cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Jakub Galvas
Seuraura
Kaudeksi 2019–2020 Galvas siirtyi kaksivuotisella sopimuksella SM-liigajoukkue Mikkelin Jukureihin. Joulukuun 2019 lopulla hän joutui sivuun harjoituksissa tulleen vamman vuoksi. Galvas palasi kaukaloihin helmikuussa 2020. Loppukaudella hän vahvisti myös Jukureiden A-nuoria. Kausi 2020–2021 Galvasilla osoittautui kuitenkin pettymykseksi, eikä hän onnistunut ottamaan toivottuja kehitysaskelia. Galvas teki runkosarjassa vain 11 tehopistettä, mutta hänellä oli ongelmia myös puolustuspään pelaamisessa, mistä kertoi myös heikko teholukeman –19.
Toukokuussa 2021 Galvas teki kaksivuotisen NHL-tulokassopimuksen Chicago Blackhawksin kanssa. Hänen kausipalkkansa NHL:n puolella on 867 500 dollaria.
Maajoukkueura
Galvas pelasi alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuosina 2018 ja 2019, joista jälkimmäisessä turnauksessa hän toimi Tšekin varakapteenina. Hän pelasi myös alle 18-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuonna 2017. Hän pelasi myös alle 18-vuotiaiden Ivan Hlinkan muistoturnauksessa vuonna 2016, jolloin Galvas voitti kultaa. Hän voitti turnauksen puolustajien pistepörssin voiton tehoilla 2+3=5, joilla Galvas myös jakoi puolustajien maalipörssin voiton neljän muun pelaajan kanssa sekä puolustajien syöttöpörssin voiton Venäjän Mark Rubintšikin kanssa. Hän jakoi myös koko turnauksen tehotilaston voiton Venäjän Mark Rubintšikin kanssa lukemalla +6. Galvas pelasi myös World U-17 Hockey Challengessa vuonna 2015. Yhteensä Galvas on pelannut 27 nuorten ja 49 poikien maaottelua.
Tšekin A-maajoukkueessa Galvas on pelannut 12 ottelua tehopistein 2+1=3. Hän teki A-maajoukkuedebyyttinsä vain 18-vuotiaana Euro Hockey Challengessa 4. huhtikuuta 2018 Příbramissa Sveitsiä vastaan. Hän teki ottelussa myös ensimmäisen A-maajoukkuemaalinsa.
Muuta
Galvasin pikkuveli Tomáš pelaa puolustajana HC Olomoucin C-nuorissa. Veljesten isä Lukáš Galvas pelasi omalla urallaan puolustajana Extraligassa yli 911 runkosarja- ja 145 playoff-ottelua. Heidän setänsä David Galvas pelasi puolustajana 85 Extraliga-ottelua sekä loi pääsarjauraa myös Puolassa ja Slovakiassa.
Jakub Galvasin tyttöystävän isä on kaksinkertainen maailmanmestari ja urallaan seitsemän kautta Suomessakin pelannut puolustaja Jiří Vykoukal, joka toimii nykyään Tšekin 1. ligassa LHK Jestřábi Prostějovin päävalmentajana ja urheilutoimenjohtajana.
Subliminaalinen viesti
Subliminaalinen viesti on nähty tai kuultu viesti, joka esitetään niin heikkona, että sitä ei havaita tietoisesti, mutta sen väitetään kuitenkin vaikuttavan ihmisen käyttäytymiseen.
Käsitys subliminaalisen viestin tehosta sai alkunsa New Jerseyssä Yhdysvalloissa vuonna 1957, kun eräs elokuvateatteri väläytti esittämänsä elokuvan aikana katsojien tietämättä yhden ruudun eli 1/24-osasekunnin ajan viestit ”juo Coca Colaa” ja ”syö popcornia”. Popcornin myynnin väitettiin kasvaneen sen jälkeen 58 prosentilla ja Coca-Colan myynti 15 prosentilla. Nämä mainostajan keksimät väitteet osoittautuivat myöhemmin huijaukseksi, mutta käsitys piiloviestien vaikutuksesta ihmisen käyttäytymiseen jäi elämään.
Subliminaalisia viestejä sisältäviä ääninauhoja on markkinoitu moneen tarkoitukseen, kuten laihduttamiseen, tupakoinnin lopettamiseen, itseluottamuksen kasvattamiseen, rakastajan kykyjen kehittämiseen, kumppanin löytämiseen, esiintymispelon karkottamiseen ja sijoittamistaidon parantamiseen. Menetelmää on käytetty myös kuluttajien ostohalujen lisäämistarkoituksessa.
1970-luvun lopulla ja 1980-luvun alussa jotkut väittivät rock- ja heavymusiikkialbumeilla olevan seksiä, huumeita ja Saatanaa ylistäviä subliminaalisia viestejä, jotka oli piilotettu musiikkiin usein takaperoisina. Syytösten kohteeksi joutuivat muun muassa Led Zeppelin, Queen, Ozzy Osbourne ja Judas Priest.
Tutkimuksissa on havaittu, että kun koehenkilöille väläytetään tietokoneen näytöllä kuvia, kirjaimia ja sanoja, he reagoivat aiemmin näkemiinsä hahmoihin nopeammin ja tarkemmin kuin muihin, vaikka he eivät tiedostaisikaan nähneensä niitä. Myös muissa tutkimuksissa on lyhyillä visuaalisilla subliminaalisilla viesteillä havaittu pientä ja ohimenevää vaikutusta siihen, miten koehenkilö kokee näkemänsä videon. Subliminaalisilla ääniviesteillä vaikutuksia ei kuitenkaan ole havaittu. Jos ääniviestistä halutaan subliminaalinen, siitä pitää tehdä niin hiljainen, että koehenkilö ei edes kuule sitä, jolloin sillä ei voi olla mitään vaikutusta. Myöskään takaperoisten ääniviestien toimivuudesta ei ole näyttöä.
Vaikka subliminaalisilla viesteillä ei ole todettu mitään vaikutuksia ihmisen käyttäytymiseen, Yhdysvaltain telehallintovirasto kielsi ne vuonna 1974. Euroopan unioni kielsi subliminaalisen mainonnan vuonna 1989.
Luettelo Kruunupyyn julkisista taideteoksista ja muistomerkeistä
Luettelo Kruunupyyn julkisista taideteoksista ja muistomerkeistä sisältää Kruunupyyn kunnassa olevat pysyvät patsaat, muistomerkit ja muistolaatat. Kruunupyyhynn on liitetty Alavetelin ja Teerijärven kunnat.
Isoisää etsimässä
Isoisää etsimässä on Arto Paasilinnan kirjoittama kirja, jonka WSOY julkaisi vuonna 1977.
Frekventatiivi
Frekventatiivi on verbijohdos, jolla ilmaistaan jonkin tekemisen olevan toistuvaa tai ajoittaista sekä vähemmän huolellista kuin kantaverbillä. Sillä voidaan osoittaa myös tekemisen sattumanvaraisuutta ja leikillisyyttä.
Isoisää etsimässä
Kirja kertoo August Väisänen -nimisestä miehestä, jonka isoäiti Letitia Väisänen lähettää etsimään isoisäänsä Verneri Väisästä. Isoisä on karannut kotoa saadakseen seikkailla maailmassa, koska ei jaksa hirveää vaimoaan. Kirjan tapahtumapaikkoina ovat muun muassa Helsinki, Norja ja Ruotsin Lappi.
Frekventatiivi
Esimerkkejä suomen kielen frekventatiivista ovat esimerkiksi laulaa-verbin lauleskella ja tavata-verbin tapailla. Toisinaan suomen kielessä jonkin kantaverbin frekventatiivi tarkoittaa tyystin eri asiaa kuin kantaverbi, kuten esimerkiksi palaa-palella ja raataa-raadella (ellei raadella ole pikemminkin sanasta raato).
Suomen lisäksi frekventatiivi on käytössä muun muassa latinassa. Esimerkiksi moderni englannin kieli sen sijaan ei tuota enää uusia frekventatiiviverbejä.
