cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Japan
Kokoonpano
Japanin jälkeen menestyksekkäimmän uran soittajista on luonut David Sylvian, joka on työskennellyt muun muassa Ryūichi Sakamoton, Holger Czukayn ja Robert Frippin kanssa.
Richard Barbieri soittaa nykyään Suomessakin useaan otteeseen esiintyneessä Porcupine Tree -yhtyeessä.
Mick Karn teki yhteistyötä mm. Bauhaus-yhtyeen Pete Murphyn kanssa sekä sooloalbumeita. Hän vieraili Suomessa italialaisen laulajatar Alicen taustakokoonpanossa 1996.
Irlanti Eurovision laulukilpailussa
Irlanti on osallistunut Eurovision laulukilpailuun vuodesta lähtien. Se on voittanut kilpailun seitsemän kertaa.
Eurovision laulukilpailun televisioi Irlannissa RTÉ.
Irlanti on lähettänyt kilpailuun iirinkielisen kappaleen vain kerran, vuonna. Kaikki muut Irlannin kappaleet on laulettu englanniksi.
Kaksivaiheinen loppukilpailu
Vuonna 2003 EBU:ssa päätettiin muuttaa laulukilpailun rakennetta. Semifinaali ja finaali käytiin kahtena eri päivänä ja laulukilpailuun voi osallistua korkeintaan 40 valtiota. Kansainvälisessä finaalissa suora finaalipaikka on edellisenä vuonna 10 parhaiten menestyneellä valtiolla sekä suurimmilla laulukilpailun rahoittajamailla Saksalla, Ranskalla, Espanjalla ja Isolla-Britannialla. Ne valtiot, jotka eivät päässeet suoraan finaaliin, kilpailevat finaalipaikasta semifinaalissa. 10 parhaiten menestynyttä valtiota semifinaalissa pääsevät finaaliin.
Kaksi semifinaalia
Vuonna 2008 päätettiin ottaa käyttöön kahden semifinaalin järjestelmä, jossa suurimmat rahoittajamaat ja edellisen vuoden voittaja ovat automaattisesti finaalissa. Kaikki muut valtiot kilpailevat finaalipaikasta kahdessa semifinaalissa, joista jatkoon pääsee yhteensä 20 maata. Vuosina 2004–2010 Espanja, Iso-Britannia, Ranska ja Saksa pääsivät automaattisesti finaaliin. Italia palasi kisoihin vuonna 2011 ja isona rahoittajamaana on automaattisesti finaalissa.
Kapellimestarit
Vuosina 1956–1998 Eurovision laulukilpailussa lauluja säesti suuri viihdeorkesteri jousineen, puhaltimineen ja komppiryhmineen. Jokainen maa lähetti kilpailuun oman kapellimestarin, joka vastasi laulun sovituksesta ison orkesterin säestämänä. Irlannin kappaleet esitettiin ilman orkesterisäestystä vuosina 1994 ja 1997.
Suomen maalaisten keskinäinen vakuutusyhtiö
Suomen maalaisten keskinäinen vakuutusyhtiö oli suomalainen vuosina 1857–1972 toiminut vakuutusyhtiö, joka on nykyisin osa Tapiola-ryhmää. Yhtiö perustettiin 1857 alkuaan nimellä Suomen Yleinen Paloapuyhtiö omaisuutta varten maalla, pian nimeksi tuli Suomen maalaisten paloapuyhtiö. Yhtiö palovakuutti kiinteää ja irtainta omaisuutta maaseudulla ja kaupunkien maaseutumaisilla alueilla.
Yhtiö toimi myöhemmin nimillä Suomen maalaisten keskinäinen palovakuutusyhtiö ja Suomen maalaisten keskinäinen vakuutusyhtiö. Vuonna 1931 Suomen maalaisten keskinäisen palovakuutusyhtiön toimitusjohtajaksi tuli presidenttikautensa päättänyt Lauri Kristian Relander. Yhtiö kilpaili maaseudun pienten palovakuutusyhdistysten kanssa asiakkaista ja vuonna 1935 perustettiin Maalaisten jälleenvakuutusosasto. Vuonna 1941 yhtiö aloitti tapaturmavakuutusten ja metsävakuutusten myynnin.
Suomen maalaisten keskinäinen vakuutusyhtiö teki vuonna 1957 yhteistyösopimuksen vakuutusyhtiö Auran kanssa ja sai hoidettavakseen Auran palovakuutukset. Yhtiöt toimivat sitten itsenäisinä mutta yhteisen johdon alla ja yhteisellä myynti- ja palveluorganisaatiolla. Vuodesta 1964 alkaen Suomen Maalaisten Keskinäinen Vakuutusyhtiö keskittyi vain jälleenvakuutukseen nimellä MAVA Keskinäinen Vakuutusyhtiö. Yhtiö fuusioitiin lopulta Vahinko-Auraan vuonna 1972.
Irmeli Niemi
Helmi Irma (Irmeli) Kaarina Niemi (o.s. Kuusisto; 3. helmikuuta 1931 Helsinki – 27. toukokuuta 2008 Sauvo) oli suomalainen teatterin- ja kirjallisuudentutkija ja kirjallisuustieteen professori Turun yliopistossa. Niemi oli erityisesti teatterintutkimuksen uranuurtaja ja onnistui tuomaan elokuvatutkimuksen osaksi yliopistollista tutkimusta ja opetusta.
Tutkijana Niemen erityisen mielenkiinnon kohde oli Maria Jotuni. Hän teki Jotunin näytelmistä väitöskirjansa, joka valmistui vuonna 1964. Vielä eläkkeelle jäätyään hän kirjoitti Jotunin elämäkerran Arki ja tunteet, joka ilmestyi vuonna 2001.
Kirjallisuustieteen professorina Niemi oli kiinnostunut varsinkin yliopiston hallinnosta. Tiedemaailmassa hän vaikutti myös Suomen Akatemian humanistisen toimikunnan puheenjohtajana vuosina 1986–1988 ja valtion tiedeneuvoston jäsenenä vuosina 1992–1996.
Niemi suuntautui tiedehallinnosta myöhemmin taidehallinnon tehtäviin. Hän oli Taiteen keskustoimikunnan puheenjohtaja vuosina 1989–1990 ja opetusministeriön kulttuuriosaston ylijohtaja vuosina 1990–1996. Hän oli mukana, kun Suomeen luotiin uusi alueteatterijärjestelmä, ja hänen johtamansa komitea rakensi teattereiden, museoiden ja orkesterien valtionosuusjärjestelmän. Myös vapaat teatteriryhmät alkoivat saada julkista rahoitusta.
Niemi oli kulttuurialan vaikuttaja lukuisissa eri luottamustoimissa. Hän toimi Ainolasäätiön hallituksen puheenjohtajana vuosina 1992–2004, Suomen Kansallisoopperan hallintoneuvoston puheenjohtajana 1992–1996, Finland Festivalsin puheenjohtajana ja sen neuvottelukunnan jäsenenä 1994–2007 sekä Tuusulanjärven Kamarimusiikin Ystävät ry:n puheenjohtajana 2006–2008.
Vuonna 1996 Irmeli Niemelle myönnettiin Suomen Teatterijärjestöjen Keskusliiton kultainen kunniamerkki.
Yksityiselämä
Irmeli Niemi kuului Kuusiston muusikkosukuun. Hänen isänsä oli säveltäjä Taneli Kuusisto ja äiti hammaslääkäri Kyllikki Kuusisto (o.s. Valtonen). Hänen veljensä on säveltäjä Ilkka Kuusisto.
Niemi avioitui vuonna 1953 lääketieteen professori Mikko Niemen (1929–1999) kanssa.
