cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kreikanmonni
Kreikanmonnin lisääntymisaika on huhti-heinäkuussa. Munat kudetaan 2–3 metrin syvyyteen. Se lisääntyy pareissa ja koiras syleilee naarasta lisääntymisen aikana. Lajin ”pesä” voi olla joko kasvimateriaaleista kyhätty pesä, matala kuoppa tai vain sen puhdistama alue vedenpohjaa. Koiras tekee pesän ja puolustaa pesän aluetta ja munia niiden noin viisi päivän kuluttua tapahtuvaan kuoriutumiseen saakka. Laji saavuttaa sukukypsyyden 2–3 vuoden ikäisenä. Kreikanmonnin ravintoa ovat pääasiassa kalat, mutta se syö myös äyriäisiä, kotiloita, hyönteisiä, sammakkoeläimiä sekä vesikäärmeitä.
Axel von Knorring
Frans Axel Herman von Knorring (12. kesäkuuta 1860 Helsinki – 6. marraskuuta 1904 Helsinki) oli suomalainen insinööri ja valtiopäivämies.
Von Knorringin vanhemmat olivat prokuraattori Eugen von Knorring ja Helena Schwenzon ja puoliso vuodesta 1885 Louise Marie Boss. Von Knorring valmistui koneinsinööriksi 1880 ja työskenteli valmistuttuaan insinöörinä sekä Venäjällä että Englannissa, jossa hän myös avioitui. Kotimaahan palattuaan von Knorring toimi useiden eri yritysten teknillisenä johtajana, samoin kuin omassa insinööritoimistossa. Hän oli myös Teknikern-lehden toimittaja ja osallistui alansa yhdistys- ja yhteistyöhön.
Axel von Knorring perusti vuonna 1890 teknillisen alan tuontiyrityksen Axel von Knorringin Teknillinen Toimisto, nykyisin teknisen tukkukaupan yritys Knorring Oy Ab. Vuonna 1891 yritys toi maahan Suomen ensimmäisen kapearaiteisen rautatien veturin, jonka oli valmistanut saksalainen Krauss & Co. Yritys toi maahan myös muun muassa Baldwin Locomotive Worksin valmistamia vetureita, Schenckin teollisuusvaakoja ja englantilaisen A. C. Wells'in lamppuja ja valaisimia. Knorring edusti myös Åbo Jernmanufakturin valmistamia kassakaappeja. Axel von Knorringin kuoltua yritykseen johtoon tuli insinööri Johannes Borenius.
Von Knorring oli aatelissäädyssä edustaja valtiopäivillä 1894, 1897 ja 1900.
Babcock International Group
Babcock International Group on brittiläinen tukipalveluyhtiö, joka on erikoistunut hoitamaan mutkikkaita kalustoja ja infrastruktuuria turvallisuudeltaan ja tehtävänkuvaltaan vaikeissa ympäristöissä. Vaikka yhtiöllä on myös siviilipuolen sopimuksia, sen tärkeimpiä yhteistyökumppaneita ovat julkiset yhteisöt, etenkin Britannian puolustusministeriö ja Britannian rautateiden rataverkosta vastaava Network Rail. Yhtiöllä on neljä liiketoimintayksikköä ja ulkomaiset yksiköt Afrikassa, Pohjois-Amerikassa ja Australiassa.
Yrityksen liiketoimintayksiköt ovat Marine & Technology (merenkulku), Defence & Security (puolustus ja turvallisuus), Support Services (Tukipalvelut) ja International (kansainvälinen yksikkö).
Hakutaulu
Tietojenkäsittelytieteessä hakutaulu on taulukko- tai matriisimuotoinen tietorakenne, joka sisältää haettavat tiedot. Hakutaulussa tiedot voidaan järjestää avain-arvo -pareiksi, jossa tietoa etsitään täsmäävän avaimen mukaan mukaan ja arvo haluttu tieto tai sen osoitin. Hakutaulussa ei ole välttämättä lainkaan avainta, vaan arvon sijainti taulukossa voi olla sen hakuehto.
Matematiikassa hakutaulua on käytetty muun muassa sinifunktion arvoille kuten Aryabhatan taulukko.
Hakutauluja käytetään ohjelman optimointiin korvaamalla laskentaoperaatio viittauksella ennaltalaskettuun tulostauluun. Hakutaulu parantaa suorituskykyä kun laskenta vaatisi enemmän aikaa kuin muistihaku.
Eräiden suorittimien käskykannassa on tuki hakutaulusta hakemiselle sekä arvojen interpolaatiolle.
György Piller
György Piller (s. 19. kesäkuuta 1899, Eger – 6. syyskuuta 1960, San Francisco) oli unkarilainen miekkailija ja olympiavoittaja. Hänen menestyksekkäin aseensa oli säilä mutta hän saavutti joukkuekilpailun EM-mitaleja myös floretilla.
Piller voitti säilämiekkailussa olympiakultaa sekä henkilökohtaisessa kilpailussa että joukkuekilpailussa Los Angelesin 1932 kisoissa. Euroopan mestaruuden hän voitti 1930-luvulla kahdesti henkilökohtaisessa kilpailussa ja neljästi joukkuekilpailussa.
Martti Larni
Martti Johannes Larni (vuoteen 1942 Laine; 22. syyskuuta 1909 Pakila, Helsingin maalaiskunta – 7. maaliskuuta 1993 Helsinki) oli suomalainen kirjailija ja toimittaja. Larni oli elinaikanaan Suomen kansainvälisesti tunnetuimpia kirjailijoita Neuvostoliitossa ja muissa itäblokin maissa kirjansa Neljäs nikama ansiosta. Larni oli Suomen kirjailijaliiton puheenjohtaja vuosina 1964–1967. Presidentti Urho Kekkosen jälkeen Larni oli tunnetuin suomalainen Neuvostoliitossa.
Elämäkerta
Larni syntyi maalarimestari Johan Viktor Laineen ja Matilda Puntilan yhdeksänlapsiseen perheeseen neljäntenä lapsena. Kansakoulua käydessään hän oli kesäisin paimenena äitinsä kotona Hauholla. Näistä kokemuksista hän myöhemmin työsti kirjan Hyvien ihmisten kylä. Larni alkoi kirjoittaa runoja ja novelleja 15-vuotiaana, ja hänen runojaan julkaistiin ensimmäisen kerran Juttutupa-nimisessä lehdessä vuonna 1926. Hän liittyi Nuoren Voiman Liiton jäseneksi vuonna 1928.
Kansakoulun jälkeen Larni toimi puutarha-apulaisena, liikemiehenä ja kävi myös osuuskauppakoulun. Vuosina 1937–1943 hän toimi helsinkiläisen osuusliike Elannon julkaiseman Elanto-lehden toimittajana ja sen jälkeen vuoteen 1951 saakka Elannon osastopäällikkönä ja Elanto-lehden päätoimittajana.
Larni asui Yhdysvalloissa vuosina 1948–1949 ja 1951–1954 työskennellen amerikansuomalaisen Keskusosuuskunnan kustannusliikkeen palveluksessa toimittajana. Suomeen palattuaan Larni toimi vuosina 1955–1965 Me Kuluttajat -lehden toimittajana sekä vuosina 1956–1959 Kulutusosuuskuntien Keskusliiton osastopäällikkönä.
