cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Jalkapallon Afrikan-mestaruuskilpailut 1976
Jalkapallon Afrikan-mestaruuskilpailut 1976 olivat 10. Afrikan-mestaruuskilpailut. Kilpailut järjesti jo kolmannen kerran Etiopia. Kisat erosivat edellisistä pelijärjestelmältään. Nyt kahdeksan joukkuetta oli jaettu kahteen neljän joukkueen lohkoon, joiden kaksi parasta selviytyivät finaalilohkoon. Siellä joukkueet kohtasivat muut lohkojoukkueet kerran, ja eniten pisteitä kerännyt joukkue kruunattiin vuoden 1976 Afrikan-mestariksi. Joukkueiden pisteet nollattiin ennen finaalia. Kilpailut voitti Marokko, jolle mestaruus oli historian ensimmäinen. Toiseksi selviytyi Guinea, ja pronssia saavutti Nigeria. Kaikille mitalimaille mitali oli historian ensimmäinen.
Joukkueet
(isäntämaa) (hallitseva mestari)
Paras maalintekijä
4 maalia
3 maalia
Gérakas
Gérakas on Kreikan kaupunki sekä samanniminen Pallínin kunnan kunnallisyksikkö (Δημοτική Ενότητα Γέρακα, Dimotikí Enótita Géraka) ja entinen itsenäinen kunta. Se sijaitsee Itä-Attikan alueyksikössä Attikan alueella ja kuuluu Ateenan metropolialueeseen. Kaupungin ja kunnallisyksikön väkiluku on 29 939 (vuonna 2011). Gérakas on Pallínin kunnan kuntakeskus.
Gérakas sijaitsee noin 12 kilometriä Ateenan keskustasta koilliseen ja se on käytännössä Ateenan esikaupunki. Gérakas oli itsenäinen kunta vuoden 2010 loppuun saakka. Vuoden 2011 alussa se yhdistettiin Kallikrates-suunnitelmana tunnetun aluehallintouudistuksen myötä Pallínin kuntaan yhdessä Anthoúsan kanssa, jolloin se muuttui yhdeksi Pallínin kunnan kunnallisyksiköistä.
thumb|none|250px|Gérakaksen Pyhän Johanneksen (Ágios Ioánnis) kirkko.
Frankfurtin rauha
thumb|Frankfurtin rauhan rajamuutokset: mustalla Ranskan sotaa edeltänyt ja punaisella uusi itäraja. Frankfurtin rauha oli Frankfurt am Mainissa 10. toukokuuta 1871 solmittu rauhansopimus, joka vahvisti Saksan–Ranskan sodan lopulliset rauhanehdot. Rauhansopimuksessa sodan hävinnyt Ranska joutui luovuttamaan Elsass-Lothringenin alueen sodan aikana perustetulle Saksan keisarikunnalle ja maksamaan suuret sotakorvaukset. Rauhanehdot olivat pääosin samat kuin 26. helmikuuta 1871 solmitussa Versailles’n välirauhansopimuksessa.
Tausta
Ranskan ja Saksan välinen aselepo solmittiin 28. tammikuuta 1871, ja samana päivänä piiritetty Pariisi antautui saksalaisille. Itäinen sotatoimialue jäi aluksi aselevon ulkopuolelle. Äskettäin perustetun Ranskan kolmannen tasavallan ulkoministeri Jules Favre hyväksyi aselepoehdot omin päin neuvottelematta Bordeaux’ssa olleen muun hallituksen kanssa. Aselepoehtojen mukaan ranskalaisten tuli ennen rauhanneuvotteluja valita kansalliskokous, jolla olisi valtuudet hyväksyä rauhansopimus. Rauhaa kannattaneet monarkistit saivat enemmistön Ranskan kansalliskokoukseen, joka kokoontui Bordeaux’ssa ja valitsi 17. helmikuuta väliaikaiseksi valtionpäämieheksi Adolphe Thiersin. Seuraavana päivänä aselepo astui voimaan myös Itä-Ranskassa, jolloin ranskalaisjoukot antautuivat piiritetyssä Belfortissa.
Thiers ja Favre neuvottelivat Saksaa edustaneen Pohjois-Saksan liiton liittokanslerin ja Preussin pääministerin Otto von Bismarckin kanssa Versailles’ssa välirauhansopimuksen, joka allekirjoitettiin 26. helmikuuta. Ranskan kansalliskokous hyväksyi välirauhansopimuksen 1. maaliskuuta ja se ratifioitiin samana päivänä. Kansalliskokouksesta erosi vastalauseena useita sodan jatkamista kannattaneita tasavaltalaisia, joukossa Léon Gambetta, Louis Blanc ja Georges Clemenceau. Ennen lopullisen rauhan neuvottelua myös Saksassa järjestettiin vaalit, ja valtiopäivien kokoontuessa 21. maaliskuuta Bismarck nimitettiin ensimmäiseksi valtakunnankansleriksi.
Rauhansopimuksen synty ja sisältö
Ranska joutui luovuttamaan Saksalle lähes koko Elsassin (Alsace) ja pohjoispuoliskon Lothringenista (Lorraine) sekä maksamaan viiden miljardin frangin suuruiset sotakorvaukset. Jo vuoden 1871 aikana Ranskan tuli maksaa 1,5 miljardia frangia, seuraavan vuoden maaliskuuhun mennessä 0,5 miljardia lisää ja loput maaliskuuhun 1874 mennessä, viiden prosentin vuosittaisella korolla. Lisäksi Saksan armeija jäi Ranskan kustannuksella miehittämään 21:ä Pohjois-Ranskan departementtia kunnes koko sotakorvaussumma oli maksettu, ja sinä aikana Ranska ei saanut pitää sotajoukkoja Loiren pohjoispuolella Pariisia lukuun ottamatta.
Saksa halusi Elsassin ja Lothringenin, koska nämä alueet olivat aikanaan kuuluneet Pyhään saksalais-roomalaiseen keisarikuntaan. Lisäksi Ranskan luovuttamassa Pohjois-Lothringenissa sijaitsivat Metzin tärkeät rajalinnoitukset ja Bismarck halusi Ranskan menettävän kokonaan yhteyden Reinille. Elsassista Ranska sai pitää Belfortin alueen, joka käsitti 10 kilometrin säteellä Belfortin kaupungista olleet maat, ja Pohjois-Lothringenista Brieyn sekä Château-Salinsin kunnat. Luovutetun alueen asukkaat saivat 1. lokakuuta 1872 saakka valita, kumpaan maahan halusivat asettua.
Margriet de Moor
thumb|Margriet de Moor, 2011 Margriet de Moor (oikealta nimeltään Margaretha Antonette Neefjes, s. 21. marraskuuta 1941) on alankomaalainen kirjailija.
Ennen kirjallista uraansa de Moor toimi klassisena laulajana ja pianistina. Suomessa hänet tunnetaan parhaiten kahdeksannesta romaanistaan Kreutzersonaatti (Kreutzersonate, 2001; suom. Titia Schuurman, Like 2004). Kreutzersonaatti on muusikko- ja avioliittoromaani. Sen esikuvana on toiminut Leo Tolstoin samanniminen novelli. Kun Tolstoita on innoittanut Beethovenin sonaatti, de Moorin romaanin taustalla soi Janáčekin samanniminen musiikkiteos.
