cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Alppihiihto talviolympialaisissa 2018 – miesten pujottelu
Alppihiihdon miesten pujottelun kilpailu talviolympialaisissa 2018 järjestettiin 22. helmikuuta 2018 Yongpyong Alpine Centressä, Pyeongchangissa, Etelä-Koreassa.
Tulokset
Kilpailu järjestettiin kello 10.00 (lasku 1) ja 13.30 (lasku 2).
Harald Sundberg
Harald Sundberg (27. helmikuuta 1931 Forssa – 4. joulukuuta 1988 Helsinki) oli suomalainen Yleisradion radiotoimittaja. Hän tuli tunnetuksi monien tietovisailu- ja kontaktiohjelmien juontajana ja toimittajana. Vuonna 1963 alkaneen radiouran alkajaisiksi hän teki muun muassa koululaisvisailuja ja työpaikkakonsertteja eri puolilla Suomea. Pian hänestä tuli kesäisten Lavalauantai-ohjelmien tuottaja, myöhemmin yhdeksi kesäksi myös juontaja.
Sundberg toimi 1970-luvulla radion Puhelinlangat laulaa -puhelintoivekonsertin juontajana ja juonsi ensimmäisen 13. lokakuuta 1972 lähetetyn toivekonsertin yhdessä Marjatta Leppäsen kanssa.
Harald Sundberg kirjoitti ylioppilaaksi vuonna 1951 Helsingissä ja työskenteli aluksi muun muassa Pohjolan Liikenteen ja Suomen Matkailijayhdistyksen palveluksessa sekä vuosina 1959–1963 Helsingin yliopiston Eteläsuomalaisen osakunnan talousjohtajana. Vuonna 1957 hän huolehti tarvike- ja vaatehuollosta Unkarin kansannousun aikaisella Punaisen Ristin pakolaisleirillä Itävallassa.
Soukka
Soukka on Espoon 33. kaupunginosa Lounais-Espoossa Suur-Espoonlahden alueella. Noin kahdeksan tuhannen asukkaan Soukka on ilmeeltään heterogeeninen: kaupunginosan pohjoisosassa on kerrostalolähiö ostoskeskuksineen, eteläosa on pientalovaltaista ja verraten metsäistä. Siellä sijaitsee muun muassa Kasavuori, jonka kalliotopografia on erittäin voimakas. Soukka on vanhaa maankohoamisaluetta. Viimeisen jääkauden jälkeen alue oli kokonaan merenpinnan alapuolella. Soukan korkeuserot ovat melko suuria, joten sen matalimmat alueet olivat merenpohjaa vielä tuhansia vuosia sen jälkeen kun korkeimmat kalliot olivat kohonneet luodoiksi ja saariksi.
Soukan lähiön rakentaminen aloitettiin 1960-luvulla. Se perustuu valtaosin yhtenäiseen suorakulmaiseen koordinaatistoon.
Maantiede
pienoiskuva|Soukankujan bussipysäkin kalliopintaa.
Sijainti ja osa-alueet
Soukka sijaitsee Suomenlahden rannalla. Se rajoittuu mereen kaikissa ilmansuunnissa paitsi luoteessa, jossa se rajoittuu Espoonlahden urheilupuistoon ja koillisessa, jossa se rajoittuu Kaitaaseen. Lännessä Soukka rajoittuu Espoonlahteen, joka on Suomenlahdesta sisämaahan työntyvä noin kuuden kilometrin mittainen kaakkois–luoteissuuntainen merenlahti. Soukan eteläpuolella on harvaanrakennettu Suvisaaristo, joka on pääkaupunkiseudun lounaisin kolkka. Suvisaaristoon kuuluvat saaret Suino, Ramsö ja Pentala sijaitsevat suhteessa Soukkaan siten, että sen rannoilta ei juuri avaudu avomerinäkymiä. Soukan ja Suvisaariston välillä sijaitsee Moisöfjärden, pieni merenselkä, jossa on Suvisaaristoon kuuluvan Moisö-saaren ohella runsaasti pieniä saaria. Moisöfjärdenin pohjoiskolkasta erkanee kapea Suinonsalmi, jonka yli rakennettu maantiesilta yhdistää Soukan Suvisaaristoon. Idässä Soukka rajoittuu Mataskärvikeniin ja Kaitalahteen, joka on maankohoamisen myötä mataloituva maaduntalahti. Soukan kaupunginosaan kuuluu manneralueen ohella muutamia pikkusaaria, kuten Staffan ja Svartholmen lounaassa sekä Granholmen koillisessa.
Soukan osa-alueista tiheimmin rakennettuja ovat Ylä-Soukka ja Ala-Soukka. Niiden alue käsittää Soukan pohjoisosan. Suurimmalta osin 1900-luvun viimeisellä kolmanneksella rakennetun lähiön rakennuskanta koostuu 3–10-kerroksisista asuinkerrostaloista, omakoti- ja rivitaloja on jonkin verran. Soukan asukaspuisto eli Puropuisto sijaitsee keskellä Soukan kerrostalovyöhykettä huomattavasti ympäristöään alempana.
Soukan kerrostalolähiön eteläpuolella sijaitsevat Soukansalmi ja Suinonsalmi ovat pientalovaltaisia, suuri osa niiden pinta-alasta on metsää. Eteläisin osa-alue on Soukanniemi, joka on niin ikään pientaloaluetta. Se sijaitsee Espoonlahden ja Moisöfjärdenin merialueiden välissä, alueen vanhaa huvila-asutusta edustavat muun muassa Villa Fridhem ja Villa Frosterus. Soukanranta Soukan kerrostalolähiön länsipuolella on lähinnä pientalojen täplittämä metsäinen niemimaa. 2010-luvulla myös Soukan eteläosaan on rakennettu kerrostaloja: Kilvoituksentielle vain kivenheiton päähän Moisöfjärdenin rannasta on kohonnut viisikerroksisia asuinkerrostaloja.
Soukanpohjan kartano sijaitsee virallisesti Espoonlahden kaupunginosassa aivan Soukan pohjoisrajan tuntumassa. Jugendia edustava Villa Miniato puolestaan sijaitsee Soukanrannassa.
Soukan pääuimarannat ovat Klobben ja Suinonsalmi eli Hanikan uimaranta.
Metsät
Soukassa on runsaasti karuja kalliomänniköitä, silokallioita ja mustikkatyypin tuoreita kankaita. Sekametsää on paljon. Rannoilla on lehtomaisia kankaita ja rantalehtoja. Soukan länsiranta on laajalti rakennettu ja kaupunginosan rannat ovat suurelta osin ruovikoituneet. Alueen itäosa on verraten luonnontilaista ja siellä on useita erilaisia biotooppeja lehtometsistä rantaniittyihin ja tervaleppämetsiin. Soukan soistumat ovat suurelta osin isovarpurämettä, myös vehkaa, mustikkakorpea ja saniaiskorpea esiintyy.
Soukan itäosassa Suinonsalmessa sijaitsee Hanikan luontopolku; Hanikka on mäntyvaltaista kallioaluetta. Yli 40 metrin korkeuteen kohoava Kasavuori puolestaan sijaitsee Soukan länsiosassa. Se on pitkälti harvamäntyistä kangasta ja silokalliota. Kasavuori on erinomainen näköalapaikka ja toisen maailmansodan aikana siellä suoritettiin ilmavalvontaa. Litorinameren aikaan 3000–4000 vuotta sitten Soukan kalliot olivat saaria, muinaisrantaa voi havaita Hanikan luontopolun varrella. Kasavuoren itäpuolella on suoalue, Mätäjärvi, jonka kohdalla oli vielä keskiajan lopulla puolisen tuhatta vuotta sitten meren salmi, joka erotti Hanikan ja Soukanniemen mantereesta. Mätäjärven keskiosa on puutonta nevaa, alueella on myös tervaleppäluhtaa sekä saniais- ja lehtokorpea.
