cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Vietnamin sota
Sotatapahtumat ennen vuotta 1968
Yhdysvaltain keskustiedustelupalvelu CIA:n analyytikot arvioivat vuonna 1966, että Yhdysvallat ei voita Vietnamin sotaa. Näin siitä huolimatta, että jotkut CIA:n johtajat uskoivat Yhdysvaltain voittavan sodan. Puolustusministeri Robert McNamara luki CIA:n analyytikkojen sotapessimistisen raportin elokuussa 1966, ja suositteli presidentille sodan lopettamista. Presidentti ei piitannut McNamaran ehdotuksesta.
Ilmapommitukset
pienoiskuva|F-105 Thunderchiefit pommittavat Pohjois-Vietnamia 14. kesäkuuta 1966. Joulukuussa 1963 Pohjois-Vietnam päätti lähettää joukkojaan etelään. Vuonna 1964 alettiin rakentaa Hồ Chí Minhin huoltotietä aikaisemman huoltopolun paikalle. Vuonna 1964 pohjoisvietnamilaisia saapui Etelä-Vietnamiin 10 000 ja seuraavana vuonna 35 000.
Vietkongissa oli vuonna 1964 noin 170 000 sissiä. Etelä-Vietnamista tehtiin pieniä maihinnousuja Pohjois-Vietnamin alueille Yhdysvaltain laivaston auttaessa Etelä-Vietnamia tämän operaatioissa tarjoamalla tiedustelutietoja. Yhdysvaltain armeijan tekemien tuonaikaisten arvioiden mukaan suurikaan määrä joukkoja ei riittäisi Vietkongin kukistamiseen, eivätkä ilmahyökkäykset tehoaisi. Monet Yhdysvaltain presidentin neuvonantajista eivät noista arvioista juurikaan piitanneet. Varaulkoministeri George Ball varoitti sekaantumasta Vietnamin asioihin Ranskan kokemuksiin viitaten; Ranskan presidentin Charles de Gaullen mielestähän Vietnam oli ”mätä maa”.
Pohjois-Vietnam toimi Vietkongin sissien tukialueena ja aseiden lähteenä, mikä teki Pohjois-Vietnamista Yhdysvaltain sotatoimien kohteen. Yhdysvallat pudotti Pohjois-Vietnamiin pommeja enemmän kuin toisessa maailmansodassa Saksaan ja Japaniin; pommit olivat pääosin toisen maailmansodan ylijäämää, ja niiden suuren kulutuksen vuoksi esimerkiksi Saksan liittotasavallan ilmavoimat palautti takaisin Yhdysvalloilta saamiaan ilmapommeja käytettäviksi Vietnamissa. Perusteluna massiivisille ilmapommituksille oli vietnamilaisten taistelutahdon murtaminen, vaikka tämä oli todettu esimerkiksi taistelussa Isosta-Britanniasta, Saksan pommituksissa ja Korean sodassa pommitusten tuloksena epätodennäköiseksi ja jopa päinvastaiseksi. Pohjois-Vietnam vahvisti ilmapuolustustaan Kiinan ja Neuvostoliiton tuella.
pienoiskuva|Yhdysvaltalainen helikopteri ruiskuttaa lehtikatoa aiheuttavaa myrkkyä (”[[Agent Orange”) tiheään vietnamilaisviidakkoon.]] Presidentti John F. Kennedy määräsi ensimmäiset ilmahyökkäykset pohjoiseen. Operaatio ”Rolling Thunder” (”jyrisevä ukkonen”) oli Johnsonin hallituksen suurin yksittäinen lento-operaatio. Se alkoi noin kuusi kuukautta sen jälkeen kun amerikkalaiset aloittivat vuonna 1965 Vietnamiin intervention, joka kesti vuoteen 1968. Yhdysvaltain sotilaat pitivät pommitusoperaatiota tehottomana, sillä poliittiset päättäjät olivat rajanneet siitä pois monia sotilaallisesti tärkeitä kohteita. 8. joulukuuta 1965 Yhdysvaltojen presidentti Johnson ilmoitti Etelä-Vietnamin suurlähettiläälle Maxwell Taylorille, että pommituskampanjan tärkein tavoite olisi lisätä etelävietnamilaisten moraalia eikä niinkään vaikuttaa Pohjois-Vietnamiin.
Yhdysvallat lähetti ensimmäisen kerran ydinaseilla varustettuja pinta-aluksia Vietnamin sotatoimialueelle 26. marraskuuta 1965. Kiinan puolestaan ilmoitettiin tehneen 1. joulukuuta 1965 suuria avunantositoumuksia sodankäynnin tukemiseksi Vietnamissa. Neuvostoliitto ilmoitti 21. joulukuuta 1965 toimittaneensa raketteja Pohjois-Vietnamiin.
31. joulukuuta 1967 Yhdysvaltain puolustusministeriön ilmoitti, että Pohjois-Vietnamiin oli pudotettu 864 000 tonnia pommeja Rolling Thunderin aikana, mikä on enemmän kuin Korean sodan 653 000 tonnia tai toisen maailmansodan Tyynenmeren taistelualueen 503 000 tonnia. Pommituksissa kuoli 52 000 pohjoiskorealaista sotilasta ja 182 000 siviiliä. Yhdysvaltojen tappiot olivat 1 054 kuollutta, haavoittunutta tai vangittua ja 922 lentokonetta.
Ilmapommitukset eivät olleet strategisesti katsoen sotilaallinen menestys, ja ne käänsivät mielialaa amerikkalaisia vastaan. Yksi Rolling Thunderin kohteista oli Paul Doumier -niminen silta Pohjois-Vietnamin eteläosassa. Sillan yli oli kulkenut suuri osa aseista; se oli kuitenkin aina kommunistien käytettävissä, ja vaikka sen lähialue oli pommitettu ”kuin kuun maisemaksi”, silta ei vaurioitunut merkittävästi. Ilmapommitukset ulottuivat myös Laosiin ja Kambodžaan. Pommituslaivueiden kotikentät sijaitsivat usein Thaimaan maaperällä Ubon Ratchathanissa ja Sattahipissa, mihin Yhdysvallat rakensi U-Tapaon kentän. Thaimaan sotilashallitus olikin Yhdysvaltain uskollinen tukija Vietnamin sodassa.
Ilmapommitusten alettua Pohjois-Vietnam alkoi saada sen sotilaalliselta liittolaiselta Neuvostoliitosta ilmatorjuntaohjuksia, hävittäjiä ja tutkia, mutta neuvostovalmisteiset ilmatorjuntaohjukset osoittautuivat osumatarkkuudeltaan huonoiksi. Koneita ammuttiinkin pääosin alas ilmatorjuntatykkien tulella. Yhdysvallat keskeytti pohjoisen ilmapommitukset vuonna 1968. 45 kuukaudessa oli tuhottu noin tuhat lentokonetta ja pudotettu 643 000 tonnia pommeja.
Vuonna 1971 Pohjois-Vietnamin pommittaminen aloitettiin uudestaan, ja vuonna 1972 käynnistettiin operaatiot Linebacker sekä Linebacker II Pariisin rauhanneuvotteluissa esiin tulleiden neuvotteluvastusten poistamiseksi.
Hävittäjäsota
pienoiskuva|vasen|Yhdysvaltalaisia F-4D Phantom II -hävittäjiä ja A-7 Corsair II -rynnäkkö­koneita pommituslennolla. Vietnamissa käytiin myös hävittäjäsotaa. Yhdysvallat pudotti 217 lentokonetta, Pohjois-Vietnam 121 ja kiinalaiset kahdeksan. Vietnamilaisten käyttämää havaintotutkaa kutsuttiin nimellä Fan Song.
