cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Yagan (Australia)
Elämä
Ensimmäinen väkivaltainen yhteenotto tapahtui vuonna 1831, kun siirtolaiset väijyttivät Yaganin perheryhmään kuuluneita aboriginaaleja näiden ollessa varastamassa perunoita. Siirtolaisten avatessa tulen yksi aboriginaali sai surmansa. Aboriginaalit kostivat hyökkäämällä perunamaan omistajan tilalle, jossa joko Yagan tai Noongar tappoi tilanomistajan palvelusväkeen kuuluneen miehen keihäällään. Vuonna 1832 Yagan johti toista hyökkäystä, jossa kuoli yksi siirtolainen. Tämän jälkeen Yaganin kiinniotosta tarjottiin 20 punnan palkkio. Yagan saatiin kiinni ja hänet tuomittiin kuolemaan murhasta. Hänet pelasti eräs siirtolainen, joka puolusti häntä perustellen, että Yagan oli sotavanki ja hän vain puolusti alueitaan siirtolaisten invaasiolta. Yagan ja muutama muu aboriginaali karkotettiin Carnac-saarelle, josta he kuitenkin karkasivat samana vuonna. Hallitus ei kuitenkaan ryhtynyt kiiniottoyrityksiin.
Fukushiman prefektuuri
Maantiede
Fukushiman prefektuuri sijaitsee Japanin pääsaarella Honshūlla Tyynen valtameren rannikolla Tōhokun alueen eteläosassa. Se rajautuu kuuteen muuhun prefektuuriin: etelässä Ibarakin, Tochigin ja Gunman prefektuureihin, lännessä Niigatan prefektuuriin ja pohjoisessa Yamagatan ja Miyagin prefektuureihin. Fukushima sijaitsee noin 200 kilometriä Japanin pääkaupungista Tokiosta pohjoiseen. Prefektuurin pinta-ala on 13 781 neliökilometriä, ja se on Japanin prefektuureista kolmanneksi suurin. Länsi-itäsuunnassa se on noin 166 kilometriä leveä; etelästä pohjoiseen on matkaa 133 kilometriä.
Yagan (Australia)
Elämä
Vuoden 1833 alussa muutamat siirtolaiset olivat yhteydessä Yaganiin ja onnistuivat luomaan ystävälliset suhteet tähän. Hieman myöhemmin Yagan joutui kuitenkin taas vaikeuksiin siirtolaisten kanssa, kun Yaganin johtama ryhmä yrtti varastaa jauhoja eräästä kaupasta. Kaupan omistaja ampui ryöstäjiä kohti osuen Yaganin veljeen, joka kuoli myöhemmin haavoihinsa. Yagan kosti hyökkäämällä siirtolaisten vaunuja vastaan tappaen kaksi siirtolaista, minkä jälkeen hänestä tarjottiin taas kiiniottopalkkiota. Kaksi teini-ikäistä poikaa ampui Yaganin 11. heinäkuuta 1833.
Hautaus
Kuoleman jälkeen Yaganin pää irrotettiin ja hänen selkänahkansa nyljettiin voitonmerkeiksi. Ruumis haudattiin jonkin matkan päähän ampumispaikasta. Pää lähetettiin Lontooseen antropologisiin tutkimuksiin. Pää oli ensin yksityiskokoelmissa, joista se päätyi lopulta Liverpoolin museoon vuonna 1894. Museo päätti hävittää pahasti maatuneen pään 1964 ja se haudattiin yhdessä perulaisen muumion ja mokomokain kanssa Evertonin hautausmaalle. Myöhemmin paikallinen sairaala hautasi hautapaikan päälle kuolleina syntyneitä lapsia. 1980-luvulla noongarit alkoivat vaatia päätä takaisin, mutta sen olinpaikasta ei tuolloin ollut tietoa. Pää löydettiin lopulta vuonna 1993, mutta koska haudan päälle oli tehty uusia hautoja, pään kaivamiseen ylös ei saatu lupaa ennen kuin vasta vuonna 1997. Yaganin pää haudattiin viimein Swan Valleyn muistomerkkipuistoon 10. heinäkuuta 2010.
Fukushiman prefektuuri
Maantiede
Pohjois-eteläsuuntaiset Ōuvuoret ja Abukumavuoret jakavat prefektuurin kolmeen alueeseen, joiden ilmasto, kulttuuri ja talous eroavat toisistaan. Alueet ovat idästä länteen Tyynenmeren rannan Hamadōri, keskiosan Nakadōri ja sisämaan Aizu. Rannikon Hamadōri rajoittuu Tyyneen valtamereen ja on lauhkein ja tasaisin alue, kun taas Nakadōri on prefektuurin maatalouden ydinalue ja sisältää pääkaupunki Fukushiman. Vuoristoisella Aizun alueella on useita järviä, ja alueen talvet ovat kylmiä.
Aluejako
Fukushiman prefektuuri jakautuu 13 kaupunkiin ja 46 muuhun kuntaan, joista 31 on maaseutukaupunkeja ja 15 on kyläkuntia. Kunnat kuuluvat 13 piirikuntaan, joilla ei ole hallinnollista merkitystä.
Historia
Koillinen Japani, johon Fukushiman prefektuurikin kuuluu, oli varhaishistoriansa aikana pitkään Japanin keskushallinnon vallan ulottumattomissa. 300-luvulla Länsi-Japaniin syntynyt Yamato laajensi valtaansa vähitellen itään ja pohjoiseen, mutta Honshūn koillisosat tunnettiin syrjäisyytensä vuoksi nimellä Michinoku, ”teistä kaukainen maa”. Lopulta 600-luvun puolivälissä Taika-uudistusten myötä Fukushiman alue tuli osaksi Mutsun provinssia, ennen muita Japanin koillisosia. Saman vuosisadan aikana buddhalaisuus levisi Mutsuun, ja myöhemmin 800–1100-luvuilla uskonto kukoisti alueella jättäen jälkeensä useita muistomerkkejä, kuten Enichi-jin temppelin Aizussa ja Shiramizu Amida-dōn Iwakissa.
Kun Minamoto-klaani oli perustanut ensimmäisen shōgunaatin Kamakuraan nykyisen Tokion eteläpuolelle vuonna 1192, se palkitsi kolme sotilasjohtajaansa Aizun, Daten ja Sōman läänityksillä. Nämä suvut alettiin tuntea nimillä Ashina, Date ja Sōma. 1300-luvulla Ashina-klaani rakennutti Kurokawan linnan (myöhemmin Tsurugan linna, nykyään Aizu-Wakamatsun linna) Aizuun, ja sisällissotien hallitsemalla Sengoku-kaudella 1400–1500-luvuilla Ashina- ja Date-klaanit nousivat paikallisiksi voimatekijöiksi. Date Masamune voitti Ashina-klaanin taistelussa vuonna 1589, mutta Japanin yhdistäjä Toyotomi Hideyoshi poisti Date-klaanin Aizusta, ja hänen seuraajansa, uuden shōgunaatin vuonna 1603 perustanut Tokugawa Ieyasu, asetti kaksi sukuklaaniaan (Aizu-klaani ja Shirakawa-klaani) hallitsemaan Mutsun aluetta.