Ankylopollexia
Luokittelu
Ankylopollexia määritellään vähiten kattavaksi kladiksi, joka sisältää Camptosaurus disparin (Marsh, 1879) ja Parasaurolophus walkerin (Puistot, 1922). Seuraavassa yksinkertaistetussa kladogrammissa noudatetaan Andrew McDonald et al. tutkimusta marraskuulta 2010, täydennetty McDonaldsin vuoden 2011 tiedoilla.
Koelentäjä
thumb|Koelentäjä ja sittemmin ensimmäisenä ihmisenä Kuussa kävellyt [[Neil Armstrong X-15-rakettilentokoneella suoritetun lennon jälkeen vuonna 1960.]] Koelentäjä on lentäjä, joka testaa uuden lentokoneen tai -tyypin ominaisuuksia sen tuotekehittelyn aikana tai testaa lentokäyttöön tehtaalta tai suuremmasta huollosta tulevat koneet. Yleensä koelentäjän työnantaja on maansa ilmavoimat tai lentokonetehdas tai ilmailuviranomainen. Myös harrasterakenteisilla lentokoneilla on paikallisen ilmailuhallinnon määräämät koelentäjänsä.
Tehtävä
Koelentäjä testaa lentokoneen kaikissa lentotiloissa, mutta erityisesti rajatiloissa, jotka riippuvat asiakkaan tarpeista. Esimerkiksi 1930-luvun puolivälistä eteenpäin potkurikonekauden loppuun asti suomalaiset koelentäjät, myös ilmavoimien koneiden hankintatilanteissa evaluointilentoja tehneet, joutuivat pohtimaan suurella nopeudella tehtävän syöksyn ongelmia liki kymmenen vuotta aiemmin kuin muiden maiden sotilaslentäjät. Tämä siksi, että Suomen ilmavoimat näkivät mahdollisessa sodassa vihollisen lukumääräisen ylivoiman kohdatessaan pystysyöksyn ainoana keinona suomalaiselle hävittäjälle irrottautua ilmataistelusta. Tällöin kohdattiin ennen tuntemattomia ilman kokoonpuristuvuuden ja rakenteen värähtelyn kytkeytymisilmiöitä, jotka tuhosivat muun muassa VL Myrsky -hävittäjiä. Vihollismaiden lentokoneiden testaaminen ilman käyttöohjekirjoja on oma koelentämisen laji. Ilmataisteluopin muuntuessa on suihkuhävittäjillä tehty koelentoja, jotka liittyvät poikkeuksellisiin lentotiloihin, esimerkiksi Saab Drakenin supersakkauksesta normaaliin lentotilaan siirtyminen tai Suhoj-hävittäjien Cobra- ja Hornet-hävittäjien frisbee-liikkeet, joilla lentäjä voi taistelutilanteessa selvitä hengissä takaa-ajettuna, vaikka vihollisen hävittäjän tykkituli on kohdistettu oikein. Lentokoneiden tuhoon johtuneet suuremmat onnettomuudet usein simuloidaan koelennoilla, mutta yleensä korkeammalla lentokorkeudella kuin onnettomuustilanne.
Alkujaan harvat koelentäjät olivat 1900-luvun alkupuolella koulutukseltaan muuta kuin lentäjiä, mutta useimmat olivat lentäjäksi kouliintuessaan oppineet lentokoneen tekniikan. Mekaanikon koulutus oli hyvä pohja aikana, jolloin moottorihäiriöt olivat jokapäiväisiä. Suuremmissa valtioissa koelentäjiä alettiin kouluttaa lentokoneinsinööreiksi tai valita insinöörien joukosta lentäjiksi kelpaavia.
1940- ja 1950-luvut olivat koelentäjien kultakautta. Tällöin suunniteltiin kaikissa suurissa ilmailumaissa paljon uusia konetyyppejä, lentokone monimutkaistui järjestelmiltään ja lentonopeuden kasvoivat uusiin ulottuvuuksiin. Yhdysvalloissa ja Neuvostoliitossa koelentäminen kulminoitui monien koelentäjien valintaan astronauteiksi ja kosmonauteiksi 1950-luvun lopulla ja 1960-luvun alussa.
Tämän jälkeen koelentämisen määrä on konetyyppien määrän radikaalin laskun takia vähentynyt. Huoltokonelentäjät ovat 1970-luvulta alkaen olleet koelentäjät, jotka keräävät suurimman määrän lentotunteja, ”tiimaa”. Tämäkin vähenee lentokoneiden käytettävyyden noustessa kaasuturbiinien ja elektronikan luotettavuuden jatkuvasti noustua.
2000-luvun alun eniten mediassa näkynyt koelento oli Airbus A380:n ensilento vuonna 2006.
Kuuluisia koelentäjiä
Suomalaisia koelentäjiä
Muita
Koelentäjiä elokuvissa
1930-luvulta lähtien koelentäjät ovat olleet yksi etenkin amerikkalaisten elokuvien sankarikategorioista. Eräs tunnetuimmista koelentäjiin liittyvistä elokuvista on Valiojoukko vuodelta 1983.
Medialeikki
Leikki on medialeikkiä, kun leikin aiheena on mediasta tuttu hahmo, tapahtuma, televisio-ohjelma, elokuva tai digitaalinen peli. Medialeikin sisältö on monimuotoista sekoittumista arjen, median, mediavälineiden sekä leikin peruselementtien kesken.
Joukkotiedotuksen ilmentymisestä lasten leikeissä on kirjoitettu jo 1980-luvulla. Median välittämän maailman heijastuminen leikkeihin on luontevaa, koska leikkiessään lapset käsittelevät sosiaalisesta ympäristöstään omaksumia asenteita ja tietoja, sekä harjoittelevat niiden soveltamista käytäntöön. Mediakulttuuri näyttelee suurta osaa kaikenikäisten elämässä, joten lasten leikkien kiinnittyminen mediakulttuuriin ei ole mikään yllätys. Medialeikit syntyvät vallitsevassa ajassa, paikassa ja kulttuurissa. Leikkien aiheena voi olla mitkä tahansa mediasta poimitut tapahtumat, myös uutiset tai ajankohtaiset tapahtumat. Leikin sisällöstä ei voi välttämättä päätellä lapsen leikkivän medialeikkiä, koska lapsi yhdistelee vapaasti eri medioista tuttuja hahmoja ja tapahtumia. Lisäksi on vaikea arvioida, kuinka paljon ja mitä eri asioita leikissä on mediasta. Vaikka leikki ei suoranaisesti liittyisikään mediaan ja televisio-ohjelmaan, se voi kuitenkin heijastaa median asetelmia ja toimintatapoja. Aikuinen voi nähdä lapsen leikissä median vaikutuksen, mutta kyseessä voi olla vain yksittäinen poiminto ja kaikki muu on autenttista leikkiä. Usein kuitenkin leikkien keskiössä ovat tutut fantasiahahmot tai televisio-ohjelmiin ja peleihin liitetyt oheistuotteet. Uutisista voi viritä leikkejä, mutta esimerkiksi uutisissa nähty suuronnettomuus ja sitä seurannut aikuisen ahdistus voi lisätä lapsen pelkoa. Hyvin tavanomaista lapselle on leikin kautta käsitellä vastaavanlaisia pelottavia asioita.
Medialeikin taustalla on valmis ohjelma, mutta leikkiessään lapset edelleen jalostavat ja suodattavat sisäistämäänsä materiaalia. Leikkitutkimuksen näkökulmasta passivoinnin sijaan media tarjoaa loppumatonta materiaalia erilaisille leikeille ja sosiaalisten suhteiden rakennusaineeksi. Medialeikkiä ei usein arvosteta, ja ollaan huolissaan autenttisen leikin katoamisesta. Televisiota syytetään siitä, että se eristää lapset todellisesta maailmasta ja heidän sisäisestä minästään. Näissä rappeuttamisväitteissä on kiinnitetty huomio vain siihen, mitä televisio tekee lapselle eikä siihen, mitä lapsi tekee televisiolla.
