cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Shakkiavaus
Avopelit (1.e4 e5)
Suosituimmat vaihtoehdot valkoisen siirtoon 2. Rf3 ovat wieniläinen peli (2.Rc3), lähettipeli (2. Lc4) ja kuningasgambiitti (2.f4). Näillä avauksilla on keskenään joitain yhtäläisyyksiä, erityisesti lähettipeli usein muuntuu wieniläisen pelin muunnelmaksi. Kuningasgambiitti oli erityisen suosittu 1800-luvulla. Valkoinen uhraa siinä sotilaan kehittääkseen nopeasti upseerinsa ja saadakseen mustan e-sotilaan pois keskustasta. Myös wieniläisessä pelissä hyökätään usein mustan keskustaan, sotilaan etenemisellä f2-f4.
Keskusgambiitissa (2.d4) valkoinen avaa välittömästi keskustan, mutta jos, mustan vastatessa 2...exd4 valkoinen haluaa sotilaan takaisin, pitää pelata varhainen daamisiirto 3.Dxd4. Vaihtoehtona on pelata todellista gambiittia ja uhrata yksi tai kaksi sotilasta, kuten esimerkiksi tanskalaisessa gambiitissa.
Puoliavoimet pelit (1.e4, musta pelaa muuta kuin 1...e5)
<br style="clear:both"/>
Puoliavoimissa peleissä valkoinen pelaa 1.e4 ja musta rikkoo symmetriaa pelaamalla jonkin muun siirron kuin 1...e5. Yleisin mustan vastaus on sisilialainen puolustus (1...c5), mutta esimerkiksi ranskalainen puolustus (1...e6, jota yleisesti seuraa 2.d4 d5) ja Caro-Kannin puolustus (1...c6, jota yleisesti seuraa 2.d4 d5) ovat myös hyvin suosittuja. Pircin puolustus ja moderni puolustus ovat samankaltaisia avauksia joita pelataan myös toisinaan, ja Aljechinin puolustusta sekä skandinaavista puolustusta pelataan myös huipputasolla silloin tällöin.
Sisilialainen ja ranskalainen puolustus johtavat epätasapainoisiin asemiin, mikä usein tarkoittaa molempien puolien voitonmahdollisuuksia. Caro-Kannin puolustus on vankka ja mustan tärkeimpiä ideoita on lopulta vaihtaa valkean keskustasotilas d4 pois c6-c5:llä ja saada tasoitus. Valkea voi välttää vaihdot keskustassa pelaamalla etenemismuunnelmaa 3.e5, joka johtaa ranskalaistyyppisiin asemiin. Aljechinin puolustus, Pirc ja moderni ovat hypermoderneja avauksia, joissa musta yrittää provosoida valkoisen rakentamaan vahvan sotilaskeskustan, johon musta lopulta hyökkää upseerein ja sotilasmurroin.
Suljetut pelit (1.d4 d5)
<br style="clear:both"/>
Suljetuiksi peleiksi kutsutaan 1.d4 d5 alkavia pelejä. Siirto 1.d4 suo valkoisille samat kehitysmahdollisuudet kuten 1.e4, mutta kuningassotilasaloituksen sijaan (jossa e4-sotilas on suojaamaton ensimmäisen siirron jälkeen) d4-sotilasta suojaa valkoisen daami. Tällä pienellä erolla on suuri vaikutus avaukseen. Esimerkiksi kuningasgambiittia pelataan nykyään harvoin huipputasolla, mutta kuningatargambiitti on säilynyt suosittuna aloituksena joka pelitasolla. Kuningassotilaspeleihin verrattuna, myös siirtovaihdot muunnelmien välillä ovat yleisempiä ja kriittisempiä.
Tärkeimmät suljetut peliavaukset kuuluvat kuningatargambiittiryhmään (valkoinen pelaa 2.c4). Nimi kuningatargambiitti on hieman harhaanjohtava, koska valkoinen voi helposti saada gambiittisotilaan takaisin niin halutessaan. Vastaanotetussa kuningatargambiitissa musta pelaa ...dxc4 luopuen keskustakontrollistaan saadakseen vapaamman kehityksen ja luodakseen valkoiselle eristetyn kuningatarsotilaan siirroilla ...c5 ja ...cxd4. Valkoinen saa usein vastapainoksi aktiivisen upseeripelin sekä hyökkäysmahdollisuuksia. Mustalla on kaksi suosittua tapaa torjua gambiitti, slaavilainen puolustus (2...c6), joka nykyään luetaan liki omaksi avauksekseen ja torjuttu kuningatargambiitti (2...e6). Molemmat siirrot johtavat mittaviin muunnelmiin ja avausteoriatietämys näistä on tärkeää. Muita mahdollisuuksia torjutussa kuningatargambiitissa ovat ”oikeaoppinen puolustus”, Laskerin puolustus, Cambridge Springs -muunnelma, Tartakowerin muunnelma, sekä Tarrasch- ja puolitarrasch-muunnelmat.
Collen systeemi ja kivimuurihyökkäys on luokiteltu kuningatarsotilaspeleiksi, koska valkoinen pelaa niissä d4:n muttei c4:tä. Nämä ovat myös enemmänkin järjestelmiä (systeemejä) kuin tiettyjä avausmuunnelmia. Molemmat näistä ovat kerhopelaajien suosiossa, koska ne ovat helppoja oppia, mutta ammattipelaajat käyttävät niitä harvoin koska musta voi tuntiessaan avausteorian tasoittaa pelin melko helposti. Kivimuurihyökkäystä kuvastaa valkoisen sotilasmuodostelma c3, d4, e3 ja f4, ja sitä voidaan pelata monia mustan muodostelmia vastaan.
Intialaiset puolustukset (1.d4 Rf6)
<br style="clear:both;"/>
Intialaiset puolustukset ovat epäsymmetrisiä puolustuksia siirtoon 1.d4 jotka ovat hypermoderneja strategialtaan. Lähetin sivustointi sisältyy moniin näistä avauksista. Kuten suljettujen pelien kanssa, monet näistä avauksista ovat transponoituvia. Vaikka hypermodernin koulukunnan edustajat, kuten Nimzowitsch ja Reti pelasivat intialaisia avauksia 1920-luvulla, niiden arvo tunnustettiin vasta 1940-luvun lopulla, kun neuvostoliittolaiset shakinpelaajat alkoivat käyttää niitä. Sen jälkeen intialaiset puolustukset ovat olleet suosituimpia vastauksia siirtoon 1.d4, koska ne johtavat epätasaisiin asemiin, jossa kummallakin puolella on mahdollisuuksia. Yleensä valkoisen toinen siirto on 2.c4, jolloin keskustasta saadaan vielä parempi kontrolli (ja joka on käytännössä välttämätön ennen siirtoa Rc3, joka puolestaan tukee tulevaa e4-sotilassiirtoa). Mustan yleisimmät vastaukset ovat
Aron Nimzowitsch toi Nimzo-intialaisen puolustuksen käyttöönsä jo vuonna 1913, ja avaus oli ensimmäinen intialaisista, joka saavutti täyden hyväksynnän. Se on yksi suosituimmista ja luotettavimmista puolustuksista siirtoon 1.d4 ja valkoinen usein muuttaa siirtojärjestystään välttääkseen koko avauksen. Musta kontrolloi keskustaa upseereillaan ja on valmis vaihtamaan lähetin ratsuun heikentääkseen valkoisen kuningatarpuolta kaksoissotilain.
