cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Rosie the Riveter
Rosie-hahmo liitetään usein myös J. Howard Millerin 1942 toteuttamaan We Can Do It! -julisteeseen, mutta Millerin mallina oli eri nainen, mahdollisesti Geraldine Doyle. Myös Norman Rockwell maalasi Rosie-aiheisen taulun, josta Saturday Evening Post -lehti teki kansikuvan. Rockwellin mallina toimi Mary Doyle Keefe.
Rosie the Riveter-hahmon edeltäjä oli kanadalainen aseteollisuuden työntekijä Veronica Foster, jolle annettiin lempinimi Ronnie the Bren Gun Girl.
Katso myös
thumb|120px|"[[We Can Do It!", J. Howard Millerin juliste.]]
Erythrai (Boiotia)
Erythrai (, joskus myös Erythra,, ) oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) Boiotiassa Kreikassa. Se sijoitetaan nykyisen Dervenochórian Dáfnin kylän länsipuolelle Tanágran kunnassa.
Erythrai sijaitsi Kithairon-vuoren (nyk. Kithairónas) pohjoisrinteellä Parasopian eli Asopos-joen laakson etelälaidalla. Pausaniaan mukaan kaupunki oli saanut kreikkalaisessa mytologiassa nimensä Erythraksesta, Leukonin pojasta.
Varhaisin maininta Erythraista on Homeroksen Iliaan laivaluettelossa, jossa se mainitaan yhtenä boiotialaisista kaupungeista, joka lähetti laivoja Troijan sotaan. Plataiain taistelun aikaan persialaissodissa vuonna 479 eaa. Erythrai oli yksi paikoista, joiden tienoille persialaisten armeija oli aluksi ryhmittynyt. Pausaniaan aikaan 100-luvulla jaa. kaupunki oli raunioina.
Vaatehuone
thumb|300px|Pieni vaatehuone, johon on käynti taiteparioven kautta.
Vaatehuone on asuinhuoneistoissa oleva säilytystila, joka on tarkoitettu tekstiilien, sisä- ja ulkovaatteiden ja asusteiden säilytyshuoneeksi. Vaatehuone voi korvata asunnon komerotilaa, tai se voi olla lisätilana kausivaatteiden, mattojen yms. säilytystä varten. Vaatehuoneen pinta-ala on tyypillisesti 1-5 neliömetriä.
Vaatehuone sijoitetaan yleensä makuuhuoneiden yhteyteen, esimerkiksi kahden makuuhuoneen väliin, jolloin molemmista voi olla käynti vaatehuoneeseen. Jos asunnossa on vain yksi vaatehuone, sen tulisi olla yhteydessä eteis- tai käytävätiloihin. Eteisen yhteydessä oleva vaatehuone on kätevä myös ulkovaatteiden ja harrastusvälineiden säilytykseen.
Pukeutumishuone
Suuria vaatehuoneita, joissa on tilaa myös vaatteiden vaihtoon kutsutaan pukeutumishuoneiksi. Niissä voi olla istuin sukkien ja jalkineiden pukemiseen, kokovartalopeili, luonnonvaloa antava ikkuna tai muuten hyvä valaistus, kampaus- ja meikkipöytä sekä työtaso matkalaukun pakkaamiseen ja purkamiseen. Pukeutumishuoneeseen voi sijoittaa myös likapyykkikorit ja vaatteiden silitysvälineet.
Jason Dawe
pienoiskuva|Jason Dawe 2011. Jason Dawe on brittiläinen TV-juontaja. Hän juonsi Top Gear -ohjelman ensimmäisen tuotantokauden (2002). Toisella tuotantokaudella hänet korvasi James May. Dawe esitteli käytettyjä halpa-autoja vastapainona Jeremy Clarksonin ja Richard Hammond esittämille kalliille urheiluautoille ja ajokilpailuille. Nykyään hän juontaa Penny Malloryn kanssa Used Car Roadshow -auto-ohjelmaa. Ennen juontajan uraa Dawe työskenteli 16 vuotta autoalalla.
Dawella on kolumni The Sunday Times -lehden moottorit-osiossa. Hän kirjoittaa myös moniin muihin lehtiin.
Lance Reddick
Lance Reddick (7. kesäkuuta 1962 Baltimore, Maryland, Yhdysvallat – 17. maaliskuuta 2023 ) oli yhdysvaltalainen teatteri-, elokuva-, ja televisionäyttelijä sekä muusikko. Reddick esiintyi merkittävissä rooleissa televisiosarjoissa Kylmä rinki, Langalla, Lost, Fringe – rajamailla sekä Bosch. Reddick vieraili myös esimerkiksi kahdessa Kovan lain jaksossa ja esiintyi Jay-Z:n musiikkivideolla poliisin roolissa.
Mnemosyne (anime)
Mnemosyne: Mnemosyne no Musumetachi, tunnetaan myös nimellä RIN ~Daughters of Mnemosyne~ on japanilainen kuusiosainen animesarja, jonka loivat Xebec ja Genco. Animaation lisäksi siitä on julkaistu myös romaani ja mangasarja.
Mnemosyne no Musumetachi 2008 niminen miniromaani julkaistiin 1. huhtikuuta 2009. Sen tarinoita julkaistiin japanilaisen Charano!-animelehden sisällä vuoden 2008 aikana.
Miss Blackin kirjoittama mangasarja julkaistiin vuoden 2008 aikana Kill Time Communicationin Comic Valkyrie-lehden mukana.
Juoni
Tarina sijoittuu Tokioon, jossa kuolematon yksityisetsivä Rin Asougi (麻生祇 燐 Asōgi Rin) ratkoo ystävänsä Mimin (ミミ) kanssa muiden ongelmia eri vuosikymmenillä.
Viirutyranni
Koko ja ulkonäkö
Kooltaan viirutyranni on 18–19 cm. Selästä laji on harmahtavan ruskea, ja selässä on myös viiruja. Pää on ruskea lukuun ottamatta valkoisia silmäkulma- ja viiksijuovia. Linnun yläperä on väriltään ruosteen ruskea. Vatsa on valkoinen, ja siinä on tummia pystyraitoja. Viirutyrannin alalajeista E. v. rufinus on hieman nimialalajia pienempi, ja viiruja on pienemmällä alueella. Ulkonäöltään viirutyranni muistuttaa viiruväijyä (Myiodynastes maculatus) ja marjatyrannia (Legatus leucophaius), mutta eroaa niistä kokonsa ja selkänsä värityksen perusteella.
Levinneisyys ja elinympäristö
Viirutyrannia tavataan Etelä-Amerikasta Andien itäpuolelta Venezuelasta etelään Argentiinan pohjoisosiin saakka. Nimialalaji on pitkän matkan muuttaja ja muuttaa talveksi Bolivian ja Brasilian eteläosista Etelä-Amerikan pohjoisosiin ja Trinidad ja Tobagoon. Muuttomatkoillaan se joskus harhautuu, ja lintu on tavattu Mainesta, Torontosta ja Tennesseestä. Linnun elinympäristöä ovat metsien latvuskerrokset ja pensaikkoiset metsien reunamaat, aukiot ja savannit. Viirutyrannin elinympäristöt sijaitsevat yleensä alle 1 200 metrin korkeudella merenpinnasta.
Viirutyrannit syövät hyönteisiä ja marjoja. Ravintonsa se pyydystää ilmasta tai puiden lehvästöstä.
Janne Länsipuro
Janne Santeri Länsipuro (s. 11. joulukuuta 1973 Helsinki) on suomalainen vihreä poliitikko ja puutarhayrittäjä. Länsipuro oli Pernajan kunnanvaltuuston jäsen 2004–2009 ja Loviisan kaupunginvaltuuston jäsen 2010–2012. Kunnallisvaaleissa 2012 hän oli ehdolla Helsingissä, muttei päässyt läpi 199 äänellä.
