cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Suomen senaatti
Hallituskonseljin synty
Kiperin kysymys, jota komitea joutui pohtimaan, koski tulevan hallituskonseljin ja kenraalikuvernöörin välistä suhdetta. Alkuperäisten, joulukuussa 1808 tehtyjen, suunnitelmien mukaan kenraalikuvernööristä oli tarkoitus tulla Suomen keskushallinnon kiistaton johtaja, joka olisi sekä toiminut hallituskonseljin puheenjohtajana että esitellyt Suomen asiat keisarille. Muun muassa ensimmäinen kenraalikuvernööri Göran Magnus Sprengtporten oli ajanut tätä mallia. Tengströmin komitea kuitenkin poisti kenraalikuvernööriltä esittelyoikeuden, sillä Suomen asioiden esittely oli jo ehditty antaa erilliselle ministerivaltiosihteerille. Komitean ohjesääntöehdotus sai valtiopäivillä hyvän vastaanoton, vaikka Sprengtportenin seuraaja, kenraalikuvernööri Michael Barclay de Tolly vastustikin koko hallituskonseljin perustamista ja katsoi kenraalikuvernöörin kanslian riittävän Suomen hallinnoimiseen. Säädyt hyväksyivät ehdotuksen pienin muutoksin, joista merkittävin oli se, että konseljin jäseniltä edellytettiin suomalaista syntyperää. Keisari vahvisti hallituskonseljin ohjesäännön 18. elokuuta 1809.
Vuoden 1809 ohjesäännön mukaan hallituskonselji jakautui talousosastoon ja oikeusosastoon, joista edellinen toimi Suomen suuriruhtinaskunnan korkeimpana siviilihallintoelimenä ja jälkimmäinen sen korkeimpana tuomioistuimena. Talousosasto jakautui edelleen viiteen toimituskuntaan: yleisen järjestyksen toimituskunta eli kansliatoimituskunta, valtiovaraintoimituskunta, kamari- ja tilitoimituskunta, kirkollistoimituskunta, sekä toimituskunta ruotujakoarmeijaa varten, minkä nimeksi vakiintui sotilastoimituskunta. Molempien osastojen puheenjohtajana toimi kenraalikuvernööri. Käytännön toimintaa johtivat molempien osastojen varapuheenjohtajat. Kuhunkin toimituskuntaan kuului vain 2–4 virkamiestä.
Hallituskonselji oli juridisesti Venäjän keisarin "sijaishallitus" Suomessa: keisari nimitti ja erotti konseljin jäsenet, ja konselji teki päätöksensä keisarin nimissä. Hallituskonseljin toiminnan laillisuutta valvomaan nimitettiin prokuraattori, joka oli kenraalikuvernöörin alainen virkamies.
Suomen suuriruhtinaskunnan keskushallinto yhdisteli ruotsalaisia ja venäläisiä vaikutteita. Kaksiosaisen hallituskonseljin esikuvana toimi Ruotsin vanha valtaneuvosto, kun taas kenraalikuvernöörin ja prokuraattorin virat olivat peräisin venäläisestä hallintoperinteestä. Suuriruhtinaskunnan keskushallinnosta tuli tämän vuoksi kaksinapainen: toisaalla korkeinta hallinto- ja tuomiovaltaa käyttänyt hallituskonselji, toisaalla ylimpänä hallintovirkamiehenä toiminut kenraalikuvernööri. Tämä kaksijakoisuus säilyi Suomen hallinnossa koko Venäjän vallan ajan ja aiheutti ongelmia etenkin sortokausien aikana.
Ensimmäisessä valtaluvassa määrätty talousosaston kokoonpano oli seuraava:
Talousosaston jäsenistä vain Tulindberg ja Idman olivat aatelittomia. Useimmat olivat virkamiehiä tai sotilaita. Ruotsin keskushallinnosta kokemusta oli vain Rotkirchillä. Tulindberg oli ainoa, jolla oli akateeminen loppututkinto. Mannerheim, von Troil ja de Geer laskettiin Anjalan liiton kannattajiksi. Kansliatoimituskunnan apulaispäälliköksi nimetty liikemies Pehr Johan Bladh sai eron ennen kuin ehti aloittaa tehtävässään. De Geer oli tämän jälkeen vanhin jäsen.
Uusi ohjesääntö
Suomen senaatin toimintaa ohjasi sille annettu ohjesääntö. Alkuperäisen hallituskonseljin ohjesääntö annettiin elokuussa 1809, ja se oli voimassa osittain muutettuna vuoteen 1892 saakka. Uusi senaatin ohjesääntö annettiin 13. syyskuuta 1892, jolla korvattiin aiempi ohjesääntö.
Senaatin jäsenet
Hallituskonseljin alkuperäisen ohjesäännön mukaan senaatin jäsenistä puolet tuli olla aatelisia ja puolet aatelittomia. Kuitenkin jo vuonna 1820 aatelisia oli jäsenistä kaksi kolmannesta ja suurimmillaan 1800-luvun puolivälissä kolme neljännestä. Vuonna 1840 talousosaston jäsenistä lähes 90 prosenttia oli aatelisia. Aatelisten osuus laski lopulta alle puoleen sekä talous- että oikeusosastossa 1890-luvulta alkaen. Vuonna 1906 talousosaston 11 jäsenestä aatelisia oli 6, mutta oikeusosaston 10 jäsenestä vain 2. Ensimmäinen aateliton talousosaston varapuheenjohtajana oli vuonna 1828 nimitetty Anders Henrik Falck, tosin hänet aateloitiin kaksi vuotta myöhemmin. Emil Streng oli tehtävässä ensimmäinen, jota ei aateloitu lainkaan. Oikeusosaston ensimmäinen aateliton varapuheenjohtaja oli Johan Gustaf Sohlman. Vuonna 1918 toiminut viimeinen talousosasto eli Paasikiven senaatti oli ainoa, jossa ei ollut yhtään aatelista jäsentä.
Senaatin jäseneksi voitiin nimittää vain Suomen kansalainen. Sortokausien aikana, venäläisten tahtoessa nimittää suorastaan venäläisiä (pelkkä venäläismielisyys tai suomalaisen puolueen jäsenyys ei enää riittänyt), tämä oli kiusallinen perustuslaillinen rajaus. Ratkaisuksi löytyi nimittää Venäjällä pitkään oleskelleita, täysin venäläistyneitä Suomen kansalaisia, etenkin Venäjän upseereita, senaattoreiksi. Näin valikoitui jäseniä mm. niin kutsuttuun amiraalisenaattiin. Senaatin johtoon nousi Suomeen muuttaneen venäläisen poika, kenraali Vladimir Markov, joka oli syntyperäinen Suomen kansalainen.
Vuosi 1917
Helmikuun vallankumouksen jälkeen maaliskuussa 1917 senaatti jätti nimestään pois sanan keisarillinen ja talousosaston varapuheenjohtajasta tuli koko senaatin puheenjohtaja.
