cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Curzonin linja
Puolan jaot
thumb|right|290px|Puolalaisten asuinalueet 1912 ja aluevaatimukset. Leveät vihreät viivat osoittavat valtakunnanrajoja ennen ensimmäistä maailmansotaa, kapea vihreä viiva on ns. [[Kongressi-Puolain itäraja, joka oli voimassa 1815–1915.]] Vielä 1700-luvun puolivälissä Puola oli laaja valtakunta, joka ulottui Mustallemerelle saakka. Puolan jaoissa vuosina 1772 ja 1793 Venäjä, Itävalta ja Preussi anastivat siltä alueita ja jakoivat ne keskenään, ja lopulta kolmannessa jaossa 1795 Puola menetti kokonaan itsenäisyytensä, kun loputkin sen alueista jaettiin naapurivaltioiden kesken. Curzonin linja vastaa pääosin Preussin ja Venäjän välistä rajaa Puolan kolmannen jaon jälkeen. Wienin kongressissa myös suuri osa Preussin ja Itävallan valtaamista Puolan alueista joutui Venäjälle, ja siitä muodostettiin autonominen niin sanottu Kongressi-Puola. Se kuitenkin menetti autonomiansa 1800-luvun loppupuolella.
thumb|250px|right|Puola ja Baltian uudet valtiot brittiläisessä karttakirjassa vuodelta 1920, jolloin uusien valtioiden rajat olivat osittain vielä määrittelemättä.
Maailmansotien välinen aika
Ensimmäisen maailmansodan aikana Puola julistautui itsenäiseksi, mitä myös sodan voittajavaltiot tukivat. Alkujaan ei kuitenkaan ollut lainkaan selvää, missä sen rajat tulisivat kulkemaan. Puolan ja Saksan välinen raja vahvistettiin vuonna 1919 Versailles’n rauhansopimuksessa. Samaan aikaan, Venäjän sisällissodan aikana Neuvosto-Venäjä ja Puola kuitenkin kävivät yhä kiistaa rajoistaan, ja pian Puolan ja Venäjän välille syttyi sota. Curzon ryhtyi asiassa välittäjäksi, ja heinäkuussa 1920 hän esitti rajalinjan neuvostohallituksen hyväksyttäväksi aselepolinjana. Se noudatti vain osittain Venäjän vallan aikaisen ns. Kongressi-Puolan itärajaa. Rajalinja oli tarkoitettu vastaamaan kutakuinkin Puolan sekä Valko-Venäjän ja Ukrainan välistä kieli- ja kansallisuusrajaa, mutta ei tarkalleen, sillä sen läheisyydessä eri kansallisuuksia asui paljolti samoillakin alueilla. Neuvostohallitus ei aluksi hyväksynyt ehdotusta, koska sotilaallinen tilanne oli heille edullinen, mutta myöhemmin sitä ei hyväksynyt myöskään Puola, kun tilanne kääntyi Puolan eduksi. Riian rauhansopimuksessa vuonna 1921 Puolan raja vahvistettiinkin noin 200 kilometriä Curzonin linjaa idemmäksi, ja täten Puolan alue laajeni noin 135 000 neliökilometriä. Näin ollen Puolassa asui puolalaisten ohella myös runsaasti valkovenäläistä, ukrainalaista ja liettualaista väestöä. Lisäksi Puolaan liitettiin myös Vilna, jota Liettua oli vaatinut pääkaupungikseen. Liettua esitti Vilnaa koskevia vaatimuksia monesti myöhemminkin, ja kaupunki muodostuikin pitkäaikaiseksi Puolan ja Liettuan väliseksi kiistakysymykseksi.
Toinen maailmansota
Toisen maailmansodan alkuvaiheessa syyskuussa 1939 Saksa miehitti nopeasti Puolan (Puolan offensiivi), mutta Molotov–Ribbentrop-sopimuksen mukaisesti Neuvostoliitto valtasi sen itäosan ja liitti sen alueisiinsa. Saksan ja Neuvostoliiton miehittämien alueiden välinen raja tuli kulkemaan suunnilleen Curzonin linjan mukaisesti, mutta poikkesi siitä pohjoisessa Białystokin tienoilla sekä etelässä Galician alueella. Neuvostoliiton valtaamat alueet liitettiin Valko-Venäjän ja Ukrainan sosialistisiin neuvostotasavaltoihin. Tehdessään Liettuan kanssa sopimuksen sotilastukikohdista Neuvostoliitto luovutti sille Vilnan, mutta miehitti seuraavana vuonna Liettuan kokonaisuudessaan, samoin kuin Viron ja Latvian.
Kun Saksa vuonna 1941 hyökkäsi Neuvostoliittoon, se miehitti pian myös Neuvostoliiton valtaaman osan Puolaa, mutta sodan loppuvaiheessa Neuvostoliitto miehitti koko Puolan.
Liittoutuneiden välisissä neuvotteluissa toisen maailmansodan aikana 1942–1945 Josef Stalin vetosi Curzonin aikoinaan tekemään ehdotukseen ja vaati Curzonin linjaa Neuvostoliiton sodanjälkeiseksi länsirajaksi. Neuvotteluissa ehdotettiin kuitenkin kahta toisistaan hieman poikkeavaa rajalinjaa, joista käytettiin nimityksiä ”A” ja ”B”. Ne poikkesivat toisistaan siten, että vaihtoehdon ”B” muokaan Lwów olisi jäänyt Puolalle, vaihtoehdon ”A” mukaan sekin olisi tullut Neuvostoliitolle. Teheranin ja Jaltan konferensseissa Franklin D. Roosevelt ja Winston Churchill yrittivät taivutella Stalinia myönnytyksiin, mutta eivät onnistuneet.
Toisen maailmansodan jälkeen
vasen|pienoiskuva|300x300px|Puolan rajamuutokset toisen maailmansodan aikana ja sen jälkeen. Sodan jälkeen vuonna 1945 maiden välinen raja tuli kulkemaan pääosin vaihtoehdon ”A” mukaisesti. Rajalinjan tunnustivat jo saman vuoden heinäkuussa myös länsiliittoutuneet. Korvauksena menettämistään alueista Puola sai Stalinin tuella laajoja alueita Saksan itäosista, ja sen länsirajaksi tuli Oder–Neisse-linja. Sitä länsiliittoutuneet eivät kuitenkaan hyväksyneet muutoin kuin väliaikaisena ratkaisuna, ja toisin kuin Puolan itäraja, se olikin vielä pitkään kansainvälisenä kiistakysymyksenä.
Kansallisuudet Curzonin linjan itäpuolella
Vuonna 1921 Puolaan tuli kuulumaan 188 000 neliökilometrin laajuiset alueet Curzonin linjan itäpuolella. Asukkaita tällä alueella oli 12 miljoonaa, ja vuoden 1931 väestönlaskennan mukaan ne kuuluivat eri kansallisuuksiin seuraavasti:
Alueen asukkaat kuuluivat eri uskontokuntiin seuraavasti:
Curzonin linjan itäpuolellakin puolalaiset olivat enemmistönä eräissä kaupungeissa kuten Lwówissa, Vilnassa ja Hrodnassa. Toisen maailmansodan jälkeen valtaosa uuden rajan itäpuolelle jääneistä puolalaisista karkotettiin. Valko-Venäjällä asuu kuitenkin yhä noin 500 000 puolalaista, noin 5 % väestöstä.
Joensuun Mäki
Yhtiön rakennuttama Höytiäisen hyppyrimäki valmistui marraskuussa 1938 ja hiihtomaja helmikuussa 1939. Alueella ehdittiin järjestää vain yksi suurempi kilpailutapahtuma ennen syksyä 1939. Hiihtomaja otettiin tuolloin sotilasmajoituksen käyttöön, ja hyppyrimäkeä käytettiin ilmavalvonnassa. Talvella 1940-1941 ei myöskään voitu kilpailla alueella tehtyjen linnoitustöiden vuoksi. Kesäkuussa 1941 rakennukset otettiin jälleen sotilaskäyttöön.