Pietro Deiro
Pietro Deiro, taiteilijanimeltään Pietro (28. elokuuta 1888 Salto Canavese, Italia – 3. marraskuuta 1954 New York, Yhdysvallat) oli italialais-amerikkalainen harmonikkataiteilija, säveltäjä ja sovittaja. Hänet tunnetaan eräänä suurimmista harmonikkamusiikin 1900-luvun alun nimistä ja pioneereista, jonka ansiosta pianoharmonikka kehittyi instrumenttina ja harmonikkamusiikin imago kehittyi merkittävästi Yhdysvalloissa ja Euroopassa. Pietro Deiro saavutti suuren suosion vaudeville-kiertueilla ja levytyksillään 1910- ja 1920-luvuilla, kykeni levittämään sävellys- ja sovitustuotantoaan kansainvälisesti, sekä ylläpitämään menestyksekästä uraa 1930-luvun lamavuosienkin aikana perustamiensa harmonikkakoulujen ja liikemieskykyjensä ansiosta. Mittavan uransa ja kyvykkään markkinointitoimintansa ansiosta hänet tunnettiin Yhdysvalloissa lopulta eräänlaisena harmonikkamusiikin ”isähahmona” ja hänestä käytettiin lempinimeä The Daddy of the Accordion.
Tausta
Pietro Deiro syntyi Salton kylässä Piemontessa kaksi vuotta vanhemman veljensä Guido Deiron jälkeen. Perhe oli vähävaraista aristokraattista sukua, joka kasvatti elannokseen karjaa, tuotti viiniä ja hedelmiä sekä ylläpiti kauppaa, jossa he myivät tilansa tuotteita. Hänen isäänsä, kreivi Carloa, on kuvattu tyranniksi, joka hallitsi perhettään rautaisella otteella. Frederico-setä osti kuitenkin yhdeksänvuotiaalle ja musikaaliseksi havaitulle Guidolle ensimmäisen 9-äänisen ja kaksi bassoääntä omanneen harmonikan huomattuaan tämän musiikilliset lahjat. Guidon kieltäydyttyä soittamasta sedälleen, setä särki vihanpuuskassa antamansa instrumentin. Isä Carlo kuitenkin osti Guidolle paremman kaksirivisen diatonisen harmonikan, jossa oli kahdeksan bassoääntä. Guidon tehtäväksi tuli pian houkutella väkeä perheen kauppaan soittamalla kadulla kaupan oven ulkopuolella. Kotoa lähdettyään Guido Deiro alkoi soittaa harmonikkaa ammattimaisesti Italiassa, Sveitsissä ja Saksassa vuonna 1903. Hän olikin tärkeä esikuva Pietrolle.
Guido Deiron lähdettyä Metziin, silloisen Saksan länsiosiin, Pietro seurasi häntä vuonna 1905. Aluksi Pietro Deiro työskenteli muurarina ja myöhemmin kaivosmiehenä. Jo näihin aikoihin Pietro on kertonut soittaneensa harmonikkaa omaksi ilokseen. Hän kävi myös usein seuraamassa veljensä esiintymisiä kaupungin tavernoissa. Guido Deiro sai hankittua Rancolta pianoharmonikan 1905 ja hän on kertonut lahjoittaneensa tuolloin vanhan kolmirivisen diatonisen harmonikkansa Pietrolle.
Vuonna 1907 Pietro Deiro muutti Cle Elumin pikkukaupunkiin Washingtonin osavaltioon Yhdysvaltoihin. Aluksi hän majoittui Frederico-setänsä hoiviin ja teki 16-tuntista työpäivää kaivoksessa. Hän soitti kuitenkin myös näppäinharmonikkaansa korvakuulolta ja sai kesällä 1908 esiintymissopimuksen yhdessä häntä säestäneen pianistin kanssa Idaho-saluunaan Seattlessa 18 dollarin viikkopalkalla. Henry Doktorskin mukaan Deiro ei tuolloin osannut vielä soittaa bassopuolta vasemmalla kädellään ja oli siksi riippuvainen pianosäestyksestä.
Guido Deiron muutettua myös Yhdysvaltoihin syksyllä 1908, tämä sai kiinnityksen pianoharmonikkoineen Jackson-saluunaan, jolla oli sama omistaja kuin Pietron työpaikkana olleella Idaho-saluunalla. Pietro Deiro huomasi pianoharmonikan edut: Guido kykeni soittamaan joka sävellajista ja ansaitsi puolet enemmän, koska hän ei tarvinnut säestäjää. Guido Deiro kertoikin opastaneensa veljensä pianoharmonikansoiton alkuun tämän pyynnöstä pian Yhdysvaltoihin saapumisensa jälkeen.
Yhdysvaltojen ensimmäinen pianoharmonikansoittaja?
Pietro Deiro kertoi omissa julkaisuissaan olleensa pianoharmonikan kehittäjä ja ensimmäinen Yhdysvalloissa pianoharmonikalla konsertoinut henkilö, mikä olisi tapahtunut vuonna 1907 ”syksyisenä iltana Washington Square Theatressa San Franciscossa”. Konsertti olisi siis tapahtunut ennen vanhemman veljen Guidon, jota monet muut lähteet pitävät Yhdysvaltojen ensimmäisenä pianoharmonikansoittajana, saapumista maahan. Pietro Deiron väite on kuitenkin vahvasti kyseenalaistettu sekä Guido Deiron että lukuisten harmonikan asiantuntijoiden taholta, joiden mukaan Guido Deiro oli käyttänyt pianoharmonikkaa esiintymisissään ensimmäisenä uudella mantereella. (Biaggio Quattrociocchen kertoman mukaan tosin G. Bartoli -niminen italialaissiirtolainen oli avannut pianoharmonikkakoulun Chicagossa jo vuonna 1904 tai 1905 – joka tapauksessa valokuvadokumenttien pohjalta viimeistään vuonna 1907. )
Guido Deiron mukaan Pietro ei myöskään osannut soittaa pianoharmonikkaa ennen Guidon saapumista vuonna 1908. Guido Deiro julkaisi kirjoituksia, joissa hän kumosi Pietron väitteet tämän ensimmäisestä pianoharmonikkakonsertista varsin suorasanaisesti. Pietro Deiroa onkin kritisoitu, että hän antoi periksi houkutukselle hankkia mainetta väärin perustein isoveljensä maineen kustannuksella saadakseen lisää mainosta omalle liiketoiminnalleen. Sekaannusta tuon ajan tiedotusvälineissä on voinut asian tiimoilta vielä lisätä se, että Guido Deiro tunnettiin länsirannikolla maineensa huipulla yksinkertaisesti vain Deirona ja hänenkin toinen nimensä oli vieläpä Pietro.
Peter Muirin mukaan Pietro Deiro oli hankkinut ensimmäisen pianoharmonikkansa Guidon suosituksesta 1909. Harmonikka valmistettiin hänelle Guerrinin harmonikkatehtaassa San Franciscossa. Pietro Deiron mukaan tämä oli ensimmäinen Yhdysvalloissa valmistettu pianoharmonikka. Pietro Deiro oli ollut hakemassa Guidon pianoharmonikkaa San Franciscossa Guerrinilta huollosta, kun hän tapasi Porcini-nimisen laulaja-kitaristin. Kaksikko muodosti esityksen nimeltä The Milan Duo, joka kiinnitettiin viikoksi pieneen Washington Square -teatteriin kaupungin italialaisosassa. Guido Deiron pojan mukaan Pietro Deiro oli soittanut ensimmäisenä pianoharmonikkaa San Franciscossa, kun taas Guido Deiro oli soittanut Seattlessa ammattimaisesti samaa instrumenttia kuusi kuukautta ennen Pietroa. Peter Muirin mukaan Pietro Deiro korjasi 1930-luvun lausuntojaan myöhemmin kertoen lopulta olleensa ensimmäinen amerikkalaisvalmisteisen pianoharmonikan soittaja, mikä voineekin pitää paikkansa, koska Guidon instrumentti oli tullut tämän mukana Euroopasta.
Yllä kuvatusta debatista huolimatta Pietro Deiroa pidetään monissa lähteissä yhä ensimmäisenä Yhdysvalloissa konsertoineena pianoharmonikansoittajana. Kiista aiheutti veljesten välien viilenemisen pitkäksi ajaksi, mutta elämänsä loppupuolella elokuussa 1947 he tapasivat Hollywoodissa ja sopivat riitansa.
