cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Venäjän keisarikunnan historia
Napoleonin voiton vuodet
Venäjä oli täyttänyt Tilsitin sopimuksen velvoitteensa, mutta sen kannalta tilanne ei ollut kestävä, Ranskan vastainen asenne oli Venäjällä voimakasta, ja brittivastainen mannermaansulku vahingoitti tärkeitä kauppasuhteita saarivaltakuntaan. Vuonna 1810 Aleksanteri hylkäsi velvoitteen. Venäjän suhteet Ruotsiin taas parantuivat, kun vallankumouksen jälkeen Jean-Baptiste Bernadotte tuli Ruotsin hallitsijaksi. Ranskan ja Venäjän suhteet alkoivat jälleen heiketä, kun Napoleon keräsi Varsovan suurherttuakunnasta puolalaisarmeijaa, joka oli avoimen venäläisvastainen. Tammikuussa 1812 Napoleon miehitti Saksan rannikkomaakunnat, joiden joukossa oli Ruotsin Pommeri, josta käsin harjoitettiin salakuljetusta Iso-Britanniaan. Pommerin menetyksen jälkeen Bernadotte ehdotti Aleksanterille puolustussopimusta. Maat solmivat sopimuksen, jonka mukaan Venäjä antoi suostumuksensa siihen, että Ruotsi saa liittää Norjan alueisiinsa hyvityksenä Suomen menetyksestä. Ruotsi taas lupautui liittymään Napoleonin vastaiseen kuudenteen liittokuntaan. Napoleonin hyökkäyksen varalta Aleksanteri halusi lopettaa Venäjän käymän sodan turkkilaisia vastaan. Rauhan solmimiseksi Venäjä oli valmis vetäytymään laajoilta miehittämiltään alueilta, ja se tyytyi vain siihen, että Bessarabia liitettiin Venäjään. Lisäksi Turkki suostui siihen, että myös Georgia, joka oli jo vapaaehtoisesti liittymässä Venäjään välttyäkseen Turkin ja Persian painostukselta, otettiin Venäjän suojelukseen.
Venäjä sai solmittua rauhan itärintamalla juuri ennen Napoleonin hyökkäystä Venäjälle. Yli 600 000 miehen vahvuinen Grande Armée hyökkäsi Venäjälle kesäkuussa 1812. Venäjän miesvahvuus oli vain puolet tästä. Venäläiset eivät katsoneet mahdolliseksi ryhtyä avoimeen taisteluun Ranskaa vastaan, vaan Mihail Kutuzovin johtamat venäläiset turvautuivat perääntymiseen ja laajan alueen hyväksikäyttöön. Moskovan lähellä käytiin syyskuussa 1812 Borodinon taistelu, jossa molemmat kärsivät suuria tappioita, mutta taistelu päättyi ratkaisemattomana. Valtaamalla Moskovan Napoleon arveli pystyvänsä täydentämään varastojaan ja pääsevänsä neuvottelemaan Aleksanterin kanssa, mutta arvio osoittautui vääräksi. Venäjän entisen pääkaupungin hallinta ei ollut venäläisille korvaamatonta.
Pyhä allianssi
thumb|right|[[Aleksandr Sauerweidin maalaus Leipzigin taistelusta.]] Napoleon joutui pian huomaamaan retkensä epäonnistuneen. Kaiken lisäksi talvi oli tulossa ja huolto alkoi vaikeutua. Napoleon joutui vetäytymään Moskovasta lokakuussa 1812. Lumi tuli aikaisin talvella, ja Napoleonin armeija kärsi kylmästä ja nälästä, ja lisäksi vetäytymismatkalla Venäjän armeija teki yllätyshyökkäyksiä Grande Arméen kimppuun. Suuresta armeijasta vain noin 30 000 miestä palasi Niemenjoen länsipuolelle joulukuussa 1812. Napoleonin ahdinko herätti Euroopan ruhtinaat ja he liittoutuivat Aleksanterin kanssa. Itävalta ja Preussi taistelivat Venäjän rinnalla Napoleonia vastaan Leipzigin lähellä käydyssä kansojen taistelussa lokakuussa 1813, joka päättyi Napoleonin tappioon. Venäjän johtama liittokunta marssi Pariisiin maaliskuussa 1814 ja viikkoa myöhemmin Napoleon oli pakon edessä luopunut kruunusta. Sotamenestys ja Napoleonin vallasta syrjäyttäminen toivat suurta kunniaa Aleksanterille ja hän esiintyi Euroopan vapauttajana. Hänellä tuli olemaan suuri rooli, kun Euroopan rajoja piirrettiin uudelleen Wienin kongressissa vuonna 1815. Aleksanterin aloitteesta Venäjä, Itävalta, Preussi ja Iso-Britannia solmivat pyhän allianssin, jossa maiden kristityt hallitsijat lupasivat säilyttää rauhan. Sopimus oli kuitenkin vain sanahelinää, eikä sisältänyt mitään konkreettisia keinoja tavoitteen saavuttamiseksi. Venäjä jatkoi myös laajenemistaan ja Puolalle annettiin perustuslaki ja siitä muodostettiin kuningaskunta, jonka johdossa oli Venäjän keisari.
Speranskin uudistukset
Sisäpoliittisesti Aleksanteri harkitsi muutoksia maan keskushallintoon. Neuvonantajanaan hänellä oli Mihail Speranski, joka arvosteli maan hallintojärjestelmää. Ranskaa vastaan käydyn sodan vuoksi ajankohta ei ollut otollinen suurille uudistuksille. Speranski laati Aleksanterille hallinnon uudistussuunnitelman, joista mullistavin oli valtakunnan lainsäädäntöelimen duuman perustaminen. Speranski esitti teorioitaan kuitenkin vääränä ajankohtana ja hän joutui epäsuosioon, etunenässä häntä syyllisti sotaministeri Aleksei Araktšejev. Speranski leimattiin ranskalaismieliseksi ja karkotettiin Siperiaan 1812. Venäjällä oli kuitenkin jo heräämässä henkinen länsimaistuminen, jota itsevaltainen hallinto oli vahvistanut. Maan virkamiehet myöskään eivät olleet mielissään siitä, että Aleksanteri oli myöntänyt Puolalle perustuslain, kun Venäjällä sitä ei ollut. Useat salaiset järjestöt valmistautuivat kansannousuun, mutta kesken kaiken Aleksanteri I yllättäen kuoli vuonna 1825.
Dekabristikapina
Aleksanterin kuoltua seurasi hämmennys siitä, kuka on hänen seuraajansa, sillä hänen veljensä Konstantin, josta oli määrä tulla seuraava keisari, oli luopunut kruunusta. Aleksanteri oli laatinut ennen kuolemaansa salaisen manifestin, jolla kruununperilliseksi nimettiin kolmas veljes Nikolai. Manifestin laillisuutta ei kuitenkaan valtakunnanneuvosto tunnustanut vaan julisti Pietarissa Konstantinin keisariksi. Hän ei kuitenkaan edelleenkään suostunut ottamaan kruunua vastaan, ja Nikolai ilmoitti ottavansa kruunun vastaan. Sekava tilanne kehittyi dekabristien vallankaappausyritykseksi joulukuussa 1825. Tilanne sai Nikolain näyttämään vallankaappaajalta ja dekabristit lain ja oikean kruununperijän puolustajilta. Useimmat dekabristit olivat armeijan upseereita, jotka kieltäytyivät tukemasta Nikolaita valtaistuimelle ja vaativat Konstantinin julistamista keisariksi. Nikolain joukot kuitenkin kukistivat dekabristikapinan ja siitä vastussa olleet teloitettiin.
