cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Portugalin talous
Ulkomaankauppa
Euroopan unionin jäsenvaltiot ovat Portugalin tärkeimmät kauppakumppanit. Espanja, Saksa, Ranska, Italia ja Britannia muodostavat noin puolen sekä viennistä että tuonnista. Kaupankäynti Portugalin entisten Afrikan siirtomaiden kanssa on pienemässä, mutta Brasiliaan suuntautuva kauppa on puolestaan kasvussa. Vuonna 2016 viennistä 25,9 prosenttia suuntautui Espanjaan, 12,9 prosenttia Ranskaan, 11,7 prosenttia Saksaan, 7,1 prosenttia Britanniaan ja 4,9 prosenttia Yhdysvaltoihin. Espanjan osuus tuontitavarasta oli 32,9 prosenttia, Saksan 13,4 prosenttia, Ranskan 7,7 prosenttia, Italian 5,5 prosenttia ja Alankomaiden 5,1 prosenttia.
Portugalin perinteisiä vanhoja vientituotteita ovat vaatteet ja kengät. Monikansallisten tytäryhtiöiden kone- ja kuljetusvälineet ovat kuitenkin nousseet vientituotteiden kärkeen. Kone- ja kuljetusvälineistä vientiin menee muun muassa muoviteollisuuden muotteja, konepajateollisuuden tuotteita, autojen kaapeleita, mikrosiruja ja televisiovastaanottimia. Koneiden ja mekaanisten laitteiden osuus viennistä vuonna 2016 oli 15,4 prosenttia, liikennevälineiden 11,3 prosenttia, muovi- ja kumituotteiden 7,6 prosenttia, perusmetallien 7,4 prosenttia ja maataloustuotteiden 6,5 prosenttia. Kivennäispolttoaineet olivat olleet vuonna 2015 kolmanneksi suurin ryhmä, mutta niiden sijoitus tippui vuonna 2016 seitsemänneksi.
Työmarkkinat
Portugalin työvoima on keskittynyt muiden länsieurooppalaisten maiden tavoin palvelusektoriin. Vuoden 2017 alussa koko Portugalissa palvelualoilla työskenteli 68,9 prosenttia työväestä. Teollisuuden osuus oli 24,7 prosenttia ja maatalouden 6,4 prosenttia. Azoreilla ja Madeiralla teollisuuden osuus oli selvästi pienempi ja palvelualojen sekä maatalouden suurempi. Azoreilla palvelualojen osuus oli 74,0 prosenttia, teollisuuden 15,4 prosenttia ja maatalouden 10,7 prosenttia. Madeiralla palvelualojen osuus oli 76,5 prosenttia, teollisuuden 12,5 prosenttia ja maatalouden 10,9 prosenttia.
Portugalin työttömyysaste vuoden 2017 lopussa oli 8,1 prosenttia. Euroalueen velkakriisi kohteli Portugalin työmarkkinoita todella huonosti, sillä maan työttömyysaste oli vuosien 1983–2006 aikana keskimäärin 7,2 prosenttia mutta vuonna 2012 se oli noussut 15,8 ja vuonna 2013 jo 16,4 prosenttiin. Portugalin työttömyysaste oli jo ennen kriisiä ollut hieman nousussa. Vuoteen 2006 asti työttömyysaste oli maassa pienempi kuin Euroopan unionissa tai euroalueella keskimäärin. Vuoden 2010 jälkeen työttömyysaste kohosi selvästi euroalueen keskiarvon yläpuolella, mutta vuonna 2017 työttömyysaste laski takaisin alle euroalueen keskiarvon.
Portugalilaisten työntekijöiden koulutustaso on OECD-maiden keskitasoa heikompi ja palkka Euroopan unionin keskitasoa alempi. Koulutustason ero muihin Euroopan union maihin on pienemässä. Vuonna 2000 portugalilaisista työntekijöistä 9,9 prosenttia oli käynyt korkea-asteen koulutuksen ja eurooppalainen keskiarvo oli 20,7 prosenttia. Vuonna 2016 Portugalissa korkeakoulun käyneitä työntekijöitä oli 26,0 prosenttia ja Euroopassa keskimäärin 32,7 prosenttia.
Energia
Portugali joutuu tuomaan ulkomailta pääosan energiastaan. Vuonna 2015 noin 77,4 prosenttia Portugalissa kulutetusta energiasta tuotiin ulkomailta. Maan energiaomavaraisuus on selvästi eurooppalaista keskitasoa heikompi, sillä keskimäärin Euroopan unionin jäsenmaat tuovat 54 prosenttia energiastaan.
Portugali on erityisen riippuvainen tuontiöljystä ja -hiilestä. Kansainvälisen energiajärjestön mukaan Portugalin primäärienergiasta 44 prosenttia oli peräisin öljystä, 20 prosenttia maakaasusta ja 13 prosenttia sekä hiilestä että biopolttoaineesta.
Liikenne
Portugalin mannermaalla oli vuoden 2016 tilastojen perusteella 14 313 kilometriä teitä. Pääteitä on 2 338 kilometriä, niitä tukevia teitä 7 105 kilometriä ja paikallisteitä 4 791 kilometriä. Rautateitä 2 546 kilometriä. Siitä yli 60 prosenttia on sähköistetty ja lähes 96 prosenttia on leveäraiteista rautatietä. Portugalin rautatieinfrastruktuuria hoitaa vuonna 1997 perustettu Rede Ferroviária Nacional. Lissabonin metroa on 1990- ja 2000-luvuilla laajennettu kaupungin rajojen ulkopuolelle. Porton metro puolestaan on osittain maan alla kulkeva pikaraitiotiejärjestelmä.
Portugalin manneralueella oli vuonna 2016 neljä lentoasemaa. Yhteensä maassa oli 15 lentoasemaa, sillä Azoreilla ja Madeiralla jokaisella saarella on oma lentoasemansa. Lissabonin Portelan lentoasema selvästi suurin lentoasemista, sillä sitä kautta kulki 49,6 prosenttia lentomatkustajista ja 47,0 prosenttia lentokoneiden laskuista ja nousuista. Seuraavaksi suurimmat lentoasemat olivat Porton ja Faron lentoasemat.
Manner-Portugalin merisatamissa on hyvin vähäistä henkilöliikenettä, joten Azorien ja Madeiran satamat vastasivat käytännössä kaikesta henkilöliikenteestä. Jokiliikenteessä kulki 19,4 miljoonaa matkustajaa, joista 82,9 prosenttia Tajojoella. Meriliikenteen tavaraliikenteen määrä on kasvussa, ja Sinesin satama oli tärkein satama, sillä sitä kautta kulki 52,6 prosenttia meriliikenteen tavaramäärästä.
Löytöretkien aika
1400-luku oli Portugalin talouden kulta-aikaa. Portugalilaisen imperiumin rakentaminen alkoi 1415, kun portugalilainen armada Henrik Purjehtijan johtamana kohti Pohjois-Afrikkaa. Vuonna 1418 Henrik Purjehtijan kapteenit João Gonçalves Zarco ja Tristão Vaz Teixeira löysivät Porto Santon saaren. Vuonna 1419 Zarco nousi maihin Madeiralla. Vuonna 1434 Gil Eanes ohitti Cabo Bojadorin Marokossa, ja siitä alkoivat Portugalin tutkimusmatkat Afrikassa. Bartolomeu Dias kiersi ensimmäisenä Hyväntoivonniemen 1487. Vasco da Gama purjehti ensimmäisenä eurooppalaisena Intiaan ja 1500-luvun alussa portugalilaiset löysivät tuottoisan maustepippurikaupan alkulähteen eli Molukkien saariryhmän. Myös Japaniin luotiin kauppasuhteet. Pedro Álvares Cabral purjehti vuonna 1500 ensimmäisenä Brasilian rannikolle. Brasilia julistettiin pian kuuluvaksi Portugaliin.
