cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Yöperhonen
Yöperhoset ovat yleensä väriltään harmaita tai ruskeita ja etusiivissä on monimutkaista kuviointia. Tämä naamioi päiväsaikaan lepäävän perhosen alustaansa ja näin edesauttaa niitä pysymään saalistajilta huomaamattomina. Lisäksi tumma väri kerää tehokkaasti auringon lämpöä. Jotkut yöperhoslajit kuitenkin ovat räikeän värisiä, millä ne viestivät linnuille ja muille saalistajilleen olevansa pahanmakuisia tai jopa myrkyllisiä. Kun lintu on kerran maistanut sellaista perhosta, se ei yleensä maista sitä toista kertaa. Jotkin yöaktiiviset perhoset pyrkivät pelottamaan ahdistelijaansa myös paljastamalla kirkkaanväriset takasiipensä tai silmätäplillä.
Yöperhosten tukeva ruumiinrakenne ja usein tuuhea karvaisuus ovat sopeutuma liikkumiseen yön viileinä tunteina ja edesauttavat lämmön säilymistä perhosen ruumiissa. Hämärässä tai pimeässä parittelukumppanin etsiminen on hankalaa, joten monet yöperhoset houkuttelevat parittelukumppaneita erityisten tuoksuaineiden, feromonien avulla. Tuoksuainemolekyylien haistamiseksi joillekin yöperhosryhmille on kehittynyt näyttävät ja hyvin monimutkaiset tuntosarvet, joilla perhonen saattaa sopivissa tuulioloissa haistaa mahdollisen parittelukumppanin jopa kilometrien päästä. Yöperhoset saattavat illalla hakeutua esim. ulkovalojen lähettyville.
Tärkeimpiä ja tunnetuimpia yöperhosryhmiä ovat muun muassa: Moniin yöperhosryhmiin kuuluu myös päivällä aktiivisia lajeja.
Ruotsin Helsingin-suurlähetystö
Ruotsin Helsingin-suurlähetystö (ruots. Sveriges ambassad i Helsingfors) sijaitsee Helsingin Pohjoisesplanadilla, Kauppatorin pohjoislaidalla.
Suurlähettiläs
Nykyinen suurlähettiläs on Anders Ahnlid.
Venäjän vallan aika
Talo rakennettiin alun perin vuosina 1839–1843 kauppaneuvos J. H. Heidenstrauchin asuinrakennukseksi, todennäköisesti arkkitehti A. F. Granstedtin suunnittelemana. Empiretyylistä rakennusta pidettiin tuolloin yhtenä kaupungin kauneimmista yksityistaloista, joskaan senaikaisesta ulkonäöstä ei ole enää juuri mitään jäljellä.
Heidenstrauchin kuoltua 1847 talo ehti vaihtaa useasti omistajaa, kunnes sen osti vuonna 1883 kauppaneuvos Jakov Tschernischeff, joka muutti sen 150 asukkaan vuokrakasarmiksi. Hän muutatti myös julkisivun tuolloin Venäjällä muodissa olleen uusbarokkityylin mukaiseksi, mikä herätti julkisuudessa arvostelua. Muutostyöt suunnittelivat arkkitehdit Constantin Kiseleff ja W. Reiss. 1900-luvun alussa rakennuksessa toimi Venäjän valtionpankin konttori.
Suurlähetystönä
Ruotsin valtio osti rakennuksen 400 000 kruunun hinnalla vuonna 1921, ja jälleen toteutettiin suuret muutostyöt, tällä kertaa arkkitehti Torben Grutin suunnitelmien mukaan. Hän suunnitteli sen Nicodemus Tessinin tyyliä jäljitellen, muistuttamaan Tukholman kuninkaallisen linnan julkisivua. Tilaajan toivomus oli, että rakennus muistuttaisi Ruotsista vieraassa maassa. 1980-luvulla sisätilat uudistettiin suomalaisen arkkitehtiprofessori Erik Kråkströmin suunnitelmien mukaan.
Hilja Valtonen
Hilja Valtosen hauta Imatralla.|thumb Hilja Ester Valtonen (o.s. Kurki, 30. syyskuuta 1897 Heinävesi – 19. joulukuuta 1988 Imatra) oli suomalainen kirjailija ja kansakoulunopettaja. "Painosten herrattareksi" kutsuttu Valtonen oli 1920- ja 1930-lukujen suosituimpia suomalaisia kirjailijoita, jonka viihderomaaneista otetaan yhä uusintapainoksia. Kirjailijana Valtosen pyrkimyksenä oli ajaa naisasiaa eteenpäin, ja hän toi suomalaiseen kirjallisuuteen modernin, itsenäisen naistyypin.
Henkilöhistoria
Valtonen syntyi Heinävedellä Etelä-Savossa kansakoulunopettajan tyttärenä, hänen vanhempansa olivat Fredrik Kurki ja Kristiina Ämmälä. Hän kirjoitti ylioppilaaksi Kuopion yhteiskoulusta vuonna 1919 ja valmistui kansakoulunopettajaksi Kajaanin seminaarista vuotta myöhemmin. Opettajana Valtonen työskenteli Karijoella 1920–1922 ja Parikkalassa (1922–1929) ennen asettumistaan Imatralle. Hän opetti Imatran Linnalan koulussa vuoteen 1963 yhdessä miehensä kansakoulunopettaja Kosti Valtosen kanssa. 1960-luvulla hän oli Kymen läänin kirjailijayhdistys Paltan varapuheenjohtajana ja sai kotiseutuneuvoksen arvonimen 1974.
Kirjallinen tuotanto
Valtosen esikoisromaani Nuoren opettajattaren varaventtiili oli heti ilmestyessään menestys. Sitä kirjoittaessaan Valtonen kertoo olleensa närkästynyt miesopettajien paremmasta palkasta ja vaatimattomammista velvollisuuksista. Kirjailijana hän tahtoi ajaa tarmolla naisasiaa eteenpäin. Aikalaisarvosteluissa hämmästys oli suuri, sillä Valtosen kirjoitustyyli oli totutun vastainen sen suhteen mitä naiskirjailijalta saattoi odottaa.
Valtosen naishahmot ajoivat autoa ja toimivat ammateissa. 1920-luvulla Valtosen kirjoittaessa ensimmäisiä kirjojaan taloudellisen nousun ja vapaampien tapojen myötä alettiin kirjoittaa entistä vapaammin. Hänen kirjoissaan on eroottista virettä, jota säätelee silti siveellinen moraali. Naispäähenkilöt ovat pirteitä ja uhmakkaita villikkoja, mutta siveellisyys pysyy kuitenkin mukana ja tavoitteena on usein sosiaalisesti edullinen avioliitto. Myöhemmässä tuotannossa naiset eivät kuitenkaan välttämättä ota aviomiestä. Aikoinaan jopa epäiltiin, että joku mies on salanimellä kirjoittanut Valtosen romaanit, sillä nainen tuskin voisi kirjoittaa niin taitavasti ja hauskasti.
Monien hänen kirjojensa pohjalta on tehty myös elokuvia, joista tunnetuin on Vaimoke-romaanin filmatisointi (päärooleissa Ansa Ikonen ja Tauno Palo).
Érisos
Érisos (virallisesti Δημοτική Ενότητα Ερίσου, Dimotikí Enótita Erísou) on yksi Sámin kunnan kunnallisyksiköistä ja entinen itsenäinen Kreikan kunta. Se sijaitsee Kefalonián alueyksikössä Jooniansaarten alueella. Kunnallisyksikön väkiluku on 1 472 (vuonna 2011).
Kunnallisyksikön osat
Érisoksen kunnallisyksikkö muodostuu seuraavista kyläyhdyskunnista ja asutuksista:
Emilia Simonen
Emilia Simonen (s. 12. tammikuuta 1996 Kuopio) on suomalainen taitoluistelija.
Pikisaari (Turku)
Pikisaari on asuinalue ja kaupunginosa Turussa Hirvensalon saaressa. Vielä keskiajan lopussa Pikisaari oli Hirvensalosta erillinen saari, mutta maannousun myötä se on liittynyt pääsaareen.