Venäjän keisari ja Suomen suuriruhtinas Nikolai II oli luopunut kruunustaan 15. maaliskuuta, mikä oli aiheuttanut senaatille haasteellisen tilanteen. Eräiden porvarillisten eduskuntaryhmien keskuudestaan asettama erityinen valtuuskunta ja eduskunnan sosiaalidemokraattiset edustajat olivat Helsingissä kuitenkin heti ryhtyneet tilanteen vaatimiin käytännöllisiin toimenpiteisiin. Pietarissa valtaapitävään Venäjän väliaikaiseen hallitukseen oli otettu yhteys epävirallisen valtuuskunnan avulla. Duuman jäsen Aleksandr Protopopov oli kertonut Pietarissa suomalaisille suunnitelmista valmistella manifesti Suomen tulevasta asemasta. Helsingissä samaan aikaan amiraali Adrian Nepenin oli Pietarista saamansa käskyn perusteella pidättänyt kenraalikuvernööri Franz Seynin ja senaatin talousosaston varapuheenjohtaja Mihail Borovitinovin. Suomalaisten kansanedustajien ja Venäjän väliaikaisen hallituksen välillä käytyjen neuvottelujen tuloksena väliaikainen hallitus oli allekirjoittanut maaliskuun 20. päivänä ns. maaliskuun manifestinä tunnetun julistuskirjan, jolla oli kumottu sortovuosien aikaiset laittomina Suomessa pidetyt säädökset ja niiden perusteella annetut lait ja hallinnolliset asetukset. Se oli julkaistu seuraavana päivänä virallisessa lehdessä.
Suomen suuriruhtinaskunta oli valtio-oikeudellisesta näkökulmasta katsottuna menettänyt poliittisen kehityksen seurauksena sekä säätynsä että hallitsijansa, joiden välillä Porvoon valtiopäivien alkuperäisen valtiosopimuksen on katsottu solmitun vuonna 1809. Säädyt olivat kadonneet jo kansanedustuslaitosuudistuksen sekä yleisen ja yhtäläisen äänioikeuden myötä vuonna 1906, hallitsijansa suomalaiset menettivät helmikuun vallankumouksessa vuonna 1917. Jäljellä oli kuitenkin suuriruhtinaskunnan sisäisten asioiden hoitamiseksi vuosisatojen kuluessa kehittynyt hallintokoneisto ja konservatiivinen virkamieskunta, joista senaatti edelleen oli vastuussa. Suomi oli osana Venäjää ajautunut perustuslailliseen kriisiin.
Seuraavaksi nimitetty sosiaalidemokraattisen Oskari Tokoin johtama senaatti ei saanut enää Helsingissä järjestysvaltaa käsiinsä, vaan elintarvikepulan aiheuttamat levottomuudet lisääntyivät. Lopulta sosiaalidemokraattien kannattaman valtalain kohtaama vastustus ja uusien eduskuntavaalien hyväksyminen heinäkuussa ministerivaltiosihteeri Carl Enckellin ehdottamassa muodossa johtivat Tokoin ja muiden sosiaalidemokraattien eroon senaatista.
Jäljelle jäänet porvarilliset senaattorit muodostivat E. N. Setälän johdolla syyskuussa seuraavan senaatin, joka jäi viimeiseksi Suomen autonomian ajan senaatiksi.
15. marraskuuta 1917 Eduskunta julistautui korkeimman valtiovallan haltijaksi. Sisällissodan aikana 29. tammikuuta – 3. toukokuuta 1918 Senaatti toimi Vaasassa (Vaasan senaatti).
Vuosi 1918
1. lokakuuta 1918 voimaan tulleella lailla senaatin oikeusosasto lakkautettiin, ja sen tilalle perustettiin korkein oikeus. Samalla perustettiin myös korkein hallinto-oikeus, jolle siirtyivät ne hallinto-oikeudelliset valitusasiat, jotka aiemmin oli ratkaistu Senaatin talousosastossa.
27. marraskuuta 1918, samalla kun Ingmanin I hallitus nimitettiin, senaatin nimi muutettiin valtioneuvostoksi ja toimituskunnat ministeriöiksi. Puheenjohtajasta tuli pääministeri ja muista senaattoreista ministereitä. Senaatin kanslia muutettiin valtioneuvoston kansliaksi ja prokuraattori valtioneuvoston oikeuskansleriksi.
Senaatin oikeusosasto
Senaatin oikeusosasto toimi Suomen korkeimpana oikeutena ja ratkaisi viime kädessä kaikki asiat, jotka alemmista oikeuksista tulivat sen tutkittavaksi. Sillä oli myös muita lainvalmisteluun ja oikeudenkäyttöön liittyviä tehtäviä.
Korpijärvi (Utajärvi)
Korpijärvi on Oulujoen vesistöön kuuluva pienehkö järvi Utajärven kaakkoiskulmassa, Vaalan kunnanraja kulkee aivan järven kaakkoisrannan kohdalla. Järven eteläpuolelle on yhteys metsäautotietä Saarijärven sivuitse. Järvi laskee Saarijärven pohjoiskolkkaan reilun kilometrin mittaista Korpiojaa myöten. Kaakko-luoteissuuntainen järvi on viitisensataa metriä pitkä ja leveimmillään yhtä leveä. Pohjoisrannalla, jonne Sarvisuon-Jerusaleminsuon Natura 2000 -suojelualue yltää, on kämppä nuotiopaikkoineen.
Magon kansallispuisto
Magon kansallispuisto sijaitsee Etiopiassa, Etelän monikansallisen maakunnan alueella noin 782 kilometriä etelään Addis Abebasta. Kansallispuisto perustettiin vuonna 1979, ja se on kooltaan 1 942 neliökilometriä. Omon sivujoki Mago jakaa alueen kahteen osaan.
Suojelualueelta löytyy savannia, akasiametsiä ja Nerin suoalue. Puisto tunnetaan luultavasti parhaiten mursikansasta, joka asuttaa Omon varren kyliä. Mursit ovat kuuluisia siitä, että he asettavat savikiekon huuleensa.
José Miguel Gómez
José Miguel Gómez (6. kesäkuuta 1853 Santa Clara, Kuuba − 13. kesäkuuta 1921 New York, USA) oli Kuuban toinen presidentti.
Nuoruus ja sotahistoria
José Miguel Gómez syntyi vauraaseen plantaasinomistajaperheeseen. Jo nuorena Gómez osoitti taipumuksia sotilasuralle ja jo ennen 20. syntymäpäiväänsä hän liittyi armeijaan ja taisteli ensin kymmenvuotisessa sodassa ja myöhemmin pienessä sodassa espanjalaisia vastaan. Alle 24-vuotiaana hän oli kohonnut everstiluutnantiksi.
Politiikka
28. tammikuuta 1908 Gómezista tuli Kuuban toinen presidentti. Hänen presidenttikauttaan leimasivat paluu vanhaan ajatteluun muun muassa siten, että hallituksen virkamiesten valta kasvoi ja byrokratia lisääntyi. Kuten moten Karibianmeren alueen johtajista häntä ennen ja jälkeen, Gómez osoitti taipumusta hallita kaikkia hallinnon aloja liki tyrannimaisella otteella. Hän ei kuitenkaan kaudellaan syyllistynyt varsinaisiin ylilyönteihin kuten muun muassa seuraajansa Gerardo Machado.
Gómezin hallinnon ainoina varsinaisina ylilyönteinä voidaan pitää muun muassa hyökkäystä kenraali "Pino" Guerraa vastaan. Hyökkäyksen toteuttivat kapinalliset voimat jotka vastustivat hänen nimittämistään maan armeijan johtoon. Myös Gómezin hallintoa syytettiin tapauksesta, mutta maan tavan mukaan heitä ei koskaan osoitettu syyllisiksi taikka syytetty oikeudessa.
Gómez toimi maansa presidenttinä kahden kauden ajan. Kautensa päättyttyä 20. toukokuuta 1913 hän erosi virastaan. Maassa tapahtuneiden poliittisen ilmapiirin muutosten seurauksena José Gómez pakeni Yhdysvaltoihin jossa kuoli 1921.