Orjakauppaa 300 vuoden ajan
Portugali kävi noin 300 vuoden ajan orjakauppaa, jossa afrikkalaisia myytiin orjiksi lähinnä Brasilian sokeriruokoviljelmille. Vilkkaimmillaan kauppa oli 1700-luvulla, mutta se oli alkanut jo 1500-luvulla. Orjalaivauksia tehtiin 30 000 ja niissä kuljetettiin 4 650 000 orjaa, jotka ovat suuremmat luvut kuin millään muulla orjakauppaa käyneellä maalla. Suurimmat lähtösatamat olivat Elmina nykyisessä Ghanassa ja Luanda nykyisessä Angolassa, ja laivojen tyhjennys tapahtui useimmin Bahiassa. Orjia tarvittiin Brasilian sokeriruokoviljelmillä, jotka olivat Portugalille erittäin kannattavaa toimintaa.
Salazarin eristäytynyt maa
Portugalista tuli tasavalta 1910. Tasavallan alku oli epävakainen. Tämä johti pääministeri António de Oliveira Salazarin johtaman lähes 50 vuotta jatkuneen autoritaarisen konservatiivihallintoon, joka sovelsi korporatismin periaatetta. Hallitusjärjestelmää kutsuttiin nimellä Estado Novo ("uusi valtio"). Se oli arvoiltaan katolinen ja nationalistinen ja muistutti Espanjan fasismia. Estado Novon aikana ainoa sallittu puolue oli kansallinen liitto, jota piti pystyssä salainen poliisi. Salazarin aika oli taloudellisesti vakaata, mutta yhteiskunnan kehitystä ei juuri tapahtunut. Tämä johtui tietoisesta politiikasta, joka korosti Portugalin imperiumin omavaraisuutta ja eristäytymistä. Teollistuminen, kaupungistuminen ja koulutus pyrittiin pitämään minimissään. Työläisten, kaupunkilaisten ja opiskelijoiden liiallista määrää pidettiin uhkana yhteiskunnalliselle vakaudelle ja perinteisille arvoille. Kumousajatusten leviämistä estettiin sensuurin avulla.
Kasvu 1990-luvulla
Portugali liittyi EEC:hen 1986 neilikkavallankumouksen jälkeisessä vapautuneessa vaiheessa. Samaan aikaan se luopui kalliiksi käyneistä siirtomaasodista ja antoi siirtomaittensa itsenäistyä. 1990-luvun Portugali oli yksi Euroopan nopeimmin kasvavista talouksista ja menestyjistä. Keskimääräinen BKT:n kasvu oli noin 57 %. Euroalueen jäsenyys vuonna 1999 nähtiin palkintona hyvin tehdystä työstä ja se takasi maalle vakaan valuutan, matalat korot sekä tien maailman suurimmalle talousalueelle. Vuonna 2002 euroa alettiin käyttää maksuvälineenä. Portugalin ongelmat johtuvat pääosin maan talouden hitaasta kasvusta. Maan talous ei kasvanut merkittävästi 2000-luvun alun hyvinä vuosina.
Talouskriisi 2011-12
Vuonna 2008 alkanut kansainvälinen finanssikriisi vei 2010-luvun alussa Portugalin talouskriisiin, jonka ratkaisemiseksi sille annettiin 78 miljardin euron suuruinen lainapaketti. Se jakautui kolmeen 26 miljardin osaan. Lainoittajia olivat Kansainvälinen valuuttarahasto (IMF), Euroopan rahoitusvakausväline (ERVV) ja Euroopan komissio. Suurin lainoittaja on Saksa runsaalla 14 miljardilla eurolla. Portugalin eräänlainen omavastuuosuus lainoista oli 455 miljoonaa euroa. Säästöohjelman toteuttaminen kohtasi vaikeuksia, sillä maan perustuslakituomioistuin päätti maaliskuussa 2013, että iso osa hallituksen suunnittelemista talouskuritoimista on perustuslain vastaisia. Hätälainoittajat helpottivat Portugalin lainaohjelman ehtoja, mutta hyväksyttäviä säästökohteita tarvittiin silti lisää.
Talouskriisin jälkeen
Portugalin talous on kääntynyt kriisin jälkeen taas nousuun. Talouden kasvu oli vuonna 2017 3,57 % ja vuonna 2018 2,47 %. Työttömyys oli heinäkuussa 2019 6,47 %.
Harmaa talous
Portugalissa on varsin laaja harmaa talous. Harmaan talouden laajuus ilmentänee kotitalouksienkin pimeästi verotuksen ohi tienaamien tulojen määrää. Pimeiden tulojen arvo kokonaistuotannon arvosta on Maailmanpankin tutkimuksen mukaan Portugalissa 23, Espanjassa 23, Italiassa 27, Kyproksessa 29 ja Kreikassa 307 %, ja Suomessakin lähes 207 %. Lisätekijänä on korruptio, joka on useiden tutkimusten mukaan harmaan talouden keskeisiä syitä ja seurauksia. Osa tutkijoista on jopa valmis väittämään, että juuri korruptio on nykyisen velkakriisin tärkein syy. Sieps-tutkimuslaitoksen mukaan korruptio rehottaa euromaista pahiten Italiassa ja muissa kriisimaissa ja vähiten Suomessa. Laitos perustaa päätelmänsä muun muassa Maailmanpankin tutkimuksiin.
Ylä-Satakunnan kihlakunnan tuomiokunta
Ylä-Satakunnan kihlakunnan tuomiokunta oli Turun hovioikeuspiiriin kuulunut kihlakunnantuomarin virka-alue. Tuomiokunta oli perustettu keskiajalla ja se oli toiminnassa 14. joulukuuta 1785 saakka, jolloin siitä muodostettiin kuninkaallisella kirjeellä Ylä-Satakunnan yläosan kihlakunnan tuomiokunta ja Ylä-Satakunnan alaosan kihlakunnan tuomiokunta.
Vuoden 1680 tuomiokirjan mukaan tuomiokuntaan kuuluivat:
16. elokuuta 1693 päivätyn kuninkaallisen kirjeen mukaan tuomiokuntaan kuuluivat seuraavat pitäjät:
Isonvihan (1713–1721) aikana tuomiokunnassa pidettiin viimeiset käräjät ennen keskeytystä kesällä 1713 ja käräjien pito aloitettiin uudelleen helmikuussa 1722.
Vuoden 1776 järjestelyssä tuomiokuntaan määrättiin seuraavat käräjäkunnat:
Bondo
Bondo on maalaiskunta ja sen keskuskylä Moptin alueen Koron piirissä Malissa. Se sijaitsee Gondo-Sénon tasangolla 12 kilometriä Korosta koilliseen. Kunnassa on 19 600 asukasta (vuonna 2009).
Jokien kunnostus
Jokien kunnostus on toimintaa, jolla pyritään muuttamaan joen tilaa paremmaksi. Jokien kunnostus keskittyy usein koskipaikkoihin, ja tavoitteena on useimmiten palauttaa kaloille suotuisat olosuhteet ennallistamalla aiemmin perattuja virtapaikkoja. Kunnostuksen jälkeisinä vuosina harjoitetaan joen hoitoa, jolloin tavoitteena on ylläpitää kunnostustöissä saavutettua hyvää tilaa.
Bondo
Bondon kunnan pinta-ala on 340 neliökilometriä. Se rajoittuu koillisessa Koron piirin Diounganin, luoteessa Barapirélin ja lounaassa Koron kuntiin sekä kaakossa Burkina Fasoon. Seutu kuuluu Sahelin vyöhykkeeseen. Kunnan alueella on kaksi metsää.
Kuntaan kuuluu 15 kylää ja kolme pikkukylää. Asukkaat ovat dogoneja, fulbeja, moseja ja tuaregeja. Noin 70 % on muslimeja, 25 % kristittyjä ja loput animisteja.
