cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Emperor (yhtye)
Viimeinen albumi ja yhtyeen lopettaminen
Yhtyeen lopettamisen jälkeen Trym ja Samoth ovat perustaneet Zyklon-nimisen yhtyeen ja Ihsahnilla on ollut vaimonsa kanssa Peccatum-nimisessä kokoonpanopanossa, kunnes siirtyi soolouralle omalla taiteilijanimellään.
Hajoamisen jälkeen
Vaikka Emperor on virallisesti jo lopettanut, yhtye on tehnyt lukuisia comeback-konsertteja kotimaassaan ja Yhdysvalloissa. Yhtye soitti myös 30. kesäkuuta 2007 Helsingissä Tuska-festivaalissa.
Elokuussa 2013, Emperor julkisti esiintyvänsä vuoden 2014 Wacken Open Air -festivaalissa sekä Bloodstock Open Air -festivaalissa. Yhtye esiintyi myös Helsingissä Tuska-festivaalissa. Rummuissa tullaan näkemään ensimmäistä kertaa sitten vuoden 1993, Faust (Bård Eithun).
Emperor ilmoitti palaavansa keikkalavoille vuonna 2017 juhlistamaan 20 vuotta täyttävää Anthems to the Welkin at Dusk-albumiaan, joka tullaan soittamaan kokonaisuudessaan. Yhtye esiintyi kyseisen albumin tiimoilta myös vuonna 2018 Helsingin Tuska-festivaaleilla.
Diskografia
Studioalbumit
EP:t
Split-albumit
Kokoelma-albumit
Livealbumit
Jarrukenkä
pienoiskuva|Jarrukengät Jarrukenkä on rumpujarrun osa. Jarrukengän tarkoitus on painautua jarrurummun sisäpintaan vasten, tuottaen kitkaa ja näin hidastaen ja/tai pysäyttäen pyörimisen.
Bjarne Nerem
thumb|right|Bjarne Nerem
Bjarne Arnulf Nerem (31. heinäkuuta 1923 – 1. huhtikuuta 1991) oli norjalainen jazzsaksofonisti.
Nerem aloitti nuorena klarinetinsoiton, josta siirtyi alttosaksofonin kautta hänen pääsoittimekseen vakiintuneeseen tenorisaksofoniin. Varhaisella urallaan hän soitti muiden muassa pianisti Carsten Kloumanin kanssa. 1940-luvun alusta asti hän soitti useissa orkestereissa, joihin kuuluivat Oslo Swingklubb, Hein Paulsenin rytmiorkesteri, Fred Lange-Nielsenin rytmisekstetti ja Stein Lorentzenin big band. Vuonna 1943 Nerem teki ensilevytyksensä Syv Muntre -yhtyeen kanssa. Hänen kanssaan levyllä esiintyvät muiden muassa Carsten Klouman ja Robert Normann. Toisen maailmansodan päätyttyä Nerem soitti Oslo Hot Clubissa esimerkiksi Rowland Greenbergin ja Per Nyhaugin radioyhtyeen kanssa. Vuosina 1946–1947 hän oli kiinnitettynä Willy Andresenin orkesteriin. Vuonna 1949 hän toimi omassa All Star Bandissaan, minkä jälkeen hän työskenteli vuoteen 1952 saakka Kalle Westbyn orkesterissa ja Thorleif Østerengin radioyhtyeessä.
Nerem asui vuosina 1952–1973 Ruotsissa, jossa vaikutti merkittävästi maan valtavirtajazzin ja bopin kehitykseen. Hän oli soittanut jo 1940-luvun loppupuolella Thore Jederbyn ja Nisse Skoogin kanssa. 1950–1960-luvuilla hän teki yhteistyötä Simon Brehmin, Harry Arnoldin, Lars Gullinin, Alice Babsin, Roy Haynesin, Ernie Englundin, Arne Domnéruksen, Stan Getzin, Monica Zetterlundin, Quincy Jonesin, Rune Gustafssonin ja Jan Johanssonin kanssa. Ensimmäinen albumi, jonka Nerem julkaisi omissa nimissään, oli How Long Has This Been Going On (1971). Tällä levytyksellä hän sai Gyllene skivan -tunnustuksen.
Palattuaan vuonna 1973 Norjaan Nerem soitti omissa kvarteteissaan ja teki yhteistyötä esimerkiksi Karin Krogin kanssa. Vuonna 1976 ilmestyi albumi Everything Happens to Me, josta myönnettiin Spellemannprisen. Vuonna 1980 Nerem sai Buddyprisenin ja vuonna 1983 Oslon kaupungin kulttuuripalkinnon. Seuraava hänen omissa nimissään julkaisema albumi oli This Is Always (1984), jonka ilmestymisellä alkoi Gemini Recordsin toiminta. Vuonna 1987 seurasi albumi More Than You Know ja vuonna 1990 The Rainbow Session (Kristian Bergheimin kanssa). Neremin äänityksiä vuosilta 1962–1980 julkaistiin Portrait of a Norwegian Jazz Artist -levysarjan levyllä vuonna 2001.
Vic Darchinyan
Vic Darchinyan (s. 7. tammikuuta 1976 Vanadzor) on nykyisin Australiassa asuva armenialainen nyrkkeilijä. Hän on hallitseva WBA- ja WBC-ammattilaisliittojen tunnustama ylemmän kärpässarjan maailmanmestari.
Amatööriura
Menestyksekkäällä amatööriurallaan Darchinyan saavutti 158 voittoa ja kärsi 18 tappiota. Voitoista 105 tuli tyrmäyksellä. Amatöörinä hän saavutti mm. pronssia 1998 hyvän tahdon kisoista sekä samana vuonna Minskissä käydyistä EM-kisoista. Hän oli mukana myös Sydneyn olympialaisissa, missä hän eteni kolmannelle kierrokselle.
Ammattilaisura
Darchinyan aloitti ammattilaisuransa kärpässarjalaisena olympiakisojen jälkeen vuonna 2000 Australiassa. Ensimmäisessä ammattilaisottelussaan hän voitti pisteillä Sande Kiziton saman vuoden marraskuussa. Seuraavan vuoden lokakuussa hän kohtasi uudelleen Kiziton Australian mestaruusottelussa ja voitti ottelun teknisellä tyrmäyksellä seitsemännessä erässä. Kesäkuussa 2002 Darchinyan voitti Oseanian höyhensarjan mestaruuden keskeytystuomiolla Junior Farzan Alia vastaan. Seuraavassa ottelussaan elokuussa hän voitti IBF-liiton Tyynenmeren mestaruustittelin Panomdej Ohyuthanakornia vastaan, ja sittemmin puolusti titteliään Phises Vor Surapol, Raul Eliseo Medina ja Wandee Singwancha -nimisiä nyrkkeilijöitä vastaan.
Darchinyan kohtasi Wandee Singwanchan uudelleen joulukuussa 2003 pääsystä IBF-liiton maailmanmestaruusotteluun ja vei voiton nimiinsä viidennen erän tyrmäyksellä. MM-ottelussa 16. joulukuuta 2004 vastassa oli tuolloin vielä voittamaton hallitseva mestari Irene Pachecon. Ottelu päättyi Darchinyanin voittoon teknisellä tyrmäyksellä 11. erässä. Darchinyan puolusti maailmanmestaruuttaan Mzukisi Sikalia, Jair Jimeneziä, Diosdado Gabia, Luis Maldonadoa, Glenn Donairea ja Victor Burgosia vastaan. Kaikki ottelut päättyivät ennen täyttä aikaa. 7. heinäkuuta 2007 Darchinyan menetti mestaruutensa Nonito Donairelle teknisellä tyrmäyksellä viidennessä erässä.
Donairelle kärsimänsä tappion jälkeen Darchinyan nousi painoluokkaa ylöspäin ylempään kärpässarjaan. Ensimmäisessä ottelussaan uudessa painoluokassa hän voitti Federico Catubayn 12. erän teknisellä tyrmäyksellä. Kamppailussa oli panoksena pienen IBO-liiton international- sekä IBF:n Australasian mestaruustittelit.
