cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Pieter van den Hoogenband
Swimming World Magazine valitsi van den Hoogenbandin vuoden 2000 maailman parhaaksi miesuimariksi. Vuoden 2001 MM-kisoissa Pieter van den Hoogenband voitti neljä hopeaa: 50, 100, 200 ja 4 × 100 metrin vapaauinnissa.
Ateenan olympialaisissa vuonna 2004 van den Hoogenband voitti kultaa 100 metrin vapaauinnissa. Sen lisäksi hän sai hopeaa 200 metrin vapaauinnissa ja 4 × 100 metrin vapaauintiviestissä.
Van den Hoogenband on naimisissa entisen sekauimarin Minouche Smitin kanssa. Parilla on yksi lapsi.
Lempäälän taistelut
Lempäälän taistelut tarkoittaa Suomen sisällissodan taisteluja, jotka käytiin Lempäälän ja Vesilahden pitäjissä maalis–huhtikuussa 1918. Tampereen taisteluun liittyneet yhteenotot alkoivat 23. maaliskuuta valkoisten hyökkäyksellä, jonka tarkoituksena oli vallata Lempäälän kirkonkylä ja samalla sulkea Tampereen ympärille muodostettu saartorengas katkaisemalla Helsinkiin johtava rautatie. Viikkoa myöhemmin punaiset aloittivat oman vastahyökkäyksensä, mutta eivät lopulta päässeet kolmeakymmentä kilometriä lähemmäksi Tamperetta. Hyökkäys kuitenkin viivytti valkoisten Tampereen valtausta useilla päivillä. Kaupungin antautumisen jälkeen Lempäälän rintaman taistelut muuttuivat 9. huhtikuuta asemasodaksi, kun punaiset keskittyivät suojaamaan Etelä-Hämeessä liikkuneita kymmeniätuhansia punapakolaisia. Taistelut päättyivät 25. huhtikuuta punaisten vetäytyessä Lempäälän suunnalta kohti Hämeenlinnaa ja Lahtea.
Molemmat osapuolet mobilisoivat Lempäälän rintamalle tuhansia miehiä. Punaiset siirsivät alueelle huhtikuun alussa käytännössä kaikki liikenevät joukkonsa eri puolilta Etelä-Suomea, sillä kyseessä oli heidän viimeinen mahdollisuutensa kääntää sota edukseen. Lisäksi punaisilla oli käytössään kaksi radalla kulkenutta panssarijunaa sekä lentokone.
Lempäälän taistelut olivat Tampereen taistelun jälkeen Hämeen rintaman verisimmät, kaatuneita oli yhteensä ainakin 400 ja lisäksi valkoiset teloittivat jopa satoja antautuneita punaisia. Taistelut aiheuttivat Lempäälässä ja Vesilahdella myös suuria materiaalisia tuhoja, kun Lempäälän kirkonkylä ja lukuisia muita kyliä tuhoutui molempien osapuolten rajussa tykistötulessa lähes kokonaan.
Taistelujen yleinen kulku
thumb|upright=1.3|Taistelukenttää ja talojen raunioita Narvan kylässä Vesilahdella. Noin 20 kilometriä Tampereen eteläpuolella sijaitseva Lempäälä oli risteyspaikka, josta Tampereen ympäristön lisäksi oli Vesilahden kautta yhteys myös Satakunnan rintamalle. Parinkymmenen kilometrin päähän Toijalan asemalle puolestaan oli heti sodan alettua perustettu punaisten tukikohta piiriesikuntineen, josta lähetettiin joukkoja Hämeen rintamalle. Toijalasta johdettiin myös Lempäälän taisteluja.
Lempäälän rintaman syntyminen liittyi valkoisten maaliskuun puolivälissä käynnistämään Tampereen valtausoperaatioon. Punaisten pohjoisen rintaman luhistuttua valkoiset havaitsivat heidän alkaneen tyhjentämään Tamperetta. Punaiset olivat 20. maaliskuuta livahtaneet valkoisten käsistä Orivedellä, minkä toistumisen estämiseksi Tampereelta etelään johtava rata päätettiin katkaista Lempäälässä. Samalla myös kaupungin ympärille muodostettu saartorengas umpeutuisi. Taistelut käynnistyivät 23. maaliskuuta, kun eversti K. F. Wilkmanin komentamat joukot hyökkäsivät Lempäälään. Kahden päivän ankarien taistelujen jälkeen valkoiset saivat haltuunsa Lempäälän kirkonkylän ja katkaisivat punaisten rautatieyhteydet. Näin myös valkoisten saartorengas Tampereen ympärillä sulkeutui.
Lempäälän menetettyään punaiset käynnistivät 30. maaliskuuta Eino Rahjan johdolla vastahyökkäyksen. Runsaan viikon kestäneen hyökkäysvaiheen aikana taisteluja käytiin myös Lempäälän länsipuolella Vesilahdella. Tampereen antauduttua 6. huhtikuuta punaiset yrittivät Lempäälässä vielä yhtä läpimurtoa, mutta kolme päivää myöhemmin he keskittyivät ainoastaan pidättelemään valkoisia ja suojaamaan Etelä-Hämeessä liikkuvia punapakolaisia. Taistelut Lempäälän rintamalla päättyivät 25. huhtikuuta punaisten vetäytymiseen.
Valkoiset kokoavat joukkonsa
22. maaliskuuta Kangasalan haltuunsa ottanut eversti Wilkman sai myöhään samana iltana kenraali C. G. Mannerheimilta käskyn Helsinki–Tampere-radan katkaisemiseksi Lempäälässä. Joukot kuitenkin kieltäytyivät lähtemästä yön selkään, ja marssi aloitettiin vasta seuraavana aamuna kello 5, jolloin Lempäälää kohti suuntasivat ruotsalaisen upseerin Allan Wingen pataljoona, everstiluutnantti Torsten Aminoffin komentama Seinäjoen Krenatööripataljoona sekä kapteeni Oscar Palmen ja jääkärikapteeni Jarl Vegeliuksen johtamat tykkipatterit. Hieman myöhemmin matkaan lähtivät myös Jyväskylän, Savon ja Perä-Pohjolan pataljoonat sekä Uudenmaan rakuunarykmentin eskadroonia. thumb|upright=1.1|Lempäälän punakaartin taistelijoita. Lukumäärältään joukot olivat täysin ylivoimaisia Lempäälässä olleisiin punaisiin nähden. Paikkakunnalla oli vain vähäinen määrä omia punakaartilaisia, jotka toimivat vartiointi- ja järjestyksenpitotehtävissä. Alue oli kaukana Pohjois-Hämeen taisteluista, joten punaiset eivät olleet keskittäneet sinne voimiaan. Tähän ei jostakin syystä ryhdytty edes pohjoisen rintaman sortumisen jälkeen, vaikka vihollisen mahdollinen kiertoliike Tampereen itäpuoleltakin oli tiedostettu. Valkoiset katsoivat Lempäälään tehtävän hyökkäyksen niin tärkeäksi, että kenraali Mannerheim vieraili itse 23. maaliskuuta Wilkmanin esikunnassa Kangasalla.
