cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Rudyard Kipling
Uran alku ja ensimmäiset matkat
Kesän 1883 aikana Kipling kävi suositussa vuoristohuvilakaupunki Simlassa, joka oli Brittiläisen Intian kesäpääkaupunki. Intian varakuninkaalla ja maan hallituksella oli tapana siirtyä Simlaan puoleksi vuodeksi sen brittiläisille miellyttävän vuoristoilmaston takia. Puolen vuoden ajaksi kaupungista tuli ”niin vallan kuin nautinnonkin keskus”. Kiplingin perheestä tuli vuosittaisia Simlan kävijöitä, ja Lockwood Kiplingiä pyydettiin paikallisen kristillisen kirkon palvelukseen. Rudyard Kipling vieraili Simlassa vuosilomiensa aikana vuosina 1885–1888, ja kaupungilla oli merkittävä osansa hänen Gazettessa julkaisemissaan tarinoissa. Tätä aikaa hän kuvasi seuraavasti: Gazetessa ilmestyi noin 39 tarinaa marraskuun 1886 ja kesäkuun 1887 välillä. Suurin osa tarinoista julkaistiin myöhemmin Kiplingin ensimmäisessä proosakokoelmassa Intian ylängöiltä (Plain Tales from the Hills), joka julkaistiin kuukausi hänen 22-vuotissyntymäpäivän jälkeen tammikuussa 1888 Kalkutassa. Kipling siirtyi marraskuussa 1887 Gazetten paljon suurempaan sisarlehteen The Pioneeriin Allahabadiin.
Kipling jatkoi kirjoittamistaan kuumeisesti. Vuonna 1888 hän julkaisi kuusi novellikokoelmaa: Kadonnut legioona: kertomuksia Intiasta ja muualta (Soldiers Three), The Story of the Gadsbys, In Black and White, Under the Deodars, The Phantom Rickshaw ja Wee Willie Winkie, jotka sisälsivät yhteensä 41 eri novellia, joista osa oli aika pitkiäkin. Lisäksi The Pioneer -lehden Länsi-Rajputanan erikoiskirjeenvaihtajan roolissa hän kirjoitti useita luonnoksia, jotka koottiin Letters of Marque -kokoelmaksi (1891). Vuoden 1889 matkalta kirjoitetut kirjeet julkaistiin 1889, ja se sisälsi kirjeitä Burmasta, Kiinasta, Japanista ja Yhdysvalloista.
The Pioneer irtisanoi Kiplingin erään riidan jälkeen vuoden 1889 alussa. Näihin aikoihin hän alkoi kasvavassa määrin miettiä tulevaisuutta. Hän myi kuuden teoksensa kustannusoikeutensa 200 punnalla ja pienellä rojaltilla sekä Intian ylängöiltä 50 punnalla. Lisäksi hän sai erorahana The Pioneerilta kuuden kuukauden palkan. Hän päätti sijoittaa rahat matkustaakseen Lontooseen, Brittiläisen imperiumin kirjallisuuden keskukseen. Kipling lähti Intiasta 9. maaliskuuta 1889 ja matkusti Rangoonin, Singaporen, Hongkongin ja Japanin kautta San Franciscoon. Hän matkasi Yhdysvaltain halki ja kirjoitti artikkeleita The Pioneeriin. Artikkelit julkaistiin vuonna 1899 From Sea to Sea and Other Sketches, Letters of Travel -kokoelmassa.
San Franciscosta matka jatkui Yhdysvaltain puolella pohjoiseen Portlandiin (Oregon) ja Seattleen (Washington). Tämän jälkeen hän siirtyi Kanadaan, missä reitti kulki Victorian (Brittiläinen Kolumbia) ja Vancouverin (Brittiläinen Kolumbia) kautta takaisin Yhdysvaltoihin. Matka jatkui Yellowstonen, Salt Lake Cityn, Omahan (Nebraska), Chicagon (Illinois), Beaverin (Pennsylvania) kautta Ohiojoelle vieraillakseen Hillin perheen luona. Professori Hillin kanssa matka jatkui Chautauquaan, Niagaran putouksille, Torontoon, Washingtoniin, New Yorkiin ja Bostoniin. Matkan aikana hän tapasi New Yorkin Elmirassa kirjailija Mark Twainin, joka teki häneen syvän vaikutuksen. Lopulta hän ylitti Atlantin ja saapui Liverpooliin lokakuussa 1889.
pienoiskuva|Departmental Ditties and Barrackroom Ballads-teoksen ensimmäisen amerikkalaisen painoksen nimikultaus. Teos sisältää runot Mandalay ja Gunga Din. Useat aikakauslehdet hyväksyivät Kiplingin tarinoita julkaistavaksi. Hän asettui Lontooseen kahdeksi vuodeksi.
Seuraavan kahden vuoden aikana hän julkaisi romaanin Valon kadotessa (The Light that Failed), sai hermoromahduksen ja tapasi amerikkalaisen kirjailijan ja kustantajan Wolcott Balestierin, jonka kanssa yhteistyössä hän kirjoitti romaanin The Naulahka (1892). Kipling lähti 1891 lääkäreidensä neuvosta merimatkalle vieraillakseen Etelä-Afrikassa, Australiassa, Uudessa-Seelannissa ja jälleen kerran Intiassa. Kiplingin piti viettää joulu perheensä kanssa Intiassa, mutta kuultuaan Balestierin kuolleen lavantautiin hän päätti palata välittömästi Lontooseen. Ennen paluutaan hän oli sähkeitse pyytänyt Wollcottin siskon Caroline Starr Balestierin (1862–1939) kättä. ”Carrien” hän oli tavannut aiemmin ja hänellä oli ollut tämän kanssaan ilmeisesti ajoittainen romanssi. Samaan aikaan loppuvuodesta 1891 hänen briteistä Intiassa kertova novellikokoelmansa Life's Handicap, being Stories of Mine Own People julkaistiin Lontoossa.
upright|pienoiskuva|Rudyard Kipling noin vuonna 1892.
Avioliitto ja Yhdysvalloissa vietetty aika
Carrie Balestier oli 29-vuotias ja Rudyard Kipling 26-vuotias kun he avioituivat 18. tammikuuta 1892 Lontoossa. Häät pidettiin Lontoon All Souls Churchissa, ja Henry James luovutti morsiamen.
pienoiskuva|upright|[[Viidakkokirjan ensipainoksen kansi.]] Tuore aviopari oli kuherruskuukautensa aikana ensin Yhdysvalloissa ja sitten Japanissa. Jokohamaan saavuttuaan he kuulivat pankkinsa The New Oriental Banking Corporationin ajautuneen vararikkoon. He hyväksyivät menetyksensä ja palasivat Vermontiin Yhdysvaltoihin. Carrie odotti jo avioparin esikoista, ja he vuokrasivat kymmenen dollarin kuukausivuokralla pienen mökin eräältä tilalta Brattleboron läheltä. Kiplingin mukaan: ”Me kalustimme sen yksinkertaiseen tyyliin, osamaksukaupan esimuotona. Ostimme käytetyn, valtavan lämmitysuunin, jonka asensimme kellariin. Leikkasimme suuret reiät lattiaamme sen halkaisijaltaan 20 senttimetrin kokoisia peltitorvia varten (sitä en koskaan tule ymmärtämään, miten onnistuimme olla polttamatta sänkyjämme talviviikkoisin) ja olimme kovasti ja itsekeskeisesti tyytyväisiä.” Talossa, joka sai nimen ”Onnen mökki” (Bliss Cottage), he saivat ensimmäisen lapsensa Josephinen, joka syntyi ”kolmen jalan korkuisen lumikerroksen yönä 29. syyskuuta 1892. Hänen Äitinsä syntymäpäivä on 31. ja minun 30. samaa kuuta, onnittelemme häntä kyvystä sovittaa asiat järjestykseen…”
Tässä mökissä Kipling teki myös ensimmäiset luonnostelmansa Viidakkokirjasta. Josephinen syntymän myötä mökissä tuli ahdasta ja lopulta pariskunta osti Carrien veljeltä Beatty Balestierilta maata ja rakensivat oman talonsa.