Koska hiihtokeskusta ja hyppyrimäkeä ei päästy käyttämään alkuperäiseen tarkoitukseensa, Joensuun Mäki Oy joutui taloudellisiin vaikeuksiin. Hiihtokeskuksen merkitys kuitenkin tunnustettiin laajasti, ja jo vuonna 1942 aloitettiin toimenpiteet yhtiön siirtämiseksi Joensuun kaupungin omistukseen. Omistajanvaihdos toteutui käytännössä silti vasta vuonna 1945.
Godzilla kohtaa Biollanten
Godzilla kohtaa Biollanten on vuonna 1989 valmistunut japanilainen Godzilla-elokuva. Se on jatko-osa vuoden 1984 Godzilla-elokuvalle, joka puolestaan on jatkoa ensimmäiselle Godzilla-elokuvalle vuodelta 1954. Elokuvan on ohjannut Kazuki Omori, ja sen pääosissa näyttelevät Kunihiko Mitamura, Masanobu Takashima ja Yoshiko Tanaka.
Joensuun Mäki
Lähteet
Kauppinen, Pekka: Mäkihyppyä yhtiön voimin. Teoksessa Kauppinen, Pekka & Nevala, Arto (toim.): ''Liikunnan monet kasvot. Kirjoituksia ihanteista, kilpailemisesta ja urheiluviihteestä.'' Pohjois-Karjalan historiallisen yhdistyksen vuosikirja 11. Joensuu, 2005, sivut 31-36. ISBN 952-99525-0-3. ISSN 1236-0430.
Godzilla kohtaa Biollanten
Juoni
Elokuva alkaa televisiolähetyksestä, jossa kerrotaan, kuinka Tokion tuhonnut Godzilla on pudonnut Mihara-tulivuoren kraatteriin. Kaupungin raunioille on silti yhä pääsy kielletty, ja sotilaat vartioivat aluetta samalla kun suojapukuiset hallituksen työntekijät etsivät paikalta Godzillan soluja. Alueelle on kuitenkin tunkeutunut myös amerikkalaisen bioteknologiayritys Bio-Majorin agentteja, jotka hekin etsivät Godzillan soluja. Sotilaat yllättävät agentit, mutta nämä pakenevat löytämiensä solujen kanssa. Kilpailevalle taholle työskentelevä palkkamurhaaja kuitenkin tappaa heidät ja vie heidän saaliinsa. thumb|left|Elokuvan alussa [[Godzilla on Mihara-tulivuoren (kuvassa) vankina.]] Palkkamurhaaja toimii Saradia-nimisen arabivaltion laskuun. Saradia on värvännyt myös japanilaisen tohtori Shiragamin hyödyntämään Godzillan soluja bioteknologiahankkeissaan. Ennen kuin työ pääsee edes alkuun, Shiragamin laboratoriossa räjähtää pommi, ja Shiragamin tytär, Erika, kuolee. Shiragami järkyttyy syvästi.
Viisi vuotta myöhemmin Japanin hallitus suunnittelee varautuvansa Godzillan uuteen tulemiseen biologisin asein: Godzillan soluja voitaisiin käyttää ydinenergiaa syövän bakteerin kehittämiseen. Okochi-säätiö värvää tohtori Shiragamin bakteeria kehittämään, mutta Shiragami vaatiikin Godzillan soluja aluksi omaan käyttöönsä. Hän yhdistää solut Erikan kuolinpaikalta löytämänsä ruusun soluihin, sillä uskoo tyttärensä hengen siirtyneen kuolinhetkellä kasviin. Soluista syntyy jättimäinen ruusun ja Godzillan risteymä, joka karkaa laboratoriosta läheiselle järvelle.
Bio-Major lähettää Japanin hallitukselle kirjeen, jossa uhataan räjäyttää Mihara-vuori ja vapauttaa Godzilla, jos ydinenergiaa syövää bakteeria ei luovuteta heille. Japanin hallitus taipuu, ja juuri valmistunutta bakteeria lähdetään toimittamaan Bio-Majorin agentille. Paikalle ilmestyy kuitenkin myös saradialainen palkkamurhaaja, joka tappaa agentin ja varastaa bakteerin. Mihara-vuori räjähtää, ja Godzilla nousee vuoren uumenista.
Godzilla talsii järvelle jolla Biollante seisoo. Hirviöt taistelevat ja lopulta Godzilla tuhoaa Biollanten, joka leimahtaa liekkeihin. Godzilla suuntaa Tokioon, joka evakuoidaan. Samaan aikaan saradialaisen palkkamurhaajan liikkeistä on päätelty, että hän on toimittanut bakteerin Japanissa toimivan saradialaisyrityksen tiloihin. Evakuoinnin sekasorron turvin bakteeri varastetaan takaisin saradialaisilta, ja se valjastetaan välittömästi Godzillan-torjuntatöihin: Godzillaa ammutaan bakteeria kantavilla ammuksilla.
Bakteeri ei kuitenkaan tunnu tehoavan Godzillaan, minkä päätellään johtuvan sen alhaisesta ruuminlämmöstä. Godzillan ruuminlämpöä aletaan nostaa keinotekoisia ukkosia luovalla kokeellisella järjestelmällä. Paikalle ilmestyy Biollante, joka on selviytynyt hengissä siemeniä muistuttavassa muodossa. Godzilla ja Biollante taistelevat, ja lopulta bakteerin ja taistelun uuvuttama Godzilla kaatuu mereen. Biollante nousee jälleen siemenmuodossaan taivaaseen.
Okochi-säätiön johtaja riemuitsee Godzillan voitosta, sillä nyt Godzillan soluja riittää loputtomiin. Tohtori Shiragami kuitenkin sanoo, ettei aio valmistaa enää mitään, sillä hän pitää nyt Biollanten kaltaisia olentoja luovaa ihmistä hirviönä. Pian tämän jälkeen saradialainen palkkamurhaaja ampuu Shiragamin. Agentti yrittää paeta, mutta lyhyen taistelun jälkeen hän käristyy Godzillan lämmittämiseen käytetyssä ukkosjärjestelmässä.
Meressä jäähtynyt Godzilla nousee jaloilleen, mutta ei tule enää maihin vaan suuntaa merelle.
Hannes Siivonen
Juho "Hannes" Nikolai Siivonen (17. syyskuuta 1898, Laitila – 23. heinäkuuta 1972) oli suomalainen taidemaalari, joka maalasi pääasiassa maisemia ja muotokuvia.
Elämä ja ura
Hänen vanhempansa olivat maanviljelijä Juho Stefan Siivonen ja Sanni Katri o.s. Sundell. Perhe muutti Turkuun, kun Hannes oli 11-vuotias. Lapsuutensa hän vietti silloisella Nummenpakalla, Nummenmäen esikaupunkialueella. Vanhempien avioliiton kariuduttua Hanneksesta tuli perheen pääasiallinen elättäjä.
