cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ilona Tóth
Elämäkerta
Ilona Tóth syntyi 23. lokakuuta 1932 Árpádföldissa ja hän valmistui toisen asteen opinnoistaan vuonna 1951. Opiskellessaan Tóth oli toiminut työläisnuorisoliiton sihteerinä. Sittemmin hän jatkoi opintojaan lääketieteellisessä koulussa ja hieman ennen Unkarin kansannousua Tóth oli parhaillaan harjoittelemassa sisätautilääketiedettä Budapestin Szövetség-kadulla sijainneessa sairaalassa. Kansannousun alkaessa 23. lokakuuta Tóth oli mukana osoittamassa mieltään kaduilla ja pari päivää myöhemmin hän liittyi vapaaehtoisten järjestämään ambulanssitoimintaan Sándor Péterffy-kadulla sijainneella sairaalalla. Marraskuussa hän siirtyi avustavan sairaalayksikön johtoon.
Trosan kunta
Taajamat
Kunnan keskustaajama on lihavoitu.
Pientaajamat
Yli 200 asukkaan taajamien lisäksi kunnassa on vuoden 2010 tietojen perusteella myös seuraavat 50–199 asukkaan pientaajamat:
Asteriski (*) tarkoittaa, että pientaajama kuuluu osittain toiseenkin kuntaan. Granlund + Kvarnsjön kuuluu osin myös Nyköpingin kuntaan.
Entiset pientaajamat
Ruotsissa on tehty tilastoja pientaajamista aikaisemmin myös vuosina 1990, 1995, 2000 ja 2005. Seuraavat paikkakunnat ovat olleet pientaajamia jonakin tai joinakin vuosina vuosien 1995, 2000 ja 2005 aikana, mutta ne eivät olleet pientaajamia vuonna 2010:
Kunnanvaltuusto
Ruotsissa valitaan joka neljäs vuosi edustajat valtiopäiville, aluevaltuustoihin ja kunnanvaltuustoihin. Seuraavassa taulukossa on esitetty valtiopäivillä edustettuina olevien puolueiden saamat valtuustopaikat Trosan kunnanvaltuustossa vuodesta 1973 lähtien. Vuosina 1973–1988 luvut ovat nollia, koska tuolloin Trosa oli vielä osa Nyköpingin kuntaa.
Piirit
thumb|right|250px|Kartta Trosan kunnan piireistä.
Vuodesta 2016 alkaen kunta on jaettu seuraaviin piireihin:
Seurakunnat
Vuoden 2012 aluejaon mukaan kunnassa on seuraavat Ruotsin kirkon seurakunnat:
Historialliset seurakunnat
Seuraavassa luettelossa on mainittu kaikki nykyisen kunnan alueella sijainneet seurakunnat. Lähteessä Trosan kunta ja Gnestan kunta ovat vielä osa Nyköpingin kuntaa, mutta siihen kuuluvat seurakunnat on jätetty tässä pois. Jos seurakunta on lakkautettu, niin sen perässä on asteriski (*). Mahdolliset suluissa lukevat nimet ovat seurakunnan vaihtoehtoisia tai vanhempia nimiä. Jos nimen perässä lukee kbfd, niin kyseessä "kirkonkirjapiiri", joka ei ole muodostanut omaa seurakuntaa, vaikka ne seurakuntiin rinnastetaankin.
Kuiperin vyöhyke
pienoiskuva|Kuiperin vyöhykkeen kohteet (vihreällä) muodostavat kehän Neptunuksen radan ulkopuolelle. thumb|[[Pluto on Kuiperin vyöhykkeen suurimpia kappaleita. Kuvassa myös Pluton kuu Kharon.]]
Kuiperin vyöhyke on laaja vyöhyke Aurinkokunnan ulko-osissa Neptunuksen radan takana.
Munkkirinkilän muotoinen Kuiperin vyöhyke on yksi Aurinkokunnan suurimmista rakenteista. Vyöhyke alkaa Neptunuksen radalta noin 30 astronomista yksikköä (AU) Auringosta, ja vyöhykkeen pääosan ulkoreuna on 50 AU:n päässä Auringosta. Varsinaiset Kuiperin vyöhykkeen kohteet eli cubewanot sijaitsevat noin 40–50 AU:n päässä Auringosta. Ulkoreunan kanssa päällekkäin sijaitsee hajanaiseksi kiekoksi kutsuttu vyöhyke, joka jatkuu aina 1000 AU:n etäisyydelle. Päällekkäisyydestään huolimatta hajanainen kiekko on joidenkin tutkijoiden mukaan eri aluetta kuin Kuiperin vyöhyke. Jotkut tutkijat kutsuvat myös Kuiperin vyöhykettä mieluummin transneptuniseksi alueeksi.
Toistaiseksi Kuiperin vyöhykkeeltä on löydetty runsaat 2 000 kohdetta, mutta siellä arvellaan olevan miljoonia pieniä jäätyneitä kappaleita. Niistä sadattuhannet ovat halkaisijaltaan yli 100 kilometriä, ja suurimmat ovat yli 1 000 kilometrin kokoisia. Suurimpia kappaleita ovat kääpiöplaneetat Eris, Pluto, Makemake ja Haumea.
Vaikka kohteita on paljon, niiden yhteenlaskettu massa on arviolta vain 10 prosenttia maapallon massasta. Kivisten ja jäisten kappaleiden lisäksi Kuiperin vyöhykkeellä on jäätynyttä ammoniumia ja metaania.
Kuiperin vyöhyke on nimetty tähtitieteilijä Gerard Kuiperin mukaan. Hän julkaisi vuonna 1951 paperin, jossa hän spekuloi Pluton takana olevilla kohteilla.
Kappaleet
pienoiskuva|Kuiperin vyöhykkeen kohteiden etäisyysjakauma Auringosta astronomisissa yksiköissä. pienoiskuva|Kuiperin vyöhykkeen rataresonansseja
Kuiperin vyöhykkeen kohteet (KBO) vaihtelevat huomattavasti kooltaan, muodoltaan ja väriltään. Ne eivät jakaannu tasaisesti vaan muodostavat rykelmiä sen mukaan, miten Neptunuksen painovoima on vaikuttanut niihin.
Monella vyöhykkeen kohteella on oma kuu tai kaksonen.
Joidenkin kappaleiden radat ovat resonanssissa Neptunuksen radan kanssa. Resonanssi voi olla 1:1, 4:3, 3:2 tai 2:1. Kuiperin vyöhykkeen kohteiden (KBO) luokittelu:
Neptunuksen ja Jupiterin välissä kiertää niin sanottuja kentaureja. Niiden arvellaan karanneen Kuiperin vyöhykkeeltä. Kuiperin vyöhykkeellä syntyy komeettoja, joista osa syöksyy Aurinkoon tai planeettoihin.
Vyöhykkeen synty ja katoaminen
Kuiperin vyöhykkeen uskotaan olevan Aurinkokunnan muodostumisen jäänteitä. Kappaleet eivät yhdistyneet planeetaksi, koska Neptunuksen painovoima piti ne erillään. Vyöhykkeellä arvioidaan olleen alun perin moninkertainen määrä materiaalia, mutta se sinkoutui ulos Aurinkokunnasta suurten planeettojen vaikutuksesta. Kuiperin vyöhyke on hitaasti katoamassa, kun toisiinsa törmäilevät kohteet hajoavat pienemmiksi ja lentävät ulos Aurinkokunnasta.
Vyöhykkeen löytäminen
Vyöhykkeen olemassaoloa ehdottivat ensimmäisinä Frederick C. Leonard vuonna 1930 (Pluton löytämisen aikoihin) ja Kenneth E. Edgeworth vuonna 1943. Gerard Kuiper, jonka mukaan vyöhyke on nimetty, esitti 1951, ettei vyöhykkeellä ollut enää jäljellä kohteita. Yksityiskohtaisempia arvioita vyöhykkeen kohteiden olemassaolosta tekivät Al G. W. Cameron vuonna 1962, Fred L. Whipple 1964 ja Julio Fernandez 1980.
