cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Primera Divisiónin kausi 2009–2010
Miguel Muñoz -palkinto
Pep Guardiola palkittiin toisena vuotena peräkkäin parhaan valmentajan palkinnolla. Samalla hänestä tuli ensimmäinen valmentaja, joka on voittanut kyseisen palkinnon kahtena kautena perätysten. thumb|180px|[[Josep Guardiola|Pep Guardiola palkittiin jo toisen kerran urallaan Miguel Muñoz -palkinnolla.]]
Di Stéfano -palkinto
Messistä tuli ensimmäinen pelaaja, joka on voittanut Di Stéfano -palkinnon kahdesti. Lukijaäänestys on käynissä kauden alusta loppuun, jonka jälkeen Alfredo di Stéfanon johtama raati valitsee lopullisen voittajan. Tällä kaudella raatiin kuuluivat Fabio Capello, Andoni Zubizarreta, José Eulogio Gárate, Emilio Butragueño, Manuel Díaz Vega, Fernando Hierro, Luis Suárez, Quini, Johan Cruijff, Zinedine Zidane, Santiago Segurola, Amalio Moratalla ja Eduardo Inda.
Guruceta-palkinto
thumb|180px|[[Alberto Undiano Mallenco|Undiano Mallenco osallistuu ainoana espanjalaisena erotuomarina vuoden 2010 MM-kilpailuihin.]] Alberto Undiano Mallenco palkittiin toistamiseen urallaan sarjan parhaana erotuomarina. Ensimmäisen palkintonsa hän voitti kaudella 2006–2007. Hänet on valittu myös tuomitsemaan ainoana espanjalaisena erotuomarina vuoden 2010 MM-kilpailuihin.
EFE -palkinto
Lionel Messi voitti parhaan iberoamerikkalaisen pelaajan palkinnon toisena kautena peräkkäin ja kolmannen kerran koko urallaan. Hänestä tuli samalla ensimmäinen pelaaja, joka on voittanut kyseisen palkinnon kolmesti. Iván Zamorano ja Ronaldo voittivat urallaan EFE -palkinnon kahdesti.
Fair play -joukkue
Real Madrid voitti kolmannen kerran historiassaan Espanjan jalkapalloliiton jakaman reilun pelin palkinnon.
Trabzonspor Kulübü Basketbol Takımı
Historia
Alpella pelasi Turkin koripalloliigassa kaksi kautta ennen kuin se putosi Türkiye Basketbol 2. Ligiin. Vuonna 2008 joukkue muutti Trabzoniin ja vaihtoi entisen nimensä, Ülker Gençlik ve Spor Kulübünin uuteen Trabzonspor Kulübü Basketbol Takımıin. Samalla joukkue liittyi Trabzonspor-seuraan.
Ourense (maakunta)
Ourense (esp. Orense) on maakunta luoteisessa Espanjassa Galician itsehallintoalueen kaakkoisosassa. Sen rajanaapureita ovat Portugali sekä Pontevedran, Lugon, Leónin ja Zamoran maakunnat.
Ourensen pinta-ala on 7 273 neliökilometriä ja väkiluku 311 680 (vuonna 2017). Noin kolmasosa väestöstä asuu pääkaupungissa Ourensessa. Muita tärkeitä kaupunkeja ovat Verín, Ribadavia, Allariz, A Rua, Carballiño ja Xinzo de Limia. Maakunnassa on yhteensä 92 kuntaa.
Koska Ourensen maakunnassa puhutaan virallisina kielinä sekä galician että espanjan kieltä, siitä käytetään molempia kirjoitusasuja, Ourense (galicia) ja Orense (espanja).
center|thumb|300px|[[Miño-joki (oik.)]]
Radik Ahmethanov
Radik Ahmethanov (, s. 26. heinäkuuta 1986 Surgut, Neuvostoliitto) on venäläinen futsalpelaaja ja jalkapalloilija, joka edustaa futsalissa Futsal-liigassa pelaavaa Sievi FS:ia ja jalkapallossa Kakkosessa pelaavaa FC YPA:a. Ahmethanov on voittanut Sievi Futsalin riveissä maali- ja pistepörssin kerran. Hän on 179 senttimetriä pitkä ja painaa 72 kiloa.
Hr. Ms. Isaac Sweers (F814)
Hr. Ms. Isaac Sweers (runkonumero F814) oli Alankomaiden kuninkaallisen laivaston Van Speijk -luokan ohjusfregatti.
Valmistus
Alus tilattiin Amsterdamin telakalta, missä köli laskettiin 5. toukokuuta 1965. Se laskettiin vesille 10. maaliskuuta 1967 ja valmistui 15. toukokuuta 1968.
Palvelus
Alus poistettiin palveluksesta ja luovutettiin 1989 Indonesialle, joka liitti sen laivastoonsa nimellä KRI Karel Satsuit Tubun.
Ursula Knab
Ursula Knab (Schlicksupp, 22. marraskuuta 1929 Heidelberg, Baden-Württemberg – 23. toukokuuta 1989 Karlsruhe, Baden-Württemberg) oli saksalainen yleisurheilija, jonka päälaji oli pikajuoksu.
Hän urheili Saksan liittotasavallan joukkueessa Helsingin olympiakisoissa 1952 4 × 100 metrin viestissä, jossa hän voitti hopeaa joukkuetovereinaan Maria Sander, Helga Klein ja Margarete Petersen. Samoissa kisoissa hän juoksi myös 200 metrin kilpailussa jääden välierässään seitsemänneksi.
Louis-Claude Daquin
250px|thumb|right|Louis-Claude Daquin Louis-Claude Daquin (4. heinäkuuta 1694 – 15. kesäkuuta 1772) oli ranskalainen säveltäjä, jonka tuotanto edustaa tyylillisesti barokkimusiikkia ja galantismia. Hän oli myös cembalo- ja urkuvirtuoosi.
Louis-Claude Daquin syntyi Pariisissa juutalaiseen perheeseen, jolla oli italialaisia sukujuuria. Hänen musikaalisuutensa havaittiin varhain, ja jo 6-vuotiaana poika esiintyi Ludvig XIV:n hovissa. Hän oli 12-vuotias päästessään urkuriksi Sainte-Chapelleen.
Daquin sai uransa aikana useita nimityksiä urkuriksi. Hänen säilyneeseen sävellystuotantoonsa kuuluu mm. neljä cembalosarjaa, joulupastoraaleja, kantaatti sekä air à boireja, eräänlaisia juomalauluja.
Hatsukaichi
Hatsukaichi on Japanin kaupunki Honshūn saarella Chūgokun alueella Hiroshiman prefektuurissa. Se sijaitsee prefektuurin länsireunalla Seton sisämeren Hiroshimanlahden rannikolla Hiroshiman kaupungin länsipuolella. Kaupunkiin kuuluu suurehko Itsukushiman eli Miyajiman saari, suosittu turistikohde. Luoteessa sen alue nousee Chūgokuvuorille ja rajautuu Yamaguchin ja Shimanen prefektuureihin. Hatsukaichissa on 117 201 asukasta (joulukuussa 2019) ja sen pinta-ala on 489,48 neliökilometriä.
Kaupungin nimi tarkoittaa ’20. päivän toria’ ja on peräisin siellä joka kuun 20. päivä järjestetyistä markkinoista. Edo-kaudella Hatsukaichi kehittyi San’yōdō-tien varren postiasemana (shukuba). Sieltä lähti myös tiereitti Tsuwanon daimiokuntaan. Japanin kunnallishallinnon perustamisen yhteydessä vuonna 1889 Hatsukaichista tehtiin maaseutukaupunki, ja kaupunkioikeudet sille myönnettiin vuonna 1988. Kaupunki laajeni huomattavasti 2000-luvun alussa, kun siihen liitettiin Saikin maaseutukaupunki ja Yoshiwan kyläkunta vuonna 2003 sekä Ōnon ja Miyajiman maaseutukaupungit vuonna 2005. Sen rannikkoalueet ovat kasvaneet voimakkaasti Hiroshiman lähiönä. Merkittäviä elinkeinoja ovat puusepän- ja huonekaluteollisuus. Puinen kendama-lelu on Hatsukaichista lähtöisin. Kaupunkiin kuuluvilla maaseutualueilla harjoitetaan muun muassa mikan-mandariinien viljelyä ja rannikolla osterien vesiviljelyä.
