cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Betty Ford
Lapsuus ja nuoruus
Suuren pörssiromahduksen jälkeen Bloomer alkoi 14-vuotiaana toimia vaatemallina ja opettaa lapsille tansseja kuten foxtrotia, valssia ja sen ajan afroamerikkalaisten suosikkitanssia big applea. Hän työskenteli myös vammaisten lasten parissa. Itse hän valmistui tanssiopinnoistaan vuonna 1935.
Bloomer menetti 16-vuotiaana isänsä, joka kuoli 60-vuotispäivänsä aattona autotallissaan häkämyrkytykseen korjatessaan perheen autoa, vaikka tallin ovet olivat auki.
Bloomer matkusti kahdeksi kesäksi Benningtoniin, Vermontiin jatkamaan opintojaan. Sen jälkeen hän muutti Manhattanille Chelsean kaupunginosaan. Siellä hän rahoitti tanssiopintonsa työskentelemällä muotimallina. Sen jälkeen Bloomer palasi kotikaupunkiinsa, missä hän asui äitinsä ja tämän uuden puolison Arthur Meigs Goodwinin kanssa. Hän sai työtä paikallisen tavaratalon muotisuunnittelijan apulaisena.
Aikuisikä
Vuonna 1942 Betty Bloomer meni naimisiin William C. Warrenin kanssa, jonka hän oli tuntenut 12-vuotiaasta asti. Pariskunta muutti Toledoon, Ohioon, sen jälkeen Fultoniin, New Yorkiin, ja takaisin Grand Rapidsiin. Warren oli alkoholisti ja hänen terveytensä oli heikko. Juuri kun Betty oli päättänyt hakea eroa, mies vajosi koomaan. Betty jäi hoitamaan miestä kahdeksi vuodeksi, kunnes tämä toipui. Sen jälkeen he erosivat 22. syyskuuta 1947 lapsettomina.
Betty Warren solmi avioliiton tulevan presidentin Gerald Fordin kanssa 15. lokakuuta 1948. Fordit olivat naimisissa 58 vuotta ja saivat neljä lasta:
Betty oli Yhdysvaltain ensimmäinen nainen miehensä toimiessa presidenttinä vuosina 1974–1977. Hän toipui samoihin aikoihin rintasyövästä. Gerald Fordin kuoltua vuonna 2006 Betty asui Rancho Miragessa, Kaliforniassa.
Betty Ford -klinikka
Betty Ford oli mukana perustamassa yhdessä suurlähettiläs Leonard Firestonen kanssa Betty Ford -klinikkaa (Betty Ford Center). Vuonna 1982 perustettu klinikka tarjoaa vieroitushoitopalveluita alkoholi- ja huumeriippuvaisille. Betty Ford itse kamppaili lääkeriippuvuuden kanssa. Betty Ford -klinikan hoitopalveluita käyttävät yleensä julkisuuden henkilöt. Klinikan hoitotiloista puolet on varattu miehille, puolet naisille. Betty Ford -klinikan hallituksen puheenjohtajana toimii Fordien tytär Susan Ford Bales.
Decio Azzolino nuorempi
Decio Azzolino (Azzolini) nuorempi (11. huhtikuuta 1623 Fermo, Kirkkovaltio – 8. kesäkuuta 1689 Rooma, Kirkkovaltio) oli italialainen katolisen kirkon kardinaali.
Elämä
Decio Azzolino syntyi 11. huhtikuuta 1623 Fermossa Kirkkovaltion alueella. Hänestä tuli kardinaali vuonna 1664, ja hän kuoli Roomassa vuonna 1689. Hän kirjoitti teoksen Eminentissimi Cardinalis Azzolini Aphorismi Politici.
Azzolinolla oli läheiset entiseen Ruotsin kuningattareen Kristiinaan. Heidän vuosien 1666–1668 kirjeenvaihdostaan Kristiinan oleskellessa Hampurissa ratkomassa rahavaikeuksiaan on säilynyt 80 kirjettä, jotka käsittelevät laajasti eri aihepiirejä aina rakkaudesta ja päivittäisestä elämästä päivänpolitiikkaan.
Macintosh Classic
Macintosh Classic (työnimet "XO" ja "Civic" ) on Apple Computerin 15. lokakuuta 1990 julkaisema, Macintosh-tietokoneiden sarjaan kuuluva henkilökohtainen tietokone. Se oli ensimmäinen Macintosh, jonka sai alle tuhannella dollarilla. 40 Mt:n kiintolevyllä varustettu Macintosh Classic maksoi 1 500 dollaria, kiintolevytön versio 1 000 dollaria. Classicissa tietokoneen näyttö ja keskusyksikkö on muiden Compact Macintosh -mallien tapaan pakattu yksiin kuoriin. Edullista tietokonetta hankittiin paljon oppilaitoskäyttöön. Koulut saivat Macintosh Classic -tietokoneita myös erilaisten kehittämishankkeiden mukana.
Tekniset tiedot
Macintosh Classic muistuttaa paljon vuonna 1987 julkaistua Macintosh SE -tietokonetta. 9"-näyttö periytyy suoraan Macintosh 128K -mallista. SE:stä poiketen Classicissa ei ole sijaa laajennuskorteille, lukuun ottamatta SIMM-muistikampoja tukevalla piirilevyllä päivitettävää keskusmuistia. Laitteen mukana toimitettiin System 6.0.7 -käyttöjärjestelmä, jonka saattoi päivittää aina System 7.5.5 :een saakka. Macintosh Classicissa on erikoisominaisuus; painamalla käynnistyksen yhteydessä Komento+Optio+X+O kone käynnistyy ROM-muistille tallennettuun Systemin ja Finderin erityisversioon.
Macintosh Classic oli viimeinen 8 megahertsin suorittimella varustettu Macintosh. Huolimatta jo julkaisuhetkenään vanhentuneesta suorittimestaan, se sai laajalti suosiota.
Poikiminen
Poikimisella tarkoitetaan nautaeläinten synnytystapahtumaa. Hyötyeläimet tarvitsevat poikimisessa toisinaan ihmisen apua, esimerkiksi silloin kun vasikka syntyy epänormaalissa asennossa. Paras paikka poikimiselle on poikimakarsina, jossa eläin saa olla irrallaan. Pihattoon, muiden lehmien sekaan poikiminen ei ole suotavaa.
Vasikkakarsinassa on oltava paljon kuivikkeita ja tarvittaessa lämpölamppu. Vasikan tulisi saada ternimaitoa mahdollisimman pian syntymänsä jälkeen, sillä siitä se saa kaikki tarvitsemansa vasta-aineet. Jos vasikka ei jostain syystä pääse itse imemään maitoa emästä, lehmä voidaan lypsää ja juottaa maito vasikalle tuttipullosta tai – ämpäristä. Normaalisti vasikka imee emän maitoa n. 1,5–2 litraa kerralla. Pakastettua ternimaitoa lämmitettäessä on muistettava, että maidon lämpötila ei nouse yli 40 °C, jotta sen sisältämät vasta-aineet eivät tuhoudu.
Aku Sajakorpi
Aku-Paulus Sajakorpi (s. 1976) on suomalainen näyttelijä. Hän on lisäksi toiminut Tampereen kunnallispolitiikassa sivistys- ja kulttuurilautakunnan jäsenenä Kokoomusta edustaen.
Sajakorpi toimi myös isoisänsä Paulus Sajakorven vuonna 1945 perustaman harjatehtaan toimitusjohtajana.
Stadio Renato Dall'Ara
Stadio Renato Dall'Ara on Italian Bolognassa sijaitseva jalkapallostadion ja Bologna FC:n kotikenttä. Stadion on rakennettu 1920-luvun puolivälissä ja se avattiin virallisesti vuonna 1927 Italian ja Espanjan välisen jalkapallomaaottelun yhteydessä. Stadionin alkuperäinen nimi on Il Littoriale ja alkuperäinen yleisökapasiteetti oli 50 100. Nykyinen nimi on ollut käytössä vuodesta 1983, jolloin sen nimi muutettiin Stadio Renato Dall'Araksi, seuran entisen puheenjohtajan kunniaksi.
