cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Varvas
Varvas (digitus pedis) on jalkaterän kärjessä sijaitseva puikkomainen uloke. Ihmisen jalassa on normaalisti viisi varvasta. Jokaisessa varpaassa on yksi kynsi. Neljässä ulommassa varpaassa on kolme luuta, sisimmässä kaksi.
Suomen kielessä sisin varvas on isovarvas ja uloin pikkuvarvas. Muilla varpailla ei ole vakiintuneita nimiä.
Kantapään irrotessa alustalta aktivoituvat varpaiden koukistajat, jolloin varpaat tarttuvat alustaan ja lisäävät tasapainon hallintaa. Isovarvas on kävelemisessä tärkein varvas, kun taas muut varpaat tukevat kävelyasentoa.
Pikkuvarvasta on sanottu nykyihmiselle tarpeettomaksi ja että se on jäänne menneisyydestä, joka kenties tulee katoamaan.
Varpaiden haitallisia asentomuutoksia ovat vaivaisenluu, jäykkä isovarvas ja vasaravarvas. Haitallisia ihomuutoksia ovat kovettumat ja varvasvälihautumat.
Polydaktylia on tila, jossa ihmisellä on ylimääräisiä varpaita tai sormia. Syndaktyliassa varpaat tai sormet ovat kasvaneet yhteen.
PAND – Taiteilijat rauhan puolesta
PAND – Taiteilijat rauhan puolesta on vuodesta 1983 alkaen toiminut suomalainen taiteilijoiden ja kulttuurityöntekijöiden rauhanjärjestö, jonka tavoitteena on aseistariisunnan, rauhan ja ihmisoikeuksien edistäminen. PAND on puolueisiin sitoutumaton. Järjestön puheenjohtaja on Eeva-Helena Inomaa.
Yhdistyksen toiminta on tapahtumia ja kampanjoita rauhanajatusten levittämiseksi, yhteistyötä taiteilija-, rauhan- ja ihmisoikeusjärjestöjen kanssa sekä kehitysyhteistyön ja kulttuurivaihdon tukemista ja toteuttamista.
Järjestö on kansainvälisen taiteilijoiden rauhanliikkeen PAND Internationalin (Performers and Artists for Nuclear Disarmament) jäsen.
Hunted Down
Hunted Down on Soundgardenin vuonna 1987 julkaistu single. Single on EP:ltä Screaming Life. Singlen B-puolena on kappale "Nothing To Say". Myöhemmin kappale julkaistiin Soundgardenin kokoelmalla A-Sides.
Jaakko Rauramo
Jaakko Kaarle Mauno Rauramo (s. 27. marraskuuta 1941 Helsinki) on suomalainen diplomi-insinööri ja vuorineuvos. Hän oli Sanoma Osakeyhtiön toimitusjohtaja 1984–1999 ja hallituksen puheenjohtaja 1999–2001 sekä Sanoman hallituksen puheenjohtaja 2001–2013. Rauramo oli yhtiön palveluksessa vuodesta 1966 lähtien.
Rauramon aikana Sanoma kasvoi Pohjoismaiden suurimmaksi mediayhtiöksi, kansainvälistyi ja listautui Helsingin pörssiin. Erkon luottomiehenä tunnettu Rauramo valittiin lukuisia kertoja Suomen vaikutusvaltaisimmaksi mediapäättäjäksi.
Tausta
Rauramon isä oli Helsingin yliopiston hallintojohtaja, kanslianeuvos Heikki Rauramo ja äiti Maija (o.s. Massinen). Rauramo kirjoitti ylioppilaaksi Munkkiniemen yhteiskoulusta vuonna 1960 ja valmistui diplomi-insinööriksi Teknillisestä korkeakoulusta vuonna 1966. Hän suoritti jatko-opintoja Liikkeenjohdon Instituutissa (Lifim) ja Stanfordin yliopiston Sloan-ohjelmassa Yhdysvalloissa 1974–1975.
Ura
Rauramon koko työelämän kestänyt ura Sanomissa alkoi Sanomaprintin käyttöinsinöörinä 1966–1967, tuotantopäällikkönä 1967–1971 ja kirjapainon johtajana 1971–1976. Päätehtävänä oli painon tehostaminen ja modernisointi ja Sanomapainossa käynnistyikin Euroopan ensimmäinen valolatomo.
Rauramo johti vuodesta 1977 yhtiön Sanomalehtiryhmää varatoimitusjohtajana ja yksi hänen tunnettuja sloganeitaan oli ”rautaa rajalle”. Se merkitsi järjestelmäinvestointeja lehtien sivunvalmistuksen ohella myös markkinoinnin digitalisointiin niin, että syntyi kilpailuetua tehokkaan ilmoitus-ja tilausmyynnin kautta, mikä vahvisti erityisesti Helsingin Sanomien markkina-asema ja johti hyvään kannattavuuteen.
Sanomalehtien valmistus siirtyi Helsingin keskustasta Ludviginkadulta Vantaan Martinlaaksoon rakennettuun painotaloon Sanomalaan, jonka moderniin toimintatapaan mm. Rupert Murdoch tutustui.
Rauramo nimitettiin Sanoma Osakeyhtiön toimitusjohtajaksi vuonna 1984. Liiketoimintaa alettiin johtaa neljänä yksikkönä, Sanomalehtiryhmän (HS, IS) rinnalla toimivat Aikakauslehdet ja kirjat -yksikkö, Uudet Viestimet ja Kiinteistöt. Rauramo halusi kasvattaa ja laajentaa Sanomien liiketoimintaa ja mm. kaapelitelevisiotoimintaa kehitettiin Suomessa ja Euroopassa. Kaapelitelevisioyhtiöiden arvo nousi merkittävästi ja niistä tehtiin lopulta kannattavia exitejä. Kaupallinen kirjapaino ja aikakauslehdet yhdistettiin Sanomaprintiksi ja sen toiminta kasvoi yritysostoin (mm. Tecnopress, Et-lehti, Skimbaaja) ja lukuisin uuslanseerauksin (mm Gloria-tuoteperhe) Suomen johtavaksi aikakauslehtikustantajaksi.
Sanomalehtipainot rakennettiin Varkauteen ja sen jälkeen Forssaan 1992 ja Sanomatalo valmistui Helsingin ydinkeskustaan 1999. Vuonna 1993 Sanomaprint ja Sähköiset Viestimet siirrettiin uuteen osakkuusyhtiöön, Helsinki Media Company Oy:öön. Uusi yhtiö mm. lanseerasi oman valtakunnallisen TV-kanavan Nelosen.
Rauramon uran merkittäviä tapahtumia oli Sanoma Oy:n ja Helsinki Media Oy:n fuusioituminen WSOY:n kanssa 1.5.1999 ja listautumisen pörssiin. Sanomien liikevaihto kolminkertaistui ja Rautakirjasta tuli yhtiön tytäryhtiö. Rauramo siirtyi kokopäivätoimiseksi SanomaWSOY:n hallituksen puheenjohtajaksi vuonna 2001.
Uusi yhtiö haki kasvua kansainvälisiltä markkinoilta ja vuonna 2001 ostettiin merkittävällä yrityskaupalla VNU:n aikakauslehdet ja muu kuluttajaliiketoiminta Hollannista. Tämän kaupan myötä Sanomat kansainvälistyi aluksi viiteen, myöhemmin 10 Euroopan maahan ja aikakauslehdistä tuli yhtiön suurin ja kannattavin liiketoimintayksikkö. Muutamaa vuotta myöhemmin laajennuttiin yrityskaupoilla myös oppimisliiketoimintaan. Sanomien liikevaihto kohosi suurimmillaan yli 3 miljardin euron ja se oli Pohjoismaiden suurin mediayritys.
