cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Mesan steela
Piirteet
Mustasta basalttikivestä valmistettu steela on noin metrin korkea, 60 cm leveä ja 60 cm syvä. Yläreuna on hiottu pyöreäksi ja tekstipintaa reunustaa koholla oleva kehys. Alkuperäistä ja jäljennöksen avulla rekonstruoitua tekstiä on säilynyt 34 riviä. Kiven alareuna ja oikea alakulma ovat tuhoutuneet. Viimeiset rivit ovat osittain tuhoutuneet, mutta muuten säilyneestä tekstiosasta puuttuu vain yksittäisiä kirjaimia. Tekstin sisällön sekä paleografian perusteella steelan kirjoitusajankohdaksi on arvioitu 800-luvun eaa. jälkipuoliskoa. Kieli on hepreaa lähellä olevaa moabia. Kirjainmerkit ovat samanlaisia kuin hepreakielisissä piirtokirjoituksissa.
Huomioita
Kemos[jatin] nimen loppu on täydennetty Kerakin piirtokirjoituksen perusteella. Sana hšlkn on korjattu tekstiyhteyden perusteella paremmin ymmärrettävään muotoon hmlkn ”kuninkailta”. ”Ylenkatsoa” on hifʿil-muoto verbistä r’h (katsoa, nähdä). Joissain käännöksissä kohdan on tulkittu tarkoittavan vihollisten voittamista. ”Hän asui siellä omana aikanaan” viittaa edellisellä rivillä mainittuun Omriin. Virkkeen loppuosa ”ja puolet poikiensa ajasta” ilmeisesti tarkoittaa, että Israel jatkoi alueen hallintaa myös Omrin kuoleman jälkeen. Joissain käännöksissä virkkeen loppuosa on ymmärretty merkityksessä ” … hänen poikansa puolet minun (Mesan) ajastani”. Sana ”palautti” on verbijuuresta šwb, mutta verbijuuri voi olla tässä myös jšb merkityksessä ”asui”. ”Uhriksi” käännetyn sanan rjt merkitys on epävarma, mutta se on käännetty tässä uhriksi lauseyhteyden perusteella. ”Polttouhrialttarin paistoastia” on ’r’l dwdh, jonka merkitys on epävarma. Sana ’r’l on ymmärretty yleensä jonkinlaiseksi tulisijaksi, mutta dwdh sana on tulkittu myös esimerkiksi jumalan nimeksi tai Jahven epiteetiksi. Kontekstin perusteella sanan voi kuitenkin tulkita viittaavan johonkin kultilliseen esineeseen. ”Hauronenissa” eli ḥwrnn on mahdollisesti sama kuin Raamatun Horonaim ḥwrnjm.
Tekstin kulku
Tekstin alussa Mesa esittelee itsensä, isänsä sekä asemansa Moabin kuninkaana. Steela on ilmeisesti sijainnut kukkulapyhäkössä, jonka Mesa kertoo rakentaneensa jumalalleen Kemosille. Tämän jälkeen Mesa kertoo sotatoimistaan. Kuvauksen perusteella Israelin kuningas Omri oli vallannut alueita Moabista Mesan edeltäjän aikana, mutta Mesan onnistui valtaamaan Israelille menetetyt alueet takaisin. Myös Heprealaisen Raamatun kertomuksen perusteella Moab oli Israelin hallinnassa kuningas Omrin aikana, ja vasta Omrin pojan Ahabin kuoleman jälkeen Moab kapinoi ja jätti veronsa maksamatta Israelille (2. Kun. 3:5). Israel hyökkäsi Moabiin Omrin pojanpojan Joramin hallintakaudella (3:6). Kertomuksen mukaan Juuda ja Edom lähtivät Israelin mukana sotaan (3:7–9), jonka seurauksena Israel kukisti moabilaiset (3:21–26). Tekstissä mainitaan vielä yksityiskohta, että viimeisenä keinonaan Moabin kuningas uhrasi esikoispoikansa, jonka jälkeen israelilaiset pakenivat kauhuissaan ja palasivat maahansa (3:27). Mesan steela kuvaa tapahtumat toisin. Sen mukaan moabilaiset hyökkäsivät israelilaisia vastaan kaupungeissa, jotka Israel oli vallannut Moabissa. Steelassa ei mainita nimeltä Israelin kuningasta, jonka aikana tämä tapahtui. Tässä kuvauksessa Mesa on kuitenkin se, joka lyö israelilaiset, tappaa heitä ja teettää heillä rakennustöitään. Mielenkiintoisessa yksityiskohdassa Mesa kertoo Nebon kaupungin valtaamisesta. Kuvauksen perusteella Mesa ottaa vallatusta kaupungista Jahven kulttiesineet ja vie ne Kemos-jumalan eteen. Molempien kertomusten perusteella Israel ja Moab siis kävivät sotaa, mutta kertomukset poikkeavat siinä, kumpi oli sodassa aloitteellinen ja voitokas.
Sotatoimien kuvailun jälkeen alkaa kuvaus sodanjälkeisestä jälleenrakentamisesta. Varsinkin alkukielisestä tekstistä voi huomata, että kirjoituksen tyyli muuttuu. Sotakuvauksissa korostetaan Kemos-jumalan roolia – Moabin tappiot johtuivat Kemosin vihastumisesta ja Mesan menestys oli Kemosin ansiota. Nyt Mesa korostaa omia saavutuksiaan. Aiemmin tekstissä käytetään persoonamuotoisia verbejä ilman subjektia, mutta nyt kertoja toistaa jatkuvasti minä-pronominia. Myös verbimuotojen käyttö muuttuu. Tekstissä aiemmin esiintyvien imperfekti-muotojen sijaan kirjoittaja alkaa käyttää perfekti-muotoja ja nominaalilauseita. Teksti muuttuu lopulta katkonaiseksi, sillä steelan alaosa on tuhoutunut. Se on kuitenkin huomionarvoinen. Osa tutkijoista täydentää rivin 31 loppuun sanat bt dwd ”Daavidin huone”. Tämän tulkinnan mukaan tekstissä kerrotaan, että Daavidin huone asui Hauronenissa. Tulkinta on kuitenkin epävarma. Vain osa kirjaimista on säilynyt. Sisällön ja kontekstin perusteella on mahdollista, että kohdassa mainitaan Daavidin huone, mutta kontekstin perusteella ei voi päätellä, että tämä olisi ainoa mahdollinen täydennös- tai tulkintavaihtoehto.
KS Flamurtari Vlorë
Klubi Sportiv Flamurtari Vlorë on jalkapalloseura Vlorën kaupungista. Seura pelaa kaudella 2017–18 Albanian korkeimmalla sarjatasolla Kategoria superioressa. Flamutari on voittanut kertaalleen Albanian mestaruuden. Tämä tapahtui vuonna 1991.
Luksi
thumb|right|Työtilojen valaistusta mittaava luksimittari Luksi (tunnus lx) on SI-järjestelmän mukainen yksikkö valaistus­voimakkuudelle. Kappale on luksin valaistuksessa, jos sille lankeaa neliömetrin pinta-alalle luumenin valovirta.
Fotometriassa lukseina mitataan tietylle pinnalle osuvan tai sen läpi kulkevan valon intensiteettiä sellaisena kuin ihmissilmä valon havaitsee. Vastaava radiometrinen yksikkö on watti neliömetriä kohti. Kun valon aistein havaittu voimakkuus kuitenkin riippuu myös sen aallon­pituudesta, ei myöskään fotometristen ja radiometristen yksiköiden suhde ole vakio vaan sekin riippuu valon aallonpituudesta tavalla, jonka osoittaa luminositeettifunktio, valon havaittua kirkkautta kuvaava standardoitu malli.
