cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
805 Naval Air Squadron
Australian laivastossa
Laivue perustettiin 28. helmikuuta 2001 neljännen ja viimeisen kerran Australian laivastossa taisteluhelikopterilaivueena kalustonaan yksitoista Kaman SH-2G(A) Super Seasprite -helikopteria. Helikopteriprojektin päättyessä maaliskuussa 2008 laivue lakkautettiin 26. kesäkuuta.
Sandepun taistelu
Taustaa
Shaho-joen taistelun jälkeen 5.–17. lokakuuta 1904 Venäjän keisarikunta ja Japanin keisarikunta ottivat yhteen uudelleen Mukdenin eteläpuolella Sandepun (nyk. Shendanbaocun) kaupungin ympäristössä. Venäläiset olivat ryhmittyneet Mukdenin eteläpuolelle, japanilaiset pitivät hallussaan 160 kilometriä pitkää rintamalinjaa kolmella armeijallaan ja yhdellä ratsuväkirykmentillä. Japanin armeija oli asettunut talvipuolustukseen.
Venäläiset täydensivät joukkojaan. Arviolta 85 000 täydennysmiestä oli saapunut joulukuun puoleenväliin mennessä ja yksi heistä oli 52. Nezhinskin rakuunarykmentin komentajan apulaiseksi nimitetty everstiluutnantti Mannerheim. Venäläisten ylipäällikkö, jalkaväenkenraali Kuropatkinilla oli Sandepun taistelun edellä kolmesta armeijasta koostuva armeijaryhmä. Jokaisessa armeijassa oli neljä armeijakuntaa ja Kuropatkinin armeijaryhmän vahvuus kokonaisuudesaan oli noin 320 000 miestä ja hieman yli 1000 tykkiä. Japanilaisten voimaksi arvioitiin 220 000 miestä ja noin 660 tykkiä. Komentajaksi 2. Mantšurian armeijaan oli Pietarista määrätty suomalaissyntyinen jalkaväenkenraali Oskar Gripenberg.
Joukot
(MantšA = Mantšurian Armeija,  AK = Armeijakunta)
(A = Armeija, JvD = Jalkaväkidivisiona)
Joukkojen sijoitukset
thumb|200px|Oskar Gripenberg
Venäläisistä katsottuna äärimmäisenä oikealla Hunhe ja Shioz jokien maastossa oli Gripenbergin 2. Mantšurian Armeija ja jokien toisella puolella oli Okun 2. Armeija. Port Arthurin (nyk. Lüshunkou) ja Mukdenin rautatien molemmin puolin oli asemissa von Kaulbarsin 3. Mantšurian Armeija, vastassaan eteläpuolella Nozun 4. Armeija ja vuoristoa vasten oli sijoitettuna Linevitšin 1. Mantšurian Armeija, jonka eteläpuolella oli asemissa Kurokin 1. Armeija sekä äärimmäisenä oikealla ja kaukana taistelualueesta oli Kageakin 5. Armeija. Sotamarsalkka Oyaman reservit olivat 4. Armeijan takana. Japanin armeijoiden puolustukseen oli rakennettu kolme tasavahvaa puolustuslinjaa, joista kukin oli lähietäisyydellä etulinjaan. Mikäli venäläiset murtautuisivat ensimmäisen linjan läpi, heillä olisi vastassaan vielä kaksi tasavahvaa puolustuslinjaa.
Kuropatkinin suunnitelma
Kuropatkin oli selvillä, että Port Arthurin päättyneestä piirityksestä 30. heinäkuuta 1904 – 2. tammikuuta 1905 kenraali Nogi Maresuken johtama taistelussa karaistunut 3. Armeija oli siirtymässä pohjoiseen ja se tulisi asemiin Okun 2. Armeijan taakse.
Kuropatkin suunnitteli talvihyökkäystä japanilaisten asemin. Hidastaakseen Nogin armeijan saapumista rintamalle, hän lähetti kenraaliluutnantti Pavel Mištšenkon iskuryhmän tuhoamaan Port Arthurin ja Mukdenin rautatietä sekä valloittamaan Yingkoun kaupungin, jossa japanilaisilla oli varastonsa.
Lisäksi Kuropatkin ehdotti 2. Mantsurian Armeijan hyökkäävän japanilaisten vasempaan sivustaan. Se uhkasi pahasti venäläisten asemia Heikoutain (nyk. Heigoutaicun) kylän lähistöllä. Gripenberg suostui ehdolla, että kaikki Venäjän armeijat hyökkäävät yhdessä. Suunnitelma vuoti Pietarista sotakirjeenvaihtajien kautta Eurooppaan. Japanilaiset olivat siten hyvin selvillä Venäläisten aikomuksista.
Mištšenkon isku Yingkouhun
Kenraaliluutnantti Pavel Mištšenkon isku tapahtui 9.–23. tammikuuta 1905. Iskuryhmän koko oli 77 eskadroonaa runsaat 7000 sotilasta neljänä rivistönä, noin 6000 hevosta ja kuusi kevyttä patteria. Yingkoun asemalla oli suuret japanilaisten ruoka- ja ammusvarastot. Matkalla piti myös tuhota rautatiesilta ja hävittää Port Arthurin radan raiteita. Mannerheimilla oli komennossaan kaksi erillistä eskadroonaa.
Mištšenkon iskuryhmä eteni odottamattoman hitaasti, vain muutamia kymmeniä virstoja päivässä. Japanilaiset olivat tuoneet Yingkoun kaupunkiin runsaasti vahvistuksia ja asemaa ei onnistuttu valtaamaan. Rautatiesillan räjäyttäminenkään ei onnistunut ja japanilaiset korjasivat nopeasti hävitetyt raiteet. Mištšenko palasi Mukdeniin ja 52. Nezhinskin rakuunarykmentti palasi Eldhaiseen (Ven. Эльтхайз) (nyk. Langjiacun, N41. 699705° W123. 270328°).
Taistelun kulku
thumb|Yasukata Oku|165px|left
Olosuhteet Sandepun taistelun aikana olivat äärimmäisen vaikeat. Lunta alkoi pyryttää 22. tammikuuta ja se yltyi lähes lumimyrskyksi. Aikavälillä 24.–28. tammikuuta jääkylmä tuuli puhalsi taistelalueella ja lämpötila laski miinus 25 asteeseen. Venäläisillä on huutava puute kartoista ja heillä ei ollut käsitystä japanilaisten linnoitteista, koska he olivat lyöneet laimin tiedustelun. Kuropatkin puuttui hyökkäyksen suunnitteluun ja rajoitti Gripenbergin hyökkäysvoimaa merkittävästi. Pääosa taistelutoiminnasta tapahtui 2. Mantšurian Armeijan vastuualueella.
Keskiviikko 25. tammikuuta
Aamunkoitteessa kenraaliluutnantti Georgi Stackelbergn johtama I Siperialainen Armeijakunta hyökkäsi linnoitettuun Heikoutain kylään ja työnsivät yllätetyt japanilaiset taaksepäin. Pian kuitenkin japanilaiset aloittivat hyvin kohdistetun tykkitulen ja venäläiset totesivat olevansa puolustuslinjalla ja edetessään toiselle puolustuslinjalle he huomasivat olevansa ansassa. Kenraali Okun armeija pysäytti hyökkäyksen ja marsalkka Oyama lähetti yön aikana Heikotaun rintaman vahvistukseksi 8. jalkaväkidivisioonan.