Vuoden 2008 finanssikriisi pysäytti hyvän kehityksen ja samaan aikaan internet aiheutti klassiselle medialle monenlaisia haasteita. Sanomat valitsi fokusoitumisen mediaan, joten mm Rautakirjan eri toiminnat myytiin ja ostettiin Hollannista TV-liiketoimintaa. Sittemmin Sanomat luopui sekä kansainvälisestä aikakauslehti- että TV-liiketoiminnasta. Nykyinen Sanoma rakentuu medialiiketoimintaan Suomessa ja oppimisliiketoimintaan kansainvälisesti.
Muu toiminta
Lukuisten graafisen alan luottamustehtävien lisäksi seuraavissa tehtävissä:
Yksityiselämä
Rauramo on naimisissa Eeva-Sofia Rauramon (o.s. Raustila) kanssa. Heillä on kaksi poikaa, joista toinen on yritysjohtaja Markus Rauramo. Rauramon harrastuksiin kuuluvat metsästys, kirjallisuus ja tennis. Rauramo on sotilasarvoltaan majuri.
New Super Mario Bros. Wii
New Super Mario Bros. Wii on Nintendo kehittämä ja vuonna 2009 julkaisema tasohyppelypeli. Peli julkaistiin alun perin Australiassa 11. marraskuuta 2009, sitten Pohjois-Amerikassa 15. marraskuuta, Euroopassa 20. marraskuuta sekä Japanissa 3. joulukuuta. Peli on jatkoa vuonna 2006 julkaistulle New Super Mario Bros. -pelille.
New Super Mario Bros. Wii on myynyt yhteensä 27,88 miljoonaa kappaletta, tehden siitä viidenneksi myydyimmän Wii-pelin.
Pelaaminen
Jokaisessa kentässä on kolme Tähtikolikkoa. Niitä keräilemällä voi ostaa Toad-taloja sekä erilaisa neuvoa antavia videoita Prinsessa Peachin linnasta.
Peli sisältää täysin uudenlaisen moninpelitilan, jossa maksimissaan neljä pelaajaa voi liikkua kentissä. Pelaajat voivat kantaa ja heitellä toisiaan. Jos joku pelaaja ottaa laatikon, josta tulee lisävoimia, sieltä tulee niitä niin monta kuin pelaajia on. Tietyn pelaajan kuollessa hän palaa kenttään kuplan sisällä, jolloin muut pelaajat voivat puhkaista sen. Coin Battle -moninpelitilassa kilpaillaan kolikoiden keräämisestä.
Pelaaja menee kenttiin ylhäältäpäin kuvatussa karttavalikossa, jossa kuljetaan teitä pitkin. Kenttien lisäksi kartalla on Toad-taloja, joissa pelattavista minipeleistä voi voittaa erilaisia palkintoja ja Warp-kanuunoita, joiden avulla voi päästä uusiin maailmoihin. Kartoissa on myös salareittejä, joiden avulla voi ohittaa erilaisia kenttiä. Sekä Warp-kanuunoiden että salareittien löytäminen vaatii salaisen uloskäynnin löytämistä tietyistä kentistä. Kartalla on Super Mario Bros. 3:n tapaan vihollisia. Niihin törmätessään pelaajan pitää kerätä ajassa kentältä löytyvät kahdeksan Toad-merkkiä varoen samalla vihollisia.
Pelissä on useita lisävoimia, klassiset Fire Mario ja Invincible Mario sekä edeltäjästään tuttu Mini-Mario tekevät paluun. Uusia lisävoimia ovat Propeller Mario, jolla voi lentää korkealle ja Penguin Mario, joka osaa heitellä jääpalloja, uida hyvin ja liukua jään päällä. Myös Super Mario Galaxyssä esiintynyt Ice Mario esiintyy tällä kertaa jääpalloja heittelevänä versiona.
New Super Mario Bros. Wiissä pääsee Super Mario Worldin tapaan ratsastamaan Yoshilla. Yoshit voivat syödä vihollisia ja ne osaavat myös tehdä potkuhypyn, jolla pääsevät korkealle.
Jos pelaajalle tulee ongelmia, hän voi saada avukseen Super Guide -nimisen oppaan, jossa Luigi läpäisee kentän pelaajan puolesta. Pelaaja voi sitten läpäistä kentän itse uudelleen tai ohittaa sen.
Juoni
On Prinsessa Peachin syntymäpäivä. Hänen juhliessaan ystäviensä Marion, Luigin, sinisen ja keltaisen Toadin kanssa, paikalle tuodaan syntymäpäiväkakku, josta hyppäävät Koopalingit ja Bowser Jr., jotka kidnappaavat Peachin. Mario, Luigi ja Toadit lähtevät pelastusretkelle.
Skootteri
thumb|250px|Piaggion X8 400ie on esimerkki nykyään suosituista maksiskoottereista. Istuimen alla on tila kypärälle ja muille tavaroille. Istuimen ja ohjaustangon väli ei ole täysin avoin, mutta kuitenkin selvästi avoimempi kuin varsinaisessa moottoripyörässä.
Skootteri on pienipyöräinen moottoripyörä tai mopo (moposkootteri), jossa on metallinen runko (monokokki) kuten Vespassa tai erillinen putkirunko, johon suojapellit on kiinnitetty (Lambretta). Istuimen ja ohjaustangon väli on ainakin osittain avoin, joissakin malleissa tasainen lattia, toisissa lattia on vähintäänkin kuljettajan jalkojen kohdalla. Skootterin moottori, jonka iskutilavuus on yleensä ollut 98–200 cm³, sijaitsee perinteisissä malleissa takapyörän lähellä ja on täysin koteloitu. Uudemmissa skoottereissa moottori on istuimen alla, ja sylinteritilavuus on jopa 840 cm³. Voimansiirtotapa on hammaspyörillä toteutettu suoraveto takapyörään tai toisiovetoketju tai hihna, ja moottori on samalla kiinteä osa iskunvaimennusta. Vaihteisto on joko manuaalinen tai täysin automaattinen variaattori.
Ajoneuvotyypin alkuvaiheissa suunnitteluperiaatteena oli antaa auton mukavuus ja suojaavuus säätä vastaan kaksipyöräisen hinnalla. Skootteri onkin mielletty edulliseksi jokapaikan kulkimeksi, joka sopii myös hameeseen pukeutuneille naisille. Viime aikoina skootteri-nimitys on laajentunut käsittämään myös 50-kuutioiset moposkootterit.
Historia
thumb|200px|left|Perinteinen skootteri: [[Piaggion Vespa Primavera 125 (1967), jonka itsekantava runko on peltiä.]] thumb|250x250px|Lambretta oli pitkään Vespan pahin kilpailija skootterimarkkinoilla. Kuvassa Lambretta 125 LD (1957). thumb|250x250px|DKW:n Lomos-skootteri (1922)
Skootterin idea saattoi syntyä jo ensimmäisten motorisoitujen ajoneuvojen mukana 1800-luvun lopulla. Hildebrand & Wolfmüller rakensi 1894 ensimmäisen kaksipyöräisen, jossa oli läpiastuttava runkorakenne. 1900-luvun alussa skootteriksi kutsuttavia laitteita tehtiin kummallakin puolella Atlanttia. Ranskassa oli Auto-Fauteuil jo 1902 ja Yhdysvalloissa Motoped 1910-luvulla. Ensimmäisen maailmansodan aikana ja heti sen jälkeen oli markkinoita halvoille ajoneuvoille. Yhdysvalloissa esiteltiin Autoped 1914 ja Britteinsaarilla Skootamota ja Unibus, sekä Saksassa DKW:n Lomos 1920-luvulla. 1930-luvun lamakaudella Yhdysvalloissa kehitettiin uusia entistä parempia skoottereita, kuten Salsburyn Motor Glide (1936) ja Cushman, joita valmistettiin 1936–1965.