Luotaimet
Nasan New Horizons -luotain tutki Plutoa ja Arrokothia. Se laukaistiin 19. tammikuuta 2006, ohitti Pluton vuonna 2015 ja Arrokothin vuonna 2019. Luotain kävi 12 500 kilometrin etäisyydellä Plutosta ja 3 500 kilometrin etäisyydellä Arrokothin pinnasta ohitustensa aikana.
Samankaltaisia vyöhykkeitä muualla
pienoiskuva|300px|Pari toisilta tähdiltä havaittua [[pölykiekkoa.]] Muilta tähdiltä havaittuja Kuiperin vyöhykettä muistuttavia pölykiekkoja on kahdenlaisia: 20–30 AU:n etäisyydellä olevia kapeita vyöhykkeitä, ja yli 50 AU:n päässä olevia leveitä vyöhykkeitä. Näitä pölykiekkoja on havaittu muun muassa Vegalta, Fomalhautilta ja Epsilon Eridanilta sekä Beta Pictorikselta. Ajan mukana pöly ajautuu keskustähteensä tai pienempi pöly puhaltuu pois keskustähden säteilyn vaikutuksesta, tai putoaa suurempien kappaleiden pinnalle. Näin ollen jonkun mekanismin täytyy tuotata jatkuvasti uutta pölyä. Pölyn uskotaan syntyvän jääpitoisten asteroidien tai komeettojen törmyksistä. Jään seassa on hieman muun muassa hiilipölyä ja kivipölyä.
Jaani Holopainen
Jaani Juhani Holopainen (s. 17. toukokuuta 2001 Lohja) on suomalainen jääkiekkoilija, joka edustaa Mestis-joukkue Rovaniemen Kiekkoa. Hän on pelipaikaltaan oikea laitahyökkääjä. Holopainen pelaa pääasiassa seuran U20-joukkueessa. Hän laukoo oikealta.
Kuiperin vyöhyke
Suurimmat Kuiperin vyöhykkeen kappaleet
Vyöhykkeen kappaleet on järjestetty niiden absoluuttisen magnitudin mukaan.
Jaani Holopainen
Ura
Kaudella 2019–2020 Holopainen debytoi HIFK:n SM-liigajoukkueessa. Hän pelasi ensimmäisen ja kauden ainoaksi jääneen liigaottelunsa 5. helmikuuta 2020 vieraissa Hämeenlinnan Pallokerhoa vastaan. Holopaiselle avautui paikka HIFK:n kokoonpanosta, kun joukkueesta peräti seitsemän pelaajaa oli sivussa flunssan vuoksi sekä kaksi pelaajaa Sweden Hockey Gamesissa. Hänet merkittiin HIFK:n nelosketjun oikeaan laitaan keskushyökkääjänä pelanneen puolustaja Aleksi Laakson viereen. Holopainen sai ottelussa jääaikaa 3.44 minuuttia ja hän keräsi teholukeman +1.
Tri-City Storm varasi Holopaisen 267. pelaajana USHL:n varaustilaisuudessa 2020. Samana kesänä hänet varasi myös Amarillo Bulls 77. pelaajana NAHL:n täydennysvaraustilaisuudessa. Osittain myös koronaviruspandemian vuoksi Holopainen jatkoi kaudella 2020–2021 kuitenkin HIFK:n U20-joukkueessa, jonka varakapteenina hän toimi. Holopainen ei pelannut kauden aikana otteluakaan SM-liigassa. Kaudella 2021–2022 hän oli HIFK:n U20-joukkueen toiseksi paras maalintekijä Aleksanteri Kaskimäen jälkeen. Holopainen pelasi kauden aikana myös yhden ottelun SM-liigassa.
Kaudeksi 2022–2023 Holopainen siirtyi vuoden mittaisella sopimuksella Mestis-joukkue Rovaniemen Kiekkoon.
Muuta
Holopainen valmistui yo-merkonomiksi keväällä 2021. Hän valmistui ylioppilaaksi Mäkelänrinteen lukiosta.
Maria Petkova
Maria Dimitrova Petkova (, o.s. Vergova,, s. 3. marraskuuta 1950 Plovdiv) on entinen bulgarialainen kiekonheittäjä ja olympiamitalisti.
Michael Paliotta
Michael Paliotta (s. 16. huhtikuuta 1993 Westport, Connecticut) on yhdysvaltalainen jääkiekkoilija, joka siirtyi tammikuussa 2018 AHL-joukkue Texas Starsiin organisaatiossa. Hän on Chicagon kolmannen kierroksen varaus vuodelta 2011.
26. maaliskuuta 2015 Paliotta siirtyi Chicago Blackhawksiin kahden vuoden tulokassopimuksella. 11. huhtikuuta hän teki NHL-debyyttinsä Colorado Avalanchea vastaan runkosarjan 2014–2015 viimeisessä ottelussa. Paliotta siirtyi jo kesällä 2015 Blackhawksista Columbus Blue Jacketsiin isossa pelaajakaupassa, jossa Blackhawks sai Artem Animisovin, Marko Danon, Jeremy Morinin ja Corey Troppin. Blue Jacketsiin menivät Paliottan lisäksi Brandon Saad ja Alex Broadhurst.
Paliotta pelasi kaudella 2015–2016 yhden pelin Blue Jacketsissa. AHL-seura Lake Erie Monstersia hän edusti 68 runkosarja- ja 8 pudotuspeliottelussa. Monsters voitti kauden päätteeksi AHL:n mestaruuden Calder Cupin. Kauden jälkeen Paliotta teki sopimuksen New York Rangersin kanssa.
Paliotta pelasi koko kauden 2016–2017 Rangersin farmijoukkueessa Hartford Wolf Packissa. Kausi oli vaikea sekä joukkueelle että Paliottalle, joka teki 52 ottelussa 14 pistettä. Wolf Packista Paliotta siirtyi kaudeksi 2017–2018 AHL-sopimuksella Toronto Marliesiin. Paliotta oli edustanut Marliesia kahdeksassa AHL-ottelussa, kun hänet kaupattiin Texas Starsiin.
Maria Petkova
Maria Vergova sijoittui vuoden 1973 universiadien kiekonheitossa neljänneksi. Rooman EM-kilpailuissa 1974 hän oli jälleen neljäs tuloksella 61,92. Vuonna 1975 hän voitti Rooman universiadeissa mestaruuden tuloksella 65,28 m. Montréalin 1976 olympialaisissa hän saavutti hopeaa toisella kierroksella heittämällään tuloksella 67,30 m. Vuonna 1977 hän oli jälleen universiadien ykkönen Sofiassa tuloksella 66,34 m.
Avioitumisensa jälkeen Maria Petkova heitti Sofiassa 13. heinäkuuta 1980 maailmanennätyksen 71,80 m. Moskovan 1980 olympialaisissa hän saavutti hopeaa viimeisellä kierroksella heittämällään tuloksella 67,90 m. Hänen aiemmat loppukilpailuheittonsa olivat mitaltaan 67,68, 65,36, 67,66, 65,56 ja 67,68 metriä.
Sinikka Palonen
Sinikka Palonen (s. 1948 Rauma) on suomalainen taiteilija. Hänen maalauksensa edustavat rehevää kolorismia. Alkuaikojen värikylläisen arjen realismin jälkeen hän on kehittänyt ilmaisuaan hyvin persoonalliseen suuntaan. Suomen valtio on myöntänyt Paloselle taiteilijaeläkkeen. Taiteen tekeminen on ollut aina Paloselle henkilökohtainen prosessi, jonka tarkoituksena ei ole ollut aktiivinen kommunikointi ajankohtaisen taidemaailman kanssa.