Kuningasintialainen puolustus on aggressiivinen ja sen pelaamiseen sisältyy omat riskinsä - yleisesti ottaen sen käyttäminen osoittaa että musta ei ole tyytyväinen tasapeliin. Vaikka sitä on toisinaan pelattu jo 1800-luvun lopulla, sitä pidettiin heikkona avauksena aina 1940-luvulle asti, jolloin David Bronstein, Isaac Boleslavski ja Samuel Reshevsky alkoivat käyttää sitä avausrepertoaarissaan. Se oli myös yksi Bobby Fischerin suosikkiavauksista 1.d4:ään 1970-luvulla. Garri Kasparovin menestyminen avauksella nosti sen suosiota 1980-luvulla.
Ernst Grünfeld pelasi Grünfeldin puolustusta ensi kerran 1922. Kuningasintialaisesta se eroaa siirrolla 3...d5, jota Grünfeld piti aikanaan parannuksena puolustukseen. Grünfeldiä ovat pelanneet shakin maailmanmestarit Smyslov, Fischer ja Kasparov.
Kuningatarintialaista puolustusta pidetään solidina ja turvallisena ja ehkä hieman tasapeliherkkänä avauksena. Musta valitsee usein kuningatarintialaisen kun valkoinen välttää nimzo-intialaisen pelaamalla 3.Rf3 siirron 3.Rc3 sijasta. Mustalla on selkeä asema, mutta se ei aina tarjoa parhaita mahdollisuuksia voittoon. Anatoli Karpov on yksi tämän avauksen spesialisteista.
Moderni Benoni-puolustus on rohkea yritys mustalta saada asema epätasapainoon ja vapauttaa omaa upseeripelejä, suomalla kuitenkin valkoiselle sotilasenemmistön ja -rintaman keskustassa. Mihail Tal popularisoi tämän puolustuksen voittamalla useita upeita pelejä sillä 1960-luvulla, ja Fischer käytti sitä myös joskus, hyvin tuloksin esimerkiksi vuoden 1972 maailmanmestaruusottelussa Boris Spasskia vastaan. Musta käyttää usein hieman erilaista siirtojärjestystä, suosien siirtoa 2...e6 ennen siirtoa 3...c5, välttääkseen terävimmät valkoisen jatkot.
Benko-gambiitti (Volga-gambiitti) on myös suosittu avaus kaikentasoisilla pelaajilla. Mustan peli perustuu sotilaan uhrauksella saavutettuun linjojen avaamiseen kuningatarpuolella, jossa valkoinen joutuu usein painostuksen alle. Jos valkoinen hyväksyy gambiitin, mustan kompensaatio on enemmänkin asemallista kuin taktista luonteeltaan, ja aloite voi kestää hyvinkin loppupeliin asti. Valkoinen usein torjuu gambiitin tai antaa sotilaan nopeasti takaisin.
Katalonialaiselle avaukselle tunnusomaista on valkean sotilaskeskusta (d4 ja c4) sekä kuningaslähetin sivustointi. Se muistuttaa kuningatargambiitin ja Rétin avauksen yhdistelmää. Koska katalonialainen avaus voidaan saavuttaa usein eri siirtosarjoin, sitä kutsutaan toisinaan katalonialaiseksi järjestelmäksi.
Muut mustan vastaukset siirtoon 1.d4
<br style="clear:both;"/>
Muista puolustuksista siirtoon 1.d4 tärkeimpiä ovat hollantilainen puolustus sekä Benoni-puolustus. Hollantilaista puolustusta ovat pelanneet maailmanmestarit Aljehin sekä Botvinnik (sekä Bronstein vuoden 1951 maailmanmestaruusottelussaan juuri Botvinnikia vastaan). Nigel Short pelaa toisinaan hollantilaista. Benoni-puolustus on myös suhteellisen yleinen, ja avauksesta voi tulla hyvin terävä, jos se vaihtuu moderniin Benoniin.
Muut avaukset (englantilainen, Réti, Birdin avaus ja valkoisen sivustointiavaukset)
<br style="clear:both;"/>
Muut avaukset käsittelevät avauksia, jossa valkoinen siirtää muita sotilaita kuin keskustasotilaita, tai sivustoi lähettinsä. Usein peli on hypermodernia tyyliltään, eli keskustaa kontrolloidaan sivusta (verrattuna klassisen koulukunnan sotilaskeskusihanteeseen). Yleisiä muita avauksia ovat 1. Rf3 ja 1.c4, jotka häviävät suosiossa vain siirroille 1.e4 ja 1.d4.
Jos valkoinen aloittaa 1.Rf3, pelistä tulee usein d4-avaus (suljettu, tai puolisuljettu) siirtovaihtojen seurauksena, mutta avaukset voivat myös olla uniikkeja, kuten Rétin avaus ja kuningasintialainen hyökkäys. Rétin avausta karakterisoi valkoisen siirto 1.Rf3 ja yhden tai molemman lähetin sivustointi, ja aikaisen siirron d4 välttäminen (jolloin siitä yleisesti ottaen tulisi 1.d4 -avaus).
Larsenin avausta (1.b3) ja Sokolskin avausta (Orangutang) (1.b4) pelataan toisinaan suurmestaritasolla.
Pal Benko käytti 1.g3 -siirtoa voittoisasti vuoden 1962 ehdokasturnauksessa Curaçaossa kukistaen Fischerin sekä Talin.
Birdin avauksella (1.f4) valkoinen pyrkii saamaan vankan kontrollin e5-ruudusta. Avaus voi muistuttaa käännettyä hollantilaista 1.f4 d5 jälkeen, tai musta voi pelata terävästi Fromin gambiittia (1...e5).
Epäsäännölliset valkoisen aloitukset
Valkoisen muut avaussiirrot ovat harvoin pelattuja. Vaikka jotkin avauksista eivät olekaan suoranaisesti huonoja valkoiselle, jokaisella niistä oleva haittapuoli tekee näistä avausiirroista ryhmänä vähemmän suositun:
Jerry Sichting
Jerry Lee Sichting (s. 29. marraskuuta 1956 Martinsville ) on yhdysvaltalainen entinen koripalloilija.
Ura
Sichting pelasi yliopistokoripalloa Purduen yliopistossa vuosina 1975–1979. Hän osallistui NBA:n vuoden 1979 varaustilaisuuteen, jossa Golden State Warriors varasi hänet tilaisuuden 82:ntena pelaajana. Lokakuussa 1979 seura luopui hänen oikeuksistaan, eikä hän pelannut kauden aikana missään joukkueessa. Lokakuussa 1980 Indiana Pacers hankki Sichtingin pelioikeudet ja hän edusti seuraa viiden kauden ajan. Kauden 1985–1986 Sichting edusti Boston Celticsiä, jossa hän voitti myös ainoan NBA-mestaruutensa. Helmikuussa 1988 Boston myi hänen oikeutensa Portland Trail Blazersille, joka antoi Bostonille Jim Paxsonin. Hän edusti seuraa kauden loppuun asti, jonka jälkeen Portland ei jatkanut hänen sopimustaan. Kauden 1989–1990 Sichting pelasi Charlotte Hornetsissa, josta hänet vapautettiin helmikuussa 1990. Tämän jälkeen hän pelasi vielä yhden ottelun Milwaukee Bucksissa. Pelaajauransa jälkeen Sichting on toiminut NBA-joukkueiden apuvalmentajana.
Ar-Men
thumb|400px|Ar-Menin sijainti [[Bretagnen rannikolla.]] Ar-Men on majakka Ranskassa Bretagnen merialueella sijaitsevan Chaussée de Sein -karikon kärjessä. Majakka kantaa samaa nimeä kuin kallio, jonka päälle se on rakennettu. Se rakennettiin 1867–1881, ja sen nimi tulee bretonin kielestä, jossa ar-men tarkoittaa kiveä tai kalliota.