Korvasiili
Korvasiili eli pitkäkorvasiili eli ”egyptiläinen pitkäkorvasiili” (Hemiechinus auritus) on pienikokoinen siililaji, jota pidetään myös lemmikkinä.
Ulkonäkö ja koko
Korvasiili on täysikasvuisena 300–700 grammaa painava ja 10–20 cm pitkä.
Huomiota herättävin piirre korvasiilissä on sen suuret suipot korvat. Toinen seikka, minkä huomaa nopeasti, on pitkät ja voimakkaat jalat. Eläin näyttääkin jokseenkin jäniksen, siilin ja ketun yhdistelmältä. Eläimen liikkumista seuratessa näyttäisi siltä kuin sen takajalat olisivat etujalkoja lyhyemmät. Siili liikkuu pyylevään ulkonäköönsä nähden hyvinkin nopeaa vauhtia. Tassut ovat suuret ja viisivarpaiset.
Levinneisyys
Korvasiili on kotoisin Keski-Aasiasta ja Pohjois-Afrikasta: Libya, Israel, Irak ja Pakistan ovat sen levinneisyysaluetta.
Elintavat
Korvasiili rakentaa ruohosta pesän. Se vaipuu luonnossa talvihorrokseen lokakuun ja maaliskuun väliseksi ajaksi.
.htaccess
.htaccess (Hypertext Access) on oletusnimi Apache-palvelimen hakemistokohtaiselle asetustiedostolle. Tiedostolla voidaan ylikirjoittaa Apachen pääasetustiedoston sääntöjä.
Tiedostolla voidaan asettaa omia virhesivuja, suojata sivuja salasanalla, uudelleenohjata käyttäjiä tai estää vaikka kuvien linkitys ulkopuolisilta sivustoilta.
Suomen presidentinvaali 1931
Suomen presidentinvaalin 1931 voitti kokoomuspuolueen ehdokas, pääministeri Pehr Evind Svinhufvud, jonka merkittävin kilpailija oli ensimmäisenä tasavallan presidenttinä (1919–1925) toiminut Edistyspuolueen K. J. Ståhlberg. Ståhlberg hävisi ratkaisevan kolmannen äänestyskierroksen kahdella äänellä. Vaalit käytiin normaalissa järjestyksessä, mutta niiden taustalla vaikutti voimakkaasti kommunismin ja osittain myös heikkona pidetyn parlamentarismin vastainen lapuanliike. Aikakauden poliittinen ilmapiiri, jota sävytti myös taloudellinen lamakausi, oli kuvastunut räikeästi Ståhlbergin ja hänen puolisonsa Ester Ståhlbergin kyydityksessä Helsingistä Joensuuhun lokakuussa 1930. Lapuanliikkeen Aktivisti-lehdessä julkaistiin presidentinvaalien alla kehotus murhata K. J. Ståhlberg.
Siihenastisen presidentin Lauri Kr. Relanderin, joka oli virkakautensa loppupuolella myötäillyt oikeistoa ja lapuanliikettä, arvovallan murenemisesta hänen oman puolueensa Maalaisliiton piirissä kertoi se, että puolueen eduskuntaryhmän koeäänestyksessä eduskunnan puhemies Kyösti Kallio voitti hänet ylivoimaisesti. Karjalan maalaisliittolaiset tukivat silti Relanderia, joka olisi itsekin ollut halukas jatkamaan virassaan. Maalaisliiton puoluekokous hylkäsi kuitenkin istuvan presidentin valitsemalla presidenttiehdokkaaksi Kallion äänin 87–63. Maalaisliiton valitsijamiesten taivuttamiseksi Svinhufvudin taakse presidentinvaalin ratkaisevassa äänestyksessä käytettiin ankaraa painostusta. Suojeluskuntajärjestön ylipäällikkö kenraali Lauri Malmberg jopa ilmoitti heille, että hän ei voi taata yhteiskuntarauhan säilymistä, mikäli Ståhlberg valitaan presidentiksi.
Svinhufvudin voittoa presidentinvaalissa pidettiin myös lapuanliikkeen voittona, koska hän oli ainoa henkilö, johon lapuanliike ja Relander luottivat. Uusi presidentti osoitti kuitenkin heti virkaan astuttuaan ”lapualaisille” heidän paikkansa. Kun liikkeen edustajat kävivät presidentin luona esittämässä näkemyksiään uuden hallituksen kokoonpanosta, Svinhufvud ilmoitti käyvänsä hallitusneuvotteluja vain eduskuntaryhmien kanssa.
Valitsijamiesten vaalit järjestettiin 15.–16. tammikuuta. Vaaleissa asetettiin 970 ehdokasta, joista 60 (6,2 %, −0,2) oli naisia.
Valitsijamiesten vaalit
! rowspan="2" colspan="3" style="text-align:left;" | Puolue ! width="30" | Ääniä ! width="30" | % ! width="30" | Paikat Lähde: Nohlen & Stöver
Valitsijamiesten suorittama vaali
! colspan="2" rowspan="2" style="text-align:left;" | Ehdokas ! rowspan="2" colspan="2" style="text-align:left;" | Puolue ! colspan="2" | 1. kierros ! colspan="2" | 2. kierros ! colspan="2" | 3. kierros ! width="30" | Ääniä ! width="30" | % ! width="30" | Ääniä ! width="30" | % ! width="30" | Ääniä ! width="30" | % Lähde: Nohlen & Stöver
Carl Herman Unthan
thumb|Carl Herman Unthan soittamassa viulua jaloillaan Carl Hermann Unthan (1848–1928) oli preussilaissyntyinen viulisti, jolla ei ollut käsiä.
Unthan opetteli kahden vuoden ikäisenä syömään jaloillaan ja kymmenen vuoden ikäisenä hän opetteli soittamaan viulua siten, että hän laittoi sen kiinni tuoliin. 16-vuotiaana hänet lähetettiin musiikkiopistoon, mistä hän valmistui kaksi vuotta myöhemmin. 20-vuotiaana hän esiintyi täysille konserttisaleille. Myöhemmin Unthan lisäsi esityksiinsä erilaisia temppuja. Ensimmäisessä konsertissaan häneltä katkesi viulusta kieli, mutta hän vaihtoi tilalle uuden jalkojaan käyttäen. Tämän jälkeen hänen uskotaan tahallaan katkoneen kieliä, jotta pääsisi esittämään taitojaan. Hän pystyi myös käsittelemään tuliaseita jaloillaan.
Unthan kierteli esiintymässä ympäri maailmaa ja meni naimisiin Antonie Neschtan kanssa, jonka oli tavannut matkoillaan. Myöhemmin elämänsä varrella hän muutti Yhdysvaltoihin ja sai maan kansalaisuuden. Vuonna 1925 hän julkaisi omaelämäkerrallisen teoksensa Das Pediscript, jonka hän oli kirjoittanut jaloillaan.
Jean-Claude Van Damme
Jean-Claude Van Damme, oikealta nimeltään Jean-Claude Van Varenberg (s. 18. lokakuuta 1960 Sint-Agatha-Berchem, Bryssel, Belgia) on belgialainen itämaisten taistelulajien taitaja, kehonrakentaja, toimintaelokuvien näyttelijä, käsikirjoittaja ja tuottaja. Hänellä on 2. danin musta vyö Shōtōkan-karatessa.