Valaistusvoimakkuus
Valaistusvoimakkuus on suure, joka kuvaa sitä, kuinka suuri valovirta osuu tietyn suuruiselle pinnalle. Valovirta, jonka yksikkö on luumen, voidaan käsittää mitaksi sille, kuinka suuri määrä valoa alueella kaiken kaikkiaan on, ja valaistusvoimakkuus on sen intensiteetti sen osuessa jollekin pinnalle. Sama määrä valoa valaisee pinnan sitä heikommin, mitä laajemmalle alueelle se on levinnyt, ja niinpä valaistusvoimakkuus (lukseina) on kääntäen verrannollinen pinta-alaan, mikäli valovirta (luumenenina) on vakio.
Yksi luksi on yhtä kuin yksi luumen neliömetriä kohti:
Jos 1000 luumenin valovirta kohdistuu yhden neliömetrin pinnalle, valaistusvoimakkuus pinnalla on 1000 lux. Jos kuitenkin sama 1000 luumenin valovirta jakautuu 10 neliömetrin pinta-alalle, tuloksena on heikompi valaistus, jossa valaistusvoimakkuus on vain 100 lux.
Tavallisessa kotikeittiössä 500 luksin valaistus voidaan saada aikaan yhdellä loistelampulla, josta lähtevä valovirta on 12 000 luumenia. Suuressa tehdassalissa, jonka pinta-ala on kymmeniä kertoja suurempi, yhtä suuren valaistusvoimakkuuden aikaansaamiseksi tarvitaan kymmenittäin vastaavan kaltaisia lamppuja. Toisin sanoen suuremman pinta-alan valaiseminen samalla luksimäärällä edellyttää suurempaa valovirtaa luumeneina mitattuna.
Muiden SI-yksiköiden tavoin luksistakin voidaan käyttää SI-etuliitteillä muodostettuja kerrannaisyksiköitä. Esimerkiksi yksi kiloluksi (klx) on 1000 lux. Seuraavassa taulukossa on esimerkkejä eri tilanteissa tyypillisistä valaistusvoimakkuuksista:
Valonlähteen aikaansaama valaistusvoimakkuus pinnalla, joka on kohtisuorassa valonlähteen suuntaan nähden, on samalla mitta sille, kuinka kirkkaana valonlähde havaitaan. Esimerkiksi tähti, jonka näennäinen magnitudi on 0, saa maan pinnalla aikaan 2,08 mikroluxin valaistuksen. Juuri ja juuri nähtävissä oleva tähti, jonka magnitudi on 6, saa aikaan 8 nanoluksia. Auringon paisteessa valaistusvoimakkuus voi olla jopa 100 000 luksia, joskin tarkka arvo riippuu ilmakehän olosuhteista. Tämä suora normaali valaistusvoimakkuus on verrannollinen auringon valaistusvakioon, jonka arvo on 128 000 luxia.
Pistemäisen valonlähteen aikaansaama valaistusvoimakkuus pinnalla, johon se kohdistuu, on edellä kuvailtu luksimäärä kerrottuna valonlähteen tulosuunnan ja pinnan välisen kulman kosinilla. Jos valonlähde peittää laajan avaruuskulman, valaistusvoimakkuus on verrannollinen pinnan normaalin ja valonlähteen painopisteen suunnan välisen kulman kosiniin, edellyttäen että koko valonlähde on pinnan yläpuolella.
Valon emittanssi
Luksi on myös valaisevan pinnan emittanssin yksikkö. Emittanssi on pinnalta lähtevä, luumeneina mitattava valovirta jaettuna sen pinnan alalla. Se on erotettava luminanssista, joka mitataan kandeloina neliömetriä kohti ja joka riippuu myös siitä, millä tavoin valo jakautuu eri suuntiin. Jos täysin valkoiselle pinnalle osuu yhden luksin valaistus, siitä heijastuvan valon emittanssi on myös yksi luksi.
Valaistusvoimakkuus ja irradianssi
Kuten kaikilla fotometrisillä yksiköillä, luksillakin on myös radiometrinen vastineensa. Ero fotometristen ja radiometristen yksiköiden välillä on siinä, että radiometriset yksiköt mittaavat säteilyn fysikaalista voimakkuutta, ottamatta huomioon sen aallonpituutta, kun taas fotometriset yksiköt on määritelty ottaen huomioon, että ihmisen silmän näköjärjestelmä on eräille valon aallonpituuksille herkempi kuin toisille, ja siten valon eri aallonpituuksia painotetaan eri tavoin. Tämä painotuskerroin tunnetaan luminositeettifunktiona.
Luksi on yksi luumen neliömetriä kohti (lm/m2), kun taas vastaava radiometrinen yksikkö, jolla mitataan irradianssi, on watti neliömetriä kohti (W/m2). Yksiköiden lx ja lx and W/m2 välillä ei ole yleispätevää muuntokerrointa, vaan valaistusvoimakkuuden ja irradianssin suhde riippuu valon aallonpituudesta, minkä vuoksi niitä ei voida muuntaa toisikseen, ellei valon spektraalista koostumusta tunneta.
Luminsositeettifunktion maksimikohta on 555 nanometrin aallonpituuden kohdalla, joka vastaa vihreää valoa. Tämän aallonpituuden kohdalla silmän herkkyys on suurimmillaan. Monokromaattisella valolla valaistusvoimakkuuden ja irradianssin suhde onkin tällä aallonpituudella suurimmillaan: 683,002 lx / (W/m2). Toisin sanoen irradiassi, joka tällä aallonpituudella vastaa yhden luksin valovoimakkuutta, on noin 1,464 mW/m2. Muilla näkyvän valon aallonpituuksilla yksi watti neliömetriä kohti vastaa pienempää lukseina mitattavaa valaistusvoimakkuutta. Näkyvän valon aallonpituusalueen ulkopuolella, infrapuna- tai ultraviolettialueella valaistusvoimakkuus on nolla.
Eri henkilöillä silmän herkkyys eri aallonpituuden omaaville valoille vaihtelee. Fotometriset yksiköt on kuitenkin täsmällisesti määritelty ja täsmällisesti mitattavissa. Ne perustuvat sovittuun standardoituun luminositeettifunktioon, joka perustuu monilla koehenkilöillä tehtyihin silmän näköherkkyyden mittauksiin.
KNM Utsira (S301)
KNM Utsira (runkonumero S301) on Norjan laivaston Ula-luokan sukellusvene.
Valmistus
Alus tilattiin 30. syyskuuta 1982 Thyssen Nordseewerkeltä Emdenistä, missä köli laskettiin 15. kesäkuuta 1990. Se laskettiin vesille 21. marraskuuta 1991 ja valmistui 30. huhtikuuta 1992.
Kari Kuuva – Parhaat
Kari Kuuva – Parhaat on suomalaisen laulajan Kari Kuuvan kokoelma-albumi. Se julkaistiin 1994.
Lily Allenin diskografia
Tämä on Lily Allenin diskografia.
Jokeri
Jokeri tarkoittaa seuraavia asioita:
Kuutamourakat
Kuutamourakat on suomalaisen heavy metal -yhtye Viikatteen vuonna 2004 julkaistu kokoelmalevy, joka sisältää kaikki yhtyeen omakustanteena julkaisemat äänitteet vuosilta 1998–2003. Mukana ovat EP:t ”Vaiennut soitto” (1998), sekä ”Roudasta rospuuttoon” (1999). Lisäksi levy sisältää vinyylisinglet ”Odotus” (2001) ja ”Iltatähden Rusko” (2003), sekä alun perin jo vuonna 1997 äänitetyn ”Piinaava Hiljaisuus” -vinyylisinglen ja KLV-yhtyeen kanssa äänitetyn split-singlen, joka on myös julkaistu alun perin vuonna 1997.