Jokien kunnostus
Yleistä
thumb|210px|Tuusulanjoen kunnostaminen
Bondo
Seudun pääelinkeinot ovat maanviljely ja karjanhoito. Tärkeimmät viljelykasvit ovat hirssi, durra, maissi, maapähkinä, lehmänpapu, maapapu ja seesami. Kotieläimiä ovat naudat, lampaat, vuohet, aasit, siat, hevoset, kamelit ja siipikarja. Lisäksi harjoitetaan käsityöammatteja ja kaupankäyntiä.
Kunnan liikenneyhteydet ovat heikot. Palveluihin kuuluvat viisi koulua ja Dangaténén terveysasema.
Jokien kunnostus
Yleistä
Suomessa on paljon jokia, jotka kaipaavat kunnostusta. Kunnostustarvetta aiheuttavat esimerkiksi jokien perkaukset maankuivatuksen ja tulvasuojelun takia, voimatalouskäyttö, tai valuma-alueelta tuleva kuormitus, joka voi aiheuttaa jokien happamoitumista, rehevöitymistä ja umpeenkasvua, tai vedenlaadun heikkenemistä. Voimatalouskäytössä olevat joet kärsivät rantojen eroosiosta, ja vedenlaadun heikkenemisestä. Usein myös virtavesille tyypillinen eliöstö taantuu.
Peratuille joille tyypillisiä ongelmia ovat myös virtaamien säätely ja muuttuneet virtausolosuhteet, uomien syventäminen, pengertäminen ja suoristaminen. Eliöstön elinolosuhteita heikentävät joen rakenteellisen yksipuolisuuden lisäksi myös huono vedenlaatu ja usein suuret lämpötilavaihtelut.
Jokien kunnostukset perustuvat suurimmaksi osaksi eliöstön elinolojen parantamiseen ja kalastusmahdollisuuksien lisäämiseen. Joen mutkittelun lisääminen monipuolistaa uomaa ja parantaa mahdollisuuksia alkuperäisen eliöstön palautumiselle. Voimatalouskäytössä olevilla joilla voi toteuttaa erilaisia hoito- ja kunnostustoimenpiteitä, muun muassa rantojen eroosiosuojausta, pohjapatojen rakentamista ja maisemointitöitä.
Kunnostustoimenpiteissä kannattaa ottaa huomioon joen valuma-alueen tila ja hajakuormitus. Suomessa on 80% metsätalousmaata, joten metsätaloudella on suuri merkitys jokien tilaan. Esimerkiksi taloudellisen tuen ja tiedotuksen avulla voidaan vaikuttaa hajakuormituksen vähenemiseen.
Eugene Esmonde
thumb|right|Eugene Esmonde sekä muuta Fairey Swordfishien lentomiehistöä HMS Ark Royalilla. Eugene Kingsmill Esmonde (1909 – 12. helmikuuta 1942) oli irlantilaistaustainen lentäjä, sotilasarvoltaan komentajakapteeni. Hän oli palvellut rauhan aikana Imperial Airwaysissa. Esmonde lensi Britannian lipun alla Fairey Swordfish Mk. II -torpedopommittajaa.
Esmonde johti torpedokone-hyökkäystä taistelulaiva Bismarckia vastaan.
825 Naval Air Squadronin koneista kuusi siirrettiin RNAS Manstoniin Saksan laivaston taisteluristeilijöiden Scharnhorstin ja Gneisenaun murtauduttua Atlantille. Esmonden johdolla Manstonissa ollut osasto suoritti 12. helmikuuta hyökkäyksen taisteluristeilijöitä vastaan huonoissa olosuhteissa ilman hävittäjäsuojaa. Hyökkäyksessä menetettiin kaikki kuusi konetta ja kolmetoista kahdeksastatoista miehistönjäsenestä. Esmonde palkittiin kuolemansa jälkeen Viktorian ristillä.
Rojua, rojua
Rojua, rojua on viihdeohjelma, jossa Pauliina Laitinen-Littorin, Jouko Rekola ja Jari Kortesoja kiertävät eri puolilla Suomea arvioimassa tavallisten ihmisten aarteita.
Xai-Xai
Xai-Xai on Gazan provinssin pääkaupunki Mosambikin eteläosassa. Kaupunki sijaitsee Intian valtameren lähellä Limpopo-joen varrella. Vuonna 2010 kaupungissa oli 119 726 asukasta. Alueen suurin nähtävyys on ranta ja koralliriutta noin 10 kilometriä kaupungista itään. Vuoden 2000 tulvat vahingoittivat kaupunkia pahoin.
Rusien–Bysantin sota (941–944)
Rusien–Bysantin sota vuosina 941–944 oli Kiovan suuriruhtinas Igorin epäonnistunut sotaretki Bysanttiin vuonna 941 ja toinen sotaretki vuonna 943, joka päättyi rauhansopimukseen vuonna 944.
11. kesäkuuta 941 Bysantin laivasto tuhosi Bosporinsalmessa ruhtinas Igorin laivaston. Bysanttilaiset käyttivät ruseja vastaan kreikkalaista tulta. Tuon taistelun jälkeen sotatoimet jatkuivat vielä kolme kuukautta Mustanmeren etelärannalla, Vähässä-Aasiassa. 15. syyskuuta 941 bysanttilaiset tuhosivat lopullisesti rusien laivaston Traakian rannikolla rusien yrittäessä pakoa kotimaahansa.
Italialaisen historioitsija Liutprand Cremonalaisen mukaan ruseilla oli noin 1 000 laivaa ja jokaisessa laivassa noin 40 soturia.
Vuonna 943 ruhtinas Igor kokosi uuden ja mahtavan sotajoukon petsenegien tuella. He saapuivat Bysantin valtakunnan pohjoisrajalle Tonavalla. Tämä sotaretki ei päätynyt taisteluihin, vaan Bysantti solmi rusien ruhtinas Igorin kanssa rauhansopimuksen, missä rusit saivat hyvät maksut.
Sotaretkiä edeltävät tapahtumat ja Kasaarien kaanin rooli
Cambridgen dokumentti (kasaarijuutalaisen kirje 900-luvun lopulta) liittää rusien sotaretket Konstantinopoliin kasaareihin liittyviin tapahtumiin hieman ennen sotaretkeä. Bysantin keisari Romanos I aloitti 930-luvulla kampanjan juutalaisia vastaan. Juutalaisuutta tunnustava Kasaarien kaani lähetti vastauksen keisarille, että ”he ovat jo kukistaneet monet ympärileikkaamattomat”. Tämän jälkeen Romanos I lähetti paljon lahjuksia eräälle ”Halgalle”, jota nimitettiin rusien keisariksi, jotta tämä aloittaisi sotaretken kasaareja vastaan. Halga valloitti Samkertsin (Tamanin niemimaalla Mustaamerta ja Asovanmerta yhdistävän Kertšinsalmen rannalla sijainnut kaupunki. Sen jälkeen kasaarien sotapäällikkö Pesah aloitti sodan ”Halgaa” ja Bysanttia vastaan. Pesah tuhosi 3 bysanttilaista kaupunkia ja piiritti myös Krimillä Khersonin eli Khersonesoksen kaupunkia. Sitten Pesah hyökkäsi Halgan kimppuun. Rusit piiritettiin Samkertsiin ja pakotettiin neuvotteluihin. Halgan oli suostuttava Pesahin vaatimukseen aloittaa sota Bysanttia vastaan.
Tämän jälkeen Cambridgen asiakirjan tapahtumat ovat yhteneväisiä ruhtinas Igorin sotaretkestä Bysanttiin. Sotaretki mainitaan sekä bysanttilaisissa että muinaisvenäläisissä lähteissä pienin yllättävin eroavaisuuksin:
Tuosta on yritetty liittää ”Halga” Oleg Viisaaseen sekä itse Igoriin (Helgi Inger, ”Oleg nuorempi”). Tämä aiheuttaa kuitenkin ristiriitaa muihin vuoden 941 sotaretken lähteisiin liittyen. Cambridgen asiakirjan mukaan Kiovan Rus joutui Kasaarien kaanikunnan alaisuuteen. Toisaalta muinaisvenäläiset ja bysanttilaiset kirjailijat eivät edes mainitse kasaareja näiden tapahtumien yhteydessä. .