Cyclomania
Cyclomania on Simo Halisen käsikirjoittama ja ohjaama romanttinen draamaelokuva vuodelta 2001. Elokuvan päähenkilöinä on kolme nuorta, jotka työskentelevät polkupyörälähetteinä. Kaverukset K (Lauri Nurkse) ja Eetu (Tommi Mujunen) harrastavat kilpapyöräilyä ja kumpikin tavoittelee maajoukkuepaikkaa. Kolmiodraama syntyy, kun kuvioihin mukaan tulee Oona (Elena Leeve). Elokuva voitti parhaan musiikin Jussi-palkinnon.
Cyclomania on esitetty televisiossa Yle TV1 -kanavalla 29. syyskuuta 2003, 11. huhtikuuta 2005, 3. elokuuta 2009, 5. elokuuta 2009, 10. syyskuuta 2012 ja Yle TV2 -kanavalla 15. heinäkuuta 2016. Elokuva on julkaistu myös videokasettina sekä DVD:nä, joka sisältää ohjaajan kommenttiraidan ja muuta taustamateriaalia.
Anu Laamanen
pienoiskuva|Anu Laamanen (2013) Anu Irene Laamanen (s. 30. lokakuuta 1958 Hämeenlinna ) on suomalainen diplomaatti. Hän on ollut ulkoministeriön palveluksessa vuodesta 1986.
Laamanen on ollut syksystä 2022 lähtien Suomen Islannin suurlähettiläs. Sitä ennen hän toimi ulkoministeriön kansallisen turvallisuusviranomaisen päällikön tehtävässä 2016–2022. Aikaisemmin hän on ollut Suomen pysyvä YK-edustaja Wienissä ja suurlähettiläs Itävallassa vuosina 2013–2016 ja muun muassa ulkoministeriön poliittisen osaston apulaisosastopäällikkö ja yksikönpäällikkö. Wienin lisäksi hän on työskennellyt edustustoissa Genevessä, Oslossa ja Suomen pysyvistä edustustoista ETYJ:issä ja YK:ssa.
Laamasen isä oli eversti Pentti Laamanen.
Federico Consolo
pienoiskuva|Federico Consolo Federico Consolo (1841, Ancona – 1906, Firenze) oli italialainen säveltäjä, viulisti ja musiikintutkija. Hänen isänsä oli hepreantutkija Benjamin Consolo.
Consolo syntyi Anconassa ja opiskeli viulunsoittoa Firenzessä ja Brysselissä. Vuonna 1884 hän muutti Firenzeen ja omistautui sävellykselle. Consolon tuotantoon kuuluu San Marinon kansallislaulu (Inno Nazionale, 1894). Lisäksi hän julkaisi muun muassa konserttoja ja liturgisia teoksia.
Koneen Säätiö
pienoiskuva|Koneen Säätiön logo. Koneen Säätiö on suomalainen itsenäinen ja riippumaton organisaatio, joka tukee tieteellistä tutkimustyötä, kulttuuria ja taidetta sekä tieteen yleistajuistamista apurahoin. Lisäksi se ylläpitää kansainvälistä Saaren kartanon taiteilija- ja tutkijaresidenssiä Mynämäellä ja Lauttasaaren kartanon taiteilija- ja tutkijaresidenssiä.
Säätiö pyrkii edistämään vapaata ja moniäänistä tieteen ja taiteen tekemistä. Vuonna 2021 säätiö jakoi apurahoja, palkintoja ja lahoituksia yhteensä 49,1 miljoonaa euroa.
Säätiön vuosittaisessa yleisessä haussa yksilöt, yhteisöt ja työryhmät voivat hakea apurahaa tieteelliseen ja/tai taiteelliseen työskentelyyn. Säätiö tukee humanistista, yhteiskuntatieteellistä, ympäristötieteellistä ja monialaista tutkimusta sekä kaikkia taiteen aloja. Se myöntää rahoitusta sekä yksilöille että useamman tutkijan tai taiteilijan hankkeille. Lisäksi säätiö palkitsee Vuoden Tiedekynä -palkinnolla suomenkielistä tieteellistä kirjoittamista sekä järjestää erilaisia tilaisuuksia ihmisten kohtaamiseksi.
Säätiön toiminnan painopisteet on koottu rahoitusohjelmiksi. Ne ovat pitkäkestoisia temaattisia kokonaisuuksia, joiden tarkoituksena on syventyä säätiölle tärkeisiin aiheisiin sekä tuottaa niistä uutta tietoa, ajattelua ja keskustelua.
Koneen Säätiön toimitilat sijaitsevat Lauttasaaren kartanossa. Säätiössä työskenteli vuoden 2021 aikana 23 työntekijää. Säätiön hallituksen puheenjohtajana on toiminut vuodesata 2002 Hanna Nurminen.
Historia
Koneen Säätiö perustettiin vuonna 1956. Säätiön perustivat Heikki H. Herlin ja Pekka Herlin, jotka toimivat myös Kone Osakeyhtiön johdossa. Alkuaikoina säätiöllä ja yrityksellä olikin läheinen yhteys. Pekka Herlinin kuoleman jälkeen vuonna 2003 säätiö itsenäistyi Kone Osakeyhtiöstä. Nykyisin säätiön päätöksenteko on itsenäistä ja Koneesta riippumatonta. Säätiön varallisuudesta suurin osa on kuitenkin edelleen Koneen osakkeissa. Koneen menestys 2000-luvulla on mahdollistanut myös säätiön toiminnan nopean laajenemisen.
Lauttasaaren kartano
Koneen Säätiön toimitila Helsingissä sijaitsee Lauttasaaren kartanossa, jonne se muutti keväällä 2018. Muuttoa edelsi kartanon päärakennuksen, sen pihapiirissä sijaitsevan Punaisen huvilan sekä kartanon puiston perusteellinen kunnostus, joka käynnistettiin säätiön ostettua kartanon Helsingin kaupungilta 2015.
Kartanossa työskentelee säätiön henkilökunta, minkä lisäksi säätiö järjestää siellä erilaisia tilaisuuksia sidosryhmilleen ja suurelle yleisölle. Lauttasaaren kartanon residenssi tarjoaa asumis- ja työskentelymahdollisuuksia yhteisötoimijoiden kansainvälisille asiantuntijavieraille.
Saaren kartanon residenssi
Saaren kartanon residenssi on vuonna 2008 toimintansa aloittanut, Koneen Säätiön ylläpitämä kansainvälinen taiteilija- ja tutkijaresidenssi Mynämäellä, jonne eri alojen ammattitaiteilijat ja Koneen Säätiön apurahalla työskentelevät tutkijat voivat hakea kahden kuukauden mittaiselle työskentelyjaksolle. Kesäisin kartano on taiteilijaryhmien käytössä.
Saaren kartanon residenssivalinnoissa painotetaan taidetta uudistavaa ja ajankohtaista työtä sekä uusia taiteenaloja. Saaren kartanon residenssin toiminnanjohtajana on performanssitaiteilija ja kuraattori Leena Kela.
Cisitalia
Cisitalia oli Italialaisen Piero Dusion perustama Formula 1 -talli, joka osallistui ainoastaan yhteen osakilpailuun.