Suomen äänioikeuden historia
Suomen äänioikeuden historia alkaa jo sääty-yhteiskunnan ajalta. Varsinkin 1900-luvun aikana äänioikeutta on Suomessa merkittävästi laajennettu. Ruotsin vallan ja autonomian aikana Suomen kansanedustuslaitoksena toimivat nelisäätyiset säätyvaltiopäivät. Porvarissäädyssä äänioikeus määräytyi veronmaksukyvyn, talonpoikaissäädyssä maaomistuksen ja pappissäädyssä virka-aseman perusteella. Aatelissäädyn edustajia ei valittu lainkaan vaaleilla. Yleinen ja yhtäläinen äänioikeus toteutettiin Suomessa valtiollisella tasolla vuonna 1906 samassa yhteydessä kun säätyvaltiopäivät korvattiin eduskunnalla. Tuolloin naiset ja myös suurin osa miespuolista väestöä saivat ensi kertaa äänioikeuden ja äänioikeutettujen määrä kymmenkertaistui. Kunnallisella tasolla vastaava uudistus toteutettiin 1917. Myöhemmin äänioikeudesta on vielä poistettu eräitä rajoituksia sekä äänioikeusikärajaa alennettu.
Vaalitoiminnan alku
Vuonna 1362 Ruotsin kuninkaaksi valittu Haakon VI Maununpoika määräsi, että suomalaisilla oli oikeus ottaa osaa Ruotsin kuninkaanvaaliin. Suomen edustajina tuli lähettää Moran kiville laamanni, pappeja ja 12 talonpoikaa.
Yleistä
Ruotsin säätyvaltiopäivien porvarissäädyssä olivat edustettuina porvarinoikeuksien haltijat kaupungeittain, talonpoikaissäädyssä perintö- ja kruununtilalliset kihlakunnittain, mutta eivät rälssitalonpojat tai maattomat. Talonpoikien asema neljäntenä säätynä oli muualla Euroopassa tuntematon ruotsalainen erikoisuus. Porvarissäädyn vaalissa äänimäärä määräytyi vero-osuuden mukaan ilman ylärajaa. Pappissäätyyn saivat virassa olevat papit ja kappalaiset valita rovastikunnittain edustajansa, minkä lisäksi piispat olivat itseoikeutettuina paikalla. Aatelissäätyyn oli jokaisella ritarihuoneeseen merkityllä aatelissuvulla oikeus lähettää yksi edustaja, yleensä vanhimman sukuhaaran vanhin miespuolinen jäsen tai tämän valtuuttama henkilö. Vuonna 1750 aateli käsitti koko valtakunnan väkiluvusta noin 0,5 prosenttia, papisto 0,9 prosenttia ja porvaristo 2 prosenttia. Valtiopäivillä päätöksen tekeminen edellytti vähintään kolmen säädyn hyväksyntää, perustuslakiasioissa kuitenkin kaikkien neljän säädyn yksimielisyyttä.
Vuoden 1809 Porvoon valtiopäivillä ja vuodesta 1863 alkaen säännöllisesti kokoontuneilla Suomen säätyvaltiopäivillä noudatettiin aluksi Ruotsin-aikaista lainsäädäntöä, jonka pohjalle myös vuoden 1869 valtiopäiväjärjestys muotoiltiin. Uuteen valtiopäiväjärjestykseen sisällytettiin muodollisesti myös kansanedustuksen periaate, sillä ensimmäisen pykälän mukaan valtiopäiville kokoontuneet säädyt edustivat Suomen kansaa. Äänioikeusikäraja oli kaikissa säädyissä 21 vuotta, joka oli myös täysi-ikäisyyden raja.
Aateli- ja pappissäädyt
Aatelissäädyssä vuoden 1869 uudistus poisti eri aatelisarvojen välisen luokkajärjestyksen, mikä merkitsi siirtymistä päätöksentekoon yksinkertaisella enemmistöllä. Pappissäätyyn saivat vuodesta 1869 alkaen valita edustajansa evankelis-luterilaisen kirkon pappien ohella myös yliopiston opettajat ja vakinaiset oppikoulujen miesopettajat. Kaikille ryhmille oli erikseen kiintiöity edustajamäärät. Pappissääty torjui edustusoikeuden laajentamisen kansakoulunopettajiin tai muuhun maaseudun korkeakoulutettuun väestöön.
Talonpoikaissääty
Talonpoikaissääty oli perinteisesti tarkoitettu vain varsinaisille talonpojille, mutta vuodesta 1869 alkaen sen vaaleissa olivat äänioikeutettuja kaikki maalaiskuntien miespuoliset asukkaat, jotka omistivat manttaaliin pantua perintö- tai rälssimaata tai hallitsivat pysyvällä oikeudella kruununtilaa eivätkä kuuluneet muihin säätyihin. Näin valtiopäiville pääsi myös maata omistavia muiden elinkeinojen harjoittajia – pahimmillaan vuoden 1885 valtiopäivillä vain niukka enemmistö säädyn edustajista oli varsinaisia talonpoikia ja muut kuuluvat ylempiin sosiaaliluokkiin. Ilman äänioikeutta jäivät tilattomat, torpparit, palstatilalliset ja tilansa itsenäisiksi lunastaneet Vanhan Suomen lahjoitusmaatalonpojat. Vuoden 1869 uudistus lakkautti myös maataomistavien naispuolisten leskien äänioikeuden sekä valitsijoiden oikeuden antaa edustajilleen sitovia ohjeita.
Talonpoikaissäädyn valtiopäivämiehet valittiin kaksiportaisella vaalilla: maanomistajat valitsivat ensin kuntansa edustajat vaalissa, jossa kunkin henkilön käytössä ollut äänimäärä määräytyi tämän omistaman manttaalimäärän mukaan. Vaali suoritettiin kunta- tai pitäjänkokouksessa, jossa valinnasta voitiin myös sopia yhteisymmärryksellä ilman äänestystä. Nämä ”valitsijamiehet” valitsivat lopullisille valtiopäiville yhden miehen kustakin tuomiokunnasta vaalissa, jossa jokaisella edustajalla oli yksi ääni. Vuonna 1900 laskettiin talonpoikaissäädyn vaalissa olleen 102 184 äänioikeutettua, mikä vastasi 4,3 prosenttia maalaiskuntien asukasluvusta ja selvää vähemmistöä myös täysi-ikäisistä miehistä.
Porvarissääty
Porvarissääty edusti vuoteen 1879 asti kaupunkien veroa maksavia porvareita ja muita privilegioituja ammatinharjoittajia. Vanhan ammattikuntajärjestelmän lakkauttamisen ja elinkeinovapauden säätämisen jälkeen lakia muutettiin vuonna 1879 siten, että säädyn vaaliin saivat osallistua kaikki kaupunkien muihin säätyihin kuulumattomat miespuoliset veroa maksavat asukkaat, lukuun ottamatta erikseen laissa nimettyjä ryhmiä, kuten palvelusväkeä, palkkatyöläisiä, merimiehiä ja rivisotilaita. Alemmat sosiaaliryhmät pyrittiin rajaamaan valitsijakunnan ulkopuolelle, koska esimerkiksi palkkatyöläiset eivät olleet ”itsenäisessä asemassa”.
Kunnallinen äänioikeus vuoteen 1917 asti
Vuoden 1865 kunnallisasetus määräsi maalaiskuntien päättäväksi elimeksi kuntakokouksen, johon saivat osallistua kaikki kunnallisveroa maksavat asukkaat, jotka eivät olleet toisen isäntävallan alaisia. Myös kunnallisvaaleissa sai käyttöönsä yhden äänen veroäyriä kohden, mutta yhdellä henkilöllä sai olla enintään 1/6 kaikista äänistä. Vaikka varakkaimmilla oli edelleen suurin vaikutusvalta, maaseudun kunnallishallinnon äänioikeus oli selvästi laajempi kuin talonpoikaissäädyn vuoteen 1906 saakka, ja talonpojille aukeni tilaisuus päästä paikallistasolla entistä keskeisempiin luottamustehtäviin.