Torstai 26. tammikuuta
Venäläisten koordinaatio epäonnistui ja 8. armeijakunnan komentaja Sergei Mylov määräsi 14. jalkaväkidivisioonan vasta torstaiaamuna hyökkäämään Tsžantain (nyk. Changtanzhen) kautta vahvasti linnoitettuun Sandepuun. Venäläiset kärsivät tappioina n. 7500 miestä päivän aikana. Voimakas sumu haittasi hyökkääjää. Myöhään illalla 14. jalkaväkidivisioonan komentaja S. I. Rusanov ilmoitti Myloville: ”Divisioona on täyttänyt annetun tehtävän. Sandepu, kokonaan tuhoutunut tykkitulesta on meidän hallussamme”. Vasta seuraavana aamuna selvisi, että Sandepu oli kahden kilometrin päässä edelleen japanilaisen hallussa. Venäläiset olivat valloittaneet Baotaitšzin kylän, joka joutui japanilaisten tykkituleen. Japanilaiset vahvistivat Sandeputa lisää. Noin 6 kilometriä Sandepusta etelään Stackelbergin I Siperialainen Armeijakunta taisteli koko päivän raivokkaasti ja vasta illalla he pääsivät etenemään kaksi kilometriä läheiseen Sumapun kylään. Virheellisesti tiedotetun Sandepun valloituksen johdosta Kuropatkin määräsi joukot lepoon seuraavana päivänä. Lepoalue oli kuitenkin japanilaisten hallussa.
Perjantai 27. tammikuuta
Marsalkka Oyama vahvisti Sandepun puolustusta siirtämällä sinne 5. jalkaväkidivisioonan. Venäläisten 14. jalkaväkidivisioona menetti 1122 miestä yrittäessään valloittaa päivän aikana Sandepun. Oyama sai miltei koko päivän aikaa lähettää lisää reservejä taistelualueelle. Gripenberg sai taistellä lähes yksin, eivätkä von Kaulbarsin 3. Mantšurian armeija tai Linevitšin 1. Mantšurian armeija tukeneet häntä.
Etelässä vastoin Kuropatkinin määräyksiä 1. Siperialaisen armeijakunnan komentaja Stackelberg aloitti hyökkäyksen. Myöhemmin hyökkäykseen liittyi kenraali Mištšenkon ratsuväen 40 divisioonaa ja sotniaa. Japanilaiset eivät olleet lähettäneet alueelle vahvistuksia. Venäläiset pääsivät murtamaan japanilaisten 3. jalkaväkidivisioonan puolustuksen Sumapussa.
Lauantai 28. tammikuuta
Japanilaisten 2. jalkavälkidivisioona tuli Sumapun alueelle. Kenraali Konstantin Tserpitskyn 10. armeijakunta oli onnistunut murtautumaan Sandepun taakse Huandun ja Labatain alueelle. Näissä joukoissa oli mukana everstiluutnantti Mannerheim. 14. jalkaväkidivisioona oli jo Sandepussa. Gripenberg totesi Sandepun kylän erottavan hänen ja von Kaulbarsin komentaman 3. Mantšurian Armeijan. Voimien yhdistäminen ei onnistunut vaikka Gripenbergillä oli ylivoima. Kuropatkin epäröi ja komensi Gripenbergin armeijan vetäytymään. Stackelberg ei taaskaan totellut määräyksiä vaan hyökkäsi Mištšenkon ratsuväen tukemana. Edullisesta asemasta huolimatta Kuropatkin vapautti Stackelbergn tehtävistään ja uudestaan määräsi Gripenbergin vetäytymään. Venäläisillä oli hyvä taistelutahto onnistuneesta hyökkäyksestä ja he eivät ymmärtäneet Kuropatkinin toimintaa. Venäläiset vetäytyivät epäjärjestykseessä takaisin.
Sunnuntai 29. tammikuuta
Oyama suoritti massiivisen vastahyökkäyksen ja aamupäivällä Sandepuhun nousi japanin lippu, puolenpäivän jälkeen myös Heikoutain oli japanilaisten hallussa. Japanilaisetkaan eivät kovin ponnekkaasti jaksaneet lähteä takaa-ajoon.
Mannerheim Sandepussa
Carl Gustaf Emil Mannerheim liittyi joulukuussa 1904 vapaaehtoisena kenraaliluutnantti Mištšenkon tiedusteluretkelle japanilaisten selustaan. Mannerheim sai tällä retkellä tulikasteensa 23. joulukuuta lähestyessään ½ sotnian kanssa Šavdomynjiä (oletettavasti nyk. Qibeicun). (N41.441954° E122.901449°). Mannerheim otti osaa myös menestyksekkäästi Mištšenkon iskuun Yingkouhun. Varsinaiseen Sandepun taisteluun Mannerheimin yksikkö oli alistettuna 10. armeijakuntaan. Hän oli varmistamassa armeijakunnan hyökkäystä Sandepun selustaan Huandussa (nyk. Huzhucun, N41.544015° E123.14519 °) ja Labataissa (nyk. Yabataichun, N41.524704° E123.151023°),.
Korjaamo (näytelmä)
Korjaamo on Mika Myllyahon ensimmäinen Kansallisteatterille kirjoittama näytelmä. Teatterin pääjohtajana toimivan Myllyahon kirjoittaman lämminhenkiseksi luonnehditun komedian pääosissa nähdään Jukka-Pekka Palo ja Seppo Pääkkönen. Korjaamo kantaesitetään Omapohja-näyttämöllä 21. maaliskuuta 2017. Pikkukaupungin autokorjaamoon sijoittuva näytelmä käsittelee ihmisarvoa tilanteessa, jossa loppuunpalaminen uhkaa työkykyä ja elämäntyö on muuttumassa tarpeettomaksi.
Addicted To
Addicted To on tamperelaisen Nitrokiss-yhtyeen esikoisalbumi, joka ilmestyi vuonna 2007.
Kappaleet
Kaikki kappaleet säveltänyt Durden ja John Miquel sekä sanoittanut Durden.
Otto Johan Niklas Silfversvan
Otto Johan Niklas Silfversvan (19. tammikuuta 1823 Hamina – 13. tammikuuta 1879 Pietari) oli Venäjän keisarillisessa armeijassa palvellut suomalainen kenraalimajuri.
Otto Johan Niklas Silfversvanin vanhemmat olivat kenraalimajuri Claes Ernst Silfversvan ja Albertina Gustava Ammondt. Kontra-amiraali Alexander Julius Silfversvan oli hänen veljensä ja kontra-amiraali Teodor Ernst Silfversvan hänen velipuolensa. Otto Johan Niklas Silfversvan valmistui Pietarin 1. kadettikoulusta 1841, jolloin hänet määrättiin vänrikkinä palvelukseen 4. tykistöprikaatiin. Vuonna 1843 hänet siirrettiin 1. tykistöprikaatiin. Aliluutnantiksi Silfversvan ylennettiin 1846, luutnantiksi 1848 ja alikapteeniksi 1854. Hän osallistui Krimin sotaan 1854–1855 ja yleni kapteeniksi syyskuussa 1855. Kesäkuussa 1860 Silfversvan siirrettiin palvelukseen Siperian alueen asevarikolle, lokakuussa hänet määrättiin asevarikon päälliköksi. Vuonna 1864 Silfversvan nimitettiin Siperian rannikkotykistön ratsastavan patterin päälliköksi, everstiluutnantiksi hän yleni seuraavana vuonna. Silfversvan osallistui sotatoimiin Buharan emiirikuntaa vastaan 1866, everstiksi hänet ylennettiin 1867. Vuonna 1868 Silfversvan määrättiin 1. Turkestanin tykistöprikaatin komentajaksi, vuonna 1874 hänet siirrettiin palvelukseen Kronstadtin linnoitustykistöön. Silfversvan sai eron sotapalveluksesta kenraalimajurina helmikuussa 1875.
Antti Riihimäki
Antti Riihimäki (tunnetaan myös nimellä DJ RZY) on helsinkiläinen muusikko, DJ ja musiikkituottaja. Hänet tunnetaan erityisesti rap-musiikista. Riihimäki on säveltänyt useita kappaleita muun muassa Cheekille ja Uniikille. Hän on ollut mukana tekemässä myös muun muassa kahta Antti Tuiskun albumia.
Antti Riihimäen vanhemmat Marjukka ja Ilmo Riihimäki tunnetaan kuoronjohtajina. Veli Jarkko Riihimäki toimii ammattimuusikkona Berliinissä. .