Tallin perusteet saivat alkunsa toisen maailmansodan loppupuoliskolla 1944, jolloin Dusio suostutteli Fiatilla työskennellyttä autojen suunnittelijaa Dante Giacosaa rakentamaan matalakustanteinen kilpa-auto. Tuloksena oli samana vuonna Consorzio Industriale Sportiva Italian eli Cisitalian perustaminen. Ensimmäinen kilpa-auto D46 suunniteltiin Fiatin osista ja siihen asennettiin 1 100 cm3:n moottori. Giovanni Savonuzzin viimeistelemä auto ajoi ensimmäisen kilpailunsa Torinon Coppa Brezzin -osakilpailussa vuonna 1946, jonka Dusio voitti. Vuosina 1947-48 Cisitalian autonsuunnitteluprojektit alkoivat tuottaa vaikeita aikoja yritykselle, kun vuoden 1947 malli 202MM osoittautui liian kalliiksi ja monimutkaiseksi ja yrityksen yhteistyökumppanin Ferdinand Porschen suunnittelema kilpa-auto Cisitalia 360 oli takamoottorin vuoksi monimutkainen vuoden 1948 kisoihin. Yritys kuitenkin pelastui, kun Dusio siirsi tuotantoa Argentiinaan, missä nimesi automerkkinsä Automotores Argentinosiksi eli Autoariksi Argentiinan hallituksen tukemana Dusion Carlo-pojan jäädessä Cisitalian Torinon osaston johtopuolelle.
Dusion yritys osallistua Formula 1-sarjan Italian GP:hin 1952 kariutui hänen autonsa moottorin hajoamiseen jo harjoituksissa. Hän perusti myöhemmin vielä Cisitalian tehtaan Argentiinaan, jossa valmistettiin Cisitalia 750-mallia. thumb|350px|left|Cisitalia 360.
Karel Berman
Karel Berman (14. huhtikuuta 1919 Jindřichův Hradec – 11. elokuuta 1995 Praha ) oli tšekkiläis-juutalainen säveltäjä ja oopperalaulaja.
Berman joutui maaliskuussa 1943 Theresienstadtin keskitysleirille. Hän oli mukana leirin kulttuurielämässä laulajana, säveltäjänä ja ohjaajana. Hän muun muassa toi näyttämölle 1944 yhdessä Rafael Schächterin kanssa Pavel Haasin Neljä laulua kiinalaisiin runoihin. Hän selviytyi hengissä leiriltä ja tuli myöhemmin tunnetuksi oopperalaulajana.
Bermanin Reminiscences-sarja pianolle julkaistiin vuonna 2000.
Project CARS 3
Project CARS 3 on Slightly Mad Studiosin kehittämä ja Namco Bandain julkaisema ajopeli. Peli julkaistiin 28. elokuuta 2020 PlayStation 4:lle, Windowsille ja Xbox Onelle.
Pelaaminen
Pelin uramoodissa suoritetaan tehtäviä, joilla avataan uusia sarjoja ja ratoja. Pelissä on yli 200 lisensoitua autoa.
Vastaanotto
Peli on saanut V2.fi:n arvostelussa kolme tähteä viidestä: kritiikkiä peli sai muun muassa simulaatiomaisuuden vähentymisestä.
Trifle
thumb|Kulhollinen trifleä. Trifle on suosittu englantilainen jälkiruoka, joka koostuu sokerikakku-, vanukas- ja hedelmä- tai hillokerroksista kermavaahdolla tai syllabubilla päällystettynä. Kakkupohja kostutetaan sherryllä tai muulla alkoholipitoisella juomalla. Trifleä tarjoillaan etenkin jouluisin.
Valmistus
Trifle koostuu tavallisesti kakku- tai sokerikakkukeksikerroksista. Kerrokset kostutetaan usein sherryllä tai vastaavalla alkoholipitoisella juomalla, kuten brandyllä tai viinillä. Muita sen ainesosia ovat hillo tai hedelmät, macaron tai ratafia-keksi, paksu vanukas, sekä kermavaahto tai syllabub-päällyste. Annoksen koristeluun käytetään esimerkiksi manteleita, karhunputkea tai kandeerattuja marjoja. Samasta annoksesta on olemassa monia eri versioita. Annos valmistetaan usein lasikulhoon, josta näkyvät sen eri kerrokset. Trifleä tarjoillaan eri juhlien, kuten joulun aikaan.
Historia
thumb|Trifle (piirros V1) [[Isabella Beetonin teoksessa Beeton's Book of Household Management vuodelta 1861.]] Nimi trifle juontuu keskienglannin sanasta trufle, joka on puolestaan peräisin muinaisranskan sanasta trufe. Sana tarkoittaa suurin piirtein "vähäpätöistä". Trifle muistuttaa hieman hedelmärahkaa, jota kutsutaan Englannissa nimellä fool. Nimiä käytettiin pitkään rinnakkain. Triflen resepti mainitaan ensimmäisen kerran vuonna 1596 Thomas Dawsonin teoksessa The Good Huswife’s Iewell. Dawsonin resepti muistutti kuitenkin ennemminkin hedelmärahkaa ja ensimmäinen nykyisenkaltaisen triflen resepti on peräisin Kaarle I:n kokkina työskenneeltä Jos Cooperilta vuodelta 1654. Hän kutsui annostaan nimellä Foole. Annoksen pohjalla oli sherryllä kostutettua leipää. Ajan kuluessa reseptistä tuli entistä monimutkaisempi ja Hannah Glassen reseptissä teoksesta The Art of Cookery Made Plain and Easy vuodelta 1751 käytetään punaviiniä, syllabubia ja kermaa. Yhdistyneestä kuningaskunnasta trifle levisi myös Yhdysvaltoihin, jossa sitä kutsutaan esimerkiksi nimillä tipsy squire, gipsy squire ja tipsy parson.
John Van Reenen
John Van Reenen (s. 26. joulukuuta 1965) on brittiläinen taloustieteilijä ja soveltavan taloustieteen professori Sloan School of Managementissa Massachusetts Institute of Technologyssa. Aiemmin hän toimi professorina London School of Economicsissa vuosina 2003-2016. Van Reenen on erikoistunut innovaatioiden taloustieteeseen sekä työmarkkinoiden ja tuottavuuden tutkimukseen. Hänelle myönnettiin Yrjö Jahnsson Award vuonna 2009.
Polttoainemittari
225px|pienoiskuva|oikea|[[Toyota Corollan polttoainemittari.]] Polttoainemittari eli bensiinimittari (puhekielessä bensamittari) on autossa ja myös muissa kulkuneuvoissa yleensä kojetaulussa sijaitseva mittari, joka näyttää polttoainetankissa jäljellä olevan polttoaineen määrän. Polttoainemittari ei yleensä näytä jäljellä olevaa polttoainetta litroina, vaan summittaisen määrän viisarin avulla. Auton polttoainemittari toimii polttoainetankissa sijaitsevan kohon avulla, joka liikkuu polttoaineen määrän mukaan ylös ja alas.
Immunomääritys
Immunomääritys on biokemiallinen testi, joka mittaa makromolekyylin tai pienen molekyylin läsnäoloa tai pitoisuutta liuoksessa käyttämällä vasta-ainetta (yleensä) tai antigeenia (joskus). Immunomäärityksessä havaittavaa molekyyliä kutsutaan usein "analyytiksi", ja se on usein proteiini, mutta se voi olla myös muunlaisia, erikokoisia ja -tyyppisiä molekyylejä, kunhan vain kehitetään oikeanlaiset vasta-aineet, joilla on määrityksessä tarvittavat ominaisuudet. Biologisista nesteistä, kuten seerumista tai virtsasta, mitataan usein analyyttejä immunomäärityksillä lääketieteellisiin ja tutkimustarkoituksiin.
