cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Maissilapset (novelli)
Juoni
Burt ja Vicky, riitelevä pariskunta, ajaa Bostonista Kaliforniaan lomalle ja vierailemaan Vickyn veljen luona. Ajaessaan Nebraskan maaseudun halki riitaisissa tunnelmissa he ajavat vahingossa nuoren pojan yli, jonka tilaa tutkiessa he huomaavat pojan kurkun olleen valmiiksi silvottu auki. Pojan mukana olleesta matkalaukusta he löytävät kierretyistä maissinkuorista tehdyn krusifiksin. He sopivat ilmoittavansa tapauksesta poliisille, laittaen pojan ruumiin auton tavaratilaan ja he ajavat lähimpään kaupunkiin – pieneen, eristyneeseen paikkakuntaan nimeltä Gatlin – hakemaan apua.
Kun he lopulta saapuvat tähän laajojen maissipeltojen ympäröimään Gatliniin, he näkevät sen olevan täysin autio, sillä he eivät näe autoja tai ihmisiä missään. Ajettuaan huoltoaseman ohi ja käytyään ruokalassa, he huomaavat, että monet asiat (kuten polttoaineen hinnat, ruokalistan hinnat ja kalenteripäivät) ovat jääneet ajasta pahasti jälkeen, aivan kuin viitaten kaupungin olleen pitkäänkin autiona. Tilanteesta hermostunut Vicky haluaisi lähteä pois Gatlinista, mutta peräänantamaton Burt päättää tutustua läheiseen kirkkoon, jonka hän muistaa nähneensä tulomatkalla. Pariskunta alkaa riitelemään tavalliseen tapaan ja Burt ottaa auton avaimet ja etenee kirkon sisälle, joka toisin kuin muualla kaupungissa, näyttää vielä jotain elonmerkkejä.
Sisältä hän löytää rivoja kirjoituksia ja pyhäinhäväistyksiä muistuttavia taideteoksia kirkon seinillä sekä kirkon urut auki revittyinä ja täytettyinä maissinkuorilla. Burt löytää alttarilta Raamatun (josta on leikattu pois useita sivuja Uudesta testamentista) sekä rippikirjan, jossa luetellaan eri ihmisten syntymät ja kuolemat. Hän huomaa, että kaikki kirjassa olevat nimet on muunnettu nykyaikaisista vanhollisiksi ja että kaikki kuolleiksi luetut ovat merkattu kuolleiksi vain 19-vuotiaina. Burt alkaa lopulta hahmottaa, että 12 vuotta sitten Gatlinin lapset tappoivat kaupungin kaikki aikuiset ja että heidän yhteisönsä jäsenet saisivat elää korkeintaan 19-vuotiaiksi.
Kuultuaan heidän autonsa äänitorven tööttäyksen Burt rientää kirkosta löytääkseen auton amissi-tyylisiin vaatteisiin pukeutuneiden ja maataloustyökaluilla aseistautuneiden lasten ja teini-ikäisten joukon, heidän tuhotessa heidän autonsa ja raahaten kauhistuneen Vickyn ulos sieltä. Burt yrittää tehdä asialle jotain, mutta joutuu punatukkaisen teinipojan puukottamaksi, jonka Burt tappaa tämän omalla veitsellään. Burt tajuaa, että Vicky on ehditty tällä välin viedä pois ja loput paikalle jääneet lapset alkavat jahtaamaan Burtia. Burt kuitenkin pääsee heiltä pakoon piiloutumalla maissipellolle. Siellä piileskellessä hän huomaa, että maissipellolla ei ole yhtääkään eläimiä tai rikkaruohoja ja että jokainen maissin varsi on virheetön.
Auringon laskiessa Burt eksyy maissipellolle ja vaeltelee ympäriinsä, kunnes hän löytää ympyrän tyhjää maata keskellä viljapeltoa ja sieltä Vickyn ruumiin. Hänet on sidottu piikkilangalla ristiin aivan kuin variksenpelättimeksi ja hänen silmänsä on revitty irti ja suu täytetty maissinkuorilla. Hän näkee myös Gatlinin papin ja poliisipäällikön ristiinnaulitut luurangot. Kun Burt kääntyy pakoon, hän huomaa, että jokainen rivi maissipellolla on sulkeutunut ja muodostanut muurin, joka estää häntä pakenemasta. Hän tajuaa, että jokin on tulossa hänen peräänsä, mutta ennen kuin hän ehtii tehdä mitään, jokin jättimäinen, punasilmäinen hirviö ilmestyy esiin maissipellolta ja tappaa hänet.