Hyökkäys käynnistyy
Toijalaan sijoitettu punakaartin esikunta sai nopeasti tiedon Lempäälää lähestyvästä vihollisesta, minkä jälkeen rautatietä suojaamaan koottiin noin 200 miehen osasto. Paikkakunnan omien punakaartilaisten ohella se koostui alueella olleista Helsingin punakaartin osastojen rippeistä. Valkoisia onnistuttiin aluksi pidättelemään Helsingin punakaartin maineikkaan A-komppanian johdolla, mutta lopulta punaiset joutuivat perääntymään. Tuolloin myös Lempäälän punakaartin päällikkö oli rintamalla liikkuessaan kadonnut, hänen arveltiin hukkuneen heikkoihin jäihin. Puolen päivän jälkeen paikalle pyydettiin lisävoimia, ja Tampereelta saapuikin juna, jossa punakaartin taistelijoiden lisäksi oli kaksi tykkiä sekä kaupungista pakenevia siviilejä. Lisäksi Toijalasta lähtettiin vielä kolmen komppanian verran miehiä sekä ampumatarvikkeita. Lempäälän esikunta oli jatkuvassa puhelinyhteydessä Tampereelle, jossa alettiin jo tuskastua epätoivoisiin avunpyyntöihin. Erään sodanjohtoon kuuluneen kerrotaankin tokaisseen:
Punaisilla oli tukenaan radalla kulkenut panssarijuna, joka operoi Toijalan asemalta käsin. Sen oli määrä pitää Lempäälän ja Tampereen välinen rataosuus punaisten hallussa. Helsinkiläinen Mikko Kokko puolestaan varusti toisen panssarijunan, jolla hän aikoi murtautua Tampereen itäpuolelle valkoisten ahdistaman Messukylän avuksi. Lempäälän pohjoispuolella käytiin päivän aikana kiivaita taisteluja muun muassa kirkonkylän ja Kuokkalan välisellä maantiellä sekä Kuivaspään risteyksessä, josta valkoiset onnistuivat etenemään Lopen kartanolle saakka. Moision seisake ja Kuokkalan kukkulat sen sijaan jäivät toistaiseksi punaisten haltuun, eivätkä valkoiset myöskään pystyneet vielä katkaisemaan rataa. Seuraavan yön aikana Lempäälässä käytiin hajanaista laukaustenvaihtoa.
Kirkonkylän valtaus
thumb|Valkoisten sotilaita asemissaan. Sunnuntaina 24. maaliskuuta valkoiset lähettivät Lempäälään vielä neljän pataljoonan sekä tykkipatterin verran lisävoimia, jotka saapuivat rintamalle viiden aikaan aamulla. Samalla valkoisten tykistö alkoi tulittaa Moisiota ja Kuokkalaa. Jyväskylän pataljoona puolestaan hyökkäsi kahdeksan kilometriä Lempäälän pohjoispuolelle Kuljuun, joka oli jätetty ilman puolustusta. Myöhemmin iltapäivällä valkoiset onnistuivat lopulta räjäyttämään ratakiskot Moision pysäkin kohdalla ja suistamaan Tampereen suunnasta saapuneen panssarijunan raiteilta. Antautunut miehistö teloitettiin. Radan katkaisemisen jälkeen Mikko Kokon panssarijuna ei pystynyt enää osallistumaan Tampereen puolustustaisteluun, vaan siirtyi etelämmäksi ja tuki punaisia tulittamalla valkoisten asemia noin kuusi kilometriä Lempäälästä sijainneelta Mattilan pysäkiltä.
Punaisten puolustus kesti pisimpään Lempäälän kirkonkylässä, jonka valkoiset illan hämärtyessä ottivat haltuunsa Viialan punakaartilta. Lempäälän pohjoispuolelle jääneistä punaisista osa perääntyi rataa pitkin Tampereen Hatanpäähän ja osa taas Anian kautta Etelä-Pirkkalaan. Lempäälän punakaartin uudeksi päälliköksi oli tuolloin valittu seppä Berndt Puro.
25. maaliskuuta valkoisten partiot alkoivat puhdistaa haltuunsa saamaa noin 10 kilometrin pituista rataosaa. Lukuisia punaisille uskollisina pysyneitä ratavartijoita surmattiin ja valkoiset onnistuivat vangitsemaan myös lomalta Helsingin suunnasta palanneita punakaartilaisia, jotka eivät olleet tietoisia tilanteen kehittymisestä. Vangit koottiin kirkonkylään, minkä jälkeen Vaasan pataljoona teloitti heidät Ämmänristinmäellä.
Punaisten ja valkoisten joukot
Eino Rahja nimitettiin Lempäälän rintaman ylipäälliköksi ilmeisesti 24. maaliskuuta, jolloin hän poistui Tampereelta ja lupasi lähtiessään, ettei ole ”Rahja vaan rähjä”, ellei saa tuotua 15 000 miestä kaupungin avuksi. Seuraavana päivänä Helsingissä pidetyssä kansanvaltuuskunnan kokouksessa Rahja ehdotti, että Pietarista haettaisiin joukkoja ja aseita, minkä jälkeen murtauduttaisiin valkoisten rintaman läpi Tampereelle. Lisäksi tavoitteena oli edetä Vesilahden kautta Porin radalle saakka ja päästää Porin seudun punaiset pois motista, joka oli syntynyt valkoisten katkaistua radan muutamaa päivää aikaisemmin Siurossa. Kansanvaltuuskunnan tuen saatuaan Rahja lähti Viipurin kautta Pietariin, muttei saanut bolševikkihallitukselta apuvoimia, vaan onnistui haalimaan kokoon ainoastaan kaksi komppaniaa pietarinsuomalaisia. Joukkoja mobilisoitiin myös muualta, ja lopulta Rahjalla oli Lempäälän rintamalle lähetettäväksi noin 2 000 miestä, kaksi panssarijunaa, kymmenkunta tykkiä sekä lentokone.
Rahjan joukkojen lisäksi Lempäälään koottiin eri puolilta Etelä-Suomea ainakin 2 700 miestä. Kun mukaan lasketaan vielä seudulla jo olleet kolme komppaniaa, nousi punaisten kokonaisvahvuus jopa 5 000 mieheen, joista noin 3 700 oli samanaikaisesti rintamalla. Helsingin seudulta paikalle lähetettiin 26 komppaniaa, muualta Uudeltamaalta ja Turun seudulta yksitoista, Hämeestä yhdeksän ja Satakunnasta neljä. Satakunnasta tulleet joukot oli alun perin lähetetty 9. maaliskuuta Porin seudulta Tyrväälle, josta ne vastahyökkäyksen alla siirtyivät Sarkolan kautta Tottijärvelle sekä Vesilahden Narvaan ja Laukkoon. Samaan aikaan Koskenkylän suunnalle saapui Rauman seudulta tulleita punakaartilaisia, mutta muiden joukkojen liikkeistä ei dokumenttien puuttuessa ole tarkkoja tietoja.
Punaisten joukot oli jaettu kolmelle rintamalohkolle; vasen siipi taisteli Vesilahdella ja oikea Korteselän itäpuolella. Keskustassa Lempäälän kannaksella joukot oli ryhmitetty niin, että radan molemmilla puolilla oli noin 650 miestä. Ylipäällikkö Rahjan esikuntaan kuuluivat myös Tuomas Hyrskymurto ja Hjalmar Mäkinen. Vesilahden taisteluja johti Uudenmaan punakaartin piiriesikuntaan kuulunut rakennusmies K. E. Jaakkola ja oikeaa siipeä Sääksmäen Metsäkansasta käsin Pietarin suomalaisen punakaartin komppanianpäällikkönä toiminut putkimies Ville Vainio.
Valkoiset keskittivät Lempäälään 29. maaliskuuta kymmenen komppaniaa, kaksi ratsuväkieskadroonaa sekä neljä tykkiä. Pari päivää myöhemmin rintamalle siirrettiin vielä kaksi jääkäripataljoonaa, joita komensivat majuri Gustaf Taucher ja kapteeni Olof Lagus. Tämän jälkeen valkoisten joukkojen vahvuus oli yhteensä noin 2 500 miestä. Mukana oli myös Tampereen taisteluihin osallistunut Ruotsalainen prikaati. Joukkojen komentajana toimi 30. maaliskuuta saakka kapteeni F. Hj. Ingelberg, jonka jälkeen vastuun otti Lempäälän hyökkäystä johtanut eversti Wilkman.