Kaarle Viikate on säveltänyt, sanoittanut ja sovittanut albumin kappaleet lukuun ottamatta kappaletta ”Iltatähden rusko”, jonka Arvo Viikate sävelsi, ja Kaarle Viikate sanoitti ja sovitti.
Albumi nousi Suomen virallisen listan sijalle 16.
OSPF
OSPF on avoimiin standardeihin perustuva organisaation sisäinen TCP/IP-verkkojen reititysprotokolla.
OSPF on alun perin määritelty IPv4:lle ja on myöhemmin päivitetty IPv6:lle.
KNM Utstein (S302)
KNM Utstein (runkonumero S302) on Norjan laivaston Ula-luokan sukellusvene.
Valmistus
Alus tilattiin 30. syyskuuta 1982 Thyssen Nordseewerkeltä Emdenistä, missä köli laskettiin 6. joulukuuta 1989. Se laskettiin vesille 25. huhtikuuta 1991 ja valmistui 14. marraskuuta 1991.
Matti Pitko
pienoiskuva|Matti Pitko [[Turun kansainväliset kirjamessut|Turun kirjamessuilla 2013.]] Matti Pitko (s. 18. syyskuuta 1942 Valkeakoski) on vapaa toimittaja, Aamulehden kolumnisti ja pakinoitsija.
Koulutus
Matti Pitko kirjoitti ylioppilaaksi Valkeakosken yhteiskoulusta ja opiskeli Tampereen yliopistossa toimittajatutkintoa.
Ura
Pitko oli Valkeakosken Sanomien toimittaja 1965–1968, Tampella-Tamrockin tiedotuspäällikkö, Tamrock Newsin päätoimittaja 1969–1976, Suomen Työnantajain keskusliitossa STK:ssa toimittajana 1976-78, tamperelaisen Aamulehden politiikan toimittaja vuosina 1978–2011, Helsingin toimituksen ja ajankohtaistoimituksen esimies 1989-1998, erikoistoimittaja 1998-2011. Hän on vapaa toimittaja, kolumnisti ja pakinoitsija. Pitkon palsta ilmestyi Aamulehdessä 1986-2022. Siinä hän käsitteli ajankohtaisia aiheita. Satiiriseen tyyliin kirjoitetuissa teksteissä annettiin kyytiä erityisesti poliitikoille. Paavo Väyrynen lienee ollut useimmin Pitkon maalitauluna. Pitkon viimeinen pakina Aamulehdessä julkaistiin 17. syyskuuta 2022. Silloin hänen säännöllisesti ilmestyneitä pakinoitaan oli julkaistu lehdessä 36 vuoden ajan.
Urheilijana
Pitko on pelannut jalkapalloa SM-sarjassa (nykyisessä liigassa) Hakassa, Kiffenissä ja Ilves-Kissoissa, muissa sarjoissa Tampellan Palloilijoissa ja Toijalan Pallossa. Hän pelasi A-maajoukkueessa, B-maajoukkueessa, nuorten ja poikien maajoukkueissa 1960–1967. Hän on Suomen mestari 1962 ja 1965 sekä sai hopeaa 1963, pronssia 1961 ja 1966. Hän on Toijalan Pallon Killan perustajajäsen vuodelta 2003.
Yksityiselämä
Hän asuu Hämeenkyrössä puolisonsa toimittaja Pirkko Pitkon (o.s. Raipala) kanssa. Heillä on yhteensä neljä lasta ja kuusi lastenlasta. Näytteli jalkapalloilijaa viimeisessä Turhapuro-elokuvassa 2004. Yle TV2:n Tuomio-sarjassa tuomarina. Taidenäyttelyt Hämeenkyrön Maisemakahvilassa 2007–2018. Yhteisnäyttely pilapiirtäjä Juha Sihdon kanssa Aamulehdessä 2017. Pitkolta ilmestyi muistelmateos Puolikarkeat muistelmat syksyllä 2013.
Rattikelkkailu talviolympialaisissa 1932
right|100px|Rattikelkkailu Lake Placidin talviolympialaisissa 1932 järjestettiin rattikelkkailussa kilpailut kaksi- ja nelimiehisille joukkueille. Kilpailut käytiin 8.–15. helmikuuta kisoja varten rakennetulla ja 2 350 metriä pitkällä Mount van Hoevenbergin radalla, joka oli ensimmäinen kansainväliset kilpailunormit täyttänyt rata Euroopan ulkopuolella. Lake Placidin rattikelkkailuun osallistui 41 kelkkailijaa kahdeksasta maasta. Kilpailut ratkaistiin neljän laskun yhteisaikojen perusteella.
Muun muassa Sankt Moritzin vuoden 1928 talviolympialaisissa ja muissa arvokilpailuissa välillä käytetyt viiden miehen kelkat poistettiin, ja Lake Placidissa kilpaililtiin neljän miehen kelkoissa. Ensimmäistä kertaa olympialaisten historiassa mukana oli myös toinen kelkkailulaji, kahden miehen kelkat. Näiden kisojen jälkeen olympiarattikelkkailun lajiohjelma pysyi samana 70 vuoden ajan.
Mitalistit
thumb|200px|[[Billy Fiske|William "Billy" Fiske, neljän miehen kelkoissa toisen olympiakultansa voittaneen Yhdysvaltain ykköskelkan ohjaaja.]]
Kilpailupaikka
Vuoden 1932 Lake Placidin talviolympialaisia varten rakennettu kelkkailurata oli taloudellisesti kisojen suurimpia yksittäisiä panostuksia. Radan suunnitteli saksalainen, Eurooppaan useita ratoja suunnitellut Stanislaus Zentzytzki. Ennen varsinaisen radan rakentamista tehtiin mäkihyppystadionin läheisyyteen paikallisia laskijoita varten väliaikainen harjoitusrata, joka sai suuren suosion.
Rataa ei voitu New Yorkin osavaltion lakien mukaan rakentaa osavaltion maille, joten järjestelytoimikunnan puheenjohtaja Godfrey Dewey luovutti sopivan yksityisen maa-alueen rataa varten. Osavaltion rahoittaman hankkeen rakennustyöt aloitettiin kesällä 1920, ja rata avattiin yleisölle jo saman vuoden joulupäivänä. Mt. Van Hoevenbergin rata oli ensimmäinen kansainväliset kilpailuvaatimukset täyttänyt kelkkailurata Euroopan ulkopuolella. Helmikuussa 1931 yhdysvaltalainen kelkka teki radalla nopeuden maailmanennätyksen.
Valmistuttuaan rata oli 2 350 metriä pitkä, ja sen kaltevuus oli keskimäärin kymmenen prosenttia. Rata oli kaksi metriä leveä levennettyjä kaarteita lukuun ottamatta. Pinnoite oli lumen ja veden sekoitusta. Traktorien vetämät avoreet veivät kilpailijat ja kelkat radan yläpäähän. Mutkia oli 26, joista vuoden 1932 talviolympialaisten virallinen kisaraportti mainitsee nimeltä seuraavat: thumb|200px|Mt. Van Hoevenbergin rata on sittem- min uusittu kahdesti. Kuva uusimman remontin jälkeen vuodelta 2005.
Osallistujat
Yhteensä 41 kelkkailijaa kahdeksasta maasta kilpaili Lake Placidin rattikelkkailussa. Belgia, Itävalta ja Ranska kilpailivat vain kahden miehen kelkoissa. 11 kelkkailijaa kilpaili kummassakin lajissa.