Helmikuussa 2008 Darchinyan kävi ratkaisemattomaan päättyneen ottelun Z Gorresia vastaan pääsystä IBF-liiton MM-otteluun. Tuomio oli kiistanalainen ja Darchinyanin taustajoukot tekivät siitä protestin. Lopulta Darchinyan pääsi kuin pääsikin maailmanmestaruusotteluun saman vuoden elokuussa ja tyrmäsi vastustajansa Dmitri Kirilovin viidennessä erässä.
Marraskuussa 2008 Darchinyan kohtasi WBA- ja WBC-liittojen hallitsevan maailmanmestarin Cristian Mijaresin ottelussa, jossa panoksena oli kummankin nyrkkeilijän mestaruusvyöt. Yhdeksännen erän lopulla Darchinyan tyrmäsi Mijaresin ja sai ensimmäisenä painoluokkansa nyrkkeilijänä liittojen mestaruusvyöt haltuunsa. . Helmikuussa 2009 hän puolusti mestaruuksiaan Jorge Arcea vastaan lääkärin keskeytettyä ottelun Arcen silmäkulman haavojen takia.
Kesällä 2009 Darchinyan yritti jälleen kivuta painoluokkaan ylöspäin kääpiösarjaan (53,5 kg). 11. heinäkuuta käydyssä ottelussa hän haastoi Joseph Agbekon IBF-liiton maailmanmestaruusottelussa, mutta joutui kärsimään tappion kaikin tuomariäänin. Viimeisessä ottelussaan saman vuoden joulukuussa Darchinyan palasi takaisin ylempään kärpässarjaan ja puolusti voitokkaasti WBA- ja WBC-liittojen maailmanmestaruuksiaan tyrmättyään väliaikaismestari Tomas Rojasin toisessa erässä. Viimeksi Darchinyan puolusti mestaruuttaan 6. maaliskuuta täyden ajan kestäneessä ottelussa Rodrigo Guerreroa vastaan.
HMS Ultimatum
HMS Ultimatum (viirinumero P34) oli Britannian kuninkaallisen laivaston U-luokan sukellusvene. Se kuului luokan kolmanteen ryhmään.
Valmistus
Alus tilattiin Vickers Armstrongilta Barrow-in-Furnessista, missä köli laskettiin 19. kesäkuuta 1940. Alus laskettiin vesille 11. helmikuuta 1941 ilman seremonioita ja otettiin palvelukseen vielä samana vuonna 29. heinäkuuta viirinumerolla P34. Se nimettiin vuoden 1943 alkupuolella HMS Ultimatumiksi.
Palvelus
Alus oli kotivesillä miehistön koulutuksessa, minkä päätyttyä se siirrettiin Välimerelle. Alus sijoitettiin Maltalle 10. sukellusvenelaivueeseen. Tammikuussa 1942 alus kohtasi Italian laivaston saattueen M43 pääsemättä laukaisuetäisyydelle, mutta helmikuussa alus upotti italialaisen rahtialuksen. Maaliskuussa alus upotti Italian laivaston sukellusveneen R. Smg. Ammiraglio Milon Sisilian rannikolla. Alus valvoi Italian laivaston liikkeitä kesäkuussa 1942 varoittaen Maltalle pyrkivää operaatio Vigorousin saattuetta MW11. Se oli samankaltaisessa tehtävässä operaatio Pedestalissa.
Vuoden 1944 aikana Ultimatum upotti kolme rahtialusta sekä osallistui Kreetan takaisinvaltaukseen toukokuussa. Alus siirrettiin kesäkuussa laivueen mukana Maddalenaan Sardiniaan, mistä se teki partiomatkoja Ranskan rannikolle upottaen viisi rahtialusta. Heinäkuussa alus upotti sukellusveneidentorjuntaveneen sekä kaksi rahtialusta. Sodan lopussa aluksella ei ollut merkittäviä tapahtumia.
Alus myytiin romutettavaksi 23. joulukuuta 1949 ja se romutettiin 1950 Port Glasgowissa.
Fort MacKay
Fort MacKay (Tunnetaan myös nimellä Fort McKay) on 862 asukkaan (2008) pikkukylä ja intiaanireservaatti Kanadassa, Albertan provinssissa, Wood Buffalon kunnassa. Kylän itäpuolella virtaa Athabascajoki. Kylä sijaitsee Alberta Highway 63 pohjoispään läheisyydessa, noin 60 kilometriä Fort McMurraystä pohjoiseen. Fort MacKayn tärkeimpiä työllistäjiä ovat Athabascan öljyhiekkaa hyödyntävät öljy-yhtiöt. Fort MacKay/Horizon lentoasema sijaitseen kylän luoteispuolella.
Historia
Kylä on kasvanut voimakkaasti vuosina 2005–2008. Väestönkasvu johtuu pääasiassa alueen öljyhiekkaa hyödyntävien yhtiöiden laajennettua toimintaansa.
Aishi Zidan
Aishi Zidan on suomalainen toimittaja, joka työskentelee Ylen ulkomaantoimittajana. Hänen isänsä on palestiinalainen ja äitinsä suomalainen. Hänen äidinkielensä on kuitenkin suomi ja hän on alkanut opiskella arabiaa vasta aikuisena.
Henkilökohtainen elämä
Zidanin vanhemmat tapasivat ollessaan Unkarissa yliopistossa opiskelemassa. Hänen isänsä on Palestiinasta kotoisin oleva Hakim ja hänen äitinsä on suomalainen Heidi. He joutuivat menemään Ruotsissa naimisiin, jotta hänen isänsä olisi saanut viisumin Suomeen, koska tuohon aikaan Suomeen oli vaikea päästä. Zidan syntyi vuonna 1986 Helsingin kätilöopistolla. Hänellä on kolme myöhemmin syntynyttä siskoa. Hänen isoisänsä on Aarno Aitamurto.
Zidanin on parisuhteessa kansanedustaja Ozan Yanarin kanssa ja heillä on yhteinen lapsi.
Opiskelu
Zidan on opiskellut Helsingin yliopistossa Lähi-idän tutkimusta ja sosiologiaa sekä käynyt Sanoman toimittajakouluun. Hän oli toimittajakoulun aikana työharjoittelussa Ilta-Sanomissa ja Helsingin Sanomissa.
Toimittajan työ
Zidan aloitti 24-vuotiaana työt Helsingin Sanomien ulkomaantoimittajana ja teki juttuja Lähi-idästä. Vuoden 2016 alussa hän meni töihin tiedoittajaksi Amnesty Internationaliin. Vuoden 2017 lokakuussa hän aloitti puolen vuoden työn Ylellä Lähi-idän kirjeenvaihtajana Jerusalemissa.
Kun hän kirjeenvaihtajana ollessaan oli menossa Israelin pääministerin Benjamin Netanjahun kansliaan seuraamaan Yhdysvaltain varapresidentin Mike Pencen lehdistötilaisuutta hän joutui turvatarkastukseen joka tehtiin käsin ja metallinpaljastimella. Sen jälkeen vaadittiin että hän olisi vielä riisunut rintaliivinsä mistä hän kieltäytyi sillä seurauksella ettei häntä päästetty tilaisuuteen. Ulkoministeriö oli yhteydessä Israelin viranomaisiin mutta keskustelujen sisällöstä ei ole kerrottu julkisuudssa.
Tämä tapahtuma ja Zidanin kriisialueilla tekemä uutisten välitys tavallisten ihmisten arjesta vaikuttivat siihen että vuonna 2018 Journalistiliitto palkitsi hänet Sananvapauden kunniastipendeillä ja siihen liittyvällä Sananvapauden miekalla. Stipendin arvo on 5 000 euroa ja sen myöntää Journalistiliitto jäsenelle joka on ”toiminut journalistina erityisen ansiokkaasti ja esimerkillisesti.”
