cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kermestammi
Ulkonäkö
Kermestammi on yksineuvoinen ja yksikotinen. Hedekukat ovat pieniä ja huomaamattomia ja kasvavat kapeissa kellertävissä norkoissa. Emikukat ovat yksittäin tai enintään kolmen ryhmissä. Hedelmä on yksisiemeninen terho, joka voi itää jo ennen putoamista. Lisäksi kasvi lisääntyy juuri- ja tyvivesojen avulla. Kukinta on huhti- tai toukokuussa, terhot kypsyvät seuraavana vuonna loppukesällä tai syksyllä.
Elinympäristö
pienoiskuva|oikea|Kasvusto Kermestammi kasvaa kuivilla ja aurinkoisilla rinteillä suosien karuja, kivisiä ja kalkkipitoisia kasvupaikkoja, muttei ole kovin vaatelias maaperän suhteen. Viihtyy kuivassa ja lämpimässä ilmastossa, eikä kasvakaan yli tuhannen metrin korkeuteen. Sietää välimerenilmaston mantereisten alueiden alhaista sademäärä ja äärimmäisiä lämpötiloja, jotka voivat vaihdella pakkasasteista jopa neljäänkymmeneen celsiusasteeseen. Lisäksi se kasvaa tuulenpieksemillä jyrkänteillä ja rantakallioilla, joilla muut suvun lajit eivät selviä.
Korvaa rautatammen luontaisesti kuivemmille alueille siirryttäessä, mutta myös metsäpalojen ja elinympäristön köyhtymisen seurauksena. Tärkeä osa macchia ja garigue kasvillisuuksia, joilla se muodostaa kasvustoja yksinään tai muun muassa rannikkomännyn, välimerenmyrtin, kääpiöpalmun, katajan, mastiksipistaasin, oliivipuun ja parsojen seurassa.
T. T. Oksala
Timo Tapani Oksala (9. huhtikuuta 1958 Joutseno – 13. joulukuuta 2010 Helsinki) oli suomalainen musiikkituottaja ja kitaristi.
Elämä ja ura
Nuorena lukiolaisena Timo Oksala soitti kitaraa paikallisissa yhtyeissä. Joutsenolainen T-Team voitti Koulun suurjuhlien bändisarjan vuonna 1975 ja samana vuonna Oksala osallistui rock-yhtyeitten SM-kisojen loppukilpailuun lappeenrantalaisen Canto-yhtyeen kitaristina. Oksalan ura ammattimuusikkona käynnistyi vuonna 1978, kun hänen Canto-yhtyeen kanssa äänittämänsä nauha päätyi Harri Saksalan kuultavaksi. Nauhan kuultuaan Saksala sopi Oksalan kanssa tämän debyyttialbumin julkaisusta. Radio Storm ilmestyi vuonna 1978 Saksalan levymerkin Lobo Recordsin julkaisemana. Saksalan tuottamalla albumilla soittavat T. T. Oksalan (kitara, koskettimet, laulu) lisäksi Jukka Gustavson (urut), Pave Maijanen (basso) ja Upi Sorvali (rummut). Albumista ilmestyi cd-uusintapainos vuonna 2013.
Elokuussa 1979 Oksalan yhtye T. T. Oksala & Storm Band esiintyi Ruisrock-festivaalissa kokoonpanolla T. T. Oksala (kitara, koskettimet, laulu), Esa Kotilainen (koskettimet), Jakke Leivo (basso) ja Upi Sorvali (rummut). Syksyllä 1979 Oksala liittyi Piirpaukkeeseen ja kesällä 1981 Timo Kojon yhtyeeseen. Alkuvuodesta 1982 lähtien Oksala soitti Pekka Pohjola Groupissa ja oli mukana Hectorin Eurooppa-orkesterissa. Tämän jälkeen hän siirtyi pääasiassa tuottajaksi ja äänittäjäksi, mutta soitti toisinaan levyillä sessiomuusikkona.
ZIS-110
ZIS-110 tuotanto ajatuksena sai alkunsa 1943, kun neuvostoliittolainen kauppavaltuuskunta oli vierailulla Yhdysvalloissa Packardin tehtailla hankkiakseen lentokonemoottoreita. Autoon liittyen laivattiin Neuvostoliittoon Packardin vanhoja tuotantokoneita ja ensimmäiset ZIS-100:t valmistettiin 1945. Sarjavalmistukseen päästiin 1946 ja auto oli sarjavalmistuksessa 1946-1959.
T. T. Oksala
Elämä ja ura
1990- ja 2000-luvuilla hänen tuottamiaan yhtyeitä olivat muun muassa Negative, Ultra Bra, HIM, Lordi, Stratovarius, Suburban Tribe, Carmen Gray, Leningrad Cowboys ja Fintelligens.
ZIS-110
Autossa on suora kahdeksansylinterinen iskutilavuudeltaan 6,1 litran vetoinen ja teholtaan 137-hevosvoimainen moottori. ZIS-110:n huippunopeus on 140 km/h ja massa 2 720 kg. Sen valmistusmäärä oli noin 2 080 kappaletta.
T. T. Oksala
Elämä ja ura
T. T. Oksala kuoli pitkäaikaiseen sairauteen 13. joulukuuta 2010.
ZIS-110
Josif Stalinin vuoden 1949 ZIS-110 on nykyään suomalaisomistuksessa.
T. T. Oksala
Elämä ja ura
Oksalan veli oli toimittaja Pekka Oksala.
ZIS-110
Nikita Hruštšov lahjoitti valtiovierailun yhteydessä syyskuussa 1953 silloiselle pääministeri Urho Kekkoselle ZIS-110:n, samanlainen auto lahjoitettiin myös presidentti Paasikivelle joulukuussa 1955. Paasikiven auto on nykyään näytteillä Vehoniemen automuseossa. Kekkoselle lahjoitettu ZIS-110 on Mobilia-museossa.
T. T. Oksala
Albumit
Radio Storm (1978) LOBO 001
ZIS-110
Suomeen lahjoitetut ZIS:t olivat vuoden 1948 valmistetta, mutta peruskorjattuja. Kesällä 1962 valtioneuvosto luovutti ZIS:t pääesikunnan kuljetusosastolle, mistä ne tulivat kenraalien käyttöön. Autojen käyttö pääesikunnan palveluksessa päättyi 1964. Mobiliassa oleva SA-36 -rekisterinumeron saanut ZIS-110 päätyi Sotamuseolle ja Vehoniemen automuseossa oleva SA-37 -rekisterinumeron saanut päätyi huutokaupalla yksityishenkilölle.
T. T. Oksala
Albumit
Shore Stories (1988) Lighthouse LHLP 109
Jordanian lippu
250px|thumb|Lipun mittasuhde on 1:2.
T. T. Oksala
Albumit
This Rhythm (1992) Amulet WISHCD 38
Jordanian lippu
Jordanian lippu on Jordanian tunnus vaakunan ja kansallislaulun ohella. Se on otettu Jordaniassa käyttöön vuonna 1928, samana vuonna kuin valtio saavutti itsenäisyytensä. Lippu on panarabialainen, joita käytettiin ensimmäisen kerran ensimmäisessä maailmansodassa 1917. Panarabialainen lippu oli arabikapinallisten tunnus heidän ollessa kapinassa Ottomaanien valtakuntaa vastaan. Jordanian lippu koostuu kolme vaakaraidasta, mustasta, valkoisesta ja vihreästä. Tankoreunassa on punainen kolmio sisällään seitsensakarainen tähti.
Jordanian lipun vaakaraidat edustavat arabien kolmea dynastiaa: abbasideja (musta), umaijadea (valkoinen) sekä fatimideja (vihreä). Punainen kolmio taas edustaa hašemiitteja, tähti taas Jordanian arabiväestön yhtenäisyyttä ja Koraanin seitsemään ensimmäistä säettä.
