cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Makoto Ogawa
Makoto Ogawa (, s. 29. lokakuuta 1987 Kashiwazaki, Niigata, Japani) on Morning Musumen 5. sukupolven jäsen. Hän liittyi Morning Musumeen vuonna 2001 samaan aikaan Ai Takahashin, Risa Niigakin ja Asami Konnon kanssa. Ennen Morning Musumeen liitymistä Ogawa kävi Apple Little Performers (ALP) -nimistä taidekoulua, jossa hän oli huippuoppilas. Hän on esiintynyt myös mallina useissa lehdissä ja mainoksissa. Ogawa erosi yhtyeestä 27.8.2006 lähteäkseen ulkomaille opiskelemaan englantia.
Hello! Project -ryhmät
Morning Musume (2001−2006)
Morning Musume otomegumi (2003−2004)
Korykian luola
Korykian luola (myös Korykoksen luola, Korykionin luola, ) on luola ja antiikin ajan arkeologinen kohde Parnassós-vuoren rinteessä Delfoin yläpuolella Kreikassa, noin 2,5 kilometriä länteen Kalývia Livadíou Arachóviksen kylästä. Nykyisin luola tunnetaan myös nimellä Sarantávli (Σαρανταύλι, ”Nelkäkymmentä huonetta”).
Makoto Ogawa
Hello! Project -ryhmät
2002: Happy 7
Korykian luola
Kreikkalaisessa mytologiassa luola on saanut nimensä najadinymfi Korykiasta. Tämä oli joko ainut luolan nymfeistä tai yksi kolmesta nymfistä, joihin viitattiin nimellä (monikossa) Korykiai. Etymologisesti nimi on kuitenkin sukua sanalle korykos, ”selkäreppu”, mikä viittaa luolan muotoon. Luola sijaitsee noin metrin korkeudessa, ja vaellus Delfoista sinne kestää noin 2,5 tuntia. Helpommin luolalle pääsee tietä pitkin Aráchovan suunnasta. Luolassa on kaksi kammiota, joista toisen pituus on noin 70 metriä.
Makoto Ogawa
Hello! Project -ryhmät
2003: SALT5
Korykian luola
Luola on ollut kulttikäytössä neoliittiselta kaudelta lähtien. Antiikin aikana luola oli pyhitetty Panille ja nymfeille ja oletettavasti myös Dionysokselle. Se oli käytössä erityisesti 400-luvulla eaa. Persialaissotien aikaan vuonna 480 eaa. delfoilaiset piiloutuivat turvaan luolaan. 100-luvulla jaa. matkoistaan kirjoittanut Pausanias kuvaa luolan, todennäköisesti käytyään siellä itse. Kreikan vapaussodan aikaan vuonna 1821 luolassa piileksi Odysséas Androútsos.
Makoto Ogawa
Hello! Project -ryhmät
2004: H!P Allstars
2002: Pocky Girls
Korykian luola
Luolan arkeologiset kaivaukset suoritti École française d’Athènes eli ranskalainen arkeologinen koulu vuonna 1970. Luolasta on löydetty tuhansittain votiivilahjoja, kuten pienoispatsaita, keramiikkaa ja koruja. Esinelöytöjä on Delfoin arkeologisessa museossa. Luolan suuaukolla on Eustratoksen, Ambrysoksen peripolarkheen, teettämä piirtokirjoitus, jossa luola omistetaan Panille ja nymfeille.
Toinen samanniminen luola sijaitsi Kilikiassa Korykoksen kaupungin lähellä.
Makoto Ogawa
Hello! Project -ryhmät
2003-2004: Gatas Brilhantes H!P
2006: Metro Rabbits H!P
Elokuvat
2002: Tokkaekko
2003: Koinu Dan no monogatari
TV-sarjat
2002: Angel Hearts
2004: Aijō ippon!
Kuvakirjat
22.2.2005: Ogawa Makoto shashinshū
28.8.2006: Natsu no uta
16.8.2002: 5 Morning Musume 5-ki menbā shashinshū (Ai Takahashin, Asami Konnon ja Risa Niigakin kanssa)
Pielisjoki
Pielisjoki on Vuoksen vesistön Pielisen reittiin kuuluva virta ja suurin Saimaaseen virtaava joki. Sen kautta Pohjois-Karjalan suurin järvi Pielinen laskee Pyhäselkään. Pielisjokea on kanavoitu. Joensuu on nimensä mukaisesti Pielisjoen suu.
Pielisjoen katsotaan syntyneen Uimaharjun murtuessa Pielisen vesimassojen painosta jääkauden jälkeen.
Pielisjoki koki suuren muutoksen 1970-luvun alussa, jolloin Kuurnan uusi kanava valmistui ja vanhat kanavat Saapaskoskella, Jakokoskella, Haapavirrassa, Paiholassa ja Kuurnassa (vanha kanava) jäivät pois käytöstä. Veden pinta nousi Kuurnan kanavan yläpuolella niin, että kaksi lähintä sulkua Kuurna (vanha) ja Paiholan kanava jäivät kokonaan veden alle.
Kanavat
thumb|280px|Tukkinippujen hinaajia Kuurnan voimalan ja kanavan yläpuolella 2007 thumb|280px|Mönnin silta ja Pielisjoki kevätiltana.
Pielisjokeen rakennettiin 1870-luvulla 10 sulkukanavaa.
Käytössä olevat kanavat
Kaikissa Pielisjoen kolmen kanavan suluissa ja avattavissa silloissa on kauko-ohjaukset. Niitä ohjataan Joensuun kanavan käyttökeskuksesta. Joensuun kanavasta on mahdollista kulkea myös itsepalveluohjauksella, mikäli kanavan läppäsillan avausta ei tarvita.
Pielisjoen kanavien ja avattavien siltojen käyttö- ja kunnossapitotehtävistä vastaa Väyläviraston urakoitsijana Mismo Oy.
Jouko ja Kosti
Jouko ja Kosti oli veteliläisten veljesten, Jouko ja Kosti Saaren, duo. Se tuli tunnetuksi vuonna 1968 kappaleella ”Muisto vain jää”.
Pielisjoki
Sillat
thumb|280px|Vanhin Pielisjoen ylittävä silta on Joensuun rautatiesilta. thumb|280px|[[Ilosaari|Ilosaaresta rautatieasemalle johtava Itäsilta Joensuussa.]] thumb|280px|Suvantosilta Aittarannasta kuvattuna. Pielisjoen ylittävät sillat yläjuoksulta alkaen ovat: thumb|280px|Pielisjoki-näkymä Penttilän suuntaan kesäkuun iltana 2007.
Jouko ja Kosti
Ura
Jouko (s. 1948) ja Kosti (1950–2004) Saari aloittivat muusikonuransa 1960-luvun puolivälissä Saaren yhtyeessä, jossa soittivat heidän setänsä Taito, Veli ja Timo Saari. Jouko oli yhtyeen kitaristi ja Kosti basisti. Laulu-ura alkoi, kun veljekset osallistuivat laulukilpailuun, jonka Jouko voitti ja jossa myös Kosti sijoittui hyvin. Kilpailun jälkeen levytyssopimusta tarjottiin vain Joukolle, mutta tämä hyväksyi sopimuksen ehdolla, että myös Kosti pääsisi mukaan. Lopulta vaatimukseen suostuttiin, ja veljekset pääsivät Toivo Kärjen talliin Finnlevylle.