Toisen maailmansodan jälkeen oli jälleen tilaus yksinkertaiselle ja huokealle skootterille, mutta nyt kehityksen etujoukko siirtyi Eurooppaan, jossa Italiassa miltei samanaikaisesti esiteltiin Piaggion Vespa (1946) ja Innocentin Lambretta (1947). Monzalainen Gianca aloitti jo ennen Piaggiota Nibbiollaan, mutta merkin taival päättyi nopeasti. Italialaiset skootterit osoittautuivat erittäin onnistuneiksi. Vasta Vespan ja Lambrettan myötä skootterista voidaan sanoa tulleen täysi-ikäinen, kaikkien saavutettavissa oleva ja suosittu kulkuneuvo.
Lukemattomat muut valmistajat seurasivat perässä omilla versioillaan: Iso, Guizzo, NSU, Heinkel, Triumph, Maico, Zündapp - jopa Harley-Davidson kokeili skootterinvalmistusta kulmikkaalla Topperillaan (1960–1965). Lähestulkoon kaikilla aikaansa seuraavilla tehtailla oli pakko olla oma skootterimalli kuumimpaan aikaan. Suomessa Tunturipyörä tuotti maahan omalla tuotemerkillään varustettuja Puch-skoottereita.
thumb|250x250px|Cezeta-skootteri
Itäblokissa valmistettiin skoottereita Neuvostoliitossa (Vjatka), Tšekkoslovakiassa (CŽ) ja DDR:ssä (IWL). Vjatka oli olemukseltaan suoranainen kopio Piaggion Vespasta.
Skootteri, erityisesti Vespa, oli myös Suomessa suosittu 1960-luvulla, mutta varallisuuden kasvaessa autot syrjäyttivät sen ensisijaisena kulkupelinä. Nykyään 1950- ja 1960–lukujen klassiset skootterit ovat haluttuja keräilykohteita.
Vespoja valmistettiin lisenssillä Italian ulkopuolella Ranskassa, Espanjassa, Englannissa ja Saksassa. Yhdysvalloissa Sears, Roebuck & Company myi Vespaa tavarataloketjussaan nimellä Allstate, mutta nimeä on käytetty myös muiden valmistajien tuotteiden markkinointinimenä. Intiassa tehdään yhä Vespaan perustuvia Bajaj- LML-skoottereita, sekä jatkettiin Lambretan valmistusta vielä pitkään emoyhtiön konkurssin jälkeen (1971). Kolmipyöräisiä skoottereita käytetään Italiassa pienliiketoiminnassa (Ape, Vespa Commercial), Thaimaassa (tuk-tuk) ja Intiassa takseina.
Japanissa tehtiin skoottereita jo varhain. Honda valmisti klassisiin skoottereihin lukeutuvia malleja jo 1950-luvulla, mutta luopui tuoteryhmästä kahdeksikymmeneksi vuodeksi, koska keskitti huomionsa Cub-moottoripyöräänsä. Fuji ja Mitsubishi olivat 1960-luvulla hallitsevat merkit Japanin kotimarkkinoilla. Yamahakin kokeili skoottereita samoihin aikoihin. Piaggion laiminlyödessä mallistonsa uudenaikaistamisen 1980-luvun vaihteessa Honda astui uudelleen skootterimarkkinoille NH-mallisarjallaan. Erityisesti Hondan 250-kuutioinen Helix (Spazio, Fusion, CN250) oli uraauurtava maksiskootterien edeltäjänä. Hondan vanavedessä myös muut kaukoidän valmistajat suuntasivat Euroopan ja Yhdysvaltojen vientimarkkinoille putkirunkoisilla muoviskoottereillaan, mistä syntyi uusi modernien skootterien luokka klassisen rinnalle.
Nykyaikaiset skootterit
thumb|250x250px|Nykyaikainen moposkootteri. Kuvassa kaksitahtinen Gilera Runner PJ 50 (2007).
Ketteränä ja halpana kulkuvälineenä skootteri on säilyttänyt asemansa esimerkiksi Aasiassa ja Euroopan ruuhkaisissa suurkaupungeissa. Suomessakin on koettu sen renessanssi uusien maxiskootterien myötä. Ominaisuuksiltaan ja ulkonäöltään nämä lähenevät jo perinteisiä moottoripyöriä.
Skoottereissa on nykyään useimmiten automaattinen variaattorivaihteisto ja automaattinen kytkin, joten kuljettaja voi keskittyä pelkästään ajamiseen. Perinteisissä malleissa voimansiirto tapahtui manuaalisella vaihteistolla, vaihteiden vaihtaminen tapahtui ohjaustangossa olevalla valitsimella. Nykyaikaisissa skoottereissa moottorin iskutilavuus vaihtelee 49cm³ ja 850 cm³ välillä ja moottorit ovat kaksi- tai nelitahtisia.
Nykyisin markkinoilla on myös kasvava joukko sähkömoottorilla eli akkuvirralla toimivia sähköskoottereita.
Lainsäädännössä skootteria käsitellään moottoripyöränä tai mopona, joten niitä koskevat samat ajokorttiluokat ja tieliikennemääräykset kuin vastaavia ajoneuvoja.
Aiheesta muualla
Skootterivalmistajia
Kirjobekardi
Kirjobekardi (Pachyramphus versicolor) eli aiemmalta nimeltään kirjolepinkäistyranni on Etelä-Amerikassa tavattava varpuslintu. Laji kuuluu tityrojen heimoon.
Koko ja ulkonäkö
Kooltaan kirjobekardi on noin 13 cm. Koiraan päälaki, selkä ja perä ovat väriltään mustat. Siivissä on runsaasti valkoisia täpliä ja leveä valkoinen reunus. Pyrstön ja perän väri on harmaa. Koiraan pään sivut ovat väriltään vihertävän keltaiset. Vatsa on väritykseltään valkoinen ja siinä on heikkoja harmaita raitoja. Naaraan päälaki on harmaa. Selkä on oliivinvihreät ja siivet mustat ja punaruskeat. Naaralla on keltaiset silmärenkaat, jotka puuttuvat koiraalta. Naaraan vatsa on vaalean keltainen hämärästi erottuvin harmain raidoin.
Elintavat ja lisääntyminen
Kirjobekardit elävät yksin tai pareittain. Ne muodostavat usein sekaparvia muiden hyönteisiä syövien lintujen, kuten tangaroiden, kanssa.
Kirjobekardin pesä on muodoltaan pallomainen ja sijaitsee usein joen penkan tai laidunmaiden läheisyydessä. Se rakentaa pesän puuhun 3–30 metrin korkeuteen. Pesä on tehty sammaleesta, lehdistä, ruohoista ja puiden kuoresta. Pesän sisäänkäynti on tunneli pesän sivulla. Pesimäaika kestää maaliskuusta kesäkuuhun. Naaras munii yleensä kaksi valkeaa munaa, jotka ovat kanelinruskeanruskean tai laventelinsinisen pilkuttamia. Molemmat sukupuolet osallistuvat pesän rakentamiseen ja kuoriutuneiden poikasten hoitamiseen. Naaraan hautoessa munia koiras laulaa usein läheisessä puussa.
Publius Licinius Crassus (vuoden 171 eaa. konsuli)
Publius Licinius Crassus oli Rooman tasavallan konsuli vuodelle 171 eaa. yhdessä Gaius Cassius Longinuksen kanssa.
Crassus oli Gaius Licinius Varuksen poika ja Gaius Licinius Crassuksen veli. Hänen veljenpoikansa oli Gaius Licinius Crassus, joka toimi kansantribuunina vuonna 145 eaa. Crassus adoptoi Publius Licinius Crassus Dives Mucianuksen, joka oli vuoden 131 eaa. konsuli.