Vaudeville-tähti
Guido Deiron sensaatiomaisen, vuonna 1910 alkaneen vaudeville-menestyksen myötä myös Pietro Deiron ura lähti räjähdysmäiseen nousuun ja hänestä tuli kuuluisuus vuonna 1912. Henry Doktorskin mukaan Pietro solmi ensimmäisen vaudeville-kiertuesopimuksen vuonna 1911 tai 1912, opiskeltuaan siihen saakka pianoharmonikan soittoa. Vuosikymmenen loppua kohden hän ansaitsi 500 dollaria viikossa, mikä oli suuri summa silloista rahaa. Vuonna 1921 Pietro Deirosta kirjoitettiin seuraavasti lehdessä ”''Mitä Paderewski on pianossa, Spalding viulussa ja Hans Kronol sellossa, on Pietro pianoharmonikassa. Mies ottaa esiin tuon vasta hieman arvostusta ansainneen instrumenttinsa ja antaa sille ihmisäänen, äänen, joka on elävää iloa ja myös syvälle luotaavaa surua”''. Molemmat veljekset olivat hyvin palkattuja konserttiesiintyjiä koko 1920-luvun ajan, vaikka pianoharmonikan uutuusarvo erikoisena instrumenttina olikin alkuajoista laantunut. He olivat aikansa vaudeville-kuuluisuuksia, joiden ura kukoisti nyt heidän musiikillisten ansioidensa pohjalta. Pietro Deiro oli lähes jatkuvasti kiertueilla lukuisissa Yhdysvaltojen osavaltioissa ja Kanadassa.
Levyttäjä, säveltäjä ja sovittaja
Pietro Deiro levytti 152 gramofonilevynpuolta. Hän aloitti Columbialla vuonna 1913, luultavasti veljensä menestyksen vanavedessä. Vuonna 1914 hän siirtyi kuitenkin pysyvästi Columbian pääkilpailijan Victorin artistiksi, jolle hän levytti aina vuoteen 1935 saakka. Levytysuransa päätteeksi hän soitti kymmenen levynpuolta Deccalle 1937.
Huomionarvoista Pietron levytysurassa oli sen jatkuminen häiriytymättä myös 1930-luvun lamavuosina, jolloin musiikkiala oli yleisesti aallonpohjalla. Hän hallitsi Victorin vuoden 1930 Italia-luettelon harmonikkaosastoa peräti kahdeksallatoista sivulla, kun hänen kollegallaan Pietro Frosinilla oli ”vain” kymmenen sivua samassa luettelossa.
Pietro Deiro solmi varhain suhteet musiikkijulkaisija Octave Paganin kanssa, joka toimi Greenwich Villagessa New Yorkissa. Italialaistaustainen Pagani oli jo aiemmin julkaissut italialaista pianomusiikkia. Hän julkaisi kolme Pietro Deiron sävellystä, "San Francisco Souvenir", "Trieste Overture" ja "Bel giorni" vuonna 1916. Kolme vuotta myöhemmin Pagani julkaisi Pietro Deiron pianoharmonikansoiton oppikirjan Pietro's Complete Method for the Piano Accordion, josta tuli monen soittajan standardioppikirja. Kirjaa myytiin Yhdysvalloissa vuoteen 1936 mennessä yli 60 000 kappaletta. Pietro julkaisi Paganin kautta suuren määrän harmonikkasovituksia ja sävellyksiään koko 1920-luvun ajan.
Pietro Deiro julkaisi uransa aikana yli 220 sävellystä. Hänen kevyemmät iskelmäsävellyksensä sisältävät ainakin 40 valssia, 25 marssia, 18 polkkaa, 18 foxtrotia, 15 masurkkaa, kymmenen paso doblea, viisi noveltya, viisi tangoa, kolme espanjalaista tanssia, kaksi rumbaa, yhden ragin sekä yhden boleron. Vakavampiin, kevyen klassisiin julkaisuihin kuuluu 28 preludia, kuusi alkusoittoa, kuusi konserttietydiä, kolme variaatiosarjaa, kaksi rapsodiaa, yksi intermezzo, yksi fantasia, yksi gavotti, rondo, scherzo sekä kolme pidempää konserttoa harmonikalle ja orkesterille. Pietro Deiron musiikkityyliä on kuvattu arkaaiseksi ja varhaisromanttiseksi, joka on saanut vaikutteita erityisesti Gioacchino Rossinin musiikista. Vuonna 1949 Pietro pyrki murtamaan konservatiivista musiikkiperinnettä teoksella Atonal Studies: Compositions in Tonality and the Modern Form.
Henry Doktorskin mukaan vähemmän tunnettua Pietro Deiron säveltäjänuralla lienee seikka, että hän ei kirjoittanut valtaosaa etenkään klassisista töistään itse, vaan käytti haamukirjoittajia. Deirolla ei ollut klassista säveltäjäkoulutusta – hän oli menestynyt liikemies, iskelmämuusikko ja iskelmäsäveltäjä. Hänelle työskennelleitä haamusäveltäjiä olivat ainakin Frank Henri Klickmann, Alfred d'Auberge sekä Eugene Ettore. Pietro Deiron on kerrottu käyttäneen myös muita keinoja säveltäjäuransa edistämiseksi. Mario Mostin mukaan Pietron sävellyksenä pidetty valssi Beautiful Days (”Ihanat päivät”) julkaistiin alun perin Di Falco -nimisen muusikon sävellyksenä ja Biaggio Quattrociocchen julkaisemana. Di Falco ja Quattrociocche eivät kuitenkaan olleet tajunneet rekisteröidä tekijänoikeuksia musiikkiinsa ja Quattrociocche joutui poistamaan valssin luetteloistaan myöhemmin Pietro Deiron lakimiehen otettua yhteyttä. Deiro olikin rekisteröinyt teoksen omalle nimelleen Yhdysvaltojen tekijänoikeusorganisaatioon. Valssista tuli sittemmin Pietro Deiron laajimmin tunnettuja ja parhaiten myyneitä kappaleita. Mostin tarinaa tukee osaltaan Pietro Deiron Victor-yhtiölle huhtikuussa 1914 tekemä levytys (numero 17551), jossa valssin säveltäjäksi on mainittu S. Falco.
Liikemies ja musiikkivaikuttaja
Vaudevillen suosion laantuessa Deiro osoitti liikemiestaitojaan perustamalla yksityisen musiikkikoulun Greenwich Villageen New Yorkiin vuonna 1928. Koulu koki oppilasryntäyksen, joten hänen täytyi palkata lisää henkilökuntaa instrumentin opettajiksi. Vähitellen hän laajensi musiikikoulunsa ketjuksi ympäri Yhdysvaltain itärannikkoa. Deiron harmonikkakouluilla saattoi vieraita paljon ihmisiä ja ihailijoita, joiden palvonnan hän otti sujuvasti vastaan. Kaikki hänen kouluissaan työskennelleet opettajat eivät, Henry Doktorskin mukaan, kuitenkaan aina ihailleet jakamattomasti työnantajansa musiikillisia ominaisuuksia. Kuvaavaa hänen suosiolleen on myös, että Deiro valmistutti itsestään massatuotantona kipsisiä rintakuvia. Hänen oppilaansa ja ihailijansa ostivat niitä koteihinsa, aivan kuten piano-oppilailla saattoi olla Beethovenin tai Chopinin rintakuvia pianoidensa päällä inspiraation lähteinä.
Vuonna 1936 Italian harmonikkavalmistajat myönsivät Pietro Deirolle kultaisen laatan hänen ansioistaan instrumentin kehittäjänä. Hän oli myös eräs American Accordionists' Associationin perustajista 9. maaliskuuta 1938, jolloin hänet valittiin samalla sen ensimmäiseksi puheenjohtajaksi. Hänestä tuli, ei vähiten hänen oman markkinointitoimintansa ansiosta, eräänlainen harmonikan ja harmonikkamusiikin ”isähahmo” ja hänet tunnettiin lempinimellä The Daddy of the Accordion.
