cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Urkuklaveeri
Historia
1600-luvun mittaan urkuklaveereita rakennettiin eri puolilla Eurooppaa. Soittimet ovat keskenään huomattavan erilaisia, riippuen rakentajasta ja muista soittimen valmistamisen kannalta keskeisistä tekijöistä.
1700-luvun loppupuolella suosituiksi tulivat yksisormioiset urkupianot. Kuuluisa, useaan kertaan äänityksissä käytetty soitinyksilö on Érardin Pariisissa vuonna 1791 rakentama (Pariisin musiikkimuseo, inv. E.995.15.1).
I Saw the Devil
I Saw the Devil on vuonna 2010 ensi-iltansa saanut eteläkorealainen jännityselokuva, jonka on ohjannut Kim Ji-woon sekä tähdittänyt Lee Byung-hun ja Choi Min-sik. Elokuva seuraa NIS-agentti Kim Soo-hyun'ia (Lee), joka lähtee kostamaan psykopaattiselle sarjamurhaajalle, Jang Kyung-chul'ille (Choi), joka murhasi raa'asti hänen morsiamensa.
I Saw the Devil sai ensi-iltansa Etelä-Koreassa 12. elokuuta 2010, ja sitä esitettiin myös Sundancen elokuvajuhlilla 2011.
Kingi (1. tuotantokausi)
Kingin ensimmäinen tuotantokausi esitettiin keväällä 2015. Kausi alkoi 10. tammikuuta 2015.
Kauden näyttelijöinä toimivat aiemmin Putouksessa näytelleet Aku Hirviniemi, Armi Toivanen, Iina Kuustonen, Jaakko Saariluoma, Jussi Vatanen, Krista Kosonen ja Riku Nieminen. Ohjelman juonsi Antti Holma. Myös näyttelijä Jukka Rasilan oli alun perin tarkoitus esiintyä ohjelmassa, mutta hän joutui jättäytymään ohjelmasta aikataulusyistä.
Lippukohu
Kauden ensimmäisessä osassa 10. tammikuuta 2015 Hirviniemen Hannu Pakarainen -nimisen hahmon lauluesitys aiheutti suomalaisissa tiedotusvälineissä kiivasta sananvaihtoa. Esityksen lopussa hahmo luuli, että hänen harteillaan viittana ollut Suomen lippu syttyi tuleen lavalla olleista pyrotehosteista, jonka jälkeen hahmo alkoi talloa lippua sammuttaakseen palon. Hahmo oli aikeissa myös virtsata lipun päälle, mutta juontaja Holma ehti estää sen. Ohjelman tuottaja Jasmine Patrakka kommentoi, ettei lippu ollut aito, vaan esitystä varten tehty näyttämövaruste.
Katsojat kommentoivat tapahtumaa ahkerasti yhteisöllisissä viestimissä. Osa katsojista piti tapahtumaa ”mauttomana” ja ”lipun häväistyksenä”. Asiasta tehtiin poliisille useita tutkintapyyntöjä, mutta poliisin tekemässä esitutkinnassa ei ilmennyt syytä epäillä rikosta, sillä lippu ei ollut oikea.
You Are We
You Are We on While She Sleepsin kolmas studioalbumi, joka julkaistiin 21. huhtikuuta 2017.
Albumi debytoi Britannian albumilistan kahdeksannella sijalla.
Fanipalvelu
thumb|Uimapuku on esimerkki eroottissävytteisestä fanipalvelusta. Fanipalvelu (Fan service, ) on japanilaisen sarjakuvan eli mangan käsite. Se tarkoittaa tarinan elementtiä, joka ei olisi tarinan kuljetukselle välttämätön, mutta joka on mukana lukijan viihdyttämiseksi. Fanipalvelun tyyli ja sisältö vaihtelevat tarinan tyylisuunnan mukaisesti.
Eräs fanipalvelun muoto on piirtää tarinan päähenkilö tai henkilöt tarinan tunnelman mukaiseen ympäristöön. Asetelma kuvataan hyvin yksityiskohtaisesti ja huolellisella piirrostyöllä. Fanipalvelu voi siten toimia esimerkiksi jakson aloitus- tai lopetuskuvana. Tarinaa voidaan myös kuljettaa niin, että kehittyvä tilanne luo perustelun fanipalvelulle joka voi samalla toimia huumorin lähteenä tai yllätyksenä myös lukijalle.
Fanipalvelu voi sisältää eroottissävyisiä elementtejä, joksi fanipalvelu usein suppeasti ymmärretään, vaikka sitä esiintyy myös muissa tyypeissä. Esimerkiksi realistisen tarkasti piirretty mecha tai kilpa-auto on myös fanipalvelun muoto, samoin erittäin näyttävät ja pitkät taistelukohtaukset.
Toisinaan raja tarinaan lisäväriä tuovan käytön ja tyylin välillä on häilyvä. Tällöin juoni on vain ohjaava kehys fanipalvelun käytölle.
Kritiikkiä
Fanipalvelua kritisoidaan sanoen, että se häätää uudet fanit pois. Tälle perusteena sanotaan, että on vaikea ottaa vakavasti epärealistisia hahmoja.
Tauno Alava
Tauno Ensio Alava (9. kesäkuuta 1907 Ruokolahti – 12. huhtikuuta 1984 Helsinki) oli suomalainen liikenneneuvos, joka teki elämäntyönsä Valtionrautateillä.
Hän suoritti keskikoulun oppimäärän Kouvolan suomalaisesta yhteiskoulusta 1923 ja kauppaopiston kurssin Kotkassa 1925. Hän kiinnostui urasta rautateillä palvellessaan alokkaana Kouvolassa, jossa hänen isänsä oli rautateillä töissä. Hän suoritti alustavan liikennevirkatutkinnon, harjoitteli Valtionrautateiden liikenneosastolla ja suoritti yleisen liikennevirkatutkinnon. Asevelvollisuus oli vielä kesken. Hän palveli Reserviupseerikoulussa jalkaväkilinjalla 1929 ja vannoi samana vuonna Rautatieopistolla VR:n virkavalan.
Rautateillä Alava aloitti linjasähköttäjänä 1930, minkä jälkeen hän työskenteli sähköttäjänä Mäntyharjulla 1935 ja kirjurina Kouvolassa 1936. Sotien aikana hän palveli Päämajan Rautatietoimistossa sekä toisen liikennepiirin yhteysupseerina. Rautatieupseerina hänelle tuli selviteltäväksi pulmallisiakin liikennekysymyksiä, jotka hän onnistui ratkaisemaan ja joista tuli hänelle suorastaan harrastus.
Sodan jälkeen Alava eteni piiritason tehtävistä ylöspäin. Hänet ylennettiin liikennetarkastajaksi Rautatiehallituksen liikenneosastolle Helsinkiin 1953, ja hän vannoi tuomarinvalan Rautatiehallituksessa 1964. Valtioneuvosto oikeutti hänet "hakemaan Valtionrautateiden liikenneosaston apulaisjohtajan virkoja ja yleisten ylennysperusteiden mukaan tulemaan nimitetyksi". Näin hänestä tuli 1960-luvun lopulla Rautatiehallituksen markkinointitoimiston apulaisjohtaja. Etenkin 1970-luvulla Alava keskittyi kuljetusten myyntitehtäviin ja markkinointiorganisaation ideoimiseen.
Vietnam kesäolympialaisissa 2016
Vietnam osallistui vuonna 2016 15. kertaa kesäolympialaisiin, tällä kertaa 23 urheilijan joukkueella. Lipunkantajana avajaisissa toimi Vu Thành Anh. Näissä kisoissa Vietnam sai ensimmäisen olympiakultansa, kun Hoàng Xuân Vinh voitti 10 metrin ilmapistoolin kultaa.