Immunomäärityksiä on saatavana monissa eri muodoissa ja muunnelmissa. Immunomääritykset voidaan suorittaa useassa vaiheessa, jolloin reagensseja lisätään ja pestään pois tai erotetaan toisistaan määrityksen eri vaiheissa. Monivaiheisia määrityksiä kutsutaan usein erotusimmunomäärityksiksi tai heterogeenisiksi immunomäärityksiksi. Jotkin immunomääritykset voidaan suorittaa yksinkertaisesti sekoittamalla reagenssit ja näyte ja tekemällä fysikaalinen mittaus. Tällaisia määrityksiä kutsutaan homogeenisiksi immunomäärityksiksi tai harvemmin erottelemattomiksi immunomäärityksiksi.
Immunomäärityksissä käytetään usein kalibraattoria. Kalibraattorit ovat liuoksia, joiden tiedetään sisältävän kyseistä analyyttiä, ja kyseisen analyytin pitoisuus tunnetaan yleensä. Verrattaessa määrityksen vastetta todelliseen näytteeseen kalibraattoreiden tuottamaan määrityksen vasteeseen on mahdollista tulkita signaalin voimakkuus näytteen sisältämän analyytin läsnäolon tai pitoisuuden perusteella.
Andrei Prepeliță
Andrei Prepeliță (s. 8. joulukuuta 1985 Slatina) on romanialainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja. Hän on edustanut Ludogorets Razgradia heinäkuusta 2015 lähtien.
Hän aloitti uransa vuonna 1991 Unirea Sloboziassa. Vuonna 2000 hän siirtyi Argeș Piteștin junioreiden joukkueeseen, ja siirtyi sieltä vuonna 2002 A-joukkueeseen. Toukokuussa 2007 hän siirtyi Universitatea Craiovaan. Elokuussa 2011 hän siirtyi Steaua Bukarestiin. . Heinäkuussa 2015 hän siirtyi Ludogorets Razgradiin.
A-maajoukkuedebyyttinsä hän teki 7. syyskuuta 2014 Kreikkaa vastaan.
Prepelițălla on vaimonsa Alexandran kanssa tammikuussa 2012 syntynyt tytär.
Judy Landers
thumb|Franklin Cover ja Judy Landers Judy Landers (7. lokakuuta 1958 Philadelphia, Pennsylvania) on yhdysvaltalainen näyttelijä.
Ura ja elämä
Judy Landers on Ruth Landersin nuorempi tytär, hänen vanhempi sisarensa on näyttelijänä ja laulajana tunnettu Audrey Landers. Landers varttui Rockland Countyssa New Yorkissa. Nuorena hän oli kiinnostunut voimistelusta. Hän opiskeli American Academy of Dramatic Arts -oppilaitoksessa, jonka jälkeen hän siirtyi Warren Robertson Dramatic Training Schooliin ja edelleen Juilliard School of Music -kouluun.
Judy Landers on näytellyt muun muassa elokuvissa Stewardess School (1986), Armed and Dangerous (1986), Ghost Writer (1989), Club Fed (1990) sekä Dr. Alien (1989). Hän on näytellyt niin ikään televisiosarjoissa Lemmenlaiva (1977), Vega$ (1978), B.J. and the Bear (1979) sekä Madame's Place (1982 ja 1983) ja Night Court (1984). Hänellä oli vieraileva sivurooli kulttisarjan A-Team kolmannen kauden jaksossa.
Landers on tehnyt paljon yhteistyötä äitinsä ja sisarensa kanssa, esimerkiksi The Huggabug Club -lastenohjelmassa vuonna 1996. Landersin sisarukset esiintyivät Playboy-julkaisun kannessa tammikuussa 1983.
Judy Landers avioitui minnesotalaissyntyisen baseball-pelaaja Tom Niedenfuerin kanssa marraskuussa 1987. Pariskunta asuu Floridassa ja heillä on kaksi tytärtä, Lindsay (s. 1989) ja Kristy (s. 1991).
Gideon Ernst von Laudon
Gideon Ernst von Laudon (tai Loudon; 2. helmikuuta 1717 Laudohn, Ruotsin Liivinmaa – 14. heinäkuuta 1790 Neutitschein, Määri, Pyhä saksalais-roomalainen keisarikunta) oli baltiansaksalaista syntyperää ollut itävaltalainen vapaaherra ja sotamarsalkka. Häntä on kutsuttu yhdeksi aikansa suurimmista sotapäälliköistä seitsenvuotisessa sodassa 1756–1763 Fredrik Suurta vastaan ja Itävallan ja Turkin välisessä sodassa 1787–1791.
Elämä ja ura
Laudon kuului Skotlannista Liivinmaalle vuosisatoja aikaisemmin muuttaneeseen sukuun. Hänen isänsä oli everstiluutnantti, joka jäi eläkkeelle Ruotsin palveluksesta. Poika lähetettiin vuonna 1732 Venäjän armeijaan kadetiksi. Hän osallistui Puolan perimyssodassa sotamarsalkka Burkhard Christoph von Münnichin johtamaan Danzigin piiritykseen vuonna 1734, venäläisten marssille Reinille vuonna 1735 ja Turkin sotaan 1738–1739. Tyytymättömänä tulevaisuudennäkymiinsä hän erosi vuonna 1741 ja hakeutui muualle sotilastehtäviin. Hän lähti Venäjältä everstiluutnanttina ja siirtyi vuonna 1742 Itävallan palvelukseen, ja kunnostautui Itävallan perimyssodassa.
Laudonin nopea urakehitys alkoi seitsenvuotisessa sodassa. Hänen saavutuksistaan on mainittava erityisesti hänen osallistumisensa Prahan taisteluun 6. toukokuuta 1757, jonka jälkeen hänestä tuli kenraalimajuri ja hiljattain perustetun Maria Teresian ritarikunnan ritari, Olmützin piirityksen kukistaminen Domstadtlin taistelussa 30. kesäkuuta 1758, sekä hänen osallistumisensa Hochkirchin taisteluun, jonka jälkeen hänet korotettiin vapaaherran arvoon, ja voitto Kunersdorfissa elokuussa 1759. Vuonna 1760 hän voitti taistelut Landeshutissa ja valloitti Glatzin linnoituksen, mutta kärsi tappion Liegnitzissä Fredrik Suurta vastaan. Syys-lokakuussa 1761 hän valloitti Schweidnitzin. Vuonna 1769 hänestä tuli Määrin kenraalikomentaja ja vuonna 1778 sotamarsalkka, ja Baijerin perimyssodan syttyessä seuraavana vuonna hänelle annettiin Saksin rajalle kootun armeijan komento. Itävallan-Turkin sodan sytyttyä vuonna 1788 hänelle annettiin Itävallan joukkojen komento Kroatiassa, ja hän päätti sodan valloittamalla Belgradin. Kun seuraavana vuonna sota Preussin kanssa uhkasi puhjeta, keisari Leopold nimitti hänet Itävallan asevoimien ylipäälliköksi.
Road Atlanta
Road Atlanta on 4,088 km pitkä moottorirata Braseltonin kaupungissa Georgiassa, Yhdysvalloissa. Radalla ajetaan nykyään vuosittain American Le Mans Series -sarjan Petit Le Mans -kilpailu, minkä lisäksi sillä ajetaan AMA-moottoripyörillä ja pienemmillä luokilla läpi vuoden. Radan tunnetuimpiin mutkiin lukeutuu ”The Esses”, joka on nopea vasen-oikea-vasen-mutkayhdistelmä mutkissa 3–5. Radan omistaa Panoz Motorsports.
thumb|right|250px|Radan nopea vasen-oikea-vasen-mutkayhdistelmä. Radalla ajettiin ensimmäinen kilpailu 13. syyskuuta 1970.
Sieradz
Sieradz on kaupunki Wartajoen varrella Łódźin voivodikunnassa Keski-Puolassa. Se sijaitsee noin 60 kilometriä Łódźista länteen. Vuoden 2019 arvion mukaan Sieradzissa asui 41 953 asukasta.
