cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Järvi 35.764.1.001
Maantietoa
Järven pinta-ala on 2,5 hehtaaria. Se on 200 metriä pitkä ja 200 metriä leveä. Se sijaitsee Leppäkosken alapuolella kylän keskellä Niemenvuoren juurella sen itäpuolella. Niemenvuori kohoaa yli 30 metriä järven yläpuolelle. Järvellä on kartan mukaan yksi pieni saari, joka on kartassa nimetön. Järven rantaviivan pituus on 1,1 kilometriä ja sen rannat ovat metsämaata tai pohjois- ja itärannoilla osa asutuksen pihapiiriä. Järveen laskevan kosken ylittää maantie, jonka luoteinen haara on yhdystie 3282 ja eteläinen haara on yhdystie 16975. Järven pohjoisrantaan on kartoissa merkitty enklaavinen kuntaraja, joka kuuluu Oriveteen.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Längelmäveden ja Hauhon reittien valuma-alueen (35.7) Pääskylänjoen valuma-alueeseen (35.76), jonka Pukarajärven alueeseen (35.764) järvi kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 107,3 metriä mpy. Järveen laskee Pukarajärvestä (195 ha) alkava joki, joka laskee Harjujärven (23 ha), Luodoksenjärven (9 ha) ja pienen nimettömän lammen läpi tähän järveen. Joen virtaus tekee järvestä läpivirtausjärven, jonka vesi vaihtuu nopeasti. Joki jatkaa vielä 450 metriä, missä se laskee Pitkäveteen.
Historiaa
Vuoden 1965 peruskartassa oli järvi aivan nykyisen muotoinen ja Leppäkosken kulmakunnalla oli vielä kauppa, kansakoulu, seuratalo, rukoushuone ja posti. Ympäristössä oli pieniä peltopalstoja. Vuoden 1986 kartassa peltoja oli jonkin verran metsitetty. Enklaavin viereen on kirjoitettu karttaan Längelmäki.
Giihonin lähde
pienoiskuva|[[David Robertsin kuvitusta 1800-luvun puolivälissä ilmestyneestä kirjasta The Holy Land, Syria, Idumea, Arabia, Egypt, and Nubia.]] Giihonin lähde on lähde Jerusalemissa, Kidronin laaksossa, Temppelivuoren itärinteen juurella. Sen vedet virtaavat kahta akveduktia pitkin Siiloan lampeen. Giihonin äärellä Salomo voideltiin kuninkaaksi (1 Kun. 1:33, 38, 45).
Sukka
Sukan varren pituus voi vaihdella aivan kantapään yläpuolelta reiden yläosaan asti. Pituuden mukaan sukat jaotellaan yleensä nilkkasukkiin ja polvisukkiin. Se tehdään yleensä puuvillasta, villasta tai nailonista. Sukat myydään pareittain, jolloin molemmat sukat ovat yleensä samanlaiset.
Sukkia alettiin valmistaa teollisesti Englannissa pappi William Leen keksittyä neulekoneen vuonna 1589. Tätä ennen sukkia neulottiin käsin puikoilla. Sukkia piti lähinnä ylhäisö 1800-luvun loppupuolelle asti. Sukkien edeltäjä oli jalkarätti. Kuitenkin jo 1600-luvulta on Suomestakin löydetty käytetyn villalangasta kudottuja sukkia. Myös heiniä on käytetty lämmöneristeenä kengissä - kenkäheininä - lähinnä nykyisen villasukan vastineena (lappalaisen nimitys heinäkenkä kertoo tästä tavasta).
Naisten sukissa muoti alkoi 1920-luvulla vaatia ohuita silkkisukkia. Vuonna 1930 käytettiin 70 % Yhdysvaltojen silkintuonnista sukkien valmistukseen. Nailonin keksiminen (nailoniset sukat tulivat myyntiin 15. toukokuuta 1940 ) korvasi silkin lähes täysin naisten sukkien valmistusmateriaalina, tosin toisen maailmansodan aikaan lähes kaikki materiaali käytettiin muun muassa laskuvarjojen valmistukseen.
Timo Airaksinen
Timo Airaksinen (s. 25. huhtikuuta 1947 Vaasa) on filosofian emeritusprofessori Helsingin yliopiston käytännöllisen filosofian laitoksella. Hänen erityisalojaan ovat etiikka ja yhteiskuntafilosofia.
Sukka
Sukat olivat perinteisesti pitkät ulottuen vähintään polveen asti, ja vielä 1960-luvulla niitä pidettiin ylhäällä sukkanauhoin. Tämän jälkeen keksittiin resori, joka piti sukan ylhäällä. Sukkanauhan sijaan on tullut sukan yläosaan ensin tupsut ja sittemmin kullanväriset koristeet molemmin puolin. Sukan pukemista lahkeen yli on alettu päiväkodeissa ja muotipiireissä käyttää nimitystä sukkalukko.
170px|oikea|pienoiskuva|Japanilaisten koulu­tyttöjen muotia. Japanissa on ollut perinteisesti käytössä tabi-sukka, joka erottaa ukkovarpaan muista varpaista ja mahdollistaa zōrien ja getojen käytön muutenkin kuin paljain jaloin. Samassa maassa on ollut 1990-luvulla nuorten koulutyttöjen keskuudessa muodissa loose socks -tyyli, jossa pitkät sukat on liimattu löysästi puolisääreen erityisellä sukkaliimalla, ja näitä on käytetty 2010-luvulla jopa crocs-muovikenkien kanssa.
Timo Airaksinen
Koulutus ja ura
Airaksinen valmistui ylioppilaaksi vuonna 1967, valtiotieteiden kandidaatiksi 1971 ja lisensiaatiksi 1972. Hän väitteli filosofian tohtoriksi vuonna 1975 Turun yliopistosta. Airaksisen väitöskirja käsitteli anglohegeliläisyyttä edustaneen John McTaggartin filosofiaa. Vuodet 1972–1983 Airaksinen työskenteli assistenttina Turun yliopistossa, jonka dosentti hän on ollut vuodesta 1976. Vuonna 1983 hänestä tuli Helsingin yliopiston käytännöllisen filosofian professori.
Airaksinen omistaa joka kolmannen vuoden ulkomailla tapahtuvaan tutkimustyöhön. Hän suhtautuu epäilevästi mahdollisuuteen kehittää suomalaisia yliopistoja kansainväliselle huipputasolle. Airaksinen on ollut tutkijana Irlannissa (Trinity College, Dublin 1974–1975), Puolassa (Varsovan yliopisto 1979), Kanadassa (Länsi-Ontarion yliopisto 1981), Englannissa (Oxford 1981 ja Cambridge 1991–1992 sekä 2005–2006), Venäjällä (Moskovan yliopisto 1982),Yhdysvalloissa (Pittsburghin Center for Philosophy of Science 1982–1983, Pohjois-Carolinan yliopisto 1987–1988 sekä Texasin A & M -yliopisto 1994–1996), Japanissa (Tokion teknologinen instituutti 1999–2000) sekä Australiassa (Sunshine Coastin yliopisto 2003–2004).
Ilkka Niiniluodon luonnehdinnan mukaan muista eetikoista poiketen Airaksinen ”suhtautuu kyynisen huvittuneesti paatokselliseen moraaliseen idealismiin”. 2000-luvulla Airaksinen on ollut kiinnostunut muun muassa tekniikan filosofiasta.
Akateemisten töidensä lisäksi Airaksinen on kirjoittanut suurelle yleisölle suunnattuja ajankohtaisia yhteiskunnan ja elämän ilmiöitä pohdiskelevaa kirjallisuutta. Aiheina ovat olleet tekniikka, minuus, onnellisuus, vanhuus ja rakkaus. Hän on kuitenkin sanonut asenteensa julkiseen filosofiuteensa olevan ironinen ja että hän väittää milloin mitäkin.
