cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Allen Collins
Elämä ja ura
Lynyrd Skynyrdin ura päättyi yhtyeen jouduttua lento-onnettomuuteen lokakuussa 1977. Collins sai vakavat vammat, häneltä murtui niskanikamia ja oikea käsi sai vakavia vaurioita. Lääkärit harkitsivat käden amputointia, mutta Collinsin isä kieltäytyi tästä. Collins jatkoi uraansa perustamalla yhtyeen The Rossington-Collins Band vuonna 1979, jossa soitti useita entisiä Lynyrd Skynyrdin jäseniä. Huono onni kuitenkin seurasi Collinsia, jonka vaimo Kathy kuoli vuonna 1980 saatuaan keskenmenon ja sisäisen verenvuodon. Collins masentui tästä syvästi ja vajosi alkoholismiin ja huumeriippuvuuteen. Rossingtonin lähdettyä Collins perusti oman yhtyeen Allen Collins Bandin. Se levytti albumin Here, There & Back ennen hajoamistaan vuonna 1984.
Allen Collins joutui auto-onnettomuuteen uudella Ford Thunderbirdillään 29. tammikuuta 1986. Collins lähti tyttöystävänsä Debra Jean Wattsin kanssa asunnostaan viinakauppaan, mutta menetti auton hallinnan ja ajoi ulos tieltä. Watts kuoli ja Collins halvaantui vyötäröstä alaspäin. Hän ei saanut sakkoja tapauksesta tai joutunut oikeuden eteen, sillä halvaantuneena hänen ei katsottu olevan enää vaaraksi kellekään. Lynyrd Skynyrd kokoontui vuonna 1987 muistamaan kymmenen vuoden takaista onnettomuutta. Collins toimi kiertueella konsulttina ja musiikillisena johtajana. Hän valitsi lavalle sijaisekseen Randall Hallin, joka oli soittanut Allen Collins Bandissa. Hän tuli jokaisessa konsertissa pyörätuolissa lavalle puhumaan.
Esiintymään Collins ei tämän jälkeen noussut koskaan ja hän kuoli keuhkokuumeeseen 23. tammikuuta 1990. Keuhkokuume johtui keuhkojen auto-onnettomuudessa pienentyneestä kapasiteetista. Sairaus oli parantumaton ja todettu syksyllä 1989, jolloin Collins joutui sairaalaan. Hän oli kuollessaan 37-vuotias. Collins on haudattu vaimonsa viereen Riverside Memorial Park -hautausmaalle Jacksonvilleen.
Tubalarit
Tubalarit asuvat Altain tasavallan koillisosassa Turotšakin, Tšojan ja Maiman piireissä. Vuonna 1989 heitä arvioitiin olleen yli 4 000 henkeä. Venäjän vuoden 2002 väestönlaskennassa, jossa tubalarit rekisteröitiin erillisenä kansana, heitä laskettiin olevan 1 600 henkeä. Tuban kieltä ilmoitti osaavansa 436 henkeä. Altain tasavallan tubalareista 99,8 % puhuu venäjää, 26,6 % tubaa ja 17,6 % altaita.
Tuban murteella tai kielellä on välittävä asema altain etelä- ja pohjoismurteiden välillä. Nykyään ryhmä on kuitenkin hyvin pitkälti venäläistynyt. Äidinkieltä puhuvat vain vanhukset, kun taas nuoriso käyttää venäjää. Tubalarien venäläistymiseen on vaikuttanut 1960-luvulla alkanut ”perspektiivittömien kylien” lakkauttaminen sekä perinteiset elinkeinot hävittänyt metsien raiskaaminen.
Tarhaneilikka
Tarhaneilikka (Dianthus caryophyllus) on leikkokukaksi viljeltävä kohokkikasvien laji. Se on luultavasti alkujaan Välimeren seudulta kotoisin, mutta sitä on viljelty yli kahdentuhannen vuoden ajan, ja siitä on jalostettu lukuisia näyttäviä lajikkeita.
Tarhaneilikka on ruohovartinen, monivuotinen kasvi. Sen varsi kasvaa noin 80 cm pitkäksi. Lehdet ovat kapeat, harmahtavat ja vahapintaiset. Kukat kasvavat yksittäin tai 3–5 kukan kukintoina. Tarhaneilikka on myrkyllinen, mutta pieninä määrän syöminen ei yleensä aiheuta oireita.
Vuonna 1995 noin 15% koko maailman leikkokukkakaupasta koostui neilikoista.
Arthur Pic
Ura
Pic aloitti uransa Kartingissa vuonna 2004 sijoittuen 16:nneksi Ranskan Junior Mestaruussarjassa. Seuraavana vuonna hän sijoittui sarjan neljänneksi. Vuonna 2007 Pic aloitti kilpa-uransa ja siirtyi Belgian Formula Renault 1.6 -sarjaan, jossa hän ajoi vain neljä kilpailua. Vuonna 2008 Pic ajoi Formul'Academy Euro Series -sarjassa voittaen sarjan mestaruuden. Vuonna 2009 Pic kilpaili Eurocup Formula Renault -sarjassa sijoittuen loppupisteissä 10:nneksi. Vuonna 2010 Pic jatkoi sarjassa ja sijoittui lopulta sarjan kolmanneksi.
Vuonna 2011 Pic ajoi Formula Renault 3.5 -sarjassa Tech 1 Racingin tallissa. Hän keräsi 12 pistettä ja sijoittui loppupisteissä vasta 23:nneksi. Vuonna 2012 Pic jatkoi FR 3.5 -sarjassa siirtyen DAMS-talliin. Hän sijoittui sarjan kahdeksanneksi voittaen yhden kilpailun. Vuonna 2013 Pic jatkoi sarjassa ja siirtyi uuteen AV Formula -talliin. Hän saavutti kauden aikana yhden kolmossijan ja 74 pistettä sijoittuen sarjan kahdeksanneksi.
Vuonna 2014 Pic siirtyi GP2-sarjaan Campos Racing-talliin. Hän otti yhden voiton Unkarin pitkästä kilpailusta, saavutti yhden kakkossijan Monzasta ja kolmossijan Abu Dhabista sijoittuen sarjan seitsemänneksi. Vuonna 2015 Pic jatkoi GP2-sarjassa saavuttaen kaksi kakkossijaa ja 60 pistettä sijoittuen sarjan 11:nneksi. Vuonna 2016 Pic jatkoi kolmannen kauden GP2:ssa siirtyen Rapax -talliin.
Suomen euroviisukarsinta 2007
thumb|[[Hanna Pakarinen Helsingin Euroviisuissa.]]
Suomen euroviisukarsinnan 2007 finaali järjestettiin 17. helmikuuta Turun kylpylähotelli Caribiassa ja televisioitiin suorana YLE TV2:ssa kello 19.00–21.50. Finaalissa kilpailivat keskenään 12 kutsuartistin semifinaalissa eniten äänestetyintä esitystä. Yle valitsi kutsuartistit syksyllä levy-yhtiöiden ja artistien kanssa käytyjen neuvotteluiden tuloksena. Kukin artisti esitti varsinaista finaalia edeltävissä Yleisradion studioilla Tampereen Ristimäessä järjestetyissä alkukarsinnoissa kaksi sävellystä, joista enemmän ääniä saanut laulu selvisi finaaliin. Finaalin voittaja ratkaistiin kaksivaiheisella puhelin- ja tekstiviestiäänestyksellä. Ensimmäisen äänestyskierroksen kolme eniten ääniä saanutta laulua jatkoi ns. "superfinaaliin", eli toiselle kierrokselle, jossa eniten ääniä saanut laulu valittiin Suomen euroviisuedustajaksi. Alla olevan taulukon tuloksista ilmenee esityksien äänestysprosentit neljästä edeltävästä alkukarsinnan semifinaalista sekä finaalin äänimäärät molemmilta äänestyskierroksilta. Suomen euroviisukarsinnan voitti Hanna Pakarinen kappaleellaan Leave Me Alone.