Tauno Alava
Alava toimi ammatillisissa järjestöissä ja oli Kouvolan kauppalanvaltuuston ja –hallituksen jäsen ja Kokoomuksen kansanedustajaehdokas vuonna 1948.
Alava laati uransa aikana suunnitelmia erityisesti Kymen- ja Vuoksenlaakson piirissä, joka oli Suomen rautateiden suurin teollisuuskeskittymä. Teollisuus ja elinkeinoelämä ymmärsivät Alavan kaltaisen virkamiehen ansiot, ja hänen arvonimianomuksensa allekirjoittaneiden nimiluettelo liikenneneuvokseksi muistuttaa elinkeinoelämän "Kuka kukin on" -listaa. Hänelle anoivat 1975 arvonimeä muun muassa vuorineuvokset Helge Haavisto, Jaakko Lehmus, R. Erik Serlachius, Kurt Swanljung, Veikko Vainio ja Mikko Tähtinen, ministeri Olavi J. Mattila, pääjohtaja Paul Paavela ja kansliapäällikkö Esko Rekola.
Liikenneneuvoksen arvonimi myönnettiin 1976. Sotilasarvoltaan hän oli reservin majuri.
Liikenneneuvos Tauno Alava on haudattu Kulosaaren hautausmaalle.
Maksullinen tie
thumb|[[E6-tien maksullisella osuudella oleva tullialue Norjassa.]] Maksullinen tie (myös tullitie tai turnpike) on tie, jolla liikkuvien ajoneuvojen kuljettajilta peritään tienkäyttömaksua. Tien käytöstä maksettavilla varoilla kustannetaan pääasiassa tien ylläpitoa, mutta myös uusien tieosuuksien rakentamista sekä tien palvelujen kehittämistä. Maksua perii tietä ylläpitävä julkinen tai yksityinen taho, jonka omaisuutta tie tai sen toiminnot ovat.
Valtaosa maksullisista teistä on useampiajorataisia moottoriteitä. Varsinaisten teiden lisäksi muita tieosuuksia, joilta peritään tiemaksua ovat maksulliset sillat ja -tunnelit. Maksulliset tiet ovat olleet käytössä jo satoja vuosia, ja niitä on nykyään käytössä eri puolilla maailmaa.
Tarkoitus
Toisin kuin verovaroilla ylläpidettäviä ei-maksullisia teitä, maksullisten teiden rakennusta ja ylläpitoa rahoitetaan tien käytöstä perittävällä tiemaksulla, jota perii tien omistava taho. Maksullisia teitä on perustettu yleensä paikkoihin, joissa maaston, tiheän asutuksen tai muun vaikeuttavan tekijän vuoksi tavallisen verorahoin rakennettavan tien rakennus ei välttämättä olisi mielekästä. Suuri osa maksullisista teistä sijaitsee suurien kaupunkien läheisyydessä, herkästi ruuhkautuvien teiden lähistöllä sekä usein kalliiksi tulleilla tieosuuksilla, joita ovat muun muassa sillat, tunnelit sekä vuoristojen ylityksessä hyödynnettävät solat.
Maksu ja tekniikka
thumb|Samalle tullialueelle rinnakkain rakennetut puomillinen sekä elektroninen [[ETC-järjestelmällä toimiva tullikoju SR 417 -numeroisella State Road -tiellä lähellä Orlandoa, Floridassa.]] Tyypillisen maksullisen tien alkuun ja maksunkeruumenetelmästä riippuen toisinaan myös loppuun on rakennettu tullialue, jossa tien käytöstä perittävä maksu suoritetaan. Pitkillä matkaosuuksille voi olla sijoitettu useita peräkkäisiä tullialueita, joilla kontrolloidaan eri mittaisille matkoille tulevat maksut. Tullialueita voi olla sijoitettu myös tieltä erkaneviin liittymiin. Tullialueet on varustettu yleensä yhdellä tai useammalla, puomillisella tai elektronisella tullikojulla, jossa maksu suoritetaan.
Tullimaksujen hinnat vaihtelevat maan ja tien omistajan mukaan. Samalla tiellä voi myös olla eri hinnastot eri kokoluokan ajoneuvoille, akselimäärältään erikokoisille ajoneuvoille, eri vuorokauden aikoihin ajaville sekä muun muassa moottoripyöräilijöille. Joissain maissa tiemaksut ovat myös verovähennyskelpoisia.
Puomillinen tullijärjestelmä
Maksullisilta teiltä perittävää tiemaksua peritään maasta ja tien omistajasta riippuen eri tavoin. Yksi vanhimmista ja edelleen myös käytössä olevista perintätavoista on ollut reitin alkuun tai välille sijoitetut tullikojut. Puomilla varustetussa tullikojussa tienkäyttömaksu maksetaan joko tullivirkailijalle tai maksuautomaattiin. Maksun tapahduttua puomi avautuu. Puomin eteen pysähdyttävässä tullauksessa on ongelmana tullikojujen usein tapahtuva ruuhkautuminen.
Elektroninen tullijärjestelmä
Puomillisten tullikojujen aiheuttaman ruuhkautumisen vuoksi ja tekniikan kehittyessä puomillisten tullikojujen lisäksi on vähitellen tullut elektronisia tiemaksun kerääviä järjestelmiä (ETC). Elektronista maksujärjestelmää käyttävillä tullialueilla on läpiajoon järjestetty erilliset puomittomat kaistat, jotka käytännössä eliminoivat tiemaksuista aiheutuvat jonotukset. Tämänkaltaiset ETC-järjestelmät vaativat tullikojun kanssa yhteen sopivan elektronisen vastaanottimen, jonka avulla maksu suoritetaan esimerkiksi laitetta käyttävän kuljettajan tililtä.
ETC-järjestelmissä käytettävän mikrosirulla varustetun elektronisen vastaanottimen ja pienitehoisen radiosignaalin avulla voidaan tiemaksu suorittaa ajoneuvon pysähtymättä tai edes hiljentämättä. Laite asennetaan yleensä auton tuulilasin sisäpuolelle taustapeilin taakse, jossa se ei häiritse näkyvyyttä, mutta josta sillä on häiriötön yhteys tullikojun maksulaitteiston kanssa.
Joillakin maksullisilla teillä on käytössä laitteistot, jotka erityisen kamerajärjestelmän avulla automaattisesti rekisteröivät jokaisen ajoneuvon sisääntulo- ja poistumisliittymät sekä kellonajat. Kerättyjen tietojen perusteella järjestelmä laskee jokaisen auton tullimaksut ja lähettää laskun postitse.
Maksulliset tiet Suomessa
Suomessa ei ole olemassa maksullisia teitä, vaan kaikki yleiset tiet ovat maksuttomasti ajettavissa, ja niiden rakentaminen ja ylläpito rahoitetaan erilaisista veroista kertyvillä tuloilla.
Tiekapasiteettiongelmia on pyritty ratkomaan rakentamalla lisää teitä, suosimalla joukkoliikennettä ja lisäämällä pysäköintimaksuja, mutta nyt Suomen liikenne- ja viestintäministeriö on käynnistänyt ruuhkamaksuselvitystyön, jossa tutkitaan, minkälaisia yhteiskunnallisia vaikutuksia mahdollisella ruuhkamaksulla olisi Helsingin seudulla. Selvityksellä pyritään saamaan lisää tietoa uudemmista liikennepoliittisista keinoista, kuten liikenteen hinnoittelusta.
Maksulliset tiet Yhdysvalloissa
Yhdysvalloissa tulliteitä kutsutaan usein nimellä Turnpike. Nimitys johtuu pitkistä seipäistä, joilla rajoitettiin pääsyä tietylle tieosuudelle. Maksua vastaan tullivirkailija käänsi seipään pois edestä. Nimitys on nykyisin käytössä etenkin maan itä- ja eteläosissa. Valtaosa nykyajan tulliteistä Yhdysvalloissa on freeway-tyyppisiä useakaistaisia moottoriteitä, siltoja tai tunneleita.
