cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Vihan hedelmät (elokuva)
Vihan hedelmät (The Grapes of Wrath) on John Fordin ohjaama yhdysvaltalainen elokuva vuodelta 1940. Se on amerikkalaisen yhteiskunnallisen ja sosiaalisen realismin tunnetuin klassikkoelokuva. Elokuva perustuu John Steinbeckin romaaniin Vihan hedelmät (1939). Se on yksi harvoja Hollywood-elokuvia, jotka mainitaan paremmiksi kuin alkuperäisteos – jopa Steinbeck oli tätä mieltä.
Kuten muissakin Fordin lännenelokuvissa, Vihan hedelmissä on paljon runollisia hetkiä, mutta se antaa lamakaudesta tarkemman kuvan kuin muut klassisen kauden Hollywood-elokuvat. Sitä pidetään myös yhtenä Fordin parhaista elokuvista, ja hänelle myönnettiin siitä Oscar parhaasta ohjauksesta. Elokuvan toinen Oscar-palkinto meni Jane Darwellille parhaasta naissivuosasta. Elokuvan pääosaa näytteli Henry Fonda. Vaikka elokuva tehtiin studioiden ulkopuolella ja salanimen suojassa, se sai myönteisen vastaanoton.
Vihan hedelmät kertoo oklahomalaisesta vuokraviljelijäperheestä, joka lähtee 1930-luvun suuren lamakauden aikana paremman elämän toivossa Kaliforniaan.
Vihan hedelmät valittiin American Film Instituten sadan parhaan listan sijalle 21. American Film Institute valitsi sen vuonna 2006 myös kymmenen kaikkien aikojen innoittavimman yhdysvaltalaiselokuvan joukkoon. Vuonna 1989 se valittiin Yhdysvaltojen kongressin kirjaston National Film Registryyn, johon kootaan esteettisesti, historiallisesti tai kulttuurisesti merkittäviä amerikkalaiselokuvia.
Vuonna 1979 kolmekymmentä suomalaista elokuva-arvostelijaa ja -asiantuntijaa teki kukin luettelon kaikkien aikojen sadasta merkittävimmästä elokuvasta, ja Vihan hedelmät oli mukana heistä kahdeksantoista listalla.
Palkinnot
Voitetut Oscar-palkinnot:
Oscar-ehdokkuudet:
John Tenniel
John Tenniel (28. helmikuuta 1820 Lontoo – 25. helmikuuta 1914 Lontoo) oli brittiläinen kuvataiteilija ja pilapiirtäjä, joka muistetaan erityisesti kirjankuvituksistaan (mm. Liisan seikkailut ihmemaassa). Hän työskenteli Punch-pilalehden piirtäjänä yli puoli vuosisataa.
John Tenniel syntyi Lontoossa ja opiskeli Royal Academy of Arts -taidekoulussa, mutta taiteilijana hän oli pitkälti itseoppinut. Hänen ensimmäinen teoksensa oli esitteillä vuonna 1836 Royal Society of British Artists -yhdistyksen näyttelyssä. Vuonna 1845 häneltä tilattiin kilpailun perusteella freskokuvasarja An Allegory of Justice uuteen Westminsterin palatsiin (Hall of Poets -saliin). Hän menetti 20-vuotiaana näön toisesta silmästään miekkailutapaturmassa.
Tenniel alkoi kuvittaa kirjoja 1840-luvulla. Ensimmäisiin töihin kuuluivat Friedrich de la Motte Fouquén Undine (1846) ja Aisopoksen Eläinsadut (1848). Aisopos-kuvitus toi hänelle mainetta, ja hänet kutsuttiin Punch-lehden pilapiirtäjäksi vuonna 1850. Tässä tehtävässä hän toimi vuoteen 1901 saakka, ja hänen lasketaan tehneen lehteen yli 2000 pilapiirrosta. "Punchin veljeskuntaan" kuuluivat Tennielin ohella John Leech, Richard Doyle, Charles Keene ja Charles Dickens. Punch oli liberaalinen ja poliittisesti aktiivinen lehti, joka heijasteli viktoriaanisen aikakauden mielialoja ja sosiaalisten uudistusten kaipuuta. Tennielin voidaankin arvioida monia vuosia toimineen brittien omanatuntona. Toisaalta hänen piirroksensa saattoivat olla ankaran pilkallisia ja hyökätä työväenluokan radikalismia ja Irlannin ja Intian itsenäistymispyrkimyksiä vastaan.
Lewis Carroll olin alun perin kuvittanut itse teoksensa Alice's Adventures Under Ground (1862) käsikirjoituksen, mutta vasta kun kaivertaja Orlando Jewitt oli ehdottanut, että kirjajulkaisua varten hankittaisiin ammattitaiteilija, Carroll päätti valita Tennielin, jonka hän tunsi Punch-lehden piirroksista. Tenniel piirsi Liisan seikkailut ihmemaassa -teokseen 42 kuvaa. Teoksen ensimmäinen painos peruutettiin vuonna 1865 ja myytiin osin Yhdysvaltoihin, koska Tenniel ei ollut tyytyväinen painojälkeen. Vuonna 1871 julkaistiin teoksen jatko-osa Liisan seikkailut peilimaailmassa Tennielin kuvittamana. Näistä kahdesta kirjasta tuli Tennielin kansainvälisesti kuuluisimpia töitä, sillä hänen kuvituksiaan käytettiin myös monissa käännöksissä. Nämä olivat myös viimeiset Tennielin kuvittamat kirjat.
John Tenniel oli ensimmäinen pilapiirtäjä, joka lyötiin Britanniassa ritariksi. Kuningatar Viktoria myönsi hänelle aatelisarvon vuonna 1893. Tenniel jäi eläkkeelle vuonna 1901.
Kasinotalous
Kasinotalous oli paheksuva nimitys, joka levisi käyttöön 1980-luvulla. Kasinotaloudella tarkoitetaan erityisesti 1980-luvun loppupuolen ja aivan 1990-luvun alun Suomen talouden "hulluja vuosia", joissa 1980-luvun puolivälissä vapautuneiden markkinoiden toiminta johti talouden ylikuumenemiseen. Kasinotalous johti lopulta suuriin tappioihin pankeille ja sijoitusliikkeille sekä oli osaltaan vaikuttamassa Suomen talouden ajautumisessa lamaan 1990-luvun alussa.
Kasinotalouden tyypillisimpiä piirteitä olivat jupit, lainojen tyrkyttäminen heikkoja vakuuksia vastaan, helposti saatujen lainojen käyttäminen kalliisiin hyödykkeisiin, kuten muskeliveneisiin, luksuskesämökkeihin ja autoihin sekä sijoituskuplat.
Tiina (kirjasarja)
Tiina-kirjat käsittelevät tamperelaisen Tiina Lehtolan elämää. Tapahtumat sijoittuvat Tammelan kaupunginosaan, ja kirjojen näyttämönä toimii usein Tiinan pihapiiri, jossa naapuruston lapset leikkivät ja kasvavat yhdessä. Tiina kuvataan oikeudenmukaisena, rehellisenä, hyväsydämisenä ja kapinallisenakin poikatyttönä. Kirjat perustuvat Anni Polvan omiin lapsuudenmuistoihin.
Kasinotalous
Kasinotalous toi pörssin ja sijoittamisen palkansaajien tietoon ennennäkemättömällä tavalla; muun muassa lehdissä esiintyi kirjoituksia tunnetuista pörssimiehistä (esimerkiksi Jukka Keitele). Kasinotalousvaiheesta alkoi kuluttajien säästämisen painopiste siirtyä korkotalletuksista pörssisidonnaisempiin sijoituselementteihin, kuten osakkeisiin ja sijoitusrahastoihin. Jotkut kasinotalouden nimekkäistä toimijoista pakoilivat ulkomailla, mutta joutuivat myöhemmin syytteeseen eri talousrikoksista. Kuuluisimpia näistä olivat Peter Fryckman, Jussi ja Kari Uoti sekä Jukka-Pekka Mattila.