Seuraavana päivänä Gatlinin lapset kokoontuvat piiriin, jossa Isaac, heidän 9-vuotias kultistijohtajansa, kertoo heille, että "Hän Joka Kävelee Sarkojen Takana" on tyytymätön uhrilahjaansa, koska lapset eivät onnistuneet tappamaan itse Burtia. Sama tapahtui "sinisen miehen" ja "väärän saarnaajan" kanssa monta vuotta sitten. Isaac kertoo, että "Hän Joka Kävelee Sarkojen Takana" rankaisee tästä hyvästä alentamalla "suosion ikää" 18:aan. Hän myös käskee lapsia "olemaan hedelmällisiä ja lisääntymään". Sinä yönä Malakia (joka aiemmin surmasi "vääränä profeettana" yhteisöstä karkotetun pojan leikkaamalla kurkun auki) ja kaikki muut 18-vuotiaat kävelevät maissipellolle uhratakseen itsensä "Hänelle, Joka Kävelee Sarkojen Takana". Ruth, tyttö, joka on raskaana Malakiaan lapsesta, jättää hänelle jäähyväiset salaa vihaten maissipelloilla elävää olentoa ja haaveillen pellon sytyttämisestä, mutta kuitenkin uskoen sen voivan nähdä kaiken, myös "ihmissydämissä olevat salaisuudet". Gatlinia ympäröivä maissi on tyytyväinen.
Ringette
Ringette on Sam Jacksin Kanadassa vuonna 1963 kehittämä naisten jääpeli, jossa on yhdistetty jääkiekon nopea pelirytmi ja koripallon pelistrategia. Toisin kuin jääkiekossa, ringetessä ei sallita lainkaan taklauksia, joten pelissä korostuvat erityisesti joukkueen pelitaktiikka ja taito. Juhani Wahlsten toi pelin Suomeen vuonna 1979. Nykyään Suomessa on jo tuhansia ringeten harrastajia. Peliä pelataan paikalliselta harrastetasolta aina valtakunnalliseen SM-sarjaan asti.
Pelikenttä
Ringeten pelikenttänä käytetään jääkiekkokaukaloa. Jäähän on maalattu molempiin päihin kentän päädyn ja siniviivan väliin ohut punaviiva eli ringetteviiva. Ringetteviivojen välisellä alueella eli keskialueella saavat kaikki pelaajat pelata samanaikaisesti. Kentän päädyn ja ringetteviivan välisellä alueella eli hyökkäys- tai puolustusalueella saa olla samanaikaisesti enintään kolme kenttäpelaajaa kummastakin joukkueesta (sekä puolustavan joukkueen maalivahti). Tällä säännöllä peli pysyy liikkuvana ja vauhdikkaana. Maalivahdilla on oma merkitty alue, jonne muut pelaajat eivät saa mennä. Jos oma pelaaja kuitenkin menee maalivahdin alueelle siirtyy aloitusvuoro vastustajalle, mutta jos vastustaja menee alueelle tulee maalivahdin aloitus.
Pelivälineet
pienoiskuva|180px|Virallinen peliväline. Pelivälineenä käytetään kumista rengasta, tuttavallisemmin rinkulaa. Mailana on suoravartinen ringettemaila. Käytössä on myös komposiittimailoja.
Varusteet
Alkuun pääsyyn riittävät pelkät luistimet, viiltosuojattu kaulasuoja ja kypärä. Viiltosuojattu kaulasuoja on pakollinen alusta alkaen, koska tapaturman sattuessa lisenssi ei korvaa, mikäli pelaajalla ei ole ko. suojusta. Maalivahti saa yleensä lainata varusteensa seuralta. Harrastuksen edetessä myös varusteet kehittyvät. Sarjapeleissä pakollisia varusteita ovat jääkiekkoluistimet, kasvosuojuksellinen kypärä, polvi- ja kyynärsuojat, viiltosuojattu kaulasuoja sekä pelihanskat. Peleissä kaikkien varusteiden paitsi kypärän, pelihanskojen ja luistimien tulee olla piilossa housujen tai pelipaidan alla. Jos sääntöä ei noudateta, pelaaja lähetetään koppiin kunnostamaan varusteensa. Maalivahti käyttää jääkiekkomaalivahdin mailaa ja suojuksia.
Suomessa valmistettuja mailoja myydään paljon ulkomaille, muun muassa Kanadaan ja Ruotsiin.
Säännöt
Luistelutaito ja peliäly ovat ringettepelaajan tärkeimmät taidot, ja ringette onkin parhaimmillaan hyvin vauhdikasta katseltavaa. Harjoituksissa opitaan hallitsemaan kaikki luistelun osatekijät. Ringetteä voidaan pelata missä tahansa sääntöjä soveltaen. Se sopii kaikille iästä ja koosta riippumatta.
Ringeten maailmanmestaruuskilpailut
Ringeten maailmanmestaruuskilpailut ovat Kansainvälisen Ringetteliiton (IRF) järjestämät turnaukset, joita on pidetty vuodesta 1990 lähtien. Ensimmäinen MM-kilpailu järjestettiin Kanadassa, ja siihen otti osaa kuusi kanadalaista joukkuetta sekä Suomen ja Yhdysvaltojen maajoukkueet.
Ringeten hallitseva maailmanmestari on Suomi, joka voitti Kanadan Burnabyssä Brittiläisessä Kolumbiassa Kanadassa järjestetyissä kilpailuissa 2019. Mestaruus on Suomen seitsemäs peräkkäinen ja yhteensä yhdeksäs.