Pietro Deiroa on luonnehdittu kokonaisuutena 1900-luvun alkupuoliskon suosituimmaksi ja menestyneimmäksi harmonikansoittajaksi Yhdysvalloissa. Hänellä oli kosolti persoonallisuutta ja liikemiestaitoja. Vaikka Pietron musiikillinen lahjakkuus ei välttämättä yltänyt Pietro Frosinin tai Guido Deiron tasolle, hän osasi kuitenkin vakuuttaa yleisönsä ja tiesi, kuinka musiikista voitiin tehdä tuottavaa liiketoimintaa. Hän julkaisi paljon musiikkia, loi tehokkaan markkinointikoneiston ja osasi tehdä itsestään suositun hahmon. Suuri osa hänen musiikistaan oli suhteellisen yksinkertaista, mikä oli toisaalta keino tavoittaa suurta yleisöä. Pietro Deiron mahdollisesti tärkeimmäksi rooliksi harmonikkamusiikin kartalla onkin kuvattu lopulta hänen toimintaansa liikemiehenä.
Yksityiselämä
Pietro Deiro avioitui Bianca Vincenzin (1891–1976) kanssa ja heidän avioliittonsa kesti neljäkymmentä vuotta Deiron kuolemaan saakka. Häntä on kuvailtu uskolliseksi aviomieheksi ja perhekeskeiseksi henkilöksi, etenkin vertailukohtana vanhempaan veljeensä, jonka naissuhteet ja avioliitot olivat usein myrskyisiä. Rahankäytön suhteen Pietro Deiro tunnettiin tarkkana, jopa saitana henkilönä, ja hänellä olikin kuollessaan suhteellisen paljon omaisuutta.
Vaikutus
Vaikka Pietro Deiro todennäköisesti käyttikin haamukirjoittajia klassisiin sävellyksiinsä, ja osittain jopa kyseenalaisia toimintatapoja sävellysuransa edistämiseen, hänen toimintansa kautta tuli laajalti tunnetuksi merkittävä määrä kevyen klassista harmonikkamusiikkia. Hänen ansiokseen on suurelta osin katsottu pianoharmonikan sekä harmonikkamusiikin imagon huomattava kehittyminen 1900-luvun alkupuoliskolla. Pietro Deiron julkaisemat harmonikkasävellykset levisivät lukuisten harmonikansoittajien ohjelmistoon Yhdysvalloissa ja maailmanlaajuisesti, ja niitä soitettiin usein jopa sinfoniaorkesterien säestyksellä.
Pietro Deirosta on tehty William Schimmelin säveltämä ooppera, Opera Fisharmonica, vuonna 1992. Hänen poikansa Pietro ”Lee” Deiro Jr. (30. syyskuuta 1913 New York – 19. kesäkuuta 1999) jatkoi työtä kustannusyhtiöiden johdossa Pietro Deiro Sr:n kuoleman jälkeen.
M3-konepistooli
M3-konepistooli (U.S. Submachine Gun, Cal. .45, M3/M3A1) on konepistooli, jonka Yhdysvaltain asevoimat hyväksyi vuonna 1944 pääasialliseksi konepistoolimallikseen korvaamaan Thompson M1A1 -konepistoolin. M3 tuli palveluskäyttöön joulukuussa 1942, ja sen paranneltu malli M3A1 joulukuussa 1944. Se oli rajoitetussa käytössä vielä Persianlahden sodassa vuonna 1991 panssariajoneuvojen miehistöaseena.
M3A1:ssa aiempi aseen kyljessä ollut virityskampi korvattiin pelkällä aseen lukossa olevalla reiällä, josta aseen käyttäjä sormellaan vetää lukon vireeseen.
Glyká Nerá
Glyká Nerá (myös Gliká Nerá) on Kreikan kaupunki sekä samanniminen Paianían kunnan kunnallisyksikkö (Δημοτική Ενότητα Γλυκών Νερών, Dimotikí Enótita Glykón Nerón) ja entinen itsenäinen kunta. Se sijaitsee Itä-Attikan alueyksikössä Attikan alueella ja kuuluu Ateenan metropolialueeseen. Kaupungin ja kunnallisyksikön väkiluku on 11 049 (vuonna 2011).
pienoiskuva|vasen|upright=1.08|Glyká Nerán kaupungin keskustaa. Glyká Nerá, suomeksi ”Makeat Vedet”, sijaitsee Ymittós-vuoren itäpuolella noin 11 kilometriä Ateenan keskustasta koilliseen. Sen pohjoispuolella on Gérakas ja eteläpuolella Paianían kaupunki. Ateenan kansainvälinen lentoasema sijaitsee noin 11 kilometriä kaupungista kaakkoon. Glyká Nerá oli itsenäinen kunta vuoden 2010 loppuun saakka. Vuoden 2011 alussa se yhdistettiin Kallikrates-suunnitelmana tunnetun aluehallintouudistuksen myötä Paianían kuntaan.
Jacob Jonas Björnståhl
pienoiskuva|Jacob Jonas Björnståhl Jacob Jonas Björnståhl (23. tammikuuta 1731 Uppsala – 12. heinäkuuta 1779 Thessaloniki ) oli ruotsalainen orientalisti ja matkakirjailija. Hän alkoi vuonna 1767 julkaista matkakirjeitä, jotka julkaistiin postuumisti kuutena kirjana vuodesta 1780 alkaen. Kirjeissä kuvataan Björnståhlin tapaamisia aikansa eurooppalaisten merkkihenkilöiden kanssa sekä kuvauksia Välimeren maiden elämäntavoista. Matkakirjeissä kuvattiin myös Turkkia. Nämä kuvaukset huomattiin myös Suomessa, sillä Björnståhlilla oli läheiset yhteydet Turkuun.
Björnståhl puhui lukuisia kieliä ja hänen oli helppo oppia ja tutkia niitä. Ennen matkojaan hän julkaisi väitöskirjan Decalogus Hebraicus ex Arabica Dialecto Illustratus. Matkojensa aikana hänet nimitettiin ensin Uppsalan yliopiston apulaisprofessoriksi ja sitten Lundin yliopiston professoriksi. Hänen kuusi matkakirjaansa (1780–1784) käsittelevät Ranskaa, Italiaa, Sveitsiä, Saksaa, Alankomaita, Englantia, Turkkia ja Kreikkaa. Björnståhlin akateemisista oppilaista tunnetuin on Johan Adam Tingstadius.
Rhodri Morgan
pienoiskuva|Rhodri Morgan vuonna 2004. Hywel Rhodri Morgan (29. syyskuuta 1939 Cardiff – 17. toukokuuta 2017 ) oli walesiläinen poliitikko. Hänet nimitettiin Walesin pääministeriksi lokakuussa 2000, ja hän toimi tehtävässä joulukuuhun 2009.
Morgan syntyi Cardiffissa, ja hän opiskeli St John’s Collegessa Oxfordissa sekä Harvardin yliopistossa. Hän työskenteli South Glamorganin kreivikunnan valtuustossa vuosina 1974–1980. Tämän jälkeen hän toimi Euroopan yhteisön Walesin-toimiston johtajana. Morgan valittiin työväenpuolueen kansanedustajaksi Cardiffin läntisestä vaalipiiristä 1987. Vuosina 1988–1994 hän oli varjoympäristöministeri. Morgan toimi myös parlamentin alahuoneen yleishallinnon komitean puheenjohtajana vuosina 1997–1999 ja opposition ensimmäisenä puhemiehenä energia-asioissa 1988–1992 sekä Walesiin liittyvissä asioissa 1992–1997. 16. lokakuuta 2000 Morgan nimitettiin Walesin pääministeriksi. Hän oli kuitenkin toiminut tehtävässä jo helmikuusta, jolloin hänen nimikkeenään oli ensimmäinen sihteeri. Kesäkuussa 2000 Morgan valittiin Privy Counciliin, joka toimii Englannin monarkin neuvonantajana.