Historia
Soukan nimi on alun perin ennen ruotsalaisten tuloa alueelle ollut Soukko. Asiakirjalähteissä Soukka mainitaan ensimmäisen kerran 1540 – kirjoitusmuotona Soijckoby. Ruotsinkieliseksi nimeksi vakiintui myöhemmin Sökö. Maanmittaushallitus (nyk. Maanmittauslaitos) vahvisti suomenkieliseksi nimeksi Soukka vuonna 1965. vasen|pienoiskuva|Soukan Övergård, joka on antanut Yläkartanontielle nimen. Soukan kylä muodostui 1590-luvulla itsenäisestä tilasta ja sen alustalaisten rakennuksista. Kasvuvauhti oli verkkainen ja 1865 kylässä oli kaksi itsenäistä tilaa, joilla asui henkikirjojen mukaan 49 henkeä. Vuosisadan loppuun mennessä Soukan väkiluku oli kasvanut 103:een. Helsingin edustalle oli 1700-luvun jälkipuoliskolla ryhdytty rakentamaan Viaporin linnoitusta. Linnoitusta varten tiilten kysyntä kasvoi ja myös Soukan mailla ryhdyttiin valmistamaan tiiliä. Teollistuminen käynnistyi kunnolla vasta 1800-luvun lopulla, jolloin Espoonlahden pohjukkaan syntyi ensimmäinen teollisuusalue. Lähikylien tiilitehtaat ynnä muut lisäsivät työvoiman kysyntää. Tämä puolestaan sai myös Soukan väkiluvun kasvamaan, kun osa seudulle saapuvasta työvoimasta asettui Soukkaan asumaan.
Soukanniemelle kasvoi 1870-luvulla tiivis puuseppien yhteisö, jonka toiminta jatkui 1930-luvun alkuun asti. Ensimmäisenä heistä oli Anders Viktor Lindström, menestyneimpänä Soukanniemen edustalla olevan Staffanin saaren eteläpuolen ostanut Johan Syrjänen. – Talvisin valmiit huonekalut kuljetettiin Helsinkiin reellä jäitä pitkin, kesäisin höyrylaivalla.
Lähiön synty
pienoiskuva|Soukan ostoskeskus vuonna 1972. pienoiskuva|Soukan ostoskeskus vuonna 2022. 1960-luvun lopulla kartanot myivät peltoalueen eteläpuoliset metsät rakennusliikkeille. Solmittiin aluerakennussopimus, jonka mukaisesti kaupunki rakensi kunnallistekniikan ja aluerakentajat asunnot ja liikehuoneistot. Syntyneen lähiön eteläosaa kutsuttiin Ala-Soukaksi ja pohjoisosaa Ylä-Soukaksi. Ala-Soukan palveluihin kuuluivat urheilukenttä ja kaksikerroksinen liikerakennus, jossa toimivat kirjasto, työväenopisto ja Elanto. Ylä-Soukkaan nousi ensin Yläkartanontien pohjoispuolelle pienehkö liikerakennus, jota kutsuttiin nimellä Puotitalo. Siinä oli HOKin ruokakauppa, kioski, pesula ja seurakuntasali. Puotitalo purettiin metroaseman tieltä keväällä 2018. Yläkartanontien eteläpuolelle nousseeseen isompaan ostoskeskukseen tuli sitten enemmän palveluita, muun muassa kangaskauppa, kirjakauppa ja kolme pankkikonttoria sekä kaksi ruokakauppaa.
Kansakoulu, nykyinen Soukan koulu valmistui 1971 jokseenkin keskelle Soukkaa. Ensimmäisinä vuosina rinnakkaisluokkia oli jopa H-kirjaimeen asti. Koulua laajennettiin parakkikoululla. Koulun itäpuolelle tehtiin urheilukenttä ja länsipuolelle pururata. Siitä länteen jatkui Puropuiston virkistysalue.
Oppikouluun soukkalaislapset ja -nuoret kulkivat Vapaaniemen yhteiskouluun (nyk. Kaitaan lukio) asti, kunnes lähiön pohjoispuolelle nousi Espoonlahden yhteiskoulun uusi rakennus, johon muutti Helsingin suomalainen yksityislyseo.
Veikko Martikaisen suunnittelema kappeli valmistui koulun viereen vuonna 1978.
Soukantoria ja ostoskeskuksen ympäristöä alettiin uudistaa 2020-luvun alussa. Yläkartanontietä ja Soukantietä on uudistettu.
Lähiön ilme
thumb|Kastevuorenraitti on Ala-Soukan keskeinen kävely- ja pyöräilyakseli. Soukan lähiön ilme perustuu kerrosluvultaan vaihteleviin taloihin ja avoimeen korttelirakenteeseen. Korkeimmat kerrostalot on rakennettu kallioselänteille maaston muotoja myötäillen. Talot ovat vaaleita ja muotokieleltään pelkistettyjä. Matalat lamellitalot ja rivitalot puolestaan perustuvat rakennusten keskinäiseen koordinaatistoon. Ostoskeskuksen alueen tornitaloja pidetään Soukan maamerkkeinä. Soukan keskustaa ympäröi luonnonmukainen vihervyöhyke.
2020-luvulla Soukan kaupunkikuvaa on pyritty kehittämään aktivoimalla kivijalkakerroksia. Soukantorista ja Soukanraitista rakennetaan vehreää ja palveluiltaan monipuolista kaupunkitilaa. Tosin Soukantorin koko puusto kaadettiin vuonna 2021 ja Soukan kirjasto lakkautetaan 2022.
Väestö
pienoiskuva|Soukan asukaspuisto talviasussaan. Soukan väkiluku on noin 8 100 (vuodenvaihde 2021/2022). Se on osa Kanta-Espoonlahden tilastoaluetta, jonka pienalueet ovat Espoonlahden keskus, Soukanmäki, Kivenlahti, Laurinlahti ja Soukanniemi. Kanta-Espoonlahden väkiluku on noin 25 000. Koko Suur-Espoonlahden väkiluku on noin 57 000.
Palvelut
pienoiskuva|vasen|Soukan ostoskeskus ja tornitaloja huhtikuussa 2015. Ylä-Soukan ostoskeskuksen palveluja ovat muun muassa useat ravitsemusalan liikkeet, erinäiset erikoisliikkeet sekä valintamyymälä ja palvelutalo. Lisäksi on huoltoasema, grilli ja kioski. Ostoskeskuksen keskusaukiota elävöittää suihkulähde. Ala-Soukassa on myös Alepa. Soukantoria ja Ala-Soukan Alepaa yhdistää Soukan lähiön keskeinen kävelyakseli, vajaan kilometrin pituinen Soukanraitti. Sen reitti kulkee luoteis–kaakkoissuuntaisesti Yläkartanontien pohjoispuolelta Alakartanontielle. Soukanraitin varrella sijaitsevat myös Soukan koulu ja Soukan kappeli.
Liikenne
pienoiskuva|Soukan pienvenesatama Soukan lähiövyöhykkeellä on laaja kevyen liikenteen verkosto useine yli- ja alikulkuineen. Soukanraitin reitti jatkuu Yläkartanontieltä edelleen Espoonlahden puolelle urheilupuiston halki uimahallin ohi aina Lippulaivan kauppakeskukseen. Reitillä Alakartanontieltä Lippulaivaan ei ole moottoriliikenteen kanssa samantasoisia risteyksiä Soukankujan korotettua suojatietä lukuun ottamatta.
Länsiväylän Soukan liittymä eli Martinsillan liittymä sijaitsee noin kilometrin verran Soukan ostoskeskuksesta pohjoiseen. Kokoojatienä on nelikaistainen Soukanväylä. Soukan liittymä sijaitsee noin 14 kilometriä Ruoholahdesta länteen. Etäisyys päinvastaiseen suuntaan, Kirkkonummen keskustaan, on niin ikään noin 14 kilometriä.