Uudelle talolle Kipling antoi nimeksi ”Naulakha” kunnioittaakseen Wolcottia ja heidän yhteistyötään. Tällä kertaa nimi oli kirjoitettu oikein. Nuoruuden vuosinaan Lahoressa Kipling oli innostunut mogulien arkkitehtuurista, erityisesti Lahoren linnoituksessa sijainneesta Naulakhan paviljongista, joka tuli antamaan nimensä niin Kiplingin kirjalle kuin talollekin. Talo on edelleen pystyssä Dummerstonin Kipling Roadilla, viisi kilometriä pohjoiseen Brattleborosta. Se on iso, syrjäinen ja tumman vihreä talo, jossa on pärekatto, iso parveke ja erkkerit. Taloaan Kipling kutsui ”laivaksi” ja se toi hänelle ”auringonpaistetta ja mielenrauhaa”. Eristäytyneisyys yhdistettynä terveellisen selväjärkiseen elämään mahdollisti Kiplingin kekseliäisyyden ja tuotteliaisuuden.
pienoiskuva|vasen|upright|Rudyard Kiplingin Amerikka vuosina 1892–1896 ja 1899 Tämän lyhyen neljä vuotta kestäneen kauden aikana Kipling tuotti Viidakkokirjan lisäksi novellikokoelman Päivän työ (The Day's Work), a romaanin Meren sankarit: kertomus isoilta matalikoilta (myöh. suom. Meren urhoja) (Captains Courageous: A Story of the Grand Banks) sekä runsaasti runoutta, kuten The Seven Seas -teoksen. Runot Mandalay ja Gunga Din sisältävä Barrack-Room Ballads -kokoelmateos ilmestyi ensin yksityisesti julkaistuna suurimmalta osaltaan vuonna 1890, mutta kokonaisuudessaan se julkaistiin maaliskuussa 1892. Kipling nautti erityisesti Viidakkokirjojen kirjoittamisesta – näistä molemmat ovat kekseliäisyydessään mestariteoksia – sekä vastailemisesta useiden lasten hänelle lähettämiin Viidakkokirjoja koskeviin kirjeisiin.
upright|pienoiskuva|Kipling Yhdysvalloissa (päiväys tuntematon). Kiplingin kirjailijan elämän Naulakhassa keskeytti satunnaisesti vierailijat, kuten hänen isänsä, joka vieraili poikansa luona pian eläkkeelle jäätyään vuonna 1893. Vierailemassa kävi myös brittiläinen kirjailija Arthur Conan Doyle, joka toi mukanaan parin päivän vieraillulleen golf-mailansa ja antoi Kiplingille pitkän golf-oppitunnin Kipling vaikuttaa omaksuneen golfin peluun ja pelasi satunnaisesti paikallisen kongregationalistisen papin kanssa ja pelasi jopa punaisiksi värjätyillä palloilla maan ollessa lumen peittämä.
Helmikuussa 1896 syntyi perheen toinen tytär Elsie Kipling. Useiden elämäkertojen mukaan Kiplingien avioliitto ei enää ollut niin huoleton ja spontaani. Vaikka he tulivat aina säilymään uskollisina toisilleen, he vaikuttivat irtautuneen kumpikin omiin erillisiin rooleihinsa. Kirjeessään eräälle juuri kihlautuneelle ystävälleen 30-vuotias Kipling tarjosi tätä synkkää neuvoa: avioliitto pääasiassa opetti ”vakavampia hyveitä, kuten nöyryyttä, malttia, kuria ja harkintaa”.
Kiplingit viihtyivät Vermontissa ja olisivat mahdollisesti jääneet sinne loppuelämäkseen, jollei kaksi tapahtumaa – maailmanpolitiikka ja perheen tyytymättömyys – olisivat päättäneet heidän aikaansa siellä. Yhdistynyt kuningaskunta ja Venezuela ajautuivat rajakonfliktiin Brittiläisessä Guayanassa. Yhdysvallat oli tehnyt useita sovitteluyrityksiä, mutta vuonna 1895 uusi ulkoministeri Richard Olney lisäsi panoksia väittämällä, että Yhdysvalloilla oli oikeus toimia välittäjänä läntistä pallonpuoliskoa koskevissa kiistakysymyksissä mantereen suvereniteetin perusteella (Olneyn tulkinta on laajennettu versio Monroen opista). Tämä sai Britannian ärsyyntymään ja tilanne kehittyi vakavaksi anglo-amerikkalaiseksi kriisiksi aina sodan uhkaan asti.
Vaikka kriisi itse asiassa johti laajempaan anglo-amerikkalaiseen yhteistyöhön, Kipling oli tyrmistynyt kokiessaan vahvaa brittivastaisuutta Yhdysvalloissa, erityisesti sen lehdistössä. Hän kirjoitti kirjeessään, että hänestä tuntui siltä kuin ”olisi heitetty päin karahvilla ystävällisessä illallispöydässä”.
Sukuriita oli viimeinen pisara. Jo jonkin aikaa Carrien ja hänen veljensä välit olivat kiristyneet jälkimmäisen pahentuneen juomisen ja velkaantumisen myötä. Toukokuussa 1896 päihtynyt Beatty tuli Kiplingiä vastaan kadulla ja uhkasi tätä fyysisellä väkivallalla. Tapahtuma johti lopulta Beattyn pidättämiseen, mutta sitä seuranneet kuulemiset ja julkisuus tuhosivat Kiplingin yksityisyyden ja hän tunsi olonsa kurjaksi ja uupuneeksi. Heinäkuussa 1896 vain viikko ennen kuin kuulemisten oli määrä loppua Kiplingit pakkasivat nopeasti omaisuutensa ja lähtivät pois Yhdysvalloista.
Paluu Englantiin
Syyskuusta 1896 lähtien Kiplingit asuivat Torquayssa Devonin rannikolla. Talo sijaitsi rinteessä, ja siitä oli suora merinäköala. Kipling ei pitänyt uudesta talostaan, joka oli hänen mukaansa suunniteltu niin, että se jätti asukkaansa masentuneiksi ja surumielisiksi. Tästä huolimatta Kipling onnistui säilymään tuotteliaana ja sosiaalisesti aktiivisena.
Kipling oli jo tähän aikaan arvossa pidetty ja kuuluisa mies. Edeltävänä parina kolmena vuotena Kipling oli yhä enemmän tuonut esiin poliittisia julkilausumia kirjoituksissaan. Kiplingit saivat elokuussa 1896 kolmannen lapsensa, John-pojan. Näihin aikoihin Kipling oli alkanut työskennellä kahden runon parissa, jotka olivat ”Recessional” (1897) ja "Valkoisen miehen taakka” (The White Man's Burden) (1899), joka tuli herättämään polemiikkia julkaisunsa jälkeen. Kyseiset runot ovat monitulkintaisia. Joidenkin mukaan ne olivat valistuneen ja velvollisuudentuntoisen imperiumin rakentamisen ylistys, joka henki viktoriaanisen ajan henkeä. Toiset näkivät niissä röyhkeää imperialistista propagandaa ja siihen liittyviä rodullisia asenteita. Toiset taas näkivät runoissa ironiaa ja varoituksia imperiumia kohtaavista uhista.
