cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Etu-Töölö
Rakennustyyleistä
Runsas rakentaminen vaati standardisoimista ja valvontaa. Etu-Töölössä otettiin käyttöön uusi rakennustarkastuskeino vuoden 1923 jälkeen: tonttien ostajat joutuivat sitoutumaan korttelikohtaisesti vahvistettuihin julkisivukaavioihin. Siksi moni Etu-Töölön 1920-luvulla rakennetuista kadunpätkistä noudattaa yhtenevää kattokulmaa, räystäslinjaa, julkisivun perusjakoa ja aukotusta. Rakennukset ovat lähes poikkeuksetta 6–7-kerroksisia. Klassistinen tyyli antoi hedelmällisen pohjan yhtenäisyydelle, julkisivun sommittelu lähti katunäkymästä – ei kuitenkaan sisätilasta. Yhtenäisen kaupunkikuvan muodostumiselle olennaista oli suunnittelijoiden taidon, ja myös taitamattomuuden tasapainottuminen. Julkisivukaavioita laati Etu-Töölöä varten muun muassa arkkitehti Birger Brunila. Tämä käytäntö jäi pois vasta 1930-luvun loppupuolella.
Julkisivukaavioiden lisäksi vakiintui myös asuntojen pohjaratkaisujen toistaminen. Julkisivujen vaihtelevuus säilyi käsityövaltaisen rakentamistavan ja yksilöllisen koristelun ansiosta. 1920-luvun kaupunkikuvasta on löydettävissä renessanssipiirteitä sekä tyyliteltyjä klassisia yksityiskohtia, kuten esimerkiksi medaljonkeja, frontoneita eli päätykolmioita, pilastereita ja ornamentteja. Koristelua on lisätty tavallisimmin kehystämään ovia ja ikkunoita. thumb|Kuvassa on Runeberginkatu 19, tyypillinen etutöölöläinen vuonna 1922 rakennettu renessanssipalatsin kolmijakoa noudattava asuintalo.
Etu-Töölön julkisivujen jäsentelyssä on saanut alun renessanssipalatsista peräisin olevasta kolmijaosta:
Asuinrakennusten töölöläinen piirre on tummaksi poltetun tiilen käyttö puhtaaksimuuratuissa julkisivuissa. Vuosisadan vaihteessa oli tehty tiilijulkisivuja vain vähän. Syynä tähän olivat muun muassa tuontitiilen korkea hinta ja punatiilen yhdistäminen teollisuusrakentamiseen. Suosituksi tulleen tiilirakentamisen esikuvana toimi hollantilainen ja tanskalainen asuntoarkkitehtuuri. Tiilijulkisivuista tehtiin Etu-Töölössä sileitä ja muurimaisia, ja niitä aukottavat säännöllisesti sommitellut ikkunat. Ornamentin ja koristelun käyttö usein rajoittui muuraustekniikoihin, mutta lähempi julkisivujen tarkastelu paljastaa muurareiden taituruuden. Punatiilikaupunkia moitittiin jo 1930-luvulla synkäksi, mutta pihan puolet on tehty viihtyisiksi rappaamalla ne vaaleiksi.
1930-luvulle siirryttäessä tyyliä on kutsuttu abstraktiksi, pelkistetyksi tai riisutuksi klassismiksi, josta siirtymä funktionalismiin ei ollut suuri. Funkiksen toiminnasta ja rakennuksen sisäisistä tarpeista lähtenyt, valoa ja hygieniaa korostava suunnittelutyyli ehti vaikuttaa Etu-Töölön viimeisiin, 1930-luvulla rakennettuihin kortteleihin lähinnä kaupunginosan länsi- ja pohjoislaidoilla. Kaikkiaan Etu-Töölön alueelle rakennettiin 1930-luvulla noin kuusikymmentä funkistaloa, jotka olivat usein punatiiliverhoiltuja.
Arkkitehtuurikohteita
thumb|180px|Rakennusmestari Leuto A. Pajunen suunnitteli monia rakennuksia Etu-Töölöön. Suunnittelijan nimikirjaimet Arkadiankatu 16:n seinässä.
thumb|right|180px|Näkymä Arkadiankatu 23 talolle päin, kuvassa on arkkitehti Toivo Paatelan suunnittelema liiketilatalo Etu-Töölössä. Etu-Töölössä on annettu paljon tilaa vehreydelle ja puille.
Nähtävyyksiä
thumb|180px|Temppeliaukion kirkko Tunturilaakson kukkulalla, Temppeliaukiolla. thumb|left|180px|Temppeliaukion kirkon sisäänkäynti Fredrikinkadun päästä. thumb|180px|[[Herlinien suvun sukuhauta Hietaniemen hautausmaalla]]
Etu-Töölössä on useita nähtävyyksiä:
Koulut ja päiväkodit
upright|thumb|right|3T-raitiovaunu matkalla Etu-Töölössä [[Arkadiankatu|Arkadiankadun ja Runeberginkadun kulmassa. Raitiovaunun takana näkyy nykyisin Aalto-yliopistoa osana oleva Helsingin kauppakorkeakoulu.]]
Etu-Töölö kuuluu Kampinmalmi – Lauttasaari eteläisen Helsingin päivähoitoalueeseen.
Liikenne ja pysäköinti
thumb|right|180px|[[Hietaniemen hautausmaalle vievä hiekkatie]]
Lapväärtinjoen vesistö
Lapväärtinjoen vesistö (vesistöaluetunnus 37) on Suomen päävesistöalue, jonka laskujoki Isojoki laskee Selkämereen. Vesistöalueen pinta-ala on 1098,05 neliökilometriä. Alueen järvisyys on 0,2 %.
Etu-Töölö
Liikenne ja pysäköinti
Etu-Töölön kautta kulkevat raitiovaunut 1, 2 ja 8 sekä useat linja-autot. Mannerheimintietä liikennöivät myös raitiovaunulinjat kuten 4 ja 10. Kaupunginosassa on myös hyvät kevyen liikenteen väylät läpi koko asuinalueen. Pohjoisen ja Eteläisen Rautatiekadun välissä kulkee kevyen liikenteen väylä Baana, joka jatkuu aina Eiraan asti. Lisäksi Helsingin kauppakorkeakoululta jatketaan pyörätien rakentamista Runeberginkatua pitkiin Kampinmalmiin. Kaupunginosaan on erittäin hyvät kulkuyhteydet lähes joka ilmansuunnasta.
Lapväärtinjoen vesistö
Vesistöalueen toisessa jakovaiheessa on seuraavat alueet tai valuma-alueet. Sisennys tarkoittaa luettelossa sitä, että vesistöalue laskee tai yhtyy ylempänä sijaitsevaan vesistöalueeseen. Samalle tasolle sisennetyt vesistöalueet laskevat kaikki yläpuoliseen vesistöalueeseen vastaavassa järjestyksessä niin, että ylin yhtyy lähempänä alajuoksua :
Etu-Töölö
Liikenne ja pysäköinti
Kantakaupungissa asuvat autoilijat voivat pysäköidä asukaspysäköintitunnuksella alueella ilmaiseksi vyöhykkeen asukaspysäköintipaikoilla pysäköintimaksua suorittamatta. Asukaspysäköintipaikat on merkitty aina erikseen liikennemerkillä. Tunnus maksaa 36 euroa vuodelta (Vuonna 2010 ). Etu-Töölö kuuluu F-alueeseen. Lisäksi Etu-Töölössä on mittava pysäköintiluola Eduskuntatalon läheisyydessä. Museokadulla pysäköintipaikat on kadun varrella muutettu vinoparkeiksi.