Arethusa
thumb|right|200px|Alfeios yrittää siepata Arethusan, Bernard Picartin kaiverrus Arethusa oli kreikkalaisessa mytologiassa nymfi ja Nereuksen tytär, josta myöhemmin tuli lähde Ortygian saarella Syrakusassa Sisiliassa.
Arethusa saapui kylpemään joen virtaan tietämättä, että kyseessä oli joen jumaluus Alfeios. Tämä rakastui neitoon, mutta Arethusa pakeni paikalta ymmärrettyään Alfeioksen läsnäolon haluten pysyä siveänä Artemiin palvelijana. Pitkän paon jälkeen hän pyysi apua jumalattarelta, joka muutti Arethusan pilveksi. Pilvi alkoi kuitenkin hikoilla pelosta, jolloin se muuttui joeksi. Tällöin Artemis halkaisi maan, jotta Arethusa pääsi pakenemaan maan alla. Virta matkusti Ortygian saarelle saakka, mutta Alfeios seurasi häntä virtaamalla meren poikki ja sekoittui hänen vesiinsä.
Kun Demeter etsi tytärtään Persefonea, Arethusa pyysi jumalatarta lopettamaan Sisilian rankaisemisen hänen tyttärensä katoamisesta. Artehusa kertoi Demeterille, että virratessaan maan alla hän oli nähnyt tämän tyttären surullisena Haadeen kuningattarena.
Arethusa esiintyi usein Syrakusalaisissa kolikoissa, joissa hänet kuvattiin nuoreksi neidoksi, jolla oli verkko hiuksissaan ja delfiinejä päänsä ympärillä.
Hesperidi
Arethusa oli myös nimi yhdelle hesperideistä.
Dave Winfield
thumb|right|Dave Winfield. David Mark ”Dave” Winfield (s. 3. lokakuuta 1951 St. Paul, Minnesota) on yhdysvaltalainen baseballpelaaja. Hän pelasi ensimmäisen MLB-ottelunsa 19. kesäkuuta 1973 ja viimeisensä 1. lokakuuta 1995.
Winfield sai vuonna 1969 stipendin Minnesotan yliopistoon. Hän oli yliopistolla Golden Gophersin tähti sekä baseballissa että koripallossa, mutta valitsi lopulta lajikseen baseballin. Hänen ensimmäinen ammattilaisjoukkueensa oli San Diego Padres, josta hän siirtyi vuonna 1981 New York Yankeesiin. Lähdettyään Yankeesista vuonna 1990 hän pelasi vielä neljässä eri joukkueessa ennen vetäytymistään juuri ennen 44-vuotispäiväänsä.
Winfield sai Babe Ruth Awardin vuonna 1992, jolloin hän pelasi Toronto Blue Jaysissa. Hänet kelpuutettiin Baseball Hall of Fameen vuonna 2001. Hän on kuulunut vuodesta 2006 myös vähemmän tunnettuun College Baseball Hall of Fameen.
Donald McDermott
Donald Joseph ”Don” McDermott (7. joulukuuta 1929 Bronx, New York – 1. marraskuuta 2020 ) oli yhdysvaltalainen pikaluistelija ja olympiamitalisti.
McDermott saavutti 500 metrillä olympiahopeaa Oslossa 1952. Hän kilpaili myös Cortina d’Ampezzon talviolympialaisissa 1956.
Kaurapuuro
thumb|Kulhollinen kaurapuuroa. Kaurapuuro on puuro, jota nautitaan yleensä aamiaiseksi. Sitä syödään etenkin Pohjoismaissa, Baltiassa, Venäjällä, Skotlannissa ja Irlannissa. Kaurapuuro on mielletty olennaisesti skotlantilaiseksi ruoaksi.
Puuro keitetään kaurahiutaleista joko maitoon tai veteen. Puuron lisukkeena voidaan tarjota maitoa, marjoja, voita, sokeria, juustoa, Irlannissa perinteisesti myös siirappia tai Skotlannissa jopa viskiä.
Puurosta tulee maittavinta, kun se haudutetaan hitaasti miedolla lämmöllä. Jos puuroa hämmennetään voimakkaasti keittämisen aikana, sen tärkkelykset muodostavat pitkiä ketjuja (sama ilmiö kuin taikinan sitko) ja siitä tulee venyvää liisteriä. Myös puuron nesteen lämpötilalla on merkitystä. Mikäli hiutaleet lisätään kiehuvaan nesteeseen, ne jäävät irtonaisemmiksi. Kylmään nesteeseen lisättynä ne liisteröityvät enemmän.
Kaurapuuro on tunnettu terveysvaikutuksistaan, sillä sen perusraaka-aineessa kaurassa on runsaasti hyvälaatuista rasvaa ja kuituja. Kaurapuurolla on myös kolesterolia alentava vaikutus kauran sisältämän beetaglukaanin takia. Yhdessä kaurapuuroannoksessa on noin kolmasosa suositellusta beetaglukaanitarpeesta.
Veteen tehdyn kaurapuuron energiasisältö
Lähde:
Kuriilit
Kuriilit eli Kuriilien saaret (, tai  千島列島, Chishima rettō, "Tuhansien saarten saaristo" tai 千島, Chishima, "Tuhannet saaret") on saaristo Japanin suuren pohjoissaaren Hokkaidōn sekä Venäjän Kamtšatkan niemimaan välisellä alueella Tyynessämeressä. Kuriilien tuliperäisten saarten ketju erottaa sen luoteispuolella sijaitsevan Ohotanmeren varsinaisesta Tyynestämerestä.
Saariryhmä on historian kuluessa kuulunut niin Venäjälle kuin Japanille. Nykyään koko saaristo on Venäjän hallinnassa osana Sahalinin aluetta, mutta eteläisimpien saarten omistuksesta on valtioiden välille toisen maailmansodan jäljiltä jäänyt ratkaisematon aluekiista, Kuriilien kiista. Japani katsoo eteläisten saarten, jotka ovat Kunašir, Shikotan, Iturup sekä Habomai-saariryhmä, olevan osa sen Hokkaidōn prefektuuria. Japani käyttää näistä saarista nimitystä Hoppō (北方, "Pohjoiset territoriot").
Ainun kielessä sana "kur", mistä saariryhmän japaniin lainattu ja venäläinen nimitys juontuu, tarkoittaa miestä.
Historia
Saaria asuttanut alkuperäiskansa oli ainut. Japanin hallitus siirsi sen saariryhmään kuuluvalle Shikotanin saarelle ennen toista maailmansotaa.
Vladimir Atlasov oli ensimmäisiä Kuriileille matkustaneita venäläisiä vuonna 1697. 1700- ja 1800-luvuilla aluetta tutkivat muiden muassa Danila Antsiferova, I. Kozyrevski, Ivan Jevreinov, Feodor Lužin, Martin Španberg, Ivan Krusenstern ja Vasili Golovnin.
Kun Venäjän amiraali Jefimi Putjatin vuosina 1853–1855 pyrki avaamaan suhteet siihen saakka ulkomaisilta suljetun Japanin kanssa, tavoitteena oli myös ratkaista Sahalinia ja Kuriilien saaria koskevat hallinta- ja rajalinjakysymykset. Toisaalta samaan aikaan syttyi Krimin sota, jonka yhteydessä brittiläis-ranskalainen laivasto-osasto operoi Ohotanmerellä, mikä myös vaikutti neuvottelujen kulkuun. Venäjä otti tuolloin haltuunsa Amurin alueen ja Sahalinin saaren.
thumb|300px|Japanin ja Venäjän hallitsemien alueiden rajalinjat vuodesta 1855 (Shimodan sopimus), 1875 (Pietarin sopimus) ja 1945 alkaen. Japani on vaatinut rajan palauttamista vuoden 1855 linjalle.