Kaupunkien hallintoon saivat ennen vuoden 1875 kunnallisasetusta osallistua vain porvarinoikeuksien haltijat, sen jälkeen kaikki hyvämaineiset, omaisuuttaan hallitsevat kunnallisveronmaksajat – miehet, naiset ja myös yhtiöt. Naimattomilla, veroa maksavilla naisilla oli siis kunnallinen äänioikeus, mutta he olivat vaalikelpoisia eli oikeutettuja asettumaan ehdolle ainoastaan lautakuntiin, eivät valtuustoihin. Valtuustot valittiin raastuvankokouksissa, joissa voitiin tehdä päätöksiä myös suoraan. Äänikatto oli 25 äänessä ja yhdellä äänestäjällä sai olla enintään 1/50 osa kaikista äänistä. Senaatin vuonna 1879 ilmoittaman tarkennuksen mukaan äänikattoa ei huomioitu pormestaria tai raatimiehiä valittaessa. Myös kaupungeissa valitsijoiden piiri oli vuoden 1875 jälkeen selvästi laajempi kunnallisvaaleissa kuin porvarissäädyn vaaleissa, vaikka sen ulkopuolelle jäivät edelleen muun muassa naimisissa olleet naiset ja suuri osa työväestöä joko toisen alaisuuden tai köyhyyden vuoksi. Vuonna 1900 kaupunkien henkikirjoitetusta väestöstä noin viidennes oli äänioikeutettuja. Uusi kunnallishallinto muodostui kuitenkin varhaisten äänioikeusreformipyrkimysten esikuvaksi.
Vaatimukset äänioikeuden laajentamisesta
Fennomaanit alkoivat 1880-luvulta alkaen vaatia porvarissäädyn vaaliin yleistä 10 äänen äänikattoa, kun taas ruotsinkieliset liberaalit olivat äänioikeusreformien suhteen varsin pidättyväisiä ja konservatiivisimmat svekomaanit kannattivat pääsääntöisesti rajattomia ääniasteikkoja. Fennomaanien päätavoite oli vallata enemmistö porvarissäädyssä, koska hallitsemalla tämän jälkeen kolmea säätyä he olisivat saaneet suvereenin vallan valtiopäivillä. Vastaavasti yleinen 25 äänen äänikatto vastasi liberaalien keskivertokannattajien tulotasoa, joten heillä ei ollut syytä vaatia radikaaleja muutoksia. Vuoden 1885 valtiopäivillä eräät nuorten fennomaanien johtajat nostivat jo esiin ajatuksen yhtäläisestä äänioikeudesta, mutta vielä seuraavan kahden vuosikymmenen ajan kamppailu käytiin lähinnä porvarissäädyn ääniasteikoista. Myös talonpoikaissäädyn äänioikeuden laajentamisesta tehtiin aloitteita, mutta ne eivät edenneet lainkaan.
thumb|upright=1.25|Mielenosoitus yleisen ja yhtäläisen äänioikeuden puolesta. Nuorsuomalaisten tavoitteeksi tuli 1890-luvulla ääniasteikkojen korvaaminen yhtäläisellä äänioikeudella porvaris- ja talonpoikaissäädyssä, joskaan ei vielä yleinen äänioikeus. Naisten äänioikeus nousi valtiopäiväkeskusteluun vasta 1890-luvun jälkipuoliskolla. Ensimmäisen aloitteen siitä tekivät porvarissäädyn edustajat August Herckman, Ivar Kyander ja Kustaa Killinen vuoden 1897 valtiopäivillä. Vuonna 1884 perustettu Suomen Naisyhdistys oli jo aiemmin vaatinut naisille kunnallista vaalikelpoisuutta ja valtiollista äänioikeutta. Yleistä, yhtäläistä ja välitöntä ääni- ja vaalioikeutta sekä miehille että naisille asettui ensimmäisenä vaatimaan Suomen Työväenpuolue perustavassa kokouksessaan vuonna 1899. Forssan kokouksessa vuonna 1903 listalle lisättiin vielä parlamentin yksikamarisuus. Porvarillisista puolueista yleisen ja yhtäläisen äänioikeuden sisällytti ohjelmaansa ensimmäisenä Suomalainen puolue lokakuussa 1904.
Valtiopäivillä esitykset äänioikeuden laajentamisesta eivät menestyneet säätyjen jarrutuksen ja osaksi myös Venäjän vanhoillisuuden vuoksi, mutta useat suomenkieliset kaupungit siirtyivät omalla päätöksellään alempiin äänikattoihin. Päätökset tehtiin raastuvankokouksissa, minkä jälkeen senaatin ja keisarin oli vielä vahvistettava ne. Kun vuoden 1885 valtiopäivillä käsitelty senaatin lakiesitys porvarissäädyn vaalijärjestelmän yhtenäistämisestä raukesi säätyjen ja puolueiden erimielisyyteen, alkoi Suomalainen puolue ajaa muutosta tekemällä aloitteita kaupunki kerrallaan. Myöhemmin nuorsuomalaiset ja työväenliike käyttivät samaa keinoa.
Raastuvankokouspäätösten laillisuudesta syntyi politisoituneita kiistoja, sillä vuoden 1869 valtiopäiväjärjestys velvoitti epämääräisesti sitomaan äänet veroäyreihin, mutta ei maininnut alinta sallittua äänikattoa. Ääniasteikon täydellisestä poistamisesta päätti ensimmäisenä Käkisalmi vuonna 1899, mutta Viipurin läänin kuvernööri kieltäytyi lähettämästä lainvastaisena pitämäänsä päätöstä senaatin vahvistettavaksi. Savonlinnan vuonna 1902 tekemä vastaava päätös eteni senaattiin, joka kuitenkin kieltäytyi lähettämästä sitä keisarille. Lokakuussa 1905 Tampereelle, Ouluun ja Kemiin vahvistettiin senaatin hyväksynnällä alhaisin laillisena pidetty eli kahden äänen äänikatto, jota nämä kaupungit käyttivät viimeisissä säätyvaltiopäivien vaaleissa saman vuoden lopulla.
Lukuisten äänioikeuden uudistamista koskeneiden valtiopäiväaloitteiden johdosta vuoden 1897 valtiopäivät hyväksyivät keisarille osoitetun anomuksen tehdä asiasta lakiesitys. Sen valmistelu senaatissa kuitenkin kesti seitsemän vuotta. Senaatti antoi viimein vuosien 1904–1905 valtiopäiville esityksen ääniasteikkojen poistamisesta, mikä olisi tuonut yhtäläisen äänioikeuden aatelittomiin säätyihin. Säätyjen perustuslakivaliokunnan mietinnössä olisi lisäksi annettu myös palkollisille ja naisillekin vaalioikeus, mutta ei vaalikelpoisuutta. Nuorsuomalaiset K. J. Ståhlberg ja Antti Mikkola laativat vastalauseena esityksen, jossa myös sensus olisi poistettu kokonaan ja porvaris- ja talonpoikaissäädyssä olisi siten toteutunut miesten yleinen ja yhtäläinen äänioikeus. Talonpoikais- ja pappissäädyt hyväksyivät mietinnön Ståhlbergin ja Mikkolan ehdottamassa muodossa, mutta aatelis- ja porvarissäädyt eivät ottaneet yhtäkään esityksistä käsittelyyn, sillä varsinkin ruotsinkieliset perustuslailliset halusivat ”valtiopäivälakkoa” kunnes lailliset olot olisi palautettu. Tämän seurauksena työväenliike otti vuoden 1905 aikana äänioikeustaistelun johdon käsiinsä ja sai mobilisoitua kansanjoukot suuriin mielenosoituksiin vaatimaan yleistä ja yhtäläistä äänioikeutta. Kun säädyt käsittelivät äänioikeusasiaa viimeisinä päivinä ennen valtiopäivien päättymistä, ympäröitiin Helsingin Säätytalo 14. huhtikuuta 1905 valtavalla joukkomielenosoituksella.