Merope (mytologia)
Merope viittaa kreikkalaisessa mytologiassa useaan eri hahmoon.
Helioksen tytär
Merope oli Helioksen tytär, yksi heliadeista
Polyboksen puoliso
Merope oli Oidipuksen sijaisäiti, Polyboksen puoliso.
Okeanidi
Merope oli yksi okeanideista, Okeanoksen ja Tethyksen tytär. Hän sai Helioksen kanssa pojan, Faethonin. Merope tunnettiin tässä yhteydessä myös Klymenenä.
Plejadi
Merope oli yksi seitsemästä plejadista, Atlaksen ja Pleionen tytär. Hän oli ainoa, joka meni naimisiin Sisyfoksen, kuolevaisen, kanssa, ja siksi Merope on himmein tähti heidän nimeään kantavassa tähtikuviossa. Hänellä oli Sisyfoksen kanssa poika, Glaukos.
Khioksen Merope
Khioksen Merope oli Oinopionin puoliso tai tytär, johon Orion rakastui. Merope ei kuitenkaan halunnut tämän kanssa naimisiin, jolloin Orion makasi hänet väkisin. Kostoksi Oinopion juotti Orionin humalaan, puhkaisi tämän silmät ja heitti merelle ajelehtimaan.
Konstantin Samsonov
Konstantin Samsonov (1860 tai 1861 – 31. tammikuuta 1919 Helsinki) oli venäläis-suomalainen kenraaliluutnantti, joka toimi Suomen suuriruhtinaskunnan luotsi- ja majakkalaitosten ylihallituksen luotsitirehtöörinä toisen sortokauden aikana 1910–1917.
Samsonov syntyi Suomessa venäläiseen perheeseen, ja osasi venäjän lisäksi jonkin verran sekä ruotsia että suomea. Hän työskenteli Suomen luotsilaitoksessa vuodesta 1885 alkaen, jonne hänen siirrettiin Pietarista. Kenraalikuvernööri Heiden myönsi Samsonoville suomen kansalaisuuden ennen suomalaiseen virkaan nimittämistä. Samsonov toimi merikarttalaitoksen päällikkönä ja johti merenmittaustöitä Lyökin luona. Samsonov nimitettiin luotsilaitoksen johtoon toukokuussa 1910.
Venäläiset suhtautuivat epäillen suomalaisten luotsimiesten luotettavuuteen ja osaamiseen lukuisten venäläisten sota-alusten karilleajojen ja suomalaisten luotsimiesten juopottelun vuoksi. Vuoden 1907 keisarillisen Standard-huvialuksen karilleajo Hangon edustalla johti luotsitirehtööri Sjömanin sotaoikeuteen ja virkaeroon. Uusi pääjohtaja Samsonov määräsi, että väkijuomien käyttö luotsilaitoksen töissä ja työpaikoilla oli ehdottomasti kielletty ja johtaisi virasta erottamiseen. Vuonna 1912 Suomen luotsilaitos siirrettiin senaatin alaisuudesta Pietarissa sijainneen Venäjän meriministeriön hydrografisen osaston alaisuuteen, ja siitä tehtiin näin venäläinen virasto. Vuoden 1912 siirtopäätöksen seurauksena hieman yli puolet luotsilaitoksen henkilökunnasta irtisanoutui. Tilalle nimitettiin lähinnä venäläisiä upseereita ja suomalaisia virkamiehiä. Osa venäläisupseereista siirrettiin Suomeen jopa Kaspianmereltä.
Helmikuun vallankumouksen jälkeen suomalaiset ottivat maan luotsitoiminnan takaisin haltuunsa perustamalla merenkulkulaitoksen venäläisen luotsilaitoksen tilalle. Samsonov kuoli sydänhalvaukseen Helsingissä tammikuussa 1919 vuoden 1918 väkivaltaisuuksien rasittamana.
Kallichore
Kallichore on Jupiteria retrogradiseen suuntaan kiertävä, epäsäännöllinen, Carme-ryhmän kuu. Sen löysi ryhmä Havaijin yliopiston tutkijoita vuonna 2003. Kuu sai silloin väliaikaiseksi nimekseen S/2003 J 11. Kallichore on halkaisijaltaan noin 2 kilometriä ja se kiertää Jupiteria noin 23 112 000 kilometrin etäisyydellä. Radan inklinaatio on 165° ja eksentrisyys 0,2042.
Nykyisen nimensä kuu sai maaliskuussa 2005 kreikkalaisesta mytologiasta.
Profile Vehicles
Profile Vehicles on Iisalmessa sijaitseva erikoisajoneuvoja valmistava yritys. Profile Vehicles Oy valmistaa ambulansseja, johtoautoja sekä luotisuojattuja, arvokuljetus- ja viranomaisten ajoneuvoja.
Yrityksen arvot ovat yhteistyö, sitoutuminen, laatu ja jatkuva parantaminen.
Historia
Yritys perustettiin vuonna 1982 Iikorin nimellä. Iikori Ky erikoistui nopeasti ambulanssien valmistamiseen ja jo saman vuosikymmenen aikana kehittyi Suomen suurimmaksi ambulanssivalmistajaksi.
Vuonna 1990 yritys alkoi käyttää valmistamisessaan innovatiivisia moduuleita, joista kuuluisin oli ambulanssin originaali kattokorotus. Asiakkaiden mukaan se loi ambulanssien ulkonäköön uuden profiilin, siten Profile sai nimensä.
Yhtiömuoto muuttui 1990-luvun alussa konserniksi ja myöhemmin alkoi myös vientitoiminta.
Sittemmin konserni on perustanut tytäryhtiöt Ruotsiin, Viroon ja Unkariin.
Thabo Mbeki
Thabo Mvuyelwa Mbeki (s. 18. kesäkuuta 1942 Transkein alue) toimi Etelä-Afrikan presidenttinä vuosina 1999–2008.
Apartheidin aikakaudella Mbeki pidätettiin, ja hän siirtyi maanpakoon Isoon-Britanniaan ja palasi kotimaahansa vasta Nelson Mandelan vapauttamisen jälkeen. Mbeki toimi Etelä-Afrikan varapresidenttinä 1997–1999 ja valittiin Mandelan seuraajaksi vuonna 1999. Hän astui virkaan 16. kesäkuuta. Toiselle kaudelleen hänet valittiin huhtikuussa 2004.
20. syyskuuta 2008 Mbeki hyväksyi ANC-puolueen johdon vaatimuksen erota presidentin virastaan. Mbeki jatkoi virassaan 25. syyskuuta 2008 asti, jolloin Etelä-Afrikan parlamentti valitsi hallitsevan ANC-puolueen varapuheenjohtajan Kgalema Motlanthen maan presidentiksi.
Tausta
Mbekin molemmat vanhemmat olivat opettajia ja ANC:n aktiiveja. Äidinkielenään hän puhuu xhosaa. Mbeki kävi lukiota Lovedalessa, mutta hänet erotettiin koulusta vuoden 1959 opiskelijalakkojen aikana. Isänsä Govan Mbekin, Sisulun ja Mandelan pidätyksen jälkeen Mbeki lähti maanpakoon ulkomaille ja vietti kotimaansa ulkopuolella 28 vuotta.
Maanpakonsa alkuvuodet Mbeki asui Isossa-Britanniassa, opiskeli taloustieteen ylemmän korkeakoulututkinnon Sussexin yliopistossa ja työskenteli ANC:n Lontoon toimistossa. Älykkönä, mutta elitistisenä ja etäisenä tunnettu Mbeki ihastui William Shakespearen teoksiin Sussexissa, ja hän siteeraa mielellään Shakespearea sopivissa tilaisuuksissa.