2011
Anna Abreu – Rush
Uniikki – Suurempaa
2012
Timo Pieni Huijaus – Kaikki loppuu
825 Naval Air Squadron
825 Naval Air Squadron (825 NAS) oli Britannian Kuninkaallisen laivaston ilmavoimien lentolaivue. Laivue osallistui toiseen maailmansotaan sen useimmilla sotanäyttämöillä, sekä myöhemmin Korean sotaan ja Falklandin sotaan.
Antti Riihimäki
2012
Wava
825 Naval Air Squadron
Toinen maailmansota
Laivue siirrettiin maatukikohtaan, josta käsin se häiritsi vihollisen liikennettä Kanaalissa ja maatukikohtien toimintaa. Siirtoarmeijan Dunkerquen evakuoinnin suojauksessa laivue menetti kahdeksan lentokonetta. Lentokonetäydennysten jälkeen laivueen vahvuus oli yhdeksän konetta, kun se siirrettiin heinäkuussa HMS Furiousille. Laivue suoritti syyskuussa yöpommituksia Norjan rannikon satamiin. Tämän jälkeen laivue operoi pääosan talvesta eri maatukikohdista RNAS Hatstonista RNAS Lee-on-Solentiin. Talven kuluessa lentueita oli kuitenkin sijoitettuna sekä HMS Argukselle että HMS Furiousille.
Antti Riihimäki
2013
Antti Tuisku – Toisenlainen tie
Hirvi
Hirvi (Alces alces) on hirvieläinten heimoon kuuluva suurikokoinen nisäkäslaji, joka elää pohjoisella havumetsävyöhykkeellä Euroopassa ja läntisessä Aasiassa. Pohjois-Amerikassa ja Aasiassa Jenisein itäpuolella elävä Alces americanus on nykykäsityksen mukaan eri laji.
Antti Riihimäki
2013
Cheek – Kuka muu muka
825 Naval Air Squadron
Toinen maailmansota
Laivue koottiin 19. toukokuuta 1941 ja sijoitettiin HMS Victoriousille ottamaan osaa saksalaisen taistelulaivan Bismarckin metsästykseen Pohjois-Atlantilla. Laivue siirrettiin kesäkuussa HMS Ark Royalille suojaamaan Maltan saattueita sukellusveneiltä ja suorittamaan pommituslentoja viholliskohteisiin, kuten Pantelleriaan, Sardiniaan ja Sisiliaan. 13. marraskuuta HMS Ark Royaliin osui torpedo. Osa laivueen koneista oli ilmassa ja ne laskeutuivat Gibraltarille, missä ne liitettiin osaksi 812 laivuetta.
Hirvi
Hirvi on heimonsa suurin laji, ja sonni voi painaa yli 700 kilogrammaa. Hirvisonneilla on täysiluiset hanko- tai lapiosarvet. Hirvet syövät sekä vesikasveja että kuivan maan kasveja. Ne voivat saada aikaan pahoja metsätuhoja syömällä oksia ja kuorta ja taittamalla puiden latvuksia ja syömällä männyn taimia. Nykyisin hirvellä ei ole juuri muita vihollisia kuin ihminen: hirviä metsästetään ja niitä kuolee liikenteessä.
Antti Riihimäki
2013
Eri esittäjiä – Vain elämää – kausi 2 jatkuu
Antti Kleemola – Täydellinen päivä
Spekti – Diktaattorimies
Uniikki – #kylänmies
2014
Eri esittäjiä – Vain elämää – kausi 3, päivä
2015
Cheek – Alpha Omega
Elastinen – Iso kuva
JVG – 247365
Mikael Gabriel – Versus
Mitra – Mitra
Hirvi
Ulkonäkö, koko ja tuntomerkit
thumb|left|250px|Hirven jalat ovat vaaleammat kuin vartalo. Hirvi on yhdessä amerikkalaisen lähilajinsa kanssa suurin nykyisin elävistä hirvieläimistä, aikuinen painaa 200–825 kilogrammaa. Ruumis voi olla kolme metriä pitkä ja hartioiden kohdalta 2,3 metriä korkea. Hirven häntä on vain 5–12 senttimetriä pitkä. Uros on selvästi isompi kuin naaras, ja vain uroksella on sarvet.
Hirven omaleimaiseen ulkomuotoon kuuluvat kyttyrähartiat, leveä roikkuva turpa ja kaulan alla roikkuva parta eli kello. Jalat ovat pitkät ja sorkat leveät, mikä helpottaa liikkumista lumessa. Turkin väri vaihtelee mustanruskeasta punaruskeaan. Jalat ja vatsapuoli ovat vaaleammat. Talviturkki, joka varisee pois keväällä, on väriltään vaaleampi kuin kesäkarva. Nuoret vasat ovat punaruskeita.
Hirvisonneilla on täysiluiset sarvet, jotka uusiutuvat vuosittain vanhojen pudotessa talven aikana. Uudet sarvet kasvavat kesän aikana aluksi samettimaisen nahan alla.
Levinneisyys ja elinympäristö
Hirvi elää pohjoisessa Euraasiassa. Sen levinneisyys ulottuu lännessä Skandinaviaan ja Suomeen, Puolaan ja Etelä-Tšekkiin, etelässä Ukrainaan, Pohjois-Kazakstaniin, Pohjois-Kiinaan ja mahdollisesti Mongoliaan sekä idässä Venäjällä Siperian Jeniseijoelle ja Altaivuoristoon. Etelässä levinneisyys rajoittuu pääosin metsäarovyöhykkeeseen, mutta jokilaaksoja pitkin laji pystynyt leviämään melko syvälle varsinaiselle arollekin. Lajia on tavattu satunnaisesti myös Saksassa, Kroatiassa, Unkarissa ja Romaniassa. Pohjois-Itävallassa aiemmin elänyt eristynyt populaatio on todennäköisesti hävinnyt. Laajan levinneisyyden ja runsaslukuisuuden ansiosta hirvi on IUCN:n uhanalaisuusluokituksessa arvioitu lajina elinvoimaiseksi.
Vuonna 2005 arvioitiin, että hirviä oli kaikkiaan noin puolitoista miljoonaa, joista puolisen miljoonaa Euroopassa. Niistä Ruotsissa oli noin 340 tuhatta, Suomessa 110 tuhatta, Virossa kymmenen tuhatta, Puolassa 2 800 ja Tšekissä korkeintaan viisikymmentä.
Hirven elinympäristöä ovat pohjoisen havumetsävyöhykkeen ja lauhkean vyöhykkeen metsät. Pohjoisella levinneisyysalueella hirvi käyttää säännöllisesti kesäisin pensastundraa. Jotkin yksilöt jäävät myös talvehtimaan tundran pensaikkoisiin jokilaaksoihin. Jäämeren rannikon vuonoissa kesänsä viettävät hirvet muuttavat myös sisämaahan talvehtimaan. Hirvi elää mielellään yhtenäisissä nuorissa havu- ja sekametsissä. Hirvi voi myös asua suhteellisen lähellä harvaa asutusta.
Alalajit ja lähisukulaiset
Aiemmin sekä Amerikassa että Euraasiassa elävä hirvi luettiin yhdeksi Alces alces -lajiksi, joka oli Alces-sukunsa ainoa laji ja jolla oli 6–7 alalajia. Euraasian länsiosissa katsottiin elävän euroopanhirvi (Alces alces alces), itäisessä Aasiassa siperianhirvi (A. a. pfitzenmayeri) ja mantšurianhirvi (A. a. cameloides) ja Pohjois-Amerikassa itäkanadanhirvi (A. a. americana), länsikanadanhirvi (A. a. andersoni), shirashirvi (A. a. shirasi) ja suurikokoisin alalaji, alaskanhirvi (A. a. gigas).