Richard W. Thompson
Richard Wigginton Thompson (9. kesäkuuta 1809 Culpeperin piirikunta, Virginia – 9. helmikuuta 1900 Terre Haute, Indiana) oli yhdysvaltalainen poliitikko. Hänet tunnetaan parhaiten virastaan Yhdysvaltain laivastoministerinä presidentti Rutherford B. Hayesin kabinetissa vuosina 1877–1880. Lisäksi hän toimi kahden kauden ajan Indianan edustajana Yhdysvaltain edustajainhuoneessa vuosina 1841–1843 ja 1847–1849.
Ringette
Ringeten World Club
Ringeten World Club oli Kansainvälisen Ringetteliiton järjestämä turnaus, joka on järjestetty vuosina 2008 ja 2011. Mukana oli joukkueita Kanadan liigasta (NRL), Suomen SM-sarjasta ja Ruotsin Dam-SM-sarjasta. Vuonna 2014 turnaus jouduttiin perumaan rahoituksen takia.
Richard W. Thompson
Yhdysvaltain sisällissodassa Thompson palveli Unionin armeijassa. Hän toimi sodan aikana omaa nimeään kantaneen tukikohdan komentajana sekä Terre Hauten alueen Provost marshalina eli sotilaspoliisiyksikön johtajana.
Ringette
Miesten ringetteseurat Suomessa
Suomessa on muutama miesten ringeten harrastejoukkue, kuten hyvinkääläinen Kylmä rinki, espoolainen Tikku-ukot ja riihimäkeläinen Ipen Jämät.
Malesian intialaiset
Malesian intialaiset ovat Malesiassa asuvia intialaisia. He kuuluvat useampiin eri etnisiin ryhmiin, kuten tamileihin, malajalameihin, teluguihin ja punjabeihin. Tamilit muodostavat heistä suurimman yksittäisen ryhmän. Kielenään Malesian intialaiset puhuvat tamilia sekä muita intialaisia kieliä. Suurin osa heistä on hinduja. Vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan intialaiset muodostivat 7,3 % Malesian väestöstä.
Asuinalue ja määrä
Vuoden 2010 väestönlaskennassa intialaiset muodostivat 7,3 % Malesian kansalaisista. Historiansa takia suurin osa Malesian intialaisista asuu Malesian osavaltioissa, joissa oli aikanaan brittien plantaaseja, kuten Selangorissa, Negri Sembilanissa ja Johorissa. Heitä löytyy kuitenkin myös muista osavaltioista. Plantaasit säilyttivät tärkeän taloudellisen aseman intialaisten keskuudessa pitkään, mutta etenkin 1980-luvulta alkaen suuri osa heistä on muuttanut kaupunkeihin. Maaseutuväestön osuus tippui vuoden 1970 lukemasta 65 % lukemaan 30 % vuoteen 2000 mennessä.
Vuonna 2000 eri intialaisia etnisiä ryhmiä oli Malesiassa seuraavasti: Intian tamilit 1 396 480 (87,6 %), malajalamit 35 809 (2,3 %), telugut 38 993 (2,4 %), sikhit 33 231 (2,1 %), punjabit 23 147 (1,5 %), muita intialaisia 41 477 (2,6 %), pakistanilaisia 11 313 (0,7 %), bangladeshilaisia 2 951 (0,2 %), Sri Lankan tamilit 8 735 (0,5 %) ja sinhalit 1 641 (0,1 %).
Historia
Intialaisia kauppiaita tuli nykyisen Malesian alueelle jo 1300-luvulla. Heidän mukanaan alueelle tuli myös islam. Osa varhaisista muuttajista avioitui paikallisiin hallitsijasukuihin ja saavutti merkittävän aseman. Suuremmissa määrin intialaisia tuli kuitenkin vasta 1800-luvulta lähtien ja etenkin 1900-luvun alussa. Heitä toivat alueelle tuolloiset siirtomaaisännät britit työskentelemään kumiplantaaseille. Vuosina 1911-1930 Malesiaan tuli vuosittain noin 90 000 intialaista. plantaasityöntekijöiden ohella maahan tuli intialaisia asiantuntijoita, lääkäreitä ja opettajia. Vaikka intialaisia on huomattavasti vähemmän kuin malaijeja ja kiinalaisia, heillä on huomattava asema maan politiikassa. Malaysian Indian Congress eli MIC on intialaisten asioita ajava poliittinen puolue.
Kulttuuri
220px|thumb|[[Batu-luolat, hindujen pyhä paikka.]] Tamilin kielen ja muiden intialaisten kielten ohella miltei kaikki Malesian intialaiset osaavat puhua ja kirjoittaa myös malaijia. Huomattava osa osaa myös kiinaa. Suurin osa intialaisista on hindulaisuus, mutta osa kuuluu muihin uskonnollisiin ryhmiin, kuten sikheihin, buddhalaisiin, muslimeihin ja kristittyihin. Kaksi merkittävää intialaisten Malesiassa viettämää juhlapäivää ovat Diwali ja Thaipusam.