Aluksi yhdysvaltalaiset Phantom-hävittäjät ampuivat alas Pohjois-Vietnamin ilmavoimien kapasiteettiin verrattuna suurehkon määrän venäläisvalmisteisia MiG-hävittäjiä, noin neljä MiG-hävittäjää yhtä alas ammuttua yhdysvaltalaista kohden. Monia vietnamilaisia koneita tuhottiin lentokentilleen, koska 1960-luvun alkupuolella Yhdysvallat sai pommittaa Pohjois-Vietnamia melko rauhassa. Sen jälkeen pommitukset politisoituivat, ja Hanoi ja muut kaupungit, joissa oli muun muassa Neuvostoliiton ja länsimaiden edustustoja, lähiseutuineen määrättiin pommituskieltoon. Kuhunkin pommitusoperaatioon tarvittiin presidentin suostumus. Vaikka Yhdysvallat tuhosi lyhyessä ajassa koko konekannan Pohjois-Vietnamilta, tämä sai täydennyksiä tilalle. Rajoittavana tekijä oli lentäjien lukumäärä. Jos alas ammutut vietnamilaislentäjät putosivat omalle maaperälleen eivätkä vammautuneet vakavasti, he palasivat työhönsä. Myös taistelutaktiikassa tapahtui parannuksia puolin ja toisin. Rolling Thunderin loppuvaiheessa vietnamilaiset pudottivat viisi yhdysvaltalaista konetta yhtä alas ammuttua MiG-21:tä kohden. Vietnamilaiset oppivat ryhmätaistelutaktiikkaa ja yhteistoimintaa ilmatorjunnan kanssa. Yhdysvaltojen ilmataistelutappioiden lisääntyminen johtui myös siitä, että se kierrätti sotilaitaan yhä enemmän myös ilmavoimissa, ja lähetti ilmataisteluun täysin taistelukokemusta vailla olevia ja huonosti koulutettuja miehiä. Tämä on ymmärrettävää, koska yksi sodan tavoitteista oli sotilaiden harjoittaminen mahdolliseen suursotaan. Vietnamilaiset lentäjät toimivat taisteluissa yllättävästi hyökkäämällä yhdysvaltalaisten koneiden kimppuun takaapäin, mikä on klassinen heikomman suorituskyvyn koneen (kuten MiG-17) taktiikka. Monesti yhdysvaltalaiset silti saivat käännetyksi tilanteen edukseen.
Yhdysvallat jälkiasensi Phantomeihinsa yhä enemmän tykkejä, koska ohjukset eivät soveltuneet esimerkiksi matalalla käytäviin ilmataisteluihin. Yhdysvaltojen käyttämät Sparrow-ohjukset olivat tarkkuudeltaan huonoja, koska niitä käytettiin usein niin kutsutussa pikalaukaisutilassa, jossa ohjus ei ollut ehtinyt kohdistua kunnolla. Jokaista kymmentä laukaistua Sparrow’ta kohti pudotettiin vain yksi MiG. Myöskään Sidewinder-ohjus ei toiminut tyydyttävästi lähitaistelussa; siitä kehiteltiin sodan aikana paranneltuja versioita.
Yhdysvallat joutui alakynteen ilmassa jo vuoden 1967 lopulla. Vuoden alkupuoliskolla yksi Phantom ampui alas 13 MiG-21:tä, mutta vuoden lopulla pudotussuhde oli viisi pudotettua konetta yhtä menetettyä kohti vietnamilaisten eduksi. Vuonna 1967 Yhdysvallat pudotti 13 konetta, mutta näistä vain yksi oli MiG-21. Vietnamilaiset taas pudottivat MiG-21-koneilla 12 yhdysvaltalaista konetta ja yhden muilla koneilla. MiG-21:n neuvostovalmisteinen Atoll-ohjus oli yhdysvaltalaisia ohjuksia paremmin Vietnamin tyyppiseen ilmataisteluun soveltuva, mutta sekään ei silti toiminut kovin hyvin.
Maataistelukoneet ja helikopterit
Yhdysvallat käytti sodassa menestyksellä maataistelukoneita ja helikoptereita. AC-130 ”Spectre” oli suurikaliiperisilla tykeillä ja pienikaliiperisilla konetykeillä aseistettu raskas tulitukikone. Bell UH-1 Iroquois ”Huey” oli yleensä aseistettu M60D-konekiväärillä.
Helikoptereita käytettiin moninaisiin tehtäviin taistelussa ja lisäksi esimerkiksi haavoittuneiden kuljetuksiin.
Pohjois-Vietnamin armeija pudotti yli 4 000 helikopteria.
Têt-hyökkäys
pienoiskuva|Kuva eräästä Củ Chi -tunnelista.
Vietnamilaisten vuoden tärkein juhla on uuden vuoden vastaanotto (Têt), jota juhlitaan neljä päivää. Yhdysvaltalaisten täydeksi yllätykseksi Têt-juhlan päätteeksi 31. tammikuuta 1968 alkoi Etelä-Vietnamissa maaseudun sissien suuri hyökkäys kaupunkeihin. Hyökkäys tehtiin Vietkongin ehdotuksesta solmitun aselevon aikaan. Củ Chi -tunnelit tekivät yllätyshyökkäyksen mahdolliseksi, mutta yhtä lailla merkittävä asema oli paikallisilla, joista monet auttoivat sissejä. Wilfred Burchett, joka toimi kirjeenvaihtajana alueella, pyysi Nguyen Van Hieuta kertomaan mielipiteensä Washingtonin virallisista raporteista, etteivät FNL-joukot saaneet siviiliväestöltä toivomaansa apua tehdessään hyökkäyksen kaupunkeja vastaan. Hieu vastasi: ”Ilman kaupunkilaisten tukea emme olisi kyenneet suorittamaan niin laajamittaista hyökkäystä. Kansan tuki vaikutti ratkaisevasti voittoomme.” Têt-hyökkäys oli Vietnamin sodan käännekohta. 70 000 sissiä valtasi yhteensä sata pientä ja suurta asutuskeskusta. Iskuja tehtiin kaikkiin suurimpiin asutuskeskuksiin. Kenraali Giap oli aloittanut hyökkäyksen suunnittelun jo vuonna 1967. Têt-hyökkäyksen vähimmäistavoitteena oli Pohjois-Vietnamin pommitusten lopettaminen ja Yhdysvaltojen pakottaminen neuvottelupöytään. Päätavoitteena oli tietysti yhdysvaltalaisten joukkojen ajaminen pois. Vaikkei Têt-hyökkäys täysin onnistunutkaan tavoitteessaan, se jäi historiaan suurena sissien hyökkäysoperaationa.
Vietkongin sissit valtasivat Mekong-joen suiston 16 kaupungista 13. Pieni sissien kommandoryhmä yritti kaapata Yhdysvaltain lähetystön Saigonissa. Isku kuitenkin epäonnistui. Sissit hyökkäsivät myös Yhdysvaltain ja Vietnamin armeijan päämajoja vastaan. 14 kommandoa kaappasi Vietnamin radioaseman, ja jäi 14 tunniksi aseman sisälle loukkuun kunnes amerikkalaiset räjäyttivät heidät aseman mukana.
Maaliskuun puoliväliin mennessä hyökkäyksessä oli kuollut 50 000 vietnamilaista ja noin 6 000 Yhdysvaltain ja Etelä-Vietnamin armeijan sotilasta. Khe Sanhin kaupungissa yhdysvaltalaiset lopulta voittivat: 10 000 vietkongilaista mutta vain 500 yhdysvaltalaista merijalkaväen sotilasta kuoli. Vaikka Têt-hyökkäys epäonnistui sotilaallisesti, se oli sisseille suuri psykologinen voitto ja alkoi kääntää Yhdysvalloissa yleistä mielipidettä sotaa vastaan.
Etelä-Vietnamin kukistuminen
Tammikuussa 1973 solmittiin Pariisin rauhansopimus, jossa Yhdysvallat vetäytyi Vietnamista ja taistelut lakkasivat Etelän ja Pohjoisen välillä. Vietkong ja Pohjois-Vietnam aloittivat kuitenkin joulukuussa 1974 hyökkäyksen, Hồ Chí Minh -kampanjan, joka päättyi Etelän tappioon.