Bent Ånund Ramsfjell
Bent Ånund Ramsfjell (s. 30. marraskuuta 1967 Oslo) on norjalainen entinen curlingpelaaja ja olympiavoittaja.
Ramsfjell pelasi vuonna 1989 nuorten MM-kilpailuissa, joissa Norja oli viides, ja sai samana vuonna aikuisten EM-kisoista hopeaa. Hän oli vuoden 1999 jälkeen vuosittain maajoukkueen kokoonpanossa arvokisoissa, ja voitti ensimmäisen MM-kisojen mitalinsa Lausannessa 2001. Ramsfjell oli voittamassa vuonna 2002 kultaa Salt Lake Cityn olympialaisissa, jonka lisäksi hän sai hopeaa saman vuoden MM-kisoista. Hän sai pronssia MM-kilpailuista 2003 ja EM-kisoista 2004, jonka lisäksi hän voitti EM-kultaa 2005. Ramsfjell päätti kansainvälisen uransa vuoden 2006 olympialaisiin, joissa Norja sijoittui viidenneksi.
Myös Bentin isoveli Eigil on curlingin olympiamitalisti.
Sándor Iharos
Sándor Iharos alun perin Sándor Izrael (10. maaliskuuta 1930 Budapest – 24. tammikuuta 1996) oli unkarilainen yleisurheilija. Vaikka hän ei saavuttanut menestystä olympia- tai Euroopan mestaruusareenoilla, hänestä tuli Paavon Nurmen jälkeen seuraava urheilija, jonka hallussa oli samaan aikaan maailmanennätykset 1 500, 5 000 ja 10 000 metrin juoksumatkoilla. Hänen sanottiin silloin olevan nopeampi kuin nimekkäät kilpakumppaninsa Zátopek, Kuts ja Pirie. Hän kuului 1950-luvun alkupuoliskon unkarilaisen Mihály Iglóin valmennettaviin.
thumb|300px|Iharosin haudalle Budapestissä pystytetty hautamuistomerkki. Olympiavuoden 1956 alku näytti Iharosilla jatkuvan kuten menestysvuosi 1955. Hän ei ollut aiemmin juurikaan juossut 10 000 metriä, mutta melkeinpä ensimmäisellä yrittämällään hän paransi Zatopekin juoksemaa ME:tä 11,4 sekunnilla ajallaan 28.42,8. Samassa yhteydessä parani myös 6 mailin ME aikaan 27.43,8. Ennätysjuoksu tapahtui Budapestissä 15. heinäkuuta 1956. Hänen juoksemaansa 10 000 metrin ennätystä pidettiin loistokkaimpana niistä ennätyksistä, joita hän juuri silloin piti hallussaan eli matkojen 1 500:stä metristä 10 000 metriin. Hän oli tällöin suursuosikki marras-joulukuussa pidettäviin Melbournen kesäolympialaisiin.
Tilanne muuttui Iharosin kannalta kuitenkin dramaattisesti kielteiseen suuntaan. Hän loukkaantui syyskaudella, mutta suurempana asiana lienee unkarilaisiin urheilijoihin vaikuttanut loka-marraskuussa tapahtunut Unkarin kansannousu, jonka Neuvostoliiton miehitysjoukot kukistivat verisesti. Iharos ei lähtenyt Melbourneen, vaan pakeni Brysseliin. Hän palasi kuitenkin pian kotimaahansa jatkaen harjoittelua. Valmennuksesta vastannut Mihály Iglói oli konfliktin seurauksena loikannut olympialaisten jälkeen Yhdysvaltoihin Iharosin kilpakumppanin László Táborin kanssa. Sándor Iharos jatkoi vielä kilpailu-uraansa 1950-luvun lopulla, mutta ei saavuttanut enää vuoden 1955 ja 1956 alun kuntoaan. Hänen parhaat tuloksensa 5 000 metrillä olivat vuonna 1958 13.57,2 ja vuonna 1959 13.50,8. Rooman kesäolympialaisissa 1960 Iharos sijoittui vielä 5 000 metrillä kymmenenneksi. Ura jatkui aina kauteen 1962, jonka jälkeen hän toimi myös yleisurheiluvalmentajana.
Serbian jääkiekkomaajoukkue
Serbian jääkiekkomaajoukkue edustaa Serbiaa kansainvälisissä jääkiekko-otteluissa ja turnauksissa.
Historiaa
Maa on liittynyt Kansainvälisen jääkiekkoliiton IIHF:n jäseneksi vuonna 1939.
Jugoslavian vähittäinen hajoaminen on vaikuttanut suuresti Serbian jääkiekkomaajoukkueeseen, joka nojaa Jugoslavian jääkiekkomaajoukkueen perinteisiin. Perinteitä onkin vahvimmin jatkanut Slovenian jääkiekkomaajoukkue, joka on pelannut useita kausia maailmanmestaruuskisojen korkeimmalla sarjatasolla. Vuoteen 2006 asti toiminut Serbia ja Montenegron jääkiekkomaajoukkue oli Serbian oman joukkueen edeltäjä.
Vuonna 2021 maassa oli 150 rekisteröitynyttä miesjääkiekkoilijaa ja kolme jäähallia.
Jermaine Flowers
Jermaine "Jonte" Flowers (s. 12. huhtikuuta 1985 Chicago, Illinois ) on yhdysvaltalainen koripalloilija, pelipaikaltaan laituri.
Winona State Universityssa pelannut Flowers siirtyi Eurooppaan kaudeksi 2008–2009 ja pelasi Ruotsissa ja Ranskassa. Heinäkuussa 2012 suomalainen Joensuun Kataja teki Flowersin kanssa pelaajasopimuksen. Kataja ja Flowers etenivät EuroChallengessa puolivälieriin, ja Flowers valittiin jatkolohkovaiheen 6. kierroksen kierroksen pelaajaksi. Hänet valittiin myös Korisliigan tammikuun pelaajaksi. Kauden lopuksi Kataja saavutti SM-pronssia.
Kaudella 2013–2014 Flowers pelaa romanialaisessa CSU Asesoft Ploieștissa.
Uudenmaan vaalipiiri
Uudenmaan vaalipiiri on yksi Suomen eduskuntavaalien kolmestatoista vaalipiiristä. Aikaisemmin eduskuntavaalipiireissä käytiin myös tasavallan presidentin valitsijamiesvaalit ennen suoraan kansanvaaliin siirtymistä 1994. Nykyään presidentinvaaleissa vaalipiirejä käytetään vain vaalien tekniseen toimittamiseen. Vaalipiiristä valittiin vuoden 2023 vaaleissa 200:sta kansanedustajasta 37. Uudenmaan vaalipiiri käsittää Uudenmaan maakunnan pois lukien Helsingin kaupungin, joka on oma vaalipiirinsä. Vaalipiiri on äänestäjämäärältään Suomen suurin ja sen äänikynnys (noin 2,9 %) on huomattavasti alhaisempi kuin muissa vaalipiireissä. Matalasta äänikynnyksestä johtuen Uudenmaan vaalipiiristä on pienillä ryhmillä parhaat mahdollisuudet saada ehdokas valituksi. Uudenmaan vaalipiirilautakunnan kokouspaikka sijaitsee Helsingissä, vaikka tämä ei itse vaalipiiriin kuulukaan.
Uudenmaan vaalipiirin aikaisempi nimi oli Uudenmaan läänin vaalipiiri. Helsingin vaalipiiri erotettiin Uudenmaan läänin vaalipiiristä vuonna 1952.