Eduskuntauudistuksen valmistelu
Vuonna 1902 saatiin Suomen suuriruhtinaskunnassa toteutettua kokonaisuudessaan keisarin hyväksymä kielireskripti, joka teki kansan enemmistöstä, eli suomenkielisistä asukkaista, täysivaltaisia kansalaisia. Se oli eduskuntauudistuksen edellytys.
Keisarikunnan huono menestys sodassa Japania vastaan laukaisi Venäjällä vallankumouksen vuoden 1905 aikana, ja lokakuun lopussa keisari Nikolai II myöntyi antamaan lokakuun manifestin, jossa luvattiin perustaa laajalla äänioikeudella valittava lakia säätävä parlamentti eli duuma. Myös Suomessa puhkesi suurlakko, jonka aikana työväenliike sai ajettua läpi vaatimuksensa äänioikeusuudistuksesta. Asiaa ei tosin työväen toiveiden mukaisesti saanut ratkaista kansalliskokous, vaan sen hyväksyminen jäi vanhan järjestelmän käsiin. Keisarin 4. marraskuuta Suomelle antamaan marraskuun manifestiin sisältyi toimeksianto uudelle senaatille valmistella yleiseen ja yhtäläiseen äänioikeuteen perustuva valtiopäiväjärjestys, mikä oli perustuslaillisten ja venäläisen esivallan myönnytys työväenliikkeelle ja kansanjoukoille. Poikkeuksellinen kumouksellinen tilanne mahdollisti vain hieman aiemmin mahdottomina pidettyjen uudistusten toteuttamisen ja konservatiiviset tahot katsoivat välttämättömäksi taipua radikaalien vaatimuksiin.
thumb|left|[[Alex Federleyn pilapiirroksessa Suomi tekee eduskuntauudistuksellaan äänioikeuden maailmanennätyksen. Venäjän hyppy sen sijaan epäonnistuu.]] Uusi Mechelinin senaatti nimitti 4. joulukuuta 1905 eduskuntauudistusta valmistelemaan 14-henkisen komitean, jonka puheenjohtajaksi tuli professori Robert Hermanson ja jäseniksi ruotsalaisista Emil Schybergson, Felix Heikel ja T. J. Boisman, nuorsuomalaisista P. E. Svinhufvud, Th. Rein, E. N. Setälä ja Santeri Alkio, vanhasuomalaisista J. R. Danielson-Kalmari, J. K. Paasikivi ja Juho Torppa sekä sosiaalidemokraateista Edvard Valpas, Heikki Lindroos ja Yrjö Sirola.
Naisten vaalioikeus hyväksyttiin komiteassa lähes keskusteluitta, mutta naisten vaalikelpoisuudesta jouduttiin äänestämään lähinnä ruotsalaisten vastustaessa sitä. Vain puheenjohtaja Hermanson vastusti molempia ja jätti yksinään komiteamietintöön vastalauseensa naisten äänioikeudesta. Miesten osalta yleinen vaalioikeus ja -kelpoisuus oli jo etukäteen selvä komitean toimeksiannon johdosta. Vaalioikeuden alaikärajaksi komitea esitti vanhaa 21 vuotta, mutta vaalikelpoisuuteen 24 vuotta. Pitkän kiistelyn jälkeen komitea päätti myös, että eduskunnasta tulisi yksikamarinen ja vaalitavasta suhteellinen. Se jätti mietintönsä 28. helmikuuta 1906.
Lopullisessa laissa äänioikeus toteutui komitean esittämässä muodossa, tosin senaatin esityksestä myös vaalioikeuden ikäraja korotettiin 24 vuoteen – äänioikeutetun tuli olla täyttänyt 24 vuotta ennen vaalivuotta. Viimeiset säätyvaltiopäivät hyväksyivät lopulta uuden valtiopäiväjärjestyksen ja vaalilain 1. kesäkuuta 1906 oleellisilta osiltaan muuttumattomina ja keisari vahvisti ne 20. heinäkuuta. Venäjä hyväksyi radikaalin uudistuksen, sillä se ei kuitenkaan kaventanut hallitsijan valtaoikeuksia Suomessa.
Yleisen äänioikeuden toteuttaminen kunnallisvaaleissa
Siinä missä kunnallisvaalit olivat säätyvaltiopäivien aikana olleet valtiollisia vaaleja demokraattisemmat, kääntyi tilanne vuoden 1906 uudistuksen myötä päinvastaiseksi. Edelleen tulojen mukaan porrastettua kunnallista äänioikeutta pidettiin Euroopan vanhanaikaisimpana. Yleisen ja yhtäläisen äänioikeuden toteuttaminen myös kunnallisella tasolla kuitenkin lykkääntyi vielä vuosikymmenellä. Eduskunta hyväksyi asiaa koskevan lain jo vuonna 1908 pääasiassa vanhasuomalaisten ja sosiaalidemokraattien äänin 146–41, mutta amiraalisenaatti viivytteli sen esittelyä keisarin vahvistettavaksi vuoteen 1914 saakka. Lopulta antamassaan lausunnossa senaatti totesi yleisen ja yhtäläisen äänioikeuden ”epäoikeudenmukaiseksi” ja hallitsija jätti lain vahvistamatta.
Vasemmistoenemmistöinen eduskunta hyväksyi heinäkuussa 1917 uudet yleiseen ja yhtäläiseen äänioikeuteen perustuvat kunnallislait, joissa lisäksi oli äänioikeusikärajana 20 vuotta ja mahdollisuus kunnallisiin kansanäänestyksiin. Venäjän väliaikainen hallitus ei vahvistanut näitäkään lakeja, vaan hajotti eduskunnan valtalain vuoksi. Kahdeksan tunnin työaikalain ohella kunnallislakien toimeenpano oli samana syksynä yhtenä päävaatimuksista sosiaalidemokraattien ”Me vaadimme” -ohjelmassa, jonka toteuttamiseksi järjestettiin marraskuussa uusi yleislakko. Julistauduttuaan 15. marraskuuta korkeimman vallan haltijaksi Suomessa uusi eduskunta vahvisti välittömästi nämä lait.
Ensimmäiset yleiseen ja yhtäläiseen äänioikeuteen perustuvat kunnallisvaalit päästiin sisällissodan vuoksi järjestämään vasta joulukuussa 1918, mutta tuolloisen käytännön mukaisesti niissäkin valittiin vasta kolmannes valtuutetuista. Kokonaisuudessaan yleisellä äänioikeudella valitut valtuustot saatiin siis vasta vuoden 1920 kunnallisvaalien myötä. Lisäksi porvarienemmistöinen eduskunta poisti vuoden 1919 aikana kunnallisvaalilaeista niiden radikaaleimmat piirteet: äänioikeusikäraja nostettiin ensin 24:een ja tasattiin sitten 21:een vuoteen, minkä lisäksi kansanäänestysten mahdollisuus poistettiin. On arveltu, että kunnallisen demokratian puuttumisella oli merkittävä vaikutus sisällissotaan johtaneeseen kehitykseen, sillä varsinkin syksyllä 1917 harvainvaltaisten valtuustojen ja järjestäytyneen työväestön välit kiristyivät monilla paikkakunnilla hyvin jyrkiksi.