Tiina (kirjasarja)
Tiinan paras ystävä on naapurin Juha, joka on komea ja Tiinan mielestä reilu kaveri. Hänen kanssaan Tiina kokee seikkailuja, viettää kesäisin aikaa mummolassa ja järjestää urheilukilpailuja naapuruston poikien kanssa. Kirjan muita henkilöhahmoja ovat esimerkiksi turhamainen Leila, äitinsä kurin alla elävä Kalle ja tunnollinen Elvi. Kirjoissa esiintyy myös Tiinan veli Veli, jonka kanssa Tiina on jatkuvasti tukkanuottasilla, joskin heidän välillään kuvataan myös sisarellisia ja lämpimiä tunteita. Lisäksi Tiinan perheeseen kuuluvat isä ja äiti.
Kasinotalous
Kasinotalous oli myös talousrikollisten kulta-aikaa. Usein lainoja otettiin talousrikollisten pöytälaatikkofirmojen nimiin. Lainojen vakuuksien (esimerkiksi tonttien, rakennusten) arvot yliarvioitettiin (esimerkiksi väärennettiin asiakirjoja tai sitten arviot teetettiin muiden talousrikollisten tätä tarkoitusta varten tehtailemilla pöytälaatikkofirmoilla). Perusteettomien lainojen myöntämisessä helpotti myös pankin johtohenkilökunta, joka saattoi saada ns. kick-backinä takaisin tietyn osuuden myönnetystä lainasta.
Tiina (kirjasarja)
Tiinan perheessä työt jaetaan perinteisten sukupuoliroolien mukaisesti: isä käy töissä ja antaa työstä ansaitut rahat äidin käyttöön, joka hoitaa kotia. Perheen äidillä on kuitenkin sanottavanaan viimeinen sana. Perheen malli heijastelee kirjojen kirjoittamisajankohdan perinteisiä arvoja. Tiinan toiminta ja hänen ainainen pulaanjoutumisensa asettavat haasteita ajan tyttöihanteelle. Kirjojen tapahtumat saavat ajan mukaisen kulttuurisen merkityksen, mutta ne kuvaavat myös ajattomia ilmiöitä, kuten ystävyyttä, vanhemmuutta ja moraalista päätöksentekoa.
Kasinotalous
Muita kasinotalouden nostamia julkisuuden henkilöitä olivat Taito Tuunanen ja Kai Mäkelä sekä Hannes Kulvik.
Kelttiläinen tiikeri
”Kelttiläinen tiikeri” on termi, jolla on kuvattu Irlannin nopeaa taloudellista nousua 2000-luvun alussa. Itse termi on väännös ilmaisusta ”Aasian tiikerit”.
Vielä 1990-luvun alussa Irlanti oli yksi Euroopan unionin köyhimmistä maista. Onnistuneen talouspolitiikan avulla saavutettiin kuitenkin länsimaiden kovin talouskasvu, ja 2000-luvulle tultaessa Irlanti oli noussut yhdeksi Euroopan varakkaimmista maista. Irlannin politiikasta tuli esikuva monelle itäblokin maalle. Vuonna 2008 alkaneen maailmanlaajuisen talouskriisin yhteydessä Irlannin talous romahti.
Lähteet
Wirtschaft Irlands
Toinen korvauslaki
Toinen korvauslaki oli Suomessa 5. toukokuuta 1945 säädetty laki, jonka perusteella korvattiin sodassa tuhoutunutta ja luovutetuille alueille jäänyttä omaisuutta. Laki oli oleellisesti samanlainen kuin vuoden 1940 korvauslaki.
Annukka Peura
Annukka Peura (s. 1968 Turku) on suomalainen runoilija.
Welf
Welf (myös Guelf, Guelph tai Guelpho) on saksalaista alkuperää oleva eurooppalainen hallitsijasuku. Se on osa Este-sukua, mutta sitä edelsi 800–1000-luvuilla Saksassa vaikuttanut vanhempi Welf-suku. Nykyinen Welf-suku hallitsi Baijeria katkonaisesti vuosien 1070 ja 1180 välillä, ja sen jälkeen Braunschweigin ja Hannoverin ympärille luotuja valtioita vuodesta 1235 aina vuoteen 1918. Welf-suvun tunnetuin haara on Hannover-suku, joka oli myös Ison-Britannian hallitsijasukuna vuosina 1714–1901. Welfin suvusta tuli myös yksi Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan ja yksi Venäjän keisarikunnan keisari.
Nykyinen Welf-suku
Welf III:n hallitsemat Svaabia ja Kärnten periytyivät hänen siskonsa Kunigundan pojalle Welf IV:lle, jonka isä oli Este-sukuun kuulunut Alberto Azzo II. Nykyinen Welf-suku polveutuu siten Este-suvusta. Welf IV nai Baijerin herttua Otto Nordheimilaisen tyttären, ja keisari Henrik IV antoi hänelle vuonna 1070 Baijerin herttuakunnan, jolloin hänestä tuli Baijerin herttua Welf I. Hän peri myös isänsä läänitykset Italiassa.
thumb|pysty|Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisari [[Otto IV.]] Welfien pitkään jatkunut vihanpito Hohenstaufenin keisarisuvun kanssa sai alkunsa vuonna 1079, jolloin Henrik IV antoi Welfien maihin kuuluneen Svaabian Hohenstaufeneille. Welf I:n pojanpoika Henrik Ylpeä peri apeltaan keisari Lothar III:lta myös Saksin herttuakunnan, mutta uudeksi keisariksi valittu Hohenstaufen-sukuinen Konrad III riisti hänen maansa vuonna 1138, mikä ajoi suvut avoimeen sotaan usean sukupolven ajaksi. Seuraava keisari Fredrik Barbarossa palautti Saksin ja Baijerin Henrik Ylpeän pojalle Henrik Leijonalle, mutta riisti ne uudelleen riitaantumisen jälkeen vuonna 1180. Welfien ja Hohenstaufen-keisarien vastakkainasettelu tuli lopulta niin kuuluisaksi, että Italiassa keisaria vastustaneista ja paavia tukeneista kaupunkivaltioista alettiin käyttää nimitystä guelfit Welf-suvun italiankielisen nimen mukaan.
Henrik Leijonan poika Otto IV kohosi Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisariksi, mutta ei onnistunut perustamaan pysyvää dynastiaa. Henrik Leijonan jäljelle jääneet maat oli jaettu hänen poikiensa kesken, mutta ne yhdistettiin vuonna 1235 Braunschweig-Lüneburgin herttuakunnaksi, jonka keisari Fredrik II tuolloin antoi Otto IV:n veljenpojalle Otto Lapselle. Hänestä polveutuneet sukuhaarat hallitsivat Braunschweig-Lüneburgia, siitä lohkottuja pienempiä ruhtinaskuntia ja sen seuraajavaltioita aina 1900-luvun alkuun asti. Niin sanottu vanhempi lüneburgilainen sukuhaara sammui vuonna 1369, joten muut sukuhaarat polveutuivat toisesta, vanhemmasta braunschweigilaisesta sukuhaarasta. Suvun päähaara tunnettiin vuodesta 1569 alkaen nimellä nuorempi Braunschweig-Lüneburg-suku ja toinen jäljelle jäänyt haara vuodesta 1635 nimellä nuorempi Braunschweig-Wolfenbüttel-suku.