Vaalipiiriin kuuluvat Askola, Espoo, Hanko, Hyvinkää, Inkoo, Järvenpää, Karkkila, Kauniainen, Kerava, Kirkkonummi, Lapinjärvi, Lohja, Loviisa, Myrskylä, Mäntsälä, Nurmijärvi, Pornainen, Porvoo, Pukkila, Raasepori, Sipoo, Siuntio, Tuusula, Vantaa ja Vihti.
Vaalipiirin entisiä kuntia ovat Bromarv, Degerby, Haaga, Huopalahti, Hyvinkään maalaiskunta, Karjaa, Karjaan maalaiskunta, Karjalohja, Kulosaari, Liljendal, Lohjan kunta, Nummi, Nummi-Pusula, Oulunkylä, Pernaja, Pohja, Porvoon maalaiskunta, Pusula, Pyhäjärvi Ul, Ruotsinpyhtää, Sammatti, Snappertuna, Tammisaaren maalaiskunta, Tammisaari ja Tenhola.
Historia
Uudenmaan vaalipiiri on ollut olemassa jo ensimmäisistä eduskuntavaaleista 1907 lähtien. Vuonna 1949 Kymen lääniin ja siten Kymen läänin vaalipiiriin liitettiin Uudenmaan läänistä Anjalan, Elimäen, Iitin, Jaalan ja Kuusankosken kunnat.
Uudenmaan läänin vaalipiirin kasvettua suhteettoman suureksi (siitä valittiin 1951 vaaleissa 33 edustajaa), siitä erotettiin 1952 Helsingin kaupunki, josta muodostettiin oma vaalipiirinsä. Tämän seurauksena Uudenmaan vaalipiiri menetti yli puolet edustajapaikoistaan. Vuoden 2003 vaaleissa siirryttiin noudattamaan maakuntajakoon perustuvaa vaalipiirijakoa, jolloin Artjärvi ja Orimattila siirtyivät Päijät-Hämeen maakuntaan liittymisen myötä Uudenmaan vaalipiiristä Hämeen vaalipiiriin. Huolimatta muutoksista Uudenmaan vaalipiirin kansanedustajaluku kasvaa muuttoliikkeestä johtuen ja vaalipiirin mahdollisesta jakamisesta on keskusteltu.
Uudenmaan vaalipiiri on ollut vuosina 1907–1951 ja vuodesta 1975 kansanedustajamäärältään suurin vaalipiiri. Sen jälkeen, kun Helsinki erotettiin omaksi vaalipiirikseen, on Uudenmaan vaalipiirin paikkamäärä kasvanut 1–2 paikkaa jokaisissa eduskuntavaaleissa vuoden 2011 vaaleihin saakka. Suurin kasvu, 3 paikkaa, oli vuonna 1975. Vuoden 2007 eduskuntavaaleissa Uudenmaan vaalipiiristä valittavien kansanedustajien määrä lisääntyi 33:sta 34:ään, paikka poistui Pohjois-Karjalan vaalipiiristä. Vuoden 2011 eduskuntavaaleissa paikkamäärä kasvoi 35:een, paikka poistui Pohjois-Savon vaalipiiristä.
Puolueiden kannatus
Suurin puolue 2010-luvun vaaleissa on ollut Kokoomus, joka on pitänyt valtaa Espoossa ja Helsingissä. Toiseksi suurimman puolueen asemasta ovat kilpailleet SDP sekä Perussuomalaiset, joita kannatetaan esimerkiksi Vantaalla ja Keski-Uudellamaalla. Vihreiden kannatus keskittyy pääkaupunkiseudulle sekä suurempiin kehyskuntiin, puolue oli Helsingin suurin vuoden 2019 eduskuntavaaleissa sekä europarlamenttivaaleissa. Karkkila on Vasemmistoliiton uskollisimpia paikkakuntia.
Sinfonia nro 1 (Arnold)
Malcolm Arnold sävelsi ensimmäisen sinfoniansa (op. 22) vuonna 1949 ja johti itse sen kantaesityksen vuonna 1951.
Peter Lacovich
Peter Lacovich (2. huhtikuuta 1927 Linz – 3. joulukuuta 2013 Wien) oli itävaltalainen kuoronjohtaja ja kapellimestari. Vuosina 1954–1958 ja 1960–1962 Lacovich johti Helsingin tuomiokirkon poikakuoroa Cantores Minoresia. Kuoron kanssa hän johti W. A. Mozartin Kruunajaismessun (nro. 15) Suomen kantaesityksen, josta tehtiin myös Suomen ensimmäinen klassinen lp-levy vuonna 1954. Lacovich opiskeli Wienin musiikkikorkeakoulussa, josta hän siirtyi harjoittajaksi Grazin oopperaan. Tämän jälkeen hän suoritti kapellimestarin tutkinnon ja aloitti vuonna 1949 Wiener Sängerknaben -kuoron yhtenä kuoronjohtajana. Kuoronjohtaja-aikansa jälkeen Suomessa hän siirtyi johtajaksi Kölniin, Wiesbadeniin ja Linziin. Vuodesta 1968 hän opetti Wienin musiikkikorkeakoulussa.
Tšelkanit
Tšelkanit ovat Venäjällä Altain tasavallassa asuva kansanryhmä, joka puhuu altain kielen pohjoismurteisiin kuuluvaa tšelkania. Neuvostoaikana heitä pidettiin altailaisina. Nykyään heillä on laissa tunnustettu Venäjän vähälukuisen alkuperäiskansan asema.
Tšelkanit asuvat Altain tasavallan koillisosassa Lebedjoen ja sen sivujoen Baigolin varrella. 1990-luvulla heitä arvioitiin olleen noin 2 000 henkeä. Venäjän vuoden 2002 väestönlaskennassa, jossa tšelkanit rekisteröitiin erillisenä kansana, heitä laskettiin olevan 855 henkeä. Tšelkanin kielen puhujia oli 539 henkeä. Altain tasavallan tšelkaneista 98,4 % puhuu venäjää, 56,1 % tšelkania ja 17,8 % altaita.
Muiden altailaisten tapaan tšelkanien esi-isiä ovat turkkilaiset heimot, joihin on sulautunut samojedejä ja kettejä. Tšelkan ja altain muut pohjoismurteet kuuluvat turkkilaisten kielten uiguurilais-oguusilaiseen ryhmään. Etelämurteet, joihin altain kirjakieli perustuu, kuuluvat kirgiisiläis-kiptšakkilaiseen ryhmään. Tämän takia erot tšelkanin ja altain kirjakielen välillä ovat huomattavat.
Värivaraus
Hiukkasfysiikassa väri ei tarkoita mitään silmin havaittavaa väriä, vaan sillä kuvataan erästä kvarkkien ja gluonien ominaisuutta kvanttiväridynamiikan teoriassa.
Teorian synty
Normaaleissa olosuhteissa kvarkit ovat sitoutuneita hadroneiksi, mutta Paulin kieltosäännön mukaan kaksi tai useampi samanlainen fermioni ei voi olla täysin samassa kvanttitilassa yhtä aikaa, eli saman hadronin sisällä olevat kvarkit eivät saa olla täysin samassa kvanttitilassa. Jotta kieltosääntö ei rikkoontuisi, Oscar W. Greenberg esitti, että kvarkeilla on oltava värivaraus, joita on kolme erilaista. Tällöin hadronin sisällä olevien kvarkkien kvanttitila ei ole täysin identtinen, koska jokaisella niistä on eri väri.
Ominaisuudet
Yksikään kvarkki ei ole värivaraukseton, vaan jokaisella kvarkilla on yksi ns. pääväreistä: punainen, sininen tai vihreä. Vastaavasti antikvarkilla on jokin antiväreistä, joita ovat antipunainen, antisininen ja antivihreä. Gluoneilla on kahdeksan erilaista väriyhdistelmää ja ne koostuvat pääväristä ja jostakin antiväristä, esimerkiksi punaisesta ja antivihreästä.
