Venäjän ortodoksinen kirkko on luonteeltaan puolivaltiollinen. Ortodoksikristillisyys omaksuttiin Venäjällä alun perin 900-luvulla. Ortodoksisen kirkon sisällä toimineista liikkeistä historiallisesti merkittävin on ollut vanhauskoisuus, jota vielä 1900-luvun alussa kannatti jopa 10 prosenttia väestöstä. Nykyään vanhauskoisten kannatus on laskenut tuntuvasti matalammaksi. Neuvostoliiton romahduksen jälkeen vapaat suunnat, kuten herätyskristillinen liikehdintä, ovat lisänneet kannatustaan. 95 prosenttia rekisteröidyistä seurakunnista kuuluu varsinaisen Venäjän ortodoksisen kirkon alaisuuteen, mutta sen lisäksi on myös pienempiä ortodoksisia kirkkoja. Suurin osa ortodoksiuskoa tunnustavista ei käy säännöllisesti kirkossa. Kuitenkin kirkko on kunnioitettu sekä uskonnollisten että ei-uskonnollisten keskuudessa, sillä se nähdään Venäjän kulttuuriperinnön symbolina. Yhdysvaltain sisäministeriön vuoden 2007 uskonnon vapautta käsittelevän raportin mukaan 100 miljoonaa venäläistä pitää itseään ortodoksikristittyinä. Pienempiin kristillisiin suuntauksiin Venäjällä kuuluvat katoliset, Armenian apostolinen kirkko sekä muutamat protestanttiset suuntaukset.
Siinä missä ortodoksisuus on Venäjän slaavilaisia kansanosia etnisesti määrittelevä uskonto, sunnilainen islam on vastaavalla tavalla useimpien turkkilaisia kieliä puhuvien kansojen perinteinen uskonto. Muslimiväestö keskittyy pääosin tietyille Venäjän eteläisille alueille, kuten Kaukasukselle ja Tatarstaniin. Venäjällä on arvioitu asuvan 15–20 miljoonaa muslimia, mikäli kaikkien muslimikansojen jäsenet lasketaan muslimeiksi. Buddhalaisuutta on perinteisesti esiintynyt Burjatiassa, Tuvassa ja Kalmukiassa. Jotkut Siperian ja kaukoidän alkuperäisasukkaat harjoittavat luonnonuskontoja valtauskontojen lisäksi.
Musiikki ja baletti
thumb|upright|[[Nikolai Dmitrijevitš Kuznetsov (taiteilija)|Nikolai Kuznetsov, Pjotr Tšaikovski, 1893.]]
Taidemusiikki alkoi toden teolla nostaa päätään Venäjällä 1800-luvulla, jolloin musiikkielämää määritteli kiista kahden ryhmittymän välillä. Mihail Glinka ja hänen seuraajiensa muodostama viiden ryhmä korostivat venäläistä kansallistunnetta ja lisäsivät tyyliinsä kansanmusiikin ja uskonnollisen musiikin piirteitä. Toista suuntausta edustivat kansainvälisemmin, mutta silti konservatiivisemmin suuntautunut Anton Rubinstein ja hänen veljensä Nikolai. Myöhempää romantiikkaa Venäjällä edustivat esimerkiksi Modest Musorgski, Nikolai Rimski-Korsakov ja tunnetuimpana Pjotr Tšaikovski, josta tuli musiikkinsa selkeän venäläisistä piirteistä huolimatta yksi kaikkien aikojen suosituimmista säveltäjistä myös ulkomailla. Romantiikan lippua piti yllä 1900-luvun alussa vielä etenkin pianokonsertoistaan tunnettu Sergei Rahmaninov. Muita 1900-luvun maailmankuuluja ja yhä suosittuja venäläissäveltäjiä ovat Aleksandr Skrjabin, Igor Stravinsky, Sergei Prokofjev, Dmitri Šostakovitš ja Irving Berlin, joskin viimeksi mainittu vaikutti Yhdysvalloissa. Näistä etenkin ulkomaille muuttanut Stravinsky oli uudistuksellinen hahmo, joka vei taidemusiikin kehitystä eteenpäin. Neuvostoaikana säveltäjiä valvottiin tarkkaan ja musiikin tuli olla optimistista, isänmaallista ja helposti ymmärrettävää.
Venäjän musiikkikonservatoriot ovat tuottaneet suuret määrät maailmankuuluja solisteja. Näistä tunnetuimpiin kuuluvat viulistit David Oistrah ja Gidon Kremer, sellisti Mstislav Rostropovitš, pianistit Vladimir Horowitz, Svjatoslav Richter ja Emil Gilels sekä laulaja Galina Višnevskaja.
Rock and roll saapui Venäjälle 1960-luvulla, ja venäläisen rockin kultakausi ajoitetaan yleensä 1980-luvulle. Tunnettuja maan rajojen ulkopuolellakin suosiota saaneita artisteja ovat esimerkiksi laulaja Alla Pugatšova sekä tyttöduo t.A.T.u. Taide- ja populaarimusiikin lisäksi Venäjän lukuisilla etnisillä ryhmillä on omat kansanmusiikin perinteensä.
Kirjallisuus
Venäjän kirjallisuutta on pidetty hyvin vaikutusvaltaisena ja monet sen teoksista kuuluvat maailmankirjallisuuden parhaiten tunnettuihin töihin. Venäjän kirjallisuuden historian on ajoitettu alkavan jo 900-luvun tienoilla. Varsinainen kansallinen kirjallisuuden traditio syntyi 1800-luvun alussa. Tämän aikakauden aloitti Aleksandr Puškin, jota pidetään modernin venäläisen kirjallisuuden perustajana. Häntä on usein sanottu ”Venäjän Shakespeareksi”. Venäjän tunnetuimpiin kirjailijoihin ja runoilijoihin 1800-luvulla kuuluivat Anton Tšehov, Mihail Lermontov, Leo Tolstoi, Nikolai Gogol, Ivan Turgenev ja Fjodor Dostojevski. Samoin Ivan Gontšarov, Mihail Saltykov-Štšedrin, Aleksei Pisemski ja Nikolai Leskov jättivät kestävän jälkensä venäläiseen proosaan ja Puškinin ohella Pjotr Jeršov runouteen. Erityisesti Tolstoi ja Dostojevski ovat olleet vaikutukseltaan mammuttimaisia hahmoja, joita monet kriitikot ovat pitäneet kaikkien aikojen suurimpina romaanikirjailijoina.
thumb|upright|[[Vasili Perov, Fjodor Dostojevski 1872.]] 1880-luvun tienoilla Venäjän kirjallisuus alkoi muuttua. Suurien romaanikirjailijoiden aika oli ohi ja lyhyempi proosa (novellit) sekä runous tulivat hallitseviksi tyylilajeiksi seuraavien vuosikymmenien ajaksi. Tätä aikaa kutsutaan usein kirjallisuuden hopeakaudeksi. Vuosiksi 1893–1914 symbolismi syrjäytti aiemmin hallinneen realismin. Aikakauden johtavia kirjoittajia olivat Valeri Brjusov, Andrei Belyi, Vjatšeslav Ivanov, Aleksandr Blok, Dmitri Merežkovski, Fjodor Sologub, Anna Ahmatova, Osip Mandelstam, Leonid Andrejev, Ivan Bunin ja Maksim Gorki.