Emilia Simonen
Kuopion Taitoluistelijoita edustanut Simonen aloitti taitoluisteluharrastuksen kuusivuotiaana, vuonna 2002. Hän kilpaili aluksi yksinluistelussa ja osallistui vuosien 2012 ja 2013 Suomen-mestaruuskilpailuihin juniorisarjassa. Vuonna 2016 hän siirtyi pariluistelijaksi ja sai parikseen kanadalaisen Matthew Penassen. He harjoittelivat Champions Training Centressä Cambridgessä ja kilpailivat ensimmäisen kerran yhdessä vuoden 2017 Suomen-mestaruuskilpailuissa. Simonen ja Penasse voittivat Suomen-mestaruuden parikilpailun ainoina osallistujina.
Pikisaari (Turku)
Niemelle syntyi 1630-luvulla asutusta tervanpolton ja laivauksen johdosta. Pikisaareen rakennettiin satama, joka toimi Turun ulkosatamana niin kauan, kunnes nykyinen satama saatiin ruopattua Kanavaniemelle. Viimeksi Pikisaaressa poikkesi säännöllisesti laivoja 1930-luvulla, jolloin ne kävivät enää vain ottamassa polttoainetta siellä olleesta hiilivarastosta. Vuoteen 1944 Pikisaaren pohjoisosa kuului Turkuun ja eteläosa Maariaan. Tuolloin osa Maarian kunnasta liitettiin Turkuun, ja liitosalueiden joukossa oli myös Hirvensalon saari.
Emilia Simonen
Simonen ja Penasse valittiin edustamaan Suomea vuoden 2017 MM-kotikisoihin. Heistä tuli näin Suomen ensimmäiset edustajat MM-pariluistelussa 34 vuoteen, vuoden 1983 kotikisojen jälkeen. Simonen ja Penasse olivat ylittäneet MM-kisoihin vaaditut teknisten pisteiden rajat helmikuun 2017 Bavarian Open -kilpailussa, jossa sijoittuivat neljännelle sijalle. MM-kisojen lyhytohjelmassa he sijoittuivat 25:nneksi, eivätkä näin päässeet mukaan vapaaohjelmaan.
Simonen ja Penasse lopettivat yhteistyönsä keväällä 2017, oltuaan eri linjoilla harjoittelusta ja harjoitteluympäristöstä. Samalla päättyi Simosen kilpailu-ura, Penasse jatkoi vielä yhden kauden uuden parin, Liubov Efimenkon kanssa. Oman kilpailu-uransa jälkeen Simonen jatkoi taitoluistelun parissa valmentajana. Hän myös aloitti fysioterapeuttiopinnot Karelia-ammattikorkeakoulussa tammikuussa 2018 ja valmistui huhtikuussa 2021.
Pikisaari (Turku)
Puolustusvoimat on aikaisemmin käyttänyt aluetta harjoituksiinsa.
Emilia Simonen
Simosen äidinpuoleiset isovanhemmat Kaija Pitkänen (o.s. Väisänen) ja Risto Soininen voittivat kolme peräkkäistä pariluistelun Suomen-mestaruutta vuosina 1963–1965.
Säyneisen kirkko
Säyneisen kirkko on 1939 valmistunut, Sakari Honkavaaran ja Esko Suhosen suunnittelema kirkkorakennus Säyneisen taajamassa Kuopion Juankoskella.
Kirkkorakennus
thumb|350px|Säyneisen kirkon sali Vuonna 1918 oli aloitettu puuhaamaan oikeata kirkkoa. Arkkitehti Ilmari Launikselta tilattiin piirustukset ja vuonna 1921 saatiin ministeriön vahvistus niille. Hanke näyttää kuitenkin unohtuneen monen vuoden ajaksi, kunnes vuonna 1927 pidetyn piispantarkastuksen yhteydessä silloisen Viipurin hiippakunnan piispa Erkki Kaila kehotti seurakuntaa kiirehtimään kirkon rakentamista. Seuraavana vuonna valittiin rakennustoimikunta ja arkkitehti Launikselta hankittiin uusi kustannusarvio. Suunnitelma hylättiin sen kalliin hinnan vuoksi kokonaan. Vuonna 1931 hyväksyttiin käsittelyn pohjaksi arkkitehti Erkki Pitkäsen laatima luonnos, mutta samaan aikaan vaihtui rakennustoimikunnan puheenjohtaja ja Suomessa vallitsi syvä taloudellinen lamakausi keskeyttäen jälleen rakennushankkeen monen vuoden ajaksi.
Vuonna 1936 Mauno Koivunevan tultua va. kirkkoherraksi ryhtyi hän nuoruuden innolla ajamaan kirkon rakennushanketta. Joka kylälle perustettiin työseura rahaston kartuttamiseksi ja henkilökohtaisesti Koivuneva teki työtä asian hyväksi juosten maaottelu-urheilijana kylillä ja sai koko seurakunnan innostumaan ja palavaksi asialle. Koivuneva käytti muun muassa graafista esitystä: Pahvitaululle oli tehty jokaisen kylän kohdalle pylväät, joita jatkettiin sitä mukaa kun varoja kertyi.
Syksyllä 1938 tilattiin insinööri Sakari Honkavaaralta piirustukset, jotka hän laati yhdessä arkkitehti Esko Suhosen kanssa. He tekivät piirustukset ilman korvausta. Suunnitelmissa otettiin huomioon mahdollisimman halvat, mutta kuitenkin tarkoituksenmukaiset rakennusaineet. Tässä he onnistuivat. Piirustukset hyväksyttiin ja näin pääsi kauan unelmoitu rakentaminen vihdoin alkamaan. Urakoitsijana toimi rakennusmestari Vilho Leskinen. Työt aloitettiin toukokuun alussa 1939. Peruskivi muurattiin jo 21. toukokuuta 1939, vaikka kaikki perustuksen kaivutyöt tehtiinkin lapioilla käsityönä. Seinät muurattiin paikalla tehdyistä sementtitiilistä. Perustasta kaivetusta hiekasta osa oli niin hyvää, että siitä voitiin tehdä tiiliä. Varsinaiset rakennustyöt päättyivät saman vuoden syksyllä. Ensimmäinen jumalanpalvelus pidettiin 10. marraskuuta 1939. Kirkossa oli tilaa ennen urkujen asentamista 539 hengelle ml. seurakuntasali, jossa oli silloin tiiviisti ladotut irtopenkit. Piispa Eino Sormunen ihasteli oman hiippakuntansa alueen ensimmäistä seurakuntasalia, joka oli rakennettu kirkon yhteyteen. Urkujen asentamisen jälkeen noin puolet lehterin istuimista jouduttiin poistamaan ja myös seurakuntasalin penkkien korvaaminen tuoleilla vähensi istumapaikkoja. Kirkon kokonaiskustannukset olivat 865 000 markkaa. Työseuratulot kattoivat siitä noin kymmenesosan. Marraskuun lopussa alkanut talvisota siirsi kirkon vihkimisen 19. päivään elokuuta 1940. Kirkon vihki piispa Eino Sormunen ja jumalanpalvelus radioitiin, mikä oli siihen aikaan harvinaista Pohjois-Savossa. Seuraavana päivänä oli oma kirkkojuhla lapsille, jossa piispa oli mukana puhumassa.
Kirkko oli ennen vihkimistä käytössä yhdeksän kuukautta ja se sai olla todistajana ennen käyttöönsä vihkimistä 43 talvisodassa kaatuneen sankarivainajan ruumiinsiunauksessa. Moni heistä oli ollut kirkkoa rakentamassa ja lähtenyt miltei suoraan rakennustöistä isänmaata puolustamaan. Kirkon valmistuttua oli yksi ja suuri pitkäaikainen harras toive toteutunut seurakunnassa. Kirkonkellot ostettiin käytettyinä neljä vuotta ennen kirkon valmistumista Jyväskylän seurakunnalta. Ne olivat väliaikaisessa kellotapulissa kirkkoon tulevan tienristeyksen kohdalla, nykyisen maantien paikalla, kunnes ne siirrettiin uuden kirkon torniin.