Lake Placidin talviolympialaisten rattikelkkailuun osallistuneista kilpailijoista nuorin ja vanhin edustivat molemmat Sveitsiä. Reto Capadrutt (19 vuotta 341 päivää) ja Oscar Geier (49 vuotta 178 päivää) laskivat yhdessä kahden miehen kelkoissa.
Kilpailutapahtumat
Kahden miehen kelkoissa kilpailtiin 8.–9. helmikuuta ja neljän miehen kelkoissa 14.–15. helmikuuta. Suojasään takia neljän miehen kelkkojen kilpailua siirrettiin myöhemmäksi, ja se käytiinkin vasta olympialaisten päättäjäisten jälkeen. Kyseinen kilpailu oli tarkoitus viedä läpi päivässä, mutta kilpailijoiden protestoitua kisa käytiin kaksipäiväisenä. Sekä kahden että neljän miehen kelkoissa laskettiin kumpanakin kilpailupäivänä kaksi laskua, ja neljän laskun yhteisaika määräsi lopputulokset.
Muun muassa Sankt Moritzin vuoden 1928 talviolympialaisissa ja muissa arvokilpailuissa välillä käytetyt viiden miehen kelkat poistettiin, ja Lake Placidissa kilpaililtiin neljän miehen kelkoissa. Ensimmäistä kertaa olympialaisten historiassa mukana oli myös toinen kelkkailulaji, kahden miehen kelkat. Näiden kisojen jälkeen olympiarattikelkkailun lajiohjelma pysyi samana 70 vuotta, kunnes Salt Lake Cityssä 2002 lajiohjelmaan liitettiin kahden naisen kelkat.
Kahden miehen kelkat
Taulukon lähteet:
Ennakkoon kilpailun vahvimmat suosikit olivat Yhdysvaltojen paikalliset veljekset John ja Curtis Stevens sekä hallitsevat maailmanmestarit, Saksan Hanns Kilian ja Sebastian Huber. Ensimmäisen laskun voitti kuitenkin Sveitsin pari Reto Capadrutt–Oscar Geier, joka pystyi repimään yhdellä laskulla kuuden sekunnin eron toisena olleeseen Saksan kakkoskelkkaan. Ensimmäinen lasku lennätti pois radalla ollutta lunta, minkä seurauksena laskut nopeutuivat selvästi. Toisessa laskussa Stevensin veljekset tekivät rataennätyksen, mutta Sveitsi pysyi ensimmäisen päivän jälkeen johdossa ennen Yhdysvaltain molempia kelkkoja.
Yön aikana lämmennyt sää nopeutti rataa entisestään, ja Sveitsi paransi parasta aikaansa lähes neljällä sekunnilla. Yhdysvaltalaiset Stevensit kuroivat kuitenkin eroa kiinni nelisen sekuntia laskemalla ensimmäisinä kilpailussa alle kahden minuutin. Noin 10 000 hengen yleisö seurasi jännittyneenä viimeistä laskua, jota ennen Sveitsi johti Stevensejä vain 0,45 sekunnilla.
Stevensit laskivat viimeisen laskunsa ensin onnistuen parantamaan edellistä aikaansa kahdella sekunnilla. Kyseinen lasku oli myös koko kilpailun nopein. Sveitsiläisetkin paransivat kyeten toisina alittamaan kahden minuutin rajan. Sveitsin viimeinen lasku oli kuitenkin kaksi sekuntia Stenvensejä hitaampi, joten Yhdysvaltain ykköskelkka ohitti Sveitsin viimeisessä laskussa ja vei olympiakultaa. Sveitsi sijoittui hopealle, ja pronssille sijoittui Yhdysvaltain kakkoskelkka miehistönään John Heaton ja edellisten olympialaisten skeletonkelkkailun hopeamitalisti Robert Minton. Pronssimitalistien ero neljänneksi jääneen Romanian edustajiin oli yli kolme sekuntia.
Neljän miehen kelkat
Taulukon lähteet:
thumb|right|200px|Vuoden 1932 talviolympialaisten rattikelkkailukilpailuja mainostanut juliste.
Noin 14 000 katsojaa seurasi neljän miehen kelkkojen ensimmäistä kilpailupäivää, joka oli katsojamäärältään Lake Placidin olympialaisten suosituin tapahtuma. Ennakkosuosikit kilpailuun olivat Yhdysvaltain kelkat, joista toinen, "punaiset paholaiset", oli koottu paikallisista kelkkailijoista. Kelkan miehistöstä ohjaaja Henry Homburger oli ollut mukana radan suunnittelussa, ja Francis Stevens oli aikaisemmin kahden miehen kelkoissa olympiavoiton napanneiden John ja Curtis Stevensin veli. Toiseen Yhdysvaltain kelkkaan kuuluivat puolustavat olympiavoittajat William "Billy" Fiske ja Clifford Gray, edellisten kisojen hopeamitalisti Jay O'Brien ja Antwerpenin vuoden 1920 kesäkisojen nyrkkeilyn olympiavoittaja Edward "Eddie" Eagan.
Yhdysvaltain ykköskelkka ohjaajanaan Fiske voitti kolme ensimmäistä laskua, joiden jälkeen ero toisena olevaan saman maan kakkosmiehistöön oli noin neljä sekuntia. Kakkoskelkka kykeni kaventamaan eron viimeisessä laskussa puoleen, mutta voittoon asti punaiset paholaiset eivät yltäneet. Fisken ohjaama Yhdysvaltain ykköskelkka voitti kultaa, ja Yhdysvaltain kakkoskelkka otti hopeaa. Fiskelle kyseessä oli toinen peräkkäinen olympiavoitto samasta lajista, ja Francis Stevens toi perheeseensä jo kolmannen mitalin kotiolympialaisista. Eddie Eagan teki kultamiehistössä mukana ollessaan historiaa, sillä hän on yhä (2011) ainoa urheilija, joka on voittanut olympiakultaa sekä kesä- että talviolympialaisissa. Pronssille sijoittui selvällä erolla muihin Saksan miehistö ohjaajanaan Kilian.
Mitalitaulukko
Parhaiten Lake Placidin kelkkailukilpailuissa menestyi isäntämaa Yhdysvallat, jonka edustajat voittivat molemmat kultamitalit ja yhteensä neljä kuudesta jaossa olleesta mitalista. Yhdysvaltojen lisäksi mitaleille laskivat Sveitsi ja Saksa, jotka kumpikin saavuttivat yhden mitalin.
Vuodenaika
Vuodenajat ovat ilmastossa tapahtuvan vuotuisen kierron vaiheita.
Vuodenaikojen vaihtelu on seurausta Maan pyörimisakselin kallistumasta eli akselikulmasta suhteessa Maan ratatason kohtisuoraan ja siitä johtuvista muutoksista Auringon säteilyn jakautumisessa. Monilla on sellainen käsitys, että vuodenaikojen vaihtelu johtuu Maan ja Auringon etäisyyden vaihtelusta. Senkin vaikutus voidaan havaita, mutta on paljon pienempi ja lähinnä Aurinkoa ollaan tammikuun alussa, jolloin pohjoisella pallonpuoliskolla on hyvin kylmää ja kauimpana heinäkuun alussa, jolloin pohjoisella pallonpuoliskolla on hyvin lämmintä. Nämä ajankohdat vaeltavat vähitellen eteenpäin.
Kallistuman vaikutukset ovat erilaisia eri puolilla maailmaa, ja siksi eri kulttuureissa on erilaisia tapoja jaotella vuosi osasiinsa. Esimerkiksi päiväntasaajan lähellä sijaitsevilla alueilla puhutaan vain sadekaudesta/monsuunikaudesta ja kuivasta kaudesta. Toisaalta Australian pohjoisosissa elävät alkuperäiskansat jakavat vuoden peräti kuuteen vuodenaikaan.