Hannover-suku
Nuorempaan Braunschweig-Lüneburgin sukuhaaraan kuuluu myös Hannoverin suku. Sitä edustanut Calenbergin ruhtinaskunnan hallitsija Ernst August sai vuonna 1692 vaaliruhtinaan arvon, jolloin syntyi Braunschweig-Lüneburgin vaaliruhtinaskunta (tunnettu myös Hannoverin vaaliruhtinaskuntana). Myös Lüneburgin alue ja Saksi-Lauenberg yhdistettiin siihen vuonna 1705 niitä hallinneen Ernst Augustin veljen Yrjö Vilhelmin kuoltua lapsettomana. Ernst August nai Pfalzin vaaliruhtinas Fredrik V:n tyttären prinsessa Sofian, joka oli samalla Englannin kuningas Jaakko I:n tyttärentytär. Tämän ansiosta Ernst Augustin poika Yrjö I Ludvig valittiin vuonna 1714 Ison-Britannian kuninkaaksi nimellä Yrjö I. Ison-Britannian ja Hannoverin vaaliruhtinaskunnan välille syntyi tämän seurauksena personaaliunioni. Napoleonin sotien jälkeen vuonna 1814 perustetun Hannoverin kuningaskunnan perustuslaki ei kuitenkaan sallinut kruunun periytymistä naisille, joten kuningas Vilhelm IV:n kuoltua unioni purettiin vuonna 1837, jolloin Ison-Britannian hallitsijaksi tuli Vilhelm IV:n veljentytär Viktoria ja Hannoverin kuninkaaksi Vilhelm IV:n veli Ernst August I. Isossa-Britanniassa kuningatar Viktoria jäi suvun viimeiseksi hallitsijaksi, sillä hänen jälkeläistensä katsotaan kuuluvan hänen puolisonsa Albertin edustamaan Saksi-Coburg-Gothan sukuun.
Preussi valloitti Hannoverin kuningaskunnan vuonna 1866. Sen kanssa samaan aikaan perustettu Braunschweigin herttuakunta sen sijaan säilyi itsehallinnollisena osana Saksan keisarikuntaa. Herttuakuntaa hallinnut Braunschweig-Wolfenbüttel-suku sammui vuonna 1884, jolloin herttuan arvo periytyi Welfien viimeiselle jäljellä olleelle sukuhaaralle eli Hannover-suvulle, mutta valloitetun Hannoverin kruununtavoittelijalta Ernst Augustilta kiellettiin valtaannousu Braunschweigissa poikkeuslailla. Braunschweigin valtaistuin annettiin lopulta vuonna 1913 hänen pojalleen Ernst Augustille, joka oli samana vuonna mennyt naimisiin Saksan keisari Vilhelm II:n tyttären Viktoria Luisen kanssa. Suvun viimeiseksi hallitsijaksi jäänyt Ernst August joutui luopumaan kruunusta vuoden 1918 vallankumouksen yhteydessä.
Suvun nykyisistä jäsenistä tunnetuin lienee Hannoverin prinssi Ernst August (s. 1954).
Toukokuu
pienoiskuva|Toukokuu. 1400-luvun ranskalaisen rukouskirjan ja kalenterin [[Les Très Riches Heures du Duc de Berryn kuvitusta toukokuun kohdalla. ]]
Toukokuu on gregoriaanisessa ja juliaanisessa kalenterissa vuoden viides kuukausi. Suomessa sen käsitetään yleensä olevan kevään viimeinen kuukausi. Siinä on 31 päivää. Toukokuuta edeltää huhtikuu ja kesäkuu tulee toukokuun jälkeen. Toukokuu on saanut suomenkielisen nimensä siitä, että silloin tehdään toukotyöt eli viljan kylvö ja sen valmistelut, kyntö ja äestys. Toukokuussa touot tehdään. Suomessa toukokuu on etelässä kukkaloiston, puiden lehteentulon ja kesän alkamisen aikaa. Pohjoisessa se on kevättulvien, luonnon heräilemisen ja lumien sulamisen aikaa.
Toukokuiset juhlapäivät
Monissa maissa vietetään toukokuun ensimmäisenä päivänä vappua ja toisena sunnuntaina äitienpäivää. Suomessa ne ovat liputuspäiviä samoin kuin Snellmanin päivä 12. toukokuuta ja kaatuneiden muistopäivä toukokuun kolmantena sunnuntaina. Myös helatorstai on useimmiten toukokuussa, samoin helluntai, jos helatorstai on viimeistään 21. toukokuuta. Toukokuun latinankielinen nimi Maius tulee siitä, että kuukausi oli omistettu kreikkalaisten jumalattarelle Maialle, jonka sanotaan olleen roomalaisten Bona Dean, eli hedelmällisyyden jumalattaren, esikuvana. Bona Dean juhlaa vietettiin toukokuussa ja joulukuussa.
Keskilämpötila
Toukokuun keskilämpötilat vaihtelevat eri puolilla Suomea. Vantaalla toukokuun keskilämpötila on noin +10 astetta, Lahdessa noin +10 astetta, Tampereella noin +9 astetta, Kuopiossa noin +8 astetta, Oulussa noin +7 astetta ja Sodankylässä noin +4 astetta. Etelä-Suomessa tyypillinen päivälämpötila toukokuun alussa on noin 10–15 astetta ja lopulla noin 15–18 astetta. Pohjois-Suomessa päivälämpötila on toukokuun alussa yleensä noin 7–10 astetta ja kuun lopulla noin 12–16 astetta. Yöpakkaset ovat Pohjois-Suomessa hyvin tyypillisiä vielä toukokuussa, sen sijaan Etelä-Suomessa niitä on enää harvoin toukokuun puolenvälin jälkeen. Hellepäiviä esiintyy Etelä-Suomessa toukokuussa noin joka toinen vuosi, ja Lapissa noin joka kymmenes vuosi. Toukokuulla hellepäivät ovat yleensä yksittäisiä, pidemmät hellejaksot ovat harvinaisia, mutta näinkin on käynyt, viimeksi vuonna 2018.
Sademäärät
Toukokuu on pohjolassa aurinkoisin ja kuivin kuukausi, mikä johtuu siitä, että talven pakkasten jälkeen ilmasto on edelleen kuiva, mutta alkaa hiljalleen kostua alkavan kesän aikana. Toukokuussa ei mitata juuri koskaan Suomen sisämaassa suuria tuulennopeuksia tai myrskyjä, ja toukokuu onkin kokonaisuudessaan tyyni kuukausi. Toukokuussa mitataan hellelukemia kahtena kolmesta vuodesta ainakin jossain päin Etelä-ja Keski-Suomea. Auringonpaistetunteja saadaan toukokuussa runsaasti koko Suomessa. Toukokuun puolestavälistä heinäkuun puoleen väliin on aurinkoisinta aikaa Suomessa, tänä aikana saadaan keskimäärin eniten auringonpaistetunteja päivisin jokaisena vuorokautena. Lapissa alkaa toukokuussa yötön yö Etelä-Suomen kokiessa viimeiset pimeät yöt ennen valoisien kesäöiden alkamista.
Toukokuun sademäärätkin ovat Suomessa alhaisia, vaikka lämpötilat ovatkin jo melko korkeita päivisin, joten suhteellisesti toukokuu lienee kasvien kannalta ainakin Etelä-Suomessa vuoden kuivinta aikaa. Sadepäiviä kertyy Suomessa toukokuun aikana vähiten: Etelä-Suomessakin keskimäärin vain 8 päivää toukokuusta on sadepäiviä, ja pohjoisempana Suomessa niitä on taas noin 10 päivää toukokuusta.
Kevään eteneminen
Toukokuun ensimmäiset viikot ovat luonnolle nopeinta kasvun aikaa Etelä-Suomessa, jossa luonnon herääminen on alkanut jo huhtikuussa. Puut alkavat tulla nopeassa tahdissa lehteen, ja valkovuokot kukkivat kaikissa Etelä-Suomen vähänkin lehtomaisissa metsissä runsaasti. Etelä-Suomessa keväinen luonto muuttuu toukokuun aikana kesäiseksi. Keskiosissa maata, esimerkiksi Oulussa, luonto vihertyy eniten toukokuun puolessa välissä, ja Lapissa vasta kesäkuun alussa. Lapissa lumet sulavat pois vasta toukokuun aikana, ja ensimmäiset leskenlehdet kukkivat Pohjois-Lapissa vasta toukokuun lopulla. Viimeiset muuttolinnut saapuvat Suomeen vasta toukokuun lopulla. Näitä ovat muun muassa tervapääsky. Arktinen muutto, arktika, eli lähinnä pohjoisella tundralla kesäisin pesivien vesilintujen kuten tundrahanhien massamuutto kulkee toukokuussa Suomen yli kohti pohjoista.