Kvanttiväridynamiikan mukaisesti hadronien kokonaisvärivaraus on oltava nolla. Värivaraus on nolla, jos hadronilla on joko kaikki kolme pääväriä (baryoni), kaikki kolme antiväriä (antibaryoni) tai väri ja sitä vastaava antiväri (mesoni). Hadronin sisällä olevat kvarkit vaihtelevat värejä keskenään vahvaa vuorovaikutusta välittävien gluonien avulla. Tätä tapahtuu jatkuvasti ja prosessi on hyvin nopea. Tällöinkin hadronin sisällä kvarkkien kokonaisvärivaraus pysyy nollana.
Tumenjoki
Tumenjoki (,, Túmenjiāng) on rajajoki osin Kiinan ja Pohjois-Korean sekä alajuoksullaan 17 kilometrin matkalla Venäjän ja Pohjois-Korean välissä. Joen kokonaispituus on 525 kilometriä, toisen lähteen mukaan 521 kilometriä. Valuma-alueen koko on vain 4 059 neliökilometriä.
Joki saa alkunsa Changbaivuoren korkeimmalta, 2 750 metriä korkealta Baekduvuorelta (Paektu, kiin. Batou), Kiinan Jilinin maakunnasta. Joki virtaa kapeita jokiuomia pitkin Hoeryŏngiin ja laskee edelleen kaakkoon Japaninmereen.
Joen vedenlaatu on huono; joki on pahoin teollisuuden ja kaupunkiasutuksen jätevesien pilaama. Jilinin maakunnan ympäristön tilaa selvitellyt raportti (2006) osoitti, että Tumenin vesistöalueesta 75 prosentissa oli heikko vedenlaatu. Vesi on epäkelpo niin luonnonvesivarastoksi, juomavedeksi kuin kotitalouksien, teollisuuden tai maatalouden käyttöönkin. Luonnonvarojen hyödyntäminen on aiheuttanut metsäkatoa, maaperän eroosiota, ja muuta luonnon köyhtymistä, jotka edistävät vesistön pilaantumista. Saastuminen uhkaa Venäjän alajuoksun suojeltuja kosteikkoalueita, heikentää väestön elinoloja ja nostaa alueen teollisuuden kustannuksia.
Tumenjoki on pohjoiskorealaisten loikkareiden suosiossa, joista suurin osa pyrkii Kiinan puolelle. Kiinan ja Pohjois-Korean välinen raja on pidempi, eikä niin tarkasti valvottu kuin Pohjois-Korean ja Venäjän, mikä tekee rajan ylittämisestä helpompaa.
HMS Zest
HMS Zest (viirinumerot R02 (1944-1954) ja F102 (1958-1968)) oli Britannian kuninkaallisen laivaston Z-luokan hävittäjä toisessa maailmansodassa. Sodan jälkeen alus muutettiin tyypin 15 nopeaksi sukellusveneentorjuntafregatiksi.
Valmistus
Alus tilattiin 12. helmikuuta 1942 John I. Thornycroft and Companyltä, missä köli laskettiin 21. heinäkuuta telakkanumerolla 4034. Alus laskettiin vesille 14. lokakuuta 1943 ja valmistui 20. heinäkuuta 1944.
Palvelus
Heinäkuun 1944 lopulla koeajojen ja varustamisen päätyttyä alus siirrettiin Scapa Flowhun, jossa se oli elokuun Kotilaivastossa koulutettavana. Miehistön koulutuksen päätyttyä alus liittyi laivueeseensa aloittaen laivastoyksiköiden suojaamisen. Alus torjui 31. joulukuuta HMS Orwellin ja HMS Zephyrin kanssa sukellusveneitä luoteisen reitin alueella.
Alus suojasi 11. tammikuuta 1945 HMS Opportunen, HMS Cavendishin ja HMS Zodiacin kanssa risteilijä HMS Didoa sekä saattuetukialuksia HMS Premier ja HMS Trumpeter. Osaston tehtävänä oli suojata miinanlaskua ja merenkulun häirintäoperaatiota Norjan rannikolla operaatioissa Spellbinder ja Gratis. Alus palasi 13. tammikuuta osaston mukana Scapa Flowhun.
Alus suojasi 3. helmikuuta HMS Onslaughtin, Opportunen, HMS Serapiksen, HMS Zambesin, HMS Zealousin, HMS Zebran ja Kanadan laivaston HMCS Siouxin kanssa risteilijä HMS Bellonaa ja saattuetukialuksia HMS Campaniaa sekä HMS Nairanaa. Osaston tehtävänä oli suojata Venäjälle saattue JW64, mistä alus erkani 14. helmikuuta Zambesin, Zealousin ja Siouxin kanssa evakuoimaan Sørøyalta 500 siviiliä saaren jouduttua Saksan hyökkäyksen kohteeksi. Alukset laskivat evakuoidut maihin Murmanskissa.
Palaavaan saattueeseen RA64 se liittyi 17. helmikuuta samojen alusten mukana. Aluksen lähistöllä olleeseen korvetti HMS Bluebelliin osui Saksan laivaston sukellusveneen U-711 laukaisema akustinen torpedo, mikä upotti kohteensa nopeasti. Zestin ja Opportunen miehistöt etsivät merestä eloonjääneitä, mutta kolmesta löydetystä miehistönjäsenestä ainoastaan yksi toipui muiden menehtyessä. Alus erkani 27. helmikuuta saattueesta palaten Kotilaivastoon.
Alus suojasi 20. maaliskuuta HMS Onslowin, Serapiksen, HMCS Haidan ja Siouxin kanssa risteilijä Bellonaa ja saattuetukialuksia Premieriä, HMS Searcheriä sekä HMS Queeniä. Osaston tehtävänä oli laskea miinoja ja häiritä Norjan rannikkoliikennettä operaatio Cupolassa.
HMS New Zealand (1904)
Valmistus
Alus tilattiin osana vuosien 1902-1903 laivastosuunnitelmaa Portsmouthin telakalta, missä köli laskettiin 9. helmikuuta 1903. Alus laskettiin vesille 4. helmikuuta 1904 ja valmistui kesäkuussa 1905.
HMS Zest
Palvelus
Alus suojasi 18. huhtikuuta HMS Offan, Zealousin, Zephyrin, Zodiacin, Kanadan laivaston hävittäjien Haidan, HMCS Huronin ja HMCS Iroquoisin ja Norjan laivaston hävittäjän KNM Stordin kanssa risteilijä Bellonaa sekä saattuetukialuksia Premieriä' ja HMS Vindexiä''. Osaston tehtävänä oli suojata Kuolan niemimaalle saattue JW66, mistä alus erkani 25. huhtikuuta osallistuttuaan hävittäjäsuojauksen mukana sukellusveneiden etsintään Kuolan niemimaan rannikolta.
HMS New Zealand (1904)
Valmistus
Luokkansa aluksista poiketen HMS New Zealandille ei asennettu ruiskutusta, jolla saatiin nopeasti nostettua höyrynpainetta ja siten parannettua kiihtyvyyttä. Alukselle asennettiin 12 Niclausse-kattilaa sekä kolme sylinterikattilaa, jotka mahdollistivat tilauksessa vaaditun nopeuden ylittämisen koeajoissa.
HMS Zest
Palvelus
Alus liittyi 29. huhtikuuta samojen alusten kanssa palaavaan saattueeseen RA66, mistä se erkani 5. toukokuuta Zealousin ja Zodiacin kanssa liittyäkseen Kotilaivastoon. Seuraavana päivänä ne sekä Zephyr suojasivat risteilijöitä HMS Birmingham ja Dido matkalla Kööpenhaminaan, jossa ne vastaanottivat Saksan laivaston risteilijöiden Nürnbergin ja Admiral Hipperin antautumisen. Alus vapautettiin 13. toukokuuta tehtävistään Kööpenhaminassa ja aloitti paluumatkan Birminghamin ja Zephyrin kanssa.