Väestö ja yhteiskunta
Dekabristikapinan jälkeen Nikolai tukeutui hallitsemisessa sotilaalliseen järjestelmään ja ympäröi itsensä sotilailla ja käytti heitä myös siviilihallinnossa. Yhteiskunnassa nousevia aatteita pyrittiin hillitsemään, ja sensuuri otettiin hallinnon välineeksi. Santarmisto, joka oli eräänlainen valtiollinen poliisi, ryhtyi valvomaan mahdollisten vallankumouksellisten liikkeiden syntyä. Myös koulutus otettiin valvonnan välikappaleeksi ja ulkomailla opiskelua ei enää sallittu. Tässä Nikolain apuna oli kreivi Sergei Uvarov, jonka aatteiden mukaan maan hallinnon pääperiaatteiden tuli olla ortodoksisuus, itsevaltius ja kansallismielisyys. Nämä periaatteet eivät saaneet väestön kannatusta, vaan johtivat yleensä tukahduttamiseen ja erityisesti muiden kuin venäläisten kansallisuuksien ja uskontojen tukahduttamiseen. Esimerkiksi uniaattikirkkojen toiminta Ukrainassa ja Valko-Venäjällä tukahdutettiin.
Euroopan santarmi
Ulkopolitiikassa Nikolai noudatti samaa linjaa kuin sisäpolitiikassakin. Kaikki lähialueilla tapahtuneet vallankumoukselliset liikkeet oli tukahdutettava alkuunsa, jotta aatteet eivät pääsisi leviämään Venäjälle. Näin Nikolain Venäjästä tuli eräänlainen “Euroopan santarmi”. Puolassa puhkesi venäläisvastaisia levottomuuksia vuonna 1830, kun puolalaiset kadettiupseerit pakottivat suuriruhtinas Konstantinin pakenemaan. Tukea kadetit saivat Varsovan rahvaalta, joka oli tyytymätön huonon viljasadon aiheuttamaan elintarvikkeiden hintojen nousuun. Venäjällä tilanne katsottiin keisarinvallan vastaiseksi kapinaksi ja Nikolai lähetti joukkonsa kapinallisia vastaan. Tämän jälkeen kapinallisiin liittyi Puolan armeija, jolloin tilanne muodostui valtioiden väliseksi sotatilaksi, jossa Venäjällä oli selvä ylivoima. Ivan Paskevitšin johtamat venäläisjoukot kukistivat kapinan ja satoja teloitettiin ja 180 000 vietiin Siperiaan. Kapinan seurauksena Puolan armeija lakkautettiin, mutta laajan itsehallinnon se sai edelleen pitää. Nikolain harjoittama politiikka oli samankaltaista myös Suomessa, mutta toisin kuin Puolassa, suomalaiset pysyivät rauhallisina ja olivat lojaaleja keisarille.
Nikolain noustua valtaan, hän peri edeltäjiltään Georgiaa koskeneen kiistan Persian kanssa. Maiden välillä käytiin sota vuosina 1826–1828. Sota oli Venäjälle voitokas ja myöhemmin kapinan Puolassa kukistanut Ivan Paskevitš oli sodan merkittävin venäläissankari. Sodan lopputuloksena Venäjä sai hallintaansa osan Armeniaa ja muun muassa Jerevanin kaupungin ja oikeuden Kaspianmeren laivastoon. Persian vastaisen sodan päätyttyä alkoi sota Turkkia vastaan. Sodassa oli kyse kreikkalaisten kapinoinnista turkkilaisvaltaa vastaan, ja Venäjä katsoi asiakseen puolustaa kreikkalaisia. Venäjälle tämäkin sota oli voitokas, ja se sai rauhanteossa Tonavan suun ja alueita Kaukasukselta, Moldova ja Valakia saivat autonomian Venäjän suojeluksessa. Kreikkalaisten vapaussodalle tämä tiesi menestyksekästä päätöstä. Turkin valta alkoi taantua myös muualla Välimeren rannikolla, mikä ei jäänyt Venäjältä huomaamatta. Osmanisulttaanien liian voimakas vasalli, Egyptiä hallinnut Mehmet Ali, nousi kapinaan turkkilaisvaltaa vastaan. Venäjä tarjosi Turkille apuaan kapinan kukistamisessa, minkä johdosta Venäjä sai mahdollisuuden puuttua Turkin sisäisiin asioihin.
Kun Ranskan helmikuun vallankumous vuonna 1848 aiheutti jälleen uuden levottomuuksien aallon Euroopassa. Venäjä auttoi Itävallan Habsburgeja tukahduttamaan Unkarin vallankumouksen, sekä myös Turkkia kukistamaan Valakian levottomuudet. Tukemalla Habsburgeja Nikolai myös ajatteli, että näin Venäjä saisi Itävallan tuen Turkkia koskevassa kysymyksessä.
Krimin sota
Turkin taantuvan valtakunnan tilanne huolestutti Iso-Britanniaa siitä, että Venäjä yrittää laajentaa valtaansa Turkin kustannuksella. Nikolai matkusti Lontooseen keskustelemaan Turkin tilanteesta, ja valtakunnat sopivat, että Turkin valtio pyritään säilyttämään, mutta jos se uhkaisi hajota, niin Venäjä ja Iso-Britannia sopisivat etukäteen sen jaosta. Siitä seurasi kuitenkin, että Turkkia toisaalta yritettiin säilyttää, mutta samalla sitä jaettiin. Lopullinen sodan sytyke oli Turkin sisäinen kiista katolisten ja ortodoksien välillä vuonna 1850. Nikolain lähettiläs Aleksandr Menšikov vaati ratkaisemaan kiistan ortodoksien hyväksi ja esitti Turkille uhkavaatimuksensa. Kun sopuun ei päästy, Venäjä miehitti Moldovan ja Valakian turkkilaismaakunnat ja maiden välille syttyi sota, jossa Sinopen taistelussa Venäjä tuhosi turkkilaislaivaston vuonna 1853. Tilanne johti siihen, että Iso-Britannia ja Ranska tulivat Turkin avuksi ja Krimin sota syttyi.
thumb|right|[[Franz Roubaudin maalaus Sevastopolin piirityksestä.]] Krimin sota oli pohjimmiltaan Venäjän ja Iso-Britannian välisen, Turkkia koskevan kiistan kärjistyminen sodaksi. Niin kauan kuin Venäjä soti ainoastaan Turkkia vastaan, se menestyi sodassa, mutta Iso-Britannian ja Ranskan tultua mukaan sotaan ja tehden intervention Krimille, Venäjän sotaonni alkoi kääntyä. Liittoutuneet valtasivat Venäjän laivastotukikohdan Sevastopolissa vuonna 1855. Samana vuonna keisari Nikolai I kuoli. Hänen seuraajansa Aleksanteri II oli valmis solmimaan rauhan, joka solmittiin Pariisissa 1856. Rauhanehtojen mukaan Venäjä joutui luovuttamaan Tonavan suun takaisin Turkille ja osan Bessarabiasta. Venäjän sotatappion syyksi on esitetty sen teknistä jälkeenjääneisyyttä Ranskaan ja Iso-Britanniaan verrattuna. Venäläisillä oli käytössään musketit, jotka eivät olleet yhtä tehokkaita lukkokivääreihin nähden. Myöskään Venäjällä ei ollut joukkojen liikuttamiseen rautateitä. Lisäksi sen sotilasjohto epäonnistui Krimin sodassa pahoin.