Täällä Pohjantähden alla
Täällä Pohjantähden alla on Väinö Linnan kirjoittama romaanitrilogia, jonka osat julkaistiin vuosina 1959, 1960 ja 1962.
Trilogia yhdistää yhden suvun elämän 1880-luvulta 1950-luvulle suomalaisen yhteiskunnan muutoksiin (kieliriidat, nationalismi, sosialismi, ensimmäinen maailmansota, Suomen itsenäisyys, Suomen sisällissota, Lapuan liike, toinen maailmansota) tavallisen ihmisen kannalta.
Trilogian erityisenä ansiona on pidetty sitä, että se toi yleiseen keskusteluun vuoden 1918 sisällissodan tapahtumat ”toisten” eli sodan hävinneiden punaisten näkökulmasta. Teossarjaa on pidetty sepitteellisyydestään huolimatta kuvaamansa ajanjakson yhteiskunnallisten olojen realistisena kuvauksena, eräänlaisena sosiaalihistorian yleistajuistamisena.
Historiallisten tosiseikkojen lomassa kirjan pääteemoja ovat pappilan torpparin, Jussin ja hänen perheensä raskas maalaiselämä sekä Akseli Koskelan ja Elina Kivivuoren rakkaustarina. Pääteemojen lisäksi kirjasarjassa seurataan hyvin tiiviisti räätäli Aadolf Halmeen taistelua työläisten oikeuksien puolesta sekä Töyryn ratsutilasuvun ja Laurilan torppariperheen välistä riitaa. Kolmannen osan keskeisimpien henkilöiden joukkoon nousee Pentinkulman koulun opettaja Pentti Rautajärvi, joka on innokas heimoaatteen ja Lapuanliikkeen kannattaja, suojeluskuntalainen, reservin upseeri ja Akateemisen Karjala-Seuran jäsen.
Täällä Pohjantähden alla jäi Väinö Linnan viimeiseksi romaaniksi, mutta tällä ja 1954 ilmestyneellä Tuntemattomalla sotilaallaan hän oli jo noussut yhdeksi Suomen arvostetuimmista kirjailijoista.
Kirjasta on tehty lukuisia sovituksia. Vuonna 1968 trilogian kahdesta ensimmäisestä osasta valmistui Edvin Laineen ohjaama samanniminen elokuva, joka on Suomen neljänneksi katsotuin elokuva kautta aikain. Myös trilogian kolmannesta osasta Laine ohjasi elokuvan Akseli ja Elina vuonna 1970, mutta se ei menestynyt yhtä hyvin kuin edeltäjänsä. Kaksiosaisena julkaistu Timo Koivusalon elokuvasovitus sai ensi-iltansa vuosina 2009 ja 2010.
Aloituslause
Teoksen ensimmäinen osa alkaa lauseella ”Alussa olivat suo, kuokka – ja Jussi”, jota on sanottu suomalaisen kirjallisuuden tunnetuimmaksi aloitukseksi. Se on viittaus kahteen Raamatun jakeeseen, luomiskertomuksen aloituslauseeseen ”Alussa loi Jumala taivaan ja maan” sekä Johanneksen evankeliumin aloituslauseeseen ”Alussa oli Sana”.
Synty
Tuntemattoman sotilaan ilmestyttyä Väinö Linna oli suunnitellut kirjoittavansa romaanin omasta lapsuusympäristöstään hämäläisellä maaseudulla 1920- ja 1930-luvuilla – käytännössä siis sen teoksen, josta lopulta tuli Täällä Pohjantähden alla -trilogian kolmas osa. Sitä aikaisempien tapahtumien kuvaaminen tuli mukaan vasta myöhemmässä vaiheessa, kun Linna alkoi järjestellä keräämäänsä aineistoa. Hänestä alkoi tuntua, että romaanin antama kuva jäisi epätäydelliseksi ja vaikeaselkoiseksi, ellei hän palaisi ajassa kauemmaksi taaksepäin ja selvittäisi romaanihenkilöiden ja tapahtumien lähtökohtia. Tämä vei hänet sisällissotaan ja sen yhteydessä ratkaisemattomiin kysymyksiin, ajassa aina 1880-luvulle saakka.
Ennen kuin Linna sai ajatuksen tehdä Koskelan perheestä toiminnan kiinnekohdan ja keskipisteen, hän kirjoitti pari luonnosta, joissa olisi kuvattu saman suvun eri jäsenten sijoittumista sosiaaliseen kenttään. Luonnoksissa erään veljessarjan vanhin veli peri talon, toinen ryhtyi torppariksi ja kolmannesta tuli pappi. Linna kuitenkin hylkäsi tämän romaanisuunnitelman liian teoreettisena ja kaavamaisena. Tässä vaiheessa hänen silmänsä iskeytyivät Tuntemattoman sotilaan 10. luvun kohtaan, jossa konekiväärikomppanian miehet juhlivat marsalkka Mannerheimin 75-vuotissyntymäpäivää:
Suunnitelma Täällä Pohjantähden alla -trilogian rakenteesta oli pääpiirtein valmiina syksyllä 1956. Ensimmäisen osan ilmestyessä syyskuussa 1959 – ruotsinkielinen käännös Högt bland Saarijärvis moar julkistettiin kuukautta myöhemmin – koko trilogian ensimmäinen, lyijykynällä kirjoitettu versio oli jo kertaalleen kirjoitettuna. Monet yksityiskohdat muuttuivat työn aikana, mutta teoksen perusrakenne pysyi koko ajan samana. Saadakseen miljöökuvauksen niin oikeaksi ja taustan niin vakuuttavaksi kuin mahdollista Linna syventyi hämäläiseen kotiseutukirjallisuuteen, sisällissodan kuvauksiin niin "valkoisten" kuin "punaisten" puolelta, moniin muistelmateoksiin, säätyvaltiopäivien ja eduskunnan pöytäkirjoihin, sanomalehtikirjoituksiin, kokousselostuksiin ja kokousten pöytäkirjoihin sekä haastatteli lukuisia, erityisesti sisällissodan tapahtumiin ja 1930-luvun alun sisäpoliittiseen kuohuntaan osallistuneita henkilöitä. Trilogian toinen osa ilmestyi syksyllä 1960. Kolmannen osan oli alun perin tarkoitus ilmestyä syksyllä 1961, mutta yksityiskohtien sommittelu, toiminnan monien lankojen solmiminen yhteen ja luonnekuvien viimeistely veivät suunniteltua enemmän aikaa. Lisäksi toisen osan synnyttämä kiihkeä keskustelu vuoden 1918 tapahtumista ja ensimmäisen osan dramatisointi vaativat Linnan aikaa ja voimia. Kolmannen osan kirjoitustyö keskeytyi pariksi viikoksi Linnan saatua liikarasituksesta aiheutuneen sairauskohtauksen kevättalvella 1962. Näin trilogian päätösosa tuli kirjakauppoihin vasta syyskuun alussa 1962. Kirjojen kansikuvan on suunnitellut itävaltaissyntyinen graafikko Alfons Eder.