Hatsukaichin tärkein nähtävyys on Itsukushiman saari, joka kuuluu Seton sisämeren kansallispuistoon. Siellä sijaitseva Itsukushima-jinjan pyhäkkö ympäristöineen on otettu Unescon maailmanperintöluetteloon. Saari on myös yksi Japanin kolmesta maisemasta ja siellä kohoavalta Misenvuorelta avautuva näkymä on tunnettu. Kaupungin muita nähtävyyksiä ovat liikenneturvallisuuden kamin palvonnasta tunnettu Hayatani-jinjan pyhäkkö ja Kanmurivuoren ylängön luonnonalueet, jotka kuuluvat Länsi-Chūgokuvuorten puolikansallispuistoon. Hatsukaichia palvelevat JR Nishi-Nihonin San’yō-päälinja ja Hiroshiman raitiotiet (Hiroden).
Artjom Tšubarov
Artjom Andrejevitš Tšubarov (s. 13. joulukuuta 1979 Gorki, Venäjän SFNT, Neuvostoliitto) on venäläinen entinen jääkiekkoilija, pelipaikaltaan keskushyökkääjä. Hän pelasi urallaan NHL:ssä Vancouver Canucksin joukkueessa yhteensä 228 runkosarjaottelua tehopistein 25+33=68 ja keräten 40 jäähyminuuttia sekä 27 runkosarjaottelua tehden neljä syöttöpistettä ja keräten neljä jäähyminuuttia. Yli puolet urastaan Tšubarov pelasi kuitenkin kotimaassaan. Hän ei koskaan noussut hyökkäyspään tähdeksi, vaan Tšubarov tunnettiin lähinnä klassisena kahden suunnan sentterinä, jonka vahvuuksiin kuului peliäly, alivoimapelaaminen ja aloitukset. Nykyään hän toimii KHL-joukkue Torpedo Nižni Novgorodin apuvalmentajana.
Seuraura
Tšubarov oli Torpedo Nižni Novgorodin kasvatti. Hän pelasi seuran kakkosjoukkueessa ensimmäiset miesten pelinsä 15-vuotiaana Venäjän toiseksi korkeimmalla sarjatasolla Vysšaja Ligassa kaudella 1994–1995. Kaudella 1996–1997 Tšubarov debytoi Superliigassa, jossa hän pelasi 15 runkosarjaottelua tehopistein 1+1=2. Kaudeksi 1997–1998 hän siirtyi Dinamo Moskovaan, jossa Tšubarov pelasi 30 runkosarjaottelua tehopistein 1+4=5. Hän edusti joukkuetta kauden aikana myös EHL:ssä. Vancouver Canucks varasi Tšubarovin toisella kierroksella 31. pelaajana NHL:n varaustilaisuudessa 1998. Hän vietti Dinamossa vielä kauden 1998–1999 ja edusti joukkuetta taas myös EHL:ssä.
Kaudeksi 1999–2000 Tšubarov siirtyi Vancouver Canucksin organisaatioon. Hän pelasi seuran NHL-joukkueessa 49 runkosarjaottelua tehopistein 1+8=9. Osa Tšubarovin kaudesta eteni farmijoukkue Syracuse Crunchissa, AHL:ssä. Kaudella 2000–2001 hän pelasi IHL-joukkue Kansas City Bladesissa ja Canucksin NHL-joukkueessa yhteensä vain 11 ottelua (10 IHL- ja yksi NHL-ottelu) marraskuussa 2000 IHL-ottelussa tulleen olkapäävamman vuoksi. Ottelumäärästään huolimatta Tšubarovin teholukema +10 oli Bladesin hyökkääjistä koko kauden paras. Kaudella 2001–2002 hän pelasi NHL:ssä 51 runkosarjaottelua tehopistein 5+5=10 ja kuusi playoff-ottelua tehden yhden syöttöpisteen. Tšubarovista tuli kaikkien aikojen ensimmäinen NHL-pelaaja, jonka neljä ensimmäistä maalia oli voittomaaleja. Osan kaudesta hän pelasi vielä AHL-joukkue Manitoba Moosessa.
Tšubarov pelasi kauden 2008–2009 Superliigan tilalle perustettua KHL:ää kasvattajaseurassaan Torpedo Nižni Novgorodissa ja kaudella 2009–2010 kaksi ottelua Dinamo Moskovassa, jossa hän lopetti pelaajauransa. Kaudeksi 2014–2015 Tšubarov nimettiin Torpedo Nižni Novgorodin apuvalmentajaksi Pēteris Skudran johtamaan valmennustiimiin.
Maajoukkueura
Tšubarov edusti Venäjää maailmancupissa vuonna 2004. Hän pelasi myös alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuosina 1998 ja 1999. Vuoden 1999 turnauksessa Tšubarov ratkaisi Venäjälle maailmanmestaruuden tehtyään finaalissa Kanadaa vastaan 3-2-voittomaalin jatkoerässä ajassa 65.13. Hän pelasi myös alle 18-vuotiaiden EM-kilpailuissa vuonna 1997.
And the Forests Dream Eternally / Forbidden Spaces
And the Forests Dream Eternally / Forbidden Spaces on kahden puolalaisen yhtyeen, Behemothin ja Damnationin split-albumi, joka on julkaistu vuonna 1997.
Kappaleet
Behemoth
Damnation
Let It Go
”Let It Go” on kappale Disneyn vuoden 2013 animaatioelokuvasta Frozen – huurteinen seikkailu. Sen ovat säveltäneet ja sanoittaneet Kristen Anderson-Lopez ja Robert Lopez. Kappaleen esittää elokuvan alkuperäisessä englanninkielisessä versiossa yhdysvaltalainen Idina Menzel. Albumin soundtrackilla on myös Demi Lovaton versio kappaleesta. Suomenkielisessä versiossa kappaleen suomenkielisen version ”Taakse jää” esittää Katja Sirkiä.
Tuhkakerttuli
Tuhkakerttuli (Conirostrum cinereum) on Etelä-Amerikassa tavattava varpuslintu. Suomenkielisestä nimestään huolimatta laji kuuluu tangaroiden eikä kerttulien heimoon.
Let It Go
Idina Menzel esitti kappaleen ensimmäistä kertaa televisiossa Oscar-gaalassa 2014, jossa kappale palkittiin parhaan laulun Oscarilla.
Tuhkakerttuli
Koko ja ulkonäkö
Kooltaan tuhkakerttuli on 12–13 cm. Nimialalaji C. c. cinereum on selästään lyijynharmaa ja päälaeltaan hieman tummempi. Rinnastaan lintu on vaaleamman harmaa ja vatsastaan kellertävämpi. C. c. fraseri -alalajin yksilöt ovat selästään ruskeampia ja C. c. littorale on selästään täysin oliivinruskea. Näiden alalajien vatsa on myös kellertävämpi. Kaikilla alalajeilla on siivissä L-mallinen valkoinen laikku. Linnun nokka on melko pienikokoinen ja kartionmallinen.
Levinneisyys ja elinympäristö
Tuhkakerttulia tavataan Kolumbiasta, Ecuadorista, Perusta, Boliviasta ja Chilen pohjoisosista. Linnun elinympäristöä ovat pensaikkoiset alueet, metsien reunamaat, puutarhat ja puoliavoimet maastot, joissa kasvaa yksittäisiä puita ja pensaita. Tuhkakerttulia tavataan sekä kuivissa että kosteissa ympäristöissä. Lajin elinympäristöt sijaitsevat yleensä 2 500–4 000 metrin korkeudessa, toisin Perussa ja Chilessä tuhkakerttulia tavataan myös rannikon alankomailta.