Nikolai I:n valtakautta on jälkikäteen arvioitu taantumuksen ajaksi ja Suomen suuriruhtinaskunnassa valtioyöksi. Aikakauden venäläisnäkemys on toisenlainen, sillä kansalaisten elämä oli vakaata ja maalla oli vahva hallitsija. Krimin sodassa koettiin kansallinen nöyryytys, mutta Nikolain aikana Venäjällä saavutettiin huomattavia taiteellisia ja kulttuurisia saavutuksia. Aikakauden merkittäviä kulttuurisen kukoistuksen henkilöitymiä olivat muun muassa runoilija Aleksandr Puškin, kirjailija Nikolai Gogol, filosofi Pjotr Tšaadajev, sekä kirjailija ja filosofi Fjodor Dostojevski.
Maaorjuuden lakkauttaminen
thumb|[[Aleksanteri II (Venäjä)|Aleksanteri II]] Aleksanteri II peri valtaan noustuaan vuonna 1855 vanhan vakavan ongelman, maaorjien talonpoikaiskapinat. Talonpoikaiskapinat olivat merkittävästi lisääntyneet Krimin sodan aikana. Tilanne pakotti osaltaan keisarin päättämään nopeasti Krimin sodan. Aleksanteri totesi jo kruunajaispuheessaan, että maaorjien vapautus on syytä aloittaa ylhäältäpäin, eikä odottaa aikaa, että se tapahtuu hallitsemattomasti alhaaltapäin. Yleinen mielipide alkoi myös kääntyä maaorjuutta vastaan. Nikolain aikana merkittäviin uudistuksiin ei ryhdytty, sillä pelättiin, että uudistukset eivät olisi hallittavissa. Nyt tilanne oli muuttunut ratkaisevasti ja maaorjuuden poistamista tutkimaan asetettiin uudistuskomitea. Komitea kohtasi vastarintaa maanomistajien taholta, mutta heidän mielipidettään ei otettu huomioon. Aleksanteri halusi vapauttaa orjat siten, että heille annettaisiin myös maata, mutta tässä hänen pyrkimyksensä joutui tulemaan vastaan, ja maata ei jaettu ilmaiseksi.
Maaorjien vapauttamismanifesti julkaistiin 1861. Sen mukaan maaorjat eivät enää olleet maanomistajien omaisuutta. Heidän oli kuitenkin maksettava kaikesta saamastaan maasta. Täydellinen vapaus ei kuitenkaan vielä toteutunut, sillä talonpojat eivät mitenkään kyenneet lunastamaan maataan yhdellä kertaa. Valtio tuli väliin lainalla, jonka maksuajaksi määrättiin 49 vuotta. Tästä lainasta tuli maaorjuuden sijaan talonpoikaisväestölle suuri rasite. Vapautetuille maaorjille ei kaikille myöskään ollut riittävästi jaettavaa maata. Maapulaa pahensi vielä nopea väestönkasvu. Maaorjien vapauttamisvuotena 1861 väestöä oli noin 73 miljoonaa, kun vuonna 1897 väestö oli kasvanut 126 miljoonaan. Päällisin puolin näytti, että reformista hyötyivät eniten tilanomistajat, jotka saivat maistaan senhetkistä markkina-arvoa suuremman korvauksen. Lisäksi lunastusmaksujen suuruus pakotti usein talonpojat jatkamaan työskentelyä heille palkkatyöläisinä.
Aleksanterin uudistukset
Maaorjien vapautus teki välttämättömäksi myös paikallishallinnon uudistamisen. Maaseudulle luotiin paikallisneuvostot eli semstvot vuonna 1864. Näiden tehtävänä oli terveydenhoito, koulutus, teiden ylläpito ja viljavarastojen rakentaminen. Semstvot koostuivat kaikkien yhteiskuntaluokkien edustajista, mutta aatelistolla oli suurin valta, sillä äänioikeus oli suhteessa maanomistukseen. Puutteistaan huolimatta semstvojen aikaansaannokset olivat merkittäviä erityisesti terveydenhuollossa, sillä järjestelmään kuului ilmainen lääke- ja kirurginen hoito. Samojen periaatteiden mukaan järjestettiin myös kaupunkien itsehallinto vuonna 1879. Näiden perustaminen herätti ajatuksia myös kansalliskokouksen eli duuman perustamisesta. Moskovan semstvo ehdotti kansallisen yleiskokouksen koollekutsumista, mutta Aleksanteri näki tässä pyrkimyksen perustaa parlamentti ja ehdotus hylättiin.
Maan armeijassa toteutettiin merkittävä uudistus vuonna 1874. Maahan säädettiin yleinen asevelvollisuus, joka ulotettiin koko miespuoliseen väestöön. Palvelusaikaa lyhennettiin 25 vuodesta kuuteen vuoteen. Samalla luotiin reservi, jonka puute oli ollut aiemmin suuri heikkous. Uudistuksen mahdollisti maaorjien vapauttaminen, sillä aiemmin maaorjat eivät voineet saada sotilaskoulutusta ja palata sen jälkeen isäntiensä palvelukseen. Teknisellä tasolla Venäjän armeija oli kuitenkin jäänyt jälkeen länsimaiden sotatekniikan kehityksessä.
Vastarintaliikkeet
Uudistusten ansiosta Aleksanteri II on tunnettu myös vapauttajakeisarina. Hän sai kuitenkin huomata, että uudistukset lisäävät vaatimuksia lisäuudistuksista, ja ensin tilanne lähti käsistä valtakunnan ei-venäläisillä alueilla Puolassa. Puolaan palautettiin autonomia ja valtakunnanneuvosto vuonna 1861. Se ei tyydyttänyt radikaaleja nationalisteja, jotka vaativat Suur-Puolan palauttamista. He nousivat kapinaan vuonna 1863. Puolalla ei ollut enää omaa armeijaa, kuten vuoden 1830 kapinan aikaan, joten taistelua kävivät pienet sissijoukot. Venäjä kukisti kapinan sotilaallisesti ja Puolan autonomia poistettiin jälleen. Toisin kuin Puolassa, valtakunnan luoteiskolkassa suomalaiset pysyivät rauhallisina ja uskollisina, ja heidän autonomiaansa vahvistettiin ja laajennettiin.
Vastarintaliikkeitä, jotka vastustivat Venäjän autoritaarisia arvoja, alkoi samaan aikaan syntyä myös Venäjän sisällä. Näiden alullepanijana oli kulttuurinen kehitys. Kirjailija Ivan Turgenevin kuuluisasta teoksesta Isät ja pojat omaksuttiin nihilismin käsite, joka antoi nimensä 1860-luvun nihilistiliikkeelle. Aktiivisimpia hallinnon vastustajia olivat opiskelijat. Populistista liikettä provosoivat monet kirjailijat, joiden ajatuksista liike sai vaikutteita. Yksi merkittävimmistä oli Nikolai Tšernyševski, joka esitti että Venäjä voisi siirtyä sosialismiin. Muita tunnettuja vallankumouksellisia kirjailijoita olivat suoraa toimintaa kannattanut Sergei Netšajev ja rauhallisempaa linjaa kannattanut Pjotr Tkatšev. Juuri Tkatševin aatteita seuraten radikaaleimmat perustivat vuonna 1876 Zemlja i volja (”maa ja vapaus”) -nimisen propagandistisen järjestön. Sen propagandaan kuuluivat lakot, mielenosoitukset ja terrorismi. Terrorismi sai kuitenkin järjestön lopulta hajoamaan keisarin murhayrityksen jälkeen. Vuonna 1879 Aleksanteri II:een kohdistuneen murhayrityksen takana ei ollut Zemlja i volja, vaan yksittäinen tekijä. Mutta tapaus herätti aiheesta laajan keskustelun, ja järjestö hajosi väkivallatonta linjaa kannattavaan Tšornyi peredel (”maan uusjako”) -järjestöön ja terroristiseen Narodnaja volja (”kansan vapaus”) -järjestöön. Narodnaja volja -järjestö teki useita murhayrityksiä Aleksanteri II:ta kohtaan, kunnes se viimein onnistui tavoitteessaan ja tsaari sai surmansa pommi-iskussa vuonna 1881. Järjestö hajosi murhaa seuranneihin pidätyksiin ja tuomioihin, mutta sen vaikutus säilyi vielä bolševikkien valtaannousuun asti.