Punaisten hyökkäys käynnistyy
Punaisten hyökkäys käynnistyi 30. maaliskuuta Vesilahden suunnalla, jossa Vihdin punakaartin päällikön Arvid Jalavan johtamat joukot lähtivät Koskenkylästä etenemään kohti Lempäälän kirkonkylän länsipuolella sijaitsevaa Näppilänsalmen siltaa. Hajallaan edenneet joukot eivät kuitenkaan onnistuneet valtaamaan sitä ja illan tullen ne joutuivat palaamaan Koskenkylään. Punaisten tykistö oli Vesilahdella asemissa Narvan kylässä ja valkoisten Pyhäjärven Alhonselän vastarannalla Suomelassa. Narva tuhoutui valkoisten tykistötulessa lähes kokonaan. Sen asukkaat pakenivat etelään Punkalaitumen suuntaan tai pohjoiseen Lempäälän Nurmenkulmalle.
Seuraavana päivänä punaiset hyökkäsivät myös oikealla sivustalla, jossa Helsingin ja Pietarin punakaartilaiset ajoivat valkoiset pois Putkiston kylästä. Taistelujen painopiste oli kuitenkin rintaman keskustassa Vanajaveden ja Pyhäjärven välisellä kapealla kannaksella, jossa punaiset onnistuivat aluksi työntämään valkoisten joukkoja takaisin. Kun tykkien jylinä kantautui Tampereelle, heräsi kaupungin punaisten keskuudessa toivo saartorenkaan murtumisesta. Talojen katoille ja torneihin määrättiin ripustettavaksi punaisia vaatteita, jotta Lempäälässä hyökkäävät punaiset havaitsisivat kaupungin keskustan olevan edelleen omien hallussa.
thumb|upright=1.1|Punaisten tykistö osuu kohteeseensa Lempäälän asemalla. Huhtikuun 1. päivänä Rahjan joukot lähestyivät jo Lempäälän asemaa, mutta valkoisten viimeisenä reservinä olleet 1. jääkärirykmentin kaksi pataljoonaa määrättiin vastahyökkäykseen ja punaiset joutuivat perääntymään. Samaan aikaan valkoiset kävivät vastahyökkäykseen myös oikealla sivustalla, jossa käytiin koko päivän ajan ankaria taisteluja. Urjalan ja Forssan punakaartit sekä Helsingin miliisikomppania joutuivat perääntymään alueelta, mutta Helsingin punakaartin suutarien komppania tuhoutui ilmeisesti kokonaan. Sotavallan kartanoa hallussaan pitänyt Pietarin suomalaisen punakaartin komppania puolestaan vetäytyi parin kilometrin päähän Kelhoon. Vasemmalla sivustalla valkoiset onnistuivat miehittämään Vesilahden kirkonkylän käytännössä ilman taisteluja, kun hajallaan ollut vastustaja ei pystynyt puolustamaan sitä. Punaiset yrittivät edelleen läpimurtoa myös panssarijunalla, mutta senkin hyökkäykset torjuttiin. Etenemisen pysähdyttyä Rahja esitti Viialaan saapuneelle punakaartin pääesikunnalle joukkojen vetämistä pois Lempäälästä. Sen mukaan täydellinen perääntyminen ei kuitenkaan tullut kysymykseen, koska Satakuntaa ei ollut vielä ehditty evakuoimaan.
Vuorokautta myöhemmin valkoiset miehittivät Vesilahdella Kaltsilan ja Suomelan kylät sekä Laukon kartanon. Koskenkylä ja Narva pysyivät edelleen punaisten hallussa. Ylipäällikkö Rahja oli tuolloin matkustanut jälleen Viipuriin hankkiakseen lisäjoukkoja sekä materiaaliapua. Helsingin pääesikunta päätti keskittää kaikki mahdolliset käytettävissä olevat voimavarat Lempäälään, minkä vuoksi puolitoista viikkoa myöhemmin käynnistyneessä Helsingin taistelussa kaupunkia puolusti saksalaisia vastaan lähinnä sotakokemusta vailla olleita reservikomppanioita. 4. huhtikuuta punaiset onnistuivat aamupäivällä valtaamaan Laukon kartanon takaisin, mutta luopuivat siitä vielä myöhemmin samana iltana, kun hyökkäys Vesilahden kirkonkylään ei tuottanut tulosta. Samaan aikaan raportoitiin useiden kymmenien Helsingin punakaartin II pataljoonan miesten äkillisestä sairastumisesta. Miehet oksentelivat ja osa menetti tajuntansa. Aiheuttajana pidettiin ruokamyrkytystä, mutta Lempäälään palannut Rahja epäili valkoisten käyttäneen taistelukaasua ja päätyi tämän vuoksi tilaamaan rintamalle kaasunaamareita. Myös paikalla ollut Punaisen Ristin norjalainen lääkäri epäili syyksi taistelukaasua.
Viimeinen hyökkäysvaihe
thumb|Raunioita Lempäälän kirkonkylässä. Punaisten viimeisen hyökkäyksen oli määrä käynnistyä parin päivän hiljaisemman vaiheen jälkeen 7. huhtikuuta kello 6 aamulla. Valkoiset kuitenkin hyökkäsivät Kouhun suunnalla jo tuntia aikaisemmin ja näin suunniteltu hyökkäys muuttuikin puolustustaisteluksi. Neljän aikaan iltapäivällä punaiset onnistuivat vihdoin työntämään vihollisen takaisin. Punaisten oma hyökkäys tuotti tulosta Vesilahdella, jossa he valtasivat Suomelan kylän ja Laukon kartanon. Mantereen kylä sen sijaan tuhoutui kokonaan tykistötulessa. Seuraavana päivänä punaiset hyökkäsivät Suomelasta kohti Vesilahden kirkonkylää. Myöhään illalla valkoisten puolustus oli jo lähes murtumispisteessä, mutta väsyneet punaiset eivät pystyneet käyttämään tilaisuutta hyväkseen ja kirkonkylä jäi valtaamatta. Rintaman oikealla sivustalla punaisten tykkituli tuhosi Sotavallan kartanon ja Putkiston kylän. Valkoiset taas tuhosivat Kelhon kartanon, minkä jälkeen punaiset päättivät perääntyä menetettyään kartanossa sijainneen varusvarastonsa.
Taistelut aiheuttivat suuria tuhoja myös Lempäälän kirkonkylässä ja lisäksi tuhoutuivat muun muassa Innilän ja Laukon kartanot. Muita tuhoja kärsineitä kyliä olivat ainakin Lempäälän Miemola, Peuraus, Lippo ja Hulaus sekä ainakin kymmenen Vesilahden kylää, kuten Mantere, Koskenkylä, Suomela ja Salospohja. Lisäksi Vesilahden kirkonkylässä tuhoutui muun muassa pappila. Joidenkin lähteiden mukaan myös Lempäälän kirkko olisi kärsinyt vaurioita, mutta todellisuudessa kirkon 1920-luvun alussa tehty remonti johtui lämmityskaminoiden aiheuttamista savuvaurioista. Muita tuhoutuneita rakennuksia olivat muun muassa Vesilahdella toiminut Eino Bergiuksen veneveistämö sekä Lempäälässä sijainneet professori Gösta Grotenfeltin ja taidemaalari S. A. Keinäsen huvilat.