Kirjailijanura
Larnin ensimmäinen romaani oli Aslak Nuorti -salanimellä vuonna 1936 julkaistu Seikkailuja Saamenmaassa. Vuonna 1937 ilmestynyt seuraava kirja Kuilu aiheutti sitten valtavan kohun, koska siinä käsiteltiin silloin hyvin arkoja aiheita, Suomen sisällissotaa punaisten näkökulmasta ja homoseksuaalisuutta. Kuilu kertoi toimittaja ja kirjailija Unto Kamarasta, jolla oli homoseksuaalinen suhde tohtori H:ksi kutsuttuun kirjallisuudentutkijaan. Sisällissodan alkaessa Kamara liittyy punaisiin ja tappaa tohtori H:n. Kamara joutuu valkoisten vangiksi ja valkoiset upseerit vaativat häneltä sukupuolisia palveluita vastineena lievemmästä tuomiosta. Vapauduttuaan Kamara yrittää muuttaa elämänsä ja menee naimisiin. Lopulta hän kuitenkin tappaa vaimonsa ja tekee itsemurhan. Erityisesti oikeistolaiset lukijat ja arvostelijat hyökkäsivät teoksen rohkean sisällön vuoksi kirjan kimppuun pitäen sitä sairaana ja moraalisesti vahingollisena.
Osittain tämän kritiikin takia Larni julkaisi seuraavan kirjansa vasta vuonna 1942 muutettuaan sitä ennen sukunimensä Laineesta Larniksi. Sodan aikana hän kirjoitti käsikirjoituksia Suomi-Filmin elokuviin ja oli yhteistyössä elokuvaohjaaja Valentin Vaalan kanssa monissa elokuvissa.
Larnin sodan jälkeen kirjoittamista kirjoista Lähellä syntiä (1946) oli pohjana Hannu Lemisen vuonna 1955 ensi-illan saaneelle samannimiselle elokuvalle. Yhdysvaltain kokemustensa perusteella Larni kirjoitti vuonna 1957 kirjan Neljäs nikama eli veijari vastoin tahtoaan. Tämä kirja oli satiiri amerikkalaisesta yhteiskunnasta ja sen ilmiöistä kuten pika-avioliitoista, kaupallisuudesta ja amerikkalaisten tietämättömyydestä muun maailman asioista. Päähenkilö Jeremias Suomalainen muuttaa Yhdysvaltoihin, ja pian hänestä tulee siellä professori ja ihmeparantaja Jerry Finn. Kirjan nimi tuli siitä, että eräs sen henkilöistä, kiropraktikko Isaac Rivers uskoi kaikkien selkäsairauksien aiheutuvan selkärangan neljännestä nikamasta.
Larnin tietämättä teos käännettiin Neuvostoliitossa vuonna 1959, ja kirjasta tuli siellä samoin kuin muissa Itä-Euroopan maissa heti valtaisa menestys. Larni jatkoi myöhemmin samantyyppisten satiiristen kirjojen parissa. mutta myöhemmät kirjat eivät enää saavuttaneet Neljännen nikaman suosiota. Kaikkiaan Larnin teoksia on käännetty 20 eri kielelle.
Larnille myönnettiin Pro Finlandia -mitali vuonna 1966. Hänet on haudattu Malmin hautausmaalle. Haudan osoite on 59-18-240b.
Konnunlahti
Konnunlahti (myös Lahdentulva, Lahti; ) on umpilahden tyyppinen järvi Suomenlahden Nevanlahden pohjoispuolella Pietarissa Venäjällä. Sen erottaa merestä hiekkapenger, jota pitkin kulkee maantie ja rautatie.
Järven pituus ja leveys ovat noin 5–6 kilometriä ja suurin syvyys 3 metriä. Nevanlahden tulvien aikana veden korkeus nousee jopa kolmella metrillä. Konnunlahteen laskevat Kivijoki, Junttilanoja (ven. Juntolovka) ja Gluharka. Järven alkuperäinen 13 neliökilometrin pinta-ala on huomattavasti supistunut. Sen pohjoispuolella Lahdensuon alueella sijaitsee Juntolovon rauhoitusalue. Länsipuolella on Lahden kaupunginosa.
Suéter
Suéter (engl. Sweater) oli uuden aallon ja pop rockin bändi, joka perustettiin Buenos Airesissa 1981. Yhtye hajosi vuonna 2007. He julkaisivat koko uransa aikana yhteensä viisi studioalbumia.
J. Pekka Mäkelä
J. Pekka Mäkelä (s. 5. toukokuuta 1962 Helsinki) on suomalainen kirjailija ja kirjallisuuden suomentaja.
Mäkelä on kirjoittanut useita kirjoja. Vuonna 2018 ilmestynyt romaani Hunan valittiin Finlandia-palkintoehdokkaaksi.
Esikoisromaani 391 (2004) on aikamatkustustarina antiikin lopun Aleksandriaan. Toinen romaani Alshain (2006) sijoittuu tulevaisuuteen siirtokuntaplaneetalle, joka kiertää Kotkan tähdistön Alshain-tähteä (Beta Aquilae). Romaanissa Nedut (2007) neanderthalinihmiset palaavat avaruudesta Maapallolle. Karsta (2009) kertoo ihmiskunnan ja Aurinkokunnan muiden rotujen välisen sodan jälkeisestä ajasta. Muurahaispuu (2012) sijoittuu kirjoitusajankohdan Helsinkiin. Uusin romaani Alas (2013) sijoittuu samaan jatkumoon ja samalle planeetalle kuin Alshain ja on toinen osa planeetalle sijoittuvaa viiden kirjan kokonaisuutta.
Mäkelä kuuluu reaalifantastikot-kirjailijaryhmään.
Mäkelä on kirjoittanut myös musiikin tekemisen ja äänittämisen harrastajana ensimmäisen suomenkielisen kotistudio-oppaan nimeltä Kotistudio (Like, 2002), jonka uudistettu versio, Kivi Larmolan kanssa tehty Oma studio ja äänittämisen taito ilmestyi vuonna 2009.
Mäkelä on suomentanut muun muassa tieteiskirjallisuutta (muun muassa Philip K. Dick, Sean Stewart ja China Miéville) ja musiikkikirjallisuutta.
J. Pekka Mäkelä on ollut mukana Vihreiden toiminnassa. Vuodesta 2006 hän on toiminut Koillis-Helsingin Vihreiden varapuheenjohtajana ja hallituksen jäsenenä. Vuoden 2008 kunnallisvaaleissa hän oli ehdolla Helsingin kaupunginvaltuustoon ja sai 125 ääntä.
Frans Timmermans
Franciscus Cornelius Gerardus Maria (Frans) Timmermans (s. 6. toukokuuta 1961 Maastricht) on hollantilainen työväenpuolueen poliitikko ja Von der Leyenin komission varapuheenjohtaja (vuodesta 2019 lähtien). Hän toimi 2014–2019 Junckerin komission sääntelyn parantamisesta, toimielinten välisistä suhteista, oikeusvaltion periaatteista ja EU:n perusoikeuskirjasta vastaavana komissaarina Euroopan komissiossa. Aiemmin Timmermans oli Alankomaiden ulkoministerinä vuodesta 2012.
Timmermans valittiin ensimmäisen kerran Alankomaiden edustajainhuoneeseen vuonna 1998. Ennen uraansa politiikassa Timmermans toimi muun muassa diplomaattina. Vuosina 1980–1985 hän opiskeli Ranskan kieltä ja kirjallisuutta Nijmegenin Radboud-yliopistossa ja vuosina 1984–1985 eurooppalaista lakia ja Ranskan kirjallisuutta Nancyn yliopistossa Ranskassa.
Timmermans on naimisissa ja hänellä on neljä lasta.
Elämäkerta
Elämäkertoja on kirjoitettu paljon ja monin eri muodoin. Kirjoittajasta itsestään kertoo omaelämäkerta ja muistelmateos. Elämäkertoihin kuuluu myös tieteellisiä historiantutkimuksia, matrikkeleita, poliittisia ja uskonnollisia teoksia sekä sensaatiojournalismia. Elämäkerrat luokitellaan tietokirjallisuuteen, mutta rajanveto kaunokirjallisuuden puolelle on epämääräinen.