Runoissa oli myös pahaenteistä ennakkoaavistusta siitä, että kaikki voitaisiin vielä menettää.
Antero Manninen käänsi "Valkoisen miehen taakan" suomeksi vasta 1976. Jokainen runon seitsemästä säkeistöstä alkaa kehotuksella "Ota valkoisen miehen taakka" (Take up the White Man's burden). Ensimmäisessä kappaleessa kehotetaan lähettämään jälkipolvista parhaimmat palvelemaan voitettua väkeä, jotka ovat villejä heimoja, puoliksi piruja ja puoliksi lapsia.
Sen sijaan runoa Recessional (Taantuminen) ei ole koskaan suomennettu. Runo kuvailee, kuinka ”laivastomme sulavat pois” ja, kuinka ”kaikki eilisen loisto” katoaa kuin antiikin Ninive ja Tyyros, jotka aikanaan joutuivat vihollistensa hävittämiksi. Runon loppusäkeissä anotaan ”kansakuntien tuomaria, säästä meidät vielä” ja ”Jottemme unohtaisi – jottemme unohtaisi!”. Tunnelma on siis aivan eri kuin Valkoisen miehen taakka -runossa.
Tuotteliaana kirjailijana Kipling kirjoitti Torquayssa myös omakohtaisiin kokemuksiin United Services Collegessa pohjautuvan koulutarinakokoelman Minä ja kumppanit (Stalky & Co.), jonka nuoret päähenkilöt ovat besserwissereitä ja isänmaallisuuteen sekä auktoriteetteihin kyynisesti suhtautuvia. Perheen mukaan Kipling tykkäsi lukea Minä ja kumppanit -tarinoita perheelleen ääneen ääneen ja remahti aina välillä nauramaan omille vitseilleen.
Suhteet Etelä-Afrikkaan
pienoiskuva|upright|Kipling Etelä-Afrikassa Vuoden 1898 alussa Kiplingit matkustivat Etelä-Afrikkaan talvilomalle ja aloittivat näin vuosittaisen tradition, joka kesti seuraava vuotta lukuun ottamatta aina vuoteen 1908 asti. He asuivat aina Cecil Rhodesin tilalla Groote Schuurissa kävelymatkan päässä Rhodesin kartanosta. Koska Kipling tunnettiin jo imperiumin runoilijana, useat merkittävät Kapmaan poliitikot ottivat lämpimästi vastaan vierailijan, kuten Rhodes, Alfred Milner ja Leander Starr Jameson. Kipling syvensi ystävyyttä heidän kanssaan ja alkoi miesten sekä heidän politiikkansa ihailijaksi.
Vuodet 1898–1910 olivat ratkaisevia Etelä-Afrikalle. Brittien Oranjen vapaavaltiota ja Transvaalia vastaan käymä toinen buurisota käytiin vuosina 1899–1902. Sota päättyi buuritasavaltojen tappioon ja Oranje sekä Transvaal liitettiin rauhansopimuksessa osaksi brittiläistä imperiumia. Brittiläiset Kapmaa ja Natal sekä buurien Oranje ja Transvaal yhdistettiin 1910 Brittiläiseen kansainyhteisöön kuuluvaksi Etelä-Afrikan unioniksi. Palattuaan Englantiin Kipling kirjoitti Britannian etuja buurisodassa tukevaa runoutta. Seuraavalla Etelä-Afrikan vierailullaan vuoden 1900 alussa hän auttoi perustamaan Frederick Robertsia ja hänen brittijoukkojaan tukevan The Friend -sanomalehden juuri vallattuun Oranjen vapaavaltion pääkaupunkiin Bloemfonteiniin. Vaikka toimittajuus jäi lyhyeksi, oli tämä Kiplingin ensimmäinen kerta sanomalehtityössä sitten allahabadilaisen The Pioneerin aikojen. The Friendin toimittajuuden aikana Kipling solmi elinikäisen ystävyyssuhteen muun muassa Perceval Landonin ja H. A. Gwynnen kanssa. Hän myös julkaisi artikkeleita, joissa selvemmin toi esiin näkökantansa konfliktista. Kipling myös kirjoitti muistolaattatekstin Kimberleyssä Honoured Dead Memorial -muistomerkkiin, joka kunnioittaa Kimberleyn piirityksessä (1899–1900) kuolleita brittejä.
Kuuluisuus ja vuodet Sussexissa
Vuonna 1897 Kipling muutti Torquaysta Rottingdeaniin, East Sussexin; ensin North End Houseen ja sitten The Elmsiin. Vuonna 1902 Kipling osti vuonna 1634 rakennetun kartanon nimeltä Bateman’s, joka sijaitsee maaseudulla Burwashissa, East Sussexissa. Tilan koko oli 130 000 m² mukaan lukien ympäröivät rakennukset ja mylly, ja Kipling maksoi siitä 9 300 puntaa, joka nykymyyntihintana vastaisi. Talossa ei ollut kylpyhuonetta, juoksevaa vettä yläkerrassa eikä sähköjä, mutta silti Kipling piti siitä paljon, kuten hän marraskuussa 1902 lähettämässä kirjeessään sanoi: ”Katsokaa meitä, harmaakivisen talon laillisia omistajia – A.D. 1634 lukee oviparrussa, paneloitu, vanha tammiportaikko ja kaikki koskematonta ja aitoa. Se on hyvä ja rauhallinen paikka. Me olemme rakastaneet sitä ensi silmäyksestä lähtien”.
Kipling alkoi kerätä materiaalia toisen kirjaan, josta tuli myös lastenkirjallisuuden klassikko. Norsunlapsi ja muita veikeitä juttuja (Just So Stories for Little Children) ilmestyi vuonna 1902 vuosi Kimin ilmestymisen jälkeen.
Vuoden 1899 Yhdysvaltain-vierailulla Kipling ja hänen tyttärensä Josephine sairastuivat keuhkokuumeeseen, johon Josephine lopulta menehtyi.
Kiplingin suosio oli huipussaan 1900–luvun alussa. Vuonna 1907 Rudyard Kipling sai kirjallisuuden Nobel-palkinnon.
Ensimmäisen maailmansodan aikana vuonna 1915 Kipling kirjoitti The Fringes of the Fleet -kirjasen (Laivaston reunamilla), joka sisältää esseitä ja runoja erilaisista merisota-aiheista. Osaan runoista englantilainen säveltäjä Edward Elgar sävelsi musiikkiin. Vuonna 1906 hän sanoitti laulun ”Land of our Birth, We Pledge to Thee”.
John-pojan kaatuminen ja sen jälkeinen aika
Kiplingin 18-vuotias poika John Kipling kaatui syyskuussa 1915 Loosin taistelussa ensimmäisessä maailmansodassa. John oltiin hylätty kahdesti likinäkönsä takia, mutta brittiarmeijan ylipäällikkö ja irlantilaiskaartien eversti Roberts oli Rudyard Kiplingin hyvä ystävä. Hänen pyynnöstään John hyväksyttiin irlantilaiskaarteihin. John Kipling valmistui upseeriksi vänrikin arvolla. Irlantilaiskaartien 2. komppanian 5. joukkueen joukkueenjohtaja John Kipling tunnettiin irlantilaisten alaistensa keskuudessa erittäin järkevänä ja miellyttävänä esimiehenä. Upseerien parissa Johnin kerrotaan olleen vaatimaton, iloinen ja ahkera. Irlantilaiskaartit lähetettiin elokuun puolivälissä Ranskaan, mutta Johnin piti seurata miehiään pari päivää jäljessä, koska silloisten sääntöjen mukaan alle 18-vuotiaita ei saanut lähettää ulkomaille. John Kipling täytti 18 vuotta 17. elokuuta 1915.