Opinnot
Palonen aloitti taiteen tekemisen Rauman Kansalaisopiston maalauspiirissä 1960-luvun lopussa. Hän muutti Helsinkiin opiskelemaan Vapaan taidekoulun iltalinjalle vuosina 1970—1971. Koulun abstrakti painotus ei tuntunut kuitenkaan Palosesta omalta, jonka vuoksi opinnot Vapaassa taidekoulussa jäivät lyhyiksi, ja hän pääsi jo seuraavana vuonna jatkamaan opintojaan Suomen taideakatemiassa. Koulutus tarjosi vapauden kehittää omaa ilmaisua. Hän valmistui koulusta vuonna 1975 ja piti debyyttinäyttelynsä TM-galleriassa yhdessä Tommi Mäkelän kanssa. Palonen voitti ensimmäisen palkintonsa kyseisestä näyttelystä.
Ura
Taiteilijan ura on ollut jo varhain Paloselle itsestäänselvyys, ja hän on saanut alusta asti hyvän vastaanoton harvojen ammattitaiteilijoiden pikkukaupungissa. Hän on kuulunut Taidemaalariliittoon vuodesta 1975 lähtien. Palonen on uransa aikana voittanut myös kaksi palkintoa, Suomen Taideyhdistyksen dukaattipalkinnon vuonna 1975 sekä Rauman kaupungin kulttuuripalkinnon vuonna 2007.
Näyttelyt
Palonen on osallistunut näyttelyihin vuodesta 1974 alkaen. Hänellä on ollut useita näyttelyitä Suomessa, mutta myös muutama ulkomailla. Hänen yksityisnäyttelyitään on ollut muun muassa Rauman taidemuseossa, Wäinö Aaltosen museossa sekä Oulun taidemuseossa. Yhteisnäyttelyitä on pidetty muun muassa Taidehallissa ja Turun taidemuseossa. Palosen ensimmäinen yksityisnäyttely oli Rauman taidemuseossa vuonna 1976, ja laajassa näyttelyssä oli esillä suuria, riemukkaan värikylläisiä maalauksia kotoisista aiheista.
Taide
Palonen tunnetaan varhaisista idyllisistä Vanhan Rauman tunnelmaa henkivistä maalauksista sekä myöhemmin arvoituksellisen myyttisistä ja uskonnollisten perinteiden kuvamaailmaan viittaavista teoksistaan. Hänen luomissa teoksissaan on usein keskipiste, jonka ympärillä perspektiivi kiertyy sitä enemmän, mitä kauemmaksi näköpisteestä siirrytään.
Palosen sommittelu ja värimaailma viittaavat ranskalaiseen jälki-impressionismiin sekä Henri Matissen ja Marc Chagallin taiteeseen. Hänen tyylilleen on ominaista rohkea värien käyttö, muodon selkeys ja siveltimen jälki, ja hän keskittyy erityisesti värikkäiden maalauksien tekoon. Palosen teosten teemana ovat useimmiten ihminen ja hänen suhteensa toisiin ihmisiin ja olemassaolon arvoituksiin. Varhaiset teoksensa kertovat ihmiselämästä idyllisin sekä kaihoisin sävyin. Muina teemoina ovat myös useasti mystisyys, satumaisuus ja surumielisyys.
Agent Steel
Agent Steel on yhdysvaltalainen speed metal/thrash metal -yhtye, jonka perustivat laulaja John Cyriis ja rumpali Chuck Profus vuonna 1984.
Agent Steel toimi yhtäjaksoisesti vuoteen 1988 saakka, jolloin yhtyeen laulaja John Cyriis lopetti yhtyeessä. Yhtye oli siihen mennessä julkaissut kaksi albumia sekä yhden EP:n. Yhtye tunnettiin laulaja John Cyriin korkeaoktaavisesta laulusta sekä heavy metalissa varsin epätavallisista sanoituksista, jotka käsittelivät mm. ufoja sekä salaliittoteorioita.
Yhtye teki paluun vuonna 1998 uuden laulajan Bruce Hallin kanssa ja he julkaisivat albumin Omega Conspiracy (1999). Hall erosi Cyriistä käyttämällä puhtaan laulun lisäksi myös karheampaa vokalisointia. Hänen laulukorkeutensa ei myöskään yltänyt aivan Cyriin tasolle. Musiikki oli myös muuttunut tällä levyllä speed metallista enemmän thrash metallin suuntaan. Vuonna 2001 yhtyeen perustajajäsen Chuck Profus joutui jättämään yhtyeen käsivamman takia. Hänet korvasi Rigo Amezcua. Tällä kokoonpanolla he julkaisivat vielä albumit Order Of The Illuminati (2003) sekä Alienigma (2007).
Huhtikuussa 2010 laulaja Bruce Hall ilmoitti jättävänsä yhtyeen. Hän kertoi että koki usein soittavansa pelkässä "cover-yhtyeessä" sillä hän ei mielestään kyennyt täyttämään John Cyriin paikkaa yhtyeessä. Toukokuussa yhtye julkaisi kotisivuillaan tiedotteen, jossa se kertoo alkuperäisen laulajan John Cyriin paluusta yhtyeen laulajaksi. Tällä hetkellä yhtye on tekemässä kuudetta studioalbumiaan.
18.-19. syyskuuta 2010 yhtye soitti kaksi keikkaa Japanissa. Tämä oli ensimmäinen kerta yli kahteenkymmeneen vuoteen, kun John Cyriis esiintyi yhtyeessä.
Agent Steel / Masters of Metal / S.E.T.I.
Tällä hetkellä yhtyeen tilanne on epäselvä. Vaikuttaa siltä että John Cyriis olisi jälleen jättänyt yhtyeen. Yhtye on esiintynyt jonkin verran nimellä Masters of Metal, laulajanaan joko Rick Mythiasin tai James Riviera. Toukokuussa 2011 he julkaisivat Rickin kanssa tehdyn kappaleen nimeltä Tomb of Ra. Esittäjäksi mainitaan "Masters of Metal/Agents of Steel. Elokuussa 2011 yhtyeen pitkäaikainen nokkamies Juan Garcia selvensi haastattelussa että jos he esiintyvät John Cyriin kanssa, he käyttävät nimeä Agent Steel. Jos taas laulajana on Rick tai joku muu, niin silloin se on Masters of Metal.
Tilannetta hämmentää entisestään, että Cyriis on eräässä haastattelussa ja toisen yhtyeensä S.E.T.I.:n kotisivuilla väittänyt omistavansa oikeudet Agent Steelin nimeen ja että S.E.T.I. on jatkumoa Agent Steelin perinnölle. 6. joulukuuta 2011 jälkeen S.E.T.I.:n kotisivuilla on ollut teksti "Agent Steel is now S.E.T.I." Cyriis on myös keikkaillut S.E.T.I.:n kanssa soittaen Agent Steelin kappaleita. Joulukuussa 2011 Agent Steel oli jälleen aktiivinen, joskin Cyriin ja muun yhtyeen välillä oli jotain riitoja. Maaliskuussa 2012 ilmoitettiin että Masters of Metallilla soittava kokoonpano on nauhoittamassa albumia. Ei ole vielä tiedossa julkaistaanko albumi Agent Steelin vai Masters of Metallin nimellä.