Vuoden 1917 vallankumouksen ja sitä seuranneen sisällissodan jäljiltä Venäjän kulttuurielämä oli kaaoksessa. Jotkut vanhemmat kirjailijat jättivät maan samalla, kun kirjailijoiden nuori sukupolvi, joka yleensä ainakin hieman tuki vallankumouksen ideaaleja, alkoi ilmaantua. Jotkut näistä perustivat kirjailijoiden järjestöjä tarkoituksenaan luoda uutta työväenluokan kulttuuria, joka sopisi vallankumouksen myötä syntyneen uuden valtion aikakaudelle. 1920-luvulla kirjailijat saivat tehdä työtään rauhassa, mutta 1930-luvulla Stalinin aikana kirjallisuuden viralliseksi ohjenuoraksi tuli sosialistinen realismi. Stalinin kuoleman jälkeen rajoituksia vähennettiin.
1970- ja 1980-luvuille tultaessa kirjailijat yhä enemmän jättivät huomiotta sosialistisen realismin ohjenuorat. Neuvostoajan johtaviin kirjailijoihin kuuluivat Jevgeni Zamjatin, Isaak Babel, Ilf ja Petrov, Juri Oleša, Vladimir Nabokov, Mihail Bulgakov, Boris Pasternak, Aleksandr Solženitsyn, Vladimir Majakovski, Mihail Šolohov, Jevgeni Jevtušenko ja Andrei Voznesenski.
Viisi venäjänkielistä kirjailijaa on saanut kirjallisuuden Nobel-palkinnon: Ivan Bunin 1933, Boris Pasternak (kieltäytyi palkinnosta 1958), Mihail Šolohov 1965, Aleksandr Solženitsyn 1970 ja Joseph Brodsky 1987. Heistä Bunin asui Ranskassa ja Brodsky Yhdysvalloissa.
Elokuvat
thumb|left|upright|[[Panssarilaiva Potemkin (elokuva)|Panssarilaiva Potemkin (1925).]] Siinä missä lännen teollisuusmaissa elokuvat nähtiin vuoden 1917 vallankumouksen aikoihin vielä halpana viihteenä työväenluokalle, Venäjällä alettiin tutkia filmien editoinnin mahdollisuuksia elokuvailmaisun kehittämiseksi. Venäjän ja myöhemmin Neuvostoliiton elokuvateollisuudesta tuli kasvualusta innovatiivisille elokuville välittömästi vallankumousta seuranneina vuosina. Tämän seurauksena syntyi maailmankuuluja elokuvia, kuten Sergei Eisensteinin Panssarilaiva Potemkin.
1980- ja 1990-luvuilla venäläinen elokuva oli kriisissä. Vaikka ilmaisunvapaus saavutettiin, valtiontuki elokuville romahti, minkä seurauksena elokuvia tehtiin selvästi vähemmän. 2000-luvun alkuvuodet ovat tuoneet talouskehityksen myötä taas lisää katsojia ja menestystä elokuvateollisuudelle, ja elokuvia tehdään Venäjällä jo enemmän kuin esimerkiksi Britanniassa ja Saksassa. Lipputulot Venäjän elokuvista olivat 1996 yhteensä vain 6 miljoonaa dollaria, mutta vuonna 2006 tulot olivat jo 412 miljoonaa dollaria, mikä oli 18 prosenttia kasvua edellisvuoteen verrattuna.
Kuvataiteet
Maaorjuuden lakkauttamisen jälkeen (1861) jotkut taiteilijat keskittyivät inhimillisen kärsimyksen kuvaamiseen. Toisinaan tehtiin suuria historiamaalauksia Venäjän dramaattisista hetkistä. Peredvižniki (”vaeltajat”) nimellä kulkenut taiteilijaryhmä katkaisi välinsä taideakatemiaan ja perusti akateemisista rajoitteista vapaan koulukunnan. Tämän suuntauksen teoksissa on mukana vahva yhteiskunnallinen ja poliittinen ulottuvuus. Realismin johtonimiin kuuluivat Ivan Šiškin, Arhip Kuindži, Ivan Kramskoi, Vasili Polenov, Isaak Levitan, Vasili Surikov, Viktor Vasnetsov ja Ilja Repin. 1830-luvulla akatemia alkoi lähettää oppilaitaan ulkomaille taitojaan kartuttamaan. Näistä lahjakkaimpiin kuuluivat Aleksandr Ivanov ja Karl Brjullov, jotka tunnetaan romanttisista historiallisista maalauksistaan. Venäjälle tyypilliset omintakeiset kansanelämän kuvaukseen keskittyneet maalaustyylit syntyivät 1800-luvun lopulla. Vaeltajien lisäksi 1800-luvun lopulta 1920-luvulle vaikutti taiteilijaryhmittymä Mir iskusstva, jonka näyttelyihin osallistui myös useita suomalaisia taiteilijoita.
Venäjän avantgarde on kattokäsite suurelle joukolle erilaisia modernin taiteen suuntauksia, jotka kukoistivat Venäjällä noin vuosien 1890 ja 1930 välillä. Näihin suuntauksiin kuuluvat esimerkiksi neo-primitivismi, suprematismi, konstruktivismi, rayonismi ja futurismi. Abstrakti taide ja sen eri varhaiset suuntaukset kehitettiin paljolti Venäjällä, josta ne siirtyivät länsimaihin tullen myöhemmin modernismin traditioksi. Avantgarden huomattaviin taiteilijoihin kuuluvat esimerkiksi Vladimir Majakovski, El Lisitski, Kazimir Malevitš, Wassily Kandinsky, Vladimir Tatlin, Aleksandr Rodtšenko ja Marc Chagall. Venäjän avantgarde kukoisti 1900-luvun alusta 1930-luvun alkuun, minkä jälkeen se tukahdutettiin Stalinin määräämän sosialistisen realismin avulla.
1920-luvun lopulla NKP:n myötävaikutuksella toteutettu sosialistinen realismi oli jo vähentänyt avantgarden merkitystä huomattavasti ja se katosi virallisen taiteen piiristä Stalinin valtaannousun myötä. 1940-luvulla neuvostotaiteilijat, kuten Vera Muhina loivat ”antifasistisia” ja kiihkoisänmaallisia töitä, joissa esiintyi myös henkilökulttia. Suureksi isänmaalliseksi sodaksi kutsutun toisen maailmansodan taistelut ja muut tapahtuvat olivat usein teosten aiheena. Sodan jälkeen kuvanveistäjät loivat juhlallisia monumentteja sodassa kuolleiden kunniaksi. 1900-luvulla monet venäläistaiteilijat siirtyivät Länsi-Eurooppaan, koska bolsevikkien hallinto rajoitti taiteen vapautta. Vasili Kandinski (Wassily Kandinsky), Marc Chagall ja Naum Gabo esittivät töitään ja ajatuksiaan Venäjän ulkopuolella. Nämä taiteilijat opiskelivat usein Pariisissa ja Münchenissä ja heidän pakolaisuutensa takia venäläinen taide usein onnistui levittämään vaikutustaan maailmanlaajuisesti. Virallisen taiteen ulkopuolella työskennelleet Non-konformistiset taiteilijat, kuten Ernst Neizvestnyi, Ilja Kabakov, Mihail Šemjakin ja Erik Bulatov pyrkivät ironisoimaan sosialistista realismia sots-taiteessa tai kehittämään kiellettyjä suuntauksia, kuten ekspressionismia, abstraktia taidetta, hyperrealismia tai käsitetaidetta ja yhteistä heille on vastustava suhtautuminen sosialistisen realismin kaanoniin. Nämä riippumattomat taideyhteisöt ilmaantuivat käsi kädessä kansalaisyhteiskunnan syntymisen kanssa, jonka laajuus ja syvyys osaltaan aiheutti Neuvostohallinnon luhistumisen. Non-konformistien taidetta pidetään nykyisin osana ja eräänä vaiheena nykyisen Venäjän taidehistorian synnyssä.