Luonto ja ympäristö
thumb|180px|[[Hietaranta (Helsinki)|Hietaniemen uimaranta on koululaisten ja nuorten perheiden suosima kohde kesäisin]] Etu-Töölössä on runsaasti puistoja ja viheralueita. Asukasta kohden viheralueita on Etu-Töölössä 18,7 ja Taka-Töölössä. Kaupungin keskiarvo on asukasta kohti. Kiireellisyysjärjestyksessä ensisijaisia välttämättä peruskorjattavia puistoja ovat Nervanderin puistikko, Merikannonranta ja Hesperian esplanadi sekä sortuva Hesperian puiston ranta.
Helsingin kaupunki on kunnostanut Etu-Töölön puistoalueita (Nervanderin puisto) ja kunnostustyöt jatkuvat Hesperian puistoon ja Temppeliaukion puistoon.
Vattola
thumb|300px|Liiston talo Vattolassa 1900-luvun alussa. Vattola on Karkkilan kaupungissa sijaitseva kylä. Vattola on Karkkilan kaupungin välitön osa, kylä, joka sijaitsee vanhan Turuntien varrella Pyhäjärven rannalla. Pyhäjärven rannassa on uimaranta. Kylä jakautuu kahteen osaan, Etu- ja Taka-Vattolaan. Vattolassa sijaitsee Karkkilan ja koko Uudenmaan maakunnan korkein kohta Loukkumäki, jonka korkeus on 173 m.
Etu-Töölö
Luonto ja ympäristö
Etu-Töölössä sijaitsee myös Helsingin suurin manterella oleva hiekkaranta, Hietaranta. Rannalla on kesäisin erilaisia tapahtumia kuten rantalentopallokilpailuja.
Paikallislehdet
Etu-töölössä asuville jaetaan muun muassa seuraavat ilmaiset paikallislehdet:
Roy Bean – piru mieheksi
Roy Bean – piru mieheksi on vuonna 1972 ensi-iltansa saanut yhdysvaltalainen lännenelokuva, jonka on ohjannut John Huston ja käsikirjoittanut John Milius. Löyhästi tosipohjaisen elokuvan pääosassa on Paul Newman saluunanpitäjänä ja omapäisenä villin lännen tuomarina Roy Beaninä (1825–1903).
Juoni
Saluunanpitäjä Roy Bean (Paul Newman) on entinen lainsuojaton, joka julistaa itsensä tuomariksi Texasin syrjäseudulla. Bean alkaa pitää järjestystä yllä rautaisin ottein. Hänellä on yksi ase ja lääke kaikkea rikollisuutta vastaan – nimittäin hirsipuu. Bean ei ole oikea tuomari, ja hän määrää kaikki lakia rikkoneet hirsipuuhun.
Tuotanto
Käsikirjoitus lähetettiin aluksi Lee Marvinille, joka oli tekemässä elokuvaa Paul Newmanin kanssa. Kun Newman luki käsikirjoituksen, hän innostui elokuvan pääosasta. Elokuvan käsikirjoittanut John Milius olisi halunnut ohjata elokuvan, mutta tuottajat eivät vakuuttuneet ideasta. Miliukselle kuitenkin maksettiin suuri summa käsikirjoituksen oikeuksista. Myöhemmin Milius sanoi pitäneensä John Hustonista, mutta hänen mielestään Huston pilasi elokuvan kokonaan ohjauksellaan.
Roy Bean – piru mieheksi kuvattiin Texasin Langtryssa, Kalifornian Pioneertownissa ja Arizonan Tucsonissa ja Mescalissa loppuvuonna 1971 ja alkuvuonna 1972. Elokuva kuvattiin Technicolor-elokuvausmenetelmällä, ja sen tuotantoyhtiönä oli First Artists.
Julkaisu ja vastaanotto
Roy Bean – piru mieheksi sai ensi-iltansa 15. joulukuuta 1972 Espanjassa. Elokuva sai kotimaan ensi-iltansa Yhdysvalloissa 18. joulukuuta 1972 New Yorkissa. Los Angelesin ensi-ilta oli 22. joulukuuta 1972. Suomessa elokuva sai ensi-iltansa 2. helmikuuta 1973. National General Pictures vastasi elokuvan levityksestä Yhdysvalloissa vuonna 1972.
Vuonna 1973 elokuva tuotti Yhdysvaltain ja Kanadan alueilla seitsemän miljoonaa dollaria. Yhteensä elokuva tuotti 16,5 miljoonaa dollaria. Rotten Tomatoes -sivuston seitsemän artikkelin otoksen mukaan kriitikoiden arvosteluista 71 prosenttia on myönteistä.
Warner Home Video julkaisi elokuvan VHS:nä vuonna 1989. Tämän lisäksi Warner Home Video on julkaissut elokuvan kahdesti DVD:nä vuosina 2003 ja 2012.
Anton Aimonen
David Anton Aimonen (6. syyskuuta 1857 Kustavi – 12. elokuuta 1927 Pöytyä) oli suomalainen rovasti ja hengellinen kirjailija.
Anton Aimonen oli naimisissa 1879–1896 Viktoria Wilhelmina Abrahamssonin (k. 1896) ja vuodesta 1896 Lydia Wilhelmina Konstantia Hellmanin kanssa.
IF Boltic
Historia
thumb|270px|IF Bolticin kotikenttä on Tingvallan jäästadion. IF Bolticin perusti vuonna 1946 karlstadilainen poikajoukko. Seura sai nimensä brittiläisten jalkapalloseurojen Bolton ja Celtic mukaan, yhdessä nimistä muodostui Boltic.
Boltic nousi Ruotsin jääpallon korkeimmalle sarjatasolle vuonna 1976 ja sijoittui heti ensimmäisenä kautenaan etelälohkon ykköseksi. Seura nousi tämän jälkeen lähes 20 vuoden ajaksi joukkueeksi, joka taisteli lähes joka vuosi Ruotsin jääpallomestaruudesta. IF Boltic oli 1980-luvulla Ruotsin jääpallon hallitseva seura. Vuosina 1979-1988 se voitti kahdeksan Ruotsin mestaruutta ja pelasi kymmenen kertaa peräkkäin loppuottelussa. Kaikkiaan Boltic voitti yhdeksän Ruotsin mestaruutta vuosina 1979, 1980, 1981, 1982, 1983, 1984, 1985, 1987 ja 1995 ja loppuottelussa se pelasi 13 kertaa. , Maailmancupin ja Euroopan cupin IF Boltic voitti samana aikana molemmat kuudesti.
IF Boltic yhdistyi vuonna 2000 IF Karlstad-Götan kanssa, ja näin syntyi BS BolticGöta.
Vuodesta 2008 fuusioseura palasi käyttämään nimeä IF Boltic. Seura nousi keväällä 2010 Ruotsin jääpallon pääsarjaan Elitserieniin. Seuraava Elitserien-kausi oli kuitenkin heikko; vain yksi voitto, pisteitä neljä ja putoaminen. Sen jälkeen IF Boltic on pelannut toiseksi korkeinta sarjatasoa eli Allsvenskania koko 2010-luvun.
Saavutukset
Saavutuksia Ruotsin pääsarjassa
Saavutuksia Jääpallon maailmancupissa
Saavutuksia Jääpallon Euroopan cupissa
Crocodile (vuoden 2000 elokuva)
Crocodile on Tobe Hooperin ohjaama kauhuelokuva, joka julkaistiin suoraan videolle vuonna 2000. Elokuva kertoo tappajakrokotiilista, joka haluaa syödä kahdeksan nuorta intialaisella suolla.
Aikajana sodanjulistuksista toisen maailmansodan aikana
pienoiskuva|Yhdysvaltain presidentti [[Franklin D. Roosevelt allekirjoittamassa sodanjulistusta Japanin keisarikuntaa vastaan 8. joulukuuta 1941.]] pienoiskuva|[[Adolf Hitler julistamassa sodan Yhdysvalloille 11. joulukuuta 1941.]] pienoiskuva|Yhdysvaltain presidentti [[Franklin D. Roosevelt allekirjoittamassa sodanjulistusta natsi-Saksaa vastaan 11. joulukuuta 1941.]] Tämä on aikajana muodollisista sodanjulistuksista toisen maailmansodan aikana.