T. T. Oksala
EP:t
Border - EP (1983) Q KUUM 1001
Grigore Obreja
Grigore Obreja (6. marraskuuta 1967 Somova – 29. toukokuuta 2016 Ranska) oli romanialainen ratameloja, olympiamitalisti ja maailmanmestari.
Obreja voitti parinsa Gheorghe Andrievin kanssa kanadalaiskaksikkojen 500 metrillä olympiapronssia Atlantassa 1996 ja maailmanmestaruuden vuonna 1994. Hän kilpaili myös Soulin kesäolympialaisissa 1988, missä hän sijoittui kanadalaiskaksikoissa 500 metrillä seitsemänneksi ja 1000 metrillä kuudenneksi.
Obreja kuoli Ranskassa 48-vuotiaana 29. toukokuuta 2016 sairastettuaan pitkään.
Helvi Jokinen
Helvi Aira Jokinen (4. joulukuuta 1910 Tampere – 9. lokakuuta 1994) oli suomalainen toimittaja ja kirjailija.
Jokinen kävi kuusi luokkaa Tampereen tyttökoulua. Hän toimi teollisuusvirkailijana Lapinniemen puuvillatehtaassa 1929–1937 ja Puuvillatehtaitten myyntikonttorissa 1938–1975. Jokinen oli Tampereen paikallisradion toimittaja 1944–1959, ohjelmapäällikkönä Tamvisiossa 1957–1958, ja toimittajana Tammerkoski-lehdessä 1975–1980.
Jokisen vanhemmat olivat jalkinetyöntekijä Lauri Wilhelm Jokinen ja kiiltosilittäjä Ida Matilda (o.s. Kivelä).
Bulbulit
Bulbulit (Pycnonotidae) on pienikokoisten varpuslintujen heimo. Ne esiintyvät luonnonvaraisina pääosin Afrikan ja Aasian trooppisilla alueilla. Bulbulit syövät pääasiassa hedelmiä. Niiden väritys vaihtelee suuresti: jotkin bulbulit ovat värikkäitä, mutta suuri osa on tavallisen ruskean tai mustan värisiä. Bulbulit elävät pääasiassa puiden latvojen tuntumassa, joskin jotkin lajit elävät alempana. Bulbulit munivat pesäänsä noin viisi violetin ja vaaleanpunaisen väristä munaa, joita naaras hautoo yksin.
Bulbuleihin kuuluu 29 sukua ja 128 lajia.
Suvut
thumb|upright|Kiinanbulbuli Pycnonotus sinensis thumb|upright|Keltakurkkubulbuli Pycnonotus xantholaemus thumb|upright|Pensasbulbuli Andropadus importunus thumb|upright|Idänruskobulbuli Chlorocichla flaviventris thumb|upright|Japaninbulbuli Microscelis amaurotis
West Side Story (vuoden 1961 elokuva)
West Side Story on vuonna 1961 ensi-iltansa saanut samannimisen Broadway-musikaalin elokuvaversio, jonka ensi-ilta oli 18. lokakuuta samana vuonna. Elokuva on nykyajan latinokortteleihin sovitettu Romeo ja Julia -tarina. Broadway-musikaalin musiikin sävelsi Leonard Bernstein ja tekstin laati Stephen Sondheim. Bernstein ja Sondheim tekivät tiivistä yhteistyötä. Kuten Broadwaylla oli tapana, kiireisen tuotantoaikataulun takia muiden töiden takia estynyt Bernstein ei sovittanut musiikkia, vaan sovitukset tilattiin Saul Chaplinilta ja Johnny Greeniltä. Elokuvaa varten musiikkia edelleen sovittivat Irwin Kostal ja Sid Ramin.
Elokuvan tuotannosta vastasi United Artists, ja sen ohjasivat Jerome Robbins ja Robert Wise. Elokuva voitti kymmenen Oscaria mukaan lukien parhaan elokuvan palkinnon. West Side Story on täten eniten Oscareita voittanut elokuvamusikaali.
Isokuonohai
Isokuonohai (Carcharhinus altimus ) on tiikerihaihin eli ihmishaihin (Carcharhinidae) kuuluva hailaji.
Kuvaus
pienoiskuva|235x235px|Isokuonohai Isokuonohailla on nimensä mukaan iso ja pitkä kuono, jossa näkyvät sieraimet. Ne ovat väritykseltään harmaita. Suurin mahdollinen pituus noin 300 senttimetriä. Urosten pituus on yleensä noin 216 senttimetri, kun taas naaran koko on 226-282 senttimetriä. Syntymäkoko 70-90 senttimetriä. Niiden paino voi olla 167 kilogrammaa.
Ravinto
Isokuonohai syö ravinnokseen luukaloja, mutta myös makrillejä, pohjakaloja, simpukoita ja rauskuja.
Elinalue
Isokuonohai levinneisyys alue on Länsi-Atlantti: Florida, Venezuela. Itä-Atlantti: Senegal, Välimeren alueet. Länsi-Intian valtameri: Punainenmeri, Mosambik, Etelä-Afrikka, Madagaskar ja Intia. Länsi-Tyynenmeren alue: Kiina, Taiwan ja Australia. Keski-Tyynenmeren alue: Havaiji. Tyynenmeren itäosa: Kalifornianlahti, Etelä-Meksiko, Kolumbia ja Ecuador.
Elinympäristö
pienoiskuva|216x216px|Isokuonohait elävät usein syvissä vesissä Isokuonohai löytyy mannerjalustojen reunojen ja saarien läheisyydestä. Ne elävät usein 430 metrin syvyydessä. Aikuiset uivat usein yli 90 metrin syvyydessä, kun taas poikaset elävät usein matalikoilla.
Lisääntyminen
Isokuonohai naaras synnyttää joka toinen vuosi 1-13 (keskimäärin 9) poikasta. Välimeren alueella poikaset syntyvät elo-syyskuussa, mutta Madagaskarissa nuoret syntyvät syys-lokakuussa. Poikasen pituus syntymän jälkeen on noin 60-75.
Vaara ihmiselle
Isokuonohait eivät ole vaarallisia ihmisille, koska ne elävät usein syvissä vesissä.
ESL
ESL, alun perin Electronic Sports League, on e-urheiluturnauksien järjestämiseen erikoistunut yhtiö, joka järjestää turnauksia maailmanlaajuisesti. ESL on maailman suurin videopelitapahtumia järjestävä yhtiö ja vanhin yhä toiminnassa oleva elektronisen urheilun organisaatio. ESL:llä on 11 toimipistettä ympäri maailmaa, päämajan sijaitessa Kölnissä. Sen suoratoistopalvelu Twitchiin lähettämää videokuvaa katsotaan enemmän kuin yhdenkään toisen pelkästään kilpapelaamiseen erikoistuneen yhtiön, yhteensä 129,4 miljoonaa tuntia elokuun 2015 ja toukokuun 2016 välillä, joka on 23 prosenttia kaikesta kyseisellä aikavälillä Twitchissä katsotusta sisällöstä.
ESL järjesti vuonna 2016 turnauksia muun muassa peleistä Battlefield 4, Counter-Strike: Global Offensive, Dota 2, Halo 5: Guardians, Hearthstone, Heroes of the Storm, Mortal Kombat X, Smite, StarCraft II: Legacy of the Void, World of Tanks ja Rainbow Six Siege.
Meflokiini
thumb|right|Lariamia Meflokiini on lääke, jolla estetään ja hoidetaan malariaa. Sitä myydään kauppanimellä Lariam.
Meflokiini on kinoliinimetanoli, jonka puoliintumisaika on keskimäärin 21 vuorokautta Sen kemiallinen kaava on C17H16F6N2O, moolimassa 378,312 g/mol ja CAS-numero 53230-10-7.