Asemasotavaihe ja punaisten vetäytyminen
Punaiset keskeyttivät hyökkäyksensä, kun tieto 6. huhtikuuta tapahtuneesta Tampereen antautumisesta kiiri Lempäälään. Ryhmä punaisia oli päässyt pakenemaan kaupungista Näsijärven jäätä pitkin ja saapunut omien linjoille Vesilahdella. Mukana olivat muun muassa punaisten päälliköihin lukeutuneet Aatto Koivunen, Ali Aaltonen ja Verner Lehtimäki. 9. huhtikuuta lähtien Lempäälän taistelut muuttuivat asemasodaksi ja rintama vakiintui linjalle Laukko–Narva–Suomela–Koskenkylä–Kelho. Punaiset keskittyivät nyt pidättelemään valkoisia ja näin suojaamaan Etelä-Hämeen kautta itään kulkeneita kymmeniä tuhansia punapakolaisia. Asemasotavaiheessa valkoisilla oli Lempäälässä kolme jalkaväkipataljoonaa, kaksi krenatöörirykmenttiä, Uudenmaan rakuunarykmentin eskadroonia sekä Ruotsalainen prikaati. thumb|upright=1.1|Valkoisten ruumisarkkuja Lempäälän asemalla. Lempäälän rintama määrättiin jätettäväksi 24. huhtikuuta, jonka jälkeen punaiset alkoivat perääntyä seuraavan yön aikana. He onnistuivat useissa paikoissa irrottautumaan asemistaan valkoisten huomaamatta ja saivat näin etumatkaa takaa-ajajiinsa nähden. Vetäytyminen tapahtui Valkeakoskelle ja sieltä edelleen Hauhon suuntaan. Pälkäneellä käydyssä Laitikkalan taistelussa Lempäälästä perääntyneet joukot murtautuivat valkoisten linjojen läpi ja liittyivät Hauholla kymmeniin tuhansiin Hämeenlinnasta saapuneisiin punapakolaisiin. Lempäälästä vetäytyneitä punaisia osallistui muutaman päivän kuluttua myös saksalaisia vastaan käytyihin Hauhon ja Syrjäntaan taisteluihin. Vesilahdella olleet punaiset puolestaan mursivat valkoisten saartoyritykset ja perääntyivät Hämeenlinnan sekä Riihimäen kautta Kouvolan seudulle taistelemaan saksalaisia vastaan.
Terrori
Perääntymisvaiheessa punaiset surmasivat neljä maalaisisäntää Lempäälän eteläosissa sekä Sääksmäen Metsäkansassa. Punainen terrori vaati seudulla yhteensä kuusi uhria. Valkoiset teloittivat Lempäälässä ainakin 128 punaista, mutta joidenkin lähteiden mukaan määrä olisi jopa 400. Vesilahdella teloitettuja oli ilmeisesti 107. Teloituspaikkana oli Ämmänristinmäki, jonne uhrit myös haudattiin. Teloitettujen tarkka lukumäärä ei ole selvillä, koska paikallisen suojeluskunnan perustaman kenttäoikeuden pöytäkirjat hävitettiin myöhemmin.
Tappiot
Suomen sotasurmat -tietokannan mukaan Lempäälän taisteluissa kaatui yhteensä 143 valkoista, joista 43 Vesilahdella. Joukossa oli myös kaksi ruotsalaista vapaaehtoista. Punaisia on merkitty kaatuneiksi 249, joista 188 Lempäälässä ja 61 Vesilahdella. Punaisten joukoissa kaatui muun muassa Suomea Tukholman olympialaisissa edustanut painija Tatu Kolehmainen, joka kuului Helsingin punakaartin kuuluisaan Jyryn komppaniaan.
Muistomerkit
thumb|Teloitettujen punaisten hautajaiset Ämmänristinmäellä.
Lempäälä
Ämmänristinmäellä teloitetut punaiset haudattiin myöhemmin perustetun Ristimäen hautausmaan tuntumassa sijaitsevaan joukkohautaan. Vuonna 1948 pystytettiin muistomerkki, jonka on tehnyt kuvanveistäjä Jalmari Terho. Paikalle on haudattu noin 200 taisteluissa kaatunutta sekä 400 teloitettua. Yleisestä käytännöstä poiketen Lempäälässä vaikuttanut nuori pappi Toivo Hannula siunasi haudatut punaiset.
Vesilahti
Narvan itäpuolella sijaitsevalla Maarianmäellä teloitettiin kolme punakaartilaista, jotka siunattiin vasta jatkosodan aikana syyskuussa 1943. Vuonna 1956 paikalle pystytettiin Vesilahden taistelujen punaisten muistomerkki. Yhteensä Vesilahdella teloitettiin 76 punaista, joista viisi oli naisia.
Muuta
Lempäälä-Seura julkaisi 2002 tietokirjailija Ritva Mäkelän toimittaman teoksen Lempäälän vuosi 1918. Uusi päivitetty laitos Vuoden 1918 sota Lempäälässä ilmestyi 2017. Teatteriohjaaja Tom Söderström on kirjoittanut Lempäälän sisällissodan aikaisista tapahtumista kertovan näytelmän 1918, jota esitettiin Myllyrannan tapahtumapuistossa kesällä 2008.
David Morrissey
David Mark Morrissey (s. 21. kesäkuuta 1964 Liverpool, Iso-Britannia) on englantilainen näyttelijä ja elokuvaohjaaja. Morrissey on ohjannut muutamia elokuvia sekä näytellyt lukuisissa televisiosarjoissa kuten The Walking Dead, Extant ja Viisi päivää sekä elokuvissa kuten Kuningattaren sisar, Nowhere Boy ja Centurion.
Yksityiselämä
Morrissey vietti lapsuutensa ja nuoruutensa Kensingtonissa ja Knotty Ashissa. Hän ryhtyi opiskelemaan näyttelijäksi liityttyään 16-vuotiaana Everyman Youth -teatteriin. Hän on ollut naimisissa kirjailija Esther Freudin kanssa vuodesta 2006 lähtien, ja heillä on kolme lasta.
Morrissey kannattaa Liverpool FC -jalkapallojoukkuetta.
Onni Gideon
Onni Gideonin kvintetti kokoonpano vaikutti 1950-luvun puolivälissä, ja siihen kuuluivat:
Hän esitti musiikkikaupan pitäjää Juha Tapanisen ohjaamassa elokuvassa Iskelmäprinssi (1991). Hän myös soittaa elokuvassa kahdeksankielistä havaijikitaraa, ja elokuvan lopussa rata-ajojen taustamusiikkina on ”Hawaiian Rock”.
Onni Gideonin poika on laulaja Kai Gideon.
T.S. ♥ A.L.
T.S. ♥ A.L. on Apulannan ja Tehosekoittimen tekemä Split-EP, jolla yhtyeet versioivat toisiaan. Levy on tehty yhtyeiden keskinäisen kunnioituksen osoittamiseksi ja levystä tuli hieman lisää tunnettavuutta.
Kappaleet
Tehosekoitin: Apulanta:
(säv/san/sov)
Kokoonpanot
Apulanta: Antti, Tuge, Toni & Sipe Tehosekoitin: Hanski, Arska, Otto & Matti
Seinäpallo
Seinäpallo eli seinis on pihaleikki. Siihen tarvitaan tennispallo tai muu sopiva pallo sekä sopivankokoinen seinä, esimerkiksi 1,5 metriä korkea ja 2–3 metriä leveä.
Toisessa muunnelmassa pallo pyritään pitämään hallinnassa pudottamatta sitä. Pelaajat tekevät heittosarjoja vuorotellen. Joka heitolla tehdään tietty liike, liikesarja tai temppu, ja otetaan pallo sitten kiinni.
Kurt Nielsen
Kurt Nielsen|right|thumb Kurt Nielsen (19. marraskuuta 1930 – 11. kesäkuuta 2011) oli tanskalainen tennispelaaja. Hän pääsi Wimbledonin tennisturnauksessa miesten kaksinpelin finaaliin vuosina 1953 ja 1955, mutta hävisi ensimmäisellä kerralla Vic Seixasille, sitten Tony Trabertille.