Media
Venäjän media on hallinnon valvonnassa. Muutamien vielä riippumattomien viestimien toimintaa ryhdyttiin hankaloittamaan Venäjän Ukrainaan 2022 tekemän hyökkäyksen aikana. Valtakunnansyyttäjä vaati Roskomnadzoria rajoittamaan pääsyä Eho Moskvyyn ja riippumattomaan Doždiin niiden uutisoinnin vuoksi. Kiristyneessä tilanteessa Eho Moskvy ja Dožd ilmoittivat lopettavansa tai keskeyttävänsä toimintansa. Novaja gazeta oli Venäjän viimeinen valtiosta riippumaton tiedotusväline, mutta sekin joutui keskeyttämään toimintansa.
Riippumaton Meduza toimii Latviasta käsin ja on Venäjällä määritelty ulkomaiseksi agentiksi. Pohjoismaissa julkaistavat lehdet Ilta-Sanomat, Helsingin Sanomat, Dagens Nyheter ja Politiken ovat ryhtyneet tuottamaan uutisia venäjän kielellä.
Televisio
Televisio on useimpien venäläisten tärkein uutislähde. Venäjänkielisiä kanavia on yli 250. Venäjän pääkanavat ovat Pervyi kanal, Rossija-1 ja NTV. Venäjän televisiota dominoivat kanavat, jotka ovat joko suoraan valtionomistuksessa tai joilla ainakin on läheiset suhteet Kremliin.
Televisio on Venäjän valtiolle keskeinen informaatiovaikuttamisen kanava. Valtio rahoittaa omistamiaan tiedotusvälineitä 1,3 miljardilla eurolla vuosittain. Yleisvenäläinen valtion televisio- ja radioyhtiö VGTRK, jonka kanavaperheeseen kuuluu muun muassa Venäjän katsotuin kanava Rossija-1, saa vuosittain 339 miljoonaa euroa valtiontukea. Uutiskanava RT:tä, joka tunnetaan ulkomaille suunnattuna monikielisenä propagandakanavana, rahoitetaan valtion budjetista 325 miljoonalla eurolla vuosittain. Valtion panostus kanaviinsa on kasvussa.
Venäjä levittää kanaviensa kautta esimerkiksi EU-vastaista ja nationalistista viestiä. EU:n ulkosuhdeyksikön raportin mukaan parhaillaan Venäjällä on käynnissä koronaviruspandemiaan liittyvä disinformaatiokampanja, jossa virheellistä ja väärää koronavirukseen liittyvää aineistoa levittää esimerkiksi espanjankielinen RT.
Itä-Suomen yliopiston tutkijaryhmässä olevan tutkijan Teemu Oivon mukaan Venäjän valtion kanavat pyrkivät välittämään kyynistä maailmankuvaa ja aikaansaamaan katsojissaan poliittista passiivisuutta.
Radio
Venäjällä toimii yli 3 000 radiokanavaa. Valtion radiokanavien rinnalla on musiikkipainotteisia yksityiskanavia. Pääkanavat ovat Radio Rossii, Mayak ja Vesti FM.
Lehdistö
Venäjänkielisiä sanomalehtiä on 16 000. Niistä 22 on koko maan laajuisia.
Internet
Pääsy Facebookiin, Twitteriin ja Instagramiin on estetty. Pääsy 504:lle uutissivustolle on estetty. Estettyjä uutissivustoja ovat mm. BBC, Bild, NPR, Deutsche Welle, Euronews, Meduza, Voice of America, Bellingcat, Postimees, Politiken , Helsingin Sanomat , Ilta-Sanomat ja Yle.
Tuntemattomasta syystä Wikipedia on edelleen kansalaisten saatavilla. Venäjä on kuitenkin julkistanut oman sähköisen tietosanakirjansa vastaiskuksi Wikipedialle. Tämä Ruwiki on venäjänkielisen Wikipedian sensuroitu kopio. Ruwikin artikkelit esittävät esimerkiksi presidentti Putinin, Venäjän sisäisen tilanteen ja Venäjän hyökkäyksen Ukrainaan suotuisammassa valossa kuin Wikipedia. Viranomaisten kommenttien perusteella Ruwikin julkistus saattaa olla alkusoittoa Wikipedian kieltämiselle.
Myöskään Youtubea ei ole vielä blokattu, ja moni katsoo sieltä poliittisia lähetyksiä. Kansalaisille tärkeä tietokanava ovat pikaviestipalvelujen kuten Telegramin vaihtelevan tasoiset uutisryhmät.
Pääsy Telegramin oli virallisesti kielletty vuodesta 2018, mutta käytännössä valtio ei onnistunut rajoittamaan sovelluksen käyttöä merkittävästi ja vuonna 2020 valtio luopui estoyrityksistään. Toimittaja Alexey Kovalev huomauttaa, että nykyään valtiokin käyttää Telegramia propagandan levittämiseen.
Valtion asettamia nettirajoituksia on mahdollista kiertää VPN-yhteyden avulla. Erityisesti Facebookin ja Instagramin kieltämisen jälkeen VPN-yhteyksistä on tullut suosittuja. Monien VPN-palveluiden käyttö on kuitenkin kielletty. F-Securen edustajan mukaan sallittujen VPN-palveluiden käyttö ei ehkä ole turvallista, vaan Venäjän valtio saattaa salakuunnella yhteyttä. Suosituimpien VPN-palveluiden tarjoajat toimivatkin nykyään Venäjän ulkopuolelta väistellen valtion estoyrityksiä. Vuoden 2022 huhtikuussa 70:stä testatusta VPN-palvelusta Venäjällä toimi vielä 5 kpl. Joitakin palveluita, kuten Twitteriä ja Facebookia, on mahdollista käyttää estoista huolimatta myös Tor-verkon kautta.
Maan suosituin hakukone on Yandex. Mail.ru -yhtiö omistaa suosituimmat somepalvelut VKontakten ja Odnoklassnikin.
Venäjä on suunnitellut ottavansa käyttöön maan sisäisen tietoverkon, joka ei olisi lainkaan yhteydessä Venäjän ulkopuolelle. Asiantuntijoiden mukaan järjestelmä on teknisesti valmis, mutta sitä ei ole otettu käyttöön, koska kansainvälisten yhteyksien katkeamista on pidetty vahingollisena Venäjän liike-elämälle. Suunnitellun sisäisen verkon nimi on Runet, tai virallisesti Venäjän kansallinen internetsegmentti.
Urheilu
Neuvostoliiton voimistelijat, yleisurheilijat, painonnostajat, painijat, murtomaahiihtäjät ja nyrkkeilijät olivat jatkuvasti maailman huipputasoa, ja näissä lajeissa Venäjä on ollut huippumaa myös Neuvostoliiton jälkeisenä aikana. Jalkapallo on useimpien maailman maiden tapaan hyvin suosittua Venäjällä. Venäjä järjesti jalkapallon maailmanmestaruuskilpailut vuonna 2018 (Jalkapallon maailmanmestaruuskilpailut 2018). Jääkiekko on niin ikään suosittua ja Neuvostoliitto oli lajissa kansainvälisellä huipulla, sillä se voitti kultaa useimmissa maailmanmestaruus- ja olympiakisoissa. Jääpallo on paikoin suosittua. Neuvostoliitto ja sittemmin Venäjä ovat alusta asti hallinneet lajin kansainvälisiä kilpailuja. Koripallossa Venäjän maajoukkue on voittanut Euroopan-mestaruuden ja lentopallossa maajoukkue on saavuttanut parhaimmillaan olympiakultaa.