Sodanjulistus on muodollinen teko, jolla yksi valtio aloittaa sodan toista valtiota vastaan. Ilmoitus on yleensä esitystaajuisen puheen toimittaminen (jota ei saa sekoittaa pelkkään puheeseen) tai allekirjoitetun asiakirjan esittäminen kahden tai useamman suvereenin valtion välisen sodan julistamiseksi. Virallinen kansainvälinen protokolla sodan julistamisesta määriteltiin Haagin toisessa rauhankonferenssissa vuonna 1907.
Alla on luettelo toisen maailmansodan aikana tapahtuneista yksittäisten maiden välisistä sotien puhkeamisista. Luettelossa on ilmoitettu päivämäärät – välittömästi ennen toista maailmansotaa tai sen aikana –, joista alkaen valtioiden välillä oli todellinen sotatilanne. Mukana ovat myös diplomaattisten suhteiden katkaisemiset, jotka eivät johtaneet varsinaisiin sotatoimiin.
Crocodile
Crocodile voi viitata ainakin seuraaviin:
Gordon Moore
Gordon Earle Moore (3. tammikuuta 1929 San Francisco – 24. maaliskuuta 2023 Havaiji ) oli yhdysvaltalainen liikemies, Intelin toinen perustaja ja sen aiempi hallituksen puheenjohtaja. Hänet tunnetaan tietotekniikan kehittäjänä ja kenties parhaiten Mooren lakina tunnetusta havainnostaan, jonka hän julkaisi vuonna 1965 artikkelissa Cramming more components onto integrated circuits. Havainnon mukaan transistorien määrä mikropiirillä kaksinkertaistuu noin joka toinen vuosi.
Moore opiskeli kemiaa UC Berkeleyssä ja suoritti tohtorin tutkinnon kemiassa ja fysiikassa Caltechissä. 1950-luvulla Moore ja seitsemän muuta lähtivät Shockley Semiconductorilta ja perustivat Fairchild Semiconductorin. Myöhemmin Moore perusti Intelin Robert Noycen kanssa.
Fairchildilla Mooren ryhmä kehitti IBM:lle piipohjaista transistoria toisen rinnakkaisen projektin kanssa samaan aikaan. Moore määritteli alumiinin ominaisuudet, joita tarvittiin sähkökytkentöjä varten. Lisäksi otettiin useita muita kehitysaskelia muun muassa valmistustekniikassa. Ryhmä kehitti uuden transistorin, jota esiteltiin tyyppinä 2N697 elokuussa 1958.
Vuonna 2014 hänen omaisuutensa arvoksi arvioitiin 6,6 miljardia Yhdysvaltain dollaria.
Yksityiselämä
Moore meni naimisiin Betty Irene Whitakerin kanssa vuonna 1950.
Moore harrasti kalastusta ja matkusti harrastuksensa mukana paljon ulkomailla.
Moore kuoli kotonaan Havaijilla 24. maaliskuuta 2023.
Virolaiset
Virolaiset (, vanha vironkielinen nimi maarahvas) ovat toiseksi suurin itämerensuomalainen kansa. Virolaiset puhuvat suomalais-ugrilaisten kielten yhteen päähaaraan, itämerensuomalaisiin kieliin kuuluvaa viroa. Se jakaantuu pohjois- ja etelämurteisiin, ja joskus myös koillisrannikon murre erotetaan kolmanneksi päämurteeksi.
Viron kirjakieli perustuu pohjoismurteeseen, ja sitä kirjoitetaan latinalaisilla kirjaimilla. Eteläviron murteilla tai -kielillä on ollut oma kirjakielen perinteensä, jota nykyään jatkaa etenkin võron ja setukaismurteen kirjallinen viljely. Viime vuosisatojen ajan tärkein uskonto virolaisten keskuudessa on ollut evankelis-luterilaisuus, mutta Kaakkois-Viron setukaiset ovat vanhastaan olleet ortodokseja.
Virolaiset ja suomalaiset ovat toistensa läheisiä sukukansoja, ja he nimittävät toisiaan veljeskansoiksi.
Nimitys
Suomenkielinen nimitys virolaiset viittaa Virumaan suurmaakuntaan, jonne Suomesta oli tiheät yhteydet. Nimitys vakiintui sittemmin tarkoittamaan kaikkia virolaisia. Alun perin alueelliset nimitykset ovat vakiintuneet tarkoittamaan kaikkia virolaisia myös muissa kielissä. Esimerkiksi latvialaiset kutsuvat virolaisia nimellä igauni aikoinaan Kaakkois-Virossa sijainneen Ugandin muinaismaakunnan mukaan. Ennen kuin virolaisten oma nimitys eestlased vakiintui käyttöön, virolaiset kutsuivat itseään nimityksellä maarahvas ('maanrahvas') ja kieltään nimellä maakeel ('maankieli'). Nimitys eestiläiset vakiintui käyttöön vasta 1800-luvulla. Nimitys pohjautuu Tacituksen Germania-teoksessaan vuonna 98 mainitsemien aestien nimitykseen, jotka oletettavasti asuivat Itämeren rannikolla. On kuitenkin epäselvää, olivatko aestit mitään sukua nykyisille virolaisille.
Ristiretket
240px|thumb|vasen|Ristiretkeläiset kukistivat [[Viron muinaismaakunnat. Viimeinen vapaa virolainen alue Saarenmaa kukistui vuonna 1227.]] Ristiretkeläiset tulivat Baltiaan saksalaisten kauppiaiden perässä 1100-luvun loppupuolella. Vuonna 1199 Liivinmaan piispaksi nousi Albert von Buxhövden, joka perusti Riian kaupungin vuonna 1201. Baltiaan perustettiin myös Kalparitaristo, jonka avulla aloitettiin paikallisten pakanoiden käännyttäminen. Liiviläisten ja lättien alistuttua he liittoutuivat saksalaisten kanssa virolaisia pakanoita vastaan. 1217 virolainen heimopäällikkö Lembitu kokosi virolaisten voimat saksalaisia vastaan, mutta kärsi tappion Matinpäivän taistelussa. Saksalaisten lisäksi virolaisia vastaan sotivat sittemmin tanskalaiset ja ruotsalaiset. Pohjois-Viro joutui tanskalaisten käsiin Lindanisen taistelun jälkeen 1219 ja saksalaiset kukistivat viimeisen Viron muinaismaakunnista 1227 heidän valloitettuaan Saarenmaan. Ristiretkien jälkeen Pohjois-Viro jäi Tanskalle aina vuoteen 1346 saakka, jolloin Tanskan kuningas myi sen Saksalaiselle ritarikunnalle vuonna 1346. Muita alueita Virossa hallitsivat ritarikunta ja piispanistuimet.
Ruotsalaisvallan aika
280px|thumb|oikea|[[Põltsamaan virolaisia, piirtänyt Johann Christoph Brotze vuonna 1777.]] Koko Viron alue päätyi Ruotsin haltuun vuoden 1629 Almarkin- ja vuoden 1645 Brömsebron rauhan jälkeen. Ruotsin vallan aika mielletään virolaisten kannalta nousukaudeksi, vaikkakin saksalainen yläluokka säilytti etuoikeutensa Ruotsin vallan alaisuudessakin. 1600-luvulla vakiintui kahden eri kirjakielen käyttö Viron pohjois- ja etelämurteiden mukaan. Tartossa avattiin 1630 kymnaasi ja Tallinnassa vuonna 1631. Tarton yliopisto perustettiin vuonna 1632. Samaten Tarttoon perustettiin vuonna 1684 nimenomaan virolaisille tarkoitettu opettajaseminaari. Sieltä lähtöisin olleet opettajat levittivät lukutaitoa talonpoikien keskuuteen.