Myyttinen majakka
Ar-Men-majakka on yksi tunnetuimmista majakoista syrjäisen sijaintinsa, vaikean rakennusprosessinsa ja henkilökunnan kokemien vaarojen vuoksi. Pienestä merimajakoiden ryhmästä, johon kuuluvat esimerkiksi Kéréon, Phare de la Vieille ja La Jument, on Ar-Men varmasti myyttisin. Sitä pidettiin majakanvartijoiden keskuudessa erittäin koettelevana työpaikkana, ja se saikin lisänimen ”Helvettien Helvetti”. Ei ollut tavatonta, että vaikeissa meri- ja tuuliolosuhteissa joukkoja ei voitu vaihtaa kahden viikon välein kuten yleensä. Suuret hyökyaallot tärisyttivät koko rakennusta, mikä saattoi pudottaa seiniltä kaiken alas. Tämä teki myrskyistä vartijoille erityisen sietämättömiä.
Mahdoton projekti
Majakan tarinan voi sanoa alkaneen yöllä 23.–24. syyskuuta 1859, kun keisarillisen laivaston sota-alus Sané haaksirikkoutui Chaussée de Sein -karikkoon. Tämä merimiesten hyvin tuntema karikko, joka ulottuu Île de Seinin saarelta 13 merimailia (24 km) länteen, on erittäin vaarallinen. Haaksirikon aikaan merialueella ei ollut minkäänlaista viitoitusjärjestelmää lukuun ottamatta Pointe du Razin ja Seinin majakoita. Nämä maamerkit näyttivät kuitenkin vain Chaussée de Seinin suunnan, ja huonolla säällä valot eivät kantaneet tarpeeksi pitkälle riittävän turvallisuuden takaamiseksi.
Amiraalien vihaiset mielenilmaukset Sanén uppoamisen jälkeen vakuuttivat viimein yleisten töiden ministeriön alaisuudessa toimineen majakkakomitean siitä, että Chausséen länsipuolelle olisi pikimmiten saatava merkkivalo. Majakkalaivan sijoittaminen alueelle oli mahdotonta ankaran merenkäynnin ja yli 70 metrin syvyyden vuoksi, joten paikalle päätettiin rakentaa majakka. Majakkakomitean insinöörit alkoivat työskennellä majakan rakennusprojektin parissa.
Suotuisan rakennuspaikan etsiminen alkoi vuonna 1860. Chaussée de Seinin kolme äärimmäisenä lännessä sijaitsevaa karia valittiin mahdollisiksi rakennuspaikoiksi. Yksikään kareista ei noussut tarpeeksi aallokon yläpuolelle, jotta niille olisi voinut sellaisenaan rakentaa. Näytti kuitenkin siltä, että Ar-Men-niminen kari saattaisi ehkä olla riittävän suuri rakennuksen pohjaksi. Sen pinta-ala oli 105 neliömetriä ja se oli 4,2 metriä merenpinnan yläpuolella matalimman veden aikaan, mutta sille rantautuminen vaikutti mahdottomalta.
Seuraavana vuonna kevätpäiväntasauksen vuorovesien aikaan joukko insinöörejä lähti uudestaan tutkimaan Chausséeta. He lähtivät avomerelle kolme kertaa Île de Seinin saarelta, mutta palasivat kuitenkin joka kerta tyhjin käsin. He olivat vakuuttuneita siitä, että keinotekoisen perustuksen rakentaminen Chaussée de Seinille olisi valtava hanke, jonka toteuttaminen olisi äärimmäisen hankalaa ja se vaatisi miljoonien sijoituksen, jollaiseen ei ollut varaa.
Insinöörien selonteosta huolimatta majakkakomitean johto ei halunnut luopua projektista. Uusia tutkimusretkiä tehtiin, ja viimein insinöörit päätyivät tutkimustensa kautta siihen tulokseen, että Ar-Men olisi huonoista vaihtoehdoista paras. Vuonna 1865 insinööri Paul Joly lähti paikan päälle aloittaakseen valmistelutyöt, mutta kun hän huomasi, kuinka aallot löivät jatkuvasti karille peittäen sen alleen, hän päätti tutkimusretken raporttinsa seuraavasti: ”Ei voida kuvitellakaan, että karilla voitaisiin tehdä muuraustöitä. Olosuhteet ovat liian huonot.”
Ranskan merivoimat kuitenkin kiirehtivät meri-insinööri Ploix’ta Ar-Men-majakan rakentamisprojektissa. Ploix ymmärsi projektin äärimmäisen vaikeuden, mutta suhtautui siihen silti optimistisesti. Hänen raporttinsa avulla majakkakomitean insinöörit viimein suostuivat mukaan projektiin, ja elokuussa 1866 Paul Joly lähti uudelleen Ar-Menille. Siellä Joly teki luonnostelmia, joiden avulla hän pystyi aloittamaan majakan rakennustyömaan valmistelut. Siitä eteenpäin ei ollut enää paluuta entiseen, vaikka ratkottavana oli vielä huomattavia ongelmia rakennustöiden edetessä.
Hidasta ja vaarallista työtä
Työt alkoivat kunnolla vuonna 1867. Ensimmäisenä tehtävänä oli porata kallioon reikiä raudoitusta ja perustuksen ankkurointia varten. Tätä työtä varten Paul Joly oli värvännyt ja kouluttanut joukon Île de Seinin asukkaita, jotka saapuivat Ar-Menille heti laskuveden aikaan ja sään ollessa suotuisa. Työmiehet saapuivat paikalle kahden hengen ryhmissä varusteinaan kumipohjaiset kangaskengät ja korkista tehdyt pelastusliivit. He eivät yleensä voineet jäädä alueelle nukkumaan tyrskyävän aallokon vuoksi. Pelastusvene oli kuitenkin koko ajan lähettyvillä ja valmiina pelastamaan niitä epäonnisia, jotka paiskautuivat mereen. Ensimmäisen vuoden tulos oli heikko: 100 työtuntia, 13 epäonnistunutta ja 9 onnistunutta maihinnousua, 8 tuntia tehokasta työaikaa paikan päällä, 15 porattua reikää. Seuraavana vuonna, 1868, rakennustyöt edistyivät nopeammin suotuisien sääolosuhteiden ja erityisen rohkean työnjohtajan ansiosta. Tällä kertaa 17 maihinnousun ja 18 tehokkaan työtunnin ansiosta kallioon saatiin porattua 40 reikää ja louhittua ympyränmallinen syvennys, johon perustus saatiin valettua.
Ensimmäiset kivet muurattiin paikoilleen toukokuussa 1869. Sementti sekoitettiin meriveteen. Työsesongin lopussa lokakuussa Ar-Menilla oli muurattuna 25 kuutiometriä, mikä tarkoittaa keskimäärin yhtä kuutiometriä yhtä rantautumista kohti ja yhteensä 42 tuntia ja 10 minuuttia tehokasta työaikaa. Nämä tulokset ovat erityisen ansiokkaita työn vaarallisuuden vuoksi. Karilla oli aina merimies, jonka ainoana tehtävänä oli valvoa mahdollisten hyökyaaltojen nousua. Nuori insinööri Alfred Cahen, joka oli vastuussa rakennustyömaasta, oli vakuuttunut että projekti saatettaisiin loppuun. Tarinan jatko osoittaa hänen olleen oikeassa, vaikka joinain vuosina karille ei päästy juuri sen useammin kuin rakennustöiden alkuvaiheessa. Lisäksi työsesongin alkaessa täytyi usein korjata talvimyrskyjen aiheuttamat vahingot.