Alkuvuodet
Taistelulajien harrastamisen Van Damme aloitti 10 vuoden iässä, kun hänen isänsä vei hänet harjoittelemaan Shōtōkan-karatea Centre National De Karaté -kouluun. Hän alkoi otella 16-vuotiaana ja aloitti samaan aikaan baletin harrastamisen saadakseen lisää notkeutta. Harrastus kesti viisi vuotta. Tuona aikana häntä pyydettiin myös esiintymään näytöksessä, mutta Van Damme kieltäytyi keskittyäkseen enemmän karateen. Hän aloitti myös painonnoston harjoittaakseen kehoansa. Van Damme saavutti kehonrakennuksessa kolmannen sijan vuoden 1978 nuorten WABBAn Euroopan-mestaruuskisoissa. Vuotta myöhemmin hän osallistui Mr. Belgia -kisoihin, joissa Van Damme saavutti sekä nuorten tittelin että ”Overall Winner” -tittelin. Kisoihin harjoitellessaan Van Damme noudatti pitkälti kasvisruokavaliota. Hän kertoi, ettei syönyt juurikaan lihaa ja useimmiten käytti lihan sijasta tofua ja papuja.
Kilpaura
Van Damme nousi opettajansa Claude Goetzin myötä Belgian karatejoukkueeseen. Hän aloitti ottelemisen vuonna 1976 ja osallistui amatööriuransa aikana pääosin puolikontaktiotteluihin potkunyrkkeilyssä ja karatessa pisteotteluihin. Ensimmäisessä potkunyrkkeilyottelussaan Van Damme oli hävitä jo 46 sekunnin jälkeen tyrmäyksellä. Hänen vastustajansa Toon Van Oostrum päätti kuitenkin lopettaa ottelun kesken ja Van Damme julistettiin voittajaksi. Ensimmäisessä karateottelussaan Van Damme voitti puolikontaktissa Robin Lomardin kolmannessa erässä. Hän harjoitteli seuraavat kaksi vuotta ennen osallistumistaan ensimmäiseen karateturnaukseen. Challenge Coupe des Espoirs Karate -turnauksessa Van Damme jäi ensimmäiselle karsintakierrokselle. Turnauksen jälkeen Van Damme osallistui WAKO:n järjestämään Belgian turnaukseen, jossa hän tällä kertaa eteni aina loppuotteluun saakka. Van Damme kuitenkin hävisi loppuottelun Patrick Teugelsille toisessa erässä.
Vuonna 1979 Van Damme osallistui uudelleen WAKO:n järjestämään karateturnaukseen, jossa hän saavutti puolikontaktissa aloittelijoiden mestaruuden. Myös joulukuussa järjestetyssä La Coupe Francois Persoons -turnauksessa Van Damme saavutti menestystä Belgian karatejoukkueessa, kun hän voitti loppuottelussa Saksan Reinhard Krassin. Myöhemmin Van Damme saavutti potkunyrkkeilyssä amatöörien Euroopan keskisarjan mestaruuden voitettuaan ranskalaisen Georges Verlugelsin kahdessa erässä. Ottelun jälkeen Van Damme otteli Britannian Michael J. Hemingiä vastaan voitokkaasti tuoreena mestarina. Van Damme oli mestaruuksien myötä saamassa kiinnostusta lajin muilta organisaatioilta, mutta oli aikeissaan keskittyä enemmän näyttelemiseen. Van Damme haastoi vielä uusintaotteluun Patrick Teugelsin, jolle hän hävisi aikaisemmin noin kaksi vuotta sitten. Tällä kertaa Van Damme voitti ottelun teknisellä tyrmäyksellä murrettuaan Teugelsin nenän.
Van Damme saavutti 18 vuoden ikäisenä mustan vyön karatessa. Myöhemmin hänen opettajansa Claude Goetz myönsi Van Dammelle 2. danin arvon Shōtōkan-karatessa. Sittemmin Van Damme perusti oman kuntosalin ja alkoi harjoittelemaan muun muassa taekwondoa ja thainyrkkeilyä. Lisäksi Dominique Valeran opastuksella Van Damme harjoitteli täyskontaktikaratea ja potkunyrkkeilyä. Harjoittelun myötä Van Damme ryhtyi ottelemaan enemmän potkunyrkkeilyn parissa. Hänen toinen ottelunsa oli belgialaista Michel Juvillier’ta vastaan. Van Damme voitti ottelun ensimmäisessä erässä. Hän otteli vielä potkunyrkkeilyn parissa vuoteen 1982 asti ja oli muun muassa 1st Journée Des Arts Martiaux -turnauksessa. Van Damme otteli turnauksessa alankomaalaista Henk Besselmania ja belgialaista Lenny Leikmania vastaan voitokkaasti. Ottelut jäivät myös Van Dammen ottelijanuran viimeisiksi.
Syyskuussa 2009 ilmoitettiin Van Dammen palaavan takaisin ottelemaan vuoden 1996 nyrkkeilyn olympiavoittajaa Somluck Kamsingia vastaan K-1-säännöillä maaliskuussa 2010. Ottelu paikaksi ilmoitettiin Las Vegas, ja ottelun piti kestää viisi kahden minuutin erää. Ottelun ajankohdaksi vahvistettiin huhtikuu 2011, mutta ottelun ajankohtaa kuitenkin myöhäistettiin marraskuulle 2011 Van Dammen elokuvaprojektien takia. Lisäksi ottelun järjestelyissä oli ongelmia. Toukokuussa 2011 Sheldon Lettich kertoi ottelun peruutetun, mutta Van Damme aikovan yhä edelleen otella Kamsingia vastaan vuoden 2012 puolella. Ottelua ei kuitenkaan koskaan järjestetty.
Uran alku
Van Damme saapui Yhdysvaltoihin vuonna 1981 ystävänsä Michel Qissin kanssa toteuttaakseen haaveensa toimintaelokuvien näyttelijäksi. Ennen kuin hän pääsi näyttelijäksi, Van Damme yritti saada rooleja käyttämällä taiteilijanimeä Frank Cujo. Samalla hän työskenteli muun muassa taksikuskina, lattiamattojen asentajana, pizzalähettinä, limusiinin kuskina, ovivahtina yökerhoissa sekä karateopettajana. Lopulta vuonna 1984 Van Damme pääsi yhdessä Qissin kanssa mukaan elokuvaan Breakdance, jossa he olivat mukana taustanäyttelijöinä. Kumpikaan ei saanut roolista mainintaa lopputeksteihin. Ensimmäisen kerran Van Damme mainittiin lopputeksteissä elokuvassa Monaco Forever (1984), jossa hänen hahmonsa nimi oli Gay Karate Man. Lyhytelokuvan levitys oli kuitenkin rajallinen, eikä se tuonut Van Dammelle enempää tunnettuutta. Hän esiintyi myös saman vuoden lopulla Chuck Norrisin Suoraa toimintaa -elokuvassa stuntmiehenä.
Van Dammen ensimmäinen isompi rooli oli vuonna 1986 elokuvassa Haastaja. Rooliin hän päätyi karatekoululla pidetyn koe-esiintymisen kautta. Paikan päällä oli hänen lisäkseen eräs toinen näyttelijä, joka esitti lyöntitaitojaan. Van Dammea pyydettiin sparraamaan näyttelijän kanssa, jonka hän lopulta tyrmäsi roolittajien edessä kyllästyttyään miehen ylimielisiin puheisiin. Tämän ansiosta Van Damme sai Ivanin roolin elokuvasta. Hänen omien sanojensa mukaan palkkioksi kertyi noin 250 dollaria. Van Dammen oli määrä esiintyä myös Arnold Schwarzeneggerin Predator – saalistaja -elokuvassa, mutta hän ei kyennyt pitämään viidakossa päällään roolin vaatimaa pukua. Samoihin aikoihin hän teki kolmen elokuvan sopimuksen Cannon Groupin kanssa, ja hänen lopullinen läpimurtoroolinsa oli elokuvassa Bloodsport – viimeiseen asti, josta tuli varsinainen kulttisuosikki ja eräs oman lajityyppinsä suosituimmista elokuvista. Van Damme sai elokuvasta ehdokkuuden Golden Raspberry -palkintogaalassa huonoimman uuden tähden sarjassa. Van Damme esiintyi elokuvan jälkeen Musta kotka -elokuvassa yhdessä 1980-luvulla ninjaelokuvista tunnetuksi tulleen Shō Kosugin kanssa. Van Damme esitti urallaan toista kertaa roiston roolia. Lopulta vuonna 1989 Van Damme teki sopimuksensa loput kaksi elokuvaa Cannonille ja esitti niissä pääosaa. Van Damme esitti aluksi palkkamurhaajaa Albert Pyunin ohjaamassa elokuvassa Cyborg. Seuraavassa elokuvassa Van Damme vahvisti läpimurtoaan toimintanäyttelijänä elokuvassa Kickboxer, jonka Kings Road Entertainmentin tuotti ja jonka teatterilevityksestä Cannon vastasi. Van Dammen kolmas Cannon Films -elokuva oli vuonna 1990 julkaistu Lupa tappaa. Ranskalainen Pathé-elokuvayhtiö oli tuolloin ostanut Cannon Filmsin omistukseensa.