Mbeki nimitettiin ANC:n tiedotusosaston johtoon 1984 ja kansainvälisten asioiden johtajaksi 1989. Vuonna 1985 hän oli mukana lähetystössä, joka neuvotteli salaa Etelä-Afrikan liike-elämän edustajien kanssa ja johti 1989 delegaatiota, joka neuvotteli hallituksen kanssa. Nämä neuvottelut johtivat ANC:n sallimiseen ja poliittisten vankien vapauttamiseen ja viimein maan demokratisoitiin.
Presidenttinä
Mbeki valittiin yhdeksi varapresidenteistä toukokuussa 1994 ja ainoaksi kesäkuussa 1996. Hän seurasi Mandelaa ANC:n puheenjohtajana joulukuussa 1997 ja tasavallan presidenttinä kesäkuussa 1999.
Mbekiä arvosteltiin myös lepsusta suhtautumisestaan maan AIDS-ongelmaan. Mbeki väitti vuonna 2000, että AIDSia ei aiheutakaan HI-virus. Hän on myös sanonut AIDSin olevan länsimaiden rasismia afrikkalaisia kohtaan. Kohun jälkeen Mbeki pysyi asiasta hiljaa, ja hallitus salli laajemman retroviraalilääkkeiden jakelun. Hänen terveysministerinään jatkoi kuitenkin Manto Tshabalala-Msimang, joka oli sanonut, että AIDSin paras hoitomuoto on punajuuren ja valkosipulin syönti.
Mbekin merkittävin kilpailija ANC:ssa on ollut vasemmistolaisempi ja populistinen Jacob Zuma. Zuma oli varapresidenttinä vuoteen 2005, jolloin Mbeki erotti hänet lahjusten otosta epäiltynä. Joulukuun 2007 ANC:n puoluekokouksessa Mbeki asettui vielä ehdolle puolueen johtoon Zumaa vastaan estääkseen tämän nousun puolueen johtajaksi ja mahdollisesti seuraavaksi presidentiksi, vaikka ei itse voikaan perustuslain mukaan jatkaa enää kolmatta kautta presidenttinä.
Syyskuussa 2008 ANC-puolue vaati Mbekin eroa kolme kuukautta ennen hänen presidenttikautensa päättymistä. Erovaatimuksen syynä oli epäily, että Mbeki vaikutti poliittisten motiivien vuoksi korruptiosyytteiden nostoon Jacob Zumaa vastaan. Zumaa vastaan nostetut syytteet oli hylätty edellisellä viikolla ja tuomari syytti presidentti Mbekiä toimivaltansa ylittämisestä.
Sirpaleliivi
thumb|Suomen maavoimien sirpaleliivi. Sirpaleliivi on suojaliivi, joka on tarkoitettu suojaamaan käyttäjänsä ylävartaloa esimerkiksi kranaatin sirpaleilta. Liivin suojaava materiaali voi olla kevlar, keraamiset levyt tms. Sirpaleliivi voi suojata myös pistoolin luodeilta, riippuen luodin nopeudesta. Esimerkiksi asepalvelustaan suorittavat käyttävät sirpaleliivejä ampuessaan kranaatinheittimellä. Sirpaleliiveissä voi olla myös varustetaskuja ja kiinnityskohta repulle tehtävän vaatimia varusteita varten.
Sirpaleliivin kehitti ensimmäisenä yhdysvaltalainen sotakirurgieversti (myöhemmin kenraalimajuri) Malcolm C. Grow yhdessä brittiläisen Wilkinson Sword -yrityksen kanssa toisen maailmansodan aikana. Se suunniteltiin suojaamaan Yhdistyneen kuningaskunnan ilmavoimien sotilaita saksalaisten ilmatorjunnan kranaattien aiheuttamilta sirpaleilta.
Ignition (The Offspring)
Ignition on amerikkalaisen punk rock -yhtye The Offspringin toinen studioalbumi. Sen tuottajana toimi toista kertaa Thom Wilson, ja albumi julkaistiin 16. lokakuuta 1992 Epitaph Recordsilla, ollen näin yhtyeen ensimmäinen kyseisen levy-yhtiön julkaisema albumi.
Tausta ja nauhoitus
Osa aineistosta ("Take It Like a Man", joka oli alun perin nauhoitettu vuonna 1991 Flipside-lehden kokoelmaa varten, "The Big One" ja "Get It Right", jotka esiintyivät Baghdadilla) ovat päivitettyjä versioita The Offspring/Baghdad-aikakaudella nauhoitetuista kappaleista. Albumille oli tarkoitus julkaista kappale "Mission from God", mutta se jätettiin lopulta pois. Myöhemmin se kuitenkin julkaistiin kokoelmalevyllä Punk-O-Rama Vol. 10 vuonna 2005.
Julkaisu ja vastaanotto
Epitaph Records julkaisi Ignitionin 16. lokakuuta 1992. The Offspring saavutti pientä suosiota Kalifornian eteläosissa, pääosin San Diegossa, Orangen piirikunnassa ja Los Angelesissa (missä albumi myös nauhoitettiin). Vaikka albumilta ei julkaistu yhtään musiikkivideota, "Kick Him When He's Down" julkaistiin singlenä vain radiosoittoon vuonna 1995. Albumin myynti yllätti yhtyeen jäsenet, sillä albumi myi yli miljoona kappaletta maailmanlaajuisesti julkaisunsa aikoihin. Ignition saavutti kultaa 22. tammikuuta 1996, noin kaksi vuotta Smashin julkaisun jälkeen.
Triklosaani
Triklosaani (5-kloori-2-(2,4-dikloorifenoksi)fenoli) on bakteereita ja sienikasvustoja tuhoava aine.
Col du Galibier
Solassa kulkeva tie on korkeimmillaan 2 645 metrin korkeudella, mutta sitä reunustavat huiput kohoavat korkeimmillaan 2 642 metrin korkeuteen. Sola on myös paikka, jossa Ranskan ympäriajo nousee korkeimmilleen, mikäli col de l'Iseran (2 764 metriä) ei ole ohjelmassa. Ensimmäisen kerran tämä vuotuinen suurtapahtuma kulki solan kautta vuonna 1911.
Triklosaani
Kemia
Triklosaani on huoneenlämpötilassa valkoisena jauheena esiintyvä orgaaninen yhdiste, jonka sulamispiste on noin 55–57 celsiusastetta. Sillä on lievä aromaattinen, fenolin kaltainen tuoksu. Triklosaani on kloorattu aromaattinen yhdiste, jolla on sekä eetterin että fenolin funktionaaliset ryhmät. Kemiallinen kaava on C12H7Cl3O2 ja moolimassa 289,9 g/mol. Triklosaanin CAS-numero on 3380-34-5.
Col du Galibier
Solan korkeimmalla kohdalla tien etelälaidalla on Tour de Francen perustajan Henri Desgrangen muistomerkki. Ranskan ympäriajossa kohdan ensimmäisenä saavuttaneelle kilpailijalle luovutetaan Henri Desgrangen palkinto.
Triklosaani
Käyttö
Triklosaania käytetään laajalti saippuoissa, deodoranteissa ja hammastahnoissa, ja enenevässä määrin sitä lisätään käyttötavaroihin kuten ruokailuvälineisiin, leluihin, vuodevaatteisiin, sukkiin ja jätesäkkeihin.
Euroopan unionissa triklosaanin elintarvikekäyttö on kielletty vuonna 2010.