Helmikuussa 1855 solmitussa Venäjän ja Japanin välisessä Shimodan sopimuksessa valtioiden raja Kuriileilla määriteltiin Iturupin ja Urupin saarten välillä kulkevaksi, linjalle johon Japani on nykyaikanakin vaatinut rajaa palautettavaksi. Sahalinin hallinta jäi kuitenkin ratkaisematta. Ratkaisua yritettiin 1860-luvulla etsiä muun muassa vaihtokaupoilla, joihin sisältyi Kuriilien saaria.
Venäjälle epäonnisessa Venäjän-Japanin sodassa Japani sai lisäksi haltuunsa Sahalinin saaren eteläosan vuonna 1905 solmitulla Portsmouthin sopimuksella. Ensimmäisessä maailmansodassa Venäjä ja Japani olivat liittolaisia. Sittemmin Venäjän seuraajavaltio Neuvostoliitto kuitenkin ilmoitti vuonna 1925, ettei se tunnusta vuoden 1905 Portsmouthin sopimuksen sitä kohtaa, jonka mukaan Etelä-Sahalin siirtyi Japanille.
Toisessa maailmansodassa Neuvostoliitto oli pitkään puolueeton Japanin suhteen. Sodan loppuvaiheessa Jaltan konferenssissa 1945 Britannia, Yhdysvallat ja Neuvostoliitto kuitenkin sopivat, että Neuvostoliitto voisi ottaa haltuunsa Kuriilit ja Etelä-Sahalinin, mikäli se yhtyisi Japanin vastaiseen sotaan. Saksan antauduttua Neuvostoliitto liittyi sotaan Japania vastaan 9. elokuuta 1945. Japani antautui 14. elokuuta, ja Neuvostoliitto otti koko Kuriilien saariston haltuunsa 5. syyskuuta mennessä. Alueesta muodostettiin Habarovskin aluepiirin kuulunut Etelä-Sahalinin piiri vuonna 1947.
Liittoutuneiden ja Japanin välisessä San Franciscon rauhansopimuksessa 1951 Japani suostui luopumaan kaikista aluevaatimuksista, jotka koskevat Sahalinin saarta ja Kuriileja. Se ei kuitenkaan ole katsonut neljän eteläisen saaren, Iturupin, Kunashirin, Shikotanin ja Habomain, kuuluvan Kuriileihin vaan omaan pohjoiseen Hatton territorioonsa, eikä näiden saaren asemasta ole vieläkään päästy yksimielisyyteen. Neuvostoliitto itse ei tuolloin allekirjoittanut San Franciscon sopimusta Japanin kanssa.
Vasta vuosina 1955–1956 käytyjen Lontoon neuvottelujen päätteeksi annettiin Neuvostoliiton ja Japanin yhteinen julistus, joka päätti sodan maiden välillä, ja ne solmivat diplomaattiset suhteet. Julistukseen jäi muoto, jossa Neuvostoliitto lupasi luovuttaa Shikotanin ja Habomain saaret Japanille vastineeksi solmittavaksi aiotusta rauhansopimuksesta. Rauhansopimusta ei kuitenkaan vieläkään ole solmittu, ja eteläisten saarten asema on yhä kiistan alla.
Saaret
Kuriileihin kuuluu 56 saarta, joista suurimmat, Iturup, Paramušir, Kunašir ja Urup, ovat yli 1000 neliökilometrin laajuisia. thumb|260px|Sahalin, Hokkaido ja Kuriilit satelliittikuvassa vuonna 2002. thumb|260px|Ostrov Atlasova: pohjoisin Kuriilien saarista thumb|260px|Kahden tulivuoren [[Onekotan-saari]] thumb|260px|Dolgaja, osa Lovuški-saariryhmää thumb|260px|Tanfiljeva-saari avaruudesta
Belomorkanal
pienoiskuva|Belomorkanal-pakkaus Belomorkanal on entisen Neuvostoliiton alueella valmistettava paperossi eli filtteritön savuke. Se on eräs maailman vahvimmista tupakkamerkeistä. Yksi paperossi sisältää 1,5–1,8 milligrammaa nikotiinia ja 30–35 milligrammaa tervaa. Nimensä se on saanut Vienanmeren–Itämeren kanavan mukaan.
Gymnopédies
Gymnopédies on kokoelma säveltäjä Erik Satien pianoteoksia, jotka julkaistiin Pariisissa vuonna 1888. Teoston nimi juontuu antiikin kreikkalaisesta tanssista, jota kutsuttiin gymnopediaksi.
Gymnopédiet ovat herkkiä, mutta monimutkaisia ja epäsäännöllisiä teoksia, joissa ylenkatsotaan monia taidemusiikin käytäntöjä, niissä esimerkiksi tapahtuu rytminvaihdoksia kesken melodisten fraasien ja fraaseja jätetään myös kesken. Teokset ovat eteerisiä ja tunnelmallisia ja niitä pidetään modernin ambient-musiikin esikuvina. Muun muassa Brian Eno on nimennyt Erik Satien suurimmaksi esikuvakseen.
Avoin standardi
Avoin standardi on standardi, joka on avoimesti kenen tahansa saatavilla ja hyödynnettävissä. Edellytyksenä on myös käyttää avointa lisenssiä, syrjimättömyys ja laajennettavuus. Tyypillisesti kehitykseen pääsee myös vapaasti osallistumaan.
Esimerkkejä avoimista standardeista:
Määritelmä
Avoimelle standardille on useita määritelmiä. Keskeisiä tekijöitä useimissa ovat standardin avoin saatavuus, avoin lisenssi, laajennettavuus, avoin kehitysprosessi ja läpinäkyvyys kehitystyössä sekä yhteistyö standardia hyödyntävien toimijoiden kanssa. Standardi ei saisi suosia tai syrjiä ketään standardia hyödyntävää toimijaa.
Robert Austerlitz
Robert Austerlitz (13. joulukuuta 1923 – 9. syyskuuta 1994) oli yhdysvaltalainen kielitieteilijä.
Lapsuus ja nuoruus
Robert Austerlitz syntyi Romanian Bukarestissa saksankieliseen perheeseen. Hänen isänsä oli itävaltalainen ja äitinsä yhdysvaltalainen. Austerlitzin ollessa neljävuotias hänen perheensä muutti Brașoviin. Hän kävi saksankielistä alkeiskoulua neljä vuotta eikä oppinut romaniaa ennen kuin alkoi opiskella romaniankielisessä lukiossa. Vanhemmat erosivat hänen ollessaan lapsi, jolloin tehtiin sopimus, että 15-vuotiaana Austerlitz muuttaisi äidilleen New Yorkiin.
Vuonna 1938 Austerlitz muutti New Yorkiin äitinsä luo, missä hän opiskeli Stuyvesant high schoolissa vuoteen 1941 asti. Vuonna 1943 hän palveli armeijassa vuoteen 1945, jolloin hänet kotiutettiin. Sota-aikana Austerlitz osallistui Normandian maihinnousuun ja jäi sotavangiksi yhdeksän kuukauden ajaksi.
Yliopisto-opinnot
Austerlitz aloitti yliopisto-opintonsa New Orleanssissa sijainneessa pienessä jesuiittayliopistossa nimeltä Loyola, jossa hän opiskeli puolivuotta. Sen jälkeen hän jatkoi New Yorkiin, jossa hän aloitti New School for Social Research -yliopistossa filosofian opinnot. Austerlitz suoritti opintoja myös Columbian yliopistossa, jossa muinaisenglantiin perehtynyt professori houkutteli hänet opiskelemaan kielitiedettä.