Olof Ottelin
Karl Olof Ottelin (3. toukokuuta 1917 Helsinki – 9. helmikuuta 1971 Helsinki) oli suomalainen sisustusarkkitehti ja kalustesuunnittelija, joka toimi 1950-luvulla Stockmannin huonekaluosaston johtajana ja pääsuunnittelijana.
Ottelin aloitti vuonna 1939 opinnot Taideteollisessa keskuskoulussa mutta joutui keskeyttämään opintonsa jatkosodan vuosiksi 1941–1944 asevelvollisuuden takia. Hän valmistui sisustusarkkitehdiksi 1946 ja aloitti Stockmannin piirustuskonttorissa 1948. Hän toimi yhtiön huonekaluosaston johtajana 1953–1954 ja sisustusosastojen taiteellisena johtajana vuodesta 1955 kuolemaansa 1971 saakka.
Ottelinin tunnetuimpia tuotteita ovat modernistiset puutuolit kuten Status, Camillo, Nero, Kaleva ja Othello. Hän suunnitteli myös kaapisto- ja hyllystöjärjestelmiä ja laajoja sisustuskokonaisuuksia eri kohteisiin. Niitä olivat muiden muassa Helsingin ruotsinkielinen työväenopisto, Königstedtin kartano, Lahden Seurahuone, Porin kaupungintalo ja Laulumiesten talo Etu-Töölössä. Vuonna 1952 Olof Ottelin suunnitteli Helsingin ruotsinkielisen kauppakorkeakoulun kalustuksen yhdessä Lisa Johansson-Papen (valaisimet), Yki Nummen (väritys) ja Dora Jungin (tekstiilit) kanssa. Vuonna 1949 pidetyillä ensimmäisillä sodanjälkeisillä huonekalumessuilla Vanhassa messuhallissa Stockmann esitteli Ottelinin suunnitteleman osaston, jonka teemana oli pienen arava-asunnon sisustus. Ottelin teki suunnittelutyötä myös tapettitehdas Pihlgren & Ritolalle ja televisiovalmistaja Helvarille.
Olof Ottelin tunnettiin myös pilapiirtäjänä, ja hänen piirroksiaan julkaistiin Kaunis Koti -sisustuslehdessä, Yleisradion suorissa TV-ohjelmissa sekä ruotsinkielisissä julkaisuissa Nya Pressen, Lucifer, Astra ja Nordisk Medicin. Lisäksi hän kirjoitti artikkeleita muun muassa Arkkitehti-lehteen.
Tammi–helmikuussa 1989 Amos Andersonin taidemuseo järjesti Olof Ottelin huonekaluista ja piirroksista näyttelyn. Vuonna 2023 järjestettiin Ottelinin näyttely Sisustusarkkitehti ja muotoilija Keravan taidemuseossa.
Rosenheimin poltergeist
pienoiskuva|Annemarie Schaberl Rosenheimissa vuonna 1967.Rosenheimin poltergeist on tunnetuimpia väitettyjä poltergeist-tapauksia. Se sattui vuosina 1967–1968 saksalaisessa Rosenheimin kaupungissa. Poltergeist-ilmiöt alkoivat jatkuvina sulakkeiden palamisena ja salaperäisinä puhelinsoittoina asianajaja Sigmund Adamin toimistossa. Toimiston ulkopuolelta tulevat puhelut keskeytyivät usein kilahduksiin tai katkesivat kokonaan. Toisinaan toimiston kaikki neljä puhelinta soivat yhtä aikaa, mutta kukaan ei vastannut toisessa päässä.
Paikallisen sähkölaitoksen ja puhelinyhdistyksen huoltohenkilöstöt kutsuttiin tutkimaan tapahtumia. Sähkölaitoksen huoltohenkilöstö havaitsi, että tarkkailulaitteet rekisteröivät suuria voimansiirtoja, joille ei löytynyt selitystä. Toimisto kytkettiin suoraan kaapeliyhteyteen keskusmuuntoasemalle jolla eliminoitiin muun sähköverkon tuottamat häiriöt. Tällä ei ollut vaikutusta ilmiöihin, joten oli mahdollista olettaa, että voima vaikutti itse laitteeseen. Fyysikko John Taylor huomautti, että sähkönkulutusta rekisteröivän piirturin lukemat oli todennäköisesti aiheutettu mekaanisesti. Piirturin neulaa oli painettu ja paperikin oli repeytynyt. Myös tapausta tutkinut fyysikko F. Karger päätyi raportissaan siihen, että ilmiöiden syy kuten piirturin jälki ja lamppujen rikkuminen myös silloin kun valo ei ole päällä ei ole sähköön liittyvä vaan mekaaninen ja äkillinen sekä älyllisen voiman aiheuttama. Saman voiman arvioitiin aiheuttaneen huonekalujen siirtymisen ja taulujen kääntymisen.
Toimistossa kuului myös mystisiä koputuksia ja ilmestyi mustia jälkiä. Niiden arveltiin liittyvän kaapin takaa löytyneeseen kumipamppuun.
Puhelinlaitoksen huoltohenkilöstö puolestaan havaitsi että toimistosta oli soitettu suuri määrä puheluja paikalliseen "Neiti Aika" -palveluun. Työpaikan henkilökunta ei myöntänyt soittaneensa kyseisiä puheluja.
Tutkiessaan ilmiöitä parapsykologi Hans Bender huomasi, että oudot tapahtumat sattuivat ainoastaan erään työntekijän tultua työpaikkaan ja niitä tapahtui vain hänen toimistoaikanaan ja ne loppuivat hänen jätettyään työpaikan. Tämä työntekijä oli 19-vuotias Annemarie Schaberl. Kattolamput heiluivat voimakkaasti, kun Schneider käveli pitkin käytävää. Professori Bender onnistui saamaan lamppujen heilumisen filmille. Benderin käsityksen mukaan tapahtumiin ei sisältynyt petosta. Hän ei löytänyt piilossa olevia lankoja. Hollantilainen toimittaja Hoebens kritisoi Benderiä siitä, että tämä ei koskaan julkaissut tuloksiaan, mistä seurasi, että asiaa ei voitu arvioida, ja siitä, että Bender jätti kertomatta, että poliisi oli huomannut Schaberlin huijaavan. Benderin mukaan kyseessä oli Schaberlin psykokineettinen reaktio siihen, että hän oli masentunut sekä epävakaa ja työ yksitoikkoista. Toisin kuin Bender väitti, Schaberlin uudessa työpaikassa ilmiöitä ei kuitenkaan enää tapahtunut.
Albin Neumann, Herbert Schiff ja Gert Günther Kramer kirjoittivat 1969 skeptisen kirjan "Falsche Geister – echte Schwindler" koko nimeltään  "Von falschen Geistern und echten Schwindlern - Die macht des Aberglaubens"(saksaa= "vääriä henkiä, aitoja huijareita t. "vääristä hengistä ja oikeista huijauksista - taikauskon voima") He esittivät että ilmiöt olisi voitu saada aikaan järjestetyin mekaanisin keinoin teippien, lankojen jms. avulla. Albin Neumann oli taikuri, joka havaitsi paikalla käytyään tutkimuksissa käytetyn lamppuun kiinnitetyn heilurin.  Asianajotoimisto, jossa ilmiöt tapahtuivat, haastoi kirjoittajat oikeuteen julkisten huijausväitteiden vuoksi. Puolustuksekseen kirjoittajat ilmaisivat vain halunneensa osoittaa olevan mahdollista järjestää aidolta näyttäviä ilmiöitä. Asianajotoimisto voitti jutun ja kirjan levitys kiellettiin ja kirjoittajat esittivät julkisen anteeksipyynnön. Hans Bender kirjoitti tapauksesta 1968–1974 neljä laajaa artikkelia, vaikka ei varsinaisesti julkaissut tutkimustuloksia, mitä skeptikot ovat ihmetelleet. Falsche Geister on edelleen saatavissa. .