Soukan julkinen liikenne perustuu Länsimetroon. Soukan metroasema avattiin liikenteelle 3. joulukuuta 2022, ja se on metroradan kolmanneksi läntisin asema. Metrolinjan itäisiin ääripäihin Mellunmäkeen ja Vuosaareen matka kestää 45 minuuttia. Puolen tunnin raja kulkee arvion mukaan Sörnäisissä, jonne matka-aika on 29 minuuttia. Soukan metroasema rakennettiin Yläkartanontien alapuolelle.
Bussilla 145 pääsee Suvisaaristoon ja Espoonlahteen. Linjalla 147 pääsee Ala-Soukasta Laurinlahteen ja Espoonlahteen. Linjoilla 543 ja 544 pääsee Kivenlahteen ja Leppävaaraan. Linjalla 542 pääsee Soukanniemeen ja Jorviin Espoon keskuksen kautta.
Soukan venesatama sijaitsee kaupunginosan luoteiskolkassa Klobbenilla, venepaikkoja on noin 370.
Soutu kesäolympialaisissa 2020
Soudussa kilpailtiin Tokion 2020 kesäolympialaisissa 28. kertaa. Kilpailut käytiin 23.–30. heinäkuuta Sea Forest Waterwayllä.
Jotta naisille ja miehille olisi yhtä monta kilpailua, pudotettiin olympiaohjelmasta miesten kevyt perämiehetön nelonen. Tämän korvasi naisten perämiehetön nelonen.
Menestyinen maa oli Uusi-Seelanti, jonka melojat saavuttivat viisi mitalia, joista kolme kultaisia. Myös Australian urheilijat saavuttivat useamman kultamitalin (2), ja Alankomaalaiset soutajat viisi mitalia, mutta vain yhden kultamitalin.
Aikataulu
Lähde:
Hangasjärvi (Ikaalinen)
Maantietoa
Järvi on kilometrin pitkä, 750 metriä leveä ja sen pinta-ala on 27 hehtaaria. Se on pitkänomainen ja keskellä sijaitsee kapea salmi, joka jakaa järven kahdeksi järvialtaaksi. Pohjoinen allas on 750 metriä pitkä ja 300 metriä leveä. Eteläinen allas puolestaan 500 metriä pitkä ja 200 metriä leveä. Salmen yli kulkee kärrypolku, jonka sillalle on rakennettu salmea kaventava penger. Ympäristön metsät ja suot ovat ojitettuja ja monen ojan vedet johdetaan Lauttaojaa myöten järveen. Järven ympäristössä on peltoja, jotka päättyvät vesirajalle. Eteläisen altaan rannat ovat soistuneet paikoin avosuoksi. Eteläiset lahdet Pihkolahti ja Joensuu ovat kosteikkoa. Järven laskuoja lähtee Joensuusta ja kulkee kolme kilometriä koneellisesti kaivetussa ojassa ja yhtyy lopulta Pihkoluomassa Noro-ojaan. Rantaviivan pituus on 4,1 kilometriä ja rannalla sijaitsee neljä vapaa-ajan asuntoa ja neljä maatilaa. Järven kiertää pohjoisessa Uurasjärven ja Masonniemen välinen kylätie.
Historiaa
Vuonna 1848 haki entinen talollinen Gabriel Johansson Kuivanen lupaa järvenlaskuun.
Aloysio José Leal Penna
Aloysio José Leal Penna (7. helmikuuta 1933 Piquete – 19. kesäkuuta 2012) oli brasilialainen jesuiittoihin kuuluva roomalaiskatolinen arkkipiispa. Hänet vihittiin papiksi 21. joulukuuta 1963 ja nimitettiin Paulo Afonson hiippakunnan johtoon 21. toukokuuta 1984. Piispaksi vihkiminen seurasi 22. heinäkuuta. Pääkonsekraattorina toimi Avelar Brandão Vilela, jota avustivat Luciano Pedro Mendes de Almeida ja Jackson Berenguer Prado.
Leal Penna sai 30. lokakuuta 1987 nimityksen Baurun koadjuuttoripiispaksi, ja 4. syyskuuta 1990 hänestä tuli sen piispa. Hän sai 7. kesäkuuta 2000 nimityksen Botucatun arkkipiispaksi, jona hän toimi, kunnes jäi eläkkeelle 19. marraskuuta 2008.
Luettelo Sakke Aallon tuottamista kappaleista
Tämä on luettelo Sakke Aallon tuottamista kappaleista
Hans Björklind
thumb|Hans Björklindin juliste, 1938. Hans Oskar Björklind (12. tammikuuta 1908 Helsinki – 23. kesäkuuta 1969 Helsinki) oli suomalainen taidegraafikko, kuvataiteilija ja mainospiirtäjä. Hänen debyyttinsä oli Helsingissä 1931.
Björklind opiskeli Taideteollisessa keskuskoulun graafisella osastolla vuosina 1925–1929, ja hänen tärkeimpinä opettajinaan olivat muun muassa A. W. Finch ja Topi Vikstedt.
Valmistuttuaan Björklind perusti yhdessä Börje Barkmanin ja Rafael Skurnikin kanssa Mainos-Mono-Reklam -nimisen mainostoimiston, jossa hän toimi piirtäjänä. 1930-luvun laman vuoksi hän siirtyi kuitenkin pian suureen Erva-Latvala -mainostoimistoon, jonka piirtämön johtajana ja taiteellisena johtajana hän työskenteli vuoteen 1968 saakka.
Björklindin töitä oli ensimmäisen kerran julkisesti näytteillä Suomen taiteilijain vuosinäyttelyssä vuonna 1931. Hänen varhaisemmat työnsä olivat pääosin metalligrafiikkaa, johon hän oli opinnoissaan erikoistunut. Myöhemmin Björklind teki runsaammin myös kivipiirroksia ja silkkipainotöitä.
Hans Björklind sai Pro Finlandia -mitalin vuonna 1963. Hän on saanut myös Grafian myöntämän Albert Gebhard -mitalin.
Björklind sai III palkinnon valtion taidekilpailussa vuonna 1946. I palkinnon hän sai WSOY:n piirustuskilpailussa vuonna 1947. Björklind sai ylim. palkinnon Suomen Taidegraafikoiden kilpailussa vuonna 1946 sekä I ja II palkinnon vuonna 1952. Björklind sai II palkinnon Helsingin kaupungin grafiikkakilpailussa 1959.
Hans Björklind osallistui Nuorten ja Suomen Taiteilijain näyttelyihin 1930-1950-luvuilla ja Suomen Taideakatemian 3-vuotis näyttelyihin. Ulkomailla Hans Björklindin teoksia on ollut esillä runsaasti.
Hans Björklindin teoksia on Suomen Taidegraafikot ry:n kokoelmassa 17. Teokset ovat 1940- ja 1950-luvulta. Niistä suurin osa on kivipiirroksia, mutta mukaan mahtuu myös silkkipainotöitä ja viivasyövytyksiä.
Kirjallisuutta
Kuvataiteen keskusarkisto. Valtion taidemuseo, Helsinki 2006. ISBN 951-53-2850-0
Myllykoski (Kitkajoki, Kuusamo)
thumb|250px|right|Myllykoski lokakuussa 2012. Myllykoski on Kuusamossa, Kitkajoen varrella sijaitseva voimakkaasti virtaava koski jossa on mylly. Karhunkierros-vaellusreitti ylittää kosken riippusiltaa pitkin. Lähimmälle tielle Myllykoskelta on noin alle puoli kilometriä ja sinne menee hyväkuntoinen leveä polku.