Länsipuro toimii biodynaamiseen viljelyyn erikoistuneena puutarhayrittäjänä Labbyn tilalla Pernajassa, Itä-Uudellamaalla. Hän valmistui Snellman-korkeakoulusta vuonna 1996 ja on toiminut myöhemmin koulussa opettajana. Hän on opiskellut myös Anjalan maatalousoppilaitoksessa ja Hampshire Collegessa Massachusettsissa, Yhdysvalloissa. Nykyisin (2012) Länsipuro työskentelee Lasten ja nuorten puutarhayhdistyksen puutarhatoiminnan koordinaattorina.
Länsipuro toimi Vihreiden varapuheenjohtajana kaudella 2005–2007. Hän on ollut puoluevaltuuskunnan jäsen 2003–2005 ja puolueen ympäristötyöryhmän puheenjohtaja 2005–2007. Lisäksi hän on toiminut Ekovihreät ry:n puheenjohtajana. Länsipuro oli ehdolla europarlamenttivaaleissa 2004 ja eduskuntavaaleissa Uudellamaalla vuosina 2003, 2007 ja 2011. Vuoden 2004 kunnallisvaaleissa hänet valittiin Pernajan kunnanvaltuustoon ensimmäisenä vihreänä.
Janne Länsipuron isä on diplomaatti ja aiempi YLE:n ulkomaankirjeenvaihtaja Yrjö Länsipuro. Perhe asui Jannen lapsuusaikana muun muassa Neuvostoliitossa, Malesiassa ja Hongkongissa. Janne Länsipuro on työskennellyt Nepalissa, Filippiineillä, Etelä-Koreassa ja Irlannissa sekä vapaaehtoisena Nicaraguassa ja Thaimaassa.
Doug Lynch
Doug Lynch (s. 4. huhtikuuta 1983 North Vancouver, Brittiläinen Kolumbia) on kanadalainen jääkiekkoilija, joka siirtyi tammikuussa 2013 Itävallan pääsarjan EC Red Bull Salzburgiin. pelaavaa ia. Pelipaikaltaan hän on puolustaja ja mailakätisyys vasen. Hän on pelannut ennen NHL:ssä Edmonton Oilersissa ja Itävallan pääsarjassa Vienna Capitalsissa ja Elitserienin Frölundassa
Kouran Louhi
Kouran Louhi (lyhennetään Ko-Lo tai KoLo) on urheilun yleisseura Nurmon Kourasta. Vuoden 2009 kuntaliitoksen vuoksi sen nykyinen kotikaupunki on Seinäjoki. Seura on perustettu vuonna 1928. Vuosien varrella seuran toimintaan on kuulunut useita eri lajeja. Muun muassa pesäpallossa seura on pelannut parhaimmillaan maan toiseksi korkeimmalla sarjatasolla. Nykyisin seuralla on muun muassa lentopallo-, salibandy- ja voimistelutoimintaa.
Perustaminen ja kestävyyslajien vuosikymmenet
1928–1948
Vuonna 1928 Amsterdamin olympiakisojen ja Nurmon Jymyn hyvän menetyksen innoittamina alkoivat Nurmon eteläosien nuoret miehet harjoitella järjestelmällisesti eri lajeja. Niinpä Veneskoskelta etelään päin oleville päätettiin perustaa oma urheiluseura. Seura perustettiin 27. heinäkuuta vuonna 1928, ja se sai nimen Voimistelu- ja Urheiluseura Kouran Louhi ry. Seura rekisteröitiin yhdistysrekisteriin 15. joulukuuta samana vuonna. Louhen ensimmäiseksi puheenjohtajaksi valittiin Arvo Väliniemi ja sihteeriksi Arvo Rantanen. Kolmas perustamiskirjan allekirjoittanut oli Toivo Kaataja. Näistä Kaataja ja Väliniemi jatkoivat Louhen johdossa aina 1930-luvulle asti. Lähes koko 1930-luvun Louhen puheenjohtajana toimi Jussi Hakala, ja vuonna 1939 tehtävän otti vastaan Paavo Seppälä. Tuolloin Louhen jaostoina toimivat yleisurheilu- ja voimistelujaosto, palloilujaosto, nyrkkeilyjaosto, hiihtojaosto, pyöräilyjaosto ja poikajaosto. Vuonna 1941 seuran puheenjohtajaksi nimitettiin Herman Kimpimäki.
thumb|left|Louhen voimistelujoukkue vuodelta 1947.|300pxKouran Louhesta tulivat alkuaikoina Nurmon parhaat kestävyyslajien urheilijat, mihin vaikuttivat varmasti myös pitkät matkat palveluihin ja hyvät lumiolosuhteet. Louhen menestyksekkäimpiä lajeja 1930-luvulla olivatkin hiihto, juoksu ja kilpapyöräily, joka eli tuolloin voimakkainta kauttaan Nurmossa. Louhen parhaimmat juoksijat olivat Jussi Puntanen, Reino Ilomäki, Hermanni Kimpimäki sekä Tuomas ja Aarne Kohtamäki. Vuosikymmenen lopulla parhaimmistoon nousi Onni Salokorpi. Pyöräilyssä osa Louhen urheilijoista oli koko piirin kärkiluokkaa, ja he saavuttivat useita piirinmestaruuksia. Louhen useita piirinmestaruuksia ja -ennätyksiä saavuttanut Matti Puntanen tavoitteli jopa olympiapaikkaa, mutta jäi karsinnassa neljänneksi. Muut Louhen useita piirinmestaruuksia saavuttaneet pyöräilijät olivat Reino Viitaniemi ja vuosikymmenen puolivälistä lähtien Jaakko Sointula. Muita Louhen hyviä pyöräilijöitä olivat Matti Valkama, Armas Kortesmäki ja Unto Ristimäki.
Hiihdossa kautta aikain kovimpia nurmolaishiihtäjiä oli yhteensä kuuden vuodesta 1935 saavutetun piirinmestaruuden mies Aarne Kohtamäki. Lisäksi Kohtamäki saavutti kymmenkunta muuta mitalia. Hän lienee historian kuuluisin Louhen urheilija. Yksi Kohtamäen uran tärkeimmistä voitoista oli Jouppilanvuoren hiihdon voitto vuonna 1936. Mies osallistui Salpausselän kisoihin ensimmäistä kertaa vuonna 1937 sijoittuen sarjassaan seitsemänneksi. Hän oli mukana myös vuoden 1938 Lahden maailmanmestaruuskisoissa 50 ja 18 kilometrin kisoissa. 50 kilometrillä hän sijoittui ajalla 4.33,37 sijalle 29 kilpailussa, johon osallistui 99 kilpailijaa. 18 kilometrin kilpailussa Kohtamäen sijoitus oli vaatimattomasti sadas, mutta osallistujiakin oli 188. Muita Louhen hiihtäjiä olivat muun muassa suojeluskuntapiirin mestaruuden voittanut Pauli Paski ja Hermanni Kimpimäki.
Louhi kävi 1930-luvulla seuraotteluita Peräseinäjoen Toivetta vastaan. Kesäisin lajina oli yleisurheilu ja talvisin paini. Muiden Nurmon kylien kanssa käytiin pesäpallon kyläotteluita. Vuonna 1934 avattiin Kouraan oma urheilukenttä. Sota haittasi Louhen toimintaa 1940-luvun alussa. Louhi menetti jäsenistään sodassa 20 eli lähes puolet. Toiminta jatkui vuonna 1945 jäsentenvälisillä hiihtokilpailuilla ja pitäjänmestaruuskilpailuilla. Kesällä Louhi järjesti jäsentenväliset yleisurheilukilpailut. Louhi kävi myös lähes vuosittain seuraotteluja alavutelaisia ja peräseinäjokelaisia vastaan, kesäisin yleisurheilussa ja talvisin hiihdossa. Esimerkiksi talvella 1945 Louhi voitti hiihdossa Peräseinäjoen Toiveen selvästi. Louhen puheenjohtajana 1940-luvulla sodassa kaatuneen Kimpimäen tilalla toimi pääasiassa Heikki Siltala. Sodan jälkeen Louhen paini oli kovassa nousussa, ja seura rakensi myös oman painihuoneen. Vuosina 1946–1948 Louhi kävi myös painiotteluita Jymyä vastaan. Vuonna 1949 Louhi järjesti Etelä-Pohjanmaan piirin viestisuunnistusmestaruuskilpailut, joihin osallistui 17 joukkuetta.