Historioitsija Polovoi esittää seuraavaa versiota: Halga oli yksi Igorin sotapäälliköistä. Kun hän hävisi taistelun Pesahin kanssa, niin Igor päätti solmia rauhansopimuksen kasaarien kanssa ja kutsui Halgan takaisin Tmutarakanista ja lähti itse sotaretkelle Konstantinopoliin. Juuri tämän vuoksi Halga piti niin tiukasti kiinni antamastaan lupauksesta Pesahille lähteä taisteluun Romanos I:n kanssa. Osa rusien sotajoukoista meni laivoillaan Krimin Khersonesosin ohitse ja toinen osa Igorin kanssa Bulgarian rannikkoa pitkin. Molemmista paikoista tuli tietoja Konstantinopoliin lähestyvästä epämiellyttävästä asiasta. Tämän vuoksi Igorin ei onnistunut yllättää kaupunkia kuten Ensimmäisessä Rusien-Bysantin sodassa vuonna 860 rusit olivat onnistuneet.
Igorin ensimmäinen sotaretki vuonna 941
pienoiskuva|Konstantinopolin piirityksessä Igoria vastaan käytettiin kreikkalaista tulta. (F. A. Brunin fresko vuodelta 1839.)
Vuoden 941 sotaretkestä kertovat lähteet
Hyökkäys Konstantinopoliin vuonna 941 sekä sitä seuraavat tapahtumat samana vuonna on kerrottu Theofanes Continuatus -teoksen keisarien elämää kronikan 4:nnessä kirjassa, Vasili Uuden Elämä-kronikassa sekä Liutprand Cremonalaisen historiateoksessa (Palkintokirja, 5.XV). Nuoremmissa muinaisvenäläisissä teksteissä viitataan bysanttilaisiin lähteisiin, joihin on tehty jotain pieniä lisäyksiä.
Tappio Hieronissa
Theofanes Continuatuksen kuvaus hyökkäyksestä alkaa seuraavasti:
Sotaretki ei tullut yllätyksenä Bysantille. Tieto siitä oli tullut bulgaareilta sekä myöhemmin Krimin Khersonesosin Strategosilta. Samanaikaisesti Bysantin laivasto oli taistelemassa arabeja vastaan Välimeren saarilla, joten Luitprand Cremonalaisen mukaan kaupunkiin oli jäänyt vain 15 huonokuntoista kaleerilaivaa. Bysanttilaiset laskivat, että ruhtinas Igorin laivojen määrä oli uskomattomat 10 000 laivaa. Luitprand Cremonalainen kertoi silminnäkijän kertomuksen, jonka mukaan Igorilla oli tuhansia laivoja. Nestorin kronikan ja Luitprandon kertomusten mukaan rusit rupesivat ryöstelemään ensin Vähä-Aasian rannikkoa Mustallamerellä. Tämän ansiosta Konstantinopolin puolustajilla oli aikaa valmistautua kohtaamaan Igorin laivasto merellä Bosporinsalmen suulla Hieronin edustalla. Tarkemman kuvauksen ensimmäisestä meritaistelusta jätti Liutprand:
Amartol lisäsi tähän, että Igorin tappion liekinheittimillä varustettujen kaleerien lisäksi täydensivät vielä Bysantin laivaston dromonit ja kolmisoudut. Kertomusten mukaan 11. kesäkuuta 941 rusit ensimmäisen kerran joutuivat tekemisiin kreikkalaisen tulen kanssa. Muinaisvenäläinen Nestorin kronikka 1100-luvulta kertoi hurjasta taistelusta: ”Ikään kuin kreikkalaisilla olisi ollut hallussaan taivaallinen salama, sen he päästivät irti ja sillä he polttivat meidät; siksi emme voittaneet heitä.” Nestorin kronikan mukaan rusit hävisivät ensin maataistelussa, minkä jälkeen he siirtyivät laivoihin, jonka jälkeen oli tämä hirvittävä meritaistelu. Todennäköisempää on kuitenkin, että kronikka on liittänyt yhteen eri taisteluita vaikka ilmeisesti ne on käyty eri aikoina eri paikoissa.
Nestorin kronikan ja Liutprandon mukaan sota päättyi seuraavasti: ruhtinas Igor palasi sotajoukkojensa rippeiden kanssa takaisin kotiinsa. Bysanttilaisen Leon Diakonoksen mukaan Igorille jäi suuresta laivastostaan vain 10 laivaa. Bysantin keisari Romanos I käski teloittaa kaikki vangitsi saadut rusit.
Sotatoimet Vähä-Aasiassa
Bysanttilaiset lähteet (Amartolin kronikka ja Vasili Uuden Elämä-kronikka) kertovat vuoden 941 sotaretkestä Vähään Aasiaan, jonne jäljelle jääneet rusien sotajoukot pakenivat Hieronissa kärsityn raskaan tappion jälkeen. Feofanin Seuraajan mukaan sotatoimet Mustanmeren etelärannalla tapahtuivat seuraavasti:
Näin ollen koko kesän vuonna 941 rusien sotajoukot ryöstelivät Mustanmeren rantoja, kunnes Bysantin armeijan pääjoukko saapui paikalle. Nestorin kronikan mukaan Itäisen armeijan soturia kenraali Johannes Kurkuasin komennossa saapui paikalle yhdessä makedonialaisen Bardas Fokasin ja ”Frakin (Traakian) sotapäällikkö Feodorin” kanssa. Rusit suorittivat sotatoimiaan laivoista rannikolle, joihin Bysantin laivaston raskaat sotalaivat eivät päässeet niin mataliin vesiin. Rusit yrittivät paeta takaisin kotiinsa 15. syyskuuta 941, mutta Bysantin laivasto löysi heidät Koilian lähellä Bosporinsalmessa. Tämän taistelun jälkeen vain pieni määrä laivoja pääsi pakenemaan, koska muinaisvenäläisistä teksteistä löytyy hyvin vähän mainintoja taistelun jälkeisistä tapahtumista. Mainitaan ainoastaan, että ruhtinas Igorin onnistui paeta takaisin kotimaahansa
Muinaisvenäläiset lähteet kertovat, että kaikki sotatoimet olisivat loppuneet yhteen meritaisteluun. Tämän asian historioitsija Polovoi selittää sillä, että Hieronin taistelun jälkeen rusien sotajoukot jakaantuivat. Osa sotajoukosta palasi ruhtinas Igorin johdolla takaisin rusien maalle. Muinaisvenäläisissä teksteissä kerrotaan vain heidän kohtalonsa, kun taas osa laivastosta pakeni Vähä-Aasian mataliin rannikkovesiin, jonne Bysantin laivaston raskaat laivat eivät päässeet korkean syväyksen vuoksi sinne. Vähä-Aasiaan jääneiden rusien sotapäälliköksi Polovoi mainitsee nimenomaan Cambridgen asiakirjan Halgan, joka taisteli Bysantin kanssa 4 kuukautta. Sama 4 kk kesäkuusta syyskuuhun 941 mainitaan myös Amartolin mukaan sotatoimien kestoksi. Historioitsija Litavrin olettaa, että rusit pääsivät matalissa vesissä Bosporinsalmen läpi Marmaranmerelle, jossa he täydellisesti hallitsivat meren rantoja ja Euroopan että Aasian rannikon yhteydet katkesivat.
HMS Teviot (1903)
HMS Teviot oli Britannian kuninkaallisen laivaston River-luokan torpedovenehävittäjä.