Taitoluistelu on myös ollut Venäjän vahva laji; Neuvostoliitto hallitsi etenkin pariluistelua ja jäätanssia. Neuvostoliittolainen tai venäläinen pari on voittanut kultaa jokaisissa talviolympialaisissa vuodesta 1964 nykypäivään asti, mikä on yksi koko urheilumaailman pisimpiä voittoputkia. Neuvostoliiton jälkeisenä aikana tennis on kasvattanut suosiotaan ja Venäjältä onkin jo tullut joukko kuuluisia tennistähtiä. Judo on suosittua Venäjällä, ja sitä on tuonut esille presidentti Vladimir Putin, joka on judoka. Shakkiin venäläisillä on myös ollut pitkään erityissuhde ja peli on maassa suosittua ajanvietettä; monet kansainväliset mestarit ovat olleet venäläisiä.
Ruokakulttuuri
Venäläinen keittiö tunnetaan etenkin keitoista, kalaruoista ja suolaisista leivonnaisista. Sieniä ja kasviksia käytetään paljon. Liharuoista suosituimpia ovat paistit, mutta ortodoksisen kirkon paaston aikana punaista lihaa ei saa syödä. Tunnetuimpia venäläisiä ruokia ovat muun muassa kaalikeitto, borssikeitto, blinit ja stroganov.
Juhlapäivät
Venäjällä on 8 yleistä virallista juhlaa, yhteensä 12 yleistä vapaapäivää. Lisäksi vietetään erinäisiä kirkollisia juhlia, virallisia muistopäiviä sekä eri ammattialojen juhlapäivä. Kirkollisia juhlapäiviä vietetään sekä gregoriaanisen että juliaanisen kalenterin mukaan. Kirkolliset pyhät eivät ole vapaapäiviä, joulua lukuun ottamatta, koska kirkko on erotettu valtiosta. Joulu on 7. tammikuuta, koska kirkon kalenteri on 13 päivää jäljessä gregoriaanista ajanlaskua. Lisäksi monet viettävät vanhaa uuttavuotta (Старый Новый год). 14. tammikuuta, joka ei ole virallinen juhlapäivä.
Botox
Botox on kirjailija Veijo Baltzarin moderni näytelmä, joka kertoo aikansa monikulttuurisesta Suomesta. Sen ensi-ilta oli Vuosaaren Vuotalossa 17. huhtikuuta 2009.
Raimo Jussila
Raimo Jussila (s. 1943) on suomalainen filosofian lisensiaatti ja tietokirjailija. Jussila on toiminut Sanakirjasäätiössä Himangan murteen sanastajana ja leksikografina, Kotimaisten kielten tutkimuskeskuksen suunnittelupäällikkönä, sanaston tutkijana ja sanakirjantoimittajana sekä Suomen tietokirjailijat ry:n toiminnanjohtajana. Hän on julkaissut useita teoksia etenkin murretutkimuksen alalta. Vuodesta 2012 Jussila on toiminut Bibliophilos-lehden päätoimittajana.
Pikkuruoko-orneero
Pikkuruoko-orneero (Limnoctites rectirostris) on orneeroiden heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys
Pikkuruoko-orneeroa tavataan Brasiliassa, Uruguayssa ja Argentiinassa. Laji on luokiteltu silmälläpidettäväksi, koska sen populaatio on pieni ja sirpaloitunut, ja koska se saattaa olla vähenemässä elinympärsitöjen tuhoutumisen vuoksi.
Kuvatiedostomuodot
Kuvatiedostomuodot eli -formaatit ovat tiedostomuotoja, joilla tallennetaan digitaalisia kuvia.
Ohjelmia
Kuvia käsitellään ja tehdään piirto-ohjelmilla ja kuvankäsittelyohjelmilla. Kuvat voidaan tuoda digitaalisesta lähteestä kuten digitaalisesta kamerasta tietokoneelle käsittelyä varten.
Kuvatiedostojen tiedostomuotoa voidaan vaihtaa kuvankäsittelyohjelmalla tai tarkoitukseen tehdyillä apuohjelmilla. Tiedostomuodon vaihtaminen voi vaikuttaa kuvan laatuun.
Metatiedot
Kuvatiedostoon liittyy varsinaisen kuvadatan lisäksi metatietoa, kuten milloin kuva on luotu. Exchangeable image file format on yleisesti käytetty muoto metatiedolle.
Christian Hillborg
Christian Hillborg (s. 16. maaliskuuta 1978) on ruotsalainen näyttelijä.
Hillborg aloitti näyttelijänuransa vuonna 2006, kun hän sai pienen roolin Hombres-sarjasta. Vuonna 2011 hän sai vakituisen roolin Silta-sarjasta.
Hänen ensimmäinen pitkä elokuvansa tuli samana vuonna, kun hän oli tähtenä elokuvassa Easy Money.
Netflixin Englannin historiasta kertovassa sarjassa Last Kingdom Hillborg esitti Erikiä, Sigefridin veljeä. Amazonin BBC Digitalille tuottamassa mustassa komediassa Fleabag hän esitti Clairen suomalaista poikaystävää Klarea kahden jakson verran.
Hillborg on suosittu sosiaalisessa mediassa.
Honkalanlammi
Honkalanlammi on Kanta-Hämeessä Hämeenlinnassa oleva lampi, joka kuuluu Ilmetynjoen valuma-alueeseen. Joki kuuluu Kokemäenjoen vesistön Loimijoen valuma-alueella olevaan Turpoonjoen valuma-alueeseen.
Maantiede
Lammen pituus on 150 metriä ja leveys 70 metriä. Siihen on johdettu kolme ojitetun suon laskuojaa, joista yksi tuo Nyypakanlammin vettä, ja etelärannasta lähtee suon poikki 2,2 kilometriä pitkä laskuoja Rietajärveen. Lammen rannat ovat umpeenkasvun kaventamat. Viereiselle mäelle on rakennettu loma-asunto, jonka sauna on rannan tuntumassa. Sinne johtaa tiet valtatieltä 10.
Isoftaalihappo
Isoftaalihappo on aromaattinen dikarboksyylihappo, joka on huoneenlämmössä (20 °C) olomuodoltaan väritöntä kiteistä jauhetta. Sen kemiallinen kaava on C8H6O4 ja rakennekaava C6H4(COOH)2. Isoftaalihaposta käytetään myös nimityksiä meta-ftaalihappo, m-ftaalihappo ja 1,3-bentseenidikarboksyylihappo.
Isoftaalihapon moolimassa on 166,1 g/mol, sulamispiste 345–348 °C, suhteellinen tiheys 1,54 g/cm3 (vesi = 1,0 g/cm3), itsesyttymislämpötila > 650 °C ja CAS-numero 121-91-5. Isoftaalihappo ei liukene kylmään veteen, mutta huonosti kiehuvaan veteen.
Valmistus ja käyttö
Isoftaalihappoa valmistetaan hapettamalla m-ksyleeniä hapen avulla ja toisinaan kohapettimena käytetään asetaldehydiä ja liuottimena etikkahappoa. Katalyytteinä m-ksyleenin hapetukselle käytetään tyypillisesti koboltti-mangaani-bromi-katalyyttiä. Yhdiste puhdistetaan kiteyttämällä. Isoftaalihappoa käytetään korkeita lämpötiloja kestävien polyestereiden, hartsien ja muiden tyydyttymättömien polymeerien valmistamiseen. Siitä valmistetaan myös muovien pehmentimiä, mutta ne ovat kalliimpia kuin ftaali- tai tereftaalihaposta valmistetut.
