cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Luettelo Marvel Cinematic Universen elokuvista
Neljäs Spider-Man -elokuva
Marraskuussa 2021, tuottaja Amy Pascal paljasti, että Sony ja Marvel Studios suunnittelivat vähintään kolmea uutta Hämähäkkimies-elokuvaa, joihin Tom Holland palaisi näyttelemään Peter Parker / Hämähäkkimiestä. Elokuvan käsikirjoittaminen alkoi helmikuussa 2023, Pascalin vahvistaessa asia toukokuun lopussa. Mutta työ oli toistaiseksi keskeytetty aiemmin saman kuukauden aikana alkaneen käsikirjoittajien lakon 2023 vuoksi. Holland oli itsekin osallistunut elokuvaa koskeviin tapaamisiin, kunnes nekin keskeytettiin lakon vuoksi.
Shang-Chi -jatko-osa
Joulukuussa 2021 paljastettin, että Shang-Chi and the Legend of the Ten Ringsille (2021) on kehitteillä jatko-osa, Destin Daniel Crettonin palatessa käsikirjoittajaksi ja ohjaajaksi. Seuraavan kuukauden aikana Simu Liun odotettiin palaavan Shang-Chin rooliin.
Muunnellut projektit
Marvel Studiosin oli alun perin tarkoitus toteuttaa nämä projektit elokuvina ennen kuin niistä tuli Marvel Televisionin toteuttamia televisiosarjoja:
Yhteyksiä muihin Hämähäkkimies-elokuvasarjoihin
Kun Marvel Studios ja Sony Pictures solmivat uuden sopimuksen syyskuussa 2019, Feige huomautti, että vaikka Sony rakensi erikseen omaa universumiaan eli Sony’s Spider-Man Universea (SSU), olisi mahdollista, että MCU:n Hämähäkkimies esiintyisi kyseisessä universumissa. Toukokuussa 2021 Varietyn Adam B. Vary piti ajatusta hämmentävänä, koska silloin MCU ja SSU näyttäisivät siltä kuin ne olisivat yksi ja sama universumi. Hämmennystä aiheutti myös SSU-elokuvan Morbius (2022) teaser-traileri, jossa Michael Keaton palasi Spider-Man: Homecomingista näyttelemään Adrian Toomesia / Korppikotkaa. Sony Pictures Groupin uusi johtaja Sanford Panitch selitti, että heillä oli suunnitelma näiden kahden universumin välisen suhteen selittämiseksi. Hän uskoi, että suunnitelma alkaisi vähitellen paljastua katsojille, kun Spider-Man: No Way Home saisi ensi-iltansa joulukuussa 2021. Vary kommentoi kuinka multiversumielementtien esitteleminen No Way Homessa voisi mahdollistaa Hollandin besiintymisen Hämähäkkimiehen roolissa sekä MCU:ssa että SSU:ssa. Feige kommentoi, ettei sulkisi täysin pois mahdollisuutta muiden Sonyn elokuvien hahmojen esiintymistä Marvel Studiosin elokuvissa.
No Way Homessa Stephen Strange langetti kaksi loitsua: ensimmäinen toi hahmoja muista universumeista MCU:hun ja toinen lähetti heidät takaisin omiin universumeihinsa. Nämä hahmot olivat Tobey Maguiren ja Andrew Garfieldn näyttelemät variantit Hämähäkkimiestä Sam Raimin Hämähäkkimies trilogista sekä Marc Webbin The Amazing Spider-Man -elokuvista, Willem Dafoen näyttelemä Norman Osborn / Vihreä Menninkäinen, Alfred Molinan näyttelemä Otto Octavius / Tohtori Mustekala ja Thomas Haden Churchin näyttelemä Flint Marko / Hiekkamies Raimin elokuvissa sekä Rhys Ifansin näyttelemä Curt Connors / Lisko ja Jamie Foxxin näyttelemä Max Dillon / Elektro Webbin elokuvista. SSU-elokuvan Venom: Let There Be Carnage (2021) lopputekstien välissä näytetyssä kohtauksessa Tom Hardyn näyttelemät Eddie Brock ja Venom siirtyivät MCU:hun ensimmäisen loitsun vaikutuksesta ja No Way Homen lopputekstien välissä näytetyssä kohtauksessa he siirtyivät takaisin omaan universumiinsa. Mutta pieni palanen Venom-symbiootista jäi MCU:hun. Feige sanoi, että Let There Be Carnagen ja No Way Homen tuotantotiimit loivat nämä kohtaukset kiinteässä yhteistyössä, sillä No Way Homen ohjaaja Jon Watts ohjasi molemmat. Morbiuksen lopputekstien välissä näytetyissä kohtauksissa paljastui, että Toomes siirtyi vahingossa Strangen toisen loitsun vaikutuksesta SSU:hun. No Way Homen tapahtumiin viitattiin myös animaatioelokuvassa Spider-Man: Across the Spider-Verse (2023), jossa MCU:n universumista käytettiin nimitystä ”Maa-199999”.
Leonie Rysanek
thumb|right|Leonie Rysanek [[Heinz Angerin maalauksessa vuodelta 1962]]
Rysanek oli yksi tšekkiläisen isän ja itävaltalaisen äidin kuudesta lapsesta. Hän joutui toisen maailmansodan aikana työskentelemään sotatarvikkeita valmistaneessa tehtaassa, mutta hänen haaveenaan oli ura näyttelijänä. Hänen vanhin veljensä kannusti hänet ottamaan laulamisen vakavasti. Rysanek pääsikin Wienin kaupungin musiikki- ja taideyliopistoon 16-vuotiaana. Häntä opettivat Alfred Jerger ja sitten Rudolf Großmann. Großmannista tuli Rysanekin ensimmäinen aviomies, mutta liitto päättyi eroon. Myöhemmin hän oli lähes 30 vuoden ajan kuolemaansa saakka naimisissa journalisti Ernst-Ludwig Gausmannin kanssa.
Rysanek debytoi ammattilaisena Innsbruckissa vuonna 1949 Agathen roolissa Carl Maria von Weberin oopperassa Taika-ampuja. Vuosina 1950–1952 hän lauloi Saarbrückenin oopperassa ja vuosina 1952–1954 Baijerin valtionoopperassa. Vuonna 1954 Rysanek teki ensimmäiset esiintymisensä Wienin valtionoopperassa (Senta, Lentävä hollantilainen) ja La Scalassa (Chrysothemis, Elektra). Hän esiintyi Euroopassa tekemänsä uran aikana myös muun muassa Covent Gardenissa ja Salzburgin musiikkijuhlilla. Wieland Wagner kutsui Rysanekin vuonna 1951 Bayreuthin musiikkijuhlien jälleenavaamisen yhteydessä tulkitsemaan Sieglinden roolin oopperassa Valkyyria. Sopraano palasi sinne moneen otteeseen myöhemmänkin uransa aikana Richard Wagnerin oopperoiden eri rooleissa.
Ensimmäisen esiintymisensä Yhdysvalloissa Rysanek teki Sentan roolissa San Franciscon oopperassa 1956. 5. helmikuuta 1959 hän aloitti uransa Metropolitan-oopperassa korvaamalla Erich Leinsdorfin johtamassa esityksessä Maria Callasin Lady Macbethina (Macbeth). Tämän jälkeen hän jatkoikin esiintymistä enimmäkseen New Yorkissa ja Wienissä, vaikka teki myös vierailevia esiintymisiä muualla. Wienin valtionoopperassa Rysanek teki urallaan 532 esiintymistä ja Metropolitan-oopperassa 37 vuoden aikana 299 esiintymistä 24:ssä eri roolissa. Yksi hänen suurimmista menestyksistään oli Keisarinnan rooli Nainen vailla varjoa -oopperassa ensin Wienin valtionoopperassa 1977 ja sitten myös Metropolitan-oopperassa. Wienin-esityksestä Karl Böhmin johdolla nauhoitettu piraattilevytys levisi, kunnes Deutsche Grammophon teki kaupallisen julkaisun vuonna 1985.