30. huhtikuuta 1975 Pohjois-Vietnamin joukot saapuivat Etelä-Vietnamin pääkaupunkiin Saigoniin. Etelä-Vietnamin häviön varmistuessa 81 Yhdysvaltain helikopteria kuljetti pois tuhat yhdysvaltalaista ja 6 000 etelävietnamilaista 19 tunnissa. Jokaista evakuoitua etelävietnamilaista kohden oli kymmeniä, jotka olisivat halunneet mukaan helikoptereihin. Päivää vietetään nykyisin Vietnamissa kaksoisjuhlana vapunpäivän kanssa.
Sodan osapuolet
Vaikka Vietnamin sotaa kuvataan laajan liittouman käymäksi, suurin osa Etelä-Vietnamin puolella olleista valtioista lähetti ainoastaan muodollisen joukkoyksikön kunnioittaakseen liittosuhteitaan Yhdysvaltain kanssa. Iso-Britannia ei lähettänyt lainkaan joukkoja. Etelä-Koreasta saatiin suhteellisen suuri määrä joukkoja, joita Yhdysvallat tuki taloudellisesti. Eteläkorealainen prikaati saapui Etelä-Vietnamiin 9. lokakuuta 1965. Myös australialaiset osallistuivat sotaan omilla joukkoyksiköillään. Thaimaakin lähetti taisteluun jonkin verran joukkoja. Suomalainen Lauri Törni osallistui sotaan amerikkalaisten riveissä nimellä Larry Thorne ja kaatui vuonna 1965.
Vietnamin sodan tappiot ja muita lukuja
pienoiskuva|Vietnamilaisia naisia ja lapsia hetkeä ennen kuin yhdysvaltalaiset sotilaat murhaavat heidät [[My Lain verilöyly|My Laissa.]] Yhdysvaltalaisia sotilaita palveli vuorotellen Vietnamin sodassa yhteensä 2,59 miljoonaa, josta korkeintaan noin 500 000 kerrallaan. Amerikkalaisia kuoli 58 193 ja haavoittui 304 000, joista 75 000 vakavasti. Kuolleista oli alle 20-vuotiaita 11 398. Suurin osa yhdysvaltalaisista sotilaista oli valkoihoisia, mutta väestöön suhteutettuna mustia ja latinoita oli enemmän kuin valkoisia. Taistelut olivat yhdysvaltalaisille jopa tuhoisampia kuin toisessa maailmansodassa, sillä helikoptereilla saatiin siirrettyä sotilaita helpommin maastossa saarretuillekin taistelupaikoille. Pohjoisvietnamilaisia ja Vietkongin sissejä kuoli 0,5–1,1 miljoonaa ja haavoittui 600 000. Vietnamilaisia siviilejä kuoli noin kaksi miljoonaa.
Laillinen asema: sota vai konflikti?
Nykyään kriisiä kutsutaan lähes poikkeuksetta Vietnamin sodaksi, mutta aikanaan siihen viitattiin termillä ”Vietnamin konflikti”. Tämä heijasti sitä tosiasiaa, että sotaa ei varsinaisesti ollut julistettu. Toisen maailmansodan jälkeisessä maailmassa sodan käsite oli muuttunut, ja Korean sodan tavoin katsottiin olevan kyse paremminkin poliisioperaatiosta kuin varsinaisesta sotatilasta.
Sodan kannattajat argumentoivat, että konflikti oli jotakin vähemmän kuin sota, että Yhdysvallat itse asiassa ainoastaan tuki vaarassa olevaa liittolaistaan ja että sodanjulistus olisi ollut pelkkä muodollisuus. Yhdysvaltojen ulkoministeri Dean Rusk sanoi senaatin ulkoasiainvaliokunnalle 18. helmikuuta 1965, että valiokunta oli itse ylivoimaisella ääntenenemmistöllä äänestänyt sen perussitoumuksen - vuoden 1954 Kaakkois-Aasian puolustusjärjestön - puolesta, joka velvoitti Yhdysvallat puolustamaan Etelä-Vietnamia. Kaukoidän matkaltaan palannut varapresidentti Hubert Humphrey puolestaan hyökkäsi 27. helmikuuta 1966 jyrkästi Etelä-Vietnamin kansallista vapautusrintamaa vastaan ja sanoi, ettei Yhdysvallat aikonut tunnustaa sitä itsenäiseksi ryhmäksi.
Vastustajat sanoivat sodanjulistuksen puutteen tekevän koko sodasta laittoman. Ristiriita olisi voitu viedä Yhdysvaltain korkeimpaan oikeuteen, mutta tätä ei tehty.
Miksi Yhdysvallat hävisi sodan?
pienoiskuva|Vietnamin sodan vastainen mielen­osoitus [[Helsinki|Helsingissä vuonna 1970.]] Vietnamin sodasta on sanottu, että Yhdysvallat voitti kaikki taistelut, mutta hävisi silti sodan ja että sota ”hävittiin kotikentällä, vaikka voitettiin taistelukentillä”. Sota oli väsytystaistelua, jonka sitkeämpi osapuoli voitti.
Yhdysvallat ei sitoutunut koko voimallaan Vietnamin sotaan ja kavahti Etelä-Vietnamin armeijan takia tappioita. Vietkong ja Pohjois-Vietnamin armeija halusivat kuitenkin voittaa sodan suurista tappioista piittaamatta. Tämä johtui osin siitä, että kommunistiset vietnamilaiset kävivät isänmaallista sotaa omalla maaperällään. Amerikkalaiset kävivät kaukana Indokiinassa sotaa, jota eivät kokeneet omakseen. Kun sota pitkittyi, se junnasi paikoillaan ja tappioita syntyi. Tappiot ja ihmisoikeusloukkaukset käänsivät ihmisiä vuosi vuodelta yhä enemmän sotaa vastaan, niin että vuonna 1967 hieman yli puolet Yhdysvaltain kansasta vastusti sotaa. Sensaationhakuinen, kriittinen lehdistö etsi aktiivisesti virheitä amerikkalaisten toimista. Niinpä sodan kannattajat hävisivät ”tiedotussodan” kotikentillä.
Yhdysvallat ei myöskään hyökännyt maitse Pohjois-Vietnamiin, josta virtasi taistelijoita ja aseita Etelä-Vietnamiin. Yhdysvallat mahdollisesti pelkäsi Kiinan ja Neuvostoliiton reaktioita. Yhdysvallat hyökkäsi 1960-luvulla ainoastaan ilmasta ja erikoisjoukkojen avulla sissien huoltotietä vastaan. Erikoisjoukoilla oli suuria vaikeuksia viidakossa. Kun Yhdysvallat 1970-luvun alussa teki maahyökkäyksen, vihollinen oli ehtinyt haarauttaa huoltotien lukuisiksi reiteiksi, eikä huoltotietä tällöinkään saatu katkaistua.
Etelä-Vietnamin hallitukselta ja Yhdysvaltain armeijalta puuttui kyllin laaja Etelä-Vietnamin kansan tuki. Hallitus pakkosiirsi väestöä sotatoimialueelta ”suojattuihin kyliin” jättäen siirretyt ihmiset puille paljaille, mutta Vietkongilla oli tarpeeksi tukea maaseudulla. Yhdysvaltain armeijan strategiassa, taistelutaktiikassa, koulutuksessa, miesmäärässä, aseistuksessa ja motivaatiossa oli monia puutteita. Yhdysvaltain jalkaväen yleensä käyttämä ase, M16-rynnäkkökivääri oli epäluotettava. Yksi sotilas taisteli yleensä vuoden kerrallaan Vietnamissa, ja näin kokeneita joukkoja ei päässyt syntymään. Vihollinen käytti tehokkaasti väijytyksiä, ansoja ja miinoja. Pohjoisen käyttämä neuvostovalmisteinen rynnäkkökivääri AK-47 oli tehokas ja luotettava ase. Etsi ja tuhoa -operaatiot olivat monesti turhia, koska voittoisan operaation jälkeen vastustaja lähetti alueelle uudet joukot amerikkalaisten vetäydyttyä. Yhdysvallat ei 1960-luvulla kyllin varustanut Etelä-vietnamin joukkoja. Maasto suosi sissitaktiikkaa. Vietkong pyrki aina valitsemaan taisteluajankohdan huolellisesti. Yhdysvaltain ilma-ase oli vahva, mutta vihollisen taidot sitä vastaan kehittyivät ajan mukana.