Vastaanotto
Trilogian toista osaa odotettiin yleisesti jännittyneesti, koska oletettiin, että kansalaissodan täytyi olla sen toiminnan keskipisteenä. Tällä kerralla kirjallisuuskriitikot olivat kautta linjan innostuneita ja luonnehtivat miltei poikkeuksetta toista osaa suureksi tai ainakin huomattavaksi taideteokseksi, kiittivät sen dramaattista voimaa ja kiihtyneen tapahtumisen tiivistä kuvausta. Monien mielestä luonnekuvaukset olivat saaneet lisää syvyyttä ja etenkin idealistisen sosialismin ja idealistisen porvarillisuuden henkilöitymät, räätäli Halme ja kirkkoherra Salpakari, nousivat aivan uusiin mittoihin. Parnasso-lehden arvion kirjoitti tällä kerralla professori Matti Kuusi, joka päätti kirjoituksensa: "Kirja on ruhjovan vakava, karun huumorillinen, ainutlaatuinen. Se luo historiaa, taakse- ja eteenpäin." Dagens Nyheterin kulttuuritoimittajan Mauritz Edströmin artikkeli "Väinö Linna Suomen valkoisesta valheesta" marraskuussa 1960 sytytti historiantutkijoiden kesken kiivaan väittelyn vuoden 1918 tapahtumista. Linna itse korosti, että artikkelin otsikko oli Edströmin. Edströmin haastattelussa Linna totesi:
Trilogian päätösosan saamat arvostelut tarkastelivat miltei poikkeuksetta koko teoskokonaisuutta. Melko yleisesti todettiin, että Linna oli luonut teoksen, joka etsii mittasuhteiltaan vertaistaan Suomen kirjallisuudessa. Eräät kriitikot antoivat kolmannelle osalle kuitenkin moitteita liian pitkistä kommentoivista jaksoista ja tarpeettoman seikkaperäisistä pitkäveteisten puheiden lainauksista. Toisaalta monet myös katsoivat Linnan valottaneen Suomen itsenäisyyden alkuvuosikymmeniä uudesta näkökulmasta.
Romaanitrilogian tapahtumaympäristön, Pentinkulman kyläyhteisön, todettiin yleisesti tulleen kuvatuksi asiantuntevasti ja vakuuttavasti. Tosin ensimmäisessä osassa esiintyi muutamia pieniä anakronismeja ja kansatieteellisiä virheellisyyksiä. Pärekaton teossa ei 1800-luvun lopulla ilmeisesti menetelty aivan sillä tavalla kuin Linna oli sen kertonut, ja juopunut torppari lauloi kattotalkoissa laulun, joka on syntynyt vasta myöhemmin. Lisäksi romaanin mukaan tamperelainen työväenlehti julkaisi kuvan Laurilan torpan häädössä syntyneestä mellakasta, vaikka suomalaisissa sanomalehdissä ei vielä vuonna 1907 ollut valokuvia.
Teatteri
Täällä Pohjantähden alla on ollut suosittu teksti teattereissakin. Ensimmäisenä näytelmäksi kääntyi trilogian toinen osa, jonka Eugen Terttula sovitti ja ohjasi Tampereen Työväen Teatteriin vuonna 1961; Akselia esitti Tapio Hämäläinen ja Elinaa Eila Roine. Vuonna 1962 Terttula sovitti ja ohjasi myös ensimmäisen osan pohjalta näytelmän, jossa Eila Roine nähtiin Alman roolissa ja Veikko Sinisalo Jussina. Terttulan sovittamista versioista etenkin toista osaa esitettiin ahkerasti monissa teattereissa ympäri Suomen 1960-luvulla ja jonkin verran sen jälkeenkin.
Lasse Pöystin sovittamaa kolmatta osaa on esitetty ainakin Lahden kaupunginteatterissa vuonna 1978 ja Oulun kaupunginteatterissa vuonna 1979.
Myöhemmin teoksesta on tehty useita muitakin teatterisovituksia:
Il signor Max
thumb|250px|Lauretta (Assia Noris) ihmettelee Giannin ja Maxin (Vittorio De Sica) yhdennäköisyyttä. Il signor Max (”Herra Max”) on vuonna 1937 valmistunut italialainen elokuva. Se on yksi ohjaaja Mario Camerinin viidestä pikkuporvaristoa kuvaavasta romanttisesta komediasta. Elokuvan pääosissa ovat Vittorio De Sica ja Assia Noris. Il signor Max oli aikanaan valtava yleisömenestys ja sai ilmestymisvuonnaan Italian kulttuuriministeriön palkinnon Venetsian elokuvajuhlilla. Aikalaiskritiikissä ja myöhemmissä arvioissa elokuvaa on kiitetty sen kepeydestä, sujuvasta rytmityksestä ja erinomaisista näyttelijäsuorituksista.
Juoni
Isältään rahaa perinyt lehtikioskin pitäjä Gianni tutustuu lomamatkallaan aristokraattiseen Paolaan ja ryhtyy tavoittelemaan tätä kreivi Max Varaldoksi tekeytyen. Pian hän tapaa myös Paolan palvelijattaren Laurettan, joka oppii tuntemaan hänet lehdenmyyjä Giannina. Lopulta mies kyllästyy kaksoiselämäänsä, tekee valinnan kahden elämäntavan välillä ja löytää aidon rakkauden.
Tuotanto, teemat ja vastaanotto
Mustavalkoinen Il signor Max on kuvattu Cinecittàn studiolla Roomassa. Se on yksi ohjaaja Mario Camerinin viidestä pikkuporvaristoa kuvaavasta romanttisesta komediasta. Neljä muuta ovat Kyllä miehet ovat roistoja (Gli uomini, che mascalzoni..., 1932), Darò un milione (1935), Ma non è una cosa seria! (1936) ja I grandi magazzini (1939). Käsikirjoittajana ja Camerinin apulaisohjaajana toimi kirjailijana ja myöhemmin myös elokuvaohjaajana tunnettu Mario Soldati. Kuvaaja Anchise Brizzin merkkiteoksiin kuuluvat Alessandro Blasettin historiallinen elokuva 1860 (1933) ja De Sican neorealistinen klassikko Sciuscià – viattomat (1946). Elokuvan musiikki on yksi Renzo Rosselinin ensimmäisistä elokuvasävellyksistä. Pääosia esittävät Vittorio De Sica ja Assia Noris olivat 1930-luvun italialaisen elokuvan kirkkaimpia tähtiä.
Yläluokkaiseen ympäristöön sijoittuva Il signor Max on yhdistetty 1930- ja 1940-lukujen vaihteen telefoni bianchi -lajityyppiin. Kevyt ja harmiton elokuva toisaalta myös arvostelee toimettoman yläluokan ulkomaita matkivaa elämäntapaa. Sen vastineeksi asetetaan perinteiset perhearvot, lehdenmyyjien välinen solidaarisuus sekä Italian fasistien Opera Nazionale Dopolavoro -järjestö, joka tarjoaa työläisille tervehenkistä viihdettä. Lopussa ristiriita laukeaa Hollywood-tyyliseen onnelliseen loppuun, jossa voidaan nähdä fasistien konsensuspolitiikan heijastuma.
Il signor Max oli aikanaan valtava yleisömenestys. Se sai ilmestymisvuonnaan Italian kulttuuriministeriön palkinnon Venetsian elokuvajuhlilla. Aikalaiskritiikissä ja myöhemmissä arvioissa elokuvaa on kiitetty sen kepeydestä, sujuvasta rytmityksestä ja erinomaisista näyttelijäsuorituksista.
Camerinin komedioiden menestys innosti Vittorio De Sicaa kokeilemaan siipiään ohjaajana teemoiltaan samankaltaisissa elokuvissa Rose scarlatte (1940), Maddalena... zero in condotta (1940) ja Teresa Venerdì (1941). Samoja juoniaineksia on havaittavissa myös De Sican ja käsikirjoittaja Cesare Zavattinin myöhemmissä neorealistisissa elokuvissa kuten Sciuscià ja Polkupyörävaras (1948). Il signor Maxista on sittemmin tehty kaksi uusintaversiota, Giorgio Bianchin Il conte Max vuonna 1957 ja Vittorio De Sican pojan Christian De Sican samanniminen elokuva vuonna 1991.