Elämänkatsomustietokasvatus
Elämänkatsomustietokasvatus on Suomessa lasten päivähoidossa annettavaa kasvatusta. Se on vaihtoehtoinen uskontokasvatukselle, josta määrää lakiin lasten päivähoidosta vuonna 1983 lisätty toinen pykälä.
Uskonnon ja vakaumuksen vapauden oikeutena turvaa Suomen perustuslain 11 §. Esiopetusikäisten kohdalla oikeutta käyttää huoltaja, joka valitsee joko uskontokasvatuksen tai elämänkatsomustietokasvatuksen. Esiopetuksen eettinen kasvatus on koko esiopetusryhmälle yhteistä.
Blacklite District
Blacklite District (tunnetaan myös nimellä BLD) on yhdysvaltalainen elektroninen rockyhtye, joka perustettiin vuonna 2002. Yhtye on saavuttanut suosiota lähinnä Pohjois-Amerikassa, jossa se on saavuttanut listahittejä Billboard-listalla.
Aki Kaurismäki
Aki Olavi Kaurismäki (s. 4. huhtikuuta 1957 Orimattila) on suomalainen elokuvaohjaaja. Hän on niin sanottu auteur-ohjaaja, toisin sanoen hän käsikirjoittaa, ohjaa, tuottaa ja useimmiten leikkaakin elokuvansa pääosin itse. Kaurismäen tunnetuimpia elokuvia ovat Mies vailla menneisyyttä (2002) ja Le Havre (2011).
Kaurismäen elokuville on tunnusomaista yleiskielinen artikulointi ja valtavirran ulkopuolella elävien ymmärtävä esittäminen. Matti Pellonpää ja Kati Outinen ovat olleet Kaurismäen luottonäyttelijöitä, mutta suuremmissa tai pienemmissä rooleissa ovat esiintyneet usein myös Elina Salo, Esko Nikkari, Sulevi Peltola, Markku Peltola, Sakari Kuosmanen ja Kari Väänänen. Kaurismäki on saanut akateemikon arvonimen, josta hän luopui myöhemmin.
Nuoruus
Kaurismäki syntyi Orimattilassa mutta asui nuoruudessaan useilla paikkakunnilla, kuten Toijalassa ja Kouvolassa, joiden elokuvakerhojen aktiivinen jäsen hän oli. Ylioppilaaksi Kaurismäki kirjoitti Kankaanpään lukiosta 1976. Tämän jälkeen 1970-luvun loppupuolella hän opiskeli kolmisen vuotta tiedotusoppia Tampereen yliopistossa. Omien sanojensa mukaan Kaurismäki katuu, että ei viettänyt noita kolmea vuotta ammattikoulussa; puusepän tai sähköasentajan ammatista olisi ollut ainakin jotain konkreettista hyötyä. Hän työskenteli vuonna 1978 Ilta-Sanomissa kesätoimittajana.
Tampereella asuessaan ja opiskellessaan Kaurismäki osallistui ahkerasti elokuvatoimintaan. Hän oli muun muassa elokuvakerho Monroen jäsen, järjestäjänä Tampereen lyhytelokuvajuhlilla sekä kirjoitti elokuva-arvosteluja ja muita kulttuurijuttuja Tampereen ylioppilaslehteen Aviisiin. Aivan alun perin Kaurismäki olisi halunnut kirjailijaksi, mutta jäi kuitenkin ”koukkuun” elokuvaan.
Kaurismäen veli Mika pääsi opiskelemaan elokuvaohjaamista Münchenin elokuvakouluun. Päättötyönsä hän teki Suomessa. Tuloksena oli elokuva Valehtelija (1981), johon Aki teki käsikirjoituksen ja jonka pääosaa hän näytteli. Päähenkilön nimi Ville Alfa otettiin Jean-Luc Godardin elokuvasta Alphaville (1965). Villealfaksi nimettiin myös veljesten perustama elokuvayhtiö, joka jatkoi 1990-luvulle asti. Valehtelija palkittiin Tampereen lyhytelokuvajuhlilla Risto Jarva -palkinnolla.
Valehtelijan jälkeen veljekset ohjasivat yhdessä suomirock-dokumentin Saimaa-ilmiö (1981) ja Mika yksinään puolen tunnin lyhytelokuvan Jackpot 2 (1982), jonka käsikirjoittajana Aki jälleen toimi. Näiden jälkeen alkoi ensimmäisen pitkän fiktioelokuvan suunnittelu. Tuloksena oli elokuva Arvottomat (1982). Käsikirjoituksen Aki laati elokuvaan yhdessä Pauli Pentin kanssa, ja Mika ohjasi sen. Arvottomat on tie-elokuva omaa tietä kulkevista ihmisistä, jotka tarkoituksella jättäytyvät järjestyneen yhteiskunnan ulkopuolelle, koska eivät pysty jakamaan yhteiskunnan edustamia arvoja. Temaattisesti elokuvan katsotaan olevan jatkoa Valehtelijalle. Myös Arvottomissa esiintyy Akin esittämä Ville Alfa -hahmo. Elokuva sai paljon kiitosta, ja sen katsottiin uudistavan kotimaista ilmaisukieltä raikkaalla tavalla.
Arvottomien jälkeen aukesivat myös Aki Kaurismäen mahdollisuudet toimia ohjaajana. Veljekset tekivät yhteistyötä vielä kahdessa Mikan ohjaamassa elokuvassa: Klaanissa (1984) Aki oli käsikirjoittajana ja Rossoon (1985) Aki teki dialogin. Mutta tämän jälkeen heidän tiensä elokuvantekijöinä erkanivat. Kumpikin keskittyi omaan ohjaajanuraansa, eikä Akikaan enää käsikirjoitellut muiden ohjaajien elokuvia, lukuun ottamatta Veikko Aaltosen esikoiselokuvaa Tilinteko (1987), jonka toisena käsikirjoittajana hän toimi yhdessä ohjaajan kanssa.
Ohjaajanuran alku ja ensimmäiset elokuvat
Aki Kaurismäen ohjaajanura alkoi kunnianhimoisesti. Ensimmäisenä pitkänä elokuvana hän toteutti sovituksen Fjodor Dostojevskin klassikkoromaanista: Rikos ja rangaistus (1983) oli 1800-luvun Pietarista nyky-Helsinkiin siirretty tarina murhasta, siihen johtavista syistä ja sen seurauksista. Markku Toikka näyttelee nuorta teurastamotyöläistä, Antti Rahikaiseksi muuttunutta Rodion Raskolnikovia, joka elokuvan alussa tappaa rikkaan liikemiehen. Tämän jälkeen alkaa kissa- ja hiirileikki poliisin ja Rahikaisen välillä. Kaurismäen mukaan elokuva oli kunnianosoitus elokuvan kultaisille vuosille, jolloin yhteen rikoselokuvaan riitti yksi murha. Käsikirjoituksen Kaurismäki laati yhdessä Pauli Pentin kanssa. Elokuva sai kiitosta kriitikolta ja katsojia 70 000. Elokuva säilyi pitkään Aki Kaurismäen katsotuimpana elokuvana Suomessa. Enemmän katsojia sai vasta Mies vailla menneisyyttä, 155 000 katsojaa.
pienoiskuva|right|Kaurismäki [[Calamari Unionin ensi-illan aikoihin.]] Kaurismäen toinen elokuva oli enemmän tai vähemmän kieli poskessa tehty Calamari Union (1985). Elokuva kertoo viidestätoista Frank-nimisestä miehestä, jotka elokuvan alussa lähtevät vaellukselle Kalliosta Eiraan paremman elämän toivossa. Matka on pitkä ja vaarallinen. Perille pääsee vain kaksi Frankia, ja hekin huomaavat myöhästyneensä: Eira on jo vallattu. Calamari Union tehtiin halvalla, mustavalkoisena ja pienellä kuvausryhmällä. Käsikirjoituksena toimi yhden A-nelosen mittainen kaavio, ja dialogin ohjaaja kirjoitti yleensä vasta paikan päällä.