Venepakolaiset
Saigonin kaaduttua ja maiden yhdistyttyä monet Etelä-Vietnamin hallinnossa mukana olleet menettivät asemansa tai joutuivat uudelleenkoulutusleireille. Myöhemmin, vuonna 1979 Vietnam kävi lyhyen rajasodan Kiinaa vastaan, mikä sai maassa olevat etniset kiinalaiset tuntemaan olonsa uhatuksi. Talouden alamäki ja köyhyys lisäsivät myös halukkuutta Vietnamin jättämiseen parempien olojen toivossa. Yhdessä nämä syyt saivat miljoonat etelävietnamilaiset, ja myöhemmin toisen aallon aikana 1980-luvun alussa myös pohjoisvietnamilaiset, lähtemään maanpakoon vesitse hatarilla lautoilla. Heistä alettiin käyttää nimitystä ”venepakolaiset”. Jotkut joutuivat merellä indonesialaisten ja thaimaalaisten merirosvojen ryöstämiksi ja murhaamiksi. Pelastuneet joutuivat jopa vuosikausiksi pakolaisleireille Thaimaahan, Hongkongiin, Filippiineille ja Malesiaan, koska alkuvaiheen jälkeen oli hyvin vaikeata löytää halukkaita vastaanottajia. Alun sympatiat pakolaisia kohtaan haihtuivat hyvin nopeasti, ja venepakolaiset leimattiin elintasopakolaisiksi. Useimmilla toivo paremmasta toimeentulosta olikin päällimmäisenä. Yleensä Vietnam ei kohdistanut sortotoimia lähteneisiin. 1990-luvun lopulla Vietnamin vapautettua talouttaan monet palasivat takaisin kotimaahan. Viimeiset venepakolaiset (200 hengen ryhmä Filippiineillä) sai turvapaikan vasta vuonna 2005. Suomi vastaanotti ensimmäiset vietnamilaiset kiintiöpakolaiset vuonna 1979.
Yhdysvaltoihin pakeni lopulta yli miljoona vietnamilaista. Merkittäviä keskittymiä syntyi myös Ranskaan, Australiaan, Länsi-Saksaan ja joihinkin muihinkin maihin.
Sodan vaikutuksia yhdysvaltalaisiin
Sodalla oli voimakas vaikutus Yhdysvaltain yhteiskuntapoliittisiin mielipiteisiin, erityisesti suurten ikäluokkien nuoriin. Sekä vastustajat että kannattajat määrittivät sodan kautta ulko- ja sisäpoliittisia linjojaan.
Moni yhdysvaltalainen sotaan lähtenyt palasi sodasta vakavasti haavoittuneena tai psyykkisesti vammautuneena. Kaikkiaan 58 000 yhdysvaltalaissotilasta kuoli; kesti pitkään ennen kuin he saivat muistomerkkinsä, koska sota miellettiin tappioksi, jollaiseen Yhdysvallat ei ollut tottunut. Siirtyminen ammattiarmeijaan oli yksi Vietnamin sodan seuraus. Reaganin aikana oltiin asevarustelusta ja patrioottisuudesta huolimatta hyvin varovaisia sotilasoperaatioissa juuri Vietnamin sodan haamun takia.
Myöhemmin on arvioitu, että 830 000 Vietnamin sodan veteraania kärsi psyykkisistä vaurioista, mutta vain noin 55 000 heistä haki korvauksia ja noin 28 000 sai korvauksia.
Sotaa kannatettiin ja vastustettiin voimakkaasti Yhdysvalloissa ja Länsi-Euroopassa, ja lopulta vastustajista tuli ylivoimainen enemmistö. Huomiota herättivät miljoonat, pääosin nuoret, jotka osoittivat mieltään sotaa vastaan. Yhdysvalloissa sodanvastustajat saivat kohdata myös viranomaisväkivaltaa, joka huipentui Kentin osavaltionyliopistossa Ohiossa, kun toukokuussa 1970 kansalliskaarti avasi tulen rauhallista sodanvastaista mielenosoitusta vastaan, tappaen neljä opiskelijaa.
Pakkovärväys aloitettiin, ja sitä käytettiin joitakin kertoja myös tunnettuihin rauhanliikkeen jäseniin. Kuuluisimpia värväyslistalle joutuneita sodan vastustajia oli ammattilaisnyrkkeilyn raskaan sarjan maailmanmestari Muhammad Ali, joka kieltäytyi pakkovärväyksestä ilmoittaen perusteluiksi uskonnolliset syyt ja lisäsi, että ”yksikään vietnamilainen ei ole koskaan kutsunut minua neekeriksi.” Ali sai 10 000 dollarin sakot rintamakarkuruudesta ja menetti mestaruustittelinsä.
pienoiskuva|Sodan vastainen suur­mielen­osoitus [[Washington (DC)|Washingtonissa huhtikuussa 1971.]] Monilla sodasta palanneilla oli suuria vaikeuksia yhteiskuntaan sopeutumisessa – etenkin, kun 1970-luku oli talouden taantumien ja pitkäaikaistyöttömyyden aikaa. Sota ei valmistanut sotilaita siviilityöhön. Lisäksi Vietnamin viidakkosodankäynnissä yhdysvaltalaiset sotilaat joutuivat kohtaamaan ja tappamaan viholliset paljon lähempää kuin aiemmissa sodissa. Tämä toi lisää psyykkisiä traumoja palaaville sotilaille.
Vietnamin sodan vastustajat ja puolustajat kävivät viestimien kautta merkittävää propagandasotaa. Suurpommitukset ja têt-offensiivi olivat osa propagandasotaa. Sodan miehistön muodostivat vapaaehtoiset maaseudulta (enimmäkseen valkoihoisia) ja ansioita haluavat suurkaupunkilaiset (huomattavalta osin heikosti menestyneet mustaihoiset), jotka, toisin kuin kaupunkien kouluissa menestyneet nuoret, eivät olleet saaneet vapautusta sodasta esimerkiksi yliopisto-opintojen takia.
Osa sodan vastustajista suhtautui sodan veteraaneihin syrjivästi, minkä vuoksi jotkut veteraanit kokivat sosiaalisen sopeutumisen vaikeaksi. Syrjintä oli yleistä 1970-luvulla, mutta lääketieteen tunnustettua traumaperäisen stressihäiriön ja Vietnamin sodan veteraanien järjestötoiminnan synnyttyä veteraanit saivat enemmän sympatioita.
Toisin kuin edut toisen maailmansodan veteraaneille, Vietnamin veteraanien saamat lisäedut olivat hyvin vähäiset.
Sodan vaikutukset Suomessa
Kylmässä sodassa idän ja lännen välillä tasapainoilleen Suomen poliittinen johto suhtautui Vietnamin sotaan pidättyvästi. Presidentti Urho Kekkonen varoi julkisesti arvostelemasta Yhdysvaltain Vietnamin-politiikkaa, mutta hänen yksityiset päiväkirjamerkintänsä Vietnamin sodan vuosilta ovat osoittaneet hänen tuominneen jyrkästi Yhdysvaltain presidentin Lyndon B. Johnsonin toimet. Sodan pitkittyessä Kekkonen käytti kriittisiä puheenvuoroja Yhdysvalloista, mutta ne olivat maltillisia verrattuna useiden muiden eurooppalaisten poliitikkojen ja varsinkin ruotsalaisten lausuntoihin. Kun silloinen Ruotsin opetusministeri Olof Palme helmikuussa 1968 marssi yhdessä Pohjois-Vietnamin edustajan kanssa Vietnamin sodan vastaisessa mielenosoituksessa, Yhdysvallat kutsui suurlähettiläänsä kotiin Tukholmasta. Max Jakobsonin mukaan Suomen passiivinen asenne Vietnamin sotaan pantiin Washingtonissa merkille myönteisessä mielessä, ja Yhdysvaltain entinen ulkoministeri Henry Kissinger esitti vuonna 1981 Suomessa käydessään tunnustuksen Suomen pidättyvästä politiikasta Vietnamin sodan aikana.