James Bergeson
James Hunter Bergeson (s. 21. maaliskuuta 1961 Newport Beach, Kalifornia) on yhdysvaltalainen entinen vesipalloilija. Hän kilpaili vuoden 1988 kesäolympialaisissa Soulissa ja sai siellä joukkueineen hopeaa.
Lavrenti Berija
Lavrenti Pavlovitš Berija (29. maaliskuuta (J: 17. maaliskuuta) 1899 Merheul, Georgia, Venäjän keisarikunta – 23. joulukuuta 1953 Moskova, Neuvostoliitto) oli neuvostoliittolainen kommunistijohtaja ja turvallisuuspäällikkö. Kovaotteinen Berija vastasi Neuvostoliiton sisäisestä turvallisuudesta ja toimi NKVD:n johtajana vuosien 1938–1953 aikana. Berija oli Josif Stalinin luottomies, joka oli muun muassa vastuussa Gulag-vankileirien käyttämisestä pakkotyöhön toisen maailmansodan aikana, Neuvostoliiton vähemmistökansojen pakkosiirroista, Itä-Euroopan ottamisesta Neuvostoliiton valvontaan sodan jälkeen sekä Neuvostoliiton ydinaseohjelmasta. Stalinin kuoltua vuonna 1953 Berija joutui politbyroon epäsuosioon, ja hänet syrjäytettiin ja teloitettiin.
Nuoruus
Lavrenti Pavlovitš Berija syntyi 29. maaliskuuta 1899 Merheulin kylässä Georgiassa. Hän oli kansallisuudeltaan mingreli. Berija oli yksi Marta Ivanovna Jakelin ja tämän toisen aviomiehen Pavel Khukhajevitš Berijan kolmesta yhteisestä lapsesta. Isä kuoli kun Berija oli kouluikäinen. Valmistuttuaan koulusta Suhumissa Berija muutti vuonna 1915 Azerbaidžanin pääkaupunkiin Bakuun opiskelemaan rakentamista teknillisessä yliopistossa. Hän osallistui jo samana vuonna laittomaan marxilaiseen lukupiiriin.
Uran alku
Berija liittyi bolševikeihin vallankumousvuoden 1917 maaliskuussa. Hän joutui armeijaan kesäkuussa 1917 ja palveli Romanian rintamalla. Hän palasi lukemaan rakennusalan tutkintonsa loppuun Bakussa ja valmistui vuonna 1919. Sen jälkeen hän toimi bolševikkien vakoojana hallitsevassa Müsavat-puolueessa. Myöhemmin Berijan vastustajat väittivät toistuvasti hänen työskennelleenkin Müsavatin puolesta.
Vuonna 1920 Berija värvättiin keräämään tiedustelutietoa bolševikkien 11. armeijalle Georgiassa. Jäätyään kiinni häntä pyydettiin häipymään maasta. Hän jäi maahan kuitenkin salanimen suojissa ja työskenteli Venäjän lähetystössä, joka pyrki syrjäyttämään Georgiassa vallassa olleet menševikit. Jäätyään uudelleen kiinni hän joutui lähtemään Georgiasta.
Berija siirtyi takaisin Bakuun ja jatkoi opintojaan, kunnes puolue nimitti hänet Azerbaidžanin poliittiseen poliisiin Tšekaan, jota ohjattiin Moskovasta. Tšekan tehtävä oli murskata vastavallankumoukselliset ryhmät väkivaltaisesti. Berija yleni Tšekassa nopeasti. Hän meni myös naimisiin vuonna 1921. Berija siirrettiin Georgian Tšekaan vuonna 1922, jolloin Georgiasta oli tulossa kokonaan Moskovan alainen.
Salaisen poliisin johtajana
thumb|Berija vuonna 1931 sylissään [[Josif Stalin|Stalinin tytär Svetlana Allilujeva. Taustalla Stalin itse.]] Berijan häikäilemättömyys kiinnitti hänen georgialaisten maanmiestensä Josif Stalinin ja Grigori Ordžonikidzen huomion. Heidän avullaan Berija nousi Tšekan seuraajan GPU:n johtoon vuonna 1926. Vuonna 1934 Berijasta tuli Georgian puoluejohtaja. Tässä toimessaan Berija tukahdutti opposition verisesti ja pönkitti Stalinin henkilökulttia.
Berijasta tuli Neuvostoliiton salaisen poliisin NKVD:n johtaja marraskuussa 1938. Hän toimi NKVD:n virallisena johtajana aluksi helmikuuhun 1941 asti ja sen jälkeen heinäkuusta 1941 vuoteen 1943 ja viimeisen kerran keväällä 1953. Näiden jaksojen välillä Berija toimi muissa johtoasemissa Neuvostoliiton turvallisuus- ja tiedustelupalveluissa.