Laajentuminen Aasiaan
Krimin sodan menetysten jälkeen Venäjän keskeisimpänä ulkopoliittisena tavoitteena oli palauttaa arvovaltansa Euroopassa ja palauttaa laivasto Mustalle merelle. Laajentumispolitiikkaansa Venäjä alkoi suunnata etelään ja itään. Kaukasuksen alue oli joutunut Venäjän valtaan jo 1800-luvun alussa, mutta alueella jatkuivat edelleen heimokapinat. Kaukasuksen alueen muslimiheimot, tšetšeenit, tšerkessit ja dagestanilaiset kapinoivat venäläisvaltaa vastaan, ja alueen lopullinen rauhoittaminen onnistui vasta 1859.
Keski-Aasiassa Venäjä valloitti Buharan, Hivan ja Kokandin kaanikunnat 1860–1870-luvuilla. Venäjän laajentuminen Keski-Aasiassa ei ollut täysin maan hallinnon kontrollissa, sillä omapäiset kenraalit tekivät rauhoitusretkiä yli rajojen, joiden tuloksena perustettiin yleensä kauppa- tai sotilastukikohtia, mikä johti alueiden vähittäiseen liittämiseen Venäjään. Keski-Aasian valloitus jatkui aina vuosisadan lopulle asti ja Pamiriin asti edettiin 1895. Kauimmaisia seutuja valloitettiin sillä niiden ei haluttu joutuvan Iso-Britannian haltuun. Venäjän laajentuminen painosti näin Brittiläisen Intian rajoja, mutta Intian valloitukseen Venäjän sotavoimat eivät koskaan riittäneet. Venäjän ja Iso-Britannian välinen, suureksi peliksi kutsuttu kilpailu Keski-Aasian hallinnasta, ei koskaan johtanut avoimeen konfliktiin ja Afganistan jätettiin puskuriksi imperiumien väliin.
Venäjä seurasi Yhdysvaltojen ja muiden Euroopan suurvaltojen perässä yrittäessään luoda suhteita Japaniin. Vuosina 1856–1860 käydyn toisen oopiumisodan seurauksena Venäjä sai yhdessä Ranskan ja Iso-Britannian kanssa Kiinalta myönnytyksiä. Kiina luovutti Aigunin sopimuksen perusteella Venäjälle alueet Amur- ja Ussurijokien varrella. Venäjän Tyynenmeren rannikon asutus alkoi laajeta, ja vuosina 1858 ja 1860 perustettiin Habarovskin ja Vladivostokin kaupungit. Aivan kaukaisimmasta alueestaan Alaskasta Venäjä vetäytyi myymällä sen Yhdysvalloille vuonna 1867.
Ulkosuhteet
Krimin sodan jälkeen Venäjällä oltiin katkeria siitä, että sen vanha liittolainen Itävalta, oli tukenut sodassa Venäjän vihollisia, ja siksi Venäjä haki liittolaisia muualta. Kun Preussia johtanut Otto von Bismarck tuki Venäjää Puolan kysymyksessä, Venäjä tuki Preussia vastavuoroisesti Saksan yhdistymisessä. Tätä tukea on myöhemmin luonnehdittu Venäjän suurimmaksi ulkopoliittisesti virheeksi, sillä yhdistyneestä Saksasta tuli myöhemmin Venäjän vaarallisin vihollinen.
Itävallan heikennyttyä Venäjän katkeruus Habsburgeja kohtaan väheni, mikä mahdollisti kolmen keisarin liiton, jonka Saksan, Itävalta-Unkarin ja Venäjän keisarit solmivat 1873. Liiton katkaisi kuitenkin pian syntymisensä jälkeen Balkanin kriisi, jossa Venäjän ja Itävalta-Unkarin tavoitteet törmäsivät. Balkanin kriisi johti sotaan Venäjän ja Turkin välillä. Sodassa oli kyse siitä, että vuonna 1875 Bosniassa ja Hertsegovinassa kapinoitiin turkkilaisten valtaa vastaan ja kapina levisi sieltä koko Balkanille. Venäjällä tapahtumat vahvistivat panslavismiksi kutsuttua aatetta ja Balkanille lähetettiin taisteluihin vapaaehtoisia. Venäjän hallintoa panslavismi ei ohjannut, mutta vapaaehtoisten myötä se ajautui sotaan yhä tiukemmin. Lopulta Venäjä julisti sodan Turkille 1877, mutta sen todellisena vaikuttimena oli korjata vuonna 1856 Pariisin rauhassa koetut tappiot. Sota oli raskas, mutta Venäjälle voitollinen. San Stefanon rauhassa 1878 Venäjä sai alueita Kaukasukselta ja Bessarabiasta. Lisäksi Venäjän rinnalla sotineiden Romanian, Serbian ja Montenegron itsenäisyys tunnustettiin. Lisäksi Bulgarialle myönnettiin autonomia ja luotiin laaja Venäjän tukema Suur-Bulgaria. Myös Bosnialle ja Hertsegovinalle taattiin autonomia. Itävalta-Unkari ja Iso-Britannia eivät kuitenkaan voineet sallia Venäjän liian suurta laajentumista ja erityisesti liian suuren Venäjän suojeluksessa olevan Bulgarian luomista. Berliinin kongressissa Balkan jaettiin uudelleen 1878 ja Venäjä joutui sopimaan pienemmän Bulgarian perustamisesta. Itävalta-Unkari taas sai oikeuden miehittää Bosnian ja Hertsegovinan.
1870-luvulta lähtien Venäjän ulkopolitiikkaa ohjasi se tieto, että Manner-Euroopan suurvallaksi oli kohonnut Saksa ja että Itävalta-Unkari oli epäluotettava liittolainen. Venäjällä pelättiin Saksan ja Itävalta-Unkarin mahdollista liittoa kolmen keisarin sopimuksen rauettua Balkanin kriisiin. Näitä pelkoja lievittääkseen Saksan valtakunnankansleri Otto von Bismarck solmi Venäjän keisarin kanssa vuonna 1887 jälleenvakuutussopimuksen, mutta tätä ei voitu pitää maiden välisen ystävyyden takeena, sillä Venäjällä tiedostettiin, että Saksalle Itävalta-Unkari oli sitä itseään todennäköisempi liittolainen. Saksan ja Venäjän välit viilenivät heti seuraavana vuonna 1888, kun Venäjä kääntyi lainaa saadakseen Saksan valtiopankin puoleen, mutta Bismarck määräsi pyynnön torjuttavaksi. Sitten keisarin rahaministerit kääntyivät lainaa saadakseen Ranskan puoleen, mistä laina saatiin. Seurauksena oli Ranskan ja Venäjän välinen liitto.