Vietnamin sota osui myös Suomessa ajankohtaan, jolloin sotienjälkeiset, yhteiskunnallisesti aktiiviset suuret ikäluokat saavuttivat täysi-ikäisyyden. Vietnamin sodan vastaiset nuorison mielenosoitukset levisivät Atlantin yli Eurooppaan ja myös Suomeen. Max Jakobsonin mukaan amerikkalaisilla ja eurooppalaisilla sodan vastustajilla oli kuitenkin se oleellinen ero, että kun amerikkalaiset pelkäsivät joutuvansa Vietnamin viidakoihin taistelemaan salakavalaa vihollista vastaan, eurooppalaisille marssiminen suoraan Amerikasta lainattujen sodan vastaisten iskulauseiden ja kuvien alla oli lähinnä vain aatteellista ajanvietettä. Jakobsonin mukaan oli paradoksaalista, että samalla kun eurooppalainen nuoriso vihasi Yhdysvaltoja, joka kävi sotaa vietnamilaisia vastaan, se rakasti amerikkalaista nuorisokulttuuria ja muotia. Kulttuurivaikuttaja Cay Sevón on määritellyt ”Vietnamin ajan” alkaneen 5. elokuuta 1964, jolloin Yhdysvallat aloitti Vietnamin pommitukset, ja päättyneen vappuna 1975, jolloin Pohjois-Vietnamin joukot marssivat Saigoniin. Vuonna 1972 julkaistiin LP-levy Elämme Vietnamin aikaa, jonka sävy oli selkeästi Pohjois-Vietnamin puolella ja Yhdysvaltoja vastaan.
Vietnamin sodan raaistuessa nuorison mielenosoitukset muuttuivat rajummiksi myös Suomessa. Aikaisemmat ihailun kohteet Mahatma Gandhin ja Martin Luther Kingin syrjäytti kuubalainen vallankumousjohtaja Che Guevara, joka pyrki markkinoimaan sosialismia latinalaiseen Amerikkaan. Radikaaliopiskelijoiden tunnuslauluksi tuli Aulikki Oksasen tulkitsema Kenen joukoissa seisot. Kun Yhdysvaltain ulkoministeri Dean Rusk saapui touko- ja kesäkuun vaihteessa 1966 vierailulle Suomeen, Esplanadin puistossa Helsingissä järjestettiin suuri Yhdysvaltain Vietnamin-politiikkaa vastustanut mielenosoitus. Yhdysvaltain kansallispäivänä 4. heinäkuuta 1968 Helsingissä järjestetyssä mielenosoituksessa poltettiin Yhdysvaltain lippu, mitä paheksuttiin yli puoluerajojen kokoomuksesta kansandemokraatteihin.
HMS Cornwall (1761)
HMS Cornwall oli Britannian kuninkaallisen laivaston vuonna 1761 vesillelaskettu Arrogant-luokan 74-tykkinen kolmannen luokan linjalaiva.
Vietnamin sota
Sodan vaikutukset Suomessa
Professori Pekka Visurin mukaan Vietnamin sota vaikutti Suomessa kulissien takana puolustusdoktriiniin. Sissisodankäynnin osoittauduttua erityisen tuhoisaksi siviiliväestölle puolustusneuvosto päätti 1960-luvulla luopua sissisodan kehittämisestä.
HMS Cornwall (1761)
Valmistus
Alus tilattiin 13. joulukuuta 1758 William Wells & Companyltä Deptfordista, missä köli laskettiin 19. helmikuuta 1759. Se laskettiin vesille 19. toukokuuta 1761 ja valmistui 16. syyskuuta, jolloin valmistuskustannukset olivat 27 963 puntaa kaksi shillinkiä ja kolme pennyä. Lisäksi varustaminen maksoi 9 361 puntaa seitsemän shillinkiä ja seitsemän pennyä.
Vietnamin sota
Elokuvat ja romaanit
Vietnamin sota oli päättymisensäkin jälkeen arkaluontoinen aihe Yhdysvalloissa, eikä sitä haluttu käsitellä elokuvissa. Kirjallisuudessa sotaa kuitenkin käsiteltiin jo pian sen loppumisen jälkeen, ja esimerkiksi David Morrell herätti kiivasta keskustelua vuonna 1972 ilmestyneellä kirjallaan Ajojahti. Kirjassa John Rambo -niminen Vietnamin sodan veteraani joutuu kotimaahansa palattuaan yhteisön syrjimäksi ja sodasta saamiensa traumojen takia aloittaa yksinäisen sotansa pienen kaupungin poliisivoimia vastaan. Morrell on sanonut kirjan ajatukseksi siirtää Vietnamin sota Yhdysvaltain maaperälle. Kirja sovitettiin vuonna 1982 elokuvaksi Taistelija, jossa pääosaa esittää Sylvester Stallone. Erittäin merkittävä Vietnamin sissiliikkeestä (Vietkong) kertova kirja on Wilfred Burchettin Näin toimivat vietnamin sissit.
HMS Cornwall (1761)
Palvelus
Alus otettiin palvelukseen elokuussa 1761 Kanaalin laivastoon päällikkönään Robert Man. Se oli Kanaalin laivastossa seitsenvuotisen sodan loppuun 1763 ja poistettiin palveluksesta helmikuussa 1763.
Vietnamin sota
Elokuvat ja romaanit
Elokuvien varovainen linja Vietnamin sodan suhteen muuttui, kun Michael Ciminon Kauriinmetsästäjä sai vuonna 1978 viisi Oscar-palkintoa (muun muassa parhaan elokuvan Oscar-palkinnon) ja Francis Ford Coppolan Ilmestyskirja. Nyt vuonna 1979 kaksi Oscar-palkintoa. Siitä lähtien Yhdysvalloissa on tehty useita Vietnamin sotaa käsitteleviä valtavirtaelokuvia. Tunnetuimpia näistä ovat Stanley Kubrickin Full Metal Jacket (1987) ja Oliver Stonen omiin kokemuksiin pohjautuva Vietnam-trilogia, jonka ensimmäinen osa, Platoon – nuoret sotilaat (1986), sai neljä Oscaria. Vietnamin sotaa sivutaan myös elokuvassa Forrest Gump (1994).
HMS Cornwall (1761)
Palvelus
Alus varustettiin joulukuusta huhtikuuhun 1764 Plymouthissa vartiolaivaksi, mihin tehtävään se otettiin joulukuussa 1763 päällikkönään George Mackenzie. Alus kuljetti huhtikuussa 1764 joukkoja Länsi-Intiaan palaten sen jälkeen Britteinsaarille. Vuonna 1766 alus oli jälleen Plymouthissa vartiolaivana päällikkönään Molyneaux Shuldham ja vuodesta 1769 John Lloyd. Alus oli marraskuussa 1770 kunnostettavana Plymouthissa ja poistettiin palveluksesta toukokuussa 1771.