Liittyminen kahdesti Nurmon Jymyyn
1949–1970 Vuonna 1949 Louhi yhdistyi Nurmon Jymyn kanssa. Käytännössä Louhi jäi Jymyn itsenäiseksi kyläjaostoksi. Louhella oli edelleen oma kassa, josta se maksoi kilpailijoilleen päivärahat. Uudessa erillisessä johtokunnassa oli kaksi henkilöä kummastakin seurasta, mutta seurat säilyttivät myös omat johtokuntansa. Louhella oli koko ajan myös oma talous ja toiminta. Se säilyi koko ajan myös itsenäisenä rekisteröitynä yhdistyksenä. Ainoastaan seurojen edustaminen ulospäin oli yhteistä. Yhteistyön aluksi Louhella ei ollut varsinaisia jaostoja, vaan toiminta oli vuoteen 1954 asti johtokuntien varassa. Tuolloin Louhen jaostot olivat yleisurheilu, hiihto, pyöräily, poikaurheilu, suunnistus, paini, huvit, ravintola ja pesäpallo. Vuonna 1949 Louhen joukkue oli voittanut piirin mestaruuden viestisuunnistuksessa ja Louhen Veikko Rantala voitti kahtena vuonna vauhdittomien sisähyppyjen pm-kolmiottelun. Louhen puheenjohtajina toimivat Tauno Ala-Holma, Sakari Lilli ja vuodet 1958–1959 Sakari Ritari. 18. tammikuuta vuonna 1959 kouralaiset päättivät hakea eroa yhteistyöstä Jymyn kanssa, jotta se voisi kehittää toimintaansa itsenäisesti. Syynä oli se, että kymmenen vuoden aikana urheilun harrastaminen oli Kourassa laantunut. Myös kenttä tarvitsi korjausta. Yksi syy oli myös pesäpallojoukkueella, joka ei voinut nousta maakuntasarjaan, koska siellä pelasi jo yksi Jymyn joukkue. Suurin hyötyjä yhteistyöstä oli Jymy, koska hyvät kouralaiset hiihtäjät, pyöräilijät ja suunnistajat kilpailivat sen riveissä.
Louhen julistauduttua täysin itsenäiseksi muisteltiin kymmenen vuoden takaisia hyviä aikoja, jolloin koko kyläkunta oli ollut seuraamassa yleisurheilu- ja painikilpailuja. Itsenäistynyt seura piti heti vuonna 1959 viidet hiihtokilpailut. Muuten uusi alku lähti kuitenkin heikosti liikkeelle. Kymmenessä vuodessa aika oli muuttunut, eivätkä vaikeudet välttämättä olleet yhteistyösopimuksen syytä. 1960-luvulla Kourassa ja muuallakin maassa tapahtui nimittäin paljon maaltamuuttoa ja aktiivisuuden laskua. Tästä syystä myös uusi urheilullinen alku oli vaikea, eikä asioita helpottanut oman urheilukentän huono kunto, jolla voitiin pitää seuran mestaruuskilpailut yleisurheilussa vasta vuonna 1963. Mainittavaa menestystä yleisurheilussa ei Louhelaisille tullut vaan parhaat saavuttivat ainoastaan Nurmon mestaruuksia lupaavan Mauri Kaukosen johdolla. Itsenäisen toiminnan aikana Louhen sijoitus Ilkan Malja-kilpailussa eli Etelä-Pohjanmaan piirin kokonaiskilpailussa oli kymmenen vuoden ajan 30. ja 40. sijan tienoilla. Hyvin kaikkien lajien yhteistä menestystä kuvannut kilpailu meni Louhelta parhaiten vuonna 1964 sijoituksen oltua 33 ja huonoiten vuonna 1969, jolloin sijoitus oli 58.
Toiminnan hiljenemisen vuoksi Louhen puheenjohtaja joutui ottamaan vuonna 1967 yhteyttä Nurmon Jymyyn mielessään seurojen yhdistyminen. Vuonna 1968 Louhi ei enää valinnut erikseen jaostoja, vaan johtokunta hoiti niiden tehtävät. Yhdistyminen otti askeleen eteenpäin, koska sekä Jymy että Louhi olivat jäämässä yleisurheilussa ja hiihdossa luokattomiksi. Myös Louhen toiminnan lasku jäsenmäärällä mitattuna enteili yhdistymistä. Vuonna 1965 jäseniä oli ollut vielä 143, mutta kaksi vuotta myöhemmin jäsenmäärä oli enää 25. Niinpä viimein vuonna 1970 neuvottelut johtivat yhdistymiseen. Louhi liittyi 1. helmikuuta Jymyyn jälkimmäisen ehdoilla rekisteröitynä alajaostona. Samalla Louhi sai kaksi edustajaa Jymyn johtokuntaan ja yhden edustajan pesäpallo- paini- ja hiihtojaostoihin. Louhen urheilijat edustivat jälleen Jymyä, mutta muuten liitos ei vaikuttanut kouralaisten toimintaan Louhen vastattua edelleen omasta sisäisestä toiminnastaan. Ennen liitosta Louhen puheenjohtajana oli vuosina 1960–1970 toiminut kaikkiaan kahdeksan eri henkilöä.
Louhen nousu ja lasku
1970–
Vaikka Louhi yhdistyi jo toisen kerran Jymyyn, ei sitä koskaan ollut poistettu yhdistysrekisteristä ja sillä oli aina ollut oma talous, joten käytännössä kyseessä oli vain yhteistyösopimus, jolla voitiin järjestää urheilijoiden asioita esimerkiksi liittoon. Jymyyn liittymisestä alkoi Louhen uusi nousu. Vuonna 1970 Louhi aloitti bingotoiminnan, joka kohensi seuran taloutta ja myöhemmin pidetty tukkikeräys tuotti hyvin. Louhi järjesti hiihto- ja juoksukilpailuja ja rakensi jääkiekkokaukalon. Vuonna 1973 seurantoiminnassa olivat pesäpallo-, luistelu, hiihto- ja yleisurheilujaostot. Nousukausi huipentui pesäpallojoukkueen nousuun toiseksi korkeimmalle tasolle. Joukkue kuitenkin hajosi vuonna 1974, ja samalla innostus laantui koko seurassa. 1960-luvulta seuran puheenjohtajana ollut Eero Ylimäki lopetti vuonna 1976. Samalla Louhen toiminta väheni koko ajan vuodesta 1976 ja 1980-luvun alkupuolella seura vietti muutaman vuoden hiljaiseloa. Tosin vuonna 1976 Louhi aloitti harrastelentopallotoiminnan ja järjesti kylien välisiä hiihto- ja luistelukilpailuja. Suurimpina syinä Louhen toiminnan laskuun olivat pettymykset pesäpallotoiminnan taantumiseen ja Nurmon Jymyyn.
