cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Sigismund
Puolan kuninkaana
Jo Sigismundin isä Juhana III oli turhaan pyrkinyt Puolan kuninkaaksi kahteen otteeseen. Kun se ei onnistunut, hän ryhtyi ajamaan tehtävään poikaansa. Myöhemmin Juhana III alkoi kuitenkin epäillä ratkaisun viisautta, sillä myös Ruotsin ylhäisaateli tuki kuninkuutta Puolassa siitä syystä, että se antaisi heille suuremman vallan Ruotsissa.
Sigismund valittiin Puolan kuninkaaksi vuonna 1587. Jakaantuneet valtiopäivät valitsivat itse asiassa kaksi kuningasta. Maaseutuaateli valitsi Sigismundin ja ylhäisaateli Habsburg-sukua oleva arkkiherttua Maximilianin. Sigismundia tukevat maaseutuaatelin joukot kuitenkin löivät taistelussa ylhäisaatelin Krakovan edustalla, ja Sigismundista tuli kuningas.
Kuninkaan valta oli Puolassa kaiken kaikkiaan heikko, ja lisäksi Sigismund III menetti pian maalaisaatelin tuen. Sigismund oli kuninkaana aluksi passiivinen, eikä hän esimerkiksi halunnut taistella Vironmaan liittämiseksi Puolaan, vaikka oli sitoutunut siihen kuninkaaksi noustessaan. Myöhemmin Sigismund aktivoitui, ja hänen asemansa vahvistui.
Sigismund III ei koskaan luopunut vaateistaan Ruotsin kruunuun, vaan piti itseään kuolemaansa saakka Ruotsin oikeana hallitsijana. Vuonna 1600 Puola yritti Sigismundin johdolla vallata Ruotsilta Vironmaan. Tämän jälkeen maiden välille puhkesi sota Liivinmaan omistuksesta. Sigismund kävi sotaa setäänsä Kaarlea (kuninkaana Kaarle IX) ja myöhemmin serkkuaan Kustaa II Adolfia vastaan Altmarkin välirauhaan vuoteen 1629 asti.
Sigismund hämmensi osaltaan myös Venäjän sekasortoista tilannetta 1600-luvun alussa. Vuonna 1609 hän lähti sotaretkelle kohti Smolenskia. Kun Rurikien hallitsijasuku oli sammunut Venäjällä vuonna 1598, uudeksi tsaariksi oli useita tarjokkaita. Pajariduuma tarjosi tsaariutta Sigismundin pojalle Vladislaville, ja puolalaisjoukot jatkoivat kohti Moskovaa. Puolan joukot löivät ruotsalais-venäläisen armeijan 1610 ja pääsivät Moskovaan. Puola miehitti Moskovan Kremliä pari vuotta, ja Vladislavin tsaarius olisi varmistunut, ellei Sigismund olisi vaatinut paikkaa itselleen. Kansannousun jälkeen puolalaiset ajettiin Moskovasta. Sotaretki jatkui vielä muutaman vuoden ja päättyi Puolalle edulliseen rauhaan vuonna 1618.
Puolan kuninkaana Sigismund muun muassa muutti maan pääkaupungin Krakovasta Varsovaan vuonna 1596 ja rakennutti sinne kuninkaanlinnan. Puolan ja Liettuan unionissa Varsova oli sopiva pääkaupungin paikka, sillä se oli suunnilleen puolivälissä Krakovan ja Vilnan välillä. Aivan kuninkaanlinnan viereen rakennettiin näyttävä Sigismund III Vaasan patsas.
Charing Crossin metroasema
Charing Cross on Lontoon metron Bakerloo- ja Northern-linjojen asema Charing Crossin risteyksessä, Trafalgar Squaren tuntumassa. Bakerloo-linjalla se sijaitsee Piccadilly Circusin ja Embankmentin asemien välissä ja Northern-linjalla Leicester Squaren ja Embankmentin asemien välissä. Asemalle on sisäänkäynnit Trafalgar Squareltä, Mallilta ja Strandiltä. Aseman lähistöllä sijaitsee Trafalgar Squaren lisäksi monia muita Lontoon nähtävyyksiä, kuten National Gallery, National Portrait Gallery, South Africa House, Canada House, St Martin-in-the-Fields, Nelsonin patsas, Admiralty Arch ja Covent Garden.
pienoiskuva|vasen|Jubilee-linjan käytöstä poistunut asemalaituri. Alkuperäinen metroasema avattiin Trafalgar Square -nimisenä 10. maaliskuuta 1906 osana Baker Street & Waterloo Railwaytä (nykyinen Bakerloo-linja). Vuonna 1907 asemalta alkoi liikennöidä Golders Greeniin Charing Cross, Euston and Hampstead Railway (osa nykyistä Northern-linjaa). Vuosina 1979–1999 asemalle kulkivat myös Jubilee-linjan junat ennen kuin linjan reittiä jatkettiin Green Parkista Stratfordin asemalle asti. Jubilee-linjan käytöstä poistettuja asemalaitureita käytetään nykyään kuvauspaikkana, jossa on kuvattu kohtauksia muun muassa televisiosarjaan Erikoisjoukkue ja elokuviin Creep (2004), 28 viikkoa myöhemmin (2007) ja 007 Skyfall (2012).
Juan Bautista Comes
thumb|right|Juan Bautista Comes
Juan Bautista Comes (1568–1643) oli espanjalainen säveltäjä.
Comes opiskeli Ginés Pérez de la Parran johdolla. Hän oli maestro de capilla tuomiokirkossa Lleidassa ja Valencian Colegio del Patriarcassa. Vuosina 1613–1619 ja uudelleen vuodesta 1632 hän toimi samassa asemassa Valencian tuomiokirkossa. Comes oli lisäksi toinen maestro de capilla hovissa Madridissa vuosina 1619–1629.
Suuri osa Comesilta säilyneestä kirkkomusiikista on monelle kuorolle sävellettyä. Näihin teoksiin kuuluu kolmelle neliääniselle kuorolle sävelletty Hodie Christus natus est. Comes sävelsi myös hengellisiä villancicoja.
Niko Mikkola (jääkiekkoilija, 1996)
Niko Jaakko Mikkola (s. 27. huhtikuuta 1996 Kiiminki) on suomalainen jääkiekkopuolustaja ja maailmanmestari, joka pelaa NHL-seura Florida Panthersin organisaatiossa. Hän kuului maailmanmestaruuden voittaneeseen Suomen joukkueeseen MM-kilpailuissa 2019.
Seuraura
Mikkola aloitti jääkiekkoilun 4-vuotiaana Kiimingin Kiekko-Pojissa. Hän siirtyi 10-vuotiaana Oulun Kärppiin, jonka jälkeen hän siirtyi kaudeksi 2012–2013 Kalevan Pallon B-nuoriin. Syyskuussa 2014 Mikkola teki kolmivuotisen sopimuksen KalPan SM-liigajoukkueen kanssa. Hän teki liigadebyyttinsä 27. joulukuuta 2014 vieraissa Oulun Kärppiä vastaan, kun joukkueen kokoonpanossa oli puolustajavajetta. Mikkola merkittiin heti KalPan ykköspuolustajapariin Jussi Timosen viereen ja hän sai ottelussa jääaikaa 14.33 minuuttia. Mikkola pelasi kauden 2014–2015 aikana kymmenen SM-liigaottelua tehden yhden syöttöpisteen. Helmikuussa 2015 KalPa lainasi hänet loppukaudeksi Mestis-joukkue Kajaanin Hokkiin. Mikkola voitti kauden päätteeksi Mestis-pronssia.