Vietnamin sota
Musiikki
Monet yhdysvaltalaiset rockmuusikot olivat erittäin kriittisiä Vietnamin sotaa kohtaan, ja eräät ilmaisivat sen myös eri tiedotusvälineissä hyvin kuuluvasti. Muusikoiden sodanvastaisuus heijastui myös heidän lauluihinsa, joista monet ovat nousseet aikansa klassikoiksi. Varhaisia tunnettuja sotaa kritisoivia lauluja olivat Country Joe and the Fishin ”I-Feel-Like-I’m-Fixin’-To-Die Rag” (1967), The Doorsin ”The Unknown Soldier” (1968), The Rolling Stonesin ”Gimme Shelter” (1969) ja Creedence Clearwater Revivalin ”Fortunate Son” (1969). Edellä mainituiden kappaleiden jälkeen alkoi suuri Vietnamin sotaa arvostelevien kappaleiden aalto, joihin kuuluivat esimerkiksi Black Sabbathin ”War Pigs” (1970), Jimi Hendrixin ”Machine Gun” (1970) Edwin Starrin ”War” (1970) ja John Lennonin ”Happy Xmas (War Is Over)” (1971).
HMS Cornwall (1761)
Palvelus
Yhdysvaltain vapaussodan alettua se saapui New Yorkiin 30. heinäkuuta 1779 ja taisteli kymmenen päivää myöhemmin Ranskan laivastoa vastaan. Alus siirrettiin vuoden lopulla Länsi-Intian saaristoon, jossa se vaurioitui pahoin Grenadan edustalla käydyssä taistelussa ja uudelleen Martiniquen edustalla käydyssä taistelussa 1780. Alus siirrettiin St. Luciaan korjattavaksi, mutta vauriot todettiin liian pahoiksi ja päätettiin hävittää. Alus poltettiin 30. kesäkuuta 1780.
Peckfortonin linna
thumb|260px|Linna sijaitsee Peckfortonin kylän lähellä sijaitsevilla vuorilla Peckfortonin linna on lähellä Peckfortonin kylää sijaitseva linna, joka toimii nykyään hotellina. English Heritage on julistanut linnan olevan kulttuurihistoriallisesti arvokas kohde.
Historia
Vuonna 1840 John Tollemache osti tai peri Cheshiren kreivikunnasta 36 000 eekkerin kokoisen alueen, johon Peckfortonin kylä kuului. Tollemach halusi rakentaa Peckfortonin lähellä oleville vuorille keskiaikaiseen tyyliin rakennetun linnan. Rakennustyöt aloitettiin vuonna 1842 ja saatiin päätökseen vuonna 1851. Linna kulki Tollemachen suvussa aina vuoteen 1939 asti, jolloin sitä hallinnut lordi Bentley muutti pois linnasta.
Toisen maailmansodan aikaan linna toimi hostellina noin 200 vammautuneelle lontoolaislapselle. Toisen maailmansodan jälkeen linna oli käyttämättömänä. Tämän jälkeen linnaa käytettiin muun muassa elokuvien ja televisiosarjojen kulissina sekä keskiaikaisia roolipelejä harrastaneen kerhon kokoontumispaikkana. Vuodesta 1989 lähtien linna on toiminut hotellina.
thumb|center|500px|Peckfortonin linna
Saara Lehtonen (näyttelijä)
Saara Lehtonen (s. 10. maaliskuuta 1980 Vilppula ) on suomalainen näyttelijä, laulaja ja ääninäyttelijä. Hän asuu Helsingissä ja työskentelee freelancerina. Lehtonen valmistui vuonna 2006 Lahden ammattikorkeakoulusta, Lahden musiikki- ja draamainstituutista. Valmistumisensa jälkeen hän on työskennellyt mm. Tampereen Työväen Teatterissa, Tampereen Teatterissa ja Samppalinnan kesäteatterissa Turussa. Vuonna 2010 Lehtonen esiintyi Suomen euroviisukarsinnoissa Maria Lundin Sydän ymmärtää -kappaleen taustatanssijana ja -laulajana. Muita levytyksiä ovat olleet esimerkiksi musikaalilevytykset Astoria ja Patukkaooppera vuonna 2007.
Filmografia
Pääartikkeli: Ääninäyttelijäroolit löytyvät omasta luettelostaan.
Panttilainaamo Louisiana
Panttilainaamo Louisiana on yhdysvaltalainen tositelevisiosarja. Ohjelmassa seurataan Alexandriassa sijaitsevan Silver Dollar Pawn & Jewelry Center -putiikin arkea. Sarjan esittäminen alkoi yhdysvaltalaisella History-kanavalla 8. tammikuuta 2012. Suomessa sarjan esittäminen alkoi Jim-kanavalla 1. joulukuuta 2014.
Meri-Seppälä
Meri-Seppälä on kylä Salon kaupungissa Varsinais-Suomessa. Kylä sijaitsee Kemiön saaren pohjoispäässä entisen Angelniemen kunnan alueella. Meri-Seppälä koostuu kahdesta tilasta Marttilan ja Tuiskulan kylien välissä.
Meri-Seppälän rakennuskanta sijaitsee kylämäellä, jota ympäröi pellot. Samalla kylämäellä sijaitsee myös Marttilan kantatila, entinen Angelniemen pappila.
Meri-Seppälässä on ollut kyläkantaista asutusta jo ainakin varhaiskeskiajalla, sillä kylä on kuulunut niin sanotun suomalaisen vero-oikeuden piiriin. Meri-Seppälästä on säilynyt huonosti arkistoja, ja ne sekoittuvat usein Halikossa sijaitsevan Seppälän kylän kanssa. Kylä on saanut meri-etuliitteensä vasta myöhemmin.
Iker Martínez
Iker Martínez de Lizarduy Lizarribar (s. 16. kesäkuuta 1977 San Sebastián, Guipúzcoan maakunta, Espanja) on espanjalainen kilpapurjehtija.
49er-luokassa kilpaileva Martínez saavutti olympiakultaa Ateenassa 2004 parinsa Xabier Fernándezin kanssa. Neljä vuotta myöhemmin Pekingissä kaksikko sijoittui hopealle. Lisäksi he ovat voittaneet luokan maailmanmestaruuden kahdesti (2002, 2004) ja Euroopan-mestaruuden kolmesti (2002, 2007, 2008).
Donningtonin linna
thumb|320px|Donningtonin linna Donningtonin linna oli vuonna 1386 rakennettu linna, joka tuhoutui Englannin sisällissodassa. Linnan rauniot ovat nykyään museokohde.
Historia
1400-luvulla linna oli jonkin aikaa runoilija Geoffrey Chaucerin pojan Thomas Chaucerin hallussa ennen siirtymistään kruunun haltuun. Ollessaan kruunun hallussa tiettävästi ainakin Henrik VIII (1539) ja Elisabeth I (1568) vierailivat linnassa. Vuonna 1600 Elisabeth I antoi Donningtonin linnan Charles Howardille palkinnoksi Espanjan armandan voittamisesta.
Englannin sisällissodan alkaessa Donningtonin linna oli parlamentaristi John Packerin hallussa. Vuonna 1643 kuningas Kaarle I lähetti sir John Boysin 200 jalkaväkimiehen, 25 ratsumiehen ja neljän tykin kanssa valloittamaan linnan takaisin kruunulle. Vallattuaan linnan Boys vahvisti sen puolustusta ja jäi hallitsemaan sitä. Parlamentaristit hyökkäsivät linnaa vastaan monia kertoja vuosien 1644-46 välillä ja kuningas kävi itse kahdesti pelastamassa linnan hyökkäykseltä. Linna vaurioitui hyökkäysten aikana pahoin. Rojalistien tappion osoittautuessa selväksi Boys antautui huhtikuussa 1846 Kaarle I:n käskystä parlamentaristeille.
Pian Boysin antautumisen jälkeen parlamentti päätti tuhota pahasti vaurioituneen linnan ja ainoastaan linnan porttirakennus jätettiin jäljelle. Purkamisen jälkeen linnan rauniot palautettiin John Packerille.
Linna siirtyi vuonna 1946 Britannian valtion omistukseen. Raunioita ylläpitää nykyään English Heritage.