Kun Loosin taistelua oli käyty kaksi päivää, John Kipling lähetettiin joukkueineen täydennysmiehinä. Viimeisen kerran hänet nähtiin hengissä mudan sokaisemana ja tuskissaan huutavana, kun räjähtänyt hylsy oli repinyt hänen kasvonsa hajalle. Hänet ilmoitettiin kadonneeksi, ja hänen ruumiinsa löydettiin vasta 1992. Tosin ruumiin henkilöllisyyden tunnistaminen John Kiplingiksi on kyseenalaistettu.
Ainoan poikansa kuoleman jälkeen Kipling kirjoitti runollisesti: ”Jos joku kysyy, miksi kuolimme/ Kerro heille, koska isämme valehtelivat”. On arveltu, että nämä sanat paljastavat Kiplingin tunteneen syyllisyyttä poikansa värväytymisen auttamisessa. Kipling katsotaan viitanneen poikaansa vuonna 1915 kirjoittamassa runossaan ”My Boy Jack” (Poikani Jack), jonka pohjalta on tehty tunnettu näytelmä, televisiosarja ja dokumentti Rudyard Kipling: A Remembrance Tale. Näytelmä ja televisiosarja kertovat, kuinka Rudyard käytti vaimonsa kanssa paljon aikaa ja yhteiskunnallisia suhteitaan poikansa kohtaloa selvittäessään. Runo julkaistiin kuitenkin alun perin Skagerrakin taistelusta kertovan tarinan alussa ja se vaikuttaa viittaavan kuolemaan merellä. Joka tapauksessa Johnin kaatuminen oli Rudyardille hyvin paha paikka ja on sanottu, ettei hän koskaan päässyt yli siitä. Hänen kerrotaan käsitelleen suruaan lukemalla Jane Austenia ääneen vaimolleen ja tyttärelleen.
Poikansa kuoleman vaikuttamana Kipling liittyi Fabian Waren johtamaan Imperiumin sotilashautakomissioon, joka rakensi suuria puutarhatyylisiä sotilashautausmaita pitkin entistä länsirintamaa ja kaikkialle, missä brittisotilaita oli kaatunut. Hänen suurin panoksensa projektissa oli raamatunlauseen ”Heidän nimensä jäivät elämään ikuisesti” (Sirakin kirjasta kohdasta 44:14) laittaminen suurimpien sankarivainajahautojen muistopaaseihin. Tuntemattomien vainajien hautakiviin tuli teksti ”Jumalalle tiettäväksi” (Known unto God). Hänen valintansa oli myös Lontoon Whitehallin tuntemattomaan sotilaan haudan muistolause ”Kunniakas kuolema” (The Glorious Dead). Hän myös kirjoitti kaksiosaisen irlantilaiskaartien historian, joka julkaistiin vuonna 1923 ja jota pidetään yhtenä hienoimmista rykmenttihistoriikeista. Kipling liikuttava novelli ”Puutarhuri” (The Gardener), joka kuvaa vierailuja sankarihaudoilla. Runo ”The King’s Pilgrimage” (Kuninkaan pyhiinvaellus) (1922) kertoo matkasta, jonka kuningas Yrjö VI teki sotilashautakomission perustamilla sotilashautausmailla ja muistomerkeillä. Autoilun lisääntyessä Kiplingistä tuli brittilehdistön autoileva toimittaja, joka innostuneesti kirjoitti Englannissa ja ulkomailla tekemistään matkoista. Tosin yleensä hän liikkui autonkuljettajan kanssa.
Kipling ystävystyi rintaan ammutun ranskalaisen Maurice Hammoneau -nimisen sotilaan kanssa, jonka hengen vasemmassa taskussa sydämen kohdalla ollut Kim-romaani oli pelastanut. Hammoneau lahjoitti Kiplingille kiitollisena kirjan, jossa luoti oli edelleen kiinni, ja saamansa Croix de Guerre -ansiomerkin. Miehet jatkoivat kirjeenvaihtoa, ja kun Hammoneuau sai pojan, Kipling vaati tätä ottamaan takaisin kirjan ja ansiomerkin.
Vuonna 1922 Toronton yliopiston rakennustekniikan professori pyysi useissa teoksissaan insinöörien toimintaa kuvaillutta Kiplingiä suunnittelemaan seremonian eli promootion valmistuville insinööreille sekä jonkinlainen velvoittavan sitoumuksen. Kipling innostui ideasta ja pian hän suunnitteli promootion, jonka koko virallinen nimi on The Ritual of the Calling of an Engineer. Edelleen kaikki Kanadassa valmistuvat insinöörit käyvät läpi tämän promootion, jossa heille annetaan yhteiskunnalle antamastaan sitoumuksesta muistuttava rautasormus. Samana vuonna Kiplingistä tuli skotlantilaisen St Andrewsin yliopiston rehtori kolmeksi vuodeksi.
Elämän viimeiset vuodet ja kuolema
Kipling jatkoi kirjoittamista 1930-luvun alkuvuosille asti, mutta hitaammalla tahdilla ja vähemmällä menestyksellä kuin aikaisemmin. Ennen ensimmäistä maailmansotaa aktiivisesti yhteiskunnalliseen keskusteluun osaa ottanut Kipling ei ehtinyt nähdä toisen maailmansodan syttymistä. Hän kuitenkin ehti varoittaa uuden sodan puhkeamisesta Royal Society of St Georgen tilaisuudessa toukokuussa 1935 pitämässään puheessa ”Undefended Island” (Puolustautumaton saari), jossa sanoi Kolmannen valtakunnan muodostavan uhan Britannialle.
Vuonna 1934 vain kaksi vuotta ennen kuolemaansa Kipling julkaisi Strand Magazinessa novellin ”Proofs of Holy Writ”, jossa oletettiin William Shakespearen korjailleen Kuningas Jaakon Raamatun proosaa. Fiktion ulkopuolella Kipling otti osaa keskusteluun siitä, miten Britannian tulisi vastata Saksan laivastovoiman kasvuun ja julkaisi vuonna 1898 sarjan artikkeleita, jotka koottiin kokoelmaksi nimeltä A Fleet in Being (Laivaston olemassaolo).
Rudyard Kipling kuoli puhjenneeseen mahahaavaan 18. tammikuuta 1936 kaksi päivää kuningas Yrjö VI:n jälkeen. Kuollessaan hän oli 70-vuotias. Itse asiassa hänen kuolemastaan oli lehdessä jo kerran aiemmin uutisoitu, mutta Kipling oli vastannut tähän: ”Luin juuri, että olen kuollut. Älkää unohtako poistaa minua tilaajalistaltanne”.
Hänet tuhkattiin Golders Greenin krematoriossa ja haudattiin kirjailijoille ja runoilijoille tarkoitettuun Poets’ Corneriin (Runoilijanurkka) Westminster Abbeyn eteläiseen poikkilaivaan.
Poliittiset mielipiteet
Kipling sympatisoi Irlannin unionisteja, jotka vastustivat home rule -itsehallintoa. Dublinissa syntynyt Ulsterin unionistijohtaja ja Ulsterin vapaajoukkojen perustaja Edward Carson oli hänen ystävänsä. Kipling kirjoitti runon ”Ulster” vuonna 1912.