William T. G. Morton
thumb|William T. G. Morton William Thomas Green Morton (9. elokuuta 1819 Charlton, Massachusetts, Yhdysvallat – 15. heinäkuuta 1868) oli yhdysvaltalainen hammaslääkäri ja lääkäri. Baltimoressa sijaitseva Washingtonin yliopisto myönsi hänelle kunniatohtorin arvon 1852. Hän käytti eetteriä leikkauksissa Massachusettsin keskussairaalassa 16. lokakuuta 1846.
Morton käytti ensimmäisen kerran julkisessa näytöksessä eetteriä hengityksen kautta annettuna nukutusaineena, ja tapaus oli historiallinen ja se julkistettiin laajalti. Monet pitivät häntä anestesian keksijänä ja ensimmäisenä käyttäjänä. Hän ei kuitenkaan ollut ensimmäinen, joka käytti eetteriä nukutukseen. Tohtori Crawford Williamson Long käytti eetteriä leikkauksen aikaisena nukutusaineena 30. maaliskuuta 1842, ja vaikka hän esitteli sen käyttöä lääkäreille Georgiassa useita kertoja, hän ei julkaissut havaintojaan ennen kuin 1868 lehdessä The Southern Medical and Surgical Journal. Mortonin ja Longin aikaansaannokset olivat keskeisiä niissä lääketieteellisissä ja tieteellisissä pyrinnöissä, joita nyt sanotaan anestesiologiaksi, ja niiden ansiota on nykyaikaisen kirurgian kehittyminen. Tiedon leviämistä tästä "uudesta" nukutusaineesta edisti riita, joka syntyi Mortonin ja kahden muun tieteilijän Horace Wells ja Charles T. Jacksonin välille, jotka väittivät kyseistä keksintöä omakseen. Toisin kuin tohtorit Morton, Wells ja Jackson, tohtori Crawford Long ei vaatinut korvauksia tai patenttia keksinnöstään.
William Morton oli alkujaan hammaslääkäri. Hänen vanhempansa olivat maaviljelijä James Morton ja Rebecca (Needham) Morton. Morton opiskeli Horace Wellsin ohjauksessa Hartfordissa, Connecticutissa. Heistä tuli myöhemmin yhtiötovereita. Morton väitti valmistuneensa Baltimoren hammaslääketieteellisestä oppilaitoksesta 1842, mutta tutkimukset osoittivat, että hän ei ollut opiskellut hammaslääketiedettä eikä lääketiedettä. 1843 hän avioitui farmingtonilaisen Elizabeth Whitmanin kanssa, joka oli entisen kongressiedustajan Lemuel Whitmanin veljentytär. Elizabeth Withmanin vanhemmat eivät hyväksyneet Mortonin ammattia, ja suostuivat avioliittoon vasta kun tämä oli luvannut opiskella lääketiedettä, joten syksyllä 1844 Morton sai opetusta tohtori Charles T. Jackson ilta Harvardin yliopiston lääketieteellisessä oppilaitoksessa. Hän sai lääketieteen kunniatohtorin arvon 1852 Baltimoren Washingtonin yliopistotla
30. syyskuuta 1846 Morton suoritti kivuttoman hampaanpoiston annettuaan potilaalle eetteriä. Toimenpiteen jälkeen suoritettiin nyttemmin kuuluisa näytös 16. lokakuuta 1846 Massachusettsin keskussairaalassa. Tässä näytöksessä tohtori John Collins Warren poisti kivuttomasti kasvaimen Edward Gilbert Abbottin kaulasta. Esityksen jälkeen Morton yritti salata, mitä ainetta hän oli antanut Abbotille hengitettäväksi. Hän käytti siitä nimitystä "Letheon". Hänellä oli aikomus patentoida aine ja saada siitä tuottoa. “Letheon” paljastui pian kuitenkin eetteriksi, ja vähän myöhemmin sitä käytettiin sekä Yhdysvalloissa että Euroopassa. Morton sai eetterille patentin Yhdysvalloissa, mutta myöhemmin se peruutettiin eikä hän saanut patenttimaksuja. Loppuelämänsä hän yritti saada kongressilta korvausta keksinnöstään, mutta ei onnistunut. Hänen yritystään saada korvausta eetterin käytöstä hankaloitti se, että hänen aiempi ohjaajansa Charles T. Jackson oli esitellyt eetterin käyttöä Pariisissa ja väitti sitä omaksi keksinnökseen mainitsematta Mortonin (tai C. W. Longin) nimeä.
Syksyllä 1862 hän liittyi Potomacin armeijaan vapaaehtoisena lääkärinä ja käytti eetteriä yli kahdelletuhannelle haavoittuneelle sotilaalle useissa taisteluissa.
Morton oli New Yorkissa heinäkuussa ja meni Central Parkiin etsimään helpotusta helteestä, mutta hän pyörtyi ja kuoli vähän myöhemmin. Hänet haudattiin Mount Auburnin hautausmaalle Cambridgeen Massachusettsiin.
Averroismi
Averroismiksi kutsutaan eurooppalaista filosofista virtausta, joka vallitsi 1200-luvun skolastiikassa. Se perustui islamilaisen filosofin Averroësin (1126 – 1198) Aristoteles-tulkintoihin, joihin oli yhdistelty uusplatonismia. Merkittävimmät averroistit olivat Sigerus Brabantilainen ja Boethius Dacialainen.
Filosofia
Averroësin merkittävimmät filosofiset ajatukset, sellaisina kuin hän esitti ne Aristoteles-kommentaareissaan, olivat:
Nämä näkökohdat olivat enemmän tai vähemmän ristiriidassa kristinuskon opetusten kanssa ja johtivat lopulta piispa Étienne Tempierin ajamiin Pariisin oppituomioihin vuosina 1270 ja 1277. Näistä varsinkin vuoden 1270 tuomiot oli suunnattu erityisesti averroismia vastaan. Vuonna 1277 Tempier määritteli 219 kiellettyä oppilausetta, jotka olivat enimmäkseen erilaisia aristotelismin tulkintoja, myös averroistisia.
Ongelman ratkaisemiksi Sigerus yritti väittää, että oli olemassa kaksi totuutta: faktuaalinen tai "kova" totuus, joka voitiin saavuttaa tieteiden ja filosofian kautta, ja "uskonnollinen" totuus joka saavutettiin uskonnon kautta. Tämä ajatus ei perustunut Averroekseen — hänen ajatuksensa mukaan yksi totuus voitiin saavuttaa kahta tietä, ei niin että kaksi totuutta olisi saavutettu eri teitä.
Varsinkin vuoden 1277 tuomioita lähemmin tarkasteltaessa voi huomata, ettei suurin osa tuomituista opeista ole peräisin Averroekselta. Sigeriuksen ja Boethiuksen opetuksistä käytettiinkin kuvaavampia nimityksiä "radikaali aristotelismi" ja "heterodoksinen aristotelismi" erotukseksi varsinaisesta averroismista. Nykyään näiden välillä ei tehdä juurikaan eroa.
Tuomas Akvinolainen hyökkäsi erityisesti monopsykismin oppia vastaan teoksessaan De unitate intellectus contra Averroistas ("Mielen ykseydestä averroisteja vastaan"). Myös Ramon Llull hyökkäsi averroismin kannattajia vastaan.
Vaikka averroismi tuomittiinkin vuonna 1277, monet averroistiset opit selvisivät 1500-luvulle ja niitä voidaan löytää Giordano Brunolta ja Pico della Mirandolalta. Nämä opit puhuivat filosofien ylemmyydestä tavalliseen kansaan nähden, sekä älyn ja inhimillisen arvokkuuden välisestä suhteesta.