C-Max
C-Max on Stena Bulk -varustamon käyttämä nimitys öljynjalosteita kuljettavista rannikkosäiliöaluksista, englanniksi coastal product tanker mistä lyhenne C on peräisin. Näiden laivojen kantavuus on 10 000 tonnia, pituus 120 metriä, leveys 23,8 metriä ja syväys 6,5 metriä. Laivat on varustettu kahdella kääntöpotkurilla ja niiden koneteho on 2 x 2 200 kilowattia, joka antaa laivoille 13,5 solmun (25 km/h) nopeuden. Lastia tällainen alus kuljettaa 12 500 kuutiometriä.
Onnenkeksi
Onnenkeksit ovat pieniä makeita leivonnaisia, joita tarjoillaan usein jälkiruokana kiinalaisissa ravintoloissa. Kiinassa keksit ovat kuitenkin lähes tuntemattomia. Keksit lienevät lähtöisin Japanista, mutta nykyisen suosionsa ne saavuttivat Yhdysvaltojen Kalifornian kiinalaisissa ravintoloissa. Tyypillinen keksi on puolikuun muotoinen, ja sisältää paperin, johon kirjoitetaan esimerkiksi sanontoja tai onnennumeroita.
Piirteet
thumb|vasen|Keksi ja sen sisällä oleva lappu. Tyypilliset onnenkeksit ovat taiteltuja puolikuun muotoisia vaniljalla maustettuja vohveleita. Keksin sisällä on paperi, johon on kirjoitettu jokin lyhyt ja ytimekäs kiinalainen sanonta. Joissakin keseissä voi olla onnennumeroita, joita jotkut käyttävät esimerkiksi lototessa. Sittemmin kekseistä on valmistettu myös useita poikkeavia tyyppejä. Niitä voidaan maustaa esimerkiksi hedelmillä tai suklaalla.
Historia
thumb|vasen|Onnenkeksien valmistusta Kaliforniassa. Onnenkeksit yhdistetään nykyisin etenkin kiinalaisiin ravintoloihin etenkin Yhdysvalloissa. Keksit eivät kuitenkaan ole lähtöisin Kiinasta. Kiinassa onnenkeksit ovat edelleen lähes tuntemattomia. Joidenkin tutkijoiden mukaan keksien todennäköinen syntymäpaikka on Japani. Japanilaisissa lähteissä on merkkejä keksien valmistuksesta vuosikymmeniä ennen niiden saapumista Yhdysvaltoihin. Japanissa kekseistä on käytetty useita eri nimiä, kuten tsujiura senbei, omikuji senbei ja suzu senbei. Vastaavia keskejä myydään edelleen leipomoissa esimerkiksi Kiotossa.
Nykyisen kaltaisen maailmanlaajuisen maineensa onnenkeksit saivat kuitenkin Yhdysvalloissa. Onnenkeksien saapuminen Yhdysvaltoihin ei ole täysin selvä. Keksejä Yhdysvalloissa alettiin tarjoilla 1900-luvun alkupuolella ennen toista maailmansotaa. Monet eri japanilaiset ja kiinalaiset tahot ovat väittäneet olevansa keksien ensimmäisiä valmistajia. Suurin osa tarinoista liittyy japanilaisten siirtolaisten omistamiin ravintoloihin. Keksejä valmistettiin aluksi San Franciscossa ja Los Angelesissa Kalifornian osavaltiossa. Monet japanilaissiirtolaiset omistivat chop suey-ravintoloita, joissa myytiin amerikkalaistuneita kiinalaisen keittiön annoksia. Monet yrittäjät uskoivat tuolloin, että japanilaisen keittiön tuotteet myisivät kiinalaisia huonommin Yhdysvalloissa. Jossain vaiheessa kiinalaiset yrittäjät omaksuivat onnenkeksien valmistuksen omissa ravintoloissaan. Keksit leimattiin mahdollisesti kokonaan kiinalaisiksi, kun Yhdysvaltojen japanilaistaustaiset asukkaat internoitiin maailmansodan puhjettua ja monet japanilaiset ravintolat maan länsirannikolla sulkivat ovensa.
Toinen maailmansota vaikutti myös onnenkeksien leviämiseen Kaliforniasta. Monet sotilaat olivat asioineet kalifornialaisissa kiinalaisissa ravintoloissa Tyynenmeren rintamalla palvellessaan. Sodan jälkeen he palasivat koteihinsa muualla maassa ja kyselivät kalifornialaisten keksien perään kotiseutujensa kiinalaisissa ravintoloissa. Keksit levisivät pian näihinkin ravintoloihin, joissa niitä ei alun perin tunnettu. Leviäminen oli nopeaa ja 1950-luvulla tuotettiin jo 250 miljoonaa onnenkeksiä vuosittain. Yksi suurimmista valmistajista oli Lotus Fortune, jonka perustaja Edward Louie keksi onnenkeksejä valmistavan koneen. 1960-lukuun mennessä keksit oli liitetty kiinteästi kiinalaisiin ravintoloihin ja amerikkalais-kiinalaiseen keittiöön. Kysymys keksien oikeasta alkuperästä on ollut esillä myös oikeudessa. Vuonna 1983 päättyneen oikeustaistelun lopuksi tuomari päätti, että keksit olivat saaneet alkunsa San Fransiscossa, mutta hän kieltäytyi tekemästä päätöstä niiden kiinalaisesta tai japanilaisesta alkuperästä.
Vittorio Rossi Pianelli
thumb|175px|Vittorio Rossi Pianelli. Vittorio Rossi Pianelli (9. heinäkuuta 1875 Torino – 25. syyskuuta 1953 Rooma) oli italialainen näyttelijä ja elokuvaohjaaja.
Pasquali Filmillä ja Aquila Filmsillä työskennellyt Rossi Pianelli siirtyi vuonna 1913 Gloria Filmsille, jossa hän näytteli pääosia muun muassa elokuvissa Nerone e Agrippina ja Ma l’amor mio non muore! (molemmat 1913). Hänen elokuvauransa jatkui etupäässä sivuosien esittäjänä 1920-luvun lopulle saakka. Rossi Pianelli ohjasi myös ohjasi useita elokuvia kuten Il tamburino sardo (1915).
E. A. Tuomivaara
Tuomivaaran vanhemmat olivat kauppalaivuri Karl Teodor Hägglund ja Alina Ahonen. Hän pääsi ylioppilaaksi 1907 ja suoritti agronomin tutkinnon 1912. Tuomivaara oli Alhaisten kartanon tilanhoitajana Hattulassa 1908–1910, Marlebäckin tilanhoitajana 1912–1916 Iitissä ja Lahden kansanopiston maatalousaineiden opettajana 1913–1919. Vuosina 1919–1940 Tuomivaara toimi Viipurin läänin Uudenkirkon maamieskoulun johtajana ja maatalousaineiden opettajana. Hän oli myös Itä-Hämeen ja Viipurin läänin maanviljelysseurojen kesäkonsulenttina 1914–1918 ja 1920–1924, Itä-Hämeen maanviljelysseuran vs. sihteerinä 1918, Lahden kasvitarha- ja talouskoulun johtajana 1918 ja Uudenkirkon kotitalouskoulun johtajana 1929–1933.
Talvisodan jälkeen Tuomivaara toimi Loimaan maamieskoulun johtajana ja opettajana 1940–1952 sekä Loimaan kotitalouskoulun johtajana 1950–1952. Tämän ohella Tuomivaara oli sotavuosina pika-asutustoimikunnan jäsenenä 1940–1941 ja Tuomolan koulutilan va. hoitajana 1941–1944. Vuodesta 1953 lähtien hän eli talonomistajana Ikaalisissa elämänsä loppuun saakka.