Siivonen kävi Turun Taideyhdistyksen piirustuskoulua 1916–1919. Hänen opettajinaan toimivat muun muassa Santeri Salokivi, Ragnar Ungern ja Teodor Schalin. Hänen debyyttinsä oli Turussa 1920. Vuonna 1932 hän teki stipendimatkan Ranskaan Pariisiin ja Italiaan tutustuen näyttelyihin ja museoihin. Turku-aiheita Siivosella oli hyvin paljon, mutta Turun tuomiokirkkoa hän ei koskaan maalannut tilauspyynnöistä huolimatta. Siivonen oli myös pidetty muotokuvaaja. Lisätienestiä hän hankki maalaamisen ohella toimimalla myös Turun yliopiston kirjaston vahtimestarina peräti 17 vuotta 1929–46. Turun Taideyhdistyksen piirustuskoulun johtajana hän toimi 1946–1950. Hän sanoutui irti Piirustuskoulun johtajuudesta Turun Taideyhdistyksen hallituksen kanssa syntyneiden kiistojen takia. Virallisesti asia koski vain sijaisen valintaa. Siivonen olisi halunnut virkavapaalle lähtevän Laila Säilän tilalle Eino Aaltosen, mutta TTY:n hallitus halusi siihen taidearvostelijana toimineen Osmo Laineen. Oppilaat lähettivät hallitukselle vetoomuksen, että Siivosen mielipide huomioitaisiin. Siivonen oli ankaruudestaan huolimatta opettajana suosittu. Oppilaita pidettiin "pikku Siivosina", joten hallitus oli Osmo Laineen kannalla siinä, että Siivonen vaikutti liian paljon oppilaiden maalaustapaan. Oppilaita erosi koulusta protestina tapahtumalle.
Hannes Siivoselle myönnettiin Valtion taiteilijaeläke 1962. Hän kuoli 74-vuotiaana 1972. Hänen ensimmäinen puolisonsa oli Martta Adina o.s. Luoto ja toinen Eine o.s. Backlund. Taiteilijan kuoleman jälkeen hänen leskensä lahjoitti miehensä laajan taiteellisen jäämistön Turun taidemuseolle.
British Overseas Airways Corporation
thumb|BOAC:n Boeing 707-400. thumb|BOAC:n Boeing 747-100. thumb|BOAC:n Vickers VC-10. British Overseas Airways Corporation (BOAC) oli vuosina 1939–1974 toiminut lentoyhtiö. BOAC oli brittiläinen valtion lentoyhtiö vuodesta 1939 vuoteen 1946 ja Britannian valtiollisen pitkien matkojen lentoyhtiö vuosina 1946–1974. Yhtiö fuusioitui Imperial Airwaysin kanssa vuonna 1939. BOAC taas fuusioitui British European Airways -yhtiön (BEA) muodostaen British Airways -yhtiön vuonna 1974.
1930-luvulla ja toisen maailmansodan jälkeisenä aikana marraskuuhun 1950 asti Imperial Airways ja sitten BOAC tekivät lentoveneillä säännöllisiä lentoja siirtomaissa Afrikassa ja Aasiassa. Short Empire ja Short S.8 Calcutta -lentoveneillä kuljetettiin ennen sotaa matkustajia ja postia. Sodan jälkeen BOAC lensi Hythe- ja Plymouth-nimisillä muutetuilla Short Sunderland -tyypin koneilla. Sodan jälkeen lentoyhtiö lensi uusilla Short Solent -lentoveneillä Niilin kautta Etelä-Afrikan Johannesburgiin.
Britanniassa kouluttamisen ohella BOAC toimi lentokouluttajana myös Sorotissa, Ugandassa.
Historia
British Overseas Airways Corporation perustettiin marraskuussa 1939, kun valtiollinen Imperial Airways ja pienistä lentoyhtiöistä yhdistynyt British Airways yhdistettiin kansalliseksi lentoyhtiöksi. Yhtiön puheenjohtajaksi tuli BBC:n entinen johtaja Sir John Reith. Toisen maailmansodan aikana lentoyhtiö jatkoi toimintaansa Afrikkaan, lähi- ja kaukoitään sekä Australaasiaan. Se kuljetti myös ihmisiä ja sanomalehtiä Ruotsiin ja toi paluulennoilla tärkeitä kuulalaakereita. Sen tehtäviin kuului lisäksi toimittaa Amerikasta toimitettujen lentokoneiden miehistöt takaisin Yhdysvaltoihin.
Toisen maailmansodan jälkeen British Overseas Airways Corporationin laivasto oli auttamattomasti vanhentunut ja se kärsi taloudellisista vaikeuksista. Se aloitti vuonna 1946 toiminnan Heathrow’n lentoasemalta ja osti konepulan takia seuraavana vuonna British South American Airlinesin. Alun perin BOAC:lla oli ollut vaatimus ostaa vain brittiläisiä lentokoneita, mutta se sai heinäkuussa 1946 erikoisluvan ostaa Lockheed Constellationeita ja joulukuussa 1949 Boeing 377 Stratocruisereita. Se aloitti välittömästi liikennöinnin Stratocruisereilla New Yorkiin ja helmikuussa 1950 reitistä tuli päivittäinen. Se osti vuonna 1949 myös Canadair DC-4 -koneita, joihin oli asennettu Rolls-Roycen moottorit.
Sir Miles Thomas nimitettiin British Overseas Airways Corporationin puheenjohtajaksi vuonna 1949. Kaksi vuotta myöhemmin lentoyhtiö teki ensimmäisen kerran voitollisen tuloksen. Vuonna 1952 yhtiö teki ilmailuhistoriaa, kun se lensi ensimmäisenä suihkukonematkustajalennon de Havilland D.H.106 Comet 1 -koneella 2. toukokuuta Lontoosta Johannesburgiin. 10 760 kilometrin lento kesti viiden välilaskun kera 23 tuntia ja 36 minuuttia, joka oli vain puolet ajasta, joka matkaan oli aiemmin kulunut. BOAC otti nopeasti Comet 1:t käyttöön myös Aasian reiteillä, mutta vuosina 1953–1954 kolme koneista putosi onnettomuuksissa, joissa kuoli yhteensä 99 ihmistä. Koneet asetettiin lentokieltoon, joka merkitsi BOAC:n kapasiteetin putoamista 20 prosentilla.
HMS Carron (R30)
HMS Carron (viirinumero R30) oli Britannian kuninkaallisen laivaston Ca-luokan hävittäjä.
Valmistus
Alus tilattiin 24. maaliskuuta 1942 nimellä HMS Spitfire tai HMS Strenuous 11. hätälaivueessa Scottsilta Greenockista, missä köli laskettiin 26. marraskuuta 1942. Aluksen nimi vaihdettiin marraskuussa 1942 HMS Carroniksi amiraliteetin tehtyä päätöksen perustettavana laivueen alusten nimeämisestä Ca-alkuisin nimin. Se laskettiin vesille 28. maaliskuuta 1944 ja valmistui 6. marraskuuta.
Koukkelanjärvi
Koukkelanjärvi on kuivatettu järvi Varsinais-Suomessa Laitilan Vidilän kylässä. Entinen järvi kuului Sirppujoen vesistön Härinänjoen valuma-alueeseen ollen sen keskusjärvi, josta Härinänjoki sai alkunsa. Se kuivatettiin 1900-luvulla pelloksi ja sen paikalla peltoaukealla lukee nykykartoissa vielä Koukkelanjärvi.
HMS Carron (R30)
Palvelus
Vastaanottotestien päätyttyä aluksen miehistön koulutetus aloitettiin 16. marraskuuta 1944 Scapa Flow'ssa. Se määrättiin sukellusvenejahtiin 6. joulukuuta, kun sukellusvene oli torpedoinut saattuehävittäjä USS Bullenin Cape Wrathin edustalla. Koulutuksen päätyttyä alus oli Kotilaivaston 6. hävittäjälaivueessa sodan viimeiset kuusi viikkoa. Alus suojasi 10. -12. tammikuuta 1945 risteilijä HMS Norfolkia ja saattuetukialuksia HMS Premier ja HMS Trumpeter miinoitettaessa ja iskettäessä Egesundin edustan meriliikenteeseen.
Koukkelanjärvi
Nimityksiä
Koukkela-niminen talo on saattanut olla olemassa jopa 1200-luvulta asti. Eräs oikeuden pöytäkirja tunsi talon tällä nimellä vuonna 1431. Järven ja talon nimet olivat siten yhtä ja nimen la-päätteestä päätellen järvi nimettiin talon mukaan. Myöhemmin Koukkelasta kasvoi vireä kylä.