Urkujen hankintapäätös tehtiin jo niin aikaisin kuin 4. joulukuuta 1938, siis ennen kirkon rakentamista. Ne jäivät alkaneen sodan ja varojen puutteen vuoksi kuitenkin hankkimatta. Säestys tapahtui urkuharmoonilla. Pitkän odotuksen jälkeen vuonna 1956 saatiin kirkkoon urut. Ne ovat Kangasalan urkutehtaan valmistamat ja niissä on 13 äänikertaa ja lisäksi kolme siirtoäänikertaa. Urut maksoivat noin neljä kertaa enemmän kuin koko kirkko, välissähän oli 17 vuoden inflaatio.
Vuonna 1979 seurakuntatiloja laajennettiin. Seurakuntasiipi jatkui kuudella metrillä, metrin enemmän mitä alkuperäisissä suunnitelmissa oli. Tämä oli varmasti täysin perusteltua ja tilatarpeen vaatima lisäys. Emännille välttämätön keittiö tuli tilavammaksi ja toimivammaksi. Entisestä sakastista tuli seurakuntasisaren vastaanottohuone ja sakasti tuli uuteen paikkaan. Alakertaan tuli takalla ja keittomahdollisuudella varustettu avara tila lapsi- ja nuorisotiloiksi. Lisäksi tarpeelliset aputilat saatiin eteisen yhteyteen. Samalla uusittiin koko rakennuksen lämmitysjärjestelmä. Entinen oli höyryllä toimiva ja sen varjopuolena oli lämpöputkien pauke, joka suorastaan häiritsi tilaisuuksia. Pappila liitettiin samalla kirkon lämmitysjärjestelmään. Samana vuonna kirkon välittömään läheisyyteen rakennettiin maastoon hyvin sopeutuvan kylmäkonein varustettu asianmukainen säilytystila vainajille. Kirkko-osan sisämaalaus suoritettiin vuonna 1981 ja ulkomaalaus vuonna 1985. Vuonna 2000 seurakuntasalin lattia ja seinät kunnostettiin. Seurakuntasaliin saatiin myös tekstiilit.
Anton Wedin
Anton Wedin (s. 1. maaliskuuta 1993 Sundsvall, Ruotsi) on ruotsalainen jääkiekkoilija, joka pelaa SHL-joukkue Timrå IK:ssa. Hän on pelipaikaltaan vasen laitayökkääjä.
Seuraura
Wedin on IF Sundsvall Hockeyn kasvatti. Hän siirtyi juniorina sittemmin Timrå IK:hon. Wedin oli kaudella 2009–2010 J18 Allsvenskanissa kuudella osumallaan joukkueensa paras maalintekijä kolmen muun pelaajan kanssa. Pudotuspeleissä hän oli tehoilla 3+2=5 Timrån paras pistemies Jeremy Boycen ja Simon Olssonin kanssa sekä paras maalintekijä Linus Wernemanin kanssa. Kaudella 2011–2012 Wedin debytoi seuran miesten Elitserien-joukkueessa, jossa hän pelasi kymmenen runkosarja- ja yhden Kvalserien-ottelun ilman tehopisteitä. Wedin sai tililleen ensimmäisen Elitserien-ottelunsa Tapaninpäivänä 26. joulukuuta 2011 vieraissa Frölunda HC:tä vastaan. Hän jäi ottelussa kuitenkin ilman peliaikaa. Ensimmäiset jääaikansa Elitserienissä Wedin sai kolmannessa ottelussaan 30. joulukuuta 2011 Färjestad BK:ta vastaan. Hän sai ottelussa jääaikaa 6.37 minuuttia. Wedin pelasi kauden aikana miesten pelejä myös kahden ottelun verran lainalla kasvattajaseurassaan IF Sundsvallissa sarjatasoa alempana HockeyAllsvenskanissa.
Heinäkuussa 2012 Wedin teki Timrån kanssa vuoden mittaisen Elitserien-sopimuksen. Hänen varsinainen tulokaskautensa toi 2012–2013 41 runkosarjaottelussa tehot 4+1=5 ja seitsemässä Kvalserien-ottelussa yhden syöttöpisteen. Wedin avasi maalitilinsä Elitserienissä heti kahdella osumalla debyyttinsä tavoin Tapaninpäivänä 26. joulukuuta 2012 Skellefteå AIK:ta vastaan. Timrån kausi päättyi kuitenkin putoamiseen Allsvenskaniin. Toukokuussa 2013 Wedin teki joukkueen kanssa vuoden mittaisen jatkosopimuksen.
Wedinin sopimusta Timrån kanssa jatkettiin vuosittain joukkueen jatkettua Allsvenskanissa. Kaudella 2015–2016 hän oli tehoilla 7+18=25 Timrån paras syöttäjä ja toiseksi paras pistemies Jonathan Dahlénin jälkeen. Kaudella 2017–2018 Wedin jakoi Vilmos Gallón kanssa tehoilla 2+7=9 SHL:n (ent. Elitserien) nousukarsintasarjan syöttöpörssin voiton ja pistepörssin toisen sijan edellään vain joukkuetoveri Jonathan Dahlén. Timrån kausi päättyi sarjanousuun SHL:ään. Huhtikuussa 2018 hän teki joukkueen kanssa vuoden mittaisen jatkosopimuksen. Kaudella 2018–2019 Wedin johti tehoilla 13+11=24 koko SHL:n maalipörssiä ja oli pistepörssissä kolmantena, kunnes hän joutui joulukuun lopulla yli kahdeksi kuukaudeksi sivuun jalkavamman vuoksi. Wedin palasi kaukaloihin maaliskuussa 2020. Hänen runkosarjansa jäi vain 32 ottelun mittaiseksi, mutta Wedin oli tehoilla 14+13=27 Timrån paras maalintekijä ja kolmanneksi paras pistemies. SHL:n karsintasarjassa hän oli joukkueen paras pistemies ja syöttäjä tehoilla 2+7=9. Timrån kausi päättyi putoamiseen Allsvenskaniin.
Toukokuussa 2019 NHL-varaamaton Wedin teki vuoden mittaisen ja 925 000 dollarin arvoisen tulokassopimuksen Chicago Blackhawksin kanssa. Hän pelasi kauden 2019–2020 suurimmaksi osaksi AHL-joukkue Rockford IceHogsissa, jossa Wedin teki 31 runkosarjaottelussa tehot 7+10=17, kunnes koronaviruspandemia päätti AHL-kauden maaliskuussa 2020. Wedin pelasi kauden aikana myös neljä NHL-ottelua ilman tehopisteitä. Hän teki NHL-debyyttinsä 30. marraskuuta 2019 vieraissa Colorado Avalanchea vastaan. Wedin sai ottelussa jääaikaa 10.52 minuuttia. Hän keräsi myös teholukeman +1 ja sai yhden kahden minuutin jäähyn kiinnipitämisestä.
Kaudeksi 2020–2021 Wedin palasi kotimaahansa ja siirtyi kolmivuotisella sopimuksella HV71:n riveihin.
Maajoukkueura
Wedin pelasi alle 18-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuonna 2011, jolloin hän voitti hopeaa. Yhteensä Wedin on pelannut kolme nuorten ja kymmenen poikien maaottelua.
Muuta
Wedinin isoveljet Jonas ja Niclas ovat pelanneet myös jääkiekkoa. Heistä Niclas pelaa nykyään puolustajana Ruotsin neljänneksi korkeimmalla sarjatasolla HockeyTvåan-joukkue Kovlands IF:ssä ja hän on aiemmin esiintynyt myös Norjan pääsarjatasolla.
Heta Äijänen
Heta Äijänen (s. 17. joulukuuta 1997 Tampere ) on suomalainen koripalloilija. Hän edustaa Naisten Korisliigassa pelaavaa Forssan Alkua. Aikaisemmin hän edusti kasvattajaseuraansa Tampereen Pyrintöä sekä Lappeenrannan Catzia.