Louhen toiminta alkoi muun Suomen maaseudun tavoin piristyä vuonna 1986, jolloin toiminta piti aloittaa käytännössä alusta. Tuolloin puheenjohtajaksi nousua rakentamaan oli palannut Eero Ylimäki. Koko seuran lamakauden aikana ei ollut edes kirjoitettu pöytäkirjoja, mikä tehtiin jälleen vuonna 1986. Toiminnan elvytystä auttoi Louhen hyvä taloudellinen tilanne, ja seuralla oli säästöjäkin. Louhi laati uuden toimintasuunnitelman, ja kouralaisten motivaatiokin oli nousussa. Yleisurheilujaosto aloitti sisähyppykilpailut ja urheilukentällä järjestettiin viikoittaiset palloiluillat. Lisäksi pidettiin maastojuoksukilpailuja, hölkkätapahtuma ja jääkiekkojaosto aloitti kaukalopallotoiminnan. Vuonna 1986 Louhen toimintaan kuuluivat yleisurheilu-, palloilu-, hiihto-, jääkiekko-, ja voimistelujaostot. Seuraavana vuonna mukaan tuli myös jääpallo, mutta samalla Louhen jääkiekkojaosto lopetti toimintansa. Lisäksi seurassa harrastettiin jalka- ja lentopalloa sekä tennistä. Samantyyppinen toiminta seurassa jatkui myös seuraavina vuosina. Vuonna 1990 seuran hiihtokilpailut jäivät toistamiseen pitämättä lumen puutteen takia. Vuosikymmenen vaihteessa Louhessa alkoi vilkas tyttöjen ringettetoiminta. Ringettetoiminnan vilkastuminen näkyy hyvin myös seuran menoissa. Vuosina 1986–1988 oli selvitty muutamilla tuhansilla, mutta vuosikymmenen vaihteesta lähtien menoja oli yli 10 000 markkaa. Esimerkiksi vuonna yksin 1991 ringeten osuus tästä oli yli 8000 markkaa. Vuosina 1986–1991 Louhi sai tulonsa jäsenmaksuista, kunnan avustuksista, korkotuloista ja erilaisista tempauksista. Vuonna 1992 harrastusmahdollisuudet Kourassa paranivat uuden urheilutalon myötä. Vuodesta 1993 Louhen puheenjohtajana toimi Olli Ritari. 2000-luvulla puheenjohtajina ovat toimineet ainakin Jaakko Ristimäki ja nykyinen puheenjohtaja Raimo Lilli. Viime vuosina toiminta Kourassa on ollut hiljaista ja vuonna 2009 Louhi sai asukaslautakunnalta apurahaa Kouran liikuntaolosuhteiden parantamiseksi.
Louhen pesäpallotoiminta
1930-luvulla Koura kävi kyläotteluita muita Nurmon kyliä vastaan. Lisäksi Louhi osallistui jo pesäpallosarjoihin. Kaudella 1934 Louhi pelasi kolmanneksi korkeimmalla sarjatasolla alusarjan B-ryhmässä. Joukkue jäi kolmen joukkueen lohkossa kolmanneksi eikä selviytynyt jatkopeleihin. Seuraavalla kaudella sijoitus lohkossa oli sama ja Peräseinäjoen Toive otti jatkopaikan. Seuraavan kerran Louhi pelasi samalla tasolla vuonna 1939, jolloin se jäi viiden joukkueen lohkossa viimeiseksi voitettuaan ainoastaan yhden ottelun.
thumb|right|Louhen ulkopelikoostumus kaudella 1973 Sodan jälkeen Louhen pesäpallotoiminta alkoi vilkkaana. Vuosina 1945–1946 toimi pesäpallojaosto hyvin itsenäisesti hankkien rahat pelimatkoihin, omaan peliasuun ja seuran talon valaistukseen. Peliasut olivat siniharmaat ja niissä luki isoilla kirjaimilla Louhi. Vuonna 1945 Louhi pelasi maakuntasarjaa. Se kohtasi sarjassa myös Jymyn häviten tälle lukemin 31–8 joukkueella Arvi Siltala, Sakari Ritari, Olavi Paski, Jussi Ristilä, Lenni Salomäki, Hannes Seppälä, Ville Ritari, Herman Rankonen ja Jussi Hakala. Muita Louhen joukkueessa noihin aikoihin pelanneita olivat Niilo Rasku ja Pentti Viitala. Tärkeimpiä pelaajia näistä olivat Sakari Ritari, Hakala ja Ristilä. Suurin osa pelaajista työskenteli VR:llä.
1950-luvun alusta asti parhaat kouralaiset pääsivät myös Nurmon Jymyn miehistöön. Seurojen yhdistymisen jälkeen oli voimassa myös sopimus, jonka mukaan Jymyssä pelaisi aina neljä Louhen pelaajaa. Niinpä Jymyn takavuosien huippupelaajista esimerkiksi Kustaa Rasku, Sakari ja Ville Ritari sekä Paavo Kimpimäki ovat lähtöisin Kourasta. Seurojen välisessä yhteistyössä Louhesta tuli myös Jymyn kolmosjoukkue. Vuonna 1958 tämä Louhen Jymyn kolmosjoukkue voitti puhtaalla pelillä perussarjan. Se ei kuitenkaan voinut nousta kolmanneksi korkeimmalle sarjatasolle maakuntasarjaan, koska siellä pelasi jo Jymyn kakkosjoukkue. Tämä oli yksi syy Louhen ja Jymyn erkaantumiseen toisistaan, sillä Louhi halusi sarjapaikan. Lopulta tullut seurojen eroaminen merkitsi sitä, että piirin pesäpallojaosto antoi Louhelle luvan nousta maakuntasarjaan kaudeksi 1959. Louhi voittikin seuraavalla kaudella Jymyn kakkosjoukkueen ja säilytti sarjapaikkansa myös tulevalle kaudelle. Kevätkesällä vuonna 1959 seuran urheilukentän huonon kunnon vuoksi oli jouduttu pitämään useita kökkiä, jotta maakuntasarjaa pystyttiin pelaamaan.
1960-luvun alussa pesäpallosta tuli kouralaisten ykköslaji. Vuonna 1960 Louhi oli sarjoissa mukana kahdella joukkueella sijoittuen sekä maakunta- että perussarjoissa sarjan keskivaiheille. Seuraavalla kaudella ykkösjoukkue putosi kuitenkin perussarjaan, kun pelaajia oli vaikea saada mukaan muun muassa armeijan takia. Louhi nousi kuitenkin heti kaudeksi 1963 takaisin maakuntasarjaan, vaikka joukkueessa oli mukana junioreitakin. Pian Louhi kuitenkin jälleen putosi perussarjaan, josta se nousi vasta vuonna 1968 tällä kertaa piirisarjaan, jossa Louhi säilyi ainoastaan kauden ennen putoamista.
Vuoden 1970 seuraliitoksen vuoksi Louhen pesäpalloilijat pelasivat jälleen Jymyn riveissä. Kauden 1973 päätteeksi Louhen miesten joukkue nousi historiallisesti Suomen toiseksi korkeimmalle sarjatasolle eli Suomensarjaan. Menestykseen vaikutti suuresti joukkuetta vuodesta 1971 asti vetänyt Oiva Lilli. Myös seuran puheenjohtajana ja joukkueenjohtajana toiminut Arvo Huovinen innosti pelaajia. Itse joukkue koostui sellaisista veneskoskelaisista ja muualtakin Nurmosta tulleista pelaajista, jotka eivät vielä mahtuneet Jymyn kahteen joukkueeseen. Louhen joukkueessa pelasivat Arto Järvelä, Juhani Yli-Hirvelä, Mauri Niemistö, Matti Niemissalo, Kalervo Haapasalmi, Oiva Lilli, Jaakko Ranta, Olli Ritari, Aulis Yli-Kortesniemi, Markku Yli-Hirvelä, Juhani Risku ja lukkarina Erkki Viitala. Suomensarjaan nousussa esteenä oli Nurmon Jymyn ykkösjoukkueen pelaaminen siellä. Koska Louhi kuului Jymyyn, se ei sääntöjen mukaan voinut nousta sarjaan. Tuon vuoksi toistakymmentä miestä irtautui Jymystä itsenäiseksi Louheksi. Joukkueelle myönnettiinkin sarjapaikka Suomensarjaan kaudeksi 1974.