Konsulivuotenaan vuonna 171 eaa. hän osallistui kolmanteen makedonialaissotaan Makedonian kuningas Perseusta vastaan. Hän hävisi kuitenkin Kallinikoksen taistelun Thessaliassa Perseuksen ratsuväkeä vastaan.
You Know You’re Right
You Know You’re Right on grunge-yhtye Nirvanan vuonna 2002 postuumisti ilmestynyt ennenjulkaisematon single.
Historia
Kappale julkaistiin vuonna 2002 Nirvana-albumilla ja siitä tehtiin single ja musiikkivideo. Se oli Billboard Hot 100 -singlelistalla sijalla 45.
Kappaleen akustinen demoversio julkaistiin vuonna 2004 yhtyeen With the Lights Out -box-setillä ja vuonna 2005 Sliver: The Best of the Box -kokoelma-albumilla.
Cover-versiot
Holen lisäksi kappaleesta ovat esittäneet coverversioita seuraavat yhtyeet:
Livones Veinalenses
Livones Veinalenses oli Henrikin Liivinmaan kronikassa mainittu nimitys Väinäjoen liiviläisten asuttamalle muinaismaakunnalle. Aluetta kutsuttiin myös nimellä "Livonia", mutta tämä nimitys yleistyi tarkoittamaan koko Väinäjoen pohjoispuolista Latviaa, sekä Viron etelä-osia. Maakunta ulottui suurin piirtein nykyisen Riian alueelta Aizkraukleen. Alueen keskus oli Ykskylä, jonne piispa Meinhard perusti alueen ensimmäisen kirkon vuonna 1184. Vuonna 1187 sinne tuli piispanistuin, joka siirtyi vuonna 1201 Riian kaupunkiin. Ennen kuin alue siirtyi kokonaan saksalaisen vallan alle se oli ollut muodollisessa verovelvollisuudessa Polotskin ruhtinaalle. Alueen liiviläiset kapinoivat Akon johdolla vuonna 1206, mutta saksalaisten ristiretkeläisten sekä heidän kristittyt liiviläiset liittolaiset onnistuivat kukistamaan kapinan.
Suur-Savon taistelu
Suur-Savon taistelu oli nuijasodan taistelu, joka käytiin 23. tammikuuta 1597 silloisen Suur-Savon pappilan alueella nykyisessä Mikkelin Kenkäverossa. Kapinalliset talonpojat eli nuijamiehet houkuteltiin ensin antautumaan ja sen jälkeen surmattiin, mikä päätti sodan Savon alueella.
Tausta
Etelä-Pohjanmaalta alkanut talonpoikien kansannousu levisi Savoon tammikuun 1597 ensimmäisellä viikolla. Saatuaan raportteja kapinallisten kokoontumisesta Suur-Savon eli Mikkelin kirkon seudulle Olavinlinnan linnanpäällikkö Gödik Fincke pyysi Käkisalmen linnan päällikköä Arvid Henrikinpoika Tawastia lähettämään apujoukkoja. Tawast lähetti 7. tammikuuta matkaan 300 miestä. Huoveja komensi Pietari Paavalinpoika Juusten ja jalkaväkeä eli nihtejä Ambrosius Heikinpoika. Myös Viipurin linnasta lähetettiin apujoukkoja, jotka alistettiin Juustenille. Saatuaan tiedon Pohjanmaan kapinallisten tappiosta Nokian taistelussa Fincke määräsi puhdistamaan Savon kapinallisista. Olavinlinnan joukot yhdistivät voimansa Juustenin apujoukkojen kanssa 15. tammikuuta.
Tapahtumat
Lyötyään Mikkelin pohjoispuoliset kapinapesäkkeet Juusten sai 21. tammikuuta tiedon Mikkelin lounaispuolelle Liukkolaan kokoontuneista sadoista savolaisista ja hämäläisistä talonpojista, joita johti lampuoti Tahvo (Tapani) Hänninen. Talonpojat olivat onnistuneet karkottamaan Viipurista tulleen, Martti Boijen komentaman 40 huovin joukon Sairilan kuninkaankartanosta Mikkelissä. Parisataa miestä käsittänyt talonpoikaisjoukko ehti jo kertaalleen poistua, mutta palasi Paavo Tuomahainen -nimisen loikkarin yllyttämänä uudelleen Mikkeliin 23. tammikuuta luullen kohtaavansa siellä vain alivoimaiset Boijen huovit, mutta Juustenin pääarmeija olikin tällä välin ehtinyt saapua paikalle. Talonpojat linnoittautuivat Suur-Savon pappilan umpipihalle ja tekivät kiivasta vastarintaa. Välttääkseen miestappioita Juusten ilmoitti, että jos talonpojat antautuisivat, heidän henkensä säästettäisiin, mutta muuten pappila poltettaisiin ja heidät sen mukana. Talonpojat antautuivat, mutta Juusten ei pitänyt lupaustaan vaan käski surmaamaan kaikki antautuneet. Yli 200 vankia tapettiin keihäillä, miekoilla, hakapyssyillä ja kirveillä. Ainoastaan joukon johtaja Hänninen jätettiin eloon ja vietiin vankina pois. Tähän käytännössä loppui Savon kapina.
Muistomerkki
Taistelupaikalla Kenkäveron pappilan pihalla on nykyään kuvanveistäjä Eino Räsäsen toteuttama Nuijamiesten patsas. Savolainen osakunta ja Otavan opisto pystyttivät muistomerkin alun perin vuonna 1939 Kaihunharjulle, mistä se siirrettiin vuonna 1992 nykyiselle paikalleen.
Khabab
Khababon kaupunki eteläisessä Syyriassa, sijaitsee Etelä-Syyriassa Dar'an maakunnassa. Kaupungin asukasluku on 8 000.
Emil Virtanen (jääkäri)
thumb|150px|Emil Virtanen
Emil Virtanen ent. Wagnström (19. huhtikuuta 1889 Kärkölä – 14. toukokuuta 1948) oli suomalainen jääkäri ja punakaartin komppanianpäällikkö sekä autonkuljettaja.
Elämänvaiheet
Emil Virtasen äiti oli Amalia Vagnström. Virtanen toimi työmiehenä, kun hän liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n 2. komppaniaan 28. joulukuuta 1915, josta hänet siirrettiin 31. toukokuuta 1916 pataljoonan täydennysjoukkoon. Sieltä hän useiden karkausyritysten jälkeen huhtikuussa vuonna 1917 onnistui pääsemään Tanskaan, mistä matkusti Haaparannalle. Paluumatkallaan Suomeen hän työskenteli jonkin aikaa Seittenkarin sahalla ja palasi sitten kotimaahan ja liittyi sisällissodan alkaessa punakaartiin. Hän toimi komppanianpäällikkönä mm. Kalkkisissa ottamatta kuitenkaan osaa taisteluihin. Sisällissodan jälkeen hän pakeni toukokuussa vuonna 1918 Venäjälle, missä hän liittyi ensin lättiläiseen rykmenttiin ja myöhemmin suomalaiseen joukko-osastoon, joka taisteli Narvan seuduilla. Hän kertoi osallistuneensa myöhemmin lääkintäsotamiehenä Venäjän sisällissodan pohjoisrintamalla englantilaisia vastaan käytyihin taisteluihin.
Suomeen Virtanen palasi keväällä 1919 ja toimi sen jälkeen ensin autonkuljettajana Hämeenlinnassa ja vuodesta 1932 alkaen Helsingissä. Hänen myöhemmät elämänvaiheensa eivät ole tiedossa.