HMS Carron (R30)
Palvelus
Alus oli 25. kesäkuuta - 25. elokuuta 1945 huollettavana Devonportissa, jolloin sen taistelunjohtojärjestelmää (Director Control Tower) täydennettiin. Telakalta vapauduttuaan se lähti HMS Cavalierin kanssa Brittiläisen Tyynenmeren laivaston 6. hävittäjälaivueeseen. Tyynenmeren sota päättyi ennen alusten saapumista. Alus sijoitettiin 22. lokakuuta Singaporeen, missä se oli 3. toukokuuta 1946 saakka partioiden Alankomaiden Itä-Intian. Alus saapui 23. helmikuuta 1946 Bombayhin auttamaan Intian laivaston kapinan tukahduttamisessa. Alus lähti Trincomaleesta Britteinsaarille ja saapui 29. toukokuuta Chathamiin, missä se sijoitettiin reserviin. Alus siirrettiin B-luokan reserviin 9. syyskuuta.
Marraskuussa 1952 alus siirrettiin modernisoitavaksi Chathamin telakalle, mistä se vapautui 8. kesäkuuta 1955. Koeajojen ja lyhyen Välimerellä järjestetyn testipurjehduksen jälkeen alus sijoitettiin Darthmouthin koulutuslaivueeseen, missä se oli vuoden 1959 loppuun. Aluksen aseistus poistettiin lokakuussa 1957, minkä jälkeen se siirrettiin muutettavaksi merenkulkuoppilaitokseksi. Alus oli uudessa tehtävässään Britannian ja Pohjois-Euroopan vesillä seuraavat kolme vuotta. Alus sijoitettiin 5. huhtikuuta 1963 Portsmouthin reserviin ja sijoitettiin poistolistalle 30. toukokuuta. Alus myytiin 10. maaliskuuta 1967 T. W. Wardille Sheffieldiin romutettavaksi ja romutettiin Inverkeithingissä 4. huhtikuuta alkaen.
Koukkelanjärvi
Historiallinen maantieto
Koukkelanjärvi oli noin kolme kilometriä pitkä ja kilometrin leveä. Kuivatuksessa paljastunut pohja on loivapiirteinen ja järvi oli siten verrattain matala. Vuonna 1431 järven nimeksi mainitaan "Koukela träsk", missä träsk-sanaa käytetään ruotsinkielessä matalien ja ruohottuneiden järvien nimissä. Vielä vuoden 1855−1856 Kalmbergin kartastossa järvi oli piirretty suuren kokoiseksi. Sen nimi kirjoitettiin "Kaukolajärvi" ja pohjoisessa ollutta kylää vastaavasti "Kaukola by". Järven itärannalla sijaitsi talo nimeltään "Kiveis" ja sen eteläkärjessä oli kylä nimeltään "Wiikais by". Järven rannoilla oli 1800-luvulla paljon niittyjä, metsää ja vähän peltoa.
Järvenlaskun historia
Koukkelanjärven järvenlaskut alkoivat 1700-luvun puolivälissä. Pinnanlaskujen varhaisista vaiheista tiedetään hyvin vähän. Eräitä anomuksia järvenlaskusta on tiedossa. Vuonna 1907 talollinen Juho Setälä ja kumppanit hakivat järvenlaskulupaa "Koukkulanjärven" laskemiseksi. Myönteinen päätös annettiin seuraavana vuonna. Jatkotoimia varten on talollinen Vihtori Heikkilä toimittanut muiden puolesta anomuksia vuosina 1908, 1911 ja 1912.
Runsasvetisen Härinänjoen luontaista uomaa laskettiin vielä 1930-luvulla Koukkelanjärven pohjoispään alapuolelta lapioimalla ja kalliota räjäyttämällä. Toisen kerran joen uomaa syvennettiin koneellisesti Puntarinojalta saakka vuosina 1947−1948 ja kolmannen kerran vuonna 1962. Perkausten takia uomassa ollut Kairitunjärvi ja Koukkelanjärvi ovat hävinneet eikä joessa pysy enää vesi korkealla.
Ensimmäiset laskuhankkeet eivät tyhjentäneet koko Koukkelanjärven allasta, vaan tulvien takia tai sateisten kesien vuoksi vesi kohosi melko korkeallekin. Asukkaat kävivät silloin järvessä uimassa. Tätä tapahtui 1930-luvulla ja myöhemmin 1950-luvulla. Koska sekä Helikonoja että Lamppeenjärvien ja Lapejärven yhteinen laskuoja laskivat Koukkelanjärveen, tuli vesien läpivirtausta varten kaivaa syvä oja. Tähän ojaan yhtyi lännestä samaan aikaan kuivatetun Vähäjärven laskuoja, jonka kautta myös Munikonjärvi ja Tuuranjärvi laskivat.
Järvenpohjan paljastunut maa oli turvetta ja liejua, joka ei alavana kuivunut ollenkaan. Maa jäi kuitenkin korkean sulfaattipitoisuuden vuoksi happamaksi, joten siinä viljeltiin enimmäkseen kauraa. Ensimmäiset kynnöt tehtiin telaketjutraktorin vetämillä auroilla, myöhemmin kantavammat maat kynnettiin hevosella ja nykyään traktorilla. Järven kuivatuksen yhteydessä perustettiin laidunyhdistys. Siihen kuuluivat Koukkela, sen torpat ja muutama muu talo. Yhdistyksellä oli laidunmaata käytössään ja se hankki muullakin toiminnalla rahaa.
Lippo (Lempäälä)
Lippo on kylä Lempäälän kunnassa. Se sijaitsee kunnan eteläosassa, Liponselän itäpuolella, ja rajautuu osittain Valkeakosken rajaan.
Lipon läpi kulkee valtatie 3, ja siellä sijaitsee Pirkanhovin liikennepalvelukeskus.
Historia
Vanhan tarinan mukaan Lipon perusti viisi lappalaisveljestä. Heidän nimistään tulevat kylän viiden talon nimet: Heikkilä, Mattila, Mikkola, Nikkilä ja Paavola.
Robert Reichel
Robert Reichel (s. 25. kesäkuuta 1971 Litvínov, Tšekkoslovakia) on uransa lopettanut tšekkiläinen jääkiekkoilija, pelipaikaltaan keskushyökkääjä. Hän voitti urallaan olympiakultaa ja kolme maailmanmestaruutta.
Reichel pelasi NHL:ssä yhteensä 830 ottelua neljässä eri seurassa. Ennen NHL-uraansa hän ehti pelata myös kolme kautta Tšekkoslovakian pääsarjassa. Lisäksi hän kiekkoili urallaan myös Saksan DEL-liigassa ja Tšekin Extraligassa. Reichel lopetti uransa kesällä 2010. Hänen viimeinen joukkueensa oli Tšekin HC Litvínov, jossa hän myös aloitti uransa.
Seurajoukkueissa
Reichel aloitti pääsarjauransa jo 16-vuotiaana Tšekkoslovakian pääsarjassa kaudella 1987–1988. Hän pelasi HC Litvínovissa 36 ottelua ja teki niissä 27 pistettä. Reichel pelasi lopulta kolme kautta Litvínovissa. Kesällä 1989 NHL-seura Calgary Flames varasi hänet NHL:ään varausvuorolla 70. Kaudella 1989–1990 Reichel teki 18-vuotiaana eniten maaleja ja pisteitä Tšekkoslovakian pääsarjassa. Hän teki 43 maalia ja voitti maalintekijätilaston 13 maalin erolla Ľubomír Kolníkiin. Pisteitä Reichelille kertyi 71, 13 enemmän kuin pistepörssin toiseksi sijoittuneella Jiří Doležalilla.