Koski on saanut nimensä vuonna 1926 Juuman ja Säkkilän kyläläisten rakentamasta myllystä. Myllyssä jauhettiin pääosin ohranjyviä ja joskus myös ruista. Myllyn viimeiset jauhot jauhettiin vuosien 1947-48 aikana.
Num3rot (4. tuotantokausi)
'''Num3roiden 4. tuotantokausi''' alkoi 28. syyskuuta 2007 ja päättyi 16. toukokuuta 2008. Käsikirjoittajien lakon takia tuotantokaudelle tehtiin alun perin vain 12 jaksoa, mutta lakon päätyttyä jaksoja tehtiin vielä kuusi lisää.
Neljännen kauden aikana Don pelastaa tiiminsä kanssa Yhdysvaltain kolmoisagentiksi paljastuneen Colby Grangerin kiinalaisten kynsistä, Charlie julkaisee kirjan matematiikasta ja tapaa Amitan vanhemmat. Kauden lopuksi Charlie lähettää NSA:n terrorismiksi leimaamaa aineistoa Pakistaniin ja menettää turvaluokituksensa.
Trust Metric
Kiinan kaksoisagenttina pidätetty Colby Granger on paennut vankilasta ja yrittää paeta laivalla Kiinaan. Don lähtee tiiminsä kanssa pelastamaan häntä, sillä kiinalaiset ovat tajunneet Colbyn olevan Yhdysvaltojen kolmoisagentti.
Jakson ohjasi Tony Scott.
Hollywood Homicide
Kun nuori tyttö löytyy murhattuna tähden kylpyammeesta, FBI tutustuu suureen kiristysvyöhtiin.
Velocity
Kun katukuskin auto karkaa hallinnasta ja osuu kahvilaan tappaen miehen, FBI löytää tapauksesta linkin selvittämättömään yliajoon.
Thirteen
Donin tiimi jahtaa sarjamurhaajaa, joka tappaa ihmisiä 12 apostolin tapaan.
In Security
Todistajansuojelussa ollut nainen murhataan pian sen jälkeen, kun Don on käynyt hänen luonaan syömässä. Charlien kirja julkaistaan.
Primacy
FBI tutkii tapausta, jossa todellisuuspeliä pelannut mies murhattiin. Amita, yksi pelin pitkäaikaisista pelaajista, joutuu murhaajan seuraavaksi kohteeksi. Charlie pyytää Amitaa muuttamaan luokseen.
Tabu
Rikkaan liikemiehen tytär kidnapataan, mutta tutkinta menee sekaisin kun kidnapattu siirtyykin nappajiensa puolelle.
Graphic
Sarjakuvamessuilla tapahtuu ryöstö, joka johtaa sivullisen kuolemaan. David paljastuu sarjakuvakeräilijäksi.
Chinese Box
Vainoharhainen asemies ampuu FBI-agentin ja sulkee itsensä sekä Davidin hissiin. Liz jättää tiimin 5 viikoksi.
Power
Don jahtaa tiiminsä kanssa miestä, joka käyttää poliisin asemaansa hyväksi raiskauksissa.
Black Swan
Huumelabran ratsian yhteydessä FBI pidättää miehen, jonka autosta löytyy iso määrä laittomia aseita.
Checkmate
Donin vanha tyttöystävä Robin Brooks tulee käymään Los Angelesiin ja joutuu vankilassa istuvan jengipomon seuraavaksi kohteeksi.
End Game
FBI etsii entistä Yhdysvaltain merijalkaväen murhista etsintäkuulutettua sotilasta samalla, kun sotilaan perhe kidnapataan.
Atomic No. 33
Uskonnollisen kultin tiloissa tapahtuu joukkomyrkytys, jota Don tiimeineen lähtee tutkimaan. Kultin uusi johtaja yrittää muuttaa kulttia uuteen suuntaan.
Pay to Play
Räppäri tapetaan levy-yhtiön juhlien jälkeen ja murha johtaa uusiin kostoiskuihin. Charlie tapaa viimeinkin Amitan intialaiset vanhemmat.
When Worlds Collide
FBI pidättää ryhmän pakistanilaisia, mukaan lukien Charlien collegan, epäiltynä terrorismista. Charlie menettää turvaluokituksensa.
Johnny Nash
thumb|Johnny Nash vuonna 1965. Johnny Nash (19. elokuuta 1940 Houston, Texas, Yhdysvallat – 6. lokakuuta 2020 ) oli yhdysvaltalainen laulaja ja näyttelijä. Hän esitti uransa huippuvuosina 1960- ja 1970-luvuilla etenkin rhythm and blues-, soul- ja reggae-musiikkia, ja hänellä oli suuri osa jamaikalaisen reggaen tunnetuksi tekijänä 1970-luvulla. Nash tunnetaan parhaiten vuoden 1972 hittisinglestään ”I Can See Clearly Now”.
Nash perusti 1960-luvun lopulla Jamaikalla lyhytikäiseksi jääneen levy-yhtiön JAD yhdessä Danny Simsin kanssa. Jamaikalla levyttäessään vuonna 1972 Nash levytti Bob Marleyn kirjoittaman kappaleen ”Stir It Up”, joka nosti hänet vuosien tauon jälkeen singlelistoille. Sitä seurasi hänen oma sävellyksensä ”I Can See Clearly Now” (1972), joka nousi listojen kärkeen, samoin kuin ”Tears On My Pillow” (1975). 1970-luvun lopulla Nash alkoi keskittyä näyttelijäntyöhön ja musiikin tuottamiseen ja julkaisi 1980-luvulla enää yhden albumin.
Monumentaalinen propaganda
Suunnitelmassa oli kaksi päähanketta. Rakennukset ja muut perinteisesti mainoksille ja julisteille käytetyt pinnat koristettiin vallankumouksellisilla iskulauseilla ja muistomerkkireliefeillä. Lisäksi luotiin runsaasti väliaikaisia kipsivaloksia monumentteina vallankumouksellisten johtajien kunnioittamiseksi.
Strategia ja estetiikka
Leninin ajatuksena oli vallankumouksellisen propagandan juurruttaminen taiteellisten monumenttien, kuten maalausten, veistosten ja urbaanin arkkitehtuurin välityksellä. Se oli keino viestiä olennaisia poliittisia viestejä paljolti lukutaidottomalle väestölle.
Veistosten ja maalausten oli määrä turvata valtionjohdon symbolinen läsnäolo maan jokaisessa kolkassa. Siksi poliittisen johdon muutos aiheutti damnatio memoriaen – aikaisemman hallinnon valtiomiesten kuvien tuhoamisen.
Tutkija Sergei Krukin mukaan leniniläinen monumentaalinen propaganda säilytti Venäjän ortodoksikirkon uusplatonisen taiteellisen perinteen. Semiotiikan käsittein ilmaistuna se ei tehnyt selvää eroa ikonin (kuvan), merkin ja sen viittaamien merkitysten välillä. Visuaalisen ikonin poliittisesti motivoitunut luonne oli käytettävissä vaivattomasti viestinnän ja ohjauksen työkaluna, ja vähitellen visuaalinen ikoni alkoi sekoittua itse todellisuuden kanssa. 1920-luvulla Venäjän vallankumouksellisten taiteilijoiden yhdistys (AHRR) alkoi kokeilla taiteellisten kuvien käyttämistä todellisuuden korvaamisen vahvistajina. Stalinin vallassaoloaikana monumentaaliset visuaaliset merkit tarjosivat ihanteellisen näkymän kommunistisesta tulevaisuudesta jo saavutettuna todellisuutena.