St. Louis Blues varasi Mikkolan viidennellä kierroksella 127. pelaajana NHL:n varaustilaisuudessa 2015. Kaudella 2015–2016 hän avasi maalitilinsä SM-liigassa. Mikkola teki liigauransa avausmaalin 12. syyskuuta 2015 vieraissa Oulun Kärppiä vastaan. Hänen osumansa hyväksyttiin videotarkistuksen jälkeen. Pekka Piirala valitsi Mikkolan ottelun Alumnien tähtien kolmostähdeksi. Kaikkiaan hänen tulokaskautensa SM-liigassa toi 55 runkosarjaottelussa tehot 3+6=9 ja kolmessa playoff-ottelussa yhden syöttöpisteen. Mikkola jakoi pudotuspelien ensimmäisellä kierroksella KalPan sisäisen tehotilaston voiton Mikko Jokelan kanssa lukemalla +2.
Kaudella 2016–2017 Mikkola teki läpimurtonsa SM-liigassa ja teki runkosarjassa 15 tehopistettä. Hän voitti kauden päätteeksi SM-hopeaa.
Delfinaario
thumb|250px|right|Festa-delfinaario – [[Varna, Bulgaria]] Delfinaario on delfiineille tarkoitettu akvaario. Delfiinejä pidetään yleensä suuressa altaassa, mutta joskus ne voivat päästä aitaukseen, joka voi sijaita avomeressä. Jotkut delfinaariot koostuvat yhdestä altaasta, toiset ovat laajentuneet suuremmiksi keskuksiksi, jossa on myös muita merieläimiä ja turistihoukutuksia. Suurempia keskuksia ei yleensä mielletä delfinaarioiksi vaan teemapuistoiksi, joihin sisältyy delfinaario. Delfinaario voi olla myös osa eläintarhaa.
Niko Mikkola (jääkiekkoilija, 1996)
Seuraura
Mikkola siirtyi kaudeksi 2017–2018 kaksivuotisella sopimuksella Tapparaan. Syksyllä 2017 hän osallistui St. Louis Bluesin harjoitusleirille ja Mikkola pelasi seuran NHL-joukkueessa kaksi harjoitusottelua, minkä takia häneltä jäi väliin Tapparan kauden seitsemän ensimmäistä runkosarjaottelua. Mikkola jakoi koko SM-liigan pudotuspelien tehotilaston voiton HIFK:n Juha-Pekka Haatajan kanssa lukemalla +9. Hän voitti kauden päätteeksi SM-hopeaa.
Toukokuussa 2018 Mikkola teki kaksivuotisen tulokassopimuksen St. Louis Bluesin kanssa. Syksyn 2018 harjoitusleirin päätteeksi seura lähetti hänet AHL-joukkue San Antonio Rampagen vahvuuteen. Mikkola pelasi siellä koko kauden 2018–2019 tehden 70 runkosarjaottelussa tehot 2+7=9. Myös syksyn 2019 harjoitusleirin päätteeksi hänet lähetettiin farmiin. Mikkola nimettiin Rampagen varakapteeniksi. Tammikuussa 2020 hänet nostettiin Bluesin NHL-joukkueen vahvuuteen, kun samalla puolestaan AHL:n suuntaan lähetettiin Jake Walman. Mikkola teki NHL-debyyttinsä 7. tammikuuta 2020 San Jose Sharksia vastaan. Hänet merkittiin Bluesin kolmospuolustajapariin Robert Bortuzzon viereen. Mikkola sai ottelussa jääaikaa 12.31 minuuttia. Mikkola pelasi NHL:ssä kauden 2019–2020 aikana kaikkiaan viisi runkosarjaottelua tehden yhden syöttöpisteen. AHL:ssä hän pelasi tulokaskautensa aikana kaikkiaan 48 runkosarjaottelua tehopistein 2+12=14, kunnes koronaviruspandemia keskeytti kauden maaliskuussa 2020. Heinäkuussa Blues nimesi Mikkolan NHL-joukkueensa vahvuuteen pudotuspeleihin, mutta hän ei kuitenkaan saanut peliaikaa.
Delfinaario
Suomessa on ollut Särkänniemen delfinaario Tampereella Särkänniemen huvipuistossa. Lokakuussa vuonna 2015 tiedotettiin, että Särkäniemen delfinaario lopetetaan ja että delfiinit siirretään uuteen paikkaan vuoden 2016 kevään aikana. Särkäniemen delfiinit siirrettiin Attikan eläinpuistoon Kreikkaan 28. elokuuta 2016.
Kritiikkiä
Delfinaarioita on arvosteltu eläinten hyväksikäyttönä. Delfinaarioiden vastustajien mielestä delfinaariot eivät tarjoa delfiineille luonnonmukaisia elinolosuhteita fyysisesti tai sosiaalisesti, minkä katsotaan selittävän delfinaarioiden korkeita kuolleisuuslukuja.
Niko Mikkola (jääkiekkoilija, 1996)
Seuraura
Tammikuussa 2020 Mikkola teki Bluesin kanssa kaksivuotisen ja yksisuuntaisen jatkosopimuksen, joka tuo hänelle 787 500 dollaria kaudessa. Tammikuun 2021 harjoitusleirin päätteeksi seura nimesi Mikkolan NHL-joukkueensa kokoonpanon ulkopuolelle "taksiryhmään" loukkaantumisten varalta. Kahden runkosarjaottelun jälkeen Blues nosti hänet NHL-kokoonpanoonsa, kun Robert Bortuzzo nimettiin loukkaantuneiden listalle. Mikkola teki NHL-uransa avausmaalin 8. maaliskuuta 2021 vieraissa San Jose Sharksia vastaan.
Delfinaario
Kritiikkiä
Delfinaarioiden puolustajat näkevät delfinaariot tärkeinä paikkoina, joissa ihmiset voivat tutustua delfiineihin ja oppia niistä. Delfinaarioiden ajatellaan myös suojaavan harventunutta delfiinikantaa. Delfinaarioissa on olemassa jo vahva toisen, kolmannen ja jopa neljännen polven kanta, eikä suurimpaan osaan maailman delfinaarioista enää nykyään pyydystetä delfiineitä luonnosta, vaan paikalliskantojen geneettinen monimuotoisuus varmistetaan siirroilla delfinaarioiden kesken tai keinosiemennyksellä. Keinosiemennystekniikat ovat kehittyneet, ja niistä toivotaan olevan apua myös muun muassa uhanalaisten delfiinilajien kannan elvyttämisessä.
thumb|250px|right|Boudewijnparkin delfinaario – [[Brugge, Belgia]] thumb|250px|right|[[Brookfieldin eläintarhan delfinaario Chicagossa.]]
Niko Mikkola (jääkiekkoilija, 1996)
Seuraura
Heinäkuussa 2022 Mikkola teki Bluesin kanssa yksivuotisen ja 1,9 miljoonan dollarin arvoisen jatkosopimuksen.
Helmikuussa 2023 Blues kauppasi Mikkolan ja Vladimir Tarasenkon New York Rangersiin vaihdossa ensimmäisen ja neljännen kierroksen varausvuoroihin, Sammy Blaisiin ja Hunter Skinneriin.
Heinäkuussa 2023 Mikkola teki vapaana agenttina Florida Panthersin kanssa kolmivuoti ja yhteensä 7,5 miljoonan dollarin arvoisen sopimuksen.
Maajoukkueura
Mikkola edusti Suomea MM-kilpailuissa vuosina 2018 ja 2019, joista jälkimmäinen turnaus päättyi maailmanmestaruuteen. Valmennus valitsi hänet Suomen turnauksen yhdeksi kolmesta parhaasta pelaajasta. Vuoden 2018 turnauksessa Mikkola ei kuitenkaan mahtunut kertaakaan joukkueensa kokoonpanoon. Yhteensä hän on pelannut 21 A-maaottelua tehopistein 2+3. Mikkola teki A-maajoukkuedebyyttinsä Channel One Cupin Helsingin jäähallissa pelatussa avausottelussa 15. joulukuuta 2016 Tšekkiä vastaan. Hänet merkittiin Suomen seitsemänneksi puolustajaksi. Ensimmäisen A-maajoukkuemaalinsa Mikkola teki vuoden 2019 MM-kilpailuissa 19. toukokuuta 2019 alkulohkon ottelussa Slovakian Košicessa Ranskaa vastaan.