Tulliteiden kehitys
Ensimmäiset tullitiet Yhdysvalloissa tulivat käyttöön 1790-luvulla. Ensimmäisenä valmistui Philadelphian ja Lancasterin välille Pennsylvaniassa sijaitseva Philadelphia and Lancaster Turnpike, joka avattiin liikenteelle vuonna 1795.
Tullitien varrelle perustettiin tiemaksujen keräämiseen tarkoitettuja tullirakennuksia. Tullirakennukset sijoitettiin strategisesti paikkoihin, joissa tullirakennuksen kiertäminen oli vaikeaa, kuten laaksojen kapeimpiin kohtiin, vesistöjen ylityspaikkoihin tai yksinkertaisimmin vain tasaisin välimatkoin missä vain joku suostui ryhtyä tullia hoitamaan. Tulliasemat pidettiin miehitettyinä jatkuvasti, jonka kohdalla matkantekijän oli pysähdyttävä maksamaan. Maksun saatuaan tullivirkailija käänsi jalustalle asetetun seipään auki, jolloin matkanteko saattoi jatkua.
Tulliteiden määrä kasvoi 1800-luvun puoleen väliin asti, mutta vuosisadan loppuun mennessä useimmat niistä olivat päätyneet osavaltioiden tiehallitusten haltuun. Useiden tulliteiden kohtalona olivat liian vähäiset tullimaksut ja yllättävät menot, joita koitui esimerkiksi jos myrsky oli tuhonnut tien osuuksia tai silta piti uusia.
Tullitiet nykyään
Nykyään tullitiet Yhdysvalloissa ovat lähinnä kaupunkien ohitusteitä, sekä kaupunkien välisiä pikateitä. Nimitys Turnpike on jäänyt useiden tulliteiden nimiin, kuten presidentti John F. Kennedylle omistettu Delaware Turnpike, 359 mailia pitkä Ohion rajalta Pennsylvanian osavaltion läpi New Jerseyn rajalle kulkeva Pennsylvania Turnpike sekä cherokeesukuisen Will Rogersin mukaan nimetty Will Rogers Turnpike.
Fashion Finland
Fashion Finland on suomalaisen muotialan yhteisö ja tietokanava. Se pyrkii kasvattamaan muotikaupan näkyvyyttä ja arvostusta, tukemaan muotikauppojen ja -kauppiaiden liiketoimintaa sekä edistämään alan yhteistyötä ja muodin kulttuuria Suomessa.
Fashion Finland on toiminut aiemmin nimellä Muotikaupan liitto. Yhdistyksen historia ulottuu vuoteen 1917. Sen nimi vaihtui Fashion Finlandiksi toukokuussa 2019. Tuollon se lanseerasi myös muotikaupan uutisiin, ilmiöihin ja ihmisiin keskittyvän fafi.fi -verkkomedian. Fashion Finlandilla on yli 200 jäsentä. Yhteisön liiketoimintajohtajana ja päätoimittajana toimii Sami Sykkö.
Historia
Suomen Kenkäkauppiaiden Liitto perustettiin vuonna 1917 ja Suomen Tekstiilikauppiaiden Liitto vuonna 1936. Kenkäkauppiaiden Liiton puheenjohtajana toiminut Esko Leppäkorpi ja Tekstiilikauppiaiden Liiton puheenjohtaja Seppo Halme aloittivat vuonna 1997 keskustelut liittojen yhdistymisestä. Keväällä 1999 pidettiin uuden liiton, Muotikaupan Liiton, perustamiskokous. Perustamiskokouksen jälkeisessä ensimmäisessä liittokokouksessa Muotikaupan Liiton puheenjohtajaksi valittiin Seppo Halme ja varapuheenjohtajaksi Esko Leppäkorpi.
Liittojen yhdistyttyä aiemmin ilmestyneet Kenkälusikka- ja Tekstiili -lehdet lopetettiin, ja niiden tilalla alettiin julkaista uutta Modin -nimistä jäsenlehteä vuonna 2000.
Muotikaupan Liitto toimi Helsingissä Mariankadulla, kunnes tila myytiin vuosien 2003–2004 vaihteessa. Muotikaupan Liitto siirsi toimistonsa Helsingin Mannerheimintielle, kunnes muutti elokuussa 2015 Kaupan liiton tiloihin osoitteeseen Eteläranta 10.
Elizabeth Gillies
Elizabeth Egan ”Liz” Gillies (s. 26. heinäkuuta 1993 Haworth, New Jersey) on yhdysvaltalainen näyttelijä ja laulaja. Hän on tunnettu muun muassa Victorious-nuortensarjasta, joka on nähty Nickelodeon-kanavalla. Gillies esitti sarjassa Jadea, joka on melko ilkeä kaikille.
Fashion Finland
Johto
Muotikaupan Liiton puheenjohtajina vuosina 1999–2017 toimivat Seppo Halme, Sirkku Asunmaa, Sari Kapulainen ja Esko Leppäkorpi. Liiton toimitusjohtajina ovat toimineet Yrjö Gorski (1999–2013), Tuula Loikkanen (2013–2016) ja Esko Leppäkorpi (2016–2019). Vuodesta 2017 Fashion Finlandin hallituksen puheenjohtajana on toiminut Andreas Ögård. Vuodesta 2019 liiketoimintajohtajana ja päätoimittajana on toiminut Sami Sykkö.
Muuta
Muotikaupan liiton nimi vaihtui Fashion Finlandiksi toukokuussa 2019. Tuollon se lanseerasi myös muotikaupan uutisiin, ilmiöihin ja ihmisiin keskittyvän fafi.fi -verkkomedian, jota päätoimittaa Sami Sykkö. Samana vuonna Modin -lehti lopetettiin ja sen tilalla Fashion Finland alkoi julkaista nimeään kantavaa printtilehteä, jonka ensimmäinen numero ilmestyi keväällä 2020.
Fashion Finlandin jäsenetuihin kuuluvat esimerkiksi lakineuvonta, konsultointipalvelu, tapahtumat, koulutukset sekä muotialaa koskeva tiedotus ja alan edunvalvonta.
Elizabeth Gillies
Ura
Gilliesin läpimurto tapahtui vuonna 2010, kun hän sai ”pahan tytön” roolin Nickelodeon-sarjasta Victorious. Gillies kertoi ”rakastavansa” Jaden roolia, koska hahmossa on inhimillisiäkin piirteitä eikä hän ole pelkkä sosiopaatti. Gillies myös lauloi useita kappaleita sarjan soundtrackeille muiden näyttelijöiden kanssa. Sarjaa tehtiin neljä tuotantokautta.
Fashion Finland
Muuta
Fashion Finland järjesti alkuvuodesta 2020 Fashion Gala Dinner + Awards -muotitapahtuman Helsingin Designmuseossa. Gaalassa Fashion Finland palkitsi Suomen parhaan muotikaupan sekä vuoden parhaat markkinointi- ja ympäristöteot, vuoden muotielämykset ja vuoden muotivaikuttajan.
Elizabeth Gillies
Ura
Gillies on myös Winx-piirrossarjan Daphnen ääninäyttelijä. Hän on näytellyt myös elokuvassa The Clique, joka julkaistiin suoraan DVD:lle.
Yksityiselämä
Gillies on 13 -musikaalin ja Victoriousin vastanäyttelijänsä Ariana Granden läheinen ystävä ja on esiintynyt muun muassa Granden Christmas Kisses -levyn cover-versiolla kappaleesta ”Santa Baby” sekä tämän musiikkivideolla ”Thank U, Next”.