Nyttemmin Amerikan ja Euraasian hirvet on erotettu kahdeksi erilliseksi lajiksi, koska ne eroavat toisistaan karyotyypiltään, ruumiinkooltaan ja -rakenteeltaan, kallonpiirteiltään, mittasuhteiltaan, väritykseltään ja sarvien mitoiltaan. Euroopassa ja Jeniseijoen länsipuolisessa Aasiassa elää hirvi (Alces alces) ja Pohjois-Amerikassa ja Jenisein itäpuolisessa Aasiassa Alces americanus. Levinneisyysalueidensa laajoilla rajaseuduilla Jenisein yläjuoksulla, Mongoliassa ja Kiinassa näitä lajeja saatetaan tavata samoilla alueilla, jolloin ne myös risteytyvät keskenään. Kummallakin lajilla on kaksi alalajia. Nykyisen luokituksen mukaiset hirven alalajit ovat Alces alces alces ja A. alces caucasicus, joista jälkimmäinen on kuollut sukupuuttoon.
Elintavat ja käyttäytyminen
Hirvet elävät enimmäkseen yksin, mutta saattavat talvella muodostaa pieniä, ei kovin kiinteitä ryhmiä. Keväällä vasomisajan lähestyessä naaraat lähtevät eroon ryhmästä ja edellisvuotinen vasa erotetaan emostaan. Samaan aikaan myös uroshirvet etsiytyvät alueille, joista ne saavat paljon ravintoa. Keskimäärin hirvet vaeltavat keväisin ja syksyisin 15–25 kilometriä. Nuoret hirvet voivat tehdä paljon pitempiäkin vaelluksia.
Ravinto
Hirvet ovat yleensä aktiivisimpia aamu- ja iltahämärän aikoihin. Ne syövät monia puita, pensaita ja ruohovartisia kasveja. Talvella niiden ruokavalioon kuuluvat risut ja puiden kuori. Puulajeista suosituimmat ovat kesällä rauduskoivu, talvella mänty. Kesällä hirvet varastoivat ravintoa syksyn lisääntymiskautta varten, ja ne syövät suurimman osan ajastaan, jopa 50 kilogrammaa päivässä. Talvella päivittäinen ruokamäärä on vain 8–16 kilogrammaa.
Lisääntyminen
Hirvien kiima-aika on syksyllä. Uroshirvet kilpailevat naaraiden suosiosta näyttävillä esityksillä, ja joskus ne taistelevat keskenään. Paritteluun valmis uros kuopii maahan ”kiimakuopan” ja virtsaa siihen. Naaras haistelee kuoppaa ja saattaa virtsata siihen myös. Kiimakuopan virtsan haju kertoo hirville toisen yksilön paritteluvalmiudesta.
Naaras synnyttää keväällä tai alkukesästä yleensä yhden tai kaksi vasaa. Myös kolmosvasoja on tavattu. Vastasyntynyt vasa painaa 11–16 kilogrammaa. Se seuraa emoaan vuoden ajan, kunnes emo ajaa sen pois uuden vasan syntymän aikoihin.
Metsästys
thumb|Hirvitorni, jossa metsästäjä odottaa, että hirvet tulevat ampumaetäisyydelle. Hirvi on Suomen merkittävin riistaeläin. 1800-luvun jälkipuoliskolla hirvikanta pieneni Suomessa liiallisen metsästyksen takia nopeasti sukupuuton partaalle. 1920-luvulla kannan arvellaan olleen koko maassa vain parisataa yksilöä, jonka suurimpana uhkana oli salametsästys. Suojelutoimien seurauksena hirvikanta lähti nopeaan kasvuun 1930-luvulla.
Suomessa hirvenmetsästystä harjoitetaan yleensä seurueissa. Metsästysalueen pitää olla vähintään tuhat hehtaaria, ja seurueen jäsenten on pukeuduttava oranssiin. Ketjussa kävelevät ajomiehet, joiden seurassa voi olla ajavia koiria, säikäyttävät hirvet liikkeelle kohti kiväärien kanssa odottavia passimiehiä. Muita metsästystapoja ovat hirven pysäyttäminen haukkuvan hirvikoiran avulla, vaaniminen ruokailupaikan lähellä ja jäljittäminen lumijäljen avulla. Hirviseurueet metsästävät usein mailla, joihin metsästysseurat ovat tehneet sopimuksia maanomistajien kanssa. Yksityisten maanomistajien maiden lisäksi metsästysseurat tai hirviseurueet voivat hakea lupia hirvenmetsästykseen valtion maille.
Nykyisin hirvien kantaa säädellään suunnitellulla metsästyksellä. Hirven metsästys on luvallista ja luvanvaraista syyskuun viimeisen lauantain ja 31. joulukuuta välisenä aikana. Vuonna 2011 kaatolupia myönnettiin yli 55 000; yhdellä luvalla saa ampua joko aikuisen hirven tai kaksi vasaa. Ruotsissa hirvenmetsästyskausi jatkuu lokakuusta tammikuun loppuun; eri lääneissä on jonkun verran eroja. Vuodesta 2005 vuoteen 2015 Suomen hirvikanta pieneni noin puoleen, ja tavoitteena on 77 000 yksilön talvikanta. Lupamenettelyllä pyritään ohjaamaan hirvikannan sukupuolijakaumaa tasaisemmaksi.
Hirvenliha on vähärasvaista ja sisältää suhteessa runsaasti valkuais- ja kivennäisaineita ja joitakin vitamiineja. Siitä voi valmistaa erilaisia ruokalajeja. Hirven maksan syömistä ei suositella, sillä hirvet saavat ravinnostaan raskasmetalleja, jotka kertyvät maksaan. Lihan lisäksi saadaan koriste-esineeksi hirvensarvia ja nahkatuotteiksi hirventaljoja, mutta taljoissa on nykyisin runsaasti esimerkiksi hirvikärpäsen aiheuttamia vioittumia. Aiemmin sarvista saatiin hirvensarvisuolaa, mutta nykyään sitä valmistetaan kemiallisesti.
Liikenne
thumb|Hirvistä varoittava liikennemerkki. Ajoneuvon ja hirven törmäyksessä aiheutuu useimmiten vakavia vahinkoja molemmille, sekä joskus myös ajoneuvossa matkustaneille ihmisille. Pitkät raajat ja suuri koko tekevät hirvestä liikenteelle vaarallisen. Suurin osa (60–65 %) hirvikolareista tapahtuu ilta- ja aamuhämärässä, jolloin hirvet ovat ruokailuaikojensa vuoksi aktiivisimmillaan.
Hirvikolarien määrä Suomessa on vähentynyt, ja 2010-luvulla kuolleita on ollut muutamia vuodessa eikä kaikkina vuosina lainkaan. Onnettomuuksia on pyritty Suomessakin vähentämään raivaamalla tienvarsia, rakentamalla hirviaitoja ja alikulkukäytäviä sekä, heijastinpannoin ja hirvistä kertovin varoitusmerkein. Kuolleisuuden vähenemiseen on vaikuttanut myös hirvikannan pieneneminen, autojen parempi turvallisuus ja pienemmät ajonopeudet. Hirviaidat ovat vähentäneet onnettomuuksia useilla tieosuuksilla. Kuitenkin jos aita tukkii hirvien tärkeän muuttoreitin, hirvet saattavat hyppiä aidan yli ja jäädä sitten tiealueelle loukkuun aitojen väliin. Uusiin maanteihin rakennetaankin hirviaitojen lisäksi riistalle alikulkuja tai siltoja, mikä nostaa tien rakennuskustannuksia suuresti.
Metsätuhot
Hirvet aiheuttavat metsävahinkoja talvehtimisalueillaan. Suomessa vahinkoja korvataan yksityisille metsänomistajille valtion varoista. Vuonna 2013 metsävahinkoja korvattiin 880 000 eurolla.
Hirvet syövät etenkin 1–3 metriä pitkiä taimia. Eniten vahinkoja hirvet aiheuttavat keski- ja kevättalvella. Latvan katkaiseminen vaurioittaa puun kasvua. Kun hirvi syö haavan tai nuoren havupuun kuorta, puun runkoon syntyy vaurioita. Myös sarvien hankaaminen puuta vasten vaurioittaa puita.