Mikkola pelasi myös alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuonna 2016, jolloin hän voitti maailmanmestaruuden. Yhteensä Mikkola on pelannut 25 nuorten maaottelua.
Muuta
Mikkola valmistui ylioppilaaksi Kuopion klassillisesta lukiosta keväällä 2016. Hän harrasti lapsena myös jalkapalloa, suunnistusta, yleisurheilua ja hiihtoa.
Banaanisammakko
Banaanisammakko (Polypedates leucomystax) on melasammakoiden (Rhacophoridae) heimoon kuuluva sammakkoeläinlaji. Aikuiset banaanisammakot ovat 3,8–8,9 senttimetrin mittaisia. Laji elää kotoperäisenä Aasian trooppisilla alueilla Intiasta Filippiineille. Banaanisammakot elävät 18–29 celsiusasteen lämpötilassa.
Balkanintiainen
Balkanintiainen (Poecile lugubris) on lapintiaista muistuttava, varpuslintuihin kuuluva tiaislaji.
Koko ja ulkonäkö
Päälaki ja kurkkulappu ovat noenmustat, poskilaikku on valkoinen. Selkäpuoli, siivet ja pyrstö ovat harmaanruskeat. Naaraan huppu ja kurkkulappu ovat himmeämmät, tumman harmaanruskeat, ja sen alapuolen väritys oliiviin vivahtava. Voimakas nokka on musta ja jalat harmaat. Nuoren yksilön poskilaikut ovat likaisemman väriset.
Pituus 14 cm, siipiväli 21,5–23 cm ja paino 15–19 g.
Kutsuääni on toraisa jäkätys ”tjerr’r’r’r”, laulussa toistaa sarjana yhtä ja samaa ”tsiv”-ääntä.
Levinneisyys
Balkanintiainen on pesivä paikkalintu Kaakkois-Euroopassa Sloveniasta ja Romaniasta Lähi-itään ja Iraniin saakka. Maailman populaation koko on 260 000–1 000 000 yksilöä, ja lajin kanta on elinvoimainen. Suomesta ei ole havaintoja.
Elinympäristö
Balkanintiaisen elinympäristöä ovat erityyppiset metsät, myös vuorenrinteiden, sekä puutarhat ja pensaikot. Laji suosii tammea ja pyökkiä kasvavia sekametsiä. Paikoin se elää puhtaissa havumetsissäkin.
Lisääntyminen
Pesä on puunkolossa, joskus pöntössä tai kallionkolossa, ja heinin sekä höyhenin sisustettu. Naaras munii valkeahkoja, punertavatäpläisiä munia yleensä 5–7 kappaletta, joskus jopa 10. Naaras hautoo yksin keskimäärin 13,3 vuorokautta. Molemmat emot huolehtivat ja ruokkivat poikasia, jotka lähtevät pesästä kolmiviikkoisina. Pesii usein kahdesti kesän aikana.
Ravinto
Balkanintiaisen pääravintoa ovat pienet selkärangattomat. Se syö toisinaan myös siemeniä.
Bulgarian parlamenttivaalit 2023
Bulgarian parlamenttivaalit 2023 toimitettiin Bulgariassa 2. huhtikuuta 2023. Vaaleissa valittiin Bulgarian kansalliskokoukseen 240 edustajaa. Ehdokkaita oli 5 579 ja listoja 651. Sitoutumattomia ehdokkaita oli kaksi. Kyseessä oli viidennet vaalit kahden vuoden aikana.
Tulokset
Paikat jakautuivat seuraavasti:
Sasha Calle
Sasha Calle (s. 7. elokuuta 1995 Boston, Massachusetts, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän näyttelee Terästyttöä elokuvassa The Flash (2023).
Elämä
Calle on äitinsä puolelta kolumbialaista sukua. Hän on suorittanut kandidaatintutkinnon (Bachelor of Fine Arts) American Musical and Dramatic Academy -oppilaitoksessa Los Angelesissa vuonna 2017.
Surreaaliluku
Surreaaliluku on matematiikassa luku, joka voi olla itseisarvoltaan myös pienempi tai suurempi kuin mikään positiivinen reaaliluku. Surreaalilukujen kunta sisältää reaalilukujen lisäksi sekä äärettömän suuret että äärettömän pienet luvut. Surreaalilukuja sovelletaan erityisesti peliteorian tutkimuksessa.
Ensimmäisen kerran surreaaliluvut esitteli John H. Conway vuonna 1969 ja tunnetuksi teki Donald Knuthin aihetta käsittelevä matemaattinen pienoisromaani vuodelta 1974.
Pyhäjärvi (järvi Pieksämäellä)
Pyhäjärvi on Etelä-Savossa Pieksämäellä sijaitseva järvi. Sen lähellä on Pyhäjärven kylä, jonka mäki kohoaa 50 metriä järven vedenpintaa korkeammalle kilometrin etäisyydellä järvestä.
Maantietoa
Järven pinta-ala on 1 100 hehtaaria eli 11 km². Se on 6,8 kilometriä pitkä ja 3,4 kilometriä leveä. Järvi on melko selväpiirteinen ja sen järvenselkä on suuri ja avoin. Järven pohjoisrannassa on kaksi 1,3 ja 1,5 kilometriä pitkää niemeä, jotka ovat Ahvenniemi ja Haukiniemi. Ne jakavat järven pohjoispään kolmeen lahteen. Itäinen Haukilahti muodostaa oman järvenosan yhdessä Haukiniemeä vastapäätä sijaitsevan Saunaniemen ja niiden välisen saariryhmän vuoksi. Järvenosan eteläosaa kututaan Lammusteenlahdeksi. Keskimmäinen on Ahvenlahti, jonka suuta vartioi pieni saariryhmä. Läntisin lahti on myös suurin, mutta sen pohjukassa sijaitsee lyhyt Kiviniemi, jonka eri puolilla ovat Sammakkolahti ja Pumppulahti. Pumppulahdella on vastarannalla Pirttilahti, sillä sitä suojaa järvenselältä pohjoiseen osoittava Pirttiniemi. Järven eteläosa on muuta järveä kapeampi. Se on 1,5 kilometriä leveä koko sen 3,5 kilometrin matkalta.
Järvessä on laskettu olevan 46 saarta. Niiden yhteispinta-ala on 14 hehtaaria, mikä on noin 1,2 % järven kokonaispinta-alasta. Saarista Särkisaari, Mustasaari, Muikkusaari ja Varpastensaari ovat yli hehtaarin suuruisia, muut 41 saarta ovat yli aarin suuruisia ja yksi on alle aarin kokoinen. Yksikään saari ei ylitä neliökilometriä. Suurin osa isoista saarista sijaitsevat järven koillisosassa. Ne kuuluvat Saunaniemeä ja vastarannan niemiä, Ahvenniemeä ja Haukiniemeä, yhdistävään saariketjuun. Täällä olevia nimettyjä saaria ovat Muikkusaari, Honkasaari, Ruumissaari, Saunasaari, Mustasaari ja Kaidansaari. Näiden yhteydessä Haukilahdessa ovat vielä Juuvinsaari, Talassaari ja Pohjassaari. Järvenselällä sijaitsevat molemmat Selkäsaaret sekä Kumpunen. Järven eteläpää on matalaa ja kivistä aluetta. Siellä ovat Selkäluodot, Varpastensaari sekä joukko pikkusaaria.