Vapaamuurarius
Englantilaisen Masonic Illustrated -aikakauslehden mukaan Kiplingistä tuli vapaamuurari noin vuonna 1885 jo ennen jäseneksi pääsemisen alarajana toiminutta 21 vuoden ikää. Hänet vihittiin Toivon ja Sinnikkyyden loosin nro 782 (Hope and Perseverance Lodge No. 782) jäseneksi Lahoressa, Punjabissa. Hän kirjoitti myöhemmin The Timesissa:
Kipling oli niin mieltynyt vapaamuurariuteensa, että hän omisti sille runonkin ”The Mother Lodge” (Äitiloosi), jossa hän muistelee Lahoren nuoruuden loosiaan. Sittemmin Kipling oli muun muassa Allahabadin käsityöläisloosissa (Craft Lodge). Englannissa hän oli Kotimaa-loosi nro 3861:n (Motherland Lodge, No. 3861) kunniajäsen, Kirjailijoiden loosin nro 3456:n jäsen (Authors Lodge, No. 3456), Hiljaisten kaupunkien rakentajien loosin nro 4948:n (Lodge Builders of the Silent Cities, No. 4948) perustajajäsen ja legendaarisen, yhden vanhimmista skotlantilaisista looseista olevan, vuonna 1677 perustetun edinburghilaisen Canongate Kilwinning, No. 2 -loosin kunniarunoilija. Vermontin vuosinaan hän ei kuitenkaan toiminut Brattleboron loosissa, mutta myöhemmin hän oli vapaamuurarikirjailijoiden Philalethes-seuran 40. veli eli ilmeisesti viimeinen, koska uusien veljien ottaminen listalle päättyi loosissa vuonna 1932.
Tunnustuksia
Vuonna 1907 Rudyard Kipling sai kirjallisuuden Nobel-palkinnon. Palkinnon yhteydessä todettiin seuraavasti:
Nobel-palkintoja oli alettu jakaa vuonna 1901 ja Kipling oli ensimmäinen englanninkielinen nobelisti. Palkinnonjakotilaisuudessa Tukholmassa 10. joulukuuta Ruotsin akatemian sihteeri Carl David af Wirsén ylisti sekä Kiplingiä että englantilaisen kirjallisuuden kolmea vuosisataa:
"Palkitsemalla Nobelin kirjallisuuspalkinnolla tänä vuonna Rudyard Kiplingin Ruotsin akatemia haluaa antaa kunnianosoituksensa englantilaiselle kirjallisuudelle, joka on rikas monimuotoisessa kunniakkuudessaan, ja suurimmalle nerolle kerronnan alalla, mitä tämä maa on koskaan tuottanut meidän aikanamme."
Loppuhuipennus tälle saavutukselle oli kahden runoutta sekä tarinoita sisältävän yhdistelmäteoksen Puck of Pook's Hill (1906) ja Rewards and Fairies (1910). Jälkimmäinen teos sisälsi runon '"Jos—" (If—), joka valittiin BBC:n äänestyksessä vuonna 1995 Britannian suosituimmaksi runoksi. Tämä stoalaisuuteen ja itsekontrolliin kannustava runo on epäilemättä Kiplingin runoista suosituin, ja sen sanotaan perustuvan Kiplingin ystävän tohtori Leander Starr Jamesonin luonteenpiirteisiin.
Kiplingillä oli tuolloin epävirallinen asema valtakunnan virallisena runoilijana, mutta moni on ihmetellyt, miksei hänelle annettu tämän aseman virallistavaa Poet Laureate -arvoa. Joidenkin mukaan se oltaisiin myönnetty hänelle vuosien 1892–1896 interregnumin aikana, mutta Kipling olisi kieltäytynyt tästä, kuten muistakin hänelle tarjotuista arvoista.
Rudyard Kiplingin mukaan nimetty ja hänen tyttärensä vihkimä brittilaivaston hävittäjä HMS Kipling osallistui toiseen maailmansotaan vuosina 1939–1942, kunnes joutui eversti Joachim Helbigin komentaman Junkers Ju 88 -pommilaivueen upottamaksi.
Vuonna 2010 Kansainvälinen tähtitieteellinen unioni nimesi yhden kymmenestä Messengerin löytämästä Merkuriuksen kraatterista Rudyard Kiplingin mukaan.
Kiplingin teosten pohjalta tehtyjä elokuvia
Kiplingin runo "Gunga Din" inspiroi saman nimisen kuuluisan seikkailuelokuvan (1939). Viidakkokirjasta on tehty tunnettu Disney-piirroselokuva (1967), ja myös Kim on kuvattu. Kiplingin oma elämä ja hänen ainoan poikansa kohtalo Loos'n taistelussa ovat draamaelokuvan Poikamme Jack aiheena (2007).
Eredivisien kausi 2017–2018
Eredivisien kausi 2017–2018 on järjestyksessään Eredivisien 62. kausi. Kausi alkoi 11. elokuuta 2017.
Eurooppa-liigan karsinnat
Neljä joukkuetta karsi paikasta Eurooppa-liigan kolmannelle karsintakierrokselle.
Putoamiskarsinta
Kymmenen joukkuetta, kaksi Eredivisiestä ja kahdeksan Eerste Divisiestä, pelaa kahdesta paikasta Eredivisien kaudelle 2018–2019, loput kahdeksan joukkuetta pelaa Eerste Divisiessä kaudella 2018–2019.
Etelä-Tuusulan sosiaali- ja terveysasema
Etelä-Tuusulan sosiaali- ja terveysasema eli Hyrylän sosiaali- ja terveysasema on Tuusulan Hyrylän kunnanosassa toimiva kunnan pääterveysasema.
Toimintansa kehittämiseksi Tuusulan terveysasemien kullekin asiakkaalle nimettiin hänen asioistaan vastaava yhteyshenkilö hoitotiimistä. Kun asiakas tuntee tarvitsevansa hoitoa, hän ottaa yhteyttä yhteyshenkilöönsä, jolloin asiakkaan tarpeista paremmin vastaava hoito päästään aloittamaan nopeammin. Tällä lähestymisellä on kiireettömän terveydenhoidon aiempi keskimäärin 28 vuorokauden jono saatu käytännössä poistettua jo alkuvuoden 2019 aikana.
Etelä-Tuusulan terveysasema (Hyryläntie 13) palvelee akuuttipotilaita arkisin kello 8-16 (perjantaisin 8-15.30). Muina aikoina terveydenhuollon akuuteissa tilanteissa asukkaita palvelee Hyvinkään sairaalan yhteydessä toimiva Hyvinkää Akuutti (Sairaalankatu 1).
Etelä-Tuusulan terveysaseman palvelut ovat kuuluneet 1. tammikuuta 2019 lähtien Keski-Uudenmaan sote-kuntayhtymänä (Keusote) tunnetun usean kunnan yhteisen yhtymän vastuulle. Keusotessa ovat mukana Hyvinkää, Järvenpää, Mäntsälä, Nurmijärvi, Pornainen ja Tuusula. Vuoden 2023 alusta Keusoten alue muodostaa Keski-Uudenmaan hyvinvointialueen.
Sokrateen puolustuspuhe (Ksenofon)
Sokrateen puolustuspuhe on Ksenofonin versio Sokrateelle jälkikäteen kirjoitetuista puolustuspuheista.
Sisältö
Ksenofonin Sokrateen puolustuspuhe kuvaa Sokratesta tämän oikeudenkäynnin ja kuolemantuomion täytäntöönpanon aikana, ja erityisesti hänen näkemyksensä siitä, että oli parempi kuolla ennen seniliteettiä kuin paeta. Teosta verrataan usein Platonin samannimiseen teokseen.