Ympäristö- ja terveysvaikutukset
Lyhytaikainen altistuminen isoftaalihapolle ärsyttää lievästi ihoa.
Katso myös
Isoftaalihapon (meta-ftaalihappo, 1,3-bentseenidikarboksyylihappo) isomeerisia muotoja ovat:
Frode Johnsen
Frode Johnsen (s. 17. maaliskuuta 1974 Skien) on norjalainen entinen jalkapalloilija.
Jalkapallomaajoukkue
Johnsen debytoi Norjan maajoukkueessa 2000. Hän on pelannut 35 maaottelua ja tehnyt niissä 10 maalia.
Hannes Ryömä
August Johannes (Aukusti Hannes) Ryömä (24. huhtikuuta 1878 Karkku – 22. toukokuuta 1939 Helsinki) oli suomalainen lääkäri ja poliitikko, joka toimi SDP:n kansanedustajana vuosina 1919–1939 sekä ministerinä 1926–1927 ja 1937–1938. Vuosina 1927–1939 Ryömä toimi myös Lääkintöhallituksen pääjohtajana.
Ryömä oli sotienvälisen ajan merkittävimpiä suomalaisia sosiaalidemokraatteja. Hänet tunnettiin maltillisena poliitikkona, joka edusti tannerilaista SDP:n oikeistosiipeä ja vastusti äärivasemmiston sekä kommunistien pyrkimyksiä. Ryömä lähti mukaan sosialidemokraattiseen liikkeeseen jo opiskeluaikoinaan, mutta ryhtyi aktiivipoliitikoksi vasta kun SDP:n toimintaa käynnistettiin uudelleen sisällissodan jälkeen 1918. Lääkintöhallituksen pääjohtajana toimiessaan hänellä oli merkittävä vaikutus Suomen terveydenhuoltoon erityisesti sairaalatoiminnan kehittäjänä ja uudistajana. Ryömää on kutsuttu jopa ”Suomen terveydenhuollon pääarkkitehdiksi”.
Hannes Ryömän poika oli kansanedustaja Mauri Ryömä, joka isästään poiketen oli radikaali äärivasemmistolainen.
Varhaiset vuodet
Karkun Rikaisten kylässä maanviljelijän perheeseen syntynyt Ryömä kävi kansakoulua kotipitäjässään, kunnes hänet 1891 lähetettiin oppikouluun Hämeenlinnaan. Ryömä kirjoitti ylioppilaaksi Hämeenlinnan klassillisesta lyseosta 1899, jonka jälkeen hän opiskeli lääketiedettä Helsingin yliopistossa.
Opiskelijapolitiikassa Ryömä oli aluksi mukana suomettarelaisten riveissä. Keväällä 1905 hänet valittiin ylioppilaskunnan hallitukseen Suomalaisen Nuijan edustajana. Seuraavana syksynä Ryömä jätti suomalaisen puolueen ja lähti mukaan sosialidemokraattien toimintaan. Hän lukeutui niin sanottuihin marraskuun sosialisteihin, jotka liittyivät puolueeseen suurlakon vaikutuksesta. Lakon aikana Ryömä oli muiden ylioppilaiden tavoin toimistotehtävissä työväestön miehittämällä poliisilaitoksella, ja oli sen päätyttyä käynnistämässä Ylioppilaiden Sosialidemokraattisen Yhdistyksen julkista toimintaa. Lakon jälkeen Satakuntalaisen Osakunnan kokouksessa pitämässään puheessa Ryömä ennusti, ettei kielipuolueita enää tarvita, vaan tulevaisuudessa Suomen politiikassa vaikuttavat ainoastaan porvarit ja sosiaalidemokraatit. Hella Wuolijoen mukaan Ryömä sai sosialististen ylioppilaiden ohella vaikutteita ajatteluunsa myös kotimaakunnassaan Satakunnassa vaikuttaneelta Eetu Salinilta.
Suoritettuaan lisensiaattitutkintonsa vuonna 1909, Ryömä toimi yksityislääkärinä Tampereella vuoteen 1911, jonka jälkeen hän jatkoi praktiikkaansa Helsingissä. Ryömä oli myös Tilkan lepokodin ylilääkäri 1911–1913, Helsingin yliopiston hygieenisen laitoksen vt. assistentti 1912 ja Heinolan kylpylän ylilääkäri 1914–1917.
Sisällissota
Sisällissodan alla Ryömä ei kannattanut aseellista kapinaa, vaan totesi vielä 23. tammikuuta 1918 Porissa ilmestyneessä Sosialidemokraatissa julkaistussa kirjoituksessaan, että työväestön sotilaallisten järjestöjen syntymistä olisi pitänyt välttää kaikin tavoin. Lisäksi hän uskonut työväen voittavan aseellista yhteenottoa, koska porvaristolla oli takanaan enemmän rahaa ja ulkomaisia suhteita. Sodan sytyttyä Ryömä ei osallistunut punaisten toimintaan, mutta auttoi haavoittuneita yksityislääkärinä. Maaliskuussa Ryömä julkaisi kirjan Vallankumousvuoden tapahtumista 1918. Sen alkuosa sisälsi Sosialidemokraatissa aikaisemmin ilmestyneitä kirjoituksia vuoden 1917 tapahtumista ja loppuosa sotakuukausina tehtyjä muistiinpanoja. Kirjassa Ryömä arvosteli jyrkästi SDP:n harjoittamaa politiikkaa tuomiten aseellisen vallankumouksen, sekä syytti porvaristoa ja maanviljelijöitä kapinaan osaltaan johtaneesta elintarvikepulasta. Lisäksi hän esitteli ohjelman, joka sodan päätyttyä tulisi toteuttaa yhteiskuntarauhan takaamiseksi.
Ennen Helsingin valtausta sosialidemokraatit Väinö Tanner, Wäinö Wuolijoki, Väinö Hakkila ja Lauri af Heurlin sekä nuorsuomalaiset Heikki Ritavuori ja Wilhelm Lavonius kokoontuivat Ryömän luona miettiäkseen keinoja, joilla punakaarti saataisiin antautumaan ja luopumaan kaupungin toivottomasta puolustamisesta. 10. huhtikuuta laaditun vetoomuksen allekirjoitti myös 16 muuta kapinasta sivussa pysynyttä sosialidemokraattia, mutta rauhanvälityspyrkimykset eivät tuottaneet tulosta.
XYZ
XYZ voi tarkoittaa ainakin seuraavia:
Hannes Ryömä
Sisällissota
Sodan päätyttyä Ryömä oli jo toukokuussa perustamassa Suomen Sosialidemokraattia. Lehden alettua ilmestymään säännöllisesti seuraavana syksynä hän ryhtyi sen päätoimittajaksi jatkaen tehtävässä vuoteen 1922 saakka. Ryömän aikana lehden linjaa syytettiin oikeistolaiseksi. Se arvosteli jyrkästi suomalaisia kommunisteja ja Neuvosto-Venäjää sekä kannatti yhteistyötä Maalaisliiton kanssa. Ryömä osallistui myös syksyn 1918 puoluekokouksiin, joissa SDP:n toiminta käynnistettiin uudelleen. SDP:n puoluetoimikuntaan hän kuului 1918–1919.