Toteutus
Monumentaalinen propaganda alkoi 12. maaliskuuta 1918 hyväksytyllä asetuksella ”Asetus tsaarien ja heidän palvelijoidensa kunniaksi pystytettyjen monumenttien poistamisesta ja Venäjän sosialistiselle vallankumoukselle omistettujen monumenttien kehittämisprojektista” (Tasavallan monumenteista). Asetus mahdollisti sellaisten monumenttien poistamisen, joilla ei ollut historiallista tai taiteellista arvoa, sekä vallankumouksellisten monumenttitaiteen luomisen. Toukokuun 1. päivään 1918 mennessä lukuisia monarkkisia monumentteja oli poistettu tai suljettu, monien kaupunkien juhlakoristeita oli suunniteltu ja Penzassa paljastettu Karl Marxin väliaikainen monumentti (kuvanveistäjänä E. V. Revde).
Monumentaalisen propagandaprojektin toteutus oli monimutkaista ja sen toteuttamisessa oli lukuisia organisatorisia ja teknisiä vaikeuksia. Porvarillinen älymystö sabotoi sitä.
Kansankomissariaatti hyväksyi 30. heinäkuuta 1918 luettelon monumenteista, joita ehdotettiin pystytettäväksi 69 vallankumouksellisen ja edistyksellisen kulttuurijohtajan muistolle. Lokakuun vallankumouksen ensimmäisen vuosijuhlan kunniaksi paljastettiin useita uusia monumentteja ja muistolaattoja, joissa oli agitaatiotekstejä. Moskova, Petrograd, Saratov, Vitebsk sekä eräitä kyliä koristeltiin. Monumenttien asennusta ja paljastusta pidettiin tärkeinä poliittisina tapahtumina. Seremonioiden tarkoitus oli agitoida ja kasvattaa ja ne liittyivät poliittisiin kokouksiin. Lenin puhui usein näissä kokoontumisissa.
Neuvostovallan vahvistuessa monumentaalisen propagandan suunnitelma toteutettiin Kiovassa (7. toukokuuta 1919 Ukrainan kansankomissariaatin asetuksella), Samarkandissa ja useissa muissa kaupungeissa. Vuonna 1920 suunnitelma toteutettiin Uralilla, Siperiassa ja Azerbaidžanissa ja vuonna 1921 Armeniassa ja Georgiassa. Vuonna 1922 taloudellisen tilanteen parannuttua Neuvostotasavalloissa monumentaalinen propaganda kasvoi entisestään erityisesti Lokakuun vallankumouksen viisivuotisjuhlien yhteydessä. Vuosina 1922–1923 nousi teoksia, jotka oli tehty kestävistä materiaaleista. Näistä monumenteista useat ovat vielä olemassa.
Monumentaalisen propagandan kuuluisia kuvanveistäjiä ovat muun muassa N. A. Andrejev, S. D. Merkurov, V. V. Lišev, M. G. Manizer ja L. V. Bleze-Manizer, arkkitehti V. A. Vitman, B. D. Korolev, Sergei Konenkov ja Vera Muhina.
Perintö
Monumenttipropaganda tarjosi laajan eri taiteenalojen synteesin (arkkitehtuuri, kuvataide, kirjallisuus, teatteri, musiikki), jotka johtivat suuriin teatraalisiin juhlakulkueisiin ja ”tehtaiden pillien sinfonioihin”. Se edisti monumentaalisen koristetaiteen syntyä.
Laajassa mielessä koko Neuvostoliiton monumenttitaide on Leninin monumentaalisen propagandan suunnitelman jatko. Osallistuminen monumentaalisen propagandan ohjelmaan oli käytännön koulutusta monille neuvostotaiteen mestareille. Siinä määriteltiin ensimmäistä kertaa Neuvostotaiteen periaatteet, puoluekantaisuus ja kansanomaisuus.
Sosialismin jälkeen
Sosialismin romahdettua Neuvostoliitossa ja sosialistisissa maissa alettiin tuhota vanhaa valtaa edustavia julkisia taideteoksia. Silloin Yhdysvalloissa asuvat, entiset Neuvostoliiton toisinajattelijataiteilijat ja sots-taiteen kehittäjät Komar & Melamid aloittivat kampanjan, jossa tehtiin ehdotuksia Venäjän monumenttien pelastamiseksi. Huumorilla ja vakavasti esitettyjä ehdotuksia esittivät Komarin ja Melamidin lisäksi taiteilijat Arman, Ericson & Ziegler, Joseph Kosuth, Valery Aisenberg, Eidia, IRWIN, Ilia Kitup, Alexander Zosimov ja Mark Tansey. Ehdotukset julkaistiin Dore Ashtonin toimittamassa kirjassa Monumental propaganda (1994). Aiheesta järjestettiin kiertonäyttely, joka esitettiin myös Helsingin Jugendsalissa vuonna 1996.
Monumentalnaja propaganda on nimeltään Vladimir Voinovitšin vuonna 2000 ilmestynyt romaani.
Teoksia
<gallery mode=packed heights=160px> Tiedosto:1592. Санкт-Петербург. Марсово Поле.jpg|Vallankumoustaistelijoiden muistomerkki, Mars-kenttä, Pietari, 1917–1919. Tiedosto:G.D.Alekseev 1.JPG|Georgi Aleksejev. Ammattiyhdistysliike ja talonpojat, 1918, reliefi Moskovan Lenin-Museossa. Tiedosto:Constitution Monument.jpg|N. Andrejev ja D. Osipov, Neuvostoliiton perustuslain monumentti, 1918–1919, tuhoutunut 1941, Moskova. Tiedosto:Tatlin's Tower maket 1919 year.jpg|Vladimir Tatlin apulaisineen Kolmannen Internationaalin muistomerkin pienoismallin edessä marraskuussa 1920. Tiedosto:Garibaldi.Karl Zale.jpg|Carl Hall, Giuseppe Garibaldin muistomerkki, 1919, Pietari. Tiedosto:Paris-expo-1937-pavillon de l'URSS-13 (colorized).jpg|Vera Muhina, Työläinen ja kolhoosinainen Pariisin maailmannäyttelyssä vuonna 1937. </Gallery>
Philippe Loyen
Philippe Loyen (s. 22. marraskuuta 1962) on ranskalainen jousiampuja. Hän edusti Ranskaa Los Angelesin kesäolympialaisten 1984 miesten yksilökilpailussa sijoittuen sijalle 35. Loyen kilpaili myös viisissä maailmanmestaruuskilpailuissa vuosina 1981 Punta Alassa, 1983 Los Angelesissa, 1985 Soulissa ja 1987 Adelaidessa.
Loyen on pituudeltaan 168-senttimetrinen ja painaa 54 kilogrammaa.
Teresa Moorhouse
Teresa Moorhouse (s. 1981) on Helsingissä asuva ja työskentelevä tekstiilitaiteilija. Hän valmistui pariisilaisesta muotikoulusta ja suoritti maisterintutkinnon Taidekorkeakoulussa Helsingissä. Hän aloitti neuleiden ja graafisen suunnittelun parissa, mutta innostui pian tekstiileistä ja näytti luonnoksiaan Marimekon silloiselle toimitusjohtajalle, Kirsti Paakkaselle. Tämä innostui, ja Moorhouse on suunnitellut kuoseja Marimekolle vuodesta 2004 lähtien.
Kesällä 2014 Moorhouse oli mukana Kiasman ja Marimekon yhteisnäyttelyssä ”Kimpassa”.
HMS Worcester (D96)
Valmistus
Alus tilattiin huhtikuussa 1918 osana vuosien 1918-1919 laivasto-ohjelman 13. tilausta J. Samuel White and Companyltä Cowesista Isle of Wightilta, missä köli laskettiin 20. joulukuuta 1918. Alus laskettiin vesille 24. lokakuuta 1919 ja siirrettiin vesillelaskun jälkeen Portsmouthin telakalle, jossa se valmistui 20. syyskuuta 1922.