Työläistrilogia
Opiskeluaikana ja sitä ennen Kaurismäki toimi useissa eri työläisammateissa, kuten tiskaajana ja postinkantajana. Ehkä juuri siksi hänellä on ollut erityinen suhde työväenluokkaan, jonka elämän kuvaamisesta on tullut yksi hänen tuotantonsa keskeisimmistä teemoista. Tämä edisti myös niin kutsutun työläistrilogian valmistumista. Trilogiaan kuuluvat elokuvat Varjoja paratiisissa (1986), Ariel (1988) ja Tulitikkutehtaan tyttö (1990). Kaurismäki kuvaili trilogiaa Voima-lehdessä 2005: ”Ensin tulivat Varjoja paratiisissa, Ariel ja Tulitikkutehtaan tyttö, kutsuin niitä luuseritrilogiaksi, muut nimesivät ne jostain syystä työläistrilogiaksi. Eiväthän ne hahmot työläisiä olleet ainakaan perinteisessä mielessä.” Kaurismäen tuleva elokuva, työnimeltään Kuolleet lehdet, on ennakkotietojen mukaan neljäs osa työläistrilogiaa.
Trilogian ensimmäinen elokuva kertoo roskakuski Nikanderin ja valintamyymälän kassan Ilonan rakkaustarinan. Elokuvan Varjoja paratiisissa voidaan katsoa merkinneen alkua niin sanotulle kaurismäkeläiselle kerronnalle. Viitteitä tähän oli ollut jo Rikoksessa ja rangaistuksessa, mutta Dostojevskin klassikkoteos oli ollut ikään kuin eräänlaisena ”painolastina” elokuvassa. Varjoja paratiisissa on ennen kaikkea arkirealistinen kuvaus kahden ihmisen rakkaudesta. Koko elokuvan kuvamaailma on karu ja kylmä, vailla romanttisille elokuville tyypillistä visuaalista kauneutta.
Ilona oli Kati Outisen ensimmäinen rooli Kaurismäen elokuvassa. Tämän elokuvan kautta hänestä ja Nikanderia näytelleestä Matti Pellonpäästä muodostui jonkinlainen moderni ja päivitetty, työväenluokkainen versio Ansa Ikosen ja Tauno Palon muodostamasta romanttisesta parista.
Peter von Baghin haastattelukirjan Aki Kaurismäki mukaan idea ja koko käsikirjoitus trilogian toiseen elokuvaan syntyi yhdessä viikonlopussa; elokuvan tuotantotukihakemuksen viimeinen jättöpäivä olisi maanantaina, ja sitä ennen oli saatava jotain aikaan.
Ariel on elokuva Turo Pajalan näyttelemästä kaivosmies Taistosta, joka kaivoksen sulkeuduttua muuttaa Pohjois-Suomesta Helsinkiin työnhakuun. Työpaikkoja ei kuitenkaan löydy, ja hän joutuu asumaan Pelastusarmeijan yömajassa. Lopulta hän päätyy oikeusmurhan uhrina vankilaan. Näiden välissä hän kuitenkin ehtii rakastua Susanna Haaviston näyttelemään useampaa työtä tekevään yksinhuoltajaäitiin. Taisto karkaa sellikaverinsa (Matti Pellonpää) kanssa vankilasta ja suuntaa rakastettunsa ja tämän pojan kanssa M/S Ariel -nimisellä laivalla kohti Meksikoa.
Trilogian viimeistä osaa pidetään koko sarjan julmimpana ja synkimpänä elokuvana. Se on tarina Kati Outisen näyttelemästä Iriksestä, joka tekee työtä tulitikkutehtaassa. Pienen palkkansa hän joutuu tuomaan kotiin äidilleen (Elina Salo) ja isäpuolelleen (Esko Nikkari). Eräänä iltana hän kuitenkin törmää mieheen (Vesa Vierikko) tanssiravintolassa. Yhteisen yön jälkeen Iris kuvittelee, että heidän välillään olisi jotakin pysyvää. Mies kuitenkin hylkää raskaaksi tulleen Iriksen ja vaatii häntä tekemään abortin. Iris päättää kostaa miehelle, sekä häntä kaltoin kohteleville vanhemmilleen myrkyttämällä heidät. Myrkkyä saa myös satunnainen mies baarissa.
Elokuvan tekoaikana Kaurismäki oli kyllästynyt valituksiin siitä, että käsikirjoittaminen ja elokuvan tekeminen olisi hankalaa puuhaa. Hän kuittasi asiat sanomalla, että elokuvan voi tehdä yhdestä tulitikusta, ja Tulitikkutehtaan tytöstä tuli siitä esimerkki. Elokuva on Kaurismäen tuotannossa kaikkein vähäpuheisin. Ensimmäinen repliikki lausutaan vasta ensimmäisen kymmenen minuutin jälkeen: ”Pieni olut”.
Leningrad Cowboys ja Hamlet
Samoihin aikoihin Tulitikkutehtaan tytön kanssa tehty Leningrad Cowboys Go America (1989) oli elokuva, joka toi Kaurismäelle kansainvälistä mainetta. Elokuva oli samannimisen rock-yhtyeen ympärille rakennettu tarina, joka kertoi Siperiasta Yhdysvaltoihin muuttavan yhtyeen edesottamuksista sen yrittäessä saavuttaa menestystä. Leningrad Cowboys Go America oli sukua Calamari Unionin absurdille huumorille. Kaurismäki ei itsekään ottanut elokuvaa vakavasti vaan on useampaan otteeseen maininnut sen maailman surkeimmaksi elokuvaksi, jos joitain Sylvester Stallonen elokuvia ei oteta lukuun.
Leningrad Cowboys Go America kuvattiin Yhdysvalloissa, ja se oli myös Kaurismäen ensimmäinen englannin kielellä toteutettu elokuva. Pääosaa, yhtyeen manageria, näytteli Matti Pellonpää. Elokuvassa esiintyi myös pienessä osassa Kaurismäen ystävä, yhdysvaltalainen elokuvaohjaaja Jim Jarmusch. Vuonna 1994 Kaurismäki teki elokuvalleen jatko-osan Leningrad Cowboys Meet Moses.
Rikoksella ja rangaistuksella alkanut klassikkofilmatisointien tekeminen jatkui elokuvalla Hamlet liikemaailmassa (1987). Elokuva perustui William Shakespearen näytelmään Hamlet, mutta tapahtumat sijoittuvat jälleen kerran Suomen nykyaikaan. Nyt tosin absurdimmassa muodossa kuin aikaisemmin. Hamlet liikemaailmassa onkin jälleen kerran sukua Calamari Unionille, mustavalkokuvausta myöten. Elokuva seuraa melko tarkasti alkuperäistekstiä. Hamletin kuuluisa "Ollako vai eikö olla" -monologi on sen sijaan jätetty pois.
1990-luku
1990-luku merkitsi entistä runsaamman kansainvälisen tunnustuksen aikaa Kaurismäelle. Tietoisuus hänestä ja hänen elokuvistaan levisi etupäässä Keski-Euroopassa. Myös Kaurismäen oma elokuvan tekeminen muuttui kansainvälisemmäksi, hetkelliseksi irtautumiseksi Suomesta ja suomalaisuudessa. 1990-luvulla hän kuvasi Yhdysvaltojen lisäksi elokuvia niin Ranskassa kuin Englannissakin.