HMS New Zealand (1904)
Palvelus
New Zealand viimeisteltiin Devonportin telakalla, jossa se otettiin palvelukseen 11. heinäkuuta 1905 liitettynä Atlantin laivastoon. Alus oli lokakuusta joulukuuhun 1906 huollettavana Gibraltarilla ja se siirrettiin 4. maaliskuuta 1907 Kanaalin laivastoon. Laivaston uudelleen organisoinnin yhteydessä 24. maaliskuuta 1909 Kanaalin laivasto muodosti Kotilaivaston 2. viirikön ja New Zealand liitettiin siten Kotilaivaston 2. viirikköön.
HMS Zest
Palvelus
Kesäkuusta alkaen alus osallistui laivueen mukana alueiden uudelleen miehitykseen sekä erilaisiin laivasto-operaatioihin. Se osallistui Euroopan sotatoimien päättymisjuhlallisuuksiin Woolwichissa HMS Myngsin ja Zealousin kanssa.
HMS New Zealand (1904)
HMS Zealandia
Amiraliteetti antoi määräyksen aluksen nimen vaihdosta, koska nimi tuli vapauttaa valmistuvalle taisteluristeilijälle. Uusi alus oli Uuden Seelannin lahjoitus laivastolle, joten se tuli nimetä 1911 HMS New Zealandiksi. Aluksi uudeksi nimeksi piti tulla HMS Caledonia, mutta Uusi Seelanti vastusti nimeä. Lopulta nimeksi valittiin HMS Zealandia, joka oli personaalimuoto Uudesta Seelannista. Alus nimettiin virallisesti 1. joulukuuta 1911 HMS Zealandiaksi.
HMS Zest
Palvelus
Japanin antauduttua alus oli Kotilaivaston 4. hävittäjälaivueessa vuoteen 1947 lukuun ottamatta modernisointia Leithissä 1945. Alus poistettiin heinäkuussa 1947 palveluksesta ja se siirrettiin Sheernessin reserviin, mistä se palasi palvelukseen jo seuraavana vuonna. Alus sijoitettiin torpedokoulutuksen koululaivaksi Portlandiin, kunnes se siirrettiin syyskuussa 1952 Noren paikallislaivueeseen. Alus oli laivueessa, kunnes se poistettiin palveluksesta helmikuussa 1954 ja sijoitettiin Chathamin reserviin.
HMS New Zealand (1904)
HMS Zealandia
Laivaston uudelleen järjestelyssä toukokuussa 1912 Zealandia sisaraluksineen liitettiin Kotilaivaston 1. laivaston 3. taistelulaivalaivueeseen. Alus siirtyi marraskuussa 1912 laivueen mukana Välimeren laivastoon ensimmäisen Balkanin sodan (lokakuusta 1912 toukokuuhun 1913) pakottaessa laivaston vahvistamaan asemiaan Välimerellä. Alus saapui 27. marraskuuta 1912 Maltalle, josta käsin se osallistui Montenegron saartoon ja Scutarin miehitykseen. Alus palasi 1913 laivueen mukana kotimaahan, jossa se liittyi 27. kesäkuuta Kotilaivastoon.
Ensimmäinen maailmansota
Ensimmäisen maailmansodan puhjetessa alus liitettiin Rosythiin sijoitetun laivueen mukana Suureen laivastoon täydentämään Pohjanmeren partioita. Alus upotti 10. syyskuuta 1914 törmäämällä Saksan keisarillisen laivaston sukellusveneen. Alus siirrettiin 2. marraskuuta laivueen mukana Kanaalin laivastoon, jolloin tukikohdaksi vaihtui Portland. Laivue palasi 13. marraskuuta Kotilaivastoon.
HMS Zest
Tyypin 15 -fregatti
Aluksen palattua telakalta se liittyi Kauko-Idän laivaston 24. saattajalaivueeseen, jossa se oli palveluksesta poistamiseensa saakka 1968. Se oli Plymouthin reservissä, kunnes se sijoitettiin poistolistalle 1969. Alus myytiin BISCOlle, joka siirsi aluksen romuttamisen Arnott Youngille Dalmuiriin. Hinaaja Bustlerin hinatessa alusta romutettavaksi se karkasi touvista, jonka uudelleen kiinnityksen jälkeen alus saapui romuttamolle 18. heinäkuuta 1970.
HMS New Zealand (1904)
Ensimmäinen maailmansota
Zealandia siirrettiin 6. marraskuuta 1915 Dardanelleille osana 3. taistelulaivalaivueen viirikköä, jonka muuta alukset olivat lippulaiva HMS Hibernia ja HMS Russell, HMS Albemarle. Viimeksi mainittu alus joutui palaamaan kotimaahan vaurioiduttuaan matkalla, mutta muut alukset saapuivat määränpäähänsä 14. joulukuuta. Tammikuun lopulla 1916 Zealandia ja Hibernia lähtivät itäiseltä Välimereltä palatakseen kotimaahan ja ne saapuivat 6. helmikuuta Portsmouthiin, jossa alus siirrettiin telakalle huollettavaksi.
Alus palasi palvelukseen maaliskuussa 1916 ja se liitettiin 26. maaliskuuta Suuren laivaston 3. taistelulaivalaivueeseen. Alus siirtyi 29. huhtikuuta laivueen mukana Sheernessiin ja se irrotettiin 3. toukokuuta Suuresta laivastosta Noren alaisuuteen. Alus oli joulukuusta 1916 kesäkuuhun 1917 huollettavana Chathamin telakalla.
Alus poistettiin palveluksesta 20. syyskuuta 1917 ja se siirrettiin Portsmouthissa reserviin. Alus oli huollettavana tammikuusta syyskuuhun 1918, minkä jälkeen se palveli tykistön koululaivana. Alukselle asennettiin tehtävänsä vuoksi uusimpia tulenjohtojärjestelmiä, mutta ei esimerkiksi torpedovyötä.
Zealandia sijoitettiin 2. kesäkuuta 1919 poistolistalle ja se myytiin 8. marraskuuta 1921 romutettavaksi Stanlee Shipbreaking Companylle. Alus myytiin edelleen Slough Trading Companylle, ja edelleen saksalaiselle romuttajalle. Alus lähti 23. marraskuuta 1923 Portsmouthista Saksaan romutettavaksi.
Franzén
Franzén on seuraavien henkilöiden sukunimi:
Maailman vesipäivä
Maailman vesipäivä on Yhdistyneiden kansakuntien julistama vuosipäivä, ja sitä on vietetty 22. maaliskuuta vuodesta 1993 alkaen. Päivää ehdotettiin aluksi Agenda 21:ssä vuonna 1992.
Maailman vesipäivän teemat eri vuosina
2023: Accelerating Change
2022: Groundwater – making the invisible visible
2021: Valuing Water
Der Sturm
thumb|Der Sturm, 17. vuosikerta, elokuu 1926, nro 5. Der Sturm oli vuonna 1910 perustettu saksalainen kulttuurilehti ja sen ylläpitämä taidegalleria. Molempien perustaja oli Herwarth Walden. Taustalla oli ekspressionistinen kulttuurisuuntaus, joka leimasi niin kirjallisuutta kuin kuvataidettakin.
Maailman vesipäivä
Maailman vesipäivän teemat eri vuosina
2020: Water and Climate Change
2019: Leaving no one behind
2018: Nature for Water
Der Sturm
Lehti ilmestyi alkuun viikoittain, vuodesta 1914 kerran kuukaudessa ja vuodesta 1924 neljännesvuosittain aina lakkauttamiseensa 1932 asti. Sen loistoaikaa oli ensimmäistä maailmansotaa edeltävä aika, jolloin Berliini ja Pariisi olivat yhdessä kulttuurin keskuksia. Sodan jälkeen yhteys syntyi uudestaan maiden sodanjälkeisestä vihamielisyydestä huolimatta.