Vakavia vahinkoja sattui majakalla yllättävän vähän. Suurin osa onnettomuuksista saatiin juuri ja juuri vältettyä operaatiossa toimivien osaavien merimiesten ansiosta. Esimerkiksi 15. kesäkuuta 1878 aalto kaatoi pelastusveneen, johon oli evakuoitu 14 rakennusmiestä meren alettua tyrskytä uhkaavasti. Huonosta kelistä huolimatta kaikki veden varaan joutuneet saatiin pelastettua, ja he työskentelivät jälleen seuraavana päivänä rakennustyömaalla. Vuosi tämän jälkeen toinen työmiesten ryhmä joutui hyppäämään mereen päästäkseen pelastusveneisiin, jotka eivät onnistuneet rantautumaan karille yhtäkkiä nousseiden korkeiden aaltojen takia. Heinäkuussa 1880 pelastusvene, jonka kyydissä oli viisi miestä, kaatui jälleen majakan juurella. Tässäkin tapauksessa kaikki kyydissä olleet saatiin pelastettua. Seuraavana vuonna taas suuri aalto pyyhkäisi majakalle menevästä pelastusveneestä mereen kaksi työmiestä. Toinen heistä hukkui, koska ei ollut kiinnittänyt kunnolla pelastusliivejään. Ihan aina onni ei siis kuitenkaan ollut matkassa.
Neljäntoista työvuoden jälkeen majakan valoa päästiin viimein testaamaan 18. helmikuuta 1881. Virallisesti majakka otettiin käyttöön 30. elokuuta samana vuonna. Rakennustyöt eivät kuitenkaan olleet täysin päättyneet. Majakkakomitean insinöörit olivat huolissaan, sillä he eivät olleet koskaan rakentaneet vastaavaa tornia kalliolle, jonka pinta-ala ei juuri ollut isompi kuin majakan perustuksen. Oliko majakka tarpeeksi tukeva sen korkeuden huomioon ottaen? Ja olisiko mahdollista, että myrskyn sattuessa jättiläismäiset aallot saisivat kaadettua majakan kumoon?
Viisitoista vuotta siitä kun majakkaa alettiin rakentaa, luotsijohtaja Léon Bourdelles päätti viimein teettää uudet laskelmat, joiden mukaan majakka todella oli liian kevytrakenteinen. Niinpä päätettiin aloittaa työt, joiden tarkoituksena oli vahvistaa rakennusta ja lujittaa majakan perustusta. Rakennustyöt aloitettiin 1897 ja lopetettiin vasta 1902. Tällä kertaa katsottiin, että majakan rakennustyöt oli lopullisesti saatu päätökseen. Sata vuotta myöhemmin tämä mustavalkoinen torni valaisee edelleen vaarallista Chaussée de Sein -karikkoa ja on osoituksena siitä uskomattomasta työstä, jonka sen rakentajat saivat aikaan.
Tarkoin säännelty arki
Ennen automatisointia Ar-Menilla, kuten muillakin majakoilla, majakan valon sytyttäminen ja sammuttaminen minuutilleen oikeaan aikaan olivat vartijoiden päivän kaksi tärkeintä tapahtumaa. Majakalla asui vakituisesti aina kaksi vartijaa, jotka vuorottelivat. Näin varmistettiin, että valvonta toimi vuorokauden ympäri.
Yövahtivuorot kestivät pisimmillään kymmenen tuntia. Näiden vuorojen aikana vartijoiden tärkeimpänä tehtävänä oli valvoa, että lyhtykojun valo toimi hyvin, mutta heidän täytyi myös valvoa ympäröivää merialuetta. Yöllinen valvonta oli elintärkeää, sillä mahdolliset merihädässä olevat alukset täytyi paikantaa. Lisäksi täytyi varmistaa, että ympärillä olevat majakat ja valomerkit toimivat moitteettomasti ja että näkyvyys pysyi tarpeeksi hyvänä, jotta alukset huomaisivat majakan valon. Mikäli läheisellä majakalla tai aluksella sattui jotain, täytyi vartijan antaa radiohälytys. Kun alueelle laskeutui sumu, täytyi käynnistää sireenilaitteiston moottori. Elämä majakalla oli varmaankin sietämättömintä voimakasäänisen sumusireenin ollessa käynnissä.
Yövahtivuorojen aikaan vartijat pysyivät lähinnä lyhtykojun alla olevassa vahtihuoneessa, mutta lyhyempien päivävahtivuorojen (5–6 tuntia) aikana vartijat tekivät myös rakennuksen ja välineistön välttämättömiä huoltotöitä. Vartijoiden tuli osata korjata kaikkea mahdollista majakalla. Oli myös tärkeää huomata vaihtaa ajoissa liian vanhat välineet uusiin, ennen kuin ne ehtivät mennä rikki. Tämä koski erityisesti valolaitteistoa ja linssistöä.
Libyan jalkapallomaajoukkue
Libyan jalkapallomaajoukkue edustaa Libyaa jalkapallon miesten maajoukkuekilpailuissa. Sitä hallinnoi Libyan jalkapalloliitto.
Ar-Men
Tarkoin säännelty arki
Kehityksen myötä 50-luvulta lähtien majakanvartijan työhön alettiin vaatia elektromekaanikon koulutusta, jota järjestettiin Brestissä. Koulutukseen kuului sähkötekniikkaa, mekaniikkaa, radioviestintää ja hitsausta. Koulutusohjelma antaa jo itsessään hyvän kuvan siitä, millaisia taitoja vartijoilta vaadittiin. Yksi heidän yleisimmistä huoltotehtävistään oli kuitenkin maalaaminen. Historioitsija Jean-Christophe Fichou siteerasi yhden vartijan ironista kommenttia: ”Täällä on vähän niin kuin Ranskan merivoimissa: tervehdi kaikkea mikä liikkuu ja maalaa loput!” Jokapäiväisiin töihin kuului myös ahkera siivous. Erityisesti linssistö, lyhtykojun ikkunat ja valon kupariosat piti pitää puhtaana.
Libyan jalkapallomaajoukkue
Libyan maajoukkue ei ole selviytynyt kertaakaan MM-kilpailujen lopputurnaukseen. Afrikan-mestaruuskilpailujen lopputurnauksessa joukkue on esiintynyt kaksi kertaa. Kotikisoissaan 1982 Libya saavutti hopeaa. Se voitti alkulohkonsa kukistettuaan Tunisian ja pelattuaan tasapelit Ghanaa ja Kamerunia vastaan. Välieräottelussa Libya voitti Sambian 2–1. Loppuottelu Ghanaa vastaan päättyi jatkoajan jälkeen 1–1, mutta Ghana voitti mestaruuden voitettuaan rangaistuspotkukilpailun maalein 7–6. Egyptin kisoissa 2006 Libya jäi alkulohkossaan viimeiseksi. Päiväntasaajan Guinean ja Gabonin isännöimissä 2012 kisoissa Libya oli alkulohkossaan kolmas karsiutuen jatkosta.
Lähteet
🇨🇫
Ar-Men
Tarkoin säännelty arki
Se vartija, joka ei ollut vahdissa, oli puolestaan vapaa tekemään mitä halusi ottaen tietysti huomioon paikan asettamat rajoitteet. Hän saattoi pitää seuraa työtoverilleen, kalastaa alatasanteella sään salliessa, tehdä ruokaa (reseptejä säilynyt jälkipolville), kuunnella radiota, lukea, olla yhteydessä perheeseen radion kautta (luotsauslaitoksen hyväksynnällä), valmistaa kalastusvälineitä, tehdä pullolaivoja (majakanvartijoiden perinteinen harraste) tai jopa neuloa. Televisiosta tuli yleistyttyään iso osa vartijoiden arkipäivää.