Lontoossa kuvattu I Hired a Contract Killer (1990) on elokuva kaasulaitoksen virkamiehestä, joka potkut työstä saatuaan yrittää itsemurhaa. Teko ei kuitenkaan onnistu, joten hän palkkaa itselleen palkkamurhaajan tekemään työn loppuun. Ennen täytäntöönpanoa virkamies ehtii kuitenkin rakastua baarissa tapaamaansa naiseen. Tämän jälkeen hän ei halua enää kuolla, mutta palkkamurhaajaa ei löydy mistään ja virkamies joutuu lähtemään rakastettunsa kanssa pakosalle.
Kaurismäki oli jo opiskeluaikanaan lukenut Henri Murgerin klassikkoteoksen Boheemielämää ja yrittänyt lähes koko uransa ajan sovittaa siitä elokuvaa. Hän oli koettanut Rikoksen ja rangaistuksen tavoin suunnitella kirjan sijoittamista nykypäivän Helsinkiin, mutta tajusi lopulta, että elokuva pitää kuvata aidoilla kuvauspaikoilla Pariisissa. Mahdollisuus tähän tuli vasta 1990-luvulla, ja elokuva Boheemielämää valmistui 1992.
Boheemielämää on tarina kolmesta taiteilijasta: muusikosta, kirjailijasta ja taidemaalarista ja heidän elämästään ja rakkaussuhteistaan Pariisissa. Elokuva on kokonaan ranskankielinen, ja pääosia näyttelevät Matti Pellonpää ja Kari Väänänen. Pellonpäällä ei osannut ranskaa yhtään, joten hän joutui opettelemaan käsikirjoituksen ulkoa sanasta sanaan. Väänänen puolestaan oli aikoinaan lukenut lyhyen ranskan.
Vaikka elokuva sijoittuu nykyajan Pariisiin, ei koko elokuvassa esiinny yhtään nykyaikaista autoa, eikä elokuvassa näy Pariisi-kliseetä Eiffel-torniakaan. Jean-Pierre Leaudilla on elokuvassa keskeinen sivurooli, kuten myös Kaurismäen veljesten yhteisesti ihailemalla amerikkalaisella elokuvaohjaajaveteraanilla Samuel Fullerilla. Elokuva toi Pellonpäälle parhaan eurooppalaisen näyttelijän palkinnon.
Veikko Nieminen ja Jarmo Vesteri ohjasivat vuonna 1991 Boheemielämää-elokuvan kuvauksista kertovan dokumenttielokuvan Missä on Musette?
Elokuva toteutettiin mustavalkoisena, ja Reino jäi Matti Pellonpään viimeiseksi rooliksi. Hän kuoli sydänkohtaukseen heinäkuussa 1995.
Juha (1999) on tähän mennessä Kaurismäen viimeinen klassikkofilmatisointi ja viimeinen mustavalkoisena kuvattu elokuva. Se perustuu Juhani Ahon samannimiseen, tunnettuun romaaniin, joka oli filmattu Suomessa jo kaksi kertaa aikaisemmin ja kerran Ruotsissa.
Elokuva on kolmiodraama Mariasta, Juhasta ja Shemeikasta. Juha ja Maria elävät onnellista elämää maaseudulla, kunnes kaupungista tullut Shemeikka tulee paikalle ja kaappaa Marian itselleen. Perillä kaupungissa Maria huomaa kuitenkin päätyneensä pelkäksi ilotytöksi Shemeikan haaremiin. Juha matkustaa kaupunkiin ja kostaa Shemeikalle.
Elokuva on mustavalkoinen, ja se on kuvattu mykkänä. Muista Kaurismäen elokuvista poiketen siihen on myös sävelletty erikseen musiikki. Sävellystyön on tehnyt Anssi Tikanmäki.
Suomi-trilogia
Työläistrilogian ohella Kaurismäen toinen merkittävä elokuvasarja on niin sanottu Suomi-trilogia, jonka kunkin osan tarkoitus on kuvata suomalaisessa yhteiskunnassa olevia ongelmia. Edeltäjänsä tavoin tämäkin trilogia on vahvasti työväenluokkalainen.
pienoiskuva|Kauas pilvet karkaavat (DVD-kansikuva). Trilogia alkoi työttömyydestä kertovalla elokuvalla Kauas pilvet karkaavat (1996), jonka alkuperäinen tarkoitus oli olla jatko-osa Varjoja paratiisissa aloitetulle Nikanderin ja Ilonan suhteelle. Pellonpään kuoleman johdosta käsikirjoitusta jouduttiin kuitenkin muuttamaan. Kati Outisen näyttelemä Ilona säilyi edelleen Ilonana, mutta hänen uutta miestään Lauria näytteli Kari Väänänen. Elokuvassa on kohtaus, jossa Ilona poikkeaa hautausmaalla. Pariskunnan kuollutta lasta esittää postuumisti lapsuudenvalokuvansa myötä Matti Pellonpää.
Ankeasta aiheestaan huolimatta elokuva on valoisa tarina 1990-luvun alkupuolen lamavuosien Suomesta. Ilona ja Lauri menettävät elokuvan alussa työpaikkansa saneerausten vuoksi. Pitkällisten taistelujen jälkeen he saavat perustetuksi oman ravintolan, joka lopussa osoittautuu varsinaiseksi menestykseksi. Elokuvan nimi tulee Rauli Badding Somerjoen esittämästä laulusta ”Pilvet karkaa, niin minäkin”.
Kauas pilvet karkaavat oli myös Kaurismäen siihenastisen uran menestynein elokuva. Euroopan maiden lisäksi se levisi useisiin Aasian maihin sekä Yhdysvaltoihin. Elokuva pääsi kilpailemaan Cannesin elokuvajuhlille Kultaisesta palmusta. Palkintoa ei tullut, mutta kriitikot kuitenkin ylistivät elokuvaa.
Trilogian toinen osa Mies vailla menneisyyttä (2002) on tarina asunnottomuudesta. Pohjois-Karjalasta Helsinkiin tullut mies piestään heti hänen astuttuaan ulos junasta Helsingin rautatieasemalla. Hän menettää muistinsa ja ajautuu lopulta asunnottomien asuinalueelle. Elokuvan aikana hän rakastuu Pelastusarmeijan sotilaaseen (Kati Outinen). Synkkyydestään huolimatta elokuvassa on kuitenkin paljon kaurismäkeläistä huumoria, ja elokuva päättyy kaikin puolin onnellisesti.
Trilogian viimeinen elokuva Laitakaupungin valot (2006) on kuvaus syrjäytymisestä. Janne Hyytiäisen näyttelemä vartija yrittää huonolla menestyksellä luoda kontaktia sekä työkavereihin että vastakkaiseen sukupuoleen. Rikolliskoplan huiputtamana hän joutuu Arielin Taiston tapaan syyttömänä vankilaan. Elokuvan viimeinen kuva antaa kuitenkin lupauksen toivosta.
Elokuva oli Cannesissa ehdolla Kultaisen palmun saajaksi, mutta palkintoa ei tullut. Elokuvassa on myös pieni kohtaus, jossa Kati Outinen näyttelee valintamyymälän kassaa. Kohtaus voidaan nähdä suorana viittauksena Varjoja paratiisissa -elokuvaan.
2010-luku
Vuonna 2011 ensi-iltansa saanut Le Havre kertoo vapaaehtoiseen maanpakoon vetäytyneestä entisestä menestyskirjailijasta, nykyisestä kengänkiillottajasta Marcel Marxista, joka yrittää pelastaa pakolaispojan. Ranskankielisen elokuvan tapahtumat sijoittuvat pohjoisranskalaiseen Le Havren satamakaupunkiin. Elokuva osallistui Cannesin elokuvajuhlille virallisessa ohjelmassa ja sai Fipresci-palkinnon. Se oli Suomen Oscar-ehdokas. Elokuva sai Suomessa Jussi-palkintoja kuudessa sarjassa.