Entiset
Kitaristit
Basistit
Rumpalit
U-93 (1940)
U-93 oli Saksan laivaston tyypin VIIC sukellusvene toisessa maailmansodassa. Palvelusaikanaan alus teki seitsemän partiomatkaa ja upotti kahdeksan kauppalaivaa, yhteensä 43 392 rekisteritonnia. Britannian kuninkaallisen laivaston hävittäjä HMS Hesperus upotti aluksen 15. tammikuuta 1942 Pohjois-Atlantilla. Miehistönjäsenistä kuusi sai surmansa ja neljäkymmentä joutui sotavankeuteen.
Palvelus
Palvelukseenotettaessa alus liitettiin Kieliin 7. sukellusvenelaivueeseen ja myöhemmin laivueen mukana Saint-Nazaireen. Alus oli 1. lokakuuta saakka miehistön koulutuksessa, minkä jälkeen se oli operatiivisessa palveluksessa tuhoutumiseensa saakka. Alus lähti 5. lokakuuta 1940 merelle Kielistä ja saapui 7. lokakuuta Kristiansandiin.
U-93 lähti 9. lokakuuta Kristiansandista ensimmäiselle partiomatkalleen. Alus upotti 15. lokakuuta (58.96667°N, -9.9°W) saattueessa OA-228 matkanneen New Zealand Shipping Companyn SS Hurunuin (9 331 grt). Kaksi päivää myöhemmin alus upotti saattueesta OB-228 norjalaisen A/S Songan SS Dokkan (1 168 grt) Bergenistä (60.76667°N, -16.5°W) ja Richard W. Jones and Companyn SS Uskbridgen (2 715 grt) (60.66667°N, -15.83333°W). Saattueen suojaus yritti kolmeen otteeseen upottaa hyökkäävän sukellusveneen tuloksetta. Alus palasi 25. lokakuuta St. Nazaireen.
Alus lähti 7. marraskuuta St. Nazairesta toiselle partiomatkalleen, mistä se palasi 29. marraskuuta Lorientiin. Alus lähti 11. tammikuuta 1941 Lorientista kolmannelle partiomatkalleen, jonka aikana se upotti neljä kauppalaivaa. Alus joutui 10. helmikuuta 502. laivueen Armstrong Whitworth Whitley -pommikoneen maaliksi, jolloin vene kärsi lieviä vaurioita. Alus palasi 14. helmikuuta Lorientiin ja oli seuraavat kolme kuukautta telakalla korjattavana.
U-93 lähti 3. toukokuuta Lorientista. Aluksella sattui lähtöpäivänä konekivääriä käsiteltäessä onnettomuus, jossa kolme miehistönjäsentä haavoittui. Alus upotti 21. toukokuuta sukellusveneryhmä Westin mukana saattueesta HX-126 alankomaalaisen NV Petroleum Mij La Coronan MV Elusan (6 235 grt) (59°N, -38.08333°W). Alus palasi 10. kesäkuuta St. Nazaireen.
Alus lähti 12. heinäkuuta St. Nazairesta viidennelle partiomatkalleen liittyäkseen sukellusveneryhmä Südiin, jonka mukana se oli 22. heinäkuuta-5. elokuuta. Alus joutui 11. elokuuta Portugalin rannikolla ilmahyökkäykseen, mikä pakotti sen aloittamaan paluumatkan tukikohtaansa. Alus saapui St. Nazaireen 21. elokuuta ilman upotuksia. Aluksen päällikkö Claus Korth siirtyi 30. syyskuuta muihin tehtäviin, ja aluksen päällikkyyden vastaanotti 6. lokakuuta Horst Elfe. Aluksen kuudes partiomatka alkoi 18. lokakuuta St. Nazairesta, jonne se palasi 21. marraskuuta ilman upotuksia. Matkansa aikana alus oli sukellusveneryhmä Schlagetotissa 23. lokakuuta- 1. marraskuuta ja Raubritterissä 1.–8. marraskuuta
Alus lähti viimeiselle partiomatkalleen 23. joulukuuta St. Nazairesta liittyäkseen sukellusveneryhmä Seydlitziin, jossa se aloitti toimintansa 27. joulukuuta. HMS Hesperus upotti aluksen 15. tammikuuta 1942 syvyyspommein Pohjois-Atlantilla. Aluksen miehistöstä sai surmansa kuusi ja neljäkymmentä joutui sotavankeuteen.
Moussa Saïb
Moussa Saïb (s. 5. maaliskuuta 1969 Théniet El Haâd) on algerialainen jalkapallovalmentaja ja entinen jalkapalloilija.
Valmennusura
Pelaajauransa jälkeen Saïb on toiminut valmentajana. Hän valmensi menestyksekkäästi JS Kabylieta, jonka hän johdatti Algerian mestariksi vuonna 2008.
Red Bull Air Race World Championship -kausi 2009
Red Bull Air Race World Championship -kausi 2009 oli Red Bull Air Race World Championship -sarjan seitsemäs kausi. Kauden kuudesta kilpailusta ensimmäinen järjestettiin Abu Dhabissa 17.–18. huhtikuuta ja viimeinen Barcelonassa 3.–4. lokakuuta. Mestaruuden voitti brittiläinen Paul Bonhomme.
Lentäjät ja lentokoneet
pienoiskuva|[[Kirby Chambliss Budapestin osakilpailussa kaudella 2009.]]
Tulokset
Pisteet 11 parhaalle 12–10–9–8–7–6–5–4–3–2–1, yksi lisäpiste aika-ajon nopeimmalle.
Jacques-Yves Cousteau
Jacques-Yves Cousteau oli ranskalainen merivoimien upseeri, tutkimusmatkailija, laitesukelluksen edelläkävijä ja tieteilijä, joka tutki merta ja kaikkia vesielämän muotoja.
Cousteau tuli erityisesti tunnetuksi pitkistä dokumenttielokuvistaan, joista hän sai kaksi Oscar-palkintoa, ja televisiosarjoistaan, joista Meren salaisuudet toi maailmanlaajuista mainetta. Cousteau ei kuitenkaan ollut pelkkä dokumentaristi, vaan hän tutki aluksellaan Calypsolla maailman meriä ja niihin liittyviä ilmiöitä. Cousteaun elokuvat herättivät kiinnostusta meriin ja näiden suojeluun, ja hänen keksintönsä vaikuttivat sukellusharrastuksen kehittymiseen. Cousteaun työtä jatkaa hänen perustamansa Cousteau Society.
Cousteaun ura kesti pitkään, sillä se alkoi käytännössä jo hänen ollessaan laivastossa 1930-luvun lopulla. Hän työskenteli kuolemaansa asti ja sai useita arvonimiä ja palkintoja. Vuonna 1988 hänet valittiin Ranskan akatemiaan.
Nuoruus
pienoiskuva|upright|Cousteaun synnyintalon seinässä oleva muistolaatta. Jacques-Yves Cousteau syntyi pienessä Saint-André-de-Cubzacin kunnassa Bordeaux'n viinialueella. Hän oli Daniel ja Elizabeth Cousteaun toinen lapsi. Daniel Cousteau oli lakimies, ja perhe matkusti paljon.
Poika kiinnostui vedestä jo varhain. Seitsenvuotiaaksi asti hän kuitenkin sairasti kroonista suolistotulehdusta, enteriittiä, minkä takia perheen lääkäri ei suositellut pojalle raskasta liikuntaa. Suolistovaivojen takia pulleasta vauvasta tuli todella laiha lapsi, ja Jacques-Yves jäi aikuisenakin pienikokoiseksi.
Ensimmäisen maailmansodan aikana Daniel Cousteau jäi työttömäksi, mutta sodan jälkeen hän löysi jälleen töitä rikkaan yhdysvaltalaisen Eugene Higginsin lainopillisena neuvonantajana. Daniel joutui jälleen matkustamaan paljon, mutta nyt veljekset Pierre-Antoine ja Jacques-Yves olivat jo kouluiässä. He olivat suurimman osan vuodesta sisäoppilaitoksessa, kun heidän vanhempansa olivat matkoilla. Higgins sai Cousteaun perheen unohtamaan Jacques-Yvesin liikuntarajoitukset, minkä seurauksena tämä oppi uimaan ja rakastamaan vettä entistä enemmän.