Suomensarjajoukkueen hajoamisen jälkeen seuraavan kerran pesäpalloa Louhen nimissä pelattiin vasta kaksikymmentä vuotta myöhemmin. Tosin jo vuonna 1990 Louhi voitti lajissa Nurmon kunnan puulaakimestaruuden. Varsinaisesti toiminta alkoi uudelleen kuitenkin vasta vuonna 1996, jolloin Louhi osallistui perussarjaan. Kaudeksi 2002 Louhi nousi maan neljänneksi korkeimmalle sarjatasolle eli maakuntasarjaan. Samalla Ykköspesistä pelannut Nurmon Jymy teki sen kanssa farmisopimuksen. Maakuntasarjassa Louhen pelinjohtajana toimi Aarno Paski. Ottelut joukkue pelasi puoliksi Kouran ja Hyllykallion kentillä. Louhen sijoitus oli länsilohkon kahdeksas eli viimeistä edellinen. Kausi jäi Louhen ainoaksi maakuntasarjassa.
Louhen urheilupaikat
Ennen kunnon urheilukenttää kouralaiset harjoittelivat Viljami Puntasen pelloilla ja nuorisoseuran pihassa. 25.–26. elokuuta vuonna 1934 järjestettiin kuitenkin uuden Kouran urheilukentän vihkiäiskilpailut. Kilpailuja oli juhlistamassa myös Paavo Nurmi, joka kehui uutta kenttää hyväksi. Katsojia kisoilla oli toista tuhatta, ja mainonta oli aikaan nähden mittavaa. Kilpailujen tuloilla saatiin pääasiassa talkootyönä tehdyn kentän velat lähes kuitattua, kun aitaan tarvittava puutavarakin saatiin lahjoituksena. Kentän maa-alue oli ostettu jo vuonna 1930, mutta tavallista korkeammalla ollut pohjavesi aiheutti salaojitusongelmia. Vuonna 1935 Louhi myi valmiista kentästä kolmasosan käyttöoikeuksineen suojeluskunnalle ja saman verran Lotta Svärdin Nurmon osastolle. Myydyt osat helpottivat huomattavasti Louhen taloudellista tilannetta. Vuonna 1944 Lotat kuitenkin lahjoittivat osuutensa takaisin Louhelle, ja Louhi sai samalla Lotta-tuvan, jonka se myi eteenpäin vuonna 1967. Suojeluskunnan osuuden Louhi sai takaisin 1950-luvun alussa.
300px|thumb|right|Louhi on pelannut pesäpallo-otteluitaan myös Hyllykallion pesäpallokentällä.Kun Louhi ensimmäisen kerran irtautui Jymystä, oli Kouran urheilukenttä huonossa kunnossa. Siihen oli tehty tilapäisiä korjauksia, mutta vasta eron myötä koko kylän väki alkoi työskennellä kentän eteen. Vuonna 1961 kenttä salaojitettiin, ja sille tuotiin noin sata kuormaa savea ja pesäpalloalue saatiin kuntoon. Kaksivuotinen kentän kunnostus päättyi vasta vuonna 1963, jolloin voitiin pitää ensimmäiset yleisurheilukilpailut. Vuonna 1979 Louhi tarjosi urheilukenttää Nurmon kunnan ostettavaksi, ja nykyisin kenttä kuuluu Seinäjoen kaupungille.
Louhen oman painihuoneen piirustukset valmistuivat vuonna 1946, ja harjannostajaiset järjestettiin laskiaistiistaina. Sitten mökkiin hankittiin painimatto, ja harjoitukset saattoivat alkaa. Vuonna 1949 Louhi sai toisen painimaton.
Ajatus Kouran sisäliikuntatilojen kohentamisesta lähti liikkeelle vuonna 1976, mutta vasta vuonna 1985 suunnitelma alkoi edetä. Hallin koosta ja sijainnista käytiin kiivasta keskustelua. Sijaintivaihtoehtoja olivat Kouran koulu ja urheilukenttä. Aluksi hallin piti olla laajempi rakennus, mutta jatkokäsittelyssä se pieneni liikuntatilaksi. Kouralaiset olisivat halunneet sen sisälle mahtuvan tenniskentän. Kun tähän ei suostuttu, ja rakennustyötkin viivästyivät, tunsivat kouralaiset tulleensa syrjityiksi ja toivoivat, että hallista tulisi edes laajempi rakennus, jossa olisi terveyspalveluita ja paloasema. Jatkokäsittelyssä nämä suunnitelmat kuitenkin kumottiin. Vuonna 1989 Louhi olisi tarjonnut kunnalle 40 000 markkaa liikuntahallin lisäneliöitä varten, jotta kenttä saataisiin kooltaan 29 x 13 -metriseksi, mutta lopulta kenttä jäi metriä kapeammaksi (276 m²). Hallia alettiin rakentaa vuonna 1991 suunnitelmista poiketen niin sanotulle yhteismaalle, ja 461-neliöinen rakennus valmistui seuraavana vuonna. Hallin suunnitteli arkkitehtitoimisto Keski-Keituri, ja hankkeessa oli mukana myös kouralainen E.S.Lahtinen Oy. Lopulliseen halliin mahtuu täysikokoinen lentopallokenttä ja siellä pystyy järjestämään muitakin tilaisuuksia. Vuonna 2006 Louhi rakensi liikuntahalliin reilulla 60 000 eurolla muun muassa lisää varastotilaa.
Rakekniven
Rakekniven on vuori Etelämantereen jäätiköllä Kuningatar Maudin maalla. Koordinaatit ovat -71.9°N, 7.28333°W. Vuori on noin 2365 metriä korkea merenpinnasta luettuna. Vuoren nimi tarkoittaa partaveistä. Vuonna 1997 Alex Lowe, Conrad Anker ja Jon Krakauer kiipesivät Rakeknivenin huipulle.
Pistäessään esiin kilometrejä paksun jäätikön läpi sitä voisi hyvällä syyllä kutsua vaikka suureksi nunatakiksi.
Baskimaa (kulttuuris-maantieteellinen alue)
Baskimaa on kulttuurillis-maantieteellinen alue Pyreneiden länsiosassa Biskajanlahden pohjukassa. Se on baskien kotiseutua. Baskimaan merkittävimpiä kaupunkeja ovat Pamplona (Iruñea), Bilbao (Bilbo), San Sebastián (Donostia) ja Vitoria (Gasteiz) Espanjassa sekä Bayonne (Baiona) ja Biarritz (Biarritz tai Miarritze) Ranskassa. Baskimaa käsittää Eteläisen Baskimaan ja Navarran Espanjassa sekä Pohjoisen Baskimaan Ranskassa. Yleisesti ottaen Baskimaa on hyvin nationalistinen, ja monet vaativatkin alueen itsenäisyyttä. Baskimaassa puhutaan pääasiassa baskin kieltä.
Maantiede
250px|thumb|Baskimaan kartta. thumb|250px|Gipuzkoanrannikko. Baskimaan alue koostuu seitsemästä Espanjan ja Ranskan alueella sijaitsevasta historiallisesta alueesta, joista baskit käyttävät nimitystä Zazpiak Bat, joka vapaasti suomennettuna tarkoittaa ”seitsemän yhdessä”.
Eteläinen Baskimaa
Eteläinen Baskimaa, jota baskit kutsuvat nimellä Hegoalde, käsittää Espanjassa sijaitsevat Baskimaan itsehallintoalueeseen kuuluvat Gipuzkoan, Araban ja Bizkaian  maakunnat sekä erillisen Nafarroan  itsehallinnollisen maakunnan. Eteläisen Baskimaan tärkein ja suurin kaupunki on vauras Bilbao.
Pohjoinen Baskimaa
Pohjoinen Baskimaa, jota baskit kutsuvat nimellä Iparralde, käsittää Ranskan puolelta kolme valtion lounaiskolkassa Pyrénées-Atlantiquesin departementissa sijaitsevaa historiallista maakuntaa, Basse-Navarren (Nafarroa Beherea), Soulen (Zuberoa) ja Labourdin (Lapurdi).
Väestö
Baskimaassa asuu noin kolme miljoonaa ihmistä. Nykyään suuri osa Eteläisen Baskimaan vaurailla alueella asuvista on muuttanut muualta Espanjasta työn perässä eikä edusta baskikansallisuutta. Jopa 40 prosenttia alueen asukkaista edustaa muuta etnistä identiteettiä.