Suzanne Necker
thumb|Madame Necker, [[Joseph Siffred Duplessis|Joseph Siffred Duplessis’n maalaama muotokuva.]] Suzanne Necker (o.s. Curchod, tunnettu nimellä madame Necker; toukokuu 1739 Crassier – 6. toukokuuta 1794 Beaulieu, Lausanne) oli sveitsiläissyntyinen seurapiirinainen ja kirjailija, joka piti Pariisissa merkittävää kirjallista ja poliittista salonkia. Hänen puolisonsa oli Ranskan valtiovarainministerinä toiminut Jacques Necker ja heidän tyttärensä oli myöhempi tunnettu salonginpitäjä ja kirjailija madame de Staël.
Suzanne Neckerin isä Louis Curchod oli vaudilainen protestanttinen pastori. Suzanne oli nuoruudessaan kihloissa englantilaisen historioitsijan Edward Gibbonin kanssa, mutta kihlaus purettiin Gibbonin isän vaatimuksesta. Vuonna 1764 Suzanne nai Pariisiin asettuneen geneveläissyntyisen pankkiirin Jacques Neckerin ja kannusti tätä siirtymään liike-elämästä politiikkaan. Suzanne Necker alkoi pitää Pariisissa salonkia, jossa vierailivat muun muassa tiedemies Georges Leclerc de Buffon sekä kirjailijat Jean-François de La Harpe ja Jean-François Marmontel. Siellä kävivät filosofit ja ensyklopedistit, jotka ylistivät hänen älyään ja rehellisyyttään. Madame Necker perusti Pariisiin vuonna 1776 yhä toiminnassa olevan Hôpital Necker-Enfants malades -lastensairaalan. Neckerit muuttivat takaisin Sveitsiin vuonna 1790.
Necker julkaisi muutamia kirjoituksia moraaliin ja kulttuuriin liittyvistä kysymyksistä, kuten Des inhumations précipitées (1790) ja Réflexions sur le divorce (1794). Hän tuki niissä naisten koulutusta ja ehdotti erillisen naisten tuomioistuimen perustamista käsittelemään asumuserohakemuksia. Neckerin kuoltua hänen jälkeenjääneitä kirjoituksiaan julkaistiin kahtena postuumina esseekokoelmana, Mélanges extraits des manuscrits (1798) ja Nouveaux Mélanges (1801).
Kassándra
Kassándra eli Pallene (, myös Pallíni) on niemi Makedoniassa Pohjois-Kreikassa. Se on läntisin Chalkidikín niemimaan kolmesta niemestä ja työntyy Egeanmereen sen luoteisosassa. Niemen pituus on noin 60 kilometriä ja leveys kapeimmassa kohdassa noin kilometri.
thumb|left|220px|Kassándran niemeä lentokoneesta nähtynä. Niemen länsipuolella sijaitsee Thermaïkóslahti ja itäpuolella Kassándranlahti eli Toronaíoslahti. Idempänä sijaitsevat Sithonían ja Áthoksen niemet. Niemi on suhteellisen alavaa seutua. Sen korkeimmat vuoret ovat Livadákia (353 m) ja Lekáni (243 m). Hallinnollisesti pääosa niemestä kuuluu Kassándran kuntaan ja pohjoisosa Néa Propontídan kuntaan Chalkidikín alueyksikössä. Niemen suurin asutus on Kassándreian kaupunki.
Antiikin aikana niemi tunnettiin nimillä Pallene ja Flegra. Nykyinen nimi on peräisin antiikin aikaisesta Kassandreian kaupungista sekä sen perustajasta Kassandroksesta. Niemellä sijaitsivat antiikin aikana myös muun muassa Poteidaian, Menden ja Neapoliin kaupungit.
Niemen halkaisee sen kapeimmassa kohdassa Néa Poteídaian kylän kohdalla noin kilometrin pituinen Poteídaian kanava.
Ulrich Kirchhoff
Ulrich Günter Hermann "Uli" Kirchhoff (s. 9. elokuuta 1967 Lohne, Länsi-Saksa) on saksalais-ukrainalainen esteratsastaja. Hän voitti olympiakultaa Atlantassa 1996 niin henkilökohtaisessa kuin joukkuekilpailussakin. Ratsuna hänellä oli Jus de Pommes, joka kuoli pari viikkoa kisojen jälkeen. Rio de Janeiron olympialaisissa 2016 hän edusti Prince de la Mare -ratsullaan Ukrainaa ja sijoittui joukkuekilpailussa 13:nneksi sekä henkilökohtaisessa kilpailussa 43:nneksi.
Davíð Oddssonin IV hallitus
Davíð Oddssonin IV hallitus oli Islannin hallitus, joka muodostettiin vuoden 2003 parlamenttivaalien jälkeen ja joka hallitsi vuoteen 2004 asti. Hallitus oli itsenäisyyspuolueen ja edistyspuolueen koalitiohallitus.
Tammer Brands
Tammer Brands Oy, aiemmalta nimeltään Tammer-Tukku Oy, on vuonna 1954 perustettu suomalainen tukkuliike, joka tuo maahan ja jakelee sisustus-, talous-, puutarha- ja lahjatavaroita halpamyymäläketjuille, kaupan keskusliikkeille ja yksittäisille tavarataloille.
Tammer-Tukun perusti 1954 Aulis Mäenpää, ja yrityksen johdossa on nykyisin omistajaperheen kolmas sukupolvi. Tammer-Tukku vaihtoi nimensä Tammer Brandsiksi maaliskuussa 2019. Yritys toimi 1990-luvulle saakka Tampereella, mutta rakensi sitten uuden 20 000 neliömetrin keskusvaraston Hämeenlinnaan. Tampereen Nekalassa yrityksellä on 7 000 neliömetrin tuote-esittelytila, tuotesuunnitteluosasto ja omat valokuvausstudiot.
Tammer-Tukku harjoitti vuosikymmeniä myös vähittäiskauppaa kuluttajille Nekalan Löytöliiterissä, joka viime vuosinaan käytti nimeä Tammer Brands Outlet. Myymälässä aloitettiin loppuunmyynti lokakuussa 2021 ja se aiotaan sulkea vuodenvaihteen 2022 tienoilla.
Venäjän Grand Prix 2018
Venäjän Grand Prix 2018 (virallisesti Formula 1 2018 VTB Russian Grand Prix, ) oli Formula 1 -kauden 16. osakilpailu, joka ajettiin 30. syyskuuta Sotšin katuradalla Venäjällä.
OutKast
OutKast oli Atlantassa, Yhdysvalloissa vuonna 1992 perustettu hip hop -duo. Sen muodostivat André ”André 3000” Benjamin (s. 1975) ja Antwan ”Big Boi” Patton (s. 1975).
Duo oli yksi kaikkien aikojen menestyksekkäimmistä hiphop-yhtyeistä. Sille on myönnetty kuusi Grammy-palkintoa, ja sen kahdeksaa julkaisua on myyty yli 25 miljoonaa kappaletta.
Elokuussa 2017 Outkastin päävokalisti Andre 3000 kertoi, että pitkään telakalla ollut yhtye on historiaa.
Grammy-palkinnot
Voitot Ehdokkuudet
Keuhkosyöpä
Keuhkosyöpä on keuhkoista alkunsa saava syöpä. Keuhkosyöpä on miesten toiseksi yleisin syöpä eturauhassyövän jälkeen. Naisilla keuhkosyöpä on neljänneksi yleisin syöpämuoto. Länsimaissa keuhkosyöpä on molempien sukupuolten merkittävin syöpäkuolemien aiheuttaja.
Tupakointi
Keuhkosyövän yleisin aiheuttaja on tupakointi: 80–90 prosenttia keuhkosyöpätapauksista johtuu joko henkilön tupakoinnista tai epäsuorasta altistumisesta tupakalle, jota kutsutaan passiiviseksi tupakoinniksi. Tupakoinnin yleisyys vähenee koko ajan ja sen mukana tupakoinnista aiheutuvat keuhkosyövät. Yhdysvalloissa miesten keuhkosyöpien huippu saavutettiin vuonna 1990 ja naisten vuonna 2002. Ajallinen ero johtuu siitä, että naiset alkoivat tupakoimaan myöhemmin kuin miehet.