Politiikassa ja lääkintöhallituksessa
Ryömä valittiin kansanedustajaksi vuonna 1919 Hämeen läänin pohjoisesta vaalipiiristä. Vuotta myöhemmin Ryömä valittiin myös Helsingin kaupunginvaltuustoon, jossa hän jatkoi vuoteen 1927. Ensimmäisellä kansanedustajakaudellaan Ryömä oli ratkaisevasti vaikuttamassa Satakuntalaisen Osakunnan ajaman keuhkotautiparantolahankkeen toteutumiseen. Hänen ansioanaan pidetään, että vuonna 1922 eduskunta myönsi määrärahan Satalinnan sairaalan rakentamiseksi. Ryömä vaikutti aktiivisesti myös edistysmielisessä osuustoimintaliikkeessä. Hän oli Elannon hallintoneuvoston puheenjohtaja, Kulutusosuuskuntien Keskusliiton johtokunnan ja hallintoneuvoston jäsen, sekä toimi Kansa-yhtymän ylilääkärinä vuodesta 1923 lähtien.
Vuosina 1926–1927 Ryömä oli Tannerin hallituksen valtiovarainministeri. Tammikuussa 1928 hän aloitti kansanedustajantoimensa ohella Lääkintöhallituksen pääjohtajana. J. E. Sunilan johtaman hallituksen esityksestä tehtyä nimitystä syytettiin poliittiseksi virkanimitykseksi, kun Duodecim-seura oli halunnut virkaan puheenjohtajansa Eino Suolahden, jota lääkärikunta piti sopivimpana. Nimityksen vahvistanut presidentti L. K. Relander sen sijaan piti Ryömää ansioituneempana. Äärioikeistolaisen Suolahden sivuuttamisen on katsottu merkinneen terveyshallinnon irtautumista valkoisen Suomen ideologiasta. Virassaan hän kehitti erityisesti sairaalatoimintaa ja terveydenhoitoa sekä käynnisti kansanterveystyötä. Ryömä kannatti eugeniikkaa. Vuonna 1935 Ryömä tuki eduskunnan hyväksymää uutta sterilisointilakia, joka sisälsi myös pakkosterilisoinnin. Hänen mukaansa yhteiskunta tulee sitä huonommaksi, mitä enemmän ”vajaakykyiset” saavat lisääntyä. Ryömän mielestä vajaamieliset olivat ”hyvin sikiäviä ja kaikkien vieteltävissä olevia”, ja piti heidän jälkeläisiään ”järjestään huonon laatuisina”.
Ryömö oli presidentin valitsijamiehenä 1925, 1931 ja 1937. Vuosina 1937–1938 hän oli toistamiseen ministerin tehtävissä Cajanderin hallituksen kulkulaitosten ja yleisten töiden ministerinä. Syyskuussa 1938 Ryömä erosi terveydellisistä syistä ministerin virastaan, mutta jatkoi edelleen kansanedustajana. Hän kuoli pitkäaikaisen sairauden jälkeen toukokuussa 1939. Ryömä on haudattu perhehautaan Hietaniemen hautausmaalle. Hänen hautapatsaansa paljastettiin toukokuussa 1941. Ryömän syntymäkodin seinässä on hänen syntymänsä 100-vuotispäivänä 1978 kiinnitetty muistolaatta.
Perhe
Ryömän vanhemmat olivat Suur-Pirkkalan Vastamäessä syntynyt maanviljelijä Antti Sakarias Ryömä (ent. Hossa, Nappari ja Ollila, 1834–1915) ja Tyrväällä syntynyt Hanna Matilda Ollila (1839–1913). Hänellä oli kahdeksan sisarusta, joista kaksi oli kuollut jo ennen Hannes Ryömän syntymää.
Ryömän ensimmäinen puoliso oli Lapin kirkkoherran tytär Eine Magda Sofia Sundwall (1886–1928), jonka kanssa hän avioitui 1908. Heidän poikansa oli kansanedustaja Mauri Ryömä. Leskeksi jäätyään Ryömä avioitui 1930 Kouvolasta kotoisin olleen sairaanhoitaja Kirsti Kaarina Metsäpellon kanssa.
Kansanedustaja Erkki Ryömä oli Hannes Ryömän veljenpoika.
Mancon
Mancon Oy oli vuonna 1978 perustettu porilainen kehitysyhtiö. Sen takana oli tunnetun teollisuussuvun jäsen Gustav Rosenlew. Yhtiön toiminta-ajatus oli hankkia omistusosuuksia muista yrityksistä ja saada niiden arvo nousemaan kehittämistoimenpiteiden avulla.
Mancon ajautui konkurssiin vuonna 1989. Mancon oli 20 vuoteen ensimmäinen konkurssin tehnyt pörssiyhtiö Suomessa. Ennen konkurssia yhtiön palveluksessa oli noin 600 työntekijää. Yrityksen konkurssi aiheutti huomattavia luottotappioita muun muassa SKOPille.
Manconin B-osake noteerattiin Helsingin Pörssissä 20.5.1985–31.5.1989. Yhtiöllä oli yli 4 000 osakkeenomistajaa, jotka menettivät sijoituksensa konkurssissa. Sijoittajista 56 teki poliisille tutkintapyynnön, mutta syyttäjä päätti jättää syyttämättä näytön puutteessa.
Manconin tilinpäätöstietojen luotettavuus asetettiin kyseenalaiseksi julkisuudessa. Kritiikin mukaan tiedot eivät kuvanneet yrityksen todellista taloudellista asemaa. Manconin piiriin kuuluneiden yritysten keskinäiset kaupat, lainat ja takaukset sumensivat kuvaa koko ryhmän tilanteesta ja riskeistä.
Mystery (albumi)
Mystery on Vanilla Fudgen albumi joka julkaistiin vuonna 1984 levymerkillä Atco Records.
Egotrippi
Egotrippi on vuonna 1993 perustettu suomalainen popyhtye, jonka ensiesiintyminen tapahtui 8. lokakuuta 1993 Kulosaaren Casinolla. Orkesteri sai nimensä yhtyeen ”Egotripillä”-laulun mukaan.
Egotripin kuuluisimpia kappaleita ovat ”Älä koskaan ikinä”, "Asfaltin pinta", ”Matkustaja”, ”Koivuniemen herra”, "Mestaripiirros", "Mustat varjot", ”Posteljooni” ja ”Unihiekkaa”.
Alkutaival
Egotrippi lähetti perustamisensa jälkeen demoja eri levy-yhtiöihin, mutta myös jakeli demokasetteja kavereilleen, jotta nämä voisivat kuunnella yhtyeen musiikkia. Egotripin onnistui vuonna 1994 päästä monikansallisen Sony-levy-yhtiön artistiksi. Debyyttialbumi Egotrippi julkaistiin keväällä 1995. Levyltä irrotettiin singleksi kappale ”Kesäpäivä”, ja ”Egotripillä”-kappaleeseen tehtiin videokin, mutta menestys oli vaatimatonta. Jo vuoden 1995 lopulla Egotrippi sai lähtöpassit Sonylta.