Venäläisvallan aika
Ruotsi menetti omistuksensa Virossa Venäjän keisarikunnalle suuressa Pohjan sodassa 1700-luvun alkupuolella. Venäläiset valloittivat Viron jo sodan alkupuolella, mutta varsinaisesti se siirtyi heille Uudenkaupungin rauhassa 1721. Venäjän vallan aikana Baltian alue säilytti erikoisaseman Itämeren provinssit -nimisenä hallintoalueena. Aluetta hallitsi edelleen saksalainen yläluokka. Talonpoikien olot kuitenkin kohenivat 1800-luvun alussa, kun 1802 tehtiin ensimmäinen talonpoikaislaki Eestinmaan kuvernementissa, ja yleinen talonpoikaislaki vuonna 1804. Maaorjuus lakkautettiin vuosina 1816 ja 1819 annetuilla laeilla. Työorjuus lakkautettiin Liivinmaalla 1849 ja Eestinmaalla 1856. Maaorjuuden päättymisen jälkeen virolaisten keskuuteen levisivät sukunimet. Venäjän vallan aikana virolaisia alkoi muuttaa Venäjän muihin osiin, kuten Krimille ja Kaukasiaan. Ennen vuoden 1917 vallankumousta Viron ulkopuolella asui jo 200 000 virolaista, eli noin kuudesosa kaikista silloisista virolaisista.
Kansallinen herääminen alkoi 1800-luvun toisella puoliskolla. Uusia kouluja perustettiin ja kansankielinen kirjallisuus syntyi. Ensimmäinen vironkielinen lehti Perno Poostimees (nyk Postimees) alkoi ilmestyä vuonna 1857. Alkuaikojen estofiilit olivat usein baltiansaksalaisia tai virolaiseen yläluokkaan muuten kuuluvia, joilla ei ollut yhteyttä talonpoikaisväestöön. Friedrich Reinhold Kreutzwaldin Kalevipoeg, virolaisten kansalliseepos, julkaistiin vuonna 1862. Johann Valdemar Jannsenilla oli tärkeä osa sanomalehtien kehityksessä. Toimiessaan Perno Postimees -lehdessä hän korosti koulutuksen ja oma-omisteisten maatilojen tärkeyttä. Virolaisten sanomalehtimiesten keskuudesta nousi myös radikaalimpi siipi. Heitä johti Carl Robert Jakobson, joka julkaisi Eesti Postimees -lehteä. Hän arvosteli etenkin saksalaista yläluokkaa ja papistoa. Hänen ajatuksestaan perustettiin Eesti Kirjameeste Selts eli Viron kirjailijoiden seura vuonna 1872. 1878 hän aloitti Sakala-nimisen lehden julkaisun, josta tuli kansallisen heräämisen paras sanomalehti. Slavofiili Aleksanteri III valtaannousun myötä saksalaisten erityisasema lakkautettiin, mutta virolaisväestöä kohtaan aloitettiin venäläistämistoimet. Seurauksena oli kansallisen liikkeen kriisi.
Vuoden 1905 vallankumouksen aikana levottomuuksia syntyi myös Virossa. Lokakuussa 1905 100 virolaista kuoli yhteenotossa sotilaiden kanssa. Marraskuussa tsaari lupasi monia vapauksia, mutta näitä lupauksia ei kuunneltu. Jaan Tõnisson kutsui virolaiset kansanedustajat Tarttoon kokoukseen, jossa vaadittiin itsehallintoa, laajempia oikeuksia ja maareformia. Joulukuussa 1905 Viroon julistettiin uusien levottomuuksien johdosta sotatila. Talonpojat polttivat kartanoita useilla paikkakunnilla. Levottomuudet tukahdutettiin sotavoimin ja noin 300 henkeä tuomittiin kuolemaan. Levottomuuksien jälkeen alkoi uusi virolaisen kulttuurin nousu. Kirjailijat kuten Gustav Suits, Eduard Vilde ja Friedebert Tuglas julkaisivat virolaista kirjallisuutta. 1906 aloitti toimintansa Vanemuine-teatteri Tartossa ja Estonia Tallinnassa. Virolaisten ylioppilaiden osuus Tarton yliopistossa kasvoi ja samaten vuonna 1906 saatiin lupa yksityisten äidinkielen koulujen perustamiselle.
Itsenäinen Viro
Ensimmäinen maailmansota alkoi 1914 ja tsaarinvalta päättyi 1917. Vuonna 1917 Eestimaan ja pohjoisen Liivinmaan kuvernementeista tehtiin Viron kuvernementti, jolla oli sisäinen autonomia. Saman vuoden elokuussa saksalaiset valloittivat Viron saaret sekä Riian kaupungin Latviassa. Lokakuussa Viron punakaartilaiset ottivat vallan Virossa, mutta ne eivät voineet estää maapäivien itsensä korkeimman vallan edustajaksi julistautumista marraskuussa 1917. Punakaartilaisten kannatusta söi heidän pyrkimyksensä estää Viron itsenäistyminen. Tammikuussa 1918 Viron poliittisten ryhmien yleiskokous päätti julistaa maan itsenäiseksi. Itsenäisyysjulistusta seurasi kuitenkin saksalaismiehityksen aika. Saksassa alkoi kuitenkin vallankumous 9. marraskuuta ja virolaiset saivat alueen haltuunsa 19. päivä samaa kuuta. Seurasi Viron vapaussota, jonka aikana taisteltiin ensin Neuvosto-Venäjää ja sitten saksalaisia vastaan niin sanotussa Landeswehrin sodassa. Vihollisuudet Neuvosto-Venäjän kanssa lopetettiin Tarton rauhassa, jossa Neuvosto-Venäjä luovutti Virolle alueita ja tunnusti sen de facto. Itsenäisen Viron sisäpoliittinen tilanne oli sekava kommunistien vallankaappausyritykseen 1924 asti, jonka jälkeen saatiin aikaiseksi vahva hallitus. Talouskriisi vuodesta 1929 alkaen koetteli pahoin Viroakin. Tyytymättömyyden myötä Viron vapaussotureiden liitto sai lisää kannatusta, mutta presidentinvaalien alla 12. maaliskuuta 1934 Konstantin Päts kaappasi vallan estäen näin vapaussoturien presidenttiehdokas Andres Larkan valtaannousun. Molotov–Ribbentrop-sopimuksen myötä Natsi-Saksa antoi Viron Neuvostoliiton etupiiriin. Viron hallitus painostettiin ottamaan maahan venäläisiä sotajoukkoja. Kommunistit ottivat vallan 1940 ja Viro liitettiin 6. elokuuta samana vuonna Viron sosialistisena neuvostotasavaltana Neuvostoliittoon.
Neuvostoaika ja uusi itsenäisyys
Neuvostomiehitys kesti vain vuoden ja saksalaiset valloittivat maan toisessa maailmansodassa. Osa virolaisista palveli saksalaisten joukoissa ja osa pakeni maasta, kun puna-armeija eteni takaisin Viroon vuonna 1944. Vuosien 1940–1944 välisenä aikana 150 000 virolaista joko joutui vankileireille, kyyditettiin tai kaatui rintamalla. Vuonna 1949 yli 20 000 virolaista kyyditettiin Siperiaan niin sanotuissa maaliskuun kyydityksissä. Maatalous pakkokollektivisoitiin ja talonpojat asettuivat kolhooseihin. Samaten neuvostoaikana Viroon muutti paljon asukkaita muualta Neuvostoliitosta ja virolaisten suhteellinen osuus maan väestöstä laski huomattavasti. Neuvostoajan lopulla 1980-luvulla tehtiin neuvostojärjestelmässä uudistuksia, mutta tästä huolimatta Neuvostoliitto lopulta romahti ja Viro julistautui itsenäiseksi vuonna 1991. Itsenäisyyden jälkeen etnisten virolaisten osuus Viron väestöstä on kasvanut Neuvostoaikana maahan tulleiden kansallisuuksien muuttaessa muualle. Vuonna 2000 maan väestöstä virolaisia oli 68,3 % kun se vuonna 1989 oli vain 61,5 %.