Nokia 8.1
Nokia 8.1 on HMD Globalin vuonna 2018 julkaisema älypuhelin, jossa on Android 9.0 Pie -käyttöjärjestelmä. Suomessa puhelin tuli myyntiin 14. tammikuuta 2019.
Puhelimessa on 6,18 tuuman näyttö ja kahdeksanydinprosessori. Tallennustilaa on 64 gigatavua ja keskusmuistia 4 gigatavua. Takakamera on 13 ja 12 megapikselin kaksoiskamera ja etukamera on 20 megapikselin kamera. Puhelimessa on 3 500 milliampeeritunnin akku. Lisäksi laite tukee enintään 400 gigatavun microSD-kortteja ja siinä on sormenjälkitunnistin.
Mikkelin Jukurit
Mikkelin Jukurit on vuonna 1970 perustettu mikkeliläinen jääkiekkoseura. Se on pelannut kaudesta 2016–2017 alkaen SM-liigassa. Tuohon saakka joukkue pelasi sarjatasoa alempana Mestiksessä, jossa Jukurit on saavuttanut kultaa seitsemän kertaa, hopeaa neljästi ja pronssisijan kerran. Jukurit pelaa kotiottelunsa Kalevankankaan jäähallissa. Seuran virallinen, rekisteröity nimi on Jukurit HC Oy.
Perustaminen ja alkuvuodet
Vasta perustettu Jukurit peri Mikkelin Palloilijoiden paikan jääkiekon maakuntasarjan Keski-Suomen lohkossa. Jukurit piipahti 1970-luvun loppuvaiheilla myös I-divisioonassa, mutta ei kyennyt vakiinnuttamaan paikkaansa sarjatasolla. I-divisioonassa joukkueen parhaaksi saavutukseksi jäi kauden 1977–1978 viides sija. Keväällä 1980 Jukurit putosi II-divisioonaan.
Seuraavat runsaat puolitoista vuosikymmentä Jukurit pelasi II-divisioonassa vaihtelevalla menestyksellä. Seura käännekohtana voidaan pitää kautta 1998–1999. Tuolloin Matti Turunen aloitti työt Jukureiden toiminnanjohtajana ja valmentajaksi palkattiin Risto Dufva. Jukurit saikin sarjapaikan vastikään perustetusta Suomi-sarjasta kaudelle 1999–2000. Keväällä 2000 Jukurit voitti Suomi-sarjan mestaruuden. Näin joukkue palasi 20 vuoden tauon jälkeen I-divisioonaan, jonka nimi muutettiin Mestikseksi SM-liigan sulkemisen myötä.
Risto Dufvan aikakauden alku
Keväällä 1998 Jukureiden kauden viimeiseen II-divisioonan otteluun Kalevankankaalla myytiin 27 pääsylippua. Kauden yleisökeskiarvo oli alle 200 katsojaa. Arto Rantanen ja muu seuran johto päättivät, että joukkueen on päästävä seuraavalle sarjatasolle. Joukkueessa ei ollut suuria ulkoisia arvoja joille rakentaa, mutta se oli käytännössä velaton.
Vesa Kääriäinen ja Seppo Hujanen alkoivat koota Seppo Simpasen ja Jukka Toivakan ympärille muita paikallisesta jääkiekosta kiinnostuneita liikemiehiä Rantasen, Kääriäisen, Reino Rouhiaisen, Veijo Ruthin, Seppo Viherkorven ja muun seurajohdon tueksi. Paikallisista liikemiehistä mukana olivat alusta lähtien Reijo Björkman, Pertti Oksa ja Reijo Turunen.
Seppo Hujanen järjesti mikkeliläisille vierailun Hartwall-areenalle, jossa Aake Kalliala ja Hjallis Harkimo isännöivät liigaottelua ja suosittelivat kovasti jääkiekkotoimintaan ryhtymistä. Mikkeliläisliikemiesten joukko alkoi tämän jälkeen laskea seuraavan kauden budjetin perusteita Arto Rantasen tekemien arvioiden pohjalta. Joukosta muodostui Jukureiden edustusjoukkueen tukiryhmä, jonka koollekutsujana oli ensin Toivakka ja sitten Simpanen.
Yhtenä Jukureiden kehittämiskonsulttina toiminut helsinkiläinen Kim Pihl vihjasi mikkeliläisille, että Oulun Kärpät SM-liigakarsintoihin johtanut valmentaja Risto Dufva oli vielä kevään korvalla 1998 ilman kiinnitystä seuraavaksi kaudeksi. Seppo Hujanen on todennut, että Jokereiden toimitusjohtaja Matti Virmanen suositteli Dufvaa parhaana saatavilla olevana valmentajana.
Kärppien päävalmentajan tehtävistä sivuun kesken kaiken joutunut Dufva oli Vierumäen urheiluopistolla maaliskuussa 1998, kun Kim Pihl soitti hänelle ja ehdotti tutustumista Mikkelin mahdollisuuksiin. Aluksi Dufva ei ollut asiasta kovinkaan kiinnostanut. Hän oli sopinut Oulun Kärppien kanssa oli, että hän nauttii täysistä palkkaeduista vielä vuoden. Useat I-divisioonan seurat tarjosivat Dufvalle valmentajanpaikkaa. Hän lähti kuitenkin tapaamaan II-divisioonan joukkueiden edustajia Arto Rantasen kerrottua Dufvalle mikkeliläisten pitkän ajan suunnitelmista. Keskusteluissa mikkeliläiset kertoivat haluistaan nostaa Jukurit I-divisioonaan. Loppujen lopuksi Dufva teki kaksivuotisen valmentajasopimuksen Jukurien kanssa huhtikuussa 1998. Hän oli kiinnostunut seuran kehittämistyöstä pitkällä aikavälillä ennemminkin kuin taloudellisissa vaikeuksissa olleiden I-divisioonanseurojen tarjouksista. Hän muutti perheineen Mikkeliin.
Jukurit tarvitsivat vielä toimitusjohtajan. Dufvan kysyikin Kärppien toimitusjohtajalta Juha Junnolta neuvoja, kuinka Jukureille saataisiin pätevä henkilö Jukurien ammattitoimitusjohtajaksi. Junno oli työskennellyt aikoinaan Kuopiossa ja hän tiesi, että silloinen kuopiolainen Matti Turunen asui tätä nykyä väliaikaisesti Mikkelissä. KalPan puheenjohtajana ja toiminnanjohtajana 1990-luvun alkuun asti toiminut Turunen opiskeli tuolloin Suomen Nuoriso-opistossa Mikkelissä. Turunen lupautui toiminnanjohtajaksi kolmeksi vuodeksi, kevääseen 2001 saakka. Hän aloitti työn kesäkuun alussa 1998. Jukurit oli ollut jo vuosikymmenet syrjässä jääkiekkokulttuurin kehityksestä, mutta Dufvan ja Turusen palkkaamisen ansiosta seura sai hyödykseen valmiit yhteydet Jääkiekkoliittoon ja useisiin tärkeisiin jääkiekkoseuroihin.