Vuonna 1939 Berija käytännössä hallitsi valtion turvallisuustiedustelukoneistoa, NKGB:tä ja puna-armeijan tiedusteludirektoraattia RU:ta. Vaikka Berija ei viimeiseen saakka uskonutkaan Saksan hyökkäävän Neuvostoliittoon kesäkuussa 1941, hänet otettiin silti jäseneksi korkea-arvoiseen valtion puolustuskomiteaan GKO:hon. Tässä virassaan Berija valvoi Neuvostoliiton tehtaiden siirtoa Uralille sodan ajaksi. Berija myös organisoi kokonaisten vähemmistökansojen pakkosiirrot valtion sisällä.
Berija johti myös tiedustelupalvelu Smeršiä, joka pidätti, kidutti, teloitti ja vangitsi miljoonia neuvostoliittolaisia sotilashenkilöitä. Neuvostoliiton Gulag-vankileirien vankiluku saavutti huippunsa juuri sota-aikana, koska Berija oli päättänyt tehdä leireistä Neuvostoliiton sotatalouden perustan. Saadakseen leirien pakkotyöstä tuottavaa Berija pyrki toisaalta uudistuksilla parantamaan vankien työkykyä.
Sodan jälkeen Berijan NKVD pidätti, vangitsi ja teloitti ”vastavallankumouksellisia”, ”fasisteja” ja muita ei-toivottuja henkilöitä. Berija perusti Itä-Eurooppaan oman Gulag-vankileirijärjestelmänsä poliittisille vangeille, usein natsien keskitysleirien paikoille. Berija vaikutti suuresti Stalinin ulkopolitiikkaan kylmän sodan alussa ja osallistui turvallisuus- ja tiedustelupäällikön ominaisuudessa Teheranin, Jaltan ja Potsdamin konferensseihin. Berija oli tärkeässä osassa Itä-Euroopan tuomisessa Neuvostoliiton hallintaan rautaesiripun taakse, ja hän perusti Itä-Euroopan maihin neuvostotyyliset turvallisuus- ja tiedusteluorganisaatiot, joita hallittiin Moskovasta käsin. Tämän ansiosta Berija otettiin politbyroon täysjäseneksi vuonna 1946, ja vuonna 1949 hänelle myönnettiin Leninin kunniamerkki. Samana vuonna Berija perusti Andrei Ždanovin kanssa Kominformin, yhteistyöjärjestö Kominternin seuraajan, koordinoimaan Neuvostoliiton propagandaa ja ulkopolitiikkaa itäblokin maissa.
Stalin ylensi Berijan heinäkuussa 1945 Neuvostoliiton marsalkaksi ja antoi tälle tehtäväksi rakentaa Neuvostoliitolle atomipommi. Neuvostoliiton ydinaseohjelman autoritaarisen johtamisen lisäksi Berija haali sodan jälkeen Neuvostoliittoon useita saksalaisia tiedemiehiä ja saksalaista teknologiaa, kuten ohjus- ja sukellusveneteknologiaa. Gulagin työvoimaa Berija käytti muun muassa uraanin louhintaan Keski-Aasiassa. Berija myös johti Georgi Malenkovin kanssa Neuvostoliiton sotateollisuuskompleksin rakentamista ohjus- ja ilmapuolustusjärjestelmille.
Syrjäyttäminen ja kuolema
Stalinin on arveltu kääntyneen Berijaa vastaan vähän ennen kuolemaansa maaliskuussa 1953. Stalinin kuoltua Berija oli yksi ensimmäisistä, joka tuomitsi Stalinin rikokset. Hän myös paljasti ja tuomitsi juutalaisiin lääkäreihin kohdistuneet syytteet, joiden uskotaan olleen Stalinin juutalaisvastaisen kampanjan ensimmäinen vaihe. Hän puolsi aloitteellisesti useita suuria poliittisia muutoksia ja uudistuksia, kuten miljoonien Gulag-vankien vapauttamista, Baltian ja Länsi-Ukrainan venäläistämisen peruuttamista, kansallismielisten itäeurooppalaisten puolueiden tukemista sekä sovinnollisempaa ulkopolitiikkaa Korean, Jugoslavian, Israelin, Turkin, Iranin ja Itävallan suhteen. Jotkut uskovat Berijan tarkoituksena olleen jopa Neuvostoliiton poliisivaltion uudistus sekä poliittisen ja taloudellisen järjestelmän vapauttaminen. Tämän teorian mukaan juuri nämä pyrkimykset saivat Nikita Hruštšovin liittolaisineen syrjäyttämään Berijan. On myös mahdollista, että juuri Hruštšov olisikin ollut näiden uudistussuunnitelmien takana ja pyrkinyt saamaan myös Berijan niiden tukijaksi.
Stalinin kuoleman jälkeen Berija myös yhdisti entisen NKVD:n (maaliskuusta 1948 MVD) ja NKGB:n yhdeksi MVD:ksi, jonka johdossa hän oli. Tämä antoi hänelle lisää valtaa.