Tunnettuja elämäkertoja
Ensimmäisinä elämäkertakirjoina pidetään 300-luvulla eaa. eläneen kreikkalaisen Ksenofonin muistopuhetta Spartan kuninkaan Agesilaoksen vaiheista sekä roomalaisen Tacituksen kuvausta Gnaeus Julius Agricolan elämästä ja toiminnasta. Antiikin Kreikassa ja Roomassa elämäkertakokoelmia hyödynnettiin kasvatuksellisina esimerkkikokoelmina. Kreikkalainen Plutarkhos esittelee teoksessaan Kuuluisien miesten elämäkertoja pareittain 23 kreikkalaista ja 23 roomalaista henkilöä.
Keskiajalla kirjoitettiin pyhimyselämäkertoja eli hagiografioita. Einhardin ihannoiva elämäkerta Kaarle Suuresta kuuluu historioivaan kronikkakirjallisuuteen. Myös islantilaisissa saagoissa on elämäkertoja.
Renessanssiajan kuuluisia elämäkertoja ovat esimerkiksi italialaisen Giorgio Vasarin Taiteilijaelämäkertoja Giottosta Michelangeloon (1550–1568). Moderni elämäkertakirjallisuus syntyi 1800-luvulla, kun teksteissä alkoi näkyä psykologian ja sosiologian kehitys sekä historiallisen lähdekritiikin syventyminen. Elämäkerrat, omaelämäkerrat ja muistelmat ovat säilyttäneet suosionsa nykyaikanakin.
Elämäkerrat Suomessa
Suomen henkilöesittelyt alkoivat puhdasoppisuuden ajan ruumissaarnoista, joihin kirjattiin vainajan elämävaiheita. Elämäkertakirjallisuuden alkuna pidetään 1800-lukua, jolloin ilmestyivät oululaisen opettajattaren Sara Wacklinin teos Hundrade minnen från Österbotten (1844–1845) ja Helsingin rakennushankkeita johtaneen Johan Albrecht Ehrenströmin Historiska anteckningar (1882–1883). Merkittäviä muistelijoita olivat myös liikemies Anders Gustaf Ramsay, joka kirjoitti kahdeksanosaisen muistelman Från barnaår till silfverhår : skildringar sekä valtiopäivämies August Schauman, jonka vuosina 1892–1893 ilmestyneet laajat kulttuurihistorialliset muistelmat Från sex årtionden i Finland : upptecknade lefnadsminnen perustuivat hänen päiväkirjoihinsa.
Tieteellisen elämäkertakirjallisuuden aloittajana pidetään Thiodolf Reiniä. Hän julkaisi vuosina 1895–1901 kummallakin kotimaisella kielellä teoksen J. V. Snellmanin elämä. Elämäkertatutkimuksen huippusaavutus on Gunnar Suolahden teos Nuori Yrjö-Koskinen (1933). Siinä kirjoittaja tarkastelee yksilön elämänvaiheiden kautta tämän aikakautta ja sen kulttuurihistoriaa. Suolahden seuraajatkin ovat yleensä kohdistaneet tutkimuksensa 1800- ja 1900-lukujen ihmisiin. Perusteellisia tutkimuksia ovat esimerkiksi Stig Jägerskiöldin kahdeksanosainen Mannerheim-tutkimus (1964–1982) ja Erik Tawastsjernan viisiosainen Sibelius-elämäkerta. Maailman valtakielille on murtautunut selvimmin vain Mannerheimin teos Muistelmat I–II (1951–1952).
Tove Åman
Tove Kristiina Linnea Åman (s. 16. syyskuuta 1970 Kokkola) on suomalainen laulaja (sopraano).
Tove Åman valmistui musiikin maisteriksi Sibelius-Akatemiasta 2003, opettajanaan Anita Välkki, ja piti ensikonserttinsa 2005. Hän voitti 1993 Kangasniemen laulukilpailun ja 1999 Lappeenrannan laulukilpailun. Åman on ollut vuodesta 1999 Suomen Kansallisoopperan solistikunnan vakituinen jäsen. Hän on myös vieraillut Brysselin Théâtre Royal de la Monnaiessa.
Åmanin esittämiä rooleja ovat muun muassa Pamina (oopperasta Taikahuilu), Fiordiligi (Così fan tutte), Kreivitär (Figaron häät), Micaëla (Carmen), Mimì (La Bohème), Rusalka ja Leonora (Kaarle-kuninkaan metsästys).
Poliittinen keskusta
Poliittinen keskusta käsittää oikeisto–vasemmisto-akselilla oikeiston ja vasemmiston välissä olevat poliittiset ryhmät. Poliittista keskustaa kutsutaan myös yleisesti keskiryhmäksi. Pohjoismaiden neuvostossa sitä edustaa Keskiryhmä. Suomessa poliittiseen keskustaan lukeutuvat tai ovat lukeutuneet seuraavat puolueet:
Joskus myös:
Suomen Maaseudun Puolue
Entisen maalaisliittolaisen protestipoliitikko Veikko Vennamon johtama Suomen Maaseudun Puolue asemoi itsensä keskiryhmäksi. Lähinnä vasemmistopuolueet leimasivat puoluetta toisinaan oikeistolaiseksi Kekkos-vastaisuuden takia.
Liberaalipuolueet
Kansallinen Edistyspuolue (1918–1951) lukeutui poliittiseen keskustaan. Puolueen lopetettua toimintansa, sen kannattajat siirtyivät Suomen Kansanpuolueeseen ja Vapaamielisten Liittoon. Suomen Kansanpuolue (1951–1965) ja Vapaamielisten Liitto (1951–1965) yhdistyivät jälleen vuonna 1965 Liberaaliseksi Kansanpuolueeksi, (LKP). Kannatuksen hiipuessa LKP liittyi 1982 Keskustapuolueen jäsenjärjestöksi, mutta erosi siitä 1986. Puolueliitokseen pettyneitä kannattajia oli jo siirtynyt muihin puolueisiin, kuten Vihreisiin. Liberaalit palasi eduskuntaan 1991 yhdellä kansanedustajalla, jonka kuitenkin menetti 1995. Liberaalit yhdistyi kahden edustajan voimin eduskuntaan päässeen NSP:n kanssa 1999, mutta ei menestynyt eduskuntavaaleissa, jolloin putosi puoluerekisteristä.
Dusty Hill
Joseph Michael ”Dusty” Hill (19. toukokuuta 1949 Dallas, Texas, Yhdysvallat – 27. heinäkuuta 2021 Houston, Texas ) oli ZZ Top -yhtyeen basisti ja laulaja.
Hill syntyi ja kävi koulunsa Dallasissa Texasin osavaltiossa. Vuosina 1966–1968 hän soitti yhtyeessä American Blues. Vuonna 1969 hän liittyi ZZ Topiin yhdessä American Bluesista tutun rumpalin Frank Beardin sekä Moving Sidewalks -yhtyeen kitaristi-laulajan Billy Gibbonsin kanssa. Yhtye soitti aktiivisesti vuoteen 1977 asti ja piti sen jälkeen kahden ja puolen vuoden tauon, jonka aikana Hill ja Gibbons toisistaan tietämättä kasvattivat pitkät parrat. Yhtye nousi maailmanmenestykseen vuoden 1983 levyllään Eliminator.
Hill esiintyi omana itsenään yhdessä kuvitteellisesta Hillin perheestä kertovan animaatiosarjan Kukkulan kuningas -jaksossa. Siinä hän on Hillin perheen isän Hankin serkku.
Soittimet
Hill soitti monia erilaisia bassoja ja vahvistimia, ja hänellä oli kokoelma vanhoja ja räätälöityjä soittimia. Hänellä oli useita erilaisia Fender Precision ja Jazz -bassoja, Gibson Explorer, Dean Z, Danelectro Longhorn ja James Trussart SteelCaster Bass. Vahvistimina Hill käytti Marshall JCM900 ja Celestionin kaiuttimia.