Jukurien nousu Suomi-sarjaan, 1998–1999
Risto Dufva pyysi entistä pelikaveriaan Pekka Lipiäistä kakkosvalmentajakseen. Dufvan oli tunnettu jääkiekkopiireissä paitsi seuravalmentajana, myös nuorisomaajoukkueen tehtävistä. Näin ollen pelaajia, jotka halusivat pelata Mikkelissä oli ainakin II-divisioonan joukkueissa. Jukureissa oli lopulta uusia pelaajia lähes puolet. Kausi alkoi ylivoimaisella voitolla Anjalankoskella. Kauden ensimmäistä kotiottelua Varkautta vastaan oli seuraamassa liki 700 maksanutta katsojaa, eli katsojamäärä ylitti miltei 500 hengellä edelliskauden katsojakeskiarvon. Jukurit voitti ottelun ylivoimaisesti lukemin 9–1.
Jukurien syyskausi huipentui kahteen otteluun Kouvolaa vastaan. Marraskuun puolivälissä pelattiin Mikkelissä, Jukurit voitti ottelun maalein 4–3. Kalevankankaan hallissa oli yli tuhat katsojaa. "Suuren mahtavan KooKoon kaataminen on tässä sarjassa henkinen kynnys, jonka nyt pystyimme ylittämään", valmentaja Dufva pelin jälkeen.
Lasse Kanerva oli ylivoimaisesti lohkon tehokkain hyökkääjä. Niinpä hän sai joulun jälkeen kutsun KalPan liigamiehistöön otteluihin SaiPaa ja Jokereita vastaan. Muu joukkue harjoittelu paljon joulutauolla, ja Dufva totesi loppiaisen alla, ettei hänellä ole koskaan ollut näin kiitollista ryhmää. Tunnelma oli nousuvireinen. Jatkosarjassa Jukurit kohtasi Tampereen KooVeen, Turun Kiekko-67:n, Kotkan Titaanit, Kouvolan KooKoon, Heinolan Kiekon, Kiekko-Vantaan ja Pitäjänmäen Tarmon Helsingistä.
Jukureiden pelaajat asettivat keskenään tavoitteeksi nousun neljän parhaan joukkoon. Ison pettymiksen riski oli joukueen piirissä pienentynyt, sillä Suomen Jääkiekkoliitto oli päättänyt perustaa uuden Suomi-sarjan divisioonien väliin, joten vain viimeiseksi eli kahdeksanneksi jäävä joukkue joutuisi seuraavalla kaudella takaisin II-divisioonaan. Nousu tuntui Jukureista jopa todennäköiseltä vuoden vaihteessa 1998–1999.
Ylempi jatkosarja alkoi loppiaisena Jukureilta erinomaisesti. Ensin Jukurit voitti Kiekko-67:n Kalevankankaalla maalein 7–3. Kolmen päivän päästä Jukurit voitti kotiottelussaan KooVeen lukemin 5–3. Ottelu oli kauden yleisöennätys, ja paikalla oli yli 1 700 maksanutta katsojaa.
Tammikuun puolivälissä Jukurit johti yllättäen ylempää jatkosarjaa, mutta joukkue joutui vaikeuksiin. Kiekko-Vantaa voitti Jukurit Myyrmäen hallissa, ja Jukurit hävisi viisi seuraavasta kuudesta ottelustaan. Joukkue putosi sarjan kärjestä muutamassa viikossa seitsemänneksi niukasti putoamisviivan yläpuolelle ennen Turkua. Jukurien yleisömäärä väheni tappioiden myötä selvästi. Kalevankankaalla helmikuussa pelatussa ottelussa Kiekko-Vantaata vastaan paikalla oli yleisöä 700 henkeä, eli yli tuhat henkeä vähemmän kuin KooVee-pelissä kuukausi aikaisemmin. Ottelu oli kuitenkin kuitenkin Jukurien kannalta käänne parempaan, Jukurit voitti lukemin 4–2. Jukurit voitti kolme seuraavasta neljästä pelistään. Näin se nousi Suomi-sarjaan. Joukkue jäi pudotuspeleistä vain yhden pisteen päähän.
Dufvan ensimmäisen kauden tuloksena Jukureiden uskottavuus palautui, ja otteluiden yleisökesviarvo oli noin tuhat henkeä. Sen sijaan Jukurien taloustilanne oli noin puoli miljoonaa markkaa tappiolla. Jukurit toteutti liigatason markkinointia, mutta keräsi II-divisioonan tasoiset tuotot. Pääsponsorien panostuksia aikaistettiin, ja he lainasivat Jukureille henkilökohtaisia varojaan.
Koko kauden tilastot ovat eurohockey.netissä.
Suomi-sarjan mestaruus ja nousu Mestikseen, 1999–2000
Joukkue uudistui kevään ja kesän aikana, ja osa edellisen kauden pelaajista lopetti pelaamisen. Jukureilla oli hyvä maine nousevana ja laadukkaana seurana, ja uusia pelaajia Jukureihin tuli 16. Dufva ja Lipiäinen saivat kauden lopulla avukseen kolmannen valmentajan, Jussi Karin, jonka vastuulle tuli fyysisen harjoittelun ohjaaminen. Dufva sai kesällä 1999 kiinnityksen 19-vuotiaiden maajoukkueen kakkosvalmentajaksi seuraavan kevättalven maailmanmestaruuskisoihin saakka. Lipiäisen vastuu korostui pelikauden aikana Dufvan maajoukkuekiireiden takia. Kahteen lohkoon jaettu uusi sarjataso herätti II-divisioonan aluelohkoja enemmän kiinnostusta. Jukurien kanssa etelälohkoon kuuluivat KalPa, Kiekko-Vantaa, KooVee, Anjalankosken Kiekko, Pitäjänmäen Tarmo, Heinolan Kiekko ja Kotkan Titaanit. Suomi-sarja avattiin Mikkelissä 18. syyskuuta. Jukurien ja Kiekko-Vantaan välisellä ottelulla. Paikalla yli tuhatpäinen yleisö, ja eritoten Lasse Kanerva pelasi hyvin.
Jukurit menestyi Suomi-sarjassa paremmin kuin II-divisioonan neloslohkossa, sillä Jukurit voitti Suomi-sarjan runkosarjan ylivoimaisesti. Syksyn 1999 odotetuin kohokohta kannattajien näkökulmasta oli konkurssin takia liigasta suoraan Suomi-sarjaan pudonneen KalPan ensimmäinen vierailu Jukurien vastustajana Kalevankankaalla 13. marraskuuta. Paikalla olikin 1 700 hengen yleisö. Jukurit voitti ottelun maalein 7–3. Runkosarjassa Jukurien yleisökeskiarvo oli 1 050 henkeä.
Suomi-sarjan pudotuspelit alkoivat maaliskuun alussa. Kaksi ensimmäistä sarjaa pelattiin paras kolmesta -järjestelmällä ja loppuottelut paras viidestä -järjestelmällä. Jukurit voitti ensin Kotkan Titaanit kahdella kotivoitolla. Sitten vastaan tuli pohjoislohkon Haukiputaan Ahmat, joka hävisi ensin Mikkelissä ja sen jälkeen Haukiputaalla. Jukurit saivat loppuotteluvastustajakseen Kiekko-Vantaan. Loppuottelusarjassa pelattiin Suomi-sarjan mestaruudesta siten, että myös hävinnyt joukkue pääsi I-divisioonan karsintoihin. Jukurit voitti ensimmäisen ottelun Kalevankankaalla maalein 3–1 ja toisen Vantaalla lukemin 2–3 Mikko Hakkaraisen jatkoaikamaalilla. Kolmas loppuottelu pelattiin Mikkelissä, missä Jukurit voitti jatkoajalla maalein 3–2 Lasse Kanervan tekemällä maalilla. Jukurien voittaessa mestaruuden Kalevankankaalla oli noin 3 500 katsojaa. Kyseessä oli maaliskuun viides kotiottelu ja samalla viides perättäinen Mikkelin jääkiekon kaikkien aikojen yleisöennätysottelu. Jukurien viiden Suomi-sarjan pudostusottelun yleisökeskiarvo oli 2 900 katsojaa, joka oli sata kertaa enemmän kuin Jukurien kevään 1998 viimeisen kotiottelun makseneiden katsojien määrä.