Sieradz oli vuosina 1975–1998 Sieradzin voivodikunnan pääkaupunki. Se oli aikoinaan myös herttuakunta Vähässä-Puolassa.
Bolero (vuoden 1984 elokuva)
Bolero on vuonna 1984 ensi-iltansa saanut romanttinen draamaelokuva. Elokuvan pääosia esittävät Bo Derek, George Kennedy, Andrea Occhipinti, Ana Obregón, Olivia d'Abo, Greg Bensen, Ian Cochrane, Mirta Miller, Mickey Knox, Paul Stacey ja James Stacey. Elokuvan on ohjannut John Derek. Elokuva keskittyy päähenkilön seksuaaliseen heräämiseen ja hänen matkaansa maailman ympäri tavoittaakseen ihanteellista ensimmäistä rakastajaa, joka vie hänen neitsyytensä.
Elokuva oli lipputuloiltaan floppi ja sai äärimmäissen huonot arvostelut. Se ansaitsi yhdeksän Golden Raspberry Awards -ehdokkuutta 5. Golden Raspberry Awards -gaalassa ja "voitti" kuusi, mukaan lukien huonoin kuva. Monet ovat pitäneet tätä yhtenä huonoimmista koskaan tehdyistä elokuvista ja on myös yksi kiistanalaisimmista elokuvista koskaan tehty.
Vastaanotto
Arvostelujen kokoamissivusto Rotten Tomatoes raportoi 0% hyväksymisluokituksen - yksi n.44 elokuvasta saavuttakseen tämän arvion - ja keskiarvolla 1,43/10, perustuen 23 arvostelun päätöksiin.
Amerikkalainen filmikriitikko Roger Ebert antoi elokuvalle 0,5/4 tähteä kirjoittaen: ""Boleron" todellinen tulevaisuus on kodeissa vuokrakasettina, jossa eteenpäin kelaus ja välittömän toiston säätimet tarjoavat editointityön jota elokuva niin kipeästi tarvitsee." Video-oppaassa vuodelta 1994 Bello Romano kutsuu elokuvaa tylsäksi pehmopornoiluksi ja antaa sille tähtien sijasta pommin, mikä vastaa sanallista arviota ”täysin epäonnistunut tekele”.
Elokuva voitti kuusi Razzie-palkintoa: huonoimmasta elokuvasta, huonoimmasta naispääosasta, huonoimmasta ohjauksesta, huonoimmasta käsikirjoituksesta, huonoimmasta uudesta tähdestä ja huonoimmasta tunnusmusiikista. Elokuva oli vuonna 1990 ehdolla "Vuosikymmenen huonoimman elokuvan" Razzie-palkinnon saajaksi, mutta hävisi elokuvalle Äiti kulta (Mommie Dearest.)
Anita Bitri
Anita Bitri-Prapaniku (8. tammikuuta 1968 – 19. lokakuuta 2004) oli albanialainen poplaulaja ja -viulisti. Hän aloitti laulamisen 16-vuotiaana ja muutti vuonna 1996 Yhdysvaltoihin. Kun Bitri kuoli vuonna 2004 hiilimonoksidimyrkytykseen, hän oli äänittämässä kahta albumia, joista toinen oli albanian- ja toinen englanninkielinen.
Riian offensiivi
Riian offensiivi oli toisessa maailmansodassa Saksan ja Neuvostoliiton joukkojen välillä käyty taistelu Riian kaupungista Latviassa vuonna 1944. Taistelu oli osa Baltian offensiivia. Taistelu alkoi 14. syyskuuta 1944 ja päättyi 24. lokakuuta, jolloin puna-armeija sai vallattua kaupungin. Taistelun seurauksena Saksan 16. armeija, 18. armeija, 3. panssariarmeija, Keskustan armeijaryhmä ja Pohjoinen armeijaryhmä joutuivat vetäytymään kaupungista.
Terho Kalliokoski
Ura
Kalliokoski siirtyi Keskon palvelukseen heti valmistuttuaan Vaasan kauppakorkeakoulusta. Hän aloitti Keskon kauppapaikka- ja kiinteistöosastolla hankesuunnittelijana. Kalliokoski nimitettiin Pohjois-Suomen Keskon talousjohtajaksi vuonna 1991. 1990-luvulla hän toimi kenttäpäällikkönä ja myyntijohtajana Oulussa, kunnes 1999 nimitettiin Pohjois-Suomen aluejohtajaksi. Vuonna 2002 hän siirtyi Kiinteistökeskon johtajaksi. Hänet valittiin Keskon vuoden esimieheksi 2004. Ruokakeskon toimitusjohtajaksi hänet nimitettiin vuonna 2005.
Toimitusjohtajan tehtävässään Kalliokoski on ilmoittanut tavoitteekseen saada K-elintarvikekauppojen tuotevalikoimaan myös apteekkituotteet. Tavoitteen toteutumiseksi Kalliokoski vaatii muutoksia lääkkeiden jakelua koskeviin säännöksiin. K-ketjun toimintaperiaatteina Kalliokoski on lisäksi pyrkinyt korostamaan kattavia aukioloaikoja ja hyvää asiakaspalvelua.
Muu toiminta
Kalliokoski on valittu Päivittäistavarakauppa ry:n hallituksen varapuheenjohtajaksi. Hän on myös jäsenenä Mainostajien liiton hallituksessa ja Suomalaisen työn liiton valtuustossa.
Kalliokoski osallistuu myös Kristillisen liikemiesverkoston toimintaan. Hänet tunnetaan lisäksi vanhoillislestadiolaisena maallikkosaarnaajana.
Perhe
Oulusta kotoisin oleva Kalliokoski asuu nykyisin perheineen Kirkkonummella. Perheeseen kuuluu vaimon Leena Kalliokosken lisäksi yksitoista lasta.
Yhdysvaltain 1. jalkaväkidivisioona
Historia
The First Expeditionary Division (Ensimmäinen siirtodivisioona) perustettiin 24. toukokuuta 1917. Sen ensimmäiseksi komentajaksi tuli prikaatikenraali William L. Sibert, joka organisoi divisioonan eri puolilta Yhdysvaltoja New Yorkiin saapuneista yksiköistä. Alkuperäinen järjestys ja varustus koostui kahdesta jalkaväkiprikaatista, joihin molempiin kuului kaksi rykmenttiä, pioneeripataljoona, viestipataljoona, raskaasta kranaatinheitinpatterista, kolmesta kenttätykistörykmentistä koostuvasta kenttätykistöprikaatista, yhdestä ilmalaivueesta ja täydennysprikaatista. Yksikön kokonaisvahvuus oli 18 919 upseeria ja rivimiestä. Tuleva kenraali George S. Patton toimi tuolloin päämajan komendanttina ja järjesteli divisioonan siirtoa Ranskaan.
Ensimmäinen maailmansota
Ensimmäiset yksiköt laivattiin New Yorkista ja Hobokenista, New Jerseystä 14. kesäkuuta 1917. Vuoden loppuun mennessä loput divisioonasta laivattiin St. Nazaireen Ranskaan tai Liverpooliin Isoon-Britanniaan. Englantiin viedyt joukot siirrettiin lyhyen tauon jälkeen Le Havreen ja viimeinen yksikkö saapui St. Nazaireen 22. joulukuuta. Ranskaan saapuneet joukot koottiin harjoitusalueella Gondrecourtissa lukuun ottamatta tykistöä, joka oli Le Valdahonissa.