Eugene Higgins palasi New Yorkiin vuonna 1920 ja vaati Cousteaun perhettä muuttamaan kanssaan. Jacques-Yves ja Pierre-Antoine menivät kouluun Yhdysvalloissa ja oppivat puhumaan sujuvaa englantia. Yhdysvalloissa Jacques-Yves sukelsi ensimmäisen kerran Harveynjärvessä, kun perhe oli lomalla Vermontissa. Vuonna 1922 Higgins ja Cousteaun perhe muuttivat takaisin Ranskaan. Yhdysvalloissa Jacques-Yves oli kiinnostunut mekaniikasta ja suunnitellut 11-vuotiaana pienoisnosturin; Ranskassa hän rakensi 13-vuotiaana akkukäyttöisen auton. Sukeltamisen ja mekaniikan lisäksi merkittävää Jacques-Yvesin tulevaisuudelle oli se, että hän oli kiinnostunut filmaamisesta. Hän osti kaitafilmikameran säästöillään.
Vaikka Jacques-Yves oli kiinnostunut monista asioista, hän ei menestynyt koulussa. Hän syyllistyi häiriköintiin, minkä vuoksi hänet lähetettiin tiukkaan sisäoppilaitokseen. Siellä Jacques-Yves sai uutta motivaatiota koulunkäyntiin ja suoritti koulun hyvin arvosanoin. Vuonna 1930 hän pääsi Brestin merisotakouluun.
Vakava loukkaantuminen ja ensimmäiset sukellukset
Jacques-Yves Cousteau ja hänen kurssitoverinsa osallistuivat vuosien 1932 ja 1933 aikana maailmanympäripurjehdukselle harjoituslaiva Jeanne d’Arcilla. Cousteaulla oli mukana kamera, jolla hän kuvasi paljon. Harjoituspurjehduksen jälkeen Cousteau valmistui merisotakoulusta aliluutnantiksi ja hänet määrättiin Kiinan rannikolle, Shanghaihin, aseupseeriksi.
Aasian komennuksen päätyttyä Cousteau palasi Ranskaan Neuvostoliiton läpi. Hän kuvasi paljon myös Neuvostoliitossa, mutta lähes koko materiaali takavarikoitiin. Ranskassa Cousteau päätti jatkaa opintojaan merivoimien ilmasotakoulussa Hourtinissa. Cousteaun oli määrä valmistua vuonna 1936, mutta ennen sitä hän joutui pahaan auto-onnettomuuteen ja kävi lähellä kuolemaa. Hän oli menossa ystävänsä häihin Vogeeseille isänsä urheiluautolla ja ajoi juuri mutkaista vuoristotietä pimeässä ja sumussa, kun auton ajovalot sammuivat. Hän painoi jarrua, mutta auto suistui tieltä ja pyöri monta kertaa ympäri. Cousteau makasi useita tunteja tajuttomana metsässä, mutta herättyään hän pystyi raahautumaan tielle ja läheiseen asumukseen, josta soitettiin apua. Cousteaulta oli murtunut useita kylkiluita ja vasen käsi viidestä kohtaa, hänen keuhkonsa olivat puhjenneet sekä oikea käsi halvaantunut. Lääkärit suunnittelivat jo käden amputointia, mutta Cousteau ei sitä sallinut. Kahdeksan kuukauden hoidon jälkeen hän pystyi liikuttamaan yhtä oikean käden sormea ja vielä muutaman kuukauden kuluttua kaikkia sormiaan.
pienoiskuva|upright|[[Philippe Tailliez oli Jacques-Yves Cousteaun varhainen kumppani.]] Toipumisajaksi Cousteau määrättiin Toulonin satamaan. Hän ei kuitenkaan pystynyt osallistumaan lentäjän kokeeseen eikä siis valmistunut. Toulonissa Cousteau perehtyi aiempaa vakavammin mereen ja alkoi kehitellä myös sukeltamista auttavia varusteita. Hän tutustui toiseen laivaston upseeriin Philippe Tailliez’hen, jonka suosituksesta hän rupesi kuntouttamaan itseään uimalla. Cousteaun ja Tailliez'n lisäksi Toulonin vesillä sukelsi vedenalainen kalastaja Frédéric Dumas. Kolmikko alkoi tutkia sukeltamista ja testasi sekä yritti kehittää monia seikkoja. Lisäksi Cousteau kuvasi monia heidän sukelluksiaan.
Toisen maailmansodan aikana
Cousteau oli Dupleix-nimisellä risteilijällä algerialaisessa Oranin satamassa, kun toinen maailmansota syttyi. Nopean salamasodan jälkeen saksalaiset pakottivat Ranskan antautumaan, miehittivät maan pohjoisosan ja jättivät maan eteläosan saksalaismielisen Vichyn hallituksen valvontaan. Ranskan antautumisen jälkeen Toulonin tukikohtaan koottu Ranskan vahva moderni laivasto miehistöineen pysyi nimellisesti Ranskan lipun alla ja erossa sotatoimista. Sotaonnensa heikentyessä saksalaiset alkoivat kuitenkin pelätä laivaston ja ainakin sen upseerien loikkaavan ensimmäisen tilaisuuden tullen brittien tai amerikkalaisten puolelle. Marraskuussa 1942 saksalaiset tunkeutuivatkin väkivalloin Touloniin, tarkoituksenaan ottaa koko laivasto-osasto uudenaikaisine aluksineen Saksan haltuun. Ranskalaiset olivat valmistautuneet tähän jo kahden vuoden ajan. He upottivat ja räjäyttivät lähes jokaisen aluksensa Toulonin satama-alueelle, jotta ne eivät joutuisi saksalaisten käsiin.
Vaikka laivasto tuhottiin ja miehistöt kotiutettiin, Cousteau, Dumas ja Tailliez jatkoivat sukelluksiaan Toulonin vesissä tuoreiden ja vanhojen hylkyjen joukossa. Sodan aikana he tekivät ensimmäisen elokuvansa Par dix-huit mètres de fond. He saivat sukeltaa ja kuvata rauhassa, vaikka saksalaiset ja italialaiset partioivat alueella, sillä sukeltajat näyttivät partioiden mielestä harmittomilta. Cousteau toimi kuitenkin Ranskan vastarintaliikkeen vakoojana. Sodan jälkeen hänet palkittiin ansioistaan useilla mitaleilla, kuten arvostetulla kunnialegioonan kunniamerkillä.
Toisen maailmansodan aikaan paras pitkillä sukelluksilla käytettävä hengityslaite oli Yves Le Prieurin kehittämä. Siinä piti kuitenkin säätää ilmansyöttöä käsin, ja Cousteau halusi pitää kätensä vapaana. Ratkaisu olisi automaattinen säädin, samantapainen kuin mikä lentäjillä oli jo käytössään. Cousteau oli kuullut insinööristä nimeltä Émile Gagnan, joka oli erikoistunut kaasujen hallintaan suuressa paineessa ja joka työskenteli Air Liquide -yrityksessä. Cousteaun appi oli yksi yrityksen johtajista, ja hän sai muut suostumaan Gagnanin ja Cousteaun yhteishankkeeseen. Cousteau matkusti miehitettyyn Pariisiin vaimonsa Simone Melchiorin kanssa joulukuussa 1942.