Veljesparin valttikortiksi muodostui laulaminen korkealta ja kovaa, ja tässä esikuvina olivat keskenään kilpailleet maailmantähdet Tom Jones ja Engelbert Humperdinck. Joukon ja Kostin suurin menestys ajoittui 1960-luvun loppuun ja 1970-luvun alkuun. Tuolloin oli tapana levyttää lähinnä singlelevyjä, ja vuonna 1971 ilmestyneen Jouko ja Kosti -albumin kaikki kappaleet oli jo julkaistu singleinä.
Albumilla julkaistu versio duon ykköshitistä "Muisto vain jää" ei kuitenkaan ole se sama levytys, joka julkaistiin singlenä vuonna 1968. Vuoden 1968 versio on nimenomaan kappaleen hittiversio, joka on tullut suurelle yleisölle tutuksi radiosoitosta ja kokoelmista ja jonka äänenlaatuna on mono. Albumille sijoitettiin kappaleesta nimittäin varta vasten sitä tehty stereolevytys. Sen äänityspäiväksi mainitaan virheellisesti Suomen äänitearkisto r.y.:n tietokannassa 27.8.1968 eli sama päivä, joka mainitaan samassa tietokannassa myös kappaleen tunnetumman version äänityspäiväksi.
Vuonna 1974 duo kasvoi trioksi, kun Joukon ja Kostin pikkuveli Paavo Saari (1954–1995) tuli yhtyeen kosketinsoittajaksi. Vuonna 1976 veljekset siirtyivät levyttämään Discophon-levy-yhtiölle, ja samana vuonna he osallistuivat Suomen euroviisukarsintaan kappaleella ”Can Can”, joka ei kuitenkaan menestynyt.
Veljekset lopettivat levyttämisen ja päätoimisen keikkailun vuonna 1979. He esiintyivät harvakseltaan vielä 1980- ja 1990-luvuilla. Kosti Saari kuoli äkilliseen sairauskohtaukseen kotonaan Hyvinkäällä 20. marraskuuta 2004. Jouko Saari työskenteli musiikkiuran jälkeen linja-autonkuljettajana vuoteen 2012 asti, jolloin jäi eläkkeelle.
Pielisjoki
Asutusta joen rannassa
Pielisjoen rannassa ovat muun muassa seuraavat taajamat, kylät ja kaupunginosat:
Karelia-soutu
Heinäkuussa järjestettävä retkisoutu Karelia-soutu kulkee alas Pielisjokea Pyhäselälle Joensuuhun ja Liperiin.
Nymfoleptoksen luola
Nymfoleptoksen luola on luola ja antiikin ajan arkeologinen kohde Ymittós-vuoren eteläpäässä Itä-Attikassa Kreikassa. Se sijaitsee Vári-Voúla-Vouliagménin kunnan alueella noin kolme kilometriä pohjoiseen Várin kaupungista. Luola tunnetaan myös nimillä Panin luola (Σπήλαιο Πανός, Spílaio Panós), Arkhedemoksen luola (Σπήλαιο Αρχέδημου, Spílao Archédimou) ja Várin luola (Σπήλαιο Βάρης, Spílaio Váris).
Paavo Pentikäinen
Paavo Erkki Juhani Pentikäinen (27. syyskuuta 1938 Viipuri – 21. tammikuuta 2013 Espoo) oli suomalainen näyttelijä. Hän toimi myös teatteriohjaajana.
Pentikäinen oli Yleisradion Televisioteatterin näyttelijä 1965–1996. Hän näytteli useissa teattereissa, elokuvissa sekä televisio-ohjelmissa 1960-luvulta lähtien. Hänen tunnettuja roolejaan ovat muun muassa Akusti Koskela elokuvassa Täällä Pohjantähden alla (1968), pappi elokuvassa Leikkikalugangsteri (1969), Reiska Mikko Niskasen Kahdeksan surmanluotia -elokuvassa (1972), rakennustyömies Urho Suomalainen elokuvassa Jouluksi kotiin (1975), Vilho Lammen rooli elokuvassa Jumala on kauneus (1985), Tuure Hilarius Ruokosen rooli elokuvassa Petos (1988), rekkakuski TV-teatterin road moviessa Missä on suuri pohjoinen (1991) sekä Tauno "Tane" Lintusen rooli elokuvassa Pilkkuja ja pikkuhousuja (1992). Pentikäinen on ollut Boxanovin äänenä draamasarja Tuntemattomalle jumalalle. Pentikäinen oli myös ääniroolissa piirrossarjoissa Kaukametsän pakolaiset ja Vili Vilperi.
Pentikäinen opiskeli Suomen Teatterikoulussa vuosina 1958–1961. Hän sai kahdesti parhaan miespääosan Jussi-palkinnon.
Pentikäinen menehtyi vaikean sairauden uuvuttamana 74-vuotiaana kotonaan Espoossa. Pentikäinen on haudattu Kellonummen hautausmaalle Espooseen.
Nymfoleptoksen luola
pienoiskuva|vasen|180px|Nymfoleptoksen luolan sisäänkäynti. 500-luvulla eaa. luola toimi Theralta paenneen kuvanveistäjä Arkhedemoksen turvapaikkana. Hän veisti reliefejä luolan stalaktiiteista ja kirjoitti niihin nimensä. Arkhedemos sanoi tulleensa nymfien valtaan, ja teki luolasta pyhäkön. Tämän jälkeen erityisesti 400-luvulla eaa. luola toimi nymfeille, Panille ja Apollonille omistettuna pyhäkkönä. Se oli Kholleidain demoksen aluetta. Luolan käyttö vaikuttaa lakanneen välillä 200-luvulla eaa. Myöhäisantiikin aikana 200-luvulta 400-luvulle jaa. sitä käyttivät kulttipaikkana uusplatonistit.
Nykyaikana luola löydettiin uudelleen vuonna 1765 tai ainakin tuli tuolloin uudelleen tietoisuuteen, kun Richard Chandler vieraili siellä. Myöhemmin luolassa kävivät muun muassa lordi Byron ja kuningas Otto. Paikan arkeologiset tutkimukset suoritti American School of Classical Studies at Athens vuosina 1901–1902. Luolan sisäänkäynti on hyvin jyrkkä. Sisältä luolasta on löydetty lukuisia alttareita, reliefejä ja muita kaiverruksia sekä veistoksia.
Monarca (1794)
Monarca oli Espanjan laivaston vuonna 1794 vesille laskettu 74-tykkinen San Ildefonso -luokan kaksikantinen linjalaiva, joka osallistui Trafalgarin taisteluun 1805 ja tuhoutui pian sen jälkeen.
Valmistus
Romero Landan suunnittelema alus tilattiin 28. syyskuuta 1791 Reales Astilleros de Esteirolta Ferrolista. Alus laskettiin vesille 17. maaliskuuta 1794.
Palvelus
Alus oli koeajoissa syyskuusta marraskuuhun 1794 yhdessä sisaraluksensa Montañésin kanssa. José Justo Salcenon valvomissa koeajoissa pyrittiin selvittämään paras mahdollinen alusmalli ja voittajaksi selvisi Montañés-luokan alukset. Monarca liitettiin Juan de Lángaran laivueeseen suojaamaan Rosesia.
Alus osallistui 21. lokakuuta 1805 Trafalgarin taisteluun päällikkönään Teodoro Argumosa. Alus joutui HMS Marsin ja HMS Tonnantin, jotka ensimmäisinä läpäisivät ranskalais-espanjalaisten taistelulinjan, lähietäisyydeltä ampumien tykinkuulien maaliksi. Tonnantia seurannut HMS Bellerophon ajoi Monarcan perän taakse ampuen kaksi täyslaidallista, jotka vaurioittivat Monarcaa pahoin. 101 miehistön jäsentä kuoli ja 154 haavoittui.