Yleiseen äänioikeuteen jääneet rajoitukset
Suurin osa rajoituksista perustui siihen, että jonkinasteisen taloudellisen itsenäisyyden katsottiin edelleen olevan välttämätön edellytys yhteiseen päätöksentekoon osallistumiselle. Monet niistä poimittiin suoraan vuoden 1869 valtiopäiväjärjestyksestä. Sosiaalidemokraatit arvostelivat erityisesti köyhiin kohdistuneita rajoituksia. Henkikirjoitusehto katsottiin välttämättömäksi, sillä Suomessa ei ollut muuta yleistä väestökirjanpitoa, mutta varsinkin vailla vakituista asuinpaikkaa olleet ja runsaasti matkustavat jäivät helposti pois henkikirjoista. Muutkin ihmiset joutuivat lain vuoksi henkikirjoittajien erehdysten ja mielivallan armoille – esimerkiksi kansanedustaja Matti Helenius-Seppälä ei voinut vuoden 1909 vaaleissa asettua uudelleen ehdolle, sillä hänen nimensä puuttui vahingossa henkikirjasta. Myös äänioikeusikärajan nosto karsi huomattavasti äänioikeutettujen joukkoa. Rajoitusten kohteeksi joutuneiden tarkkaa osuutta on mahdotonta laskea, mutta henkikirjojen ja kirkonkirjojen vertailulla sen on arveltu olleen 1900-luvun alussa noin 11–15 prosenttia äänioikeusikäisistä. Verojen maksamattomuus ja vaivaishoidon apu karsivat noin 140 000 äänestäjää, loput rajoitukset koskettivat pienempää joukkoa. Myös vangit olivat pitkään käytännössä vailla äänioikeutta, sillä vankiloissa ei ollut äänestysmahdollisuutta.
Sosiaaliset äänioikeuden menettämisperusteet eli verojen maksamatta jättäminen ja vaivaishoito puuttuivat vuonna 1917 säädetyistä kunnallislaeista, mutta ne lisättiin niihin jo vuonna 1919 valtiollisia vaaleja vastaavasti. Konkurssitilaa ja irtolaisuustuomiota ei kuitenkaan lisätty kunnallisen äänioikeuden rajoitusehtoihin. Vuosina 1930–1944 olivat lisäksi voimassa niin sanotut kommunistilait, jotka epäsivät vaalikelpoisuuden ”yhteiskuntajärjestykselle vaaralliseen yhdistykseen” kuuluneilta.
Myöhemmät laajennukset äänioikeuteen
Äänioikeuden menetysperusteet poistettiin myöhemmin valtiopäiväjärjestyksestä yksi kerrallaan: konkurssitila ja maksamattomat kruununverot vuonna 1928 (uuden valtiopäiväjärjestyksen yhteydessä), vakinainen sotapalvelus ja köyhäinhoito 1944, kansalaisluottamuksen puuttuminen 1969 ja holhouksenalaisuus, irtolaisuustuomio sekä hengillekirjoittamattomuus 1972. Kunnallisen äänioikeuden menettämisperusteina verojen maksamattomuus ja köyhäinhoidon apu säilyivät vuoteen 1948, joskin ensimmäinen ehto oli poikkeussäädöksellä poissa käytöstä jo vuosien 1945 ja 1947 kunnallisvaaleissa. Vaalirikoksista tuomittu vaalioikeuden menettäminenkin poistui rajoitusperusteena kunnallislaista vuonna 1976 ja viimein 1995 myös valtiollisista vaaleista viimeisenä äänioikeuden rajoitusperusteena – ikärajaa ja kansalaisuusehtoa lukuun ottamatta. Vaalikelpoisuuden esteistä ovat edelleen jäljellä vajaavaltaisuus (ent. holhouksenalaisuus) sekä eduskuntavaalien osalta sotilasvirassa toimiminen.
Vuonna 1955 tehty lainmuutos mahdollisti oteäänestyksen sairaaloissa, Suomen ulkomaisissa edustustoissa ja suomalaisissa laivoissa merellä. Oteäänestys korvattiin vuonna 1969 ennakkoäänestyksellä, joka 1972 määrättiin toimitettavaksi myös suljetuissa laitoksissa, kuten mielisairaaloissa, vankiloissa ja työlaitoksissa. Näin myös suljettujen laitosten asukkaat saivat tosiasiallisen äänioikeuden. Henkikirjojen korvaaminen uudella väestörekisterillä mahdollisti toisen vuoden 1972 lainmuutoksen, jolla annettiin äänioikeus valtiollisissa vaaleissa myös ulkomailla asuville Suomen kansalaisille. Tämä oli ensi kertaa käytössä vuoden 1975 eduskuntavaaleissa. Kunnallisvaalien äänioikeus laajennettiin 1976 koskemaan myös Suomessa vähintään kaksi vuotta asuneita muiden Pohjoismaiden kansalaisia ja 1991 kaikkia vähintään neljä vuotta maassa asuneita ulkomaalaisia. Vuonna 1995 kaikkien Euroopan unionin maiden sekä Islannin ja Norjan Suomessa asuvat kansalaiset saivat kunnallisen äänioikeuden samoilla ehdoilla kuin Suomen kansalaisetkin.
Vuonna 2010 oikeusministeri Tuija Brax asetti julkisen keskustelun vuoksi työryhmän selvittämään mahdollista äänioikeusikärajan alentamista 16 vuoteen kunnallisvaaleissa. Työryhmä ei mietinnössään ottanut kantaa siihen, tulisiko muutos toteuttaa.
Seurakuntavaalit
Suomen evankelis-luterilaisen kirkon seurakuntavaaleissa äänioikeus määräytyi vuoden 1869 kirkkolain mukaisesti perheittäin ja perheenpää äänesti koko perheen puolesta. Äänimäärä oli sidottu siihen osuuteen, jolla perhe osallistui papin palkkaukseen, mutta kenelläkään ei saanut olla enempää kuin 1/6 seurakunnan äänistä. Yleinen äänioikeus tuli seurakuntavaaleihin kirkolliskokouksen päätöksellä 1913. Äänioikeus oli muutoin yhtäläinen, paitsi että yli 40-vuotiaat saivat yhden lisä-äänen ja yli 10 vuotta naimisissa olleet toisen. Naiset hyväksyttiin vaalikelpoisiksi muihin kirkon luottamustehtäviin paitsi kirkolliskokousedustajiksi vuonna 1923. Järjestelmä korvattiin täysin yhtäläisellä äänioikeudella 1953. Vuonna 2008 säädetyllä lailla äänioikeusikäraja alennettiin kirkollisissa vaaleissa kirkkoherranvaalia lukuun ottamatta 16 vuoteen.
Raimo Pesonen
Raimo Pesonen (s. 1968 Alajärvellä) on suomalainen kirjailija ja musiikkityöläinen. Suomen kirjailijaliiton jäsen vuodesta 2011. Siltala Kustannus julkaisi Pesosen esikoisromaanin Erityisosaajia helmikuussa 2009. Kirjaa on luonnehdittu tummasävyiseksi ironiaksi 2000-luvun alun Suomesta. Pesonen on opiskellut kirjallisuustiedettä ja sosiaalialaa, ja työskennellyt aiemmin muun muassa katkaisuhoitoasemalla ja lastensuojelussa.