Teresa Moorhouse
Moorhousen vanhemmat ovat Suomeen asettunut englantilaissyntyinen arkkitehti Jonathan Moorhouse ja taidehistorioitsija Leena Ahtola-Moorhouse.
HMS Worcester (D96)
Palvelus
Worcester palveli palvelukseen oton jälkeen Atlantin ja Välimeren laivastoissa, kunnes se siirrettiin Portsmouthissa reserviin 1930-luvun alussa.
Toisen maailmansodan uhan kasvaessa syksyllä 1939 alus päätettiin palauttaa palvelukseen. Syyskuussa sodan ajan palvelukseen valmistautumisen, palvelukseen oton ja varustamisen jälkeen alus määrättiin saattuepalvelukseen sekä valvomaan Britteinsaarten vesiä. Se liittyi lokakuussa Portsmouthiin sijoitettuun 16. hävittäjälaivueeseen, jonka muut alukset olivat HMS Montrose, HMS Venomous, HMS Veteran, HMS Wild Swan, HMS Verity, HMS Whitshed ja HMS Wivern.
Alus suojasi lokakuusta 1939 alkaen laivueen mukana saattueita Kanaalissa ja Lounaisen reitin alueella, kunnes se siirrettiin huhtikuussa 1940 Doveriin. Alus avusti 24.-27. toukokuuta Ranskassa olevien joukkojen evakuoinnissa operaatio Dynamossa tehden kuusi matkaa Dunkerqueen ja evakuoiden 4 350 sotilasta. Alus joutui 27. toukokuuta ilmahyökkäykseen, jossa se vaurioitui.
Alus osallistui 12. helmikuuta 1942 pyrkimykseen estää Saksan laivaston raskaiden alusten siirtäminen Kanaalin läpi Brestistä Pohjanmerelle. Torpedohyökkäyksen aikana alukseen osui 11 ja 8 tuuman kranaatit, jolloin aluksella syttyi tulipalo ja kattilahuone No1 täyttyi vedellä, mikä pysäytti aluksen. Huolimatta 17 kaatuneesta ja 45 haavoittuneesta aluksen miehistö sai aluksensa liikkeelle ja kykenivät palaamaan Harwichiin ilman hinausta.
Maaliskuusta elokuuhun alus oli telakalla korjattavan, jolloin tehtiin päätös aluksen muuttamisesta lyhyen matkan saattajaksi. Alus liitettiin palvelukseen otettaessa saattuetehtäviin Kotilaivastoon. Alus osallistui 16. -20. syyskuuta operaatio Gearboxiin, jossa perustettiin Huippuvuorille tankkauspiste Jäämeren saattueita varten. Alus palasi operaatiosta suojaten Kuolan niemimaalta palannutta saattuetta QP14, joka saapui perille 26. syyskuuta.
Alus lähti joulukuussa saattueen RA51 kaukosuojauksen mukana merelle. Tammikuussa 1943 alus palasi laivueeseensa Harwichiin suojaamaan Pohjanmeren saattueita. Alus joutui 25. lokakuuta saattueita FN1160 ha FS1164 suojatessaan taisteluun Saksan laivaston 4. E-venelaivueen kanssa.
Alus osui 23. joulukuuta miinaan Smiths Knollin edustalla, jolloin aluksen perä tuhoutui. Alus hinattiin Yarmouthiin. Alus oli tammikuusta huhtikuuhun telakalla, missä sen saamat vauriot tutkittiin. Aluksen korjaaminen todettiin epätaloudelliseksi ja se poistettiin palveluksesta.
Rungon paikkaamisen ja järjestelmien poiston jälkeen alus päätettiin sijoittaa Lontooseen majoitusalukseksi. Alus hinattiin tammikuussa 1945 Lontooseen, missä se varustettiin majoituskäyttöön. Alus otettiin kesäkuussa 1945 palvelukseen majoitusaluksena nimellä HMS Yeoman.
Alus sijoitettiin 1946 poistolistalle ja se myytiin BISCOlle. Alus hinattiin helmikuussa 1947 romutettavaksi Grays'lle Essexiin.
HMS Wivern
HMS Wivern (viirinumerot D66 ja I66) oli Britannian kuninkaallisen laivaston Amiraliteetin parannellun W-luokan hävittäjä, joka palveli toisessa maailmansodassa.
Valmistus
Alus tilattiin huhtikuussa 1918 osana vuosien 1917-1918 laivasto-ohjelman 13. tilausta J. Samuel White and Companylta Cowesista Isle of Wightilta, missä köli laskettiin 19. elokuuta. Alus laskettiin vesille 16. huhtikuuta 1919 ja valmistui 23. joulukuuta.
Palvelus
Vastaanottotestit läpäistyään alus liitettiin Atlantin laivastoon 3. hävittäjälaivueeseen, joka myöhemmin siirrettiin Välimeren laivastoon. Alus siirrettiin reserviin osana ensimmäisen maailmansodan jälkeisiä säästötoimia.
Toisen maailmansodan uhatessa alus palautettiin 1939 palvelukseen ja se sijoitettiin 16. hävittäjälaivueeseen Portsmouthiin. Se siirrettiin syyskuussa 1939 saattuepalvelukseen läntisen reitin alaisuuteen. Alus suojasi 5. syyskuuta HMS Vanessan, HMS Vivaciousin ja HMS Wakefulin kanssa Clydestä lähtenyttä saattuetta GC1 ja 9. syyskuuta saattuetta OB9 HMS Winchelsean ja HMS Walkerin kanssa. Lokakuussa alus siirrettiin suojaamaan saattueita Noren alaiseen 16. hävittäjälaivueeseen Harwichiin. HMS Wivern tarkasti 22. marraskuuta Harwichin edustan miinojen varalta sen jälkeen, kun HMS Gipsy oli tuhoutunut osuttuaan miinaan.
Alus määrättiin 10. toukokuuta 1940 HMS Wild Swanin kanssa operaatio XD:hen, jossa oli tarkoitus hävittää Hook of Hollandin varastot ja satamalaitteet. Seuraavana päivänä alukset lähtivät Hook of Hollandiin, jolloin Wivern kuljetti Flushingiin vietävää osastoa. Alus avusti 13. toukokuuta operaatio Ordnancessa Hook of Hollandin evakuointia, missä se vaurioitui seuraavana päivänä. Alus siirrettiin telakalle korjattavaksi.
Oranssimeriahven
Oranssimeriahven (Cephalopholis fulva) on meriahventen (Serranidae) heimoon kuuluva merivesissä elävä kalalaji, jota pidetään myös akvaariossa.
HMS Wivern
Palvelus
Palvelukseen alus palasi heinäkuussa liittyen laivueeseensa suojaamaan Pohjanmeren saattueita. Alus joutui 11. heinäkuuta lähellä Aldeburghin majakkaa ilmahyökkäykseen suojatessaan saattuetta FN19 kärsimättä vaurioita. Alus osallistui maihinnousun valvontapartioihin osastossa, jonka muut alukset olivat risteilijä HMS Cardiff, hävittäjät HMS Venomous, HMS Verity ja Wild Swan sekä korvetit HMS Puffin, HMS Shearwater ja HMS Sheldrake.
Oranssimeriahven
Koko ja ulkonäkö
pienoiskuva|vasen|Oranssimeriahven Oranssimeriahvenen tavanomainen pituus on noin 40 senttimetriä. Suurin tavattu yksilö oli 44 senttimetriä pitkä koiras. Kyljet ja vatsa ovat vaaleat ja evät ja pyrstö harmaat. Selkäevässä on 9 piikkiruotoa ja 14–16 nivelruotoa, peräevässä kolme piikkiruotoa ja yhdeksän nivelruotoa.