Cousteau esitteli Gagnanille hengityslaitteen vaatimukset, ja seuraavat viikot he työskentelivät Air Liquiden laboratorioissa. Heidän tavoitteenaan oli tuottaa automaattinen säätöventtiili, joka antaisi sukeltajalle ilmaa sopivalla paineella. Venttiilin piti lisäksi olla tarpeeksi herkkä vastaamaan hengitykseen, antaa juuri oikea määrä ilmaa ja päästää uloshengitysilma veteen.
Miinanraivaajana sodan jälkeen
Vuonna 1944 liittoutuneet vapauttivat Pariisin, ja Ranskan merivoimat koottiin uudestaan. Sekä Cousteau että Tailliez kutsuttiin takaisin palvelukseen. Samaan aikaan muutama sukeltaja perusti epävirallisen merenalaisen tutkimusryhmän nimeltä Groupement de Recherches Sous-marines. Sodan jälkeen toukokuussa 1945 Cousteau määrättiin toimistotyöhön Marseilleen. Hän ei kuitenkaan pitänyt työstä ja kertoi johtoupseereille epävirallisesta tutkimusryhmästä, minkä jälkeen siitä tuli virallisesti osa Ranskan merivoimia. Tailliez sai ryhmän johdettavakseen, koska hän oli korkeampi upseeri kuin Cousteau.
Kun merivoimien amiraalit olivat nähneet Cousteaun, Dumas'n ja Tailliez'n tekemän elokuvan hylyistä, he päättivät, että Tailliez'n ryhmän pitäisi keskittyä miinanraivaamiseen ja sen tehtävänä olisi myös hakea lastia uponneista laivoista. Ryhmä sai myös luvan tehdä tutkimustyötä. Ensimmäisenä työnään se raivasi Sèten sataman miinoista.
Ryhmä jatkoi miinojen raivaamista koko 1940-luvun lopun, mutta Cousteau ohjasi sen tekemään myös vedenalaisia kokeita aina, kun se oli mahdollista. He tutkivat muun muassa lisääntyvän paineen vaikutusta ihmiskehoon, ja Cousteau teki vuonna 1947 vapaasukelluksen maailmanennätyksen laskeuduttuaan reiluun 90 metriin. Ryhmä sai myös mahdollisuuden tehdä yhteistyötä sveitsiläisen Auguste Piccardin kanssa. Hän oli kehittänyt batyskafin, jolla pystyi laskeutumaan huomattavasti syvemmälle kuin muilla laitteilla siihen mennessä.
Calypson hankkiminen
Cousteau otti virkavapautta merivoimista, ja kesäkuussa 1951 Calypso lähti ensimmäiselle koematkalleen tutkimusaluksena. Ensimmäinen virallinen tutkimusmatka alkoi marraskuussa 1951, jolloin Calypso suuntasi kohti Punaisenmeren koralliriuttoja Saudi-Arabian rannikolla. Helmikuussa 1952 Cousteau palasi Ranskaan ja alkoi tutkia uponneita aluksia. Marseillen edustalta hän löysi roomalaisen aluksen 200-luvulta eaa. ja tutki sukeltajineen sitä kahden vuoden ajan. Vuonna 1952 Calypsolla sattui vakava sukellusonnettomuus, jossa Jean-Pierre Servanti sai surmansa. Se sai Cousteaun harkitsemaan toiminnan lopettamista, mutta hän päätti kuitenkin miehistönsä kanssa jatkaa murheellisesta tapauksesta huolimatta.
Hiljainen maailma
Ensimmäisten tutkimusmatkojensa aikana Cousteau kirjoitti varhaisista sukelluskokemuksistaan yhdysvaltalaisen James Duganin avulla. Hänen kirjansa Hiljainen maailma: Ihmiskalana meren syvyyksissä julkaistiin Yhdysvalloissa 1953, ja se on käännetty sen jälkeen 22 kielelle. Kirja toi Cousteaulle maailmanlaajuista mainetta ja auttoi häntä hieman jatkuvissa rahoitusongelmissa.
Pian kirjan julkistamisen jälkeen öljy-yhtiö British Petroleum palkkasi Cousteaun miehineen tekemään sukelluksia Persianlahdella Abu Dhabin edustalla. Cousteaun ryhmän keräämien näytteiden perusteilla geologit pystyivät päättelemään, että Persianlahden pohjassa oli öljy- ja maakaasutaskuja. Vuonna 1954 Cousteau sai merkittävän taloudellisen tuen Ranskan valtiolta, joka suostui maksamaan kaksi kolmasosaa Calypson toimintakustannuksista, jos alus toimisi yhdeksän kuukautta Ranskan virallisena tutkimusaluksena ja siellä olisi ranskalaisia tieteilijöitä.
Maaliskuussa 1955 kunnostettu Calypso lähti yli 20 000 kilometrin matkalle Marseillesta Punaisellemerelle, mistä matka jatkui Seychelleille, Intian valtamerelle ja Madagaskarin eteläosaan. Matkan aikana sukeltajat tekivät satoja sukelluksia ja Cousteau keräsi nuoren kuvaajan Louis Mallen avustuksella materiaalia uutta elokuvaa varten. Elokuva Hiljainen maailma sai ensi-iltansa Cannesin elokuvajuhlilla huhtikuussa 1956 ja voitti juhlien arvokkaimman palkinnon, Kultaisen palmun. Seuraavana vuonna Hiljainen maailma palkittiin parhaana dokumenttina Oscar-gaalassa. Saamansa maineen ansiosta Cousteau nimettiin Monacon oseanografisen museon johtajaksi. Cousteau erosi vuonna 1957 merivoimien palveluksesta keskittyäkseen täysipäiväisesti muihin projekteihinsa.
Syvyyksiin ja asumaan merenpinnan alapuolelle
pienoiskuva|Cousteaun ”sukeltava lautanen”, [[SP-350]] Jo ennen Hiljaisen maailman kuvauksia Cousteau oli aloittanut Ranskan vedenalaisen tutkimuksen viraston kanssa hankkeen, jonka tavoitteena oli rakentaa pienoissukellusvene, jonka avulla sukeltajat pystyisivät laskeutumaan normaalia kevytlaitesukellusta syvemmälle. Syksyllä 1956 Calypson mukana ollut Harold Edgerton laski ankkuriköyttä pitkin Romanchen haudan pohjaan kameran, jonka oli itse kehittänyt, ja otti ensimmäisiä kuvia syvänmerenhaudasta. Edgertonin kamera oli välittänyt laiteongelman vuoksi vain kaksi kuvaa, mutta niissä näkyi selvästi tuntemattomia eläimiä. Tämä turhautti Cousteauta, sillä hän halusi nähdä syvyydet itse eikä robotin välityksellä.
Cousteau haaveili syvyyksien tutkimisen lisäksi siitä, että ihmiset voisivat asua meressä, mannerjalustan pohjalla. Tästä alkoi vedenalaisen talon suunnitteluun tähtäävä Conshelf-projekti 1960-luvun alussa. Conshelf I oli ensimmäinen asuttava rakennus meren pohjassa. Sylinterin muotoinen ja viiden metrin pituinen talo laskettiin meren pohjaan lähellä Marseillea syyskuussa 1962. Talossa asui viikon ajan kaksi ihmistä: Falco ja Claude Wesly. Koe onnistui ja vakuutti Cousteaun siitä, että hänen haaveensa olisi mahdollinen toteuttaa.
Conshelf I:n menestymisen jälkeen Cousteau miehistöineen valmistautui Conshelf II:een, joka olisi kylä meressä. Siihen kuului talo, syvänmeren moduuli, sukellusalusten talli ja välinevaja. Helmikuussa 1963 Calypso ja Rosaldo lähtivät kohti Punaistamerta, jossa koe suoritettaisiin. Cousteau otti myös kuvausvälineet mukaan, sillä hän aikoi kuvata samalla uuden dokumenttielokuvan. Conshelf II -projekti oli myös menestys. Kesäkuusta heinäkuuhun sukeltajat asuivat meressä ja todistivat, että ihmiset pystyvät elämään onnellisesti pitkiä aikoja 25 metrin syvyydessä. Cousteaun kuvaama elokuva Elävä meri, joka käsitteli Conshelf II -projektia, toi hänen uransa toisen parhaan dokumentin Oscar-palkinnon.