Reichel siirtyi NHL:ään kaudeksi 1990–1991. Häntä pidettiin Tšekin jääkiekon suurimpana lupauksena, ja hänestä odotettiin jopa suurempaa tähteä kuin Jaromír Jágrista. Reichel aloitti NHL-uransa ihan hyvin ja teki kahdella ensimmäisellä kaudellaan noin 20 maalia. Seuraaville kausille hänen tahtinsa kiihtyi, ja hän teki kausilla 1992–1993 ja 1993–1994 40 maalia. Jälkimmäisellä kaudella Reichelille merkittiin kaikkiaan 93 pistettä 84 ottelussa, ja hän oli joukkueensa paras pistemies. Kauden 1994–1995 alku lykkääntyi NHL:n työsulun takia, ja Reichel aloitti kautensa Saksan DEL-liigan Frankfurt Lionsissa, jossa teki 43 pistettä 21 ottelussa. Lyhyellä NHL-kaudella hän teki 35 pistettä 48 ottelussa.
Reichel ajautui sopimuskiistoihin kesällä 1995. Hän ei hyväksynyt välimiehen määräämää sopimusta ja päätyi pelaamaan koko kauden DEL-liigan Frankfurtissa. Hän voitti DEL:n pistepörssin, kun hän teki 101 pistettä 46 ottelussa. Pörssivoitto tuli 16 pisteen erolla seurakaveriin Jiří Lálaan. Reichel palasi Calgaryyn kaudeksi 1996–1997, kun hän solmi kolmivuotisen sopimuksen joukkueen kanssa. Hänellä oli kuitenkin vielä jäljellä Frankfurt-sopimustaan, joka purettiin ennen NHL-kauden alkua.
Calgary myi Reichelin keväällä 1997 New York Islandersiin, josta Calgary sai Marty McInnisin, Tyrone Garnerin ja kuudennen kierroksen varausvuoron. Islandersissa Reichel pelasi 12 ottelua loppukauden aikana ja teki niissä 19 pistettä. Hän pelasi Islanderissa yhden täyden kauden, ja hänet myytiin Phoenix Coyotesiin kesken kauden 1998–1999. Islanders sai Reichelista ja kahdesta varausoikeudesta Brad Isbisterin ja varausoikeuden. Reichel jätti NHL:n jälleen sopimuskiistojen takia kesällä 1999. Hän olisi halunnut Phoenixilta monivuotisen sopimuksen kolmen miljoonan dollarin vuosipalkalla. Kun hän ei saanut haluamaansa sopimusehdotusta, Reichel palasi kotimaahansa Extraliga-joukkue HC Litvínoviin.
Litvínovissa Reichel pelasi kaksi vuotta, kunnes palasi NHL:ään kaudeksi 2001–2002. Toronto Maple Leafs hankki Reichelin pelaajaoikeudet Phoenixilta kesäkuussa 2001. Phoenix sai kaupassa Danny Markovin, josta Toronto sai Reichelin, Travis Greenin ja Craig Millsin. Reichel pelasi Torontossa kolme kautta. Parhaimmalla Toronto-kaudellaan hän teki 51 pistettä 78 ottelussa. Kauden 2003–2004 jälkeen Toronto ei käyttänyt Reichelin sopimuksessa ollutta optiovuotta. Reichel päätti lopettaa NHL-uransa ja palata kotimaahansa Litvínoviin.
Reichel pelasi Litvínovissa vielä kuusi kautta ja toimi koko ajan joukkueen kapteenina. Kauden 2009–2010 jälkeen hän ilmoitti lopettavansa uransa.
Maajoukkueessa
thumb|Robert Reichel Prahassa vuonna 2010
Juniorina
Reichel edusti Tšekkoslovakiaa viidessä nuorten arvoturnauksessa. Vuosina 1988 ja 1989 hän pelasi sekä alle 18-vuotiaiden EM- että alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa. Neuvostoliitossa järjestyissä alle 18-vuotiaiden EM-kilpailuissa 1989 Reichel teki kuudessa ottelussa pisteet 14+7. Hän oli kisojen paras pistemies, ja hänet valittiin turnauksen tähdistökentälliseen. Tšekkoslovakia sai kisoista EM-hopeaa.
Reichel voitti alle 20-vuotiaiden MM-turnauksen pistepörssin vuonna 1990. Hänelle merkittiin seitsemässä ottelussa kokonaispisteiksi 11+10. Reichel oli myös turnauksen paras maalintekijä, ja hänet valittiin kisojen parhaaksi hyökkääjäksi sekä tähdistökentälliseen. Tšekkoslovakia voitti pronssia. Reichel ei ollut vielä kisojen aikaan täyttänyt 18 vuotta, ja hän voitti ensimmäisenä alle 18-vuotiaana sekä alle 18-vuotiaiden EM-kisojen että alle 20-vuotiaiden MM-turnauksen pistepörssin. Seuraavana samaan ylsi Peter Forsberg vuonna 1993.
Aikuisten arvoturnaukset
Reichel valittiin ensimmäiseen aikuisten arvoturnaukseensa vuonna 1990. Reichel pääsi Sveitsin MM-turnaukseen 20-vuotiaiden maajoukkueketjukavereidensa Bobby Holíkin ja Jaromír Jágrin kanssa. Reichel teki turnauksessa 11 pistettä 10 ottelussa, ja hänet valittiin 18-vuotiaana kisojen tähdistökentälliseen. Hän sai turnauksesta myös ensimmäisen aikuisten arvomitalinsa, kun Tšekkoslovakia sijoittui pronssille. Reichel edusti Tšekkoslovakiaa myös vuoden 1991 ja 1992 MM-kilpailuissa. Jälkimmäisessä turnauksessa Tšekkoslovakia oli jälleen pronssilla.
Reichel edusti Tšekin maajoukkuetta ensimmäisen kerran MM-kilpailuissa vuonna 1996. Hänet valittiin MM-kilpailujen tähdistökentälliseen. Reichelille merkittiin kahdeksassa ottelussa yhtä monta tehopistettä. Turnaus päättyi Tšekin maailmanmestaruuteen. Myöhemmin samana vuonna Reichel pelasi Tšekin joukkueessa myös maailmancupissa.
Viidennen MM-turnauksensa Reichel pelasi Suomessa vuonna 1997. Viisi pistettä turnauksessa tehnyt Reichel palasi kotiinsa neljännen aikuisten arvokisamitalinsa kanssa, kun Tšekki sijoittui pronssille. Naganon talviolympialaisissa Tšekki voitti olympiakultaa. Turnaus oli ensimmäinen, johon NHL-ammattilaiset osallistuivat. Reichel oli merkittävässä asemassa, sillä hän ratkaisi Tšekin voiton välieräottelussa Kanadaa vastaan. Hän oli ainoa pelaaja, joka onnistui rangaistuslaukauskilpailussa, kun hän ohitti Patrick Royn. Koska tšekki Dominik Hašek torjui kaikki kanadalaiset yritykset, Tšekki eteni olympiafinaaliin.
Reichel sai kaksi kultamitalia lisää, kun Tšekki voitti MM-kultaa sekä vuonna 2000 että 2001. Jälkimmäisessä turnauksessa Reichel valittiin kolmannen kerran MM-kisojen tähdistökentälliseen. Hän teki 12 tehopistettä yhdeksässä ottelussa. Reichel jäi mitaleitta kolmesta viimeisestä arvoturnauksestaan. Hän oli Tšekin mukana vielä olympialaisissa 2002, MM-kilpailuissa 2003 ja maailmancupissa 2004. MM-turnauksessa hän kartutti pistetiliään kahdeksalla pisteellä kahdeksassa ottelussa.
Valmennusura
Reichel jatkoi pelaajauransa jälkeen valmentajana ja aloitti kaudella 2010–2011 Litvínovin päävalmentajana. Huonojen tulosten takia hän jätti tehtävänsä tammikuussa 2011, kun joukkue oli 11. sarjassa, neljä pistettä viimeisestä pudotuspelipaikasta. Litvínov palkkasi Reichelin korvaajaksi Vladimír Kýhosin.