Politbyroo syrjäytti Berijan kesällä 1953, kun hän oli pyrkinyt politbyroon näkemyksen mukaan hylkäämään Itä-Saksan neuvostoliittolaistamisen ja perustamaan ”porvarillisen” Itä-Saksan. Berija pidätettiin kesäkuussa 1953 vähän sen jälkeen, kun Itä-Saksassa oli puhjennut kansannousu.
Berijan oikeudenkäynti alkoi 18. joulukuuta 1953. Sitä ennen hänen maineensa mustattiin mediassa. Berijaa syytettiin maanpetoksellisesta salaliitosta MVD:n käyttämiseksi vallan anastamiseen ja Neuvostoliiton työläis-talonpoikaisjärjestelmän eliminoimiseen kapitalismin ja porvariston vallan palauttamiseksi. Häntä syytettiin lisäksi muun muassa maatalouden kollektivisoinnin vastustamisesta, ruokapulan aiheuttamisesta, toisinajattelun nostattamisesta, Musavatin puolesta vakoilemisesta, menševikeille työskentelemisestä, yhteistyöstä ulkomaisten tiedustelupalvelujen kanssa, yhteyksistä georgialaisiin toisinajattelijoihin ulkomaille sekä vastavallankumouksellisille työskentelystä sisällissodassa. Berija tuomittiin kuolemaan 23. joulukuuta 1953 ja teloitettiin ampumalla samana päivänä sellissään.
Jälkimaine
Berija oli vastuussa miljoonien ihmisten kuolemasta. Hänet on usein rinnastettu natsi-Saksan häikäilemättömään SS-johtajaan Heinrich Himmleriin, joskaan Berija ei ollut samanlainen ideologi kuin Himmler. Berijaa on myös luonnehdittu Neuvostoliiton totalitaristisen valtion arkkitehtien Stalinin ja Leninin päämuurariksi. Esimerkiksi Stephen F. Cohen on nimittänyt Berijaa pahuuden ruumiillistumaksi.
Berijasta kerrottiin, että hänellä oli paljon avioliiton ulkopuolisia suhteita, ja että hänellä oli tapana raiskata joukoittain nuoria naisia, joita hänen turvamiehensä pyydystivät hänelle Moskovan kaduilta. Nämä huhut olivat Moskovassa yleisiä, ja niihin viitattiin myös Berijan oikeudenkäynnissä, mutta jotkut Berijan tunteneet kiistivät ne.
Purppuraköynnösvehka
Purppuraköynnösvehka (Philodendron erubescens) on kiiltävälehtinen köynnöskasvi. Se on tunnettu huonekasvina 1800-luvun puolivälistä saakka, ja on parhaiten huonekasviksi sopivia köynnöskasveja.
Tämän Kolumbiasta kotoisin olevan vehkakasvin nuolimaiset lehdet ovat noin 25 cm pitkiä ja niissä on vaaleammat suonet. Lehtiruoti on punertava ja suunnilleen lehden pituinen. On olemassa myös lajikkeita, joita kasvatetaan niiden viininpunaisten lehtien vuoksi.
Köynnösvehkaa voidaan lisätä ottamalla pistokkaita verson nivelkohdasta ja juurruttamalla pistokkaat kosteassa mullassa. Purppuraköynnösvehka on muiden köynnösvehkojen tapaan helppohoitoinen ja se pitää lämmöstä ja kosteudesta. Rentovartisena kasvina se on kiinnitettävä turvekeppiä vasten tai sille on järjestettävä muunlainen tuki. Sammaleella peitetty pitkä turvekeppi imee itseensä runsaasti kosteutta ja tämä taas lisää kasvin viihtyvyyttä. Köynnösvehka on hyvä huoneilman puhdistaja. Köynnösvehkoista juuri purppuraköynnösvehka on eräs helppohoitoisimmista huonekasveista.
Hoito
Purppuraköynnösvehka viihtyy puolivarjossa ja varjossa. Ihanteellisin lämpötila on 16–21 °C. Kasvi kestää kuitenkin 13–24 °C:n lämpötiloja. Kasvi viihtyy hyvin multaviljelyssä tavallisessa tai altakastelevassa ruukussa. Se sopii mainiosti myös hydroviljelyyn. Köynnösvehkassa voi olla satunnaisesti kirvoja, kilpikirvoja ja villakilpikirvoja. Juuret mätänevät, jos multa on liian kylmää ja märkää. Juuripaakku on pidettävä tasaisen kosteana, mutta ei liian märkänä kasvukauden aikana. Talvella kastelua tarvitaan vähemmän. Lehtiä on hyvä sumuttaa usein ja pyyhkiä niitä silloin tällöin kostealla rievulla.
Jehan Bodel
pienoiskuva|[[Kirjamaalaus|Miniatyyri 1300-luvulta peräisin olevassa runokokoelmassa Jehan Bodel on mies, joka lukee kädessään olevaa tekstiä.]] Jehan Bodel (arviolta 1167–1210) oli ranskalainen trubaduuri. Hän eli Arrasissa ja vaikutti 1100-luvun lopulla. Bodel tunnetaan parhaiten runojen kirjoittajana, sillä häneltä on säilynyt näihin päiviin saakka vain vähän musiikkia. Hän kuoli spitaaliin 1200-luvun alussa.