Jukureiden kausi jatkui mestaruuden jälkeen I-divisioonan karsintoihin SaPkoa vastaan. Nousukarsintojen paras viidestä -järjestelmällä pelattu ottelusarja alkoi Mikkelissä viikon kuluttua Suomi-sarjan päättymisestä lauantaina 25. maaliskuuta. Mikkelissä syntyi jälleen syntyi uusi yleisöennätys, kun yli 3 700 henkeä saapui seuraamaan ottelua. SaPko voitti ottelun lukemin 2–6. Toinen karsintaottelu oli seuraavana päivänä Talvisalossa Jukureille vaikea, sillä SaPko johti ensimmäisen erän jälkeen ottelua jo maalein 5–0 ja voitti lopulta lukemin 6–1. Kolmas ottelu pelattiin Mikkelissä 29. maalikuuta. Yleisömäärä romahti lähes puoleen verrattuna ensimmäiseen otteluun ollen 2 100 katsojaa. Yleisön usko myönteiseen lopputulokseen oli vähentynyt selvästi, vaikka tarkkanäköisimmät huomasivat Jukurien pelanneen Savonlinnassa kaksi viimeistä erää tasaväkisesti. Jukurit pelasi taitavammin ja tehokkaammin kuin aiemmissa peleissä. Tero Tourunen vei Jukurit johtoon jo toisella minuutilla. Jyri Paavola teki 2–0-maalin ensimmäisessä erässä, mutta SaPko kavensi lukemat vielä ensimmäisessä erässä ja tasoitti ottelun toisen erän alussa pelatessaan ylivoimaa. Herkko Suvannon ja Antti Laakson maalit toisen erän jälkipuolella käänsivät ottelun Jukureille. Jyri Paavola teki vielä kolmannessa erässä maalin, ja ottelu loppui maalein 5–2. Ottelun lopputulos merkitsi sitä, että yleisön kadonnut innostus karsintaa kohtaan palautui. Neljänteen otteluun Savonlinnaan matkusti kaikkiaan 300 Jukurieiden kannattajaa. Jukurit voitti ottelun lukemin 1–4, ja ratkaisu siirtyi Mikkeliin. Kun Jukurien pelaajat tulivat aamulla ensimmäiseen verryttelyharjoitukseen, jäähallin pääovilla oli jo ruuhkaa, koska iltapäivällä pelattavan ottelun ennakkomyynti oli alkanut. Halli oli miltei loppuun myyty, ja paikalle tuli 4 200 henkeä. Jukurien Mikko Hakkarainen teki Jukurien avausmaalin jo ottelun kolmannella peliminuutilla. Hakkarainen teki maalin myös kymmenen minuutin päästä, jolloin Jukurit pelasi ylivoimaa. Jukurien Antti Laakso onnistui maalinteossa toisen erän ensi sekunneilla. Kolmannen erän alkupuolella Laakso ampui Jukureiden neljännen maalin, ja ottelu alkoi olla ratkennut. Yleisö juhli voittoa äänekkäästi jo kolmannen erän alusta lähtien. Dufva otti Jukureille aikalisän hieman yli minuutti ennen loppua, jolla Joukkue pitkitti voitosta nauttimista. Jukurit voitti SaPkon maalein 4–0 ja nousi I-divisioonaan. Sen nimi muutettiin Liigan sulkemisen myötä Mestikseksi.
Tilastot runkosarjasta, pudotuspeleistä ja karsinnoista ovat eurohockey.netissä.
Mestiksessä
Jukurit voitti heti ensimmäisellä Mestis-kaudellaan sarjan mestaruuden keväällä 2001. Joukkue voitti sarjan myös vuosina 2002 ja 2003. Keväällä 2004 Jukurit hävisi KalPalle Mestiksen loppuotteluissa saaden näin ollen hopeaa.
Kaudella 2004–2005 Jukurit oli tyytyminen Mestiksen neljäs. Vaasan Sport tiputti Jukurit välierävaiheessa, ja Jukurit hävisi myös pronssi-ottelun TuTolle. Jukurit voitti mestaruuden keväällä 2006, kun se voitetti Sportin Mestiksen loppuotteluissa otteluvoitoin 3–1. Tuo kausi jäi Risto Dufvan viimeiseksi Jukureissa.
Jukurit aloitti kauden 2006–2007 Reijo Ruotsalaisen valmennuksessa, mutta hän sai väistyä Pekka Lipiäisen tieltä tammikuussa. Jukurit saavutti Mestiksessä hopeaa ja pääsi pelaamaan SM-liigan tasonmittauksiin KalPaa vastaan. KalPa voitti sarjan suoraan otteluvoitoin 0–4, ja Jukureiden kausi päättyi seitsemän ottelun tappioputkeen.
Kausi 2007–2008 Jukureita valmensi Kari Makkosen. Vaikeasta ja ailahtelevasta kaudesta huolimatta Jukurit saavutti pronssia voittamalla KooKoon kauden viimeisessä ottelussa. Makkonen aloitti Jukureiden valmentajana myös syksyllä 2008, mutta pian hänet korvasi Pekka Lipiäinen. Kaudesta koitui Jukureiden osalta vaikea, ja joukkue jäi ensimmäistä kertaa Mestis-historiansa aikana ulos pudotuspeleistä. Jukurit sijoittui kauden päätteeksi yhdeksänneksi.
Lipiäisen siirryttyä vastuuvalmentajaksi Jukureiden peli parani huomattavasti Makkosen ajoista. Täten Lipiäinen solmi Jukureiden kanssa sopimuksen kaudesta 2009–2010.
Kausi 2000–2001 ja Mestis-mestaruus
Jukurit voitti Mestiksen mestaruuden heti ensimmäisellä kaudellaan sarjassa. Runkosarjassa joukkue sijoittui toiseksi TuTon jälkeen. Tilastot runkosarjasta ja pudotuspeleistä ovat eurohockey.netissä.
Kausi 2001–2002, Continental Cup ja toinen Mestis-mestaruus
Jukurit lähti toiseen Mestis-kauteensa ennakkosuosikkina ja hallitsevana mestarina. Otteluohjelma oli tiiviimpi kuin muilla Mestis-joukkueilla, sillä kauteen mahtui myös kansainvälisiä otteluita Continental Cupissa. Jukurit sijoittui lopulta Continental Cupissa neljänneksi ja voitti jälleen Mestiksen mestaruuden. Jukurit vei myös Mestiksen runkosarjan nimiinsä.
Tilastot runkosarjasta ja pudotuspeleistä ovat eurohockey.netissä.
Kausi 2002–2003
Runkosarja oli kaudella 2002–2003 tasaisempi kuin edellisellä kaudella. Jukurit aloitti runkosarjan hyvin. Se oli hyvillä otteillaan sarjan kärjen tuntumassa. Tasaisuus takasi, ettei ero kärkeen kasvanut missään vaiheessa tavoittamattomaksi. Jukurit eteni myös Continental Cupiin edelliskauden mestaruutensa myötä. Cupin ensimmäinen kierros pelattiin Latviassa. Kireästä otteluohjelmasta ja loukkaantumisista huolimatta Jukurit pelasi hyvin. Ennen joululomaa Jukurit pelasi vielä toisen Continental Cupin turnauksen Italiassa. Niukka putoaminen Cupin jatkosta koitui loppukaudella joukkueen eduksi, sillä se säästi joukkueen voimavaroja. Runkosarja päättyi Jukureiden osalta vieraskiertueeseen, ja sen aikana Jukurit teki uuden piste-ennätyksensä Mestiksen runkosarjassa saavuttaen 70 pistettä 44 ottelussa. Lisäksi joukkue päästi vain 86 maalia.