Elämä Ar-Menilla oli todella askeettista, mukavuuksia ei juuri ollut. Majakkaa ei lämmitetty ja valaistus sisällä oli pitkän aikaa petrolilamppujen varassa. Kylpyhuonetta ei ollut, mutta jokaisella vartijalla oli kuitenkin oma makuuhuoneensa. Vahtihuoneen lisäksi keittiö oli ainut yhteinen oleskelupaikka.
Tarinoita vartijoista
Myrskyn jälkeen oli yleensä myös korjaustöitä tehtävänä. Oli rikkimenneitä ikkunoita ja majakan perustasta irronneita kiviä. Joskus vesi oli tuhonnut myös keittiön, kun aalto oli rikkonut majakan oven, vaikka keittiö oli sijoitettu käytännön syistä majakan keskiosaan makasiinin yläpuolelle. Oven ikkuna oli paksua himmeälasia, ja pronssinen levy suojasi sitä huonolta säältä. Tämä antaa kuvan niistä äärimmäisistä luonnonolosuhteista, joita Ar-Menin täytyi kohdata silloin ja joita se kohtaa edelleen nykyään.
Joskus tapahtui myös vakavia onnettomuuksia. Vuonna 1921 aalto vei mukanaan majakkamestari Sébastien Plouzennecin, kun hän oli tarkkailemassa kaukoputkella majakan alatasanteella Chaussée de Seiniä ylittävää alusta. Onnettomuuden jälkeen tasanteen ja laiturin ympärille rakennettiin kaide. Siitäkin huolimatta osa vartijoista koki saman traagisen lopun 1900-luvun aikana. Vartija, joka oli majakalla onnettomuuden sattuessa, saattoi saada pahoja traumoja. Häntä saatettiin myös epäillä osuudesta onnettomuuteen, mikäli hänen suhteensa vainajaan oli ollut huono.
Joulukuussa 1923 vaaratilanteen aiheutti meren sijaan keittiössä syttynyt tulipalo. Majakasta tuli hetkessä suuri savupiippu, eikä lyhtykojussa valoa sytyttämässä olleilla vartijoilla ollut muuta vaihtoehtoa kuin paeta ulkokautta alatasanteelle ukkosenjohdinta ja vahdinvaihdossa käytettävää taljaa pitkin laskeutumalla. Sieltä he selviytyivät takaisin keittiöön ja onnistuivat sammuttamaan tulen merivesiämpärien avulla.
Kuten kaikilta merimajakoilta myös Ar-Menilta löytyy tarinoita vartijoiden välisistä vihamielisyyksistä. Ennen toista maailmansotaa, kun majakkaa vartioi vielä kolme vartijaa, erään vartijan kerrotaan vihastuneen työtovereihinsa niin, että piiloutui seinäkaapin ylähyllylle, jotta hänen toverinsa luulisivat hänen kadonneen. Hyödyttömien etsintöjen jälkeen kaksi muuta vartijaa palasivat keittiöön ja alkoivat ylistää kuolleeksi luulemaansa toveria. Kiinnostuneena kuulemastaan, vartija tuli esille kaapista. Pilasta raivostuneet työtoverit kuitenkin ilmiantoivat hänet, ja hän menetti työnsä.
Toisen maailmansodan aikana Ar-Menin vartijat joutuivat majoittamaan majakalle kolme saksalaissotilasta. Saksalaismiehittäjät olivat määränneet sammutettavaksi suurimman osan Ranskan majakoista ja ottaneet niissä komennon. Ar-Menilla valon sai sytyttää vain, jos Saksan merivoimien alukset olivat ylittämässä Chaussée de Seiniä. Alusten liikkeistä ilmoitettiin radiolla majakalla olleille sotilaille. Huolimatta majakalla vallinneesta ahdistavasta ilmapiiristä eräs vartija pelasti sotilaan hukkumiselta. Sotilas oli hypännyt veteen hakemaan merimetsoa, jonka hän oli tappanut rynnäkkökiväärillään.
Kaikki vieraat eivät kuitenkaan olleet epätoivottuja. Hyvällä säällä muonitusta tuovan veneen miehistö pääsi kiipeämään majakalle asti juomaan lasillisen vartijoiden kanssa. Kerran kesällä vahdinvaihdon aikaan eräs nainen pääsi taljan avulla majakalle ja vietti hetken aikaa tässä täysin miesvaltaisessa paikassa sulostuttaen tämän karun asumuksen ilmapiiriä.
Vahdinvaihdon vaarat
Muonituksesta ja vahdinvaihdosta vastaavat luotsauslaitoksen alukset eivät rantautuneet Ar-Menille muulloin kuin poikkeuksellisissa sääolosuhteissa. Majakan ja aluksen maston välille asennettiin vinssattava talja, jota pitkin miehiä ja tavaralähetyksiä hissattiin muutamia metrejä aaltojen yläpuolella. Apuna vinssauksessa oli kaksi majakan tasanteella olevaa majakanvartijaa. Vinssaus vaati yhteysaluksen miehistöltä paljon taitoa, meren tuntemusta ja rohkeutta.
Ihanteellisin aika aluksen saapumiselle Ar-Menin juurelle oli kolme varttia ennen hetkeä luoteen ja vuoksen välillä, jolloin vesi ei nouse eikä laske. Aluksen saavuttua asetettiin talja majakan ja laivan välille, jonka jälkeen miehet ja muonavarat siirrettiin majakalle aluksen vakautta ja meren yllä roikkuvien miesten ja täydennyslähetysten turvallisuutta valvoen. Tätä varten aluksen keula oli pidettävä majakkaa päin tyrskyvää aallokkoa vasten siten, ettei alus kääntynyt sivuttain. Aaltojen vyörymistä tarkkailevan luotsin oli joskus pakko ohjata alus koko moottorin voimin kohti majakan perustusta, jotta alus kestäisi suurimpien aaltojen paineessa.
Useiden vuosikymmenten ajan Ar-Menin vahdinvaihdot turvasi luotsauslaitoksen Velléda-alus, jonka päällikkönä toimi Henri Le Gall, alan suuri mestari. Kuitenkin jopa Le Gallin alaisuudessa vaihdot saattoivat olla hurjia, kuten Ar-Menilla majakanvartijana olleen kirjailijan Jean-Pierre Abrahamin kertomuksesta ilmenee:
”Kun poistuin Vellédan kannelta, taljaa ei vinssattu tarpeeksi nopeasti ja putosin pitkäksi aikaa aaltoihin kansimiesten huutaessa aluksella. Nousin majakan laiturille likomärkänä. Veden sumentamien silmälasieni läpi näin Clet’n ja Martinin uskomattomat ilmeet ja täysin kalmankalpeat kasvot. Vesi ei ole niin kylmää kuin voisi kuvitella. Me kaikki kolme purskahdimme nauruun.”
Ar-Menin miehistöön kuului kolme majakanvartijaa: kaksi oli vuorollaan palveluksessa majakalla ja yksi vapaavuorossa maissa Île de Sein -saarella, jolla majakanvartijat majoittuivat luotsauslaitokselle kuuluvaan asuntoon. Toiseen maailmansotaan asti palvelus majakalla kesti kolmekymmentä päivää kerrallaan, mitä seurasi kymmenen päivän vapaavuoro maissa. Sodan jälkeen majakalla vietettiin kaksikymmentä päivää kerrallaan, mitä seurasi kymmenen päivän vapaajakso. Vuonna 1971 komennuksen pituudeksi asetettiin neljätoista päivää majakalla, jonka jälkeen oli seitsemän päivää vapaata maissa. Nämä säännöt pätivät kuitenkin vain merisään sallimissa olosuhteissa. Oli yleistä, että vahdinvaihto jouduttiin perumaan Ar-Menilla huonon sään vuoksi, joka saattoi jatkua pitkään. Pisin aika, minkä majakanvartija on viettänyt majakalla, on yli 100 päivää…
Ar-menin vahdinvaihto tapahtui vuodesta 1971 lähtien talvella torstaisin ja kesällä perjantaisin, ”jos sää salli”, kuten majakanvartijoiden ja täydennystä tuovan aluksen miehistön käyttämä sanonta kuului. Ensin taljaa käytti majakalle saapuva vartija pelastusliivit yllään. Kun uusi vartija oli päässyt majakan tasanteelle, vinssattiin poistuva vartija aluksen kannelle, jolla kansimiehet tekivät parhaansa taatakseen hänelle tasaisen alastulon. Tämän jälkeen alukselta majakalle siirrettiin muonavarat ja tarvikkeet sekä tarvittaessa vettä, petrolia ja öljyä.