Hector Gratton
Joseph Thomas Hector Gratton (13. elokuuta 1900 – 16. heinäkuuta 1970) oli kanadalainen säveltäjä, kapellimestari, sovittaja, pianisti ja pedagogi. Hän opiskeli pianonsoittoa Montrealissa Alphonse Martinin ja Alfred La Libertén johdolla. Jälkimmäinen tutustutti hänet Aleksandr Skrjabinin ja Nikolai Medtnerin tyyleihin.
Grattonin muihin merkittäviin teoksiin kuuluu näyttämömusiikki Cécile Chabotin joulutarinaan L'Imagerie; teos kuultiin CBC:n radiossa vuonna 1945.
Tekijänoikeuslainsäädännön historia
Tekijänoikeuslainsäädännön historiassa eri oikeuksien alkuperät voidaan jäljittää muinaiseen antiikin Kreikan kulttuuriin, juutalaiseen Talmudin lakiin ja antiikin Rooman lakiin. Ensimmäisenä kirjattuna tekijänoikeuspäätöksenä tunnetaan kuningas Diarmait Mac Cerbhaillin antama päätös Irlannista noin vuodelta 555–561 liittyen The Cathach-psalmikokoelmaan ja sen kopioihin: To every cow belongs her calf, therefore to every book belongs its copy. Päätöksen pohjalta käytiin taistelu Battle of the Book, joka vaati 3 000 uhria ja sitä pidetään ensimmäisenä tekijänoikeuskiistana.
Kirjapainotaidon 1400-luvulla alkaneen käyttöönoton seurauksena syntyi kirjojen, runojen, nuottien ja piirrosten massatuotanto aiheuttaen tekijöiden suojan tarpeen. Kirjojen painajille myönnetyt etuoikeudet ja monopolit olivat ensimmäiset tekijänoikeuksien määrittelyn ensimmäisiä muotoja. Ensimmäinen lailla säädetty oikeus säädettiin kuningatar Annan hallintoaikana Ison-Britannian kuningaskunnassa vuonna 1710, kun Englannin kuningaskunta ja Skotlannin kuningaskunta olivat solmineet unionisopimuksen juuri vuonna 1707. Aluksi tekijänoikeudet koskivat vain alkuperäisistä kirjoista tehtyjä kopioita, mutta ne laajenivat ajan myötä kattamaan myös käännökset ja johdannaisteokset.
Tekijänoikeuksia koskeva lainsäädäntö Suomessa
Taidemaalari, oikeustieteen tutkinnon suorittanut Adolf von Becker esitti ensimmäisenä Suomessa vuoden 1877–1878 valtiopäivillä ehdotuksen tekijänoikeus- ja omistuslaista.
Tätä aikaisemmin tekijän oikeuksiin liittyvistä kysymyksistä oli säädetty
Tekijänoikeuksien sääntely nykyisin
Nykyisin tekijänoikeudet koskevat kirjailijoiden lisäksi muun muassa karttojen, draaman, taidemaalausten, valokuvien, äänitallenteiden, elokuvien ja tietokoneohjelmien tekijöitä.
Kansallisia tekijänoikeuslakeja säätelevät alueelliset sopimukset, kansainväliset sopimukset, WTO:n TRIPS-sopimus (Agreement on Trade-Related Aspects of Intellectual Property Rights) ja muun muassa Maailman henkisen omaisuuden järjestön WIPOn hallinnoimat yleissopimukset, kuten Bernin sopimus, joka solmittiin ensimmäisen kerran vuonna 1886 ja johon Suomi liittyi vuonna 1928. Suomi ratifioi vasta vuonna 1986 Bernin yleissopimuksen niin sanotun Pariisin sopimuskirjan. Esimerkiksi Suomen tekijänoikeuslainsäädäntö kytkeytyy kiinteästi Euroopan unionin vastaavaan. Tekijänoikeutta koskevia direktiivejä on annettu yhdeksän (2015 mennessä).
Kirovskoje
Kirovskoje on maalaiskunta Novgorodin alueen Mošenskojen piirissä Venäjällä. Piirin länsiosan käsittävän kunnan pinta-ala on 873,97 neliökilometriä. Asukkaita on 2 000 henkeä (vuonna 2009).
Kirovskojen kunta rajoittuu pohjoisessa Novgorodin alueen Hvoinajan piiriin, idässä Mošenskojen piirin Kalininskojen, Mošenskojen, Dolgojen ja Orehovnon kuntiin, etelässä Tverin alueeseen ja lännessä Borovitšin piiriin. Pinta-alasta 72,9 % on metsää ja 22,0 % maatalousmaata. Seudulla on lukuisia pieniä järviä. Joista huomattavin on Mstan sivujoki Uver. Hyötykaivannaisiin kuuluvat hiekka, sora, turve ja sapropeeli.
Kunnan hallinnollinen keskus on Mošenskojen lounaispuolella sijaitseva Sloptovon kylä. Lisäksi siihen kuuluu 76 kylää: Aleksandrovo, Baryšovo, Belkovo, Bor, Borisovo, Derevjannyi Ostrov, Derjagino, Dmitrovo, Dorohovo, Falalejevo, Filistovo, Griškino, Hirtsovo, Isadi, Ivanova Gorka, Jahnovo, Jakovištšenskije Kljutši, Jakovištši, Jeskino, Juhnovo, Jurkino, Kamennyi Ostrov, Karmanovo, Kiverovo, Kosteljovo, Kotšerovo, Kozlovo, Kratši, Kukševo, Laptevo, Lasitšiha, Lopatino, Lvovo, Matvejevo, Megletsy, Meglino, Melehovo, Melnik, Mihejevo, Minkino, Mitrošino, Nikiforovo, Novoje Okatjevo, Osipovo, Ostaševo, Pestovo, Piligino, Platanovo, Podberezje, Poritšje, Rassohino, Savino, Sbojevo, Seltso, Šipino, Sirotšje, Sivtsevo, Slizeniha, Sludy, Sokirno, Sosonje, Stolbovo, Strjapovo, Štšitovo, Timonino, Tsarjovo, Tširkovo, Tšurikovo, Tšutšemlja, Uljankovo, Ustreka, Vasiljevo, Zadneje Selo, Zaitsevo, Zakarasenje ja Zaozeritsy. Kuntakeskuksessa ja Megletsyssä on reilut 300, Ustrekassa, Melnikissä ja Ostaševossa noin 200 asukasta. Yhdeksässä kylässä ei ole lainkaan vakituista asutusta.
Uver- ja Udinajokia pitkin on aikoinaan kulkenut Mstajoen kosket ohittanut Volgan ja Ilmajärven välinen reitti. Ensimmäiset pogostat perustettiin jo varhaisella keskiajalla. Venäläiset löivät ruotsalaiset joukot Ustrekan lähellä vuonna 1613. Myöhemmin seudun keskuspaikaksi muodostui Mošenskojen kylä, josta tuli piirikeskus vuonna 1927. Kirovskojen kuntaan liitettiin vuonna 2010 Baryšovon, Megletsyn, Ostaševon ja Ustrekan kunnat.
Palveluihin kuuluu kuusi kulttuuri- tai kerhotaloa, viisi postikonttoria, kuusi kirjastoa ja lääkintäasemaa sekä lastenkoti ja lasten kesäleiri. Koulut on lakkautettu lasten vähyyden ja piirikeskuksen läheisyyden takia. Vähittäiskaupasta vastaa Mošenskojen piirin kulutusosuuskunta sekä muutama yksityinen kauppaliike.
Nähtävyyksiä ovat muinaiset asuin- ja hautapaikat sekä kulttikivet, Platanovan ja Ustrekan kirkot, Kukševon, Sivtsevon ja Jakovištšenskije Kljutšin kartanoalueet sekä vanhat asuintalot. Ustrekassa toimii pieni museo.