Gillies avioitui 8. elokuuta 2020 musiikkituottaja Michael Corcoranin kanssa. Pariskunta asuu Atlantassa.
Nuestra Señora de la Asunción (1772)
Nuestra Señora de la Asunción oli Espanjan laivaston vuonna 1772 vesille laskettu 34-tykkinen fregatti.
Valmistus
Francisco Gautierin suunnittelema alus tilattiin Reales Astilleros de Esteirolta Ferrolista. Alus laskettiin vesille 4. huhtikuuta 1772 ja valmistui 29. joulukuuta.
Palvelus
Alus tuhoutui 20. toukokuuta 1805 La Plata joen suulla.
Trilogy (Emerson, Lake & Palmerin albumi)
Trilogy on brittiläisen Emerson, Lake & Palmer -yhtyeen heinäkuussa 1972 julkaistu kolmas studioalbumi. Sillä on muun muassa kappale "Hoedown", joka oli yhtyeen suosituimpia kappaleita konserteissa.
Kappaleet
A-puoli B-puoli
Qobustanin piirikunta
thumb|250px|Qobustanin piiri Azerbaidžanin kartalla. Qobustanin piirikunta on paikallishallintoalue Azerbaidžanissa. Vuonna 1990 perustetun piirin pinta-ala on 1369,4 neliökilometriä. Asukkaita on 40 500 henkeä (vuonna 2010).
Qobustanin piiri sijaitsee Azerbaidžanin itäosassa Kaukasusvuoriston reuna-alueella. Se rajoittuu pohjoisessa Xızın, kaakossa Abşeronin, etelässä Hacıqabulin ja lännessä Şamaxın piireihin.
Piirin keskus on Qobustanin kaupunki (vuoteen 2008 saakka Mərəzən taajama), josta on 101 kilometriä maan pääkaupunkiin Bakuun. Kuntia on yhteensä 26 ja kyliä 34. Kaupunkiväestön osuus on 20,2 % (vuonna 2010).
Aikaisemmin seudulla oli huomattava venäläisvähemmistö (21,1 % vuonna 1959). Vuoden 1999 väestönlaskennan mukaan 99,0 % asukkaista on azereja.
Piirin kautta kulkee Bakusta Georgian rajalle johtava M1-valtatie. Tärkein elinkeino on maatalous, joka on erikoistunut viljan viljelyyn.
Paikallislehtinä ilmestyvät Qobustan ja Qobustanın səsi (”Qobustanin ääni”).
Jussi-palkinnot 1950
thumb|250px|[[Annikki Arni (vasemmalla) on ojentanut Jussi-palkinnon näyttelijätär Eeva-Kaarina Volaselle.]] Jussi-gaala 1950 järjestettiin 15. marraskuuta 1950 Helsingin Kalastajatorpalla. Tilaisuudessa palkittiin elokuvat, jotka olivat saaneet ensi-iltansa Helsingissä 1.10.1949–30.9.1950. Eniten Jusseja keräsi Katupeilin takana (5 kappaletta).
Cecilia Malmström
Anna Cecilia Malmström (s. 15. toukokuuta 1968 Tukholma) on ruotsalainen poliitikko, joka on toiminut marraskuusta 2014 EU:n kauppapolitiikasta vastaava komissaarina. Aiemmin Malmström oli sisäasioista vastaavana komissaarina vuosina 2010–2014. Ennen nimitetystään EU-komissaariksi hän toimi Ruotsin eurooppaministerinä 6. lokakuuta 2006 lähtien, ja ennen ministerinvirkaansa hän oli vuodesta 1999 Euroopan parlamentin jäsen. Malmström kuuluu Liberaaleihin (Liberalerna). Puolue kuuluu Euroopan liberaalidemokraattien liiton ryhmään.
Cecilia Malmström syntyi Tukholmassa, mutta kasvoi Göteborgissa ja Ranskassa. Hän puhuu sujuvasti ruotsia, englantia, espanjaa ja ranskaa sekä jonkin verran saksaa ja italiaa. Malmström asuu Brysselissä yhdessä miehensä ja kaksostyttöjensä kanssa. Malmström on koulutukseltaan politiikan tutkimuksen tohtori ja on opettanut sekä tehnyt tutkimusta Göteborgin yliopistossa.
Ollessaan europarlamentin jäsen Malmström kuului ulkoasianvaliokuntaan. Hän oli myös sisämarkkina- ja kuluttajansuojavaliokunnan varajäsen. Europarlamenttiuransa aikana Malmström oli mukana nettikampanjassa, jonka päämääränä oli tehdä Brysselistä pysyvästi Euroopan parlamentin toimipaikka. Nykyisen käytännön mukaan Euroopan parlamentti kokoontuu tietyin väliajoin myös Strasbourgissa. thumb|Cecilia Malmström, 2011 Malmström kannattaa Ruotsin liittymistä Euroopan yhteisvaluutta euroon. Elokuussa 2007 hän ehdotti uutta kansanäänestystä euron käyttöönotosta Ruotsissa. Ensimmäinen äänestys oli vuonna 2003, jolloin euroa ei haluttu ottaa Ruotsissa käyttöön.
Ruotsin hallitus nimitti 17. marraskuuta 2009 Malmströmin komissaariehdokkaaksi uuteen EU-komissioon. Hän toimi EU:n sisäasioista vastaavana komissaarina Barroson komissiossa vuosina 2010–2014.
Gustaf Magnusson (kuvataiteilija)
Gustaf Magnusson (1890 Tukholma – 1957) oli ruotsalainen taidemaalari ja graafikko.
Magnusson opiskeli Tukholman taideakatemiassa, Tanskassa, Norjassa, Saksassa ja Italiassa.
Magnusson on maalannut mm. muotokuvat useista Ruotsin kuninkaallisista ja merkkihenkilöistä, kuten prinssi Eugenista (1865-1947), Gustaf Trolle-Bondesta, Tukholman pormestarista Gunnar Fantista (1879-1967) ja C. Ådermanista.
Hänen julkisiin töihinsä kuuluvat mm. kaikki Tukholman Kustaa Vaasan koulun freskot, freskoja Göteborgin konserttitaloon ja muotokuvasarja Tukholman kaupungin merkkihenkilöistä.
Hänen töitään löytyy mm. Ruotsin kansallismuseosta, Tukholman modernin taiteen museosta, Münchenistä, Uffizin galleriasta Firenzestä ja British Museumista.
Muoto- ja henkilökuvien ohella Magnusson oli myös tuottelias maisemamaalausten tekijä. Hänen tuotantonsa laajuuden arvellaan jonkin verran laskeneen hänen töistään maksettuja hintoja.
Jangtsenbaraali
Taksonomia
Jangtsenbaraali on luokiteltu vaihdellen omaksi lajikseen tai baraalin alalajiksi (P. nayaur). Esimerkiksi kansainvälinen luonnonsuojeluliitto määrittelee sen baraalin alalajiksi molekyyligenettisten tutkimusten perusteella. Lajin kuvaili Theodor Haltenorth vuonna 1963.
Koko ja ulkonäkö
Jangtsenbaraali on tavallista baraalia pienempi. Urokset painavat 28-35 kg ja naaraat 25 kg. Ruumiin pituus on 106-140 cm ja säkäkorkeus 50-80 cm. Lajin turkki on talvisin hopeanharmaa ja kesäisin ruskeanharmaa. Vatsan ja ruumiin karvoitusta erottaa ohut musta raita. Ruumiin alapuoli ja jalkojen sisäosat ovat valkoisia. Uroksilla ja naarailla kasvaa sarvet, jotka ovat tavallisen baraalin sarvia paljon pienemmät. Uroksen sarvet ovat suhteessa naarasiin paksummat ja ne kaartuvat sen sivuille. Naarailla on pienet suorat sarvet.