Pesonen oli toimittajana yhdessä Paulina Ahokkaan ja Jone Nikulan kanssa vuonna 2005 ilmestyneessä artisteille suunnatussa musiikkialan opaskirjassa Artist ABC. Artist ABC mainitsee Pesosen toimineen muun muassa tuottajana ja ohjelmapäällikkönä Down By The Laituri -festivaaleilla, tiedottajana, toimittajana, keikkamyyjänä ja dvd-tuottajana.
Vuonna 2000 Pesonen perusti levymerkin nimeltään Riemu, joka on julkaissut albumeita mm. yhtyeiltä Mana Mana, Turun Romantiikka, Paska, Disgrace ja Karoshi Lovers, sekä vuonna 2001 Riemufestivaali-nimisen klubifestivaalin.
Rumpalina Raimo Pesonen on levyttänyt yhtyeissä Mahtavat Lämpöpussit, Psychoplasma, Mothers Against Sex Association, Mana Mana, The Insult That Made A Man Out Of Mac ja Karoshi Lovers.
Tour du Limousin
Tour du Limousin on neljän päivän mittainen maantiepyöräilykilpailu, joka ajetaan elokuussa Limousinissä, Ranskassa. Se on kategorialuokitukseltaan 2.1.
Laura Fusetti
Laura Fusetti (s. 8. lokakuuta 1990) on italialainen jalkapalloilija. Hän on pelipaikaltaan puolustaja tai keskikenttäpelaaja. Hän on pelannut Italian naisten maajoukkueessa kuusi maaottelua. Hän kuului Italian joukkueeseen MM-kilpailuissa 2019 mutta ei päässyt turnauksessa pelaamaan. Fusetti oli voittamassa alle 19-vuotiaiden Euroopan-mestaruutta vuonna 2008.
Fusetti on edustanut kotimaassaan Comoa, Bresciaa ja vuodesta 2018 AC Milania.
Pirates of the Caribbean (elokuvasarja)
Pirates of the Caribbean on yhdysvaltalainen seikkailuelokuvasarja, jonka ensimmäinen osa julkaistiin vuonna 2003. Sarjan kolme ensimmäistä elokuvaa on ohjannut Gore Verbinski, käsikirjoittanut Ted Elliott ja Terry Rossio sekä tuottanut Jerry Bruckheimer.
Sarjan kolmessa ensimmäisessä osassa pääosissa nähdään Johnny Depp (Jack Sparrow), Orlando Bloom (Will Turner) ja Keira Knightley (Elizabeth Swann). Muita sarjan tärkeitä näyttelijöitä ovat Geoffrey Rush, Jack Davenport, Bill Nighy, Jonathan Pryce, Tom Hollander, Naomie Harris, Lee Arenberg, Mackenzie Crook ja Kevin McNally.
Pirates of the Caribbean -sarjan ensimmäinen elokuva, Pirates of the Caribbean: Mustan helmen kirous, tehtiin Walt Disney -teemapuiston laitteen pohjalta, ja se julkaistiin 9. heinäkuuta 2003. Se on sarjan kolmanneksi eniten tuottanut elokuva.
Ensimmäisen elokuvan yllättävän menestyksen johdosta Walt Disney Pictures teki elokuvalle jatko-osan, Pirates of the Caribbean: Kuolleen miehen kirstun, joka ilmestyi 7. heinäkuuta 2006. Elokuva rikkoi ensi-iltanaan katsojaennätyksen, tuotti lopulta yhteensä 1 066 miljoonaa dollaria ja on sarjan eniten tuottanut elokuva.
Elokuvasarjan neljäs osa, Pirates of the Caribbean: Vierailla vesillä, sai ensi-iltansa kesällä 2011 ja on sarjan toiseksi eniten tuottanut elokuva. Johnny Depp ja Geoffrey Rush ovat mukana elokuvassa, mutta päänäyttelijöistä Keira Knightley ja Orlando Bloom eivät uusi roolejaan. Penélope Cruz esittää elokuvassa Mustaparran tytärtä ja Jack Sparrow’n entistä rakastettua Angelica Teachia. Neljännen osan ohjasi Rob Marshall, joka korvasi näin Gore Verbinskin.
Elokuvasarjan viides osa, Pirates of the Caribbean: Salazar’s Revenge, sai ensi-iltansa toukokuussa 2017. Uusia näyttelijöitä elokuvassa ovat Javier Bardem, Brenton Thwaites ja Kaya Scodelario.
Spinaakkeri
thumb|250px|Purjevene jossa on spinaakkeri Spinaakkeri, spinnu, pallopurje eli pallokas on purjehduksessa käytettävä purjetyyppi.
Spinaakkeri on kolmiomainen, keskeltä "puolipallon" muotoon leikattu, yhdestä kulmasta maston huippuun kiinnittyvä ja kahdesta muusta kulmasta veneen juoksevalla köysistöllä hallittava purje. Spinaakkeri nostetaan mastoon spinaakkerin nostimella (fallilla) ja alakulmia säädellään spinaakkerin jaluksilla (skuuteilla). Tuulen puolella alakulmaa pitää paikallaan myös spinaakkeripuomi.
Purje soveltuu käytettäväksi purjehdittaessa sivutuuleen tai myötäiseen.
Useimmat spinaakkerit ovat muodoltaan symmetrisiä (molemmat alakulmat samanlaisia). Kilpaveneissä käytetään myös epäsymmetrisiä spinaakkereita, jotka ovat tehokkaampia sivutuulessa, mutta eivät sovellu hyvin myötätuuleen purjehtimiseen, joten veneessä täytyy olla useampi spinaakkeri.
Purjepinta-alaltaan spinaakkeri on useimmissa venetyypeissä suurin purje.
Spinaakkeri on usein värikäs.
Volganmesikkä
Volganmesikkä (Melilotus wolgicus) on mesiköiden sukuun kuuluva kaksivuotinen hernekasvi. Sitä esiintyy Kaakkois-Euroopassa. Lajin varsi kasvaa 40:stä 120:een senttimetriä korkeaksi. Se on ulkonäöltään valkomesikän kaltainen, mutta kukkaperät ovat yhdestä kolmeen millimetriä pidempiä ja kukan teriöt vähän pienempiä. Teriöt ovat valkoisia ja terälehdistä alin, venho on muita lyhyempi. Kurttupintainen palko on kypsänä kellanruskea.
Todistaja
Todistaja on henkilö, jota kuullaan oikeudellisessa menettelyssä jutun kannalta olennaisten tosiseikkojen selvittämiseksi. Eri maiden lainsäädännössä tai tuomioistuinkäytännössä vaihtelee se, voiko asianosainen itse toimia todistajana omassa asiassaan.
Suomessa todistajana voidaan kuulla vain muita kuin jutun asianosaisia. Asianosaista voidaan kuulla todistelutarkoituksessa, mutta asianosaista ei siitä huolimatta kutsuta Suomessa todistajaksi.