Politiikassa Tuomivaara oli Maalaisliiton kansanedustajana Viipurin läänin läntisestä vaalipiiristä 1924–1930 ja IKL:n kansanedustajana Viipurin läänin läntisestä vaalipiiristä 1933 ja Viipurin läänin itäisestä vaalipiiristä 1933–1939 ja 1941–1945. Hän tuli edustaja Aleksanteri Koskenheimon tilalle 25. helmikuuta 1933 ja edustaja Paavo Susitaipaleen tilalle 3. tammikuuta 1941. Maalaisliittoon kuuluessaan Tuomivaara oli sosiaaliministerinä Svinhufvudin II hallituksessa 1930–1931. Tuomivaara oli myös presidentin valitsijamiehenä vuosien 1925, 1931, 1937, 1940 ja 1943 presidentinvaaleissa.
George Orton
George Orton (10. tammikuuta 1873 Strathroy, Ontario, Kanada – 26. heinäkuuta 1958 Meredith, New Hampshire, Yhdysvallat) oli kanadalainen juoksija ja ensimmäinen kanadalainen olympiavoittaja.
1800-luvun loppupuolella Orton opiskeli ensin Toronton yliopistossa ja vaihtoi myöhemmin Pennsylvanian yliopistoon vuonna 1893, jolloin hän oli jo Pohjois-Amerikan parhaita juoksijoita. Hän voitti useita juoksukilpailuja maililla, kahdella maililla ja estejuoksussa. Hänen kerrotaan voittaneen urallaan 121 juoksukilpailua. Hänen mailin ennätyksensä 4.21,8 säilyi Kanadan ennätyksenä 30 vuoden ajan.
Vuonna 1896 Orton valmistui tohtoriksi, mutta jatkoi juoksu-uraansa. 1900 Pariisin olympialaisissa hän edusti oman yliopistonsa joukkuetta ja osallistui sekä 2 500 että 4 000 metrin estejuoksuun ja 400 metrin aitajuoksuun. Hän voitti kultaa 2 500 metrin esteissä, oli aitajuoksussa pronssilla ja 4 000 metrin esteissä viides.
Vinterviken
Vinterviken voi viitata:
Armas Lampinen
Armas Nikolai Lampinen (24. joulukuuta 1910 Töysä – 12. maaliskuuta 1986) oli suomalainen kirjailija.
Lampinen kävi kotiteollisuuskoulun 1928–1930 ja Pohjois-Hämeen maamieskoulun 1935–1936. Hän oli maataloustyönjohtajana Pirkkalassa 1937 ja Nokialla 1938. Metallityöläisenä ja varastonhoitajana hän oli Jyväskylässä 1949–1953 ja korjaamotyöläisenä Tampereella 1948–1959.
Teoksia
Nimellä A. Lampinen:
Sebastián Viera
Diego Sebastián Viera Galaín (s. 3. heinäkuuta 1983 Florida, Uruguay) on uruguaylainen jalkapallomaalivahti. Hänellä on myös Italian kansalaisuus.
Urallaan myös Nacionalia edustanut Viera oli elokuussa 2005 lähellä siirtymistä Englannin Valioliigaan Arsenaliin, mutta koska hän ei läpäissyt terveystarkastusta, jäi sopimus syntymättä.
Vuodesta 2005 Viera edusti Villarrealia. Hänet vapautettiin sopimuksestaan kauden 2008–2009 jälkeen.
We Are the People
We Are the People on alankomaalaisen DJ-tuottajan Martin Garrixin musiikkikappale, jolla vierailevat myös irlantilaisyhtyeen U2 jäsenet Bono ja The Edge. Sen julkaisi STMPD RCRDS digitaalisesti ladattavana singlenä 14. toukokuuta 2021. "We Are the People" toimi vuoden 2020 jalkapallon maailmanmestaruuskilpailujen virallisena tunnuskappaleena. Kappaleen ovat sanoittaneet Garrix, The Edge, Bono, Simon Carmody, Giorgio Tuinfort, Albin Nedler ja Kristoffer Fogelmark, joista Garrix myös tuotti sen. Kappaleen musiikkivideon ohjasi Olle Knutson ja se julkaistiin singlen julkaisupäivänä. Video kuvattiin Lontoossa.
"We Are the People" oli kaupallisesti kohtalainen menestys, sen päästyä singlelistan kymmenen parhaan joukkoon Belgiassa ja Unkarissa sekä kahdenkymmenen parhaan joukkoon Alankomaissa, El Salvadorissa, Saksassa ja Sveitsissä. Kappale on myynyt julkaisunsa jälkeen platinaa Italiassa.
Kappaleen kaikki esittäjät esittivät sen livenä vuoden 2020 jalkapallon maailmanmestaruuskilpailujen avajaisseremoniassa kesäkuussa 2021.
Maissit
Maissit (Zea) on heinäkasvien (Poaceae) heimoon kuuluva kasvisuku. Sukuun luetaan nykyisin kuuluvaksi kuusi lajia. Vaikka suku on lajilukumäärältään pieni, on sen taloudellinen merkitys kuitenkin suuri, sillä sukuun kuuluu yksi maailman viljellyimmistä ravintokasveista: viljamaissi eli maissi (Zea mays).
Pohjoismaiset hiihtolajit talviolympialaisissa 1976
Vuoden 1976 talviolympialaiset järjestettiin Innsbruckissa, Itävallassa. Pohjoismaisissa hiihtolajeissa (maastohiihto, yhdistetty, mäkihyppy) kilpailtiin kaikkiaan kymmenessä lajissa. Kilpailut toimivat myös kyseisen vuoden maailmanmestaruuskilpailuina. Kilpailupaikkana toimi Seefeld, normaali­mäki­hyppy­kilpailut pidettiin Casino Arenan Toni Seelos Olympiaschanzella.
15 km
<br style="clear:both" />
30 km
<br style="clear:both" />
50 km
<br style="clear:both" />
4 × 10 km viesti
<br style="clear:both" />
5 km
Alun perin kolmanneksi sijoittui Neuvostoliiton Galina Kulakova, joka hylättiin positiivisen doping-testin jälkeen. <br style="clear:both" />
10 km
<br style="clear:both" />
Yhdistetty
<br style="clear:both" />
Normaalimäki
<br style="clear:both" />
Suurmäki
<br style="clear:both" />
P-Max
P-Max on Stena Bulk -varustamon käyttämä nimitys tietyistä öljynjalosteita kuljettavista tuotesäiliöaluksista englanniksi product tankers mistä lyhenne P on peräisin. Laivasarjan ensimmäinen kantavuudeltaa 49 900 tonnin alus luovutettiin vuonna 2005. Laivat on rakentanut Brodosplitin telakka Kroatiassa. P-Max - laivan pituus on 182,9 metriä, leveys 40,0 metriä, syväys 11,3 metriä ja koneteho 2 x 7 860 kilowattia. Lastia laiva voi ottaa 69 400 kuutiometriä ja kuljettaa sitä 14,5 solmun (27 km/h) nopeudella. Turvallisuussyistä laivoissa on kaksoisrunko ja kaksinnettu koneisto: kaksi moottoria, kaksi potkuria ja kaksi peräsintä. Tällaisia säiliöaluksia käytetään öljyn kuljetuksiin myös jäisillä merillä, sillä laivat on vahvistettu jäissäkulkua varten.
Inari (kami)
right|thumb|Inari ja hänen kettunsa auttavat seppä Munechikaa takomaan ko-kitsune-maru-terän ("Pikku kettu") 900-luvun lopussa. Legendaa käsittelee [[Nō-teatteri|nō-draama Sanjō Kokaji.]] Inari (, myös O-inari) on japanilainen hedelmällisyyden, riisin, maatalouden, kettujen, teollisuuden ja maallisen menestyksen kami. Inari esitetään miehen, naisen tai androgyynin olennon muodossa, kuvitellaan joskus kolmen tai viiden itsenäisen kamin kollektiiviksi ja on suosittu hahmo sekä šintolaisuudessa että buddhalaisuudessa. Inarin ketut eli kitsune ovat puhtaan valkoisia ja toimivat hänen lähettiläinään.