Arkkitehtuuri
•	Koko korkeus: 37 m
•	Valon korkeus: 33,50 m
•	Rakennus: katkaistun kartion muotoinen torni, joka on muurattu hiekkakivestä ja graniitista. Yläosa on vaalea ja alaosa on maalattu mustaksi. Alaosassa on kaksi sileäksi muurattua suojaseinämää, toinen majakan koillispuolella ja toinen itäpuolella. Epäsäännöllisen muotoinen kivijalka on muurattu kivistä. Majakkatornin yläosassa on ulkoneva tasanne, jota ympäröi metallikaide. Käynti lyhtykojuun tapahtuu myötäpäivään kiertävää kierreportaikkoa pitkin. Lyhtykojun katto on sinkkiä. (Ranskalaisten majakoiden luettelosta löytyvä kuvaus, Ranskan kulttuuriministeriö, 2001.)
Valolaite
•	31. elokuuta 1881: valkoinen kiintovalo. Linssistön polttoväli 0,70 m.
•	1. tammikuuta 1892: kiintovalo, jossa lyhyitä pimeitä hetkiä joka 5. sekunti. Linssistön polttoväli 0,70 m.
•	1. lokakuuta 1897: kolmasti 20 sekunnin välein vilkkuva valo. Linssistön polttoväli 0,70 m. Samana vuonna majakkaan asennettiin elohopealla täytetty säiliö, jonka avulla elohopeassa kelluva linssistö saatiin pyörimään.
•	10. huhtikuuta 1990: kolme kertaa joka 20. sekunti vilkkuva valkoinen valo. Pyörivä 6-tahkoinen linssistö, jonka polttoväli on 0,25 m.
•	Valon kantama nykyisin on 23,5 meripeninkulmaa (43,5 km).
Valo
•	Öljykaasu: 1. lokakuuta 1897 (valmistettu Île de Sein -saarella)
•	Petroli: 1903.
•	Sähköistäminen (250 W:n halogeenilamppu): 1988.
•	Automatisointi: 1990
Äänimerkki
•	ELAC-ELAU 2200 värähtelijä: 3 ääntä joka 60. sekunti.
Don Rosa
Keno Don Hugo Rosa, taiteilijanimeltään Don Rosa, (s. 29. kesäkuuta 1951 Louisville, Kentucky ) on yhdysvaltalainen sarjakuvapiirtäjä ja -käsikirjoittaja. Hän on tunnetuimpia Aku Ankka -sarjakuvien piirtäjiä. Koulutukseltaan Rosa on rakennusinsinööri.
Ennen Aku Ankka -sarjakuvia Rosa piirsi collegensa lehteen The Kentucky Kerneliin The Pertwillaby Papers -nimistä seikkailusarjakuvaa, joka sai jatkoa paikallisessa sanomalehdessä julkaistusta The Adventures of Captain Kentucky -sarjakuvasta. Monet hänen Disney-sarjakuvansa ovat olleet uusintoja näistä Rosan vanhoista tarinoista.
Rosa on tunnettu yksityiskohtaisesta piirrosjäljestään, tarkoista historiallisista viittauksistaan sekä ihailemansa Carl Barksin tarinoihin tekemistään jatko-osista. Rosan ensimmäinen Aku Ankka -sarjakuvatarina oli yhdysvaltalaiselle Gladstone-kustantamolle tehty ”Auringon poika” vuodelta 1987. Vuonna 1989 hän siirtyi tanskalaisen Egmont-kustantamon palvelukseen, jonka kautta hänen tarinansa levisivät myös Suomen Aku Ankka -lehteen. Ensimmäinen Aku Ankassa julkaistu Rosa-tarina on vuoden 1990 ensimmäisessä numerossa julkaistu ”Jos metsään haluat mennä nyt...”.
Rosan merkittävimpänä työnä pidetään 12-osaista Roope Ankan elämä ja teot -sarjaa, joka kertoo Roope Ankan elämän vaiheista Barksin tarinoissaan esittämien viittausten perusteella. Rosa palkittiin tarinasta Eisner-palkinnolla. Hänen historiaan ja mytologiaan kytkeytyviin töihinsä lukeutuu myös Kalevala-aiheinen tarina ”Sammon salaisuus”, jossa Roope Ankka etsii Sampoa, Kalevalassa kuvailtua taikaesinettä.
Rosan viimeinen tarina ilmestyi vuonna 2005. Hän ilmoitti vuonna 2008 lopettaneensa sarjakuvien tekemisen. Vuonna 2011 julkaistiin hänen elämästään kertova tanskalainen dokumenttielokuva Life and Times of Don Rosa.
Lapsuus ja nuoruus
Rosan isoisä Gioachino Rosa oli kotoisin Italiasta Maniagon kylästä läheltä Venetsiaa, mutta saapui 1900 Amerikkaan ja perusti rakennusyhtiön, jonka nimeksi tuli Keno Rosa Tile & Terrazzo Company hänen lempinimensä ’Keno’ mukaan. Myöhemmin rakennusyhtiö periytyi Rosan isälle ja sedälle. Lempinimi syntyi, kun hänen yhdysvaltalaiset ystävänsä eivät osanneet lausua hänen nimeään. Keno Rosa palasi Italiaan 1908, meni naimisiin ja sai neljä lasta, joista yksi oli Rosan isä Ugo Rosa. Perhe muutti vuonna 1914 Yhdysvaltoihin. Siellä Ugo Rosa tapasi Rosan äidin, Chilistina Titianon.
Rosa syntyi 29. kesäkuuta 1951. Alun perin Rosan isä Dante Ugo Rosa nimesi vauvan itsensä mukaan Don Hugo Rosaksi, ja siitä seurasi suuri riita Rosan isän ja isoisän välillä. Isoisä oli olettanut ensimmäisen Yhdysvalloissa syntyneen miespuolisen Rosan saavan nimen hänen mukaansa. Kuitenkin jossain vaiheessa Rosan isoisä tarjosi pojalleen tuhat dollaria, jotta hän vaihtaisi Rosan nimeksi Keno Don Hugo Rosa, ja tähän Rosan isä myöntyi. Italialaisista sukujuuristaan huolimatta Rosalle ei koskaan opetettu italiaa. Rosan kerrotaan aloittaneen piirtämisen jo hyvin varhaisessa iässä, jolloin hänen vanhempansa täyttivät piirrosten puhekuplat. Rosa ei nauttinut niinkään piirtämisestä vaan tarinoiden tekemisestä. Niinpä hänen piirroshahmonsa olivatkin aina pitkälle nuoruuteen asti samanlaisina pysyviä pikku-ukkoja, joiden tehtävänä oli vain viedä itse tarinaa eteenpäin.