Monarca ajautui 25. lokakuuta karille Arenas Gordasin rannikolla juuri San Lucarin pohjoispuolella. Alus hajosi palasiksi, jolloin 170 aluksella ollutta sai surmansa.
Corsica (provinssi)
Corsica oli myöhäisen Rooman valtakunnan provinssi, joka käsitti Korsikan saaren nykyisessä Ranskassa.
Maantiede
pienoiskuva|vasen|upright=0.82|[[Italia suburbicarian ja Italia annonarian diokeesit vuonna 400, mukaan lukien Corsican provinssi.]]
Corsican provinssi käsitti Korsikan (lat. Corsica) saaren Välimeressä Italian niemimaan länsipuolella. Sen eteläpuolella sijaitsi Sardinian saari, joka kuului Sardinia provinssiin. Corsican hallinnollinen keskus oli Aleria.
Kaupunkeja
Corsican provinssin roomalaisaikaisia kaupunkeja olivat:
Historia
Korsikan saari oli aiemmin osa Sardinia et Corsican provinssia. Corsican provinssi perustettiin jossakin vaiheessa, kun Sardinia et Corsica provinssi jaettiin kahtia, toisen osan ollessa Sardinian provinssi. Tarkkaa ajankohtaa ei tunneta, mutta jako on ollut voimassa viimeistään keisari Diocletianuksen noin vuonna 293 tekemästä uudistuksesta lähtien. Noin vuosina 293–395 Corsican provinssi kuului Italian diokeesiin. 300-luvulla se oli välillä osa Italia, Illyricum et African prefektuuria ja välillä Italia et African prefektuuria. Rooman valtakunnan jaon jälkeen vuodesta 395 provinssi oli osa Länsi-Roomaa ja kuului Italia et African prefektuuriin ja nyt Italia suburbicarian diokeesiin.
Provinsseissa tapahtuneet muutokset alueella olivat:
Poliisiopisto 3: Jatkokoulutuksessa
Poliisiopisto 3: Jatkokoulutuksessa on yhdysvaltalainen komediaelokuva, joka sijoittuu yhdysvaltalaiseen poliisiopistoon. Kolmannen Poliisiopisto-elokuvan ohjasi Jerry Paris niin kuin toisenkin, ja sen pääosissa esiintyvät muun muassa Steve Guttenberg, George Gaynes, Bubba Smith, Michael Winslow, David Graf, Leslie Easterbrook ja Art Metrano.
Arvioita
Video-oppaassa vuodelta 1994 Poliisiopisto 3 saa kaksi tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”keskinkertainen”.
Tatra T82
Teknisiä tietoja
Autossa oli eteen asennettu nelisylinterinen, ilmajäähdytteinen bokserimoottori jossa oli kansien yläpuoliset nokka-akselit. Polttoaineensyötöstä vastasi Zenith IB 36 -kaasutin. Moottorin takana oli yksilevyinen kuiva kytkin ja nelivaihteinen vaihteisto, jonka kolmas ja neljäs vaihde oli synkronoitu. Vaihteistosta voima välittyi kaksiportaisen alennusvaihteen kautta heilurityyppisellä erillisjousituksella varustetulle taka-akselille joka oli jousitettu kahdella pitkittäisellä, puolielliptisellä lehtijousella ja kallistuksenvakaimella. Kummallakin taka-akselilla oli tasauspyörästöjen lukot. Myös edessä oli heiluriakseli. Siinä oli kaksi poikittaista, puolielliptistä lehtijousta.
Runkona oli Tatralle ominainen keskusputkirunko. Jarruina oli hydraulisesti toimivat Lockheed-rumpujarrut joka pyörällä. Seisontajarru oli mekaaninen ja vaikutti takapyöriin. Auton sähköjärjestelmä oli 12-volttinen. Magneeton ja käynnistysmoottorin valmistaja oli Magneton.
Valentyn Mankin
Valentyn Hryhorovytš Mankin (, ; 19. elokuuta 1938 Kiova, Ukrainan SNT – 1. kesäkuuta 2014 Viareggio, Italia ) oli ukrainalainen Neuvostoliittoa edustanut kilpapurjehtija ja olympiavoittaja.
Tatra T82
Teknisiä tietoja
Kuorma-autoversion taka-akseleilla oli paripyörät ja jousitus oli vahvempi kuin komentoautomalleissa. Kuorma-automalli oli varustettu vinssillä jonka vetokyky oli 2 500 kg. Auton huippunopeus oli vain 45 km/h. Komentoautoissa oli yksinkertaiset pyörät, takajousitus oli pehmeämpi ja vinssi puuttui. Kori oli avomallinen ja neliovinen. Kattona oli metalliputkien varaan kiinnitetty pressu. Auton huippunopeus oli 90 km/h ja sen kantavuus oli 700 kg. Auto oli kuusipaikkainen.
Valentyn Mankin
Vuonna 1968 Méxicon olympialaisissa Mankin hallitsi Finn-luokkaa. 35 kilpailijan kisassa hän oli ykkönen tai kakkonen viidessä osapurjehduksessa seitsemästä ja voitti kultaa.
Tatra T82
Armeijan kuorma-autot
Tšekkoslovakian armeija tilasi kuorma-auton prototyypin V683 syyskuussa 1935. Tätä seurasi jo seuraavassa kuussa varsinaisen tuotantomallin tilaus; mallinimen T82 saanutta kuorma-autoa tilattiin 294 kappaletta. Autot toimitettiin seuraavan vuoden aikana.
Benetton B199
Benetton B199 oli Nick Wirthin suunnittelema auto, jolla Benetton-talli kilpaili Formula 1 -kaudella 1999. Autoa ajoivat Giancarlo Fisichella ja Alexander Wurz, jotka molemmat olivat toista kokonaista kauttaan tallissa.
Valentyn Mankin
Münchenin kisoissa 1972 Mankin osallistui Tempest-luokkaan ja voitti kultaa yhdessä Vitali Dyrdyran kanssa. Seuraavissa kisoissa 1976 hän voitti Tempest-luokassa hopeaa uuden parin, Vladyslav Akimenkon kanssa.
Tatra T82
Armeijan kuorma-autot
Vuodesta 1937 kuorma-autot olivat juuri perustettujen ilmatorjuntajoukkojen käytössä. Armeijalla oli yhteensä 27 Tatra T82 -kuorma-autoilla ja raskailla Oerlikon vz.36 -konekivääreillä varustettua komppaniaa, joilla oli oleellinen osuus ilmatorjunnan tulivoimasta.
Benetton B199
Autossa oli jotakin pitkälle kehiteltyjä osia, mutta ne osoittautuivat ongelmallisiksi, eikä niistä näin ollut juurikaan hyötyä. Kaiken lisäksi, jos jostain sattui olemaan hyötyä, vaikutti se auton painojakautumaan, mikä taas vähensi pitoa.
Valentyn Mankin
Moskovan kisoissa 1980 Mankin 41-vuotiaana voitti jälleen olympiakultaa, nyt Star-luokassa parinaan Aleksandr Muzytšenko.
Tatra T82
Armeijan kuorma-autot
Armeijan tilauksesta rakennettiin myös yksi erikoisvalmisteinen T82 liikkuvaksi laboratorioksi. Lavan paikalle oli rakennettu umpikori ja jousitus oli tehty pehmeämmäksi.
Benetton B199
Talli sijoittui valmistajien MM-sarjassa kuudenneksi saavuttamallaan 16:lla pisteellä. Talli jäi kauas viidennellä sijalla olleelle Williamsille, jolla oli 35 pistettä. Sijoitus oli tallille pettymys ottaen huomioon, että se oli sijoittunut aikaisemmilla kausilla paljon paremmin.