Kuvaus
thumb|left|Inari ilmestyy soturille. Tässä kuvauksessa Inarista näkyy buddhalaisuuden [[Dakiniten-käsitteen vaikutus.]] Inari on kuvattu sekä mies- että naispuoliseen hahmoon. Suosituimmat esitystavat ovat tutkija Karen Ann Smyersin mukaan vanha mies kantamassa riisiä, nuori naisjumalatar ja androgyyni bodhisattva. Mikään yksittäinen näkemys ei ole oikea; kuvauksessa suosittu sukupuoli tai muu ominaisuus riippuu paikallisista perinteistä ja henkilökohtaisista uskomuksista. Koska Inari yhdistetään läheisesti kitsuneen se kuvataan usein kettuna, mutta vaikka tämä uskomus on laajalle levinnyt, sekä šintolaiset että buddhalaiset oppineet eivät kannusta sitä. Inari esiintyy myös käärmeen tai lohikäärmeen muodossa, ja eräässä kansantarinassa hän ilmestyy pahalle miehelle valtavan hämähäkin muodossa antaakseen hänelle opetuksen.
Inari yhdistetään joskus muihin mytologisiin hahmoihin. Joidenkin tutkijoiden mukaan Inari on klassisen japanilaisen mytologian Ukanomitama tai Kojikin Ōgetsu-Hime, jotkut taas ehdottavat hahmon olevan sama kuin Toyouke. Jotkut pitävät Inaria identtisenä kaikkien vilja-kamien kanssa.
Inarin naispuolinen aspekti yhdistetään usein Dakiniteniin, buddhalaiseen jumaluuteen, joka on intialaisen dakinin japanilainen muoto, tai seitsemän onnellisen jumalan Benzaiteniin. Dakiniten esitetään naispuolisena tai androgyyninä bodhisattvana, joka ratsastaa lentävällä valkoisella ketulla.
Inaria kunnioitetaan usein kolmen jumaluuden yhdistymänä (Inari sanza) – Kamakura-kaudelta saakka luku on usein kasvanut viiteen kamiin (Inari goza). Näiden kamien identifikaatio on kuitenkin aikojen kuluessa vaihdellut. Fushimi Inari-taishan, vanhimman ja ehkä huomattavimman Inari-pyhäkön asiakirjojen mukaan näihin kameihin ovat kuuluneet Izanagi, Izanami, Ninigi ja Wakumusubi, edellä mainittujen ruoan jumalien lisäksi. Nykyisin Fushimi Inari-taishassa Inariin liitettävät viisi kamia ovat Ukanomitama, Sadahiko, Omiyanome, Tanaka ja Shi. Kuitenkin Takekoma jinjassa, Japanin toiseksi vanhimmassa Inari-pyhäkössä, kolme kunnioitettua kamia ovat Ukanomitama, Ukemochi ja Wakumusubi.
Kettu ja toiveita täyttävä jalokivi ovat Inarin symboleita. Muita yleisiä Inarin ja joskus hänen kitsunensa kuvauksissa esiintyviä elementtejä ovat sirppi, riisilyhde tai -säkki ja miekka.
Historia
Heian-kauteen mennessä Inarin palvonta alkoi levitä. Vuonna 823, kun keisari Saga oli esitellyt Tō-jin temppelin Kūkaille, Shingon-buddhalaisuuden perustajalle, jälkimmäinen nimitti Inarin sen suojeluskamiksi. Vuonna 827 hovi myönsi Inarille "alemman viidennen sijan", mikä lisäsi kamin suosiota pääkaupungissa. Inarin arvoa kohotettiin tämän jälkeen, ja vuoteen 942 mennessä keisari Suzaku oli myöntänyt Inarille korkeimman aseman arvoasteikolla, kiitoksena kapinoiden kukistamisesta. Tähän aikaan Fushimi Inari-taishasta tuli yksi 22 pyhäköstä, jotka hovi valitsi suojelukseensa, mikä oli suuri kunnia. Toinen Inari-pyhäkkö, Takekoma jinja, perustettiin 800-luvulla.
Inarin suosio alkoi kasvaa. Fushimin pyhäkkö, joka oli jo suosittu pyhiinvaelluskohde, tuli kuuluisaksi, kun se sai keisarillisen pyhiinvaelluskohteen aseman vuonna 1072. Vuoteen 1338 mennessä pyhäkön festivaalin sanottiin kilpailevan Gion-matsuria vastaan loistokkuudessaan.
Vuonna 1468 Ōnin-sodan aikana koko Fushimin pyhäkkö poltettiin. Sen rakentaminen uudelleen kesti noin kolme vuosikymmentä, ja uusi rakennus otettiin käyttöön vuonna 1499. Kun vanha kompleksi oli pyhitetty kolmelle kamille eri rakennuksissa, uudessa yksi rakennus omistettiin viidelle kamille. Uusi pyhäkkö sisälsi myös ensimmäistä kertaa buddhalaisen temppelin, ja perinnöllinen pappeus laajennettiin koskemaan Kada-klaania.
Kun hallituksen asetus oli erottanut buddhalaisen ja šintolaisen uskon toisistaan, monissa Inari-pyhäköissä tapahtui muutoksia. Esimerkiksi Fushimi Inarissa selvästi buddhalaiset rakennelmat purettiin. Kansan keskuudessa sekoittunut palvontatapa kuitenkin jatkui. Jotkut buddhalaiset temppelit säilyttivät Inarin palvonnan väittäen, että ne olivat olleet aina omistettuna buddhalaiselle jumaluudelle (usein Dakiniten), jota tavallinen kansa vain piti Inarina.
Tokugawa-kaudella, kun raha korvasi riisin vaurauden mittana Japanissa, Inarin rooli maallisen vaurauden kamina laajentui käsittämään kaikki talouden ja teollisuuden muodot. 1700-luvun alussa Inarin seuraajat löivät Ginzan rahapajassa Inarin uhreiksi tarkoitettuja kolikoita, joissa oli kahden ketun ja jalokiven kuva tai "pitkää elämää" ja "hyvää onnea" tarkoittavat merkit.
Pyhäköt ja uhrit
thumb|left|Punaisia [[toriita Fushimi Inari-taishassa Kiotossa.]] Inari on suosittu kami, jolle on omistettu temppeleitä ja pyhäköitä ympäri Japania. Kansallisen šintopyhäkköjen liiton vuonna 1985 tekemän tutkimuksen mukaan 32 000 pyhäkköä – yli kolmasosa Japanin šintolaisista pyhäköistä – on omistettu Inarille. Tähän lukuun sisältyvät vain ne pyhäköt, joissa on täysiaikainen pyhäköllä asuva pappi; jos pienet tienvarsipyhäköt, koti- tai työpaikkapyhäköt, pienemmät pyhäköt ilman vakituista pappia ja buddhalaiset temppelit laskettaisiin mukaan, luku kasvaisi toiseen suuruusluokkaan.
Riisiä, sakea tai muuta ruokaa käsittäviä uhrilahjoja annetaan pyhäköllä miellyttämään kitsune-lähettiläitä, joiden oletetaan sitten vetoavan Inariin lahjoittajan puolesta. . Inari-zushi, japanilainen sushi-rulla paistetulla tofulla, on myös suosittu lahja. Paistetun tofun uskotaan olevan japanilaisten kettujen lempiruokaa, ja Inari-zushi-rullalla on ketun korvia muistuttavat terävät kulmat, mikä vahvistaa assosiaatiota. Papit eivät yleensä tarjoa kamille näitä ruokia, mutta usein Inari-pyhäkölle vievän tien varren kaupat myyvät paistettua tofua tarjottavaksi. Inari-pyhäköille tarjotaan usein kettupatsaita, ja joskus myös täytettyjä kettuja. Aiemmin joissain temppeleissä eli oikeita kettuja, joita kunnioitettiin, mutta se ei ole nykyinen käytäntö.