Käpylän työväentalo
Käpylän työväentalo, aluksi nimellä Käpylän Urheilijain Talo ja Urheilutalo, on nykyisin Eläkkeensaajien Keskusliiton omistama työväentalo Helsingin Käpylässä. Se sijaitsee Vipusentiellä Käpylän luoteisosassa. Sen on aiemmin omistanut Nuorten Puolesta ry. ja sitä ennen Helsingin Työväenyhdistys ja alkujaan Käpylän Urheilijat. Rakennuksen pinta-ala on 630 neliömetriä. Käpylän työväentalossa on 120 hengen juhlasali, jossa on näyttämö ja lisäksi aputiloja, kuten sauna.
Rakennus sijaitsee Museoviraston määrittelemässä valtakunnallisesti merkittävässä rakennetussa kulttuuriympäristössä. Se on sr-2-merkinnällä osoitettu historiallisesti, rakennustaiteellisesti ja kaupunkikuvallisesti arvokkaaksi.
Historia
Dallapé-orkesteri levytti Työväentalossa heinä-elokuun vaihteessa 1939 useita kappaleita. Siellä on vuonna 1956 filmattu Valentin Vaalan ohjaamaa elokuvaa Nummisuutarit. Niin sanottu VEK-ryhmä eli Aarre Elo, Jukka Virtanen ja Matti Kuusla tapasivat toisensa ensi kerran Käpylän Työväentalolla.
Helsingin työväenyhdistys sai vuonna 1994 korjausavustusta opetusministeriön myöntämistä työväentalojen korjausmäärärahoista. , ja taloon tehtiin peruskorjaus vuonna 1998, jolloin sisätilat ja palveluvarustukset uudistettiin.
Every Open Eye
Every Open Eye on skotlantilaisen synthpop-yhtyeen Chvrchesin toinen studioalbumi, jonka julkaisi Virgin EMI Records 25. syyskuuta 2015.
Momo (ruoka)
pienoiskuva|Momomykyjä lautasella, keskellä kahta eri kastiketta. Momo on liha-, kasvis,- tofu- tai juustotäytteinen myky. Ruokalajin alkuperää ei tarkkaan tunneta. Reseptin arvellaan kuitenkin kehittyneen Tiibetissä ja levinneen sieltä edelleen kauppiaiden tai siirtotyöläisten mukana. Momot ovat suosittua katuruokaa esimerkiksi Nepalissa, Bhutanissa ja suurissa osissa Intiaa, kuten Himalajan alueella, Delhissä, Sikkimissä ja Darjeelingissa. Momon kaltaisia nyyttejä on myös esimerkiksi kiinalaisessa, japanilaisessa ja venäläisessä ruokakulttuurissa.
Suupalan kokoisen momon taikinakuori tehdään vedestä ja jauhoista. Joskus taikinaan saatetaan silti lisätä muita aineita, kuten hiivaa tai ruokasoodaa. Momon täytteet voivat olla melkein mitä vain. Kasvistäytteistä yleisimpiä ovat kaali ja peruna sekä erilaiset yrtit ja mausteet. Lihatäytteistä Nepalissa ja Intiassa suositaan etenkin kanaa, lammasta, jakkia tai vesipuhvelia. Momojen kanssa nautitaan perinteisesti yhtä tai useampaa kastiketta, johon nyyttejä dipataan. Yleisimpiä kastikkeita ovat erilaiset chutneyt ja tomaattipohjaiset chilikastikkeet.
Useimmiten momot tarjoillaan höyrytettyinä. Ne voidaan myös paistaa tai uppopaistaa.
Thukydides
Thukydides (, ; n. 460/455–401/396 eaa.) oli antiikin kreikkalainen historioitsija, joka tunnetaan teoksestaan Peloponnesolaissota.
Thukydides oli vauras ateenalainen, joka saattoi olla isän puolelta traakialaista sukutaustaa. Kun peloponnesolaissota alkoi, hän oli noin 20-vuotias, ja hän otti osaa taisteluihin Ateenan puolella. Hänet nimitettiin kenraaliksi (strategos) vuonna 424 eaa., mutta hänet karkotettiin sen jälkeen kun hän epäonnistui Amfipoliin puolustamisessa spartalaista Brasidasta vastaan. Maanpakolaisena Thukydides matkusti ympäri Peloponnesosta. Sodan loputtua vuonna 404 eaa. hän saattoi palata Ateenaan mutta ainakin siirtyi jossakin välissä Traakiaan. Historiateoksensa Thukydides kirjoitti joko maanpakonsa aikana tai viimeistään Traakiassa. Peloponnesolaissodan tapahtumat päättyvät vuoteen 411 eaa.
Antiikin lähteet
Tiedot Thukydideen elämästä ovat peräisin hänen omasta historiateoksestaan sekä kahdesta elämäkerrasta, joista toisen kirjoitti Marcellinus ja toisen joku anonyymi elämäkertakirjailija. Lisäksi tietoja Thukydideestä on säilynyt myös eräillä muilla kirjailijoilla, kuten Plutarkhoksella ja Pausaniaalla.
Perhe ja varhainen elämä
Thukydides oli kotoisin Attikan Halimuksen demoksesta, joka kuului Leontiksen fyleen. Itse hän kutsuu itseään vain ateenalaiseksi. Hänen isänsä nimi oli Oloros. Marcellinuksella ja eräillä muilla myöhäisemmillä kirjailijoilla nimi esiintyy muodossa Orolos. Muodot sekoittuvat helposti, mutta oikea muoto lienee Oloros. Herodotos mainitsee samannimisen traakialaisen kuninkaan, jonka tytär Hegesipyle nai Miltiades nuoremman, ja josta tuli näin Kimonin äiti. Antiikin aikaiset kirjailijat pitivät Kimonia ja Thukydidestä sukulaisina, ja myös tieto Thukydideen isän nimestä viittaisi suvun traakialaiseen taustaan. Marcellinuksen mukaan myös Thukydideen äidin nimi olisi ollut Hegesipyle. Tämä Hegesipyle olisi voinut olla Miltiadeen ja vanhemman Hegesipylen lapsenlapsi ja poliitikko Thukydideen tytär. Sukulaissuhteita ei kuitenkaan tunneta tarkasti, mutta ainakin Thukydidestä pidetään Miltiadeen ja Kimonin sukulaisena. On sanottu myös, että Thukydides olisi liittynyt jotenkin Peisistratoksen sukuun, mutta tästäkään ei ole enempää tietoa.
pienoiskuva|vasen|upright=0.8|Thukydides. Richard Kauffungenin veistos [[Itävallan parlamenttitalon edustalla.]] Pamfilen mukaan Thukydides olisi ollut 40-vuotias peloponnesolaissodan alussa eli vuonna 431 eaa., jolloin hän olisi syntynyt vuonna 471 eaa. Nykyisin hänen katsotaan kuitenkin syntyneen myöhemmin, joskus vuosien 460–455 eaa. välillä. Sudassa esiintyvän tarinan mukaan Thukydides olisi ollut nuorena Olympian kisoissa silloin, kun Herodotos luki siellä Historiateostaan yleisölle, ja liikuttui tätä kuunnellessaan. Näin tapahtuma olisi ennustellut hänen tulevaisuuttaan historioitsijana. Nykyisin tarinan aitoutta on vahvasti epäilty, ja ainakaan sen historiallisuudella ei ole vahvaa pohjaa.
Thukydideen opettajaksi retoriikassa mainitaan Antifon, aikansa merkittävin puhuja. Ainakin ajoituksen puolesta tämä on mahdollista. Varsinainen historiallinen todistusaineisto on kuitenkin tässäkin tapauksessa vähäistä: ajatus perustuu siihen, että Caecilius Caleactinus päättelee Antifonin elämäkerrassaan Thukydideen olleen tämän oppilas sillä perusteella, että Thukydides ylistää Antifonia. Epävarmuutta lisää se, että Cicero, joka puhuu Antifonin kaunopuheisuudesta ja käyttää todistusaineistonaan Thukydidestä, ei kuitenkaan mainitse tämän olleen Antifonin oppilas. Marcellinus mainitsee Thukydideen opettajaksi myös Anaksagoraan. Tämä on mahdollista, sillä Anaksagoras opetti jonkin aikaa Ateenassa.