Asiantuntijat uskovat, että Ksenofonin tulkinta oikeudenkäynnistä oli hänen vastineensa sille laajalle levinneelle kirjalliselle reaktiolle, jonka Sokrateen oikeudenkäynti ja tuomio saivat aikaan. Sokrates-kirjallisuudessa ateenalaiset julkisuuden henkilöt ja kirjailijat esittivät oman näkemyksensä Sokrateen syyllisyydestä. Teoksen ytimenä on Sokrateen vastustajan esittämien syytösten kumoaminen kohta kohdalta. Se antaa selkeän kuvan niistä syytöksistä, jotka Anytos esitti. Ksenofon ei ollut itse tuolloin paikalla, vaan osallistui kymmenentuhannen marssiin, jota kuvaa teoksessaan Kyyroksen sotaretki (Anabasis). Hän siteeraa faktojen osalta Hermogenestä, joka oli paikalla oikeudenkäynnissä. Platon ei tosin mainitse Hermogeneen olleen paikalla oikeudenkäynnissä, mutta kertoo tämän olleen paikalla Sokrateen nauttiessa myrkkyä.
Platonin teoksen ohella Ksenofonin toisen käden kuvaus on ainoa säilynyt ”silminnäkijäkuvaus” Sokrateen oikeudenkäynnistä. Vaikka teos ei todennäköisesti ole täysin puolueeton, se on silti historiallisesti arvokas. Ksenofonin versio eroaa Platonin versiosta muun muassa siinä, että Ksenofonilla Delfoin oraakkeli sanoo Sokrateen olleen mitä suurin moraalisessa ylevyydessä, kun taas Platonin tekstissä hänet nimetään mitä suurimmaksi viisaudessa. Tämä voi antaa lisävalaistusta siihen, pitikö Sokrates itseään moraalisesti parempana myöntäessään, ettei tiedä mitään, vai näkikö hän ymmärryksensä tietämättömyydestään ainoastaan älyllisenä ylivoimaisuutena.
Nikolai Tšernyševski
Nikolai Gavrilovitš Tšernyševski (24. heinäkuuta (J: 12. heinäkuuta) 1828 Saratov – 29. lokakuuta (J: 17. lokakuuta) 1889 Saratov ) oli venäläinen kirjailija, radikaali journalisti ja poliitikko. Neuvostoliitossa häntä pidettiin V. I. Leninin ajatusten edeltäjänä.
Suku ja koulutus
Valmistuttuaan Pietarin yliopistosta vuonna 1850 hän oli vakaumukseltaan jo ateisti ja opetti kirjallisuutta Saratovin kimnaasissa vuosina 1851-1853. Vuonna 1854 hän ryhtyi kriitikoksi ja kirjoitti esseitä filosofiasta. Hänen maisterintutkintonsa 1853 lopputyö ja vuonna 1855 julkaistu teos Taiteen esteettiset suhteet todellisuuteen (ven. Эстетические отношения искусства к действительности) on edelleen estetiikan perusteoksia. Tšernyševski määritteli kauneuden seuraavasti: "Kaunis on olio, jossa näemme elämän sellaisena, jollaista sen pitäisi olla käsitystemme mukaisesti.” Tutkielman enemmän pohdiskelun kielsi kuitenkin opetusministeri Avraam Norov. Hänen venäläisen kirjallisuuden maisterintutkintonsa hyväksyttiin vasta seuravan opetusministerin Jegor Kovalenskin aikana vuonna 1858. Tšernyševski keskittyi kuitenkin yhteiskunnallisiin ja taloudellisiin epäkohtiin ja ryhtyi englantilaisia utilitaristeja seuraten kannattamaan egoismia käyttäytymisen luonnollisena ohjenuorana.
Kirjallinen ura
Tšernyševski aloitti kirjallisen toiminnan jo vuonna 1853 ja kirjoitti Sovremennikiin vuosina 1855–1857 muutamia teräviä tutkielmia Aleksandr Puškinin ja Nikolai Gogolin kaudesta. Hän siirtyi kuitenkin nopeasti kirjoittamaan politiikasta ja taloudesta John Stuart Millin vaikutuksesta Venäjän talonpoikaiskysymyksen yhteydessä. Tšernyševski herätti huomiota vuosina 1854–1862 Sovremennikissä julkaisemillaan radikaaleilla kirjoituksilla kansantaloudesta, historiasta ja kirjallisuuskritiikistä.
Hän oli länsimaalaismielinen zapadnikki ja vastusti slavofiileja. Maanomistajat syyttivät häntä luokkavihan lietsomisesta, vaikka hänen vallankumouksellisuutensa on kiistanalainen, sillä suoranaisesti hän kritisoi lähinnä vain maaorjien vapautuksen vuonna 1861 jäämistä puolitiehen. Pian maaorjuuden lakkauttamisen jälkeen Sovremennik kiellettiin, ja Tšernyševski pidätettiin ja suljettiin Pietari-Paavalin linnoitukseen vuonna 1862, jossa hän oli kaksi vuotta.
Tšernyševski kirjoitti vankeusaikanaan 1862-1863 sosialistisen utopiaromaanin (kuuluisan nihilistisen tendenssiromaanin ) Mitä on tehtävä? (Što delat?, 1863). Teos sai vahingossa julkaisuluvan vuonna 1863, koska se näennäisesti kertoi vain rakkaustarinan. Tšernyševskille pidettiin valeteloitus, joka muutettiin tuomioksi pakkotyöhön ja karkotuksena Siperiaan vallankumouksellisten mielipiteiden vuoksi vuonna 1864. Vaikka todisteita poliittisista rikkomuksista ei ollut, hänet tuomittiin karkotukseen Siperiaan ja pakkotyöhön. Tuomio oli pakkotyötä 14 vuotta ja elinikäinen karkotus Siperiaan. Aleksanteri II lyhensi pakkotyön keston 7 vuoteen. Yhteensä Tšernyševski vietti yli kaksikymmentä vuotta vankilassa, pakkotyössä ja maanpaossa.
Tšernyševskillä oli tässä vaiheessa kolme pientä poikaa vaimonsa kanssa. Hän oli mennyt vuonna 1853 naimisiin Olga Sokratovna Vasiljevan (1833-1918), kanssa, jonka vanhemmat olivat saratovilainen lääkäri Sokrat Jevgenievits Vasiljevin (1796-1860) ja Anna Kirillovna Kazatškovskaja, kenraaliluutnantti K. F. Kazatškovskin tytär. Nikolailla ja Olgalla oli kolme poikaa: Aleksandr (1854-1915), josta tuli matemaatikko ja joka rakasti kirjallisuutta; Viktor (1857-1860), joka kuoli varhaislapsuudessa ja Mihail (1858-1924), josta tuli Tšernyševskin museon ensimmäinen johtaja. pienoiskuva|270x270px|Olga Sokratovna Vasiljeva (1833-1918)
Karkoitusaika Siperiassa
Tšernyševski vietiin Pietarista Irkutskiin ja sitten maakunnan viranomaisten määräyksestä Usolskin suolatehtaalle Permin kuvernementtiin, jossa hän oli lyhyen ajan ja tapasi muita tuomittuja vallankumouksellisia. Paikalliset viranomaiset pelkäsivät hänen vaikuttavan vallankumousaatteillaan muihinkin poliittisiin vankeihin. Tšernyševski määrättiin Itä-Siperiaan Nertšhinskin rangaistuslaitoksen kaivoksille Kadain kylään Taka-Baikalian alueelle lähelle Kiinan rajaa. Vuonna 1866 Tšernyševski siirrettiin lännemmäksi Kiinan ja Mongolian rajan tuntumaan Aleksandrovski Zavodiin ja hän pysyi siellä vuoteen 1871 asti. Hänelle anottiin lievennystä pakkotyöstä, mutta pyyntöön ei suostuttu, koska häntä pidettiin yhtä rikollisena kuin Nikolai Ishutinia. Sen jälkeen vuonna 1871 Tšernyševski lähetettiin santarmien saattamana Aleksandrovski Zavodista Viljuiskiin. Vuonna 1874 hänelle tarjottiin virallisesti vapautusta, mutta hän kieltäytyy anomasta armoa. Hänen asuintalonsa paikkakunnalla on säilynyt nykypäiviin kotimuseona.