Ura
Alle kymmenvuotiaana koripallon aloittanut Äijänen on Tampereen Pyrinnön kasvatti. Hän pelasi Pyrinnössä B-tyttöjen SM-sarjaa kaudella 2010–2011 ja A-tyttöjen SM-sarjaa kausilla 2011–2012 ja 2012–2013. Keväällä 2013 hän pelasi myös seuran naisten edustusjoukkueessa I-divisioonassa viidessä ottelussa. Seuraavalla kaudella Äijänen kuului edustusjoukkueen vakiorotaatioon tehden runkosarjassa keskimäärin 5,1 pistettä ja ottaen 3,4 levypalloa ottelua kohden. Pyrintö nostettiin kaudeksi 2014–2015 Naisten Korisliigaan, ja Äijänen teki seuran kanssa pelaajasopimuksen. Alkukauden loukkaantumisista kärsinyt Äijänen teki pääsarjadebyyttinsä 8. marraskuuta Vimpelin Vetoa vastaan, ja ensimmäiset pisteensä hän teki 14. joulukuuta Hyvinkään Pontevaa vastaan. Pyrintö sijoittui runkosarjassa yhdeksänneksi ja putosi kahdeksan parhaan joukkueen pudotuspeleistä. Äijänen pelasi debyyttikautensa naisten pääsarjassa 0,9 pisteen ja 1,2 levypallon ottelukohtaisilla keskiarvoilla. Lisäksi hän pelasi A-tyttöjen I-divisioonassa seitsemän ottelua 10,4 pisteen, 5,9 levypallon ja 2,0 riiston keskiarvoilla.
Keväällä ja kesällä 2015 Äijänen pysyi terveenä ja nousi takaisin ikäluokkansa maajoukkuepelaajistoon. Elokuussa hän teki jatkosopimuksen Pyrinnön kanssa. Pyrintö jäi Korisliigan viimeiseksi ja putosi I-divisioonaan. Äijäsen peliaika ottelua kohden kasvoi noin 17 minuuttiin, ja hän kirjautti tuossa ajassa keskimäärin 4,0 pistettä ja 2,7 levypalloa. Marraskuussa Äijänen heitti uudeksi naisten pääsarjan piste-ennätyksekseen 14 pistettä ja kirjautti tätä edeltäneessä ottelussa levypalloennätykseen seitsemän. A-tyttöjen SM-sarjassa neljänneksi yltäneen Pyrinnön avausviisikkoon kuulunut Äijänen kirjautti ottelukohtaisiksi koko kauden tilastoikseen 12,6 pistettä, 10,3 levypalloa ja 1,9 pallonriistoa. Hän oli sarjan levypallokuningatar.
Pelityyli ja ominaisuudet
Äijänen on kuvaillut itseään hyvin liikkuvaksi ja levypalloja ottavaksi pelaajaksi joka puolustaa kovaa ja on heittotaitoinen sekä vahva korin läheisyydessä.
Yksityiselämä
Äijänen kirjoitti ylioppilaaksi Sammon keskuslukiosta keväällä 2016.
Sacramenton piirikunta
Sacramenton piirikunta on Yhdysvaltojen Kalifornian osavaltiossa sijaitseva piirikunta. Sen väkiluku oli 1 418 788 ihmistä vuonna 2010, ja se on pinta-alaltaan 2 570 neliökilometriä. Piirikunnan suurin kaupunki on Kalifornian pääkaupunki Sacramento, joka on myös piirikunnan hallintokeskus.
Yhdysvaltain väestönlaskentaviraston mukaan alueen pinta-ala on 2 570 km².
Cat Fanciers’ Association
The Cat Fanciers’ Association (CFA) on yhdysvaltalainen, maailman suurin rotukissarekisteri, joka on perustettu vuonna 1906. CFA on voittoa tavoittelematon järjestö, jonka tavoitteena on hyväksymiensä kissarotujen tunnetuksi tekeminen, rotukissarekisterin pitäminen sekä kissojen aseman ja hyvinvoinnin parantaminen.
CFA:han kuuluu yli 650 jäsenklubia eri puolilla maailmaa. Yksi näistä jäsenklubeista on Cat Fanciers of Finland ry. CFA:han ei kuulu henkilöjäseniä, vaan halukkaat liittyvät jäseniksi jäsenklubeihin. Kasvattamiseen, pentujen rekisteröimiseen, näyttelyttämiseen ja muihin CFA:n tarjoamiin palveluihin ei kuitenkaan vaadita jäsenyyttä.
Näyttelytoiminta
Ensimmäiset CFA:n alaiset kissanäyttelyt järjestettiin jo perustamisvuonna 1906 Buffalossa ja Detroitissa. Nykyisin jäsenklubien järjestämiä näyttelyitä pidetään lähes 500 vuosittain, joista suurin osa järjestetään yhdistyksen ydinalueella Pohjois-Amerikassa.
Baradili
Baradili on kaupunki ja kunta Italiassa Sardinian hallintoalueella Oristanon maakunnassa. Kunnassa on arviolta 83 asukasta (vuonna 2016) ja sen pinta-ala on 5,57 neliökilometriä. Se sijaitsee 165 metrin korkeudella merenpinnan yläpuolella.
Cat Fanciers’ Association
Näyttelytoiminta
Koska näyttelytoiminta on laajamittaista, koko maailman kattavaa, on näyttelytoiminta jaettu alueellisesti regioneihin ja divisioneihin. Näyttelyvyöhykkeistä seitsemän Regionit 1–7 sijaitsevat Pohjois-Amerikassa, kahdeksas Japanissa ja yhdeksäs Euroopassa. Tämän lisäksi on Kansainvälinen (International division), joka kattaa kaikki muut maanosat. Suomi kuuluu Region 9 - Eurooppaan.
Clarken piirikunta (Virginia)
Clarken piirikunta on Yhdysvaltojen Virginian osavaltiossa sijaitseva piirikunta. Sen väkiluku oli 14 619 vuonna 2019. Piirikunnan hallintokeskus on Berryvillen kunta. Piirikunta perustettiin vuonna 1836.
Cat Fanciers’ Association
Kasvatustoiminta ja rodut
CFA:lla on yhtenäiset säännöt koskien kasvatusta - suomalainen kasvattaja rekisteröi pentunsa samoilla ehdoilla ja samalla hinnalla kuin amerikkalainen tai japanilainen kasvattajakollegansa. FIFe:stä tuttuja maakohtaisia lisäsääntöjä ei ole olemassa. Kansalliset, valtion taholta tulevat rajoitteet ovat tietenkin asia erikseen, jotka jokaisen kasvattajan on huomioitava omassa kasvatustyössään.
Niilo Hämäläinen
Niilo Eemil Hämäläinen (7. heinäkuuta 1922 Viitasaari – 21. lokakuuta 2001 Helsinki) oli suomalainen ammattiyhdistysjohtaja ja poliitikko, joka toimi muun muassa SAK:n puheenjohtajana 1969–1974 sekä SDP:n kansanedustajana 1979–1983.
Cat Fanciers’ Association
Kasvatustoiminta ja rodut
Hyväksyttyjä rotuja on CFA:ssa kaikkinensa 41, ja osa roduista sisältää sekä pitkäkarvaisen että lyhytkarvaisen version; uusin sertioikeudet saanut rotu on Burmilla sekä pitkä- että lyhytkarvaisena. Chinese Li Hua on miscellaneous-luokassa, joka tarkoittaa sitä, että rotua voi rekisteröidä ja kun tarvittava määrä on rekisteröity CFA:n rekisteriin, voi rotu pyrkiä seuraavalle asteikolle rodun hyväksymiseksi.
Niilo Hämäläinen
Elämä ja ura
Viitasaarella syntyneen Hämäläisen vanhemmat olivat metsätyönjohtaja Emil Konstantin Hämäläinen ja Saima Paananen. Kansakoulun jälkeen metsätyömiehenä työskennellyt Hämäläinen taisteli jatkosodassa Jalkaväkirykmentti 50:ssä. Sotavuosien jälkeen hän toimi sosialidemokraattien puoluetoimitsijana 1947–1948 ja suoritti samalla Työväen Akatemian kurssin. Vuonna 1949 Hämäläinen aloitti Suomen Maaseututyöväen Liiton toimitsijana ja siirtyi 1954 Liiketyöntekijäin liiton Keski-Suomen piiriasiamieheksi. Vuosina 1959–1966 hän toimi Maaseututyöväen Liiton puheenjohtajana.