Subsignal
Subsignal on saksalainen progressiivinen rockyhtye. Alun perin sivuprojektina alkaneen yhtyeen perustivat Sieges Evenissä soittaneet laulaja Arno Menses ja kitaristi Markus Steffen vuonna 2007. Nykykokoonpanoon kuuluvat heidän lisäkseen myös basisti Ralf Schwager, kosketinsoittaja David Bertok sekä rumpali Danilo Batdorf. Subsignalilta on tähän mennessä ilmestynyt kaksi studioalbumia: Beautiful & Monstrous vuonna 2009 sekä Touchstones vuonna 2011.
Historia
Laulaja Arno Menses ja kitaristi Markus Steffen perustivat Subsignalin alun perin vain sivuprojektiksi heidän ensisijaiselle yhtyeelleen Sieges Evenille vuonna 2007. Erottuaan yhtyeestä vuonna 2008 etsivät täydennystä kokoonpanoonsa muuttaakseen Subsignalin toimivaksi yhtyeeksi. Yhtyeeseen liittyivät Dreamscape-yhtyeessä bassoa soittava Ralf Schwager, niin ikään Dreamscapen kosketinsoittaja David Bertok sekä Sun Caged -yhtyeen rumpali Roel van Helden. Subsignalin oli musiikillisesti määrä jatkaa siitä mihin Sieges Even jäi, ollen kuitenkin avoimempi eri tyyleille.
Yhtye solmi levytyssopimuksen saksalaisyhtiö Zyx Recordsin kanssa huhtikuussa 2009. Saman vuoden syyskuussa Subsignal julkaisi ensimmäisen levynsä Beautiful & Monstrous. Seuraava albumi Touchstones julkaistiin syyskuussa 2011. Levy menestyi jo hieman saavuttaen Saksan virallisen albumilistan 53. sijan. Albumin myötä Subsignal lähti Euroopankiertueelle.
Toukokuussa 2012 Roel van Helden jätti yhtyeen tarkoituksenaan keskittyä enemmän Powerwolf-yhtyeeseensä. Uusi jäsen löytyi jälleen Dreamscape-yhtyeestä, kun Heldenin korvasi Danilo Batdorf. Batdorf liittyi yhtyeeseen kesken meneillään olevan kiertueen ja soitti sen viimeisissä konserteissa. Kiertueen jälkeen yhtye alkoi työstämään uutta albumia, jonka on määrä ilmestyä vuonna 2013.
Yhtyeen musiikki
Subsignal itse luonnehtii musiikkiaan muillekin genreille ja tyyleille avoimeksi progressiiviseksi rockiksi. Yhtyeen mukaan heidän musiikkinsa on melankolista, innovatiivista, emotionaalista ja hyvin melodista.
Digimon Tamers: Runaway Locomon
Digimon Tamers: Runaway Locomon on 2. maaliskuuta 2002 julkaistu kuudes Digimon-elokuva. Elokuva on myös päätös Digimon Tamers-sarjalle. Elokuvan kesto on 30 minuuttia.
Juoni
Kuusi kuukautta D-Reaperin kukistumisen jälkeen Takato ja Henry suunnittelevat Rikalle yllätysjuhlia, mutta Rika saa tietää asiasta. Yhtäkkiä Locomon niminen junaa muistuttava digimon ilmestyy raiteille aiheuttaen hämminkiä. Takato kehittää Guilmonin Growlmoniksi pysäyttääkseen junan mutta Takato ja Rika joutuvat junan sisälle vaunuihin. Henry ja Suzie lähtevät jahtaamaan Locomonia tavarajunalla. Yamaki ottaa hallintaansa rautatiekeskuksen huomaten Locomonin kulkemisen luovan häiriön digitaaliseen kenttään. Hän ohjaa rautatietyöläisten avulla radat asemalle 9 ohjatakseen Locomonin takaisin digimaailmaan. Beelzemon saapuu auttamaan mutta Locomon tuhoaa hänen moottoripyöränsä. Takato ja Rika saavat selville että Parasimon niminen digimon pitää Locomonia hallinnassaan. Takato ja Guilmon kehittyvät Gallantmoniksi, joka tuhoaa Parasimonin mutta Parasimon lähettää viestin digimaailmaan, jolloin useita Parasimoneja ilmestyy ihmisten maailmaan. Samalla Parasimon pakottaa Locomonin kehittymään GranLocomoniksi nopeuttaakseen tätä. Gallantmon, MegaGargomon, Sakuyamon, Justimon, Guardromon, MarineAngemon ja Beelzemon Blast Mode taistelevat Parasimoneja vastaan, mutta Parasimonien lukumäärä on heille liikaa. Gallantmon kehittyy Crimson Modeen ja tuhoaa kaikki Parasimonit yhdellä iskullaan. GranLocomon taantuu Locomoniksi ja palaa Digimaailmaan. Rikan syntymäpäiväjuhlissa Kazu pyytää Rikaa laulamaan kuten hän teki laulaessaan isästään Parasimonin hallinnan aikana. Rika lähtee ja katsoo auringonlaskua laulaen laulun loppuosan "You promise that we'd stay for the sunset".
Orehovno
Orehovno on maalaiskunta ja sen keskuskylä Novgorodin alueen Mošenskojen piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Valdain ylängöllä 49 kilometriä Mošenskojesta kaakkoon. Kylässä on 400 ja kunnassa 1 500 asukasta (vuonna 2009).
Harmaapäänappaaja
Harmaapäänappaaja (Mionectes rufiventris) on Etelä-Amerikassa tavattava napsijoihin kuuluva varpuslintu.
Orehovno
Orehovnon kunnan pinta-ala on 559,3 neliökilometriä. Se rajoittuu lännessä Mošenskojen piirin Kirovskojen ja pohjoisessa Dolgojen kuntiin, koillisessa Novgorodin alueen Pestovon piiriin sekä idässä ja etelässä Tverin alueeseen. Pinta-alasta 69,0 % on metsää, 24,6 % maatalousmaata ja 3,6 % vesistöjä. Seudulla on lukuisia pieniä järviä. Joista huomattavin on Uverin sivujoki Radol. Hyötykaivannaisia ovat hiekka, sora, turve ja sapropeeli.
Keskuskylän lisäksi kuntaan kuuluu 53 kylää: Alekseikovo, Berežok, Berezovik, Berjozno, Brodino, Dubiški, Glazovo, Glebovo, Gornitsy, Gorodištši, Grigorovo, Hirovo, Ivanovskoje, Jagailovo, Jazykova Gorka, Jezdunovo, Klimkovo, Klirošanskoje, Koršikovo, Kožuhovo, Lasitšiha, Lisitšiha, Morozovo, Nikiforkovo, Nikolajevskoje, Nikulkino, Nivka, Novaja, Olehovo, Orehovka, Ostrovno, Paryžiha, Pavlitsevo, Petrovo, Ploskoje, Pokrovskoje, Radolets, Ratkovo, Rogašino, Rykulino, Semjonkino, Smoliny, Tarasovo, Tšuvaševa Gora, Varygino, Vasiljovo, Vaskovo, Vatolino, Vysokoje, Zabolotje, Zaharkino, Žernovki ja Zinovkovo. Yli sadan asukkaan kyliä ovat Orehovnon lisäksi Petrovo ja Tšuvaševa Gora. Yhdeksässä kylässä ei ole lainkaan vakituista asutusta.
Harmaapäänappaaja
Koko ja ulkonäkö
Kooltaan harmaapäänappaaja on noin 14 cm. Päästään laji on väriltään harmaa ja selästään ja siivistään vaalean oliivinvihreä. Harmaapäänappaajan vatsa on väriltään okrankeltainen.
Pohjois-Borneo kesäolympialaisissa 1956
Pohjois-Borneo osallistui Australian Melbournessa järjestettyihin vuoden 1956 kesäolympialaisiin. Kyseessä oli maan ainutkertainen osallistuminen olympialaisiin kisojen historiassa. Pohjois-Borneo oli brittiläinen protektoraatti, josta tuli vuonna 1963 osa uutta Malesian liittovaltiota Sabahin osavaltiona.