Japanin avauduttua 1800-luvun puolivälissä Tokugawa-shōgunaatti kaatui. Keisarinvaltaa kannattavien klaanien ja shōgunaattia puolustavien klaanien välisessä Boshin-sisällissodassa Aizu-klaani taisteli Tokugawa-suvun läheisenä liittolaisena viimeiseen saakka uudistajia vastaan. Tsurugan linna kaatui kuuden kuukauden taisteluiden jälkeen. Uusi Meiji-hallinto lakkautti aiemman feodaalijärjestelmän ja perusti Mutsun provinssin läänitysten tilalle vuonna 1871 kolme prefektuuria, jotka olivat Fukushima, Wakamatsu ja Iwamae. Nykyinen Fukushiman prefektuuri perustettiin vuonna 1876 kolmen aiemman prefektuurin yhdistyessä. Pääkaupungiksi otettiin Fukushima, ja prefektuurin hallintorakennus pystytettiin Fukushiman linnan paikalle.
Prefektuuria kohtasi luonnonkatastrofi vuonna 1888, kun Bandaivuori purkautui ja surmasi 500 ihmistä. Hibara- ja Nagasejoet tukkineet maanvyöryt ja kivet saivat purkauksen yhteydessä aikaan Bandain tasangon, jossa on runsaasti soita ja järviä. Japanin teollistuessa Meiji-kaudella prefektuuri sai kuitenkin osansa uudesta vauraudesta. Rautatie Tokiosta Sendaihin Fukushiman pohjoispuolella avattiin vuonna 1887, ja sen myötä Daten alueesta tuli merkittävä silkin viejä. Jōban-rautatielinjan rakentaminen 1800-luvun lopussa toi vuorostaan teollisuutta prefektuurin rannikkoalueille; Iwaki nousi merkittävä hiilentuottajaksi. Energian tuotantoa varten prefektuuriin rakennettiin myös lukuisia vesivoimaloita, joista Japanin suurin, vuonna 1959 valmistunut Tagakuran vesivoimalaitos sijaitsee Tadamin kauppalassa. Toisen maailmansodan jälkeen alkoi myös ydinvoimalaitosten rakentaminen prefektuurin rannikkoalueelle.
Talous
Rannikkoalueena Fukushiman talous on perinteisesti keskittynyt kalastukseen ja elintarviketeollisuuteen, mutta alue tunnetaan myös mm. ydinvoimaloistaan, erityisesti vuoden 2011 maaliskuussa paljon tuhoa aiheuttaneen Tōhokun maanjäristyksen jälkeen. Maanjäristys ja sitä seurannut tsunami saivat aikaan vakavan ydinonnettomuuden. Vuoristoinen sisäosa on maatalousvaltaisempi. Pääkaupunkialueella on elektroniikka- ja ohjelmistoteollisuutta.
Rahakasvi
thumb|[[Teepensas on yksi tärkeimmistä rahakasveista.]] Rahakasvi on maanviljelys- ja taloustermi, jolla tarkoitetaan kasveja, joita viljellään myytäväksi muun muassa plantaaseilla. Termiä käytetään erotuksena ruoka- ja rehukasveista, joita tuottaja voi käyttää omiin ruokatarpeisiinsa tai karjan ruokintaan. Aikaisemmin rahakasvit olivat vain pieni, tosin elintärkeä, osa maatilan satoa. Nykyään etenkin kehittyneissä valtiossa melkein kaikilla viljelyksillä kasvaa rahakasveja.
Trooppisilla alueilla rahakasveja ovat muiden muassa sokeriruoko, kahvi- ja teepensas, kumipuu, kaakaopuu, puuvilla, mausteet, banaani sekä tupakka. Muilla alueilla rahakasveja ovat monet vilja- ja öljykasvit sekä oopiumiunikko.
Rahakasvien hinnan määrää kansainvälinen tavarapörssi. Pientä alueellista vaihtelua esiintyy, mikä johtuu kuljetuskustannuksista ja paikallisesta kysynnästä. Etenkin kehitysvaltioissa viljelijöiden riippuvaisuus rahakasvien viljelystä on riski toimeentulolle, koska tuotteen hinnan laskiessa sadosta saatava voitto ei välttämättä riitä perheen elättämiseen, eikä satoa voi myöskään syödä.
Viisasten kivi
pienois|[[Joseph Wright: Alkemisti löytää fosforin, 1771, kuvaus alkemistista yrittämässä valmistaa viisasten kiveä.]] Viisasten kivi on myyttinen aine, jota länsimaiset alkemistit yrittivät valmistaa saadakseen vähäarvoisempia metalleja muuttumaan kullaksi tai hopeaksi. Myöhäiskeskiajalta lähtien uskottiin, että viisasten kivi olisi samalla ollut myös kaikki sairaudet parantava ihmelääke, joka voisi jopa tehdä ihmisestä kuolemattoman.
Valmistus
Viisasten kiven mainitsi ensimmäisenä alkemisti Zosimos 200-luvun loppupuolella. Hän kuvasi sen ”kiveksi, joka ei ole kiveä”.
Viisasten kiveä ei koskaan ole koskaan kuvattu tarkasti, vaan sille on annettu lukuisia erilaisia kuvauksia, valmistusohjeita ja nimiä. Monet kuvaukset sisältävät vaikeaselkoista symbolismia. Useimmat alkemistit uskoivat viisasten kiviä olevan kahdenlaisia. Valkoisella kivellä pystyttiin tuottamaan hopeaa, punaisella kivellä kultaa. Joidenkin alkemistien mukaan viisasten kiviä olikin kolme: eläinperäinen, kasviperäinen ja mineraaliperäinen. Näistä mineraaliperäistä kiveä käytettiin metallien muuntamiseen, kasviperäistä kiveä ihmiskehon parantamiseen ja eläinperäistä kiveä kaiken mahdollisen transmutaatioon ja lääkkeeksi.
Viisasten kivestä tuli keskiajalla alkemistien tärkein tavoite. Sen valmistusreseptejä yhdistää erilaisten aineiden laittaminen astioihin ja kuumentaminen sulatusuunissa. Yleisimpiä ainesosia olivat metallit ja mineraalit, 1400-lukua ennen myös eloperäiset aineet, kuten kananmuna, hiukset, veri ja virtsa. Kun aine oli kuumennettu hitaasti uunissa valmiiksi, se nakattiin sulatettuun metalliin, jonka piti sitten muuttua kullaksi.
Myös Suomen ja Pohjoismaiden kuuluisin alkemisti August Nordenskiöld (1754–1792) yritti vuosikausia valmistaa viisasten kiveä alkemistisessa uunissaan, joka on yhä nähtävissä Mäntsälän Alikartanossa. Swedenborgilaisen aatteen kannattajana ja vapaamuurarina hän halusi valmistaa kultaa niin paljon, että rahan arvo ja sen ylläpitämä tyrannia olisivat romahtaneet. Nordenskjöld kirjoitti myös kirjan viisasten kiven valmistuksesta.
Muut voimat
Metallien muuttamisen lisäksi viisasten kivelle on annettu myös muita suuria voimia, kuten parantamisen, pitkäikäisyyden ja kuolemattomuuden antava voima, "elämän eliksiiri". 1200-luvulta alkaen viisasten kivi sai hengellistä merkitystä, ja alettiin uskoa, että sitä pystyy valmistamaan ainoastaan sellainen alkemisti, joka noudatti elämässään hurskautta ja puhdistautumista. Viisasten kiven valmistuminen vastasi Jumalan täydellistä tuntemista, mystistä liittoa. Perusmetallien muuttuminen kullaksi alkemistin uunissa merkitsi tekijän syntien ja epätäydellisyyksien poispalamista Jumalan rakkaudessa.
Sydänkeskiajan gnostilaiset halusivat laajentaa henkisen valon vaikutuspiiriä kaventamalla pimeäksi koettua aineen valtapiiriä. Opin mukaan ihmisen tulee nousta alkumateriasta asteittain ylös, kunnes hän tavoittaa viisauden kiven. Sen jälkeen olisi mahdollista tehdä jaloja metalleja epäjaloista ja päästä universaaleihin pelastusvälineisiin. Näin alkemia liittyy aatteellisesti ruusuristiläisyyteen ja vapaamuurareihin.