Asianajaja Adam kävi vuosia oikeutta aiheutuneista puhelinlaskuista mutta joutui lopulta maksamaan ne. Annemarie Schaberl ei ole haastatteluissa myöhemminkään myöntänyt aiheuttaneensa kyseisiä puhelinsoittoja, koputuksia tai tavaroiden siirtymisiä.
Oulunsalon tuulivoimapuisto
Oulunsalon tuulivoimapuisto on Innopower Oy:n omistama tuulipuisto Riutunkarin lauttasataman läheisyydessä Salonpäässä, Oulussa. Tuulipuistossa oli enimmillään kuusi tuulivoimalaa, joista neljä vanhinta on purettu.
Tuulipuistossa jäljellä olevat kaksi kolmen megawatin tehoista Winwind Oy:n valmistamaa tuulivoimalaa on pystytetty 2008. Niiden napakorkeus on 90 metriä ja roottorin halkaisija 100 metriä. Korkeimmillaan voimalan siipien kärjet käyvät siis 140 metrin korkeudessa.
Tuulipuistossa aiemmin sijainnut vuonna 1999 valmistunut tuulivoimala purettiin keväällä 2013. Tuulipuistoon pystytettiin niin ikään WinWindin valmistamia yhden megawatintehoisia voimaloita pystytetty 2003. Voimaloiden napakorkeus oli 70 metriä ja roottorin halkaisija 56 metriä. Näissä voimaloissa havaittiin jo 2013 vikoja, joita ei Innopowerin mukaan kannattanut korjata. . Nämä 2003 valmistuneet tuulivoimalat purettiin loppuvuonna 2015.
Neathan Gibson
Neathan Gibson (s. 14. toukokuuta 1970 Bulawayo, Rhodesia) on eteläafrikkalainen entinen jalkapalloilija, pelipaikaltaan hyökkääjä. Hän edusti seurajoukkueita Yhdysvalloissa, Malesiassa, Ruotsissa, Japanissa ja Suomessa, ja on pelaajauransa jälkeen toiminut valmentajana Yhdysvalloissa.
Ura
Gibson pelasi yliopistojalkapalloa opiskellessaan Yhdysvalloissa floridalaisessa Lynn Universityssä, josta hän valmistui vuonna 1994. Myöhemmin samana vuonna hän teki ensimmäisen ammattilaissopimuksensa sisäliiga Continental Indoor Soccer Leaguessa pelanneen San Jose Grizzliesin kanssa. Sittemmin hän pelasi malesialaisessa Football Association of Sarawakissa, jonka kanssa hän ylsi kerran Malesian jalkapalloliiton cupin loppuotteluun, ruotsalaisessa IFK Norrköpingissä ja japanilaisessa Albirex Niigatassa.
Gibson siirtyi Suomen Veikkausliigan Myllykosken Palloon kesken kauden 1998. Kaudella 1999 hän teki MyPalle 12 maalia, jotka oikeuttivat maalitilaston jaettuun toiseen sijaan, ja kaudella 2000 yhden vähemmän. MyPa saavutti molemmilla kausilla SM-pronssia ja Gibson oli joukkueen paras maalintekijä.
Gibson valmensi poika- ja tyttöjoukkueita pelatessaan Japanissa ja Suomessa, ja on Yhdysvaltoihin palattuaan hankkinut Yhdysvaltain jalkapalloliiton A-valmentajalisenssin. Hän on toiminut Premier Development Leaguen Des Moines Menacen pelaajana, apulaisvalmentajana ja akatemiavalmentajana, West Michigan Edgen valmennuspäällikkönä ja PDL-joukkueen päävalmentajana, Grand Valley Soccer Clubin valmennuspäällikkönä, michiganilaisen Ferris State Universityn naisten joukkueen päävalmentajana sekä W-Leaguen West Chicago Firewomenin päävalmentajana. Huhtikuussa 2010 Gibson palasi Des Moines Menaceen, jossa hän toimii PDL-joukkueen apulaisvalmentajana ja akatemian valmennuspäällikkönä.
Ernamo
Ernamo on muun muassa seuraavien henkilöiden sukunimi:
Catherine Hardy
Catherine ”Cathy” Hardy (8. helmikuuta 1930 Carrollton, Georgia – 8. syyskuuta 2017) oli yhdysvaltalainen yleisurheilija. Hän kilpaili naisten sadan metrin juoksussa, 200 metrin juoksussa ja 4 × 100 metrin viestijuoksussa vuoden 1952 kesäolympialaisissa Helsingissä. Viestissä hän muodosti kultaa voittaneen joukkueen yhdessä Mae Faggsin, Barbara Jonesin ja Janet Moreaun kanssa. Henkilökohtaisilla matkoilla Hardy karsiutui ennen finaalia.
Lleida (maakunta)
Lleida (espanjaksi Lérida) on maakunta itäisessä Espanjassa Katalonian itsehallintoalueen länsiosassa. Sen rajanaapureita ovat Ranska ja Andorra sekä Gironan, Barcelonan, Tarragonan, Zaragozan ja Huescan maakunnat.
Lleidan väkiluku on 432 384 (2017). Noin 30 prosenttia väestöstä asuu pääkaupungissa Lleidassa (Lérida). Muita merkittäviä kaupunkeja ovat La Seu d'Urgell, Mollerussa, Cervera ja Tàrrega. Maakunnassa on yhteensä 231 kuntaa.
Aigüestortes i Estany de Sant Mauricin kansallispuisto sijaitsee Lleidassa. Maakunta on suuri hedelmien tuottaja.
Lleida on maakunnan katalaaninkielinen nimi ja myös virallinen espanjankielinen nimi Espanjan hallituksen mukaan. Espanjan kielessä on kuitenkin hyväksytty myös muoto Lérida.
Hr. Ms. Wolf (F817)
Hr. Ms. Wolf (runkonumero F817) oli Alankomaiden kuninkaallisen laivaston Roofdier-luokan fregatti.
Valmistus
Alus tilattiin New Orleansista Avondale Marine Inc:ltä, missä köli laskettiin 15. marraskuuta 1952. Se laskettiin vesille 2. tammikuuta 1954 ja valmistui 26. maaliskuuta 1954.
Palvelus
Alus poistettiin palveluksesta ja myytiin 1985.
Antichristian Phenomenon
Antichristian Phenomenon on puolalaisen blackened death metal -yhtye Behemothin kolmas EP, joka on julkaistu vuonna 2001.
Kokoonpano
Vierailijat
Eteläsatama
Helsingin Eteläsatama on merenlahti ja henkilöliikenteen satama-alue kaupungin keskustan vieressä. Eteläsataman kautta kulkee vuosittain 4,7 miljoonaa säännöllisen linjaliikenteen matkustajaa sekä reilut 37 000 kansainvälisen risteilyliikenteen matkustajaa. Lisäksi sen kautta kulkee vuosittain reilut miljoona tonnia yksiköityä tavaraa. Satamasta matkustetaan pääasiassa Tukholmaan ja Tallinnaan ja erilaisille muille risteilyille. Myös pienten alusten liikenne on varsinkin kesäisin vilkasta.
George Krstic
George Krstic (s. 1972 Ohio ) on yhdysvaltalainen käsikirjoittaja ja tuottaja, joka tunnetaan erityisesti työstään science fictionin parissa.
Eteläsatama
Merenlahtea rajaavat neljän kaupunginosan (Katajanokan, Kaartinkaupungin, Ullanlinnan ja Kaivopuiston) rannat. Helsingin Kauppatori sijaitsee lahden pohjukassa, ja Katajanokan kanava johtaa sieltä Pohjoisrantaan. Avomereltä Eteläsatamaan johtavan väylän kulkusyvyys on 9,6 metriä. Väylän kriittisin paikka on Kustaanmiekan salmessa oleva kapeikko, jonka leveys on 80 metriä. Nopeusrajoitus Eteläsataman alueella on 10 km/h.