1990-luvulla
200px|thumb|left|Van Damme [[Cannesin elokuvajuhlat|Cannesin elokuvajuhlissa.]] 1990-luvulla Van Damme esiintyi enemmän valtavirran elokuvissa kuten Kaksoisisku (1991), Täydellinen sotilas (1992), Ei pakopaikkaa (1993), Timecop (1994) ja Äkkikuolema (1995). Hänet huomioitiin kolmesti MTV Movie Award -ehdokkuudella vuosina 1992–1994 halutuimpana miehenä. Lisäksi elokuvasta Kaksoisisku lähtien Van Damme teki yhteistyötä Peter Malotan kanssa. Malota näytteli ajoittain hänen kanssaan samoissa elokuvissa ja työskenteli pääosin taistelukohtauksien koreograafikkona.
Van Dammen mukaan Timecop-elokuvan jälkeen Universal Studios tarjosi hänelle kolmen elokuvan sopimusta, jonka arvo olisi ollut yhteensä 36 miljoonaa dollaria. Van Damme kuitenkin halusi olla vähintään yhtä hyvin palkattu näyttelijä kuin Jim Carrey ja pyysi tuottajilta palkkioksi 20 miljoonaa dollaria per elokuva. Tätä tuottajat eivät hyväksyneet. Van Damme esiintyi kuitenkin vielä kolmessa Universal Studiosin tuottamassa ja levittämässä elokuvassa: Street Fighter (1994), Äkkikuolema (1995) ja itse ohjaamassaan ja käsikirjoittamassaan elokuvassa The Quest – haastaja (1996). Sittemmin Van Damme solmi kahden elokuvan sopimuksen Columbia Picturesin kanssa, Hän teki studiolle elokuvat Maximum Risk (1996) ja Double Team – kova kaksikko (1997). Molemmissa elokuvissa hän työskenteli hongkongilaisohjaajien Ringo Lamin ja Tsui Harkin kanssa. Elokuvien jälkeen heräsi epäilyksiä Van Dammen kamppailutaitoja ja karatemestaruuksia kohtaan. Bloodsportissakin työskennellyt Frank Dux haastoi Van Dammen oikeuteen The Quest -elokuvasta. Dux vaati 50 000 dollarin korvausta tarinan oikeuksista. Van Damme kuitenkin voitti oikeudenkäynnin. Sittemmin vuosikymmenen loppupuolella Van Dammen tähti alkoi hiipua, ja hän esiintyi pienemmän budjetin tuotannoissa. Van Dammen viimeiseksi teatterielokuvaksi jäi Täydellisen sotilaan paluu, jonka budjetti oli Van Dammen näyttelijänuran suurin.
2000-vuosikymmenellä
2000-vuosikymmenen aikana Van Dammen elokuvia julkaistiin pääosin suoraan DVD:lle. Näitä olivat mm. In Hell (2003), Wake of Death (2004), Second in Command (2006), Until Death (2007) ja The Shepherd: Border Patrol (2008). Van Damme teki kaksi elokuvaa ohjaaja Ringo Lamin kanssa, joista In Hell nousi Van Dammen tuottoisimmaksi suoraan DVD:lle julkaistuksi elokuvaksi. Lamin oli määrä ohjata heti perään Wake of Death, mutta hän ajautui tuottajien kanssa erimielisyyksiin. Van Damme perusti myös oman tuotantoyhtiön Long Road Productionsin, joka vaihtoi myöhemmin nimekseen 777 Films. Yhtiö tuotti Van Dammen elokuvia vuosina 1998–2003, ja ne julkaistiin myös suoraan DVD:lle. Näiden ohella hän esiintyi kahdessa komediaelokuvassa cameoroolissa. Vuonna 2004 ranskalaisessa Narcossa Van Damme esitti elokuvan päähahmoa Lennyä neuvovaa haamua, ja kaksi vuotta myöhemmin hän esitti hieman näkyvämpää roolia turkkilaisessa Sinavissa. Hän teki roolinsa ilmaiseksi ja suoritti oman roolinsa kuvaukset kolmessa päivässä. Vuoden 2008 aikana Van Damme perusti oman elokuvayhtiönsä Rodin Entertainment.
Loppuvuodesta 2008 Van Dammen kerrottiin kieltäytyneen roolista elokuvassa The Expendables, joka sai ensi-iltansa vuonna 2010. Van Damme kertoi muun muassa keskittyneensä tuleviin elokuvaprojekteihinsa. Vuonna 2008 julkaistu JCVD-elokuva oli hänen ensimmäinen laajalti teattereissa esitetty elokuvansa sitten vuoden 1999. Elokuva sai pääosin positiivista palautetta, ja muun muassa Time-aikakauslehti piti Van Dammen näyttelijäsuoritusta vuoden 2008 toiseksi parhaana elokuvaroolisuorituksena heti Heath Ledgerin jälkeen. Van Damme huomioitiin roolistaan myös vuonna 2009 Chlotrudis-ehdokkuudella parhaan näyttelijän kategoriassa.
2010-luvulla
2010-luvulla Van Damme jatkoi elokuviensa tekemistä suoraan DVD:lle. Rajoitetusti vuonna 2009 ensi-iltansa teattereissa saanut Täydellisen sotilaan jatko-osa Universal Soldier: Regeneration julkaistiin sittemmin ympäri maailmaa DVD:lle vuoden 2010 aikana. Toukokuussa 2010 The Eagle Path sai ensi-iltansa Cannes Film Marketissa. Van Damme näytteli elokuvassa pääosaa ja lisäksi ohjasi, käsikirjoitti, tuotti ja leikkasi sen. Elokuvan oli määrä ilmestyä suoraan DVD:lle ympäri maailmaa vuoden 2011 aikana, mutta sitä myöhäistettiin vuodella. Lisäksi toukokuussa 2010 DreamWorks Animation julkisti Van Dammen tekevän ääniroolin Kung Fu Panda 2 -animaatioelokuvassa. Elokuva ilmestyi 27. toukokuuta 2011. Vuoden 2011 vaihteessa Van Dammea pyydettiin toistamiseen The Expendables -elokuvaan mukaan. Huhujen mukaan hän kertoi harkitsevansa näyttelemistä vuonna 2012 ilmestyvässä jatko-osassa The Expendables 2, jos Steven Seagal ei ole mukana. Sylvester Stallonen mukaan Seagal ei tullut elokuvaan mukaan, koska hänellä oli huonot suhteet Millennium Films tuottajan kanssa. Marraskuussa 2010 After Dark Films tuotantoyhtiö kertoi Van Dammen tekevän sivuroolin elokuvassa Dragon Eyes. Lisäksi hänen on määrä esiintyä myös mahdollisessa jatko-osassa Dragon Eyes 2. Dragon Eyes -elokuvan myötä Van Damme oli tehdä paluun valtavirran elokuviin vuonna 2011, mutta elokuvan julkaisua myöhäistettiin vuoden 2012 keväälle, jolloin se julkaistiin suoraan DVD:lle. Toukokuussa 2011 Van Dammen ystävä ja elokuvaohjaaja Sheldon Lettich ilmoitti Van Dammen hyväksyneen roiston roolin The Expendablesin jatko-osassa. Lopulta heinäkuussa 2011 NU Boyana Studiosin toimitusjohtaja David Varod vahvisti Van Dammen ja muiden näyttelijöiden nimet tulevassa elokuvassa. Heinäkuussa 2011 Van Dammen elokuva Assassination Games esitettiin rajoitetusti elokuvateattereissa Yhdysvalloissa. Lisäksi lokakuussa 2011 hänellä oli sivurooli ranskalaisessa komediassa Beur sur la ville.