Tsarismin vastustus
Aleksanteri II:n murha ei saanut maan hallitusta suomaan minkäänlaisia myönnytyksiä. Valtaan noussut Aleksanteri III jatkoi itsevaltaisena hallitsijana, eikä hän hyväksynyt neuvoa-antavaa edustuslaitosta. Hänen isänsä surmanneen Narodnaja voljan salamurhaajia jahdattiin säälimättä ja heidän johtohenkilönsä teloitettiin. Aleksanteri III:n aikana maahan muodostettiin salainen poliisiosasto, ohrana, joka valvoi alamaisten ajatuksia. Apunaan sillä oli valtiollinen poliisi, eli santarmisto. Näiden urkkijat pyrkivät saamaan selville mahdolliset vallankumoukselliset aatteet. Vallankumoukselliset liikkeet tukahdutettiin ja uudessa murhayrityksessä vuonna 1887 yksi salaliittolaisena hirtetyistä oli Aleksandr Uljanov, jonka veli Vladimir Lenin tuli myöhemmin vaikuttamaan Venäjän historiaan.
Teollistuminen
Aleksanteri III:n valtakauden toinen merkittävä piirre oli Venäjän teollistuminen. Kehityksen takana oli rahaministeri Sergei Witte, joka oli hallinnon ainoa kyvykäs mies. Venäjältä puuttui teollistumista edistävä keskiluokka, mutta se korvattiin valtionkapitalismilla, mikä tarkoitti sitä, että valtio järjesti nykyaikaistamiseen tarvittavat varat ja suunnittelun. Siihen tarvittiin ulkomaista pääomaa, ja suuria lainoja saatiin Ranskasta. Witten ansiosta maan infrastruktuuria kehitettiin teollisuuden tarpeita varten, ja parantuneet yhteydet hyödyttivät myös asevoimia. 1900-luvulle tultaessa rataverkko kattoi koko Euroopan puoleisen Venäjän. Parantuneita yhteyksiä pitkin vilja ja raaka-aineet saatiin nopeammin perille maan eteläosista tuotantolaitoksiin. Merkittävin ratahanke oli Siperian rata, joka edesauttoi myös Siperian uudisasutusta. Teollisuuden kehityksen ansiosta Moskovasta tuli tekstiiliteollisuuden, Pietarista koneteollisuuden, Bakusta öljyteollisuuden ja Uralista kaivosteollisuuden keskus.
Teollisuus kasvoi nopeasti, mutta valtaosaltaan Venäjä oli maatalousmaa. Maatalous kasvoi paljon teollisuutta hitaammin. Maanviljelijät pitäytyivät edelleen vanhoissa käytännöissään. Maatalouden kehitystä hidasti raskas verotus ja koneiden kalleus. Vilja oli maan merkittävin vientitavara, josta saatiin tarpeeksi tuloja lainojen maksuun. Viljaa oli myytävä huonoinakin vuosina, maatalous siis kustansi Venäjän teollistumisen. Teollisuuden kasvu oli merkittävää, mutta talouskasvua rajoitti nopea väestönkasvu, sillä lisätuotos syötiin.
Teollistuminen vaikutti osaltaan vanhojen säätyrajojen murtumiseen, eivätkä vanhat vallanpitäjät halunneet luopua vaikutusvallastaan tai varallisuudestaan alempisäätyisten vuoksi. Talonpojat taas olivat edelleen sidoksissa kyläyhteisöihinsä, jotka säätelivät maiden jakoa. Heidän näkökulmansa ei kuitenkaan riittänyt vaatimaan valtiollisia uudistuksia. Osa aatelisista mukautui tilanteeseen, mutta osa vajosi yhteiskunnan pohjalle. Tyytymättömyys kasvoi koko 1890-luvun ajan. Väki vaati parempia työoloja, mikä näkyi lakkoina, mutta kun alkoi näyttää siltä, että vanha järjestelmä ei saa muutosta aikaan, valveutuneimmat alkoivat jo vaatia muutoksia valtiotasolta. 1900-luvun taitteessa alkoi syntyä organisoituja oppositioliikkeitä. Ensimmäisten poliittisten puolueiden perustajat olivat työläisiä, sillä aatelisto ja varakas porvaristo olivat poliittisesti arkoja.
Vallankumouksellinen liikehdintä
Uuden marxilaisen vallankumousaatteen toi Venäjälle Georgi Plehanov. Aatteen mukaan Venäjän tuli siirtyä ensin kapitalismiin, jotta syntyisi vallankumouksellinen proletariaatti perustaksi sosialistiselle järjestelmälle. Marxilainen sosiaalidemokraattinen työväenpuolue perustettiin 1898, mutta vuonna 1903 se hajosi kahtia V. I. Leninin johtamiin bolševikkeihin ja Plehanovin menševikkeihin. Bolševikkien näkemyksen mukaan oli ryhdyttävä vallankumoukseen teollisuuden proletariaatin ja talonpoikaisväestön voimin. Menševikit kannattivat maltillisempaa linjaa ja suurten joukkojen työväenpuoluetta, joka ajan kypsyttyä ottaisi vallan käsiinsä.
Sosialistit pyrkivät yhteistoimintaan yli kansallisrajojen, mutta eivät kuitenkaan porvariopposition kanssa. Muut kansallisuudet taas saattoivat pyrkiä omiin kansallisiin tavoitteisiinsa yhteistoiminnassa Venäjän sosialistien kanssa. Maan vähemmistökansallisuuksien keskuudessa virisi loputon kirjo erilaisia liikkeitä, jotka pyrkivät toimimaan sosialistisin, liberaalein tai vallankumouksellisin keinoin. Myös venäläiset olivat omaksuneet nationalismin aatteen. Joidenkin nationalistien mielestä vähemmistökansallisuuksia suosittiin liikaa, ja heidän iskulauseensa oli “Venäjä venäläisille". Tämä huolestutti vallanpitäjiä, sillä he pelkäsivät valtakunnallisen yhteenkuuluvuuden kärsivän.
Vuoden 1897 väestönlaskennassa todettiin, että valtakunnassa asui toistasataa muuta kansallisuutta kuin venäläisiä, ja heidän sulauttamisensa yhdeksi kansakunnaksi oli vaikeaa. Maan keskiosissa suomalais-ugrilaiset, tataarit ja baškiirit elivät omissa oloissaan, mutta valtakunnan länsiosissa Puolan, Suomen ja Baltian asukkaat olivat teollisuuden ja maatalouden kehityksen kärjessä. Ukrainan ja Valko-Venäjän asukkaita kutsuttiin virallisesti vähävenäläisiksi ja valkovenäläisiksi, jotka mukaan lukien venäläisiä oli kaksi kolmasosaa valtakunnan väestöstä. Vastahakoisempia venäläisvallan vastustajia olivat puolalaiset ja heitä tukeneet liettualaiset. Venäjä oli huolissaan Saksan vaikutusvallasta Baltiassa, mutta liian radikaalit venäläistämistoimet saivat baltiansaksalaiset, virolaiset ja latvialaiset kääntymään venäläisyyttä vastaan. Parhaiten venäläisten valta hyväksyttiin Kaukasian kristittyjen armenialaisten ja georgialaisten keskuudessa, sillä Venäjä antoi turvaa islamilaista Persiaa vastaan. Seudun islamilaiset azerit taas toivoivat muslimivalloilta tukea venäläisvaltaa vastaan. Tyytymättömiä olivat myös monet vuoristokansat, tšetšeenit, osseetit ja dagestanilaiset, jotka oli väkisin alistettu venäläisvaltaan. Viimeisimpinä oli Venäjän vallan alle alistettu Turkestanin keskiaasialaiset kansat. Alueen turkkilaissukuiset kansat eivät arkielämässään joutuneet venäläisen kulttuurin vaikutusvaltaan, vaan pääosin he jatkoivat omaa perinteistä elämäntapaansa, kuten tekivät myös Siperian harvalukuiset alkuperäisasukkaat. Kun vain puolet valtakunnan asukkaista oli venäläisiä, ei nationalismista tullut kansakuntaa yhdistävää tekijää, vaan se oli omiaan hajottamaan keisarikuntaa. Vuosisadan vaihteeseen tultaessa tyytymättömyys oli kasvanut jo kriittiseksi, mutta maan hallinnossa ei ymmärretty tyytymättömyyden syitä, vaan kuviteltiin poliisitoimien riittävän tilanteen ratkaisemiseksi.