Cat Fanciers’ Association
Kasvatustoiminta ja rodut
CFA:n suosituin rotu rekisteröintitilastojen perusteella on persialainen. Tuhansia rekisteröintejä vähempänä tulee norjalainen metsäkissa ja exotic. CFA tuo mukanaan uutukaisia rotuja mukanaan, kuten singapura, bombay ja havana brown. Suomalaisille tutut rodut voivat olla eri nimellä CFA:ssa, kuten FIFessä tunnettu burma on CFA:ssa eurooppalainen burma ja siamilaisen neljän perusvärimuunnoksen ulkopuolelle jäävät väritykset ovat colourpoint shorthaireja. Osa tutuista roduista on CFA:ssa hyväksymättömiä, kuten bengalit.
Niilo Hämäläinen
Elämä ja ura
Vuonna 1961 Hämäläinen valittiin Suomen Ammattiyhdistysten Keskusliiton työvaliokuntaan ja 1966 hänestä tuli liiton puheenjohtaja. Hämäläinen työskenteli aktiivisesti ammattiyhdistysliikkeen eheyttämisen puolesta, ja lopulta kesäkuussa 1969 muodostettiin uusi Suomen Ammattiliittojen Keskusjärjestö, jonka puheenjohtajana hän jatkoi vuoteen 1974 saakka. Hämäläisen puheenjohtajakaudella SAK:n jäsenmäärä kolminkertaistui lähes 900 000:een. 1960-luvun lopulla Hämäläisellä oli keskeinen asema tulopolitiikan rakentajana. Hän oli tekemässä useita tärkeitä tulopoliittisia sopimuksia STK:n puheenjohtajan Päiviö Hetemäen kanssa. Maaliskuussa 1968 Hämäläinen ja Hetemäki allekirjoittivat ensimmäisen tulopoliittisen kokonaisratkaisun eli niin sanotun Liinamaa I:n. Vuonna 1970 heidät vihittiin ansioistaan Turun yliopiston yhteiskuntatieteiden kunniatohtoreiksi. Hämäläisellä oli myös hyvät yhteydet presidentti Urho Kekkoseen.
Cat Fanciers’ Association
CFA ja kissojen hyvinvoinnin tukeminen
CFA rekisteröidyt kissat ja näyttelyt ovat kissaharrastajille varmastikin se tutuin toiminta. CFA:lla on kuitenkin ollut varsin merkittävä vaikutus kissojen terveyteen liittyvien tutkimuksien rahoittajana. Nämä tutkimustulokset vaikuttavat myös jokaisen kissan omistajan arkeen eläinlääkärinvastaanotolla käydessä.
Niilo Hämäläinen
Elämä ja ura
SAK:n puheenjohtajan tehtävien jälkeen Hämäläinen työskenteli Kulutusosuuskuntien Keskusliiton toimitusjohtajana 1975–1985. Hän oli myös sosialidemokraattien kansanedustajana 1979–1983 ja presidentin valitsijamiehenä 1982. Lisäksi Hämäläinen oli Helsingin kaupunginvaltuuston jäsen 1977–1984. Hämäläinen kuoli vaikeaan sairauteen 79-vuotiaana lokakuussa 2001.
Cat Fanciers’ Association
CFA ja kissojen hyvinvoinnin tukeminen
CFA perusti 1960-luvulla The Winn Feline Foundation -säätiön, joka jakaa saatuja lahjoituksia eläinlääketieteelliseen tutkimukseen ja koulutukseen. Säätiö on vuosien varrella jakanut noin 3 miljoonaa euroa tutkimuksiin, joiden avulla on mm. saatu kehitettyä testit FeLV:iin ja FIV:iin, pystytty selvittämään veriryhmien yhteensopivuusongelmat ja kehittämään erilaisia DNA testejä sairauksiin, uusimpana mm. persialaisen ja exoticin PKD DNA-testin sekä maine coonien että ragdollien HCM:n –testien kehittäminen.
Tällä hetkellä Winnin tunnetuimmat projektit ovat The Ricky Fund -rahasto HCM-tutkimukseen ja The Bria Fund -rahasto FIP-tutkimukseen. The Winn Feline Foundationin lisäksi muita yleishyödyllisiä CFA:n ylläpitämiä toimintoja ovat erilaiset rahastot mm. kodittomien rotukissojen välittämiseen (Purebred rescue) ja luonnonkatastrofialueella asuneiden kissojen pelastamiseksi (Disaster relief). CFA myös rahoittaa lukuisia julkaisuja, joilla pyritään välittämään oikeaa tietoa kissojen oikeasta hoidosta.
Niilo Hämäläinen
Muistomerkki
Kesäkuussa 2008 paljastettiin Viitasaaren Henrik Gabriel Porthanin puistossa kuvanveistäjä Veikko Hirvimäen suunnittelema Niilo Hämäläisen muistomerkki Avainkysymys. Se koostuu kivisestä kiekosta, kivipaadesta sekä sinisestä ja punaisesta valosta.
Rauman Pyhän Nikolaoksen rukoushuone
Rauman Pyhän Nikolaoksen rukoushuone on Raumalla sijaitseva ortodoksinen rukoushuone. Rukoushuone sijaitsee Vanhan Rauman alueella ja on rakennettu osaksi taloa, jonka vanhimmat osat lienevät peräisin 1600-luvulta. Rukoushuone sijaitsee talon toisessa siivessä. Rukoushuone rakennettiin 1955 ja vihittiin käyttöön 2. marraskuuta 1956. Se on pyhitetty pyhälle Nikolaokselle. Rukoushuoneen ikonostaasin ikonit ja osa muista ikoneista on peräisin Turun sotilaskirkosta. Rukoushuone kuuluu Turun ortodoksiselle seurakunnalle.
Boris Lisunov
Boris Pavlovitš Lisunov (, 1898–1946) oli neuvostoliittolainen lentokonesuunnittelija.
Lisunovin kuuluisin työ on eurooppalainen, metrisissä mitoissa valmistettu versio Douglas DC-3:sta, joka tunnetaan nimellä Lisunov Li-2. Neuvostoliitto hankki siihen lisenssin, jonka puitteissa Lisunov työskenteli 1936 alkaen Douglasin Santa Monican tehtailla vuoden ajan. Li-2:n metrisen mitoituksen Lisunov teki yhdessä Vladimir Mjasištševin kanssa.
Uolevi
Uolevi on peräisin Olavi-nimen ruotsinkielisistä muodoista, joissa o-vokaali on äännetty pitkäksi (esimerkiksi Ole) joko uu:na tai uo:na.
Virallisena nimenä Uolevi on ollut käytössä 1800-luvun lopulta lähtien ja suosituimmillaan se oli 1920–1950-luvuilla. Almanakkaan nimi pääsi vuonna 1929.
Digi- ja väestötietoviraston tietojen mukaan Uolevi-nimen on vuoden 2019 loppuun mennessä saanut 20 818 miestä ja alle 10 naista.
Northern Chaos Gods
Northern Chaos Gods on Immortalin yhdeksäs studioalbumi, joka julkaistiin 6. heinäkuuta 2018.
Albumi on yhtyeen ensimmäinen ilman vuonna 2015 yhtyeen jättänyttä laulajaa Abbathia.
Frederickin piirikunta (Virginia)
Frederickin piirikunta on Yhdysvaltojen Virginian osavaltiossa sijaitseva piirikunta. Sen väkiluku oli 89 313 vuonna 2019. Piirikunnan väkiluvultaan suurin asutuskeskus on Winchesterin itsenäinen kaupunki. Piirikunta perustettiin vuonna 1743.