Rusien–Bysantin sota (941–944)
Igorin toinen sotaretki vuonna 943
Kaikki maininnat Igorin toisesta sotaretkestä sekä sen jälkeen tehdystä rauhansopimuksesta on mainittu vain muinaisvenäläisissä kronikoissa. Vuonna 943 Igor kokosi uuden mahtavan sotajoukon, jossa oli varjageja, ruseja, krivitšejä, Ilmajärven sloveeneja, tivertsejä, poljaaneja ja petsenegejä. He kulkivat ratsain kohti Konstantinopolia ja iso osa meni laivoilla merta pitkin. Bysantin keisari Romanos I kuuli tästä ja lähetti lähettiläänsä jo Tonavalle tapaamaan Igorin sotajoukkoja. Heille annettiin suuret lahjat, jotta he jättäisivät Bysantin rauhaan. Samaan aikaan toiset lähettiläät menivät petsenegien luo viemään lahjoja ja sopimaan rauhasta myös heidän kanssaan eikä sotaa käyty.
Historioitsija mainitsevat sotaretken vuonna 943. Novgorodin ensimmäisen kronikan nuorempi kopio sisältää otteista 1000-luvulta ja mainitsee virheellisesti Igorin sotaretken tapahtuneen vuonna 920 sekä toisen vuoden kuluttua edellisestä. Tämä hiukan vastaa bysanttien annaaleja, joissa mainitaan sotaretken tapahtuneen vuonna 943. Feofanin Seuraaja mainitsee ”turkkilaisten” suuren sotaretken, jonka jälkeen he tekivät rauhansopimuksen Bysantin kanssa. Yleensä kreikkalaiset ovat virheellisesti maininneet unkarilaiset turkkilaisiksi vaikka ilmeisesti ne olivat petsenegejä. Joka tapauksessa Feofanin Seuraaja kertoi, että sopimuksen jälkeen rauha ”turkkilaisten” kanssa vuonna 943 kesti seuraavat 5 vuotta.
HMS Teviot (1903)
Valmistus
Alus tilattiin osana vuosien 1901-1902 laivasto-ohjelmaa Yarrow and Companyltä Poplarista, missä köli laskettiin 10. heinäkuuta 1902. Alus laskettiin vesille 7. marraskuuta 1903 ja valmistui huhtikuussa 1904.
Palvelus
Alus myytiin 23. kesäkuuta 1919 romutettavaksi.
Rusien–Bysantin sota (941–944)
Rusien-Bysantin sopimus vuonna 944
pienoiskuva|pysty=0.82|Rauha kreikkalaisten kanssa vuonna 944.
Rusien-Bysantin sopimus oli sotilaallis-kaupallinen sopimus, josta kerrotaan tarkasti Nestorin kronikassa. Siinä määritellään rusien kauppiaiden saapuminen ja kaupankäynti Bysantissa. Siinä mainittiin tarkasti eri sakot rikoksista sekä vankien ja orjien ostamisesta maksettavat summat. Sopimuksessa määriteltiin myös Kiovan Rusin suuriruhtinaan ja Bysantin keisarin sotilaallisen yhteistyön periaatteet.
Vuosi sopimuksen sopimisen jälkeen vuonna 945 suuriruhtinas Igor sai surmansa veronkeruumatkalla drevljaanien pariin Iskorosteniin. Kostoksi tästä tästä Igorin leski ruhtinatar Olga tuhosi heimon ja kaupungin maan tasalle.
Yön kasvot
Yön kasvot (, Fukushū suru wa ware ni ari) on vuonna 1979 julkaistu Shōhei Imamuran ohjaama rikosdraama. Elokuva perustuu Ryuzo Sakin samannimiseen romaaniin. Yön kasvot kuvailee sarjamurhaaja Akira Nishiguchin (elokuvassa Iwao Enokizu) tarinan. Elokuva palkittiin muun muassa Japanin akatemian parhaan elokuvan ja ohjauksen palkinnoilla.
Näyttelijät
Lähde:
P2
thumb|[[Silvio Berlusconin P2-jäsenyyden osoittava kuitti.]] P2 tai Propaganda Due oli vapaamuurariloosi, joka toimi Italiassa vuosina 1945–1976 tavallisena ja vuosina 1976–1981 salaisena loosina Italian perustuslain kiellettyä salaseurat.
P2-loosi on yhdistetty moniin rikoksiin ja hämäryyksiin kuten Bolognan pommi-iskuun, pääosin Vatikaanin pankin omistamaan Banco Ambrosiano -pankkiin sekä Roberto Calvin ja lehtimies Mino Pecorellin murhiin. P2 paljastui Michele Sindonan talousmahdin romahduksessa.
P2:a on joskus kutsuttu ”valtioksi valtiossa” tai ”varjohallitukseksi”.
Gellin lista
Vuonna 1981 P2:n perustajalta Licio Gelliltä löydetyn nimilistan on arveltu olevan P2:een liittyvien henkilöiden lista. Listalla ovat muun muassa seuraavat henkilöt:
Joseph Bové
thumb|240px|Joseph Bové Joseph Bové (4. marraskuuta (J: 24. lokakuuta) 1784 Pietari – 28. kesäkuuta (J: 16. kesäkuuta) 1834 Moskova) oli venäläinen arkkitehti, jonka suunnittelemia rakennuksia ovat muun muassa Moskovan Bolšoi-teatteri ja Moskovan maneesi.
Paula Oinonen
Paula Oinonen on suomalainen kuvataiteilija. Hänen puolisonsa on elokuvaohjaaja, akateemikko Aki Kaurismäki. Oinosen käsialaa ovat useiden Aki Kaurismäen elokuvien julisteet.
Atif Aslam
pienoiskuva|Atif Aslam vuonna 2015. Atif Aslam on pakistanilainen muusikko. Hän syntyi Wazirabadissa, Gujranwalassa 12. maaliskuuta, 1983 ja kävi koulunsa Lahoressa ja Rawalpindissa. Hän on voittanut muun muassa seuraavat palkinnot:
Käsikirja Laurentiukselle
Käsikirja Laurentiukselle eli uskosta, toivosta ja rakkaudesta (Enchiridion ad Laurentium sive de fide, spe et charitate) eli Usko, toivo, rakkaus on kirkkoisä Augustinuksen merkittävimpiä teoksia. Se on melko lyhytmuotoinen esitys kristinuskon pääkohdista ja laupeudesta. Kirja on kirjoitettu vastauksena muutoin tuntemattoman Laurentius-nimisen henkilön pyynnölle saada pieni opaskirja kristinuskon keskeisimmästä sisällöstä. Kirja muistuttaa siis katekismusta. Kirja on kirjoitettu Hieronymuksen kuoleman jälkeen, todennäköisesti vuosien 421 ja 423 välillä.
Kuten kirjan nimi osoittaa, se on jaettu kolmeen osaan niiden kolmen armonlajin mukaan, jotka ovat tarpeellisia kristillisessä palvelutyössä. Nämä ovat usko, toivo ja rakkaus. Uskoa käsittelevässä osassa Augustinus selittää apostolisen uskontunnustuksen käytön kristillisen opin opetuksessa ja harhaoppien välttämisessä ja vastustamisessa. Toivoa käsittelevässä osassa hän selittää lyhyesti Isä meidän -rukouksen merkityksen kristillisen rukouksen esikuvana. Viimeinen osa käsittelee kristillistä rakkautta.
Itäeuroopanpaimenkoira
Itäeuroopanpaimenkoira ( – VJeO) on alun perin neuvostoliittolainen koirarotu, jonka Suomen Kennelliitto tunnusti vuonna 2016.