Nielsen voitti Althea Gibsonin kanssa sekanelinpelin Yhdysvaltain mestaruuskilpailuissa 1957. Hän pelasi maalleen 96 ottelua Davis Cupissa ja saavutti viisikymmentä Tanskan-mestaruutta. Hänen lapsenlapsensa Frederik Løchte Nielsen aloitti ammattilaisuransa vuonna 2001.
Nielsen selosti tanskankielisessä Eurosportissa vuoteen 2006.
Nielsen kuoli 11. kesäkuuta 2011 oltuaan 80-vuotias.
Saghand
Saghand on iranilainen paikkakunta, jossa on uraanikaivos. Paikka sijaitsee Yazdin provinssissa noin 185 kilometriä koilliseen Yazdn kaupungista ja 500 kilometriä Teheranista etelään. Kaivoksen perustamista ovat tukeneet kiinalaiset suorittamalla kaivamista ja toimittamalla laitteita. Vuoden 2006 väestönlaskennassa siellä asui 190 ihmistä.
Iranin ydinohjelma
thumb|right|350px|Arakin raskasvesireaktori.
Saghand
Kaivostoiminta
Saghandin uraanikaivoksella arvioidaan olevan noin 1,5–1, 73 miljoonaa tonnia uraanimalmia, jonka pitoisuus on keskinkertainen, 553 ppm. Kaivoksen tuotantokapasiteetti on noin 132 000 tonnia uraanimalmia vuodessa. Kaivostoiminnan vaatima henkilömäärä on noin 220 henkeä.
Iranin ydinohjelma
Iranin ydinohjelma on Iranin pyrkimys tuottaa, jalostaa ja käyttää uraania. Länsimaissa on epäilty, että ohjelma vie ydinaseen luomiseen. Tämäkin seikka on ajanut Iranin huonoihin väleihin länsimaiden kanssa. IAEA:n mukaan Iran ei ole kehitellyt ydinasetta vuoden 2009 jälkeen. Ydinohjelmasta käydyt neuvottelut ovat milloin kariutuneet, milloin edistyneet. Yhdysvallat on asettanut Iranille talouspakotteet ohjelman takia. Israelin tiedustelu on tehnyt sabotaasi-iskuja Iranin ydinlaitoksiin. Asiantuntijoiden mukaan ulkomaat eivät kykene pysäyttämään Iranin ydinohjelmaa.
Ohjelma
1960-luvulta alkaneeseen Iranin ohjelmaan kuuluu nykyään ainakin kaivoksia, jalostuslaitoksia ja voimaloita sekä useita tutkimuslaitoksia. Yhdysvaltojen ja Euroopan mukaan ohjelmaan kuuluu myös ydinaseen kehittelyä, mutta Iranin johto sanoo ohjelman tähtäävän vain energiantuotantoon ja ydinvoiman lääketieteelliseen käyttöön.
Saghand
Kaivostoiminta
Saghandin alueelta on löydetty myös rautaa ja muita metalleja sisältäviä mineraaleja.
Iranin ydinohjelma
Ohjelma
Ohjelma on ajanut maan kiistaan kansainvälisen yhteisön kanssa, koska sen epäillään liittyvän ydinaseen hankkimiseen. Kiistan aiheena on Iranin päätös rikastaa itse ydinvoimaloidensa uraani, vaikka rikastettua uraania voi ostaa halvalla ulkomailta. Iran sanoo tuottavansa vain matalarikasteista reaktoriuraania, mutta samalla tekniikalla voi valmistaa myös korkearikasteista aseluokan uraania. Mahdolliseen tulevaan ydinaseeseen viittaa myös maan kehittynyt kantoraketti- ja ohjusohjelma.
Vuonna 2011 IAEA:n asiantuntijaraportissa arvioitiin Iranin olleen ainakin vuoden, luultavasti useamman päässä aseluokan uraanin tuotannosta.
Iran on allekirjoittanut ydinsulkusopimuksen, jonka mukaan maa ei saa hankkia ydinaseita. Se ratifioi sopimuksen 1970, ja päästi IAEA:n tarkkailijat maahan vuonna 1992.
Yhdysvaltain tiedustelun raportin mukaan Iranin pommiohjelma olisi lopetettu jo vuonna 2003 ja sen jäänteetkin vuoden 2007 keskivaiheille. Kuitenkin vuonna 2009 Iran rakensi uutta uraanirikastamoa, mikä liittyi länsimaiden mielestä pommiohjelmaan. Myös vuonna 2009 Iranin hallitusta vastaan nousseen opposition uskotaan tukevan ydinohjelmaa.
Iranilla on luultavasti uraania rikastavia sentrifugeja enemmän kuin se maailmalle kertoo. Helmikuussa vuonna 2010 Iran ilmoitti rakentavansa 10 uutta rikastamoa ja nostavansa uraanin rikastusastetta 3,5 %:sta 20 %:iin lääketieteellisten isotooppien tuotantoa varten. 20 % on jo melko korkea rikastusaste, vaikka ei vielä sopiva ydinaseeseen.
Iran allekirjoitti vuonna 2015 ydinasevaltojen kanssa sopimuksen, jonka mukaan maa ei hanki ydinasetta. Yhdysvaltain presidentti Donald Trump sanoi osuutensa irti vuonna 2018, koska epäili Iranin kiertävän sopimusta. Iran sanoi oman osuutensa irti vuoden 2020 alussa, jolloin Iranin ja Yhdysvaltain välit olivat sodan partaalla.
Iranin ydinohjelma ja ydinase
Monet Iranin ydinohjelman ja ohjusohjelman piirteet viittaavat ydinaseen kehittelyyn.
Iran on ilmoittanut rikastavansa uraania rauhanomaista käyttöä varten käytettäväksi ydinpolttoaineena. Ydinvoimaloissa "palava" uraani on lähinnä kevyttä isotooppia U-235:tä, ja suurin osa luonnonuraanista hoitainna neutroneilla halkeamatonta U-238:aa. Ydinvoimalan polttoaineeseen tarvittava 3–5% pitoisuusasteen uraani olisi Iranille taloudellisempaa ostaa kuin valmistaa itse. Muita kriisin kohteita on Iranin rakenteilla oleva raskasvesilaitos, joka voisi soveltua plutoniumin valmistukseen. Iranille on tarjottu omasta ydinpolttoaineen rikastamisesta luopumista ja samalla kevytvesireaktoria, millä ei voitaisi tuottaa ydinaseeseen tarvittavaa rikastetta. Venäjä tarjoutui rikastamaan uraania Iranille, jolloin Iranin ei tarvitsi suorittaa epäiltyä rikastusprosessia itse. Iran kieltäytyi ilmoittaen, että syy omalle uraaninrikastamiselle on juuri se, ettei Iranille ollut myyty rikastettua uraania.
Iran on ollut osittain haluton antamaan Kansainväliselle atomienergiajärjestölle IAEA:lle tietoa ja tarkastusmahdollisuuksia. Yhdysvaltain tiedustelupalvelu CIA ei ole löytänyt Iranin väitetystä ydinaseohjelmasta minkäänlaisia todisteita.
Ohjusteknologia
Iran on hankkinut ohjuksia muista maista, lähinnä Pohjois-Koreasta. Niiden uskotaan kantavan Länsi-Euroopan pääkaupunkeihin ja Moskovaan asti.
Vuonna 2011 IAEA raportoi Iranin tutkivan Shahab 3 -ohjusten varustamista ydinkärjillä.
Tarpeeksi kehittyneellä tekniikalla Iran pystyisi uhkaamaan Yhdysvaltoja, millä olisi vaikutusta myös Euroopan turvallisuuteen Venäjän vastustaman ohjuskilpihankkeen vuoksi. Egypti ja Saudi-Arabia saattaisivat ryhtyä kehittämään omaa ydinasettaan, mikä johtaisi varustelun laajenemiseen Lähi-idässä.