Järvi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Sen tilavuus on 52 miljoonaa m³ eli 0,052 km³. Järven keskisyvyys on 4,6 metriä ja suurin syvyys on 17,0 metriä. Syvin kohta sijaitsee Haukiniemen- ja Saunaniemenkärjen puolivälissä ja Honkasaaresta 400 metriä itään. Siinä kohdassa on järvin laajin yli 10 metriä syvä syvänne. Kolme muuta yli 10 metristä syvännettä ovat 150 metriä Muikkusaaresta lounaaseen, Selkäsaarista 400 metriä itään, jossa on jopa 15,6 metriä syvää, ja vielä yksi Kumpusen ja läntisen Selkäsaaren puolivälissä.
Järven rantaviivan pituus on 45 kilometriä, josta saarten rantaviivan yhteispituus on 9 kilometriä. Rannat ovat enimmäkseen metsämaata, jossa on muutama soistunut alue ja muutama peltoalue. Järvellä on ainoastaa haja-asutusta ja rannoille on rakennettu joitakin vapaa-ajan asuntoja. Niille johtaa tiet yhdystieltä 15249 tai Liukkoskylän kulmakunnan kautta kulkevalta tieltä. Jyväskylä–Pieksämäki-rautatie ohittaa järven sen pohjoispuolelta, missä sillä on Venetmäellä seisake.
Bulgarian parlamenttivaalit 2022
Bulgarian parlamenttivaalit 2022 toimitettiin 2. lokakuuta 2022 kuuden kuukauden hallituskauden jälkeen. Vaaleissa valittiin 240 edustajaa Bulgarian kansalliskokoukseen. Vaalit olivat neljännet kahden vuoden sisällä, ja äänestysaktiivisuus oli 39,4 %. Vaalikampanja oli vaalien alla melko pientä ja sosiaaliseen mediaan keskittynyttä. Vaaleissa oli neljän prosentin äänikynnys.
Pyhäjärvi (järvi Pieksämäellä)
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Mäntyharjun reitin valuma-alueen (14.9) Kyyveden alueella (14.93), jonka Nykälänjoen–Naarajoen alueeseen (14.934) järvi kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 137,2 metriä mpy.
Bulgarian parlamenttivaalit 2022
Tulokset
Tulokset olivat seuraavat:
Pyhäjärvi (järvi Pieksämäellä)
Vesistösuhteet
Valuma-alue saa pääosan vedestänsä omalta valuma-alueeltaan, sillä se on Kyyveden alueen (14.93) latvavesiä. Sen laskujoki Rutakonjoki laskee Loukeen, Pyhäluoman, Pitkäsjärven ja Nykälänjoen reittiä Kyyveteen.
Pyhäjärven alueella on 10 yli hehtaarin kokoista järveä tai lampea, sekä muutamia tekojärviäkin, jotka laskevat suoraan tai välillisesti järveen. Niistä huomattavimpia ovat Akkolampi (18 ha), joka laskee järven eteläosan länsirantaan, suuri tekojärvi edellisen pohjoispuolella (14 ha), joka laskee samalle rannalle, ja Hakolampi (13 ha), joka laskee Lammusteenlahteen.
James Smith (jalkapalloilija)
thumb|200px|James Smith
James Smith (s. 17. lokakuuta 1985 Liverpool, Englanti) on englantilainen jalkapalloilija, joka pelaa Ross County FCssä, josta on lainassa Liverpoolilta. Hän pelaa kentällä yleensä vasemman- tai keskuspuolustajan paikkaa.
Helmiäisrasbora
Helmiäisrasbora (Rasboroides vaterifloris) on särkien (Cyprinidae) heimoon kuuluva kalalaji, jota käytetään akvaariokalana.
Helmiäisrasbora on pieni, korkeintaan 4 senttimetrin mittainen kala. Sitä tavataan luonnossa ainoastaan Kalujoessa Sri Lankassa, Aasiassa. Helmiäisrasboran ravintoa ovat hyönteiset ja detritus eli hajoamistuotteet.
Tukiranka
Tukiranka on eliön ruumista sisä- tai ulkopuolisesti tukeva elimistön osa. Selkäjänteisillä on sisäinen tukiranka, ja esimerkiksi niveljalkaisilla on ulkoinen tukiranka. Nivelmadoilla on hydrostaattinen tukiranka, jossa tuki muodostuu kudosnesteestä. Solulla taas on solun tukiranka. Luiden lisäksi tukirankaan lasketaan rustot ja tietyssä mielessä myös lihakset, jänteet ja nivelsiteet.
Kankkulan kaivolla
Kankkulan kaivolla oli radiohupailu, joka pyöri Yleisradiossa vuosina 1958–1970. Sen luojat, käsikirjoittajat ja ohjaajat olivat yhtiön ajanvietetoimittajat Antero Alpola ja Aune Ala-Tuuhonen. Ohjelman huumori perustui toisaalta juhlavan ja rahvaanomaisen tyylin vastakkainasetteluun, toisaalta siihen, että tuolloin "sopimattomista" ja "kielletyistä" aiheista puhuttiin verhotusti. Sen voi nähdä kuvastaneen omalta osaltaan myös kiihtyvän maaltamuuton vuosiin 1960-luvulle ajoittunutta suomalaisen yhteiskunnan rakennemuutosta ja kaupunkilaisen ja maalaisen elämäntavan erilaisuutta. Lisäksi ohjelmaan sisältyneen musiikin ansiosta suomen kieleen syntyi uudissana humppa; kuunnelmasarja synnytti eräitä muitakin kielikuvia. Hupailua lähetettiin pääasiassa kesäisin.
Synty
Antero Alpola oli ollut Yleisradion ajanvietetoimituksen palveluksessa vuodesta 1945 ja Aune Ala-Tuuhonen vuodesta 1951 (aluksi sihteerinä, vuodesta 1956 Alpolan rinnalla toimittajana). Kummallakin oli jo aiempaa kokemusta viihdeohjelmien tekemisestä; Alpola oli juontanut mm. Toiveiden tynnyristä- ja Ala-Tuuhonen Tuohikontti-nimistä ohjelmaa. Jälkimmäisessä esitetty sketsi Säärijärven Paavo, joka oli ollut parodinen muunnelma Johan Ludvig Runebergin Saarijärven Paavosta, oli aiheuttanut keväällä 1958 melkoisen julkisen kohun ja johtanut jopa Maalaisliiton tekemään eduskuntakyselyyn Yleisradion viihdeohjelmista. Antero Alpolan mukaan Aune Ala-Tuuhosella oli muutoinkin tapana koetella hyvän maun rajoja ja myös työtoveriensa huumorintajua.
Kankkulan kaivolle antoi alkusysäyksen Yleisradion ruotsinkielisen toimituksen ohjelma Dans på logen, jossa kansa oli kokoontunut viettämään kesäiltaa jollakin saaristopaikkakunnalla suorassa radiolähetyksessä. Alpola ja Ala-Tuuhonen päättivät kuitenkin luoda todellisessa tilanteessa tehdyn ohjelman sijasta täysin kuvitteellista maalaisyhteisöä kuvaavan, käsikirjoitukseen perustuvan ohjelman. Lisäksi Yleisradion ohjelmapäällikön Jussi Koskiluoman mielestä aika oli jo ajanut ohi ohjelmistosta poistuneiden Markus-sedän lastentunnin ja Suomisen perhe -kuunnelmasarjan kaltaisista ohjelmista ja uudentyyppiselle ohjelmalle oli näin syntynyt tarve.
Kuunnelmasarjan nimen keksi Ala-Tuuhonen. Vaikka Alpola ja Koskiluoma eivät pitäneet Kankkulan kaivo -nimestä, he eivät vaatineet sitä muutettavaksi eikä nimen vaihtaminen joksikin muuksi olisi sarjan tultua suosituksi ollut enää mahdollistakaan. Käsikirjoitusten laadinnassa oli muutaman vuoden ajan mukana myös Jukka Virtanen ennen siirtymistään televisio- ja elokuva-alalle. Alpola itse suunnitteli parin ensimmäisen vuoden ajan enemmän ohjelman rakennetta ja tyyliä kuin kirjoitti sketsejä ja hänen mukaansa Kankkulan kaivo ajautui lopullisiin uomiinsa vasta 1960-luvun puolella.