Japanin sota
1900-luvun taitteessa Venäjän laajentumispyrkimykset suuntautuivat Kaukoitään, kun Euroopassa, Turkin salmilla ja Keski-Aasiassa olivat vastassa muut suurvallat. Kiina sen sijaan oli heikko ja Kaukoitä näytti helpolta valloitettavalta. Siperian rata oli kasvattanut Venäjän vaikutusta Kaukoidässä. Kun Kiina oli kärsinyt tappion sodassa Japania vastaan 1894–1895, Venäjä oli Ranskan ja Saksan ohella pakottanut Japanin luopumaan liioista valloituksistaan. Tämän johdosta Sergei Witte onnistui saamaan Kiinan suostumuksen sille, että Siperian radan viimeinen osuus rakennettiin Kiinan alueiden kautta Vladivostokiin. Witten mielestä Venäjän olisi vain pitänyt tyytyä Kaukoidän taloudelliseen valtaukseen, mutta keisari halusi laajentaa Venäjän sotilaallista ja alueellista mahtia.
Venäjän tavoitteena oli saada haltuunsa satama ympäri vuoden sulana pysyvän veden ääreltä, josta olisi esteetön pääsy valtamerelle. Japani oli tyhjentänyt sodassa Liaotungin niemimaan, ja Venäjän katseet kohdistuivat Port Arthuriin, joka miehitettiin vuonna 1898. Samaan aikaan Saksa ja Iso-Britannia perustivat Kiinaan omat tukikohtansa. Kiinalaiset nousivat kapinaan vastalauseena eurooppalaisten kasvaneeseen vaikutusvaltaan alueella. Venäjä, Saksa, Iso-Britannia ja Ranska kukistivat kapinan. Sen leviäminen Mantšuriaan antoi Venäjälle tekosyyn miehittää koko alueen. Mantšurian miehityksen jälkeen Venäjällä alettiin haaveilla myös Korean niemimaan valtauksesta. Korean niemimaalla oli myös Japanilla omat intressinsä, ja Japani ei myöskään hyväksynyt Venäjän Port Arthurin valtausta, sillä Japani oli sen miehittänyt Kiinan ja Japanin välisessä sodassa. Aasian sotaretken jatkamiseen Nikolaita yllytti myös hänen serkkunsa Saksan keisari Vilhelm II. Japanin uhmaamisessa ei katsottu olevan suuria riskejä, sillä oman rodun ylemmyyteen aasialaisiin nähden uskottiin vahvasti. Witte vastusti ankarasti Venäjän laajentumispolitiikkaa idässä, mutta sisäministeri Plehwe taas katsoi pienen voittoisan sodan olevan tarpeen vallankumouksen tukahduttamiseksi. thumb|right|Port Arthurin valtaus kukkulalta lahdelle katsottuna. Kuvassa Japanin tuhoamat venäläisalukset. Vuoteen 1903 tultaessa Japanille oli tullut selväksi, ettei Venäjä aio luovuttaa heille Port Arthuria ja Koreaa, ja tiedostettiin, että Venäjästä oli tulossa Kaukoidässä yhä merkittävämpi mahti. Japanin sotilasjohto halusi tehdä nopean hyökkäyksen Venäjän Tyynenmeren laivastoa vastaan, ennen kuin venäläiset pystyisivät hyödyntämään lukumääräistä ylivoimaansa. Venäjän ainoa maayhteys Kaukoitään oli suunnattoman pitkä Siperian rata. Helmikuussa 1904 alkoi Venäjän–Japanin sota, kun Japani hyökkäsi Port Arthurin satamaan ja torpedoveneet tuhosivat Venäjän Tyynenmeren laivaston toimintakyvyttömäksi. Sen jälkeen Japani pystyi viemään joukkonsa mantereelle, kun Venäjän joukkojen kokoaminen Siperian rataa pitkin oli hidasta. Venäjän Itämeren laivastolla taas kesti kahdeksan kuukautta purjehtia Afrikan ympäri Kaukoidän joukkojen avuksi. Pitkän piirityksen jälkeen Port Arthur kukistui tammikuussa 1905. Joitakin viikkoja myöhemmin Mantšuriassa käydyssä Mukdenin taistelussa Venäjä koki tappion ja joukot joutuivat vetäytymään pohjoiseen. Toukokuussa 1905 Venäjän Itämeren laivasto pääsi perille, vain hävitäkseen Tsushiman meritaistelun. Sota oli Venäjälle hyvin epäonninen ja se oli maksanut 254 700 kaatunutta. Japaninkin tappiot olivat 217 900 sotilasta. Intoa sodan jatkamiseen Venäjällä ei enää ollut. Maiden välillä solmittiin rauha syyskuussa 1905.
Ensimmäinen vallankumous
thumb|Mielenosoittajia matkalla [[Talvipalatsiin Pietarin verisunnuntaina.]] Port Arthurin kukistuminen tammikuussa 1905 aiheutti valtakunnan toisella laidalla Pietarissa sen kipinän, joka sai maan yhteiskunnalliset ongelmat purkautumaan. Suuri joukko mielenosoittajia marssi osoittamaan mieltään Pietarin talvipalatsiin, jossa he luulivat Nikolain olevan. Vartijat avasivat tulen, ja suuri joukko mielenosoittajia ammuttiin. Verisunnuntain tapahtumat ovat osin edelleen hämärän peitossa. Tapaus aiheutti sen, että kansan luottamus keisariin järkkyi ja mellakat ja lakot levisivät ympäri maan vallankumouksellisiksi liikkeiksi. Elokuussa 1905 keisari ilmoitti tilanteen rauhoittamiseksi perustavansa neuvoa-antavan duuman (niin sanottu Bulyginin duuma), mutta se ei riittänyt rauhoittamaan kansaa, jonka mielestä itsevaltiuden aika oli ohi. Maan työväestö alkoi perustaa neuvostoja johtamaan lakkoa. Lokakuussa lakkoon meni koko Pietari. thumb|right|[[Nikolai II]] Kun tilanne Venäjällä oli sisäpoliittisesti räjähdysherkkä, käytiin samaan aikaan rauhanneuvotteluja Japanin vastaisen sodan päättämiseksi. Venäjän edustajana rauhanneuvotteluissa oli Sergei Witte. Neuvottelujen välittäjänä oli Yhdysvaltain presidentti Theodore Roosevelt. Japani vaati Venäjältä sotakorvauksia ja alueluovutuksia, mutta Witte ei taipunut näihin vaatimuksiin. Myös Yhdysvallat oli huolestunut Japanin liiasta voimistumisesta, Japani joutui tulemaan vastaan vaatimuksissaan. Venäjä luovutti Japanille Sahalinin saaren eteläpuoliskon ja maksoi vain sotavankien ylläpitokulut. Japanin haltuun jäi myös Port Arthur. Venäjä selvisi näin ollen sodan tappioista suhteellisen vähällä.