Suomalaisesta näkökulmasta on luontevaa jakaa vuosi neljään vuodenaikaan: talvi, kevät, kesä ja syksy.
Vuodenaikojen syyt
425px|left|Maapallon kierto auringon ympäri Maa kiertää Auringon kerran vuodessa. Kiertäminen tapahtuu vastapäivään jos kuten yleensä, Maa esitetään asennossa jossa pohjoinen pallonpuolisko on kiertoradan yläpuolella. Kiertäessään Aurinkoa Maan pyörimisakseli pysyy suunnilleen vakiona: jos pyörimisakselin paikalle kuvitellaan nuoli, jonka kärki tulee ulos pohjoisella pallonpuoliskolla, niin nuoli osoittaa koko ajan suunnilleen kohti Pohjantähteä.
Maan vastaanottama Auringon säteily jakautuu vuoden mittaan eri lailla Maan kiertäessä radallaan Aurinkoa: pohjoisen pallonpuoliskon kesäisin eli eteläisen pallonpuoliskon talvisin Maan pohjoinen pallonpuolisko vastaanottaa enemmän säteilyä kuin eteläinen, ja pohjoisen pallonpuoliskon talvella eli eteläisen pallonpuoliskon kesällä eteläinen pallonpuolisko vastaanottaa enemmän säteilyä kuin pohjoinen. Keväällä ja syksyllä pallonpuoliskot vastaanottavat saman verran Auringon säteilyä.
300px|thumb|Talvella Aurinko paistaa matalammalta ja talvella osa pohjoista pallonpuoliskoa on jatkuvasti varjossa. 300px|thumb|Matalalta paistavan Auringon säteily jakautuu suuremmalla alueelle ja säteilyä absorboituu enemmän ilmakehään. Kesällä päivä on pitempi: Aurinko paistaa vuorokauden aikana enemmän kuin talvella. Myös Auringon säteilyn tulokulma Maan pintaan nähden vaihtelee vuodenajasta riippuen: kesäisin Aurinko paistaa korkeammalta ja talvisin matalalta. Matalalta paistava Aurinko lämmittää vähemmän Maata, koska säteily leviää isommalle alueelle. Lisäksi säteilyä absorboituu ilmakehään enemmän Auringon paistaessa matalalta.
Maan radan soikeuden vaikutus vuodenaikoihin
Maa kiertää Aurinkoa hieman soikealla radalla. Tämä vaikuttaa vuodenaikoihin vain vähän, koska maapallon rata on vain hieman soikea. Itse asiassa Maa on nykyään lähimpänä Aurinkoa, kun pohjoisella pallonpuoliskolla on talvi.
Tammikuun alussa Maa on Aurinkoa lähinnä (radan periheli) ja heinäkuun alussa kauimpana (radan apheli). Keskimäärin koko Maan vastaanottaman Auringon säteilyn määrä on aphelissa noin 7 % pienempi kuin perihelissä.
Maa on kuitenkin lämpimämpi sen ollessa kauimpana aphelissa: koko Maan keskilämpötila on noin 2,3 °C astetta korkeampi kuin perihelissä. Tämä johtuu siitä, että Maan pohjoisella pallonpuoliskolla, joka on aphelissa kääntyneenä kohti Aurinkoa, on enemmän maata kuin merta. Mantereet lämpiävät helpommin kuin vesi, koska niillä on pienempi lämpökapasiteetti kuin vedellä. Tämä tarkoittaa sitä, että pohjoisella pallonpuoliskolla on lämpimämpi kesä kuin eteläisellä pallonpuoliskolla. Vastaavasti pohjoisessa on kylmempi talvi kuin etelässä, koska mantereet luovuttavat nopeammin lämpöä kuin meret. Tämän vuoksi pohjoispuoliskon lämpötilanvaihtelut ovat eteläpuoliskon lämpötilanvaihteluja suuremmat.
Pohjoisen pallonpuoliskon kesä on 2–3 päivää pidempi kuin eteläisen pallonpuoliskon kesä. Tämä johtuu Keplerin toisesta laista: planeetat liikkuvat radallaan hitaammin aphelissa.
Perihelin ja aphelin sijoittuminen vuodenaikoihin siirtyy hitaasti sekä akselin prekession että perihelin kiertymisen vuoksi. Näin syntyvät noin 20 000 vuoden mittaiset Milankovićin jaksot.
Leveysaste ja vuodenajat
Maan akselikallistuman (noin 23,5 astetta) takia vuodenajat ovat erilaisia eri leveysasteilla. Maa voidaan jakaa navan ja napapiirin väliseen kylmään vyöhykkeeseen, napapiirin ja kääntöpiirin väliseen lämpimään vyöhykkeeseen sekä kääntöpiirin ja päiväntasaajan väliseen kuumaan vyöhykkeeseen.
Pohjoisen napapiirin noin 66,5 astetta pohjoispuolella kesällä Aurinko voi paistaa läpi yön. Ilmiötä kutsutaan keskiyön auringoksi tai polaaripäiväksi. Kesäpäivänseisauksen aikana alue, jolla Auringon keskipiste ei laske horisontin alapuolelle, on suurimmillaan: Aurinko paistaa läpi yön kaikkialla napapiirin pohjoispuolella. Talvella napapiirin pohjoispuolella voi olla kaamos (polaariyö), jolloin aurinko ei nouse päivälläkään. Talvipäivänseisauksen aikana kaamosalue on suurimmillaan. Kaamoksen takia napaseutujen talvet ovat erittäin kylmiä. Tällöinkin ilmakehä saattaa sirottaa hämärää valoa joulukuisena yönä. Kun pohjoisessa on polaaripäivä tai polaariyö, on eteläisen napapiirin ja etelänavan välisellä alueella samaan aikaan vastaavasti polaariyö tai polaaripäivä.
Kravun ja Kauriin kääntöpiirien 23,5° P - 23,5° E välissä, varsinkin päiväntasaajalla, on aina lämmintä: päiväntasaajan lähettyvillä vuodenajat erottuvat toisistaan sateisuutensa perusteella. Päiväntasaajalla vuodessa on kaksi sadekautta ja kaksi kuivaa kautta; kääntöpiireillä on yksi sadekausi ja yksi kuiva kausi.
Vuodenaikojen ajoittaminen
Vuodenajoille ja niiden rajakohdille on eri yhteyksissä ainakin kolme eri määritelmää. Arkikielessä luetaan usein jokaiseen vuodenaikaan kolme kalenterikuukautta. Tähtitieteellisen määritelmän mukaan vuodenajat vaihtuvat päiväntasauksina ja päivänseisauksina. Meteorologiassa käytetään termisiä vuodenaikoja, joiden rajat on määritelty sen mukaan, milloin vuorokauden keskimääräinen lämpötila ylittää tai alittaa tietyt rajat.
thumb|250px|Animaatio lumen levinneisyydestä vuodenajan mukaan.
Tavallisessa puheessa eri maissa voi olla erilaisia käsityksiä siitä mistä vuodenaika alkaa ja käsitykset voivat vaihdella historiallisesti. Esimerkiksi Englannissa vuodenaikojen käsitetään alkavan kuukautta aikaisemmin kuin Suomessa: esimerkiksi kevään ajatellaan käsittävän helmi-, maalis- ja huhtikuun.
Yhdysvaltalaisissa englanninkielisissä kalentereissa kesän ja talven käsitetään alkavan vastaavasti kesäpäivänseisauksesta ja talvipäivänseisauksesta.