Yhdysvaltain itsenäisyyspäivänä 4. heinäkuuta 1917, 16. jalkaväkirykmentin 2. pataljoona järjesti Pariisin läpi kulkeneen paraatin lujittaakseen ranskalaisten heikentynyttä taistelutahtoa. La Fayetten haudalla yksi siirtojoukkojen johtajan John J. Pershingin esikuntaupseereista lausui Yhdysvalloissa tunnetun lauseen: "Lafayette, olemme saapuneet!". 8. elokuuta 1917 yksikköä vahvennettiin ja sen kooksi tuli 27 120 upseeria ja miestä.
Aamulla 23. lokakuuta ensimmäinen amerikkalainen tykistön kranaatti ammuttiin kohti saksalaisten linjoja. Kaksi päivää myöhemmin divisioona kärsi ensimmäiset tappionsa.
Viimeisen sotavuoden 1918 huhtikuuhun mennessä uutta taistelutaktiikkaa soveltaneet saksalaiset olivat edenneet nopeasti vain 64 kilometrin päähän Pariisista. Vastatoimena hyökkäykselle divisioona siirrettiin Picardyn sektorille tukemaan väsynyttä ranskalaista 1. armeijaa. Divisioona asettui saksalaisten valtaaman Cantignyn kylän edustalle. 28. jalkaväkirykmentti hyökkäsi kylään ja valtasi sen 45 minuutissa keräten 250 sotavankia. Rykmentti sai sen johdosta lempinimen "Cantignyn mustat leijonat".
Heinäkuussa 1918 divisioona valtasi Soissonsin. Voitto saavutettiin raskaasti, sillä yksikkö menetti 700 miestä kaatuneina ja haavoittuneina. Syyskuussa divisioona auttoi tasoittamaan pullistuman rintamassa St. Mihielin kohdalla. Viimeisen taistelunsa se kävi Meuse-Argonnen metsässä, jossa se eteni seitsemän kilometriä voittaen osia kahdeksasta saksalaisesta divisioonasta. Rauha koitti kesken taistelun tulitauon alkaessa 11. marraskuuta 1918. Tuolloin divisioona oli edennyt Sedaniin amerikkalaisista divisioonista pisimmälle edenneenä. Se oli myös ensimmäinen, joka ylitti Reinjoen miehitettyyn Saksaan. Sodan loppuun mennessä 1. jalkaväkidivisioona oli kärsinyt tappioita 22 668 kaatuneina, kadonneina ja haavoittuneina. Sen riveissä palvelleista viidelle myönnettiin kongressin kunniamerkki.
Divisioonan maskottikoira oli sekarotuinen terrieri Rags, jonka divisioona adoptoi vuonna 1917 sen kuolemaan vuonna 1936 asti. Rags teki maineikkaan uroteon sotakoirana Argonnen taistelun aikana, kun se vei tärkeän viestin huolimatta kaasuhyökkäyksestä ja tykkitulesta.
Sotien välinen aika
Divisioona palasi Yhdysvaltoihin syyskuussa 1919 ja sen varustusta ja miesmäärää vähennettiin rauhanajan yksikölle sopivaksi. Se rupesi varustautumaan mahdollista toiseen maailmansotaan osallistumista varten vuoden 1939 lopulla. Divisioonaa vahvistettiin miesmääräisesti, siihen lisättiin uusia rykmenttejä ja pataljoonia sekä pienempiä osastoja.
Toinen maailmansota
The Big Red One nousi maihin Vichyn Ranskan hallitseman Algerian Oranissa 8. marraskuuta 1942 osana operaatio Soihtua. Osia divisioonasta oli mukana Tunisian valtaamiseksi käydyissä taisteluissa vuoden 1943 alkupuolen aikana.
Divisioona otti osaa Operaatio Huskyyn, liittoutuneiden maihinnousuun Sisiliaan ja saaren valtaamiseen. Yksikkö nousi maihin Gelassa, jossa parhaiten linnoittautuneet saksalaiset joukot tarjosivat sille kiivaan vastarinnan. Onnistuneen maihinnousun jälkeen divisioona eteni hitaasti Sisilian vuoriston yli yhdessä 45. jalkaväkidivisioonan kanssa. Troinan vuoristokaupungissa se joutui raskaaseen taisteluun saksalaisia joukkoja vastaan. Osa yksiköistä menetti yli puolet vahvuudestaan divisioonan hyökätessä kaupunkiin. thumb|220px|1. jalkaväkidivisioonan E-komppania nousee maihin Normandiassa aamulla 6. kesäkuuta 1944. Kun Sisilian valtaaminen oli ohi, divisioona siirrettiin Englantiin valmistautumaan Normandian maihinnousuun, joka koitti kesäkuun 6. päivän aamuna 1944. Yksikkö nousi maihin Omaha-rantalohkolla, jossa vastarinta oli raskaimmasta päästä koko operaatiossa. Osa yksiköistä menetti 30 prosenttia tappioina ensimmäisen tunnin aikana. Omaha Beachilta päästyään divisioona varmisti osaltaan Normandian sillanpääaseman valtaamalla Formignyn ja Chaumontin. Se mursi saksalaisrintaman St. Lossa ja hyökkäsi Marignyyn 27. heinäkuuta 1944. Yksikkö ei saanut lepoa, vaan eteni Ranskan halki hyökäten jatkuvasti ja tavoitti Saksan rajan Aachenissa syyskuussa. Divisioona saartoi kaupungin ja valtasi sen suoralla hyökkäyksellä 21. lokakuuta. The Big Red One jatkoi hyökkäämistä Aachenista itään Hurtgenin metsän kautta Rurjoelle. Joulukuun alussa se siirrettiin lepäämään ensimmäisen kerran kuuden kuukauden taistelemisen jälkeen. Lepo jäi lyhyeksi, sillä saksalaiset aloittivat viimeisen suuren offensiivinsa, joka tunnetaan nimellä Ardennien taistelu. Yksikkö taisteli vuodenvaihteen yli tammikuun loppuun ja auttoi osaltaan torjumaan vihollisen suurhyökkäyksen. Helmikuun lopulla divisioona eteni Rurjoen yli, mursi Siegfried-linjan ja eteni Reinjoelle. Se ylitti joen Remagenin sillan kautta ja mursi itsensä sillanpääasemasta osallistuakseen Ruhrin alueen saksalaisten joukkojen piirittämiseen. Divisioona valtasi Paderbornin, eteni Harz-vuorten yli ja oli sodan loppuessa Tšekkoslovakiassa.
Kylmä sota
Pian sodan päättymisen jälkeen entisten liittolaisten välit viilenivät nopeasti. Eurooppa jakautui kahteen osaan, länsiliittoutuneiden miehittämään länteen ja kommunististen maiden itäblokkiin, jota hallitsi käytännössä Neuvostoliitto.
1945-1955
Korean sodan aikana divisioona oli osa liittoutuneiden miehitysjoukkoja Länsi-Saksassa vartioimassa rautaesiripun läntistä puolta. Divisioona oli vastuussa Nürnbergin sotarikosoikeudenkäyntien vartioinnista ja saattoi seitsemän sotarikollista kärsimään tuomiotaan Spandaun vankilaan Berliiniin. Divisioona siirrettiin takaisin Yhdysvaltoihin 1955.
1955-1965
Divisioona perusti päämajansa Fort Rileyyn, Kansasiin. Berliinin muurin rakentamisen aiheuttaman kriisin aikoihin 1962 ja 1963 osia divisioonasta käytettiin Berliinissä vahvistamassa paikalla olevaa miehitystä.
Vietnam
Divisioona osallistui Vietnamin sotaan vuosina 1965-1970. Joukot saapuivat Vietnamiin heinäkuussa 1965 ja kahden viikon kuluessa se jo osallistui ensimmäisiin operaatioihinsa. Vuoden loppuun mennessä se oli ollut mukana kolmessa suuressa sotilasoperaatiossa: Humpissa, Bushmaster I:ssa ja Bushmaster II:ssa.