Huolet bakteeriresistenssistä ja haitallisista vesistövaikutuksista
Vuonna 1998 Nature-lehden elokuun 6. päivän numerossa oli mm. tohtori Stuart Levyn kirjoittama artikkeli, jossa varoiteltiin liiallisen triklosaanin käytön johtavan mahdollisesti bakteerien vastustuskyvyn lisääntymiseen. WWF:n mukaan tieteelliset tutkimukset ovat osoittaneet triklosaanin aiheuttavan haitallisia vaikutuksia vesistöissä. Metyylitriklosaania (C13H9Cl3O2, CAS-numero 4640-01-1) muodostuu, kun triklosaani hajoaa biologisesti jätevesiä käsiteltäessä. Tämä triklosaanin hajoamistuote on paljon pysyvämpi ja kertyy helpommin eliöihin kuin itse triklosaani. Triklosaania on havaittu Yhdysvalloissa puroissa ja joissa, jätevesissä ja sellaisten järvien kaloissa, joihin lasketaan kotitalouksien jätevesiä. Sen on osoitettu myös olevan myrkyllistä leville. Saippuoissa ja astianpesuaineissa käytetyn triklosaanin on osoitettu reagoivan klooratun vesijohtoveden kanssa ja synnyttävän näin kloroformia (CHCl3). Auringonvalo puolestaan voi muuttaa jätevesipäästöjen triklosaanin dioksiineiksi. Dioksiinit ovat hyvin myrkyllisiä kemikaaleja, jotka häiritsevät hormonitoimintaa ja voivat aiheuttaa syöpää. Triklosaani on osoitettu mitokondriotoksiseksi yhdisteeksi ja se on myös lisääntymisterveysriski, sillä se pysäyttää ihmisen siittiöiden liikkeen ja häiriköi sukupuolihormoneista riippuvia toimintoja.
Etelä-Afrikan Grand Prix 1981
Etelä-Afrikan Grand Prix 1981 oli Formula 1 -kauden MM-sarjan ulkopuolinen osakilpailu, joka käytiin Kyalamin vanhalla radalla 7. helmikuuta 1981. Näin ollen kilpailusta ei jaettu virallisia pisteitä. Kilpailun voitti argentiinalainen Carlos Reutemann.
Alfa Romeo, Ferrari ja Renault eivät osallistuneet kilpailuun.
Naďa Konvalinková
thumb|Naďa Konvalinková Prahassa vuonna 2013
Naďa Konvalinková (s. 18. huhtikuuta 1951, Praha) on tšekkiläinen elokuva-, ääni- ja teatterinäyttelijä. Hänet on nähty muun muassa elokuvassa Adele ei ole vielä syönyt (1977).
Kaarle Juho Häkkänen
Kaarle (Karl) Juho (Johan) Häkkänen (5. helmikuuta 1842 Mikkelin maalaiskunta – 29. joulukuuta 1909 Mikkeli) oli suomalainen maanviljelijä ja valtiopäivämies.
Häkkäsen vanhemmat olivat Nils ja Anna Maria Häkkänen ja puoliso Anna Anette Lovisa Häkkänen. Häkkänen osallistui moniin kunnallisiin luottamustoimiin ja oli talonpoikaissäädyssä Mikkelin tuomiokunnan edustaja valtiopäivillä 1894 ja 1899. Hän osallistui valtiopäivillä rautatien rakentamisesta, laivareitin avaamista ja Mikkelin suomalaista tyttökoulua koskeviin esityksiin.
Fushimi Inari-taisha
Fushimi Inari-taisha (, ’Fushimin Inari-pyhäkkö’) on šintolainen pyhäkkö Kioton kaupungissa Japanissa. Se sijaitsee Kioton eteläosassa Fushimin suuralueella Higashiyama-vuorijonoon kuuluvan 233 metriä korkean Inarivuoren juurella. Pyhäkön palvonnan kohde on kami Inari, joka käsitetään viiden kamin yhteenliittymäksi. Fushimi Inari-taisha on Japanin yli 30 000 Inari-pyhäkön pääpyhäkkö.
Luettelo Luodon julkisista taideteoksista ja muistomerkeistä
Luettelo Luodon julkisista taideteoksista ja muistomerkeistä sisältää Luodon kunnassa olevat pysyvät patsaat, muistomerkit ja muistolaatat.
Fushimi Inari-taisha
Fushimi Inari-taisha on perustettu Nara-kaudella vuonna 711 eli ennen Kioton kaupunkia. Nykyiselle paikalleen pyhäkkö on siirretty 1400-luvulla. Se on suosittu vierailukohde, joka tunnetaan erityisesti pääpyhäkön takapuoliselle vuorenrinteelle rakennetuista tuhansista torii-porteistaan (senbon-torii), jotka muodostavat pitkiä käytäviä.
Alkuvaiheet ja Heian-kausi
Kronikoiden mukaan Fushimi Inari-taisha olisi perustettu Wadō-kauden neljännen vuoden toisessa kuussa Hatsuuma-päivänä eli keväällä 711. Aluksi Inarivuoren kolmelle huipulle pyhitettiin kolme kamia: alimpaan pyhäkköön Ukanomitama no ōkami, keskimmäiseen Satahiko no ōkami ja ylimpään Ōmiyanome no ōkami. Pyhäkkö sijaitsee Fukakusan alueella, jossa Hata-klaani oli vaikutusvaltainen. Yamashiro no kuni fudoki -kronikassa on kerrottu pyhäkön perustamismyytti, jonka mukaan Hata-klaaniin kuulunut Hata no Irogu käytti mochi-riisikakkua maalitaulunaan. Kun riisipalloon osui nuoli, se muuttui joutseneksi, joka lensi Inarivuoren huipulle. Paikalle, johon joutsen laskeutui, kasvoi riisiä, mitä pidettiin hyvänä enteenä. Pyhäkön perustaminen saattoi liittyä aiempiin katovuosiin, joihin keisarihovi rukoili apua eri kameilta.
Vuonna 827, kun maan pääkaupunki oli jo siirretty Kiotoon eli Heian-kyōhon, keisari Junna sairastui. Sairauden pääteltiin johtuvan siitä, että Inarivuoren puita oli kaadettu Tō-jin buddhalaisen temppelin pagodin rakennusmateriaaliksi, mikä toi mukanaan vuorelle pyhitetyn kamin kirouksen. Kamin rauhoittamiseksi sille myönnettiin keisarillinen arvonimi (shinkai). Munkki Kūkai, joka kohtasi legendan mukaan kamin Inarivuorella riisiä kantavan vanhan miehen hahmossa, teki Inarista myös Tō-jin temppelin suojelijakamin. Vuonna 908 hovimies Fujiwara no Nakahiran kerrotaan rakennuttaneen pyhäkölle kolme päähallia.
Heian-kaudella Fushimi Inari-taisha nousi keisarihovin lisäksi nopeasti kaupunkilaisten suosioon, ja vuonna 927 julkaistussa Engishiki-kronikassa se luetaankin korkea-arvoisten myōjin-taisha-pyhäköiden joukkoon. Sittemmin siitä tuli myös yksi tärkeimmistä 22 pyhäköstä. Pyhäkön vuosittaisen festivaalin (Inari-sai) viettäminen alkoi; juhla nousi kulkueineen yhdeksi Heian-kyōn kolmesta suuresta festivaalista Aoi-matsurin ja Gion-matsurin ohella. Pyhäkkö sai Heian-kaudelta lähtien useista eri provinsseista läänityksiä, jotka toivat sille tuloja.
Suosituksi tuli tehdä pyhäkölle pyhiinvaellus alkukeväästä Hatsuuma-päivänä. Koska pyhäköt sijaitsivat tähän aikaan vielä Inarivuoren huipulla, vaellus vaati nykyistä enemmän kestävyyttä. Pyhiinvaellusta kuvaillaan elävästi ajan kirjallisuudessa, kuten Konjaku monogatari -kertomuksissa ja Sei Shōnagonin kirjoittamassa Tyynynaluskirjassa. Jälkimmäisessä kirjoittaja mainitsee tavanneensa pyhäköllä naisen, joka oli kavunnut Inarivuoren huipulle ja takaisin seitsemän kertaa saman päivän aikana. Pyhäkölle alkoivat poiketa myös Kumanoon matkalla olleet pyhiinvaeltajat, ja tavaksi tuli ottaa pyhäköltä mukaan sugipuun oksa, joka kiinnitettiin jollekin puolelle vartaloa (shirushi no sugi).