825 Naval Air Squadron
Toinen maailmansota
Laivue muodostettiin uudelleen 1. tammikuuta 1942 RNAS Lee-on-Solentissa kalustonaan yhdeksän Fairey Swordfishiä. Laivueen koneista kuusi siirrettiin RNAS Manstoniin Saksan laivaston taisteluristeilijöiden Scharnhorstin ja Gneisenaun murtauduttua Atlantille. Manstonissa ollut osasto suoritti 12. helmikuuta hyökkäyksen taisteluristeilijöitä vastaan huonoissa olosuhteissa ilman hävittäjäsuojaa. Hyökkäyksessä menetettiin kaikki kuusi konetta ja kolmetoista kahdeksastatoista miehistönjäsenestä. Osaston komentava upseeri Eugene Esmonde palkittiin kuolemansa jälkeen Viktorian ristillä.
Hirvi
Hirvi kulttuurissa
thumb|left|160px|Kalliomaalausten hirvenkuviin on usein merkitty sydämen paikka. thumb|Hirvi ja prinsessa [[John Bauerin satukirjassa (1913).]] Hirvi on esiintynyt kulttuurissa laajasti esihistoriallisista ajoista alkaen. Suomen kalliomaalauksista 30 prosentissa aiheena on hirvi. Kalevalaisessa runoudessa hiiden hirvi on vaikeasti pyydystettävä, voimakas ja nopea hirvi.
Hirvi on Norjan ja Ruotsin kansalliseläin.
825 Naval Air Squadron
Toinen maailmansota
thumb|left|HMS Furious kuvattuna laivueen Fairey Swordfishilta Laivue siirrettiin maaliskuussa 1943 HMS Furiousille RNAS Hatstonin ollessa maatukikohtana suojaamaan Jäämeren saattueita. Laivueeseen liitettiin elokuussa kuusi Hawker Sea Hurricanea ja joulukuussa laivue siirrettiin saattuetukialus HMS Vindexille suojaamaan saattueita. Saattueita suojatessaan laivue upotti kaksi sukellusvenettä yhdessä pinta-alusten kanssa.
Hirvi
Hirvi kulttuurissa
Ruotsin kuningas Kaarle XI:n kerrotaan yrittäneen perustaa armeijaansa hirvijoukkoja. Hirven kesytystä on yritetty 1900-luvulla myös Suomessa ja Neuvostoliitossa, mutta tulokset ovat olleet huonoja. Hirvi ei ole laumaeläin, ja epäsosiaalisena se ei rakenna luottamuksellista suhdetta myöskään ihmiseen. Myös hirven tarvitseman luontaisen vaihtelevan ruokavalion tarjoaminen vankeudessa olisi vaikeaa.
John Bauer kuvitti vuonna 1913 Helge Kjellinin kuuluisan sadun hirvestä ja prinsessasta (Sagan om älgtjuren Skutt och lilla prinsessan Tjuvstarr), joka on käännetty suomeksi eri nimille – hirven nimi on Loikka, Pitkäsääri tai Kruunupää, ja prinsessan nimi Vilukko, Keltasara, Niittyvilla tai Saraheinä.
825 Naval Air Squadron
Toinen maailmansota
thumb|Laivueen Sea Hurricane Laivueeseen liitettiin kokeiltavaksi huhtikuussa 1944 kolme Fairey Fulmaria ja kesäkuussa 1944 Fairey Swordfish Mk III:t korvasivat vanhentuneet Mk II:t. Laivue palasi 22. elokuuta 1944 Jäämeren saattueiden suojaksi upottaen U-354:n. Muutamien seuraavien viikkojen aikana laivueen koneet osallistuivat vielä kahden sukellusveneen upottamiseen. Laivueesta poistettiin syyskuussa Sea Hurricanet ja niiden tilalle saatiin marraskuussa kahdeksan Grumman Wildcatia.
Laivue siirrettiin maaliskuussa 1945 HMS Campanialle Jäämeren saattueiden suojaksi. Laivue lakkautettiin 2. huhtikuuta 1945 liittämällä se 815 laivueeseen. Laivueen Wildcatit muodostivat 825X laivueen, kunnes nekin liitettiin 23. huhtikuuta 815 laivueeseen.
Laivue muodostettiin uudelleen 1. heinäkuuta 1945 RNAS Rattrayssa kalustonaan 12 Fairey Barracuda Mk II:ta. Laivueen henkilöstö koostui Kanadan laivaston henkilöstöstä. Laivue sijoitettiin HMS Warriorille. Kun alus siirrettiin Kanadan laivastolle, niin samalla laivue siirrettiin muodollisesti 24. tammikuuta 1946 Kanadan laivaston alaisuuteen. Laivueen kalustoksi vaihdettiin tammikuussa 1946 Fairey Firefly Mk.1 -koneet.
Maailmansodan jälkeen
Laivueen kalusto päivitettiin elokuussa 1947 Mk.4:een. Laivue numeroitiin toukokuussa 1951 uudelleen 880 laivueeksi Kanadan laivaston alaisuudessa, jolloin laivueen numero vapautui Kuninkaallisen laivaston käyttöön.
Laivue perustettiin uudelleen kesäkuussa 1951 RNAS Eglintonissa kalustonaan Fairey Firefly Mk.5 -koneet. Laivue liitettiin HMS Oceanille.
Korean sota
thumb|825 laivueen Firefly Laivue palveli Korean sodassa, jonka aikana se palkittiin 1952 Boyd Trophylla yhdessä 802 laivueen kanssa. Laivue oli tehnyt yhden päivän aikana 123 lentosuoritusta, ampunut 6 000 rakettia ja pudottanut 4 000 pommia rynnäkkötehtävissä. Vuonna 1954 laivue oli sijoitettuna Malesiaan, jossa se lakkautettiin.
Laivue perustettiin uudelleen 4. heinäkuuta 1955 RNAS Culdrosessa kalustonaan Fairey Gannetit.
Palvelus 1960-luvulla
Laivue perustettiin uudelleen 16. elokuuta 1960 RNAS Culdrosessa kalustonaan Whirlwind HAS.7 -helikopterit. Laivue sijoitettiin Lähi-itään 1961 Irakin ja Kuwaitin kriisin aikana, minkä jälkeen pääosa sen kalustosta siirrettiin 824 laivueelle. Laivue palasi Englantiin HMS Victoriousilla. Laivue otti vuoden 1961 lopulla osaa Mombasan tulvan uhrien pelastamiseksi. Laivue lakkautettiin 2. huhtikuuta 1962.
Falklandin sota
Falklandin sodan syttyminen johti laivueen uudelleenperustamiseen 3. toukokuuta 1982 kalustonaan Westland Sea King HAS.2/2A -helikopterit. Helikopterit siirrettiin laivueelle pääosin 706 laivueesta ja loput varastoista. Laivue kahdeksine helikoptereineen purjehti 12. toukokuuta Falklandille RFA Atlantic Causewayllä. Laivueen loput kaksi helikopteria aloittivat matkansa seuraavana päivänä RMS Queen Elizabeth2:lla. Laivue toimi etummaisista tukikohdista sekä Port San Carloksesta, kunnes se palasi heinäkuun lopulla Englantiin. Laivue lakkautettiin 17. syyskuuta 1982 RNAS Culdrosessa.
Bartolomeo Pagano
thumb|Bartolomeo Paganon elokuvan Maciste alpino (1916) [[Yhdysvallat|yhdysvaltalainen aikakauslehtimainos.]] Bartolomeo Pagano (27. syyskuuta 1878 Sant’Ilario Ligure, Genova – 24. kesäkuuta 1947 Genova) oli italialainen elokuvanäyttelijä.