George Krstic
Elämäkerta
Krstic syntyi Ohiossa, josta hän lähti high schoolin jälkeen kiertämään maailmaa ja asui muun muassa Jersey Cityssä kuusi vuotta ennen muuttamistaan New Yorkiin, jossa hän opiskeli School of Visual Artsissa. Opiskelun aikana Krstic käsikirjoitti ja ohjasi science fiction elokuvan The Last Actor. Elokuva palkittiin useilla palkinnoilla muun muassa CINE Golden Eaglella. Seuraavina vuosina hän työskenteli muutamien elokuvien ja televisiosarjojen parissa, toimien samalla kirjoittajana ja toimittajana kyber-kulttuuria käsittelevässä lehdessä Axcess.
Eteläsatama
Satamatoiminnot Eteläsatamassa on päätetty osittain lopettaa: kaikki liikennöinti Tallinnaan lähtee tulevaisuudessa Länsisatamasta, Helsingin suurimmasta henkilöliikenteen satamasta.
Lähtöpaikat
thumb|280px|Eteläsatama Olympiaterminaalilta kuvattuna. Etualalla Vironallas ja Pakkahuoneenlaituri.
George Krstic
Elämäkerta
Hän on myös kirjoittanut muutamia sarjakuvia animaatiosarjan Megas XLR:n pohjalta, jotka julkaistiin DC Comicsilla.
Eteläsatama
Terminaalit
Eteläsatamassa on kaksi matkustajaliikenteen terminaalia: Katajanokan terminaali ja Olympiaterminaali. Katajanokalla liikennöivät Viking Linen autolautat, kun taas Olympiaterminaalia käyttävät Silja Linen lautat Tukholmaan. Lisäksi Olympiaterminaalin lähellä sijaitsee liikennekäytöstä poistunut Makasiiniterminaali, joka on aikaisemmin ollut pika-alusten käytössä.
Laiturit
Eteläsatamassa on kahdeksan nimettyä laituria.
Lähes koko Katajanokan mittaisen Katajanokanlaiturin pituus on 740 metriä ja vesisyvyys 8,8 metriä. Laiturin kauimmaisen, merenpuoleisen osan muodostaa Risteilyaluslaituri, jonka vesisyvyys on 10,3 metriä. Kauppatorin puoleisessa päässä oli aikaisemmin myös Kanavaterminaali, joka oli nimetty Katajanokan kanavan mukaan. Kesäkaudella Katajanokalla vierailee jonkin verran alle 250-metrisiä risteilyaluksia.
Presidentinlinnan edessä on Linnanallas, jota käyttävät vierailevat pienveneet. Altaan ja meren välissä on Linnanlaituri, josta liikennöidään Korkeasaareen ja Porvooseen.
Kauppatorin rannassa on Keisarinluodonlaituri. Nimensä se on saanut luodosta, johon keisari Nikolai I:stä kuljettanut laiva osui vuonna 1833. Nykyisin luoto on rantaan tuodun täytemaan alla. Laituria käyttää esimerkiksi Suomenlinnaan liikennöivä lautta.
Entisen satamaradan kääntösillan toisella puolella on Kolera-allas. Nimi on muistona koleraan kuolleesta laivurista, jonka pelättiin saastuttaneen altaan veden. Allasta käyttävät tuotteitaan myyvät kalastajat ja turisteja kuljettavat pienet saaristoristeilyalukset.
Vanhan kauppahallin vieressä on vierailuveneiden käytössä oleva Vironallas. Lyypekinlaituriksi kutsutaan Vironaltaan ja entisen rautatiesillan välistä osaa. Sitä käyttivät entisinä aikoina Lyypekkiin liikennöivät laivat. Vironaltaan ja meren välissä oleva laituri on nimeltään Pakkahuoneenlaituri. Sen pituus on 135 metriä ja vesisyvyys 6,0 metriä.
Makasiiniterminaalin vierellä olevan Makasiinilaiturin pituus on 270 metriä ja vesisyvyys 7,2–7,5 metriä. Sen päässä on autolauttojen lastaukseen käytettävä Matkustajalaituri. Olympiaterminaalin vieressä sijaitsee Olympialaituri, jonka pituus on 370 metriä ja vesisyvyys 7,5–8,8 metriä. Olympiaterminaalin edustalla sijaitsevassa Valkosaaressa on Helsingin vanhimman pursiseuran Nyländska Jaktklubbenin (NJK) kotisatama ja ravintola. Kesäisin saareen on säännöllinen veneyhteys terminaalin eteläpuolelta.
Historia
pienoiskuva|vasen|Katajanokanlaituri oli vuoteen 1980 asti [[Helsingin satamarata|satamarataan kytketty rahtisatama. ]] pienoiskuva|280px|Eteläsatama vuonna 1972. Etualalla [[Olympiaterminaali.]] pienoiskuva|280px|[[S/S Turso|S/S Turso toimi satamahinaajana Eteläsatamassa 15.3.–4.12.1944, minkä jälkeen se luovutettiin sotakorvauksena Neuvostoliitolle. Alus ostettiin takaisin Suomeen 2004.]] Merenlahtea kutsuttiin 1600-luvulla Kaupunginlahdeksi. Sen rannat olivat niin matalia, että se soveltui vain rannikon ja saariston asukkaiden veneiden satamapaikaksi. Laitureita käyttivät myös kalastajat ja jäteproomut. Vakinaisena lastauspaikkana rannalla oli 1700-luvulla Erhardtin laituri. Saman vuosisadan puolivälissä lahtea kutsuttiin jo Eteläiseksi kaupunginsatamaksi. Sen asema satamana oli kuitenkin pitkään toissijainen. Liikenteen kasvaessa tämänkin lahden rannoille rakennettiin laivojen kiinnityspaikkoja ja satamamakasiineja tavaroiden varastointipaikoiksi. Kaupungin pääsatama oli pitkään Pohjoissatama – tuolloin nimellä itäsatama –, joka nykyisin tunnetaan Pohjoisrannan venesatamana.
1750-luvun puolivälissä Kaupunginlahden länsirannalle suuunniteltiin Ulriikkaporin linnoitusta. Työt kuitenkin keskeytettiin, kun linnoitus päätettiin keskittää Suomenlinnaan. Ulriikkaporin jäänteet purettiin 1800-luvun alussa. Kun Helsingistä tuli pääkaupunki vuonna 1812, lahden rantoja alettiin täyttää ja varustaa ne aluksi puulaitureilla, myöhemmin kivilaitureilla. Johan Albrecht Ehrenströmin laatiman asemakaavan mukaan rannat tuli reunustaa kivellä Katajanokalta Ullanlinnaan asti. Toisarvoisesta satamasta haluttiin tehdä ensiluokkainen, ja lahtea alettiin ruopata vuonna 1813. Merta täytettiin, ja uusi ranta työntyi merelle kymmeniä metrejä. Tällaiselle täytemaalle syntyi 1800-luvun alkupuolella Kauppatorikin. Sataman läntistä rantaa eli Makasiinirantaa alettiin rakentaa vuonna 1816. Täyttö- ja rakennustöiden aikana Kaupunginlahden nimi muutettiin Eteläsatamaksi. Pieni mullistus oli se, kun vuonna 1827 täytemaan alla ollut pohja petti ja maamassat vajosivat mereen. Samalla vajosi mereen Makasiinilaituri. Toinen harmi satamassa kävijöille olivat laivahylyt, jotka saattoivat lojua pohjassa vuosiakin.