Tasaista suosiota ja kokoonpanovaihdoksia
Yhtye ei lannistunut, vaan ryhtyi tekemään uusia kappaleita aikomuksenaan julkaista omakustanne. Lähetettyään demon useaan eri levy-yhtiöön Zen Garden -yhtiö teki yhtyeen kanssa levytyssopimuksen vielä vuonna 1995. Maaliskuussa 1997 julkaistiin Egotripin toinen studioalbumi Superego, jolta oli saatu maistiaisia jo edellisenä kesänä ”Se on tosi jees” -kappaleen muodossa. Levy sisältää useita Egotripin tunnetuimmista kappaleista, muun muassa yhtyeen ensimmäisen hitin ”Unihiekkaa” sekä toisen radiohitin ”Tänään ei kukaan vastaa”. Muita levyltä löytyviä kappaleita ovat muun muassa ”Lydia”, Teinikuningatar, Ympyrä sekä Elokuu. Ennen levyn julkaisua rumpali Pide päätti keskittyä toisen yhtyeensä Lemonatorin toimintaan, ja tilalle otettiin Sampo Haapaniemi. Kiertueen jälkeen Egotrippi valmisteli kolmatta albumiaan, joka julkaistiin seuraavan vuoden elokuussa. Ennen Alter Ego -albumin äänityksiä basisti Aakku lähti myös yhtyeestä ja hänen tilalleen tuli Mikko Mäkelä. Alter Ego oli Egotripin siihenastisen uran myydyin albumi. Kiertueen ja pienen tauon jälkeen yhtyeen tuottajaksi tuli Lemonator-yhtyeen keulahahmo ja monitoimimies Lasse Kurki, jonka ohjauksessa Egotrippi julkaisi neljännen kokopitkän albumin Helsinki–Hollola. Tunnetuimmat kappaleet levyltä ovat musiikkivideokappale Koivuniemen herra, Asunto 35, Umpikujassa, Lennokki sekä Tällaisena iltana. Egotrippi lähti jälleen kiertueelle ja esiintyi runsaasti ympäri Suomea. Julkaistuaan singlejen B-puolista ja harvinaisuuksista koostuvan Moulaa!-tuplakokoelman siirtyi Egotrippi valmistelemaan viidettä studioalbumia keväällä 2002. thumb|250px|Egotrippi vuonna 2001
Suosio kasvaa
Matkustaja-albumin tekoprosessi oli yhtyeen mukaan vaikeampi kuin yhdenkään heidän aikaisemmista levyistään. Basisti Mikko Mäkelä oli jättänyt yhtyeen ennen äänityksiä, ja yhtye teki levyä nelimiehisenä. Levyä työstettiin yli vuoden ajan ja esimerkiksi levyn avauskappaletta Mustat varjot yhtye hioi vuoden ajan. Kappale Älä koskaan ikinä pääsi Nousukausi-elokuvaan sekä sen soundtrackille. Matkustaja-albumi poiki Egotripille yhtyeen ensimmäisen kultalevyn.
Vuotta myöhemmin julkaistu 20 Suosikkia -kokoelmalevy ylitti platinarajan loppukeväästä 2005. Kokoelmalla olleesta, Matkustaja-levyltä ylijääneestä Matkustaja-kappaleesta tuli yhtyeen uran suurin hitti. Kappale poiki yhtyeelle myös Emma-patsaan vuoden 2004 parhaana kotimaisena kappaleena keväällä 2005. Matkustaja oli Gramexin tilastojen mukaan myös kaupallisten radioiden soitetuin kotimainen kappale vuonna 2004.
Elokuussa 2005 Egotrippi ilmoitti, että jo vuodesta 2004 asti keikkabasistina yhtyeessä toiminut Anssi "Prinssi" Maasalo liittyy Egotripin viralliseksi jäseneksi ja yhtyeen historian kolmanneksi basistiksi. Egotrippi julkaisi uransa kuudennen studioalbumin Vielä koittaa uusi aika 22. helmikuuta 2006. Albumi nousi Suomen virallisella listalla Egotripin uran ensimmäiseksi listaykköseksi ja ylitti nopeasti kultalevyyn vaadittavan 15 000 myydyn levyn rajan. Yhtye teki maalis-toukokuussa 2006 koko Suomen kattavan kiertueen.
Egotripin seitsemäs studioalbumi Maailmanloppua odotellessa julkaistiin lokakuussa 2008 ja se nousi ensimmäisellä listaviikollaan Suomen Virallisen listan sijalle kaksi pysyen listalla viisi perättäistä viikkoa. Albumi palkittiin seuraavana vuonna kolmella Emma-patsaalla.
Yhtye aktivoituu jälleen
Egotrippi aktivoitui jälleen vuonna 2013. Juhliakseen 20-vuotisjuhlaansa yhtye teki laajamittaisen kiertueen ja julkaisi juhlalevyn ”Pilvien alla, maan päällä”. Levyä yhtye luonnehti tribuuttilevyksi itselleen, sillä se sisälsi Knipin ja Mikin muille artisteille säveltämiä kappaleita joita Egotrippi ei koskaan aiemmin ollut itse levyttänyt. Ensimmäisenä singlenä julkaistu ”Mestaripiirros” sai runsaasti radiosoittoa.
20-vuotisjuhlakiertueen päätteeksi, joulukuussa 2013, rumpali Sampo Haapaniemi päätti jättää yhtyeen. Uudeksi rumpaliksi valittiin Risto Niinikoski ja uuden levyn äänitykset aloitettiin melkein heti kiertueen päätyttyä. Tammikuussa 2015 julkaistiin ”Uusi aamu” -niminen single ”Vuosi nolla” -nimeä kantavalta levyltä.
Vuonna 2014 Egotrippi aloitti uuden studioalbumin äänitykset keikkailun lomassa. Uusi albumi näki päivänvalon keväällä 2015. "Vuosi Nolla" -nimeä kantavalla levyllä Egotrippi on soundiltaan energisempi ja valoisampi kuin koskaan. Albumi keräsi loistavia arvosteluja niin faneilta kuin kriitikoilta.
Vuoroin vieraissa
Egotrippi on versioinut muiden suomalaisten artistien ja yhtyeiden kappaleita. Vuonna 2001 julkaistulta Moulaa!-tuplalevyltä löytyy useampiakin cover-kappaleita - muun muassa Kirkan Leijat sekä Nylon Beat -orkesterin kappaleet Satelliitti irrallaan ja Naparengas. Samaiselta kokoelmalta löytyy jo aiemmin vuonna 2000 Tuomari Nurmion kunniaksi julkaistulta tribuutti-levyltä Tuomarin todistajat tutuksi tullut raskaiden kitaroiden sävyttämä versio ''Viiniä! Malja marttyyreille'' -kappaleesta. Egotrippi soittaa Leevi and the Leavings -yhtyeen tribuuttilevyllä Melkein vieraissa – Tribuutti Leevi and the Leavingsille erään yhtyeen muistetuimmista kappaleista Rin tin tin.
Egotripin jäsenet ovat lisäksi tehneet musiikkia muille suomalaisille artisteille ja soittamalla muissa kokoonpanoissa. Knipi on säveltänyt musiikkia ainakin Tiktakille ja Irinalle sekä Anna Puulle. Jonna Tervomaalle sävellyksiään ovat tarjonneet sekä Mikki että Knipi. Yhtyeen rumpali Sampo Haapaniemi on tuottanut Teleks-yhtyeestä tutun Markus Koskisen kanssa rippikoululauluista koostuvat Tilkkutäkki-levyt sekä Ella ja Aleksi -lastenlaululevyt.
Knipi on soittanut ja laulanut englanniksi sivuprojektina Krispies ja The Tunes -nimisissä orkestereissa. Yhtyeen jäsenet ovat tehneet useita vierailuja yksittäisten kappaleiden verran muiden artistien levyille. Esimerkkinä mainittakoon Knipin ja Mikin laulaminen Don Johnson Big Bandin kappaleen Island Girl taustalla ja Knipin esiintyminen Tuure Kilpeläisen sekä Matti Johannes Koivun levyillä.
Wilfrid Scawen Blunt
thumb|210px|Wilfrid Scawen Blunt Wilfrid Scawen Blunt (etunimi myös muodossa Wilfred) (17. elokuuta 1840 Petworth, Englanti – 10. syyskuuta 1922) oli brittiläinen diplomaatti, runoilija, esseisti, matkailija ja arabianhevosten kasvattaja.