Ensimmäiset sarjakuvat
Rosa kävi nuoruudessaan muutamia collegen taidehistorian luentoja lukuun ottamatta ainoastaan poikakouluja. Jopa koulutunteina hän piirteli satiirisarjakuvia opetettavista asioista, mutta yhdessäkään koulussa hän ei ottanut taidekursseja. Yliopisto-opiskelujensa aikana Rosa piirsi myös pilapiirroksia yliopiston lehteen, Kentucky Kerneliin. Lehti halusi kuitenkin julkaista poliittista satiirisarjakuvaa, minkä vuoksi Rosa tekikin yhden lukukauden ajan päivittäin ilmestynyttä sarjakuvaa nimeltä The Pertwillaby Papers. Myöhemmin sarjan hahmot siirtyivät aarteenmetsästystarinaan nimeltä ”Lost in (an Alternative Section of) the Andes” (1973), jonka juonen pohjalta syntyi myöhemmin myös Rosan ensimmäinen Disney-tarina ”Auringon poika”.
Valmistuttuaan rakennusinsinööriksi yliopistosta vuonna 1973 Rosa meni töihin lattioiden laatoittajaksi isoisänsä perustamaan rakennusyhtiöön, jonka Rosan isä oli perinyt ja joka Rosan itse oli tarkoitus periä. Vapaa-aikanaan hän jatkoi The Pertwillaby Papers -sarjakuvansa piirtämistä The Rocket's Blast Comicollector -fanzinelle, jolle hän piirsi kaiken kaikkiaan kolme tarinaa.
Vuonna 1979 Rosa alkoi tehdä paikalliselle sanomalehdelle lauantaisin ilmestynyttä sunnuntaisarjakuvan kokoista The Adventures of Captain Kentucky -sarjakuvaa, joka kertoi supersankari Captain Kentuckyn seikkailuista. Rosan päätös tehdä sarjakuvasta supersankarien kustannuksella irvaileva parodia pohjautui pitkälti siihen tosiasiaan, ettei Rosa koskaan ymmärtänyt yhdysvaltalaisten valtaisaa innostusta supersankarisarjakuviin. Rosa on sanonut, että ainoat supersankarisarjakuvat, joiden lukemisesta hän on nauttinut, olivat 1940-luvun loppupuolella ilmestyneitä Teräsmies-sarjakuvia. Niitä kunnioittaakseen Rosa piirsi Ankka-tarinassaan ”Musta ritari” nähdyn oranssihiuksisen ja pisamanaamaisen toimittajan Teräsmies-sarjakuvien Jimmy Olsenin näköiseksi.
Piirrettyään The Adventures of Captain Kentuckya kolmen vuoden ajan ja saatuaan 150 jaksoa piirretyksi hän lopetti sen tekemisen vähäisen palkan vuoksi. Niinpä hän pakkasi piirustusvälineensä pois eikä ajatellut jatkaa enää koskaan.
Vuonna 1980 Rosa meni naimisiin erityisopettaja Ann Paynen kanssa.
Ensimmäiset Disney-sarjakuvat
1980-luvun puolivälissä Disneyn sarjakuvia julkaissut Western Publishing päätti luopua lisenssistään julkaista Disneyn hahmoja sisältäviä sarjakuvia. Disneyn sarjakuvat eivät olleet Yhdysvalloissa enää suosiossa, joten Disney päätti, ettei sarjakuvien massatuotanto ollut kannattavaa ja vuokrasi lisenssin halvalla kolmen tai neljän arizonalaisen Disney-fanin Gladstone-kustantamolle. Eräänä päivänä vuonna 1986 Rosa näki pienessä sarjakuvaliikkeessä Gladstonen julkaiseman sarjakuvalehden. Rosa innostui tästä heti ja soitti Byron Ericksonille, Gladstonen silloiselle päätoimittajalle, ja ilmoitti, että hänen kohtalonsa oli kirjoittaa ja piirtää Roope Ankka -seikkailu. Jo seuraavana päivänä Rosa alkoi tehdä ensimmäistä Disney-tarinaansa. Hänellä ei ollut aikomustakaan tehdä Gladstonelle lisää sarjakuvia, mutta kun seikkailu sai Uncle Scrooge -lehdessä ilmestymisensä jälkeen paljon myönteistä palautetta ja nimettiin jopa Harvey Awardin ehdokkaaksi parhaasta tarinasta, hän myi isoisänsä perustaman rakennusyhtiön ja ryhtyi täysipäiväiseksi sarjakuvataiteilijaksi.
Gladstonelle työskentelemisen ohessa Rosa teki Disney-sarjakuvia myös alankomaalaiselle Oberonille. Oberonin budjetti oli kuitenkin liian pieni, jotta Rosa olisi voinut tehdä sille tarinoita koko ajan. Niinpä hän työskentelikin Oberonille vain Gladstonelle tehtyjen töiden välissä, ja silloinkin hän yleensä sai piirrettäväkseen valmiin käsikirjoituksen. Rosa ehti Oberonilla työskennellessään piirtää Gary Leachin, Ruud Straatmanin, Evert Geradtsin ja Buitinkin käsikirjoittamia tarinoita, ja nämä tarinat ovat Rosan tuotannon ainoat, joita hän ei ole käsikirjoittanut itse lukuun ottamatta tarinaa ”Ankkalinnan pillipiipari”, jonka kolme ensimmäistä sivua ovat Carl Barksin käsikirjoittamia.
Fire Emblem: Shadow Dragon
Fire Emblem: Shadow Dragon on Intelligent Systemsin kehittämä ja Nintendon julkaisema taktinen roolipeli. Peli on julkaistu vuonna Nintendo DS:lle.
Don Rosa
Ensimmäiset Disney-sarjakuvat
Rosa siirtyi töihin Walt Disney Televisionille käsikirjoittamaan Pilipalipilotit -piirrossarjaa. Rosa kuitenkin lopetti työt kolmen käsikirjoitetun jakson jälkeen, koska hän ei aina voinut olla varma saisiko hän palkkaa vai ei, ja koska televisiokäsikirjoittajana hän ei saanut olla yksin vastuussa tekemisistään.
Pentti Koskela
Pentti Koskela (s. 27. marraskuuta 1945 Tampere) on suomalainen jääkiekkoilija. Hän pelasi maalivahtina SM-sarjassa vuosina 1962–1972 ja voitti kaksi Suomen-mestaruutta. Hän pelasi Suomen maajoukkueessa 23 maaottelua ja edusti Suomea olympialaisissa.
Fire Emblem: Shadow Dragon
Peli on uusintaversio Fire Emblem -sarjan ensimmäisestä pelistä Fire Emblem: Shadow Dragon and the Blade of Light. Peli on sarjan ensimmäinen Nintendo DS:lle julkaistu peli, ja viides Euroopassa ja Pohjois-Amerikassa julkaistu. Peli on sarjan yhdestoista peli.
Juoni
Sata vuotta kukistumisensa jälkeen Medeus on palannut. Maanpakoon ajetun Marth-prinssin tehtävä on pelastaa kuningaskunta tuholta. Onnistuakseen tehtävässä Marthin on löydettävä hänen isänsä pyhä Falchion-miekka sekä Fire Emblem. Vasta kun nämä kaksi esinettä yhdistyvät Marthin käsissä, hän voi kohdata pimeyden johtajan Gharnefin, kostaa isänsä murhan ja siskonsa kidnappauksen sekä tuhota Medeus-lohikäärmeen lopullisesti. Tällöin rauha palaa Altean kuningaskuntaan.
Uudet ominaisuudet
Nintendo Wi-Fi -taisteluominaisuudet ja Nintendo DS:n sisäänrakennetulla mikrofonilla verkossa keskusteleminen.
Louis Lavauden
thumb|200px|Lavaudenin nimeämä [[isomustakaija]]
Adrien Joseph Louis Lavauden (19. kesäkuuta 1881 Grenoble – 1. syyskuuta 1935 Anjou, Isère) oli ranskalainen metsä- ja eläintieteilijä.