Ulkovirolaiset
Virolaisia on asunut Viron ulkopuolella vanhastaan ainakin kolmessa saarekkeessa: leivut pohjoisessa Latviassa, lutsit etelämpänä Latvian itärajoilla sekä Kraasnan virolaiset Venäjän puolella rajaa. Nämä vanhat virolaisyhteisöt ovat viimeistään 1900-luvun lopulla kielellisesti sulautuneet. Nykyiset ulkovirolaisyhteisöt ovat syntyneet enimmäkseen 1800-luvulla tai sen jälkeen alkaneista muuttoliikkeistä. Tätä nykyä arvellaan, että noin viidesosa kaikista virolaisista elää ulkomailla; tarkkoja tilastoja ei ole, koska monet maastamuuttajien jälkeläiset ovat sulautuneet asuinmaansa enemmistökansaan ja koska monissa maissa ei tilastoida asukkaiden etnisyyttä tai äidinkieltä.
Virolaisten maastamuuton kolme aaltoa
Vuosina 1816 ja 1819 lakkautettiin nykyisen Viron alueella maaorjuus, mutta koska tilat jäivät kartanonherrojen omistukseen, talonpojat joutuivat näiden vuokralaisiksi, mikä synnytti paineen lähteä muualle omaa viljelysmaata etsimään. Kun 1800-luvun puolessavälissä Venäjä alkoi tehostaa asutuspolitiikkaa eteläisillä alueilla ja vuonna 1863 voimaan tullut uusi passilaki helpotti talonpoikien liikkuvuutta, alkoivat virolaisten talonpoikien muuttoaallot Etelä-Venäjälle, Krimin niemimaalle, Kaukasiaan ja Siperiaan. Älymystöä, opiskelijoita ja työläisiä siirtyi runsaasti Pietariin, missä vuonna 1917 oli virolaisia lähes 50 000. Vuonna 1917 Viron ulkopuolella asui noin 215 000 virolaista, joista 200 000 Venäjällä, lopuista suurin osa Pohjois-Amerikassa. Ulkovirolaisia oli tuolloin kaikista virolaisista noin 19 %.
Venäjän vallankumouksen ja Viron itsenäistymisen jälkeen muutto Venäjälle hiipui. Länsi-Eurooppaan, Pohjois- ja Etelä-Amerikkaan sekä Australiaankin siirtyi jonkin verran muuttajia, osa tosin vain väliaikaisesti; 1930-luvun lopulla länsimaissa lienee asunut noin 30 000 ulkovirolaista. Tilanne muuttui ratkaisevasti toisen maailmansodan ja neuvostomiehityksen myötä. Maastamuutto alkoi 1939, kun Saksaan tai sen miehittämille alueille asutettujen baltiansaksalaisten mukana lähti noin 4 000 virolaista, ja huipentui vuonna 1944 saksalaismiehityksen päättyessä ja Puna-armeijan palatessa. Arviolta kaikkiaan 70 000–80 000 virolaista pakeni sodan yhteydessä länteen; näistä 6–9 % sai surmansa matkalla, yli 40 000 päätyi Saksaan, 27 000 Ruotsiin. Sodanjälkeisessä Saksassa länsiliittoutuneiden miehitysalueilla pakolaiset sijoitettiin aluksi ns. displaced persons -leireihin. Kun kävi ilmi, että suurin osa heistä ei halunnut palata neuvostovallan alaiseen kotimaahansa, leirien asukkaista suuri osa asutettiin edelleen muualle läntiseen maailmaan, esimerkiksi Britanniaan, Amerikkaan tai Australiaan. Virolaisissa pakolaisissa oli runsaasti älymystöä ja kulttuuriväkeä, ja heidän yhteisöissään vaalittiin virolaista kulttuuria mm. koulujen, kustantamojen ja aikakauslehtien muodossa.
Venäjän virolaisyhteisöt hupenivat vuosina 1917–1945 lähes puoleen entisestään, mikä johtui mm. sulautumisesta sekä Stalinin ajan terrorista. Hupeneminen jatkui sodanjälkeisinä vuosina myös siksi, että runsaasti venäjänvirolaisia siirtyi paluumuuttajina Neuvosto-Viroon. Pieni mutta näkyvä osa näistä oli kommunistisen puolueen aktiivi- ja luottohenkilöitä, jotka saivat merkittävän aseman Neuvosto-Viron hallinnossa. Myös läntinen diaspora on sodanjälkeisinä vuosikymmeninä huvennut, mutta täällä paluumuuton merkitys on ollut väestön vanhenemisen ja sulautumisen rinnalla hyvin vähäinen.
Maastamuuton kolmas aalto alkoi Viron itsenäisyyden palauttamisen jälkeen, ja sitä on voimistanut Viron EU-jäsenyys ja EU:n sisäinen työvoiman liikkuvuus. Suurin osa tästä muuttoaallosta on suuntautunut Suomeen (ks. Suomen virolaiset), mutta jonkin verran muutetaan työn tai opintojen vuoksi myös läntiseen Eurooppaan (Saksaan, Britanniaan, Ruotsiin jne.) tai Yhdysvaltoihin. Muuttajat ovat enimmäkseen nuoria tai nuorehkoja, työikäisiä ihmisiä, eivätkä kaikki heistä suunnittele asettuvansa asuinmaahansa pysyvästi.
Suomenvirolaiset
Sodan aikana Suomeen paenneet sekä Suomen armeijassa vapaaehtoisina (ns. soomepoisid, Suomen-pojat) palvelleet virolaiset enimmäkseen joko jatkoivat matkaa Ruotsiin tai palasivat (joutuivat palaamaan) Neuvosto-Viroon. Sodanjälkeisinä vuosina Suomen pienen, entisestään huvenneen virolaisyhteisön ei poliittisistakaan syistä ollut mahdollista harjoittaa julkista vironkielistä kulttuuritoimintaa. Virosta Suomeen muuttaminen oli Neuvostoliiton aikana mahdollista vain yksilöllisissä erikoistapauksissa, tyypillisimmin suomalaisen kanssa avioitumalla.
Viron itsenäisyyden palautumisen (1991), EU-jäsenyyden (2004) sekä etenkin työvoiman liikkuvuuden rajoitusten poistumisen jälkeen (2006) virolaisten muutto Suomeen lisääntyi räjähdysmäisesti. Osa Virosta muuttajista oli myös paluumuuttajan statuksella Suomeen saapuvia Viron inkerinsuomalaisia. Kun vuonna 1990 Suomessa oli asunut 1 394 äidinkieleltään vironkielistä, heidän määränsä oli vuonna 2000 jo ylittänyt 10 000:n rajan. Vuonna 2016 viron kielen äidinkielekseen ilmoittaneita asui Suomessa 48 087 henkeä. Suomenvirolaiset ovat kielen perusteella venäjänkielisten jälkeen Suomen toiseksi suurin muuttoperäinen uusvähemmistö, kansalaisuuden perusteella kaikkein suurin. Nykyiset suomenvirolaiset ovat suurimmaksi osaksi työikäisiä ensimmäisen polven maahanmuuttajia, joita työskentelee runsaasti etenkin rakennus-, kuljetus-, hoiva- ja palvelualoilla.