Levinneisyys ja elinympäristö
Jangtsenbaraalia tavataan Kiinassa osissa Sichuanin ja Yunnanin maakuntia, sekä Tiibetin autonomisella alueella. Levinneisyysalue käsittää melko kapean alueen Jinshajiangin laaksossa Jangtsen yläjuoksulla.
Lajin elinympäristö on vaikeakulkuista maastoa jyrkillä kalloilla 2 700 – 3 200 metrin korkeudella merenpinnasta. Kasvillisuus seudulla on harvaa. Lajia erottaa sen sukulaisen baraalin elinalueesta tammimetsävyöhyke, jota yksilöt eivät ilmeisesti ylitä. Niitä saattaa kuitenkin ajoittain esiintyä lähimetsissä ja metsäaukeilla.
Elintavat
Laji käyttää ravinnokseen pääasiassa ruohoja, mutta myös muita kasveja. Kaikkiaan sen ruokavalioon on todettu kuuluvan yli 20 eri kasvilajia, joihin lukeutuvat heinät, esimerkiksi harjasheinälaji Pennisetum flaccidum ja Setarica glauca, sekä mähkälaji nuoramähkä (Selaginella sanguinolenta).
Lajin petoeläimiä ovat leopardi, vuorisusi, susi ja suuret petolinnut. Luonteeltaan ne ovat hyvin varovaisia ja tästä syystä niitä on vaikea havaita luonnossa.
Uhat ja suojelu
Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto eli IUCN on määritellyt lajin erittäin uhanalaiseksi lajiksi. Kannan oli arvioitu vähentyneet 50 % 21-vuoden aikana. Kannan koosta on kuitenkin tehty toisistaan poikkeavia arvioita, joiden mukaan kannan koko olisi arviosta riippuen 7 000 tai vain muutama sata yksilöä. Huomattavia uhkia lajille ovat elinympäristön tuhoutuminen ja metsästys.
Marsin vuodenajat
thumb|right|200px| Marsin kuva otettuna Hubblen avaruuskaukoputkella vuoden 2001 [[oppositio (tähtitiede)|oppositiossa. Kuvan ottohetkellä heinäkuun puolivälissä 2001 vuodenaika on 26. kesäkuuta Marsin ollessa paikassa noin Ls=185°.]]
Marsin vuodenajat ovat sen akselin kallistuman takia toistuvia vuosittaisia ajanjaksoja, jolloin planetaarinen säätila muuttuu. Marsilla on Maan tapaan neljä vuodenaikaa. Marsin vuodenajat havaitaan muutoksista pohjoisessa ja eteläisessä napalakissa, pilvissä ja tumman pölyn vaelluksena Marsin pinnalla vuodenaikatuulien mukaan. Marsissa tapahtuu säämuutoksia helposti, koska sen ohut ilmakehä on herkkä vesihöyry- ja hiilidioksidipitoisuuden muutoksille.
Marsin vuoden pituus on 1,88 Maan vuotta eli noin 687 Maan päivää. Siten vuodenajat Marsissa ovat Maan vuodenaikoja pidempiä. Marsin vuorokausi sol (24 tuntia, 39 minuuttia ja 36 sekuntia) on hieman Maan vuorokautta pidempi. Marsin solia kohti tulee keskimäärin 371 kaloria/cm2/sol säteilyä, kun taas Maahan 839 cal/cm2/päivä. Ero johtuu siitä, että Mars on keskimäärin 1,52 kertaa niin kaukana Auringosta kuin maa. . Kun lisäksi Marsin harvan kaasukehän aiheuttama kasvihuoneilmiö on vähäinen, on Marsin ilmasto huomattavasti Maan ilmastoa kylmempi.
Marsin vuodenaikoihin vaikuttaa lähinnä planeetan akselin on kaltevuus sen ratatasoon nähden. Koska planeetan akseli osoittaa planeetan ratakierroksen aikana aina samaan suuntaan, Aurinko lämmittää välillä enemmän planeetan pohjoista, välillä enemmän eteläistä pallonpuoliskoa. Marsin soikean radan takia sen etäisyys Auringosta vaihtelee välillä 1,38-1,66 AU ja eksentrisyys on näin ollen 0,093. Marsin ollessa soikean radan takia kauempana Auringosta se liikkuu hitaammin ja etelässä on talvi. Siksi Marsin eteläisen pallonpuoliskon talvi on kylmempi ja pidempi (177 solia) kuin pohjoisen talvi (156 solia). Siten Marsin eteläinen napalakki kasvaa talvella suuremmaksi kuin pohjoinen napalakki. Marsin radan soikeus ja asento muuttavat myös pallonpuoliskojen keväiden pituutta siten, että Marsin pohjoisen kevät on pitkä (194 solia) ja eteläinen kevät lyhyt (142 solia).
Kiertoradan vaikutus vuodenaikoihin
Marsin yleistä vuodenaikaa kuvataan pituusasteella Ls, joka ilmaisee Marsin sijainnin Aurinkoa kiertävällä radallaan. Ls on 0°, kun pohjoisessa on kevätpäiväntasaus ja etelässä syyspäiväntasaus (päivä ja yö yhtä pitkät). Ls:n muutoksen myötä muuttuvat Marsin akselin suunta Auringon suhteen sekä Marsin ja Auringon välinen etäisyys, koska Mars kiertää Aurinkoa melko soikealla radalla akseli kallellaan tiettyä taivaanpallon kohtaa kohti. Marsin sijainti radallaan ja vuodenaika on siis sidoksissa toisiinsa. Vuoden kierron kuluessa astelukema Ls ensin kasvaa ja saavutettuaan 360° astetta (Marsin kierrettyä radallaan täyden ympyrän) Ls nollautuu.
Mars on perihelissä eli lähimpänä Aurinkoa pohjoisen talvella (etelän kesällä) sijainnissa Ls = 250,87° saaden 1,45-kertaisen määrän Auringon säteilyä verrattuna radan etäisimmässä paikassa olevaan apheliin, joka on pohjoisen kesällä (etelän talvella) sijainnissa Ls = 70,87°. Juuri perihelin jälkeen Marsin ollessa sijainnissa Ls=260° alkaa Marsin pahin pölymyrskykausi. Pölymyrskyjä on Marsissa noin välillä Ls=250-355°
Vuodenaikojen vaikutus napalakkeihin
Vuodenajat vaikuttavat Marsin napalakkeihin kasvattaen ja kutistaen näitä siten, että talvisin napalakit ovat suurempia ja kesäisin pienempiä. Eteläisen ja pohjoisen puoliskon vuodenajat ovat vastakkaiset.
Pohjoinen napalakki
Marsin pohjoinen hiilidioksidinapalakki alkaa kasvaa syyspäiväntasauksen tienoilla (Ls 180°) kasvaen laajimmilleen (Ls 325°) ja on taas sublimoitunut takaisin kaasukehään Marsin asemassa Ls 70°.
Eteläinen napalakki
Marsin eteläinen napalakki laajenee jopa eteläiselle leveydelle 50°. Eteläinen hiilidioksidinapalakki alkaa kasvaa Marsin etelän syksyllä, kun Ls=45°, on suurimmillaan kevättalvella, kun Ls=145° ja on sublimoitunut takaisin alkukesästä kaasukehään, kun Ls=235°.
Marsin kaasukehän paineenvaihtelu
Marsin "ilmanpaine" eli kaasukehänpaine vaihtelee, kun Marsin kaasukehän hiilidioksidi sitoutuu vuodenajan mukaan jompaankumpaan napalakkiin. Alla olevassa taulukossa on Viking Lander 1:n vuoden aikana mittaama Marsin ilmanpaine, joka näytäisi vaihtelevan seitsemästä melkein yhdeksään millibaariin.