Merenlahden eteläosassa sijaitsi pitkään Ullanlinnan laivaveistämö, joka vuonna 1847 sai nimekseen Ullanlinnan Varviyhtiö. Katajanokan puolella rantoja täytettiin, rannoille rakennettiin laitureita ja komeita tavaramakasiineja. Sataman yhteydet paranivat huomattavasti, kun Helsingin satamarata vihittiin käyttöön vuonna 1894. Aluksi se ylettyi kauppahallin kohdalle, mutta jatke Katajanokalle valmistui syksyllä 1895. Rahapajanrannan laiturin pituus oli jo tuolloin 700 metriä. Vuonna 1900 valmistui Katajanokan tulli- ja pakkahuone. Samoihin aikoihin satamaa ruopattiin ja Etelärannan puoli tuli valmiiksi. Näin Eteläsatama sai nykyisen muotonsa. Katajanokasta tuli kappaletavarasatama, jonka tärkein liikennöinti kohdistui Hampuriin.
Vuonna 1936 valtuusto päätti laajentaa Eteläsataman Helsingin laivaveistämön alueelle. Tähän liittyi laajoja rautateiden ratatöitä, jotka valmistuivat vasta vuonna 1952. Samana vuonna sortui laituri Katajanokalla mereen ja osa pitkästä laiturista jouduttiin sulkemaan. Sortumisen aiheutti kasvanut kuormitus, joka oli moninkertaistunut sen rakentamisen ajoista. Korjaustyöt, joiden aikana tehtiin myös katu- ja raiderakennustöitä, valmistuivat vuonna 1956.
Autolauttojen aikakausi Suomen ja Ruotsin välisessä liikenteessä alkoi 1960-luvun alussa. Vuonna 1972 päätettiin Olympialaiturin tavaraliikenteen pienentämisestä minimiin, ja vuosina 1972–1975 purettiin laiturin kaikki kuusi nosturia ja merkittävästi myös raiteistoa. Viking Line alkoi liikennöidä Katajanokanlaiturilta Tukholmaan kesällä 1974. Tavaraliikenne Katajanokalla lopetettiin ja rautatie sinne purettiin 1980-luvun alussa. Siitä lähtien Eteläsatama on ollut matkustajalaivojen ja autolauttojen käytössä.
Toteutumattomia suunnitelmia
1960-luvulla julkaistussa Smithin–Polvisen liikennesuunnitelmassa Eteläsataman ali kaavailtiin tieliikennetunnelia, joka olisi johtanut Tervasaaren kupeeseen rakennettavaan eritasoliittymään. 2010-luvulla Eteläsatamaan suunniteltiin Guggenheim-museota. Museosuunnitelma kuitenkin hylättiin kaupunginvaltuustossa syksyllä 2016.
Tulevaisuus
pienoiskuva|vasen|[[Satamatalolle ja Olympiaterminaalille suunnitellaan uusiokäyttöä kulttuuritiloina.]] Helsingin kaupunginvaltuusto päätti helmikuussa 2021, että Eteläsataman satamatoiminnot lopetetaan. Tukholman matkustajaliikenne siirtyy Olympiaterminaalista Katajanokalle ja Tallinnan liikenne Länsisatamaan. Satama-alueelle jää kuitenkin varaus pika-aluksille. Vanha rakennus Makasiiniterminaali puretaan, kun taas Kaivopuistoon kuuluvat Satamatalo ja Olympiaterminaali ovat suojeltuja.
Maaliskuussa 2021 käynnistyi Eteläsataman alueen laatu- ja konseptikilpailu. Toiseen vaiheeseen pääsi yhteensä neljä ehdotusta, joista ”Saaret” valittiin voittajaksi marraskuussa 2022. Purettavan Makasiiniterminaalin ja sen parkkipaikkojen tilalle rakennetaan neljä kolmionmuotoista rakennusta. Ehdotukseen kuuluu avointa ranta-aluetta, ravintoloita, liike- ja toimistotiloja, hotelli, kulttuuritiloja sekä arkkitehtuuri- ja designmuseo. Vanhan kauppahallin ympäristöön Lyypekinlaiturille toivotaan vilkasta kaupunkiaukiota. Uudisrakentamisen korkeus on rajattu Pohjoisesplanadin empirerakennusten tasolle. Rakentaminen alkaa aikaisintaan vuonna 2025.
Aarne Koskelo
Aarne Kaarlo Koskelo (vuoteen 1918 Lindgren; 8. maaliskuuta 1900 Värtsilä – 12. kesäkuuta 1998 Helsinki) oli suomalainen yritysjohtaja, joka perusti vuonna 1947 Kauko­markkinat Oy:n yhdessä Seppo Virkkusen kanssa.
Koskelo kuului useisiin Suomen kauppavaltuuskuntiin ulkomailla. Hän sai pääkonsulin arvonimen vuonna 1954. Hän osallistui Suomen sisällissotaan sekä talvi- ja jatkosotaan. Hän oli sotilasarvoltaan kapteeni.
Koskelo perusti vuonna 1987 nimeään kantavan Aarne Koskelon säätiön, joka toimii sydäntutkimuksen hyväksi. Hänen ja hänen vaimonsa mukaan nimetyt rahastot löytyvät myös Syöpätautien tutkimussäätiöstä, Sydäntutkimussäätiöstä ja Silmäsäätiöstä.
Koskelon vanhemmat olivat konttoristi, kirjanpitäjä Karl (Kalle) Edvard Lindgrén ja Hilma Maria Koskelo ja puoliso vuodesta 1923 Märta Margareta Stjernvall. Metsänhoitaja, metsäneuvos Toivo Koskelo oli hänen veljensä.
Linnaisten vihreä kamari
Linnaisten vihreä kamari on Valentin Vaalan ohjaama suomalainen kauhuromanttinen elokuva vuodelta 1945. Se edustaa tyylipuhdasta eskapismia kartanomiljöineen, romansseineen, väärine henkilöllisyyksineen ja vuosisataisine salaisuuksineen. Vähä vähältä Linnaisten kartanon salaisuudet alkavat paljastua niin vieraille kuin talon väellekin. Linnaisten naimattomat tyttäret Anna ja Ringa puolestaan ovat monenlaisten romanttisten pyrkimysten kohteina, joille asettaa omat esteensä 1800-luvun sääty-yhteiskunta ihmisten käyttäytymistä säätelevine tiukkoine rajoineen.
Linnaisten vihreä kamari oli vuoden 1945 katsotuin suomalainen ensi-iltaelokuva. Sille myönnettiin Jussi-palkinnot miespääosasta (Rauli Tuomi), kuvauksesta (Eino Heino) ja lavastuksesta (Roy) 6. marraskuuta 1945 Ravintola Adlonissa Helsingissä järjestetyssä tilaisuudessa. Televisiossa Linnaisten vihreä kamari esitettiin ensi kerran 1961. Elokuva on mustavalkoinen.
Linnaisten kartanon salaisuudet
pienoiskuva|oikea|Ringa (Kaija Rahola) ja Kaarle (Rauli Tuomi). Tapahtumat alkavat eräästä syystalvesta 1830-luvun lopulla. Eversti Karl Littow kertoilee sukunsa tarinaa kahdelle tyttärelleen, tummahiuksiselle, viileälle Annalle ja vaalealle, hieman rasavillille Ringalle. Hän paljastaa myös ikivanhan ennustuksen vaarasta, joka vaanii Littoweja kahdennentoista sukupolven jälkeen. Linnaisiin alkaa saapua vieraita: kuurinmaalainen kreivi Spiegelberg ja naapurissa sijaitsevan Syrjäkosken kartanon hovineuvoksetar Winterloo sekä hänen poikansa kapteeni Eusebius Winterloo. Meri on juuri jäätynyt ja Littowit vieraineen lähtevät luistelemaan. Nousee myrsky, tuiskuava lumi peittää kaiken näkyvyyden. Seurue alkaa huolestua, kun Ringa ja Eusebius katoavat jäälle. Kaikkien helpotukseksi valkean myrskyn hyytävästä tuiverruksesta ilmestyy arkkitehti Kaarle Lithau mukanaan Ringa. Eversti Littow on kutsunut Kaarlen uudistamaan vanhaa ja epäkäytännöllistä Linnaisten kartanoa. Tullessaan hän tuo myös modernin maailmankatsomuksensa, mikä ärsyttää Linnaisten patruunaa.