Vuonna 1864 Tšernyševski kirjoitti romaanin "Starina" uudistusta edeltävästä Venäjästä. Romaani valmistui ja käsikirjoitus lähetettiin hänen serkulleen, kustantaja Aleksandr Pypinille vuonna 1866. Pypin tuhosi käsikirjoituksen, koska pelkäsi poliisietsintöjä. Vankeutensa aika 1867-1870 Tšernyševski työskenteli myös romaanin Prologue (ven. Пролог) parissa, joka oli hänen suunnittelemansa trilogian toinen osa. Hän painosti kirjeissään jatkuvasti kustantajaansa Pypiniä julkaisemaan teoksen sekä Venäjällä että ulkomailla ja kertoi kirjoittavansa sillä ajatuksella, että teksti julkaistaan englanniksi tai ranskaksi: "Jos edes puolet julkaistaan sensuroinnin jälkeen, niin se on hyvä:" Pypin ei julkaissut romaania, koska piti sitä poliittisesti ennenaikaisena ja kirjallisesti avuttomana. Neljä vuotta myöhemmin, vuonna 1874, German Lopatin toimitti toisen kopion Prologuen käsikirjoituksesta Lontooseen. Se oli kopio, jonka M. Muravski oli saanut Tšernyševskiltä Aleksandrovski Zavodissa. Vapauduttuaan ja Venäjälle palattuaan Muravski luovutti käsikirjoituksen Gleb Uspenskile, jolta se päätyi German Lopatinille.
Häntä yrittivät vapauttaa ensimmäisen internationaalin yleisneuvoston jäsen German Aleksandrovitš Lopatin vuonna 1871 ja vallankumouksellinen populisti Ippolit Nikititš Myškin vuonna 1875, mutta pakoyritykset epäonnistuivat.
Siperian jälkeen
Tšernyševski sai heikentyneen terveytensä vuoksi vuonna 1883 palata Euroopan puoleiselle Venäjälle lähes 20 vuoden karkotuksen jälkeen ja muuttaa Astrakaniin, jossa hän jatkoi kirjallista toimintaansa. Hän käänsi venäjäksi muun muassa John Stuart Millin teoksen Principles of political economy ja varusti sen tärkeillä lisäyksillä sekä Max Weberin maailmanhistoriaa. Hänen kootut teokset ilmestyivät ulkomailla vuosina 1868–1870. Venäjällä niiden ilmestyminen sallittiin vasta 1900-luvulla. Hänen poikansa Mihail Tšernyševski yritti saada isänsä siirretyksi Pietariin tai Moskovaan, missä hänen olisi helpompi harjoittaa kirjallista työtä, mutta anomukset eivät menestyneet. Lopulta poika onnistui varmistamaan siirron Saratoviin, jonne hänen isänsä saapui kesäkuussa 1889. Hän palasi kotikaupunkiinsa vuonna 1889, jossa kuoli samana vuonna malariaan.
Perintö
pienoiskuva|Nikolai Tšernyševski v. 1888 Astrakanissa Tšernyševskin painetut kirjoitukset saatiin julkaista, eräin poikkeuksin, vasta hänen kuolemansa jälkeen. Hänen parhaisiin kirjallisuuskriittisiin töihinsä kuuluvat tutkielmat Tolstoin teoksista Lapsuuteni ja Nuoruuteni sekä sotakuvaukset Krimiltä ja Kaukasiasta.
Jo vankeudessa Pietarissa hän kirjoitti utopistisen yhteiskunta- ja avioliittoromaanin Tšto delat? Iz rasskazov o novyh ljudah (ven. Что делать? Из рассказов о новых людях, Mitä on tehtävä? Kertomus uusista ihmisistä, 1863, suom. 1982). Vaikka romaani ei ollut taiteellisesti merkittävä ja se oli naiivi sommittelultaan, siitä tuli hyvin merkittävä, ja huolimatta sen leppoisuudesta ja näennäisestä harmittomuudesta sillä oli suuri vaikutus vallankumoukselliseen opiskelijaliikkeeseen. Se oli Venäjällä kielletty vuoteen 1900 asti.
Romaanissa esiteltiin yksityiskohtaisesti päähenkilön unta tulevaisuuden ideaaliyhteiskunnasta, jossa yhteisasuminen, aatelisen ryhtyminen työläiseksi, naisen emansipaatio sekä ryhmäavioliitto ovat toteutuneita asioita. Tšernyševskin edustaman rationaalisen egoismin teorian mukaan rationaalisesti ajattelevan ihmisen yksityinen etu ei ole eikä voikaan olla ristiriidassa yleisen edun kanssa. Romaanin ihmissuhde- ja yhteiskuntautopialla oli valtava merkitys venäläiselle radikaalinuorisolle. Sitä luettiin "elämän ohjekirjana", ajattelu- ja käyttäytymismallien esikuvana. Romaanissa esitetystä yhteisasumisen muodosta tuli radikaalissa intelligentsija lukeneistossa muoti-ilmiö. Vladimir Lenin piti romaania oman vallankumousuransa käänteentekevänä lukukokemuksena.
Tim Kring
thumb|Tim Kring [[San Diego Comic-Con International|San Diegon Comic-Conissa 2015.]] Richard Timothy ”Tim” Kring (s. 9. heinäkuuta 1957 El Doradon piirikunta, Kalifornia, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen käsikirjoittaja ja televisiotuottaja. Hän on luonut televisiosarjat Tuntematon uhka (Strange World), Yli synkän virran (Crossing Jordan), Heroes ja Kosketus (Touch). Tuntematon uhka päättyi nopeasti aloittamisensa jälkeen vuonna 1999, Mutta muut sarjat ovat jatkuneet useamman kauden verran. Kring valmistui USC:n elokuvataiteen laitokselta 1983.
Kring aloitti uransa käsikirjoittajana Ritari Ässä -televisiosarjan parissa. Muita varhaisia töitä olivat Jeph Loebin kanssa kirjoitettu jakso Misfits of Science -sarjaan sekä käsikirjoitus elokuvaan Teen Wolf Too.
Kalevan kisat 1971
Kalevan kisat järjestettiin vuonna 1971 Oulussa 23.–25. heinäkuuta. Kilpailupaikkana oli Raatin kenttä. Kalevan maljan voitti Viipurin Urheilijat. Kisat käytiin kaksi viikkoa ennen Helsingin Yleisurheilun Euroopan-mestaruuskilpailuja.
Tohtori Becker
Tohtori Becker on David Hackelin kehittämä yhdysvaltalainen komediasarja, jota tehtiin vuosina 1998–2004. Siinä Ted Danson näyttelee Harvardin yliopistosta valmistunutta ja kaksi avioeroa kokenutta kärttyisää lääkäriä, joka pitää pientä vastaanottoa New Yorkin Bronxissa. Hänen baptistiuskoista vastaanottovirkailijaansa näyttelee Hattie Winston. Sarjaa tehtiin kuuden tuotantokauden aikana yhteensä 129 jaksoa.
Italian ympäriajo 1996
Italian ympäriajo 1996 oli järjestyksessään 79. Italian ympäriajo. Se alkoi 18. toukokuuta ja päättyi 9. kesäkuuta 1996. Kilpailun voitti Venäjän Pavel Tonkov, toiseksi sijoittui hänelle 2.43 minuuttia hävinnyt Italian Enrico Zaina ja kolmas oli Espanjan Abraham Olano 2.57 minuuttia voittajalle hävinneenä.
Suomalainen Joona Laukka sijoittui kilpailussa 14:nneksi.