Japanin keskiajalta nykyaikaan
pienoiskuva|Pyhäkön torii-portteja 1900-luvun alussa pienoiskuva|Kettuja pidetään Inarin lähettiläinä – Fushimi Inari-taishan [[ema-votiilivilaatat ovatkin ketun pään muotoisia]]
1500-luvun lopulla Japania hallinnut sotaherra Toyotomi Hideyoshi uskoi syvästi Inari-kamiin ja lahjoitti avokätisesti varoja Fushimi Inari-taishan rakennustöihin. Sanotaan, että Hideyoshin äiti Ōmandoro olisi parantunut vakavasta sairaudesta sen jälkeen, kun Hideyoshi rukoili pyhäköllä. Muun muassa pyhäkön suuri rōmon-portti on tältä aikakaudelta, ja pyhäkkö saavuttikin Hideyoshin lahjoitusten myötä lähes nykyisen mittakaavansa. Pyhäkköä lienee vilkastuttanut myös Hideyoshin sen lähistölle perustama Fushimin linna aluskaupunkeineen, jonne johtava tie kulki pyhäkön ohi.
Edo-kaudella 1600-luvulta lähtien Inarin kultti levisi vähitellen Kinain alueelta koko maahan, ja pyhäkkö nousi yhä suositummaksi pyhiinvaelluskohteeksi. Alun perin lähinnä maanviljelyyn liitetystä kamista kehittyi voimakas jumaluus, joka suojeli keisarihovin lisäksi muun muassa tuotantoa ja kauppaa. Fushimi Inari-taisha ja pyhäkköalueella sijainnut Aisen-jin buddhalainen temppeli jakoivat Inari-kamia maksusta osiin (bunrei), minkä myötä kami pyhitettiin lukuisiin muihin pyhäköihin, temppeleihin ja koteihin ympäri maata. Keisari Go-Toba oli antanut Fushimi Inari-taishalle tähän yksinoikeuden jo vuonna 1194. Edo-kaudella pyhäköllä varttui myös yksi maan tunnetuimmista kokugaku-oppineista, Kada no Azumamaro, joka syntyi pyhäkön pappissukuun vuonna 1669.
Vuoden 1869 Meiji-restauraation jälkeisissä myllerryksissä myös Fushimi Inari-taisha koki muutoksia. Uusi hallinto erotti toisistaan šintolaisuuden ja buddhalaisuuden (shinbutsu bunri), jotka olivat aiemmin sekoittuneet ja sulautuneet toisiinsa. Fushimi Inari-taishasta poistettiin buddhalaisia veistoksia, buddha-halli ja Aisen-jin temppeli. Vaikka vuonna 1871 Fushimi Inari-taishasta tehtiin yksi tärkeimmistä keisarillisista pyhäköistä (kanpei-taisha), noin kolme neljäsosaa sen omistamasta maa-alueesta takavarikoitiin, mikä aiheutti sille talousvaikeuksia. Pyhäkön suuri suosio mahdollisti kuitenkin monia uudistustöitä: päähalli restauroitiin vuonna 1882 ja Inarivuorelle johtavia kulkureittejä korjattiin vuonna 1911. Inarin palvonta ei Meiji-restauraation vuoksi juuri muuttunut, ja nykyisinkin siihen sisältyy lukuisia kansanuskon piirteitä.
Fushimi Inari-taishan päähalli nimitettiin kansallisaarteeksi vuonna 1909, mutta nykyisin se on osa maan tärkeän kulttuuriomaisuuden luetteloa. Koska Fushimi Inari-taisha ei toisen maailmansodan jälkeen hyväksynyt Japanin kansallisen pyhäkköorganisaation Jinja-honchōn tulkintaa Isen pyhäkössä palvotun kamin ylimmyydestä, se muodostaa nykyisin oman, itsenäisen organisaationsa. Näiden järjestöjen väliset suhteet ovat kuitenkin säilyneet lämpiminä. Pyhäkköä hallinnoiva uskonnollinen järjestö perustettiin vuonna 1946.
Pääpyhäkkö
pienoiskuva|Omotesandō-kulkutien varren pienet pyhäköt, taustalla Gishikiden pienoiskuva|Fushimi Inari-taishan päähalli, vasemmalla nai-haiden
Fushimi Inari-taishan pääpyhäkkö sijaitsee Fukakusan kaupunginosassa Inarivuoren länsijuurella. Pyhäkölle johtavan itä–länsisuuntaisen kulkutien (omotesandō) varrella on kaksi suurta torii-porttia ja muun muassa kolme pientä sivupyhäkköä, Kumanosha (熊野社), Fujiosha (藤尾社) ja Reikonsha (霊魂社). Tien päätteenä on pyhäkön pääportti (rōmon), jonka Toyotomi Hideyoshi rakennutti vuonna 1589. Šintolaisen pyhäkön portiksi se on poikkeuksellisen suurikokoinen. Pääportille johtaa toisesta suunnasta myös toissijainen kulkutie (urasandō), jonka varrelle on keskittynyt ravintoloita ja matkamuistamyymälöitä. Omotesandō- ja urasandō-teiden välissä on huomiota herättävä tähden muotoinen betonirakennus Gishikiden (儀式殿), joka on myös pyhäkön käytössä. Aivan pääportin eteläpuolella on valtion muinaisjäännöksenä suojeltu Kada no Azumamaron entinen kotitalo.
Fushimi Inari-taishan vuonna 1499 valmistunut päähalli (honden) edustaa omanlaista Inari-zukuri-tyylisuuntaansa. Hallin kullatuissa koristeissa on varhaisia viitteitä myöhemmän Azuchi-Momoyama-kauden arkkitehtuurista. Punavalkoinen julkisivu on Inari-pyhäköille tyypillinen, mutta halli on tavanomaista suurempi. Päähalli on valittu Japanin tärkeän kulttuuriomaisuuden luetteloon. Fushimi Inari-taishalla on tavallisesta poiketen kaksi erillistä kamin palvontaan tarkoitettua hallia (haiden), ulompi haiden (外拝殿, ge-haiden) ja sisempi haiden (内拝殿, nai-haiden). Sisempi halli, joka on rakennettu vuonna 1961, sijaitsee aivan päähallin edessä. Ulompi, irimoya-kattoinen halli päähallin ja rōmon-portin välissä on sen sijaan valmistunut Edo-kauden lopulla vuonna 1840, ja se on nimetty päähallin tavoin tärkeäksi kulttuuriomaisuudeksi.
Päähallin pohjoispuolella sijaitsee väliaikaiseksi päähalliksi tarkoitettu gonden, joka on rakennettu vuonna 1635. Se on rakennettu nagare-zukuri-tyyliin ja valittu niin ikään tärkeäksi kulttuuriomaisuudeksi. Päähallin pohjoispuolella ovat myös pyhäkön hallintorakennus (shamusho) ja Fushimi Inari-taishan muodostaman uskonnollisen järjestön päärakennus (kōmu-honchō). Eteläpuolella sijaitseva vuonna 1641 rakennettu teehuone on keisari Go-Mizunoon lahjoittama. Sen arkkitehtuuri edustaa shoin- ja sukiya-tyylisuuntien välimuotoa. Myös teehuone on nimetty tärkeäksi kulttuuriomaisuudeksi.
Senbon-torii ja sisemmät pyhäköt
Päärakennusten takaa johtaa kulkutie Inarivuoren suuntaan alueelle, jossa on lukuisia torii-portteja. Näitä torii-käytäviä kutsutaan nimellä senbon-torii (千本鳥居, ’tuhat toriita’). Palvojat ja yritykset ovat lahjoittaneet portteja pyhäkölle muun muassa kiitollisuuden osoituksena. Tapa sai alkunsa jo Edo-kaudella. Portin hinta vaihtelee koosta riippuen noin 400 000 jenistä yli miljoonaan jeniin. Pääpyhäkön ja torii-reittien välissä on Fushimi Inari-taishan ”sisempi pyhäkkö” (奥宮, okumiya), jonka päähalli on rakennettu Azuchi-Momoyama-kaudella 1500-luvun lopulla. Sisemmässä pyhäkössä palvotaan pääpyhäkön tavoin Inaria viiden kamin yhteenliittymänä, mutta sen yhteydessä sijaitsee myös Byakkoshan (白狐社) alipyhäkkö, joka on omistettu valkoiselle ketulle (byakko). Myös nämä pyhäköt kuuluvat tärkeän kulttuuriomaisuuden luetteloon.