Tammikuussa 2012 Van Damme esiintyi cameoroolissa venäläisessä komediaelokuvassa Rževski protiv Napoleona. Helmikuun alussa 2012 Van Damme ilmoitti The Eagle Path -elokuvansa saaneen uuden nimen Soldiers ja että siihen oli määrä tehdä lisäkuvauksia alkusyksystä. Samalla hän aloitti helmikuussa komediaelokuvan Welcome to the Jungle kuvaukset Puerto Ricossa. Van Damme palasi myös tekemään yhteistyötä ohjaaja Peter Hyamsin, joka ohjasi 1990-luvulla kaksi hänen elokuvaansa, kanssa, kun helmikuussa VVS Films ilmoitti toimivansa Enemies Closer elokuvan levittäjänä.
Helmikuun lopulla 2012 jo ennen The Expendables 2 -elokuvan ensi-iltaa Total Film -sivusto listasi Van Dammen esittämän hahmon Jean Vilain vuoden 2012 kolmanneksitoista parhaaksi roistoksi. Expendables 2 -elokuvan jälkeen Van Damme nähtiin vielä sivuroolissa Universal Soldier: Day of Reckoning, jossa hänen hahmonsa Luc Deveraux oli tällä kertaa roiston roolissa. Hän esiintyi elokuvan myötä jo neljännen kerran Dolph Lundgrenin ja Scott Adkinsin kanssa. Myöhemmin syyskuussa julkaistiin 6 Luotia, jossa Van Dammella oli tällä kertaa päärooli. Elokuvajulkaisujen jälkeen 21. lokakuuta 2012 pystytettiin Van Dammen kunniaksi patsas Anderlechtiin, Belgiaan. Hänen vuoden 2012 viimeinen elokuvarooli oli brittiläisessä UFO-elokuvassa, jossa Van Dammella oli sivurooli. Elokuva julkaistiin sittemmin muualla maailmaa suoraan DVD:lle syksyllä 2013.
2013 Van Damme oli isommassa roolissa komediaelokuvassa Welcome to the Jungle, joka julkaistiin aluksi elokuvajuhlissa Yhdysvalloissa ja Saksassa huhtikuussa. Sittemmin elokuva julkaistiin suoraan DVD:lle lopputalvesta 2014. Elokuva palkittiin Newport Beach elokuvajuhlissa parhaasta näyttelijäkaartista. Vuotta aiemmin ilmoitettu toimintajännäri Enemies Closer julkaistiin loppuvuodesta 2013 ja alkuvuodesta 2014 suoraan DVD:lle. Elokuvassa Van Damme esitti ympäristöystävällistä huumekartellin johtajaa.
Vuonna 2014 Van Damme esiintyi yhdessä Alfred Molinan kanssa sivuroolissa western henkisessä rikosdraamassa Swelter. Se sai ensi-iltansa Welcome to the Jungle elokuvan tapaan Newport Beach elokuvajuhlissa. Samana vuonna elokuva julkaistiin myös suoraan DVD:lle. Kesäkuussa Van Damme julkaisi pitkään työn alla olleen elokuvansa Full Love. Se esitettiin vain Shanghain kansainvälisissä elokuvajuhlissa.
Keväällä 2015 Van Dammen Pound of Flesh julkaistiin Kanadassa televisioensi-illassa, kun taas Yhdysvalloissa elokuvan ensi-ilta järjestettiin teattereissa rajoitetun määrän toukokuussa. Elokuva oli Van Dammen ja ohjaaja Ernie Barbarashin kolmas yhteiselokuva. Sivurooleissa esiintyivät muun muassa Aki Aleong ja Darren Shahlavin. Elokuvan tappelukoreografiasta vastasi John Salvitti, joka on työskennellyt 1990-luvulta lähtien Donnie Yenin elokuvissa niin sivurooleissa, kuin tappelukoreograafikkona. Heinäkuussa Van Damme nähtiin sivuroolissa kiinalaisessa komediaelokuvassa Jian Bing Man. Elokuva palkittiin muun muassa parhaasta uudesta ohjaajasta Shanghain kansainvälisessä elokuvajuhlassa.
Yksityiselämä
Van Damme syntyi Sint-Agatha-Berchemissä lähellä Brysseliä. Hänen isänsä Eugène Van Varenberg oli kirjanpitäjä, joka omisti oman kukkakaupan.
Naimisissa Van Damme on ollut viidesti. Ensimmäisen kerran hän avioitui Maria Rodriguezin kanssa ja erosi vuonna 1984. Toisen kerran Van Damme avioitui Cynthia Derderianin kanssa 24. elokuuta 1985, mutta erosi pian vuonna 1986. Kolmannen kerran hän avioitui kehonrakentajana tunnetun Gladys Portuguesin kanssa 3. tammikuuta 1987. Parille syntyi kaksi lasta, Kristopher (s. 1987) ja Bianca (s. 1990). Van Damme ja Portugues kuitenkin erosivat kaksi vuotta Biancan syntymän jälkeen. Van Dammen kokaiiniongelmat alkoivat vuonna 1993. Van Damme avioitui neljännen kerran 3. helmikuuta 1994 yhdysvaltalaisen näyttelijä-mallin Darcy LaPierin kanssa, jonka kanssa hän sai Nicholas-pojan (s. 1995). Vuosi poikansa syntymästä Van Damme päätyi kuntoutukseen päästäkseen irti huumeista, mutta jätti kuntoutuksen viikkoa myöhemmin. Huumeongelmat ilmenivät uudelleen vuoden 1997 lopulla, ja ne johtivat marraskuussa 1997 Van Dammen eroon vaimostaan Darcy LaPieristä.
Vuonna 1998 Van Damme joutui nyrkkitappeluun entisen henkivartijansa Chuck Ziton kanssa Scores-nimisessä striptease-paikassa. 25. kesäkuuta 1999 Van Damme avioitui uudelleen Portuguesin kanssa. Heinäkuussa 2001 Van Damme perusti oman vaatemallistonsa Dammage7. Mallistoa myytiin muun muassa Lontoon Harrods-tavaratalossa.
Filmografia
right|thumb|250px|Van Damme vuonna 2007 Texasissa.
Rodin Entertainment
Van Damme perusti vuoden 2008 aikana oman elokuvayhtiön, jonka hän nimesi isänsä kukkakaupan mukaan. Ensimmäinen hänen tuottamansa elokuva oli The Eagle Path, jonka hän tuotti täysin oman yhtiönsä kustannuksella. Sittemmin yhtiö on tehnyt yhteistyötä muiden elokuvayhtiöiden kanssa.
Lisa Nilsson
__EISISLUETT__ pienois|pysty|Lisa Nilsson [[Malmöfestivalenissa 2004.]] My Lisa Karolina Nilsson (s. 13. elokuuta 1970 Tukholma) on ruotsalainen laulaja. Hänen äitinsä ja isänsä olivat jazzmuusikoita. Nilssonin oma musiikki on ollut pitkään tyyliltään soulahtavaa poppia. 2000-luvun alussa hän julkaisi ensimmäisen jazzlevynsä.