Tatra T82
Armeijan kuorma-autot
Vuonna 1940 tilattiin ja valmistettiin vielä 63 yksilöä jotka valmistettiin viidessä erässä. Ei kuitenkaan tiedetä mihin kyseiset ajoneuvot päätyivät.
Armeijan komentoautot
280 px|thumb|Tatra T82 -komentoauto. Toinen Tatra T82:sta tehty armeijan muunnelma oli raskas komentoauto, jolla kyettiin kuljettamaan upseereita ja heidän tarvikkeitaan.
Valentyn Mankin
MM-kultaa Mankin voitti vuonna 1973.
Tatra T82
Armeijan komentoautot
Vuoden 1935 lokakuussa armeija teki tilauksen viidestä raskaasta T82-komentoautosta jotka toimitettiin huhtikuussa 1936. Yksi niistä toimitettiin Přeloučin panssariajoneuvotehtaalle ja loput neljä annettiin kolmannelle hyökkäysvaunurykmentille Turčiansky Svätý Martinissa. Edellä mainittujen viiden yksilön lisäksi valmistettiin pidennetyllä korilla varustettu "break" sekä prototyyppi, jossa oli korin kylkiin asennetut apupyörät.
Koska 3. hyökkäysvaunurykmentti oli Slovakian puolella Böömin ja Määrin miehityksen aikaan, rykmentille toimitetut komentoautot todennäköisesti jäivät sinne.
Blaze Bayley
Bayley Alexander Cooke (s. 29. toukokuuta 1963 Birmingham, Englanti), taiteilijanimeltään Blaze Bayley, on brittiläinen muusikko. Hänet tunnetaan parhaiten urastaan metallimusiikkia esittävän Iron Maidenin entisenä laulajana; Bayley liittyi Iron Maideniin vuonna 1994 korvaten yhtyeestä eronneen Bruce Dickinsonin ja hän vaikutti yhtyeessä vuoteen 1999, jolloin Dickinson teki paluun yhtyeen laulajaksi.
Iron Maidenin jälkeen Bayley on vaikuttanut muun muassa omaa nimeään kantavassa yhtyeessä ja Wolfsbane-yhtyeessä, jossa hän esiintyi jo ennen kuin liittyi Iron Maideniin. Hän on myös tehnyt yhteistyötä niin ikään Iron Maidenin entisen laulajan Paul Di'Annon kanssa.
Ura
Blaze Bayley oli alun perin rock and roll -yhtye Wolfsbanen vokalisti, mutta Bruce Dickinsonin erottua Iron Maidenin laulajan tehtävistä vuonna 1993 Bayley valittiin hänen tilalleen vuonna 1994. Hän lauloi kahdella Iron Maidenin albumilla (The X Factor vuonna 1995 ja Virtual XI vuonna 1998). Molemmat albumit saivat useimmilta levyarvostelijoilta kriittisen vastaanoton ja huonoja arvosanoja, eivätkä ne menestyneet myyntilistoilla yhtä hyvin kuin Iron Maidenin aikaisemmat albumit. Bayley itse sai ankaraa kritiikkiä monilta Iron Maidenin faneilta, koska hänen laulutekniikkansa ja matalampi lauluäänensä erosivat huomattavasti tenori Bruce Dickinsonista. Virtual XI -maailmankiertueen aikana Bayleyn lauluääni kärsi allergisista reaktioista, jotka johtuivat esiintymislavoissa käytetyistä materiaaleista.
Kiertueen aikaisista ääniongelmista johtuen Bayley erotettiin Iron Maidenistä tammikuussa 1999 yhtyeen manageri Rod Smallwoodin neuvoteltua Bruce Dickinsonin ja Iron Maidenin perustajajäsen Steve Harrisin kanssa Dickinsonin paluusta yhtyeen kokoonpanoon. Iron Maiden -uransa päätyttyä Bailey perusti yhtyeen nimellä Blaze. Yhtyeen albumit ovat saaneet yleisesti levyarvostelijoilta hyviä arvosanoja, ja yhtye on julkaissut albumit Silicon Messiah, Tenth Dimension, Blood and Belief sekä live-albumin As Live As It Gets. Yhtyeen kokoonpanon vaihduttua tammikuussa 2007 Bayleytä itseään lukuun ottamatta kokonaan Bayley muutti yhtyeen nimeksi Blaze Bayley. Uudella nimellä on julkaistu live-albumi Alive in Poland, kokoelmalevy The Best of Blaze Bayley sekä studioalbumit The Man Who Would Not Die ja  Promise And Terror.
Vuonna 2011 Bayley ilmoitti Blaze Bayley -yhtyeen hajoamisesta. Syyksi hän ilmoitti yhtyeen taloudellisen tilanteen ja oman terveydentilansa. Myöhemmin Bayley kertoi aikovansa seuraavaksi keskittyä akustiseen musiikkiin.
Yksityiselämä
14. tammikuuta 2007 Blaze Bayley meni naimisiin pitkäaikaisen naisystävänsä Debbien kanssa Gran Canarian saarella. 6. heinäkuuta 2008 Bayleyn vaimo, yhtyeen manageri, Debbie vietiin sairaalaan aivoverenvuodon vuoksi. Debbie kuoli sairaalassa 27. syyskuuta 2008.
Olkinuora
Olkinuora on suomalainen sukunimi. Tunnettuja Olkinuoria ovat muun muassa:
Op
OP, op tai op. voi tarkoittaa seuraavia asioita:
Mehmed Paša Sokolovićin silta
Mehmed Paša Sokolovićin silta ( ja Мост Мехмед-паше Соколовића, Most Mehmed-paše Sokolovića, ) on Drinajoen ylittävä kiviholvisilta Višegradin kaupungissa Serbitasavallassa, Bosnia-Hertsegovinassa. Vuonna 1577 valmistuneen sillan suunnitteli suurvisiiri Mehmed pašša Sokolovićin pyynnöstä osmaniarkkitehti Sinan. Silta on ollut vuodesta 2007 Unescon maailmanperintökohde.
Drina virtaa Višegradin kohdalla lounaasta koilliseen, joten joen vasen ranta on sillan luoteis- ja oikea ranta kaakkoispuolella. Silta on edustava esimerkki osmanien ajan arkkitehtuurista ja rakennustaidosta. Se muodostuu yhdestätoista 11–15 metriä pitkästä holvikaaresta sekä rampista, jota pitkin sillalle noustaan Drinan vasemmalta rannalta. Sillan kokonaispituus on lähes 180 metriä. Se on Sinanin mestarityö, jota voi verrata samaan aikaan Italiassa kukoistaneeseen renessanssiin.
Silta tunnetaan myös Nobel-palkitun kirjailijan Ivo Andrićin teoksesta Drina-joen silta.
Sijainti
Mehmed Paša Sokolovićin silta sijaitsee Višegradin kaupungissa, joka on lähes keskellä samannimistä kuntaa. Silta ylittää Drina-joen, jonka alkulähteelle on matkaa noin 93 kilometriä. Valtatie Sarajevosta Užiceen kulkee Višegradin halki, ja ennen vuotta 1991, jolloin uusi silta valmistui, tien autoliikenne ylitti Drinan Mehmed Paša Sokolovićin sillan kautta. Silta sijaitsee kapeassa laaksossa, joka kapenee 400 metrin päässä sillasta kanjoniksi.
Višegradin keskusta sijaitsee Drinan oikealla rannalla sillan läheisyydessä. Noin puolen kilometrin etäisyydellä sillasta on Višegradin hallinnollinen keskus. Sillan vasen ranta on jyrkkäreunainen, minkä takia siellä ei ole rakennuksia. Valtatie Sarajevosta ja Rogaticasta ohittaa sillan sen vasemmalta rannalta ja jatkaa kohti uutta siltaa.