Kansankulttuuri
Viro voidaan jakaa erillisiin kulttuurialueisiin. Kulttuurialueita muodostavat Pohjois-Viro, Etelä-Viro, Länsi-Viro, jotka voidaan edelleen jakaa Koillis-Viron rannikkovyöhykkeeseen, Mulgimaahan, Setumaahan ja Länsi-Saarenmaahan. Pohjana eri kulttuurialueille ovat vanhat murre- ja heimoalueet, sekä näiden lisäksi Viron historiallinen jakaantuminen Viron- ja Liivinmaan kuvernementteihin. Länsi-Viron kulttuurialueeseen kuuluvat kaikki saaret poikkeavat toisistaan erinevissä määrin. Etelä-Virosta voidaan edelleen erottaa kaksi hyvin erilaista aluetta, Mulgimaa ja Setumaa. Molemmilla alueilla vanhatapainen kulttuuri on säilynyt Viron keskimääräistä paremmin. Pohjois-Virosta voidaan erottaa Koillis-Viron rannikkovyöhyke, josta oli aikoinaan tiiviit yhteydet Suomeen.
Maatalous
Viron eri kulttuurialueita yhdistävä tekijä on vetohärkien historiallinen käyttö maataloudessa, vaikkakin niiden käytön määrä oli tiheimmillään Länsi- ja harvimmillaan Kaakkois-Virossa. Länsi-Virossa oli käytössä koukkuaura, jollaisia oli käytössä myös Lounais-Suomessa ja Skandinaviassa. Itä-Virossa käytettiin hankoauraa, joka levisi maahan idästä. Virossa oli käytössä erityinen niveläes, jossa oli 2 tai 3 riviä niveltyväksi yhdistettyä puukappaletta, jossa jokaisessa oli 1–3 puu- tai rautapiikkiä. Sirpit erosivat toisistaan Itä- ja Länsi-Viron alueiden välillä. Idässä oli käytössä pienihampainen, kun taas lännessä oli käytössä isompihampainen sirppi.
Rakennukset
Virolaisen rakentamisen omaleimaisimpia piirteitä oli riihiasumus. Talonpojan asumuksen ja riihen yhdistäminen levisi vain Viroon ja osittain Pohjois-Latviaan. Alkuperäiseen yksihuoneiseen riihiasumukseen tuli ajan myötä puimatanner, jota käytettiin viljan puinnissa ja tuonnissa. Sitä saatettiin käyttää myös ruokailu- tai työtilana, mutta myös navettana. Asumukseksi riihi kehittyi ehkä jo 1300-luvulla, mutta viimeistään 1600-luvulla. Riihiasumuksen asuinhuone oli suurikokoinen ja neliönmuotoinen. Sen nurkassa oli usein suurikokoinen kiuasuuni. Maataloissa oli sauna, joka lämmitettiin yksinkertaisella kiuasuunilla. Länsi-Viron mantereella ja Pohjois-Viron sisämaassa oli laajoja alueita, jossa saunat eivät olleet ollenkaan käytössä. Näillä alueilla peseytyminen tapahtui riihituvassa. Saunoissa saattoi usein asua köyhälistöä. Saunassa asujaa kutsuttiin nimellä saunamees.
Kansanpuku
thumb|upright=1.2|Virolaisia kansallispuvuissa Kansanpuvut olivat vielä 1800-luvun puolivälissä käytössä laajasti, mutta sittemmin ne hävisivät laajoilta alueilta. Naisen tärkein vaate oli hame, joka oli 1700-luvulle saakka kapea ja yksivärinen. Värikäs pystyraidallinen hame levisi käyttöön 1800-luvun alussa. Hameen kanssa pidettiin hihattoman paidan päällä lyhyttä pellavasta tehtyä puseroa nimeltä käised. Niitä koristeltiin 1700-luvulta lähtien kukkakirjonnalla. Miehet käyttivät yleensä polvihousuja ja varakkaammat saattoivat käyttää myös parkittuja nahkahousuja. Päällysvaatteena käytettiin pitkää takkia, jotka värjättiin alun perin mustaksi ja 1700-luvulta lähtien siniseksi.
Uskonto
Virolaiset ovat olleet 1200-luvulla käytyjen Baltian ristiretkien jälkeen kristinuskoisia, vaikkakin vanhat pakanalliset tavat säilyivät osittain vielä pitkään tämän jälkeenkin. 1500-luvulla uskonpuhdistus korvasi aiemman katolilaisen kirkon luterilaisuudella. Luterilaisuuden myötä syntyi virolainen hengellinen kirjallisuus. 1632 ilmestyi vironkielinen kirkkokäsikirja ja 1686 vironkielinen Uusi testamentti. Molemmat oli kirjoitettu niin sanotulla Tarton kirjakielellä ja vastaavat teokset ilmestyivät Tallinnan kirjakielellä painettuina 1690-luvulla ja 1715. Koko Raamattu ilmestyi pohjoisviroksi vuonna 1739. 1700-luvulla virolaisten talonpoikien keskuuteen levisi nopeasti herrnhutilaisuus, joka kuitenkin kiellettiin keisarillisella käskykirjeellä vuonna 1743. Kielto peruttiin osittain vuonna 1746 ja liike sai täyden toimintavapauden vuonna 1813. Ortodoksinen kirkko sai jalansijaa talonpoikien keskuudessa, kun vuonna 1845 etenkin itäisten maakuntien talonpojat alkoivat kääntyä ortodoksiseen uskoon. Hieman myöhemmin sama liike levisi myös läntisiin maakuntiin ja esimerkiksi Pärnumaalla ja Saarenmaalla miltei 30 % väestöstä kääntyi ortodokseiksi. Kirkon vaihtaminen taantui hallitusvallan vastatoimien jälkeen vuonna 1847.
Syria prima
Syria prima (Syria I, ) oli myöhäisen Rooman valtakunnan provinssi, joka sijaitsi Syyriassa nykyisten Syyrian ja Turkin valtioiden alueella.
Maantiede
Syria priman provinssi käsitti antiikin aikaisen Syyrian keskisen ja Välimeren rannikon puolisen ydinalueen. Sen pohjoispuolella sijaitsi Cilicia secundan provinssi, koillis- ja itäpuolella Euphratensiksen provinssi, kaakkoispuolella Syria secundan eli Syria salutariksen provinssi ja eteläpuolella Syria Phoenicen provinssi. Provinssin hallinnollinen keskus oli Antiokia (lat. Antiochia).
pienoiskuva|upright=1.06|[[Oriens (diokeesi)|Oriensin diokeesi vuonna 400, mukaan lukien provinssit Syria I, Syria (II) Salutaris ja Euphratensis.]]
Historia
Syria priman alue oli aiemmin osa ensin Syrian provinssia ja sitten Syria Coelen provinssia. Syria priman provinssi perustettiin keisari Theodosius I:n aikaa seuranneen, vuonna 395 tapahtuneen Rooman valtakunnan jaon aikoihin. Viimeistään se oli olemassa noin vuonna 400. Provinssi oli osa Itä-Roomaa ja kuului Oriensin prefektuuriin ja Oriensin diokeesiin.
August Vilhelm Ervasti
August Vilhelm Ervasti, sukunimi vuoteen 1876 Ervast (4. joulukuuta 1845 Raahe – 8. elokuuta 1900 Helsinki) oli suomalainen lehtimies, tutkimusmatkailija ja Karjalan sivistystyön vaalija.
Ervastin vanhemmat olivat piirilääkäri Petter Ervast ja Augusta Vilhelmina Basilier. Hän pääsi ylioppilaaksi 1863 ja suoritti filosofian kandidaatin tutkinnon 1869, harjoitettuaan silti myös lakitieteen opintoja. Ervasti oli Pohjois-Suomi -nimisen lehden päätoimittaja Oulussa 1878–1883 ja Tilastollisen päätoimiston aktuaari 1886–1900. Lehtimiehen työnsä aikana Ervasti teki kaksi matkaa pohjois- ja itärajan taakse, 1879 ja 1882, joista laati kirjat Muistelmia matkalta Venäjän Karjalassa 1879 ja Suomalaiset jäämeren rannalla. Myöhemmin tekemistään matkoista hän laati kuvauksia sanomalehtiin. Ervasti käytti kirjoituksissaan myös pseudonyymiä Neuter.