Ulkonäkö
Itäeuroopanpaimenkoira on kookas koira. Se on tavallisesti saksanpaimenkoiraa suurempi, pitkäkuonoisempi, tiheäturkkisempi ja sillä on neliömäisempi ja lihaksikkaampi runko. Urosten ihanteellinen säkäkorkeus on 68–72 cm ja narttujen 65–69 cm. Koirasta saa vahvarakenteisen vaikutelman, jossa yhdistyvät fyysinen voima, nopeus ja kestävyys. Se on kohtalaisen pitkä, lähes suorakulmainen, silhuetiltaan virtaviivainen. Itäeuroopanpaimenkoiralla on hyvä pigmentti, ja sen peitinkarva on kovaa ja säältä suojaavaa. Pohjavilla on paksua ja päällyskarvaa lyhyempää. Itäeuroopanpaimenkoiran väritys voi olla musta punaruskein tai ruskein merkein, tai musta ja merkkien väri voi myös vaihdella vaalean beigestä vaaleanharmaaseen. Koira voi olla myös yksivärinen musta, harmaa tai harmaa tummin merkein. Jos koiralla on mantteli, se on musta.
Luonne ja käyttäytyminen
Itäeuroopanpaimenkoira on hyvähermoinen, peloton ja itsevarma koira. Koira on omistajalleen erittäin uskollinen, se tuntee oman lauman ja omatoimisena koirana luottaa itseensä ja omaan arviointikykyynsä omistajan ollessa muualla. Itäeuroopanpaimenkoiralla on paljon alkukantaisia vaistoja ja kohtainen saalisvietti, mutta luonnostaan se ei jätä laumaa tai pihaa vartioimatta ohi juoksevan rusakon takia. Vieras ihminen voi saada vaikutelman, ettei koira edes huomaa hänen olemassaoloaan mutta omistajaa kohtaan voi miellyttämisen halu olla oikein motivoituna erittäin suuri. Koira on valpas ja aina valmiina toimintaan. Oman lauman ollessa läsnä koira on rento ja leikkisä. Itäeuroopanpaimenkoira ei ole taipuvainen provosoimattomaan aggressiivisuuteen, vaikka sillä onkin vahva puolustus- ja suojeluvietti. Muutenkin harkitsevuus ja keskittymiskyky heijastavat koiran luonteeseen oman leimansa. Yhdessä nämä ominaisuudet tekevät siitä erinomaisen työ-, vahti-, harrastus- tai pelastuskoiran.
Pennun kehitys
Pentu on motorisesti melkoisen taitava jo luovutusikäisenä. Rohkeana koirana se voi hypätä korkealtakin mutta, koska fyysisesti pentu on vielä rustoa ja nopeasti kasvavaa luuta, liiallista intoa kannattaa rajoittaa. Rodun kasvuvaihe on pitkä, lopullinen aikuistuminen ja fyysinen kehitys tapahtuvat yleensä vasta kolmevuotiaana. Itäeuroopanpaimenkoira kasvaa nopeasti ja siksi kasvuajan liikunnan ja ruokinnan kanssa täytyy olla tarkkana.
Alkuperä
thumb|250px|Itäeuroopanpaimenkoira neuvostoliittolaisessa postimerkissä. Tämän rodun juuret yltävät 1900-luvun alkupuolelle. Silloisen Venäjän keisarin Nikolai II toiveesta alettiin kehittää hyvähermoista ja säänkestävää palveluskoirarotua, joka olisi tarpeeksi rohkea ja vahva toimimaan myös sotakoirana armeijalle. Koiria käytettiin sodassa vetämään viestintäkaapeleita ja pelastamaan eloon jääneitä rintamalta.
1920-luvulla saksanpaimenkoiria vietiin Valko-Venäjälle. Rodun järjestelmällinen jalostustyö aloitettiin vuonna 1924 risteyttämällä saksanpaimenkoiria ja Neuvostoliiton paikallisia koiria. Näin saatiin luotua jalostuspohjaksi useita jalostuslinjoja, joista suunnitelmallista jalostusta jatkettiin. Toinen maailmansota ja sodan jälkeinen rajojen avautuminen haittasi jalostustyötä. Hyviä koiria menetettiin rintamalla ja sodan jälkeen itäeuroopanpaimenkoiraan risteytettiin sekä rintamalta sotasaaliiksi saatuja että ostettuja saksanpaimenkoiria. Onneksi rodun uskolliset kasvattajat kuitenkin saivat pidetyksi osan alkuperäisestä jalostustyöstä puhtaana ja useista linjoista saatiin vakiinnutetuksi kanta, jonka pohjalta luotiin ensimmäinen rotumääritelmä vuonna 1955. Neuvostoliiton maatalousministeriön eläintieteellinen neuvosto tunnusti itäeuroopanpaimenkoiran omaksi rodukseen vuonna 1964.
Rodusta tuli KGB:n suosima, ja perinteisesti Kremliä vartioineet yksilöt olivat väriltään mustia.
Rodulle sopiva omistaja ja ympäristö
Itäeuroopanpaimenkoira kestää pohjoiset sääolot. Koira soveltuu myös kaupunkielämään ja voi elää kerrostalossakin, kunhan sen liikunnan tarpeista huolehditaan. Ensisijaisesti itäeuroopanpaimenkoira on työkoirarotu, jonka olemuksesta ilmenee selvästi, että koira nauttii työskentelystä. Onpa työ sitten jäljestämistä, etsintää, alueen tai omaisuuden turvaamista, niin se suhtautuu tehtäväänsä antaumuksella ja järkevästi. Hyvähermoinen koira on siinä mielessä omistajalleen siunaus, että koira oppii arkiset asiat luonnostaan, eikä se säiky mitään arkielämän normaaleja tai yllättäviäkään asioita. Niinpä koulutuksessakin voidaan keskittyä olennaiseen. Helposti koulutettavana siitä saa uskollisen kaverin moneen harrastukseen tai työkoiran esimerkiksi pelastus-, etsintä- tai vartiointitehtäviin. Vaikka rotu onkin helposti oppiva ja työskentelyhaluinen, on se kuitenkin samalla ohjaajansa suhteen erittäin vaativa eikä siten välttämättä sovellu kaikille. Siksi sitä ei myöskään voi suositella ensimmäiseksi koiraksi. Itäeuroopanpaimenkoira on työkoirarotu, ja koska tämä aktiivinen ja toiminnanhaluinen rotu kasvaa suureksi, todella vahvaksi ja lisäksi voimakastahtoiseksi, se todennäköisesti aiheuttaa ongelmia kouluttamattomana tai pelkkänä kotikoirana. Mikäli harkitsee koirakseen itäeuroopanpaimenkoiraa, kannattaa olla tietoinen rodun luonnollisista taipumuksista ja koulutukseen on perehdyttävä huolellisesti. Itäeuroopanpaimenkoiran suojelu- ja vahtivietti, yhdistyneenä rohkeuteen ja luontaiseen epäluuloisuuteen vieraita kohtaan, ei saa tulla yllätyksenä rotua harkitsevalle. Oman lauman lapsien ja esimerkiksi kissojen kanssa itäeuroopanpaimenkoira on kärsivällinen, suojeleva ja varma koira. Vahtivietistä huolimatta itäeuroopanpaimenkoira ei ole provosoimattomasti aggressiivinen. Jos koirasta haluaa kouluttaa vieraiden ihmisten kanssa toimivan, esimerkiksi pelastuskoiran, on sosiaalistaminen vieraisiin ihmisiin tehtävä kunnolla, kuten muillakin vartioivilla roduilla. Aktiivisen harrastajan tai uskollista ja hyvää työkoiraa etsivän kannattaa tutustua rotuun tarkemmin.