Historia
thumb|210px|Sillan rakennuttanut Mehmed Paša Sokolović.
Tausta ja rakentaminen
Višegradin sillan rakentamisesta teki päätöksen Mehmed pašša Sokolović, joka oli osmanien suurvisiirinä kolmen sulttaanin aikana. Sillan perimmäisenä tarkoituksena oli olla Sokolovićin kunnianosoitus omalle synnyinseudulleen. Vallanpitäjät rakennuttivat usein tällaisia rakennelmia valtansa symboliksi, mutta silta oli tärkeä myös liikenneväylänä, sillä se yhdisti Tonavan tasangot Sarajevoon ja edelleen Adrianmeren rannalle Ragusaan.
Sillan rakentaminen osui Suleiman Suuren kauden jälkeiseen osmanien valtakunnan huippuaikaan. Mehmed pašša Sokolović pyysi hovin pääarkkitehti Sinania suunnittelemaan sillan. Sinan oli jo suunnitellut Sokolovićin pyynnöstä useita moskeijoita, siltoja ja hallintorakennuksia Istanbuliin ja muualle Eurooppaan. Višegradin siltaa rakennettiin 1571–1577, ja rakennustyöt vaativat huomattavan määrän työvoimaa ja taloudellisia varoja.
Siltaa käyttivät sen valmistumisen jälkeen härkä- ja hevosvetoiset vaunut, jalankulkijat, taisteluvaunut, hevosmiehet, kauppiaat ja armeija.
Ensimmäiset vuosisadat
Višegrad sijaitsi keskiajalla strategisesti merkittävässä paikassa, sillä asutuskeskus oli kasvanut kauppareitin varrelle. Kaupunki oli kauppakaravaanien välietappi, ja lisäksi matkaajia pystyttiin valvomaan asutuskeskuksesta. Višegradissa oli 1500-luvun alkupuoliskolla käytössä Drinan ylittävä puinen silta. Sillan merkitys oli suuri, sillä Višegradin kohdalla se palveli osmanien valtakunnan taloutta ja laajentumissuunnitelmia. Silta oli merkittävä kulkureitti Drinan yli, ja se yhdisti Bosnian Serbiaan. Se oli ainoa pysyvä silta Drinan ylä- ja keskijuoksulla. Višegradin kaupunki kehittyi lopulta sillan ympärille joen oikealle rannalle.
Sillan vaurioista tai korjaustöistä 1500-luvulta 1800-luvun lopulle ei ole juurikaan kirjallista tietoa. Ainoa maininta on turkkilaiselta matkailijalta Evliya Çelebiltä, joka kirjoittaa matkakertomuksessaan, että siltaa oli korjattu vuonna 1625. Seuraavan kerran siltaa tiettävästi kunnostettiin vuosina 1873–1875.
Vuonna 1896 Drina tulvi 15,4 metriä normaalin pinnankorkeutensa yläpuolelle, jolloin tulvaveden pinta oli 1,6 metriä siltakannen yläpuolella. Silta ei kuitenkaan kärsinyt suuria vaurioita, sillä vain sen kaide tuhoutui. Itävalta-Unkarin virkamiehet tutkivat sillan vuonna 1911. Heidän tutkimuksissaan paljastui, että eroosio oli vahingoittanut sillan puisia perustuksia. Samana vuonna sillan perustuksia kunnostettiin ja sillan tukemiseksi pylväisiin tehtiin pieniä korjauksia.
Vaurioituminen maailmansotien aikana
thumb|225px|Silta vuonna 1900. thumb|225px|Silta ja sen oikeanpuoleisen rannan rakennuksia vuonna 1941. Silta oli merkittävä myös sotilaalliselta kannalta, sillä se sijaitsi Itävalta-Unkarin rajaseudulla lähellä Serbian kuningaskuntaa. Itävalta-Unkarin armeija miinoitti sillan vuonna 1911. Vetäytyessään Višegradista 1914 se tuhosi yhden sillan pilareista estääkseen serbien etenemisen Drina-joen yli. Silta tuettiin tilapäisesti teräsrakenteella. Seuraavana vuonna serbiarmeija tuhosi sillasta vielä toisen pilarin. Alkuperäiseen asuunsa silta palautettiin vuosina 1939–1940. Siihen saakka silta oli tuettu rautarakenteella, niin että siltaa voitiin käyttää liikenneväylänä.
Toisen maailmansodan aikana lokakuussa 1943 saksalaiset tuhosivat kolmannen, neljännen, viidennen ja kuudennen pilarin, ja sen seurauksena viisi kaarta tuhoutui täysin. Tuhotut kaaret rakennettiin uudelleen 1950–1952 ehjinä säilyneiden kaarien mallin mukaan.
Sotien jälkeen suojelukohteeksi
Silta on ollut vuodesta 1951 valtion suojelukohde ja vuodesta 1962 Bosnia-Hertsegovinan kulttuurimuistomerkki.
Vuonna 1966 valmistunut Bajina Baštan voimalaitos ja vuonna 1989 valmistunut Višegradin voimalaitos ovat suhteellisen lähellä siltaa, ja ne ovat vaikuttaneet Drinan virtaukseen. Drina virtasi vuolaasti Višegradin ohi sillan rakentamisen aikana. Voimalaitokset ovat kuitenkin nostaneet Drinan pintaa, ja muuttaneet sen virtauksen huomattavasti rauhallisemmaksi. Korkeamman vedenpinnan takia sillan rakenteet eivät ole enää yhtä hyvin nähtävissä. Lisäksi voimalaitokset aiheuttavat virtauksen päivittäisen vaihtelun, sillan pylväät ovat joutuneet aaltojen ja jatkuvasti vaihtelevien olosuhteiden armoille, mikä heikentää pylväiden kivien ominaisuuksia, ja tekee ne alttiimmiksi eroosiolle.
Vuonna 1977 havaittiin, että autoliikenne, jota oli noin 10 000 kulkuneuvoa vuorokaudessa, oli uhka sillan kunnolle. Sillan kunnostuksesta tehtiin havaintojen pohjalta kaksiosainen suunnitelma. Ensiksi vuonna 1979 ajo- ja kävelytie eristettiin, jotta kosteus ei pääsisi tunkeutumaan sillan sisäosiin. Toiseen vaiheeseen kuuluivat viidennen, kuudennen ja kahdeksannen pylvään perustusten kunnostustyöt. Kunnostusten tarkoituksena oli laajentaa perustuksia peruskallioon, jotta suuri osa sillan taakasta siirtyisi suoraan kallioon. Rahojen puutteen takia kunnostus jäi kuitenkin keskeneräiseksi. Vuonna 1992 aloitettu toisen pylvään kunnostus jäi myös kesken samasta syystä.
Autoliikenne siirrettiin jo vuonna 1986 pois Mehmed Paša Sokolovićin sillalta käyttämään uutta ajoneuvosiltaa, joka oli valmistunut 1,5 kilometrin päähän alavirran suuntaan. Samalla sillan ja rampin välinen reunakiveys palautettiin alkuperäiseen paikkaansa, josta se oli poistettu yli 30 vuotta aiemmin.
Vuosina 1992–1995 käyty Bosnian sota ei vaikuttanut sillan rakenteisiin. Keväällä 1992 silta joutui kuitenkin osaksi sotatapahtumia, kun kaupungin bosniakkiväestöön kohdistuneen Višegradin joukkomurhan yhteydessä sillalta heitettiin lukemattomia ihmisiä kuolleina tai puolikuolleina Drinaan.