Festivaali
Inarin perinteinen juhlapäivä oli kuu-aurinkokalenterin toisen kuun ensimmäinen hevospäivä (kuudes päivä, nigatsu no hatsuuma).
Kovjoen asema (museorautatie)
Kovjoen asema on Kovjoen museorautatien rautatieliikennepaikka ja samalla museorautatien keskuspaikka sekä itäinen pääteasema. Liikennepaikka sijaitsee Kovjoen kylässä Uudessakaarlepyyssä, valtion rataverkolla sijaitsevan Kovjoen rautatieaseman tuntumassa.
Liikennepaikka käsittää pääraiteen ja sen rinnalla olevan sivuraiteen, jota käytetään veturin ympäriajoon. Lisäksi aseman eteläpuolella on museorautatien veturivarikkoalue talleineen, säilytysraiteineen ja -tiloineen.
Täkänä
pienoiskuva|Täkänä 1800-luvun alun Yhdysvalloista New Yorkin [[Cooper Hewitt -museossa]] Täkänä on vanhimpia kansanomaisia kudonnaisia. Se koostuu kahdesta samanaikaisesti kudotusta kankaasta (ylä- ja alakangas), jotka vaihtavat kuvioiden kohdalla paikkaa ja sitoutuvat näin toisiinsa kuvioiden reunoissa.
Historia
Alun perin täkänät ovat olleet kirkkotekstiilejä, mutta myöhemmin ne kuuluivat myös säätyläiskotien lämmittäviin villakudonnaisiin. Vanhimmat Suomessa säilyneet täkänät ovat peräisin 1500-luvulta. Täkänän alueita ovat Suomessa olleet ensin Etelä-Pohjanmaa, Häme ja Satakunta, mutta 1800-luvun lopulla täkänän kudontataito levisi myös muualle Suomeen aina Karjalaan asti.
Täkänän kutominen
Useimmiten täkänässä on kaksi palttinakangasta päällekkäin. Kudottaessa voidaan käyttää myös erilaisia sidoksia, mutta kuitenkin niin, että sidoksissa tarvittava niisivarsien määrä pysyy mahdollisimman pienenä. Syynä on, että kumpikin kangas vaatii erilliset niisivarret ja polkuset ja lisäksi tarvitaan kaksi ns. apupolkusta, joilla kankaat saadaan erilleen toisistaan.
Täkänän kuviot syntyvät poimimalla, mihin on kaksi tapaa. Perinteisesti poiminta tehdään kahden kepin avulla, millä saa aikaan tarkan kuvion. Lastan avulla tehtävä poiminta on peräisin Norjasta.
Uinnin lyhyen radan Euroopan-mestaruuskilpailut 2005
right|150px|Tapahtuman tunnus Uinnin lyhyen radan Euroopan-mestaruuskilpailut järjestettiin vuonna 2005 yhdeksännen kerran. Kilpailut pidettiin Italian Triestessä 8.–11. joulukuuta. Kilpailujen järjestäjänä toimi Euroopan uimaliitto LEN.
Mitalitaulukko
Isäntämaa
The Death of Stalin
The Death of Stalin on vuonna 2017 ensi-iltansa saanut brittiläis-ranskalainen poliittinen satiiri ja komediaelokuva, jonka on ohjannut Armando Iannucci. Elokuva kertoo Neuvostoliiton johtajan Josif Stalinin kuoleman jälkeen syntyneestä valtataistelusta vuonna 1953. Elokuva perustuu Fabien Nuryn ja Thierry Robinin sarjakuvaromaaniin La mort de Staline. Sen pääosissa ovat Steve Buscemi, Simon Russell Beale, Paddy Considine, Rupert Friend, Jason Isaacs, Michael Palin, Andrea Riseborough ja Jeffrey Tambor.
The Death of Stalin sai ensi-iltansa Toronton elokuvajuhlilla 8. syyskuuta 2017. Teatteriensi-illan se sai Britanniassa 20. lokakuuta 2017. Elokuvan oli määrä saada ensi-iltansa Venäjällä 25. tammikuuta 2018, mutta ennen ensi-iltaa kulttuuriministeriö asetti sille levityskiellon, sillä elokuvan sanottiin sisältävän ääriajattelua ja loukkaavan toisessa maailmansodassa taistelleita venäläisiä. Elokuva kiellettiin myös Kazakstanissa ja Kirgisiassa. Armenia oli ainoa Euraasian talousliiton jäsenvaltio, joka salli elokuvan, ja se tuli ensi-iltaan kahteen elokuvateatteriin Jerevanissa 25. tammikuuta 2018
Suomessa The Death of Stalin sai ensi-iltansa 4. toukokuuta 2018.
Pier Paolo Pasolini
Pier Paolo Pasolini (5. maaliskuuta 1922 Bologna, Italia – 2. marraskuuta 1975 Ostia, Italia) oli italialainen kirjailija, runoilija ja elokuvaohjaaja.
Pasolini oli kiistelty intellektuelli, filosofi, romaani- ja näytelmäkirjailija, elokuvien käsikirjoittaja, sanoma- ja aikakauslehtien toimittaja, näyttelijä ja myös poliittinen henkilö.
Nuoruus
thumb|right|Nuori Pier Paolo Pasolini äitinsä seurassa vuonna 1925. thumb|Pier Paolo Pasolini (keskellä) ystäviensä kanssa Bolognassa vuonna 1937 Pasolinin isä oli tykistöupseeri Carlo Alberto Pasolini, joka tuli tunnetuksi Benito Mussolinin hengen pelastaneena sotilaana, ja hänen äitinsä oli kansakoulunopettaja Susanna Colussi. Pier Paolo oli heidän esikoisensa. Perhe asui pojan syntymän aikoihin Bolognassa ja muutti sieltä Coneglianoon perheen isän sotilastehtävien takia. Pier Paolon veli Guidalberto syntyi Bellunossa 1925.
Perheen useat muutot lapsuudessa jättivät jälkensä Pasoliniin. Vuonna 1927 perhe muutti uudelleen Coneglianoon, jossa Pasolini ilmoitettiin kunnalliseen alakouluun jo viisivuotiaana. Seuraavana vuonna perhe muutti jälleen, nyt äidin kotikylään Casarsa della Deliziaan, sillä isä oli pidätetty peliveloista. Äiti ryhtyi aiempaan ammattiinsa opettajana saadakseen kohennusta perheen vaikeaan taloudelliseen tilanteeseen. Äidistä muodostuikin Pasolinin elämän, myös aikuisiän, tärkein henkilö, joka tulee usein esille, niin hänen teoksissaan kuin häntä koskevissa haastatteluissa ja tutkimuksissa. Hänen nuoruuttaan varjostivat perheen isän vankeus ja toistuvat, lähes vuosittaiset muutot.
Nuoruutensa kesät ja lomat Pasolini vietti Friulissa sijaitsevassa Casarsa della Delizian kylässä, jonka hän on tuotannossaan tehnyt kuuluisaksi. Se oli ”vanha kylä... harmaa ja kätkeytyi loputtomaan puolihämärään sateeseen, jotenkin asutettu ikivanhoilla maalaisilla, ja kylän kello antoi sen elämälle ajattoman rytminsä”.
Vuonna 1929 perhe muutti jälleen isän työn vuoksi Sacilen kaupunkiin, ja samana vuonna Pasolini löysi intohimon piirtämiseen ja runoihin, joiden kohteet olivat Casarsaa ympäröivän luonnon ilmiöt. Tuon nykyisin Sloveniaan kuuluvassa Idrijassa vietetyn ajan jälkeen perhe palasi takaisin Sacileen, jossa Pasolini suoritti lyseon sisäänpääsykokeen, ja Coneglianossa hän aloitti ensimmäisen lyseoluokkansa. Kesken kouluvuotta 1932–1933 perheen isä siirrettiin toiseen tehtävään Cremonaan, ja siellä perhe oli aina vuoteen 1935 saakka, jolloin jälleen muutettiin, nyt Scandianoon, ja seurauksena oli sopeutumisvaikeuksia. Pasolini tutustui uudenlaiseen kirjallisuuteen, ja samalla hänen kiinnostuksensa uskontoon hiipui.