Cousteaun oli edelleen vaikeaa saada rahoitusta, vaikka hänen elokuvansa ja projektinsa menestyivät. Avaruuden valloittaminen herätti paljon kiinnostusta, minkä takia vedenalainen tutkimusmatkailu joutui kilpailemaan rahavaroista avaruusohjelmien kanssa. Samalla muutkin olivat kiinnostuneet meren asuttamisesta ja tutkineet ihmisasutusta uusissa syvyyksissä. Cousteau vastasi haasteeseen menemällä vielä syvemmälle. Syyskuussa 1965 kuusi sukeltajaa, Cousteaun poika Philippe heidän joukossaan, laskeutuivat asumaan ja työskentelemään noin 90 metrin syvyyteen Conshelf III:lle. Tämäkin projekti oli onnistunut. Cousteau joutui kuitenkin tämän jälkeen luopumaan Conshelf-projekteista, sillä muilla vastaavilla projekteilla oli paremmat rahavarat.
Televisiosarja Meren salaisuudet
pienoiskuva|upright|vasen|Cousteau [[M/S Calypso|Calypsolla]] National Geographic Society oli aloittamassa 1960-luvun puolivälissä luontoaiheista televisiosarjaa. Cousteau tarjosi elokuvaansa järjestölle, joka suostui sillä ehdolla, että Hollywood-tuottaja David Wolper valvoisi elokuvan leikkaamista. Cousteaun ensimmäinen, tunnin pituinen televisio-ohjelma The World of Jacques Cousteau lähetettiin toukokuussa 1966. Cousteau teki sen jälkeen vielä kaksi erikoisohjelmaa National Geographic Societyn sarjaan.
David Wolperin tuotantoyhtiö oli niin vakuuttunut, että suositteli Cousteauta tekemään lisää televisio-ohjelmia. Cousteau neuvotteli 1960-luvun loppupuolella kolmen televisiokanavan kanssa, joista ABC teki parhaan tarjouksen ja lupasi kustantaa 12 tunnin mittaista jaksoa. Cousteau pääsi sopimuksen myötä lopultakin niin hyvään taloudelliseen asemaan, että pystyi tekemään pitkälle tähtääviä suunnitelmia. Sarjan ansiosta Cousteau pystyi purjehtimaan Calypsolla kaikilla maailman merillä ja kuvaamaan haluamissaan paikoissa.
Cousteau miehistöineen lähti jälleen uusitulla Calypsolla liikkeelle keväällä 1967. Aluksella oli mukana kaksi uutta ketterämpää pienoissukellusvenettä. Ensimmäinen osa sarjasta Meren salaisuudet käsitteli haita, ja se sai kehuja opetuksen ja viihteen onnistuneesta yhdistämisestä. Cousteau sai kuitenkin myös kritiikkiä siitä, että hän keskittyi liikaa luomaan draamaa eikä hänen lähestymistapansa ollut tarpeeksi tieteellinen. Yksi kriitikoista oli Calypsolla jonkin aikaa mukana ollut haiasiantuntija Eugenie Clark. Cousteau vastasi kritiikkiin sanomalla, ettei ole tieteilijä. Hänen tarkoituksensa oli kertoa meriseikkailuja, joissa oli tarina, eikä tehdä puhtaita dokumentteja. Cousteaun miehistö kiersi maailmaa kolme vuotta ja palasi Monacoon 15. syyskuuta 1970. Calypso oli purjehtinut yli. Uudelle kuvausmatkalle Cousteau lähti syksyllä 1972 tällä kertaa Etelämantereelle. Cousteaun piti kuvata neljä lyhyttä televisioelokuvaa ja täyspitkä dokumenttielokuva.
Vuonna 1976 Meren salaisuudet loppui. Sarja oli ollut monta vuotta todella suosittu, ja ABC oli kahdesti uudistanut kolmivuotisen sopimuksen Cousteaun kanssa. Viimeisten osien aikana katsojaluvut alkoivat kuitenkin laskea, minkä seurauksena ABC ilmoitti, että toukokuussa 1976 lähetettävä jakso jäisi viimeiseksi.
Viimeiset vuosikymmenet
The Cousteau Odysseyn kuvausten aikana Cousteauta kohtasi henkilökohtainen tragedia, sillä hänen poikansa Philippe kuoli kesäkuussa 1979 Portugalissa kokeillessaan korjattua lentokonetta Flying Calypsoa. Cousteau masentui ja oli jo valmis lopettamaan työnsä ja upottamaan Calypson. Hänen toinen poikansa Jean-Michel tuli kuitenkin Los Angelesista lohduttamaan isäänsä. Hän lupasi auttaa tätä ja onnistui taivuttelemaan Jacques-Yves Cousteaun vielä takaisin tutkimuksen pariin.
pienoiskuva|[[Alcyone (laiva)|Alcyone-alus vuonna 2008]] KCET-sopimuksen päätyttyä Cousteau pääsi sopimukseen CNN-televisiokanavan perustaneen Ted Turnerin kanssa. Helmikuussa 1982 hän lähti kahden vuoden tutkimusmatkalle Amazonille. Neliosainen Amazon-sarja käsitteli Amazonia, sen eläimiä ja ihmisiä. Viimeisessä osassa Cousteau kommentoi ensimmäistä kertaa yleisesti yhteiskunnan tilaa, kun hän puhui huumekaupasta. Cousteau jatkoi edelleen televisioelokuviensa ohella myös kehitystyötä. Hän suunnitteli esimerkiksi laitteen pintaveden tutkimiseen ja Turbosail-järjestelmän vähentääkseen laivojen öljynkulutusta. Toukokuussa 1985 ensipurjehduksella ollut Cousteaun uusi tutkimusalus Alcyone käytti Turbosailia. Calypso ja Alcyone lähtivät yhdessä viisivuotiselle tutkimusmatkalle, jonka aikana Cousteau kuvasi uutta sarjaansa Rediscovery of the World. Vuonna 1992 Cousteau jatkoi televisioelokuviansa Rediscovery of the World II -sarjalla.
Vuonna 1988 Cousteau valittiin Ranskan akatemiaan Jean Delayn tilalle. Alkuvuodesta 1996 Calypso upposi Singaporen satamassa, ja Cousteau vetosi yleisöön saadakseen kerättyä tarvittavat varat uuden tutkimusaluksen Calypso II:n rakentamiseen. Hänen viimeiset dokumenttinsa saivat edelleen runsaasti katsojia, mutta ne eivät enää voittaneet palkintoja eikä yleisö hämmästellyt niitä entiseen tapaan. Cousteau teki töitä aivan viimeisiin vuosiinsa saakka.
Perhe
Jacques-Yves Cousteau tapasi tulevan vaimonsa, silloin 17-vuotiaan Simone Melchior’n eräissä juhlissa Pariisissa. 26-vuotias Cousteau ihastui välittömästi. Melchiorin isä oli eläkkeellä oleva amiraali. Hänen perheensä piti Cousteauta sopivana sulhasehdokkaana, ja nuoripari meni naimisiin 12. heinäkuuta 1937. Vastanaineet muuttivat upseerien asuma-alueelle Sanary-sur-Meriin lähelle Toulon'n laivastotukikohtaa. Simone Cousteau sukelsi usein miehensä ja Philippe Tailliez'n kanssa. Pariskunnalle syntyi kaksi lasta: Jean-Michel maaliskuussa 1938 ja Philippe joulukuussa 1940.