Intermarium
pienoiskuva|Luonnos Intermariumiin kuuluvista valtioista. Intermarium, myös Baltian-Mustanmeren liitto, oli puolalaisen valtiomiehen Józef Piłsudskin poliittinen idea liittovaltiosta, johon kuuluisivat Itä- ja Keski-Euroopan maat. Intermariumin tarkoituksena oli heikentää Venäjän keisarikunnan ja Neuvostoliiton valtaa pilkkomalla se pienempiin osiin. Intermariumiin olisi kutsuttu Viro, Latvia, Liettua, Puola, Valko-Venäjä, Ukraina, Unkari, Romania, Jugoslavia, Moldova ja Tšekkoslovakia.
Intermarium olisi toiminut Piłsudskin mukaan vastapainona venäläiselle ja saksalaiselle imperialismille. Intermarium tuki Piłsudskin ideaa prometeismista.
Nykyisin Itä- ja Keski-Euroopan maiden yhteistyötä edistää yhteistyöfoorumi Kolmen meren aloite, jonka ensimmäinen huippukokous pidettiin vuonna 2016 Kroatiassa.
Potamologia
pienoiskuva|[[Peltojoki Inarissa.]] Potamologia eli jokitiede ( ja ) tutkii virtavesiä eli jokia, puroja ja muita virtaavia vesistöjä. Se keskittyy erityisesti virtavesien elävän luonnon ja sen ympäristön välisiin suhteisiin, virtavesien geofyysisiin ominaisuuksiin ja vuorovaikutuksiin järvien kanssa. Potamologian tutkimusta ja opintoja tukevia perustieteitä ovat hydrologia, geologia, mikrobiologia, kasvitiede, eläintiede, fysiikka ja kemia. Sen sisartiede on limnologia eli järvitiede, joka on potamologian kanssa hydrologian alatiede. Myös muutkin akvaattiset tieteet sivuavat sitä läheisesti.
Intermarium
Intermariumia käsittelevä kansainvälinen ja akateeminen konferenssi järjestettiin heinäkuussa 2017 Varsovassa Lazarskin yliopistolla.
Potamologia
Aihepiirin asioita voi opiskella Helsingin ja Jyväskylän yliopistossa akvaattisten tieteiden aineopintojen yhteydessä. Osana vesistönhoitoa ja vesistöjen kunnostusta Suomessa tehdään silti myös muun muassa jokien kunnostusta ja purojen kunnostusta ja tehdään myös tämän edellyttämää tutkimusta. Tähän kuuluu muun muassa uomaverkoston hydrologinen mallinnus ja samanlainen biologinen tutkimus kuin järvivesissä.
Melanesia
thumb|300px|Melanesian alue tummanvihreällä Melanesia (kreikan kielestä "mustat saaret") on Oseanian osa, joka kattaa alueen läntiseltä Tyyneltä valtamereltä Australian koillispuolelle. Oseanian kaksi muuta osaa ovat Polynesia ja Mikronesia.
Nimitystä käytti ensimmäisenä Jules Dumont d'Urville vuonna 1832 viittaamaan alueen asukkaiden eli melanesialaisten tummaan ihoon. d'Urville jaotteli Oseanian etnisesti ja maantieteellisesti, mutta nykyään hänen rotuluokitustaan pidetään epätarkkana Melanesian ollessa kulttuurisesti, kielitieteellisesti ja geneettisesti monimuotoinen alue, ja nimeä käytetäänkin kuvaamaan vain maantieteellistä aluetta.
Seuraavia saaria ja saariryhmiä on perinteisesti pidetty osana Melanesiaa : Fidži, Salomonsaaret, Vanuatu, Uusi-Kaledonia sekä Uusi-Guinea lähisaarineen (Länsi-Uusi-Guinea ja Papua-Uusi-Guinea).
Pauli Aaltonen
Pauli Aleksander Aaltonen (5. heinäkuuta 1890 Ilmajoki – 30. huhtikuuta 1937 Ilmajoki) oli suomalainen kuvanveistäjä. Hänet tunnetaan erityisesti eläinaiheisista teoksistaan, kuten hirviaiheisista veistoksista Äidinrakkaus ja Kilpakosijat. Pauli Aaltosen sisar oli kirjailija Hilja Aaltonen.
Varhainen elämä
Pauli Aaltosen isä oli ilmajokelainen kauppias ja maanviljelijä Salomon Aaltonen ja äiti Sanna Aaltonen etevä ryijymestari. Aaltosen piirustuslahjat ilmenivät jo kansakoulussa Ilmajoen Herralassa. Rippikoulun jälkeen Aaltonen muutti Helsinkiin ja opiskeli vuodesta 1909 Taideteollisuuskoulussa ja sitten Ateneumissa, josta hän valmistui kurssinsa parhaana vuonna 1914. Hän sai valtion stipendin Tukholman taideteollisuusnäyttelyyn ja olisi saanut matkastipendin myös Pariisiin ellei ensimmäinen maailmansota olisi estänyt matkaa. Tämän jälkeen Aaltonen asui Vaasassa ja kotiseudullaan Ilmajoella, osallistuen raittius- ja nuorisoseuratoimintaan.
Amerikka, ensimmäinen maailmansota ja paluu Suomeen
Vuonna 1916 Aaltonen lähti monien pohjalaismiesten tavoin jääkärikoulutukseen Saksaan, mutta ajautuikin Tukholman ja Oslon kautta Bergeniin ja sieltä laivalla Yhdysvaltoihin. Siellä hän opiskeli New Yorkin Beaux Arts Institute of Design -oppilaitoksessa ja asui välillä Massachusettsin osavaltiossa Worcesterin suomalaissiirtolaisten parissa. Vuoden 1918 paikkeilla Aaltonen liittyi Pennsylvanian Pittsburghissa vapaaehtoisena Yhdysvaltain armeijaan ja osallistui taisteluihin saksalaisia vastaan Ranskassa. Haavoituttuaan rintamalla Aaltonen pääsi pois. Hän palasi Amerikkaan, josta muutti pian takaisin Suomeen. Siellä hän alkoi toimia aktiivisesti kuvanveistäjänä. Aaltosen ensimmäisiä töitä olivat Ilmajoen ja Kauhajoen hautausmaiden vapaussodan sankaripatsaat (1920 ja 1921).
Toisen kerran Amerikassa
Vuonna 1922 Pauli Aaltonen lähti taas Amerikkaan, jossa hän meni naimisiin suomalaisen Mirjam Salovaaran kanssa. Perhe-elämä ja jatko-opiskelu New Yorkissa eivät kuitenkaan tuntuneet kauan hyvältä, ja Aaltonen lähti erakoksi Kanadan Jamesinlahden metsiin. Siellä hän seurasi eläimiä niiden omassa ympäristössä ja otti niistä aiheita tuleviin veistoksiinsa. Palattuaan yli neljän vuoden erämaaelämän jälkeen New Yorkiin hän osallistui neljään näyttelyyn.
Teokset
Sankaripatsaiden ja eläinveistosten lisäksi Pauli Aaltonen veisti useita tilausmuotokuvia ja lapsiaiheita sekä teki joitakin maalauksia. Monet Aaltosen parhaista töistä tuhoutuivat toisen maailmansodan aikana Käkisalmessa.
Rouskut
Rouskut (Lactarius) on laaja helttasienisuku. Ne muistuttavat usein ulkoisesti lähisukulaisiaan, samaan Russulaceae-heimoon kuuluvia haperoita, mutta eroavat siinä, että vioitettaessa ne vuotavat maitiaisnestettä, jonka väri vaihtelee lajin ja iän mukaan; tyypillisesti rouskujen maitiaisneste kuitenkin on valkoista. Rouskulajeja tunnetaan maailmasta yli 300, Suomesta noin 70. Rouskuja on hyvin monen kokoisia ja -värisiä. Rouskut kasvavat pääasiassa metsässä, usein puiden juurisieninä. Elo-syyskuu on parasta rouskuaikaa.