Koulussa Reggio Emiliassa hän kohtasi ensimmäisen todellisen nuoruudenystävänsä Luciano Serran, jonka hän tapasi myös seuraavana vuonna Bolognan Galvanin lyseossa. Hän jäi Bolognaan seitsemäksi vuodeksi (–Kaunis ja suloinen Bologna! Vietin siellä seitsemän vuotta, ehkä elämäni kauneimmat…–) Bolognassa Pasolini harrasti uusiakin asioita, joista eräs oli jalkapallo, ja hän jatkoi vahvaa lukemisharrastustaan ja hankki käytettyjä kirjoja Portico della Marten antikvariaateista. Hän luki sekä klassikkoja, kuten Fjodor Dostojevski, Lev Tolstoi ja William Shakespeare, että romanttisia runoilijoita, kuten Samuel Taylor Coleridge ja Novalis.
Galvanin lyseossa hän tapasi myös muita ystäviään, ja Ermes Parinin, Franco Farolfin ja Elio Melin kanssa hän perusti kirjallisen keskusteluseuran samalla kun hän jatkoi hyvin edenneitä opintojaan. Todistuksessa hänellä oli vain erinomaisia arvosanoja, ja vuonna 1939 hän saattoi niiden ansiosta hypätä yhden vuosiluokan ylitse ja osallistua ylioppilaskirjoituksiin saman vuoden syksyllä. Hän oli vasta 17-vuotias. Tämän jälkeen hän kirjoittautui Bolognan yliopiston humanistiseen tiedekuntaan.
Gonzalo Javier Rodríguez
Gonzalo Javier Rodríguez (s. 10. huhtikuuta 1984 Buenos Aires) on argentiinalainen jalkapalloilija, joka pelasi kotimaansa lisäksi Espanjassa ja Italiassa. Hän oli pelipaikaltaan keskuspuolustaja.
Rodríguez on pelannut ammattilaisurallaan myös argentiinalaisessa San Lorenzossa (2002–2004) ja espanjalaisessa Villarrealissa (2004–2012). Elokuussa 2012 hän siirtyi Villarrealista Fiorentinaan 1,5 miljoonan euron siirtosummalla.
Argentiinan maajoukkueessa Rodríguez on pelannut kuusi A-maaottelua vuosina 2003–2005 ja 2008. Hän oli mukana Maanosaliittojen cupissa 2005, jossa Argentiina sijoittui toiseksi.
Pier Paolo Pasolini
Yliopisto ja sen jälkeinen aika
Kuten jokaisena vuotena aiemminkin, niin Pasolinin perhe vietti kesän 1941 Casarassa, missä Pasolini kirjoitti runonsa, jotka hän lähetti bolognalaisille ystävilleen Serralle, Fancesco Leonettille ja Roberto Roversille. Nämä säkeet kertovat voimakkaasta solidaarisuudesta:
Nämä neljä nuorukaista suunnittelivat perustavansa kirjallisuuslehden nimeltään Eredi (Perilliset), jonka Pasolini toivoi julistavan sosiaalista ohjelmaa. Lehti ei kuitenkaan koskaan päässyt ilmestymään, sillä sodan tähden hallitus rajoitti voimakkaasti paperin käyttöä.
Juuri tämän saman aikakauden aikana Pasolini ryhtyi kirjoittamaan dialogeja friulin kielellä, hänen ystävilleen lähettämät runot olivat tässäkin vaiheessa italiankielisiä.
Yliopisto-opiskeluissaan Pasolini keskittyi kirjallisuuden opiskeluun ja gradunsa hän kirjoitti Giovanni Pascolista.
Ensimmäiset kirjalliset kokeilut
Pasolini osallistui opiskelukaupunkinsa Bolognan vilkkaaseen ja monipuoliseen kulttuurielämään. Hän sai Francesco Arcangelilta erittäin myönteistä kritiikkiä maalauksistaan, ja hän suunnittelikin kirjoittavansa opinnäytetyönsä Italian nykytaiteesta professori Roberto Longhille, jonka avustuksella hän tuon taiteen löysi ja lähtökohtana olivat Masolino, Masaccio, Piero della Francesca sekä Caravaggio. Tämän vaikutuksensa hän siirsi myöhemmin elokuviinsa, ja erittäin hyvin tämä tulee esille Pasolinin viimeisissä elokuvissa. Pasolini ei kuitenkaan kirjoittanut kuin ensimmäisen luvun nykytaidetta käsittelevästä opinnäytteestä, hän siirtyi aivan toiseen aiheeseen, jota hän piti motivoivampana. Näin hän kirjoitti pro gradu -työnsä Giovanni Pascolista. Tämä käsikirjoitus katosi vuonna 1943.
Pasolini liittyi fasistisen nuorisojärjestön, Giovenù Italiana del Littorio, jäseneksi. Järjestö perusti ”Il Setaccio”” –nimisen kulttuurilehden, ja Pasolinista tuli pian sen päätoimittaja. Pasolini joutui melko nopeasti konfliktiin kustantajan kanssa, joka halusi pysyä uskollisena fasismin retoriselle sanomalle. Vain seitsemän numeroa ilmestyi tästä lehdestä, mutta Pasolini sai tästä toiminnasta myönteisen kokemuksen, sillä tämän jälkeen hän ymmärsi fasismin taantumuksellisen sekä provinsiaalisen luonteen ja lähti kehittämään antifasistista ajattelua.
Samana vuonna hän vieraili Saksassa. Kyseessä oli järjestetty vierailumatka ja sen tavoitteena oli lisätä kahden fasistisen maan yliopistonuorison tapaamisia ja yhteistyötä. Palattuaan matkaltaan kotiin, hän kirjoitti artikkelin Gruppo Universitaria Fascistan lehteen. Artikkeli on nimeltään ”Cultura italiana e cultura europea a Weimar”.
Sota-aika
Sodan pitkittyessä Pasolinin perhe päätti paeta Friuliin ja Casarsaan, jossa he uskoivat olevan turvallisempaa odotella sodan loppumista. Aselevon (8. syyskuuta 1943) alla Pasolini kutsuttiin asepalvelukseen. Näin hänen oli pakko matkustaa Livornoon. Aselevon jälkeen hän jätti kuitenkin tottelematta määräyksen luovuttaa aseet saksalaisille ja pakeni maalaiseksi pukeutuneena Casarsaan. Siellä hän muodosti yhdessä muutamien runoudesta kiinnostuneiden nuorten kanssa kulttuuriryhmän, joka sitoutui käyttämään friulin kieltä torjuakseen Udinen hegemonian. Ryhmä perusti lehden nimeltä ”Stroligùt di cà da l’aga Stroligùt di cà da l’aga”. Lehti mainosti runoutta ja sen ensimmäinen numero ilmestyi toukokuussa 1944.
Casarsan rauhan lopettivat alkaneet pommitukset sekä fasistien jatkuvat väkivaltaiset väenotot perustetun Salòn tasavallan armeijaan, mikä kuitenkin sai aikaiseksi ensimmäisten vastarintaliikkeiden perustamisen alueella. Pasolini kuitenkin omistautui opiskelulle ja runoudelle sekä avasi yhdessä äitinsä kanssa pienen koulun heidän omassa asunnossaan. Tämä pieni koulu oli tarkoitettu lapsille, jotka eivät voineet enää käydä koulua Pordenonessa tai Udinessa. Lokakuussa 1944 Pasolini ja hänen äitinsä muuttivat Versutaan, joka vaikutti rauhallisemmalta paikalta ja oli kaukana sotilaallisista kohteista. Pasolinin veli Guido oli liittynyt aiemmin Carmia-vastarintaliikkeeseen. Tämänkään kylän lapset eivät voineet käydä koulua ja niin Susanna ja Pier Pasolini avasivat täälläkin kodissaan ilmaisen koulun kylän lapsille.