Jean-Michel ja Philippe Cousteau olivat aikuistuttuaan mukana isänsä projekteissa. Jean-Michel oli pitkään taustajoukoissa mutta hoiti myös omia liiketoimiaan, sillä hän ei saanut mielestään tarpeeksi kunnioitusta isältään. Philippe oli mukana tutkimusmatkoilla ja toimi kuvaajana monessa Meren salaisuudet -jaksossa.
Philippe rakastui yhdysvaltalaiseen malliin Janice Sullivaniin, ja he päättivät mennä naimisiin. Jacques-Yves ja Simone Cousteau eivät pitäneet ajatuksesta, sillä heidän mielestään ranskaa osaamaton malli ei ollut tarpeeksi hyvä heidän pojalleen. He eivät osallistuneet edes parin häihin tammikuussa 1967. Philippe jatkoi kuitenkin vielä töitä isänsä kanssa, vaikka heidän välinsä eivät olleet kovin hyvät. Vuonna 1969 Philippe halusi kuitenkin omaa tilaa ja perusti oman tuotantoyhtiönsä. Jacques-Yvesin ja Philippen suhde parani 1970-luvulla, ja lopullisen sovinnon he tekivät, kun Janice ja Philippe saivat ensimmäisen lapsensa. Vuonna 1979 Philippe kuoli lento-onnettomuudessa, mikä oli suuri tragedia perheessä ja lopetti melkein Jacques-Yves Cousteaun tutkijanuran. Jean-Michel palasi tämän jälkeen mukaan perheyrityksen toimintaan ja siirtyi Cousteau Societyn johtoon.
Simone Cousteau kuoli vuonna 1990. Pian tämän jälkeen Jacques-Yves myönsi, että hänellä oli ollut pitkä suhde ranskalaisen Francine Triplet’n kanssa. Cousteaun ja Triplet’n suhteesta oli syntynyt kaksi lasta 1980-luvulla. Vuonna 1992 Jacques-Yves meni naimisiin Francine Triplet'n kanssa.
Jacques-Yves Cousteau kuoli sydänkohtaukseen Pariisin kodissaan 25. kesäkuuta 1997. Hänen siunaustilaisuutensa järjestettiin Notre Damessa. Cousteaun arkkua kantoivat Ranskan merivoimien kunniakaartin jäsenet, ja tilaisuuteen osallistui perheen lisäksi Ranskan presidentti Jacques Chirac sekä monia ministereitä, sukeltajia, ympäristönsuojelijoita ja kirjailijoita. Siunauksen toimitti Pariisin arkkipiispa Jean-Marie Lustiger, ja sitä oli seuraamassa kirkossa ja sen ulkopuolella satoja ihmisiä. Cousteau haudattiin kotikuntaansa Saint-André-de-Cubzaciin.
Nimikiista pojan kanssa
Jacques ja Jean-Micheal Cousteau joutuivat kiistaan 1990-luvun puolivälissä Cousteau-nimen käytöstä. Jean-Michel jätti Cousteau Societyn vuonna 1992 oltuaan järjestössä töissä toistakymmentä vuotta ja perusti oman tuotantoyhtiön. Keväällä 1995 hän oli mukana osakkaana aukaisemassa Fidžille ympäristöystävällistä lomakohdetta, jonka nimeksi piti tulla Cousteau Fiji Islands Resort. Jacques-Yves Cousteau ei ollut hyvillään siitä, että yritys yhdistettäisiin hänen nimeensä. Hän vaati, että yrityksen nimessä ei olisi nimeä Cousteau, tai sitten Jean-Michel olisi lisättävä logoon ja mainoksiin yhtä suurella fontilla ja samalla värityksellä kuin Cousteau-nimikin.
Oikeus päätti San Franciscossa, että Jean-Michel ei saa käyttää Cousteau-nimeä markkinoidessaan lomakohdettaan Yhdysvalloissa. Päätöksen perusteella Cousteau-nimeä ei voi käyttää tavaramerkin tavoin mainostamaan, edistämään tai markkinoimaan mitään kaupallista toimintaa.
Perintö
pienoiskuva|upright|Cousteau kertomassa lehdistölle kokemuksistaan [[Etelämanner|Etelämantereen tutkimusmatkalta]] Cousteau vaikutti urallaan vedenalaisen maailman tutkimiseen monin eri tavoin. Ensinnäkin hän oli edelläkävijä laitesukelluksessa, minkä ansiosta hän pystyi kehittämään vedenalaista kuvausta, tutkimusta ja arkeologiaa. Cousteau edisti lisäksi merkittävästi mertensuojelua.
Cousteaun Émile Gagnanin kanssa kehittämä aqualung antoi sukeltajille enemmän liikkumavapautta, eivätkä he enää olleet sidottuja esimerkiksi ilmaletkun pituuteen. Tosin sukeltajat eivät Aqualunginkaan avulla pystyneet laskeutumaan kovin syvälle. Siksi Cousteau oli myös kehittämässä pienoissukellusveneitä, joiden ansiosta meren tutkimus helpottui myös kauempana rannasta. Vedenalaisissa tutkimuksissa tarvittiin ennen Cousteaun keksintöjä hankalia laitteita, kuten sukelluskelloja.
Cousteau sai kirjoituksillaan ja elokuvillaan monet ihmiset kiinnostumaan meristä. Hän oli jo 1950-luvulla käynnistämässä keskustelua merten tilasta aikana, jolloin meriä käytettiin kaatopaikkoina ja ydinkokeisiin. Vuonna 1959 Cousteau oli järjestämässä ensimmäistä World Oceanic Congress -kongressia, minkä ansiosta hän pääsi seuraavana vuonna Time-lehden kanteen. Vuonna 1960 hän vaikutti merkittävästi siihen, ettei Ranska upottanut ydinjätteitään Välimereen. Cousteaun ansiosta monet ihmiset ymmärsivät paremmin vesiekosysteemien herkkyyden ja rajallisuuden. Hänen merkityksestään luonnonsuojelulle kertovat myös hänen saamansa palkinnot ja tunnustukset. Yhdistyneet kansakunnat myönsi Cousteaulle Kansainvälisen ympäristöpalkinnon vuonna 1977, Yhdysvaltain Vapaudenmitalin hän sai vuonna 1985, ja vuonna 1988 YK:n ympäristöohjelma antoi hänelle ympäristösaavutuksista Global 500 Roll of Honour -tunnustuksen. Cousteau sai lisäksi virallisen kutsun YK:n Earth Summit -huippukokoukseen Rio de Janeiroon.
Populaarikulttuurissa
Cousteau oli saavutustensa ansiosta Ranskan suosituimpia henkilöitä monien vuosien ajan, ja hänet äänestettiin muutamaan otteeseen Ranskan rakastetuimmaksi henkilöksi. Cousteau oli tästä syystä myös ranskalaista kulttuuria edustava hahmo. Hän oli taitava ja helposti innostuva tutkija, joka kertoi tutkimustyöstään kansanomaisesti ilman stereotyyppistä ranskalaista ylimielisyyttä. Osa Cousteaun suosiosta perustuukin hänen tyyliinsä ja persoonaansa. Hänet pystyi tunnistamaan selvästi nasaalisesta ranskalaisella aksentilla lausutusta englannista ja punaisesta villapiposta, josta tuli myös hänen tavaramerkkinsä.
Cousteau on saanut monia kunnianosoituksia populaarikulttuurissa. Wes Andersonin ohjaamassa komediaelokuvassa Steve Zissoun vedenalainen maailma päähenkilö Steve Zissou, jota esittää Bill Murray, on kunnianosoitus Cousteaun persoonalle ja työlle. Zissou on punaisine pipoineen tyylillisesti hyvin lähellä Cousteauta.