Vuoden 1966 alussa divisioona osallistui operaatio Marauderiin, operaatio Crimp II:n ja operaatio Rolling Stoneen. Kesällä seurasivat Ap Tau On, Srok Dongin ja Minh Tranhin tien taistelut. Marraskuussa se oli mukana operaatio Attleborossa.
Vuonna 1967 seurasivat operaatio Cedar Falls, operaatio Junction City, operaatio Manhattan ja operaatio Shenandoah II. Lokakuun 17. divisioona kärsi tappioina 58 kaatunutta Ong Thanhin taistelussa.
Viet Kongin Tet-hyökkäys alkoi 30. tammikuuta 1968. Divisioona suojeli tuolloin Tan Son Nhutin lentotukikohtaa. Maaliskuussa divisioona otti osaa operaatio Quyet Thangiin ja huhtikuussa koko konfliktin suurimpaan operaatioon: Toan Thangiin. 13. syyskuuta divisioona menetti komentajansa kenraalimajuri Waren, jonka helikopteri ammuttiin alas. Tilalle astui aiempi varakomentaja kenraalimajuri Orwin C. Talbott.
Vuoden 1969 alkupuoliskon divisioona suoritti aggressiivista tiedustelua ja väijytys-operaatioita, ja oli mukana operaatio Atlas Wedgessa. Loppuvuonna se oli mukana Dong Tien-operaatioissa, joiden tarkoitus oli antaa Etelä-Vietnamin joukoille aktiivisempi osa taisteluissa. Vuoden lopulla divisioona otti osaa "Thunder Roadin" taisteluihin.
Tammikuussa 1970 ilmoitettiin divisioonan siirtyvän takaisin Fort Rileyyn.
Persianlahden sota
Divisioona osallistui operaatio Aavikkomyrskyyn. Se onnistui murtamaan ensimmäisenä irakilaisten maavoimien puolustuksen ja ottamaan 2600 sotavankia Irakin 26. jalkaväkidivisioonasta. Yksikkö jatkoi hyökkäämistä ja eteni 260 kilometriä reilun sadan tunnin aikana ja otti yhteen 11 irakilaisdivisioonan kanssa. Se tuhosi 550 panssarivaunua, 480 jalkaväenkuljetusvaunua ja otti 11 400 vankia. Helmikuun 28. päivään 1991 mennessä divisioona oli saavuttanut Kuoleman moottoritien estäen irakilaisten paon. Divisioonan 2. prikaati valtasi Safwan kaupungin, jossa aloitettiin väliaikaiset tulitaukoneuvottelut.
Bosnia ja Kosovo
Divisioonan 2. prikaati sijoitettiin Bosniaan lokakuussa 1996. Seuraavan vuoden huhtikuussa se vaihdettiin osiin 3. prikaatista ja divisioonan lentoprikaatiin. Osia divisioonasta palveli Kosovossa vuosituhannen vaihteessa. Kosovon sodan aikana serbijoukot vangitsivat kolme sen sotilasta, mutta heidät vapautettiin elävinä rauhanneuvottelujen jälkeen. Divisioonan yksikköjä toimi lisäksi rauhanturvaamistehtävissä Kosovossa 2002–2003.
Irakin sota
Syyskuussa 2003 divisioonan 1. prikaati siirrettiin Fort Rileystä Irakin Ramadiin tukemaan 82. maahanlaskudivisioonaa. Helmikuussa 2004 koko divisioona siirrettiin Irakiin miehitysjoukoiksi ja vuoden kuluttua taas takaisin Saksaan.
Sen jälkeen divisioonaa ja sen osia on liikutettu Irakin, Yhdysvaltojen ja Saksan välillä.
Arvi Hänninen
thumb|right|200px|Arvi Hänninen Arvi Albin Hänninen (15. heinäkuuta 1905 Mikkeli - 27. lokakuuta 1959 Oulu) oli suomalainen laulaja.
Historia
Arvi Albin Hänninen syntyi Mikkelissä 15.7.1905. Sieltä hän muutti 1920-luvulla perheensä mukana Ouluun. Työikäiseksi vartuttuaan hän meni töihin Åströmin nahkatehtaalle, jossa tulikin sitten työskentelemään 1950-luvulle asti.
Vuonna 1933 Hänninen pääsi levyttämään. Näin hänestä tuli ensimmäinen oululainen, jonka ääni ikuistettiin äänilevylle. Oululaissyntyinen näyttelijä Hannes Veivo oli tosin levyttänyt jo edellisenä vuonna, mutta tuolloin hän ei enää asunut Oulussa. Samalla hän oli myös Kaarlo Kydön ohella ensimmäinen Lontoossa levyttänyt suomalainen levylaulaja. Hännisen lauluääntä voisi kuvailla lähinnä pehmeäksi, ei kuitenkaan ns. sametinpehmeäksi. Se ei ollut matala eikä korkeakaan.
Arvi Hänninen levytti ensimmäiset levynsä Levytukku-yhtiölle, jota johti siihen aikaan Niilo E. Saarikko. Yhtiö julkaisi levyjä Polydor- ja Edison Bell-merkeille. Polydor-levyillä säesti Walter Schutzen Filmiorkesteri. Ne levytettiin Berliinissä ja laulusolisteina olivat sen ajan uudet laulajat Kauno Raivio ja Arvi Hänninen sekä Niilo E. Saarikko itse. Edison Bell-levyt tehtiin Lontoossa. Niiden taustat soitti hanuristi Paavo Raivonen sekä Edison Bell-orkesteri. Laulusolisteina olivat johtaja Saarikon ohella Kaarlo Kytö ja Arvi Hänninen. Berliinissä levytyksiä tehtiin puolensataa, Lontoossa parikymmentä. Näistä osa julkaistiin vasta seuraavan vuoden puolella, osaa ei koskaan. Berliinin levytyksistä noin puolet oli Arvi Hännisen. Suurin osa levytetyistä kappaleista oli kotimaista alkuperää. Ulkomaisista mainittakoon Voitko vislata Hanna (Kan du visla Johanna), jossa Hänninen ohella esiintyy myös tuntemattomaksi jäänyt naissolisti. Berliinissä levytetyistä tunnetuimpia oli Kotimaan kaiho, jonka oli säveltänyt Aarne Nuotio ja sanoittanut Toivo Elomaa.
Levytukku julkaisi vuonna 1934 lähinnä Rektophon- (levytetty Prahassa) ja Bellacord-merkkisiä levyjä. Laulusolisteina Rektophon -levyillä olivat Hänninen ja Saarikko, säestäjänä Paavo Raivonen ja Rektophon -orkesteri. Bellacord -levyillä lauloi heidän lisäkseen Matti Jurva. Levytykset tapahtuivat Riiassa, Latviassa. Yhden neljäsosan niistä säesti Kalle Valkama ja Bellacord -orkesteri, yhden neljänneksen Matti Jurva ja Bellacord-orkesteri. Arvi Hännisen levytyksistä mainittakoon Uuno Mattilan säveltämä Karnevaaliprinsessa, jonka sanat Veikko Virmajoen, Missä on ystäväin (sävel: Arvo Koskimaa, sanat: Veikko Virmajoki), Armasta muistellessa (sävel: A. Yrjölä, sanat: Veikko Virmajoki) ja Vähän sitä ja tätä (sävel: U. Mattila, sanat: Toivo Elomaa). Viimeisessä neljänneksessä Bellacord -levyistä säesti Theodor Weiss ja Bellacord -orkesteri sekä lauloi Arvi Hänninen, kappaleista mainittakoon mm. Sinä olet kuin nukke ja Balalaikka.