Kenraalikomissaari
Kenraalikomissaari oli Saksan valloitettujen itäalueiden päähallintopiirin johtaja. Kussakin valtakunnankomissariaatissa oli useita kenraalikomissaareja, joiden vastuualue käsitti pienen maan tai suuren Neuvostoliiton osan muutaman oblastin kokoisen alueen.
Herra ja ylhäisyys
pienoiskuva|Nortimo, Linnanheimo ja Palo näyttelevät elokuvan ydinkolmikkoa. Herra ja ylhäisyys on suomalainen mustavalkoinen seikkailu- ja komediaelokuva vuodelta 1944. Juoni perustuu Simo Penttilän vuonna 1934 ilmestyneeseen seikkailuromaaniin Sierranuevan sulotar. Herra ja ylhäisyys itse eli kenraaliluutnantti Heikkilä, Meksikon III armeijakunnan komentaja, matkustaa Sierranuevan tasavaltaan, missä hän joutuu poliittisten juonittelujen polttopisteeseen. "Herra ja ylhäisyys" on mainittu yhdeksi suuritöisimmistä suomalaisista seikkailuelokuvista.
Juoni
Kenraaliluutnantti T. J. A. Heikkilä, Meksikon Yhdysvaltojen III armeijakunnan komentaja, saa ulkoministeri Juanarolta tehtäväksi matkata Sierranuevan tasavaltaan, joka on diktatuuri. Heikkilä ottaa mukaan adjutantti Spottornon ja sotilaspalvelija Tlacan. Kolmikko esiintyy tiedemiehinä. Perillä Sierranuevassa don Rodrigo Cortez luulee heitä kätyreikseen. Mies kertoo, että tekeillä on ministeri Juanaron junailema vallankaappaus. Mukana kaappaushankkeessa on myös yhdysvaltalainen Hackett. Cortezin tosiasialliset apurit, merikarhut Ted ja Boone, jäävät hotellihuoneessa Heikkilän ja Spottornon vangeiksi. Läheisessä huoneessa majailee suomalainen viinaanmenevä juonittelija Toivo Torkka. Hotellissa syttyy romanssi Heikkilän ja tumman tenhottaren doña Camillan välille. Heikkilä joutuu auttamaan Camillan ja hänen seuralaisensa don Ramiron pakoon hotellista. Don Ramiro on kansan suosikki presidentiksi ja täten Sierranuevan presidentti Vietanon vainoama. Pako jatkuu seuraavana päivänä Malpicoon. Heikkilä ja Spottorno joutuvat munkeiksi pukeutuneina Vietanon ja doña Camillan häihin. Santarmit kaappaavat Camillan sillä välin, kun Ramiro käy ostamassa viiniä.
Heikkilän ja Spottornon onnistuu vapauttaa Camilla. Myös Cortez lähtee mukaan pakomatkalle. Cortez osoittautuu petturiksi, mutta erään haudankaivajan avulla hänet saadaan vangituksi. Salamyhkäisen kapteeni Cameronin puolestaan sanotaan johtavan kapinaa, joka on juuri alkanut Boronassa. Presidentti Vietanolla on kiire kukistaa kapina. Hän lähtee matkaan junalla, johon myös Heikkilä, Spottorno ja Camilla onnistuvat ujuttamaan itsensä. Juna syöksyy jokeen. Vain Heikkilä, Spottorno ja Camilla pelastuvat. He kohtaavat Torkan, joka aiheutti sabotaasin. Ramiro odottaa kolmikkoa Cameronin seurassa. Tällöin käy ilmi, että todellinen Cameron on Torkka, ja väärä Cameron on puolestaan Hackett. Juanaro lähetti Hackettin Sierranuevaan voidakseen panna toimeen vallankaappauksen Meksikossa. Torkalla taas ei ole mitään tekemistä "Juanaron juntan" kanssa. Hänen onnistuu juonitella Ramiro Sierranuevan uudeksi presidentiksi. Camilla ja Heikkilä jakavat toisilleen rakkaudentunnustuksia, mutta suhdetta he eivät voi aloittaa. Presidentti Ramirolta Heikkilä saa kunniamerkin. Méxicoon palattuaan hän murhaa vallankaappausta aikoneen Juanaron.
Tuotanto
Simo Penttilän alkuperäisteksteihin pohjautuvia elokuvia oli aiemmin filmattu kaksi: Mies Marseillesta (1937) ja Kuollut mies rakastuu (1942). Herra ja ylhäisyys oli Palon ja Linnanheimon viimeinen yhteiselokuva. Laulutaiteilija Antti Koskisella on elokuvassa tunnistamaton rooli. Liisa Tuomi ja Klaus Salin esiintyvät solistiparina musiikkinumerossa "Rumba".
Vastaanotto
Yleisömenestykseltään Herra ja ylhäisyys oli vuoden 1944 toiseksi paras.
Palkinnot
Herra ja ylhäisyys sai useita palkintoja ensimmäisessä Jussi-palkintojen jakotilaisuudessa marraskuussa 1944:
Arviot
Aikalaiskriitikot kehuivat eritoten Herra ja ylhäisyys -elokuvan lavastusta ja puvustusta. Uuden Suomen kriitikko kirjoitti: ”Suomi-Filmi ansaitsee lämpimän tunnustuksen siitä, että se on myös ilmeisistä vaikeuksista huolimatta varoja säästämättä toteuttanut lavastajan suunnitelmat.” Käsikirjoitusta ja juonenrakentelua pidettiin onnahtelevana, mutta teosta verrattiin loisteliaaseen oopperaan, jossa juonen punainen lanka ei lopulta ole merkitsevä. Aamulehdessä kriitikko arvioi: ”Kenraaliluutnantti T. J. A. Heikkilän seikkailut ovat tosin taitavasti ja älykkäästi konstruoituja, mutta niistä puuttuu seikkailun rytmi ja jännitys sekä myöskin paikka paikoin filmaattinen selvyys.”
Myöskään kriitikko Arto Pajukallio ei vuonna 2011 löytänyt juonesta punaista lankaa vaan hänen näkemyksensä oli, että tarina ”juonitteluineen poukkoilee kuin päätön kanalauma” (Helsingin Sanomat 20.9.2011), Toinen saman aikakauden kriitikko huomauttaa, että poukkoilustaan huolimatta ”sodan varjossa – – toteutettua tuotantoa [kelpaa] katsella kunnioituksella” (Tv-maailma 43/2013).
George Cosmas Zumaire Lungu
George Cosmas Zumaire Lungu (s. 4. helmikuuta 1960) on sambialainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi Chipatan hiippakuntaan 29. elokuuta 1985 ja nimitettiin sen piispaksi 23. joulukuuta 2002. Piispaksi vihkiminen seurasi 23. helmikuuta 2003. Pääkonsekraattorina toimi Orlando Antonini, jota avustivat Medardo Joseph Mazombwe ja Telesphore George Mpundu.
Benjamin Latrobe
thumb|Benjamin Henry Latrobe, [[Charles Willson Pealen maalaama muotokuva vuodelta 1804.]] Benjamin Henry Latrobe (1. toukokuuta 1764 Fulneck, lähellä Leedsiä, Iso-Britannia – 3. syyskuuta 1820 New Orleans, Yhdysvallat) oli englantilaissyntyinen yhdysvaltalainen arkkitehti. Hän oli ensimmäinen Yhdysvalloissa vaikuttanut täysin ammattimainen arkkitehti ja häntä on sanottu maan arkkitehtien ammattikunnan isäksi. Latrobe käytti suunnittelemissaan rakennuksissa uusklassista ja varsinkin Greek Revival -tyyliä omaperäisellä tavalla. Hän oli yksi Yhdysvaltain kongressitalon suunnitteluun osallistuneista arkkitehdeista.