"Satamakaupunki-trilogian" toinen elokuva Toivon tuolla puolen sai ensi-iltansa 3. helmikuuta 2017. Elokuvan pääosissa näyttelevät Syyriasta Suomeen muuttanut Sherwan Haji ja Sakari Kuosmanen, jonka roolina on maata kiertävä paitakauppias. Muissa rooleissa ovat muiden muassa Kaija Pakarinen, Kati Outinen, Tommi Korpela ja Tuomari Nurmio. Kaurismäki käsikirjoitti ja tuotti elokuvan itse. Elokuva kuvattiin alkusyksystä 2016 Helsingissä, ja sen levityksestä vastasi B-Plan Distribution. Elokuva oli osa Suomi 100 -juhlavuoden ohjelmaa. Kaurismäki palkittiin elokuvasta parhaan ohjaajan Hopeisella karhulla Berliinin elokuvajuhlilla 2017.
Tyyli
Kaurismäen elokuville on tunnusomaista yleiskielinen artikulointi, valtavirran ulkopuolella elävien ymmärtävä esittäminen sekä runsas tupakanpoltto. Amerikkalainen elokuvakriitikko Roger Ebert esitteli Kaurismäen Mies vailla menneisyyttä -elokuvan arvostelussa hänen tyyliään: ”Hänen hahmonsa tapaavat seistä paikoillaan ja lausua dialoginsa kuin kerrottaisiin ikiaikaisia totuuksia, ja samalla kamera tapaa olla paikoillaan ja huomioida hahmot ilman suurempia hienouksia. Hänen hahmonsa eivät hymyile paljoa, he nyökkäilevät usein surullisesti, he polttavat paljon ja tuntuvat aina odottavan pahinta.”
Matti Pellonpää ja Kati Outinen ovat olleet Kaurismäen luottonäyttelijöitä, mutta suuremmissa tai pienemmissä rooleissa ovat näytelleet usein myös Elina Salo, Esko Nikkari, Sulevi Peltola, Markku Peltola, Sakari Kuosmanen ja Kari Väänänen. Kaurismäen henkilögalleriaan lukeutuvat lisäksi sellaiset muilta aloilta tunnetut henkilöt kuin asianajaja Matti Wuori, elokuvatutkija Peter von Bagh tai laulajat Annikki Tähti, Markus Allan ja Veikko Lavi.
Kaurismäki on niin sanottu auteur-ohjaaja. Hän käsikirjoittaa, ohjaa, tuottaa ja useimmiten leikkaakin elokuvansa pääosin itse. Lisäksi auteur-asemaan kuuluu tekijän persoonallinen, valtavirran elokuvista poikkeava kerrontatyyli.
Peter von Bagh jakaa Kaurismäen elokuvat kolmeen lajiin:
Poliittiset kannanotot
Vuonna 2001 Kaurismäki kieltäytyi Taideteollisen korkeakoulun kunniatohtorin arvosta vastalauseeksi turkiskauppaa siihen aikaan tehneen Marimekon toimitusjohtajan Kirsti Paakkasen saamalle kunniatohtorin arvolle.
Vuonna 2003 hän boikotoi New Yorkin 40. elokuvafestivaaleja osoittaakseen solidaarisuutta iranilaisohjaaja Abbas Kiarostamille, joka ei voinut osallistua samoihin festivaaleihin, koska ei saanut viisumia Yhdysvaltoihin.
Kesäkuussa 2011 Kaurismäki antoi tukensa Helsingissä Romanian romanien puolesta järjestettävälle mielenosoitukselle.
2017 Kaurismäki ryhtyi Kulttuuritila Nuijamies-hankkeen suojelijaksi. Hanke pelasti vanhan, kulttuurihistoriallisesti merkittävän elokuvateatterirakennuksen purku-uhan alta.
2019 hän luopui akateemikon arvonimestä protestoidakseen hallituksen metsä- ja kaivospolitiikkaa.
Oscar-boikotit
Kaurismäki on kahdesti boikotoinut Oscar-gaalaa. Vuonna 2002 hänen elokuvastaan Mies vailla menneisyyttä tuli ensimmäinen suomalainen Oscar-ehdokkuuden saanut elokuva, kun se valittiin ehdokkaaksi Parhaan ulkomaisen elokuvan Oscar-palkintoon. Kaurismäki kuitenkin kieltäytyi osallistumasta Oscar-gaalaan vastalauseena Yhdysvaltain johtamaa Irakin sotaa vastaan. Ehdokkuuden hän otti vastaan helpottaakseen elokuvan levitystä Yhdysvalloissa.
Lokakuussa 2006 boikotti nousi jälleen puheenaiheeksi, kun Kaurismäki ilmoitti vastalauseena Yhdysvaltojen silloiselle politiikalle ja hallinnolle, ettei halua että hänen elokuvaansa Laitakaupungin valot tarjotaan Suomen viralliseksi ehdokkaaksi. Koska Kaurismäen elokuva oli jo valittu ehdolle, Suomi jäi ilman ehdokasta.
Pitkään kestänyt boikotti päättyi vuonna 2011. Kaurismäki antoi luvan asettaa elokuvansa Le Havre ehdolle Suomen Oscar-ehdokkaaksi parhaan ulkomaisen elokuvan Oscariin. Kaurismäen mukaan päätökseen vaikuttivat Yhdysvaltojen uusi, demokraattinen presidentti ja sotavoimien vetäminen Irakista.
Liikemaailmassa
Kaurismäki perusti vuonna 2021 Karkkilaan elokuvateatteri Kino Laikan. Aiemmin hänellä oli Karkkilassa myös hotelli Oiva.
Yhdessä yhtiökumppaneittensa, mm. Peter von Baghin ja veljensä Mikan kanssa hän pyöritti Helsingin Eerikinkadun ja Fredrikinkadun kulmauksessa Andorra-elokuvateatteria vuodesta 1987 ja sen lisäksi vuodesta 1992 Corona-baaria, vuodesta 1993 Kafe Moskova -baaria ja vuodesta 2004 Dubrovnik-baaria, kunnes ne kaikki suljettiin vuonna 2019. Corona, Andorra, Dubrovnik ja Kafe Moskova muuttivat hotellin alta Vallilan Konepajan alueelle. Andorran vanha kalustus otettiin käyttöön Kino Laikassa.
Kaurismäen veljeksillä on nykyään kaksi ravintolaa: Eerikinkadulla Buenos Aires ja Vallilassa Corona Baari.
Yksityiselämä
Kaurismäen isä on ekonomi Jorma Kaurismäki, veli elokuvaohjaaja Mika Kaurismäki ja vaimo taidemaalari Paula Oinonen. Kaurismäki asuu osan vuotta viinitilallaan Portugalissa ja kesäkaudet Suomessa Karkkilassa.
Jussi-palkinnot
Parhaan ohjauksen Jussi-palkinto Parhaan leikkauksen Jussi-palkinto
Euroopan elokuvapalkinnot
Euroopan elokuvapalkinto: paras elokuva Euroopan elokuvapalkinto: paras ohjaaja Euroopan elokuvapalkinto: paras käsikirjoittaja
Ohralampi (Multia)
Ohralampi on Keski-Suomessa Multialla ja Etelä-Pohjanmaalla Ähtärissä Väätäiskylän lähellä sijaitseva lampi.
Maantietoa
Lammen pinta-ala on 3,8 hehtaaria, se on 450 metriä pitkä ja 150 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Lampi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Sen rantaviivan pituus on 1,1 kilometriä.