Alluviaalikeila
thumb|[[Kiinassa sijaitseva alluviaalikeila levittäytyy Taklimakanin aavikon eteläreunalla Kunlun- ja Altyntaghvuoristojen välissä. Keilan vasen osa on aktiivinen ja on sininen siinä virtaavien monien purojen ansiosta.]] Alluviaalikeila on viuhkamainen kerrostuma, joka muodostuu paikkaan, jossa nopeasti virtaava joki tulee esimerkiksi kanjonista tasankoalueelle. Ne ovat usein huomattavampia kuivilla ja puolikuivilla alueilla. Se on erikoistapaus alluviaalista, joka on virtaavan veden kuljettamaa ja kasaamaa sedimenttiä.
thumb|Veden kasaama alluviaalikeila [[Kuolemanlaaksossa.]] Alluviaalikeilat muodostuvat paikkaan, jossa topografiassa on selvä murtumakohta, josta vesi pystyy virtaamaan ylänköalueelta matalammalle tasankoalueelle. Tällainen murtuma, kuten kanjoni, johtaa virran tasangolle, jossa vedellä on mahdollisuus levittäytyä. Virran nopeus hidastuu, kun se päätyy tasangolle, eikä se pysty enää kuljettamaan maa-ainesta mukanaan. Aines kerääntyy sedimenteiksi viuhkamaiseen muotoon. Myös jäätikköjokien virrattua kohti jäätikön reuna-alueella olevaa joensuuta jäätikön reuna saattaa hidastaa virtausta niin, että joen kuljettama aines kasaantuu joensuulle viuhkamaiseksi suistoksi.
Kreikan naisten lentopallomaajoukkue
Kreikan naisten lentopallomaajoukkue edustaa Kreikkaa naisten arvokilpailuissa ja kansainvälisissä lentopallokilpailuissa. Se on pelannut olympialaisissa kotikisoissaan 2004, MM-kilpailuissa vuonna 2002 ja EM-kilpailuissa viisi kertaa. Se on sijoittunut Euroopan liigassa jaetulle kolmannelle sijalle vuosina 2015 ja 2016.
C30
C30 on tyyppimerkintä Suur-Tukholman liikenteen tilaamille 96 metrojunavaunulle. Vuonna 2013 vahvistettiin Bombardierin toimittavan MOVIA-vaunutyyppiin perustuvat metrojunat. Tilauksen arvo on noin viisi miljardia kruunua, ja vaunut valmistetaan Saksassa.
Ensimmäinen juna toimitettiin kesäkuussa 2018 ja loput vaiheittain vuoteen 2021 mennessä. Junat otetaan vuodesta 2020 alkaen käyttöön lähinnä punaisella linjalla, jonka on tarkoitus saada samalla uusi liikenteenohjausjärjestelmä. Myös sinisellä linjalla on tarkoitus käyttää jossain määrin uusia junia. Vaunuilla korvataan vanhimmat C6H-, C14- ja C15-junat. Toiseksi uusimpaan C20-junaan verrattuna junassa on vähemmän istumapaikkoja, jäähdytysilmastointi, enemmän niin sanottua monikäyttötilaa lastenvaunuille ja pyörätuoleille sekä useampi ovipari.
Hankinta
Vaunujen hankinta viivästyi kustannusten kasvettua prosessin aikana tiukennettujen laatuvaatimusten takia. Lopulta tarjouspyyntöön saatiin vain yksi kelvollinen tarjous. Tammikuussa 2012 hankinta päätettiin teettää uudelleen uusilla laatuvaatimuksilla, muun muassa automaattimetron valmiudella. Tällä kertaa SL asetti vain vaadituista ominaisuuksista, mutta antoi vapaat kädet valmistajille niiden saavuttamiseen. Kustannuksia laski myös päätös siirtyä kolmijakoisista junista kansainvälisen standardin mukaisiin kaksijakoisiin.
Junat toimitetaan vuosina 2018–2021, ja ensimmäiset otetaan käyttöön punaisen linjan liikenteessä koeajojen jälkeen alkuvuodesta 2020. Kun kaikki vanhat junat on korvattu punaisella linjalla vuonna 2021, otetaan loput kahdeksan ylijäävää junaa käyttöön sinisellä linjalla, jolle jää kuitenkin käyttöön vanhoja junia.
Keskusta (taajaman osa)
Keskusta (myös ydin(keskusta), liikekeskusta, kantakaupunki tai keskikaupunki on taajaman osa, johon kaupungin tai muun taajaman palvelut ja asutus ovat keskittyneet. Kaupungeissa keskusta on usein myös kaupungin vanhin osa. Kaupunkimaantieteessä ydinkeskusta on Ernst Burgessin muotoilemassa kehämallissa kaupungin sisin osa.
Keskustat ovat suosittuja asuinpaikkoja autottomien, opiskelijoiden, eläkeläisten sekä akateemisesti koulutettujen keskituloisten keskuudessa. Keskustassa asuessa monet palvelut ovat lähellä ja julkiset liikenneyhteydet ovat kattavia.
Keskustan rakenne
thumb|250px|right|[[Ernest Burgessin kehämalli kaupunkien rakenteesta:
Søndre Østfoldin käräjäoikeus
Søndre Østfoldin käräjäoikeus on yksi Norjan 23 käräjäoikeudesta ja se kuuluu Eidsivatingin laamanninoikeuden alaisuuteen. Se perustettiin vuonna 2021 yhdistämällä aiemmat Fredrikstadin, Haldenin, Mossin ja Sarpsborgin käräjäoikeudet. Käräjäoikeuden toimipisteet sijaitsevat Fredrikstadissa, Haldenissa, Mossissa ja Sarpsborgissa.
Keskusta (taajaman osa)
Keskustan rakenne
A Ydinkeskusta ("Loop")
Søndre Østfoldin käräjäoikeus
Tuomiopiiri
Käräjäoikeuden tuomiopiirin muodostavat seuraavat kunnat:
Keskusta (taajaman osa)
Keskustan rakenne
B Muutoksen vyöhyke (Zone in Transition)
C Työväenluokan asuinalue
D Keskiluokan asuinalue
E Rikkaiden asuinalue.]] Keskustojen maankäyttö on tehokasta ympäröivää aluetta korkeamman maan arvon vuoksi. Alueesta saatu hyöty voidaan maksimoida rakentamalla korkeita rakennuksia. Kaupunkien keskustoissa on yleensä paljon tavarataloja, kauppakeskuksia ja toimistoja. Kaikissa suurimpien kaupunkien keskustoissa on vähän asuintaloja maan kalleuden ja niukkuuden vuoksi. Rakennukset ovat yleensä korkeita ja kiinni toisissaan, jotta maan käyttö olisi mahdollisimman tehokasta. Liikenne on järjestetty yleensä tehokkaasti joukkoliikenteellä.
Keskustat Suomessa
thumb|250px|[[Aleksanterinkatu (Helsinki)|Aleksanterinkatu Helsingin keskustassa.]] Rakenteeltaan perinteisten suomalaiskaupunkien keskustat on rakennettu 1900-luvun alkupuolella tai aiemmin. Tuolloin hallitsevina kulkutapoina olivat kävely, pyöräily ja joukkoliikenne. Tämän vuoksi vanhat keskustat on rakennettu tiiviisti, palvelut, asutus ja teollisuus ovat kävelymatkan päässä toisistaan, ja keskustan halkaisija on useimmiten kilometri tai kaksi. Keskustassa on perinteisesti ollut samoissa taloissa sekä asumista, palveluja että työpaikkoja. Talojen pohjimmaisessa kerroksessa on tyypillisesti kadulle avautuva liikehuoneisto eli kivijalkakauppa.