Ura
Englannissa syntynyt Latrobe kävi koulunsa Nieskyssä Saksissa ja matkusti Ranskassa ja Italiassa ennen paluutaan Englantiin vuonna 1784. Hän kouluttautui arkkitehdiksi Samuel Pepys Cockerellin ja insinööriksi mahdollisesti John Smeatonin johdolla. Latrobe alkoi harjoittaa arkkitehdin ammattia vuoden 1790 aikoihin ja muutti Yhdysvaltoihin vuonna 1796. Hänen ensimmäinen tärkeä suunnittelutyönsä Amerikassa oli Richmondiin vuonna 1798 valmistunut Virginian osavaltionvankila (purettu 1927). Seuraava tärkeä työ oli Philadelphiaan vuosina 1798–1800 rakennettu Bank of Pennsylvania -pankkitalo, jota pidetään Amerikan ensimmäisenä uuskreikkalaisen tyylin monumenttina. Sen kreikkalaista temppeliä jäljitelleen portiikin joonialaiset pylväät saivat paljon jäljittelijöitä. Kauttaaltaan muurattu pankkitalo oli myös paloturvallinen. Latroben Philadelphiaan suunnittelema Sedgeley House puolestaan oli ensimmäinen uusgoottilaisen tyylin edustaja Amerikassa.
Vuonna 1803 presidentti Thomas Jefferson nimitti Latroben valtiolliseksi julkisten rakennusten tarkastajaksi (Surveyor of Public Buildings). Tärkein virkaan liittynyt toimeksianto oli Washingtonin keskeneräisen kongressitalon (United States Capitol) rakennustöiden jatkaminen. Latroben katsotaan olleen järjestyksessä toinen Capitolin arkkitehti. Saatuaan kongressitalon eteläsiiven valmiiksi vuonna 1807 hän alkoi tehdä muutoksia aiemmin valmistuneeseen pohjoissiipeen. Työt keskeytyivät rahoituksen puutteessa vuonna 1811, mutta brittien tuhopoltettua talon vuoden 1812 sodan aikana elokuussa 1814 Latrobe palasi johtamaan sen uudelleenrakentamista vuosiksi 1815–1817. Hän suunnitteli rakennukseen senaatin, edustajainhuoneen ja korkeimman oikeuden vanhat istuntosalit, jotka ovat nykyään museokäytössä. Hän keksi sisätilojen pylväisiin uusia amerikkalaisia koristeaiheita, jotka esittivät tupakanlehtiä ja maissintähkiä. Latrobe valvoi myös Valkoisen talon ja Washingtonin laivastotukikohdan rakennusprojekteja. Hän suunnitteli presidentti Jeffersonin toimeksiannosta Valkoisen talon itä- ja länsipäädyn matalat paviljonkimaiset pylväskäytävät ja ehdotti portiikkien lisäämistä talon etelä- ja pohjoissivuille. James Hoban lisäsi tunnusomaiset portiikit Latroben kuoltua.
Latrobe kuoli keltakuumeeseen vuonna 1820 valvoessaan vesijohtoverkon rakennustöitä New Orleansissa. Hänen oppilaitaan olivat arkkitehdit Robert Mills ja William Strickland.
Gergő Kis
Kis voitti Debrecenin lyhyen radan EM-kilpailuissa 2007 hopeaa 1 500 metrin ja pronssia 400 metrin vapaauinnissa. Eindhovenin pitkän radan EM-kilpailuissa seuraavana vuonna hän voitti kultaa 800 metrin vapaauinnissa. Pekingin olympialaisissa hän sijoittui kuudenneksi 400 metrin sekauinnissa ja 19:nneksi 1 500 metrin vapaauinnissa. Saman vuoden Rijekan lyhyen radan EM-kilpailuissa hän sai hopeaa 400 metrin sekauinnissa.
Kis sijoittui Rooman MM-kilpailuissa 2009 viidenneksi 400 metrin sekauinnissa, kuudenneksi 400 metrin vapaauinnissa ja kahdeksanneksi 200 metrin sekauinnissa. Budapestin pitkän radan EM-kilpailuissa 2010 hän sai pronssia 400 metrin vapaauinnissa. Shanghain MM-kilpailuissa 2011 hän sai pronssia 800 ja 1 500 metrin vapaauinnissa.
Kis saavutti Debrecenin pitkän radan EM-kilpailuissa 2012 kultaa 800 metrin vapaauinnissa ajalla 7.49,46, hopeaa 400 ja 1 500 metrin vapaauinneissa sekä pronssia 4 × 200 metrin vapaauintiviestissä.
Theresa Kronthaler
thumb|right|Theresa Kronthaler
Theresa Kronthaler (s. 1979) on saksalainen ooppera- ja konserttilaulaja, joka on äänialaltaan mezzosopraano.
Kronthaler syntyi Saksassa, mutta varttui Roomassa. Ensimmäiset laulutuntinsa hän sai Elio Battaglialta Torinossa. Kronthaler opiskeli näyttämötaidetta Lontoossa ennen pääsemistään Hochschule für Musik Hanns Eisler Berliniin, jossa hänen opettajiaan olivat Renate Faltin ja Julia Varady. Hän osallistui myös monille mestarikursseille, joita pitivät Christa Ludwig, Dietrich Fischer-Dieskau ja Thomas Quasthoff.
FS Bouvet (1896)
Bouvet oli 1800-luvun lopulla valmistettu Ranskan laivaston pre-dreadnought-taistelulaiva. Alus kuului viiden toisiaan muistuttavan aluksen ryhmään, joka tilattiin Britannian kuninkaallisen laivaston tilattua Royal Sovereign -luokan taistelulaivat.
Theresa Kronthaler
Kronthaler teki varhain debyytin Prinssi Orlofskyn roolissa Johann Strauss II:n operetissa Lepakko Grand Théâtre de Genèvessä. Tämän jälkeen hän liittyi Düsseldorfiin Deutsche Oper am Rheiniin, jossa hän esiintyi muun muassa Dorabellana (Così fan tutte), Anniona (La clemenza di Tito) ja Hannuna (Hannu ja Kerttu). Kronthaler pääsi laulamaan myös Frankfurtiin ja Theater an der Wieniin. Vuosina 2012–2016 hän oli jäsen Berliinin Komische Operissa. Kronthaler on tulkinnut oopperoita barokkiteoksista uusiin teoksiin. Hän esiintyi Michael Boderin johdolla Theater an der Wienissä Ophelian roolissa Anno Schreierin oopperan Hamlet kantaesityksessä. Kronthaler on tehnyt konserttiesiintyjänä kiertueita moniin maihin ja esiintynyt orkesterien solistina muun muassa Wolfgang Amadeus Mozartin Requiemin, Ludwig van Beethovenin yhdeksännen sinfonian ja Missa Solemniksen sekä Gustav Mahlerin sinfonioiden esityksissä. Yksinlaulujen tulkitsijana Kronthaler on tehnyt yhteistyötä pianisti Daniel Heiden kanssa.
FS Bouvet (1896)
Suunnittelu
Alkuvuodesta 1891 Charles Ernest Huin pyysi lupaa suunnitella parannetun Charles Martelin eli jo ennen kuin Charles Martelin köli oli laskettu. Suunnitelma valmistui 20. toukokuuta ja esiteltiin 31. heinäkuuta Conseil des travaux'ssa. Suunnitelmasta tuli Bouvetin suunnittelun alku. Suunniteltu alus oli hieman suurempi kuin neljä puolisisarta ja sisälsi uusia innovaatioita. Alus oli vesirajassa 121,01 metriä pitkä ja sen kokonaispituus oli 122,40 metriä. Leveys vesirajassa oli 21,40 metriä ja syväys 8,00 metriä. Uppouma oli 12 200 tonnia. Kansirakenteita oli kevennetty painopisteen laskemiseksi ja siinä oli kaksi lyhyehköä mastoa.
Aseistus
Tykkien sijoittelu vastasi edeltäneitä aluksia, mutta pääaseina olleet sekä 305 millimetrin että 274 millimetrin tykit olivat vuoden 1893 mallia. Lisäksi 305 millimetrin tykit olivat kokeellista 45 pituuskaliiperin mallia. Tykit olivat hydraylisesti suunnattuja sekä sivu- että korkeussuunnassa. Tykit ladattiin käsin lukkojen ollessa käsikäyttöisiä. Latauksen aikana tykkien tuli olla -4 asteen alakulmilla.