Aiheesta muualla
Climate_of_Mars
Maranello Motorsport
Maranello Motorsport on australialainen kilpatalli, jonka perusti Mark Coffey vuonna 2000. Nykyisin talli kilpailee Australian GT Championship -sarjassa. Talli on voittanut muun muassa Bathurst 1000 -kilpailun vuonna 2012 ja Bathurstin 12 tunnin ajon vuonna 2014.
Vuonna 2017 talli voitti Bathurstin 12 tunnin ajon kuljettajina Toni Vilander ja Jamie Whincup.
Vatsyayana
Vatsyayana oli klassisen Gupta-ajan Intian filosofi, joka tunnetaan Kamasutran kirjoittajana. Vatsyayanan elämästä tiedetään hyvin vähän. Useiden vuosien ajan historioitsijat arvioivat hänen eläneen vuosien 600 eaa. ja 600 jaa. välillä. Nykyisin on todisteita, joiden mukaan hänen oletetaan kirjoittaneen kamasutran noin vuonna 150 eaa.
TV7 Uutiset
TV7 Uutiset on kristillinen jäsen- ja tiedotuslehti, joka ilmestyy viisi kertaa vuodessa Taivas TV7:n työn hyväksi. Lehti sisältää ajankohtaista tietoa kanavan toiminnasta, ohjelmista ja ohjelmantekijöistä, kolumnin, haastatteluja sekä henkilökuvia.
Joutlampi (Lemi)
Joutlampi on Etelä-Karjalassa Lemillä Olkkosen kylän lähellä sijaitseva lampi.
Kolenté
Kolenté tai Great Scarcies on joki Länsi-Afrikassa. Se saa alkunsa Guineasta ja virtaa sieltä Sierra Leoneen, missä se laskee vetensä Atlanttiin. Kolenté on 257 kilometriä pitkä.
Kolenté saa alkunsa 40 kilometriä Kindian kaupungin pohjoispuolella Fouta Djallonin ylängöltä. Sieltä se virtaa kohti Sierra Leonea, ja joki muodostaa 101 kilometrin verran Guinean ja Sierra Leonen rajaa.
Sierra Leonen puolella Kolenté virtaa tiheästi asutun mangrovealueen läpi, jossa temnet viljelevät riisiä. Jokivarren tärkeimmät riisikeskukset ovat Kambia, Rokupr ja Mambolo. Joen suulla harjoitetaan suolan keräystä ja kalastusta.
Life Is Peachy
Life Is Peachy on yhdysvaltalaisen yhtyeen Kornin toinen studioalbumi. Immortal Records ja Epic Records julkaisivat sen 15. lokakuuta 1996, ja sitä on myyty maailmanlaajuisesti yli 6 000 000 kappaletta. Yhdysvalloissa se on saanut tuplaplatina statuksen. Julkaisuaikanaan se nousi Yhdysvaltojen listalle sijalle 3. Suomessa albumi nousi sijalle 24.
Albumin tuotti Ross Robinson, joka tuotti myös yhtyeen ensimmäisen levyn, Kornin. Korn-logo muuttui alkuperäisestä, mutta vanha otettiin takaisin Follow the Leaderilla. Levy sisältää pääasiassa yhtä synkkää teemaa kuin edeltäjänsä, mutta asiat on tehty ikään kuin "sekopäisemmin". Kuten myös aikaisempi albumi Korn myös Life Is Peachy oli erittäin suuressa avainasemassa nu metalin kehityksessä. Albumilla vierailee Deftonesista tunnettu laulaja Chino Moreno Ice Cube coverissa "Wicked". Albumin kappaleista "A.D.I.D.A.S.", "Good God" ja "No Place to Hide" tehtiin singlet ja edellä mainitusta kappaleesta musiikkivideo. Lisäksi kappale "Ass Itch" on aikaisempi versio kappaleesta "A.D.I.D.A.S.".
"No Place to Hide" sai Grammy ehdokkuuden parhaasta metalliesityksestä vuonna 1998.
Kappaleet
Kaikki kappaleet kirjoittanut Korn, ellei toisin mainittu.
Alkuperäinen julkaisu sisälsi myös bonus-levyn. Sen oli tarkoitus promotoida Kornin tulevaa kiertuetta, ja sisälsi kappaleen kaikilta kiertueen yhtyeiltä: Kornilta, The Urgelta ja Incubusilta.
Inmaculle Naberaho
Inmaculle Naberaho (s. 14. kesäkuuta 1973) on ruandalainen entinen yleisurheilija, joka kilpaili kestävyysjuoksussa. Naberaho osallistui Barcelonan olympialaisiin 1992, joissa hän oli 3 000 metrillä alkueränsä kymmenes ja karsiutui. Hän juoksi kisoissa ennätysaikansa 10.02,62.
Valkohäntäpeura
Valkohäntäpeura eli valkohäntäkauris (Odocoileus virginianus) on Amerikasta kotoisin oleva, peurojen alaheimoon kuuluva hirvieläinlaji. Se elää ihmisen siirtämänä vieraslajina ainakin Karibialla, Suomessa, Tšekissä ja Uudessa-Seelannissa. Laji tuotiin Suomeen 1930- ja 1940-luvuilla, ja nykyisin se on alueellisesti tärkeä riistaeläin. Luontaisella esiintymisalueellaan valkohäntäpeurasta tunnetaan kymmeniä alalajeja, jotka poikkeavat toisistaan ulkonäöltään ja kooltaan. Valkohäntäpeura on myös Pirkanmaan maakuntaeläin.
Nimet ja luokittelu
pienoiskuva|vasen|180px|Keynvalkohäntäpeura (O. v. clavium) [[Floridassa.]] Luontaisella elinalueellaan Pohjois- ja Etelä-Amerikassa valkohäntäpeura jaetaan yhteensä 38 eri alalajiin. Kolmea venezuelalaista alalajia on toisinaan pidetty erillisinä lajeina. Valkohäntäpeuran lähin sukulaislaji on muulipeura eli mustahäntäpeura (Odocoileus hemionus), jonka kanssa se muodostaa Odocoileus-suvun.
Lajista on aiemmin käytetty suomenkielistä nimeä laukonpeura ensimmäisten maahan tuotujen yksilöiden sijoituspaikkana olleen Laukon kartanon mukaan. Nisäkäsnimistötoimikunta ehdotti vuonna 2008, että valkohäntäpeuran nimeksi vaihdettaisiin valkohäntäkauris ja peura-nimen käyttö rajoitettaisiin peuran suvun (Rangifer) jäseniin. Ehdotettu nimenmuutos ei ole saavuttanut suurta kannatusta, koska valkohäntäpeura on nimenä vakiintunut Suomeen ja sitä käytetään myös lainsäädännössä. On myös pelätty, että ehdotettu nimi aiheuttaisi sekaannusta metsäkauriiseen, jonka kanta Suomessa on viime vuosina kasvanut voimakkaasti. Suomen Metsästäjäliitto on suositellut, että lajista käytettäisiin edelleen metsästyslain mukaista nimeä valkohäntäpeura. Suomen kielen asiantuntijat, kuten suomen kielen lautakunta, ovat yleisellä tasolla suhtautuneet kielteisesti vakiintuneiden nimien muuttamiseen. Toisaalta vuonna 2010 Pirkanmaan liiton maakuntahallitus muutti maakuntaeläimensä nimen teksteissä valkohäntäpeurasta valkohäntäkauriiksi nimistötoimikunnan ehdotuksen mukaisesti. Kotimaisten kielten keskuksen julkaisemassa Kielitoimiston sanakirjassa nimeä valkohäntäpeura pidetään vanhentuneena. Suomen Lajitietokeskus ja Kotus suosittelevat käyttämään nimeä valkohäntäkauris.