Torii-käytävien itäpuolella Myōbudani-nimisessä laaksossa (命婦谷) sijaitsee vielä erillinen sisempi pyhäkkö (okusha-hōhaisho tai okunoin). Se lienee ollut jossakin muodossa olemassa jo 1400-luvun lopulla. Nykyisenkaltainen pyhäkkö on kuitenkin rakennettu Kansei-kaudella 1700-luvun lopulla, ja nykyiseen paikkaansa se on siirretty vasta vuonna 1975. Pyhäkkö tunnetaan Omokaruishi-nimisistä kivilyhdyistä, joita voi käyttää ennustamiseen. Jos kivilyhdyn huipulla oleva kivipallo tuntuu nostettaessa odotettua kevyemmältä, nostajan toiveen voi ajatella toteutuvan.
Inarivuori
233 metriä korkealla Inarivuorella on useita huippuja, joista kolme näkyy pyhäkön päähallilta idän suunnasta katsottaessa aina edellistä korkeampana. Idästä päin lueteltuna nämä huiput ovat Sannomine (三ノ峰), Ninomine (二ノ峰) ja Ichinomine (一ノ峰). Sannominen ja Ninominen välissä kohoaa Ainominen (間ノ峰) huippu, Sannominen pohjoispuolella vielä Kōjingamine (荒神ヶ峰). Vuorenhuipuille johtavien pyhiinvaellusreittien varrella on tuhansia torii-portteja, ja pyhiin paikkoihin kulkureittien varrelle (otsuka) on aikojen saatossa kertynyt jopa kymmeniätuhansia pyhiinvaeltajien lahjoittamia kivitauluja, joihin on kaiverrettu kamien nimiä.
Seitsemään historialliseen pyhäkköön kuuluvat myös Mitsurugi-sha ja Gozendanin pyhäkköalue. Mitsurugi-sha (御劔社) tunnetaan Tsurugi-ishi-kivenlohkareesta, joka on nō-näytelmän tapahtumapaikka. Näytelmässä Heian-kauden seppä saa keisarilta käskyn karkaista Kogitsunemaru-miekka Inari-kamin avustuksella. Pyhäkön vieressä on Yakiba no mizu (’palavan miekan vesi’) -niminen kaivo. Gozendanin pyhäkköalue (御膳谷奉拝所, Gozendani-hōhaisho) sijaitsee vuorostaan Inarivuoren pohjoisreunalla, ja siellä palvotaan kolmea tärkeintä vuorenhuippua samanaikaisesti. Pyhäköllä järjestetään 5. tammikuuta Ōyamasai-festivaalin Sanjō no gi (山上の儀) -seremonia, jossa kamille tarjotaan sakea 70 pienestä savikupista.
Festivaalit
pienoiskuva|Fushimi Inari-taishan shamusho eli pyhäkön toimisto
Fushimi Inari-taishan rituaalit ovat historiallisesti pohjautuneet Kioton pohjoisosassa sijaitsevien Kamon pyhäkköjen (Kamigamo-jinja ja Shimogamo-jinja) oppeihin. Suuri osa pyhäkön rituaaleista liittyy riisin istuttamiseen ja sadonkorjuuseen sekä liiketoiminnan puolesta rukoilemiseen. Toisin kuin monissa muissa pyhäköissä, riisiin liittyviä riittejä ei yhdistetä keisarihoviin. Historiallisesti erityisen suosittu vuosittainen juhla on pyhäkön perustamista muistava Hatsuuma-päivän festivaali, joka on nykykalenterin mukaan helmikuussa. Päivää on perinteisesti pidetty erityisen onnekkaana, ja sen aikana tehty pyhäkkövierailu tunnetaan nimellä fukumōde (福詣, ’hyvän onnen vierailu’). Kaksi päivää ennen festivaalia pyhäkkö koristellaan sugi- ja shii-puiden oksilla.
Pyhäkön oma vuosittainen festivaali Inari-sai (稲荷祭) järjestetään useassa osassa 21 päivän aikana huhti–toukokuussa. Shinkōsai-seremoniassa (神幸祭) 20. huhtikuuta Inari-kami siirretään viiteen mikoshi-vaunuun, jotka kiertävät kulkueessa lähinaapuruston ympäri. Samankaltaisia pienimittakaavaisempia kulkueita järjestetään myös huhtikuun lopulla Inari-festivaaliin osallistuvien seurakuntalaisten asuinalueilla (区内巡幸, kunai junkō). Festivaali huipentuu 3. toukokuuta Kankōsai-juhlaan (還幸祭), joka tunnetaan jo Heian-kaudelta. Sen suureen kulkueeseen osallistuvat mikoshi-vaunut ja 30 muuta vaunua. Aoikatsura hōken no gi (葵桂奉懸の儀) -seremoniassa, jossa pikkulehtikatsuran oksia sidotaan yhteen Asarum caulescens -kasvin versoilla, lienee nähtävillä Kamon pyhäkköjen vaikutus. Kulkue, ja sen mukana kami Inari, vierailee myös Tō-jin buddhalaisessa temppelissä, sillä Inaria pidetään temppelin suojelijakamina.
Muita festivaaleja ovat pyhäkön vuodenkiertoon liittyvien tavanomaisten seremonioiden lisäksi muun muassa 5. tammikuuta järjestettävä Ōyamasai-juhla (大山祭), jossa Gozendanin pyhäkön kamilta rukoillaan runsasta satoa ja vaurautta, ja heinäkuun Motomiyasai (本宮祭), jossa Inarivuorelle sytytetään tuhansia kivi- ja paperilyhtyjä. Motomiyasai-juhlaan osallistuu palvojia niistä lukuisista muista pyhäköistä, joihin Inari-kamin henki on jaettu (kanjō). Marraskuun alussa sadonkorjuun jälkeen järjestetään Hitakisai-juhla (火焚祭), jonka tarkoitus on kiittää Inaria runsaasta sadosta. Juhlassa sytytetään ympäri maata lähetetyistä oksista kerätty suuri kokko. Kalenterivuoden päättää uudenvuodenaaton puhdistautumisseremonia (大祓式, ōharaeshiki), joka tunnetaan myös ”joulukuun puhdistautumisseremoniana” (師走の大祓, shiwasu no ōharae).
Turismi
Fushimi Inari-taisha on yksi Kioton suositummista vierailukohteista. Huomattavan suosittu se on uudenvuoden pyhiinvaelluksen (hatsumōde) aikaan: esimerkiksi vuoden 2009 vaihteessa pyhäköllä vieraili kolmen päivän aikana yhteensä noin 2,7 miljoonaa henkeä. Ennen vuonna 2019 alkanutta koronaviruspandemiaa erityisesti ulkomaisten turistien määrä pyhäköllä kasvoi voimakkaasti. Vuonna 2013 pyhäköllä ja sitä ympäröivällä alueella vieraili noin 500 000 ulkomaista turistia, vuonna 2019 jo 4,6 miljoonaa. Yhteensä turisteja kävi alueella vuonna 2019 noin 11,2 miljoonaa. Pandemian myötä vierailijoiden määrä on kuitenkin laskenut.
Munahammas
thumb|250px|Munahammas kilpikonnalla.
Munahammas on pieni, terävä sarveiskyhmy, jonka avulla munivien lajien jälkeläiset rikkovat kuoriutuessaan munan pinnan. Munahammas löytyy useimmilta linnuilta ja matelijoilta ja samanlaisia rakenteita löytyy myös nokkaeläimiltä, eleutherodactylus-suvun sammakoilta sekä hämähäkeiltä. Munahammas ei ole pysyvä hammas vaan se katoaa pian kuoriutumisen jälkeen.