1800-luvulla Zacharias Topelius määritteli talven alkavan marraskuussa ja loppuvan huhtikuussa (syystalvi, sydäntalvi, kevättalvi), kevään olevan touko- ja kesäkuu, kesän heinä- ja elokuu, ja syksyn syys- ja lokakuu.
Tähtitieteelliset vuodenajat
Tähtitieteellisen määritelmän mukaan pohjoisen pallonpuoliskon kevät alkaa kevätpäiväntasauksesta 20. tai 21. maaliskuuta, kesä kesäpäivänseisauksesta 21. tai 22. kesäkuuta, syksy syyspäiväntasauksesta 22. tai 23. syyskuuta ja talvi talvipäivänseisauksesta 21. tai 22. joulukuuta. Eteläisellä pallonpuoliskolla alkaa vastavuodenaika pohjoiseen pallonpuoliskoon nähden, esimerkiksi kun pohjoispuoliskolla alkaa talvi, eteläpuoliskolla alkaa kesä. Nämä ajankohdat ovat samat kaikkialla maapallolla. Maan radan epäkeskisyyden vuoksi nämä ovat hieman eri pituisia: kesä on 93,65 mutta talvi vain 88,99 vuorokauden pituinen.
Käärmesolmu
Käärmesolmu (Le Nœud de vipères) on François Mauriacin romaani vuodelta 1932. Kirjan on julkaissut Grasset. Sen on suomentanut Mary Ohlström, ja suomennoksen on julkaissut Gummerus vuonna 1936.
Käärmesolmua pidetään usein Mauriacin mestariteoksena. Romaani on avioliittodraama. Tässä kuten muissakin Mauriacin romaaneissa romaanihenkilöt etsivät turhaan rakkautta ihmissuhteissa ja löytävät sen täyttymyksen vasta Jumalan rakkaudesta.
Suomennoksesta on julkaistu viisi painosta, kaksi viimeistä Kompassi-sarjassa. Nobel-palkinto vuonna 1952 herätti Suomessa mielenkiinnon Mauriaciin, ja 16 vuotta aiemmin julkaistu Käärmesolmun suomennos ilmestyi tuolloin kahtena painoksena, kuten ilmestyi uusi painos myös Pyhästä suudelmasta.
Trident (selainmoottori)
Trident kehitettiin alusta alkaen komponentiksi, joka olisi helppo sisällyttää ohjelmistoihin lisäämällä <tt>mshtml.dll</tt>:n projektiin.
Microsoftilla on myös toinen selainmoottori, Tasman, jota on käytetty Internet Explorerin Macintosh-versiossa.
Rakennuslehti
Rakennuslehti on suomalainen rakennusalan uutis- ja erikoislehti. Viikoittain perjantaisin ilmestyvän rakennusalan ammattilaisille tarkoitetun lehden kustantajana on Sanoma Tekniikkajulkaisut Oy, jonka omistavat Sanoma Media Finland,  Suomen Rakennusinsinöörien Liitto (RIL), Rakennusinsinöörit ja -arkkitehdit RIA, Rakennusmestarit ja -insinöörit AMK RKL sekä Rakennusteollisuus RT ry. Näiden järjestöjen jäsenet muodostavat valtaosan lehden tilaajakunnasta. Lehden levikki on noin 30 000 ja lukijamäärä noin 50 000 (Lukijatutkimus, IRO 2014).
Historiaa
Rakennuslehden perusti vuonna 1966 Insinööriuutisten (nykyisin Tekniikka & Talous) silloinen päätoimittaja, diplomi-insinööri Tola Toivinen yhdessä Suomen Rakennusinsinöörien Liitto RIL:n ja Suomen Rakennusmestariliiton kanssa. Lehden esikuvana oli ruotsalainen Byggnadstidningen ja työnimenä aluksi ”Rakennusuutiset”.
Lehden julkaisijaksi perustettiin Rakentajain Tiedotus ry, toimitus perustettiin Helsingin Ratakatu 5:een, ja lehden ensimmäiset näytenumerot painettiin syksyllä 1966 Uuden Suomen kirjapainossa.
Rakennuslehden varsinainen toiminta alkoi vuonna 1967, jolloin se ilmestyi 47 kertaa eli lähes joka viikko. Lehden koko vaihteli neljästä sivusta 12 sivuun. Vuoden lopulla painos oli 11 300, mutta lehti oli tappiollinen ja halvan oloinen liian alhaisten jäsentilaushintojen takia. Ensimmäiseen voitolliseen tulokseen päästiin 1969 muun muassa työpaikkailmoitteluun panostamalla. Vuonna 1972 lehden painaminen siirtyi Keski-Uusimaan kirjapainoon Keravalle.
Rakentamisen niin sanottuina hulluina vuosina 1973–1974 Rakennuslehti osoittautui alalla tarpeelliseksi rekrytointikanavaksi ja lehden kannattavuus parani. Kirjoitettavaa riitti paitsi rakentamisesta myös sen seurauksista. Imatran Voiman entisenä suunnittelijana ja PR-insinöörinä Tola Toivinen oli nähnyt läheltä ympäristöarvojen merkityksen kasvun. ”Myös rakentajat on saatava luonnonsuojelutyöhön”, hän kirjoitti jo vuonna 1967.
Toivinen kutsui vuonna 1973 lehteen toimittajaksi, rakennusinsinööri Heikki Ranssin, joka oli erotettu Neuvostoliittoa arvostelleen pääkirjoituksen takia Insinööriuutisisten päätoimittajan tehtävästä. Hän aloitti Rakennuslehden päätoimittajana vuonna 1980 Toivisen jäätyä eläkkeelle.
Vuonna 1980 lehden julkaisusta vastannut yhdistys Rakentajain Tiedotus muutettiin osakeyhtiöksi nimeltä Suomen Rakennuslehti Oy.Samalla hylättiin yleishyödyllisyys toimintaperiaatteena ja yhtiön tehtäväksi tuli voiton tuottaminen osakkaille. Rakennusinsinöörit ja -arkkitehdit RIA ry tuli mukaan lehden jäsentilaajaksi 1975 ja osakkaaksi 1985. Rakennuslehden levikki oli tuolloin noin 23 000. Tilaajista liittoihin kuuluvia rakennusmestareita oli 15 000, rakennusalan diplomi-insinöörejä 4 000 ja rakennusinsinöörejä sekä rakennusarkkitehteja 3700 kappaletta.
Vuonna 1986 Rakennuslehti käynnisti yhä jatkuvan Vuoden Työmaa –kilpailun. Sillä haluttiin nostaa työmaiden ja perusrakentamisen arvostusta.
Vuonna 1986 toimitusjohtajaksi nimitettiin rakennusinsinööri ja kauppatieteiden maisteri Veikko Savolainen. Hän ryhtyi heti neuvotteluihin kilpailevien alan uutislehtien Uuden Suomen Rakennus-Suomen ja Suomen Rakennusteollisuusliiton julkaiseman Rakennustuotannon liittämiseksi Rakennuslehteen.
Syksyllä 1989 Suomen Rakennusteollisuusliitto tuli Rakennuslehden osakkaaksi, mikä reilua vuotta myöhemmin merkitsi Rakennustuotannon lopettamista. Päätös tehtiin juuri ennen kuin rakentaminen ajautui syvään ja pitkään lamaan. Vuosi 1993 merkitsi Rakennuslehdelle suuria irtisanomisia. Päätoimittaja Heikki Ranssi lähti omasta aloitteestaan ja toimitusjohtaja Veikko Savolainen otti itselleen myös päätoimittajan tehtävät. Ranssi keskittyi perustamiensa avioliittoleirien vetämiseen.