Altistuminen tupakansavulle
Passiivinen tupakointi on kolmanneksi suurin syy keuhkosyöpään sairastumiseen. Jatkuva passiivinen tupakointi aiheuttaa keuhkosyöpää siinä missä tupakointikin. Passiivinen tupakointi vähenee sitä myötä kun tupakointi vähenee. Sen lisäksi tupakkalakia on kiristetty tupakansavulle altistumisen vähentämiseksi, esimerkiksi ravintolatyöntekijöiden keuhkosyöpäriski pienenee tämän myötä. Työympäristön tupakansavulle ovat aikaisemmin altistuneet erityisesti tarjoilijat.
Radon
Muita merkittäviä sairastuvuuden lisääjiä on rakennusten sisäilmassa esiintyvä radon. Suomessa sairastuu lähes 300 henkilöä vuosittain keuhkosyöpään maaperästä vapautuvan radonin vuoksi. Radonia on etenkin Etelä-Suomen maaperässä ja sitä pääsee rakennuksen sisäilmaan perustuksissa olevien rakojen kautta. Tupakointi liitettynä radonaltistukseen kasvattaa keuhkosyöpäriskin erittäin korkeaksi.
Asbesti
Muita merkittäviä sairastuvuuden lisääjiä on altistuminen asbestille. Asbestikuidut eivät poistu elimistöstä mitään kautta sinne jouduttuaan, joten lyhytaikainenkin altistuminen voi johtaa sairastumiseen. Yleensä sairastuminen johtuu kuitenkin pitkäaikaisemmasta altistuksesta, ja sairastumisen riski kasvaa altistuksen myötä. Asbesti voi vaikuttaa terveyteen pitkään altistumisen jälkeen, ja monet sen aiheuttamat sairaudet puhkeavat vasta kymmenien vuosien päästä altistumisesta. Pienintä terveydelle haitallista altistusta ei tunneta, ja syöpäriski kasvaa altistuksen lisääntyessä. Asbestin tekee erityisen vaaralliseksi sen poistumattomuus kehosta, joten kerran kehoon joutuessaan asbestikuidut aiheuttavat jatkuvaa ärsytystä solutasolla, mikä altistaa syövälle. Tupakointi ja asbesti yhdessä moninkertaistavat keuhkosyöpäriskin jopa 50-kertaiseksi.
Saastunut hengitysilma
Dieselpakokaasujen sisältämät pienhiukkaset kasvattavat keuhkosyövän riskiä. Kaivostyöntekijöillä on kolminkertainen riski saada keuhkosyöpä, sillä he viettävät aikaa kaivoksissa dieselillä käyvien työkoneiden läheisyydessä.
Jopa yksi prosentti keuhkosyöpätapauksista johtuu saastuneen ilman hengittämisestä.
Yleisyys
Suurin osa keuhkosyöpään sairastuneista on yli 50-vuotiaita, mutta joukossa on myös nuoriakin.
Oireet
Keuhkosyövän oireita ovat esimerkiksi hengenahdistus, yskä, veriyskä, kipu rintakehässä, huono ruokahalu ja painon menetys.
Päätyypit
Keuhkosyöpä jaetaan kahteen päätyyppiin: pienisoluiseen (osuus noin 20 prosenttia tapauksista) ja ei-pienisoluiseen (osuus noin 75 prosenttia tapauksista).
Diagnosointi
Tärkein alkuvaiheen tutkimus syöpää epäiltäessä on keuhkojen natiiviröntgenkuva. Muita tärkeitä tutkimuksia ovat keuhkojen tietokonetomografia ja keuhkoputkien tähystys. Joskus tarvitaan myös uusia kuvantamistutkimuksia, kuten PET:n ja PET-tietokonetomografiaa.
Hoito
Muita hoitokeinoja ovat sädehoito ja solumyrkky- eli sytostaattihoito. Eri hoitomuotoja voidaan tarpeen mukaan myös yhdistellä.
Syövän immuunihoidot, immunoterapia
Vuodesta 1997 alkaen käyttöön on tullut useita syövän immuunihoitoja (myös nimellä IO-hoito, immuno-onkologinen hoito ja syövän immunoterapia), joissa valjastetaan potilaan oma keho taistelemaan syöpää vastaan. Hoidon tarkoituksena on vahvistaa elimistön omaa immuunireaktiota syöpää vastaan ja auttaa immuunijärjestelmää tappamaan syöpäsolut. Immuunihoitoja käytetään useiden erilaisten syöpien hoidossa, joiden joukossa ovat muun muassa keuhkosyöpä, virtsarakon syöpä, rintasyöpä, melanooma, gynekologiset syövät ja munuaissyöpä.
Ennuste
Keuhkosyöpäpotilaan ennuste on huono huolimatta viime vuosikymmenien aikana tapahtuneesta diagnostiikka- ja hoitomenetelmien kehittymisestä. Ennusteen kannalta tärkeää on taudin varhainen toteaminen.
Ainoa tehokas hoito on kasvaimen täydellinen poisto leikkauksella, joka edellyttää taudin toteamista sen varhaisvaiheessa. Taudin toteamishetkellä yli 70 prosenttia keuhkosyövistä on levinnyt liian laajalle, jotta leikkaus olisi mahdollinen. Tällöin hoidon tavoitteeksi jää lähinnä vain taudin oireiden lievittäminen. Ilman onnistunutta leikkaushoitoa keuhkosyöpäpotilaista on viiden vuoden kuluttua taudin toteamisesta elossa noin 10 prosenttia.
Dunkerquen evakuointi
Dunkerquen evakuointi, koodinimeltään operaatio Dynamo, oli liittoutuneiden toisessa maailmansodassa 26. toukokuuta – 4. kesäkuuta 1940 suorittama evakuointioperaatio, jossa Dunkerquen rannalta Ranskasta kuljetettiin kaikkiaan yli 338 226 sotilasta kanaalin yli Isoon-Britanniaan. Jo ennen varsinaista operaatiota oli 26. toukokuuta 1940 kello 24 mennessä siirretty 27 936. Aikaisemmin siirrettyjen ja operaation yhteydessä siirrettyjen kokonaismäärä oli 366 162, mistä liittolaisia oli 139 911. Kokonaisevakuointi avorannoilta koski 98 671 sotilasta. Muut evakuoitiin aallonmurtajilta ja satamista.
Puskurikapasiteetti
Puskurikapasiteetti kuvaa, kuinka paljon happoa tai emästä puskuriliuokseen voi lisätä ilman suurta muutosta pH:ssa.
Dunkerquen evakuointi
Britit ja ranskalaiset joukot olivat joutuneet saksalaisten piirittämiksi Dunkerquen taistelussa. Winston Churchill kutsui saarroksiin joutumista pahimmaksi sotilaalliseksi tappioksi vuosisatoihin.
Tausta
Saksalaiset käynnistivät 10. toukokuuta hyökkäyksen Alankomaita, Belgiaa ja Ranskaa vastaan. Sen seurauksena noin 400 000 liittoutuneiden sotilasta jäi saarroksiin Dunkerquen alueelle Saksan 2. panssaridivisioonan päästyä Englannin kanaalin rannikolle Abbevillessä.
Puskurikapasiteetti
Suuri puskurikapasiteetti kertoo, että puskuriliuoksessa on suuret määrät puskuroivia komponentteja (happo tai emäs ja vastaava suola). Komponenttien konsentraatioiden suuruudet määräävät puskurikapasiteetin, kun taas niiden keskinäinen suhde vaikuttaa puskuriliuoksen pH:hon.