Dr. Phil
Dr. Phil on vuonna 2023 loppuva yhdysvaltalainen talk show, jota juontaa psykologi Phil McGraw. Ohjelmaa tehtiin 21 tuotantokautta. Ohjelmassa hän vastaa tavallisten ihmisten kysymyksiin, jotka liittyvät yleensä paino- ja ihmissuhdeongelmiin. Aluksi McGraw isännöi "Tuesdays with Dr. Phil" -iltoja amerikkalaisen talk-show-emännän Oprah Winfreyn ohjelmassa, mutta lopulta hänelle päätettiin perustaa oma ohjelma, jota esitettiin ensi kerran 30. marraskuuta 2002. Ohjelma nauhoitetaan Los Angelesissa. Sarja alkoi Yhdysvalloissa 16. syyskuuta 2002. Ohjelmaa suunniteltiin esitettävän 12 tuotantokauden ajan vuoteen 2014 asti. Ohjelman tunnuslauseena on If it's happening now, we're going to deal with it now. Ohjelmassa on vieraillut myös julkkiksia.
Osa sarjan jaksoista on herättänyt laajaa keskustelua. 2. toukokuuta 2005 sarjassa vierailleet Potterin siskokset kertoivat suunnitelmistaan työskennellä aikuisviihdealalla, minkä toinen siskoksista kielsi. Myöhemmin paljastui, että siskokset olivat jo vuodesta 2002 saakka esiintyneet yhdessä lukemattomissa pornoelokuvissa. 12. joulukuuta 2006 esitetyssä jaksossa Dr Phil joutui häätämään vieraansa kesken haastattelun hänen kerrottuaan Bumfightseista videomateriaalilla, joka oli liian järkyttävä näytettäväksi.
Magnus von Bonsdorff
Magnus Gabriel von Bonsdorff (s. 3. maaliskuuta 1934 Helsinki) on suomalainen diplomi-insinööri.
Von Bonsdorff toimi ydinvoimayhtiö Teollisuuden Voiman toimitusjohtajana vuosina 1970–1994. Sittemmin von Bonsdorff perusti oman ydinvoima-alan konsulttiyhtiön.
Von Bonsdorff valmistui diplomi-insinööriksi vuonna 1957, mutta opiskeli myös Tukholman teknillisessä korkeakoulussa 1961–1962. Hän aloitti työuransa Wärtsilässä, toimimalla yhtiössä suunnittelijana 1958–1959. Oy Asea Ab:n myynti-insinööri hän oli 1959 ja Stal-Laval Turbin Ab:n kokeiluinsinööri Ruotsissa 1959–1961. Vuosina 1961–1967 hän työskenteli Ruotsissa AB Atomenergin palveluksessa ja vuosina 1967–1970 Oy Finnatom Ab:n tutkimusjohtajana. Von Bonsdorff valittiin vuonna 1969 perustetun Teollisuuden Voiman ensimmäiseksi toimitusjohtajaksi ja hän oli mukana myös kahden ensimmäisen Olkiluodon ydinvoimalaiyksikön rakennusprojekteissa.
Magnus von Bonsdorffin isä oli professori Bertel von Bonsdorff ja äiti lääketieteen lisensiaatti Sara Elin Cecilia Lindström. Von Bonsdorff avioitui opettaja Ulla-Christina Gustafssonin kanssa vuonna 1958.
Polski Fiat
thumb|200px|Logo thumb|200px|Polski-Fiat 126p Polski-Fiat (tai Polski Fiat, kirjoitusasu vaihtelee) oli automerkkinä olemassa 1930-luvulla, jolloin Puolassa valmistettiin Fiat-autoja lisenssillä. Myöhemmissä Polski-Fiateissa ei ole muita yhteyksiä 1930-luvun malleihin kuin nimi.
Polski-Fiat on myös yleisnimitys Puolassa valmistetuille Fiatin malleille. Fiatia valmistettiin Puolassa 1960-luvun lopulta lähtien, kun FSO kävi valmistamaan 125p -mallia. Joskus Puolassa valmistetun Fiatin mallinumeron perässä oli kirjain P. Ainakin seuraavia Fiatin malleja on valmistettu Puolassa (Suluissa valmistajatehdas FSO/FSM): thumb|200px|FSO 125p avolavaversiona. thumb|200px|Polski-Fiat 125p:n kokoonpanoa vuodelta 1974
125p
Suomessa tunnetuimmaksi Polski-Fiatiksi tuli ainoa tänne tuotu malli, 125. Polski-Fiat 125 osoittautui laadultaan sangen kehnoksi, etenkin sähkölaitteet ja iskunvaimennus osoittautuivat poikkeuksellisen vikaherkiksi. Polski Fiat oli hyvin varusteltu auto ja sen takuu oli siihen aikaan tavallista parempi, 2 vuotta. 125p-mallista esiteltiin myös erikoismallit Monte Carlo ja Akropolis auton kohtuullisen rallimenestyksen vuoksi. 125p:n seuraaja oli FSO Polonez, joka käytti melkein samaa moottoria ja pohjalevyä. Polonezin moottorissa oli Polski Fiatin moottoriin verrattuna vain parempi öljynkierto. 1980-luvulla Polski Fiatkin sai Polonezin moottorit, jolloin mallinimeen tuli lisätunnus M, esimerkiksi 1.5 ME. Vuonna 1983 Fiatin lisenssiaika loppui, joten Polski Fiatit nimettiin FSO 1.3:ksi ja FSO 1,5:ksi moottorikokoon vedoten. Suomessa myytiin 125p:n versioina 1,3:n ja 1,5:n henkilö- ja farmarimalleja sekä 1,5:n avolavapakettiautoa "Polle".
Myynti Suomessa
Ennen Polski-Fiatia Suomessa myytyjä puolalaisia automerkkejä olivat olleet Warszawa-henkilö- ja -pakettiautot sekä Nysa-pakettiautot ja -pikkubussit 1950-luvulla ja 1960-luvun alussa. Wihuri-yhtymän tytäryhtiö Wi-Auto Oy solmi Polski-Fiatin valmistajan FSO:n kanssa maahantuontisopimuksen vuonna 1970 ja ensimmäiset autot tulivat maahan jo samana vuonna. Saatavilla olivat henkilö- ja farmariautot ja myöhemmin mallisto täydentyi Polle-avolavapakettiautolla. Maahantuoja joutui tekemään ensimmäisiin autoihin runsaasti korjauksia ja parannuksia, koska niiden laatu ja viimeistely oli tehtaan jäljiltä varsin karkea. Vuonna 1974 perustettiin suomalais-puolalainen yhteisyritys Polmot Oy, joka alkoi vuonna 1977 tuoda maahan myös puolalaisia Ursus-traktoreita. Polmot toimi vuodesta 1978 lähtien Helsingin Malmille rakentamissaan tiloissa. Vuonna 1979 henkilöautovalikoimaan tuli uusi malli FSO Polonez ja samana vuonna SOK osti Wihuri-yhtymän osuuden Polmot Oy:stä. Vuosina 1970–1979 Suomessa myytiin reilut 7 500 Polski-Fiat -henkilöautoa, joista farmarimalleja oli toistatuhatta. Polonez-autoja ehdittiin myydä vuoden 1979 aikana parisataa kappaletta.
Vuonna 1983 maahantuojan nimi muuttui Maanteho Oy:ksi ja Polski-Fiat jäi pois uusien autojen nimestä. FSO 125p esiintyi Suomessa myytävien henkilöautojen luettelossa viimeisen kerran vuonna 1985. 1980-luvun aikana Suomessa myytiin vuosittain enää alle 600 FSO-autoa. Vuoden 1988 lopussa Suomessa oli rekisterissä 3 079 FSO-henkilöautoa merkin ollessa tilastossa 31. sijalla. FSO Polonezin ja Pollen tuonti Suomeen päättyi vuonna 1992, koska autot eivät täyttäneet kiristyneitä pakokaasumääräyksiä.
Vuoden 1999 lopussa Suomen ajoneuvorekisterissä oli 118 Polski-Fiat-merkillä rekisteröityä autoa. Lisäksi oli 532 FSO 125p -merkillä tilastoitua autoa, suurimmaksi osaksi Polle-pakettiautoja.