Ahtaajana Genovan satamassa työskennellyt suurikokoinen ja lihaksikas Pagano aloitti elokuvauransa Giovanni Pastronen historiallisessa spektaakkelissa Cabiria (1914). Hän esitti siinä roomalaisen ylimyksen pohjoisafrikkalaista orjaa Macistea, joka pelastaa Moolokille uhrattavaksi aiotun sankarittaren. Elokuva teki Paganon kuuluisaksi ”hyväntahtoisena jättiläisenä”, joka sittemmin esiintyi kokonaisessa Maciste-elokuvien sarjassa. Niistä ensimmäinen oli Maciste (1915), jossa sankari pelastaa rikollisten ahdistaman tytön. Seuraavissa elokuvissa Maciste omaksui muun muassa alppijääkärin, meedion, urheilijan, poliisin, unissakävelijän ja rakastuneen miehen roolit. Carlo Campogalliano ohjasi vuonna 1920 kolmiosaisen elokuvan La trilogia di Maciste.
1920-luvun alussa Pagano teki muutamia heikkotasoisia Maciste-elokuvia Saksassa. Vuonna 1923 hän palasi Italiaan, jossa hän jatkoi Maciste-elokuvien tekemistä tuottaja Stefano Pittalugan johdolla. Niistä merkittävin on Guido Brignonen ohjaama Maciste Helvetissä (Maciste all'inferno, 1926), joka sisältää kauhuelokuvan aineksia. 1920-luvun lopussa Pagano esiintyi vielä muutamissa Maciste-sarjaan kuulumattomissa elokuvissa, jotka eivät saavuttaneet suurempaa menestystä.
Pagano oli aikanaan yksi Italian suosituimmista näyttelijöistä, joka sai elokuvistaan parhaimmillaan 250 000 liiran korvauksen. Sairastuttuaan diabetekseen hän vetäytyi Genovaan rakennuttamaansa Villa Macisteen, jossa hän kuoli niveltulehduksen rampauttamana.
Live at the BBC (Sladen albumi)
Live at the BBC on brittiläisen Slade -yhtyeen vuonna 2009 julkaistu livealbumi. CD 1 sisältää BBC-sessioita vuosilta 1969–1972 ja CD 2 konsertin Lontoon The Paris Theatresta elokuulta 1972.
Visukkainlampi
Visukkainlampi on Etelä-Karjalassa Luumäellä ja Lemillä Veikkasen kylän lähellä sijaitseva lampi.
Maantietoa
Lammen pinta-ala on 9,0 hehtaaria, se on 600 metriä pitkä ja 250 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 1,5 kilometriä.
Giuliano Gemma
Gemma työskenteli aluksi palomiehenä ja Cinecittàn sijaisnäyttelijänä. Akrobaatinkykyjensä ansiosta hän sai pääosan Duccio Tessarin peplum-elokuvassa Titaanien paluu (Arrivano i titani, 1962). Kuuluisuuteen Gemma nousi Tessarin spagettiwesterneissä Ringo – tappaja (Una pistola para Ringo) ja Vasenkätinen tappaja (El retorno de Ringo, molemmat 1965), joissa hän esiintyi taiteilijanimellä Montgomery Wood. Hän näytteli etupäässä westernien ja seikkailuelokuvien sankareita, mutta teki myös vakavampia rooleja muun muassa Valentino Orsinin, Luigi Comencinin, Damiano Damianin ja Pasquale Squitierin elokuvissa. Hän sai surmansa liikenneonnettomuudessa.
Konjugaatio
Konjugaatio on verbin taivutusluokka. Useissa kielissä verbit voidaan jakaa useampaan eri konjugaatioon sen mukaan, mitkä taivutuspäätteet niissä ovat missäkin persoona-, aika- tai muussa taivutusmuodossa.
Eri kielissä konjugaatioiden määrä vaihtelee. Esimerkiksi nykyruotsissa on neljä konjugaatiota, mutta niiden lisäksi joukko epäsäännöllisesti taipuvia verbejä. Englannissa sen sijaan on vain yksi säännöllinen konjugaatio sekä lisäksi useita epäsäännöllisiä verbejä.
Suomessa on katsottu olevan vain yksi konjugaatio, sillä itse taivutuspäätteet ovat kaikilla verbeillä samat tai vaihtelevat eri verbeillä vain vokaalisoinnun vuoksi (esimerkiksi menevät mutta tulevat). Kuitenkin verbien taivutukseen liittyy myös joukko sanavartalon muutoksia, joiden perusteella verbit voidaan jakaa useampaan tyyppiin.
Martti Linna
Martti Linna (11. huhtikuuta 1911 Nivala – 9. helmikuuta 2008 Nivala) oli suomalainen poliitikko. Hän oli vuosina 1958–1970 Suomen Kansan Demokraattisen Liiton kansanedustaja Oulun läänin vaalipiiristä. Linna valittiin vuoden 1962 presidentinvaaleissa presidentin valitsijamieheksi ja hän oli Nivalan kunnanvaltuuston (1953–?) sekä Keski-Pohjanmaan maakuntaliiton hallituksen jäsen.
Linna oli harras vanhoillislestadiolainen kristitty ja hän kävi ahkerasti seuroissa. Huomattavan osan äänistään Linna sai vaaleissa lestadiolaisilta ja heränneiltä. Epätavallinen puoluevalinta herätti kuitenkin närkästystä paikallisissa uskovaisissa. Vuonna 1960 Linna erosi Nivalan rauhanyhdistyksestä ja liittyi Suomen Rauhanyhdistysten Keskusyhdistyksestä samoihin aikoihin irtaantuneeseen elämänsanalaisuuteen.
Varsinaiselta ammatiltaan Linna oli maanviljelijä. Ennen sotia hän työskenteli myös rautateillä ja rajavartiostossa. Linna oli aktiivinen urheilija, ja hän voitti aikanaan piirinmestaruuden kymmenottelussa ja seiväshypyssä. Linna avioitui vuonna 1939 Anna Esteri Naukkarisen kanssa.
Maailman ihanin tyttö
Maailman ihanin tyttö on vuodesta 1998 alkaen jatkunut yhteisöllinen valokuvahanke, jonka valokuvaaja, taide- ja sosiaalikasvattaja Miina Savolainen on toteuttanut yhteistyössä kymmenen Hyvösen lastenkodissa kasvaneen nuoren naisen kanssa. Eri vuosina otetut valokuvat tallentavat nuorten kasvua. Aiheesta julkaistiin valokuvakirja vuonna 2008. Satuhenkisissä kuvissa luonnon keskellä nuorilla on ollut tilaisuus nähdä itsensä vahvoina ja ehjinä. Esimerkiksi Eeva-lehden kuvauksen mukaan ”lumoavissa valokuvissa tytöt on puettu myyttisiksi metsänhengiksi, jotka kulkevat kuin usvaenkelit suomalaisessa luonnossa. Kuvien sanotaan lohduttavan särkyneitä sydämiä.” Tytöt valitsivat itse roolit, joissa heidät kuvataan.
Veia paisjärv
Veia paisjärv (myös Oolejärv) on Virossa Jõgevamaalla Mustveen kunnan Veian kylässä sijaitseva pieni padottu järviallas.
Maailman ihanin tyttö
Samanniminen valokuvanäyttely on nähty eri puolilla Suomea sekä Barcelonassa, Napolissa ja Sarajevossa.
Veia paisjärv
Maantietoa
Patojärvi on 450 metriä pitkä, 110 metriä leveä, ja sen pinta-ala on 0,24 hehtaaria. Se on joen soistuneessa uomassa sijaitseva lampimainen uoman osa, joka on muodostunut pohjapadon taakse. Se sijaitsee Veian kylän itäpuolella ja padon ylittää kylätie.
Maailman ihanin tyttö
Hanke on palkittu muun muassa Lastenkulttuurin valtionpalkinnolla. Hanke on Miina Savolaisen taiteen maisterin lopputyö Taideteollisen korkeakoulun taidekasvatuksen osastolle.