Maastojuoksun Suomen-mestaruuskilpailut 2023
Maastojuoksun Suomen-mestaruuskilpailut 2023 käytiin 7. toukokuuta Helsingin Paloheinässä. Järjestävänä seurana toimi Helsingin Kisa-Veikot.
Mitalistit
Lähde
Finnkino
Finnkino Oy on yhdysvaltalaisen AMC Entertainment Holdings -elokuvayhtiön omistama elokuvateatteriketju. Sen puolestaan omistaa yhdysvaltalainen AMC Theatres -elokuvateatteriketju, minkä Euroopan-toiminnasta vastaa Odeon Cinemas Group, joka on jaettu kolmeen yksikköön: Pohjois-Euroopan yksikköön kuuluvat Suomen Finnkino, Norjan Odeon sekä Ruotsin Filmstaden.
Odeonin Pohjois- ja Etelä-Euroopan yksiköillä on yhteinen toimitusjohtaja, Ramon Biarnés. Odeon Cinemas Group oli vuonna 2022 salimäärällä mitattuna Euroopan suurin elokuvateatteriyhtiö.
Finnkinon markkinaosuus Suomen elokuvateattereista on noin 70 prosenttia.
Historia
pienois|pysty|vasen|Finnkinon entinen logo Finnkino Oy perustettiin Helsingissä 28. lokakuuta 1986, kun suomalaiseen elokuvamaailmaan kaivattiin uutta yhtiötä, joka hoitaisi elokuvien myymisen elokuvateattereille. Yhtiön ensimmäiseksi toimitusjohtajaksi valittiin Arno Carlstedt, joka oli tuottanut Mikko Niskasen Käpy selän alla -elokuvan (1966). Carlstedt hoiti toimitusjohtajan tehtäviä muutaman vuoden ajan. Hallituksen ensimmäiseksi puheenjohtajaksi valittiin Spede Pasanen.
Nykyisessä muodossaan yhtiö perustettiin syyskuussa 1986, kun Adams Filmi Oy, O.Y. Kinosto, Ky Kino Savoy ja 31 muuta elokuva-alan yhtiötä yhdistyivät. Vuodesta 1994 Finnkino kuului Rautakirja-konserniin.
Maaliskuussa 2011 Sanoma myi Finnkinon ruotsalaiselle Ratos-pääomasijoitusyhtiölle 116 miljoonalla eurolla. Huhtikuussa 2015 Ratos myi Finnkinon brittiläiselle Bridgepoint-sijoitusyhtiölle. Tammikuussa 2017 AMC ilmoitti ostavansa Finnkinon emoyhtiön Nordic Cinema Groupin pääomasijoitusyhtiö Bridgepointilta ja ruotsalaiselta mediayhtiö Bonnierilta lähes 870 miljoonalla eurolla.
Yhtiön pääkonttori sijaitsee Helsingissä Mannerheimintie 113:ssa. Suomen-yksikön toimitusjohtaja irtisanottiin syyskuussa 2019, eikä Finnkinolla ole enää lainkaan toimitusjohtajaa Suomessa.
Elokuvateatterit
Kesäkuussa 2006 Finnkino osti Sandrew-Metronome Finland Oy:n Suomessa perustamat ja omistamat, Helsingissä ja Turussa sijaitsevat elokuvateatterit.
Elokuvateatteritoimintansa lisäksi yhtiö maahantuo ja levittää elokuvia elokuvateattereihin.
Kauppakeskus Itikseen avattiin Suomen ensimmäinen Imax-teatteri 30. marraskuuta 2018. Siinä on 14 x 24 metrin kangas, joka on pinta-alaltaan Suomen suurin. Teatterissa on laserprojektorit ja 12-kanavainen äänijärjestelmä. Imax-teatterin lisäksi Itiksen elokuvateatterikeskuksessa on kahdeksan salia.
Luettelo Finnkinon elokuvateattereista
Vuonna 2022 Finnkinolla oli Suomessa kaikkiaan 17 elokuvateatteria ja 119 salia 12 paikkakunnalla:
Svensk Presstjänst
Svensk Presstjänst (lyhenne SPT) oli suomalainen ruotsinkielinen uutistoimisto. Se perustettiin vuonna 2017 ja sen omistivat yhdessä KSF Media, HSS Media ja Åbo Underrättelser. Uutistoimistossa työskenteli noin kymmenen toimittajaa ja kielenhuoltajaa. Uutistoimiston rahoituksesta noin 60 prosenttia oli valtion antamaa tukea ja 40 prosenttia asiakkailta saatuja maksuja. Lokakuussa 2021 SPT:n toiminnasta vastaava yhdistys Svensk Presstjänst Rf ilmoitti uutistoimiston lakkauttamisesta saman vuoden lopussa kannattavuusongelmien takia.
Thapsuksen taistelu
Thapsuksen taistelu käytiin 6. huhtikuuta 46 eaa. Rooman senaatin kannattajien ja Julius Caesarin välillä. Taistelu käytiin lähellä Thapsuksen kaupunkia (nykyinen Ras Dimas Tunisiassa). Senaatin joukkoja johtivat Marcus Porcius Cato nuorempi ja Quintus Caecillius Metellus Scipio. Caesarin joukot voittivat taistelun ja Caesar sai näin kukistettua häntä vastustavat joukot Afrikassa.
Tausta
Caesar aloitti sisällissodan vuonna 49 eaa. ylittäessään Rubikon-joen, vaikka senaatti oli määrännyt hänet luopumaan armeijastaan. Caesarin vastustajat pakenivat Roomasta Pompeiuksen johdolla Kreikkaan. Caesar kukisti vastustajansa Farsaloksen taistelussa vuonna 48 eaa. Pompeiuksen kuoleman jälkeen Caesarin vastustajat pakenivat African provinsseihin, missä he jatkoivat vastarintaa Cato nuoremman ja Metellus Scipion johdolla. Muita tärkeitä Caesarin vastustajia Afrikassa olivat Titus Labienus, Publius Attius Varus, Lucius Afranius, Marcus Petreius sekä Pompeiuksen pojat Sextus Pompeius ja Gnaeus Pompeius. Heidän liittolaisenaan oli myös Numidian kuningas Juba I.
Caesar palasi Roomaan sen jälkeen kun oli rauhoittanut itäiset provinssit. Hän saapui Afrikkaan 28. joulukuuta 47 eaa. Aluksi kummatkin osapuolet välttelivät taistelua, mutta kun Caesar alkoi piirittää Thapsuksen kaupunkia hänen vastustajiensa oli pakko toimia.
Taistelu
Caesar johti omien joukkojensa oikeaa siipeä ja oli asettanut ratsuväkensä ja jousimiehensä sivustoille. Jousimiehet suuntasivat nuolensa vihollisen sotanorsuja kohti, jotka saatiin pillastumaan ja tallaamaan maahan oman puolensa sotilaita. Osa norsuista iski Caesarin keskustaan, jossa Legio V Alaudae otti vastaan hyökkäyksen niin urhoollisesti, että jatkossa se kantoi elefantin kuvaa legioonansa symbolina. Metelluksen menetettyä norsunsa tilanne kääntyi häntä vastaan. Caesarin ratsuväki pääsi kiertämään vihollisen selustaan ja tuhosi sen linnoitetun leirin. Tämän jälkeen Juban liittolaisjoukot pakenivat ja taistelu oli käytännössä loppu.
Metellus yritti antautua noin 10 000 sotilaan kanssa, mutta Caesarin joukot tappoivat heidät. Tämä oli erikoistapaus, koska Caesar oli tunnettu armeliaisuudestaan. Eräiden lähteiden mukaan Caesar sai epileptisen kohtauksen taistelun aikana eikä siksi ollut tajuissaan taistelun loppuhetkillä.