Todistaminen on yleinen velvollisuus. Jokainen on velvollinen saapumaan todistajaksi oikeudenkäyntiin tai rikosasian esitutkintaan. Laissa on säännökset henkilöistä, joilla ei tapauskohtaisesti ole velvollisuutta todistaa (syytetyn tai rikoksesta epäillyn lähisukulaiset, toimittajat lähteestään) tai joita on kielletty todistamasta tietyistä asioista (esimerkiksi lääkärit, papit, oikeudenkäyntiasiamiehet jne). Oikeudenkäyntiin todistajaksi haastetun henkilön on ennen kuulemistaan annettava todistajan vakuutus, jonka sanamuoto on määritelty oikeudenkäymiskaaressa. Todistajan on esitettävä lausuntonsa suullisesti ja yhtäjaksoisesti; etukäteen laadittuja kirjallisia muistiinpanoja saa käyttää vain, jos todistaja joutuu kertomaan esimerkiksi runsaasti numerotietoja sisältävistä tai teknisesti monimutkaisista seikoista. Todistajan kuuleminen oikeudenkäynnissä jakaantuu pääkuulusteluun, vastakuulusteluun ja täydentäviin kysymyksiin. Pääkuulustelun suorittaa todistajan nimennyt asianosainen - käytännössä hänen oikeudenkäyntiavustajana toimiva lakimiehensä. Vastakulustelun suorittaa hänen vastapuolensa. Todistajalle ei saa pääkuulustelussa esittää johdattelevia tai muutoin sopimattomia kysymyksiä. Todistaja saa olla läsnä oikeuden istunnossa vain oman lausuntonsa sekä päätöksen julkilukemisen ajan.
Toimitustodistaja
Toimitustodistaja puolestaan on henkilö, joka on läsnä toimenpidettä tehtäessä ja hän usein vahvistaa asiakirjassa menettelyn tapahtumisen. Esimerkiksi testamentti pitää eri maissa noudatettujen säännösten mukaan allekirjoittaa todistajan tai kahden todistajan taikka julkisen notaarin läsnä ollessa. Lainsäädännössä voidaan edellyttää muotovaatimuksena, että tietty toimenpide on pätevä vain jos se on tehty esteettömien todistajan tai todistajien läsnä ollessa ja heidän myös allekirjoittaessa toimitusta osoittavan asiakirjan.
Michel de Certeau
Michel de Certeau (17. toukokuuta 1925 − 9. tammikuuta 1986) oli ranskalainen kulttuurintutkija. Hän syntyi Savoijissa ja suoritti opintonsa Grenoblessa, Lyonissa ja Pariisissa. Lyonissa de Certeau vihittiin jesuiitaksi.
Michel de Certeaun tuotanto on laaja-alainen ja ammentaa erilaisista lähteistä. Teoksessaan La Fable Mystique (1982) de Certeau kirjoittaa keskiajan katolisista mystikoista. Teoksessaan L'invention du quotidien (1980) Michel de Certeau puolestaan analysoi valtarakenteiden purkamista pienissä arkielämän käytännöissä. Kirjassaan hän jatkaa Michel Foucault'n ajatusta vallankäytön jakautumisesta arkisiin käytäntöihin ja ihmissuhteisiin.
Vanhoillislestadiolaisuus
thumb|Laestadius saarnaa Lapin asukkaille. thumb|Laestadius polvistuu Lapin Marian edessä Jukkasjärven kirkosta löytyvässä maalauksessa. thumb|Seuroissa puhuja saarnaa seuraväelle. Kuvassa maallikkosaarnaaja Perhon suviseuroissa.
Vanhoillislestadiolaisuus on luterilainen lestadiolaisen herätysliikkeen suurin suuntaus, joka kuitenkin varsin paljon eroaa valtavirran luterilaisuudesta kuten osa muistakin lestadiolaisuuden suuntauksista, muun muassa pitämällä ihmisen ääneen julistamaa synninpäästöä ainoana armovälineenä, uskomalla lasten syntyvän uskovaisina sekä kieltämällä kasteen uudestisynnyttävyyden. Sillä on kannattajia pääasiassa Suomessa, Ruotsissa ja Yhdysvalloissa, mutta jonkin verran myös Venäjällä, Kanadassa, Virossa, Norjassa, Iso-Britanniassa, Unkarissa ja Latviassa. Seurakuntia on syntynyt 1990–2010-luvuilla myös Sveitsiin, Saksaan, Ecuadoriin, Espanjaan, Keniaan, Gambiaan, Ghanaan, Togoon ja Senegaliin. 2010-luvulla vanhoillislestadiolaisuus on levinnyt myös Pakistaniin.
Lestadiolaisuus syntyi Ruotsissa, mutta liikkeen pääkannatusmaa on Suomi. Eri arvioiden mukaan Suomessa on noin 80 000–150 000 vanhoillislestadiolaista. Suomen lestadiolaisista noin kahdeksan kymmenestä on vanhoillislestadiolaisia. Vuosina 2012 ja 2001 professori Jouko Talonen arvioi vanhoillislestadiolaisten määrän koko maailmassa olevan noin 115 000, joten sen mukaan se olisi ylivoimaisesti suurin lestadiolaisuuden haara maailmassa ja myös Suomessa.
Itsestään vanhoillislestadiolaiset käyttävät heille annetun nimen lisäksi nimityksiä uskovaiset, Jumalan lapset, siioni, Jumalan valtakunta, elävä kristillisyys, kristillisyytemme. Joskus vanhoillislestadiolaisia kutsutaan myös SRK-lestadiolaisiksi. Näin myös erotetaan SRK ja Suomen vanhoillislestadiolainen Rauhanyhdistys toisistaan. Suomessa vanhoillislestadiolaisuutta on kutsuttu myös itälestadiolaisuudeksi ja Pohjois-Amerikassa taas konservatiivilestadiolaisuudeksi (conservative laestadianism) ja heidemanilaisuudeksi.
Vanhoillislestadiolaisten toiminnan keskeinen tapahtuma on seurat. He kokoontuvat kirkkoihin, koteihin tai rauhanyhdistysten toimitaloihin seuroihin kuuntelemaan saarnoja ja laulamaan virsiä ja hengellisiä lauluja laulukirjastaan Siionin laulut. Suomen paikallisten rauhanyhdistysten kattojärjestö on Suomen Rauhanyhdistysten Keskusyhdistys (SRK). SRK:n sisarjärjestö Ruotsissa on Sveriges Fridsföreningars Centralorganisation, Yhdysvalloissa Laestadian Lutheran Church, Togossa ELLT ja Virossa Eesti Luterlik Rahuühendus. Viikoittaisten seurojen lisäksi SRK järjestää Suomessa vuosittain suviseurat. SRK ja sen sisarjärjestöt tekevät lähetystyötä useassa maassa ja julkaisevat kirjoja ja äänitteitä. Yhdistyksellä on kolme kansanopistoa ja viisi leirikeskusta, joilla järjestetään erilaisia leirejä kuten rippileirejä. Vanhoillislestadiolaiset tekevät lähetystyötä 16 maassa.
Vanhoillislestadiolaisuus on suurin 1900-luvun vaihteen lestadiolaisuuden hajaannuksessa toisistaan eriytyneistä suunnista ja esikoislestadiolaisuuden ja uusheräyksen ohella ainoa, joka on edelleen olemassa. Tämänkin jälkeen vanhoillislestadiolaisen liikkeen sisällä on ollut useita hajaannuksia.
Liike on voimakkaan yhteisöllinen ja sillä on joitakin opillisia erityiskorostuksia luterilaisuudesta. Tunnetuimpia vanhoillislestadiolaisuuden piirteitä ovat eksklusiivinen seurakuntaoppi, syntien julistaminen anteeksi sanoin "Kaikki synnit anteeksi Jeesuksen nimessä ja veressä" sekä torjuva suhtautuminen muun muassa televisio-ohjelmiin ja televisiovastaanottimen hankkimiseen kotiin, elokuviin ja teatteriin, julkisiin musiikkitilaisuuksiin kuten konsertteihin, populaarimusiikkiin, meikkaamiseen, kilpaurheiluun, raskauden ehkäisyyn, homoseksuaaliseen käyttäytymiseen, alkoholin käyttöön ja esiaviollisiin suhteisiin. Nämä eivät ole kuitenkaan ehdottomia sääntöjä tai lakeja, vaan ohjeita uskonelämässä.