Vesistösuhteet
Lampi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Ähtärin ja Pihlajaveden reittien valuma-alueen (35.4) Niemisjoen valuma-alueella (35.47), jonka Palojoen valuma-alueeseen (35.476) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 203,6 metriä mpy.
Ylivieskan keskustaajama
pienoiskuva|J. Kärkkäisen tavaratalo vuonna 2007. pienoiskuva|Ylivieskan uusi kirkko heinäkuussa 2021. Ylivieskan keskustaajama (alkujaan Ylivieskan kirkonkylä) on Ylivieskan kaupungin hallinnollinen keskus. Keskustaajaman alueella asui vuoden 2021 lopussa 12 569 asukasta.
Keskustaajaman läpi virtaa Kalajoki, jonka etelärannalle Ylivieskan keskusta-alue on ajan saatossa rakentunut. Ylivieskan keskustaajamassa risteävät kantatiet 63, 86 ja valtatie 27. Keskustaajamassa sijaitsee rautatieasema, jossa pysähtyvät kaikki rataosan Seinäjoki–Helsinki henkilöjunat, ja josta erkanee Iisalmelle johtava Iisalmi-Ylivieska-rata. Viime vuosina varsinkin päivittäistavarakauppa on investoinut useita uusia liiketiloja Ylivieskan keskustaajamaan. Keskustaajamassa sijaitsevat muun muassa J. Kärkkäisen, Citymarketin ja Prisma -ketjujen tavaratalot.
Vuonna 2016 tuhopoltossa tuhoutunut vuonna 1786 valmistunut kirkko sijaitsi Ylivieskan keskustaajamassa. Vuonna 2021 vanhan kirkon paikalle valmistui uusi Pyhän Kolminaisuuden kirkko.
Mohyliv-Podilskyi
Mohyliv-Podilskyi on kaupunki Vinnytsjan alueella Ukrainassa, Ukrainan ja Moldovan rajajokena toimivan Dnestrin koillisrannalla.
Kaupunki on Mohyliv-Podilskyin piirin (34 106 as.) keskus. Kaupungin asukasluvuksi arvioitiin 32 056 (vuonna 2013).
Kaupungissa on rautatieasema; kaupungin kautta on rautatieyhteys etelään Moldovan puolelle.
Cookinsaarten dollari
Cookinsaarten dollari on Cookinsaarilla käytössä oleva rahayksikkö. Se jakaantuu 100 senttiin, vaikka joissain 50 sentin kolikoissa on merkintä 50 tene. Myös Uuden-Seelannin dollaria käytetään.
Alasinluu
thumb|250px|Kuva alasinluusta kirjasta Gray's Anatomy Alasinluu on keskimmäinen välikorvassa sijaitsevista kolmesta kuuloluusta. Se niveltyy toisesta päästään vasaraluuhun ja toisesta jalustinluuhun. Yhdessä kuuloluut muodostavat kuuloluuketjun, joka johtaa ääniaaltojen aiheuttamat tärykalvon värähtelyt ns. soikeaan ikkunaan (eteisikkunaan), joka on väli- ja sisäkorvan välisessä luuseinässä.
Viitteet
Gehoorbeentje
Brunberg
pienoiskuva|280x280px|Brunbergin tehtaanmyymälä Porvoon Tarmolassa Brunberg Oy on suomalainen makeisvalmistaja. Brunbergin makeistehdas ja tehtaanmyymälä sijaitsevat Porvoossa. Pienestä porvoolaisesta leipomosta alkunsa saanut 150-vuotias Brunberg on suomalaisten arvostama makeistehdas, jonka täyteläiset ja tinkimättömän laadukkaat tuotteet ovat tuottaneet iloa useille sukupolville. Useita makeisia valmistetaan yhä samalla reseptillä kuin jo vuosikymmeniä sitten. Vanhimmat reseptit ovat peräisin yli 100 vuoden takaa. Brunberg yhdistää modernia tuotantotekniikkaa perinteiseen käsityöosaamiseen
Vuonna 2022 Brunbergin liikevaihto oli yli 10,3 milj. euroa, ja yrityksessä työskenteli 67 henkilöä. Uusi Tehtaanmyymälä avattiin Porvoon Tarmolan kaupunginosassa toukokuussa 2021.
Historia
Brunbergin juuret ulottuvat 1800-luvulle, jolloin 1871 perustetussa A. W. Lindforsin leipomossa aloitettiin karamellinvalmistus. Tällöin tuotevalikoimaan kuului erikoistuotteita, kuten hää- ja hautajaiskaramellit. Vuonna 1928 yrityksen osti porvoolainen Lennart Brunberg, edellisen toimitusjohtajan isoisä. Hänen aikanaan ryhdyttiin valmistamaan suklaata, josta vähitellen tuli yrityksen päätuote.
Tuotteet
Brunbergin tuotteita ovat:
Valikoimaan kuuluu suklaapatukoita ja suklaalevyjä sekä erikoisruokavalioihin soveltuvia sokerittomia, laktoosittomia, vegaanisia ja gluteenittomia makeisia. Brunberg on Pohjoismaiden ainoa laktoosittoman maitosuklaan tekijä.
GNU
thumb|GNU-projektin logo
GNU on Unixin kaltainen vapaa käyttöjärjestelmä, jonka kehitystyön käynnisti Richard Stallman. Tämän käyttöjärjestelmän kehitystä nimitetään GNU-projektiksi. Stallman ilmoitti projektista alun perin syyskuussa 1983 uutisryhmässä net.unix-wizards ja julkaisi marraskuussa 1985 GNU-manifestin, jossa hän kertoi projektin tavoitteet ja pyysi apua. Nimitys on rekursiivinen akronyymi, joka tulee sanoista ”GNU’s Not Unix” ('GNU ei ole Unix'). GNU:ta kehittävää GNU-projektia hallinnoi Free Software Foundation.
GNU-projekti alkoi rakentaa käyttöjärjestelmän ydintä, työkaluohjelmia, C-ohjelmointikielen kääntäjää ja muita kehitystyökaluja. Projektissa koottiin myös olemassa olevia vapaita ohjelmistoja, esimerkiksi BSD-projektin ohjelmia, ikkunointiympäristö X ja ladontajärjestelmä TeX.
Koska GNU oli suunniteltu yhteensopivaksi Unixien kanssa, yksittäisiä GNU-ohjelmia saatettiin käyttää ennen käyttöjärjestelmän valmistumista. GNU-ohjelmista tulikin suosittuja Unix-piireissä ja niiden jakelusta tuli projektin merkittävä tulonlähde. Itse asiassa GNU-projektin kehitystyökalut edistävät ohjelmien siirrettävyyttä, niin että monet GNU-ohjelmat ovat käytettävissä hyvin monella alustalla, esimerkiksi myös Windowsissa.
Projektin tarpeisiin luodut lisenssit kuten GNU General Public License (GPL), GNU Lesser General Public License (LGPL) ja GNU Free Documentation License (GFDL) ovat sittemmin levinneet myös muuhun käyttöön.
GNU-projektin ohjelmat
Erilaisia GNU-projektin tuottamia ohjelmistoja ovat mm. tekstieditori GNU Emacs, GNU Compiler Collection GCC, GNU C-kirjasto (glibc), GNU Binutils, GNU Bash-komentotulkki, GNU Core Utilities-paketti, kuvankäsittelyohjelma GIMP, sekä työpöytäympäristö GNOME. Osa ohjelmistoista sisältää vaihtoehtoisia toteuksia AT&T:n kehittämille Unix-työkaluohjelmille.