Renessanssin aikana viisasten kivi symbolisoi elämän kehittymisen takana olevaa voimaa ja yleismaailmallista ykseyttä sekä puhtaan ajattelun ja altruistisen elämän korkeimman tason puhtautta ja pyhyyttä. Kiven vapahtava voima rinnastettiin Kristukseen.
Helen Suzman
thumb|Helen Suzman vuonna 1959. Helen Suzman, o.s. Gavronsky (7. marraskuuta 1917 Germiston, Etelä-Afrikka – 1. tammikuuta 2009 Johannesburg, Etelä-Afrikka ) oli eteläafrikkalainen poliitikko ja apartheidin vastainen aktivisti. Hän opiskeli talous- ja tilastotieteilijäksi Witwatersrandin yliopistossa.
Suzman syntyi Germistonissa liettuanjuutalaisten siirtolaisvanhempien tyttärenä. Hän meni 20-vuotiaana naimisiin tri Moses Suzmanin kanssa. Hän päätti akateemisen uransa siirtyäkseen politiikan pariin, ja vuonna 1953 hän tuli valituksi parlamenttiin Yhdistyneen puolueen edustajana. Hän siirtyi vuonna 1959 liberaaliin Kehityspuolueeseen.
Suzman oli Nelson Mandelan henkilökohtainen ystävä. Hän tapasi tämän useaan otteeseen vankilassa, ja hän oli läsnä Mandelan allekirjoittaessa uutta perustuslakia vuonna 1996. Suzman äänestettiin vuonna 2004 kaikkien aikojen "sadasta suurimmasta eteläafrikkalaisesta" 24. sijalle.
Lex Luger (muusikko)
Lexus Arnel Lewis (s. 6. maaliskuuta 1991), joka on ammatillisesti tunnettu taiteilijanimeltään Lex Luger, on yhdysvaltalainen musiikkituottaja Suffolkista, Virginiasta. Hän asuu tällä hetkellä Atlantassa. Luger löysi inspiraation taiteilijanimelleen kuuluisasta WWE-painijasta Lex Lugerista. Hän oli yksi yhdysvaltalaisen hip hop -tuottajatiimin 808 Mafian perustajista. Lex Luger on myös toinen hip hop -tuottajaduon Low Prosin perustajista, toisen ollessa A-Trak.
Knucklebonehead
Knucklebonehead on Oskari Pastilan ohjaama ja käsikirjoittama suomalainen dokumenttielokuva vuodelta 2012.
Elokuva on musiikki- ja henkilödokumentti rockmuusikko Knucklebone Oscarista. Elokuvassa seurataan Knucklebone Oscarin elämää kahdessa eri roolissa, rockmuusikkona ja perheenisänä.
Vuonna 2012 julkaistu, elokuvafestivaaleilla esitetty versio elokuvasta on lyhyempi kuin vuonna 2013 julkaistu teatterikierroksella esitetty versio.
Michael Angelo Batio
Michael Angelo Batio nousi maailman tietoisuuteen heavy metal -yhtye Nitron kitaristina. Nitroon kuului myös laulaja Jim Gillette ja basisti T.J.Racer. Kaksi (tai jopa neljä) -kaulainen kitara mahdollisti myös monipuoliset harmoniat sooloissa. Lisäksi hän on soittanut yhtyeessä Holland. Michael Angelo Bation soittoa hallitsee runsas murtosointujen käyttö.
Angelo kehitti myös nelikaulaisen kitaran, jossa ylimmät kaulat olivat 7-kielisiä ja alemmat 6-kielisiä. Tämä kitara varastettiin myöhemmin. Angelo oli myös yksi ensimmäisistä rock-kitaristeista, jotka soittivat 7-kielistä kitaraa.
Michael Angelo Batiolla on endorsement-sopimus Dean-kitaroiden kanssa.
Oneiromantia
Oneiromantia ( oneiros 'uni' + manteia 'ennustaminen') merkitsee unista ennustamista. Oneiromantia on unientulkinnan menetelmä, jonka avulla halutaan nähdä tulevia tapahtumia.
Raamatussa unia käytetään monesti jonkinlaisina enteinä tai viesteinä. Esimerkiksi Paavali saa kehotuksen suunnata Makedoniaan. Unien on voitu uskoa olevan esimerkiksi viestejä, kuten varoituksia jumalalta. Oneiromantia tunnetaan useissa antiikin kulttuureissa ja myös tuoreemmassa kansanperinteessä. Antiikin Kreikassa Artemidoros Daldislainen kirjoitti 100-luvulla varhaisimman tunnetun oneiromantiaan liittyvän teoksen Suuri unikirja (Oneirokritika).
Celebrate (Daria Kinzerin kappale)
Celebrate on Daria Kinzerin esittämä kappale, joka edusti Kroatiaa vuoden 2011 Eurovision laulukilpailussa Saksan Düsseldorfissa.
Kappale kilpaili Euroviisujen ensimmäisessä semifinaalissa, jossa se sijoittui viidenneksitoista ja täten karsiutui finaalista.
Ekumenopolis
Ekumenopolis (maailmankaupunki tai kaupunkimaailma) tarkoittaa kaupunkia, joka on levinnyt täyttämään koko planeetan. Termin keksi kreikkalainen kaupunkisuunnittelija Constantinos Doxiadis vuonna 1967 kuvaamaan tulevaisuusskenaariota, jossa suurkaupungit yhdistyvät toisiinsa.
Tiedonlähde
Tiedonlähde tarkoittaa dokumenttia tai muuta informaation kantajaa. Tiedonlähde on semioottinen eli merkitystä sisältävä kohde. Merkitys on edellytys sille, että tiedonlähde voi palvella jotain tiedontarvetta. Tarkastelijan näkökulmasta ja tietokäsityksestä riippuu, edellyttääkö ajatus tiedonlähteestä sitä, että kyseistä lähdettä on käytetty, käytetään tai tullaan käyttämään jonkin tiedontarpeen tyydyttämiseen vai voiko kohde olla tiedonlähde myös ilman käyttöä ja/tai käyttäjää.
Jonkin kohteen määrittäminen tai valitseminen tiedonlähteeksi riippuu kohdetta tarkastelevasta tiedon tai toiminnan alasta. Tiedonlähteisiin liittyy kysymys asiaankuuluvuudesta eli relevanssista sekä luotettavuudesta joko tiedontarpeeseen nähden (validiteetti) tai tiedon synnyn ja luotettavuuden näkökulmasta (reliabiliteetti).
Tiedonlähde on
Katso myös
資料
Sinuhe egyptiläinen
Sinuhe egyptiläinen on suomalaisen kirjailijan Mika Waltarin kirjoittama historiallinen romaani, joka ilmestyi WSOY:n kustantamana vuonna 1945. Teoksesta tuli nopeasti kansainvälinen menestys tuoden Waltarille mainetta ulkomailla. Romaania pidetään suomalaisen kirjallisuuden merkkiteoksena. Sinuhe egyptiläinen on käännetty 41 kielelle. Vuonna 2008 Sinuhe egyptiläinen äänestettiin suomalaisten rakkaimmaksi kirjaksi. Vuonna 2017 kirja valittiin yleisöäänestyksessä vuosisadan kirjaksi.