Yleisinä ja satoisina rouskut ovat suosittuja ruokasieniä, joitain lajeja pidetään jopa herkullisina. Metsäntutkimuslaitoksen vuosina 2010-2012 tekemän tutkimuksen mukaan rouskut olivat suosituin ruokasieniryhmä, jota poimi yli 90% sienestäjistä.
Monet rouskut ovat kuitenkin sellaisinaan kirpeitä tai lievästi myrkyllisiä aiheuttaen vatsanväänteitä, ja ne on ryöpättävä ennen syömistä. Haaparouskulle suositellaan viiden minuutin keittoaikaa, kangas- ja karvarouskulle 10 minuuttia. Lakritsirouskun lievähkö myrkky ei välttämättä poistu ryöppäämällä, joten sen käyttämistä ei suositella. Lakritsirouskun tunnistaa kuitenkin helposti siitä, että sen maitiaisneste on kirkasta, eikä maitomaisen valkoista. Mustarouskun on epäilty olevan karsinogeeninen.
Jalorouskut
Nykytiedon valossa on rouskuista osa kuten kulta-, lehto-, liitu-, maito- ja pippurirousku katsottava eri sukuun kuuluviksi. Suvulle on annettu nimi jalorouskut (Lactifluus).
Muut ruokasienet kuin kauppasienet
Ruokasieniä, joita ei ole määritelty kauppasieniksi ovat mm.
Marian kanavisto
Marian kanavisto eli Marian kanavajärjestelmä eli Marinskin kanavareitti (ven. Mariinskaja vodnaja sistema) on osittain luonnollinen ja osittain kaivettu vesitie Venäjällä. Vesitie avattiin liikenteelle vuonna 1808 ja sitä pitkin pääsee Volgajoelta Suomenlahdelle reittiä, johon kuuluvat Šeksnajoki, Valgetjärven eteläranta, Vytegrajoki, Äänisjärvi, Syvärijoki, Laatokan eteläranta ja Nevajoki. Kanaviston pituus on 1 146 km, josta on kaivettua tai padottua jokea 874 km. Siinä on 53 sulkua ja sen kulkusyvyys on 1,8 metriä.
Lupaan etten huku
Lupaan etten huku on Absoluuttisen Nollapisteen single, joka julkaistiin toukokuussa 2012. Vain digitaalisessa muodossa julkaistu single on yhtyeen ainoa Universal Musicin julkaisema julkaisu.
Sharon Salzberg
Sharon Salzberg (5. elokuuta 1952 New York) on yhdysvaltalainen kirjailija ja buddhalaisen meditaation opettaja. Vuonna 1976 hän perusti Insight Meditation Society -yhdistyksen Barreen, Massachusettsiin Joseph Goldsteinin ja Jack Kornfieldin kanssa. Hän keskittyy vipassana- ja mettā-meditaatiomenetelmiin, jotka ovat peräisin theravadabuddhalaisuuden perinteestä. Salzberg on merkittävä näiden menetelmien opettaja länsimaissa. Hän on kirjoittanut useita kirjoja kuten Lovingkindness: The Revolutionary Art of Happiness, joka on suomennettu nimellä Lempeyden tie: Kumouksellinen onnellisuuden taito.
Elämä
Salzbergin lapsuus oli vaikea, kun hänen vanhempansa erosivat hänen ollessa neljävuotias ja isä jätti perheen. Salzbergin ollessa yhdeksänvuotias hänen äitinsä kuoli ja hän muutti asumaan isänsä vanhempien luo. Hänen isänsä palasi, kun Salzberg oli yksitoista, mutta hän otti yliannostuksen ja joutui psykiatriseen sairaalaan, jossa hän oli elämänsä loppuun saakka.
Toisena opiskeluvuotenaan University at Buffalossa vuonna 1969 tutustui buddhalaisuuteen aasialaisen filosofian kurssilla. Seuraavana vuonna hän lähti itsenäiselle opintomatkalle Intiaan ja tammikuussa 1971 hän osallistui ensimmäiselle meditaation intensiivikurssilleen Bodhgayassa. Seuraavina vuosina hän opiskeli useiden henkisten opettajien kanssa ennen kuin hän vuonna 1974 palasi Yhdysvaltoihin opettamaan meditaatiota.
Ura
Salzbergin opettajia ovat muun muassa S. N. Goenka, Dipa Ma ja Sayadaw U Pandita. Hän, Joseph Goldstein ja Jack Kornfield perustivat Insight Meditation Society -yhdistyksen Barreen, Massachusettsiin vuonna 1976. Hän on kirjoittanut useita kirjoja, joista Real Happiness oli The New York Times Best Seller listalla vuonna 2011.
Jussi Lehtisalo
Jussi Lehtisalo (s. 4. maaliskuuta 1972 Pori) on suomalainen muusikko. Hän pyörittää Porissa Ektro Records -levy-yhtiötä. Sen lisäksi hän soittaa useissa yhtyeissä, kuten Circle, Pharaoh Overlord, Iron Magazine, Sakset!, Pakasteet, Dekathlon, Oric, Salora 1700, Rättö ja Lehtisalo, Kirvasto, Eturivi, Ektroverde, Doktor Kettu, Steel Mammoth, Tractor Pulling, Leppästick, Krypt Axeripper, Rakhim, Motorspandex, Arkhamin Kirjasto, Susi-Unto, Lusiferiinin Armosta, Slussenanalys, Lazer Angel, Bensiini ja Split Cranium. Hänen pääinstrumenttinsa on bassokitara, mutta joissain kokoonpanoissa hän soittaa kitaraa ja jonkin verran muita soittimia.
Eränkävijäin kuningas
Eränkävijäin kuningas (Across the Wide Missouri) on William A. Wellmanin ohjaama elokuva vuodelta 1951. Se perustuu Yhdysvaltojen lännen historiaan erikoistuneen historioitsijan Bernard DeVoton kirjaan Across the Wide Missouri.
Tarina kertoo turkiskauppiaista ja intiaaneista ja miten turkiskauppiaasta tuli sankari ja legenda. Clark Gable näyttelee majavanmetsästäjää, jonka intiaanivaimo toimii kahden kulttuurin välisenä siltana.
Arviot
Elokuva kuuluu kriitikko Matti Rämön mukaa Wellmanin rutiiniohjauksiin. Ohjaaja ei ole kiinnostunut niinkään eräkansojen yhteiselosta kuin siitä, kuinka valkoinen mies selviää erämaan ankarissa oloissa.
Helsingin Sanomien tv-kriitikko Mikael Fränti ei pitänyt elokuvaa suurena westerninä, mutta sanoi sen olevan kuitenkin nautittava, koska ”tarina on hyvin kirjoitettu, henkilökuvat ovat värikkäitä, näyttelijät nauttivat työstään ja kuvat kertovat oleellisesti Lännen kansanperinteestä”.
Marco Venieri
Marco Venieri (tai Venier ) oli 1200-luvulla Venetsian tasavaltaan kuulunutta Cerigon (nyk. Kythera) saarta hallinnut venetsialainen henkilö. Venieri kutsui itseään Cerigon kreiviksi tai toisen lähteen mukaan markiisiksi. Venieri kertoi polveutuvansa suoraan jumalatar Afroditestä.
Neljännen ristiretken (1201–1204) päätteeksi Venetsia liitti muun muassa Kytheran ja Elafónisoksen saaret sekä Länsi-Kreetan valtakuntaansa. Venetsia antoi alueet Marco Venierin perheen hallittavaksi vuonna 1207, ja alueet olivat perheen hallussa useiden vuosien ajan.
Marco Venierillä oli poika Bartolommeo Venieri.