Vuonna 2003 Bosnian kansallismuistomerkkien suojelukomitea ja Višegradin kaupunki päättivät kieltää moottoriliikenteen sillalla. Tämän jälkeen siltaa on käytetty lähinnä kävelykatuna. World Monuments Fund otti sen vuonna 2005 sadan uhanalaisimman kulttuurikohteen listalle. Unesco liitti sen vuonna 2007 maailmanperintöluettelon kohteeksi.
Rakenne
thumb|225px|Silta kuvattuna oikealta rannalta vasemmalle. Taustalla näkyy siltaan liittyvä ramppi, joka liittyy siihen suorassa kulmassa. Kuvassa näkyy myös vasemman rannan jyrkkäreunaisuus, ja sillan pilareiden suipponeminen puolikartion muotoisiksi rakennelmiksi. thumb|225px|Sillan pilarit ovat teräväkärkisiä yläjuoksun puolella virtaa vasten. Mehmed Paša Sokolovićin silta muodostuu kahdesta osasta. Varsinainen siltaosa ylittää Drina-joen. Joen vasemmalla rannalla on ramppi, joka yhtyy siltaan suorassa kulmassa siihen nähden. Ramppi johtaa sillan kannelta maan tasolle. Varsinaisen sillan pituus on 179,44 metriä. Oikealla rannalla siltaa tukevat kaksi eri tasossa olevaa muuria, joiden välissä on pieni kaari.
Varsinaista siltaosaa kannattelee yhdeksän kivipilaria, joiden leveys on 3,5–4 metriä ja pituus 11,5 metriä. Yläjuoksun puolella pilarit ovat teräväkärkisiä aallonmurtajia, kun alajuoksun puolella pilarin nokka on pyöristetty. Pilarit suippenevat suurin piirtein korkeutensa puolivälissä osioksi, joka on yläjuoksun puolella pyramidin muotoinen ja alajuoksun puolella kartiomainen. Pilarien huiput nojaavat spandrilliseiniin. Pilarin pystysuoran osuuden ja kartio-osuuden välissä on koristelista, ja kartion huipulla on kivikukka.
Spandrilliseinät ulkonevat holvikiviin nähden vain vähän. Spandrillit muodostuvat vaakatasossa olevista tiilikerroksista. Kuudetta kivipilaria lukuun ottamatta jokaisen pilarin kohdalla on kaksi valeikkunaa, jotka on tehty koristamaan spandrilleja.
left|thumb|215px|Sillan yläjuoksun puolella oleva korkea kivi. Levennyksen kohdalla silta oli myös kaupunkilaisten kohtaamispaikka. Silta on leveydeltään 7,2 metriä. Ajotien leveys on kuusi metriä, ja sen molemmilla puolilla on 60 senttimetriä leveä reunamuuri. Sillan korkeus korkeimmillaan, kuudennen kaaren kohdalla, on 15,4 metriä, kun veden pinta on normaalilla tasollaan. Tie laskeutuu loivasti molempia rantoja kohden. Sillalle johtava ramppi on 120 metriä pitkä ja 6,6 metriä leveä. Rampin alla on neljä kaarta, joista suurin on leveydeltään 4,5 metriä. Ensimmäinen kaari on lähellä sillan ja rampin välisessä kulmauksessa. Toisen kaaren alitse virtaa pieni Drinaan laskeva puro, ja kaksi viimeistä kaarta ovat täyttyneet hiekalla.
Kuudennen pilarin kohdalla tiessä on molemmin puolin suorakulmion muotoinen levennys. Yläjuoksun puoleinen levennys päättyy korkeaan kiveen. Sen keskellä on valeovi, jossa on kronogrammi. Valkoiseen marmorilaattaan oli kaiverrettu turkiksi 13 säettä, joissa kerrotaan sillan tekijä ja valmistusvuodet. Kiven juurella oli suihkulähde, jossa kivisen käärmeen suusta on tullut pieni vesisuihku. Alajuoksun puoleinen syvennys oli tarkoitettu lepopaikaksi. Sitä ympäröivät kiviset istuimet, jonka selkänoja muodostuu reunamuurista.
Levennys on ollut historiansa aikana višegradilaisten merkittävä tapaamispaikka. Sitä on käytetty tapaamispaikkana, ulkoilmakahvilana, ajanviettopaikkana ja virallisten päätösten sekä jopa tuomioiden julistuspaikkana. Se tunnettiin nimellä kapija. Kun siltaa käytettiin 1900-luvulla autoliikenteeseen, sen alkuperäinen merkitys kokoontumispaikkana väheni.
Kaikki sillassa käytetyt kivet ovat travertiinia, ja ne on louhittu paikalliselta kaivokselta. Kivien välissä sideaineena on käytetty kalkkilaastia, ja ne on yhdistetty toisiinsa rautaisin kiinnittimin.
Sillan yhteydessä on ollut myös puinen vartiotorni, joka todennäköisesti rakennettiin 1800-luvun alkupuolella Serbien ensimmäisen kansannousun aikana. Vartiotornia käytettiin myös tullikamarina, johon tuotiin veroja maksettavaksi. Višegradista ja kaupungin ympäristöstä kerättyjä maksuja käsittelevä verokirja vuodelta 1845 on säilynyt. Torni oli keskellä siltaa, ja ihmiset kulkivat sen alitse suurien tammiovien kautta. Tornissa oli myös useita pieniä tykkejä (šibe).
Merkitys
thumb|225px|[[Firenzen samoihin aikoihin valmistunut Ponte Santa Trinita.]] Icomosin mukaan Mehmed Paša Sokolovićin silta on arkkitehti Sinanin edustavimpia mestariteoksia. Sinan oli merkittävä osmaniarkkitehti, joka vaikutti samaan aikaan kun renessanssi hallitsi Italian arkkitehtuuria. Silta on yksi Balkanin alueen merkittävimpiä historiallisia rakennuksia, ja tyylillisesti se on tyypillinen osmanien klassiselle kaudelle. Renessanssisiltojen tavoin Mehmed Paša Sokolovićin sillassa näkyy vaikutteita antiikin Rooman silta-arkkitehtuurista. Samaan aikaan kun Mehmed Paša Sokolovićin silta rakennettiin, valmistui Firenzeen Ponte Santa Trinita, joka edustaa kuitenkin aivan toisenlaisia teknisiä ja arkkitehtonisia ratkaisuja.
Sinanin käyttämästä kaarityypissä, joka oli tunnusomainen myös muille osmanien silloille, näkyy arkkitehtonisia vaikutteita laajalta alueelta. Osmaniarkkitehtuuri keräsi vaikutteita sekä Lähi-idästä että Länsi-Euroopan gotiikasta. Icomosin mukaan Sinan oli merkittävä hahmo arkkitehtuurin historialle sekä maa- ja vesirakentamiselle. Sinan suunnitteli yhteensä kahdeksan siltaa tai akveduktia, joissa oli useita kaaria. Lisäksi hän suunnitteli useita muita rakennuksia. Mehmed Paša Sokolovićin silta on yksi parhaiten säilyneitä esimerkkejä osmanien klassisen kauden arkkitehtuurista.
Unesco liitti sillan sen merkityksen ansiosta maailmanperintöluetteloonsa vuonna 2007. Se täytti maailmanperintökomitean kaksi maailmanperintökohteelta vaadittavaa kriteeriä. Silta sijaitsee strategisesti merkittävällä paikalla, jolla on tapahtunut kulttuurivaihtoa Balkanin, osmanien valtakunnan ja Välimeren alueen sekä kristinuskon ja islamin välillä (kriteeri II). Lisäksi silta on todisteena maailmanlaajuisesti merkittävän osmanien klassisen ajan huippukaudesta (kriteeri IV).