On kuitenkin melko varmaa, että Thukydides, joka oli hyvästä suvusta ja asui kaupungissa joka oli aikansa Kreikan tärkein kulttuurikeskus, sai aikansa parhaan koulutuksen. Myös hänen teoksensa osoittaa hänen kykyjään ja oppineisuuttaan. Thukydides kertoo itse omistaneensa kultakaivoksia siinä osassa Traakiaa, joka oli vastapäätä Thasoksen saarta, ja että hänellä oli alueella vaikutusvaltaa. Joidenkin mukaan hän olisi perinyt ne; toisten mukaan hän olisi nainut rikkaan naisen Traakian Skapte Hylestä (myös Skaptesyle) ja saanut kaivokset myötäjäisinä. Erään teorian mukaan Kimon olisi ottanut kaivokset traakialaisilta ja antanut osan tuotoista sille sukuhaaralle, johon Thukydides kuului.
Ei ole tietoa siitä, että Thukydides olisi koskaan toiminut puhujana, mutta tämä olisi hyvinkin mahdollista, sillä hänen teokseensa sisältyvät puheet osoittavat hänen lahjakkuuttaan alalla. Sudan mukaan Thukydideellä olisi ollut poika nimeltä Timotheos. Hänellä sanotaan myös olleen tytär, joka olisi kirjoittanut Peloponnesolaissodan viimeisen eli kahdeksannen kirjan.
Sota ja maanpako
Thukydides oli yksi niistä, joka sairastui Ateenaa peloponnesolaissodan alussa vuonna 430 eaa. vaivanneeseen kulkutautiin, ja yksi niistä harvoista, joka selvisi siitä hengissä. Myöhemmin Thukydides sai sodassa sotilastehtäviä. Hän johti seitsemän laivan joukko-osastoa Thasoksella vuonna 424 eaa. Tuolloin Amfipolista pitänyt Eukles lähetti avunpyynnön, koska Brasidaan johtamat spartalaiset olivat kaupungin edustalla. Brasidas pelkäsi lisäjoukkojen tuloa ja tarjosi Amfipoliille hyviä ehtoja antautumisesta, ja kaupunki hyväksyi ne, sillä paikalla oli vain vähän ateenalaisia, eivätkä kaupunkilaiset itse halunneet panna vastaan spartalaisille. Thukydides saapui Eioniin Strymon-joen suulle saman päivän iltana kun Amfipolis oli antautunut. Vaikka hän saapuikin paikalle liian myöhään pelastaakseen Amfipoliin, hän esti Eionia joutumasta vihollisen käsiin.
pienoiskuva|Thukydides kuvattuna roomalaisaikaisessa mosaiikissa [[Gerasassa, 200-luku.]] Tämän epäonnistumisen vuoksi Thukydides ryhtyi maanpakolaiseksi välttääkseen kuolemantuomion, sillä se oli usein rangaistuksena vastaavanlaisista epäonnistumisista, vaikka hän olikin tehnyt parhaansa. Marcellinuksen mukaan Ateenassa suurta suosiota tuolloin nauttinut Kleon nostatti epäluuloa epäonnista Thukydidestä vastaan. Thukydides kertoo eläneensä maanpaossa 20 vuotta Amfipoliin tapahtumien jälkeen, mutta ei kerro sitä, oliko kyseessä vapaaehtoinen maanpako vai hänelle asetettu rangaistus. Mikäli maanpako oli vapaaehtoinen, hän tuskin palasi Ateenaan, koska tiesi, mikä kohtalo siellä odotti.
On vain vähän tietoa siitä, missä Thukydides asui maanpakonsa aikana. Hän saattoi tuskin kuitenkaan asua missään Ateenan vallan alla olleessa kaupungissa, ja koska hän seurasi sodan tapahtumia, hän on mitä ilmeisimmin ollut jossakin peloponnesolaisliiton alueella. Thukydides sanoo itsekin olleensa pitkiä aikoja Peloponnesoksella tai muissa paikoissa, jotka olivat peloponnesolaisen vaikutuksen alla. Hänen historiateoksensa perustui hänen omiin kokemuksiinsa ja havaintoihinsa. Koska Thukydides antaa yksityiskohtaisen kuvauksen Sisilian Syrakusasta ja sen ympäristöstä, hän kävi mitä todennäköisimmin siellä; ja mikäli hän kävi Sisiliassa, hän kävi mitä todennäköisimmin myös Etelä-Italian Suur-Kreikassa.
Anonyymin Thukydideen elämäkerran mukaan Thukydides olisi käynyt Suur-Kreikan Sybariissa, minkä täytyy viitata sen paikalle vuonna 443 eaa. perustettuun Thurioihin. Joskus tästä on tehty varsin rohkea päätelmä, että Thukydides olisi ollut vuonna 443 eaa. Thurioin perustaneiden siirtokuntalaisten joukossa isänsä Oloroksen kanssa, kuten Herodotos ja nuori Lysias tekivät, mutta tälle ei ole muita perusteita. Marcellinuksen lainaama Timaios Tauromenionlainen sanoo, että Thukydides olisi elänyt maanpakonsa aikana Italiassa, mutta ainakaan ei ole mahdollista, että Thukydides olisi ollut siellä koko maanpakonsa ajan, sillä tämä olisi ristiriidassa jo mainittujen seikkojen kanssa.
pienoiskuva|vasen|upright=0.86|[[Herodotos ja Thukydides.]]
Historioitsijana
Tutkijat ovat olleet erimielisiä siitä, missä ja milloin Thukydides tarkkaan ottaen kirjoitti historiateoksensa. Hän sanoo itse keränneensä siihen aineistoa koko sodan ajan. Ei kuitenkaan tiedetä, kirjoittiko hän mitään osaa teoksesta vielä sodan ollessa käynnissä. Usein ajatellaan, että teos olisi syntynyt Thukydideen maanpaon aikana. Ainakin hänellä olisi ollut tuolloin käytettävissään paljon aikaa teoksen alkuosien kirjoittamiseen. Yleensä Thukydideen katsotaan kirjoittaneen teostaan kuolemaansa saakka.
Teoksensa alussa Thukydides mainitsee sodan lopun kohdassa, jonka täytyy olla syntynyt vasta vuoden 404 eaa. jälkeen. Toinen kohta teoksen ensimmäisessä kirjassa osoittaa, että se on kirjoitettu sen jälkeen, kun Pireusta ympäröineet muurit purettiin. Teoksen toisessa kirjassa hän puhuu Sisilian sotaretkestä (415–413 eaa.), Kyyroksen tuesta spartalaisille ja ateenalaisten lopullisesta tappiosta, mitkä kohdat on luonnollisesti kirjoitettu mainittujen tapahtumien jälkeen. Sodan loppu mainitaan myös viidennessä kirjassa, samalla kun sodan sanotaan kestäneen 27 vuotta. Kaikesta tästä voidaan kenties päätellä, että hän keräsi aineistoa läpi sodan, mutta lopullisen muotonsa teos sai vasta sodan jälkeen.
Plutarkhos sanoo Thukydideen kirjoittaneen historiateoksensa kokonaan Traakiassa, mikä sopii yhteen sen kanssa, että hän sanoo Thukydideen myös kuolleen siellä. Marcellinus sanoo hänen lähinnä viimeistelleen teoksen Traakiassa.