Kieli
Gipuzkoassa toimii myös baskilais-suomalainen ystävyysseura Suomitar, joka on julkaissut baski–suomi-sanakirjan 2012.
Jaakko Pehkonen
Jaakko Pehkonen (s. 1960) on suomalainen taloustieteilijä. Hän on työskennellyt Jyväskylän yliopiston kauppakorkeakoulun taloustieteen professorina vuodesta 1998 lähtien, taloustieteellisen tiedekunnan dekaanina vuosina 1999–2008 ja Jyväskylän yliopiston vararehtorina vuosina 2010–2012. Pehkonen valittiin OP-ryhmän hallintoneuvoston puheenjohtajaksi vuonna 2013.
Koulutukseltaan Pehkonen on kauppatieteiden tohtori. Hän väitteli tohtoriksi Jyväskylän yliopistosta vuonna 1990. Pehkosen tutkimus keskittyy työ- ja aluetaloustieteen kysymyksiin.
S.C.I.E.N.C.E.
S.C.I.E.N.C.E. on amerikkalaisen rock-yhtyeen Incubusin toinen studioalbumi, joka julkaistiin 9. syyskuuta 1997. Albumia on myyty 740 000 kappaletta Yhdysvalloissa. Albumi sisältää yhtyeen raskaampaa tuotantoa, mutta on enemmän valtavirran mukainen kuin yhtyeen ensimmäinen albumi Fungus Amongus.
Albumin toinen kappale ”Vitamin” oli myös TNT 4X4 -rekkarallipelissä ja Final Destination 2 -pelissä. Albumin toinen kappale ”New Skin” oli Motocross Madness 2 -tietokonepelissä.
Rajmond Debevec
Rajmond Debevec (s. 29. maaliskuuta 1963 Postojna) on slovenialainen kivääriampuja, maailmanmestari ja olympiavoittaja. Hän on myös Slovenian armeijan vääpeli.
Rajmond Debevec on saavuttanut olympialaisissa Sydneyssä 2000 50 m pienoiskiväärin asentokilpailussa kultaa ja Pekingissä 2008 pronssia sekä 50 m makuukilpailussa Lontoossa 2012 pronssia. Lisäksi hän on saavuttanut lukuisia MM-mitaleita, joista kirkkain on 300 m kiväärin asentokilpailun maailmanmestaruus Lahdessa 2002.
Frohnleiten
thumb|110px|Frohnleitenin vaakuna Frohnleiten on kaupunki Steiermarkin osavaltiossa Itävallassa. Siellä oli vuonna 2005 6 344 asukasta.
Frohnleiten on yksi Graz-Umgebungin piirin asutuskeskuksista. Se sijaitsee Mur-joella 25 kilometriä pohjoiseen osavaltion pääkaupungista Grazista. Kaupungin pinta-ala on 127,6 neliökilometriä ja korkeus merenpinnasta 438 metriä.
Frohnleiten on perustettu 1200-luvun loppupuolella nimellä "Freyleiten". Vuonna 1519 kaupunki sai uuden nimen Frohnleiten.
Kaupunkia palvelee rautatieasema, josta on säännölliset yhteydet Graziin ja Bruck an der Muriin.
thumb|350px|Näkymä Frohnleitenista thumb|250px|Frohnleitenin keskustaa
Väestönkehitys
Lähde: Statistik Austria
Aiheesta muualla
47.27028°N, 15.32444°W
Maksamme velkaa
Maksamme velkaa oli vuonna 1985 ilmestynyt Apua! Orkesterin single.
Kyseessä oli Juice Leskisen säveltämä ja sanoittama hyväntekeväisyyskappale, jolla kerättiin varoja Etiopian nälänhädän uhreille. Sen esikuvina toimivat vuonna 1984 ilmestynyt brittiläisen Band Aid -projektin single Do They Know It's Christmas? sekä amerikkalaisten artistien keväällä 1985 levyttämä We Are the World.
Kappaleen soolo-osuudet laulavat (esiintymisjärjestyksessä) Heinäsirkka, Pate Mustajärvi, Tiina Tiikeri, Pave Maijanen, Tuula Amberla, Martti Syrjä, Ismo Alanko ja Neumann.
Single nousi Suomen virallisen listan ensimmäiselle sijalle, myyden yhteensä yli 13 000 kappaletta, saavuttaen kultalevyrajan. Laulu on myöhemmin julkaistu myös useilla Poko Rekordsin kokoelmalevyillä. Levyn Maksamme velkaa levytti uudelleen vuonna 2005 Artistit Auttavat Aasiaa–2005 -niminen suomalaismuusikoista koostunut ryhmä. Tuotto luovutettiin Aasian tsunamiuhrien auttamiseksi.
Kappaleet
A-puoli B-puoli
Andy Ruiz Jr.
Andrés Ponce Ruiz Jr. (s. 11. syyskuuta 1989) on meksikolais-yhdysvaltalainen nyrkkeilijä. Hän oli IBF:n WBA:n IBO:n ja WBO:n raskaan sarjan mestari, mutta hävisi uusintaottelussa 7. joulukuuta 2019 Anthony Joshualle.
Frotee
thumb|Froteepyyhe
Frotee (ranskan sanasta frotté, "hangattu") on yleensä puuvillasta valmistettu kangas, jonka toisella tai molemmilla puolilla on löysistä lankasilmukoista muodostunut nukka. Paksun nukan ja lankasilmukoiden sisään jäävän tyhjän tilan ansiosta frotee on erityisen hyvin vettä imevää. Froteekangasta käytetäänkin yleisimmin pyyheliinojen ja kylpytakkien materiaalina.
Froteeta myytiin Suomessa aluksi kankaana. Froteepyyhkeitä alettiin valmistaa teollisesti 1950-luvulla. Frotee oli erityisen suosittua 1970-luvulla, jolloin siitä tehtiin myös vaatteita ja sisustustekstiilejä.
Froteekankaassa on kaksi loimijärjestelmää: perusloimi, joka kuteen kanssa muodostaa pohjakankaan sekä paljon pidempi nukkaloimi, josta silmukat muodostetaan. Froteekankaita valmistetaan sekä tasapintaisina että sidoskuviollisena, kuten oheisen kuvan froteepyyhkeessä.
Pacius-palkinto
Pacius-palkinto on Helsingin yliopiston vuodesta 1991 myöntämä palkinto yliopiston ensimmäisen musiikinopettajan, Fredrik Paciuksen muistoksi. Se myönnetään henkilölle tai yhteisölle, joka on merkittävällä tavalla edistänyt yliopiston musiikkielämää. Esityksen palkinnon saajasta tekee Helsingin yliopiston musiikkiseura (HYMS). Vuonna 2020 palkintosumma oli 4000 euroa.
Innsbruckin yliopisto
thumb|Yksi yliopiston päärakennuksista
Innsbruckin yliopisto on yliopisto Innsbruckissa Itävallassa. Yliopisto on perustettu 1669. Yliopistossa on yli 20 000 opiskelijaa, eli se on opiskelijamäärältään Itävallan kolmanneksi suurin yliopisto Wienin yliopiston ja Grazin yliopiston jälkeen. Yliopistossa on viisitoista tiedekuntaa.
Pääoma (täsmennyssivu)
Pääoma voi tarkoittaa:
Yön sylissä
Yön sylissä (Hemåt i natten) on suomalais-ruotsalainen elokuva vuodelta 1977. Sen on käsikirjoittanut ja ohjannut suomenruotsalainen Jon Lindström oman novellinsa ”Harri” pohjalta. Elokuva oli vuonna 1948 syntyneen Lindströmin ensimmäinen pitkän elokuvan ohjaustyö, ja sen rooleissa nähdään muiden muassa Lars Hjelt, Gunvor Sandkvist, Stellan Skarsgård ja Gunnel Fred.
Tuotanto
Elokuva kuvattiin värifilmille heinäkuussa 1976 Hangossa, ruotsinlaivalla, eri puolilla Tukholmaa sekä Nackassa ja Tukholman saaristossa. Elokuvan tuotti Jörn Donner ja kuvasi tanskalainen, sittemmin ohjaajana maailmankuuluksi tullut Bille August.