Jukurit sai jälleen puolivälierissä vastaansa Kokkolan Hermeksen. Hermes pelasi hyvin, mutta Jukurit voitti sarjan otteluvoitoin 3–0. Näin Jukurit eteni välieriin ottelemaan loppuottelupaikasta Sportin kanssa. Sarja oli tasaväkinen. Sport voitti toisen ottelun, mutta Jukurit pudotti Sportin jatkosta tasaväkisessä kamppailussa Vaasassa voittaen ottelun toisessa jatkoerässä.
Loppuottelusarjassa K-Vantaa voitti ensimmäisen ottelun hyvällä pellillä Mikkelissä. K-Vantaa voitti myös toisen ottelun, joka pelattiin Vantaalla. Kolmannessa ottelussa sarja oli siis ensimmäistä kertaa katkolla. Jukurit tuli otteluun sillä liikkeellä, jota se oli runkosarjassakin esittänyt. K-Vantaan liike ei riittänyt, ja Jukurit voitti ottelun. Neljännessä ottelussa Vantaalla Jukurit meni ottelussa johtoon, mutta K-Vantaa teki tasoituksen nopeasti ja siirtyi heti perään johtoon. Jukurit näytti menettäneen otteensa. Puolitoista minuuttia ennen varsinaisen peliajan loppumsita Risto Dufva otti aikalisän ja maalivahdin kentältä pois. Peli siirtyi K-Vantaan päätyyn. Kotijoukkueen valmentaja Jarmo Kauppi päätti runsaat 40 sekuntia ennen erän päätöstä ottaa vuorostaan aikalisän. 37 sekuntia ennen varsinaisen peliajan päättymistä Pasi Järvinen teki tasoitusmaalin. Toisen jatkoerän alussa Jukurien Tero Koposen voittomaalilla ottelusarja siirtyi vielä viidenteen otteluun ja Mikkeliin.
Viidennessä ottelussa näytti jo siltä, että Jukurit voittaa ottelun. Joukkue kuitenkin pelasi huonosti kolmannen erän, ja ottelu eteni jatkoajalle. Jatkoajalla Jukureiden Petri Lehtonen teki Jukureiden voittomaalin, mikä ratkaisi mestaruuden Jukureille.
Tilastot runkosarjasta ja pudotuspeleistä ovat eurohockey.netissä.
Kausi 2003–2004
Jukurit lähti neljänteen Mestis-kauteensa jälleen korkein tavoittein ja odotuksin. Joukkueen runko säilyi edellisestä kaudesta kohtalaisen samana. Suurimmat muutokset tapahtuivat puolustustajistossa ja maalivahdeissa, koska muutama avainpelaaja siirtyi toisiin joukkueisiin ja molemmat maalivahdit vaihtuivat. Joukkue pelasi alkusyksyllä hyvän harjoitusottelujakson ja muun muassa tasapäisiä otteluja Liigassa pelanneita joukkueita vastaan.
Jukurit saivat edellisen kauden Mestis-mestaruutensa ansiosta kolmennen peräkkäisen Suomen edustuspaikan Continental Cuppiin. Ensimmäinen retki Jukureilla suuntautui lokakuun puolivälissä Slovakian Zvoleniin, jossa joukkue osallistui toisen kierroksen turnaukseen. Jukurit selvitti turnauksen tappioitta kehnoista olosuhteista huolimatta. Marraskuussa pelasi Itävallassa välieräturnauksen. Jukurit kärsi Linzin kovatasoisessa turnauksessa kolme tappiota ja putosi jatkosta.
Jukurit kärsi tappion heti Mestiksen runkosarjan avausottelussa Järvenpäässä. Muutenkin kauden ensimmäinen neljännes oli Jukureille tavanomaista vaikeampi. Joukkue kuitenkin saavutti heti tärkeitä pisteitä KalPaa ja Hermestä vastaan pelatuista otteluista, eivätkä sarjan kärkijoukkueet päässeet karkaamaan sarjataulukossa. Jukurien vaikeimpana hetkenä syyskaudesta mainittakoon marraskuu, jolloin joukkue kärsi Mestis-historiansa suurilukuisimman tappion Vaasassa, missä se hävisi maalein 2–9. Voitoista huolimatta Jukurit pelasi huonosti kotihallissaankin muun muassa FPS:aa ja Salamoita vastaan. Maalivahdit Mikael Vuorio ja Mikko Strömberg kilvoittelivat syyskauden ykkösvahdin asemasta. Asemasta ei ollut täyttä varmuutta, mikä ainakin joukkueessa nähtiin hyvänä asiana. Kevättä kohden Strömberg otti ykkösmaalivahdin paikan ja säilytti asemansa aina loppuotteluihin asti.
Joulutauko oli joukkueen kannalta hyvään aikaan ja joukkue sai pelaajia takaisin sairauslomilta vahvuuteensa. Uusina pelaajina mukaan tulivat puolustajat Jussi Timonen ja Ville Hyrkäs. Vuoden alkajaisiksi joukkue esittikin tasokasta kiekkoa KalPaa vastaan kotihallissaan ottelussa, jossa KalPan viime hetken tasoitus jakoi pisteet. Jukurit kärsi kauden ainoan kotitappionsa runkosarjassa tammikuussa Vaasan Sportia vastaan. Jukurit ei voittanut Sportia kauden aikana kertaakaan. Viimeisellä kierroksella runkosarjan voitto oli sekä Jukureille että KalPalle katkolla. Jukurit pelasi huonosti Kajaanissa ottelun loppuvaiheet, mutta jatkoajalle venynyt taistelu tiesi runkosarjan voittoa KalPan kärsittyä tappion Vantaalla.
Puolivälierissä Jukurit kohtasi Kiekko-Vantaan, joka oli hyvässä vireessä. Runkosarjassa vakuuttavasti kotiotteluissa esiintynyt Jukurit kärsi kaksi kertaa tappion Kiekko-Vantaaalle, mutta Jukurit eteni jatkoon otteluvoitoin 3–2. Välierissä Jukurit pelasi KooKoota vastaan. Välieräsarja katkesi suoraan kolmen ottelun jälkeen, mutta Jukurit esitti joka ottelussa ailahtelevia otteita. Loppuotteluissa Jukurit kohtasi kaikki aiemmat pudotuspeliottelunsa voittaneen KalPan. Kaksi ensimmäistä ottelua päättyi Jukurien kotivoittoihin, mutta sitten sarja alkoi kääntyä KalPalle, kun se voitti kolmannessa ottelussa Mikkelissä Jukurit maalein 1–4. Neljännessä ottelussa mestaruus oli jo katkolla KalPalle sen kotihallissa, mutta Jukurit onnistui voittamaan pelin jatkoajalla. Seuraavassa pelissä Kalevankankaalla Jukurit ei onnistunut säilyttämään vahvan avauserän tuomaa johtoasemaa miltei täyden salin edessä. KalPa nousi lopulta jatkoerässä mestariksi. Matti Tiihonen viimeisteli nelosketjun laidassa mestaruuden ratkaisseen jatkoaikaosuman. Päävalmentaja Dufva oli kuitenkin tyytyväinen Jukurien saavuttamaan hopeamitaliin.
Tilastot runkosarjasta ja pudotuspeleistä ovat eurohockey.netissä.
Kausi 2004–2005
Jukurien valmennusryhmä säilyi samana. Päävalmentajana oli Dufva, ja hänen apunaan olivat Lipiäinen ja Aho. Jukureilla Mestiksen mestarina oli kauden päätteeksi mahdollisuus nousta SM-liigaan, mikäli joukkue täyttäisi SM-liigan vaatimustason ulkoisesti. Mikael Vuorio ei jatkanut enää Jukureissa, ja Jukurit hankki kakkosmaalivahdikseen Jukurit-kasvatti Kai Tillasen Ahmoista. Mikko Strömberg jatkoi Jukureiden ykkösmaalivahtina. Kenttäpelaajista Jukurit menetti 11 muualle, mutta se hankki 8 uutta pelaajaa. Merkittävistä pelaajista lähtivät Petri Lehtonen, Ilkka Vaarasuo ja Jussi Timonen. Uusia pelaajina Jukureihin tulivat muun muassa Juha Silvander, Joni Tuominen ja Juha Salmu.