Tuntomerkit
pienoiskuva|vasen|Valkohäntäpeuranaaras [[Ontariossa Kanadassa.]] Amerikassa valkohäntäpeurat ovat hieman vaihtelevan värisiä alalajista ja elinympäristöstä riippuen. Tummimmat peurat elävät kosteilla ja metsäisillä seuduilla, vaaleimmat kuivilla ja aukeilla alueilla ja punertavimmat trooppisissa ympäristöissä. Suomessa elävä Pohjois-Amerikan itärannikon alalaji on väritykseltään kesällä punertavan ruskea. Syksyllä sen punertavuus vähenee ja talvisin kylkien ja selän normaalisti ruskea karvapeite saa harmahtavia sävyjä. Maha ja jalkojen sisäsivut ovat valkeat, samoin kuin noin 30 cm pitkän hännän alapuoli ja peräpeili, nenän ja silmien ympärykset sekä kurkku ja alaleuka. Tummien kylkien ja vaalean vatsan väriero on selvärajainen. Vasat ovat nuorena valkopilkullisia, mutta pilkut häviävät 3–4 kuukauden iässä. Amerikassa valkohäntäpeura saatetaan sekoittaa hyvin samannäköiseen muulipeuraan. Muulipeuralla on kuitenkin suuremmat korvat ja eri värinen häntä, minkä lisäksi lajien urosten sarvet ovat muodoltaan erilaiset. Lajit voidaan tunnistaa myös juoksutyyliensä perusteella: muulipeuran loikkiessa sen kaikki jalat kohoavat ja laskeutuvat yhtäaikaisesti, kun taas valkohäntäpeura ponnistaa hyppyyn takajaloillaan ja laskeutuu maahan etujaloillaan.
Valkohäntäpeurauroksilla on monihaaraiset, kaarevapiikkiset ja sisään- ja eteenpäin kaartuvat sarvet. Ne säilyvät päässä niin kauan kuin naaraat ovat kiimassa, mutta yleensä ne putoavat joulukuun lopulla tai tammikuussa. Kasvavissa sarvissa on aluksi ohut nukkamainen nahkapeite, joka myöhemmin irtoaa, kun urokset keloavat puita ja oksia sarvillaan ennen kiima-ajan alkamista.
Kooltaan valkohäntäpeura on hirveä paljon pienempi, mutta metsäkaurista suurempi. Täysikasvuisen yksilön ruumiinpituus on 150–180 cm, säkäkorkeus 90–105 cm ja paino 70–140 kg. Koska koko kuitenkin vaihtelee alalajin mukaan, mainitut mitat ovat tyypillisiä vain suurimmille alalajeille, kuten Suomessakin esiintyvälle O. v. borealis -muodolle. Amerikassa elävien pienimpien alalajien yksilöt painavat vain noin 20 kg. Urokset kasvavat huomattavasti suuremmiksi kuin naaraat. Suomessa täysikasvuisen naaraan teuraspaino on noin 35–40 kg, kun uroksella se vaihtelee yleensä 45–75 kilogramman välillä, mutta vanhat yksilöt voivat olla painavampiakin.
Äänet
Valkohäntäpeura käyttää erilaisia ääniä yhteydenpitoon lajitovereidensa kanssa. Pääasiassa ne liittyvät ryhmän koossa pysymiseen, varoituksiin ja kiimaan. Vaaratilanteissa peura päästää voimakkaita suhahduksia muita varottaakseen. Esimerkkejä äänistä löytää verkosta esimerkiksi hakusanoilla ”white-tail deer vocals”.
Levinneisyys
pienoiskuva|Valkohäntäpeuran alalajien levinneisyydet Pohjois-Amerikassa. Värien merkitykset on lueteltu tiedostosivulla, joka avautuu kuvaa napsauttamalla. pienoiskuva|Alalajien levinneisyydet Etelä-Amerikassa. Valkohäntäpeuran luontainen levinneisyys Amerikassa ulottuu Kanadan Luoteisterritorioista ja Yukonin territoriosta Yhdysvaltojen ja Meksikon kautta Brasilian pohjoisosiin, Boliviaan ja Peruun asti. Pohjois-Amerikassa laji puuttuu Kalifornian ja Länsi-Coloradon väliseltä kuivalta alueelta. Laji on runsastunut Pohjois-Amerikassa metsien raivaamisen ja saalistajien vähenemisen vuoksi. Alun perin kanta oli vain noin puoli miljoonaa, mutta 1980-luvulla se oli yli 12 miljoonaa yksilöä. Nykyisin pelkästään Yhdysvalloissa arvioidaan elävän noin 15 miljoonaa valkohäntäpeuraa. Runsautensa ja laajan levinneisyytensä ansiosta laji on IUCN:n uhanalaisuusluokituksessa arvioitu elinvoimaiseksi. Muutamaa yksittäistä populaatiota ja alalajia, kuten Floridan Key Islandilla elävää pienikokoista keynvalkohäntäpeuraa (Odocoileus virginianus clavium), pidetään kuitenkin uhanalaisina. Guatemalalaiset populaatiot on mainittu CITES-sopimuksen III-liitteessä, joten niillä käytävä kauppa on paikallisesti rajoitettua.
Eri alalajit ja niiden levinneisyysalueet ovat Amerikassa osittain sekoittuneet lukuisten siirtoistutusten takia. Eniten on siirrelty Minnesotan seudulta kotoisin olevan O. v. borealis-alalajin yksilöitä, jotka ovat lajinsa suurimpia edustajia. Suomeenkin tuodut valkohäntäpeurat olivat peräisin Minnesotasta ja edustivat siten todennäköisesti tätä samaa suurikokoista ja pohjoisiin oloihin sopeutunutta alalajia.
Istutettuja valkohäntäpeurakantoja elää myös lajin luontaisen levinneisyysalueen ulkopuolella ainakin Karibialla, Uudessa-Seelannissa, Suomessa ja Tšekissä, joidenkin lähteiden mukaan myös Slovakiassa. Metsästykautena 2010–2011 Tšekissä arvioitiin elävän 411 valkohäntäpeuraa, joista saaliiksi saatiin 45 yksilöä. Suomesta Ähtärin eläinpuistosta on sen jälkeen siirretty Tšekkiin 14 valkohäntäpeuraa, jotta sikäläisen populaation geeniperimä monipuolistuisi. Lajin siirtoistutuksia on toteutettu myös Kuubassa sekä Karibianmeren Curaçaolla ja Yhdysvaltain Neitsytsaarilla, mutta niiden onnistumisista ei ole tietoa.
Rokel
Rokel tai Seli on joki Sierra Leonessa. Se saa alkunsa maan pohjoisosista ja virtaa 400 kilometrin matkan lounaaseen. Se laskee vetensä Atlanttiin laskevaan Sierra Leone -nimiseen estuaariin.
Valkohäntäpeura
Esiintyminen Suomessa
Suomen valkohäntäpeurakanta on saanut alkunsa Minnesotaan muuttaneiden amerikansuomalaisten lahjasta entiselle kotimaalleen. Siirtolaisten maastalähdön aikoihin Suomessa ei elänyt juuri lainkaan luonnonvaraisia hirvieläimiä, sillä metsäpeurat oli metsästetty sukupuuttoon, hirvikanta näytti olevan kokemassa saman kohtalon eikä metsäkauris ollut vielä levittäytynyt sinne. Yhdysvalloissa sen sijaan eli useita hirvieläinlajeja, joista valkohäntäpeura oli yleisin. Siksi Minnesotan siirtolaiset perustivat vuonna 1932 erityisen peurakomitean, jonka tavoitteeksi tuli saada valkohäntäpeurasta Suomeen uusi riistalaji. Syksyllä 1934 komitea oli saanut hankittua laivalla tapahtuvaa kuljetusta varten kahdeksan peuranvasaa, joista puolet oli uroksia ja puolet naaraita. Yksi uros kuitenkin kuoli jo ennen laivamatkaa, ja kaksi menehtyi laivassa. Helsingin satamaan selvisi hengissä yksi uros ja neljä naarasta, jotka saapuivat 8. syyskuuta 1934 perille Vesilahden Laukon kartanon maille perustettuun tarhaan.