Kuunnelman saamat sanomalehtiarvostelut olivat ensimmäisen jakson esittämisen jälkeen pääosin varovaisen myönteisiä. Arvostelijat pitivät ohjelmaa pirteänä ja jäivät odottamaan sille jatkoa. Eräs kriitikko epäili kirjoittajaksi Reino Helismaata. Toisen jakson jälkeen heinäkuussa 1958 palaute oli enimmäkseen jo kiittävää. Hupailun saavuttama suosio yllätti myös sen tekijät.
Viktor Zinger
Viktor Aleksandrovitš Zinger (, 29. lokakuuta 1941 Davydovo, Rjazanin alue, Venäjän SFNT – 24. syyskuuta 2013 Moskova, Venäjä ) oli Neuvostoliittoa edustanut jääkiekkomaalivahti, olympiavoittaja, maailman- ja euroopanmestari. Zinger oli yksi parhaimmista Neuvostoliiton maalivahdeista. Zinger pelasi Neuvostoliigassa 340 ottelua ja 57 maaottelua Neuvostoliiton maajoukkueessa. Zinger oli kuuluisa ”perhostyylistä” torjunnoissa.
Kankkulan kaivolla
Rakenne
Kankkulan kaivolla -jakso koostui Speakerin alku- ja loppujuonnoista sekä 6–10 sketsistä, joiden välit täytettiin musiikilla. Yksi jakso kesti keskimäärin 45 minuuttia. Vaikka jaksoissa oli yleensä jokin teema, niissä ei ollut varsinaista juonta, vaan kaikki sketsit olivat itsenäisiä. Ohjelmaa lähetettiin kesäisin 3–5 jakson verran; lisäksi talvella saattoi tulla erikoisjaksoja, joissa juhlittiin esimerkiksi kaivon jäätymistä, joulua tai jäidenlähtöä kaivosta. Antero Alpola piti hidasta tuotantotahtia tärkeänä tekijänä Kankkulan suosiossa ja pitkäikäisyydessä: kuuntelijat eivät kyllästyneet ohjelmaan, ja tekijöillä oli aikaa hioa ja kehitellä sketsejä.
Kankkulan kaivo -sarjassa ei kuvattu mennyttä aikaa eikä irvailtu maalaisväestölle – tätä ohjelman tekijät erityisesti korostivat –, siinä ei otettu kantaa politiikkaan eikä yhteiskunnallisiin asioihin, vaan sen tarkoitus oli Antero Alpolan mukaan ainoastaan huvittaa. Ohjelmasta puuttuivat leikinlasku ja lupsakkuus, kukaan henkilöhahmo ei kertonut kaskuja eikä nauranut. Tästä syystä ”Kankkulan vakaata kansaa” ja kuunnelman tapahtumapaikkaa ei voinut sijoittaa Itä-Suomeen.
Koska Kankkulan kaivon huumori perustui miltei yksinomaan haastattelijan ja kulloisenkin haastateltavan väliseen vuoropuheluun sekä siihen, minkälaisin sanoin ja äänenpainoin asiat ilmaistiin, Alpola piti mahdottomana ohjelman muokkaamista teatteriesitykseksi, televisionäytelmäksi tai elokuvaksi. Kuitenkin Suomen Filmiteollisuuden toimitusjohtaja Toivo Särkkä päätti vuonna 1960 kuunnelmasarjan suosion innoittamana tehdä samannimisen elokuvan, jonka hän ohjasi Aarne Tarkaksen kanssa. Elokuvan käsikirjoitti Reino Helismaa ja siihen sävelsi musiikin Toivo Kärki. Vaikka Helismaa kirjoitti myös lukuisia radiohupailuja – tunnetuimpana Villi länsi -aiheinen Laiska-Lassi –, hän ei missään vaiheessa osallistunut Kankkulan kaivolla -kuunnelmien käsikirjoittamiseen. Alpola ja Ala-Tuuhonen puolestaan eivät olleet lainkaan mukana Kankkulan kaivolla -elokuvan valmistamisessa, mutta eivät estäneet kuunnelman hahmojen käyttöä elokuvassa. Elokuva saavutti hyvän yleisömenestyksen, vaikka kriitikkojen arviot siitä olivat murskaavia.
Kankkulan kaivolla -hupailua tehtiin kaikkiaan 53 jaksoa (niistä vuoden 1964 loppuun mennessä 36 jaksoa). Kaikkien käsikirjoitukset ja muutamaa yksittäistä poikkeusta lukuun ottamatta myös nauhoitteet ovat tallella Yleisradion arkistossa. Joulun aikaan 1967 Kankkulan väki kokoontui juhlistamaan kuunnelman 50. jaksoa paikkakunnan edustusparakkiin. Harmittomuutensa ansiosta Kankkulan kaivolla -sarja, joka kokosi eri sukupolvet nauramaan roolihenkilöiden edesottamuksille, kesti läpi 1960-luvun, jota sävyttivät erityisesti Reporadion aikaiset, tosin enimmäkseen television puolella käydyt kulttuurikiistat. Sarjan viimeinen jakso lähetettiin 4. heinäkuuta 1970. Tämän jälkeen jaksoja on lähetetty ajoittain uusintoina.
Hahmot
Kankkulan vakiohahmojen määrä nousi parhaimmillaan pariinkymmeneen. Kuhunkin hahmoon liittyi jokin teema, jota hänen haastatteluissaan yleensä käsiteltiin Seuraavassa on esitelty sarjan tunnetuimmat ja eniten esiintyneet hahmot sekä heidän keskeisimmät teemansa:
Edellä lueteltujen hahmojen lisäksi sarjassa oli taustahenkilöitä, jotka mainittiin usein, mutta jotka eivät itse koskaan esiintyneet kuunnelmissa. Tällainen oli esimerkiksi paikkakunnan huomattavin liikemies, kauppias Romppanen, jota kuitenkin Kankkulan kaivolla -elokuvassa näytteli Esko Toivonen (Eemeli).
Antero Alpola ja Aune Ala-Tuuhonen noudattivat tiukkaa työnjakoa sarjaa tehdessään. Kummallakin kirjoittajalla oli omat hahmonsa joille he kirjoittivat sketsejä, eikä toisen kirjoittajan hahmo koskaan esiintynyt toisen sketsissä. Ainoastaan Speakerin alku- ja loppujuonnot kirjoitettiin yhteistyönä, muutoin ei ryhmätyöskentelyä ollut missään vaiheessa. Ala-Tuuhosen hahmoja olivat edellä mainituista Tippavaaran isäntä, Neulasen Manta, Synnöve Pullo ja Kutuharjun Moose, Alpolan taas yleismies Jantunen, Ronskilan Hilkka, Kyllikki Pyrstölä, Sylfred Huila ja Holger Lehmänen. Kun paljastui, että kaikki Tippavaaran isännän sketsit oli kirjoittanut Aune Ala-Tuuhonen, monet hämmästelivät, miten nainen voi kirjoittaa niin miehistä tekstiä. Ala-Tuuhonen ja Alpola kirjoittivat kumpikin omat sketsinsä tahollaan ilmoitettuaan tosin ensin aiheensa toiselle. Alpola kokosi ja järjesti kertyneen materiaalin valmiiksi kokonaisuudeksi ja lisäsi siihen valitsemansa musiikin.
Kukaan kuunnelmasarjan henkilö ei esiintynyt jokaisessa jaksossa. Kolme eniten mukana ollutta hahmoa olivat Alpolan mukaan Tippavaaran isäntä, yleismies Jantunen ja Neulasen Manta, kymmenkunta mukanaolokertaa harvemmin Ronskilan Hilkka ja Sylfred Huila. Tippavaaran isäntä esiintyi jo sarjan ensimmäisessä jaksossa, kun taas esimerkiksi Neulasen Manta tuli mukaan toisessa ja yleismies Jantunen vasta yhdeksännessä jaksossa.