Kuolema
Thukydides ehti nähdä peloponnesolaissodan päättymisen vuonna 404 eaa. ja kuoli sen jälkeen. Joskus on arveltu, ettei kuolema olisi voinut olla myöhemmin kuin 401 eaa., kun taas joskus se sijoitetaan vuoteen 396 eaa. tai jonkin verran aikaisemmaksi.
Antiikin aikaiset lähteet ovat yksimielisiä siitä, että Thukydides olisi kokenut väkivaltaisen kuoleman. Näin kertovat Zopyros ja Didymos, joita Marcellinus lainaa; ja saman vahvistavat Plutarkhos ja Pausanias. Kuolinpaikkaa ei kuitenkaan tunneta varmuudella; se saattoi olla Ateenassa tai Traakiassa. Plutarkhoksen mukaan Thukydides olisi surmattu Traakian Skapte Hylessä, josta hänen jäännöksensä tuotiin Ateenaan, ja hänen hautansa olisi ollut Kimonin suvun hautapaikalla tämän sisaren Elpiniken haudan vierellä. Pausaniaan mukaan Thukydides olisi murhattu hänen palattuaan Ateenaan, ja hänen hautansa olisi ollut lähellä Melitides-porttia.
Marcellinuksen mukaan Thukydideen haudalla oli seuraava heksametrimuotoinen piirtokirjoitus:
Timaios väittää Thukydideen paitsi asuneen myös kuolleen Italiassa ja tulleen haudatuksi sinne, mutta tällä ei ole kovin paljon historiallista arvoa.
Teos
pienoiskuva|upright|Thukydideen [[Peloponnesolaissota (Thukydides)|Peloponnesolaissodan käsikirjoitusta Perikleen hautajaispuheen kohdalta, 900–1000-luvulta. München, Bayerische Staatsbibliothek, Cod. graec. 430, fol. 53v.]] Thukydideen pääteos ja ainoa tunnettu teos on Peloponnesolaissota, joka kertoo nimensä mukaisesti peloponnesolaissodan vaiheista. Se on päälähteitä sotaan.
Thukydideen teos jaetaan kahdeksaan kirjaan. Kirja I käsittelee Kreikan historian varhaisempia vaiheita ja peloponnesolaissotaan johtanutta kehitystä sekä sodan välittömiä syitä, mikä jatkaa Herodotoksen Historiateosta. Kirjat II–V kuvaavat sodan alkuvaihetta eli niin kutsuttua ”Arkhidamoksen sotaa” vuosina 431–421 eaa., päättyen Nikiaan rauhaan. Kirjan V loppuosa käsittelee eräänlaista ”kylmän sodan” aikaa vuosina 421–416 eaa. Kirja VI kuvaa Ateenan Sisilian sotaretkeä ja samalla kertoo Sisilian historiasta. Kirja VII kertoo sotaretken lopusta. Kirja VIII kuvaa niin kutsutun ”Dekeleian sodan” alkua eli vuosien 413–411 eaa. tapahtumia. Thukydideen tavoitteena oli sisällyttää teokseensa koko sota alusta loppuun eli vuodet 431–404 eaa., mutta teos katkeaa kesken sodan 21. vuotta eli vuoden 411 eaa. talveen, toisin sanoen yli kuusi ja puoli vuotta ennen sodan päättymistä. Ksenofonin Hellenika jatkaa suoraan siitä, mihin Thukydides jäi.
Thukydidestä pidettiin teoksen ansiosta antiikin aikana kriittisen ja objektiivisen historiankirjoituksen esikuvana. Nykyisinkin teosta pidetään historiallisesti hyvin luotettavana. Teokseen sisältyvät pitkät puhe- ja keskusteluosiot, joista tunnetuimpiin kuuluvat Perikleen hautajaispuhe ja Melos-dialogi, ovat kuitenkin Thukydideen lähteidensä perusteella sepittämiä, ja niiden tarkoituksena on välittää pidettyjen puheiden ja käytyjen keskustelujen perusajatukset. Erityistä huomiota Thukydides kiinnittää kerronnassaan ihmisluonteisiin ja päätösten motiiveihin.
Thukydides nostaa teoksessaan esille sen, että pyrki kirjoittamaan teoksensa niin, että se kestää aikaa. Holger Thesleff arvioi, että historiankirjoitus on saavuttanut vasta uudella ajalla uudelleen sen kriittisen tarkkanäköisyyden, jota Thukydides ilmentää. Näin teoksen ainoalaatuinen asema historiankirjoituksessa on tullut ajan myötä vain ilmeisemmäksi.
Yamaha
thumb|270px|Yamaha Corporationin pääkonttori [[Hamamatsussa.]] Yamaha Corporation on suuri japanilainen valmistavan teollisuuden yritys. Yamaha Corporationilla on kolme päätoimialaa, jotka ovat soittimet (pianot, digitaaliset soittimet, puhaltimet, jousisoittimet, lyömäsoittimet ja muut musiikkituotteet), äänentoistolaitteet (myös tietoliikennelaitteet) ja muut tuotteet (elektroniset laitteet, ajoneuvojen sisäosien puuosat, teollisuusautomaatio, golftuotteet, vapaa-ajan tuotteet ja jotkin muut liiketoiminta-alueet). Yamaha Corporation on tunnettu esimerkiksi maailman suurimpana soitinvalmistajana. Yhtiö ylläpitää musiikkikouluja, englannin kielikouluja, lomakiinteistöjä ja golfklubia.
Historia
Torakusu Yamaha rakensi ensimmäisen urkunsa 12. lokakuuta 1887. Vuonna 1897 hän perusti soitinrakennusyrityksen Nippon Gakki Co. 100 000 jenin osakepääomalla Hamamatsussa, Shizuokan prefektuurissa. Nykyinen Yamaha Corporation on tämän yrityksen toiminnan jatkaja. Pianojen rakentamisen yhtiö aloitti vuonna 1900. Tokion pörssiin yhtiö listautui 1949. Vuonna 1954 käynnistetään Yamahan musiikkikoulut. Yhtiön soitinvalmistustausta näkyy yhä yhtiön logossa, jossa on kolme äänirautaa.
Yhtiön johtaja Genichi Kawakami ajoi sota-ajan koneiden valmistuksen myötä moottoripyörien valmistamista yhtiössä. Vuonna 1955 yhtiön moottoripyörädivisioona eriytettiin itsenäiseksi Yamaha Motor Company -yhtiöksi. Urheiluvälineiden valmistus aloitettiin 1958. Ensimmäinen ulkomainen tytäryhtiö perustetaan Meksikoon. Sähköurkujen tuotanto aloitetaan 1959 ja puhallinsoitinten tuotanto 1965.
Yamaha omisti suuren osan Korgista vuosina 1989–1993. Yamaha osti syntetisaattoreita valmistavan yhdysvaltalaisen Sequential Circuits -yhtiön vuonna 1998 sekä tietokoneisiin musiikkiohjelmistoja valmistavan saksalaisen Steinberg-yhtiön vuonna 2004.
Itävaltalainen pianotehdas L. Bösendorfer Klavierfabrik GmbH liitettiin osaksi yhtiötä vuonna 2008.
Soittimet
Yamaha on valmistanut pianoja, kosketinsoittimia, huiluja, kitaroita, bassokitaroita, rumpuja ja musiikkiteknologian välineitä: esim. miksereitä, vahvistimia, kaiuttimia ja mikrofoneja.
Papuanmarjastaja
Papuanmarjastaja (Melanocharis arfakiana) on marjastajien heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys
Papuanmarjastajaa tavataan Uuden-Guinean saarella Indonesiassa ja Papua-Uudessa-Guineassa. Lajia ei tunneta hyvin, eikä sen populaation koosta ole tarkkoja arvioita. Laji luokitellaan elinvoimaiseksi, koska sen levinneisyysalue vaikuttaisi olevan suhteellisen laaja ja se pystyy elämään myös luonnontilattomissa metsissä.