Maailman vesipäivä
Maailman vesipäivän teemat eri vuosina
2016: Water and Jobs ("Better water, better jobs")
2015: Water and Sustainable Development
2014: Water and Energy
Der Sturm
Lehti julkaisi näytelmiä, taideportfolioita, taiteen teorioita käsitteleviä artikkeleita, ja erityisen tunnettuja olivat sen julkaisemat Sturm-kirjat Sturmbücher. Samoin lehti julkaisi ekspressionistisia taideteoksia esittäviä postikortteja.
Lehden kirjallisiin avustajiin kuuluivat Peter Altenberg, Max Brod, Richard Dehmel, Alfred Döblin, Anatole France, Knut Hamsun, Arno Holz, Karl Kraus, Selma Lagerlöf, Adolf Loos, Heinrich Mann, Paul Scheerbart ja René Schickele. Oskar Kokoschkan teoksia julkaistiin portfolioina, ja taidepostikorteissa oli ekspressionistien lisäksi edustettuina kubisteja ja abstraktin taiteen edustajia, muun muassa Franz Marc, Wassily Kandinsky, Oskar Kokoschka, August Macke, Gabriele Münter, Georg Schrimpf, Maria Uhden, Rudolf Bauer.
Maailman vesipäivä
Maailman vesipäivän teemat eri vuosina
2012: Water and Food Security: The World is Thirsty Because We are Hungry
Der Sturm
Galleria
Galleria Der Sturm oli vuosikymmenen ajan Berliinin nykytaiteen keskus. Siellä esillä olleita taiteilijoita olivat Edvard Munch, Georges Braque, Pablo Picasso, Albert Gleizes, Robert Delaunay, Jean Metzinger, Gino Severini, Jean Arp, Paul Klee, Wassily Kandinsky ja Kurt Schwitters.
Maailman vesipäivä
Maailman vesipäivän teemat eri vuosina
2010: Clean Water for a Healthy World
Der Sturm
Galleria
Suomalaisillakin oli yhteyksiä Der Sturm -galleriaan. Sen kiertävä näyttely Der Blaue Reiter, jossa tosin oli myös Die Brucke -ryhmän taiteilijoiden töitä, järjestettiin Strindbergin salongissa helmikuussa 1914. Suomalainen taideyleisö tutustui silloin ensimmäisen kerran saksalaiseen ekspressionismiin. Näyttely sai tyrmistyneen vastaanoton, sillä se oli Suomessa jotakin aivan uutta. Esimerkiksi Ludvig Wennervirta epäili vahvasti, että näyttely oli humpuukia ja sensaation tavoittelua eikä vakavasti otettavaa taidetta. Edwin Lydén tutustui galleriaan 1920 ja tilasi lehdenkin itselleen. Wäinö Aaltonen kävi 1923 tutustumassa galleriaan.
Maailman vesipäivä
Maailman vesipäivän teemat eri vuosina
2009: Shared Water – Shared Opportunities
2008: Sanitation
2007: Coping With Water Scarcity
2006: Water and Culture
2005: Water for Life 2005–2015
2004: Water and Disasters
2003: Water for Future
2002: Water for Development
2001: Water for Health
1999: Everyone Lives Downstream
1998: Groundwater – The Invisible Resource
1997: The World's Water: Is there enough?
1996: Water for Thirsty Cities
1995: Women and Water
1994: Caring for our Water Resources is Everybody's Business
Unicron
Unicron on fiktiivinen hahmo Transformers-universumissa.
Der Sturm
Galleria
Molempien perustaja Herwarth Walden joutui lähtemään maanpakoon. Hän meni Venäjälle, mutta joutui Stalinin puhdistusten uhriksi ja kuoli moskovalaisessa vankilassa 31. lokakuuta 1941.
Unicron
Unicron on kaikkien transformerien ja maailmankaikkeuden elävien olentojen yhteinen vihollinen. Valtava ja vanha hirviöplaneetta, joka syö kaiken tieltään. Unicron muuntautuu valtavaksi robotiksi. Unicronilla on myös valtavat, jumalalliset voimat. Hän pystyy luomaan itselleen alaisia ja pitämään näihin henkisen yhteyden. Transformers-sarjat päättyvät useasti Unicronin kukistamiseen, tämän saavuttua syömään suurimman saaliinsa: planeetta Cybertronin. Yleensä kun Unicron aikoo tuhota Cybertronin, Autobotit ja Decepticonit liittoutuvat yhteen tuhotakseen Unicronin.
The Transformers: The Movie
Unicron tulee mukaan elokuvassa The Transformers: The Movie. Elokuvan alussa Unicron hyökkää planeetta Lithonen kimppuun ja tuhoaa planeetan sekä sen asukkaat sukupuuttoon. Unicron muuntaa kuolevan Megatronin omaksi viestintuojakseen, voimakkaaksi ja vaaralliseksi Galvatroniksi. Unicron antaa Galvatronin tehtäväksi tuhota Autobottien johtajien Johtajuuden Matrixin, koska kyseessä on ainoa asia universumissa, jota Unicron pelkää ja ainoa, jolla on voimaa tuhota hänet. Galvatron yritti kuitenkin tuhota Matrixilla Unicronin, mutta Matrix ei totellut häntä. Unicron hyökkäsi Cybertronin kimppuun ja alkoi tuhota planeettaa. Hänen sisälleen joutuneet Autobotti Hot Rod ja Galvatron yrittivät liittoutua, mutta Unicron käytti henkistä yhteyttä, ottaakseen Galvatronin valtaansa. Lopulta Hot Rodista Autobottien uudeksi johtajaksi muuttunut Rodimus Prime tuhosi Unicronin avaamalla Matrixin päästämällä sen voimat valloilleen. Lopulta Unicron räjähti ja vain hänen päänsä jäi jäljelle alkaen kiertää Cybertronin ympärillä. thumb|right|300px|Unicron planeettamuodossaan syö planeetta Lithonen, elokuvassa [[The Transformers: The Movie.]]
Sarjakuva
Autobottien ja Decepticonien välisen taistelun aikana transformerien jumala, Primus heräsi ja huusi valtavan tuskanhuudon. Tällöin Primuksen ikuinen vastustaja, Unicron, paikallisti miljoonia vuosia etsimänsä Cybertronin ja lähti kohti sitä. Autoboteille tuli kiire löytää kadonnut Matrix, jolla legendojen mukaan voidaan pysäyttää Unicron. Hieman ennen saapumistaan, Unicron lähetti sanansaattajansa, joita johti Galvatron, Cybertronille pelottamaan paikallisia Autobotteja ja tappamaan näiden johtaja, Emirate Xaaron. Kun kaikki Transformerit olivat saapuneet Cybertronille, Unicron otti henkisen yhteyden omiin, aivopesemiinsä Transformereihin ja määräsi nämä tappamaan Transformerien johtajana toimivan Optimus Primen. Puolta vaihtanut Galvatron kuitenkin pelasti Optimuksen. Lopulta Unicron saapui Cybertronille ja joutui taisteluun, heikkoja ja pieniä transaformereita vastaan. Unicron tappoi lukuisia Autobotteja ja Decepticoneja, mm. Decepticon-johtaja Scorponokin, Autobottijohtaja Emirate Xaaronin ja transformerien jumala Primuksen.
Lopulta Optimus Prime sai Matrixin hallintaansa ja lennätti itsensä ja avautuvan Matrixin suoraan Unicronin suusta sisälle. Tämän jälkeen tapahtui valtava räjähdys, joka tuhosi Unicronin lopullisesti. Myös Optimus Prime kuoli pian tämän jälkeen, räjähdyksestä saamiinsa vammoihin.