Liekki (kulttuurilehti)
Liekki on ruotsinsuomalaisten kirjoittajienyhdistyksen vuodesta 1976 julkaisema kulttuurilehti. Lehti ilmestyy neljästi vuodessa ja sisältää kaikenlaisia kulttuuriartikkeleita sekä kaunoproosaa.
Peelo
Peelo on slangisana, jolla tarkoitetaan IRC:issä, Internetin keskustelupalstoilla, uutisryhmissä tai verkkopeleissä tahallisesti tai tahattomasti muita käyttäytymisellään ärsyttävää ihmistä.
Aloittelevia internetin käyttäjiä saatetaan leimata peeloiksi, sillä he eivät aina osaa noudattaa netikettiä, vaan muun muassa käyttävät tekstissään värejä, käyttävät todella paljon isoja kirjaimia, lisäävät vahingossa ykkösiä huutomerkkien perään tai viljelevät liikaa pisteitä, huutomerkkejä, kysymysmerkkejä tai hymiöitä. Tällaisille peeloille on myös oma slangisanansa, noob tai noobi, joka juontuu englannin sanasta newbie, aloittelija. Suomalaistettu versio termistä on nyyppä.
Sanan alkuperä
Sanan peelo etymologiasta ei ole varmuutta. Sitä ei tiettävästi ole lainattu englannin kielestä kuten monet muut nettislangin sanat. Sanan peelo on esitetty olevan peräisin ylioppilastutkintolautakunnan jäsenen, ylitarkastaja Pekka Elon omalaatuisesta esiintymisestä IRC:ssä ja uutisryhmissä vuoden 1995 tienoilla. Hänen Freenet-käyttäjätunnuksensa ja siten myös oletusarvoinen IRC-nimimerkkinsä oli "peelo" (etunimen kaksi ensimmäistä kirjainta+sukunimi), ja sanaa olisi sen myötä alettu käyttää myös yleisenä haukkumasanana. Toisen väittämän mukaan peelo tulee vanhemmasta, tyhmää tarkoittavasta slangisanasta, joka pohjautuu romanikielen siitintä tarkoittavaan sanaan.
Stadin slangissa peelo on tarkoittanut kömpelöä ja taitamatonta henkilöä: Tumpelo, peelo.
Kantola
Kantola voi tarkoittaa:
M/S Stena Baltica
M/S Stena Baltica on ruotsalaisen Stena Line -varustamon ropax-rahtilaiva, joka liikennöi Ruotsin Karlskronan ja Puolan Gdynian välillä. Laiva on rekisteröity Bahaman lipun alle ja sen kotisatama on Nassau. Vuosina 1986–2002 laivan nimenä oli Koningin Beatrix, sillä laivan kastoi Alankomaiden kuningatar Beatrix. Laiva uudistettiin ja uudelleenrakennettiin vuonna 2005. Lautalle rakennettiin uusia hyttejä, yökerho, ravintoloita ja myymälöitä. Laivalla olevia mukavuuksia ovat nykyisin kaupat, baarit ja kahvilat, ravintolat, viihdytysaktiviteetit, leikkihuone, peliautomaatit, elokuvateatteri, konferenssitilat, pankkiautomaatti ja rahanvaihtotoimisto.
Käyttöhistoria
13. maaliskuuta 2002 alus sai nykyisen Stena Baltica -nimensä. Samalla se myös rekisteröitiin Bahaman lipun alle. Kotisatamaksi tuli maan pääkaupunki Nassau. 21. maaliskuuta 2002 Stena Baltica aloitti liikennöinnin nykyisellä reitillään, Karlskronan ja Gdynian välillä.
Aiheesta muualla
thumb|left|300px|M/S Stena Baltica
Doi Nang Non
pienoiskuva|Doi Nang Nonin vuoret muistuttavat kaukaa katsottuna selällään makaavaa naista. Doi Nang Non on vuoristoalue Thaimaan pohjoisosassa Chiang Rain provinssissa. Se on geologiselta rakenteeltaan karstimaata, jossa on paljon vesiputouksia ja luolia. Vuorten itäpuolella kulkee Chiang Rain kaupungin ja Mae Sain rajanylityspaikan välinen valtatie. Rajan pohjoispuolella on Myanmar. Tietystä suunnasta katsottuna vuoret näyttävät selällään makaavalta naiselta. Tämän vuoksi vuorten synnystä on vuosisatojen ajan kerrottu tarinoita, joihin liittyy kuollut prinsessa, jonka ruumiin ympärille vuorten sanotaan kasvaneen.
Sebastián Cristóforo
Sebastián Carlos Cristóforo Pepe (s. 23. elokuuta 1993 Montevideo, Uruguay) on uruguaylainen jalkapalloilija. Hän edustaa espanjalaista Eibaria lainalla italialaisseura Fiorentinasta ja on pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja.
Seurajoukkueura
11. elokuuta 2013 Cristóforo siirtyi espanjalaisseura Sevillaan viisivuotisella sopimuksella. Hän teki ensiesiintymisensä maan pääsarjassa Primera Divisiónissa 14. syyskuuta 2014 ottelussa Barcelonaa vastaan. Kauden 2016–2017 hän pelasi lainasopimuksella italialaisessa Fiorentinassa, joka osti hänet kesällä 2017.
Syria secunda
Syria secunda (Syria II, ) eli Syria salutaris oli myöhäisen Rooman valtakunnan provinssi, joka sijaitsi Syyriassa ja käsitti alueen nykyisen Syyrian valtion keskiosissa.
Maantiede
Syria secundan provinssi käsitti alueen antiikin aikaisen Syyrian samoin kuin nykyisen Syyrian valtion keskiosissa. Sen luoteispuolella sijaitsi Syria priman provinssi, pohjoispuolella Euphratensiksen provinssi, eteläpuolella Phoenice secundan eli Phoenice Libanensiksen provinssi ja lounaispuolella Phoenice priman provinssi. Provinssin hallinnollinen keskus oli Apameia (lat. Apamea).
pienoiskuva|upright=1.06|[[Oriens (diokeesi)|Oriensin diokeesi vuonna 400, mukaan lukien provinssit Syria I, Syria (II) Salutaris ja Euphratensis.]]
Kaupunkeja
Syria secundan roomalaisaikaisia kaupunkeja olivat muun muassa (suluissa latinankielinen nimi, mikäli eri):
Historia
Syria secundan alue oli aiemmin osa ensin Syrian provinssia ja sitten Syria Coelen provinssia. Syria secundan provinssi perustettiin keisari Theodosius I:n aikaa seuranneen, vuonna 395 tapahtuneen Rooman valtakunnan jaon aikoihin. Viimeistään se oli olemassa noin vuonna 400. Provinssi oli osa Itä-Roomaa ja kuului Oriensin prefektuuriin ja Oriensin diokeesiin.
Tärkeimmät provinsseissa tapahtuneet muutokset alueella olivat:
Grim Fandango
Grim Fandango on LucasArtsin kehittämä ja julkaisema seikkailupeli, joka on julkaistu vuonna Windowsille.
Double Fine Productions julkaisi pelistä remasteroidun version vuonna 2015.
Pelaaminen
Pelin hahmot ja objektit ovat kolmiulotteisia, mutta taustat etukäteen luotuja kuvia. Kuten muissakin LucasArtsin seikkailupeleissä pelaajan täytyy keskustella muiden hahmojen kanssa, sekä poimia, tutkia ja käyttää löytämiään esineitä ratkaistakseen eteen tulevat pulmat ja edetäkseen pelissä.