Kupariluura
Kupariluura (Grallaria przewalskii) on luurien heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys
Kupariluuraa tavataan Perussa Andien vuoriston keskiosissa. Lajin uskotaan vähenevän tulevaisuudessa metsien hakkuiden seurauksena.
Shikinami (1929)
Shikinami oli Keisarillisen Japanin laivaston Fubuki-luokan hävittäjä toisessa maailmansodassa.
Valmistus
Alus tilattiin Maizurun laivastontelakalta, missä köli laskettiin 6. heinäkuuta 1928. Alus laskettiin vesille 22. kesäkuuta 1929 ja otettiin palvelukseen vielä saman vuoden lopulla 24. joulukuuta.
Palvelus
Alus upotettiin 12. syyskuuta 1944.
James McClean
James Aaron McClean (s. 22. huhtikuuta 1989 Derry, Pohjois-Irlanti) on irlantilainen jalkapalloilija. Hän edustaa englantilaisseura Stoke Cityä ja on pelipaikaltaan laitalinkki.
Seurajoukkueura
McClean edusti kotikaupunkinsa Derry Cityä ennen siirtymistään Koillis-Englannin Sunderlandiin elokuussa 2011. Hän ei kuitenkaan tehnyt ensiesiintymistään Sunderlandissa vasta kuin Martin O'Neillin alaisuudessa, joka otti vetovastuun seurassa joulukuussa 2011. Tämän jälkeen McClean nousi joukkueen avauskokoonpanoon. Hän pelasi avauskaudellaan Sunderlandissa 23 valioliigaottelua, joissa teki viisi maalia. Seuraavalla kaudella hän pelasi 36 ottelua ja teki kaksi maalia.
Elokuussa 2013 McClean siirtyi Sunderlandista Mestaruussarjan, Englannin toiseksi korkeimman sarjatason, Wiganiin. Hän pelasi Wiganissa kahden kauden aikana 73 sarjaottelua ja yhden nousukarsintaottelun. Maaleja hän teki yhdeksän. Hän pelasi kaudella 2011–2012 myös viisi ottelua Eurooppa-liigassa.
McClean siirtyi kesällä 2015 Valioliigan West Bromwichiin vajaan 1,8 miljoonan punnan siirtosummalla. Avauskaudellaan hän pelasi 35 ottelua, joissa teki kaksi maalia.
Maajoukkueura
McClean on syntynyt Pohjois-Irlannissa, mutta edustaa maajoukkuetasolla Irlannin tasavaltaa. Hän pelasi Pohjois-Irlannin alle 21-vuotiaiden maajoukkueessa seitsemän ottelua vuosina 2008–2009. McClean sai luvan edustaa Irlannin tasavaltaa helmikuussa 2012 ja myöhemmin samassa kuussa hän teki ensiesiintymisensä maajoukkueessa ottelussa Tšekkiä vastaan.
McClean pelasi EM-kilpailuissa 2012 14 minuuttia ottelussa Espanjaa vastaan. Ensimmäisen maaottelumaalinsa hän teki Portugalia vastaan kesäkuussa 2014. EM-kilpailuissa 2016 hän pelasi Irlannin kaikissa neljässä ottelussa, joista kahdessa avauskokoonpanossa. Hän on lokakuun 2019 loppuun mennessä pelannut 72 maaottelua ja tehnyt niissä kymmenen maalia.
Intianpiikkisika
Intianpiikkisika eli aasianpiikkisika (Hystrix indica) on piikkisikojen heimoon kuuluva jyrsijälaji. Lajia tavataan koko Etelä-Aasiasta ja Lähi-idästä. Se on hyvin sopeutuvainen erilaisiin elinympäristöihin, kuten vuoriin, trooppisiin ja lauhkeisiin pensasaroihin, ruohomaihin ja metsiin. Intianpiikkisian pituus on 70–90 senttimetriä ja paino 11–18 kiloa. Sen ruumista peittävät piikit, joista pidempiä, onttoja ja kalisevia käytetään petoeläinten pelästyttämiseen. Nisäkäsnimistötoimikunnan ehdotus lajin uudeksi suomenkieliseksi nimeksi on ”keski-idänpiikikäs”.
Wider-instituutti
WIDER-instituutti oli Suomessa vuodesta 1985 1990-luvulle asti toiminut YK:n yliopiston alainen WIDER-tutkimushankkeen osa.
Dust Bowl
pienoiskuva|upright|Pölymyrsky Spearmanissa Texasissa vuonna 1935.
Wider-instituutti
Nimen alkuperä
WIDER on lyhenne sanasta World Institute for Development Economics Research (suomeksi 'maailman talouskehityksen tutkimuslaitos'), jonka alkukirjaimet muodostavat sanan 'WIDER'.
Dust Bowl
Dust Bowl oli kausi, jolloin kuivuus tuhosi peltoja Yhdysvaltain Keskilännen preerian itäosissa. Kuivuutta kesti vuodet 1930–1939, joillakin seuduilla vuosiin 1940–1941 asti. Aikakautta leimasivat pölymyrskyt, jotka veivät kuivuneen pintamaan mennessään. Noin 100. pituuspiirin länsipuolella oleva kuivuusalue oli alkujaan High Plains -ylätasangolla kasvavaa lyhytheinäpreeriaa ennen peltojen raivaamista.
Wider-instituutti
Laitoksen toiminta Suomessa
WIDERin kannattajia olivat mm. Martti Ahtisaari ja sijoittaja Pentti Kouri. Nykyinen Suomen luonnonsuojeluliiton puheenjohtaja Eero Yrjö-Koskinen toimi Wider-instituutin tiedottajana (1993–1995).
Dust Bowl
Yli neljän miljoonan neliökilometrin alue New Mexicon koillisosassa, Itä-Coloradossa, Länsi-Kansasissa, Luoteis-Oklahomassa ja Pohjois-Texasissa oli jo 1800-luvulla seutua tutkineiden kartoittajien mielestä kolkkoa. Kuivuus tuhosi lopulta noin 400 000 km² eli 40 miljoonaa hehtaaria peltoa. Jo vuoden 1895 tienoilla koettiin kuivuus, joka ajoi maanviljelijöitä seudulta pois. Tämä kuiva Yhdysvaltain sisäosien alue houkutteli silti maanviljelijöitä, koska sieltä sai ilmaista maata ja juuri käyttöön otetulla teräsauralla saattoi kyntää myös kovaa preeriaa. 1900-luvun alussa alue oli normaalia kosteampi, ja maanviljelijät saivat suuret vehnäsadot. Luoteis-Texasin ja Luoteis-Oklahoman seutu alkoi kuivua 1920-luvulla, jolloin sademäärä väheni 200 millimetriin vuodessa eli aavikon rajoille.
Wider-instituutti
Laitoksen toiminta Suomessa
Yhdysvaltalainen taloustieteilijä Stephen Alan Marglin oli keskeisiä henkilöitä perustettaessa Suomeen Wider-instituuttia.
Hinrich Romeike
Ammatiltaan Romeike on hammaslääkäri.
Dust Bowl
Monet pois muuttaneet päätyivät Kaliforniaan, jossa oli tilaa. Paikalliset asukkaat kuitenkin yleensä suhtautuivat saapuneisiin siirtotyöläisiin vihamielisesti. Dust Bowlista paenneet joutuivat tekemään nälkäpalkalla töitä muun muassa hedelmäviljelmillä ja muissa tilapäistöissä ja asumaan huonoissa oloissa. Pölymyrskyt rasittivat aluetta erityisesti vuosina 1933–1936. 14. huhtikuuta 1934 koettiin musta sunnuntai, kun Wyomingista liikkeelle lähtenyt pölymyrsky muutti päivän yöksi. Myrsky ei vaatinut kuolonuhreja, mutta pelloille aiheutuneet vahingot olivat sitäkin suuremmat. Hallitus alkoi 1930-luvun puolivälin tienoilla avustaa kuivuusalueen viljelijöitä taloudellisesti ja neuvoa keinoja, joilla pintamaan lentäminen tuulen mukana voitiin estää. Kuivuus jatkui pahana vuosien 1938–1941 tienoille asti, jolloin sateita lopulta saatiin eri seuduilla.