Kun Suomen kaupungit kasvoivat, kaikki asukkaat eivät enää mahtuneet asumaan keskustassa ja lähiöiden rakentaminen alkoi. Vaikka lähiöissä oli paikallisia palveluja, kuten ruokakauppa, niistä käytiin hoitamassa työ-, asiointi-, erikoiskauppa- sekä vapaa-ajantarpeet keskustassa. Tätä tarvetta palvelemaan rakennettiin säteittäiset bussi- ja katuyhteydet keskustasta lähiöihin. Keskustojen asukasluvun kasvua jarrutti myös se, että keskustoista tuli suuren palvelujen määrän takia usein hieman levottomia paikkoja. Kaupunkikeskustan asema on yleensä sen verran tärkeä, että kulkeakseen johonkin toiseen lähiöön tai kaupungin ulkopuolelle, on kuljettava usein keskustan kautta.
Vasta 1990-luvulla kaupunkikeskustojen kanssa ovat alkaneet kilpailla automarketit ja kauppakeskukset, joista monet ovat kaupungin keskustan ulkopuolella, mutta myös keskustassa sijaitsevia ostoskeskittymiä on rakennettu. Monet etenkin pienempien kaupunkien keskustat ovat kärsineet automarketeista ja niiden merkitys on pienentynyt. Pääkaupunkiseudulla toimistokeskittymiä on rakennettu keskustan ohella kehäteiden varsille. Tällaisesta tärkeimpiä esimerkkejä ovat Keilaniemen ja Aviapoliksen yrityspuistot.
Crescênzio Rinaldini
Crescênzio Rinaldini (27. joulukuuta 1925 – 24. lokakuuta 2011) oli brasilialainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi 26. kesäkuuta 1949 ja nimitettiin Araçuaín hiippakunnan piispaksi 10. toukokuuta 1982. Piispaksi vihkiminen seurasi 4. heinäkuuta. Pääkonsekraattorina toimi Luigi Morstabilini, jota avustivat Lucas Moreira Neves ja Pietro Gazzoli.
Luna 9
Luna 9 oli ensimmäinen Kuun pinnalle pehmeästi laskeutunut avaruusluotain, jonka lähetti Neuvostoliitto. Se lähetti radioteitse Maahan ensimmäiset Kuun pinnalta koskaan otetut valokuvat. Kuvat olivat mustavalkoisia. Luna 9 laukaistiin 31. tammikuuta 1966 ja se laskeutui Kuun pinnalle 3. helmikuuta. Luna koostui laiteosasta ja laskeutumisosasta. Laskeutumisessa pallomainen laskeutumisosa lensi laiteosasta irti ja avautui. Sen laskeutumisosassa oli radiolaitteet, ajoitusjärjestelmä, lämmönsäätelyjärjestelmät, tieteellisiä laitteita, voimanlähteitä ja kamerajärjestelmä.
Crescênzio Rinaldini
Rinaldini jäi eläkkeelle 8. elokuuta 2001.
Luna 9
Laskeuduttuaan Myrskyjen valtamereen (Oceanus Procellarum), neljä pyöreän laskeutumiskapselin yläosan muodostanutta kansiosaa aukenivat ja tukivat luotaimen Kuun pintaa vasten. Jousien avulla toimineet antennit nousivat ylös, ja peilien avulla toiminut televisiokamera aloitti Kuun pinnan valokuvaamisen. Luotain lähetti maahan radioaaltojen avulla tietoja seitsemässä eri vaiheessa, jotka yhteensä kestivät 8 tuntia ja 5 minuuttia. Luna 9 oli osunut 25-metrisen kraatterin loivalle rinteelle, jolla oli basalttia muistuttavaa kiveä. Kuvassa näkyi soraa ja lohkareita. Britit saivat siepattua Jodrell Bankin teleskoopilla Luna 9:n radioteitse lähettämiä kuvia ennen virallista julkistamista. Luotaimen paristot loppuivat 6. helmikuuta 1966.
Harry Martinson
thumb|Martinsonin hautakivi. Harry Martinson (6. toukokuuta 1904 Jämshög, Ruotsi – 11. helmikuuta 1978 Tukholma, Ruotsi) oli ruotsalainen runoilija. Hän sai Nobelin kirjallisuuspalkinnon 1974 yhdessä Eyvind Johnsonin kanssa. Hänen tunnetuin työnsä on runoelma Aniara: Katsaus ihmiseen ajassa ja tilassa vuodelta 1956. Se on kuvaus avaruusaluksesta, joka kulkee Aurinkokunnasta pois päin ilman toivoa paluusta.
Nuoruus
Harry Martinson syntyi Jämshögissä Blekingessä vuonna 1904. Isä Martin Olsson kuoli Harryn ollessa kuusivuotias. Äiti jätti perheen ja muutti Yhdysvaltoihin. Näin Martinsonista tuli orpo huutolainen, joka lähti 16-vuotiaana merille. Martinson toimi kuusi vuotta sekalaisissa töissä merillä ja maissa. Hän asui jonkin aikaa Etelä-Amerikassa ja Intiassa.
Kulkurina
Martinson sairastui merillä pölykeuhkoon, joutui jäämään maihin ja palasi Ruotsiin vuonna 1927. Tämän jälkeen hän vietti vuosia kiertelevää kulkurin elämää. Myöhemmin hän liittyi nuorten runoilijoiden Fem unga -ryhmään, joka julkaisi 1929 merkittävän runoteoksen Fem unga. Näin Martinsonista tuli kuuluisa. Samana vuonna hän avioitui tunnetun kirjailijan Moa Swartzin kanssa. 1930-luvulla Martinson innostui sosialismista, mutta käydessään Neuvostoliitossa hän pettyi siellä vallitsevaan totalitaariseen sosialismiin. Martinsonin lopullinen läpimurto oli hänen lapsuudenkokemuksiinsa perustuva romaani Nässlorna blomma vuonna 1935.
Kaustisen kirkko
Kaustisen kirkko on Kaustisen keskustassa sijaitseva Jaakko Heikinpoika Kuorikosken vuonna 1859 suunnittelema ja rakentama puinen ristikirkko. Kuulun kaustislaisen Kuorikosken kirkonrakentajasuvun jäsenet ovat suunnitelleet ja rakentaneet nykyisen kirkon lisäksi vuonna 1777 valmistuneen Kaustisen ensimmäisen kirkon ja tapulin.
Harry Martinson
Masennus ja itsemurha
Martinson masentui arvostelusta syvästi ja joutui masennuksensa takia sairaalahoitoon. Martinson teki itsemurhan Karoliinisessa yliopistosairaalassa 11. helmikuuta 1978 leikkaamalla saksilla vatsansa auki, mitä kuvailtiin harakiri-tyyliseksi rituaaliteoksi.
Kaustisen kirkko
Toimintaa
Kaustisen kirkossa pidetään pääsääntöisesti joka sunnuntai jumalanpalvelus, jonka lisäksi kirkossa suoritetaan avioliittoon vihkimisiä, kastetilaisuuksia ja hautaan siunaamisia sekä järjestetään muita hengellisiä tilaisuuksia ja konsertteja.
Harry Martinson
Uskonto
Martinson määritteli itsensä buddhalaiseksi, ”ei uskonnollisesti, mutta moraalisfilosofisesti”. Buddhalaisuutta ei otettu huomioon ruotsalaisessa yhteiskunnassa, ja Martinsonille järjestettiin kristilliset hautajaiset.
Kaustisen kirkko
Esineistö
Kaustisen kirkon kolmiosaisen alttaritaulun on maalannut vaasalainen taiteilija Immanuel Alm vuonna 1794. 21-äänikertaiset urut ovat vuodelta 1971.