Honda CB 750 Four
Honda CB750 Four eli "tuutti" oli Hondan vuonna 1969 esittelemä moottoripyörä, jota usein pidetään modernin moottoripyörän historian merkityksellisimpänä pyöränä. Pyörä oli nelisylinterinen, siinä oli sähköstartti ja nestetoiminen levyjarru edessä. Honda CB750 Four oli yksi ensimmäisistä superbike-pyöristä. Alkusarjan Honda CB750 Fourit tunnetaan nimellä Sandcast, mikä johtuu siitä että niiden moottoreiden lohkot valettiin niin sanottuihin hiekkamuotteihin, jolloin valujälki oli karhea.
Tuutti-nimen alkuperä
Hondan maahantuojan Oy Brandt Ab:n 100-vuosihistoriikin mukaan eräs vaihtoehto nimen syntymiselle on Meritullinkadun korjaamo, jossa asentajat puhuivat suomea mutta johto käytti myös ruotsia ja ulkomaanyhteyksien vuoksi myös muita kieliä. Pyörämalleista käytettiin niiden tarkkoja kuutiolukuja, eli Honda CB450 oli 444-kuutioisena mallia "fyrafyrafyra" tai "fourfourfour". Savon murretta puhunut asentaja Martti Pyykkö asiaa tarkemmin ajattelematta risti uuden 750-kuutioisen Hondan tyypiksi "seventtivörttifemttituutti", josta loppuosa jäi elämään. Toisen vaihtoehdon mukaan pyörä olisi saanut nimensä jäätelötuuttia muistuttavista äänenvaimentimistaan. Kolmas selitys lempinimelle liittyy pyörän kuutiotilavuuteen 750 ja jäätelötuutin sen aikaiseen hintaan joka oli 75 penniä. Myös keväisen laulun Gaudeamus igitur kohdalla Post molestam senectutem, joka taipui usein muotoon seventuutten, saattaa olla osuutensa nimien Tuutti ja Seventuutti synnyssä ja yleistymisessä.
Honda CB 750 F2
Vuonna 1996 tuotiin markkinoille 27 vuotta aiempaa CB 750:ttä monelta osin muistuttava malli Honda CB 750 F2.
Aiheesta muualla
Honda CB 750 Four
Magma (yhtye)
thumb|Magma esiintymässä vuonna 2017. Magma on ranskalainen progressiivista rockia esittävä yhtye. Sen perusti vuonna 1969 rumpali Christian Vander. Yhtyeen musiikkia luonnehditaan usein nimellä zeuhl, joka yleensä luetaan progressiivisen rockin alalajiksi. Suurin osa Magman kappaleista on Vanderin säveltämiä ja laulettu hänen kehittämällään kobaïa-nimisellä keinotekoisella kielellä. Yhtye julkaisi ensimmäisen studioalbuminsa, Kobaïan vuonna 1970. Magman kolmannen albumin, Mekanïk Destrüktïw Kommandöh:n alkuperäistä versiota, vuonna 1973 levytettyä Mekanïk Kommandöhiä ei julkaistu ennen vuotta 1989.
The Spell
The Spell on Kirkan vuonna 1987 julkaistu albumi. Samoin, kuin edeltäjänsä R.O.C.K., The Spell edustaa tyylillisesti hard rockia, tosin suurimman osan levyn kappaleista tyylisuunta on ns. power ballad.
Astakós
Astakós on Kreikan kaupunki sekä samanniminen Xirómeron kunnan kunnallisyksikkö (Δημοτική Ενότητα Αστακού, Dimotikí Enótita Astakoú) ja entinen itsenäinen kunta. Se sijaitsee Aitolia-Akarnanian alueyksikössä Länsi-Kreikan alueella. Koko kunnallisyksikön väkiluku on 6 578 ja varsinaisen Astakóksen kaupungin väkiluku 2 696 (vuonna 2011). Astakós on Xirómeron kunnan kuntakeskus.
Astakóksen kaupunki sijaitsee lahdenpohjukassa Joonianmeren rannalla noin 30 kilometriä Agríniosta länsilounaaseen. Astakós oli itsenäinen kunta vuoden 2010 loppuun saakka. Vuoden 2011 alussa se yhdistettiin Kallikrates-suunnitelmana tunnetun aluehallintouudistuksen myötä Xirómeron kunnaksi yhdessä Alyzían ja Fyteíeen kanssa, jolloin se muuttui uuden kunnan kunnallisyksiköksi.
Kunnallisyksikön osat
Astakóksen kunnallisyksikkö muodostuu seuraavista kylä- ja kaupunkiyhdyskunnista ja asutuksista:
Jaime Nunó
thumb|Jaime Nunó Jaume Nunó Roca (8. syyskuuta 1824 Girona – 18. heinäkuuta 1908 New York) oli katalonialainen säveltäjä ja kapellimestari. Hän sävelsi muun muassa Meksikon kansallislaulun, Himno Nacional Mexicanon.
Tour Total
48.89278°N, 2.24278°W
Tour Total on Ranskan pääkaupungin Pariisin lähellä La Défensessä sijaitseva pilvenpiirtäjä. Toimistokäytössä oleva rakennus rakennettiin vuosina 1982-1985, ja se yltää 190 metrin korkeuteen. Kerroksia pilvenpiirtäjässä on yhteensä 48. Sen suunnittelusta vastasivat WZMH Architects, Roger Saubot sekä François Jullien.
Pariisin korkeimpiin pilvenpiirtäjiin kuuluva Tour Total tunnettiin vuosina 1985-1999 nimellä Tour Elf, ja vuosina 1999-2003 nimellä Tour TotalFinaElf.
Ilja Kutepov
thumb|250px|Ilja Kutepov 3. marraskuuta 2015 Ilja Olegovitš Kutepov (, s. 29. heinäkuuta 1993 Stavropol, Venäjä) on venäläinen jalkapalloilija. Hän edustaa Venäjän jalkapalloliigassa pelaavaa FK Spartak Moskovan tai FK Orenburgin ja on pelipaikaltaan keskuspuolustaja.
Bikvadraattinen yhtälö
,
missä a\ne 0. Kertoimet voivat olla kompleksilukuja.
Sijoituksella y=x^2 yhtälö saadaan muotoon
ay^2+by+c=0.
Tästä y voidaan ratkaista toisen asteen yhtälön ratkaisukaavaa käyttäen.
Jos näin saatuja ratkaisuja merkitään y_1 ja y_2, niin alkuperäisen yhtälön ratkaisut ovat
.
Lähteet
Quartic function
Juri Lebedev
Juri Vasiljevitš Lebedev (, s. 3. tammikuuta 1957 Moskova) on venäläinen entinen jääkiekkoilija, pelipaikaltaan hyökkääjä. Hän pelasi vuosina 1972–1981 Neuvostoliiton maajoukkueessa 197 maaottelua, joissa hän teki 25 maalia. Neuvostoliiton mestaruussarjassa Lebedev edusti seuroja Krylja Sovetov ja TsSKA Moskova, ja teki pelaamissaan 473 liigaottelussa 21 maalia.
Unta ja totta - Toisenlainen Toivo Kärki på annat vis
Unta ja totta - Toisenlainen Toivo Kärki på annat vis   (Warner Music Finland) on vuonna 2009 julkaistu musiikkialbumi. Sen nimi tulee Reino Helismaan vuonna 1943 julkaisemasta runosta ”Unta ja totta”, jonka Toivo Kärki luki Syvärin rintamalla ollessaan, kiinnostui siitä ja päätti, että jos sodasta selvitään, hän ottaa kirjoittajaan yhteyttä. Näin sitten aikanaan kävikin. Kärki sävelsi runon vasta vuonna 1980, Helismaan jo kuoltua.