Tämän elämänvaiheensa aikana Pasolini koki ensimmäisen todellisen rakkauden erääseen oppilaaseensa ja tämä näkyi myös hänen runoudessaan. Samaan aikaan nuori slovenialainen viulistityttö rakastui Pasoliniin. Pasolinin rakkaus nuorukaiseen ja nuoren tytön rakastuminen häneen sekoittuivat keskenään ja monimutkaistivat Pasolinin elämää sodan viimeisiä kuukausina.
Friulissa tapahtui 7. helmikuuta 1945 Porzusin verilöyly, jossa kommunisteja sympatisoivien partisaanien miliisit tappoivat Osoppon ryhmän, jotka puolestaan edustivat maltillisia partisaaneja. Verilöylyn uhrien joukossa oli Pier Paolo Pasolinin nuorempi veli Guido. Tieto tapahtuneesta saapui Casarsaan vasta muutama viikko aselevon jälkeen ja aiheutti syvän surun veljelle ja äidille. Opetus jatkui kuitenkin äidin ja pojan perustamassa pienessä koulussa Versutassa, jossa Pasolinia pidettiin aivan oikeana opettajana. Vähän verilöylyn jälkeen 18. helmikuuta 1945 perustettiin «Acadeemiuta du lenga furiana», joka kokosi yhteen pienen nuorten runoilijoiden ryhmän, joka Pasolinin esimerkin mukaisesti perusti tuotantonsa Friulin alueen paikallistunteeseen ja murteeseen.
Saman vuoden elokuussa ilmestyi ensimmäinen numero ”Il Stroligùt” –lehdestä, jonka haluttiin eroavan aiemmasta ”Stroligùt di cà da l’aga” –lehdestä ainakin numeroinnin perusteella. Näihin samoihin aikoihin on päivätty ilmestyneeksi kirjoittajansa kustannuksella myös Pasolinin pieni runokokoelma ”Diarii”. Vielä samana vuonna hän liittyi jäseneksi kotialueensa itsenäisyyttä kannattavaan Associazione per l’autonomia del Friuli –järjestöön. Kun perheen isä oli palannut kotiin oltuaan englantilaisten vankina Keniassa, saattoi Pasolini hyväksyttää opinnäytteensä ”Antologia della poesia pascoliana: introduzioni e commenti”. Hän sai todistuksensa, ja niin poistui ongelma, jonka oli aiheuttanut Pasolinin toiminta opettaja-koulunjohtajana ilman diplomia, mitä maan opetusministeriö oli voimakkaasti kritisoinut.
Sodan jälkeen
Sodan jälkeen Pasolini ryhtyi opettajaksi ja perusti yhdessä ystäviensä kanssa vuonna 1945 L’academiuta di Lenga Fiurlanan, jonka tarkoituksena oli puolustaa friulilaista kulttuuria.
Pasolini kirjoitti 26. tammikuuta 1947 julistuksen udinelaiseen ”Liberta”-lehteen, jota luettiin enimmäkseen kommunistien parissa. Tässä kirjoituksessaan hän osoitti liittyneensä Italian kommunistiseen puolueeseen (PCI). Sodan jälkeen hän olikin epäröinyt pitkään kahden leirin välillä. Hän oli seurannut johtajien ja kaikkein vähäosaisimpien suhteiden kehitystä ja valitsi lopulta itselleen sopivan viiteryhmän, joka hänen mielestään parhaiten ajoi köyhien asiaa. Aluksi hän päätti tutustua Karl Marxin teorioihin, mutta eritoten italialaisen kommunistijohtajan ja filosofin Antonio Gramscin ajatuksiin.
30. syyskuuta 1949 Pasolini lähti kyläjuhlista yhdessä kolmen nuorukaisen kanssa läheiselle maaseudulle, missä heillä oli yhteisiä seksuaalisia kokemuksia. Tapahtumasta seurasi suuri skandaali, sillä siitä ilmoitettiin poliisille, ja näin Pasolini sai syytteen alaikäisten poikien seksuaalisesta hyväksikäytöstä sekä siveettömyydestä julkisella paikalla. Hän menetti opettajan virkansa, ja hänet erotettiin myös Italian kommunistisesta puolueesta. Elämää italialaisessa pikkukylässä, jossa tämä elämän suurta muutosta ennakoiva skandaali tapahtui, Pasolini kuvaa muun muassa romaanissaan Siritti corsari sekä runoteoksissaan La meglio giventù ja Poesia in forma di rosa.
Elämä Casarassa kävi kestämättömäksi, ja 28. tammikuuta 1950 Pasolini muutti yhdessä äitinsä Susannan kanssa Roomaan. Äiti ja poika asettuivat asumaan köyhälistön esikaupunkialueelle, lähelle Rebibbian vankilaa, ja siellä he kohtasivat alueen asukkaiden kautta pääkaupungin köyhälistön arkielämän. Äiti löysi töitä kotiopettajana. Pasolini oli Roomassa asumisen alkuvaiheessa kaksi vuotta työttömänä, kunnes lopulta sai toimen yksityiskoulun opettajana.
1950-luku
Pasolinin ensimmäinen romaani Ragazzi de vita ilmestyi vuonna 1955. Hän saavutti teoksellaan melkoista kuuluisuutta, mutta teos aiheutti myös skandaalin: kirjailijaa syytettiin rivoudesta. Hänen toinen romaaninsa Una vita violenta ilmestyi vuonna 1959 (suom. Kiihkeä elämä, 1962). Tällä vuosikymmenellä hän osallistui Federico Fellinin apulaiskäsikirjoittajana elokuvan Cabirian yöt tekoon. Myös Mauro Bologninin elokuvassa Rohkea yö vuonna 1959 hän oli mukana tekemässä käsikirjoitusta. Lisäksi hän oli mukana lähes kymmenen muun elokuvan valmistamisessa, yleensä avustavana käsikirjoittajana.
Vuonna 1957 Pasolinille myönnettiin Viareggio-palkinto runokokoelmasta Le ceneri di Gramsci.
1960-luku
Pasolini teki laajan uran myös kriitikkona, ja Officina-lehdessä julkaistut kritiikit ilmestyivät uuden vuosikymmen alkajaisiksi vuonna 1960 koottuna artikkelikokoelmana Passione e ideologia. Samainen vuosikymmen on myös hänen elokuvatuotantonsa keskeistä aikaa.
Pummi vuonna 1961 aloitti hänen uransa itsenäisenä ohjaajana. Elokuva koostuu pitkälti kahden 1950-luvulla ilmestyneen romaanin aineksista. Siinä proletariaattiin kuuluvat hahmot pääsevät esille kaiken aineellisen kurjuutensa keskellä, jossa kuitenkin on omia hienoja inhimillisiä piirteitä, jotka paremmin toimeentulevilta usein puuttuvat.
Vuonna 1964 valmistui Pasolinin merkittävimpiin kuuluva teos, Matteuksen evankeliumi. Elokuva sai ristiriitaisen vastaanoton. Eräiden mielestä jo se, että ateisti ja kommunisti kertoi Jeesuksen elämästä, riitti tekemään elokuvasta huonon ja jopa kiellettävän. Eräiden mielestä Jeesuksen henkilökuva oli täydellisesti muutettu totunnaisesta, sillä olihan hänestä tehty vahva julistaja. Elokuvalla oli myös paljon puolustajia, ja se palkittiin muun muassa Venetsian elokuvajuhlilla ja sai myös katolisen kirkon elokuvapalkinnon.