Illalla Linnaisiin löytää tiensä myös Eusebius, joka on käväissyt kotonaan ja juopotellut vallesmannin kanssa. Hovineuvoksetar Winterloo haluaisi naittaa Eusebiuksen Littowin sukuun, ja humalapäissään kapteeni kosii Ringaa. Turhaan. Yön saapuessa hovimestari Holming opastaa Kaarlen yöpymään Linnaisten siipirakennukseen, jossa asustaa eversti Littowin 90-vuotias Justiina-täti. Kaarle on viettävä yönsä vihreässä kamarissa, johon liittyviä kummitusjuttuja Holming kertoo hänelle kynttilän valossa. Kaarle pitää moisia tarinoita huuhaana. Holmingin kertomuksen mukaan asessori Jaakko von Littow, Linnaisten nykyisen isännän eli eversti Littowin isoisä, rakennutti aikoinaan siiven vihreine kamareineen vankilaksi vaimolleen. Kaarle Lithaun isoisä oli ollut samaan aikaan kotiopettajana Syrjäkoskella ja hänellä oli romanssi von Littowin vaimon kanssa. Rakastavaisilla oli yhteinen poika. Asessorin ja hänen vaimonsa elämä päättyi traagisesti.
Holming poistuu vihreästä kamarista. Kaarle menee yöpuulle, mutta jättää kynttilän palamaan. Kamarissa tapahtuu yliluonnollisilta vaikuttavia asioita, joiden myötä Littowin suvun synkät salaisuudet alkavat paljastua arkkitehdille. Tammikaapista putoaa kuin itsestään laatikko, josta löytyy dokumentti, jossa asessori von Littow myöntää olleensa itse asiassa Lithau. Kaarle taasen käsittää olevansa oikeastaan Littow.
Sukukirous
Aamulla Kaarle polttaa asessorin tulenaran tunnustuksen. Karl yrittää estää dokumentin tuhoutumisen. Hän haluaisi lukea sen, mutta Kaarle varoittaa häntä. Paperi poltetaan ja herrat Lithau ja Littow myöntävät olevansa lopultakin samaa sukujuurta. Karl lupaa tyttärensä Kaarlelle, mutta Ringan ja Annan ällistykseksi käy ilmi, että Kaarlen lemmenkohteena onkin ollut Ringa. Vihreästä kamarista paljastuu salakäytävä Justiina-tädin tiloihin. Täti lausuu huojentuneena: "Kirous on poistunut suvustamme..." Topeliuksen romaanissa on myös epilogi, joka ajoittuu 1850-luvulle, mutta sen tapahtumat on jätetty pois elokuvaversiosta. Epilogissa mainitaan mm. huijarikreivi Spiegelbergin kuolleen Espanjan kaleerilaivoilla.
Syntyhistoria
Linnaisten vihreä kamari perustuu Zacharias Topeliuksen romaaniin Linnaisten kartanon viheriä kamari (1859). Kirjalle nimensä antanut Linnaisten kartano sijaitsee Mäntsälässä. Suomi-Filmi oli suunnitellut aiheesta elokuvaa jo 1940 ohjaajana Orvo Saarikivi. Toiseen naispääosaan kaavailtiin Helena Karaa. Saarikivi siirtyi kuitenkin pian kilpailevaan yhtiöön. Jorma Nortimo jatkoi hanketta. Hän kaavaili naispääosiin Kaija Raholaa Annaksi ja Hilkka Helinää Ringaksi. Syystalvella 1943 hanke alkoi edetä, ohjaajaksi tuli lopulta Valentin Vaala. Kaija Raholasta tuli Ringa. Annaksi valittiin Regina Linnanheimo.
Kuvausaika ja -paikat
Linnaisten vihreän kamarin kuvaukset alkoivat syystalvella 1943 ja päättyivät loppuvuonna 1944. Ulkokuvat otettiin Siuntiossa sijaitsevassa Suitian kartanossa. Sisäkuvaukset tehtiin Helsingissä Munkkisaaren studioilla.
Arvioinnit
Linnaisten vihreä kamari sai ristiriitaisen vastaanoton. Aamulehden mukaan elokuvan suurin ansio oli "topeliaanisen romantiikan elävöittäminen" ja "aidon historiallis-romanttisen tunnelman aikaansaaminen". Ilta-Sanomat kirjoitti: "Kirjailijaa kohtaan tunteman pieteetin ei tarvitsisi nähdäksemme estää sitä, että aiheen perusviivoja saatettaisiin jossakin määrin modernisoida..." Näyttelijöiden suorituksia aikalaiskriitikot pitivät tasokkaina. Myös kuvausta ja lavastusta kehuttiin.
Huomioita
Arkkitehdin ja Ringan keskeneräinen romanssi on rinnastettu muutostilassa olevaan kartanoon. Rakennuksen vertauskuvallisen tason katsotaan ohittavan sen arkkitehtonisen tason. Linnaisten kartanoa esittää Suitian kartanolinna Siuntiossa. Sen goottilainen julkisivu antaa täydelliset puitteet kauhuromanssille. Elokuvan tunnelmaa tehostavat aavemainen viima ja muut luonnonilmiöt. Hienostokartanomiljöön mukaisesti rooleihin kuului naisten loistokkaat 1800-luvun krinoliinipuvut.
Elokuvan avainrepliikkejä ovat: paroni Littow: "Kaikkein jännittävimpiä tapahtumia ei ole kirjoitettu muistiin, ne elävät näissä vanhoissa seinissä." Arkkitehti Lithau: "Voidakseen unohtaa täytyy ihmisen olla joko hyvin onnellinen tai hyvin onneton. Mutta kumpi minä olen, sitä en vielä tiedä itsekään."
Anthony Blunt
Anthony Frederick Blunt (26. syyskuuta 1907 Bournemouth – 26. maaliskuuta 1983 Lontoo) oli brittiläinen taidehistorioitsija ja Neuvostoliiton hyväksi vakoillut vakooja. Hän kuului nimellä Cambridgen viitoset tunnettuun vakoojarenkaaseen yhdessä Donald Macleanin, Kim Philbyn, Guy Burgessin ja mahdollisesti John Cairncrossin kanssa. Blunt menetti asemansa ja arvonimensä paljastuessaan vakoojaksi vuonna 1979.
Elämä
Bluntin isä oli pastori, joka työskenteli muun muassa Britannian Pariisin-suurlähetystössä. Blunt opiskeli vuodesta 1926 Cambridgen yliopiston Trinity Collegessa, jossa hän tutustui useisiin vasemmistoälyköihin kuten John Cornfordiin ja James Klugmanniin, ja hän omaksui marxilaisen maailmankatsomuksen. Blunt valittiin vuonna 1932 Trinity Collegen jäseneksi (fellow) erikoisalanaan renessanssin ja 1600-luvun taide Ranskassa ja Italiassa. Hän kirjoitti vuodesta 1933 taidekritiikkejä The Spectatoriin. Blunt värvättiin Neuvostoliiton vakoojaksi Euroopan-kiertomatkansa aikana vuonna 1934, sillä hänen opiskelutoverinsa ja ystävänsä Guy Burgess oli suositellut häntä kontaktihenkilölleen Arnold Deutschille.
Toisen maailmansodan alkuvaiheessa 1939–1940 Blunt palveli Britannian armeijan viestijoukoissa Ranskassa. Vuonna 1940 hänet värvättiin tiedustelupalvelu MI5:n agentiksi. Hän johti MI5:ssä muun muassa ulkomaisten lähetystöjen viestintään kohdistunutta tiedustelua ja oli viraston apulaisjohtajan Guy Liddellin henkilökohtaisena avustajana. Vuonna 1944 Blunt oli MI5:n yhdysupseerina liittoutuneiden Euroopan-päämajassa ja osallistui Normandian maihinnousuun liittyneisiin harhautusoperaatioihin. MI5-vuosinaan Blunt myös vuoti salaisia tietoja Neuvostoliitolle ja varoitti useasti muita vakoojia heitä uhkaavista vastavakoiluoperaatioista.