Vuonna 2018, jolloin Kankkulan kaivo -sarjan ensimmäisten jaksojen esittämisestä tuli kuluneeksi 60 vuotta, kuunnelmassa mukana olleista näyttelijöistä olivat elossa vielä Mai-Brit Heljo ja Liana Kaarina.
Tyyli
Kankkulan kaivolla -ohjelman huumori oli puhtaasti kielellistä. Jaksot koostuivat sarjasta haastatteluja, joissa Speaker ja haastateltava seisoivat mikrofonin ääressä. Fyysinen toiminta oli äärimmäisen harvinaista, eikä edes äänitehosteita käytetty kuin poikkeustapauksissa (vaikka sarjan toinen luoja Aune Ala-Tuuhonen oli aloittanut uransa kuunnelmien tehosteteknikkona). Näin kaikki huumori kumpusi haastattelijan ja kulloisenkin haastateltavan välisestä vuoropuhelusta. Ohjelman keskeinen huumorinlähde oli Speakerin ja kankkulalaisten vastakkainasettelu. Speaker oli parodia jäykästä ja virallisesta reportterityypistä, joka hallitsi Yleisradion kanavia tuohon aikaan. Hän puhui huoliteltua kirjakieltä ja höysti juontojaan lennokkailla kielikuvilla, aforismeilla ja runonsäkeillä. Kesällä 1959 Speaker avasi Kankkulan kokkojuhlasta kertovan hupailun näin:
Speakerin pyrkimyksenä oli tehdä tervehenkistä ja sivistävää radio-ohjelmaa. Vastapainona Kankkulan vakaa kansa puhui kansanomaisesti ja murteellisesti, hahmojen äänet olivat karrikoituja ja useilla oli myös jonkinlainen puhevika tai persoonallinen ääntämistapa (Tippavaaran isäntä pihisi, Sylfred Huila sössötti, Synnöve Pullolla oli muodikas ässävika, Neulasen Manta äänsi n-kirjaimen liioitellusti, Kyllikki Pyrstölä puhui venytellen ja nenän kautta, yleismies Jantusella oli puhuessaan holkkisavuke hampaidensa välissä). Kankkulalaiset myös pilasivat Speakerin pyrkimykset arvokkaan ohjelman tekemiseen ryhtymällä haastattelussa puhumaan asian vierestä, kertomalla sopimattomia juttuja tai panettelemalla toisiaan. Tämä sai Speakerin säännöllisesti sekaantumaan konsepteissaan ja keskeyttämään haastateltavansa. Ronskilan Hilkka ja Kyllikki Pyrstölä edustivat kumpikin kevytkenkäistä naistyyppiä, tosin eri lähtökohdista: Hilkka oli taustaltaan maalainen, Kyllikki kaupunkilainen. Kankkulassa vietetyissä juhlatilaisuuksissa ylevyys latistui, kun arvokkuutta tavoitellut juhlapuhuja alkoi haparoida sanoissaan ja kun yleisö ei ymmärtänyt noudattaa etikettiä, eikä pysyä hiljaa puheen aikana.
Tippavaaran isäntä
Kuuluisin esimerkki edellä kuvatusta on Tippavaaran isäntä. Sarjan alkupuolella Speaker suhtautui 105-vuotiaaseen isäntään kunnioittavasti ja yritti saada tätä kertomaan vanhan kansan perinnetapoja tai muistelmia lapsuudestaan. Isäntä oli kuitenkin kiinnostunut puhumaan vain pontikasta ja Perheyhtiönsä asioista, ja onnistui vääjäämättömästi kääntämään jokaisen keskustelun koskemaan alkoholia. Rivien välistä kuulijoille kävi myös ilmi, että isäntä oli pontikkabisneksensä tähden joutunut kahnauksiin lain kanssa: hän oli istunut vankilassa ja menettänyt kansalaisluottamuksensa useita kertoja, ja nimismiehen pakoilu muodosti suuren osan hänen elämästään. Speaker puolestaan taisteli palauttaakseen keskustelun takaisin soveliaille alueille ja estääkseen isäntää lausumaan "kiellettyjä" sanoja ääneen radiossa. Kun isäntä tunnusti viinan turmelleen hänen kotinsa, Speaker innostui ja odotti yleisradiolaiseen valistushenkeen sopivaa katumuspuhetta, kunnes isäntä paljasti totuuden: ”Kattokaas se on silleen, että pannu räjähti ja se sai sentään kauheaa turmiota aikaan.” Sarjan loppupuolella Speaker oli jo oppinut isännän tavat ja pyrki kokonaan estämään tämän pääsyn mikrofonin ääneen, tavallisesti huonoin tuloksin.
Aune Ala-Tuuhonen ja Oke Tuuri muokkasivat Tippavaaran isännän hahmon useista eri aineksista. Yhtenä esikuvana hahmolle oli Ala-Tuuhosen erääseen tapaninpäivänä 1952 esitettyyn viihdeohjelmaan kehittämä, Keijo Kompan esittämä melko huonotapainen joulupukki. Ohjelmassa haastattelija kyseli joulupukilta vanhoja joulunviettotapoja, jolloin 700-vuotias pukki osoittautui moraaliltaan jossakin määrin arveluttavaksi ja muisti ainoastaan väkijuomat. Kun haastattelija kysyi, lähetettiinko joulukortteja, joulupukki alkoi puhua kortinpeluusta ja pontikan juomisesta. Vaikeuksiin joutunut haastattelija keskeytti pukin puheet ja lopetti kyselynsä. Näin asetelma oli teemaa myöten samankaltainen kuin Tippavaaran isännän kohdalla. Tippavaaran isäntä oli Kankkulan kaivon uskaliain hahmo, sillä alkoholi oli sodan jälkeisessä Yleisradiossa tabuaihe. Isännän hahmosta kuitenkin muodostui nopeasti ohjelman keulakuva ja yleisön suuri suosikki. Aune Ala-Tuuhonen mainitsi myöhemmin, ettei hän aina olisi viitsinyt kirjoittaa niin paljon Tippavaara-sketsejä, mutta että kuulijat pettyivät jollei isäntä esiintynyt joka jaksossa. Oke Tuuri esiintyi televisiossa ja keikkaili Tippavaaran isäntänä, ja jopa levytti isännän pihisevällä äänellä humoristisia iskelmiä (kuten vanhan brittiläisen sotilaslaulun It’s a Long Way to Tipperary Aune Ala-Tuuhosen suomennoksena Pitkä matka on Tippavaaraan). Saksalaisperäinen foksi Pigalle, jossa isäntä kertoi seikkailuistaan Pariisin yössä, sijoittui Suomen myydyimpien singlelevyjen listalla maaliskuussa 1962 kolmanneksi. Helmikuussa 1960 Aune Ala-Tuuhonen lähetti Kuva-Posti -lehdelle tekemässään kuvitetussa artikkelissa Tippavaaran isännän kaupunkimatkalle Helsinkiin, jossa tämä tutustui Salmisaaren "kilpailevaan vapriikkiin", teki hankintoja Perheyhtiönsä laboratorioon ja palasi lopuksi autolla kotiin. Artikkeli koetteli kuunnelman tavoin lukijoiden huumorintajua: vaikka rattijuoppoudesta ei vielä 1960-luvun alussa keskusteltu kovin vilkkaasti, auton esittely isännän kulkuvälineenä vihjaili, että matkassa oli henkilö, joka ei tuntenut autoilun sääntöjä tai ei välittänyt niistä. Vuonna 1965 Ala-Tuuhonen kokosi isännän parhaita sketsejä teokseen Tippavaaran vanhan isännän kootut seokset.