Veia paisjärv
Vesistösuhteita
Veia paisjärv kuuluu Kullavere jõen valuma-alueeseen, sillä se on joen läpivirtausjärvi. Lampi on niin pieni, ettei siihen tule muualta muita ojia ja siksi lammen pinta-alaltaan 137 neliökilometrinen valuma-alue johtuu yksinomaan Kullavere jõesta. Kullavere jõgi laskee Peipsijärven pohjoisosan länsirantaan. Peipsijärven alue muodostaa Narvanjoen vesistöalueen keskiosan. Peipsijärven pohjoispäästä alkava laskujoki Narvanjoki jatkaa vesireittiä pohjoiseen päin ja laskee lopuksi Suomenlahteen.
Maailman ihanin tyttö
Suomen kirjataiteen komitea valitsi teoksen vuoden 2008 kauneimpien kirjojen joukkoon. Teos sai kiitosta myös käsintehdystä grafiikastaan, materiaalivalinnoistaan ja painojäljestään. Kirjassa on suomen- ja englanninkielinen teksti.
José Pedraza
José Pedraza Zúñiga (19. syyskuuta 1937 La Mojonera, Michoacán, Meksiko – 25. toukokuuta 1998 México, Meksiko) oli meksikolainen kilpakävelijä ja olympiamitalisti.
RN Giacinto Carini
RN Giacinto Carini oli Italian kuninkaallisen laivaston La Masa -luokan hävittäjä toisessa maailmansodassa.
José Pedraza
José Pedraza saavutti Méxicon 1968 olympialaisissa hopeaa 20 kilometrin kävelyssä ajalla 1.34.00,0. Hän hävisi kultaa voittaneelle Vladimir Golubnitšille vain 1,6 sekuntia. Hän sijoittui Meksikon kisojen 50 kilometrin kävelyssä kahdeksanneksi ajalla 4.37.51,4.
RN Giacinto Carini
Valmistus
Alus tilattiin Sestri Ponentesta Cantieri navali Oderolta, missä köli laskettiin 1. syyskuuta 1916. Alus laskettiin vesille 7. marraskuuta 1917 ja liitettiin laivastoon kolme viikkoa myöhemmin 30. marraskuuta.
Jari Jaakkola
Jari Ilmari Jaakkola (s. 27. heinäkuuta 1966 Vehmaa) on aktiiviuransa lopettanut suomalainen kestävyysjuoksija. Hän edusti kilpauransa viimeiset vuodet Turun Weikkoja ja vastasi itse omasta valmennuksestaan koko uransa ajan. Aikuisten SM-tasolla Jaakkola voitti maratonilta kolme mitalia; kultaa vuonna 1996, hopeaa vuonna 1997 sekä pronssia vuonna 1995. Virallisissa kilpailuissa hän ei ole esiintynyt vuoden 2012 jälkeen.
RN Giacinto Carini
Palvelus
Alus luokiteltiin 1. lokakuuta 1929 torpedoveneeksi. Alus muutettiin vuosina 1952-1954 nopeaksi miinanraivaajaksi, jolloin sen aseistukseksi tuli kaksi 102 millimetrin tykkiä ja kaksi 20 millimetrin ilmatorjuntatykkiä. Samalla alukselle asennettiin tutka. Alus poistettiin alusluettelosta 31. joulukuuta 1958.
Jarno Poskela
Jarno Juha Tapani Poskela (s. 17. lokakuuta 1973 Hartola) on aktiiviuransa päättänyt suomalainen kolmiloikkaaja. Kalevan kisoista Poskela saavutti kolmiloikan pronssia vuonna 1997. Hän edusti Suomea viidessä eri maaottelussa, viimeisen kerran Suomi-Ruotsi maaottelussa 1997 ollen kolmas. Hän edusti koko kilpailu-uransa ajan Hartolan Voimaa ja hänen valmentajinaan toimivat Markku Backman sekä Jari Mutikainen. Virallisissa kilpailuissa hän ei ole esiintynyt vuoden 1997 jälkeen.
Nikolai Smaga
Nikolai Jakovlevitš Smaga (, 22. elokuuta 1938 Bebrovo, Sumy, Ukrainan SNT – 28. maaliskuuta 1981 Kiova) oli neuvostoliittolainen kilpakävelijä ja olympiamitalisti.
Kettu
Kettu eli punakettu (Vulpes vulpes) on koiraeläin. Se on maailman levinnein maalla liikkuva petoeläin: sen levinneisyysalue käsittää lähes koko Pohjois-Amerikan ja Euraasian. Lisäksi Pohjois-Afrikassa elää jonkin verran kettuja.
Ulkonäkö ja koko
pienoiskuva|vasen|Lepäävä kettu. Punakettu on kettujen suvun (Vulpes) kookkain laji, tosin kettujen koon alueellinen vaihtelu on todella suurta. Täysikasvuisen ketun pituus ilman häntää vaihtelee välillä 45–90 senttimetriä; tuuhea häntä on 30–55 senttimetriä pitkä. Ketun paino vaihtelee viidestä kilosta kymmeneen kiloon. Urokset ovat kookkaampia ja syksyisin ketut painavat enemmän koska niille on kertynyt rasvaa talven varalle. Suomessa ketun keskipaino on 5–8 kilogrammaa.
Väriltään kettu on tavallisesti punaruskea punakettu; sävy voi vaihdella vaalean kellanruskeasta hyvinkin syvänpunaiseen. Sillä on valkoinen tai harmaa vatsanalus sekä tavallisesti mustat korvankärjet ja raajat. Myös hännänpää on tavallisesti valkoinen, ja eläimen kurkussa ja rinnassa voi olla valkeita merkkejä. Luonnossa tavataan muitakin värimuotoja, kuten hopeakettuja (noin 10 % ketuista, varsinkin Pohjois-Amerikassa ja Siperiassa), joiden sävy vaihtelee hopeanvärisestä lähes mustaan. Ristikettu on punaisen ja mustan ketun risteymä, jonka selässä on tavallisesti musta ristikuvio.
Levinneisyys
Kettuja esiintyy luontaisesti Euroopassa, Aasian pohjoisosissa, Pohjois-Amerikassa ja Saharan pohjoispuolisessa Afrikassa. 1800-luvulla kettu levitettiin ketunmetsästyksen takia myös Australiaan ja Uuteen-Seelantiin. Näillä uusilla elinalueilla se on muiden tuontieläinten tavoin aiheuttanut merkittäviä ongelmia alkuperäiselle luonnolle, mistä johtuen kettua pidetään yhtenä maailman sadasta haitallisimmasta vieraslajista. Ketulla ei ole erityisiä vaatimuksia elinympäristönsä suhteen, vaan se tulee hyvin toimeen metsissä, pelloilla ja niityillä sekä kaupungeissa. Kaikkiruokaisuutensa ja sopeutuvaisuutensa vuoksi se on koiraeläimistä laajimmalle levinnyt.
Eräillä seuduilla ketusta esiintyy paikallisia alalajeja. Sellaisia ovat esimerkiksi:
Elintavat
Ketut majoittuvat yleensä toisten eläinten, kuten mäyrien, kaivamiin tai luonnon muovaamiin onkaloihin. Tarvittaessa kettu voi kaivaa pesäkolon itsekin. Pesää käyttää usea kettusukupolvi perätysten. Ketulla voi olla reviirillään useita pesiä, joista yhdessä kasvatetaan poikaset ja muita käytetään esimerkiksi ruuan varastoimiseen. Pesät ja niitä yhdistävät käytävät saattavat muodostaa monimutkaisen labyrintin. Ketunpesää ympäröi usein voimakas, pistävä haju.
Kettu on kaikkiruokainen. Ravinto koostuu lähinnä jyrsijöistä, mutta sille kelpaavat myös hyönteiset, kasvit ja raadot. Kettu jahtaa hiiriä, jäniksiä, kanalintuja ja kaloja. Kasveista se syö marjoja ja hedelmiä sekä viljaa. Kettu voi saalistaa myös metsäkauriin tai valkohäntäpeuran vasoja. Kaupungeissa se voi tonkia jätteitä. Ketun tyypillinen saalistustapa on vahtia jyrsijän kololla ja hyökätä salamannopeasti saaliin kimppuun sen tullessa ulos aukosta. Kettu metsästää pääasiassa hämärässä ja öisin.