Transformers: Armada
Transformers: Armadassa Unicron esiintyy viimeisissä jaksoissa, joissa paljastuu, että hän on kerännyt voimansa Optimus Primen ja Megatronin välisestä vihasta ja negatiivisesta energiasta. Hän saa voimia myös Tähtimiekasta, Taivaankilvestä ja Tuomionpäivän tykistä, jotka hän sai Sidewaysin ja Thrustin avulla. Viimeisessä jaksossa Galvatron uhraa itsensä syöksyessään Unicronin suuhun jotta se ei voisi enää kerätä voimia hänen ja Optimuksen vihasta. Galvatronin kadottua Unicronin nieluun se räjähtää ja katoaa. Galvatronin sekä Unicronin oletetaan molempien tuhoutuneen ja Autobotit sekä Decepticonit liittoutuvat ja elävät sovussa keskenään Optimus Prime heidän johtajanaan.
Transformers: Energon
Unicronin tuhon jälkeen Autobotit ja Decepticonit elävät kymmenen vuoden ajan sovussa, kunnes Megatron herää henkiin, aikeenaan herättää myös Unicron, jotta voisi hallita sitä. Megatron ja Decepticonit onnistuvat herättämään Unicronin mutta Optimus Prime ja Autobotit kuitenkin tuhoavat Unicronin kehon. Räjähdyksestä huolimatta Unicronin elämän kipinä säilyy. Tämän jälkeen Unicronin elämän kipinä siirtyy Galvatronin ruumiiseen ja hallitsee sitä. Lopulta Galvatron kuitenkin saa vallan omasta kehostaan ja uhraa itsensä syöksymällä super-energonista koostuvaan aurinkoon, jonka seurauksena Galvatron ja Unicron tuhoutuvat, tällä kertaa pysyvästi.
Transfomers: Cybertron
Kymmenen vuoden jälkeen super-energon-aurinko muuttuu mustaksi aukoksi, joka uhkaa planeetta Cybertronia. Unicron mainitaan sarjassa useaan otteeseen, mutta häntä ei nähdä sarjassa sillä hän tuhoutui lopullisesti Transformers: Energonin lopussa.
Transformers: Prime
Sarjassa Transformers: Prime Unicron on muinainen paha olento, jonka 13 alkuperäistä Primea kukistivat kauan sitten. Kukistuneena Unicron lepäsi avaruudessa muodostuen itse maapallon ytimeksi. Hänen verestään syntyi pimeä energon, jota Decepticonit alkoivat käyttää aseenaan. Unicron vain mainitaan aluksi useaan otteeseen, kunnes hänet nähdään ensimmäisen kauden lopussa.
Planetaarinen järjestäytyminen aktivoi useita Maan tulivuoria ja niiden sisältä purkautui pimeää energonia. Kun Ratchet havaitsi niiden muistuttavan energonin toimintaa transformerin ruumiin sisällä, Autobotit tajusivat Maan olevan Unicronin keho, ja että purkaukset merkitsivät hänen heräämistään. Kun Unicron heräsi, Megatron kertoi hänelle Optimus Primesta ja yritti tunnustautua hänen palvelijakseen. Mutta Unicron vain halveksi Megatronia ja halusi tuhota Optimuksen itse. Hän alkoi taistella Autobotteja vastaan kalliosta ja kivestä muodostamillaan useilla avatareillaan. Lopulta Autobotit ja Megatron päättivät yhdessä mennä Maan ytimeen vaivuttamaan Unicronin jälleen uneen Johtajuuden Matriisilla, mutta tehdessään sen Optimus menetti kaikki Cybertronin sisällissotaan liittyvät muistonsa, kunnes Primejen viisaus ladattiin Matriisiin uudelleen Vector Sigman kautta.
Elokuvassa Predacons Rising selvisi, että Matriisin voima oli sinetöinyt vain Unicronin ruumiin. Hänen sydämensä, Vastakipinä, oli yhä aktiivinen. Kun Megatron oli saanut surmansa Autobottien toimesta ja Cybertronin ydin oli elvytetty, Unicron siirsi Vastakipinän Megatronin kehoon, jotta voisi matkustaa Cybertronille. Hän yritti uudelleenmyrkyttää planeetan luomalla Predaconien jäännöksistä epäkuolleen armeijan sitä varten. Yritys kuitenkin epäonnistui, kun Optimus käytti Ikikipinän tyhjennettyä säiliötä poistaakseen Vastakipinän Megatronin ruumiista ja vangitakseen Unicronin lopullisesti.
Alkuperäinen jatkumo
Elokuvassa Transformers: Viimeinen ritari, Maa oli muodostunut Unicronin ympärille, kuten Aligned-jatkumon tarinoissa. Kuusi Unicronin sarvea nousivat esiin Maan uumenista, kun Cybertron lähestyi planeettaa Quintessan liikuttamana. Optimus tiesi, että Unicron oli Cybertronin muinainen vihollinen, ja Quintessa aivopesi hänet auttamaan imemään Unicronin elinvoima pois Maasta Cybertronin jälleenrakentamiseksi. Sektori 7:n entinen agentti, Seymour Simmons, auttoi Sir Edmund Burtonia löytämään kirjan, joka paljasti, että Unicronin sarvien keskipiste oli Stonehengessä. Optimuksen vapauduttua aivopesusta, Megatron ja Quintessa alkoivat imeä energiaa Unicronista Cybertroniin, mutta Autobotit ja ihmiset pysäyttävät heidät. Quintessa kuitenkin selviää ja omaksuu ihmisvaleasun, jossa hän yrittää kertoa Unicronin sarvia tutkiville tiedemiehille kuinka tuhota Unicron.
Uusi jatkumo
Elokuvassa Transformers: Rise of the Beasts, Unicron esitetäänkin planeettoja syövänä olentona, jota Terrorconit (Scourge, Nightbird ja Battletrap), Sweepit (Freezer ja Novakane) sekä Predaconeihin kuuluvat Scorponokit palvelevat. Aluksi hän tuhosi Maximalien kotiplaneetan ja lähetti Terrorconit etsimään Transwarp-avainta, jolla avata portaaleja muihin maailmoihin. Terrorconit saavat avaimen molemmat puolikkaat käsiinsä ja avaavat portaalin, jonka kautta Unicron yrittää päästä tuhoamaan Maan. Mutta Optimus tuhoaa avaimen, mikä sulkee portaalin ja vangitsee Unicronin ulottuvuuksien väliseen tilaan.
Unicronin ääninäyttelijä elokuvassa on Colman Domingo.
The War Within
Unicronista vihjailtiin lyhyesti The War Withinin' toisen osan lopussa. Ilmeisesti Unicronin piti tulla mukaan kuvioihin kolmannen tarinanosuuden lopussa, mutta kustannusyhtiön kaatuminen lopetti sarjan liian aikaisin.
Alppikäenminttu
Alppikäenminttu (Clinopodium alpinum, synonyymit Acinos alpinus, Calamintha alpina, Satureja alpina) on huulikukkaiskasvien (Lamiaceae) heimoon kuuluva monivuotinen puutarhakasvi eli perenna.
Ulkonäkö ja koko
Alppikäenminttu kasvaa 20 cm korkeaksi. Sillä on punavioletit kukat. Kasvi kukkii kesäkuusta syyskuulle asti. Lehdet ovat tummanvihreät ja muodostavat tiiviin mättään.
Levinneisyys
Alppikäenminttua tavataan Keski- ja Etelä-Euroopassa.
Viuhka
pienoiskuva|Kuvallinen paperiviuhka, aiheena [[Hokusain Punainen Fuji]] Viuhka on toisesta päästään liikkuvasti yhteen kiinnitetyistä säleistä ja niihin kiinnitetystä paperista tai kankaasta tehty, suppuun taitettava ja avoimeksi kolmion tai puoliympyrän muotoon levittyvä esine, jota toisella kädellä heiluttamalla saadaan aikaan kasvoja viilentävä ilmavirta.