Myös paheksuvia reaktioita esiintyi: Kansalaisjärjestöjen Raittiustoiminnan Keskusliiton hallitus lähetti maaliskuussa 1960 Yleisradiolle kirjeen, jossa vaadittiin ohjelmien tason tarkistamista ja Tippavaaran isännän poistamista radiosta. Valituksen mukaan Yleisradion tuli korostaa ohjelmissaan raittiin ja terveen elämäntavan merkitystä ja lakien kunnioittamisen tärkeyttä, kun taas isännän hahmon kautta kuvattiin ryypiskelyä ja moraalitonta elämää ihannoivassa valossa ja siten heikennettiin ”kansalaiskuria”. Yleisradion ohjelmaneuvosto ei kuitenkaan puuttunut Kankkulan kaivon sisältöön ja antoi julkisuuteen kieli poskessa tehdyn julkilausuman, jonka mukaan ohjelma sisälsi 96-prosenttisesti muuta kuin Tippavaaran isännän esiintymistä. Tuotantopäällikkö Helge Miettusen mukaan raittiusjärjestön arvion oli pakko perustua erehdykseen, sillä he pitivät itsekin isännän hahmoa ”vastenmielisenä ja tympeänä” ja hän ihmetteli, miten tällainen valituksen tekijöidenkin kielteiseksi arvioima hahmo voi toimia kenellekään esikuvana. Käydyn keskustelun jälkeen ohjelmaneuvosto totesi, ettei kirjelmä antanut aihetta toimenpiteisiin. Kirje ja sen käsittely Yleisradiossa herättivät runsaasti huomiota ja asiasta kirjoittaneiden sanomalehtien myötätunto oli ylivoimaisesti Tippavaaran isännän puolella. Toisaalta Turun Sanomat huomautti, ettei kirje ollut aivan pienen piirin aikaansaannos, koska sen takana oli kaikkiaan 59 raittiusjärjestön yhteinen kokous.
Hetken aikaa 1960-luvun lopussa kokeiltiin Tippavaaran vanhan isännän paikalla ”Kessuvaaran vanhapaappaa”, joka ei valmistanut pontikkaa, vaan viljeli tupakkaa ja unikkoa. Tämän kuultuaan Speaker epäili Kessuvaaran kasvattavan oopiumia. Hahmo osoittautui kuitenkin epäonnistuneeksi ja vanha pontikankeittäjä teki riemupaluun.
Humppa
Kankkulan kaivolla -sarjalla oli ratkaiseva merkitys humppa-käsitteen synnyssä. Siinä missä Tippavaaran vanhan isännän hahmo oli kokonaan Aune Ala-Tuuhosen keksintö, oli taas humpan, ensimmäisen suomalaisen viihdemusiikin kertaustyylin syntyminen ensisijaisesti Antero Alpolan ansiota. Alpola, joka huolehti sarjan musiikista, halusi höystää sketsien välejä nostalgisilla 1930-luvun iskelmillä. Hän perusteli valintaa sillä, että torvi- ja pelimannimusiikki olisivat vieneet kuuntelijoiden ajatukset liian kauas menneisyyteen, kun taas 1950-luvun iskelmä- ja viihdemusiikkia kuultiin muissa yhteyksissä yllin kyllin. Näin ollen 1930-luvun foxtrotit jäivät Alpolan mielestä ainoaksi vaihtoehdoksi. Hänen aloitteestaan Dallapén entinen pianisti Asser Fagerström kokosi yhteen joukon vanhoja iskelmämuusikoita ja muodosti heistä sarjan studio-orkesterin. Muusikot soittivat pääasiassa nopeita foxtroteja, mutta myös tarvittaessa muita musiikinlajeja kuten valsseja tai tangoja. Kokoonpano ristittiin ”Humppa-humppa-orkesteri Pumppu-Veikoiksi”. Sana ”humppa” oli Alpolan keksintöä ja johdettu onomatopoeettisesti tuuban äänestä. Studioyhtyeen johtajaksi pian Fagerströmin jälkeen tullut rumpali Kullervo Linna sanoi humpan olevan tyyliltään humoristista musiikkia, vaikka esitettäisiin kuinka murheellisia tarinoita tahansa.
Kuuntelijat ihastuivat nopeasti Pumppu-Veikkoihin ja levykaupoista alettiin kysellä yhtyeen levyjä. Samalla orkesterin soittamia nopeita fokseja alettiin kutsua ”humppamusiikiksi”. Välillä jo lähes unohdettujen vanhojen foksien herättämä kiinnostus yllätti täysin niin Alpolan kuin muusikotkin, jotka olivat tarkoittaneet tyylinsä alun perin parodiaksi. Saamansa suosion vuoksi orkesteri alkoi esiintyä ja tehdä levyjä nimellä Humppa-Veikot, mikä laukaisi vuosiksi 1959–1962 suuren humppavillityksen. Humppa-Veikkojen johtajaksi tuli Kullervo Linna ja pääasialliseksi laulusolistiksi yhtyeen viulisti Teijo Joutsela, joka kuului tuohon aikaan myös Kipparikvartettiin. Vaikka kiivain humppakuume joutuikin melko pian väistymään ensin "rautalankavillityksen" ja sittemmin tangokuumeen tieltä, Humppa-Veikot esiintyivät ja levyttivät 1980-luvun alkupuolelle saakka, jolloin aika ja ikävuodet alkoivat tehdä yhtyeen jäsenten kohdalla tehtävänsä. Kymmenen eniten myydyn suomalaisen EP-levyn listalla oli vuonna 1960 kolme Humppa-Veikkojen levyä. Suurimman menestyksensä Humppa-Veikot keräsi kuitenkin levymyynnin sijasta tanssilavoilta.
Useat levy-yhtiöt pyrkivät hyötymään humppavillityksestä ja kokosivat omia orkestereitaan, jotka jäivät kuitenkin Humppa-Veikkoja lukuun ottamatta lyhytikäisiksi. Aluksi Levytukulle levyjä tehnyt, ilmiöstä suurimman potin korjannut Humppa-Veikot siirtyi toimitusjohtaja Harry Orvomaan kutsusta pian Scandialle – Orvomaa kutsui myös Georg Malmsténin levyttämään vanhoja iskelmiään Humppa-Veikkojen kanssa –, ja Levytukun uuden humppaorkesterin johtajaksi tuli Asser Fagerström ja laulusolistiksi Arttu Suuntala. Martti Jäppilän johdolla uudelleen esiintymisensä aloittanut Dallapé, laulusolistinaan vanha tuttu A. Aimo (Aimo Andersson), levytti vanhalle kustantajalleen PSO:lle, joka alkoi myös julkaista Dallapén vanhoja levytyksiä uudessa formaatissa EP- ja LP-levyillä. Arthur Fuhrmannin johtama humppayhtye otti nimekseen Pumppuveikot ja teki levynsä Fazerille, vaikkakin Fazerin tuotantopäällikkö Toivo Kärki ei vannoutuneena jazzmiehenä erityisemmin pitänyt humpasta. Kärki evästikin Humppa-Veikkojen jäseniä näiden lähtiessä ensimmäiselle kesäkiertueelleen: ”Ottakaa pojat nyt rahat pois, sillä syksyllä tuo teidän humppanne on jo ohi.” Kankkulan kaivon myötä humppa oli tullut suomalaiseen kevyeen musiikkiin jäädäkseen ja se nousi uuteen – tosin silloinkin melko lyhytaikaiseen – kukoistukseen 1970-luvun puolivälissä etenkin levymarkkinoille vuosien tauon jälkeen palanneen Erkki Junkkarisen ansiosta.
John F. Kennedyn kansainvälinen lentoasema
John F. Kennedyn kansainvälinen lentoasema on kansainvälinen lentoasema, joka sijaitsee Jamaica-lahden rannalla, Queensissa, New Yorkissa, Yhdysvalloissa. Aseman nimi oli aikaisemmin Idlewild, ja se nimettiin John F. Kennedyn mukaan joulukuussa 1963.