Ketun luontaisia vihollisia ovat pääasiassa suurpedot, varsinkin susi ja ilves. Ne pyrkivät järjestelmällisesti tappamaan reviireiltään pienemmät pedot vähentääkseen näin kilpailua saaliseläimistä. Esimerkiksi Keski-Suomessa on havaittu, että kun jollekin alueelle muodostuu uusi susireviiri, kettujen ja supikoirien määrä alueella kutistuu ja vastaavasti metsäkanalinnut alkavat runsastua. Nuoret ketunpennut voivat jäädä myös maa- ja merikotkan sekä huuhkajan saaliiksi. Merkittävimpiä uhkia niille ovat kuitenkin taudit, liikenne ja metsästys.
Lisääntyminen
pienoiskuva|vasen|250x250px|Ketunpentu. pienoiskuva|Nuoria ketunpentuja pesänsä edustalla. Kettujen lisääntymiskäyttäytyminen on vaihtelevaa. Kettu voi olla yksi- tai moniavioinen. Yhdellä uroksella voi olla useita naaraita, joista vain yksi tai useammat saavat pentuja. Pennut syntyvät tavallisesti touko-kesäkuussa. Naaras synnyttää kerrallaan 3–12 pentua, Euroopassa tavallisesti neljästä viiteen pentua. Kantoaika on 49–55 vuorokautta. Pennut syntyvät sokeina ja painavat syntyessään noin sata grammaa. Pentujen silmät aukeavat noin 10–14 vuorokauden kuluttua.
Uros auttaa naarasta pentujen kasvattamisessa tuoden pesälle ruokaa. Lisäksi ryhmän muut naaraat saattavat auttaa poikasten hoitamisessa. Vielä saman vuoden syksyllä nuoret ketut etsivät oman reviirinsä. Kettu saavuttaa sukukypsyyden noin kymmenen kuukauden ikäisenä. Se voi elää vankeudessa yli kymmenen vuotta, luonnossa hieman vähemmän.
Kettu ja ihminen
pienoiskuva|270px|Kettu istumassa. pienoiskuva|270px|Hopeakettu on ketun värimuunnos, jota tarhataan myös Suomessa. Ketun vanha nimi suomessa on repo. Kettu-sana taas on alun perin tarkoittanut revon nahkaa, turkista, jonka vuoksi repoa pyydystettiin. Lapsille voitiin kertoa Pohjois-Suomessa, että revontulet syntyvät, kun kettu huiskii hankia hännällään. Tulikettu oli tarinoissa erittäin arvokas saalis, sillä sen nahka hohti pimeässä. Tuliketun nahoilla väitettiin valaistun ruutivarastoja, koska ne eivät sytyttäneet tulipaloja.
Kettua kuvataan monissa kansantarinoissa ovelaksi ja viekkaaksi eläimeksi – tarinoiden taustalla on kaiketi jotakin perääkin, koska kettu on levinnyt niin moniin ympäristöihin ja selvinnyt metsästyksestä huolimatta. Perinteinen ketunmetsästys eli kettujahti kiellettiin Isossa-Britanniassa vuonna 2004. Kettuja on metsästetty ja metsästetään edelleen runsaasti tuhoeläiminä tai turkin vuoksi.
Kettu on sopeutunut hyvin eloon ihmisten kanssa jopa niin hyvin, että on alettu puhua niin sanotuista ”cityketuista”. Kaupungeissa syntyneet ketut tottuvat ihmisiin eivätkä enää pelkää, minkä vuoksi ne uskaltavat tehdä pesiään entistä lähemmäs ihmisiä. Yhtenä syynä laajaan levinneisyyteen pidetään muun muassa Helsingin villikanikannan kasvua. Ketut harventavat osaltaan kanikantaa, minkä vuoksi kaupungeissa eläviä kettuja pidetään enemmän hyöty- kun haittaeläiminä.
Ketuilla saattaa esiintyä kapi-syyhytautia, joka voi tarttua joskus koiriin. Kapisilla ketuilla on paljaita karvattomia laikkuja, ja niistä voi tehdä ilmoituksen joko riistanhoitoyhdistykselle tai kaupungille. Raivotaudin eli rabieksen esiintymismahdollisuus kettukannassa on, mutta viimeksi Suomessa on tavattu rabiesta 1980-luvulla. Suomi on ollut vuodesta 1991 virallisesti rabiesvapaa maa. Laajamittaiset vuotuiset syöttirokotukset ovat pienentäneet raivotaudin leviämisriskiä, ja se on tehokkain tapa hävittää tauti laajoilta alueilta.
Ketun värimuunnosta, hopeakettua, on tarhattu Suomessa turkiseläimenä vuodesta 1910. Siitä on myös muita värimuunnoksia. Sen sijaan sinikettu, yksi tarhatuimmista ja arvokkaimmista kettumuodoista, on toisen lajin, naalin, värimuoto.
Alphonse Laverrière
Alphonse Laverrière (16. toukokuuta 1872 Carouge, Geneven kantoni, Sveitsi – 11. maaliskuuta 1954 Lausanne, Vaud, Sveitsi) oli sveitsiläinen arkkitehti ja olympiavoittaja.
Hän osallistui yhdessä kollegansa Eugène Monodin kanssa vuoden 1912 Tukholman olympialaisiin, joissa he voittivat olympiakultaa arkkitehtuurista. Voittoteos käsitteli nykyaikaisen urheilustadionin rakennussuunnitelmia.
Sveitsissä Laverrière ja Monod suunnittelivat yhdessä muiden arkkitehtien kanssa Lausannen Chauderonin sillan sekä Geneven Reformaattorien muurin. He menestyivät myös vuoden 1911 Pariisin kansainvälisessä arkkitehtuurikilpailussa, jonka ohessa heidän tuotoksiaan esiteltiin Revue Olympique -lehdessä ja he tapasivat nykyaikaisten olympialaisten perustajan Pierre de Coubertinin.
thumb|right|250px|Bel-Air-torni Sveitsin Lausannessa. Laverrière suunnitteli myös Lausannen Bel-Air-tornin (rakennettu vuonna 1932) sekä vuosina 1922–1951 Bois-de-Vaux’n hautausmaan, jonne hänet haudattiin maaliskuussa 1954.
Cosenza
Cosenza on kaupunki Calabrian alueella Italian eteläosassa. Se on Cosenzan maakunnan pääkaupunki.
Cosenza sijaitsee rannikon vuoriston ja La Silan ylängön välisessä laaksossa, Busento- ja Crathisjokien yhtymäkohdassa, 238 metrin korkeudella merenpinnasta. Cosenzan pinta-ala on 38 km² ja asukasluku vajaat 70 000. Vielä vuonna 1981 asukkaita oli yli 106 000. Suurkaupunkialueella asuu yli 250 000 ihmistä. pienoiskuva|left|Cosenzan katedraali Cosenza on vanha kulttuurikeskus ja sitä kutsuttiinkin antiikin aikana Calabrian Ateenaksi. Vuonna 1511 perustettu Accademia Cosentina oli yksi Euroopan ensimmäisistä akatemioista. Kaupungissa on paljon kultturikohteita, kuten museoita, teattereita ja kirjastoja sekä Cosenzan yliopisto.
Perirrhanterion
pienoiskuva|upright=0.6|Perirrhanterion, 600-luku eaa. Perirrhanterion (, joskus ) on antiikin aikainen keraaminen vihkivesiastia. Se tunnetaan vaasien muotona erityisesti kreikkalaisesta keramiikasta.
Perirrhanterionia käytettiin temppeli- ja pyhäkköalueilla rituaaliseen puhdistautumiseen sekä vihkiveden pirskottamiseen uhrien päälle. Malli palautuu itäisiin esikuviin, ja oli käytössä antiikin Kreikassa ainakin arkaaisen kauden alkupuolella 600-luvulla eaa.