Unto Koistinen
Unto Koistinen (25. heinäkuuta 1917 Helsinki – 9. toukokuuta 1994 Espoo) oli suomalainen taidemaalari ja taidegraafikko.
Koistinen hankki taiteilijan opintonsa 1930-luvulla Taideteollisesta keskuskoulusta ja 1940-luvulla Suomen Taideakatemian koulusta sekä Ruotsin kuninkaallisesta tiedeakatemiasta. Toisen maailmansodan aikana Koistinen oli hankkinut poliisin ammatin, mutta sodan päätyttyä taiteilijanura kiinnosti miestä huomattavasti enemmän.
Koistisen teokset käsittävät piirroksia, maalauksia ja grafiikkaa. Piirrokset olivat hänen vahvin alansa. Koistisen tuotannossa toistuvat useasti ihmis- ja maisema-aiheet, etenkin naiset. 1960-luvun lopulta alkaen syntyneessä kuuluisassa kamee-sarjassa taiteilija piirsi uurtamalla viivan ohuen öljyvärikerroksen päälle.
Koistinen maalasi huomattavan määrän omakuvia, joissa hän esiintyi eri rooleissa kuten harlekiinina, leijonana ja renessanssiruhtinaana. Roolista huolimatta voimakkaat kasvonpiirteet, suuri nenä ja surumieliset silmät ovat niissä helposti tunnistettavissa.
Unto Koistinen sai urallaan monia palkintoja ja tunnustuksia, mukaan lukien Pro Finlandia -mitali 1963 ja professorin arvonimi 1970. Valtion taiteilijaeläkettä Koistinen sai vuodesta 1979. Hänen tyttärensä Johanna Koistinen (s. 1956) on taidegraafikko.
Jussi Haltia
Johannes (Jussi) Haltia (3. elokuuta 1897 Salmi – 31. tammikuuta 1969 Helsinki) oli Korkeimman hallinto-oikeuden hallintoneuvos, joka toimi myös johtajana Kansaneläkelaitoksessa ja Valtion tapaturmavirastossa.
Haltian vanhemmat olivat maanviljelijä Aleksanteri Haltia ja Matja Miihkinen ja puoliso vuodesta 1932 lääkäri ja hammaslääkäri Maila Metsäpelto (1900–1955). Hän tuli ylioppilaaksi Nurmeksen yhteiskoulusta ja siirtyi sitten työelämään mutta aloitti muutaman vuoden päästä oikeustieteen opinnot Helsingin yliopistossa, josta hän valmistui 1926. Lakitieteen lisensiaatti Haltiasta tuli 1945. Hän toimi 1930-luvun vaihteeseen Maalaiskuntien Liiton lakimiehenä. Korkeimman hallinto-oikeuden ylimääräiseksi virkamieheksi hän tuli 1931 ja sosiaaliministeriön nuoremmaksi hallitussihteeriksi 1936. Ministeriöstä hän siirtyi kahden vuoden päästä Valtion tapaturmaviraston johtajaksi ja syksyllä 1945 Lainvalmistelukuntaan, jossa hän toimi lainsäädäntöneuvoksena vuoteen 1950 asti, jolloin hän meni uudelleen työskentelemään Korkeimpaan hallinto-oikeuteen. Sen jäsen ja vakinainen hallintoneuvos Haltiasta tuli keväällä 1952, aina eläkkeelle siirtymiseensä saakka eli vuoteen 1967. Hän toimi kuitenkin 1950-luvun puolivälissä lyhyen aikaa johtajana Kansaneläkelaitoksessa. Samalla vuosikymmenellä Haltia työskenteli sivutoimisesti myös muun muassa sotavakuutuslautakunnan jäsenenä. Haltian lapsista Jyrki (s. 1933) seurasi isänsä uraa: hänestä tuli Helsingin hovioikeuden laamanni. Toinen poika Matti (s. 1939) taas seurasi äitinsä uraa: hänestä tuli neuropatologian professori.
Päkiä
Päkiä on ihmisen jalassa lihasten muodostama kohouma, jonka kautta varpaat yhtyvät muuhun jalkaan. Yleensä kävellessä päkiä osuu maahan.
Johann Matthäus Bechstein
thumb|Johann Matthäus Bechstein Johann Matthäus Bechstein (11. heinäkuuta 1757 Waltershausen – 23. helmikuuta 1822 Dreißigacker) oli saksalainen luonnontutkija, metsänhoitaja ja ornitologi.
Bechstein syntyi Waltershausenissa Gothan piirikunnassa. Hänen vanhempansa olivat Johann Andreas Bechstein ja Catharina Elisabetha Keysser. Hän opiskeli Jenassa teologiaa ja luonnonhistoriaa 1778–1780. Myöhemmin hän perusti ja toimi metsäkoulun johtajana lähellä Waltershausenia 1795–1799. Sitten hän johti metsänhoidon ja riistanhoidon oppilaitosta Dreißigackerissa. Poikansa kuoleman jälkeen hän adoptoi sisarenpoikansa Ludwig Bechsteinin (1801–1860).