Vuonna 1947 Austerlitz tapasi unkarinamerikkalaisen kielitieteilijä János Lotzin, joka sai hänet kiinnostumaan uralistiikasta. Lotz opetti unkaria ja samojedia. Valmistuttuaan New Schoolista kandidaatiksi (B.A.) Austerlitz pääsi Columbian yliopistoon opiskelemaan kielitiedettä vuosina 1949–1951, jossa hänestä tuli maisteri (MA) 1950.
Vuonna 1955 Austerlitz väitteli tohtoriksi Columbian yliopistossa ostjakkien ja vogulien kansanrunouden metriikasta.
Ura ja kunnianosoitukset
Austerlitz toimi Columbian yliopiston kielitieteen ja uralistiikan professorina vuosina 1958–1993. Hän tutki muun muassa pohjois-Japanin, New Mexicon ja Alaskan alkuperäiskansojen kieliä ja Unkarin romaniväestön kansanperinnettä.
Urho Kekkonen myönsi Austerlitzille Suomen Leijonan ritarikunnan kunniamerkin 1969.
Kuolema
Austerlitz kuoli syöpään 1994.
Aiheesta muualla
Robert Austerlitz kansallisbiografiassa
Bertel Törmävaara
Gustaf Bertel Törmävaara, sukunimi vuoteen 1934 Törnwall (13. syyskuuta 1886 Vehmaa – 14. helmikuuta 1963 Helsinki) oli suomalainen rovasti ja kristillinen kirjailija.
Törmävaaran vanhemmat olivat Elimäen kirkkoherra Gustaf Werner Törnwall (1856–1916) ja Natalia Sofia Pipinen. Hän pääsi ylioppilaaksi Joensuun lyseosta 1906. Törmävaara suoritti teologian erotutkinnon 1910 ja hänet vihittiin papiksi samana vuonna.
Törmävaara oli Suomen Nuorten Kristillisen Liiton matkasihteerinä, miestyön sihteerinä ja sotilassihteerinä 1921–1955. Hän oli Nuorten Airut- ja Kirkon Nuoriso -lehtien toimittajana. Törmävaara sai rovastin arvon 1944.
Bertel Törmävaara oli naimisissa vuodesta 1914 Aini Sisko Sieväsen kanssa.
Teoksia
Nimellä Bertel Törnwall: Nimellä Bertel Törmävaara:
Mikko Wilska
Mikko Adolf Wilskan vanhemmat olivat maanviljelijä Mikko Wilska ja Anni Muukkonen. Hänen ensimmäinen puolisonsa 1905–1906 oli Hilma Lepistö ja toinen vuodesta 1909 Emma Reinikainen. Wilska kävi kauppakoulun Kuopiossa 1897, täydensi opintojaan ulkomailla ja työskenteli liikealalla jo 16-vuotiaasta. Hankkijan Viipurin konttorin apulaisjohtajana hän toimi 1905–1906, Tienhaaran mallasjauhotehtaan ja myllyn Wilska perusti vuonna 1906. Hän oli Alkoholiliikkeen Viipurin paikallisjohtaja 1932–1940 ja yhtiön pääkonttorin oluttoimiston johtaja 1940–1945. Wilska oli Viipurin rahatoimikunnan puheenjohtaja 1923–1930 ja kaupunginhallituksen jäsen vuodesta 1930, samoin kuin usean vuoden ajan Viipurin kaupunginvaltuuston jäsen. Viipurin Näyttämön, myöhemmin Viipurin Kaupunginteatterin, johtokunnan puheenjohtajana Wilska toimi kymmenen vuotta. Tšekkoslovakian konsuli Viipurissa hän oli 1926–1940. Wilska sai kauppaneuvoksen arvon vuonna 1937.
Darwin-palkinto
Darwin-palkinto on yhdysvaltalaisen tieteilijän Wendy Northcuttin keksimä, luonnontieteilijän ja evoluutioteorian isän Charles Darwinin mukaan nimetty internetissä myönnettävä ironinen palkinto. Se myönnetään ihmisille, jotka ovat poistaneet perimänsä lajin geenipoolista "erityisen typerällä tavalla" ja parantaneet näin ihmislajin pitkäaikaisia selviytymismahdollisuuksia. Perimänsä voi poistaa geenipoolista esimerkiksi kuolemalla tai steriloimalla itsensä. Mikäli tapahtuman aikana kuolee viattomia sivullisia (joiden perimä geenipoolissa olisi mahdollisesti ollut hyödyksi), palkintoehdokas hylätään. Kaupunkilegendojen päätymistä palkituiksi pyritään välttämään.
Edellytykset
Jotta henkilö voisi päätyä ehdokkaaksi Darwinin palkintojen listalle, hänen on täytettävä joitakin ehtoja:
Suomalaiset
Suomalaisia palkinnon voittajia on kolme. Vuonna 1996 palkittiin mies, joka jäi ratapihalla kemikaalivaunun alle irrotettuaan sen junasta turvamääräysten vastaisesti junan liikkuessa. Vuonna 2001 palkittiin mies, joka bensiinin loputtua yritti huonon sään aikana pysäyttää ohiajavan auton makaamalla keskellä moottoritietä. Vuonna 2013 palkittiin suomalaismies, joka yritti purkaa Lapista löytämäänsä panssarintorjunta-aseen kranaattia aiheuttaen ammuksen osittaisen räjähdyksen. Lähiympäristön onneksi muut miehen keräilemät kymmenet ammuskilot eivät räjähtäneet.
Kirjallisuus
Wendy Northcutt on kirjoittanut aiheesta useita kirjoja, joista on suomennettu ainakin kaksi.
Jari Rantanen
Jari ”Jallu” Rantanen (s. 31. joulukuuta 1961 Helsinki ) on entinen suomalainen jalkapalloilija. Rantasen pelipaikka oli hyökkääjä. Hän teki yhteensä 63 maalia pelaamissaan 209:ssä SM-sarjan ja Veikkausliigan ottelussa. Maajoukkueessa Rantanen pelasi 36 ottelussa, joissa hän teki neljä maalia, ja on pelannut myös ulkomaisissa joukkueissa.
Rantanen erottui kentiltä suuren kokonsa ja räväkän pelityylinsä vuoksi jo nuorena ja loukkaantui 1990-luvun lopulle jatkuneen uransa aikana lähinnä pelityylinsä vuoksi useita kertoja.
Tío Éllinas
thumb|Tío Éllinas heinäkuussa vuonna 2010. Eftýchios ”Tío” Éllinas (, s. 27. tammikuuta 1992 Lárnaka) on kyproslainen moottoriurheilija.
Jari Rantanen
Rantanen on ensimmäinen suomalainen jalkapalloilun eurocupin voittanut pelaaja. Hän oli silloin, vuonna 1987, UEFA-cupin voittaneen IFK Göteborgin pelaaja ja teki sille viisi maalia.
Tío Éllinas
Ura
Vuonna 2010 Éllinas aloitti kilpa-uransa Britannian MSA Dunlop Formula Ford-sarjassa, jossa hän voitti 3 kilpailua ja sijoittui neljänneksi kokonaispisteissä. Vuonna 2011 Éllinas kilpaili Britannian Formula Renault-sarjassa, saavuttaen kaksi voittoa, kuusi kakkossijaa, seitsemän kolmossijaa ja 475 pitettä, joka sijoitti hänet kokonaispisteissä kolmanneksi.
Jari Rantanen
Hän on suorittanut 2010 Vierumäellä urheilumanagerin kurssin Rantanen työskentelee muun muassa vedonlyöntisivuston jalkapalloasiantuntijana ja kirjoittaa kolumneja Veikkaaja-lehteen.