Yksityiselämä
Reichel on naimisissa Karin Reichelován kanssa. He menivät naimisiin vuonna 1995, ja heidän poikansa Kristian Reichel (s. 1998) on myös ammattilaisjääkiekkoilija.
Robert Reichelilla on kaksi sisarusta: Martin ja Ingrid. Martin Reichel on saksalais-tšekkiläinen jääkiekkoilija, joka on edustanut urallaan Saksaa useassa MM-turnauksessa.
Vuonna 2010 Reichelin elämästä julkaistiin elämäkerta. Egmontin kustantama kirja on kirjoitettu tšekiksi, ja sen on kirjoittanut Karel Knap.
Kon Pouh Keng Kang
Kon Pouh Keng Kang on kambodžalainen kauhuelokuva vuodelta 2001. Se kertoo tytöstä, joka on puoliksi käärme, puoliksi ihminen. Hänen hiuskiehkuransa muuttuvat pieniksi käärmeiksi.
Harrislee
thumb|250px|Harrisleen sijainti Schleswig-Flensburgin piirikunnassa. Pienessä kuvassa piirikunnan sijainti Schleswig-Holsteinin osavaltiossa.
Harrislee on kunta Flensburgin kaupungin läheisyydessä Schleswig-Holsteinin osavaltiossa Pohjois-Saksassa. Tanskan rajan tuntumassa sijaitsevassa Harrisleessa on rajanylityspaikat Bov-Padborg (Pattburg) ja Bov-Kruså (Krusau). Saksan kielen lisäksi Harrisleessa puhutaan tanskaa ja alasaksaa. Kaupungissa asui 11 433 ihmistä vuoden 2016 lopussa.
Harrisleen osa-alueet ovat Harrislee-Feld, Harrislee-Dorf, Slukefter, Niehuus (Nyhus), Kupfermühle (Kobbermølle), Wassersleben (Sosti) sekä Harrisleehof.
Historia
Ensimmäinen maininta Harrisleesta on Schleswigin tuomiokapitulin dokumentissa vuodelta 1352. Kunnan alueella on asuttu jo paljon aiemmin, mistä on todisteena kolme suurta kivihautaa eli dolmenia. Megaliittiperinteeseen kuuluvat dolmenit sijaitsevat Ellundiin ja Wasserslebeniin johtavien teiden varsilla.
Kun Schleswigin herttuakunta (Herzogtum Schleswig) liitettiin Preussiin vuonna 1864, Handewittin seurakuntaan (Kirchspiel Handewitt) kuuluneesta Harrisleesta tuli itsenäinen maalaiskunta. Sitä ympäröivät maalaiskunnat Niehuus, Fröslee, Ellund ja Handewitt sekä Flensburgin kaupunki. Vuoden 1920 rajankäynnissä Harrisleesta tuli rajakunta, Fröslee jäi tuolloin Tanskan puolelle. Vuonna 1928 Harrislee sai oman kirkon.
Tiiliteollisuus oli aikoinaan merkittävä elinkeino Harrisleessa. Nykyisen kunnan alueella on toiminut samanaikaisesti jopa kuusi tiilitehdasta. Viimeisenä lopetettiin Ochsenwegin tehdas kunnan lounaisosassa vuonna 1970. Kaakkoisessa Harrisleefeldissa oli kaksi tiilitehdasta, vuoden 1900 tienoilla kyseinen alue kasvoi yhteen voimakkaasti teollistuneen Flensburger Nordstadtin kanssa.
Toisen maailmansodan jälkeen rajakauppa voimisti Harrisleen talouselämää. Ochsenwegissa sijaitsi laaja teollisuusalue, jossa erityisesti useat tanskalaisyritykset hoitivat Saksan liiketoimintojaan. 1960-luvulta alkaen Harrisleen väestömäärää on kasvattanut eritoten muuttoliike Flensburgista ja kunnasta on kehittynyt Flensburgin lähiö.
Talous, liikenne ja kulttuurielämä
thumb|left|Bürgerhaus Harrislee. Talossa toimii kunnanvaltuuston lisäksi Harrisleen saksankielinen teatteri.
Harrisleen erikoisuutena ovat niin kutsutut rajasupermarketit (Grenzsupermärkte). 1980-luvun alusta alkaen ne ovat verraten huokeine hintoineen olleet Skandinaviasta saapuneiden matkailijoiden suosiossa. Eritoten alkoholi- ja tupakkatuotteet ovat houkutelleet asiakkaita pohjoisesta.
Harrislee sijaitsee moottoritie A 7 varrella. Kunnasta on säännöllinen linja-autoyhteys paitsi Flensburgiin, myös Tanskan puolelle Padborgiin.
Harrisleessa on saksankielisen koulun ohella kaksi tanskalaista koulua, Harreslev Danske Skole ja Kobbermølle Skole. Kunnassa on myös tanskalainen harrastelijateatteri Harreslev Amatørscene. Kunnan tunnetuimmat urheiluseurat ovat TSV Nord Harrislee sekä tanskalainen Verein HKUF (Harreslev-Kobbermølle Ungdomsforening e.V.). Hallitseva laji on käsipallo.
Saksankielisten evankelisen ja katolisen kirkon lisäksi Harrisleessa on tanskalainen evankelinen kirkko. Harrisleessa on kaksi museota: Industriemuseum Kupfermühle e.V. ja Kobbermølle Museum. Erholungswald Wassersleben eli Klueser Wald on puolestaan suosittu virkistysalue.
Alan Caligiuri
Alan Caligiuri (s. 19. syyskuuta 1981 Giussano, Italia) on radiojuontaja, joka kirjoittaa myös Italian televisiolle.
LATAM Challenge Series
LATAM Challenge Series on Pohjois-Amerikassa ajettava autourheilusarja. Sarja perustettiin vuonna 2008 korvaamaan vanha Formula Renault 2000 sarja. Sarjaa ajetaan pääosin Meksikon puolella, mutta yksittäisiä kilpailuja ajetaan myös Yhdysvaltojen puolella Dallasissa, Houstonissa ja vuonna 2009 ajettiin Alajuelassa Costa Ricassa. Sarjassa ajettiin kaksi ensimmäistä kautta Formula Renault 2.0 luokan autoilla ja vuodesta 2010 Tatuusin rakentamilla Formula Vee -luokan autoilla, joissa on Volkswagenin moottori ja Kumhon renkaat.
Pembroke College (Cambridge)
Pembroke College on yksi Cambridgen yliopiston 31 collegesta. Sen perusti Mary de St Pol, Guy de Châtillonin tytär ja Pembroken jaarlin Aymer de Valencen leski. Kuningas Edvard III myönsi perustamisluvan jouluaattona 1347.
LATAM Challenge Series
Sarjassa jaetaan pisteitä kilpailuviikonloppuna kymmenelle parhaalle järjestyksessä 30, 24, 20, 16, 12, 10, 8, 6, 4 ja 2 ja sprinttikilpailussa 20, 16, 12, 10, 8, 6, 4 ja 2. Lisäksi paalupaikasta ja nopeimmasta kierroksesta saa kaksi lisäpistettä.
Sarjan mestaruuden ovat voittaneet Giancarlo Serenelli kolmesti vuosina 2008 ja 2010-11 sekä André Solano vuonna 2009. Vuodet 2012-2013 sarjan mestaruuden voitti Francisco Cerullo.
Pembroke College (Cambridge)
Kuuluisia alumneja
200px|thumb|left|Pembroke Collegen puutarhaa, Library Court.
RMS Lusitania
RMS Lusitania oli brittiläinen matkustajahöyrylaiva, jonka saksalainen sukellusvene U-20 upotti torpedoimalla ensimmäisen maailmansodan aikana 7. toukokuuta 1915 Irlannin edustalla. Alus oli matkalla New Yorkista Liverpooliin.