Historia
Saksalaisen Siemensin aloittama Busherin ydinvoimala jäi kesken vallankumouksen aikana. Venäläiset rakensivat sen valmiiksi vuodesta 1995 alkaen.
2000-luvun kriisi
Vuonna 2003 Iran kertoi lopettavansa uraanin rikastusohjelman ja päästävänsä IAEA:n tarkastajat laitoksiinsa. IAEA raportoi että aseohjelmasta ei ollut todisteita.
Vuonna 2005 Iran ilmoitti aloittavansa uraanin rauhanomaiseen käyttöön tähtäävän jalostuksen uudelleen. IAEA:n mielestä tämä rikkoi yhdinsulkusopimusta.
YK:n turvallisuusneuvoston päätöslauselma 1696 31. joulukuuta 2006 vaati Irania keskeyttämään rikastamisen, kunnes ohjelman rauhanomaisuudesta päästään selvyyteen. Tuolloin Iranille oli 164 sentrifugia uraanin rikastamiseen. Määrä aiotaan nostaa 60 000:een.
Kuubassa syyskuussa 2006 kokoontunut 118 maan sitoutumattomien maiden liike julisti päätöslauselmassaan tukensa Iranin rauhanomaiselle ydinohjelmalle.
IAEA:n taustalla Yhdysvallat ja erityisesti Israel ovat pyrkineet painostamaan Irania luopumaan ydinohjelmastaan. Yhdysvallat ja Israel pitävät säännöllisesti merisotaharjoituksia Hormuzinsalmella. Yhdysvalloilla oli syyskuussa 2007 Persianlahdella kolme lentotukialusryhmää.
YK:n turvallisuusneuvosto päätti 23. joulukuuta 2006 yksimielisesti asettaa Iranille pakotteita estääkseen ydinohjelmaan tai ballistisiin ohjuksiin liittyvän materiaalin, välineistön tai tekniikan siirtämisen Iraniin. Tekstiä muutettiin ennen sen hyväksymistä useaan otteeseen, etenkin Venäjän aloitteesta, koska Moskova ja Peking pitivät sitä liian ankarana, kun taas Yhdysvallat ajoi kovempaa linjaa.
2007
Iran ajautui vuoden 2007 aikana kiistaan länsivaltojen ja IAEA:n kanssa ydinohjelmastaan. Huhtikuussa 2007 Iran pidätti 15 brittisotilasta, jotka olivat Iranin mukaan harhautuneet sen aluevesille.
Huhtikuun puolivälissa 2007 Iran käynnisti kaikki Natanzin 1 300 sentrifugia.
2009
Syyskuun lopulla 2009 Iran ilmoitti rakentavansa toisen uraanirikastamon Natanzin laitoksen lisäksi. Iranin IAEA:lle lähettämän kirjeen mukaan laitos ei vielä rikasta uraania ja se on vasta kokeiluasteella. Länsimaiden mielestä Iran salasi uuden rikastamon rakentamisen liian pitkään. Iranin mielestä uuden rikastamon rakentamista ei salattu, koska maa ilmoitti siitä IAEA:lle. Myös Venäjän presidentti Dmitri Medvedevin mielestä laitoksen rakentaminen salattiin. Iran ilmoitti sallivansa IAEA:n tarkastuksen uuteen laitokseen, ja tällöin laitos olisi täysin laillinen. Iranin mielestä laitoksessa ei rikasteta uraania aseluokan väkevyyteen asti.
Länsivallat ja Israel tuomitsivat laitoksen jyrkästi sanoen sen liittyvän maan pommiohjelmaan. Yhdysvaltain presidentti Barack Obama uhkasi Irania pakotteilla uuden laitoksen vuoksi. Länsimaat vaativat Iranilta varmoja merkkejä siitä ettei maan uraanin rikastaminen liity kehitteillä olevaan ydinaseeseen. Israel vaati länsimailta selvää vastausta Iranin uraanin rikastusohjelmaan. Myös Venäjä vihjasi halusta tukea Iranin vastaisia pakotteita. Aiemmin Venäjä ei ole ollut yhtä halukas toimimaan Irania vastaan pakottein YK:ssa.
2010
Iran ilmoitti helmikuussa 2010 rakentavansa 10 uutta uraanirikastamoa ja nostavansa rikastusastetta 3,5%:sta 20%:iin. 20 % tarvitaan lääketieteellisten isotooppien tuotantoon. Vaikka 20%:inen uraani ei kelpaa ydinaseeseen, siitä voidaan puolessa vuodessa tuottaa aseluokan uraania. Israel raivostui Iranin uusista aikeista. Yhdysvallat ja Israel halusivat Iranille tästä kovat kansainväliset pakotteet.
Stuxnet-tietokonemato riehui syyskuussa Busherin ydinvoimalan työntekijöiden koneissa.
2011
Iran ilmoitti, että Busherin generaattorit toimivat pienellä teholla toukokuussa ja kytkettiin valtakunnanverkkoon syyskuussa.
2012
Iran aloitti uraanin rikastamisen maanalaisessa Fordon laitoksessa. YK:n tarkkailijat löysivät jäänteitä 27 % uraanista.
Länsimaat sopivat taloudellisista pakotteista: Euroopan unioni sopi öljyn tuontikiellosta. Iranin keskuspankin varat jäädytettiin sekä Euroopassa että Yhdysvalloissa.
2013
Helmikuussa Yhdysvaltojen varapresidentti Joe Biden ehdotti kahdenvälisiä neuvotteluja mutta Iran kieltäytyi.
2015
Iran sopi maailman johtavien ydinasevaltojen kanssa, ettei se hanki ydinasetta.
2018
Yhdysvaltain presidentti Donald Trump irtisanoi ydinsopimuksen.
2020
Iranin hallitus vetäytyi ydinsopimuksesta. Kesä-heinäkuussa 2020 Iranin ydinlaitoksissa ja sotilaskohteissa tapahtui tulipaloja ja räjähdyksiä, joiden aiheuttajaa tai syytä ei ole tiedossa. Iskuista epäiltiin muun muassa Israelin, Yhdysvaltain tai Saudi-Arabian tiedustelupalveluita. Sabotaasitekojen ei uskottu ratkaisevasti haittaavan Iranin mahdollista ydinohjelmaa.
Marraskuussa 2020 Iranilla oli uraania kyllin kahteen ydinaseeseen, jos uraani jatkojalostettaisiin.
Tuntematon taho murhasi 27. marraskuuta Iranin oletetun ydinaseohjelman johtajan Mohsen Fakhrizadehin. Hyökkääjät pysäyttivät Fakhrizadehin auton autopommilla ja ampuivat haavoittavasti. Fakhrizadeh kuoli pian sairaalassa. Iran epäili murhasta Israelia ja vaati länsimaita tuomitsemaan teon. Vain vähän aiemmin luultavasti israelilaisagentit olivat murhanneet Al-Qaidan kakkosmiehen Iranissa. Iranilaiset ilmoittivat jatkavansa Fakhrizadehin johtamaa teknistä työtä.
Iranin parlamentti kielsi 3. joulukuuta tarkastukset maan ydinlaitoksiin. Se ilmoitti nostavansa uraanin rikastusasteen 20 prosenttiin. Iranin presidentti Hasan Ruhani vastusti parlamentin säätämää uutta lakia.
2021
2. tammikuuta 2021 Iran ilmoitti IAEA:lle alkavansa rikastaa 20-prosenttista uraania, mikä on vastoin aiempaa ydinasesopimusta. Helmikuussa 2021 IAEA ilmoitti Iranin valmistavan ydinaseisiin soveltuvaa uraanimetallia.
Israelin tiedustelupalvelu teki 11. huhtikuuta 2021 sabotaasi-iskun Natanzin ydinlaitokseen.