Hurd ja Linux
GNU-järjestelmän ytimen, Hurdin, kehitys osoittautui oletettua vaikeammaksi. Kun Linus Torvalds julkaisi 1992 GPL-lisenssillä Linux-ytimen, joka oli yhdistettävissä GNU-projektin kokoamiin ohjelmiin, Linuxista tuli vapaiden käyttöjärjestelmien keulakuva. Linuxin myötä unelma täysin vapaasta käyttöjärjestelmästä on toteutunut, vapaat ohjelmistot ovat saaneet paljon julkisuutta ja vapaiden ohjelmien tarjonta on lisääntynyt huimasti.
Toisaalta Torvaldsin pragmaattinen suhtautuminen vapauteen (vrt. avoin lähdekoodi) harmittaa vapautta korostavaa Stallmania ja FSF:ää. Tästä seurasi riita Linux-jakeluiden nimistä: Linux vai GNU/Linux. Vapautta korostava Debian käyttää jälkimmäistä. Kuitenkin vain harva Linux-jakelu on GNU projektin suosittelema. Esimerkiksi Debianissa GNU-projekti näkee ongelmana, että sen palvelimilla on ei-vapaita ohjelmavarastoja, jotka eivät virallisesti sisälly itse Debianiin, mutta joista käyttäjät pääsevät helposti tietoiseksi.
Hurd-jakelut
GNU-ydin Hurd on Linuxia mielenkiintoisempi teoreettisessa mielessä ja sen kehitystä on jatkettu. Se on nyt riittävän vakaa, jotta sen pohjalle voidaan rakentaa käyttökelpoisia jakeluita, mutta varsinaiseen tuotantokäyttöön sitä ei vielä suositella.
Huomaa, että nämä eivät ole Linux-jakeluja, sillä niissä ei ole Linux-ydintä.
Luotettavuus
Avoimen lähdekoodin ohjelmat voivat olla suljettuja luotettavampia, koska jokainen käyttäjä voi tarkistaa lähdekoodin ja parantaa sitä, tarvittaessa ulkopuolisia asiantuntijoita käyttäen. Tämä etu edellyttää, että tarpeeksi merkittävä käyttäjäjoukko käyttää mahdollisuutta hyväkseen, ja että ohjelmiston kehittämisestä vastaavat eivät sorru sisällyttämään liikaa huonosti tarkastettua koodia.
Vertailuja käytännön luotettavuudesta, turvallisuudesta ja suorituskyvystä avointen ja suljetun lähdekoodin ohjelmistojen ja vapaiden ja suljettujen käyttöjärjestelmien välillä on tehty useita, mutta vertailu on vaikeaa.
Zoltán Jeney
pienoiskuva|Zoltán Jeney vuonna 2017. Zoltán Jeney (4. maaliskuuta 1943 Szolnok, Unkari – 28. lokakuuta 2019 ) oli unkarilainen säveltäjä. Hän opiskeli säveltämistä Ferenc Farkasin johdolla Budapestissä vuosina 1961–1966. Jeney alkoi säveltää 1970-luvulla pääosin minimalistista musiikkia.
Hän opetti Budapestin Liszt-akatemiassa vuodesta 1986.
Kirjauskonnot
Kirjauskonnot ovat uskontoja, joilla on pyhiä kirjoituksia. Tällaisia uskontoja ovat esimerkiksi zarathustralaisuus, juutalaisuus, kristinusko, islam, hindulaisuus ja taolaisuus.
Pyhien kirjoitusten asema ja auktoriteetti vaihtelevat eri uskonnoissa. Kristinuskossa esimerkiksi ajatellaan, että Raamatun ovat kirjoittaneet ihmiset, mutta jumalallisen inspiraation vallassa. Islamissa taas katsotaan, että Koraani on Jumalan puhetta ja että sitä ei ole luotu, vaan se on ollut ikuisesti olemassa.
Słonimski
Słonimski, Slonimski ja Slonimsky on seuraavien henkilöiden sukunimi:
Traian Băsescu
Traian Băsescu (s. 4. marraskuuta 1951 Basarabi) on romanialainen poliitikko, joka joulukuussa 2004 valittiin maansa presidentiksi. Hän on ollut Bukarestin pormestarina kesäkuusta 2000. Ennen poliittista uraansa Băsescu toimi merikapteenina ja valtio-omisteisen laivayhtiö Navromin johtajana. Hän edusti Demokraattista puoluetta, josta erosi tultuaan valituksi presidentiksi.
Băsescu valmistui merenkulkuopistosta Constanţasta 1976 ja vuonna 1984 hän sai komentoonsa Romanian kauppalaivaston suurimman aluksen, öljytankkeri Biruinţan. Hän liittyi myös kommunistiseen puolueeseen edistääkseen uraansa. Politiikkaan hän lähti vasta 1989 kansallisen pelastuksen rintaman jäsenenä (FSN). FSN hajosi 1992, jolloin Băsescu liittyi Petre Romanin johtamaan Demokraattiseen puolueeseen. Hänet valittiin alahuoneeseen 1992 ja uudelleen 1996. Hän toimi useita kertoja kuljetusministerinä. Vuonna 2001 hänet valittiin Demokraattisen puolueen johtoon.
Băsescun Demokraattinen puolue ja liberaalipuolue Partidul Naţional Liberal muodostivat "oranssin" Oikeuden ja totuuden liiton (Alianţa Dreptate şi Adevăr) kesäkuun 2004 parlamentin- ja presidentinvaaleihin. Voitettuaan Băsescu nimitti liberaalipuolueen Călin Popescu-Tăriceanun hallituksenmuodostajaksi ja pääministeriksi. Miesten suhteet alkoivat rakoilla arvioiden mukaan siinä vaiheessa kun Băsescua syytettiin entiseksi Securitaten ilmiantajaksi. Laivan päällikkönä hän oli vastuussa alaistensa toimien tarkkailemisesta.
Ulkopolitiikassa Băsescu keskittyi hyviin suhteisiin Yhdysvaltoihin, johon kuului Romanian joukkojen pitäminen Irakissa ja Afganistanissa sekä joulukuussa 2005 solmittu sopimus Yhdysvaltojen oikeudesta käyttää Romanian tukikohtia.
18. huhtikuuta 2007 parlamentti erotti Băsescun määräaikaisesti virastaan syyttäen häntä perustuslain rikkomisesta. Perustuslakituomioistuin ei löytänyt todisteita väitetyistä rikkomuksista. 19. toukokuuta järjestettiin kansanäänestys, jossa kysyttiin voiko Băsescu jatkaa tehtävässään. Häntä syytettiin hallituksen ja oikeuslaitoksen toimintaan puuttumisesta ja mafian suojelusta. Yli 74 % äänestäneistä kannatti Băsescun jatkamista virassaan. Băsescun mukaan kyseessä oli yritys keskeyttää hänen korruptionvastainen toimintansa, joka on pelästyttänyt "talousmafian".
Băsescu valittiin niukasti toiselle kaudelle 6. joulukuuta 2009 järjestetyllä presidentinvaalin toiselle kierroksella sosiaalidemokraattien Mircea Geoanăa vastaan. Băsescun äänisaalis oli 50,37 prosenttia ja Geoanan 49,63 prosenttia. Vaalin tulos oli yllätyksellinen, koska mielipidemittauksissa Băsescu oli ennen vaalia kahdeksan prosenttia jäljessä. Myös ovensuukyselyt ennustivat Geoanăn voittavan, vaikka hän sai ensimmäisellä kierroksella prosentin vähemmän ääniä.
Keväällä 2012 aloittanut Victor Pontan vasemmistohallitus yritti myös erottaa Băsescun. 6. heinäkuuta 2012 parlamentti pidätti Băsescun tehtävistään ja järjesti 29. heinäkuuta 2012 kansanäänestyksen hänen erottamisestaan. 88 prosenttia äänestäjistä kannatti presidentin viraltapanoa. Äänestysprosentti jäi kuitenkin 46 prosenttiin, kun äänestäjistä vähintään puolen olisi pitänyt äänestää jotta tulos olisi pätevä. Hallitus yritti jatkaa kamppailua vielä oikeudessa, ja sen mukaan äänikynnys olisi ylittynyt uudemman väestönlaskennan perusteella. Perustuslakituomioistuin päätti kuitenkin ettei äänestys ole pätevä.