Rakentaminen
1900-luvun alussa Cunard Linen alukset olivat tulleet vanhanaikaisiksi. Varustamo oli menettänyt asiakkaita erityisesti saksalaisille varustamoille, kuten Norddeutscher Lloydille (NDL) ja Hamburg-Amerika-Linielle (Hapag). Niiden alukset olivat suurempia, nopeampia ja ylellisempiä kuin Cunard Linen.
Tietoa laivasta
thumb|250px|RMS Lusitania. Lähde: Francis A. March, "History of the World War", 1919, Chicago, s. 258 Alus oli 785 jalkaa (239,27 m) pitkä ja 88 jalkaa (26,82 m) leveä, ja sen bruttopaino oli 33 200 tonnia. Aluksen pääkoneina oli neljä Parsons-höyryturbiinia, jotka pyörittivät neljää pronssipotkuria. Aluksen normaali risteilynopeus oli 26,7 solmua (49,5 km/h), joten alus oli Titanicia nopeampi. Mastoja oli kaksi ja savupiippuja neljä.
Matkustajapaikkoja laivalla oli seuraavasti:
Uppoaminen
thumb|125px|Saksan Washingtonin suurlähetystön julkaisema varoitus matkustamisesta Lusitanialla sota-aikana. RMS Lusitania upposi Saksan keisarikunnan laivaston sukellusvene U-20:n laukaistua torpedon laivan kylkeen toukokuussa 1915. Onnettomuudessa kuoli 1 198 matkustajaa ja miehistön jäsentä. Alus upposi 18 minuutissa, ja vain kuusi pelastusvenettä ehdittiin laskea. Titanicin haaksirikon jälkeen myös Lusitanialle oli lisätty pelastusveneitä. Viimeisellä matkallaan aluksella oli yhteensä 48 pelastusvenettä, joista 26 oli ns. laskosveneitä (kyljet purjekankaisia). Tilaa veneissä oli 2 605 hengelle. Lisäksi pelastusliivejä oli 2 325. Suurin osa pelastuneista oli naisia ja lapsia.
Saksa väitti Lusitanian kuljettavan sotamateriaalia Yhdysvalloista Isoon-Britanniaan ja piti siten aluksen upottamista oikeutettuna. Britannia kiisti sotamateriaalin kuljetuksen. Aluksen upotus käänsi Yhdysvaltain yleisen mielipiteen entistä myönteisemmäksi Britanniaa kohtaan ja oli osaltaan vaikuttamassa maan liittymiseen ensimmäiseen maailmansotaan ympärysvaltojen puolelle. Yli 90 vuotta uppoamisen jälkeen saksalaisten väitteet saivat tukea, kun sukeltajaryhmä löysi aluksen hylystä noin neljä miljoonaa kiväärinpatruunaa.
Aluksen viimeisellä matkalla päällikkönä oli merikapteeni William Thomas Turner. Tutkinnassa hänestä yritettiin tehdä pääsyyllistä onnettomuuteen. Tutkintaa johtanut lordi Mersey huomasi kuitenkin ristiriitaisuuksia lausunnoissa ja vapautti kapteenin kaikesta vastuusta. Mersey lisäksi kieltäytyi tämän jälkeen kaikista oikeudenjakoon liittyvistä tehtävistä vastalauseenaan tapaukseen liittyville poliittisille juonitteluille.
Lusitanian viimeisen matkan kuuluisimpia matkustajia olivat amerikkalaisen teräspohatan poika Alfred Vanderbilt, newyorkilainen teatterituottaja Charles Frohman, arkkitehti Theodate Pope, suffragetti lady Margaret MacWorth sekä tämän isä suurliikemies David Thomas.
Vuonna 2007 sai ensi-illan brittiläis-saksalainen dokumenttidraamaelokuva Lusitanian uppoaminen.
Viimeinen Lusitanialta elossa selvinneistä, laivan upotessa vain parin kuukauden ikäinen Audrey Lawson-Johnston (s. helmikuussa 1915), kuoli 95 vuoden iässä 11. tammikuuta vuonna 2011.
Lusitanian pelastusveneet
Koottavien pelastusveneiden vaikea käsiteltävyys, joka tuli nyt hyvin selväksi, lienee ollut eräs merkittävä tekijä sen takana, että niitä ryhdyttiin nopeasti korvaamaan Carley-lautoilla, jotka saatiin laskettua vesille huomattavan paljon yksinkertaisemmin ja joissa ei ollut erityisen hankalia koottavia osia.
Kertomakirjallisuudessa
Agatha Christien vuonna 1922 ilmestyneessä romaanissa The Secret Adversary (suom. Salainen vastustaja) tapahtumat saavat alkunsa Lusitanian uppoamisesta. Kirjan mukaan laivaan oli osunut kaksi torpedoa ja kello kaksi iltapäivällä pelastustoimet olivat käynnissä. Laivan kerrotaan kallistuneen oikealle.
Coloradon laakio
thumb|Coloradon laakio (Colorado Plateau) kartalla. Coloradon laakio on Lounais-Yhdysvalloissa Kalliovuorten vuorijonojen välissä oleva kuiva ylätasanko, jossa on muun muassa Grand Canyon ja useita muita luonnonpuistoja. 337 000 neliökilometrin laajuinen alue ulottuu Utahiin, Coloradoon, Arizonaan ja New Mexicoon ja on osin sama kuin niin kutsuttu Four Cornersin alue.
Erigyios
Erigyios Larikhoksen poika oli kreikkalainen sotilas joka oli eräs Aleksanteri Suuren ystävistä. Laomedon oli hänen veljensä.
Erigyios oli luultavasti kotoisin Lesbokselta, mutta hänen perheensä muutti Amfipolikseen ja heistä tuli Makedonian kansalaisia Filippos II:n aikana. Ilmeisesti Filippos piti perhettä tärkeänä koska Erigyioksen kerrotaan olleen Aleksanterin hetairoi tämän ollessa kruununprinssinä. Curtius kuvailee Erigyiosta valkohapsisena jo vuonna 330 eaa., joten hän oli ehkä syntynyt noin 380 eaa. Erigyios oli yksi niistä Aleksanterin ystävistä jotka Filippos karkotti vuonna 336 eaa. niin sanotun Piksodaros-skandaalin takia. Muut karkotetut olivat Laomedon, Harpalos, Nearkhos ja Ptolemaios Filippoksen kuoleman jälkeen Erigyios palasi Makedoniaan ja seurasi Aleksanterin mukana tämän Persian sotaretkellä. Sen jälkeen kun Aleksandros Lynkestes vangittiin Erigyios sai kreikkalaisten liittolaisten ratsuväen johdettavakseen. Erigyios johti ratsuväkeä Issoksen taistelussa ja Gaugamelan taistelussa. Näiden taisteluiden välisenä aikana (kun Aleksanteri oli muun muassa Egyptissä) Erigyios suojasi armeijan selustaa Koile-Syyriassa. Erigyios kuului Aleksanterin lähipiiriin Filotaan salajuonen aikana. Tämän jälkeen Erigyios sai tehtäväkseen kukistaa kapinaan nousseen Satibarzaneen. Jaksartes-joen luona Erigyios mainitaan taas Aleksanterin lähipiirin jäsenenä. Vuoden 328/327 eaa. talvena Erigyios kuoli Sogdianassa, luultavasti sairauteen. Aleksanteri antoi Erigyiokselle asiaankuuluvat hautajaiset.
Rekitaipaleenjärvi
Rekitaipaleenjärvi on Satakunnassa Ulvilassa sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistön Harjunpäänjoen valuma-alueen Joutsijärven alueeseen.
Maantiede
Järven pinta-ala on 4,3 hehtaaria ja sen pituus on 300 metriä ja leveys 150 metriä. Järven luusua sijaitsee järven koillisrannalla, josta saa alkunsa noin 2,5 kilometriä pitkä Rekitaipaleenoja. Se laskee Joutsijärveen sen kaakkoisrannalla. Järveen laskee oja Kuoharinsuolta.