Romaanin tapahtumat sijoittuvat muinaiseen Egyptiin, faarao Ekhnatonin valtakauden aikoihin. Päähenkilö on kuvitteellinen hahmo Sinuhe, orpo josta tulee monien värikkäiden vaiheiden jälkeen faaraon henkilääkäri. Hän matkustaa Syyriassa, Babylonissa ja heettien keskuudessa. Romaani seuraa Sinuhen elämäntarinaa aina sen katkeraan loppuun asti, jolloin iäkäs Sinuhe muistelee lyhyitä onnen hetkiään ja monia pettymyksiään.
Romaanissa pohditaan tieteen ja uskonnon yhtymäkohtia. Kirjassa pohditaan myös yhteiskuntajärjestelmiä, kuninkaan ja orjan eroa ja yhtäläisyyttä sekä faaraon jumalallisuutta. Monissa paikoissa liikkuva Sinuhe kokeilee eri ammatteja, halveksitusta ruumiinpesijästä arvostettuun lääkäriin. Romaani kuvaa eri kansankerrosten ja ammattien edustajien elämää ja tapoja faaraoiden aikana.
Teos on tiettävästi historiallisessa tarkkuudessaan korkealaatuinen kuvaamansa aikakauden elämän ja kulttuurin suhteen. Samalla se kantaa pessimististä sanomaa viallisen ihmisluonteen olennaisesta muuttumattomuudesta kautta aikojen.
Juoni
Sinuhe kertoo vanhuutensa päivinä maanpakopaikallaan Punaisenmeren rannalla elämänsä tapahtumat. Hänen sävynsä ilmaisee kyynisyyttä, katkeruutta ja pettymystä; hänen mukaansa ihmiset eivät pahuudessaan koskaan muutu, ja hän kirjoittaa tarinansa ainoastaan terapeuttisista syistä ja jotain tehdäkseen karulla ja autiolla maisemalla.
Sinuhe aloittaa elämänsä Niilissä virranneessa kaislaveneessä olleena löytölapsena ja varttuu Theban köyhälistössä. Hänen ottoisänsä Senmut on lääkäri, ja Sinuhe päättää kulkea tämän jalanjäljissä. Ottoisän tunteman kuninkaallisen lääkärin apulaisena Sinuhe pääsee vierailemaan hovissa, Amenhotep III:n kalloa porattaessa – tällöin Sinuhe, nuori kruununprinssi Ekhnaton ja Horemheb tapaavat ensi kertaa. Saatuaan laadukkaan koulutuksen Sinuhe perustaa toimipisteen ja hankkii viekkaan ja puheliaan orjan nimeltä Kaptah, josta tulee hänen seuralaisensa ja läheinen ystävänsä koko hänen elämänsä ajaksi.
Eräänä päivänä Sinuhe tutustuu kuvankauniiseen naiseen nimeltä Nefernefernefer ja lumoutuu tästä. Nefernefernefer saa Sinuhen antamaan hänelle koko omaisuutensa – jopa ottovanhempiensa talon sekä haudan. Kun Nefernefernefer tajuaa ettei Sinuhella ole enempää annettavaa, hän hankkiutuu tästä eroon. Häpeävä ja häpäisty Sinuhe palsamoiduttaa vanhempansa ja hautaa heidät Kuninkaiden laaksoon (he tekivät itsemurhan ennen häätöä), minkä jälkeen hän päättää lähteä maanpakoon Kaptahin seurassa Levanttiin, joka oli tuohon aikaan egyptiläisten hallitsema.
Syyriassa Sinuhe ansaitsee lääketieteellisillä taidoillaan mainetta ja vaurautta. Kun Syyriassa on egyptiläisten sotilaallinen operaatio, Sinuhe tapaa uudelleen sotakomentajana toimivan Horemhebin. Tämä värvää hänet mukaan matkalle selvittämään tunnettujen valtioiden sotilaallista kapasiteettia.
Sinuhe matkustaa Kaptah mukanaan ensin Babyloniin, jossa hän harjoittaa tiedettä ja seurustelee kaupungin tutkijoiden kanssa. Eräänä päivänä hänet kutsuu paikalle sairas kuningas Burraburiash, jonka hän onnistuu parantamaan. Perinteisenä väärän kuninkaan päivänä – jolloin kaupungin suurin hölmö on kuningas päivän ja sitten tapetaan – Kaptah joutuu valituksi. Nuori kreetalainen Minea on hiljattain hankittu kuninkaan haaremiin vasten tahtoaan; pitojen aikana Sinuhe, joka on rakastumassa Mineaan, neuvoo häntä lavastamaan itsemurhan ja salakuljettaa tämän ja nukuttamansa Kaptahin pois palatsista, ja he pakenevat naapurimaahan Mitanniin. Sieltä he jatkavat Anatoliaan ja nopeasti kasvavaan heettiläisten valtakuntaan. Sinuhe ja hänen matkatoverinsa ahdistuvat heettiläisen valtakunnalle luonteenomaisesta sotilaallisuudesta ja kovasta laista, joten he päättävät lähteä Anatoliasta ja purjehtia Minean kotimaahan Kreetalle.
Syyriassa Sinuhe jatkaa lääkärintyötään ja saavuttaa aiemman asemansa. Hän kuitenkin havaitsee, että alueen egyptiläistä täysivaltaisuutta on ryhdytty kyseenalaistamaan ja uhkaamaan. Tämän kapinallishenkisyyden takana on laajalti syyrialainen, heettiläismyönteinen ruhtinas Aziru, jonka kanssa Sinuhe silti ystävystyy muun muassa hoitotehtävällä.
pienois|Faarao Ekhnaton perheineen palvomassa aurinkolevy [[Atonia. Romaanissa Ekhnaton aikoo saada aikaan utopian uudella uskonnollaan.]] Eräänä päivänä Sinuhe päättää palata Egyptiin. Hän purjehtii Thebaan ja avaa toimipisteen samassa naapurustossa jossa hän itse varttui. Hän ei tästä rikastu, vaan toimii ideologisten tarkoitusperien mukaan. Hänen orjansa Kaptah (nyt Sinuhen vapauttama) sen sijaan ryhtyy liikemieheksi ja ostaa kapakan nimeltä Krokotiilinpyrstö. Siellä Sinuhe tapaa naisen nimeltä Merit, josta tulee Sinuhen elämänkumppani.
Egyptissä uusi faarao Ekhnaton on alkanut välittää yksijumalaista oppia keskustanaan aurinkojumala Aton. Ekhnatonin opin mukaan kaikki ihmiset ovat tasavertaisia eikä uudessa maailmanjärjestyksessä olisi enää orjia ja herroja. Ekhnatonin opin osat saavat vastustusta: hänen pasifisminsa, Horemhebiltä ja muilta heettiläisten sekä syyrialaisten hyökkäyksestä huolestuneilta; hänen yrityksensä jakaa varoja köyhille; ja hänen Atonin palvomisensa vanhojen jumalien kustannuksella, vaikutusvaltaisen valtiojumala Ammonin papistolta. Sinuhe tuntee vetoa uuden kuninkaan julistamiin opetuksiin, ja tuntiessaan, että ne keskittyvät valoon, tasa-arvoon ja oikeuteen, hän liittyy Ekhnatonin hoviin kuninkaallisen kallonporaajan tehtävään.