Harry Martinson
Uskonto
Martinson on kirjoittaunut yhden virren, joka on Ruotsin kirkon virsikirjassa. Se on vuodenaikavirsi 202, "De blomster som i marken bor", suomeksi Anna-Maija Raittilan käännöksenä "Kun talven unta nukkuu maa" vuodelta 1973. Sen on säveltänyt Erland von Koch 1974. Ruotsin virsikomitea oli pyytänyt Martinsonia kirjoittamaan virsiä, mutta hän toimitti komitealle tekstejään vasta 1973. Eräille säveltäjille lähetettiin uusia virsitekstejä sävellettäväksi heidän tietämättä, kenen kirjoittamia tekstit olivat. Von Koch, joka tunsi Martinsonin ja oli säveltänyt muutamia hänen tekstejään, kiinnostui tästä tekstistä ja teki siihen sävelmän. Siitä on tullut pidetty virsi Ruotsissa.
Kaustisen kirkko
Esineistö
Kuorikosken kirkonrakentajasuvun muistomerkki ja sankaripatsas kirkkopihassa ovat kaustislaissyntyisen taiteilija Ilmari Wirkkalan käsialaa. Kaustislainen Jouni Virkkala on toteuttanut kirkkopihaan Läheisten muistolle -kiven.
Kellotapuli
upright|pienoiskuva|Kaustisen kirkon kellotapuli. Kaustisen kirkon kellotapuli on rakennettu 1778, vuotta myöhemmin kuin kirkko. Rakentajana on toiminut Matti Kuorikoski. Tornin kolme kelloa on hankittu Tukholmasta. Tapuli on säilynyt kutakuinkin alkuperäisessä asussaan, ainoastaan paanukaton tervauksia ja ulkoseinien maalauksia on ajan saatossa tehty. Tapulin seinustalla on vaivaisukko, jonka pitelemässä tekstissä lukee "Iloista antaja Jumala rakasta".
Harry Martinson
Teokset
Martinson aloitti kirjallisen tuotantonsa vuonna 1929 lyyrikkona. Samana vuonna hän julkaisi esikoisromaaninsa Spökskepp. Läpimurto tapahtui vuoden 1931 kokoelmalla Nomad. Taustansa ja elämänvaiheidensa perusteella Martinson laskettiin aluksi työläiskirjailijaksi, varsinkin kun hän teoksissaan julisti irrottautumista porvarillisesta elämästä kiertolaisen ja paimentolaisen elämään. Nämä Martinsonin ajatukset hän oli itse elänyt todeksi merimiehen työssään. Hän ei kuitenkaan jättäytynyt pelkäksi tapahtuneen kirjaajaksi vaan yhdisteli kirjoissaan todellisuutta, mielikuvitusta ja mietiskelevän lyyristä aineistoa.
Kaustisen kirkko
Peruskorjaukset
Kirkko on peruskorjattu vuosina 1969–1970. Viimeisin peruskorjaus tehtiin 2006 arkkitehti Hanna Lyytisen johdolla. Kirkon ja tapulin paanukatot uusittiin vuonna 2014.
Harry Martinson
Teokset
Toisen maailmansodan jälkeen alkoi Martinsonin tuotannon mestarikausi. Hänen teksteihinsä nousi keskeiseksi teemaksi kriittinen suhde tekniikkaan ja ihmisen julmuudesta varoittaminen. Näihin teemoihin kietoutuu myös hänen kuuluisin teoksensa, runoelma Aniara (1956). Aniaran pohjalta ruotsalainen Karl-Birger Blomdahl sävelsi myös oopperan.
Malesian historia
Nykyisen Malesian valtion alue oli 800-luvulta 1400-luvulle asti Jaavan ja Sumatran suunnalta tulleiden kuningaskuntien vallan alla. Kun kuningaskunnat rappeutuivat, Malakan niemimaalle syntyi useita pienempiä kuningaskuntia, jotka harjoittivat elinkeinoinaan merenkulkua ja kaupankäyntiä. Huomattavin valtio oli Malakan sulttaanikunta, joka kehittyi tärkeäksi satamakaupungiksi. Malakan niemimaa on jo varhaisista ajoista lähtien sijainnut Kiinan ja Intian välisten kauppareittien varrella, ja maa on historiansa aikana saanut kulttuuriinsa vaikutteita Kiinan, Intian ja Arabian suunnalta.
Eurooppalaiset tulivat alueelle 1500-luvulla ja Malakan sulttaanikunnan valloittivat ensin portugalilaiset ja 1600-luvulla hollantilaiset. Britit saapuivat alueelle 1800-luvulla ja perustivat ensin Singaporen kauppatukikohdan ja yhdistivät sen jälkeen Singaporen, Malakan ja Penangin Salmisiirtokunniksi. 1900-luvulle tultaessa koko nykyisen Malesian alue oli vähitellen siirtynyt brittien hallintaan.
Toisen maailmansodan aikana japanilaiset miehittivät maan. Sodan päätyttyä niemimaan sulttaanikunnat yhdistettiin vuonna 1946 Malaijan liitoksi, joka muutettiin vuonna 1948 Malaijan federaatioksi. Britannia myönsi Malaijalle itsenäisyyden vuonna 1957. Vuonna 1963 Malaijaan liitettiin Singapore, Sarawak ja Pohjois-Borneo, samalla valtion nimeksi tuli Malesian liittovaltio. Singaporen ja Malesian valtioliitto purettiin jo kahden vuoden kuluttua, syynä olivat jännitteet Malesian malaijiväestön ja Singaporen kiinalaisväestön välillä.
Malesiassa on 1980-luvulta lähtien kehitetty määrätietoisesti maan teollisuutta ja maa on noussut Aasian merkittävien talouksien joukkoon.
Esihistoria
Varhaisin todiste asutuksesta Borneolla on Sarawakin osavaltion alueella olevan Niahin kansallispuiston luolista löydetty ihmisen pääkallo, joka on radiohiiliajoituksen perusteella noin 40 000 vuotta vanha. Malakan niemimaalta löytyneet vanhimmat ihmisasutuksen merkit ovat noin 10 000 vuoden takaa. Tuolla ajanjaksolla orang asli -alkuasukasheimojen elinalue levisi pohjoisesta niemimaan eteläosiin. Ensimmäinen muuttoaalto Malakan niemimaalle saapui nykyisen Etelä-Kiinan alueelta noin 3000 eaa. Alueen varhaiset asukkaat olivat metsästäjä-keräilijöitä, ja heitä kutsutaan protomalaijeiksi.
Noin vuonna 300 eaa. alueelle saapui deuteromalaijeja ja protomalaijit siirtyivät heidän tieltään sisämaahan. Orang asli -alkuasukasheimoja elää edelleen maan sademetsäalueen reservaateissa. Deuteromalaijeja pidetään nykyisten malaijien kantaisinä. Deuteromalaijit asettuivat rannikoille ja jokien varsiin, ja he solmivat kauppasuhteita Kiinan ja Intian suunnalta tulleiden kauppiaiden kanssa. Intian ja Kiinan väliset kauppalaivat kulkivat Malakansalmea pitkin ja näin malaijikansat saivat vaikutteita kiinalaisista ja intialaisista kulttuureista. Ajanlaskun alussa hindulaisuus ja buddhalaisuus levisivät Malesian alueelle. Levittäjinä olivat nykyisen Intian alueella sijainneesta Pallavan kuningaskunnasta tulleet kauppiaat. Myös sanskritin kirjoitusjärjestelmä omaksuttiin 400-luvulla.