Levinneisyys ja elinympäristö
Oranssimeriahventa tavataan laajalta alueelta Pohjois- ja Etelä-Amerikasta. Lajin elinympäristöä ovat koralliriutat korkeintaan 150 metrin syvyydessä. Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto IUCN on luokitellut oranssimeriahvenen elinvoimaiseksi lajiksi.
Ravinto ja elintavat
Oranssimeriahven käyttää ravinnokseen pikkukaloja ja äyriäisiä. Laji viihtyy kirkkaissa vesissä koralliriuttojen läheisyydessä. Matalissa vesissä se piileskelee öisin luolissa tai koloissa. Oranssimeriahven saavuttaa sukukypsyyden keskimäärin 14,7 senttmetrin mittaisena. Laji kutee yleensä juuri ennen auringonlaskua. Yhden kudun aikana naaras munii noin 150 000–282 000 munaa, joiden läpimitta on 0,95 millimetriä. Oranssimeriahven voi elää korkeintaan 11 vuotta.
HMS Wivern
Palvelus
Ryhmän mukana alus suojasi Atlantin saattueita, kunnes se 26. helmikuuta 1941 osallistui operaatio JH:hon, jossa miinoitettiin Cap d'Antiferin edustaa. Operaatiosta vapauduttuaan alus palasi ryhmäänsä suojaamaan Atlantin saattueita. Ryhmä siirtyi toukokuussa Rosythiin Portsmouthin jouduttua ilmahyökkäysten uhkaamaksi.
Alus määrättiin 17. toukokuuta suojaamaan saattuetta WS8X. Saattueen lähdön viivästyessä Saksan laivaston taistelulaivan Bismarckin ollessa Atlantilla alus palautettiin saattueiden suojaksi Plymouthiin. Bismarckin upottamisen jälkeen 30. toukokuuta alus palasi Clydeen, mistä se lähti seuraavana päivänä merelle saattueen WS8X lähisuojana. Alus vapautui saattueesta 3. kesäkuuta palaten Clydeen.
Alus määrättiin 18. kesäkuuta Freetowniin suojaamaan Atlantin saattueita. Alus lähti 3. elokuuta Gibraltarille, missä se siirrettiin telakalle. Syyskuussa telakalta palattuaan alus jäi Gibraltarille suojaamaan saattueita. Alus suojasi 9. helmikuuta 1942 saattueen SL100 Gibraltarilta Freetowniin, jonne alus jäi suojaamaan saattueita.
Alus poistettiin huhtikuussa palveluksesta Plymouthissa ja se siirrettiin Devonportin telakalle korjattavaksi. Telakalla aluksen etukannen tykki vaihdettiin maavoimien kaksiputkiseen 6 naulan tykkiin, joka soveltui paremmin E-veneiden torjuntaan.
Alus aloitti syyskuussa 1944 koeajot ja se määrättiin Noren alaisuuteen Harwichin saattajajoukkoihin. Alus siirrettiin marraskuussa Rosythin saattajajoukkoihin suojaamaan itärannikon saattueita.
Tammikuussa 1945 alus kärsi voimakkaassa tuulessa vaurioita, jotka piti korjata telakalla Rosythissa. Helmikuussa alus palasi saattuetehtäviin. Euroopan sotatoimien päätyttyä alus osallistui Norjan uudelleen miehitykseen ja kuljetti liittoutuneiden henkilöstöä. Kesäkuussa alus siirrettiin reserviin.
Wivern poistettiin palveluksesta heinäkuussa 1945 ja sen varastot tyhjennettiin. Alus makasi elokuusta alkaen ankkurissa Rosythissa. Se sijoitettiin poistolistalle ja alus myytiin 18. helmikuuta 1947 Metal Industriesille romutettavaksi. Aluksen hylky hinattiin romuttamolle Charlestowniin lähelle Rosythia lokakuussa 1948.
Salibandyn P21 SM-sarja
P22 SM-sarja (joskus myös Nuorten SM-sarja) on salibandyn alle 22-vuotiaiden poikien korkein sarjataso. Sarjan järjestämisestä vastaa Suomen Salibandyliitto. Sarja pelataan yhdessä 14 joukkueen lohkossa yksittäisinä otteluina. Peliaika otteluissa on 3×20 minuuttia.
Toisin kuin muissa junioreiden SM-sarjoissa, P21-ikäluokassa SM-sarjaan ei tarvitse joka vuosi karsia, vaan sarjapaikka on periytyvä.
Runkosarja
Runkosarjan 8 parasta jatkavat puolivälieriin. Viimeinen tippuu 1. divisioonaan ja 10. sekä 11. karsivat paikastaan SM-karsinnoissa.
Pudotuspelit
Puolivälierissä runkosarjan 1. saa valita vastustajan sijoilta 7.-8. Runkosarjan 2. saa valita vastustajan sijoilta 6.-8. Runkosarjan 3. valitsee vastustajan sijoilta 5.-8. ja runkosarjan 4. saa vastaansa valitsematta jääneen joukkueen. Puolivälierien voittajat etenevät välieriin.
Välierien häviäjät pelaavat pronssiottelussa ja voittajat finaaleissa. Puolivälierät, välierät ja finaalit pelataan paras viidestä. Pronssinsta pelataan vain yksi ottelu.
Pudotuspeleissä ja SM-karsinnoissa jatkoaika kestää 20 minuuttia.
SM-karsinnat
SM-karsinnat pelataan paras kolmesta ottelusarjoina. Otteluparit ovat SM-sarjan 10. vastaan I-divisioonan 3. ja I-divisioonan 2. vastaan SM-sarjan 11. Otteluparien voittajat pelaavat kaudella 2019-2020 SM-sarjassa ja häviäjät 1. divisioonassa.
Cinia
Cinia Oy on Suomen valtion enemmistöosuuksin omistama tietoverkko-, kyberturvallisuus- ja ohjelmistopalveluja tarjoava yritys.
Cinian historia ulottuu jopa 1800-luvun lopulle Suomen lennätinlaitokseen.
Cinia tunnetaan muun muassa Helsingistä Saksaan vedetystä merikaapelista sekä kriittisen infrastruktuurin järjestelmä- ja kyberturvallisuusratkaisujen toimittajana. Cinian ja FarNorthFibren uusin kaapelihanke käsittää merikaapelin Lapista, Norjan kautta Irlantiin ja sieltä Yhdysvaltojen kautta Japaniin.
Suuriniemenlammi
Suuriniemenlammi on Pirkanmaalla Ikaalisissa sijaitseva lampi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistössä Ikaalisten reitin valuma-alueen Kyrösjärven alueeseen. Suuriniemenlammi on osa Mylly-Kartun joen valuma-aluetta.
Maantietoa
Pyöreän muotoisen lammen halkaisija on 150 metriä ja sen pinta-ala on 1,4 hehtaaria. Noro-oja virtaa sen läpi, mutta siihen laskee myös yksi pelto- ja suo-oja idästä päin. Lampi sijaitsee peltoalueen keskellä ja sen lähiympäristö on soistuvaa joutomaata. Lammen länsiranta on paikoin avosuota. Rantaviivan pituus on 450 metriä ja rannalle on rakennettu muutama vapaa-ajan asunto. Lammelle ei johda teitä.
HMS Ulysses (R69)
HMS Ulysses (viirinumerot R69 ja F17) oli Britannian kuninkaallisen laivaston U-luokan hävittäjä toisessa maailmansodassa ja sen jälkeen tyypin 15 nopeaksi sukellusveneentorjuntafregatiksi muutettuna viirinumerolla F17.
Valmistus
Alus tilattiin huhtikuussa 1941 sodan ajan hätäohjelmassa Cammell Lairdilta Birkenheadistä, missä köli laskettiin 14. maaliskuuta 1942 telakkanumerolla 1103. Alus laskettiin vesille 22. huhtikuuta 1943 ja valmistui 23. joulukuuta.