Pietariin palattuaan Witte suostui maan hallituksen johtoon sillä ehdolla, että keisari lupaisi maalle perustuslain ja pääministerin johtaman hallituksen. Näiden vaatimusten johdosta keisari taipui lokakuun manifestiin, jossa julistettiin kansalaisvapaudet ja luvattiin, että duuma osallistuisi lakien säätämiseen. Ulkopolitiikka jäi keisarin valtaan ja maasta muodostui osittain perustuslaillinen monarkia. Ajan myötä ilmeni, että Nikolai II ei vilpittömästi halunnut alistua valtansa rajoittamiseen. Lokakuun manifesti rauhoitti tilanteen hetkeksi ja se salli poliittisten puolueiden muodostumisen. Keisari ei suinkaan osoittanut Wittelle kiitollisuuttaan tilanteen rauhoittamisesta, vaan erotti hänet. Witte oli yksinkertaisesti toimessaan liian pätevä.
Ensimmäiset vaalit pidettiin keväällä 1906. Varhaisten puolueiden rajat olivat epämääräiset. Oikeisto ei vielä järjestäytynyt puolueiksi, vasemmiston monet ryhmät taas toimivat vain harvoin lain sallimissa rajoissa. Liberaalit jakaantuivat konstitutionaalisiksi demokraateiksi eli kadeteiksi ja lokakuulaisiksi. Oppositio voitti vaalit, ja kadetit saivat eniten paikkoja. Ensimmäinen duuma pysyi koossa vain 73 päivää. Se esitti hallitukselle liian radikaaleja uudistuksia, kuten poliittisen armahduksen ja yleisen äänioikeuden. Nikolai julisti nämä uudistukset mahdottomiksi hyväksyä.
Stolypinin uudistukset
Nikolai nimitti vuonna 1906 pääministeriksi Pjotr Stolypinin. Stolypinin hallituksen ja duuman välit olivat alun perinkin vihamieliset. Duuman ehdottamat uudistukset olivat umpikujassa, mikä johti duuman hajoamiseen, vasemmistoterrorin lisääntymiseen ja opposition jäsenten vainoamiseen. Levottomimmat seudut rauhoitettiin rangaistusretkikunnilla ja kenttäoikeudella. Pelkästään Baltiassa ammuttiin pari tuhatta henkeä ja vielä useammat lähetettiin Siperiaan.
Stolypin ymmärsi kuitenkin, että myös epäkohtia oli korjattava eikä pelkkä kurinpalautus riitä olojen vakauttamiseksi. Hänen keskeisin tavoitteensa oli käyttää maatalousuudistusta vallankumouksellisten aatteiden hillitsemiseksi, ja saada näin talonpoikaisväestö keisarin puolelle. Seuraavien kymmenen vuoden aikana yli puolet Venäjän Euroopan puoleisen alueen maatiloista oli annettu vuokralle periytyvästi. Kehitys oli kuitenkin liian hidasta, eikä maannälkä helpottunut, ja ensimmäinen maailmansota katkaisi kehityksen.
Tavoitteisiinsa pääsemiseksi Stolypin oli valmis käyttämään sortotoimia. Vuonna 1907 Stolypin hajotti toisen duuman ja julisti uuden vaalilain, joka vähensi huomattavasti alemman luokan ja muiden kuin venäläisten äänestäjien äänenpainoa. Kun oikeisto pääsi näin valta-asemaan duumassa, Stolypin saattoi pyrkiä sen kanssa yhteistyöhön. Maanpuolustusta alettiin vahvistaa ja venäläistä virkavaltaa lisättiin vähemmistökansojen alueilla, mitä vähemmistökansat pitivät sortona ja venäläistämisenä, mikä taas nosti tyytymättömyyttä ja tuki separatismia. Suomessa katsottiin Stolypinin rikkovan keisarin vahvistamia Suomen perustuslakeja. Pietarissa suomalaisten vastalauseita pidettiin todisteena kapinamielestä ja Suomessa olevia joukkoja vahvistettiin. Turvallisuushuolia kannettiin myös baltiansaksalaisista ja puolalaisista, sillä näiden tiedettiin kriisin sattuessa tukevan ennemmin Saksaa tai Itävaltaa, kuin Venäjää. Keski-Aasian muslimit taas uskottiin myötämielisiksi Turkille. Keski-Aasian paimentolaiskansat eivät myöskään olleet mielissään venäläisten uudisasukkaiden levittäytymisestä mailleen. Keski-Aasiassa tilanne johti kapinaan vuonna 1916.
Stolypin oli saanut politiikallaan monia vihollisia ja häntä vastusti niin äärioikeisto kuin äärivasemmistokin, koska hänen uudistustensa katsottiin uhkaavan niin perittyjä oikeuksia kuin venäläistä elämänmuotoakin. Stolypin murhattiin vuonna 1911, ennen kuin hän oli ehtinyt toteuttaa hankkeitaan loppuun. Murhaaja teloitettiin heti, eikä koskaan saatu tietää mikä taho oli murhan takana. Historioitsijat ovat spekuloineet olisivatko Witte tai Stolypinin uudistukset voineet pelastaa monarkian, ja olisiko Venäjän keisarikunnalla ollut mahdollisuus perustaa perustuslaillinen hallitus. Epäonnistuminen johtui osittain siitä, ettei keisari ollut halukas jakamaan valtaansa. Kansalaisoikeuksia rajoitettiin, eikä työläisten annettu järjestäytyä haluamallaan tavalla. Vähemmistökansoja syrjittiin ja kotimaan levottomuudet alkoivat kasvaa. Vallankumoukselliset liikkeet alkoivat jälleen nostaa päätään ja lakot lisääntyivät. Vuonna 1912 perustettiin Pravda-lehti V. I. Leninin johdolla. Samalla ulkopoliittinen tilanne alkoi muuttua yhä kireämmäksi.
Kohti sotaa
Kaukoidässä koetun sotatappion jälkeen Venäjällä ei ollut enää varaa samankaltaisiin virhearviointeihin. Japanin kanssa päästiin sopuun maiden välisistä etupiireistä, Xinhai-vallankumouksen jälkeen Venäjä salli Japanin liittää Korean niemimaa alueisiinsa, kun taas Japani hyväksyi Venäjän aikeet Ulko-Mongolian alistamiseksi. Brittien kanssa saatiin sovituksi, että Afganistan jäisi maiden väliseksi puskurivyöhykkeeksi ja Persia jaettiin kahtia suurvaltojen etupiireihin ja väliin jätettiin puolueeton vyöhyke. Tuloksena oli Ranskan, Iso-Britannian ja Venäjän muodostama kolmoisentente, kun Venäjä liittyi Ranskan ja Iso-Britannian aiemmin solmimaan sopimukseen. Sopimus muodosti vastavoiman Saksan, Itävalta-Unkarin ja Italian solmimalle Kolmiliitolle.
Vuoden 1905 nöyryytyksen välittömimpiä seurauksia oli, että Venäjä kiinnostui uudelleen Balkanista. Vuonna 1908 Itävalta-Unkari ryhtyi laajentamaan vaikutusvaltaansa Balkanilla ja liitti alueisiinsa Bosnia-Hertsegovinan, joka oli ollut sen miehittämä jo vuodesta 1878. Venäjän ulkoministeri Aleksandr Izvolski antoi tähän suostumuksensa, kun Itävalta-Unkari lupasi vastineeksi Venäjälle Turkin salmet, mutta muut suurvallat eivät antaneet lupaa niiden valtaamiseen. Pietarissa kuohutti Bosnian serbien kohtalo. Venäjä joutui kuitenkin hyväksymään Itävallan aluelaajennoksen, kun Saksa asettui tukemaan Itävaltaa.