Rakennuslehden yhdeksi pelastukseksi osoittautuivat vientijulkaisut, joita tehtiin sekä englanniksi, saksaksi että venäjäksi. Lama alkoi hellittää vuonna 1996, samana vuonna jolloin rakennusalan koulutukseen tehtiin isoja leikkauksia. Rakennusmestari- ja rakennusarkkitehtikoulutus lopetettiin samoin kuin Oulun yliopiston rakennusalan diplomi-insinöörikoulutus. Seuraukset näkyivät 2000-luvulla osaajapulana.
Uutena päätoimittajana ja toimitusjohtajana aloitti vuonna 1999 diplomi-insinööri Sampsa Heilä, jonka tausta oli rakennustuoteteollisuudessa.
Pian omistajat päättivät RIL:n puheenjohtajan Risto Kangas-Ikkalan johdolla panna lehden myyntiin. Ostajaksi saatiin kesällä 2001 Sanoma Oyj. Sen tytäryritys Helsinki Media osti osakkeista 60 prosenttia. Uusi omistaja odotti Suomen Rakennuslehti Oy:ltä kasvua ja uusia tuotteita. Pelkkään Rakennuslehteen ei saanut tyytyä. Ensimmäiseksi lanseerattiin Osaava Kodinrakentaja –lehti, jonka päätoimittajaksi nimitettiin Veijo Käyhty.
Suomen Rakennuslehti Oy:n hallitus käynnisti helmikuussa 2011 hankkeen, jolla yhteistyössä Uuden Insinööriliiton UIL:n kanssa tähdättiin kilpailevan lehden perustamiseen Tekniikka & Taloudelle. Samassa yhteydessä Suomen Rakennuslehti Oy:n nimeksi päätettiin vaihtaa Sanoma Tekniikkajulkaisut Oy.
Uuden 3T-lehden levikki oli peräti 70 000 kappaletta. Se osoittautui erittäin tappiolliseksi. Lehti lopetettiin vuoden 2013 lopussa ja samalla lopetettiin myös Osaavan Kodinrakentajan tekeminen.
Nykyisin Rakennuslehti painetaan tamperelaisessa Punamusta Oy:ssä. Lehden päätoimittajana elokuun alusta 2017 toimii filosofian tohtori Tapio Kivistö.
Veijo Käyhty ja Rakennuslehdessä vuodesta 1984 työskennellyt toimittaja Auri Häkkinen jäivät eläkkeelle vuoden 2019 alussa. Uudeksi toimitusjohtajaksi nimitettiin diplomi-insinööri Teemu Vehmaskoski RIL:stä.
Rakennuslehti on julkaissut rakennusalan uutisia netissä vuodesta 2002 alkaen. Netissä viikkokävijämäärä on parhaimpina viikkoina yli 40 000 eli selvästi enemmän kuin lehden tilausmäärä. Netin kautta lehti tavoittaa muitakin kuin rakennusalan ammattilaisia. Tästä kertoo muun muassa se, että suosituimmat jutut koskevat rakentamisen laatua ja sisäilmaongelmia. Ylivoimaisesti suosituin juttu on vuonna 2016 tehty historiikki Näin Suomi homehtui. Myös rakentamisen korruptiota ja kartelleja käsittelevä historiikki Rakentamisen musta kirja on ollut varsin luettu.
Rakennuslehti tekee nykyisin yhteistyötä Helsingin Sanomien kanssa. Se tarkoittaa sitä, että lehdet voivat vapaasti käyttää toistensa juttuja ja Rakennuslehti tekee myös rakennusalan erikoisliitteitä Helsingin Sanomiin.
Rakennuslehden toimittajille on tullut myös ulkopuolista tunnustusta. Toimittaja Mikko Kortelainen sai vuonna 2004 Tutkivien toimittajien yhdistyksen tunnustuspalkinnon Lumilapion juttusarjastaan, joka koski Hakan konkurssipesän omaisuuden myyntiä alihintaan. Maarakennusalan neuvottelukunta antoi vuonna 2016 Pikkutömppä-tunnustuspalkinnon Rakennuslehden toimittaja Auri Häkkiselle.
Igor Zagainov
Igor Zagainov (, s. 9. kesäkuuta 1999 Jekaterinburg) on venäläinen karateka. Hän voitti Kyokushinin superraskaansarjan Euroopan mestaruuden 2021.
Kilpaura
Zagainov saavutti aikuisten tasolla menestystä 2017 tultuaan toiseksi Venäjän mestaruuskisoissa. Hän hävisi loppuottelussa Oleksandr Ieromenkolle.
Marraskuussa 2018 Zagainov saavutti ensimmäisen kerran mitalin EM-kilpailuissa, kun hän voitti pronssiottelussa Constantin Dogarin.
Zagainov eteni 2019 Venäjän Cupissa pronssiotteluun saakka, mutta hävisi sen Anton Gulyaeville. Hän onnistui seuraavana vuonna etenemään toistamiseen pronssiotteluun Venäjän Cupissa, jonka Zagainov tällä kertaa voitti. Hän voitti tuomariäänin Odyssey Kolesnikovin. Zagainov oli mukana marraskuussa Kyokushinin maailmanmestaruuskilpailuissa. jotka kestävät kolme päivää. Hän eteni turnauksen viimeiselle päivälle ja sijoittui lopulta seitsemänneksi.
Zagainovin vuosi 2021 oli menestyksekäs, kun hän aluksi suoritti 1. danin mustan vyön 15. tammikuuta ja onnistui sen jälkeen saavuttamaan noin viikkoa myöhemmin Uralin mestaruuden voittamalla loppuottelussa Roman Meshcherjakovan. Tämän jälkeen Zagainov onnistui saavuttamaan toistamiseen urallaan Venäjän Cupissa pronssia voitettuaan Dmitiry Oglyn. Seuraavaksi Zagainov eteni myös toisen kerran Venäjän mestaruuskilpailuissa loppuotteluun. Hän kohtasi jälleen Oleksandr Ieromenkon, jolle Zagainov hävisi ja saavutti näin hopeaa. Marraskuussa Zagainov oli mukana painoluokallisissa EM-kilpailuissa Puolassa. Hän eteni turnauksessa aina loppuotteluun saakka, mutta ei otellut viimeistä ottelua, kun Zagainovin vastustaja Danil Goryushkin loukkaantui välieräottelussa Patryk Sypieńiä vastaan. Hän voitti näin mestaruuden luovutuksella. Joulukuussa Zagainov oli mukana Open Baltic Cupissa, jossa hän eteni loppuotteluun saakka. Zagainov hävisi kuitenkin mestaruuden Maksim Jekimoville tuomariäänin.
Maaliskuussa 2022 Zagainov eteni ensimmäistä kertaa Venäjän Cupissa loppuotteluun, jossa hän kohtasi Danil Goryushkinin. Zagainov voitti mestaruuden tyrmäyksellä. Toukokuussa hän saavutti All-Russian turnauksen mestaruuden voitettuaan loppuottelussa Juri Stroganovin. Möyhemmin heinäkuussa Zagainov kävi RCC Kyokushin Fight 2022 -tapahtumassa yhden erikoisottelun Daniil Goryushkina vastaan yli 90-kilon ottelussa. Hän voitti kamppailun tuomariäänin. Lokakuussa Zagainov saavutti uransa ensimmäisen Venäjän mestaruuden voitettuaan loppuottelussa Dmitry Oglyn. Joulukuussa pidettiin toinen Venäjän cup, joka käytiin avoimessa painoluokassa. Zagainov voitti turnauksen loppuottelussa Maksim Jekimovin. Lisäksi hänet palkittiin parhaasta ottelutekniikasta.