Juoni
Suomalainen Harri on työttömyytensä takia hakeutunut Ruotsiin, jossa työskentelee hitsaajana tukholmalaisella laivatelakalla. Unelmat eivät kuitenkaan ole toteutuneet, ja miehen avioliitto ruotsalaisnaisen kanssa on hajoamaisillaan. Kun muuan ryyppykaveri vihjailee Harrin vaimon uskottomuudesta, Harri iskee häntä puukolla ja lähtee sitten pakomatkalle takaisin Suomeen. Hän ei tiedä jäikö puukotettu henkiin vai ei ja on Suomessa koko ajan varpaillaan poliisien varalta. Hän piilottelee kesämökissä, kun poliisiauto ajaa paikalle ja Harri pakenee polkupyörällä. Hän yrittää uida pois saarelta, mutta hukkuu matkalla.
Esitykset ja vastaanotto
Elokuva sai ensi-iltansa Hangossa 29. tammikuuta 1977. Ruotsin ensi-ilta oli 21. helmikuuta ja Suomessa varsinainen elokuvateatterikierros alkoi 25. helmikuuta 1977 Turusta. Elokuvaa levitettiin Suomen teattereissa kolmena kopiona ja se jäi vuoden 1977 katsojatilaston häntäpäähän. Myöskään kriitikoissa Yön sylissä ei herättänyt suurta innostusta, vaan sitä pidettiin käsikirjoitukseltaan heikkona ja aiheen käsittelyltään ohuena. Erityisesti ruotsalaiskriitikot suhtautuivat kielteisesti ja totesivat muun muassa elokuvan vahvistavan ruotsalaisten käsityksiä suomalaisista väkivaltaisina alkoholinkäyttäjinä. Elokuvaa pidettiin kuitenkin lupaavana alkuna Lindströmin tulevalle uralle.
YLE FST esitti elokuvan televisiossa 1990. Sitä ei ole julkaistu videotallenteena. Huhtikuussa 2018 Yön sylissä esitettiin Turun Suomalaisen elokuvan festivaalin ohjelmistossa, samoin kuin Lindströmin toinen varhaiselokuva Viimeinen kesä (1984).
Peeter Tarvel
pienoiskuva|Peeter Tarvel Peeter Tarvel, vuoteen 1935 Peeter Treiberg, (1894–1953) oli virolainen historioitsija, Tarton yliopiston professori 1936–1941. Hän kuului Viron sosialidemokraattien johtoon, ja joutui Venäjälle vankeuteen, jossa hän kuoli.
Epidauros Limera
Maantiede
Epidauros Limera sijaitsi sen mukaan nykyisin Epídavros Limirán lahtena tunnetun lahden rannalla. Lahden pohjoispäässä on Kremmýdin niemi ja eteläpäässä Monemvasián niemi. Kaupungin akropoliina eli yläkaupunkina ja linnavuorena toimi rannikon lähellä sijainnut kukkula. Alakaupunki sijaitsi akropoliin itä- ja kaakkoisrinteessä. Kaupunki vartioi helpointa reittiä Spartasta Peloponnesoksen itärannikolle. Myöhemmin kaupungin paikka on tunnettu ”Vanhana Monemvasiána” (Paliá Monemvasiá).
pienoiskuva|vasen|Vanha kartta ja tulkinta Epidauros Limeran alueesta. Antoine-Laurent Castellan, 1808. Epidauros Limeraa ei tule sekoittaa tunnetumpaan Epidauroksen kaupunkiin pohjoisempana Argoliin rannikolla.
Historia
Myöhempi antiikin aikainen Epidauros Limeran kaupunki oli Pausaniaan mukaan Argoliin Epidauroksen perustama siirtokunta. Kerrotaan, että epidauroslaisten laiva rantautui kaupungin kohdalla ollessaan matkalla Kosille. Kaupungin perustaminen ajoittuu todennäköisesti aikaan, jolloin koko Lakonian itärannikko oli Argoksen vallan alla. Kaupungin lisänimi Limera, joka erotti sen emäkaupungista, oli merkitykseltään epäselvä jo antiikin aikana. Useimmiten sen tulkittiin viittaavan kaupungin hyviin satamiin (limenēra).
Epidauros Limera esiintyy antiikin lähteissä vain harvoin. Arkaaisella ja klassisella kaudella kaupunki oli Spartan vallan alla ollutta perioikialuetta. Thukydides kertoo ateenalaisten hyökänneen kaupunkiin kahdesti peloponnesolaissodan aikana, vuosina 424 ja 414 eaa., sen strategisen sijainnin vuoksi. Myöhemmin kaupunki oli osa Eleutherolakonialaista eli Vapaata lakonialaista liittoa.
Kaupunki kukoisti vielä roomalaisella kaudella. Sen paikka on ollut asuttu ilmeisesti vielä 500-luvun lopulle jaa. saakka. Keskiajalla seudun asutus siirtyi turvallisempaan paikkaan Monemvasiáan (myös Monembasia, frankeilla Malvasia), joka oli läpi keskiajan koko Peloponnesoksen eli Morean merkittävimpiä keskuksia.
Rakennukset ja löydökset
Akropolis ja alakaupunki oli ympäröity kaupunginmuurilla, joka oli rakennettu hellenistisellä kaudella joko 300-luvulla eaa. tai myöhemmin. Muuri oli varustettu tornein, jotka olivat suhteellisen pienikokoisia. Muuria on säilynyt monin paikoin, meren puolelta jopa puoleenväliin niiden alkuperäisestä korkeudesta. Muurein ympäröity alue jakaantui kolmeen osaan, varsinaiseen linnoitukseen sekä alakaupungin kahteen osaan, jotka oli myös erotettu toisistaan muurilla.
Ainakin Strabonin aikaan kaupunkiin kuului niemessä ollut linnoitus, joka tunnettiin nimellä Minoa. Nimi voi viitata muinaisiin minolaisiin yhteyksiin. Useimmiten linnoituksen on ajateltu sijainneen Monemvasián korkealla kalliolla, joka on myöhemmin erotettu saareksi, mutta joskus linnoitus on sijoitettu kaupungin pohjoispuoliseen niemeen.
Kaupungin lähistöltä on löydetty mykeneläisaikaisia kammiohautoja.
Tylppöorapihlaja
Tylppöorapihlaja eli tylppäliuskaorapihlaja (Crataegus monogyna) on lähes koko Euroopassa tavattava pensas tai pieni puu. Suomessa tylppöorapihlajaa esiintyy vain maan eteläosissa ja se on luokiteltu uhanalaiseksi, viimeksi vuonna 2019 äärimmäisen uhanalaiseksi lajiksi.
Ulkonäkö ja koko
Tylppöorapihlaja kasvaa kolmesta kuuteen metriä korkeaksi, joskus jopa korkeammaksikin. Haarat ovat kaljuja ja ovat väriltään harmaanruskeita. Muiden orapihlajien tapaan kasvi on piikkinen eli orainen. Orat ovat 8–20 mm pitkiä. Lehdet ovat 3–5 cm pitkiä, parijakoisia tai -osaisia ja kaljuja. Lehtien suonet ulottuvat liuskojen kärkiin, hampaisiin ja näiden välisiin loviin saakka. Lehtien liuskat ovat tylppiä, vain kärjestä niukkahampaisia tai täysin ehytlaitaisia. Lehtien korvakkeet ovat ehytlaitaisia. Kukinto on kalju huiskilo. Kukat ovat valkoiset ja niiden verholehdet ovat taakäänteisiä, tasasivuisen kolmiomaisia ja tylppiä. Heteitä on 18–20 kappaletta ja niiden ponnet ovat punertavia. Emejä on yksi. Tylppöorapihlaja kukkii Suomessa kesäkuussa. Hedelmä on yksiluinen, munanmuotoinen, punainen luumarja.