Tío Éllinas
Ura
Vuonna 2012 Éllinas kilpaili GP3-sarjassa Marussia Manor Racing-tallissa. Hän voitti sarjan päätöskilpailun ja sijoittui kerran toiseksi. Loppupisteissä hän sijoittui kahdeksanneksi. Hänet nimettiin kauden päätteeksi Marussian nuorten kuljettajien ohjelmaan. Éllinas jatkoi GP3:ssa vuonna 2013. Hän ajoi avauskilpailun voittoon Espanjan Barcelonassa. Sen jälkeen hän saavutti kakkossijan Saksan kilpailusta. Hän johti sarjaa kauden puoliväliin asti, mutta ei pystynyt lopulta taistelemaan sarjan mestaruudesta. Hän otti voiton vielä Abu Dhabin päätöskilpailusta sijoittuen lopulta loppupisteissä neljänneksi. Vuonna 2014 Éllinas siirtyi kesken kauden GP2-sarjaan korvaten Jon Lancasterin MP Motorsport -tallissa. Hän ehti saavuttaa seitsemän pistettä kunnes hänet puolestaan korvattiin Marco Sørensenilla. Éllinas palasi takaisin GP2-sarjaan Rapax -tallin kuljettajaksi tuuraten Adrian Quaife-Hobbsia.
Jari Rantanen
Rantanen asuu Espoossa, ja hänellä on viisi lasta kolmesta liitosta.
Tío Éllinas
Ura
Vuonna 2015 Éllinas kilpaili Formula Renault 3.5 -sarjassa. Hän saavutti kauden aikana kaksi voittoa ja yhden kolmossijan sijoittuen loppupisteissä neljänneksi.
Formula 1 -ura
Vuonna 2013 Éllinas sai tilaisuuden testata Marussian Formula 1 -autoa Silverstonen nuorten kuljettajien testeissä. Hän oli näin ensimmäisen kyproslainen, joka pääsi ajamaan F1-autoa.
Françoise Sagan
Françoise Sagan (21. kesäkuuta 1935 Cajarc, Ranska – 24. syyskuuta 2004 Honfleur, Ranska) oli ranskalainen kirjailija, alkuperäiseltä nimeltään Françoise Quoirez. Hänen kirjailijanimensä on peräisin Marcel Proustin romaanisarjasta Kadonnutta aikaa etsimässä. Sagan kirjoitti romaaneja, novelleja, näytelmiä ja elokuvakäsikirjoituksia, joista monet ovat romanttisia tarinoita keskiluokan ihmisistä.
Elämä
1950-luvulla Sagan harrasti muodikkaasti nopeita urheiluautoja, asui Pariisissa Seinen vasemmalla rannalla ja vietti aikaansa Juliette Grécon, Jean-Paul Sartren ja muiden kulttuurihenkilöiden seurassa. Alkoholi, tupakka, uhkapeli ja huumeet kuuluivat noiden seurapiirien elämään. Lehdistössä häntä pidettiin naispuolisena James Deanina ja myöhemmin "viimeisenä eksistentialistina" ja "kurittomuuden ikonina".
Saganin kaksi avioliittoa päättyivät avioeroon. Hänellä on yksi poika. Sagan oli usein skandaalin silmässä muun muassa useiden liikenneonnettomuuksiensa ja huumeiden käyttönsä vuoksi. Hänet yhdistettiin myös talousrikoksiin (Elf-skandaali).
Sagan kuoli 69-vuotiaana keuhkoveritulppaan pitkään sairastettuaan ja omaisuutensa menettäneenä. Muistosanoissaan Ranskan presidentti Jacques Chirac totesi: "Menetimme yhden parhaista ja herkimmistä kirjailijoistamme."
Tuotanto
Esikoisteoksensa, romaanin Tervetuloa ikävä, Sagan julkaisi vain 18-vuotiaana vuonna 1954. Hän oli aloittanut teoksen kirjoittamisen kesäkuussa 1953, ja sen sanotaan valmistuneen seitsemässä viikossa. Romaanin päähenkilö on kertojaminä, 17-vuotias Cécile, josta kehkeytyy ensimmäinen Saganin luomista elämään pettyneiden teini-ikäisten vertauskuvista, hiukan J. D. Salingerin Sieppari ruispellossa -romaanin päähenkilön tapaan. Tervetuloa ikävä oli suunnaton menestys Euroopassa ja Pohjois-Amerikassa.
Vaikka Saganin tuotanto usein leimataan viihteelliseksi, moni feministinen kriitikko on pitänyt varsinkin varhaisia teoksia naisen roolia ansiokkaasti laventavina.
Sagan kirjoitti kaikkiaan yli 40 teosta. Niitä on käännetty yli 20 kielelle, ja niiden pohjalta on tehty elokuvia. Tunnetuin lienee Otto Premingerin Yhdysvalloissa ohjaama Tervetuloa ikävä -sovitus vuodelta 1957, pääosassa Jean Seberg. Saganista on myös kirjoitettu monia tutkimuksia ja elämäkertoja.
Teoksia
Romaaneja:
Näytelmiä:
Elokuvakäsikirjoituksia:
Sylvöjärvi
Sylvöjärvi on Päijät-Hämeessä Lahdessa Nastolan Uudenkylän pohjoispuolella sijaitseva järvi, joka kuuluu Kymijoen vesistöön.
Maantietoa
Järven pinta-ala on 219 hehtaaria eli 2,2 neliökilometriä. Se on 4,2 kilometriä pitkä ja 0,9 kilometriä leveä. Järvi sijaitsee Salpausselkien välisellä alueella pohjois-etelä-suuntaisessa kalliomurroksessa, jonka viimeinen jääkauden loppupuolen sulamisvedet täyttivät savella. Järven ympäristö onkin peltovaltaista aluetta ja monet pelto-oja laskevatkin järven. Järven ympäristö on pääasiassa alavaa aluetta, mutta keskikohdalla länsirannassa kohoavat Syrjänkalliot 20 metrin korkeuteen ja niiden vastarannalla Hautaanmäen rannat 35 metrin korkeuteen. Järvessä on yksi luotomainen saari sen kaakkoisrannassa.
Sen tilavuus on 4,0 miljoonaa kuutiometriä eli 0,0040 kuutiokilometriä. Järven keskisyvyys on 1,8 metriä ja suurin syvyys on 5,2 metriä. Järven eteläpään rannat ovat matalia ja ruohottuneita, samoin ovat myös pohjoispään rannat. Järven pohjoisosassa sijaitsee laajempi syvänne, mutta järven syvin kohta sijaitsee keskikohdan kapeikossa, jossa sijaitsee pienempi syvänne.
Järven rantaviivan pituus on 10,8 kilometriä, josta luodon rantaa on 50 metriä. Haja-asutus muodostuu noin 20 taloudesta, joista puolet ovat maatiloja. Järven rannoilla ei ole yhtään kulmakuntaa. Rannoille on rakennettu lähe 60 vapaa-ajan asuntoa. Niille tulee tiet Nastolan taajamasta, josta alkavat yhdystiet 3136 ja 14091 ja kolmas kylätie.
Luontoarvoja
Koska järvellä on varsin laaja valuma-alue, on järven veden laskennallinen viipymä vain 14 vuorokautta. Järven vesi vaihtuu nopeasti vain järven pohjoispäässä, kun sen eteläpään pussimaisessa pohjukassa veden vaihtuvuus on paljon hitaampaa. Järvi on luokiteltu mataliin humusjärviin (Mh), jonka monet matalat rannat ovat luhtamaisen kasvuston peitossa. Vesi ei lämpötilakerrostu kesäisin ja talvisin merkittävästi, sillä tuulet pääsevät sekoittamaan vedet kesäisin pohjaa myöten.
Vedenlaatu
Järven vedenlaatua on arvioitu monella eri mittarilla. Veden kirkkaus on viime vuosikymmeninä lievästi heikentynyt. Järven näkösyvyys on keskimäärin 1,3 metriä ja vedenväri on vaihdellut 25–75 mg Pt/l. Veden puskurikyky happamoitumista vastaan on hyvä ja veden happamuustaso onkin neutraali. Järven ekologinen tila on tyydyttävä.