Darius Lukminas
Darius Lukminas (s. 9. helmikuuta 1968 Kaunas, Liettuan SNT, Neuvostoliitto) on liettualainen kilpauransa päättänyt koripalloilija.
Seurajoukkueet
Lukminas aloitti ammattilaisuransa BC Žalgirisissa. Hän voitti seuran paidassa kolme Liettuan-mestaruutta vuosina 1991, 1993 ja 1995. Žalgirisista hän siirtyi vuonna 1996 venäläiseen BC Avtodor Saratoviin. Kahden kauden jälkeen hän siirtyi pelaamaan PakÂ Atomeromuun. Hän palasi Liettuaan vuonna 2001 ja siirtyi pelaamaan KK Atletasiin. Vuodet 2003–2006 Lukminas pelasi azerbaidžanilaisessa Basket Baku Galassa. Lisäksi hän edusti ASK Rīgaa. Kauden 2006–2007 Lukminas edusti Atletasia, mutta siirtyi loppuvuonna 2007 BC Sakalaihin.
Maajoukkue
Lukminas edusti maajoukkuetasolla Liettuan maajoukkuetta. Hän oli mukana vuoden 1995 EM-kilpailuissa, joista maa saavutti hopeaa. Lisäksi Lukminas oli mukana voittamassa vuoden 1996 olympiapronssia.
U2 (täsmennyssivu)
U2 voi tarkoittaa ainakin seuraavia asioita:
Erkka Railo
Tammikuussa 2018 Erkka Railo siirtyi johtavaksi politiikan tutkijaksi yhteiskunnalliseen MustRead-mediaan.
Ennen siirtymistään MustReadiin Erkka Railo teki akateemisen uran erikoistutkijana Turun yliopiston politiikan tutkimuksen laitoksen yhteydessä toimivassa Eduskuntatutkimuksen keskuksessa.
Railon erityisenä mielenkiinnon kohteenaan ovat olleet poliitikkojen julkisuuskuvat sekä kansalaisten, median ja politiikan vuorovaikutus. Väitöskirjassaan Railo tutki naistenlehti Annan julkaisemia poliitikkojen henkilökuvia vuosina 1975–2005 ja lisensiaatintutkimuksessaan Helsingin Sanomien julkaisemia poliitikkojen henkilökuvia ja niiden muutosta vuodesta 1978 vuoteen 2003.
Railo on tarkastellut kirjoituksissaan myös vaaliviestintää ja -julkisuutta sekä niiden vaikutusta vaalitulokseen. Tätä aihepiiriä käsitteli esimerkiksi hänen yhdessä Ville Pernaan kanssa toimittama vuoden 2011 vaalien julkisuuden analyysi ''Jytky. Eduskuntavaalien 2011 mediajulkisuus, vuoden 2012 kuntavaaleja tarkastellut Kuntavaalit 2012 mediassa (yhdessä Sini Ruohosen ja Niko Hatakan kanssa) sekä Pekka Haaviston menestyksen monet tekijät -artikkeli teoksessa Presidentin vaalit ja poliittinen mobilisaatio''. Vuosina 2014–2015 Railo on ollut mukana dosentti Iiris Ruohon johtamassa hankkeessa "Demokratia, edustus ja tasa-arvo politiikan uusissa verkkojulkaisuissa", jossa Railo analysoi Twitterin käyttöä vaalikampanjan välineenä vuoden 2014 Euroopan parlamentin vaaleissa. Hankkeen rahoittaa Helsingin Sanomain säätiö.
Vaalijulkisuuden rinnalla Erkka Railo on myös tutkinut populismia suomalaisena ja kansainvälisenä ilmiönä. Vuonna 2014 Railo työskenteli kansainvälisessä brittiläisen Counterpoint-ajatuspajan koordinoimassa tutkimushankkeessa, jossa tarkasteltiin median vaikutusta populististen puolueiden kannatukseen Suomessa, Alankomaissa ja Ranskassa. Keväällä 2015 Railo ryhtyy johtamaan Emil Aaltosen säätiön rahoittamaa monivuotista Suomen sodanjälkeisten vaalikampanjoiden historiaa kartoittavaa tutkimushanketta. Siinä tarkastellaan, millä tavoin vaalikampanjojen olosuhteet ovat Suomessa sodanjälkeisellä ajalla muuttuneet ja miten puolueet ovat muutokseen sopeutuneet. Hankkeen muita tutkijoita ovat Mari K. Niemi, Ville Pitkänen ja Niko Hatakka.
Vaclovas Augustinas
Vaclovas Augustinas (s. 17. lokakuuta 1959) on liettualainen säveltäjä, musiikkipedagogi ja kuoronjohtaja.
Augustinas valmistui Liettuan musiikkiakatemiasta. Hänellä on ollut klassisen säveltäjän uran ohella ura rock-muusikkona, ja hän tuli tunnetuksi mm. Antis-yhtyeen jäsenenä.
Augustinas on toiminut vuodesta 1992 lähtien Vilnan Jauna muzika -kuoron johtajana. Suurin osa hänen sävellystuotannostaan on luonnollisesti vokaalimusiikkia, mutta joukkoon mahtuu myös soitinmusiikkiteoksia.
Harry Aaltonen
Harry Eino Veikko Aaltonen (3. helmikuuta 1930 Vaasa – 26. elokuuta 2000) oli suomalainen säveltäjä ja jazzmuusikko instrumenttinaan rummut. Hän johti Minimusic-nimistä yhtiötä, joka teki niin sanottuja jäljitelmäkasetteja. Minimusicille levytti aikanaan muun muassa Rauli "Badding" Somerjoki. Teuvo Valo kuuluu myös Minimusicin artisteihin useamman albumin verran. Harry on myös Teuvon lapsen kummisetä. Harry ja Teuvo olivat aikanaan lähes parhaimpia ystäviä, ja sieltä kautta tulikin useampia iskelmiä mitkä elävät nykyäänkin. "Muistatko Olavi Virran", "Miehen Ikään", "Elokuun Kuutamolla" sekä "Keväinen Rakkaus" ja "Kätketyt Tunteet". Harry, sekä puolisonsa Kaarina luotsasivat artisteja Minimusic-Labelilla, (Sound-Cat) ja säveltäjiä lauluille oli paljonkin erilaisia, mm. Raul Reiman, Lasse Könönen, Maj-Lis Könönen, Toivo Kärki.
Julius Andrejevas
Julius Andrejevas (s. 1942) on liettualainen säveltäjä.
Andrejevasin tyylissä yhdistyvät vaikutteet sekä vanhemmasta taidemusiikista että 1900-luvun tyyleistä, kuten sarjallisuudesta. Hänen tuotantoonsa kuuluu mm. runsaasti kamarimusiikkia.
HMS Welfare (J356)
HMS Welfare (viirinumerot J356 ja M356) oli Britannian kuninkaallisen laivaston vuonna 1944 valmistunut Algerine-luokan miinanraivaaja toisessa maailmansodassa.
Valmistus
Alus tilattiin Renfrew'stä Lobnitz et Companyltä, missä köli laskettiin 8. helmikuuta 1943. Se laskettiin vesille samana vuonna 15. heinäkuuta ja liitettiin laivastoon 4. huhtikuuta 1944.
Palvelus
Alus romutettiin 1957 Grays Vernonilla.
Maastojuoksun Suomen-mestaruuskilpailut 2006
Maastojuoksun Suomen-mestaruuskilpailut 2006 käytiin 14. toukokuuta Saarijärven Kusiaismäellä. Järjestävänä seurana oli Saarijärven Pullistus. Miesten 4 kilometrin juoksun voitti Jukka Keskisalo ja 12 kilometrillä paras oli Jussi Utriainen. Naisten 6 kilometrin nopein oli Annemari Sandell-Hyvärinen.