Rokel
Rokelin valuma-alue on 10 622 neliökilometriä. Sen yläjuoksulla on monia koskia ja Sulavuorilla 15 metrin korkuinen Bambuman vesiputous.
Valkohäntäpeura
Esiintyminen Suomessa
Ensimmäiset suomalaiset vasat syntyivät toukokuussa 1937. Maaliskuussa 1938 peurat karkasivat aitauksestaan, eikä urosta enää saatu kiinni. Tällöin tarhassa jäljellä olleet kolme naarasta ja niiden kaksi urosvasaa päädyttiin laskemaan vapauteen.
Rokel
Sierra Leonen suurin vesivoimala, Bumbunan vesivoimala, sijaitsee Rokeljoessa, vajaa 4 kilometriä Bumbunan kaupungista yläjuoksulle päin (koordinaatit 9.0714°N, -11.723°W).
Valkohäntäpeura
Esiintyminen Suomessa
Kannan geneettisen perimän laajentamiseksi Suomeen tuotiin vielä muutamia valkohäntäpeurayksilöitä lisää vuonna 1948. Lentomatkalle lähti tuolloin joko kuusi tai kahdeksan yksilöä (puolet kumpaakin sukupuolta), mutta niistä 2–3 ehti kuolla ennen Laukossa tapahtunutta vapauttamista.
Kanta oli alkanut kasvaa nopeasti jo ennen jatkoistutusta, sillä vuonna 1948 sen kooksi laskettiin noin sata yksilöä ja metsästyksen aloittamisvuonna 1962 tuhat yksilöä. Metsästys ei hidastanut runsastumista, vaan vuonna 1968 peurojen määräksi arvioitiin jo neljätuhatta. Määrä kasvoi nopeasti 1970-luvun alussa ja vuosikymmenen lopulla talvikannaksi arvioitiin noin 25 000 yksilöä. Valkohäntäpeurojen metsästystä alettiin tehostaa, ja siihenastisena ennätysvuonna 1980 kaadettiin lähes 15 000 yksilöä.
Peurakannan leviämistä rajoittavat lumipeitteen paksuus ja ravinnon saatavuus, mutta maan itä- ja pohjoisosissa myös suuret yhtenäiset metsäalueet ja vesistöt. Metsästäjien harjoittama voimakas ruokinta on 2000-luvulla mahdollistanut kannan kasvun jatkumisen voimakkaana huolimatta suurista kaatolupamääristä. Petoeläimistä ilves ja susi verottavat kantaa.
Nykyisin valkohäntäpeuraa tavataan yleisimmin Vaasa–Jyväskylä–Kotka-linjan lounaispuolella, ja satunnaisemmin pohjoisempanakin. Oulun seudulla on jo pitkään ollut erillinen esiintymä. Ahvenanmaalle laji ei ole tiettävästi levinnyt. Luonnonvarakeskuksen arvion mukaan Suomessa on noin 98 000 valkohäntäpeuraa. Vaikka koko Suomen nykyinen valkohäntäpeurakanta polveutuu vain muutamasta yksilöstä se on säilynyt terveenä ja välttynyt sisäsiittoisuuden ongelmilta.
Valkohäntäpeuran siirtämiseen mantereelta toiselle sisältyi huomaamaton riski, joka olisi voinut olla kohtalokas Suomen hirvikannalle. Pohjois-Amerikassa valkohäntäpeura on hirvieläimillä loisivan Pneumostrongylus tenuis -sukkulamadon pääisäntä. Loinen ei ole peuroille haitallinen, sen sijaan hirvellä jo muutama yksilö riittää aiheuttamaan keskushermostoon vakavia kudosvaurioita. Amerikassa tämä paikoitellen hyvin yleinen loinen oletettavasti vähentää hirvien määriä niillä alueilla, joilla elää paljon valkohäntäpeuroja. Sukkulamatoja ei ole löydetty Suomesta, mahdollisesti syynä on niiden väli-isänniksi soveltuvien kotilolajien puuttuminen.
Valkohäntäpeuran on arveltu voivan kilpailla uuden elinalueensa alkuperäisten hirvieläinten, hirven ja metsäkauriin, kanssa ravinnosta, sillä näiden lajien ravintostrategiat ovat keskenään samankaltaiset.
Suomalaiset valkohäntäpeurat ovat vähitellen levittäytymässä Ruotsiin ja Venäjälle. Ruotsissa tehtiin ensimmäinen havainto lajista vuonna 2008, jolloin Tornionlaakson Juoksengissa ammuttiin yksi urospuolinen yksilö. Ruotsin ja Norjan viranomaiset eivät haluaisi lajin leviävän maidensa alueille. Suomesta peräisin olevien valkohäntäpeurojen on havaittu vierailleen myös Venäjän puolella. pienoiskuva|Valkohäntäpeuroja metsässä [[Appalakit|Appalakkien Blue Ridge Mountains -vuoristossa, Yhdysvaltojen itärannikolla.]]
Elinympäristö
Amerikassa valkohäntäpeuran eri alalajit elävät hyvin monenlaisissa olosuhteissa ja ympäristöissä subtrooppisista metsistä hyvin kuiville alueille ja sademetsistä Keski-Amerikan savanneille. Lajia tavataan myös ihmisen läheisyydessä maaseudulla ja asutuksen läheisyydessä. Suomessa laji asustaa mieluimmin viljelyksiin rajoittuvissa lehti- ja sekametsissä ja purojen ja peltojen laidoilla. Se suosii aukkoisia ja pensastoisia lehto- ja kangasmaita. Jos se voi valita, se karttelee suuria havumetsäalueita. Kesäisin se suosii ruokailualueenaan luonnonympäristöjä ja keväisin ja syksyisin vastaavasti peltoja ja puutarhoja. Talvisin valkohäntäpeura muuttaa erillisille talvilaitumille, usein suurten kuusikoiden lähistölle ja asumattomien järvien rannoille, joissa lunta on vähemmän kuin muualla.
Niillä Amerikan seuduilla, joilla elää sekä valkohäntä- että muulipeuroja, valkohäntäpeurat suosivat alavien maiden kosteita puronvarsia ja muulipeurat vastaavasti kuivia ylänkömaita.
Elintavat
vasen|pienoiskuva|Pelästynyt valkohäntäpeura nostaa häntänsä pystyyn.
Käyttäytyminen
Kesällä valkohäntäpeura elelee yksin, mutta talvireviireillä ne oleskelevat pienissä 4–8 yksilön laumoissa. Niillä on ympäristön laadusta riippuen 40–500 hehtaarin laajuinen reviiri, jota ei kuitenkaan puolusteta aktiivisesti. Valkohäntäpeura on yöeläin, mutta liikkuu myös päivisin.
Valkohäntäpeura nostaa häntänsä ylös silloin, kun se havaitsee jotakin epäilyttävää, tuntee itsensä uhatuksi tai kiihtyneeksi tai kun se pakenee. Tällöin pitkän hännän valkoinen alapuoli ja sen alta paljastuva vaalea peräpeili toimivat kauas näkyvänä varoitusmerkkinä. Lauman jäsen varoittaa muita peuroja tömäyttämällä etusorkkaansa terävästi maahan. Hännän ajoittainen heilauttaminen ruokaillessa on tarkoitettu pitämään laumaa koossa.