Apuaseina aluksella oli kasematteihin sijoitettuna kahdeksan 138,6 millimetrin vuoden 1891 mallia olevaa tykkiä kuten puolisisarillaan. Tykit olivat sivusuunnassa joko hydraulisesti tai käsikäyttöisesti suunnattavia ja korotus oli manuaalista. Niitä täydensivät yläkansille sijoitetut kahdeksan käsikäyttöistä 100 millimetrin vuoden 1891 mallia olevaa tykkiä. Näistä neljä oli savuhormien välissä olevaa korvasivat puolisisarten 65 millimetrin tykit. Loput neljä olivat alemmalla kannella kansirakenteiden kulmissa. Torpedoveneiden torjumiseen aluksella oli suunniteltu kaksitoista 47 millimetrin vuoden 1885 tykkiä, joista neljä oli mastojen alatasanteella ja loput sijoitettu komentosillan kansille aluksen etu- ja takaosaan. Näitä täydensivät kahdeksan 37 millimetrin tykkiä, joista kolme oli revolverityyppisiä.
Aseistuksen täydensivät neljä 450 millimetrin torpedoputkea. Näistä kaksi suunnattavaa oli sijoitettu keskilaivaan kannelle ja kaksi kiinteää 22 metriä keulasta vesirajan alapuolelle suunnattuna 90 astetta aluksen keskilinjasta. Kaikkien putkien tähtäimet olivat kannella. Suunniteltu torpedomäärä oli kuusi 450 millimetrin vuoden 1892 mallia olevaa Toulon torpedoa eli kolme puolellaan vedenpinnan alaisiin putkiin. Lisäksi neljä 450 millimetrin vuoden 1892 mallia olevaa Fiume torpedoa kannella oleviin putkiin. Lisäksi alukselle voitiin sijoittaa erityiseen varastoon 20 kappaletta vuoden 1892 miinoja, jotka voitiin laskea joko 10 tai 11 metrin välein.
Suoja
Teräksen valmistuksessa tapahtunut kehitys mahdollisti panssaroinnin ohentamisen.
Propulsio
Kuten Massénassa aluksella oli kolme akselia, mutta siitä poiketen aluksella oli Indretin lisenssillä valmistamat Bellevillen vesiputkikattilat. Kussakin kattilassa oli 7-8 elementtiä eli yhteensä 32 kattilaa sijoitettuna neljään kattilahuoneeseen, joissa kussakin kahdeksan kattilaa. Kattilahuoneet oli sijoitettu pareittain ja niiden väliin oli sijoitettu kyljillä olevien tykkien ammusmakasiinit ja parit oli eristetty toisillaan keskelle asennetulla laipiolla.
Indret valmisti kolme kolmisylinteristä moottoria, joiden suunniteltu teho oli 120 kierroksella 14 000 hevosvoimaa. Ne oli sijoitettu taaemman kattilahuoneen taakse rinnakkain ja erotettu toisistaan laipioilla. Kukin moottori pyöritti omaa akselia, joihin oli kytketty kolmilapainen potkuri. Keskimmäisen akselin potkurin halkaisija oli 4,4 metriä ja kahden reunimmaisen 4,5 metriä. Koeajoissa alus saavutti 17,2 solmun nopeuden normaalioloissa ja 18,2 solmun nopeuden 15 462 hevosvoimalla. Aluksen taloudellinen risteilynopeus oli 9 solmua, jolloin sen toimintamatka oli 3 000 merimailia.
Valmistus
Aluksen hankinta vahvistettiin 3. huhtikuuta 1892 vuoden 1892 talousarviossa. Se tilattiin 8. lokakuuta 1892 sähkösanomalla Lorientin laivastontelakalta, missä köli laskettiin 16. tammikuuta 1893. Se laskettiin vesille 27. huhtikuuta 1896 ja koneiston asentaminen aloitettiin 15. lokakuuta. Alus oli 5. maaliskuuta 1898 täysin miehitetty ja varustettu koeajoihin. Se siirrettiin 9.–20. maaliskuuta koeajomiehistöllä Lorientista Touloniin, missä koeajot suoritettiin huhtikuusta heinäkuuhun. Touloniin siirron taustalla oli Fashodan kriisin aiheuttama paine saada alus nopeasti palvelukseen. Aluksen palvelukseen siirtoa esitettiin 27. heinäkuuta 1898. Koeajojen tulosten tultua hyväksytyiksi alus otettiin operatiiviseen palvelukseen 1. lokakuuta 1898.
Palvelus
Alus liitettiin palvelukseen otettaessa Ranskan Välimeren laivaston osastoon, jonka muut alukset olivat Masséna ja Brennus. Ennen ensimmäistä maailmansotaa alus osallistui erilaisiin tykistöharjoituksiin ja laivaston yhdistettyihin harjoituksiin joihin osallistuivat torpedoveneet, sukellusveneet sekä kumpikin laivasto sekä harjoituksiin rannikkolinnakkeiden kanssa.
Vara-amiraali Alfred Gervaisin johtama vuoden 1900 harjoitus oli suurimpia harjoituksia. Siinä oli kaksi vaihetta, joissa ensimmäisessä kumpikin laivasto harjoitteli itsenäisesti ja toisessa yhdessä. Bouvet kuului vara-amiraali Ernest François Fournierin komentamaan Välimeren laivastoon, joka lähti Toulonista harjoitukseen. Taistelulaivat ja panssariristeilijät olivat 6. maaliskuuta Golfe-Juanissa yöammunnoissa, joiden päätyttyä ne lähtivät Agayhyn lähelle Saint-Raphaëlia. Seuraavien viikkojen aikana ne vierailivat Villefranchessa, Nizzassa, Saint-Tropezissa ja Les Salins d'Hyèresissä. Laivasto lähti 31. toukokuuta Korsikalle Ajaccioon, missä se viipyi 8. kesäkuuta saakka. Miehistö aloitti 20. kesäkuuta laivastokatselmukseen valmistautumisen. Vara-amiraali Gervais nosti lippunsa Bouvetilla, minkä jälkeen laivasto lähti Mers-el-Kebiriin. Se kohtasi 2. heinäkuuta Brestistä saapuneen pohjoiseen laivaston Lissabonin edustalla. Viisi päivää myöhemmin laivastot ankkuroituivat Quiberoninlahdelle ja saapuivat 9. heinäkuuta Brestiin. Seuraavana päivänä Pierre François Marie Ménardin johtaman osaston tehtävänä oli harjoitella maihinnousua Cherbourgiin, jonne laivasto ankkuroitui. Katselmus pidettiin 19. heinäkuuta Cherbourgin edustalla, missä sen vastaanotti presidentti Emile Loubet, joka toimi myös maissa järjestettyjen juhlallisuuksien isäntänä.
Välimeren laivasto lähti 1. elokuuta Brestistä lounaaseen jättäen Cherbourgiin neljä rannikkopanssarilaivaa. Laivasto oli yöllä 10.-11. elokuuta 70 merimailia Cape St. Vincentistä, missä tapahtui vakava onnettomuus Brennuksen ja hävittäjä Frameén kolaroidessa. Laivasto saapui 14. elokuuta Touloniin, mistä se lähti 21. elokuuta tykistöharjoitukseen Porquerollesin edustalle.
Se lähti 29. tammikuuta 1903 Toulonista vuotuiseen sotaharjoitukseen. Kaksi päivää myöhemmin Cap d'Antibesin edustalla pidetyissä harjoituksissa Gaulois törmäsi Bouvetiin, jolloin aluksella tuhoutui yksi messi ja torpedoputki vaurioitui. Lokakuussa alus oli mukana laivastovierailulla Palma de Mallorcalle ja Ibizalle.
Vuoden 1904 kesäpurjehduksella alus vieraili Välimeren laivaston mukana Kreetalla Sudanlahdella, Beirutissa, Salonikassa, Sisilian Messinassa ja Kreikan Pireuksessa sekä Smyrnassa, missä pidettiin virallinen vastaanotto ja tanssiaiset.