Lavauden työskenteli Ranskan kansallisen metsätoimiston (Eaux et Forêts) palveluksessa Dauphinéssa ja myöhemmin kymmenen vuotta Tunisiassa. Vuonna 1925 hän otti osaa ensimmäiseen motorisoituun Saharan ylitykseen Tunisista Tšadjärven kautta Dahomeyhin. Vuosina 1928–1931 Lavauden toimi metsänvartijoiden päällikkönä Madagaskarilla. Hän palasi Ranskaan Keski-Afrikan kautta. Viimeiset vuotensa Lavauden vietti Pariisissa toimien opettajana maatalouskoulussa.
Pentti Koskela
Koskela edusti SM-sarjaurallaan kolmea tamperelaisseuraa, Pallo-Veikkoja kaudella 1962–1963, KooVee:ta vuosina 1966–1969 ja Ilvestä vuosina 1970–1972. Hän pelasi SM-sarjassa yhteensä 90 ottelua ja vaihtopenkillä istutut mukaan laskien 117 ottelua, joissa hän sai kaksi jäähyminuuttia. Koskela voitti Suomen-mestaruuden KooVeen joukkueessa vuonna 1968 ja Ilveksen joukkueessa vuonna 1972.
Koskela kuului Suomen joukkueeseen Grenoblen olympialaisissa 1968 ja pääsi pelaamaan yhdessä ottelussa.
Louis Lavauden
Lavauden oli kiinnostunut eläintieteestä, erityisesti Madagaskarin linnustosta ja nisäkkäistä. Hän julkaisi lukuisia kirjoituksia myös kotiseutunsa Alppien eläimistöstä. Hänen laaja kokoelmansa on pääosin Grenoblen luonnonhistoriallisessa museossa.
Lavauden nimesi linnuista isomustakaijan (Coracopsis vasa) alalajin drouhardi.
Don Rosa
1990-luvulta nykypäivään
thumb|250px|left|Don Rosa Helsingissä 24.9.2010.
Rosa sai tietää, että Egmont-kustantamo oli julkaissut Euroopassa uusintapainoksia hänen tarinoistaan ja halusi niitä vielä lisää. Myös Oberon oli kiinnostunut hänen tarinoistaan, mutta Rosa valitsi kustantajakseen Egmontin, koska sillä oli suurempi budjetti ja näin ollen varaa maksaa kunnon palkkaa. Egmont oli sitä paitsi ilmoittanut eurooppalaisten lukijoiden kaipailevan jatko-osia vanhoihin Barks-tarinoihin. Samoihin aikoihin Disney otti Gladstonelta oikeudet sarjakuvien kustantamiseen ja se halusi myös Rosan sarjakuvia. Disney ei kuitenkaan suostunut antamaan hänelle alkeellisimpiakaan freelancerin oikeuksia, minkä vuoksi Rosa päätti jäädä Egmontille. Hän teki kuitenkin Disneylle yhden tarinan, ”Ahneen palkan”, jolla hän halusi kertoa voivansa työskennellä heille, jos he muuttaisivat sopimusta.
Rosa on tehnyt sarjakuviaan pääasiassa Egmontille, vaikka hän virallisesti onkin freelancer. Hän on tehnyt myös tarinat ”Kolikko karussa”, ”Hakkaa päälle!” ja ”Culebran liikenero” ranskalaiselle Picsou-lehdelle lähinnä siksi, ettei Egmont ollut suostunut kustantamaan niitä. Rosa on tehnyt myös lukuisia yhden sivun kuvia samaiselle lehdelle, koska hän sai niistä työmäärään nähden paremman palkkion kuin sarjakuvista.
Vuonna 1990 julkaistiin ensimmäistä kertaa Rosan tarina, ”Jos metsään haluat mennä nyt...” Suomen Aku Ankassa ja vastaavissa pohjoismaisissa julkaisuissa. Vuonna 1991 hän vieraili Skandinaviassa ja huomasi olevansa erittäin suosittu jo silloin. Vuonna 1995 Rosa oli Suomessa ja Skandinaviassa jo niin suosittu, että hän alkoi saada nimensä jokaisen lehden kanteen, jossa julkaistiin jokin hänen tarinansa. Aikaisemmin vain Barksin tarinoita oli mainostettu samalla tavalla. Vuoden 1995 lopulla julkaistiin myös maailman ensimmäinen ainoastaan Rosan tarinoita sisältävä kovakantinen sarjakuvakokoelma, Kadonneen kirjaston vartijat ja muita Don Rosan parhaita. Rosa tuli juhlistamaan kirjan julkaisua Suomeen ja jakoi sen julkistuksen yhteydessä tuhansia nimikirjoituksia ja omistuspiirroksia.
Vuosina 1991, 1992 ja 1993 Rosa teki suurimman ja arvostetuimman työnsä, 12-osaisen Roope Ankan elämä ja teot -sarjan, joka kertoo Roope Ankan elämäntarinan kymmenenvuotiaasta pojasta vuoden 1947 joulupäivään. Vuonna 1995 Rosa sai teoksesta parhaan sarjakuvamuotoisen tarinan Eisner-palkinnon. Vuonna 1997 hänet palkittiin parhaana huumorisarjakuvien piirtäjä-käsikirjoittajana.
Vuonna 1999 julkaistiin Rosan kenties tunnetuin teos Suomessa, Kalevalan sammon etsimisestä kertova ”Sammon salaisuus”, kokoelmassa Sammon salaisuus ja muita Don Rosan parhaita. Rosa kävi tälläkin kertaa juhlistamassa kirjansa julkaisua Suomessa. Vuonna 2001 Suomen Posti julkaisi kaksi postimerkkiä, joissa oli otteita Sammon salaisuudesta. Vuonna 2000 julkaistiin vuodelle 2001 myös ensimmäinen Don Rosa -vuosikalenteri, jollainen julkaistiin myöhemmin myös vuosille 2003 ja 2005. Maaliskuussa 2001 Rosa kävi Norjassa juhlistamassa hänen aikaisemmista sarjakuvistaan The Pertwillaby Papersistä ja The Adventures of Captain Kentuckysta tehtyjä kokoelmia.
Rosa on hyvin perfektionistinen ja osoittaa usein tyytymättömyyttä sarjakuviinsa. Suosiostaan huolimatta hän sanoo näkevän teoksissaan kömpelöä käsikirjoitusta ja harrastelijamaista piirrosjälkeä. Rosalla on vain muutamia sarjakuvia, joista on ilmaisut tyytyväisyyttä käsikirjoituksen ja piirrosten laadusta. Roope Ankan elämän ja tekojen lisäksi Rosa on sanonut olevan ylpeä vain tarinoista ”Lumikenttien kimallus”, ”Andien kutsu”, ”Takaisin Xanaduun” ja ”Olla kuin ei olisikaan”.
Piirrostyyli
thumb|right|280px|Rosa luonnostelee ihailijalle Aku-piirrosta Stuttgartissa vuonna 2006. Rosa on tunnettu erityisen tarkasta piirrostyylistään, mikä on harvinaista Disney-sarjakuvissa. Rosa piirtää myös taustoille hyvin paljon yksityiskohtia, joissa on pieniä vitsejä, ja jotka voivat jopa sisältää oman pienen tarinan. Toisaalta piirrostyyli on eräs Rosan suosion syistä, mutta monet myös arvostelevat sitä. Lukuisat yksityiskohdat lisäävät joidenkin mielestä sarjakuvan mielenkiintoisuutta, mutta toisaalta ne tekevät lukemisen raskaammaksi.