Erityisen väkivaltaisen julkisen tapauksen jälkeen Ekhnaton, vastustukseen kyllästyneenä, häipyy Sinuhen kanssa Thebasta keski-Egyptiin, jonne uusi pääkaupunki, Akhetaton, Atonille omistettu, rakennetaan. Kuitenkin selkkaukset Ammonin ja Atonin välillä jatkuvat, mikä kehittyy sisällissodaksi. Atonin valtakunta maan päällä alkaa sortua, ja yksitellen hovijäsenet hylkäävät Ekhnatonin ja Akhetatonin Ammonin ja Theban hyväksi. Lopullinen taistelukin sijoittuu Thebaan. Sinuhe taistelee Atonin ja faaraon puolesta viimeiseen saakka, mutta lopulta Ammonin papiston puoli saa voiton. Sekasorron keskellä Merit ja hänen pieni poikansa Thot saavat surmansa – jälkimmäinen paljastuu Sinuhen jälkikasvuksi. Häviön tultua todeksi Ekhnaton kuolee juotuaan myrkkymaljan, jonka katkera Sinuhe on laatinut. Kuningatar Nefertitin isä Eje ottaa valtaistuimen poikakuningas Tutankhamonin lyhyen hallinnon jälkeen, vaikka Sinuhe on tajunnut Amenhotep III:n vaimolta Tejeltä olevansa itse kuninkaallista verta ja taatusti Amenhotep III:n ja tämän mitannilaisen puolison poika ja siten kruununperijä.
Ekhnatonin ollessa poissa tieltä Horemheb kokoaa kaikki vetreät miehet ja johtaa täysmittaista sotaa heettiläistä valtakuntaa – Egyptin senaikaista päävihollista – vastaan. Sekä Sinuhe että Kaptah osallistuvat tähän taisteluun, koska Sinuhe halusi kokea millaista sota on. Lopulta laaditaan rauhansopimus, ja kuningas Aziru ja hänen kuninkaallinen perheensä teloitetaan julkisesti. Myöhemmin Sinuhe onnistuu Horemhebiltä ja Ejeltä saamassa tehtävässään salamurhata heettiläisprinssi Shubattu, jonka Baketamon oli salaa kutsunut naimaan hänet, siten estäen häntä saapumasta Egyptiin ja kaappaamasta valtaa.
Niin Sinuhe palaa, kaikkien näiden menetysten koettelemana, vaatimattomaan asuntoon Thebassa, katkerana ja pettynein sydämin. Silloin tällöin hänen luonaan vierailee hänen entinen palvelijansa Kaptah, joka vain rikastuu rikastumistaan, ja joka on nyt Sinuhen tukija. Sinuhe ryhtyy arvostelemaan vanhan ystävänsä Horemhebin uutta hallintoa, ja rangaistukseksi hänet häädetään Punaisenmeren rannalle.
Henkilöt
Sinuhe – ”Hän, joka on yksinäinen”. Kirjan päähenkilö, jonka kertomana tarinaa kuvataan. Sinuhen lapsettomat ottovanhemmat Senmut ja Kipa löytävät vastasyntyneen pojan Niilistä kaislaveneestä ja kasvattavat hänet omanaan. Sinuhe tuhlaa vanhempiensa ja oman omaisuutensa petolliselle naiselle ja lähtee Egyptistä vuosien ajaksi. Palattuaan Sinuhe päätyy hovilääkäriksi, ja faaraon hovissa hän kuulee vanhalta hovinaiselta, että kuningatar Teje oli jättänyt vanhan faaraon ja Mitannin prinsessan lapsen kaislaveneessä Niiliin, ja Sinuhe aavistaa olevansa kuninkaan jälkeläinen. Sinuhe menettää rakkaansa ja osallistuu vallanpitäjien juonitteluihin. Joutuessaan koettelemukseen koettelemuksen perään, hänestä tulee varsin katkera ja hänen ajatustapansa muuttuu hyvin pessimistiseksi. Hän työskentelee köyhien töissä ja puhuu heille kaikkien ihmisten tasavertaisuudesta. Edes heidän keskuudessaan ajatukset eivät saa vastakaikua. Sinuhen ystävä faarao Horemheb pelkää hänen aiheuttavan levottomuutta kansassa ja karkottaa hänet maanpakoon vankeuteen, jossa hän vanhana kirjoittaa elämäkertaansa.
Senmut ja Kipa – Sinuhen ottovanhemmat. Köyhien lääkäri Senmut opastaa Sinuhen opiskelemaan lääkäriksi. Sinuhen tuhlattua vanhojen vanhempiensa omaisuuden Nefernefernefer-nimiselle naiselle vanhemmat tekevät itsemurhan, kuitenkin viimeisessä kirjeessään vakuuttaen, että uskovat ettei Sinuhella ollut muita vaihtoehtoja. Varaton Sinuhe työskentelee kuukauden kuolleiden talossa saadakseen vanhempansa palsamoiduksi, jotta he saavuttaisivat egyptiläisen uskon mukaan kuolemattomuuden ja lopulta päätyy hautaamaan heidät suuren faaraon hautakammion eteen.
Ekhnaton – Pohjautuu samannimiseen historialliseen henkilöön. Sinuhe tutustuu Ekhnatoniin jo nuorena, ja heistä tulee ystäviä. Edellisistä faaraoista poiketen Ekhnaton ei ole lainkaan sotainen vaan pasifisti. Ekhnaton hylkää Egyptin vanhat jumalat ja perustaa uuden yksijumalaisen uskonnon, Aton-kultin. Aton on ainoa jumala ja faarao on hänen poikansa, jumalan edustaja maan päällä. Ekhnatonin opin mukaan kaikki ihmiset ovat tasa-arvoisia, eikä uudessa maailmanjärjestyksessä tule enää olla orjia ja herroja. Ekhnaton julistaa vanhan Amon-jumalan vääräksi. Nälänhädän vaivaama kansa alkaa ikävöidä Amon-jumalaansa ja mellakoi. Lopulta pappi Eje ja sotapäällikkö Horemheb päättävät surmata Ekhnatonin, jolloin Ejestä tulee uusi faarao. Lääkäri Sinuhe päätyy tarjoilemaan Amonin papin hänelle antaman tappavan myrkkyjuoman ystävälleen Ekhnatonille, jotta faaraon aivoitusten aiheuttama hävitys saadaan viimein pysäytettyä.
Kaptah – Sinuhen yksisilmäinen, laiska mutta terävä-älyinen orja. Kaptah lähtee kuitenkin Sinuhen mukaan tämän seikkaillessa Välimeren maissa ja auttaa tätä useissa tilanteissa. Loppuun asti Kaptah on omalla tavallaan hyvin uskollinen entiselle isännälleen. Kaptah on taitava liikemies ja selviytyy monista vaikeista tilanteista.
Nefernefernefer – Kaunis ja petollinen nainen, kurtisaani, on Sinuhen ensimmäinen rakkaus, josta muodostuu tälle pakkomielle. Vastineeksi palveluksistaan hän vie pala palalta Sinuhen koko omaisuuden. Herätessään tähän kamalaan tosiasiaan Sinuhe on niin häpeissään, että jättää kaiken taakseen ja lähtee Egyptistä. Myöhemmin palattuaan kotiin Sinuhe yrittää kostaa, kun hän naamioi sotilaiden tainnuttaman Neferneferneferin kuolleeksi ja vie hänet kuolleiden taloon ruumiinpesijöiden hyväksikäytettäväksi. Vuosia myöhemmin Sinuhe kuulee, että herättyään Nefernefernefer kuitenkin on aiheuttanut oveluudellaan ruumiinpesijöiden joukossa suurta tuhoa ja lähtenyt kuolleiden talosta vietyään heidän omaisuutensa.