Borélyn puistossa
Teos on maalattu Etelä-Ranskassa Marseillessa, jonne Verner Thomé oli muuttanut talveksi 1908–1909. Borélyn puistossa -maalaus on ilmava ja valokylläinen. Vaunut on sijoitettu varjoon, mutta vastavärien tehokas käyttö luo häikäisyvaikutuksen. Aikaisemmin Thomé oli suosinut tummia värejä.
Taustaa
Pariisin syyssalongin yhteydessä syksyllä 1908 pidettyä Suomen taiteen näyttelyä oli luonnehdittu värittömäksi ja ankeaksi. Tämä harmitti Verner Thoméa, joka otti seuraavana talvena opikseen ja muutti väriskaalaa. Hän piti uusilla töillään näyttelyn Ateneumissa vuonna 1909. Nyt entiset arvostelijatkin saivat aiheen mainita: "...ylpeä ja unohtumaton hetki sille, joka on saanut olla läsnä uuden taiteilijaneron tullessa täysi-ikäiseksi," kuten lausui väriuudistusta kaivannut Gustaf Strengell näyttelyn tiimoilta.
Parin seuraavan vuoden ajan Thomé käytti uusimpressionistista väriteoriaa, kuten esimerkiksi Kylpeviä poikia -maalauksessa vuonna 1910.
Moolok
thumb|Moolok Moolok, Molok, Moloch tai Moolek (hepr. מֹלֶךְ‎, Moolek ja מַלְכָּם,‎ Malkam) oli nykyisen Israelin alueella Vanhan Testamentin aikana palvottu foinikialainen ja ammonialaisten jumala. Molok kuvataan useimmin oinaan pää ja ihmisen ruumis, mutta sen ulkonäöstä ei ole varmuutta. Foinikialaisten sanotaan uhranneen lapsia polttouhreina Moolokille.
Jumalaa palvottiin tulella, ja perimätiedon mukaan muutamat Israelin ja Juudan kuninkaat (Manasse) pakottivat jopa omat poikansa kulkemaan tulen läpi Moolokin kunniaksi Ben-Hinnomin laaksossa olleella palvontapaikalla. Tämä Gehennom-niminen paikka oli aina rikinkatkuinen, ja huurut ajoivat ihmisiä poispäin. Gehennom on toiminut Helvetin esikuvana; se on myös helvetin hepreankielinen nimi (Gehenna).
Vanhan Testamentin Kuninkaiden kirja kertoo, kuinka kuningas Joosia hävitti palvontapaikan ja saastutti sen pysyvästi muuttamalla koko laakson kaatopaikaksi, jollainen se on edelleen. Sinne heitettiin muun muassa teloitettujen ruumiit, perimätiedon mukaan myös Jeesuksen kanssa yhtaikaa ristiinnaulittujen rosvojen ruumiit.
Kolmannessa Mooseksen kirjassa on useita kohtia, joissa Jumala erikseen kieltää israelilaisilta lastensa uhraamisen polttouhreina Moolokille. Tähän syyllistyneet Jumala määrää kivitettäviksi.
Moolok ja Gehennom esiintyvät aiheina myös monissa tietokonepeleissä, esimerkiksi Ancient Domains of Mysteryssä (ADOM) ja NetHackissa. Näissä Moolokin rooli on usein paha demoni.
Nimeä Moloch on verrattu puunin kielen kantasanaan MLK, joka merkitsee "antaa härkäjumalalle" eli uhrausta. Tämä saattaa viitata siihen, että Moloch ei välttämättä olisikaan ollut jumala, vaan erityinen uhraustapa. Tämän tulkinnan mukaan MLK olisi lausuttu alun perin Ma-el-ok ja sen rinnakkaismuoto Ma-el-kam tarkoittaisi "antaa korkeimmalle jumalle".
Moolokin palvonnan uskotaan päättyneen lopullisesti Babylonian pakkosiirtolaisuuteen.
Elsassi
Elsassi ( tai Elsässisch, ) on alemannimurteisiin kuuluva saksan kielen muoto, jota puhutaan Ranskassa Alsacen (saks. Elsass) alueella. Monet elsassinpuhujat kirjoittavat saksan kirjakieltä, mutta saksantaitoinen ei suoraan ymmärrä puhuttua elsassia, ainakaan jos ei ole kotoisin lähimurteiden alueelta.
Alsacen alue on historian kuluessa kuulunut vuoroin Saksaan, vuoroin Ranskaan. Toisen maailmansodan jälkeen Alsace on ollut nopeasti kehittymässä täysin ranskankieliseksi alueeksi, eikä suurin osa alle 30-vuotiaista elsassilaisista enää ymmärrä elsassin murretta. Murteen käyttöä on kuitenkin viime vuosina pyritty elvyttämään, ja esimerkiksi monille paikkakunnille on asennettu kaksikielisiä katukilpiä.
thumb|left|250px|Kaksikielinen katukilpi [[Mulhousessa]]
Ayumi Ishida
Ayumi Ishida (, s. 7. tammikuuta 1997 Miyagin prefektuuri) on japanilainen pop-laulaja. Hän on Morning Musumen 10. sukupolven jäsen.
Hilkka Hakola
thumb|Hilkka Hakola oikealla. Hilkka Tuulikki Hakola (23. helmikuuta 1934 Helsinki – 29. marraskuuta 2022 Helsinki) oli suomalainen koripalloilija.
Monipuolisena urheilijana Hakola kunnostautui myös lentopallossa, jossa voitti Helsingin Ponnistuksen riveissä Suomen mestaruuden 1962 ja hopeaa 1960. Lisäksi hän kunnostautui yleisurheilussa voittaen korkeushypyssä kolme SM-hopeaa vuosina 1950–1952 ja edustaen Suomea myös yhdessä maaottelussa.
Renault Laguna
Renault Laguna on Renault’n vuosina 1993–2015 valmistama ylemmän keskiluokan automalli, joka tuli Renault 21:n seuraajaksi. Frankfurtin autonäyttelyssä syksyllä 2015 esiteltiin Lagunan korvaava malli Renault Talisman.
Renault Laguna I (1993–2001)
Vanhentuneen Renault 21:n seuraajaksi esiteltiin täysin uusi Laguna aivan vuoden 1993 lopussa, ja se tuli myyntiin seuraavana keväänä. Kulmikkaan edeltäjänsä sijaan Laguna oli pehmeämmin muotoiltu ja siinä oli samankaltaisia piirteitä kuin suuremman kokoluokan Renault Safranessa. Lagunan etuakselisto oli peräisin Safranesta ja taka-akseliston vääntösauvajousitus Renault 21:stä. Edeltäjästään poiketen moottori oli sijoitettu poikittain. Auto oli yli 4,5 metriä pitkä, mikä sijoitti sen luokkansa suurimpien autojen joukkoon. Myös sisältä malli oli tilava ja suuri viistoperän takaluukku teki autosta sedaneita käytännöllisemmän. Lagunan vahvuuksia olivat hyvät ajo-ominaisuudet ja matkustusmukavuus. Vikoja sen sijaan oli keskimääräistä enemmän. Lagunaa vaivasivat eniten sähköviat ja pienet moottoritilan öljyvuodot. Vaikka kolariturvallisuuteen sanottiin kiinnitetyn huomiota, jäi vuoden 1997 Euro NCAP -kolaritestin tulos vaatimattomaan kahteen ja puoleen tähteen.
Pienin bensiinimoottori oli Renault 19:n yksipistesuihkutteinen 1,8-litrainen (94 hv). Tehokkaampi vaihtoehto oli 2,0-litrainen (115 hv), jossa oli monipistesuihkutus. Valikoiman huipulla oli 3,0-litrainen V6 (167 hv), jonka yhteydessä oli levyjarrut myös takana. Ainoa dieselvaihtoehto oli vapaasti hengittävä 2,2-litrainen (83 hv), joka tuli joissain maissa saatavaksi myös turboahdettuna (113 hv) versiona. Automaattivaihteisena sai 2,0:n ja 3,0 V6:n.