Elintavat
Papuanmarjastaja elää vuoristometsissä 640–1 100 metrin korkeudella merenpinnasta, ja se voi elää myös luonnontilattomissa metsissä. Laji käyttää ravinnokseen marjoja ja luultavasti niveljalkaisia. Sen arvellaan pesivän toukokuun ja lokakuun välillä.
Shadowgate 64: Trials of the Four Towers
Pelijärjestelmä
Shadowgate 64:ssä kuvataan pelihahmon näkökulmasta aivan kuin ensimmäisessä pelissä, mutta tällä kertaa 3D-grafiikkaa käytetään ja pelaaja saa vaeltaa vapaasti kuin ensimmäisen persoonan ammuntapeleissä. Grafiikan muutoksesta huolimatta pelin ydin on vastaavanlainen: peli riippuu enimmäkseen pulmien ja arvoituksien ratkonnasta taistelujen sijaan. Vankilanjohtaja ja kääpiövartijat ovat pelin ainoat viholliset ja heitä täytyy välttää. Pelin päähenkilö voi kuolla monella tavoin kuten putoaminen tai hukkuminen. Pelaajan tulee välttää kaiken ympäristön kanssa vuorovaikutuksen avulla.
Pelaajan löytämistä monenlaisista kirjoista löytyy niin tietoa kuin huvittavia kaskuja ja anekdootteja. Dialoogissa sijaitsee samanlaista huumoria kuin alkuperäisessä pelissä ja nostamalla esineitä maasta saattaa aiheuttaa pelissä tekstiä kuten "Päätät ottaa kynä tietäen, että se on mahtavampi kuin miekka" tai "Otat kupin. Olet päättänyt, että olet aina halunnut tällaisen kupin".
Tarina
Pelin tapahtumat sijoittuvat satojen vuosien päähän ensimmäisen osan tapahtumista, kun Lord Jair päihitti Warlockin ja otti valtaistuimen haltuunsa. Mutta ajan myötä kuningaskunta on kuitenkin muuttunut varkaiden, rosvojen ja muiden pahojen olentojen kokoontumispaikaksi. Päähenkilö puolituismies Del Cottonwood, joka ensimmäisen persoonan näkymän takia ei usein tule näkyviin, matkustaa Shadowgaten (suom. Varjoportti) halki vaunuilla kun yhtäkkiä rosvot vangitsevat hänet ja murhaavat hänen matkatoverit. Del onnistuu karata vankilasta ja aloittaa seikkailun, joka vie hänet Neljälle Tornille. Jokainen torni sisältää tehtävän, joka Delin on suoritettava edetäkseen. Del käyttää kirjoja sekä kuolleiden kaupunkilaisten haamujen apua oppiakseen Shadowgaten historiasta. Tutkimalla kaupunkia ja tekemällä sekalaisia töitä jäljellä olevien muutamien puolesta Del pääsee uusiin torneihin ja uusiin alueisiin.
Hahmot
Päähenkilö Del on puolituinen seikkailija, joka joutuu rosvohyökkäyksen uhriksi. Hänet tuodaan Shadowgateen, ja siellä erilaisia sattumuksia vaikuttaa sekä hänen että maan eloonjäämiseen.
Shadowgaten aavekaupungissa asuvan naisen poika. Hänellä oli kerran yhteistyökumppani, joka auttoi häntä löytämään Aikojen Sauvan (Staff of Ages). Saulin olinpaikkansa on tuntematon.
Tunnettu myös nimellä "Lakmir Viisas" (Lakmir the Wise) tai "Armoinen Herra" (Good Master), hän oli yksi Kahdentoista Piiren (Circle of Twelve) alkuperäisistä jäsenistä. Aikoja sitten hän lähetti Jairin estämään Warlockia herättämästä Behemotin. Nykyään Lakmir on aave, joka kummittelee entisellä oppilaitoksellaan, ja hän neuvoo pelaajaa matkan varrella.
Yksi Lakmirin viimeisistä oppilaista, hän oli paljon taitavampi kuin muut, mutta lopulta alkoi harrastaa mustaa magiaa. Hän aikoo nyt herättää Warlock henkiin.
Monella nimellä tunnettu, hän oli yhdessä Lakmirin kanssa yksi Kahdentoista Piiren alkuperäisistä jäsenistä. Hänestä tuli "Talimar Musta" (Talimar the Black) tai tuttavallisempana "Warlock" tai "Velhojen Herra" (Warlock Lord). Hänet vangittiin Pidättämisen Kammioon (Chamber of Holding).
Alkuperäisen Shadowgate-pelin sankari. Hän auttaa Deliä pelin lopussa.
Viimeinen Lohikäärmeiden Suojelija (Dragon Keeper).
Jatko-osa
Shadowgate Rising-niminen jatko-osa oli kehitteillä muttei koskaan julkaistu, koska Nintendo 64 pian korvattaisiin Nintendo GameCubella.
Tomskin alue
Tomskin alue on Venäjän federaatioon kuuluva alue Keski-Siperiassa Aasiassa. Se rajoittuu luoteessa ja pohjoisessa Hanti-Mansiaan, idässä Krasnojarskin aluepiiriin, etelässä Kemerovon ja Novosibirskin alueisiin sekä lännessä Omskin ja Tjumenin alueisiin.
Maantiede
Tomskin alue kuuluu Länsi-Siperian alankoon. Merkittävimmät joet ovat Ob ja sen lisäjoet Tom, Tšulym ja Vasjugan. Yli puolet alueen pinta-alasta on metsää.
Väestö
Tomskin alueen asukasluku oli vuoden 2010 väestönlaskennassa 1 047 394. Suurimmat kaupungit ovat Tomsk (546 049 as.), Seversk (108 590 as.) ja Streževoi (42 219 as.). Pienempiä kaupunkeja ovat Asino (25 618 as.), Kolpaševo (24 124 as.) ja Kedrovyi (2 451 as.).
Aiemman, vuoden 2002 väestönlaskennan mukaan väestöstä 90,8 % on venäläisiä, 1,9 % tataareja ja 1,6 % ukrainalaisia. Alueella asuu jonkin verran myös pohjoisia alkuperäiskansoja: selkuppeja (1 800 henkeä), hanteja (900), evenkejä (100) ja kettejä (100).
Hallinto
Tomskin alue on yksi Venäjän federaation jäsenistä eli subjekteista. Sen pääkaupunki on Tomsk. Aluehallinnon johdossa on kuvernööri sekä alueduuma. Vuoden 2013 alussa kuvernöörinä oli Sergei Žvatškin.
Kunnallispiirit
Suluissa piirin hallinnollinen keskus.
Talous
Venäjän tilastokeskus Rosstatin mukaan Tomskin alue tuotti vuonna 2010 yhteensä 284,3 miljardia ruplan osuuden eli 0,76 % Venäjän federaation bruttokansantuotteesta. Jokaista alueen asukasta kohti BKT:tä kertyi vuodessa 271 400 ruplaa eli noin 6 649 euroa. Tämä on 104 % Venäjän keskiarvotasosta.
Alueella harjoitetaan öljyntuotantoa ja -jalostusta. Tärkeimmät teollisuudenalat ovat koneenrakennus, metallinjalostus, sähkötekniikka, metsä-, puunjalostus-, kemian- ja elintarviketeollisuus. Maatalous on keskittynyt karjanhoitoon sekä viljan, vihannesten ja pellavan viljelyyn. Lisäksi harjoitetaan kalastusta sekä turkistarhausta ja -metsästystä.
Alueen pääkaupungista on rautatieyhteys Siperian radalle.
Dulzian
pienoiskuva|200px