Srivijaya
thumb|right|Kedukan Bukitin piirtokirjoitus vuodelta 683 on vanhin säilynyt srivijayalainen piirtokirjoitus Malakan niemimaalla oli 300–400-luvulla kolmisenkymmentä varhaista kuningaskuntaa, jotka sijaitsivat pääosin maan itäosissa. Malaijilaisten kirjoitusten mukaan Gangga Negaran hindukuningaskunta sijaitsi nykyisen Perakin alueella. Ajankohdasta ei ole varmuutta, mutta sen epäillään olleen olemassa 200–1100-luvulla. Kelantanin tai Terengganun osavaltion alueella uskotaan sijainneen 300–500-luvuilla Pan Panin kuningaskunta. Muinaisen Langkasukan kuningaskunta sijaitsi 200-luvulta aina 1400-luvulle asti nykyisen Malesian pohjoisosassa ja Thaimaan eteläosassa. 600-luvulla myös nykyisen Kambodžan alueella sijainnut Funanin kuningaskunta hallitsi niemimaan itäosia.
Malaijien ensimmäinen merkittävä kauppaa harjoittanut kuningaskunta oli Sumatralta lähtöisin ollut Srivijaya, joka hallitsi 700-luvulta lähtien Malakansalmen laivaliikennettä ja merkittävää osaa niemimaan eteläosasta. Srivijayan mukana Malakan niemimaalle levisi myös malaijin kieli. Srivijayan valtakunnan vaikutusalue ulottui laajimmillaan muidenkin varhaisten kuningaskuntien alueelle. Srivijayan pääkaupunki oli Sumatralla sijaitseva Palembang, ja epäillään että maalla oli valtakeskus Malakan niemimaalla Kedahin alueella tai eteläisen Thaimaan alueella.
Shrivijaya kohtasi 1000-luvun alussa ulkoisia uhkia, kun Jaavan ja Intian kuningaskunnat yrittivät horjuttaa sen valta-asemaa. Intialainen Chola-dynastia sai Malakan niemimaan haltuunsa vuonna 1025 noin 20 vuoden ajaksi. Chola valloitti 1068 Kedahin Srivijayalta lopullisesti. Chola ei saanut koko Shrivijayan valtakuntaa haltuunsa, mutta valtakunta heikkeni niin paljon, että sen vaikutusalueelle alkoi muodostua pienempiä kuningaskuntia, kuten Kedirin kuningaskunta Jaavalle. Shrivijaya jakoi 1100-luvulla valta-asemansa Kedirin kanssa Malaijien saaristossa. Shrivijaya hallitsi länsiosia ja Malakan niemimaan aluetta ja Kediri saariston itäosia.
Srivijayan voimakas vaikutus alueella alkoi hiipua 1200-luvulla. Valtakunnalla oli toistuvasti konflikteja jaavalaisten kuningaskuntien kanssa, joille se jäi alakynteen. Pääsyynä valtakunnan murenemiseen oli sen kauppavallan heikkeneminen. Valta jakautui tasaisemmin alueen pienemmille keskuksille, kuten Shrivijayasta irtautuneelle Jambille ja Kedahin satamalle.
Singhasari ja Majapahit
Shrivijayan uusi kuningas Kertarajasa, Kertanegaran vävy, pakeni Kedirin kapinaa Majapahitiin, mihin hän perusti uuden pääkaupungin. Kertarajasa liittoutui mongolien kanssa 1293 Kedirin kukistamiseksi. Kun Kedirin joukot oli kukistettu, Kertarajasan johtamat majapahijoukot tekivät yllätyshyökkäyksen mongoleja vastaan ja karkottivat heidät juuri syntyneestä Majapahitin valtakunnasta. Näin myös nykyinen Malakan niemimaan alue päätyi Majapahitien hallintaan. Myös pohjoisesta tullut Ayutthayan kuningaskunta valtasi hallintaansa Shrivijayan entisten vasallimaiden alueita.
Majapahitin kuningaskunta hallitsi 1300-luvulla suurinta osaa nykyisestä Malesiasta ja Indonesiasta. Vuonna 1377 Majapahitin laivasto valloitti myös Palembangin, joka oli viimeisiä jäänteitä Shrivijayan valtakunnasta. Palembangin prinssi Paramesvara kapinoi Majapahitin hallintoa vastaan perustamalla uuden valtakeskuksen Malakan niemimaalle. Hän pakeni Majapahitin valloituksia Temasekin, nykyisen Singaporen saarelle. Hän perusti Temasekiin uuden valtakeskuksen syrjäytettyään sen hallitsijan, mutta saari osoittautui liian turvattomaksi. Vuonna 1398 Paramesvara pakeni Temasekista ja yritti perustaa uuden tukikohdan Malakaan.
Majapahitin valtakausi alueella ei kestänyt kauan. Valtakunnan viimeisimmän pääministerin Gajah Madan kuoltua vuonna 1364 maa alkoi rapistua. 1400-luvun alussa maa ajautui sisällissotaan ja sen hallitsemat alueet alkoivat itsenäistyä. Myös Malakan niemimaan alueelle muodostui useita pieniä sulttaanikuntia ja kaupunkivaltioita, jotka harjoittivat elinkeinoinaan kauppaa ja merenkulkua.
Malakan sulttaanikunta
Sumatralta ja Temasekista paennut prinssi Paramesvara perusti vuonna 1402 Malakansalmen länsirannikolle Malakan sulttaanikunnan. Kapinoidessaan Majapahitien valloituksia vastaan Paramesvara loi hyvät suhteet kiinalaisiin, ja Malakan sulttaanikunta pääsi Kiinan Ming-dynastian keisarin suojelukseen. Malakka kasvoi nopeasti kiinalaisten suojeluksessa alueen merkittävimmäksi satamakaupungiksi. Malakan niemimaan alueelle muodostui ensimmäistä kertaa poliittista yhtenäisyyttä, mitä pidetään myös nykyisen Malesian historiassa kansakunnan alkuna.
Islam saapui alueelle alun perin arabialaisten ja Pohjois- ja Etelä-Intiasta tulleiden muslimikauppiaiden mukana. Sulttaanikunnan alkuvuosina myös kuningas Paramesvara omaksui islaminuskon ja otti käyttöön nimen Iskandar Shah. Samalla Malakan alun perin hindulais-buddhalainen kuningaskunta muuttui sulttaanikunnaksi, koska sulttaani on islamilainen arvonimi hallitsijalle. Islamista oli myös kaupallista hyötyä, sillä arvonimi sulttaani erotti Malakan alueen aiemmista hallitsijoista. Sulttaanikuntaan saatiin helpommin houkuteltua muslimikauppiaita Persian ja Intian suunnalta. Poliittisen vallan ansiosta Malakasta käsin islamia levitettiin myös muualle Kaakkois-Aasiaan.
Sijaintinsa ansiosta Malakka pystyi hallinnoimaan Kiinan ja Intian välistä kauppamerenkulkua, josta tuli yhä merkittävämpää, sillä 1400-luvulla merireitit korvasivat mongolien hallitseman silkkitien Kiinan ja Lähi-idän ja Euroopan välillä. Monsuunituulet pitivät välillä kauppa-aluksia Malakan satamassa useiden kuukausien ajan, minkä vuoksi kaupunki oli täynnä ulkomaalaisia kauppiaita. Malakka oli merkittävä kangaskaupan keskus, ja kaupunkiin tuotiin runsaasti riisiä Jaavasta, Burmasta ja Ayutthayasta, koska Malakassa ei ollut tarpeeksi omaa ruoantuotantoa. Malakka kasvoi 1400-luvulla alueen tärkeimmäksi ja vauraaksi kaupan keskukseksi. Malakan sulttaanikunta hallitsi suurta osaa nykyisestä Malakan niemimaasta ja nykyisestä Indonesiasta.
Malakan sulttaanikunnan valtakausi kesti hieman yli sata vuotta. Tällä ajanjaksolla luotiin malaijikulttuurin keskus, ja ajanjaksolta ovat peräisin myös monet tulevat sulttaanikunnat. Malakasta tuli kulttuurikeskus, jossa on nykyäänkin jäljellä kiinalaisten, intialaisten ja muslimien kulttuuriperinteitä. Malaijin kieli muodostui alueen valtakieleksi.