Historia
Itämaissa viuhkaa on käytetty myös arvoaseman ilmaisijana. Viuhkana käytettiin jo muinaisessa Egyptissä esimerkiksi palmun lehtiä. Kreikkalaiset käyttivät itämailta omaksuttuja suuria varrellisia löyhyttimiä. He käyttivät, kuten myös roomalaiset, riikinkukon sulista valmistettuja viuhkoja. Keskiajalla kirkoissa käytettiin flabellumeina tunnettuja viuhkoja hyönteisten karkottamiseksi. Ne oli valmistettu pergamentista, sulista tai puusta. 1500-luvulla alettiin suosia strutsin tai riikinkukon sulista valmistettuja viuhkoja. Niiden jalokivin koristeltu varsi oli kallisarvoista kultasepäntyötä.
Euroopassa viuhkaa käytettiin 1600–1800-luvuilla vilvoittelun ohella myös viestimisvälineenä. Sen aikaisen etiketin mukaan nuorten miesten ja naisten välinen viestintä oli rajattua ja valvottua. Samoihin aikoihin Japanissa niin sanotuilla punaisten lyhtyjen alueilla kulkeva mies tai nainen suojasi usein kasvonsa ehkäistäkseen tunnistamisen.
Viuhka käytettiin myös flirttailun välineellä ja sen avulla saattoi sopia esimerkiksi tapaamispaikoista. Viuhkalla saattoi myös viestiä omia tuntemuksiaan miehille.
Euroopassa viuhkan käyttöä opetettiin 1700-luvulla yläluokan kouluissa tytöille kirjallisuuden ja tanssin ohessa. Viuhkan käytön salaisuuksiin perehtyminen kesti puolisen vuotta. Aiheesta julkaistiin kirjoja, jotka myös opastivat viuhkan käytössä. Viuhkan koristelu ja maalaus kertoi naisen arvoasemasta yhteiskunnassa. Leskillä oli musta viuhka, joka vaihtui ajan kuluessa harmaaseen ja siitä valkoiseen. Arvokkaat viuhkat oli koristeltu helmiäisellä ja paljeteilla.
Seuraavana lyhyt johdanto viuhkan käyttöön viestimisvälineenä. Eri aikakausina ja eri alueilla saatettiin käyttää eri eleitä viuhkalla, joten monet asiat saattavat tarkoittaa aivan toista asiaa toisilla alueilla. Näin ollen viuhkalla tehtyjä eleitä voi nykyaikana olla vaikea tulkita.
Joitakin viuhkalla tehtäviä merkkejä
Nykyään viuhkaa käytetään harvoin ja silloinkin vain tilaisuuksissa, joissa käytetään juhlapukuja. On olemassa tyylejä, joissa käytetään viuhkaa. Esimerkiksi japanilaisessa gothic lolita -tyylissä viuhkan käyttö on joillakin jokapäiväistä.
Maailman ilmatieteen päivä
Päivän teemana on ollut
Sojootit
Sojootit on Venäjällä Tuvan tasavallassa asuvista tuvalaisista aikaisemmin käytetty nimitys. Nykyään sillä tarkoitetaan Burjatiassa asuvaa kansanryhmää, joka on puhunut äidinkielenään tuvan kielen murretta. Toisinaan sojootti katsotaan itsenäiseksi turkkilaiseksi kieleksi.
Sojootit asuvat Burjatian tasavallan Okan piirissä. Vuoden 2002 väestönlaskennan mukaan heitä on 2 800 henkeä, joista lähes kaikki asuvat Burjatiassa. Burjatian sojooteista 95,8 % puhuu burjaattia ja 88,7 % venäjää. Omaa kieltä osaavat vain vanhukset. Väestönlaskennan mukaan Burjatian sojooteista vain 10 henkeä puhuu tuvaa.
Perimätiedon mukaan Burjatian sojootit ovat eronneet Mongoliassa asuvista tsaataneista noin 350–400 vuotta sitten. Heihin on ilmeisesti sulautunut myös turkkilaistuneita samojediheimoja. Nykyään sojooteilla on laissa tunnustettu Venäjän vähälukuisen alkuperäiskansan asema.
Kohtalon luoti
Kohtalon luoti on vuonna 1996 ensi-iltansa saanut yhdysvaltalainen rikosdraama, jonka on ohjannut Julien Temple. Elouvan pääosissa esiintyvät Mickey Rourke, Tupac Shakur, John Enos III, Ted Levine, Adrien Brody ja Donnie Wahlberg. Elokuva julkaistiin kuukausi sen jälkeen, kun Tupac Shakur murhattiin. Elokuva kuvattiin New Yorkissa.
Juoni
Kohtalon luoti on tarina juutalaisesta Butch Steinistä, joka vapautuu vankilasta kahdeksan vuoden jälkeen. Pian Butch kuitenkin ajautuu taas rikoksiin. Hän aloittaa heroiinin kauppaamisen ja ajautuu vaikeuksiin.
Parakrassi
Parakrassi eli tarhaparakrassi (Acmella oleracea, synonyymi Spilanthes oleracea) on asterikasvien heimoon eli mykerökukkaiskasveihin (Asteraceae) kuuluva kasvi.
Se on kotoisin Etelä-Amerikasta. Parakrassi kasvaa noin 20 cm korkeaksi. Sen lehdet ovat oliivinvihreät ja kukinto sivuilta keltainen, päästään ruskea.
Parakrassia käytetään tuoreena salaattiin ja muihin ruokiin. Sitä on myös käytetty luonnonlääkinnässä kivunlievitykseen.
Mariella Voglreiter
Voglreiter voitti nuorten MM-kilpailuissa hopeaa vuonna 2009 supersuurpujottelussa. Hän voitti Eurooppa-cupin supersuurpujottelucupin kaudella 2009–2010 ja syöksylaskucupin kaudella 2010–2011.
Voglreiter kilpaili alppihiihdon maailmancupissa ensimmäisen kerran Sankt Moritzissa tammikuussa 2010. Maailmancupin pisteille hän pääsi ensimmäisen kerran Lake Louisen supersuurpujottelussa joulukuussa 2010 oltuaan 25:s. Parhaimmillaan Voglreiter on sijoittunut maailmancupissa viidenneksi Lake Louisen syöksylaskussa joulukuussa 2011.
Milka Alanen
Milka Alanen (s. 1972) on valokuvaaja. Hän on valmistunut Lahden Muotoiluinstituutista ja opiskelee Aalto-yliopiston Taiteen ja suunnittelun korkeakoulussa. Hän tekee taidevalokuvia sekä työskentelee useille julkaisuille henkilö-, kuvitus- ja reportaasikuvaajana.
Seibun Ikebukuro-linja
thumb|240px|Seibun 2000-sarjan juna. Seibun Ikebukuro-linja on japanilaisen yksityisen rautatiyhtiön Seibun ylläpitämä rautatielinja. Se kulkee Ikebukuron rautatieasemalta Tokion luoteisosasta kaupungin luoteisiin lähikaupunkeihin Saitaman prefektuurissa. Nimellisesti se päättyy Aganon rautatieasemalle Hannōn kaupungissa. Seibun Chichibu-linja eteenpäin Aganon asemalta on käytännössä Ikebukuro-linjan jatke. Linjan pituus Ikebukurosta Aganoon on 57,8 kilometriä.
Chichibu-linjan lisäksi Ikebukuro-linjalla on kolme haaralinjaa: Toshima-linja, Yūrakuchō-linja ja Sayama-linja.
Sefton Barrett
Sefton Barrett (s. 12. joulukuuta 1983 Brampton ) on kanadalainen koripalloilija, pelipaikaltaan laituri. Hän edustaa Suomen Korisliigassa pelaavaa KTP-Basketia.