NHL:ssa oli käynnissä työsulku, ja NHL-tähdillä Adam Hall, Kimmo Timonen, Sami Kapanen vahvistunut KalPa voitti Mestiksen runkosarjan ja Jukurit jäi tasaisilla suorituksillan toiseksi. Myös Jukureihin huhuttiin kovasti NHL vahvistusta, nimittäin Jody Shelleyta, joka kuitenkin siirtyi JyP:iin. Jukurit jäi ilman NHL vahvistuksia. Jukureissa runkosarjan parhaat pisteidentekijät olivat Samuli Piiroinen, Lasse Kanerva ja Olli Sipiläinen.
Jukurit sai pudotuspelien ensimmäiselle kierrokselle vastaansa Salamat. Jukurit aloitti puolivälieräsarjan tapansa mukaan hieman voimiaan säästellen. Jukurien osoitti kuitenkin taitonsa viimeistään Kirkkonummella pelatun kamppailun päätöserässä, kun Jukurit teki viisi maalia. Kolmannessa kamppailussa ratkaisu näytti jo selvältä, vaikka Salamat pelasi hyvin ottelun lopussa. Kotijoukkue Jukurit hallitsi peliä ja Jukurit raivasi tiensä välieriin suoraan voitoin 3–0. Välierät käynnistyivät 22. maaliskuuta Mikkelissä, kun Jukurit sai vastaansa Vaasan Sportin. IS Veikkaaja uutisoi ennen välieräsarjaa Jukureita vaivanneesta flunssasta. Kymmenkunta pelaaja oli sivussa viikonlopun harjoituksista. Kuitenkin ensimmäiseen otteluun Jukurit päästi parhaalla kokoonpanolla, ja ainoastaan Ilkka Kallioinen oli poissa ottelusta. Jukurit voitti ottelun maalein 5–0. Vajaalukuinen Jukurit hävisi kaksi seuraavaa ottelua, ja päätyi näin pronssiotteluun TuTon kanssa. TuTo oli voitti ottelussa pronssia, ja Jukurit jäi neljänneksi.
Kausi 2005–2006, Dufvan viimeinen kausi Jukureissa ja neljäs Mestis-mestaruus
KalPa oli noussut edellisenä keväänä SM-liigaan, ja Jukurit voitti runkosarjan viiden pisteen erolla Sportiin. Jukurien paras pistemies oli Petri Lehtonen, joka oli runkosarjan pistepörssin neljäs. Lisäksi Mika Niemi ja Samuli Piiroinen tekivät paljon tehopisteitä.
Jukurit voitti pudotuspeleissä ensimmäisellä kierroksella Jokipojat otteluvoitoin 3–1 sekä välierissä Hokin otteluvoitoin 3–2. Näin ollen Mestiksen loppuotteluissa kohtasivat Mikkelin Jukurit ja Vaasan Sport. Sport oli ensimmäisessä ottelussa parempi, mutta Jukurit voitti kolme seuraavaa peliä ja voitti mestaruuden. Kauden päätteeksi valmentaja Dufva ilmoitti jättävänsä seuran ja siirtyvänsä SM-liigaan JYP:iin. Hänen saavutuksikseen Mikkelin urheiluhistoriassa jäivät neljä Mestiksen mestaruutta, kaksi perättäistä sarjanousua ja pelaaminen Continental Cupin loppuottelussa. Lisäksi hänen valmentamiaan pelaajia nousi Jukureista SM-liigaan.
Kausi 2006–2007: Reijo Ruotsalainen, Mestis-hopeaa ja SM-liigan tasonmittaukset
Joukkueen uutena päävalmentajana aloitti 29. huhtikuuta 2006 Reijo Ruotsalainen. Kakkosvalmentajaksi Jukureihin tuli Pasi Parviainen. Uudeksi toiminnanjohtajaksi kesken kauden nimettiin 15. tammikuuta 2007 tradenomi Mikko Romo. Maalivahtivalmentajaksi Jukureihin tuli Mikko Eloranta, joka on valmentanut muun muassa Venäjän pääsarjassa. Ykkäsmaalivahti vaihtui kun Jaakko Suomalainen siirtyi pelaamaan Ouluun ja Ari Reunanen saapui Jukureihin. Jukureista lähti 12 pelaajaa, ja alkavalle kaudelle Jukureihin tuli kymmenen pelaajaa. Lähtijöitä olivat muun muassa Niemi, Piiroinen, Sipiläinen, Erholtz, Mäenpää ja Salmivirta. Uusia pelaajia olivat muun muassa Tuomas Tikkanen, Ossi Pellinen, Lauri Kinos, Turo Asplund, Timo Kuuluvainen, Tuomas Immonen sekä Andreas Sundin. Lisäksi Daniel Wågström teki Jukureiden kanssa joulun alla loppukauden mittaisen sopimuksen, mutta hän pelasi lopulta vain yhden ottelun Jukureissa, sillä Mestiksen taso yllätti hänet. Patrik Bäärnhielm kävi try out -sopimuksella Jukureissa, muttei saanut sopimusta. Kolme ruotsalaista pelaajaa olivat Jukurien ensimmäiset ulkomaalaisvahvistukset Mestiksessä.
Jukurit aloitti kauden hyvin pelaamalla 11 tappiotonta peliä. Jukureiden hyvä vire kuitenkin alkoi hiipua joulukuun aikana, sillä valmentajien ja pelaajien välit olivat huonot. Antti Laakso ja Petri Lehtonen totesivatkin kauden jälkeen, että he olivat todella lähellä lopettaa uransa joulun jälkeen. Jukurit hävisi neljä peliä putkeen, mikä sivuaa seuran ennätystä Mestiksessä. Jukurit onnistui voittamaan runsaan kuukauden aikana vain sarjan huonoimpia joukkueita. Tämä taas johti lopulta Reijo Ruotsalaisen erottamiseen, mitkä herätti paljon keskustelua. Jukureiden uudeksi päävalmentajaksi nimettiin Pekka Lipiäinen. Hän toimi Jukureiden A-junioreiden vastuuvalmentajana kauden alussa. Jukurit aloitti pudotuspelit Jokipoikia vastaan. Jukurit voitti puolivälierät puhtaasti otteluvoitoin 3–0 ja kohtasi välierissä TuTon. Jukurit oli ylivoimainen ja voitti TuTon otteluvoitoin 3–1. Näin Jukurit eteni kuudennen kerran Mestiksen loppuotteluihin. Jukureita vastaan loppuotteluissa asettui Kajaanin Hokki, joka oli puolestaan voittanut välierissä Sportin. Jääkiekkoliitto kuitenkin ilmoitti ennen loppuottelusarjaa, että Jukurit pääsisi SM-liigan tasonmittaukseen, vaikka häviäisikin loppuotteluissa. Tämä mahdollisesti heikensi Jukureiden pelaajien voitontahtoa, sillä Hokki voitti mestaruuden selvästi otteluvoitoin 3–0. Jukurit sai toisen hopeansa, mitä voidaan pitää hyvänä saavutuksena, sillä moni ei uskonut että Jukurit etenisi loppuotteluihin. Tappiostaan huolimatta Jukurit sai 125 000 € palkintorahoja edellisen kauden mestaruudestaan.
Jukurit pelasi siis tasonmittaukset KalPaa vastaan, ja KalPa voitti ne otteluvoitoin 4–0 (3–2 ja., 5–4 ja., 8–2, 5–2). Vaikka Jukurit olisikin voittanut tasonmittaussarjan, KalPa ei olisi pudonnut Mestikseen ja Jukureiden liigakelpoisuus olisi ratkaistu vasta 31. maaliskuuta 2007 pidettävässä kokouksessa.