Minea – Laivamatkalla rosvojen kaappaamaksi joutunut kaunis kreetalainen tyttö, joka myydään orjaksi Babylonian kuninkaan haaremiin. Sinuhe kuitenkin auttaa häntä pakenemaan kuninkaan talosta ja rakastuu häneen. Minea palaa Sinuhen mukana kotisaarelleen. Minea on Kreetan uskonnon papitar, härkätanssija, joka on valittu arvonnalla menemään täysikuun aikaan tanssimaan Kreetan jumalalle Pimeään taloon, josta kukaan edellinen onnekas ei ole halunnut palata takaisin. Sinuhen vuoksi Minea lupaa palata ensimmäisenä ihmisenä kreetalaisten jumalan palatsista. Hän lupautuu Sinuhen vaimoksi, ja he särkevät ruukun avioliittoon vihkiytymisen merkiksi, mutta avioliitto jää toteutumatta. Sinuhe ja Kaptah etsivät Mineaa luolastosta ja löytävät valtavan kuolleen merikäärmeen, jonka ruoaksi tanssijat ovat joutuneet. Eläimen kuoltua uhraamista on jatkettu, jotta salaisuus ei paljastuisi. Minea koki kauhean kuoleman, kun ylipappi Minotaurus uhrasi hänet labyrinttiin. Tapaus järkyttää Sinuhen pitkäksi aikaa.
Merit – Kaunis egyptiläinen nainen, joka työskentelee Kaptahin Krokotiilinpyrstö-nimisessä kapakassa. Hänen ja Sinuhen välille kasvaa vahva ystävyys, joka muuttuu vähitellen rakkaudeksi. Merit on synnyttänyt Sinuhelle pojan Thotin, mutta hän salaa tämän Sinuhelta ja valehtelee pojan olevan kuolleen ystävän orpolapsi. He elävät vuosia perheenä. Merit ja pikku Thot surmataan Amonin kannattajien mellakassa, koska Sinuhe ei ollut valmis pakenemaan kaupungista.
Thot – Sinuhen älykäs pieni poika, joka kuolee samaan aikaan kuin Merit. Sinuhe luulee häntä ottopojaksi ja saa tietää olevansa Thotin isä vasta Thotin kuoleman jälkeen, kun Kaptah kertoo sen hänelle.
Thothmes – Sinuhen lapsuudentoveri, joka erilaisten vastoinkäymisten jälkeen kohoaa Ekhnatonin hovitaiteilijaksi, mutta menehtyy Ekhanatonin käynnistämässä mellakassa, jossa hänelle uskollisten olisi pitänyt kaataa Egyptiin edellisiä jumalia.
Inteb – Sotilas, jonka luokse Senmut vie sotilaaksi tahtovan pikku-Sinuhen. Tämä kovia kokenut sotilas karistaa nuoren Sinuhen ihailun sotilasammattia kohtaan, ja tapaamisen jälkeen poika päättää ryhtyä ottoisänsä tapaan lääkäriksi.
Ptahor – Kuninkaallinen kallonporaaja, joka opastaa Sinuhea lääkärin ammatin ensiaskeleissa ja oli myös Sinuhen ottoisän Senmutin hyvä opiskelukaveri. Ptahorin mukana Sinuhe pääsee ensimmäisen kerran tapaamaan Ekhnatonia, mennessään avustamaan Phatoria suuren faaraon kallonavauksessa.
Baketamon – Faarao Ekhnatonin sisko, josta odotettiin hallitsijoiden tavan mukaan tulevan faaraon vaimo, mutta toisin kävi. Horemheb on himoinnut Baketamonia ensi tapaamisesta lähtien, ja päästyään valtaan hän ottaa Baketamonin väkisin puolisokseen. Baketamon kostaa pakkoavioliiton pettämällä Horemhebia monien tavallisen kansan miesten kanssa, mutta Horemheb ei voi syyttää eikä surmata häntä, koska menettäisi silloin oikeutensa kruunuun.
Muti – Sinuhen vanha palvelijatar, joka on nalkuttava, mutta uskollinen ja reipas otteissaan. Kun kaislankutojan poika pahoinpitelee Sinuhen poikaa, Muti pieksää pesukartulla koko kaislankutojan perheen, mutta menee heti perään tekemään sovintoa. Vanha Muti seuraa vapaaehtoisesti Sinuhea maanpakoon. Sinuhe arvelee Mutin touhullaan väsyttäneen vartijat niin, etteivät he kyllästyneinä tehtäväänsä alkaneet suunnitella Sinuhen surmaamista.
Burraburiash – Babylonian kuningas, joka on hyvin nuori ja jonka kuvataan ”välittävän enemmän leikkikaluista kuin sotilasesityksistä”. Hänellä oli lemmikkinään pennusta asti ystävälliseksi ja uskolliseksi kasvatettu leijona.
Shubattu – Heettiläinen prinssi, jonka Baketamon kutsuu puolisokseen Tutankhamonin kuoltua, mutta Horemheb ja Eje lähettävät Sinuhen myrkyttämään hänet ennen kuin hän saapuu Egyptiin, koska pelkäävät heettiläisten voivan hänen avullaan kaapata Egyptin valtaansa. Shubattun historiallinen esikuva on prinssi Zannanza.
Tutkimustyö ja tausta
pienois|pysty|[[Mika Waltari, Sinuhe egyptiläisen kirjoittaja.]] Vaikka Waltari hyödynsi jonkin verran taiteellista vapautta yhdistäessään Sinuhen ja Ekhnatonin elämäkerrat, hän piti muutoin tarkkaa huolta muinaisen egyptiläiselämän yksityiskohtaisen kuvauksen historiallisesta tarkkuudesta ja tutki aihetta laajasti. Waltarin kiinnostuksen muinaista Egyptiä kohtaan herätti 14-vuotiaana Tutankhamonin löytö vuonna 1922, jota julkistettiin laajalti ja josta tuli aikanaan kulttuuri-ilmiö. Ulkomaanmatkoillaan hän aina kävi ensiksi paikallisissa egyptologisissa näyttelyissä ja museoissa. Waltari ei tehnyt muistiinpanoja vaan suosi kaiken tämän tiedon sisäistämistä; tämä salli hänen kutoa keräämänsä tiedon saumattomasti tarinaan. Tulosta ovat ylistäneet paitsi lukijat myös egyptologit.
pienois|vasen|[[Nefertitin rintakuva teki Waltariin syvän vaikutuksen: ”Vasta ’38 näin siis sen Nefertitin alkuperäispatsaan Berliinin museossa, tämän tavattoman hienostuneisuuden, johon siis sisältyvät kauneuden lisäksi kaikki naisen mahdollisuudet petosta myöten. Itse asiassa koko Nefertitin kuva muuttui vasta nähdessäni elävänä tämän hahmon.” ]] Waltari oli pitkään kiinnostunut Ekhnatonista ja kirjoitti hänestä näytelmän, Akhnaton, auringosta syntynyt, joka julkaistiin 1936. Siinä Waltari tutki mitä tuhoisia seurauksia syntyi siitä, että Ekhnaton toteuttaa hyvin aikein ehdotonta idealismia yhteiskunnassa, ja viittasi Egyptin valtakunnan rajojen jännitteisiin, jotka muistuttivat Neuvostoliiton ja Suomen rajan kriisihetkiin. Waltari palasi myöhemmin Sinuhe egyptiläisessä yksityiskohtaisemmin näihin aiheisiin, joilla näytelmässä oli vain vähäinen rooli. Sinuhen hahmoa ei tässä näytelmässä esiinny.