Järven rantaviiva on 0,83 kilometriä pitkä ja ranta on pääosin moreeni- ja kalliopohjaista metsämaastoa. Pohjoisrannalla on nuotiopaikka, jonne johtaa polku. Noin 700 metrin päässä on Silokallion kurssikeskus.
Laozi
Laozi (, Wade-Giles: Lao tzu) eli Laotse oli muinainen kiinalainen filosofi ja keskeinen hahmo taolaisuudessa. Nimi Laozi tarkoittaa kirjaimellisesti ”vanhaa mestaria” ja sitä pidetäänkin yleisesti arvonimenä. Laozia palvotaan jumalana taolaisuuden uskonnollisissa muodoissa. Laozin titteli taolaisuudessa on Taishang Laojun, joka viittaa häneen yhtenä ”kolmesta puhtaasta”.
Kiinalaisen perinteen mukaan Laozi eli 500-luvulla ennen ajanlaskun alkua. Historioitsijat ovat pitäneet häntä joko useiden historiallisten hahmojen synteesinä, myyttisenä hahmona tai todellisena henkilönä, joka eli 300-luvulla eaa. taistelevien läänitysvaltioiden ja sadan koulukunnan aikakaudella. Laozin ansioksi on laskettu taolaisuuden keskeisen teoksen Daodejingin kirjoittaminen. Se tunnettiin alun perin yksinkertaisesti nimellä Laozi.
Laozi on keskeinen hahmo Kiinan kulttuurissa, ja sekä aateliset että tavalliset kansalaiset ovat väittäneet polveutuvansa hänestä. Zhuangzilla, jota pidetään Laozin aatteellisena ja hengellisenä seuraajana, oli huomattava vaikutus Kiinan kirjallisuuteen, kulttuuriin ja uskontoon. Historian aikana useat autoritarismia vastustavat liikkeet ovat omaksuneet Laozin aatteita.
Laozin historiallisuus
Varhain luotettava viittaus Laoziin (noin vuodelta 100 eaa.) on kiinalaisen historioitsijan Sima Qianin (noin 145–86 eaa.) kirjoittamassa Shiji-kronikassa, joka yhdistää kolme kertomusta. Ensimmäisessä Laozin sanotaan olleen Kungfutsen (551–479 eaa.) aikalainen. Hänen sukunimensä oli Li (, ’luumu’) ja etunimensä Er (, ’korva’) tai Dan (, ’pitkä korva’). Hän oli virkamies keisarillisessa arkistossa ja kirjoitti kaksiosaisen kirjan ennen matkustamistaan länteen. Toisessa tarinassa Laozi oli Lao Laizi, myös Kungfutsen aikalainen, joka kirjoitti 15-osaisen teoksen. Kolmannessa kertomuksessa Laozi oli suuri historioitsija ja astrologi Lao Dan (, ’vanha pitkäkorva’), joka eli Qin-valtion ruhtinas Xianin valtakaudella (384–362 eaa.).
Kansan legendojen mukaan hänen äitinsä tuli raskaaksi katsoessaan putoavaa tähteä, hän pysyi kohdussa 62 vuoden ajan ja syntyi kun hänen äitinsä nojasi luumupuuta vasten. Niinpä hän olikin syntyessään aikuinen mies, jolla oli harmaa täysparta ja pitkät korvalehdet, joita on pidetty viisauden ja pitkäikäisyyden symbolina. Muissa versioissa hän syntyi uudelleen noin kolmessatoista reinkarnaatiossa Fu Xin ajoilta lähtien; viimeisessä inkarnaatiossaan Laozina hän eli 990-vuotiaaksi ja matkusti Intiaan paljastamaan Taon.
Monissa kansantarinoissa Laozin sanotaan menneen naimisiin ja saaneen Zong-nimisen pojan, josta tuli juhlittu sotilas. Suuri määrä ihmisiä katsoo polveutuvansa Laozista, kuten myös Tang-dynastia katsoi. Simpkins & Simpkinsin mukaan monet (tai kaikki) näistä sukupuista lienevät vääriä. Ne todistavat kuitenkin Laozin vaikutuksesta kiinalaiseen kulttuuriin.
Perinteisten kertomusten mukaan Laozi väsyi kaupunkielämän moraaliseen rappioon ja huomasi kuningaskunnan taantuvan. Näiden legendojen mukaan hän vaelsi 160 vuoden ikäisenä länteen elääkseen erakkona asumattomalla raja-alueella. Kaupungin tai kuningaskunnan läntisellä portilla vartija tunnisti hänet. Vahti pyysi vanhaa mestaria kirjaamaan viisautensa muistiin. Tämä on Daodejingin legendaarinen alkuperä. Tarinan joissakin versioissa vartija on niin liikuttunut teoksesta, että hän lähtee Laozin mukaan eikä koskaan enää palaa. Joissakin legendoissa ”vanhan mestarin” sanotaan lisäksi olleen Buddhan opettaja tai Buddha itse.
1900-luvun puoliväliin mennessä tutkijat olivat saavuttaneet konsensuksen siitä, että Laozin historiallisuus oli epätodennäköinen tai sitä ei voitu todistaa ja että Daodejing oli ”kokoelma monen käden kirjoittamia taolaisia sanontoja, jotka saivat alkunsa 300-luvulla eaa.”
Nimet
Laozi on arvonimi. Lao tarkoittaa ”kunnioitettu” tai ”vanha”. Zi tarkoittaa "mestari". Zi-sanaa käytettiin muinaisessa Kiinassa sosiaalisen etuliitteen tavoin ilmaisemaan ”herra” tai ”sir”. Kansanelämäkerroissa Laozin etunimi oli Er, sukunimi Li (Li Er, ) ja kohteliaisuusnimi Boyang. Dan on Laozille postuumisti annettu nimi, ja häneen viitataan joskus nimellä Li Dan.
Tang-dynastian aikana häntä alettiin kunnioittaa dynastian esi-isänä, kun taolaiset olivat keksineet yhteyden dynastian Li-sukunimen ja Laozin Li-nimen välille. Hänelle annettiin titteli Taishang xuanyuan huangdi, ”ylivertainen salaperäinen ja alkuperäinen keisari”. Xuanyuan ja Huangdi ovat myös Keltaisen keisarin etu- ja sukunimi.
Daodejing
pienois|280px|Laozi kuvattuna taolaisena jumalana. Laozin pääteos Daodejing on yksi tärkeimmistä kiinalaista kosmogoniaa käsittelevistä tutkielmista. Kuten suurin osa muista muinaisen Kiinan filosofeista, Laozi selittää usein ajatuksensa paradoksien, analogioiden, muinaisten sanontojen, toiston, symmetrian, riimien ja rytmin kautta.
Daodejing, jota kutsutaan usein tekijänsä mukaan yksinkertaisesti nimellä Laozi, kertoo Daon (tai Taon) olevan kaiken olemassaolon mystinen lähde ja ideaali: sitä ei voi nähdä, mutta se ei ole yliaistillinen, se on äärimmäisen voimakas mutta nöyrä kaikkien asioiden alkulähde. Daodejingin mukaan ihmisillä ei ole Daossa erikoisasemaa, sillä he ovat vain yksi sen lukuisista (”kymmenestätuhannesta”) ilmenemismuodoista. Ihmisillä on haluja ja vapaa tahto (joten he kykenevät muuttamaan omaa luontoaan). Monet toimivat ”luonnottomasti” ja rikkovat Daon luonnollisen tasapainon. Daodejingin tavoite on johdattaa sitä opiskelevat ”palaamaan” luonnolliseen tilaansa harmoniassa Daon kanssa. Kieltä ja konventionaalista viisautta käsitellään kriittisesti. Taolaisuus näkee ne luontaisesti puolueellisina ja keinotekoisina rakennelmina.