Portugalin valtakausi
thumb|[[A Famosan linnoituksen raunioita Malakassa.]] Malakan sulttaanikunnan vauraus houkutteli alueelle myös eurooppalaisia. Ottomaanien valtakunta sulki eurooppalaisten maareitin Kiinaan ja Intiaan, mikä ajoi eurooppalaisia etsimään merireittiä Kaukoitään. 1500-luvulle asti Malakalla oli valta-asema Kaakkois-Aasian kansainvälisenä markkinapaikkana. Portugalilaiset pyrkivät 1500-luvun alussa saamaan itselleen monopoliaseman maustekaupassa. Vuonna 1510 Portugali valloitti Goan, johon Afonso de Albuquerque perusti tukikohdan. Goalta käsin suunniteltiin Malakan valloitusta. Albuquerquen johtamat portugalilaiset hyökkäsivät 1511 Malakan sulttaanikuntaan. Eurooppalaiset olivat raskaammin aseistettuja, ja heidän aluksensa olivat nopeampia ja suurempia kuin aasialaisten alukset. Myös malaijeilla oli raskaita tykkejä, joita käytettiin portugalilaisia valloittajia vastaan. Portugalilaiset kokivat taistelussa huomattavia tappioita, ja Malakka kukistui vasta kuukauden mittaisen kiivaan meri- ja maataistelun jälkeen. Malakan kukistuttua Malakan sulttaani pakeni niemimaan eteläosiin, mihin hän perusti Johoren sulttaanikunnan.
Malakan valloituksen jälkeen Malakasta kehittyi Portugalin hallintokeskus Kaakkois-Aasiassa, ja maa sai hallintaansa Malakansalmen. Malakkaan rakennettiin A Famosan linnoitus ja hallintorakennuksia, joista portugalilaiset hallinnoivat Aasian kauppaansa ja Malakan ohella valloittamiaan Maustesaaria. Portugalilaiset toivat mukanaan katolisuuden, ja kaupunkiin rakennettiin uskonnollisia rakennuksia kristinuskon levittämiseksi.
Portugalilaisten vaikutus Malakan niemimaan alueella jäi valloituksista huolimatta vähäiseksi. Samalla kun he pyrkivät haalimaan maustemonopolin itselleen ja estämään islamin leviämisen, muslimikauppiaat hajaantuivat muihin alueen satamiin. Malakan väkimäärä väheni portugalilaisten alaisuudessa merkittävästi. Kaupungissa asui 1480-luvulla noin satatuhatta ihmistä ja asukasluku oli 1500-luvulla vähentynyt noin 25 000:een.
Johoren sulttaanikunta yritti johtaa muitakin malaijilaisvaltioita sotaan portugalilaisia vastaan, mutta kaikki yritykset Malakan takaisinvaltaamiseksi epäonnistuivat, koska malaijivaltiot kärsivät myös keskinäisistä kiistoista. Johoren sulttaanikunta kamppaili Acehin sulttaanikuntaa vastaan Sumatran ja Malakan niemimaan alueen hallinnasta. Nykyisen Itä-Malesian alueella Sulu ja Brunei kiistelivät Borneon hallinnasta. Myös Aceh teki hyökkäyksiä Malakkaan vallatakseen alueen portugalilaisilta, mutta sotaretket eurooppalaisia vastaan epäonnistuivat. Johore joutui jopa liittoutumaan portugalilaisten vihollisten kanssa vuonna 1568, jotta acehlaiset saatiin ajettua pois niemimaalta. Aceh ei saanut hallintaansa Malakkaa eikä Johorea, mutta Acehin hallintaan Malakan niemimaalla päätyivät Perak, Kedah ja Pahang. Acehlaiset hävittivät Malakan niemimaan kaupunkeja ja tuhansia asukkaita surmattiin.
Hollantilaisten valtakausi
Hollantilaiset eivät osoittaneet Malakan niemimaan asioihin suurta mielenkiintoa, eivätkä he juuri puuttuneet niemimaan sulttaanikuntien sisäisiin asioihin. Hollantilaisten päätukikohta Kaakkois-Aasiassa oli Jaavalla sijaitseva Batavia, nykyinen Jakarta, jonne kauppa keskittyi. Hollantilaisvallan alla Malakka jäi toissijaiseen asemaan. Malakan niemimaan sulttaanikunnat olivat hollantilaisten valtakaudella suhteellisen heikkoja. Sulttaanikunnat olivat pieniä, minkä ansiosta eurooppalaiset ja muut Kaakkois-Aasian kansat kasvattivat vaikutusvaltaansa. Heikkous johti siihen, että Malakan niemimaalle virtasi bugiseja, jotka pakenivat Sulawesiltä hollantilaisten siirtomaavaltaa. Bugisit perustivat useita siirtokuntia, joiden pyrkimyksenä oli häiritä hollantilaisten kaupankäyntiä.
Johoren sisäisten kiistojen ansiosta bugisisiirtolaiset saivat hallintaansa myös Johoren sulttaanikunnan hallinnon. Erikoinen tapahtumaketju alkoi, kun sulttaani Mahmud Shah II:n hallintoon tyytymättömät ylimykset murhasivat sulttaanin vuonna 1699. Mahmud oli Malaka-Johorin sulttaanisuvun viimeinen jäsen, ja häntä seurasi hallitsijana pääministerinä toiminut Abdul Jalil. Johoren sulttanikunnan monet johtavassa asemassa olevat henkilöt ja orang asli -johtajat olivat kuitenkin niin tyytymättömiä sulttaanikunnan tilaan, että sumatralainen minangkabau-ruhtinas Raja Kechil, joka väitti olleensa murhatun sulttaanin poika, nousi valtaan vuonna 1717. Syrjäytetty Abdul liittoutui bugisi-johtaja Daing Paranin kanssa, ja bugisien tuella valtaan nousi Abdul Jalilin poika Sulaiman. Todellinen valta alueella oli kuitenkin bugeilla, joiden valtakeskus sijaitsi Riausaarilla. Riausaaret pysyivät Johorella vuoteen 1784, jolloin Hollanti otti ne hallintaansa.
Syrjäytetty minangkabau-hallitsija Raja Kechil pakeni Johore-Riausta vuonna 1722. Johoren valtaistuimelta syrjäytetyt sumatralaiset perustivat Malakan niemimaan länsirannikolle entisen kotimaansa tuella uuden kauppatukikohdan, josta muodostui Negeri Sembilanin sulttaanikunta, joten minangkabaun vaikutusvalta Malakan niemimaalla säilyi. Minangkabaulaiset poikkesivat toisesta Sumatran suunnasta tulleesta Acehin sulttaanikunnasta siinä, että he eivät yleensä käyttäneet väkivaltaa valta-asemansa säilyttämiseksi. Minangkabau myös suostui hollantilaisten läsnäoloon sen jälkeen, kun hollantilaiset voittivat 1667 yhteisen vihollisen Acehin.
Pohjoisimmat sulttaanikunnat vapautuivat Acehin vallasta 1640-luvulla, mutta ne jäivät hollantilaisten taloudellisen ylivallan alaisiksi. Kedah, Terengganu ja Kelantan jäivät Bangkokin vallan alle 1700-luvulla. Islamilaiset sulttaanikunnat olivat kuitenkin ongelmallisia vasallivaltioita buddhalaiselle Siamille, ja sulttaanikunnat oli usein pakotettava maksamaan veronsa. Siam hamusi myös Perakin tinamalmivarantojen vuoksi, mutta Perak liittoutui hollantilaisten kanssa vuonna 1746 ja antoi Hollannin Itä-Intian kauppakomppanialle tinamonopolin vastineeksi suojelusta Siamia vastaan.