Toisen maailmansodan sytyttyä Waltarin idealismi mureni ja sen syrjäytti kyynisyys. Suuri syy oli hänen toimensa propagandistina talvi- ja jatkosodan aikana Valtion tiedoituslaitoksessa, mikä herätti hänet siihen, kuinka paljon historiallisesta tiedosta onkin todellisuudessa suhteellista tai puolitotuuksien varaista. Waltari myös koki Suomen yhtäkkisen, luopiollisen politiikanmuutoksen Neuvostoliiton kohdalla ”vihollisesta” ”ystäväksi” syyskuun 1944, 4. päivän aselevon allekirjoituksessa, särkien yhden ideaalin lisää. Sota antoi viimeisen virikkeen Ekhnatonin ja Egyptin aiheiden tutkimiseen romaanissa, joka vaikkakin kuvaa tapahtumia yli 3 300 vuoden takaa, niin itse asiassa heijastaa senaikaisia pettymyksen ja sotaan väsymisen tunteita, ja pessimistisesti kuvaa miten vähän ihmisyyden olemus on muuttunut aikojen saatosta. Egyptin ja ympäröivien valtioien poliittiset ja taistelulliset kuvaukset jakavat monia rinnakkaisuuksia toisen maailmansodan kanssa. Uhkaavalla kuningas Suppiluliumalla on monia Hitlerin pohjavireitä. Waltari on usein sanonut, että romaanista olisi tullut hyvin toisenlainen ilman toista maailmansotaa.
Kirjoittaminen
Huhtikuussa 1945 Waltari matkusti Hartolaan anoppinsa huvilalle, jonka ullakolla hän aloitti kirjoitustyöt. Sotakokemuksien ja 20 vuoden tutkimuksen jälkeen romaani ryöppysi hänestä: romaanin kirjoitus tapahtui kolmessa ja puolessa kuukaudessa suurenmoisen innoituksen vallassa, ja Waltari kirjoitti jopa 15–27 liuskaa päivässä. Niin syvä oli hänen innoituksen ja eläytymisen tilansa, että myöhemmin kirjoittamassaan kuvitteellistetussa selityksessään Neljä päivänlaskua hän väitti egyptiläisten ilmestysten vierailleen luonaan ja että hän olisi yksikertaisesti kirjoittanut tarinan Sinuhen itsensä sanelemana. Hän toisti saman kertomuksen neljä vuosikymmentä myöhemmin teoksessa Kirjailijan muistelmia. Waltari noudatti säännöllistä aikataulua, kirjoitti yhdeksästä aamulla neljään tai viiteen iltapäivällä, mihin sisältyi ruokatauot tiettyinä aikoina. Ilon ja rakastumisen tila luovan työn aikana oli Waltarille oleellista, ja iltaisin hän kirjoitti pitkiä rakkauskirjeitä eräälle Helena Kankaalle (myöhemmin tunnettiin nimellä Leena Ilmari) koko kesän. Waltarin avioliiton ulkopuoliset suhteet eivät vaarantaneet hänen avioliittoaan, sillä hän oli vaimonsa Marjatan kanssa päässyt yhteisymmärrykseen näissä asioissa, ja Waltari oli aina loppujen lopuksi hänelle uskollinen. Waltarin äiti kuoli tuon kesän aikana. Waltari pyysi vaimoaan hoitamaan hautajaisjärjestelyt, kävi hautajaisissa ja palasi niiden jälkeen huvilansa ullakkohuoneeseen jatkamaan kirjoittamista siitä mihin jäi.
Kun lähes tuhatsivuinen käsikirjoitus valmistui, Waltari toi sen WSOY:lle elokuun 1945 alkupuoliskolla. Toimittaja Jalmari Jäntti oli tyypillisesti karsinut uskaliasta aineistoa Waltarin edellisistä teoksista. Tällä kertaa toimittaja ei kuitenkaan vaatinut juuri lainkaan korjauksia, vaan se meni sellaisenaan painettavaksi samassa kuussa.
Teoksen teemat
Vuonna 1969 antamassaan haastattelussa (Suomalainen Suomi – Valvoja 3/69) Mika Waltari sanoi teoksestaan: ”Minun on nöyrästi myönnettävä, että Sinuhe on ilmeisesti paras kirjani, jota en ole pystynyt sen jälkeen enää ylittämään. Se on todella eräänlainen siihenastisen elämänkatsomukseni summa. Kun nyt tämän kirjan pysähdyttämänä ajattelen itseäni ja omaa kirjailijan kehitystäni, on onnellinen ajatukseni se, että olen saanut elää sen mukana mielikuvitukseni rikkaassa maailmassa täydellisesti ja pohjattomasti. Minun ei ole tarvinnut enkä ole halunnutkaan hahmotella opinkappaleiksi omia ajatuksiani. Lukijan on löydettävä ne kirjastani.”
Muuttumaton ihmisyys
Keskeisessä asemassa romaanin teemoille on vakaumus ihmiskunnan muuttumattomasta luonteesta, jota ilmentää toistuva lausahdus ”niin on ollut ja niin on aina oleva”. Sillä on maine synkästä ihmisnäkemyksestä, ja se esittelee inhimillisiä heikkouksia kuten itsekkyyttä, ahneutta ja ennakkoluuloa yleisinä. Waltari onkin lausunut: ”Vaikka ihmisen perusominaisuudet eivät nähtävissä olevien aikojen puitteissa voi muuttua, koska niillä on kymmentuhat-, satatuhat-, kaksisataatuhatta vuotta vanhat periytyvät vaistot pohjanaan, niin ihmisten välisiä suhteita voidaan muuttaa, täytyykin muuttaa, jotta maailma voisi pelastua tuhoutumisesta.”
Kommentoiden tämän tulkinnan vallitsevuutta suomalainen kirjallisuustutkija Markku Envall on sitä mieltä, että romaanin pääteesinä ei ole yksinkertaisesti etteivät ihmiset muutu, vaan että se sisältää ristiriidan jonka mukaan mikään ei voi muuttua ja kaikki voi muuttua; toisilla tasoilla asiat pysyvät samoina, mutta toisilla toivo muuttuvasta tulevasta jää eloon romaanissa.
Envall tuo esiin kuinka ”tuttu” kuvaus 14. vuosisadan eKr. Egyptistä hyvin kehittyneenä on: romaani kuvaa ilmiöitä – keksintöjä, tietoja, laitoksia jne. – jotka, vaikka muistuttavatkin tuttuja nykypäivän vastineita, jotka ovat varsin uusia Suomessa, ovat kuitenkin egyptologisesti paikkansapitäviä. Samankaltaisuus nykyisyyden ja muinaisuuden välillä tukee muuttumattomuuden teemoja, ja on ”tehokkaassa” jännitteessä arkaaisen kielenkäytön kanssa. ”Kerronta vieraannuttaa ilmiöt näyttämällä ne samanaikaisesti arkaaisina ja ajattomina, outoina ja tuttuina”, Envall kirjoittaa. Esimerkkeinä näistä kulttuurillisista vastineista Envall listaa: tekoälykkäät ylvästelevät esittelemällä vierassanojen käyttöään; Babylonin kieli on yhteinen oppineiden kieli monessa maassa (kuten kreikka hellenismin kautena, latina keskiaikana, ranska diplomaattien keskuudessa ja englanti 1900- ja 2000-luvuilla); opetus tapahtuu tiedekunnissa, jotka myöntävät tutkintoja virka-asemiin kelpaamiseksi (eurooppalaiset yliopistot aloittivat toimintansa keskiajalla); ihmisillä on osoitteet ja he lähettävät postia papyruksina ja savitauluina; sensuuri sivuutetaan verhoamalla aiheet historiallisiin korvikkeisiin. Edeltäjiä on myös nykyaikaisen lääketieteen sekä rahatalouden ominaisuuksille.