Muiden maiden reaktiot
Iran ilmoitti 12. tammikuuta 2010 jo kolmannen iranilaisen ydintutkijan murhasta. Iranin yliopiston professori Massoud Mohammadi sai surmansa, kun kauko-ohjattu pommi räjähti. Iran syytti iskusta Yhdysvaltain ja siionistien tukemia palkkasotilaita. Iranin oppositio kiisti tehneensä iskun Marraskuussa 2010 presidentti Ahmadinejad sanoi haittaohjelman häirinneen Iranin rikastusohjelmaa, mikä oli jo aiemmin uutisissa huomattu. 29. marraskuuta ydinfyysikko Majid Shahriari kuoli kun hänen autonsa ohi ajavan moottoripyörän tuntematon ajaja heitti hänen autonsa etuikkunasta sisään pommin. Iran syytti tästä iskusta Israelin tiedustelupalvelua
Kiina ja Venäjä esiintyivät sovittelevasti, vaikka pyrkivät saamaan Iranin ydinpolttoaineen tuotantoa kansainväliseen valvontaan. Venäjä on myynyt Iranille ilmatorjuntaohjuksia.
Ydinvoimalaitokset
thumb|right|350px|Iranin ydinlaitoksia.
Iranin ydinohjelma koostuu useasta osasta: uraanikaivoksista, polttoaineenkäsittelylaitoksista, laboratorioista sekä reaktoreista. Ne ovat hajasijoitetut ympäri Iranin valtioaluetta, tosin siten, että suurin osa on Länsi- tai Keski-Iranissa.
Vanha Isäntä
Vanha Isäntä oli 1973 perustettu suomalainen kantrirock-yhtye. Se aloitti suomenkielisenä, mutta siirtyi pian pääsääntöisesti englannin kieleen. Myös ohjelmisto muuttui alkuaikojen irlantilaisesta kansanmusiikista countryyn ja bluegrassiin. Yhtye voitti pop-yhtyeiden SM-kisat vuonna 1973 (ks. Rockin Suomen mestaruus). Yhtye lopetti 1980-luvulle tultaessa. Vanha Isäntä julkaisi albumit Vanha Isäntä, Fire on the Mountain, III ja Red Necks, Blue Falls.
Iranin ydinohjelma
Būšehr
Būšehrissa alettiin 1974 suunnitella Siemens AG:n ja AEG Telefunkenin yhteisyrityksen Kraftwerk Union A.G:n avustuksella kahta 1 196 MW:n kokoista ydinreaktoria Šīrāzin kaupunkia varten. 1975 solmittiin sopimus kahden reaktorin rakentamisesta. Reaktorit toimittaisi ThyssenKrupp.
Vanha Isäntä
Yhtyeen perustajajäseniä olivat Timo "Tiibo" Vakkilainen (s. 1954) ja Olli Haavisto (s. 1954). Muita jäseniä eri aikoina olivat mm. Markku Luukkanen, Seppo Kling, Ari Vakkilainen, Ahti Marja-aho, Seppo Sillanpää, Teuvo Lampinen ja Juha Tikka.
Iranin ydinohjelma
Būšehr
Sopimus oli arvoltaan 4–6 miljardia dollaria. Työt keskeytyivät tammikuussa 1979. Heinäkuussa 1979, jolloin hankkeesta luovuttiin, koska Iranissa tapahtui islamilainen vallankumous, olivat reaktorien valmistumisasteet 50 % ja 80 %. Kraftwerk-Union A.G:n puolelta syyksi ilmoitettiin 450 miljoonan dollarin erän ja myöhästymismaksujen maksamatta jättäminen. Siihen mennessä Kraftwerk-Union A.G. oli saanut projektista 2,5 miljardia dollaria.
Irakin–Iranin sota aiheutti lukuisia ilmahyökkäyksiä ja vahinkoja helmikuun 1985 ja vuoden 1988 välillä. Iranin hallitus pyysi Siemensiä suorittamaan projektin loppuun, mutta Yhdysvallat vaikutti asiaan kielteisesti diplomatiallaan. Irakin hyökkäyksen vuoksi ydinohjelman toimeenpanoa siirrettiin sodan loppuun.
Iran allekirjoitti 1992 sopimuksen venäläisten kanssa projektin loppuun saattamisesta. Vuonna 1995 Venäjä allekirjoitti sopimuksen kevytvesireaktorin toimittamisesta. Sopimuksessa edellytetään, että ydinvoimalan käytetyt polttoainesauvat toimitetaan Venäjälle jälleenkäsiteltäviksi. Yhdysvallat esitti huolensa siitä, että Iran pitäisi polttoainesauvat itse ja valmistaisi niistä ydinaseisiin tarvittavaa plutoniumia. Vuonna 2004 Yhdysvaltain apulaisulkoministerin John Boltonin mukaan Iran oli ilmoittanut kolmelle EU-maalle, Britannialle, Ranskalle ja Saksalle, että se voisi hankkia itselleen ydinaseita kolmen vuoden kuluessa, mutta Yhdysvaltain tiedusteluarvio ei tukenut väitettä.
Gachin
Gachinissa on Iranin oma uraanikaivos. Kaivostoiminta alkoi siellä vuonna 2004, ja 2010 Iran ilmoitti toimittaneensa ensimmäisen keltakakun eli uraanimalmitiivisteen rikastettavaksi.
Isfahan
200px|thumb|Jauhettua [[Keltainen kakku|keltakakkua.]] Isfahanissa uraanimalmi muunnetaan käsittelylaitoksessa heksafluoridikaasuksi, uraanioksidiksi ja metalliksi, jota Iranin reaktorit eivät tarvitse polttoaineekseen. Teknologiakeskuksessa on neljä pientä kiinalaista tutkimusydinreaktoria, joita operoi AEOI. Se tuottaa keltakakusta uraaniheksafluoridia.
Natanz
Iran rakentaa uraaninrikastuslaitosta Natanziin. Vuonna 2013 se alkoi asentaa sinne 180 sentrifugia.
Arak
Arakin lähistöllä on raskasvesilaitos. Raskaalla vedellä hallintaan fissioreaktiota ja sen avulla voidaan tuottaa myös plutoniumia.
Fordo
Fordon laitos lähellä pyhää Qomin kaupunkia on uraanin rikastuspaikka.
Klenie Bimolt
Klena ”Klenie” Geertje Bimolt (s. 8. kesäkuuta 1945 Assen, Drenthe) on entinen alankomaalainen uimari, joka voitti hopeamitalin 4 × 100 metrin sekauintiviestissä kesäolympialaisissa 1964. Hänen joukkuetovereitaan olivat Corrie Winkel, Ada Kok ja Erica Terpstra.
Bimolt osallistui myös kesäolympialaisiin 1968, ja voitti 1960-luvulla yhteensä 11 Alankomaiden mestaruutta. Vuonna 1962 hän voitti Leipzigissa pitkän radan EM-kilpailuissa kaksi hopeamitalia, 200 metrin rintauinnissa ja 4 × 100 metrin sekauintiviestissä.
Tuttu TV:stä
Tuttu TV:stä on Apulannan varsinainen toinen EP. Levy oli aikomus painaa Norjassa, mutta asian tiimoilta syntyi ongelmia, joiden takia levyn ilmestyminen viivästyi puolisen vuotta. Levyn jälkeen kitaristi Antti Lautalan motivaatio katosi. Lautalan lähdettyä yhtye päätti jatkaa kolmistaan.