Palvelus
Alus sijoitettiin 1963 poistolistalle ja sitä käytettiin varaosina aina vuoteen 1969 saakka. Hylky myytiin lokakuussa 1969 Davies and Cannille Plymouthiin romutettavaksi.
Gasonia
Gasonia Oy on Suomen valtion omistama yhtiö, jonka toimialana on arvopaperien ja raaka-ainesopimusten välittäminen.
Park Guy-lim
Park Guy-lim (s. 27. helmikuuta 1999) on eteläkorealainen mäkihyppääjä.
Vuoden 2018 talviolympialaisissa Park hyppäsi normaalimäessä 35:nneksi eli viimeiseksi.
Maailmancupissa Park kilpaili ensimmäisen kerran helmikuussa 2017 Pyeongchangissa sijoittuen 30:nneksi. Se on myös hänen paras sijoituksensa maailmancupissa.
Nuorten MM-kilpailuihin Park on osallistunut kerran. Vuoden 2016 kisoissa hän oli normaalimäessä 42:s. Park oli ilmoitettu myös vuoden 2018 kisojen normaalimäkeen, mutta ei hypännyt kilpailussa.
Akhilleus – voittamaton soturi
Akhilleus – voittamaton soturi (, ”Akhilleuksen viha”) on vuonna 1962 valmistunut italialainen elokuva. Lajityypiltään mytologia-aiheista peplumia edustavan elokuvan on ohjannut Marino Girolami. Sen pääosaa Akhilleusta esittää yhdysvaltalainen Gordon Mitchell.
Juoni
Elokuva perustuu Homeroksen Iliaan kertomukseen Troijan sodasta. Fthian myrmidoneja johtava Akhilleus taistelee troijalaisia vastaan tietäen, ettei selviydy sodasta hengissä. Kreikkalaisten johtaja, Mykenen kuningas Agamemnon riistää Akhilleukselta tämän orjattaren Briseiksen, minkä seurauksena Akhilleus joukkoineen kieltäytyy jatkamasta sotimista. Troijalaisten hyökätessä Akhilleuksen ystävä Patroklos johtaa myrmidonit taisteluun, jossa Troijan prinssi Hektor surmaa Akhilleukseksi pukeutuneen Patrokloksen. Lopuksi Akhilleus kostaa ystävänsä kuoleman tappamalla Hektorin kaksintaistelussa.
Tuotanto ja teemat
Akhilleus – voittamaton soturi on kuvattu Ultrascope-laajakangastekniikalla Eastmancolor-väreissä Incir De Paolisin studiolla Roomassa sekä Tor Caldaran ja Caldara di Manzianan luonnosuojelualueilla. Osa joukkokohtauksista on lainattu Giorgio Ferronin Troijan urhoista.
Hyvin keskinkertaisena ohjaajana tunnetun Marino Girolamin elokuvaa on pidetty yhtenä peplum-tyylilajin ”pienistä helmistä”. Se on mytologiseen aiheeseensa vakavasti suhtautuva draamaelokuva, joka väkivaltaisista toimintajaksoistaan huolimatta perustuu pitkälti dialogiin. Elokuvan ehdoton tähti on Gordon Mitchell, yksi tyylilajin harvoista voimamiehistä, joka osaa oikeasti myös näytellä. Hänen esittämänsä Akhilleus on voimakas ja synkkä sankarihahmo, jonka raivo lähentelee uskottavasti hulluuden rajoja. Elokuva oli aikanaan kohtalainen yleisömenestys ja sai osakseen myös hyviä arvosteluja.
Hattrick
thumb|400px|Hattrickin logo
Epari
Epari on keskiviikkoisin Seinäjoella, Etelä-Pohjanmaalla ilmestyvä kaupunkilehti. Sen jakelu on noin 53 000 kotitaloutta Seinäjoen seutukunnan alueella (vuonna 2019). Näistä noin 1 000 kappaletta on noutopistejakelun kautta. Julkaisija on Ilkka-Yhtymä Oyj:n tytäryhtiö I-Mediat Oy.
Hattrick
Hattrick on Ruotsissa kehitetty ilmainen, internetissä pelattava managerointipeli, jossa hallinnoidaan omaa virtuaalista jalkapallojoukkuetta ja keskustellaan sivuston foorumilla. Hattrickia pelaa noin 685 000 käyttäjää ja se on käännetty 53 kielelle.
Epari
Historia
Lehti perustettiin 1926 nimellä Seinäjoen Sanomat, mutta varsinainen ilmestyminen tilattuna sanomalehtenä alkoi seuraavan vuoden alusta Seinäjoen, Ilmajoen, Nurmon ja Peräseinäjoen alueilla. Lehteä julkaistiin kerran viikossa, mutta joulukuun alusta 1928 kahdesti viikossa tiistaisin ja perjantaisin. Nimeksi muutettiin Kyrönmaa vuonna 1930 ja kahden vuoden kuluttua Seinäjoki.
Lehden osti sanomalehti Vaasaa julkaissut Vaasa Oy 1938, jolloin nimeksi tuli Etelä-Pohjanmaa ja ilmestyi enimmillään viisi kertaa viikossa.
Vaasa Oy:n myötä lehti siirtyi Ilkka-Yhtymälle 1992 ja muutettiin kerran viikossa ilmestyväksi ilmaisjakelulehdeksi, kaupunkilehdeksi 2002. Nimi Epari otettiin käyttöön vuonna 2008 kutsumanimenä, joka virallistui 2013.
Hattrick
Historia
Alkuvuosina Hattrickin pelaajamäärä kasvoi nopeasti. Syksyllä 2002 pelillä oli sen tekijöiden mukaan 60 000 aktiivista pelaajaa, seuraavana keväänä 100 000 ja vuoden loppupuolella jo 250 000. Puolen miljoonan aktiivisen käyttäjän raja meni rikki loppuvuodesta 2004 ja 900 000 käyttäjän vajaat kaksi vuotta myöhemmin.
Loppuvuodesta 2008 Hattrick sai uuden ulkoasun. Peli itse pysyi pohjimmiltaan samanlaisena, mutta ulkoasu muuttui merkittävästi vanhasta ulkoasusta, joka oli käytössä vuodesta 2000 lähtien. Muun muassa pelin keskustelufoorumit ja pelaajien kasvot uudistuivat ja ulkoasun julkistamisen ohella julkaistiin muutamia uusia ominaisuuksia.
Hattrick myytiin vuonna 2012 Zattika-nimiselle peliyhtiölle. Hattrickin alkuperäisten omistajien ja pelin kehittäjien mukaan myynnin taustalla olivat Hattrickin pienentyneet käyttäjämäärät, mitkä vaikeuttivat pelin kehitystyötä. Zattika taas uskoi pystyvänsä kääntämään pelin käyttäjämäärät uudelleen kasvuun ja kehittämään siihen liittyvää liiketoimintaa. Vanhat omistajat kuitenkin pettyivät Zattikaan, joka heidän mielestään yritti puristaa lyhyellä tähtäimellä pelin käyttäjiltä mahdollisimman paljon rahaa irti, eikä kiinnittänyt tarpeeksi huomiota pelin pitkäjänteiseen kehittämiseen.
Myöhemmin Zattika ajautui taloudellisiin vaikeuksiin ja Hattrickin vanhat omistajat ostivat pelin takaisin itselleen elokuussa 2013. Takaisinoston jälkeen Hattrickin kehitystiimiä supistettiin entisestä.
Aloittaminen
Peliin rekisteröityvä pelaaja saa itselleen joukkueen, joka aloittaa maan alimmilta sarjatasoilta. Käyttäjällä ei ole täysiä hallintamahdollisuuksia joukkueelleen, ennen kuin hän suorittaa managerilisenssin. Managerilisenssi on tehtäväsarja, joka ohjaa käyttäjää tutustumaan sivuston osiin.