Entinen Euroopan parlamentin edustaja Elena Băsescu on Băsescun tytär.
Vuoden 2019 vaaleissa Traian Băsescu valittiin Euroopan parlamenttiin.
Chang Chen
Chang Chen (s. 14. lokakuuta 1976 Taipei) on taiwanilainen näyttelijä. Hänet tunnetaan rooleistaan elokuvissa Kirkkaampi kesäpäivä (1991), Happy Together (1997), Hiipivä tiikeri, piilotettu lohikäärme (2000), 2046 (2004), Red Cliff (2008), The Grandmaster (2013) ja Dyyni (2021).
Hänen isänsä Chang Kuo-chu sekä veljensä Hans Chang ovat myös näyttelijöitä.
Jalustin (luu)
300px|thumb|Jalustinluu
Jalustin on yksi välikorvan kuuloluista. Jalustin on korvan sisin kuuloluu, ja se välittää kuuloluuketjun värähtelyjä eteisikkunan kautta sisäkorvaan. Noin kolmen millimetrin pituudellaan jalustin on pienin ja kevyin ihmisen luista.
Viitteet
Gehoorbeentje
Põlva järv
Põlva järv on Virossa Põlvamaalla Põlvan kunnassa ja siellä Põlvan kaupungissa sijaitseva padottu järviallas.
Maantietoa
Tekojärvi on muodostunut sen pohjoispäähän tehdyn padon eteläpuolelle. Järven pinta-ala on 36 hehtaaria. Saaria on vain yksi Roosaar ja sen pituus on 130 metriä ja sen pinta-ala on 0,59 ha. Järvellä mainitaan toinenkin saari Mäntysaar, mutta se puuttuu kartasta. Järven läpi virtaa Ora jõgi, joka yhtyy pohjoisessa Ahja jõgeen. Ora jõgi saa alkunsa 13 kilometrin päässä Lahedan Roosissa. Järven valuma-alueen laajuus on 154 neliökilometriä. Järvi on luodattu ja sen keskisyvyys on 2 metriä ja suurin syvyys 3,7 metriä. Järven tilavuudeksi on arvioitu 0,00100 kuutiokilometriä eli 1,00 miljoonaa kuutiometriä. Järven rantaviivan pituus on 4,8 kilometriä ja rannat ovat melko jyrkät ja korkeat. Põlvan tajaman asuin- ja teollisuusalueet ympäröivät järven jokaiselta suunnalta. Lähes järven etelärantaan ulottuu Põlvan kirkon hautausmaa. Sitä vastapäätä toisella rannalla on yleinen uimaranta laitureineen.
Luontoarvot
Tekojärvi syntyi 1960-luvulla, jon Prajõen uomaa kasvatettiin patoamalla se jokilaaksoonsa. Sen ravinnetilanne on ollut vaikea, jolloin vesikasvillisuutta on ollut runsaasti ja vedessä on kukkinut sinilevää. Järvi voidaan luokitella ainakin eutrofiseksi ellei peräti hypertrofiseksi järveksi. Järvessä elää särki, ahven, hauki, lahna, kiiski, ruutana ja turpa. Rannoilla pesii myös piisami.
Räyhä-Ralf valloittaa Internetin
Räyhä-Ralf valloittaa Internetin (engl. Ralph Breaks the Internet) on vuonna 2018 ensi-iltansa saanut Disneyn animaatioelokuva. Elokuva on Walt Disney Animation Studiosin 57. animaatioelokuva.
Juoni
Pelihallissa asuvat pelihahmot Räyhä-Ralf ja Nelli Karamelli ovat päivisin töissä peleissään ja iltaisin he viettävät aikaa yhdessä. Räyhä-Ralf on tyytyväinen rauhalliseen elämään, mutta Nelli kaipaa seikkailuja. Ralf tekee Nellille tämän kilpa-autopeliin lisäradan, jotta Nelli saisi jännitystä elämäänsä, mutta ihmispelaaja hermostuu, kun pelikoneen Nelli ei tottele hänen ohjausliikkeitään ja pelikoneen ratti rikkoutuu. Vanhaan koneeseen aletaan etsiä varaosaa eBay-verkkohuutokaupasta. Ralf ja Nelly eivät kuitenkaan ymmärrä nettihuutokaupan sääntöjä ja tarjoavat ratista epähuomiossa 27 001 dollaria. He alkavat epätoivoisesti hankkia rahaa pelien ja viraalivideoiden avulla.
Ääninäyttelijät
Suomenkielisen version ohjasi Antti L. J. Pääkkönen ja käänsi Marko Hartama.
Onkilampi (Ähtäri, Mäkikylä)
Onkilampi on Etelä-Pohjanmaalla Ähtärissä ja Keski-Suomessa Multialla Mäkikylän lähellä sijaitseva lampi.
Maantietoa
Lammen pinta-ala on 5,8 hehtaaria, se on 500 metriä pitkä ja 250 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Lampi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Sen rantaviivan pituus on 1,3 kilometriä.
Vesistösuhteet
Lampi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Ähtärin ja Pihlajaveden reittien valuma-alueen (35.4) Niemisjoen valuma-alueella (35.47), jonka Palojoen valuma-alueeseen (35.476) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 209,9 metriä mpy.
Marxin veljekset
Marxin veljekset tai Marx-veljekset olivat yhdysvaltalainen koomikkoveljesryhmä. He aloittivat uransa vaudevillessa ja teatteriesiintyjinä. Menestyttyään 1920-luvulla he siirtyivät elokuviin vuonna 1929 ja esiintyivät yhteensä 13 komediassa.
Veljeksistä tunnetuimmat ja kaikissa elokuvissa esiintyneet olivat Chico Marx, Harpo Marx ja Groucho Marx. Gummo erosi ryhmästä ennen kuin veljekset siirtyivät näyttämöltä elokuvaan, Zeppo puolestaan viiden ensimmäisen elokuvan jälkeen.
Tyyli ja hahmot
Marxin veljesten lavaesitykset ja etenkin alkuaikojen elokuvat olivat ajoittain täysin anarkistisia, ja veljekset pilkkasivat niissä kaikkea mahdollista. Ensimmäisissä elokuvissa on vielä romanttinen sivujuoni ja musiikkiesityksiä, jotka katkaisevat veljesten komiikan. Sen jälkeen veljekset saivat muutaman elokuvan ajaksi vapaat kädet tehdä mitä halusivat, ja näitä elokuvia pidetään heidän parhaina elokuvinaan. Myöhempinä vuosina veljesten elokuvat kesyyntyivät selvästi.
Jokaisella veljeksellä oli selvästi toisista erottuva hahmo. Chico oli italialaisella aksentilla puhuva sutki huijari ja pianisti. Harpon erikoisuuksia olivat puhumattomuus, arvaamattomuus, blondien jahtaaminen ja harpunsoitto. Hän saattoi joskus ottaa sanat täysin kirjaimellisesti. Kun häntä esimerkiksi kehotettiin korttipelissä leikkaamaan pakka, hän iski sen kahtia kirveellä. Groucho esitti usein auktoriteettihahmoja. Hän maalasi ylähuuleensa viikset, ja hänen lakkaamaton puhetulvansa oli täynnä sukkeluuksia, sanaleikkejä ja loukkauksia. Chicon ja Grouchon vuoropuhelu oli välillä täysin absurdia. Zeppon osa oli esittää normaalia hahmoa, ja hän jäikin muiden veljesten varjoon. Useimmissa Marxien elokuvissa keskeisessä naisosassa on Margaret Dumont.