Ilmeisesti suurin Suomessa kasvava tylppöorapihlaja kasvaa Ahvenanmaan Finströmissä. Vuonna 2007 sen korkeudeksi mitattiin 8 metriä ja rungon ympärysmitaksi 45 cm korkeudelta 185 cm.
Tylppöorapihlajan on hankala erottaa toisesta Suomessa luonnonvaraisena esiintyvästä orapihlajalajista, suippuorapihlajasta (C. rhipidophylla). Lajien tunnistamista vaikeuttaa lisäksi se, että ne voivat myös risteytyä keskenään.
Levinneisyys
Tylppöorapihlaja on levinnyt Etelä-Skandinaviasta ja Baltiasta koko Eurooppaan Venäjän Keski- ja Pohjois-osia sekä Islantia lukuun ottamatta. Lisäksi sitä tavataan Pohjois-Afrikassa, Turkissa, Kaukasuksen alueella sekä Lähi-idässä. Pohjois-Amerikan itäosiin laji on levinnyt ihmisen mukana. Suomessa tylppöorapihlajaa kasvaa luonnonvaraisena Ahvenanmaalla sekä paikoin Varsinais-Suomen ja Uudenmaan rannikkoalueilla.
Elinympäristö
Luonnonvaraisena tylppöorapihlaja kasvaa lehdoissa, lehtoniityillä sekä peltoja ja metsiä reunustavissa pensaikoissa.
Elis (kaupunki)
Elis oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) Eliissä Peloponnesoksen niemimaan luoteisosassa Kreikassa. Sen arkeologinen alue sijaitsee nykyisessä Ilídan kunnassa vajaan kilometrin koilliseen Kalývian kylästä ja saman verran luoteeseen Archaía Ílidan kylästä.
Maantiede
Eliin kaupunkivaltio käsitti laajimmillaan koko Eliin alueen eli jotakuinkin nykyisen Eliin alueyksikön alueen, jotka ovat saaneet nimensä kaupunkivaltiosta. Sen vuorten puoli tunnettiin nimellä Akroreia ja alava osa nimellä Elis Koile. Elikseen myöhemmin liitetty eteläisin osa tunnettiin nimellä Pisatis. Eliin alueen pohjoispuolella sijaitsi Akhaia, itäpuolella Arkadia ja eteläpuolella Messenia. Länsipuolella oli Joonianmeri. Eliin kaupunki itse sijaitsi kaupunkivaltion alueen luoteisosassa Koilen alueella, Peneios-joen (nyk. Pineiós) tasangon itäosassa joen pohjoisrannalla.
Kaupunkivaltion alaisuuteen kuului myös muita alueen kyliä ja pienempiä asutuksia, joiden todennäköisiä paikkoja on tunnistettu seudun arkeologisessa kartoituksessa noin 280, sekä noin 40 kilometrin päässä kaupungista kaakkoon sijainnut Olympian pyhäkköalue, joka tunnetaan Olympian kisoista. Seutu oli hyvää maanviljelysaluetta, mikä oli osaltaan kaupunkivaltion vaurauden takana.
Historia
pienoiskuva|vasen|Eliin arkeologista aluetta. Kreikkalaisessa mytologiassa Eliin kaupunkivaltion perustajana pidettiin aitolialais-doorilaista Oksylosta noin 1100–1000-luvuilla eaa., mikä liittyy niin kutsuttuun doorilaisvalloitukseen alueella. Seudun asukkaat tunnettiin nimellä epeioslaiset (epeioi tai epoioi), mikä oli peräisin mytologian Epeioksesta.
Eliin suurinta kukoistuskautta olivat sen varhaishistorian 1000–900-luku eaa., klassisen kauden 500–400-luvut eaa. sekä aika 100-luvulta eaa. 200-luvulle jaa. roomalaisella kaudella. Geometrisen kauden aikana noin 800-luvulla jaa. Elis valloitti Akroreian alueen sekä Pisalta Olympian alueen. Kuninkuus hylättiin kaupungissa 700-luvulla eaa. Arkaaisella kaudella kaupunki alkoi laajeta akropoliilta lounaaseen. Samaan aikaan Elis soti usein Pisan kanssa alueiden hallinnasta. Noin 570 eaa. kaupungin hallintoa uudistettiin, ja sitä hallinneet oligarkit ottivat hallintoon mukaan lisää kansalaisia.
Elis sijaitsi suhteellisen syrjässä, eikä se historiansa aikana ollut sotilaallisesti merkittävä. Kaupungin suurin merkitys oli siinä, että se järjesti Olympian kisoja Olympian lehdossa jo muinaisista ajoista, ja vastasi alueen kultista ja Zeuksen temppelistä. Perinteen mukaan kisat järjesteltiin uudestaan Eliin kuninkaan Ifitoksen aikana. Historiallisesti kisoja tiedetään järjestetyn viimeistään vuodesta 776 eaa. lähtien. Kisat olivat suurimman osan historiaansa Eliin alaisuudessa, lukuun ottamatta joitakin kausia, jolloin ne järjesti Pisa Olympian ollessa tämän hallussa noin vuosina 668–572 eaa. Tämän jälkeen Elis kukisti pisalaiset lopullisesti ja sai vallattua Olympian takaisin Spartan avustuksella. Kisojen ollessa Eliksellä niiden järjestämisestä vastasivat elisläiset hellanodikai-virkamiehet.
pienoiskuva|vasen|Eliin lyömä [[stateeri, n. 356 eaa.]] Koska Elistä pidettiin kisojen ansiosta pyhänä alueena, se kukoisti ja sai olla suhteellisen rauhassa sodilta. Se ei ottanut osaa 400-luvun eaa. alkupuolen persialaissotiin. Klassisella ja hellenistisellä kaudella kaupunki laajeni edelleen joka suuntaan akropoliin ympäristöön ja myös Peneioksen toiselle puolelle. Eliin kaupunkivaltion alue laajeni puolestaan suurimmillaan Messenian ja Akhaian rajoille sekä käsittämään Trifylian alueen, ja se oli yksi Peloponnesoksen suurimpia kaupunkivaltioita. Vuonna 471/470 eaa. lähtien kaupungin hallintoa uudistettiin jälleen demokraattisemmaksi ja kaupungin päätöksenteosta vastasivat nyt neuvosto (bule) sekä kansankokous (demos). Erään käsityksen mukaan Eliin kylien liittyminen yhteen yhdeksi kaupungiksi (synoikismos) olisi tapahtunut vasta tuolloin.
400-luvun loppupuolen eaa. peloponnesolaissodassa Elis luopui puolueettomuudestaan ja oli ensin Spartan puolella vuoteen 420 eaa. ja tämän jälkeen Ateenan puolella. Kaupungin akropolis linnoitettiin 400-luvulla eaa. ja linnoitusrakennelmat uusittiin vuonna 313 eaa. 300-luvulla eaa. kaupungissa toimi sieltä kotoisin olleen Faidonin perustama elisläinen filosofikoulukunta. Vuodesta 191 eaa. Elis kuului Akhaian liittoon. Rooman valtakunnan osa siitä tuli muun Peloponnesoksen tavoin vuonna 146 eaa. Se nautti kuitenkin edelleen jossain määrin itsenäisestä asemasta.
Varsinainen Eliin kaupunki oli suurimmillaan roomalaisella kaudella. Herulit tuhosivat kaupungin vuonna 267 eaa. Antiikin ajan lopulla kaupunki taantui muun muassa Olympian kisojen lopettamisen vuonna 393 eaa. seurauksena. Kaupunki säilyi kuitenkin asuttuna, joskin huomattavasti aikaisempaa pienempänä, vielä varhaiskristillisellä kaudella, jolloin sinne rakennettiin basilikakirkko, sekä varhaisella bysanttilaisella kaudella ainakin 500–600-luvuille jaa. saakka. Noihin aikoihin se tuhoutui maanjäristyksessä. Frankkivallan aikana entiselle akropoliille rakennettiin linna (kástro), jossa käytettiin antiikin aikaisten rakennusten materiaalia.