Maaliskuussa 2023 Zagainov sijoittui viidenneksi Venäjän avoimen sarjan mestaruuskisoissa.
Blokkisiirto
Blokkisiirroksi nimitetään yhdistettyä sydämen- ja keuhkonsiirtoa. Maailman ensimmäinen sydänkeuhkosiirto tehtiin 9. maaliskuuta 1981. Suomen ensimmäinen blokkisiirto tehtiin vuonna 1988. Vuonna 2006 Suomessa tehtiin yksi ja vuonna 2007 neljä blokkisiirtoa.
Britannian National Health Servicen mukaan vuoden kuluttua blokkisiirrosta on elossa 85 % potilaista. Keskeisiä blokkisiirron aiheita ovat synnynnäiset viat ja keuhkoverenpainetauti.
As
As tarkoittaa seuraavia:
A. E. Rautavaara
Albin Ewald Rautavaara (vuoteen 1895 Jernberg, 21. joulukuuta 1873 Ilmajoki – 11. syyskuuta 1941) oli suomalainen juristi ja hallintomies, joka toimi Suomen oikeusministerinä Cajanderin III hallituksessa 1938–1939. Hän oli hallituksessa ammattiministerinä.
Rautavaara oli vuonna 1917 yksi Suomen itsenäisyysjulistuksen allekirjoittajista, sillä senaatin oikeustoimituskunnan esittelijäsihteerinä hänen tehtävänään oli asiakirjan varmentaminen.
A. E. Rautavaaran veljiä olivat oopperalaulaja Eino Rautavaara ja laulaja ja kuoronjohtaja Wäinö Rautawaara.
Japaninkotkarausku
Japaninkotkarausku (Myliobatis tobijei) on kotkarauskuihin kuuluva rustokala. Pieter Bleeker kuvasi lajin ensimmäisen kerran vuonna 1854.
Levinneisyys ja elinympäristö
M. tobijei -lajin levinneisyysalue on rannikolla Hongkongista ja Taiwanista pohjoiseen Korean niemimaan, Okinawan ja Japanin rantavesille. Sitä mahdollisesti esiintyy myös Indonesiassa, mutta tämä on epävarmaa.
M. tobijei viihtyy hiekka- tai mutapohjaisilla alueille sekä rannikoilla että hieman syvemmissä vesissä, aina 220 metriin saakka. Se on lihansyöjä, joka syö pohjaeläimistöä, katkarapuja, rapuja, muita kaloja ja simpukoita.
Käyttäytyminen ja ekologia
M. tobijei on luonnostaan harvinainen laji, jonka käyttäytymisestä ei tiedetä paljonkaan.
M. tobijei on ovovivipaarinen eli se hautoo munat sisällänsä ja synnyttää poikaset elävinä. Poikanen saa ravintonsa alkuun ruskuaispussista, mutta myöhemmin se saa lisäravintoa suoraan emon kohtunesteistä. Täysi-ikäinen kala voi olla 114 cm leveä ja 150 cm pitkä. Naaraat synnyttävät yhdestä kahdeksaan poikasta pentueeseen. Lajin lisääntymisestä ja biologiasta ei tiedetä paljonkaan.
Käyttö
Kalaa käytetään ruokakalana vähäisissä määrin, silloin kun sitä satunnaisesti saadaan saaliiksi.
Deathlike Silence Productions
Deathlike Silence Productions (DSP) oli norjalainen itsenäinen levy-yhtiö. Yhtiö toimi Oslosta käsin ja se perustettiin 1980-luvun lopulla. Sen ainoa omistaja oli Øystein Aarseth, joka on tunnettu paremmin nimellä Euronymous. Aarseth oli black metal -yhtye Mayhemin kitaristi aina siihen asti, kunnes joutui Varg Vikernesin murhaamaksi kotonaan 10. elokuuta 1993.
Aarseth otti levy-yhtiönsä nimen Sodom-yhtyeen kappaleesta Deathlike Silence albumilta Obsessed by Cruelty (1986). Levy-yhtiö sijaitsi samassa rakennuksessa kuin Aarsethin levykauppa Helvete, jonka nimi oli puolestaan helvetin norjan kielinen nimi.
Aluksi Aarsethin tarkoituksena oli tehdä levytyssopimuksia ainoastaan norjalaisten black metal -yhtyeiden kanssa. Myöhemmin hän teki kuitenkin sopimuksia myös muista maista kotoisin olevien yhtyeiden kanssa, joihin lukeutuivat esimerkiksi ruotsalainen Abruptum ja japanilainen Sigh.
==Deathlike Silence Productionsin julkaisut ==
Aarsethin murhan jälkeen Voices of Wonder -yhtiö julkaisi jo levytetyt albumit DSP:n nimellä.
Julkaisujen saatavuus
Suurin osa levy-yhtiön julkaisuista on pienten painosmäärien takia nykyisin erittäin vaikeasti saatavia keräilyharvinaisuuksia, joita voi löytää myynnissä korkeintaan internet-huutokaupoissa ja silloinkin hyvin kalliiseen hintaan. Tästä poikkeuksena Mayhemin Deathcrush-EP ja De Mysteriis Dom Sathanas -albumi ovat helposti saatavissa suurimpien levykauppojen valikoimista myös Suomessa.
Optimointiteoria
Optimointiteoria on matematiikan osa-alue, joka tutkii menetelmiä minimipisteen määrittämiseksi funktioille muotoa f: A \to R, missä A on funktion lähtöavaruus. Minimipisteessä funktio saavuttaa pienimmän arvonsa, joka ei kuitenkaan välttämättä ole yksikäsitteinen. Minimipisteen määrittämistä kutsutaan matemaattiseksi optimoinniksi.
Nennius
Nennius oli 800-luvulla elänyt walesilainen munkki ja historioitsija, jota pidetään Historia Brittonum -teoksen kirjoittajana. Teos on Englannin ja Walesin varhaishistorian tutkimuksen keskeinen lähde. Se on yksi varhaisimpia tunnettuja tekstejä, jossa mainitaan kuningas Arthur, ja luetellaan 12 hänen voittamaansa taistelua. Siinä kerrotaan myös saksien tunkeutumisesta Englantiin 600-luvulla.
Boy
Boy on irlantilaisen rock-yhtyeen U2:n esikoisalbumi. Albumin on tuottanut Steve Lillywhite, ja sen julkaisi Island Records 20. lokakuuta 1980. Albumi on musiikilliselta tyyliltään sekoitus post-punkia ja rockia, ja sen kappalemateriaali oli ollut yhtyeen konserttien ohjelmistossa jo pitkään ennen albumin levyttämistä. Albumin kappaleista ”Out of Control” ja ”Stories for Boys” oli julkaistu jo yhtyeen ensimmäisellä singlellä U23 vuonna 1979, ja ne levytettiin Boy-albumille uudelleen tuottaja Lillywhiten kanssa.
Albumia äänitettiin vuonna 1980 heinäkuusta syyskuuhun Dublinissa Windmill Lane -studiolla, jossa yhtye on levyttänyt myös valtaosan muusta tuotannostaan. Island Records halusi alun perin albumin tuottajaksi Martin Hannettin, joka oli tuottanut aiemmin U2:n singlen ”11 O’Clock Tick Tock”. Yhtye kuitenkin kavahti ajatusta, ja Island päätti palkata albumin tuottajaksi Steve Lillywhiten. Albumin kappaleissa käsitellään muun muassa nuoruutta ja murrosiän tuntemuksia, viattomuutta ja siirtymävaihetta aikuisuuteen. Laulaja Bono on kertonut kappaleiden olevan sanoituksiltaan omaelämäkerrallisia ja kuvastavan yhtyeen jäsenten senhetkistä elämää.