Kansantarinat
Mehmed Paša Sokolovićin sillasta on tullut osa Višegradin alueen kansantarustoa, kuten useista muistakin rakennuksista, jotka ovat erityisen tärkeitä tietylle alueelle. Siltaan liittyviä tarinoihin on kirjoitettu bosniahertsegovinalaisiin julkaisuihin, kuten almanakkoihin 1800-luvun lopulta ja 1900-luvun alusta.
Siltaan liittyvät tarinat pohjautuvat joskus ainakin osittain tositapahtumiin. Monet kertomuksista liittyvät sillan arkkitehtiin tai rakennuttajaan. Eteläslaavilaisissa balladeissa merkittävien rakennusten rakentamiseen liittyy usein henkimaailman läsnäolo, minkä takia rakentajien piti tehdä ihmisuhri, jotta rakennus saataisiin valmiiksi. Kansantarun mukaan Mehmed Paša Sokolovićin sillan tekijät etsivät kaksospojat Stoja ja Ostojan, kun päivällä tehdyt työt tuhoutuivat öisin. Pojat muurattiin yhteen sillan pilareista. Sillan rakennuttaja Rade Neimar sääli poikien surevaa äitiä ja jätti pilariin aukot, joista äiti pystyi imettämään poikiaan. Kertomuksella selitetään kaksi sillassa olevaa aukkoa, joita kyyhkyt käyttävät nykyään pesäpaikkana, ja kaksi aukon lähellä olevaa valkoista viirua.
Višegradin silta on päätynyt tarinoiden kautta myös moniin sananlaskuihin. Yleisiä bosnialaisia sanontoja ovat muun muassa "kova kuin Drina-joen silta" ja "luja uskossaan kuin Drina-joen silta". Siltaan liittyviä sananlaskuja on julkaissut sananlaskukokoelmassaan serbikirjailija Vuk Karadžić.
Ivo Andrićin Drina-joen silta
Ivo Andrić oli jugoslavialainen kirjailija, joka eli lapsuutensa Višegradissa. Hänen kuuluisin romaaninsa on Drina-joen silta, josta hän sai Nobelin kirjallisuuspalkinnon 1961. Romaanin tapahtumat sijoittuvat Mehmed Paša Sokolovićin sillan ympäristöön, ja silta itsessään on periaatteessa kirjan päähenkilö.
Romaanin tapahtumat kattavat noin 400 vuoden ajanjakson. Se alkaa kertomuksella monista kansantaruista, jotka liittyvät sillan rakentamiseen. Kirja päättyy vuoteen 1914, kun vetäytyvät itävaltalais-unkarilaiset joukot vaurioittavat siltaa pahoin. Sillan tuhoutuminen sattuu samaan aikaan kun kirjan päähenkilöihin kuuluvan Alihodžan kuolee, mikä symbolisesti osoittaa osmanien valtakunnan ajan päättymisen.
Kirjan päähenkilöiden tapahtumat liittyvät siltaan ja sen ympäristöön. Lapset leikkivät ja kalastavat sillan alla. Aikuiset puolestaan tapaavat toisiaan sillan keskellä sijaitsevalla levennyspaikalla. He istuskelevat kiveyksillä ja juovat kahvia. Hää- ja hautajaissaattueet ylittävät sillan, ja häävieraat tanssivat usein perinteisiä tansseja sillan keskiosassa.
Kirja ei käsittele sillan historian vaiheita tasaisesti. Ensimmäisenä merkittävänä tapahtumana Andrić on tuonut esille sillan valmistumisen, jota hän kuvaa yksityiskohtaisesti kolmen luvun verran. Andrić käsittelee 1600- ja 1700-lukuja vain vähän, sillä parin sadan vuoden ajanjakso kuitataan yhdellä luvulla. Sen sijaan 1800-lukua käsittelee kymmenen lukua, ja 1900-luvun alkua (1900–1914) vielä yhdeksän lukua.
Muut kulttuuriviitteet
Monet matkakirjailijat ovat kirjoittaneet Mehmed Paša Sokolovićin sillasta matkakertomuksissaan. Jo 1600-luvulla turkkilainen Evliya Çelebi kirjoitti kattavasti Višegradin kaupungista ja matkastaan kaupungin halki vuonna 1664.
thumb|225px|5000 Jugoslavian dinaarin setelin kääntöpuoli. Monet bosniahertsegovinalaiset taiteilijat ovat käyttäneet siltaa aiheena erityisesti 1900-luvun puolenvälin jälkeen. Vuodesta 1994 lähtien Višegradiin on kokoontunut säännöllisesti taiteilijoita ympäri maailmaa. He tulevat kaupunkiin tapaamaan toisiaan ja katsomaan siltaa. Višegradin kaupungingalleriassa on näytteillä useita maalauksia, jotka esittävät siltaa.
Siltaa on käytetty myös aiheena Balkanin alueen setelistössä. Piirros sillasta koristi 1992 julkaistun 5 000 Jugoslavian dinaarin setelin taustapuolta. Bosnia-Hertsegovinan nimellisarvoltaan 200 vaihdettavan markan paperirahassa on Ivo Andrićin muotokuva ja kuva sillasta.
Suojelu
Silta on Bosnia-Hertsegovinan valtion omistuksessa, ja suojeltu alue käsittää sillan, sille johtavan rampin ja ranta-aluetta joen molemmin puolin noin sadan metrin matkalta. Puskurivyöhyke laajentaa suojeltua aluetta kummallakin rannalla. Vasemmalla rannalla se käsittää melko suuren alueen rantakukkulaa ja levittää aluetta sekä ylä- että alajuoksun suuntaan. Puskurivyöhykkeellä on myös yksityisessä omistuksessa olevia alueita.
Bosnia-Hertsegovinan instituutti kulttuuri- ja luonnonympäristöjen suojelemiseksi perustettiin 1989. Mehmed Paša Sokolovićin silta valittiin seuraavana vuonna suojeltavaksi kohteeksi, ja siksi siltaa suojelee Bosnia ja Hertsegovinan laki kansallisperinnön suojelemiseksi. Vuonna 2002 sillan status nostettiin 0-luokkaan, johon on sijoitettu kaikki kansainvälisesti merkittävät kohteet. Muistomerkkien kansallinen suojelukomitea asetti sillan Bosnia-Hertsegovinan kansallismuistomerkiksi vuonna 2003. Siksi Bosnian serbitasavallan lakien mukaan kaikki siltaa koskevat päätökset voidaan kumota, jos ne ovat ristiriidassa kansallismuistomerkkien suojeluasetusten kanssa. Lisäksi Mehmed Paša Sokolovićin siltaa suojelevat laki kulttuurikohteista, Serbitasavallan rikoslaki ja maanhoitolaki.
Ammunta kesäolympialaisissa 1924
Pariisin kesäolympialaisissa 1924 ammunnassa kilpailtiin seitsemässä henkilökohtaisessa lajissa ja neljässä joukkuelajissa.
Diane Chamberlain
Diane Chamberlain (s. 18. maaliskuuta 1950 New Jersey) on amerikkalainen kirjailija. Hän syntyi New Jerseyssä, mutta asuu nykyään Pohjois-Carolinassa. Hän on koulutukseltaan sosiaalityöntekijä ja psykoterapeutti, ja on työskennellyt sekä sairaalassa että omalla yksityisvastaanotolla ennen kokopäiväiseksi kirjailijaksi siirtymistä vuonna 1992.
Sami Uotila (näyttelijä)
Sami Uotila (s. 6. helmikuuta 1971 Helsinki) on suomalainen näyttelijä.