Blunt toimi diplomaattina yksitoista vuotta Euroopassa ja Pohjois-Amerikassa. Vuonna 1869 hän meni naimisiin George Gordon Byronin tyttärentyttären Anne Isabella Noel Kingin kanssa. Samana vuonna Blunt jätti diplomaatin virkansa.
Vuonna 1878 Blunt matkusteli Saudi-Arabiassa. Matkojensa aikana hänestä tuli Yhdistyneen kuningaskunnan siirtomaavallan vastustaja. Blunt oli kiinnostunut Egyptin ja Intian vapattamisesta, mitä heijastavat hänen teoksensa The Future of Islam (1882), Ideas about India (1885) ja The Secret History of the English Occupation of Egypt (1907).
Kotimaassaan Blunt yritti vaikuttaa poliitikkoihin. Hän muun muassa painosti pääministeri William Ewart Gladstonea Egyptin itsenäisyyden puolesta. Blunt ajoi myös Irlannin itsenäistymistä, minkä johdosta hän joutui myös hetkeksi vankilaan.
Olos
Olos on Absoluuttisen Nollapisteen vuonna 2000 julkaistu viides studioalbumi. Levy on soinniltaan ja kappaleiltaan huomattavasti kevyempi kuin yhtyeen aikaisemmat levyt, ja kontrasti edellisen Suljettu-progeteoksen ja Oloksen pop-kappaleiden välillä on suuri.
Olos on Absoluuttisen Nollapisteen ensimmäinen albumi, jolla on mukana yhtyeen ulkopuolinen tuottaja.
Kokoonpano
+
Tore Pedersen
Tore Pedersen (s. 29. syyskuuta 1969 Fredrikstad) on norjalainen entinen jalkapalloilija.
Jalkapallomaajoukkue
Pedersen debytoi Norjan maajoukkueessa 1990. Hän on pelannut 47 maaottelua.
Haley Irwin
Haley Irwin (s. 6. kesäkuuta 1988 Thunder Bay, Ontario ) on kanadalainen jääkiekkoilija, joka pelaa hyökkääjänä. Hän on voittanut olympialaisissa kaksi kultamitalia ja yhden hopean sekä MM-kilpailuissa yhden kullan ja neljä hopeaa. Seuratasolla hän edustaa CWHL-seura Calgary Infernoa. Irwin voitti olympiakultaa Vancouverissa 2010 ja Sotšissa 2014 sekä saavutti olympiahopeaa Pyeongchangissa 2018. Irwin on voittanut maailmanmestaruuden vuonna 2012 sekä saavuttanut MM-hopeaa vuosina 2009, 2011, 2013 ja 2017.
Irwin on seuratasolla edustanut Toronto Aerosia, Mississauga Aerosia, Minnesota Duluthin yliopistoa, Montréal Starsia sekä vuodesta 2014 Calgary Infernoa.
Tetraceratops
Ominaisuudet
Tetraceratops insignisin kallon pituus on suunnilleen 90 mm, ja sen ominaispiirteisiin kuuluvat luiset kyhmyt kuonon premaxilla ja os praefrontale -luissa sekä alaleuan angular-luussa. Nämä kyhmyt saattoivat olla sarvien kiinnittymiskohtia. Jos alaleuan kyhmyt lasketaan mukaan, tällä eläimellä on oikeastaan kuusi eikä neljä sarvea. pienoiskuva|vasen|192px|Tetraceratopsin tunnettu fossiili eri kuvakulmista
Luokittelu
Tetraceratopsin luokittelusta ei ole oltu täysin yksimielisiä, sillä se tunnetaan vain yhdestä osittain säilyneestä kallosta ja alaleuan luusta. 1900-luvulla se oli välillä luokiteltu terapsideja ”primitiivisempiin” synapsidiheimoihin Eothyrididae sekä Sphenacodontidae. Tämän lisäksi sitä oli pidetty myös terapsidina.
Tämä luokittelun kiista on jatkunut 2000-luvulle asti, jolloin tehty tutkimus kyseenalaisti Tetraceratopsin aseman varhaisimpana tunnettuna terapsidina, ja sen epäiltiinkin olevan heimon Sphenacodontidae edustaja. Sen statusta terapsidina kuitenkin tuki fossiilin uudelleenkuvaus 1900-luvun puolivälistä. Lisäksi toinen 2000-luvulla tehty tutkimus näyttäisi osoittavan Tetraceratopsin olevan terapsidi, ja kaikkien muiden terapsidien sisarryhmä.
Fylogenia
E. Amson & M. Laurin (2010):
Viikingit
pienoiskuva|Viikinkejä piirroksessa 800- tai 900-luvulta. pienoiskuva|Viikinkiajan [[pitkäveneen ennallistus. Alkuperäinen, Roskildeen päätynyt laiva oli rakennettu Dublinissa noin vuonna 1042.]] pienoiskuva|Kuninkaiden kummut, [[Vanha Uppsala.]] pienoiskuva|Strora Hammarsin riimukivi. pienoiskuva|Viikinkien kaupunkeja Skandinaviassa. Viikingit olivat pääasiassa skandinaavista alkuperää olevia aseistautuneita merenkulkijoita 700–1000-luvuilla eli viikinkiajalla. Näitä sotureita ja kaukopurjehtijoita lähti Norjasta, Ruotsista ja Tanskasta etsimään kultaa, hopeaa ja uutta maata. He ryöstelivät ympäri Eurooppaa, ottivat itselleen orjia ja matkasivat Bagdadiin ja Amerikkaan asti. Heillä oli tarunomainen maine nopeista ja rohkeista hyökkäyksistään, joista munkit kirjoittivat muistiin kauhukertomuksia luostarien ja kaupunkien ryöstöistä. Pelkkiä raakoja barbaareja viikingit eivät kuitenkaan olleet, vaan he kävivät taitavasti kauppaa, olivat erinomaisia purjehtijoita ja monitaitoisia käsityöläisiä sekä laivanrakentajia. Lisäksi viikingeillä oli rikas tarinaperinne.
Litiumbis(trimetyylisilyyli)amidi
Litiumbis(trimetyylisilyyli)amidi eli litiumheksametyylidisilatsidi eli LiHMDS (C6H18Si2NLi) on bis(trimetyylisilyyli)amiinin litiumsuola. Yhdiste on voimakkaasti emäksinen ja sitä käytetään emäksenä orgaanisen kemian synteeseissä.
Ominaisuudet
Huoneenlämpötilassa litiumbis(trimetyylisilyyli)amidi on värittömiä kiteitä muodostava kiinteä aine. Yhdiste reagoi helposti veden ja ilman kanssa, mutta ei ole niille yhtä herkkä kuin litiumdi-isopropyyliamidi (LDA). Aine liukenee hiilivetyihin, kuten heksaaniin ja bentseeniin, ja eetterihin, kuten dietyylieetteriin ja tetrahydrofuraaniin. Litiumbis(trimetyylisilyyli)amidi on hyvin emäksinen ja sen pKa-arvo tetrahydrofuraaniliuoksessa on 29.5.
Viikingit
Etymologia
Sana wícing esiintyi Skandinavian ulkopuolella anglosaksisissa, muinaisenglannilla kirjoitetuissa teksteissä jo 700-luvulla, ennen kuin viikingit aloittivat ryöstöretkensä. Sana tulee mahdollisesti sanasta wíc, ’kylä, leiri’, jollaisia viikingitkin perustivat.