Wider-instituutti
WIDER-instituutti ja kohuvuodet
Pekka Mykkänen totesi 16.12.1995 Helsingin Sanomissa WIDERin olevan Suomessa tunnettu enemmän rahoitussotkuistaan kuin tutkimustyöstä.
Dust Bowl
Pölymyrskyjen ja maaperän tuhon syy
Syvälle kynnetty maa muuttui kuivana kautena pölyksi, joka saattoi helposti kulkeutua pölypilvinä tuulen mukana. Luonnostaan kuivalla lyhytheinäpreerialla ei juuri ollut esiintynyt pölymyrskyjä, koska ruohokasvillisuus sitoi maata kuivanakin kautena. Kun preeriaa kynnettiin pelloksi, hävitettiin luonnollinen kasvillisuus suurimmasta osasta preeriaa ja tilalle kylvettiin vehnää ja muuta viljaa. Kynnetty vehnäinen maaperä oli kuivuessaan pelkkää multatomua. Kuivuudessa kuollut vehnä ei kyennyt sitomaan sitä paikalleen myrskyaikana.
Wider-instituutti
WIDER-instituutti ja kohuvuodet
WIDERiä oltiin suomalaislehdissä käsitelty yli tuhannessa lehtikirjoituksessa ja WIDERiä pelastamaan kutsuttu Mihály Simai harmitteli, että "99 prosenttia kirjoituksista ei ollut ystävällisiä, yksi prosentti jutuista oli ystävällisiä ja objektiivisia".
Dust Bowl
Pölymyrskyjen ja maaperän tuhon syy
Toisilta alueilta hävisi maa-aines, ja toisille tuli pölyä jo kuivuuden tappamien kasvien päälle. Joillain seuduilla pellot joutuivat pölydyynien valtaan, ja pelloista tuli viljelykelvottomia. Tuulen aiheuttama kuivan maaperän kuluminen, tuulieroosio, riistäytyi hallinnasta. Tuulet kuljettivat paljon viljelykelpoista pintamaata pölynä kauas Atlantin valtamerelle. 1930-luvun alussa preerialla ei osattu vuoroviljelyä, jossa käytetään osin maa-ainesta sitovia kasveja.
Wider-instituutti
WIDER-instituutti ja kohuvuodet
Ensimmäiset kriittiset lehtijutut WIDERistä ilmestyivät vuonna 1991. Ne käsittelivät tuhlailevana nähtyä rahankäyttöä ja tavoitteiden heikkoa saavuttamista. Instituutti toimi väliaikaisiksi tarkoitetuissa vuokratiloissa Helsingin Graniittitalossa, joissa oli paljon hukkatilaa ja kolmen miljoonan markan vuosivuokra. Instituuttiin oli palkattu runsaasti vierailevia tutkijoita ja yhteistyö suomalaisten tutkijoiden kanssa oli jäänyt vähäiseksi. Eräs instituutin perusajatuksista oli auttaa kehitysmaiden nuoria tutkijoita eteenpäin, mutta monet tutkijoista tulivat kuitenkin arvostetuista ja nimekkäistä läntisistä laitoksista.
Palkkiot ulkomaisille tutkijoille olivat avokätisiä samaan aikaan, kun suomalaisille korvamerkittyjä miljoonia saatettiin käyttää esimerkiksi hallintokuluihin. Myöhemmin kävi ilmi, että eniten maksettiin Jeffrey Sachsille, yli kaksi miljoonaa dollaria parin kolmen vuoden sivutöistä.
Natriumditioniitti
Natriumditioniitti (Na2S2O4) on natrium- ja ditioniitti-ionien muodostama epäorgaaninen ioniyhdiste. Yhdistettä käytetään muun muassa pelkistimenä paperi- ja tekstiiliteollisuudessa sekä orgaanisissa synteeseissä. Älä sekoita natriumditionaattiin, joka on ominaisuuksiltaan hyvin erilainen yhdiste.
Wider-instituutti
WIDER-instituutti ja kohuvuodet
Vuonna 1992 lehdistössä kummasteltiin erikoislaatuisia varojenkierrätysoperaatioita, joissa Suomi antoi rahaa ruotsalaiselle Maailman merenkulkuyliopistolle ja myöhemmin japanilaiselle Sasakawa-säätiölle sillä ehdolla, että nämä tukisivat WIDERiä. Uhkapelirahoitteisen Sasakawa-säätiön Afrikkaan kohdistuneessa hankkeessa, johon Suomi lahjoitti rahaa oli mukana myös rikolliseksi paljastunut BCCI-pankki. Politiikan toimittajat näkivät arveluttavina myös ulkoministeriön lyhyellä varoitusajalla järjestämät lisärahoitukset. Erityisen hälyttävänä pidettiin sitä, että järjestelyt salattiin eduskunnalta ja että lisäavustusten saamiseksi WIDERin johtaja Lal Jayawardena (Sinhalaල) toistuvasti painosti ulkoministeriötä todeten instituutin toiminnan olevan vaarassa lakata varojen puutteeseen.
Dust Bowl
Kuivuus ja pölymyrskyt
pienoiskuva|upright=1.1|Aavikoksi muuttunut tila Dallasin lähellä vuonna 1936. Sato tuhoutui monin paikoin jo 1931. Ensimmäiset pölymyrskyt alkoivat Luoteis-Texasissa talvella 1931–1932 melko pienellä alueella ja aiheuttivat vain pientä vahinkoa. Niitä seurasivat keväällä ja kesällä sadon tuhonneet kaatosateet ja raekuurot. Pölymyrskyistä käytettiin tuolloin nimiä Black Blizzard, ”Musta lumimyrsky” ja Black Roller, ”Musta jyrä”, koska ne lyhensivat näkyvyyden muutamaan metriin. Pölymyrskyt alkoivat lisääntyä vuonna 1932. Paha pölymyrskykausi tuli vasta vuosiksi 1933–1936.
Wider-instituutti
WIDER-instituutti ja kohuvuodet
Viimein helmikuussa 1993 Helsingin Sanomien Kuukausiliite julkaisi laajan artikkelin WIDERiin liittyvistä epämääräisyyksistä otsikolla ”Kallis prinssi”. Artikkelin ilmestyessä Suomi oli ehtinyt käyttää WIDERiin jo 300 miljoonaa markkaa.
Dust Bowl
Kuivuus ja pölymyrskyt
Vuoden 1933 joulukuussa alkoi luoteistuulten kausi, joka kesti maaliskuuhun 1934 asti. Siihen liittyvät myrskyt veivät maaperän ja siihen kylvetyt siemenet mennessään. Varastosäiliöt tyhjenivät vedestä ja täyttyivät pölyllä. Tuuli riipi puiden lehdet. Kuivuus levisi Pohjois-Texasin tienoilta Arkansasiin asti. Juuri valtaan nousseen Rooseveltin hallitus yritti samoihin aikoihin lainsäädännöllä tukea vaikeuksiin joutuneita maanviljelijöitä, jotteivät pankit veisi heidän tilojaan.
Preerian punaista pölyä satoi lumena maaliskuussa 1934 kaukana idässä ja koillisessa Chicagossa ja Uudessa-Englannissa. Preerian pöly huomattiin New Yorkissa ja Washingtonissa asti. 9. toukokuuta 1934 alkoi valtava neljä päivää kestänyt jättimyrsky, joka pysäytti lentoliikenteen ja rautatieliikenteen Chicagossa asti. Pölyä satoi Valkoisen talon päälle, ja sitä väitetään tulleen presidentin työpöydälle asti. Heinä-elokuussa 1934 pitkään jatkunut luoteistuuli kääntyi lounaaseen ja nostatti kuumuuden 43 celsiusasteeseen. 40 miljoonaa hehtaaria viljelymaata tuhoutui.