Bluntia pidettiin Britanniassa 1600-luvun taiteen ja erityisesti ranskalaisen taidemaalarin Nicolas Poussinin tuotannon johtavana asiantuntijana. Hän jätti tiedustelu-uran vuonna 1945, kun hänet nimitettiin kuninkaallisten taidekokoelmien valvojaksi (Surveyor of the King’s Pictures). Lisäksi hänestä tuli vuonna 1947 taidehistorian tutkimusta opettavan Courtauld-instituutin johtaja. Blunt ilmeisesti lopetti aktiivisen vakoilun Neuvostoliitolle lähdettyään MI5:stä vuonna 1945, eikä ole selvää mitä KGB:ssä ajateltiin hänen uranvaihdoksestaan. Hän väitti myöhemmin alkaneensa näihin aikoihin menettää uskoaan Neuvostoliiton yhteiskuntajärjestelmään. Blunt kuitenkin auttoi järjestämään Burgessin ja Donald Macleanin paon Neuvostoliittoon, kun nämä uhkasivat paljastua vuonna 1951, ja hän kävi KGB:n pyynnöstä hävittämässä Burgessin asuntoon jääneet raskauttavat asiakirjat. Blunt lyötiin ritariksi vuonna 1956, mistä alkaen hän käytti nimeä Sir Anthony Blunt.
Neuvostoloikkari Anatoli Golitsyn paljasti MI5:lle vuonna 1962 Cambridgen vakoojarenkaaseen kuuluvan yhteensä viisi henkilöä, joista Kim Philbyn jälkeen kaksi oli vielä paljastamatta. Vuonna 1963 yhdysvaltalainen taideasiantuntija Michael Straight tunnusti FBI:lle, että hänen silloinen opettajansa Blunt oli värvännyt hänet vakoojaksi 1930-luvulla. MI5:n tutkija Arthur S. Martin tarjosi huhtikuussa 1964 Bluntille salaista sopimusta, jonka mukaan syytteitä ei nostettaisi ja juttu salattaisiin julkisuudelta, jos Blunt tunnustaisi vakoilun. Blunt tunnusti, sillä häntä ei houkuttanut pako Neuvostoliittoon. Viimeinen Cambridgen viisikosta, John Cairncross, tunnusti pian Bluntin jälkeen ja sai saman kohtelun. Bluntia kuulusteltiin toistuvasti seuraavan kahdeksan vuoden aikana ja hän ilmiantoi muita, vähäisempiä vakoojia. Blunt jäi eläkkeelle kuninkaallisten taidekokoelmien valvojan virasta vuonna 1972 ja jatkoi sen jälkeen niiden neuvonantajana vuoteen 1978. Toimittaja Andrew Boylen vuonna 1979 julkaisema kirja The Climate of Treason paljasti Bluntin kuuluneen ”Cambridgen viisikkoon”, mistä syntyneen julkisen kohun seurauksena Margaret Thatcherin hallitus järjesti hänen ritarinarvonsa peruutetuksi.
Bluntin merkittävimmät julkaisut ovat Art and Architecture in France 1500–1700 (1953), Nicolas Poussin (1966–1967), Sicilian Baroque (1968), Picasso's Guernica (1969) ja Neapolitan Baroque and Rococo Architecture (1975). Bluntin muistelmat julkaistiin postuumisti vuonna 2009.
Rantapallo.fi
Sivuston on perustanut Jani Uljas. Rantapallon sisältöpäällikkönä toimii Inka Khanji. Portaalin omistaa Rantapallo Oy, joka on valtaosin Alma Median omistuksessa. Rantapallo Oy:n toimintaan kuuluu myös omatoimimatkailuun keskittyvä Pallontallaajat.net-sivusto.
Kohdeoppaat, artikkelit ja matkailualan uutiset
Rantapallon matka-artikkelit ja kohdeoppaat antavat tietoa eri matkakohteista ja vinkkejä matkan suunnitteluun. Sivustolla julkaistaan myös matkailuaiheisia artikkeleja sekä kokemuksia matkakohteista eri puolilta maailmaa.
Hakupalvelut
Rantapallo.fi-sivuston äkkilähtöhaun avulla voi vertailla hintoja ja etsiä matkatoimistojen matkatarjouksia. Äkkilähtöjen lisäksi Rantapallossa voi vertailla myös esimerkiksi vuokra-autoja sekä lento ja hotelli -paketteja. Rantapallo ei ole matkatoimisto, vaan varausvaiheessa käyttäjä siirtyy hintavertailusta matkatoimiston tai lentoyhtiön sivuille.
Matkablogit
Kuka vain voi perustaa matkailuaiheisen blogin Rantapalloon. Yhteensä Rantapallo.fi:ssä on yli sata aktiivista matkablogia.
Gregory H. Johnson
Gregory Harold "Box" Johnson (s. 12. toukokuuta 1962 South Ruislip, Middlesex, Yhdistynyt kuningaskunta) on entinen Yhdysvaltain ilmavoimien eversti ja nykyinen NASAn astronautti. Maaliskuussa 2008 hän osallistui ensimmäiselle avaruussukkulalennolleen STS-123 avaruussukkula Endeavourin pilottina. Hän toimi myös 16. toukokuuta 2011 laukaistun STS-134:n pilottina.
Kuten useimmat muutkin yhdysvaltalaiset astronautit Johnson on partiolainen. Hän on naimisissa Cari M. Harbaughin kanssa. Heillä on kolme lasta.
János Mihályfi
János Mihályfi on entinen unkarilainen kuulantyöntäjä.
Mihályfi sijoittui Bernin EM-kilpailuissa 1954 kuulantyönnössä 11:nneksi tuloksella 15,18 m. Vuonna 1955 hän työnsi tuloksen 16,62 m ja sijoittui tuon vuoden maailmantilastossa 17:nneksi kuudenneksi parhaana eurooppalaisena.
Oulun Kärppien historia
Oulun Kärppien historia alkaa vuodesta 1946, jolloin Oulun Kärpät 46 perustettiin. Nimi valittiin, koska perustajat olivat saaneet malliksi Porin Kärppien säännöt. Kärppien ensimmäinen jalkapallo-ottelu pelattiin vuonna 1946 ja ensimmäinen jääkiekko-ottelu vuonna 1949. Jääkiekosta tuli seuraavan vuosikymmenen aikana ykköslaji, ja pääsarjaan Kärpät nousi ensimmäisen kerran kaudeksi 1960–1961.
Kärpät vakiinnutti paikkansa Suomen korkeimmalla pääsarjatasolla vasta vuonna 1977, jolloin se nousi SM-liigaan. Ensimmäisen Suomenmestaruutensa se voitti kaudella 1980–1981. Joukkue sai 1980-luvulla yhteensä kuusi mitalia. Kärpät putosi kuitenkin keväällä 1989 I-divisioonaan. Seura painosti uuteen nousuun, mutta se ajautui vuonna 1994 konkurssiin ja joutui aloittamaan seuraavan kauden II-divisioonasta. Sieltä Kärpät nousi vuonna 1995 takaisin I-divisioonaan ja SM-liigaan vuonna 2000. Kärpät on ollut 2000-luvulla Suomen menestyneimpiä seuroja ja voittanut Suomenmestaruuden seitsemän kertaa.
Seuran perustaminen
Perustava kokous pidettiin 15. toukokuuta 1946 Oulun evankelisluterilaisen seurakunnan nuorisotalossa Raatissa. Lajeiksi valittiin silloin suosituimmat pelit jalkapallo ja jääpallo. Puheenjohtajaksi valittiin Ilmari Mattila, koska perustajakolmikon jäsenet olivat vielä alaikäisiä.