Kappaleet
(säv/san/sov)
Michael Myllyniemi
Myllyniemi on Vaasan Salaman kasvatti. B-juniori-ikäisenä hän edusti Korikobria ja A-junioreissa Tampereen Pyrintöä. Pyrinnön kehitysjoukkueeseen Myllyniemi nousi kaudella 2011–2012, ja hän pelasi joukkueessa kolmen kauden ajan. Kesällä 2012 Myllyniemi teki Pyrinnön edustusjoukkueen kanssa kaksivuotisen pelaajasopimuksen. Hän teki ensiesiintymisensä Korisliigassa seuraavalla kaudella, 23. lokakuuta 2013 Kouvoja vastaan heittäen viisi pistettä ja ottaen yhden levypallon ja riiston. A-nuorten maaotteluita Myllyniemi pelasi kaksi.
Syksyllä 2014 Myllyniemi siirtyi I-divisioona A:ssa pelanneeseen BC Nokiaan.
Jukka Riikonen
Jukka Riikonen (s. 10. huhtikuuta 1947 Helsinki) on entinen Helsingin poliisipäällikkö.
Riikonen on oikeustieteen kandidaatti ja varatuomari. Hän on työskennellyt apulaisnimismiehenä ja nimismiehenä useilla paikkakunnilla, mm. kuusi vuotta Espoossa. Tämän jälkeen hän oli Etelä-Suomen läänin poliisijohtajana, kunnes hänet nimitettiin vuonna 2002 Helsingin poliisikomentajaksi. Hän on ollut myös sotilaslakimiehenä YK-joukoissa.
Riikonen on kuvaillut Helsingin poliisikomentajan tointa uransa vaativimmaksi mutta myös antoisimmaksi. Helsingin poliisin toimenkuvaan kuuluu muun muassa järjestyksenpito ja turvatoimista huolehtiminen valtiovierailujen aikana. Stadin slangi -yhdistys nimitti Riikosen vuoden 2006 Stadin Kundiksi.
Valtakunnansyyttäjä nosti toukokuussa 2018 Riikosta vastaan syytteen virkavelvollisuuden rikkomisesta. Hänen epäillään laiminlyöneen velvollisuutensa valvoa Helsingin poliisin tietolähdetoimintaa vuosina 2009–2013.
Helsingin käräjäoikeus hylkästi syytteet syyskuussa 2019. Helsingin hovioikeus antoi tuomionsa maaliskuussa 2021. Riikonen tuomittiin virkarikoksesta sakkoihin.
Japanin Grand Prix 2005
Japanin Grand Prix 2005 oli Formula 1 -sarjan osakilpailu, joka ajettiin 9. lokakuuta 2005 Suzukan radalla Japanissa. Kilpailun voitti McLarenilla ajanut Kimi Räikkönen, jolle voitto oli kauden seitsemäs.
Frank Sedgman
thumb|Franck Sedgman Frank Arthur Sedgman (s. 29. lokakuuta 1927) on australialainen tennispelaaja. Jack Kramer nimesi hänet vuonna 1979 omaelämäkerrassaan yhdeksi lajin 21:sta kaikkien aikojen suurimmasta nimestä.
Sedgman menestyi Grand Slam -turnauksissa sekä kaksin- että nelinpelissä. Hän oli pitkäaikainen Davis Cup -pelaaja ja on kuulunut vuodesta 1979 International Tennis Hall of Fameen.
Sedgman teki vuonna 1951 nelinpelissä Grand Slamin pelikaverinsa Ken McGregorin kanssa.
Shawn Levy
Shawn Levy (s. 1967 Montreal, Quebec) on kanadalainen elokuvaohjaaja ja näyttelijä, joka on esiintynyt useissa rooleissa televisiossa sekä cameorooleissa ohjaamissaan elokuvissa. Hänen ohjaamiaan elokuvia ovat muun muassa Big Fat Liar – valehtelija (2002), Just Married (2003), Villi tusina (2003), Vaaleanpunainen pantteri (2006), Night at the Museum 2 (2009), Free Guy (2021) ja The Adam Project (2022). Hän on myös ohjannut useita televisio-ohjelmia kuten Stranger Things (2016), jota hän on myös tuottanut.
Timo Malmi
Timo Ensio Malmi (s. 18. kesäkuuta 1948 Tampere) on suomalainen kirjailija, runoilija, kääntäjä, historiantutkija ja tietokirjailija. Malmin tuotannon tärkeänä teemana on ollut sotavuosien 1918 ja 1939–1944 monipuolinen ja humaani tarkastelu. Timo Malmille myönnettiin vuonna 2019 sotakamreerin arvonimi. Teoksissaan hän on käsitellyt muun muassa suomalaisia sotavankeja Neuvostoliitossa, sotaorpojen tarinoita ja Tampereen taistelua vuonna 1918. Malmille on myönnetty muun muassa Tampereen kaupungin kirjallisuuspalkinto ja Tampereen kulttuuritekopalkinto.
Koulutukseltaan Malmi on filosofian lisensiaatti Suomen historian oppiaineesta ja toimittaja. Hän on toiminut vuosina 1991–1993 Suomen tiedetoimittajien liiton ja vuosina 2002–2008 Pirkkalaiskirjailijat ry:n puheenjohtajana. Vuosina 1973–2012 Malmi toimi Tampereen yliopiston viestintäpäällikkönä. Malmi on myös Tampereen Velaatan kaupunginosassa toimivan Maitolaiturimuseon puuhamies.
Venäjän federaatiopiirit
Venäjän federaatiopiirit ovat Venäjän keskushallinnon aluehallinnollinen jaottelu. Ne eivät ole Venäjän liittovaltion perustavia osia kuten federaatiosubjektit (osavaltiot). Jokainen federaatiopiiri käsittää useampia federaatiosubjekteja, ja jokaista johtaa presidentin nimittämä edustaja jonka virallinen titteli on täysivaltainen edustaja. Täysivaltaisen edustajan tehtävä on valvoa federaation viranomaisten toimintaa alueella, vaikkakin hänen toimivaltansa on laajempi.
Federaatiopiirien johtajat toimivat linkkinä federaatiosubjektien ja federaation hallituksen välillä ja heidän pääasiallinen vastuunsa on valvoa liittovaltion lakien noudattamista federaatiosubjekteissa.
Historia
Federaatiopiirit perustettiin toukokuussa 2000 Vladimir Putinin aloitteesta osana laajempaa ohjelmaa liittohallinnon vahvistamiseksi. Tämä laajempi uudistusohjelma sisälsi duuman ylähuoneen federaationeuvoston vaalitavan muuttamisen epäsuoraksi, federaatiosubjektien perustuslakien tarkastamisen, presidentille oikeuden hajottaa federaatiosubjektin parlamentti ja oikeuden erottaa federaatiosubjektin hallitus mikäli nämä eivät noudata liittovaltion lakeja.
19. tammikuuta 2010 perustettiin uusi Pohjois-Kaukasian federaatiopiiri jakamalla Eteläinen federaatiopiiri.
21. maaliskuuta 2014 perustettiin Venäjän Ukrainalta miehittämän Krimin alueen kattava Krimin federaatiopiiri. Se koostuu kahdesta federaatiosubjektista: liittokaupunki Sevastopolista ja entisen Krimin autonomisen tasavallan alueella sijaitsevasta Krimin tasavallasta.
Toiminta
Täysivaltainen edustaja ja hänen toimistonsa varmistaa federaatiosubjektien liittovaltion lakien ja normien loukkauksen. He myös valvovat oikaisumenettelyä lähemmältä kuin liittovaltion instituutiot Moskovasta. He ovat täten keskeisiä Putinin keskushallinnon auktoriteetin vahvistamisessa. Federaatiosubjektien perustaminen on auttanut rajoittamaan federaatiosubjektien lakeja ja käytäntöjä, jotka ovat vastoin liittovaltion lakeja, esimerkiksi kansalaisoikeuksien rajoittamista, alueiden kuvernöörien tai tasavaltojen presidenttien autoritääristä hallitsemista, poliisin manipuloimista ja tuomioistuinten kontrollointia, journalismin hankaloittamista ja vaalien väärentämistä.