Musta sunnuntai
14. huhtikuuta 1935 koettiin ”Musta sunnuntai”, jolloin pahat pölymyrskyt pyyhkivät taas preeriaa, muuttivat päivän yöksi ja vaurioittivat maaperää. Myrsky näytti saapuessaan yli 300 metriä tai jopa kolme kilometriä korkealta ruskealta tai mustalta kumpuilevalta, pyörteilevältä pilveltä. Jopa 95 kilometrin tuntinopeudella puhaltanut tuuli uhkasi hajottaa taloja. Pöly tunkeutui sisään rakennuksiin kaikkialle. Kun pölymyrsky iski erään nebraskalaisen perheen taloon, syötävät tärveltyivät uunissa olleita sämpylöitä lukuun ottamatta. Dodge Cityssä oli ilmassa olevan pölyn takia pimeää puoli tuntia ja likaisenruskea hämärä loppupäivän. Pöly aiheutti ihmisille keuhkosairauksia, joihin kuoli satoja, ehkä tuhansia ihmisiä. Sairaudet ja väärä ravitsemus tappoivat nimenomaan Kansasissa ja Oklahomassa. Hallitus jakoi naamareita suojaksi pölyltä.
Autioituminen ja pakolaisia
Pankki saattoi ottaa maatilan haltuunsa, kun viljelijä ei pystynyt enää olemattomien satojen tuotoilla maksamaan lainoja pois. Ja vaikkei näin käynytkään, kuivuuden pitkittyessä elinmahdollisuudet seudulla vähenivät olemattomiin. Eräässä myrskyssä tuhoutui 356 taloa.
Tuhoalueilta muutti tuhansia ihmisiä, ja Oklahomasta muutti noin 200 000 ihmistä Kaliforniaan. Muuttajat, joista kaikista käytettiin nimeä "Okie", lähtivät Oklahomasta, Kansasista, New Mexicosta ja Texasista. Kaikki poismuuttajat eivät olleet kuitenkaan maanviljelijöitä. Maaseudulta muutti 2,5–3 miljoonaa ihmistä kaupunkeihin, ja näistä satoja tuhansia muualle, esimerkiksi Kaliforniaan. Oklahoman väestöstä lähti pois kaikkiaan noin 15 prosenttia. Kanadan preeria-alueen Palliserin kolmion asukkaat joutuivat hallituksen ja yhteiskunnan avustettaviksi siellä päin tapahtuneiden raekuurojen, kuivuuden ja muun poikkeuksellisen sään muttei niinkään pölymyrskyjen takia.
Kaliforniassa muuttajat joutuivat monesti asumaan teltoissa tai hökkeleissä ilman viemäröintiä, korjaamaan yhteistiloilta viinirypälesatoja ja tekemään muita töitä pienillä palkoilla, ja kaiken lisäksi paikalliset asukkaat suhtautuivat tulijoihin vihamielisesti. Ihmiset näkivät suoranaista nälkää. Aihetta käsittelee muun muassa John Steinbeckin romaani Vihan hedelmät. Vaikeudet johtuivat pääosin siitä, että pakolaisten suuren määrän vuoksi heille oli vaikeaa järjestää inhimilliset olot varojen, työpaikkojen, asuntojen ja muiden resurssien puutteessa. Muutenkin elettiin suurta lamaa, jolloin työttömyys oli korkealla. Tämä selittänee kalifornialaisten vihan, mutta osasyynä saattoi olla suoranainen inhimillinen penseyskin. Pakolaisia saapui Kaliforniaan, vaikka oli levinnyt tietoa surkeista, epäinhimillisistä oloista siellä.
Vastatoimet ja sateiden paluu
Jotkut jäivät paikalleen ja selvisivät loppujen lopuksi paremmin kuin pois lähteneet, sillä hallitus alkoi avustaa heitä. Hallitus neuvoi maaperää säästäviä viljelymenetelmiä, mikä auttoi viljelijöitä. Jo vuonna 1933 hallitus perusti maaperän eroosiota vastustavan viraston. Hintojen vakauttamiseksi teurastettiin kuusi miljoonaa sikaa, suurin osa jätteeksi. Avustusjärjestöjen kautta alettiin jakaa ruokatarvikkeita.
Yhdysvaltojen kongressi sääti vuonna 1935 maaperän suojelulain, joka määräsi maanviljelijät töihin pintamaan säilyttämiseksi. Projektissa istutettiin puita, kynnettiin syviä vakoja poikittain tuulen suuntaan, istutettiin samana vuonna kahta eri viljelykasvia ja viljeltiin vuorovuosina eri kasveja. Ylimääräinen karja piti hävittää, ja siitä sai korvauksen, mikä auttoi viljelijöitä tulemaan toimeen, kun liha ei mennyt kaupaksi markkinoilla riittävän korkealla hinnalla. Hallituksen määräyksiä alettiin panna toimeen, vaikka nuristenkin vuosina 1937–1938. Tuulen mukana kulkeva pöly oli vuonna 1938 vähentynyt vastatoimien ansioista 65 %, mutta kuivuus jatkui. Vuoden 1939 syksyllä sateet palasivat, ja muutamassa vuodessa tasangoilla alkoi jälleen lainehtia vehnä.
Wider-instituutti
WIDER-instituutti ja kohuvuodet
Sri Lankasta kotoisin oleva johtaja Lal Jayawardena oli palkannut suuren osan instituutin tutkijoista Etelä-Aasiasta osan ollessa Jayawardenan tai hänen vaimonsa ystäviä. Johtaja myös nosti jatkuvasti rahaa henkilökohtaisiin tai sukulaistensa kuluihin. Artikkelissa sanottiin: ”Jayawardenan tukijat kuuluivat yhteen YK:n vahvimmista klikeistä, eteläaasialaiseen valtaryhmään. Ryhmä on vetänyt niin vahvasti yhtä köyttä, että esimerkiksi YK:n yliopiston sisällä puhutaan Sri Lankan-Intian mafiasta. Sen puuhat eivät välttämättä ole epärehellisiä. Ryhmän jäsenet vain sattuvat aina löytämään avoimiin virkoihin ehdolle jonkun keskuudestaan tai esimerkiksi myöntävät maanmiehilleen rahakkaita konsulttisopimuksia.”
Pentti Sainion, Operaatio Ahtisaari-kirjasta (s.149) lainaus WIDERistä: "...siellä jaettiin rahaa miten sattui ja kelle tahansa Widerin johtaja vain halusi, sukulaisille, tuttaville,vaimoille ja rakastajattarille löytyi Wideristä aina kulujen maksumies." "Tietelliset tutkimukset olivat mitä olivat, mutta huikeasti niihin kaiken kaikkiaan tuhlattiin"
WIDERin talouden tutkimista vuonna 1990 vastusti Paavo Väyrysen ja kehitysyhteistyöosaston entisen osastopäällikön Benjamin Bassinin mukaan Martti Ahtisaari, joka oli ollut alusta asti WIDERin ja Jayawardenan voimakas tukija.
Vuoden 1994 presidentinvaalien alla epäilyjä Ahtisaaren WIDER-kytköksistä esitti kolme presidenttiehdokasta: Väyrynen, Toimi Kankaanniemi ja Keijo Korhonen.
Luterilainen (lehti)
Luterilainen on Suomen Tunnustuksellisen Luterilaisen Kirkon (STLK) äänenkannattaja. Lehti on ilmestynyt vuodesta 1926. Luterilaisen vuosikerran numeromäärä on vaihdellut vuosien saatossa. Vuodesta 2012 lehti on ilmestynyt kahdeksana numerona vuodessa, joista kaksi julkaistaan kaksoisnumerona. Luterilaisen päätoimittaja (alkaen tammik. 2020) on STLK:n kirkkokunnanjohtaja, kuvataiteilija Kimmo Pälikkö, joka vastaa myös kuvituksesta ja taitosta. Lehti julkaistaan myös sähköisessä muodossa kirkkokunnan verkkosivulla. Lehdessä on myös lapsille tarkoitettu osio.