Venäjä sodassa
Kesäkuussa 1914 Itävalta-Unkarin kruununperillinen murhattiin Sarajevossa, ja tilanne kehittyi nopeasti suursodaksi. Itävalta-Unkari katsoi Serbian olevan vastuullinen murhasta, ja uhkavaatimuksen jälkeen Itävalta-Unkari julisti Serbialle sodan. Liittoutumajärjestelmä alkoi toimia tämän jälkeen automaattisesti. Venäjä antoi Serbialle tukensa ja alkoi siirtää joukkojaan Itävalta-Unkarin ja Saksan vastaisille rajoille. Saksa reagoi julistamalla sodan Venäjälle ja tämän liittolaiselle Ranskalle. Elokuussa vielä Iso-Britannia liittyi sotaan Venäjän ja Ranskan rinnalle.
Venäjän valmius lähteä sotaan oli heikko. Aseista ja muusta sotakalustosta oli pulaa. Saksa hallitsi Itämerta, ja kun Turkki liittyi Venäjän vihollisiin, oli myös Mustanmeren reitti tukossa. Venäjän liittolaisilta Ranskalta ja Iso-Britannialta tulevat avustukset oli kuljetettava joko Jäämeren kautta Murmanskiin tai Tyynenmeren reittiä Vladivostokiin. Näistä Vladivostok oli toivottoman kaukana. Murmanskin ja Pietarin yhdistävä Murmanskin rata valmistui sodan kannalta liian myöhään, vuonna 1916. Venäjän armeijan miesvahvuus taas oli suuri. Sodan loppuun mennessä se kykeni mobilisoimaan 15 miljoonaa miestä.
Sodan alussa venäläisiä yhdisti voimakas isänmaallisuus ja konservatiivisemmat uskoivat sodan pelastavan maan vallankumoukselta. Liberaalit toivoivat sotimisen Ranskan ja Iso-Britannian rinnalla nopeuttavan demokratisoitumista. Menševikit näkivät sodan voittamisen helpottavan sosialistisen vallankumouksen toteuttamista, kun taas bolševikit katsoivat Leninin johdolla, että sota oli luokkien välinen taistelu ja se oli hävittävä, sillä se olisi myös keisariuden tuho ja proletariaatti saisi vallan.
Sotatappioiden myötä tilanne Venäjällä alkoi kiristyä. Duuman ja hallituksen näkemyserot loittonivat toisistaan yhä enemmän, kun rintamalta tulevat tiedot kertoivat uusista sotatappioista. Maan talous kärsi vakavasti sodasta. Raaka-aineista ja työvoimasta alkoi olla pulaa, mikä näkyi elintarvikkeiden puutteena suurimmissa kaupungeissa vuonna 1916. Myös hovin toimintaa kohtaan tunnettu epäluulo lisäsi tyytymättömyyttä. Nikolai II otti ylipäällikkyyden itselleen syksyllä 1915. Päätöksen takana on arveltu olevan itsevaltiuden vankkumattomana puolustajana tunnetun keisarinna Aleksandran ja hänen taustavoimiinsa kuuluneen Grigori Rasputinin painostus. Tämä tarkoitti, että Nikolain oltua sidottu tiiviimmin sotatoimiin valta pääkaupungissa siirtyi keisarinna Aleksandralle ja hänen kauttaan Rasputinille. Keisarinna sai valtaa myös sotilasasioiden hoitamisessa. Näihin liittyen Rasputin ajoi erillisrauhaa Saksan kanssa, minkä takia hänen ja saksalaissyntyisen keisarinnan katsottiin olevan Saksan agentteja ja maankavaltajia.
Vuoden 1916 viimeisinä kuukausina opposition kritiikki voimistui, mutta vaatimuksiin duuman luottamusta nauttivan hallituksen muodostamiseen ei suostuttu. Lakkoilu lisääntyi, kuten myös vaatimukset sodan lopettamisesta ja itsevaltiuden lakkauttamisesta. Maan kaikki puolueet äärioikeistosta äärivasemmalle liittoutuivat keisarinvallan vastaiseksi oppositioksi. Myös keisarinvaltaa tukeva oikeisto halusi saada Rasputinin pois vaikuttamasta maan politiikkaan. seurauksena oli Rasputinin murha vuoden 1916 lopussa. Rasputin on populaarihistoriassa pyritty liittämään monarkian tuhoon, mutta todellisuudessa hän oli vain sopiva syntipukki keisarinvallan heikkoudelle. Todelliset syyt olivat paljon syvemmällä.
Helmikuun vallankumous
thumb|250px|Vallankumouksellisia Pietarissa 1917. Vuoteen 1917 tultaessa sota oli maksanut jo yli miljoonan ihmisen hengen. Sotaväsymys ja raskaat tappiot sekä tyytymättömyys kansasta vieraantuneeseen keisariin olivat viimeinen pisara vallankumouksen syttymiselle. Talvi oli myös poikkeuksellisen ankara, elintarvikkeiden lisäksi suurimmissa teollisuuskeskuksissa alkoi olla pulaa lämmitykseen tarvittavasta polttoaineesta. Tyytymättömyys ajoi työläiset barrikadeille tammikuussa 1917. Lakkoilu kiihtyi ja huipentui helmikuun lopulla yleislakoksi. Nikolai II määräsi Pietarin sotilaspiirin päällikön lopettamaan levottomuudet kaikin käytettävissä olevin keinoin. Kasakat avasivat tulen kohti väkijoukkoa, ja tilanne näytti hetkeksi rauhoittuvan. Tästä rohkaistuneena Nikolai hajotti duuman. Tilanteen rauhoittuminen osoittautui harhaksi, sillä Pietarin varuskunta nousi kapinaan ja siirtyi työväestön puolelle.
Tässä vaiheessa duuma kieltäytyi hajaantumasta ja yritti järjestäytyä tilanteen rauhoittavaksi voimaksi, sillä duumassa katsottiin, että sen tekisi muussa tapauksessa joku muu. Toiseksi erilliseksi vallantavoittelijaryhmäksi nousi Pietarin työväen- ja sotilasedustajien neuvosto. Sen johdossa olivat puheenjohtaja Nikolai Tšheidze ja varapuheenjohtaja Aleksandr Kerenski.
Nikolai II pakeni tilanteen kärjistyttyä Pietarista, mutta hänen matkansa katkesi jo Pihkovassa, missä kapinoivat rautatieläiset eivät suostuneet päästämään junaa eteenpäin. Nikolain kenraalit totesivat keisarille, että tältä puuttui kansan tuki, ja kehottivat tätä tekemään johtopäätöksensä. Nikolai II luovutti vallan 2. maaliskuuta veljelleen Mihail Aleksandrovitšille, joka kuitenkin kieltäytyi ottamasta valtaa vastaan. Nikolai II perheineen suljettiin Pietarin kupeessa sijainneeseen Tsarskoje Seloon. Romanov-dynastian 300 vuotta kestänyt itsevaltiuden aika oli päättynyt.
Samana päivänä, kun Nikolai II luopui vallasta, duuman väliaikainen komitea ja neuvostojen toimeenpaneva komitea perustivat yhteisesti väliaikaisen hallituksen. Hallituksen johtoon tuli ruhtinas Georgi Lvov. Sen näkyvimmät hahmot olivat ulkoministeri Pavel Miljukov ja oikeusministeri Aleksandr Kerenski. Kerenskin hyväksyminen hallitukseen oli pyrkimys luoda yhteistyötä Pietarin neuvoston kanssa. Kerenski toimi hallituksessa ikään kuin neuvoston agenttina valvomassa hallituksen politiikkaa. Hänen asemansa hallinnossa oli vahva, ja häntä pidettiin väliaikaisen hallituksen todellisena pääministerinä. Lvovin hallituksen oli tarkoitus olla väliaikainen, ja sen tuli jättää paikkansa vaalien jälkeen, mutta vaalit lykättiin marraskuuhun 1917.