Lopputulos
Taistelun jälkeen Caesar jatkoi Thapsuksen piirittämistä ja kaupunki vallattiinkin pian. Tämän jälkeen hän jatkoi Uticaan, missä Cato nuorempi oli joukkoineen. Kuultuaan kumppaneidensa kuolleen Cato teki itsemurhan. Saatuaan Afrikan rauhoitettua Caesar palasi Roomaan 25. heinäkuuta. Kansalaissota päättyi lopullisesti vasta Mundan taistelun jälkeen vuonna 45 eaa.
Vaalipäällikkö
Useissa maissa on tapana, että valituksi tullessaan ehdokas palkitsee vaalipäällikön nimittämällä tämän hallintoonsa.
Windows-1251
Windows-1251 on kahdeksanbittinen kyrillinen merkistö, jota voidaan käyttää bulgarian, makedonian, serbian, ukrainan, valkovenäjän ja venäjän kirjoittamiseen.
Nyrkkeily
Lajin kilpatasolla on nykyään kaksi muotoa: ammattinyrkkeily ja amatöörinyrkkeily. Molemmat muodot ovat perussäännöiltään samanlaiset, mutta ammattilaiset ottelevat ilman paitaa ja kypärää. Lisäksi he ottelevat amatöörejä ohuemmin hanskoin, minkä vuoksi ammattilaisottelu painottuu enemmän tyrmäyksen tavoitteluun, kun taas amatööriottelu painottuu enemmän pisteiden keräämiseen. Joskin amatööriotteluihinkin kuuluvat tyrmäykset. Lisäksi amatööriottelut kestävät vain kolme erää, kun ammattinyrkkeilyssä ottelu koostuu 4–12 erästä. Amatöörinyrkkeilyssä ottelussa on kolme kolmen minuutin mittaista erää. Ottelua valvoo kehän sisällä kehätuomari ja sen ulkopuolella arvostelutuomarit.
Nyrkkeilyottelu voi ratketa kuudella eri tavalla. Ratkaisut ovat:
Nyrkkeilyssä ottelijat määritellään painonsa mukaan sarjoihin, joissa he ottelevat.
Nyrkkeilyä on yleisesti pidetty kamppailu- ja voimailulajina, mutta Pekka Mäen mukaan sitä kuvaa täydellisesti lause teknis-taktinen fyysinen kamppailulaji, jota henkiset ominaisuudet ohjaavat. Nyrkkeily perustuu lajina fysiikkaan, taktiikkaan ja älyyn.
Vaikka nyrkkeily saattaa monille näyttää siltä, että se painottuu vain käsien käyttöön, todellisuudessa nyrkkeily on kokovartaloliikuntaa. Jalkatyö ja ylävartalon liike ovat merkittävässä osassa nyrkkeilyssä, ja lyödessään nyrkkeilijä pyrkii laittamaan koko kehonsa voiman lyönnin taakse. Lisäksi lyönnin voima tulee ensisijaisesti jaloista, minkä vuoksi nyrkkeilijät käyttävät kenkiä jotka saavat jalat pysymään tukevammin maassa. Nyrkkeilijän tärkein harjoitusväline on nyrkkeilysäkki.
Nykyaikaisen nyrkkeilyn kehitys
Ensimmäinen maininta virallisesta nyrkkeilyottelusta Britanniasta on vuodelta 1681, ja vuonna 1698 ryhdyttiin järjestämään säännöllisesti paljain käsin käytäviä otteluita Lontoon kuninkaallisessa teatterissa. Ottelut käytiin ilman käsineitä ja painoluokkia, eikä sääntöjä liiemmin ollut paitsi suurotteluissa. Jack Broughton oli yksi paljasnyrkkiajan suurimmista ja menestyksekkäimmistä ottelijoista, ja hän kehitti vuonna 1743 lajille säännöt, jotka vähäisiä muutoksia lukuun ottamatta olivat käytössä aina vuoteen 1838 saakka, jolloin julkaistiin vuoden 1973 sääntöjä yksityiskohtaisempi London Prize Ring - sääntökirja. Vuonna 1838 Broughtonin luomia sääntöjä kehitettiin ja yksityiskohtaistettiin London Prize Ring rules -sääntökokoelmaksi. Ensimmäinen mestaruusottelu uusilla säännöillä oteltiin seuraavana vuonna, jolloin James Burke kärsi tappion William Thomsonille.
Vuonna 1876 Amateur Athetic Clubin John Graham Chambers kehitti lajille Queensberryn 9. markiisin John Sholto Douglasin tuella uudet säännöt, jotka antoivat enemmän painoarvoa tekniikalle ja taidolle. Queensberryn nimellä tunnetut säännöt poikkesivat Lontoon säännöistä merkittävästi. Samoihin aikoihin kehitettiin lisäksi ensimmäiset painoluokat.
Brittien valtakausi päättyi lopullisesti irlantilaislähtöisen amerikkalaisen John L. Sullivanin myötä, josta tuli vuonna 1899 ensimmäinen yhdysvaltalainen maailmanmestari. Sullivanin myötä ammattilaisotteluitakin ryhdyttiin käymään Queensberry-säännöillä. Noihin aikoihin paljain nyrkein käytävät ottelut oli julistettu laittomaksi lähes kaikissa Yhdysvaltain osavaltioissa.
Amatöörinyrkkeilyn kehitys
Vuonna 1880 Britanniassa perustettiin amatöörinyrkkeilyn järjestö ABA (Amateur Boxing Association), kun kaksitoista seuraa liittyi yhteen. ABA piti seuraavana vuonna ensimmäisen mestaruusturnauksensa, jossa oli käytössä neljä painoluokkaa. 1900-luvun alkupuoliskolla amatöörinyrkkeily saavutti suosiota ympäri maailmaa. Vuonna 1946 perustettiin Kansainvälinen nyrkkeilyliitto AIBA (Association Internationale de Boxe Amateur), jossa oli yhteensä 24 maata viidestä maanosasta edustettuina, ja perustamisestaan lähtien AIBA on toiminut virallisena amatöörinyrkkeilyn maailmanjärjestönä. Ensimmäiset amatöörien maailmanmestaruuskilpailut järjestettiin vuonna 1974. Nykyään AIBA:n jäsenmaita on jo 189.
Ensimmäistä kertaa nyrkkeily oli olympialaisten lajina vuoden 1904 Saint Louisin kisoissa, ja vuoden 1912 Tukholman kisoja lukuun ottamatta ne ovat olleet siitä lähtien joka kerta virallisessa kisaohjelmassa. Menestyneimmät olympialaisten nyrkkeilymaat vuosina 1974–2004 ovat olleet Kuuba ja Yhdysvallat, joista Kuuballa on 29 ja Yhdysvalloilla 21 kultamitalia.
Naisten nyrkkeily oli jo vuoden 1904 Saint Louisin olympialaisissa näytöslajina, mutta 1900-luvun aikana se kiellettiin monissa maissa. Britannian amatöörinyrkkeilyjärjestö järjesti ensimmäisen naisten nyrkkeilykilpailut vuonna 1997. 1990-luvulla AIBA vahvisti naisnyrkkeilyn uudet säännöt, ja järjesti vuonna 1999 ensimmäiset Euroopan-mestaruus- ja vuoden 2001 maailmanmestaruuskilpailut.
Pääsuojuksen käyttö tuli pakolliseksi vuoden 1984 Los Angelesin olympialaisissa, mutta vuonna 2013 se jälleen poistettiin miehiltä. Naiset käyttävät sitä edelleen. Soulin vuoden 1988 kisojen jälkeen otettiin käyttöön arvostelu pistekoneella.
Ammattilaisnyrkkeilyn kehitys
Ammattilaisten ottelut kestivät pitkään viisitoista erää, ja vielä 1900-luvun alkupuolella käytiin neljänkymmenen erän otteluita. Erien määrää alettiin vähentää vasta vuonna 1982, ja 1980-luvun aikana eri ammattilaisliitot siirtyivät vähitellen järjestämään mestaruusottelunsa 12-eräisinä.