Tausta
1920-luvun alussa evankelisen herätysliikkeen keskuudessa tapahtui sisäinen repeäminen, joka johti opposition eroamiseen kirkosta uskonnonvapauslain säätämisen jälkeen. Vapaat evankelis-luterilaiset seurakunnat eivät pysyneet yhtenäisenä liiikeenä vaan 1928 perustettiin kahta päähaara varten omat organisaationsa: Suomen vapaa evankelisluterilainen kirkko ja Suomen vapaa evankelisluterilainen seurakuntaliitto. Liikkeeille kiinteyttä antoi muun muassa useiden luterilaisesta kirkosta eronneiden pappien tuki ja evankeliselle liikkeelle tunnusomainen toiminnan järjestelmällinen organisointi. Evankelisen oppostion muotoutuminen näkyi myös kristillisessä lehtikentässä.
Lehden perustaminen
Pääasiassa sovitusoppia koskeneen riidan pohjalta tapahtuneen eron jälkeen Wegeliuksen pappisveljesten johtoon jääneet seurakunnat alkoivat julkaista Luterilainen-lehteä tammikuussa 1926. Lehti oli tarkoitettu käytännölliseksi hartausjulkaisuksi. Lehden johtolauseena oli jatkuvasti "Jumalan sana ja Lutherin oppi ei häviä nyt eikä milloinkaan. Luterilainen perustettiin siis seurakuntien tapreen jo huomattvasti ennen toukokuusssa 1928 tapahtunutta järjestäytymistä kirkkokunnaksi.
Lehden yleisluonne muuttui 1937 monipuolisemmaksi ja sitä haluttiin kehittää "luterilaisena perhelehtenä". Opillisten kirjoitusten määrä väheni ja niiden sijaan tuli entistä enemmän käytännöllistä uskonelämää käsitteleviä kirjoituksia.
Toimittajat
Toimittajakunta koostui seurakuntien pastoreista. Ensimmäisenä vastaavan päätoimittajan tehtävässä toimi pastori Albert Aijal Wegelius (myöh. Uppala). Hän oli toiminut aiemmin myös evankelisen liikkeen teologisen lehden, Paimenen, sekä myöhemmin luterilaisen teologisen julkaisun, Sana ja tunnustus, vastaavana toimittajana. Muita Luterilaisen alkuvuosien toimittajia olivat pastorit Väinö I. Salonen, Kauko Valve ja Ragnar Wegelius.
Lehden linja
Lehden tarkoitus on yhteydessä sitä julkaisevien seurakuntien identiteettiin, johon myös julkaisun nimi viittaa. Luterilaisen ensimmäisen numeron pääkirjoitus esittelee lehden tarkoituksen monisanaisesti. Siitä voidaan mainita kolme päätehtävää: 1.) Opettaa ja tunnustaa julkaistuissa kirjoituksissa vain Raamatun ja luterilaisten Tunnustuskirjojen opetusta. 2.) Korostaa erityisesti oppia vanhurskauttamisesta yksin Kristuksen tähden. 3.) Lujittaa seurakuntien jäsenten uskoa ja yhteyttä, sekä viestittää seurakuntien opetuksesta ja toiminnasta myös ulkopuolisille. Lehden ensimmäinen numerossa alettiinkin julkaista amerikansaksalaisen teologin, tri Franz Pieperin, kirjoitusta Uskomme, opetamme, tunnustamme (Ich glaube, darum rede ich) . Pieperin ja hänen kirkkokuntansa, Missouri-synodin, vaikutus Luterilaiseen, kuten myös sitä julkaiseviin seurakuntiin, oli merkittävä. Lehden nimi onkin suomennettu juuri Missouri-synodin julkaisun, Der Lutheraner, nimestä tuolta ajalta. Samoin Luterilaisen sisarlehden nimi Sana ja tunnustus mukaili Missouri-synodin teologista julkaisua Lehre und Wehre.
Ruosteluura
Ruosteluura (Grallaria capitalis) on luurien heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys
Ruosteluuraa tavataan Perussa. Lajia on kuvattu melko yleiseksi, ja sen kannankehitys on vakaa. Se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Natriumditioniitti
Valmistus ja käyttö
Natriumditioniittia voidaan valmistaa pelkistämällä natriumvetysulfiittia rikkihapokkeen läsnä ollessa metallisen sinkin, natriumformiaatin, natriumamalgaamin tai elektrolyyttisen pelkistyksen avulla. Muita tapoja yhdisteen valmistamiseen ovat sinkkidiotioniitin ja natriumhydroksidin välinen reaktio ja rikkidioksidin pelkistäminen johtamalla sitä emäksiseen natriumboorihydridiliuokseen.
Natriumditioniitin käyttö perustuu sen suureen pelkistyskykyyn. Sitä käytetään muun muassa sellun ja tekstiilien valkaisemiseen ja tekstiilien kyyppivärjäyksessä veteen liukenemattomien väriaineiden pelkistämiseen veteen liukeneviksi leukomuodoiksi esimerkiksi värjätessä kankaita indigolla. Yhdistettä käytetään myös pelkistimenä orgaanisissa synteeseissä sekä reagenssina analyyttisessä kemiassa esimerkiksi kaasuanalyyseissä.
Nylund
Nylund on sukunimi. Tunnettuja nimen kantajia ovat:
Stuart Armstrong
pienoiskuva|Stuart Armstrong lokakuussa 2019. Stuart Armstrong (s. 30. maaliskuuta 1992 Inverness) on skotlantilainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja. Hän edustaa Englannin Mestaruussarjassa pelaavaa Southamptonia. Hän on pelannut Skotlannin maajoukkueessa vuodesta 2017.
René Hake
René Hake (s. 18. joulukuuta 1971) on alankomaalainen jalkapallovalmentaja ja entinen jalkapalloilija. Kesästä 2022 lähtien hän on toiminut Go Ahead Eaglesin päävalmentajana.
Stuart Armstrong
Armstrong aloitti pääsarjauransa Skotlannin Valioliigassa Dundee Unitedin joukkueessa marraskuussa 2010. Hän pelasi seurassa vajaan viiden kauden aikana 127 liigaottelua ja teki niissä 18 maalia. Kaudella 2013–2014 hän teki liigassa kahdeksan maalia, joista yhden vierastasapelissä mestarijoukkue Celticia vastaan, ja Skotlannin cupissa kolme maalia, joista yhden voittoisassa välieräottelussa Rangersia vastaan. Seuraavalla kaudella hän teki liigassa kuusi maalia, joista yksi oli voittomaali kotiottelussa Celticia vastaan. Helmikuussa 2015 hän siirtyikin Celticiin.
Malesian Grand Prix 2007
Malesian Grand Prix 2007 (virallisesti 2007 Formula 1 Petronas Malaysian Grand Prix) oli Formula 1 -kauden kauden toinen osakilpailu, joka ajettiin 8. huhtikuuta Sepangin moottoriradalla Malesiassa.
Stuart Armstrong
Armstrong pelasi Celticissa neljänä kautena 98 liigaottelua ja teki niissä 23 maalia. Celtic voitti jokaisella kaudella mestaruuden ja kahdesti cupin. Kaudella 2016–2017 Armstrong teki liigassa 15 maalia ja oli sarjan maalintekijätilastossa jaetulla neljännellä sijalla, tosin oman joukkueensa tilastossa vasta kolmantena. Tuolla kaudella hän pelasi Mestarien liigassa viisi ottelua ja seuraavalla kaudella neljä.
Malesian Grand Prix 2007
Kilpailun voitti McLaren-tallin Fernando Alonso, jolle voitto oli kauden ensimmäinen ja ensimmäinen myös hänen uudessa tallissaan.