Dunkerquen evakuointi
Tausta
Motti kiristyi nopeasti, kunnes Adolf Hitler määräsi 24. toukokuuta panssarit pysähtymään. Käsky mahdollisti Britannian siirtoarmeijan evakuoimisen. Vaikka käsky peruutettiin illalla 26. toukokuuta, liittoutuneet ehtivät järjestää puolustuksensa ja käynnistää evakuoinnin.
Tapahtumat
pienoiskuva|Tilanne 21. toukokuuta 1940. Saksalaisten hallussaan pitämä alue vaaleanpunaisella. Ensimmäisenä päivänä saatiin evakuoitua vain 7 000 liittoutuneiden sotilasta, mutta yhdeksäntenä päivänä jo yli 338 000 sotilasta oli saatu pelastetuksi 860 aluksella, joiden joukossa oli jopa aivan pieniä huviveneitä ja kalastusveneitä.
pienoiskuva|vasen|Englantilaisia joukkoja evakuoidaan. Kommodori Stephen Wentworth Roskillin kirjasarjansa The War at Sea, 1939–1945 ensimmäisessä osassa esittämän mukaan yhteensä 848 brittiläistä ja liittoutuneiden alusta osallistui evakuointiin. Yhdistyneen kuningaskunnan sotaministeriön kuljetusosaston mukaan aluksia oli 1 040, missä ei ole mainittu ranskalaisten osuutta täysin. Richard Collier pääsi vuonna 1961 julkaistussa teoksessaan The Sands of Dunkirk alustavaan tarkentamattomaan määrään 1 210 kaikkien osalta, mikä lienee vähäinen.
Samalla liittoutuneiden sotalaivat ja Yhdistyneen kuningaskunnan ilmavoimat pitivät saksalaista jalkaväkeä ja Luftwaffea loitolla. Myös kaksi ranskalaista divisioonaa jäi suojelemaan evakuointia, mutta joutui pian vangiksi. BBC ilmoitti 4. kesäkuuta kenraali Harold Alexanderin tarkistaneen rannan moottoriveneellä ja siten varmistaneen, ettei kukaan ollut jäänyt rannalle laivojen lähtiessä paluumatkalle.
pienoiskuva|Dunkerquesta evakuoituja sotilaita. Eniten sotilaita evakuoitiin 30. toukokuuta – 31. toukokuuta, 68 014 sekä 1. kesäkuuta, 64 429. Rannoilta evakuoitiin sumuisena toukokuun 30:ntena 29 512. Satamista evakuoitiin eniten 1. kesäkuuta, kun Richthofenin komentamien Saksan ilmavoimien hyökkäys oli kovimmillaan, 47 081.
Tappiot
Vaikka operaatiossa onnistuttiin pelastamaan suurin osa sotilaista, joitakin tuhansia ranskalaisia jäi silti vangiksi ja vetäytyvien joukkojen oli hylättävä kaikki raskas kalusto ja ajoneuvot.
Matkustaja-alukset ja Yhdistyneen kuningaskunnan kauppalaivasto
Evakuointiin osallistuneista matkustaja-aluksista kahdeksan upposi ja yhdeksän vaurioitui. Siviilialuksilla ja kauppalaivoilla kuoli 125 ja haavoittui 81. Roskill ilmoittaa 848 laivasta menetetyiksi 235 suorassa vihollisten toiminnassa ja muista syistä. Yhdistyneen kuningaskunnan sotaministeriön mukaan tappiot olisivat olleet vain 121 alusta.
Ilmavoimat
Ilman Kuninkaallisten ilmavoimien tukea liittoutuneiden tappiot olisivat olleet vielä suurempia, eikä operaatio olisi todennäköisesti edes onnistunut. Ilmavoimien evakuointia tukeneista 32 laivueesta puolet, 16, oli samanaikaisesti jatkuvasti mukana. Ne ilmoittivat lentäneensä yhdeksässä vuorokaudessa 4 822 tuntia 101 sotalennolla ja tuhonneensa 265 vihollisen lentokonetta. Laivasto ilmoitti tuhonneensa 35 ja vaurioittaneensa pahasti 21 vihollisen lentokonetta. Ilmavoimilla oli 30. toukokuuta Etelä-Englannissa korjauksia vaatimattomia nousukuntoisia lentokoneita enää 283 ja niihin 362 taistelulentäjää. Ilmavoimien kokonaistappioiksi laskettiin 177 lentokonetta yhdeksässä vuorokaudessa, joista 106 oli hävittäjiä.
Saksan ilmavoimien osalta majuri Lionel Ellis ilmoittaa teoksessaan The War in France and Flanders, 1939–1940 tuhoutuneeksi tai vaurioituneeksi 240 lentokonetta yhdeksässä vuorokaudessa. Eteläafrikkalainen David Divine ilmoittaa kirjassaan The Nine Days of Dunkirk vaurioituneiden tai tuhoutuneiden määräksi vain 156. Luftwaffen oma sisäiseen käyttöön tarkoitettu tappioluettelo antaa lentäjien kaatuneiden ja kadonneeiden yhteismääräksi 727 kymmenen päivän aikana 21. toukokuuta ennen operaatiota ja 31. toukokuuta saakka 727, mistä voidaan arvioida, että operaation yhdeksän päivän aikana myös lentokonetappiot olisivat olleet suuret.
Seuraukset
Dunkerquen onnistuneen evakuoinnin seurauksena englantilaisten taistelumotivaatio nousi selvästi. 4. kesäkuuta Winston Churchill puhui parlamentin alahuoneelle vannoen muun muassa seuraavasti:
T. W. Paavonkallio
Toivo Valfrid Valentin (T. W.) Paavonkallio (18. maaliskuuta 1908 Nurmijärvi – 22. elokuuta 1980 Hyvinkää) oli suomalainen toimittaja ja kirjailija.
Rautatiemuseoon kuuluvan entisen Hyvinkään Hangon radan rautatieaseman seinässä on Paavonkalliolle omistettu, Terho Sakin suunnittelema muistolaatta vuodelta 1974.
Vuoden koripalloilija
thumb|[[Petteri Koponen|Petteri Koposelle palkinto on myönnetty seitsemästi.]] Vuoden koripalloilija on vuosittain valittava koripallopalkinto, joka annetaan vuoden parhaalle suomalaiskoripalloilijalle.
Palkinnon saajan valitsevat vuosittain suomalaiset urheilutoimittajat. Vuoden koripalloilija on valittu vuodesta 1948 lähtien. Eniten valintoja on saanut Hanno Möttölä, joka on valittu vuoden koripalloilijaksi kahdeksan kertaa. Kolme kertaa vuoden koripalloilijaksi on valittu nainen. Ensimmäisen naisvalinnan saavutti Hilkka Hakola, joka valittiin vuoden koripalloilijaksi vuonna 1956. Viimeisin palkinnon saaja on Lauri Markkanen.
Vuoden koripalloilijat
thumb|[[Raimo Lindholm (oikealla) valittiin kuusi kertaa.]]
thumb|[[Hilkka Hakola valittiin ensimmäisenä naispelaajana.]]
thumb|Eniten valintoja on saavuttanut [[Hanno Möttölä.]]
Gottfried von Erdmannsdorf
Erdmannsdorf liittyi Saksan keisarikunnan armeijaan 8. helmikuuta 1913 ja palveli 13. jääkäripataljoonassa vuonna 1914. Ennen toista maailmansotaa hän palveli Erfurtin aluekomendanttina vuonna 1938. Hänet oli ylennetty everstiluutnantiksi samana vuonna.