Kesällä 1995 valikoimaa laajensi 16-venttiilinen Volvolta peräisin oleva 2,0S (140 hv), jossa myös oli kaikissa pyörissä levyjarrut.
Edullisimpaan RT-varusteluun sisältyi kuljettajan turvatyyny, turvavöiden esikiristimet, ohjaustehostin, plyysiverhoilu, kauko-ohjattu keskuslukitus, sähköikkunat edessä, lukuvalo edessä sekä lämmitettävät sähköpeilit ja etuistuimet. 2,0-litraisessa oli lisäksi sumuvalot ja sävylasit. Joillain markkinoilla oli tarjolla myös säästömalli RN, josta puuttui turvatyyny ja joitakin mukavuusvarusteita.
RXE-mallissa oli lisäksi ABS-jarrut, ajonestolaite, lukuvalot takana, ajotietokone ja puhesyntetisaattori.
V6:een kuului ajonopeuden mukaan säätyvä ohjaustehostin, kevytmetallivanteet, sähköikkunat takana ja vakionopeudensäädin.
Farmarimalli Break esiteltiin kesällä 1995. Sen tavaratila oli yksi luokkansa suurimmista. RXE:ssä avautui takaluukun lisäksi myös takalasi erikseen. Tavaratilaan sai myös kahden istuttavan lisäistuimen. Farmarin osuus Suomen myynnistä oli hieman yli puolet. left|thumb|250x250px|Ensimmäisen sukupolven facelift-malli. Syksyllä 1996 kaikkiin malleihin tuli uudet istuimet, ABS-jarrut, turvavöiden voimanrajoittimet, lämmitettävät pesusuuttimet ja sisävalon viive. Seuraavana keväänä markkinoille tuli uusi 3,0-litrainen V6, jossa oli tehoa 190 hevosvoimaa.
Vuoden 1997 erikoismalli oli Estoril, jossa oli vakiona radio/kasettisoitin kuudella kaiuttimella, metalliväri ja kevytmetallivanteet.
Keväällä 1998 Laguna koki kevyen kasvojenkohotuksen. Suurimmat ulkonäölliset muutokset oli vat sumuvalojen muuttuminen kulmikkaista pyöreiksi ja uudelleenmuotoillut etupuskurit. Viistoperämallissa takavaloissa oli musta kehys, joka kattoi myös takavalojen välisen alueen. Etuvalot olivat kevyesti tummennetut. Pyöräkoko kasvoi 15 tuumaan, ja farmarissa avautuva takalasi tuli vakiovarusteeksi.
Perusmoottoriksi tuli Méganen 16-venttiilinen 1,6-litrainen (110 hv). Hieman myöhemmin saapui myös saman sarjan 1,8-litrainen (120 hv). Vanha 2,0 litran moottori pysyi valikoimassa, mutta Suomeen sitä tuotiin vain automaattivaihteisena. Tehokkaimmaksi vaihtoehdoksi Suomessa jäi Volvon 2,0S, joka korvattiin vuotta myöhemmin Renault’n omalla liki samantehoisella (139 hv) moottorilla. Dieselmoottoriksi tuli tarjolle ajanmukaisella tekniikalla toteutettu 1,9 dTi (100 hv). alt=|vasen|pienoiskuva|250x250px|Facelift-mallin Renault Laguna Break. Perusmalliksi tuli Confort, jossa oli kaksi turvatyynyä, ajonestolaite ja uusi harmaa plyysiverhoilu. Sportissa oli tumma kangasverhoilu, ja varusteina takaspoileri sekä sumuvalot. Confort plus -mallissa oli lisäksi lämpöäheijastava tuulilasi, monitoimiohjauspyörä, automaatti-ilmastointi, radio ja puhesyntetisaattori.
Vuonna 1998 tarjottuun Sport-pakettiin kuului kevytmetallivanteet, nahkaverhoiltu monitoimiohjauspyörä, Radiosat 6000 -radio/kasettisoitin, korinväriset ulkopeilit ja takaspoileri.
Kesällä 1999 esiteltiin mallivuoden 2000 Lagunat. Vakiovarusteisiin lisättiin sivuturvatyynyt (yht. neljä turvatyynyä), sumuvalot ja raitisilmasuodatin. Sport sai 16 tuuman kevytmetallivanteet ja nahkaverhoillun ohjauspyörän. Pack Style -varustepaketissa sai nahkaverhoillun ohjauspyörän, matkustajan istuimen korkeussäädön ja 16-tuumaiset kevytmetallivanteet. Pack Style 2000 -paketissa puolestaan oli 15 tuuman kevytmetallivanteet, ilmastointi, Radiosat 6000 CD-soittimella ja nahkaverhoiltu ohjauspyörä.
Laguna Silver Edition -erikoismallissa oli 16 tuuman kevytmetallivanteet, hopeinen metalliväri, kromattu vaihteenvalitsimen nuppi ja kirkaslasiset sivuvilkut.
Syksyllä 1999 markkinoille tuli yhteispaineruiskutteinen dieselmoottori, 1,9-litrainen dCi, jota ei ollut Suomen tuontiohjelmassa.
Seuraavan vuoden syksynä esiteltiin Laguna Premium, jossa moottorivalikoima oli supistunut 1,6- ja 1,8-litraisiin bensiinimoottoreihin sekä dTi-dieseliin. Vakiovarustukseen kuului 15-tuumaiset kevytmetallivanteet, radio/CD-soitin, manuaali-ilmastointi ja nahkaverhoiltu monitoimiohjauspyörä. Premium Sportiin sisältyi lisäksi takaspoileri. Lisäksi tarjolle tuli Pack Sport -varustepaketti, jonka mukana sai 16 tuuman kevytmetallivanteet, urheiluistuimet ja takaspoilerin.
Renault Laguna II (2000–2007)
Toisen sukupolven Laguna esiteltiin Pariisin autonäyttelyssä syksyllä 2000, ja valmistus alkoi saman vuoden joulukuussa. Pituutta oli tullut lisää seitsemän senttimetriä ja leveyttä kaksi senttimetriä, joten kasvu oli huomattavasti hillitympää kuin esimerkiksi kilpailevassa Ford Mondeossa. Hyviä ominaisuuksia olivat edellismallin tavoin erinomaiset ajo-ominaisuudet ja matkustusmukavuus. Sen sijaan pääntilaa oli takaistuimella niukasti ja farmarimallin tavaratila oli aikaisempaa pienempi. Myöskään seitsenpaikkaista versiota ei ollut enää saatavilla. Lagunoissa esiintyi edelleen keskimääräistä enemmän vikoja. Ongelmakohtia ovat akselisto, elektroniset järjestelmät ja turboahtimen sekä ruiskutussuuttimien rikkoutuminen.
Toisen sukupolven Laguna oli kaikkien aikojen ensimmäinen automalli, joka saavutti täyden viiden tähden tuloksen Euro NCAP -kolaritestissä. left|thumb|250x250px|Renault Laguna Break left|thumb|250x250px|Toisen sukupolven facelift-malli. Moottorivalikoimassa olivat aluksi 1,6 16V (107 hv), 1,8 (123 hv), 3,0 V6 24V (207 hv) sekä diesel 1,9 dCi (120 hv). V6 oli varustettu aina automaattivaihteistolla. Lokakuussa 2002 markkinoille tuli myös 2,0-litrainen (135 hv) bensiinimoottori ja vuoden 2003 alusta lähtien tarjolla oli 2,0-litrainen (163 hv) turbomoottori.
Tammikuussa 2004 tuli pienemmän dieselin rinnalle 2,2 dCi (150 hv), jossa oli voimansiirtona kuusivaihteinen manuaalivaihteisto.
Toisen sukupolven Laguna koki kasvojenkohotuksensa maaliskuussa 2003. Uutuuksia mallissa olivat sähköinen käsijarru, avaimeton järjestelmä ja uudistettu kojelauta. Myös ulkonäkö sai osakseen pientä päivitystä.