Kölsch
thumb|Kölschiä Stange-lasissa Kölsch on saksalainen kölniläinen oluttyyppi. Se on kirkkaan keltainen pintahiivaolut. Se on hyvin humaloitu mutta ei kuitenkaan ole yhtä "katkeroinen" kuin normaali saksalainen pilsner.
Toisin kuin pilsner, kölsch valmistetaan pintahiivamenetelmällä. Se tarkoittaa, että sen käyminen tapahtuu varsin nopeasti 15–20 asteen lämpötilassa; hiivan nouseminen pintaan prosessissa antaa nimen käymistavalle. Pohjahiivaoluet, kuten pilsner, valmistetaan hitaasti kylmemmissä lämpötiloissa.
Kölsch tarjoillaan tyypillisesti pitkästä sylinterinmuotoisesta 0,2 litran lasista, jota kutsutaan nimellä Stange (joskus myös leikkisästi nimellä Reagenzglas, koeputki).
Olutta sanotaan pannun Kölnissä vuodesta 874, mutta nimeä kölsch käytettiin ensimmäisen kerran vuonna 1918 kuvaamaan oluttyyppiä, jota Sünnerin panimo oli pannut vuodesta 1906. Tämä olut oli kehitetty samankaltaisesta, sameammasta suodattomasta wiess-oluttyypistä (termiä ei saa sekoittaa vehnäolueen eli weissbieriin).
Kölsch löi itsensä läpi Kölnissä varsinaisesti 1960-luvulla, jolloin se alkoi nousta kaupungissa suosioon. Vuonna 1960 kölschin vuosituotanto oli 500 000 hehtolitraa saavuttaen huippunsa 3,7 miljoonaa hehtolitraa vuonna 1980. Nykyisin kölschiä tuotetaan noin kolme miljoonaa hehtolitraa vuodessa.
Vuonna 1986 määriteltiin, ettei kölschiä saa valmistaa Kölnin alueen ulkopuolella (lukuun ottamatta muutamia vanhoja panimoita, jotka olivat jo aiemmin panneet kölschiä). Yhdysvalloissa ja Japanissa jotkut pienpanimot kuitenkin markkinoivat oluitaan kölschinä. Jos samantyyppistä olutta pannaan muualla, lähimmin sopiva nimitys oluttyypille on "pale ale", joka on yleisnimi vaaleille pintahiivaoluille.
Tunnettuja kölsch-merkkejä ovat muun muassa Reissdorf, Gaffel, Früh ja Dom Kölsch.
Gerd Faltings
thumb|Gerd Faltings
Gerd Faltings (s. 28. heinäkuuta 1954 Gelsenkirchen-Bauerissa) on saksalainen matemaatikko. Hänet tunnetaan työstään algebrallisen geometrian parissa.
Vuosina 1972–1978 hän opiskeli matematiikkaa ja fysiikkaa Münsterin yliopistossa. Vuonna 1978 hänestä tuli filosofian tohtori matematiikan alalla Münsterin yliopistosta. Hän oli tuolloin Münsterin yliopiston apulaisprofessori. Vuodesta 1982 vuoteen 1984 Faltings oli Wuppertalin yliopiston professori ja vuosina 1985–1994 hän työskenteli professorina Princetonin yliopistossa.
Falting sai Fieldsin mitalin vuonna 1986 todistettuaan Mordellin otaksuman, jonka mukaan jokainen lukukunnassa K määritelty epäsingulaarinen projektiivinen käyrä, jonka genus g > 1, sisältää äärettömän monta K-rationaalista pistettä.
Vuodesta 1995 Faltings on ollut Max Planck -matematiikan instituutin johtaja Bonnissa. Vuonna 1996 Falting sai Gottfried Wilhelm Leibniz Prize -palkinnon Deutsche Forschungsgemeinschaftilta, joka on korkein saksalaiselle tutkijalle myönnettävä palkinto.
Team BRM
Team BRM (aiemmin tunnettu nimellä Bronte Rundle Motorsport) on australialainen pikkuformulatalli. Talli on kilpaillut mm Australian F3, Australian Formula Ford, Australian Carrera Cup ja Australian Formula 2-sarjoissa. Talli on voittanut useita mestaruuksia Australian F3-sarjassa.
Raittius- ja urheiluseura Zoom
Zoom perustettiin alun perin Oy Yleisradio Ab:n henkilökunnan jalkapalloseuraksi. Sen perustajiin kuuluivat muun muassa Jukka Virtanen, Aarre Elo ja Matti Kuusla. Myöhemmin toimintaan tuli mukaan eri alojen taiteilijoita myös Yleisradion ulkopuolelta. Nykyään jäsenistö koostuu pääosin tunnetuista kulttuurialan henkilöistä sekä toimittajista.
Jalkapallossa Zoomin edustusjoukkue pelasi kaudella 2012 Suomen seitsemänneksi korkeimmalla sarjatasolla, Suomen Palloliiton Helsingin piirin Kutosessa. Seuran jääkiekkojoukkue puolestaan on mukana Helsingin seudun harrastesarjoissa.
Vuonna 2008 julkaistiin Tammen kustantamana Jukka Virtasen ja Mika Wickströmin kirjoittama seuran 45-vuotishistoriikki nimeltään Zoom juhlii jälleen – Raittius- ja urheiluseura Zoomin ensimmäiset 45 vuotta.
Dacia (automerkki)
thumb|Dacia Duster Concept Dacia on romanialainen vuonna 1966 perustettu autonvalmistaja, joka on aina toiminut yhteistyössä ranskalaisen Renault’n kanssa. Dacia valmisti 1970-luvulta asti Renault'n isompiin malleihin perustuvia autoja. Vuodesta 1999 lähtien Renault on omistanut koko tehtaan. Dacian palveluksessa on yli 12 500 työntekijää.
Nykytuotanto
Vuodesta 2004 lähtien Dacia on valmistanut uutta Logan-mallia, joka suunniteltiin alun perin edulliseksi ja yksinkertaiseksi 5 000 euron autoksi. Suuri osa auton komponenteista on samoja kuin ne, joita käytetään Renault’n omassa valmistuksessa olevissa malleissa. Sekin on keino säästää hintaa. Logania on alettu valmistaa ja myydä myös kehittyvillä automarkkinoilla, esimerkiksi Etelä-Amerikassa ja Venäjällä. Muun muassa edellä mainituilla markkina-alueilla autot myydään kuitenkin Renault-merkkisenä.
Suomen markkinoille Dacia saapui vuoden 2010 alussa. Markkinaviestin pääsanoma on verrattain alhainen hinta. Suomeen vuoden 2021 loppuun mennessä rekisteröidyistä noin 8 600 Daciasta on kaksi kolmannesta ollut Duster-malleja.
Vuoden 2023 tammikuussa Dacia Sandero nousi Euroopan myydyimmäksi automerkiksi. Vuonna 2022 se oli toiseksi myydyin.
Tarsalanjärvi
Tarsalanjärvi on Mikkelissä sijaitseva järvi, joka kuuluu Emolanjoen valuma-alueeseen. Järven pinta-ala on 61 ha ja se sijaitsee kuusi kilometriä Mikkelin keskustan pohjoispuolella.
Mallos (järvi)
Mallos on Etelä-Savossa Kangasniemellä kirkonkylän lähellä sijaitseva järvi.
Maantietoa
Mallos on 8,1 kilometriä pitkä, 3,1 kilometriä leveä, ja sen pinta-ala on 1 016 hehtaaria eli 10,2 neliökilometriä. Siinä on 78 saarta, joiden pinta-ala on 35,26 hehtaaria eli noin noin 3,4 prosenttia järven kokonaispinta-alasta. Saarista 7 on yli hehtaarin suuruisia, 59 yli aarin ja loput 12 ovat alle aarin kokoisia. Suuria saaria ovat esimerkiksi Lehtosaari, Loutesaari, Keskussaari ja Härkösaari.