Ajatusmaailmojen yhteentörmäys
Kuten monet muutkin Waltarin suuret historialliset romaanit, Sinuhe egyptiläinen käsittelee todellisen maailman ja aatteiden välistä ristiriitaa. Markku Envall kuvaa teosta utopismin, sen että ideologiaa tai idealismia puoltaa tuntematta maailmaa jossa se tulisi toteuttaa, kritiikkinä. Idealistiset ja materialistiset maailmankatsomukset ottavat yhteen romaanissa, ensimmäinen pasifistifaarao Ekhnatonin ja jälkimmäinen kylmäverisen realistin sotapäällikkö Horemhebin edustamana. – idealismia ja realismia edustavat samoin vastaavasti Sinuhe ja Kaptah. Tämä taisto käydään maailmassa, joka välittää pääasiassa maallisista asioista ja jossa rehottavat ennakkoluuloiset asenteet sekä aineellisen omistamisen, vaurauden ja vallan himo. Ekhnaton on esimerkki hyväntahtoisen sokeuden tuhovoimasta; hän on traaginen hahmo ja hänen sokeutensa hänen traaginen vikansa, jolla hän aiheuttaa oman valtakuntansa tuhon – paljolti kuningas Learin lailla. Protagonisti Sinuhe on avomielinen, oppiva ja kehittyvä hahmo, Envallin mielestä romaanin ainoa sellainen. Sinuhen kautta muiden hahmojen edustamat maailmankuvat koetaan ja arvioidaan, ja hänen hahmonkehityksessään hän kykenee sisäistämään runsaasti näitä osapuolia ja yhdistämään idealismia ja realismia. Vaikka Horemheb onnistuu palauttamaan rauhan ja järjestyksen ja rakentamaan uudelleen sen, minkä Ekhnaton tuhoaa, Sinuhe hylkää hänen nerokkaan reaalipolitiikkansa, koska se myös poistaa vapauden. Jää kuitenkin epäselväksi, onko Horemhebin hallitessa enemmän vai vähemmän kärsimystä. Envall kyhää seuraavan kaavion:
Hän esittää että ”kokonaisia” yksilöitä saavutetaan yhdistämällä näitä ”osittaisia” yksilöitä: hyvä hallitsija yhdistämällä Ekhnatonin ja Horemhebin, ja jokapäiväisestä elämästä selviävän yksilön yhdistämällä Sinuhen ja Kaptahin. Sinuhe on riippuvainen Kaptahin katuviisaudesta ja elämänkokemuksesta, ja he ovat niin erottamattomia, että Kaptahin poissa ollessa Sinuhen on kuviteltava tämän ääni.
Kristinuskon allegoria
pienois|pysty|[[Aton]] Atenismin kuvauksen rauhan ja tasa-arvon oppina voi nähdä kristinuskon esimuodon nousuyrityksenä. Markku Envall havaitsee monia yhtäläisyyksiä Jeesuksen ja opetuslasten uudessa testamentissa sekä Sinuhe egyptiläisen hahmojen lausumien välillä (erityisesti atenismin yhteydessä). Hän esittää, että tällä Waltari anakronistisesti hyödyntää tarinan sijoituksen jälkeistä kirjallisuutta, ja että se osoittaa näiden kahden uskonnon rinnakkaisuuksia: molemmat ovat profeetallisia (vain yksi tiedottaja), epäinstituutionaalisia (Jumalan kokemiseen ei tarvita välillistä rakennetta), tasa-arvoisia (kaikki ovat samanarvoisia Jumalan edessä), ja universaalisia (suunnattu koko ihmiskunnalle). Näiden yhtäläisyyksien syyksi Envall selittää, että ensiksi Egyptin uskonnoilla oli suuri vaikutus juutalaisuuteen ja siten kristinuskoon, ja että toiseksi uskonnot jakavat keskenään yleistä arkkityypillistä materiaalia. Sigmund Freud on samoin tuonut esiin teoksessaan Mies nimeltä Mooses ja yksijumalinen uskonto monet samankaltaisuudet Ekhnatonin Atonin palvonnan sekä raamatun kirjojen välillä.
Suhde Saarnaajan kirjaan
Saarnaajan kirja oli vaikute sekä tyylillisesti että temaattisesti. Eräs Waltarin käyttämä tehokeino teeman painottamiseen on ”kertosäe” – ajatuksen toistaminen. Ensimmäisellä sivulla Sinuhe toteaa: ”Kaikki palaa ennalleen eikä mitään uutta ole auringon alla eikä ihminen muutu”. Pian sen vastakohta kumotaan: ”Myös on niitä, jotka sanovat, ettei sellaista, mikä on tapahtunut, ole milloinkaan ennen tapahtunut, mutta tämä on turhaa puhetta.” Muutkin hahmot toisavat tämän teesin. Pääteesi on Saarnaajan kirjasta lainattu:
Kuten Sinuhe egyptiläinen, Saarnaajan kirja voimistaa ajatuksen kieltämällä sen vastakohdan:
Toisen maailmansodan allegoria
pienois|Lähi-idän geopoliittinen kartta 14. vuosisadan eKr. ensimmäisellä puoliskolla. Lähi-idän geopoliittisen tilanteen, sellaisena kuin romaani sen kuvaa, on katsottu olevan toisen maailmansodan piilokuva. Waltari on varovasti hyväksynyt tämän tulkinnan. Yhtäläisyydet eivät kuitenkaan ole kovin suoraviivaisia tai selviä; ne ovat pirstaloituneita ja sekoittuneita, piilossa laajan luotettavan historiallisen tiedon seassa. Kahden aikakauden valtioiden väliset suhteet ovat seuraavanlaiset:
Khattien eli heettien maa / Saksa
Babylon / Neuvostoliitto
Mitannia / Puola
Egypti / Englanti
Markku Envall on nähnyt kirjassa kuvatuissa heettiläisissä ja erityisesti heidän keskuudessaan vallitsevassa kurissa ja järjestyksessä sekä velttojen kansojen halveksimisessa ja alistamisessa yhtäläisyyksiä natsi-Saksaan, josta Waltarilla oli kielteinen kuva. Mitannia toimii raja- ja puskurivaltiona heettien maan ja Babylonin välillä, kuten Puola Saksan ja Neuvostoliiton välillä. Ekhnatonin ja Horemhebin valtataistelu peilaa Neville Chamberlainin ja Winston Churchillin vastakkaisuutta; ensimmäinen hakee rauhaa myöntämällä maata hyökkääjälle mutta auttaa vihollista, kun taas jälkimmäinen tietää että sota on ainoa tie kotimaan pelastukseen.
Waltarin mukaan ”sisimpänä oli myös tarve sodan painostavien vuosien jälkeen – – ikään kuin elää toinen, täydellisesti mielikuvitukseen vapautuva elämä, jolle vain tuo etäinen sodan kohu antoi taustaa ja myös joitakin oivalluksia valtapoliittisista näkemyksistä”.
Historiallinen tarkkuus
Romaanin mainetta historiallisesta virheettömyydestä ovat toistaneet monet tahot: Kairon egyptologinen kongressi, ranskalainen egyptologi Pierre Chaumelle,  sekä U. Hofstetter Oakland Postista. Vuonna 2008 tohtori Richard Parkinson, tuolloin British Museumin egyptiläisen osaston johtaja ja kuraattori, kutsui sitä vakavaksi älylliseksi saavutukseksi ja että se kuvaa aidoista ihmisistä koostuvaa kulttuuria tavalla, johon harvat muut romaanit ovat yltäneet. Waltaria on luultukin egyptologiksi. Hän ei koskaan käynyt Egyptissä, koska pelkäsi sen tuhoavan hänen mielikuvansa Egyptistä ja koska nyky-Egypti oli täysin muinaisesta poikkeava. Hän on sanonut: ”Olen elänyt Egyptissä, vaikka en ole käynyt siellä.”