Toisen maailmansodan syttyessä Erdmannsdorf osallistui Puolan sotaretkeen mm. 14. Armeijan yleisesikunnassa ja lokakuussa hänestä tuli 171. jalkaväkirykmentin komentaja. Erdmannsdorf ylennettiin kesäkuussa 1939 everstiksi ja kenraalimajuriksi 1. joulukuuta 1942. Vuoden 1942 lokakuussa hän sai komentoonsa Saksan 465. jalkaväkidivisioonan, ja palveli yksikön komentajana vuoden 1944 maaliskuun 18. päivään, jolloin siirtyi Mogilevin komendantiksi. Erdmannsdorf sai ansioistaan kultaisen Saksan ristin ja ritariristin. Hän jäi Mogilevissä sotavangiksi keskustan armeijaryhmän mukana 30. kesäkuuta 1944. Sodan jälkeen Erdmannsdorf tuomittiin kuolemaan sotarikoksista ja hirtettiin Minskissä vuonna 1946.
Lämäri
Lämäri (Slap Shot) on vuonna 1977 ensi-iltansa saanut yhdysvaltalainen komedia, jota on usein pidetty yhtenä kaikkien aikojen parhaimmista urheiluelokuvista. Sen on ohjannut George Roy Hill.
Elokuva oli huomattava menestys, ja se sai lopulta jatko-osan Lämäri 2, joka ei kuitenkaan saanut yhtä suurta huomiota kuin edeltäjänsä.
Juoni
Paul Newman näyttelee Reggie Dunlop -nimistä jääkiekkopelaajaa, joka on sekä kapteeni että valmentaja joukkueessa nimeltään Charlestown Chiefs. Joukkue ei ole voittanut yhtään ottelua moneen vuoteen, ja omat fanitkin ovat jo kääntäneet sille selkänsä. Tuntematon omistaja aikoo lakkauttaa joukkueen. Reggie kuitenkin levittää paatuneena valehtelijana huhua, että Chiefsin tuntematon omistaja aikoo myydä joukkueen Floridaan, ja saakin pelaajien mielialan hiukan kohenemaan. Eräänä päivänä joukkueeseen palkataan kolme uutta pelaajaa, Hansonin veljekset, jotka kertovat itse pelanneensa aiemmin Rautaliigassa. Veljekset näyttävät tyhmiltä (pitkät hiukset, kulmikkaat silmälasit), mutta heidän älynsä onkin korvaantunut raa'alla voimalla. Heidän pelityyliään ilmentää mm. tapa laittaa foliota käsineiden alle nyrkin kovikkeeksi. Chiefsien joukkue lähteekin nousuun heti Hansonien päästyä kentälle, vaikka Reggie joutuukin noutamaan heidät usein putkasta ottelun jälkeen. Tämän jälkeen yrittää Reggie puhua omistajalle järkeä onnistumatta. Hänelle joukkue on vain verovähennys, joka säilyttää arvonsa lopetettunakin. Reggien täytyy kertoa totuus joukkueelle, joka on alusta alkaen uskonut häntä.
Vastaanotto
Helsingin Sanomien Mikael Fränti kirjoitti elokuvan tv-esityksen alla 1986 Lämärin olevan hauska, valioluokan urheiluelokuva, josta välittyy jääkiekkoviihteen ilo ja hurmio. Hänestä Paul Newman selvästi nauttii roolistaan.
Linda Gregg
Linda Alouise Gregg (9. syyskuuta 1942 Suffern, New York – 20. maaliskuuta 2019 Manhattan, New York) oli yhdysvaltalainen runoilija. Hän oli lähes 40-vuotias julkaistessaan ensimmäisen runokokoelmansa, joka oli Too Bright to See (1981). Hän sai teoksillaan tunnustusta muiden muassa W. S. Merwiniltä. Vuonna 2009 hänelle myönnettiin Poets & Writersin Jackson-runouspalkinto, jonka arvo silloin oli 50 000 Yhdysvaltain dollaria.
Gregg oli yksi neljästä siskoksesta perheessä, jonka isä oli arkkitehti ja taidekasvattaja sekä äiti opettaja. Hän varttui Marinin piirikunnassa ja etsi innoitusta kirjoittamiseen ympäristöstään muun muassa Marfan ulkopuolella sijaitsevalla aavikolla Texasissa sekä 1960-luvulla Kreikassa, jossa hän asui runoilija Jack Gilbertin kanssa.
Gregg valmistui vuonna 1967 nykyisestä San Franciscon osavaltionyliopistosta ja sai sieltä myös maisterinarvon englannin kielessä vuonna 1972. Hänen opettajiinsa kuului Jack Gilbert, jonka kanssa hän oli suhteessa vuosina 1962–1970; pari pysyi ystävinä miehen kuolemaan (2012) saakka. Greggin myöhempi avioliitto John Brentlingerin kanssa päättyi eroon.
Gregg opetti runoutta useissa yhdysvaltalaisissa yliopistoissa, mm. Berkleyssä.
Gregg kuoli sairaalassa syöpään.
Psoraleenit
Psoraleenit ovat lineaarisiin furanokumariineihin kuuluva heteroaromaattinen yhdisteryhmä. Furanokumariineissa kumariinin runkoon on liittyneenä furaanirengas. Furanokumariinit jaetaan rungon muodon perusteella angulaarisiin ja lineaarisiin isomeereihin. Luonnossa esiintyvistä isomeereista lineaariset ovat yleisempiä. Erilaisia psoraleenin johdannaisia tunnetaan ainakin sata, joista noin puolet esiintyy luonnossa, ja loput on valmistettu synteettisesti.
Psoraleeneja esiintyy luonnossa Apiaceae, Moraceae, Rutaceae -heimon kasveissa, kuten aitoviikunassa, kaukasianjättiputkessa, tuoksuruutassa, sellerissä sekä lipstikassa. Kasvit tuottavat furanokumariineja mm. hyönteisiltä puolustautuakseen. Kasvien sisältämälle psoraleeneille altistuminen voi aiheuttaa iholle fototoksisen reaktion, fytofotodermatiitin.
Historia
Ihon hoitaminen auringon valolla on historiassa tunnettu useissa kulttuureissa jo varhain. Egyptiläiset hoitivat vitiligoa psoraleenia sisältävän Ammi majus –kasvin ja auringon avulla jo 3500 vuotta sitten.
Psoraleeni kiinnittyy DNA:han aiheuttaen ristisidoksia, eli sidoksia jotka sitovat makromolekyylejä yhteen. Ristisidokset ovat tyypillisesti kovalenttisia sidoksia. Psoraleeni aktivoidaan UV-säteilyllä, mikä häiritsee kohteena olevan solun DNA:n replikaatioita ja aiheuttaa solukuoleman. Tämä vaikutusmekanismi teki psoraleenista suositun ja hyödyllisen sellaisten ihosairauksien hoidossa, jotka johtuvat pahalaatuisten solujen hallitsemattomasta kasvusta.
Psoraleenin on osoitettu olevan tehokas ihon T-solulymfooman hoidossa, joka on harvinainen ihosyövän tyyppi. Lisäksi psoraleenin potentiaalia syövän hoidossa on tutkittu yhdessä muiden syöpähoitojen kanssa. Esimerkiksi psoraleenin ja gemsitabiinihoidon yhdistämällä voidaan käyttää pienempiä gemsitabiinipitoisuuksia ilman, että antimetastaattinen teho heikkenee.
Rakenne ja ominaisuudet
pienoiskuva|Psoraleenin rakenne Psoraleenit ovat kolmirenkaisia ja tasomaisia yhdisteitä. Psoraleenin perusrakenne koostuu yhdestätoista hiiliatomista, kuudesta vetyatomista ja kolmesta happiatomista. Psoraleenin litteä tasomainen aromaattinen ja hydrofobinen rakenne mahdollistaa sen interkalaation eli liukumisen DNA-kaksoiskierteen väliin.