Koulutus
Uotila valmistui ylioppilaaksi Kaitaan Lukiosta Espoosta vuonna 1991. Hän aloitti opinnot Teatterikorkeakoulussa vuonna 1994 ja valmistui sieltä teatteritaiteen maisteriksi vuonna 1998.
Näyttelijäura
Uotila on ollut kiinnitettynä Helsingin Kaupunginteatterissa. Hän on näytellyt siellä monissa näytelmissä, muun muassa Housut pois, Rebekka, sekä Poika ja tähti. Uotila on myös näytellyt Marco Bjurströmin ohjaamassa Grease-musikaalissa päähenkilö Danny Zukoa vuonna 2002. Kesän 2003 Uotila vietti Turussa ja työskenteli Samppalinnan kesäteatterissa näytelmässä Oklahoma. Kesällä 2007 seurasi Samppalinnalla Forum, jossa Uotila oli jälleen mukana. Kesällä 2011 hän oli mukana Samppalinnan kesäteatterin musikaaliproduktiossa Blondi – Legally Blonde. Vuonna 2011 Metro Liven haastattelussa Sami Uotila kertoi jääneensä virkavapaalle Helsingin Kaupunginteatterista palatakseen Salatut elämät -sarjaan Aki Nikkisen rooliin.
Uotila on myös toiminut dubbaajana monissa elokuvissa. Hän on lainannut äänensä muun muassa Salama McQueenille elokuviin Autot, Autot 2 ja Autot 3.
Sami Uotila tunnetaan parhaiten Aki Nikkisen roolista televisiosarjassa Salatut elämät, jota hän aloitti vuonna 1999, eli hän kuului sarjan alkuperäiseen näyttelijäkaartiin. Uotila poistui sarjasta vuonna 2001, mutta hänen hahmonsa poistui ruudusta vasta vuonna 2002. Hän teki vuonna 2009 vierailun sarjaan erikoisjaksossa Salatut elämät 10 v. Tuolloin Uotila kertoi haastattelussa, että tuotantoyhtiö on useaan otteeseen pyytänyt häntä palaamaan sarjaan, mutta ei ole omien sanojensa mukaan kokenut vielä palaamista ajankohtaiseksi. Lokakuussa 2012 Uotila kertoi paluun sarjaan olevan mahdollista. Huhtikuussa 2014 Uotila ilmoitti palaavansa sarjaan. Ruudussa hänen hahmonsa on näkynyt syksystä 2014 eteenpäin. Sami Uotila esiintyi myös televisiosarjassa Roba, jossa hän esitti Erkki Salmela -nimistä hahmoa.
Sami Uotila oli yksi keväällä 2011 esitetyn Stage-televisiosarjan tähtivalmentajista. Valmennettavakseen Uotila sai vantaalaisen Lumon lukion.
Vuoden 2019 helmikuusta lokakuuhun Uotila toimi juontajana älypuhelinsovelluksen kautta pelattavassa Primetime-tietovisassa.
Vuonna 2020 hän esiintyi Helsingin Kaupunginteatterin musikaalissa Päiväni murmelina.
Yksityiselämä
Sami Uotila oli naimisissa Petra Uotilan kanssa vuodesta 2006 vuoteen 2013 asti. Heillä on kaksi yhteistä lasta. Hänet tunnetaan myös innokkaana pokerin harrastajana. Uotilan nykyinen naisystävä on Salkkareissa myös näytellyt Kerttu Rissanen, jonka kanssa hän on seurustellut vuodesta 2018. Loppuvuodesta 2020 he muuttivat yhteen ja kihlautuivat huhtikuussa 2022.
Uotila suoritti varusmiespalveluksensa laskuvarjojääkärinä ja on sotilasarvoltaan reservin ylikersantti.
Kannettava internet-pääte
thumb|250px|[[Nokia N810 on esimerkki kannettavasta internet päätteestä.]] Kannettava internet-pääte ( eli MID) on kuluttajille suunnattu multimediakäyttöön sopiva kämmentietokone, joka tarjoaa langattoman yhteyden internet-palveluihin. Ne on suunniteltu tarjoamaan viihdettä, sisältöä, tietoa ja paikannuspalveluita pikemminkin henkilökohtaiseen kuin yrityskäyttöön. Ne mahdollistavat kaksisuuntaisen viestimisen ja tietojen tosiaikaisen jaon. MID-laitteet ovat tavallisesti suurempia kuin älypuhelimet, mutta pienempiä kuin ultrakannettavat tietokoneet. Kannettavia internet-päätteitä kuvataan usein älypuhelimien ja taulutietokoneiden väliin jäävän tyhjiön täyttäjiksi. Niiden avulla käyttäjät voivat helposti ottaa yhteyttä toisiinsa ja pysyä yhteydessä täysin langattomasti paikasta riippumatta.
LZ 58
pienoiskuva|L 25 LZ 58, joka on merkitty eri lähteissä myös LZ-58 tai L25, oli Saksan laivaston jäykkä Zeppelin-ilmalaiva, jota käytettiin 14. marraskuuta 1915 alkaen 48 ensimmäistä matkaa Saksan maavoimien palveluksessa länsirintamalla lennonvarmistuspalvelun tuottamiseen, minkä jälkeen se siirrettiin Saksan laivastolle länsirintamalle tiedustelutehtäviin.
Tekniset ominaisuudet
Alus kuului samaan sarjaan kuin muut LZ 58 - LZ 88 -merkityt alukset.
Joillain lennoilla LZ 58:lla palveli Max Pruss, josta tuli myöhemmin LZ-129 Hindenburgin kapteeni.
Brittany Hedderson
Brittany Hedderson (s. 26. syyskuuta 1990) on kanadalainen koripalloilija. Hän edusti kaudella 2014–2015 suomalaista Tampereen Pyrintöä. Vuosina 2008–2012 yliopistokoripalloa Buffalossa pelannut Hedderson pelasi kauden 2012–2013 suomalaisessa Turun Riennossa.
Pelaajaura
26. syyskuuta 1990 syntynyt Hedderson aloitti koripallon kolmannella luokalla. Hän pelasi koripalloa yliopistotasolla Buffalossa neljä kautta vuosina 2008–2012.
Syksyllä 2012 Hedderson siirtyi Eurooppaan, suomalaiseen Turun Rientoon, jossa hän pelasi kauden 2012–2013. Riento selviytyi viimeisenä joukkueena pudotuspeleihin, joissa se putosi heti puolivälierissä mestaruuden voittaneelle Catzille otteluvoitoin 2–0. Hedderson pelasi runkosarjassa 15,1 pisteen, 6,5 levypallon ja 3,2 syötön keskiarvoilla riistäen pallon lisäksi keskimäärin 2,4 kertaa ottelua kohden. Kauden suurimman pistemääränsä, 25, Hedderson teki viimeisessä runkosarjaottelussa Hyvinkään Pontevaa vastaan. Kauden 2013–2014 Hedderson kärsi akillesvammasta eikä pystynyt pelaamaan. Hän työskenteli toipilasaikansa valmentajana.
Dylan Postl
thumb|Dylan Postl
Dylan Postl on (s. 29. toukokuuta 1986 Oshkosh, Wisconsin, Yhdysvallat) yhdysvaltalainen showpainija. Hän otteli ensi kerran World Wrestling Entertainmentissa toukokuussa 2006. Postl tunnetaan paremmin kehänimillä Hornswoggle ja Irish Little Bastard. Lopetusliikkeenä hän käyttää Tadpole Splashia. Postl on 135 senttimetriä pitkä ja 62 kilogrammaa painava.