JFK toimii kotikenttänä muun muassa American Airlinesille, Delta Air Linesille ja jetBlue Airwaysille. Vuonna 2019 lentoasema oli Yhdysvaltain kuudenneksi vilkkain, joilloin sen kautta kulki 62 miljoonaa matkustajaa.
Vuonna 2022 19 prosenttia Yhdysvaltain mantereiden välisistä lennoista lähti JFK:lta. JFK:n ja Lontoon Heathrow’n lentoaseman välinen lentoreitti on yksi Yhdysvaltojen suosituimmista. Vuonna 2019 kyseisellä reitillä matkusti lähes 5 miljoonaa matkustajaa. Muut suositut kohteet JFK:sta ovat Pariisi, Frankfurt ja Tokio. Yli 70 lentoyhtiötä liikennöi säännöllisesti JFK:n lentoasemalle. Muun muassa American Airlines, Delta Air Lines, British Airways, Lufthansa ja United Airlines ovat tuttuja näkyjä JFK:n kentällä. pienoiskuva|295x295px JFK:ssa tehdään parhaillaan noin 10,3 miljardin dollarin remonttia. JFK:lla avattiin juuri uusitut terminaalit 1, 4 ja 8. Nyt remontit ovat siirtyneet terminaali 5:een. Muut terminaalit uusitaan vaiheittain myöhemmin.
Rahti
JFK on myös yksi vilkkaimmista kansainvälisistä rahtilentokentistä. Yli 21 prosenttia Yhdysvaltojen kansainvälisestä rahdista kuljetetaan JFK:n kautta. Eniten rahtia kuljetetaan Tokioon, Souliin ja Lontooseen.
Terminaalit, lentoyhtiöt, kohteet ja kiitotiet
Terminaaleja ympäröi yhteensä neljä kiitotietä. Kiitotie 13R/31L on Pohjois-Amerikan toiseksi pisin kaupallisen liikenteen käytössä oleva kiitotie, ja sillä on pituutta 4 442 metriä.
Terminaali 1
11 porttia, uusi rakennus valmistunut vuonna 1998. Alkuperäinen terminaali on peräisin vuodelta 1958. Suurimpina terminaalin rahoittajia olivat Korean Air, Lufthansa, Air France ja Japan Airlines.
Terminaali 3
Avattiin vuonna 1960, ja laajennettiin vuonna 1971. Vuonna 1972 se oli maailman suurin terminaali.
Terminaali 5
thumb|[[Eero Saarinen|Eero Saarisen suunnittelema TWA Flight Center (Terminaali 5).]] Entinen TWA:n terminaali, joka nykyään on halpalentoyhtiö jetBlue Airwaysin käytössä. Vanhan TWA Flight Centerinä tunnetun terminaalin on suunnitellut Eero Saarinen, ja se valmistui vuonna 1962. Se on lentoaseman kuuluisimpia nähtävyyksiä ja tunnusmerkkejä. Uusi terminaali valmistui vuonna 2008.
Terminaali 6
Terminaali rakennettiin alun perin National Airlinesille vuonna 1969. Tällä hetkellä se on JetBluen kotiterminaali. Terminaalissa on 14 porttia.
Terminaali 7
Tunnettiin ennen nimellä British Airways Terminal. Terminaali rakennettiin vuonna 1970 ja remontoitiin vuosina 1991 ja 2003. Terminaalissa on 12 porttia.
Terminaali 8
Terminaali valmistui vuonna 1960 ja tunnetaan nimellä American Airlines Terminal. Terminaali uudistettiin kokonaan vuonna 2006–2008. Siitä tuli saman tien American Airlinesin terminaali. Tästä terminaalista lähtevät kaikki American Airlinesin lennot ja myös kaikki muut Oneworld-allianssin lentoyhtiöiden lennot.
Rauman räjähdysonnettomuus
Räjähdys
Rauma-Raahe Oy:n sellutehtaan valkaisuosastossa räjähti nestemäistä klooria sisältänyt säiliö kello 18.15. Teollisuuslaitos sijaitsi parin kilometrin päässä kaupungin keskustasta. Tehtaassa oli kuusi kloorisäiliötä, jotka olivat 8 metrin pituisia ja läpimitaltaan parimetrisiä. Yhteen säiliöön mahtui 25 tonnia klooria. Koska yksi säiliö oli tyhjä, sisälsivät säiliöt yhteensä 130 tonnia klooria. Valkaisuosastossa työskenteli 5–6 henkilöä, ja koko tehdasalueella työvuorossa olleiden lukumäärä oli noin 200 henkilöä.
Työntekijöiden mukaan räjähdys-sanan sijaan olisi parempi käyttää sanoja tussahdus tai jymähdys. Sen verran voimakas tussahdus kuitenkin oli, että se sai sortumaan kolmekerroksisen, 18 metriä korkean tiilirakennuksen, jossa säiliöt sijaitsivat. Rakennuksen sortuessa sen päädyssä ollut autovaja syttyi tuleen, jolloin vaja ja siinä olleet kolme autoa tuhoutuivat.
Kloori nousi räjähtäneestä säiliöstä pilvimäisenä patsaana. Työntekijät olivat melko hyvin tilanteen tasalla, mutta monellakaan ei ollut oikein pakenemistietä. Teknikko Lehmus kiirehti paikalle auttamaan, mutta hän sai niin pahan kloorimyrkytyksen, että kuoli kolmen tunnin kuluttua sairaalassa. Tehdassaleissa meluisten koneiden lähellä olleet eivät kuulleet räjähdystä, ja siksi saapuva kaasupilvi yllätti heidät. Lähellä olevaan kuitulevytehtaaseen kaasu tunkeutui muutamassa minuutissa ja aiheutti pahoja myrkytyksiä ja viisi kuolemaa. Eri puolilla tehdasaluetta menehtyi ensimmäiset kaksitoista uhria. Syntyi paniikki, kun ihmiset pyrkivät pois kloorikaasun alta – osa sulkeutui sisätiloihin, osa juoksi pakoon. Suojautumattomat olivat hengenvaarassa. Tuupertuneita myrkytyksen uhreja löydettiin jopa 1,5 kilometrin päässä tehdasalueelta.
Räjähdyksen syy
On arveltu, että räjähtänyt säiliö olisi pumpattu liian täyteen kylmää, juuri junakuljetuksena tullutta klooria. Lämmetessään kloori sitten laajeni ja paine olisi räjäyttänyt säiliön.
Pelastustoimet
Rauman palokunta ja sairasauto hälytettiin paikalle. Kloorin haju tuntui jo portilla. Palomiehet lähestyivät onnettomuuspaikkaa kaasunaamari päässään ja näkivät, miten kaasua purkautui säiliöstä valtavana suihkuna. Raumalle annettiin suurpalohälytys, ja kaasua alettiin neutraloida raunioihin suunnatuilla vesisuihkuilla. Paikalle saapuivat myös Rauman VPK, Lönnström-yhtiön palokunta ja Rauman poliisivoimat.
Tuulen alapuolista aluetta alettiin evakuoida, ja alueella aloitettiin uhrien etsinnät. Kaasupilvi kulki Notkolan ja Lonsin yli Pidesluotoon ja edelleen Syväraumaa kohden. Karin kansakoulu varattiin evakuoituja varten. Rauman sairaalaan, kulkutautisairaalaan ja kunnalliskotiin kuljetettiin lähes 200 myrkytyksen saanutta, joista osa pääsi kotiin samana päivänä. Myös pelastus- ja raivaustöissä olleet saivat myrkytysoireita. Lieviä kloorimyrkytyksiä lääkittiin maidolla ja viinalla. Rauman poliisilaitokselta tuotiin onnettomuuspaikalle kaikki takavarikoidut viinat myrkytyksen saaneita lääkitsemään. Myös Alkoholiliikkeen paikallinen johtaja hälytettiin mieskuoron harjoituksista avaamaan liikkeensä ovet.