Peli yhdistelee meksikolaista kansanperinnettä, asteekkien käsitystä tuonpuoleisesta sekä film noir -elokuvien kuten Maltan haukan ilmapiiriä luodakseen Kuolleiden maan (Land of the Dead), jonka läpi vastikään haudan lepoon siirtyneiden sielujen täytyy matkata ennen lopullista päämääräänsä, Yhdeksättä alamaailmaa (Ninth Underworld). Tarina seuraa matkatoimistovirkailija Manuel ”Manny” Calaveraa, joka yrittää pelastaa Mercedes ”Meche” Colomarin, juuri saapuneen, hyveellisen sielun hänen pitkältä matkaltaan.
Juoni
Peli sijoittuu kahdeksanteen alamaailmaan, jonka läpi sielujen on tehtävä neljä vuotta kestävä matka päästäkseen yhdeksänteen alamaailmaan eli taivaaseen. Poikkeuksena ovat hyvän elämän eläneet sielut, jotka voivat saada lipun junaan numero 9, joka vie heidät suoraan yhdeksänteen alamaailmaan neljässä minuutissa neljän vuoden sijaan. Perisynteihin syyllistyneet sielut päätyvät puolestaan työskentelemään alamaailmaan, kunnes ansaitsevat pääsyn taivaaseen.
Pelaaja ohjaa Manuel ”Manny” Calaveraa, joka työskentelee viikatemiehenä Department of Deathissä ja myy matkapaketteja kuolleille. Mannyn vaikeudet alkavat, kun hän yrittää varastaa asiakkaan kilpailevalta viikatemieheltä Domino Hurleyltä. Yksinkertaiselta vaikuttavan sekaannuksen takia asiakas, Mercedes Colomar, lähtee matkalle jalan, vaikka hänellä on todellisuudessa lippu numero 9:ään. Pian Manny huomaa, että DOD on korruptoitunut, ja päätyy taistelemaan korruptiota vastaan salaisessa organisaatiossa nimeltä LSA (The Lost Souls Alliance).
Kehitys
Grim Fandangon suunnitteli Tim Schafer, jonka aiemmin suunnittelemiin peleihin kuuluivat Day of the Tentacle (Dave Grossmanin kanssa) ja Full Throttle. Schafer aloitti työt pelin parissa pian Full Throttlen valmistumisen jälkeen vuoden 1995 puolivälissä. Grim Fandangolla LucasArts pyrki tuomaan uutta eloa seikkailupeligenreen, joka oli 1998 laskusuhdanteessa. Se oli ensimmäinen LucasArtsin seikkailu sitten Labyrinthin, jonka pelimoottorina ei ollut SCUMM, vaan uusi GrimE, joka perustui Jedi Knight: Dark Forces 2:ssa käytettyyn Sith-moottoriin. GrimE-moottori rakennettiin käyttäen Lua-skriptauskieltä ja sitä pidetään eräänä ensimmäisistä kieltä käyttävistä peliohjelmista. Pelin menestys johti kielen käyttöön monissa muissa peleissä ja ohjelmissa, mukaan lukien Escape from Monkey Island ja Baldur's Gate.
Grim Fandango yhdistää staattisia esirenderöityjä taustakuvia 3D-hahmoihin ja -objekteihin. Osin tähän ratkaisuun päädyttiin miettimällä, miltä luurankomaiset calaca-hahmot näyttäisivät kolmiulotteisina. Peliä varten luotiin yli 90 sijaintia ja 50 hahmoa; pelkästään Mannyn hahmo muodostuu 250 polygonista. Kehitystiimi huomasi, että yhdistämällä kolmiulotteisia malleja esirenderöityihin taustoihin he pystyivät tarvittaessa luomaan tehokkaita ja dramaattisia kuvakulmia vain renderöimällä taustan uudestaan; perinteisessä 2D-seikkailussa taiteilijan olisi pitänyt piirtää kokonaan uusi tausta uudesta kuvakulmasta. Tämän lisäksi pelin juonta veivät eteenpäin välianimaatiot.
Peli yhdistelee atsteekkien uskomuksia tuonpuoleisesta 1930-luvun Art Deco -teemoihin ja synkkään juoneen joka muistuttaa film noiria. Atsteekkivaikutteet yhdistyivät peliin Tim Schaferin kiinnostuksesta kansanperinteisiin ja keskusteluista folkloristi Alan Dundesin kanssa Schaferin huomatessa, että sielun nelivuotinen vaellus tuonpuoleisessa loisi asetelman seikkailupelille. Schafer mainitsi, päätettyään pelin sijoittuvan kuoleman jälkeiseen elämään, miettineensä ”mitä roolia ihminen haluaisi pelata Kuolleiden päivänä? Haluaisit olla viikatemies itse. Siten Manny sai työnsä. Sitten kuvittelin hänen poimivan ihmisiä elävien maasta ja tuovan heidät kuolleiden maahan, ikään kuin hän olisi vain limusiinin tai taksin kuljettaja. Joten tätä kautta tuli idea, että Mannylla olisi todella arkinen työ joka näyttää hohdokkaalta viitan ja viikatteen vuoksi, mutta oikeasti hän vain työskentelee kellokortin kanssa.” Jakamalla pelin tapahtumat neljän vuoden ajalle saatiin pelin tehtäväkokonaisuus jaettua neljään erilliseen osaan.
Useat film noir -elokuvat inspiroivat pelin juonta ja hahmoja. Tim Schafer on maininnut, että todellinen inspiraatio tuli elokuvista kuten Nainen ilman omaatuntoa, jossa heikko ja mitäänsanomaton vakuutusvirkailija sotkeutuu murhasuunnitelmaan. Alun juoni on hahmoteltu elokuvien Chinatown ja Myyntitykit pohjalta. Jotkin kohtaukset ovat saaneet inspiraationsa suoraan elokuvista kuten Maltan haukka, Kolmas mies, Key Largo ja erityisesti Casablanca: kaksi hahmoa pelin toisessa näytöksessä on mallinnettu suoraan Peter Lorren ja Claude Rainsin esittämien roolien pohjalta. Myös pelin päävihollinen Hector LeMans suunniteltiin muistuttamaan Sydney Greenstreetin Casablancassa esittämää Signor Ferraria.
Pelin dialogin sisältämän espanjalaisen slangin vuoksi ääninäyttelijöiden joukossa oli mukana monia latinonäyttelijöitä. Päärooleissa näyttelivät Tony Plana (Manny), Maria Canals (Meche), Alan Blumenfeld (Glottis) ja Jim Ward (Hector). Pelin musiikki on sekoitus orkesterimusiikkia, eteläamerikkalaista folk-musiikkia, jazzia, swingiä ja big bandia, ja sen sävelsi LucasArtsin muusikko Peter McConnell inspiraationaan Duke Ellingtonin ja Benny Goodmanin kaltaiset jazz-muusikot, samoin kuin elokuvasäveltäjät Max Steiner ja Adolph Deutsch. Musiikki oli osin oikeiden muusikoiden esittämää, mukana oli muun muassa mariachi-orkesteri. Pelin soundtrack julkaistiin CD:llä vuonna 1998.
Pelin julkaisun oli alun perin määrä tapahtua vuoden 1998 ensimmäisellä puoliskolla mutta myöhästyi ja siirtyi lokakuun loppuun, perjantaihin ennen oikeaa kuolleiden päivää, jota vietetään 2. marraskuuta. Vaikka julkaisua siirrettiin, täytyi suunnittelutiimin silti pudottaa joitakin tehtäviä ja hahmoja pelistä saadakseen sen ajoissa ulos – näihin kuului muun muassa viisiportainen ongelma, joka oli tarkoitettu huipentumaksi Hector LeMansia vastaan. Schafer totesi myöhemmin, että tiimi olisi tarvinnut vielä vuoden tai kaksi toteuttaakseen alkuperäiset suunnitelmansa. Tim Schafer jätti LucasArtsin pian Grim Fandangon julkaisun jälkeen ja perusti oman yrityksensä, Double Fine Productionsin, vuonna 2000 monien pelin parissa työskennelleiden kanssa.