Bechstein oli tuottelias eläintieteilijä ja yksi ensimmäisistä, joka oli huolestunut luonnonvaraisten eläinten suojelusta. Lintutieteellisten töidensä lisäksi hän julkaisi töitä myös pedoiksi ja haittaeläimiksi luokiteltujen eläinten, kuten lepakoiden, suojelemiseksi.
Teoksia
Bechstein nimesi ja kuvaili tieteelle useita lintulajeja, muun muassa valkoposkihanhen, lampiviklon, luhtakerttusen, kirjokertun, sirittäjän ja pikkusiepon.
Indonesian asevoimat
Indonesian asevoimat (Tentara Nasional Indonesia, TNI) on Indonesian maanpuolustuksesta huolehtiva yksikkö. Se koostuu maavoimista (TNI-Angkatan Darat, TNI-AD), merivoimista (TNI-Angkatan Laut, TNI-AL), johon sisältyy merijalkaväki (Korps Marinir, KorMar), ilmavoimista (TNI-Angkatan Udara, TNI-AU) sekä kansallisesta ilmatorjuntayksiköstä (Kommando Pertahanan Udara Nasional, Kohanudnas). Kahdeksantoistavuotiaat ovat asevelvollisia, mutta vain osa ikäluokasta suorittaa vapaaehtoisen varusmiespalveluksen. Maa käyttää sotilasmenoihin kolme prosenttia bruttokansantuotteestaan.
Indonesialla on Kaakkois-Aasian suurin laivasto. Se hallinnoi maailman laajinta saaristoa, joka sijaitsee strategisesti tärkeiden kulkureittien varrella. Saariston suojassa piilee edelleen merirosvoja: vuonna 2010 raportoitiin 40 alusten ryöstöä tai ryöstö-yritystä Indonesian vesillä. Suurvallat pitävät alueella laivastojaan turvaamassa kauppamerenkulkua. Kiina toimii aktiivisesti Etelä-Kiinan merellä.
Vuonna 2012 ilmavoimat hankki neljä uutta Brasiliassa valmistettua A-29 Super Tucano konetta. Koneita on tulossa kaikkiaan 16, ja ne korvaavat vanhentuneet OV-10 Broncos -koneet.
Taiyō Koga
Taiyō Koga (s. 28. lokakuuta 1998 Niigata) on japanilainen jalkapalloilija.
Jalkapallomaajoukkue
Koga debytoi Japanin maajoukkueessa joulukuussa 2019.
Málaga (maakunta)
thumb|250px|Maakunnan aluejako Málaga on maakunta Välimeren rannikolla eteläisessä Espanjassa Andalusian itsehallintoalueen eteläosassa. Sen rajanaapureita ovat Cádizin, Sevillan, Córdoban ja Granadan maakunnat.
Málagan pinta-ala on 7 308 neliökilometriä ja väkiluku 1 630 615 (vuonna 2017). Kaksi viidesosaa väestöstä asuu pääkaupungissa Málagassa. Muita tärkeitä kaupunkeja ovat Marbella, Nerja ja Ronda. Maakunnassa on yhteensä 100 kuntaa.
Málaga on tunnetuin pääelinkeinostaan matkailusta, erityisesti Aurinkorannikon lomakohteista. Rannoilla lomailevat miljoonat eurooppalaiset matkailijat vuosittain. Rantojen lisäksi vuoristoisessa maakunnassa on muitakin vierailemisen arvoisia kohteita, kuten El Chorron sola, Torcalin kalkkikivimuodostelmat Antequerassa ja Nerjan luolat.
Kaurajuuri
Kaurajuuri (Tragopogon porrifolius) on ruohovartinen kasvi, jota viljellään koriste-, ravinto- ja rohdoskasvina. Sillä on violetinsävyiset, tähtimäiset kukat. Lehdet kasvavat 60 cm pitkiksi. Mehevä juuri muistuttaa palsternakkaa, ja sitä on käytetty juurikkaana 1700-luvun alussa. Myös nuoria, meheviä lehtiä voi syödä. Kaurajuuren hiilihydraateista huomattava osa on inuliinia. Kaurajuurta voidaan käyttää esimerkiksi keitoissa ja muhennoksissa.
Kaurajuuri kasvaa luonnonvaraisena Välimeren alueella, mutta se on levinnyt monin paikoin viljelykarkulaisena.
Elmeri Eronen
Elmeri Antero Eronen (s. 27. tammikuuta 1995 Turku) on suomalainen jääkiekkopuolustaja, joka pelaa Ruotsin SHL-liigan Timrå IK:ssa. Eronen laukoo oikealta.
Seuraura
Eronen on Turun Palloseuran kasvatti. Hän voitti B-nuorten SM-hopeaa vuonna 2011 ja SM-pronssia vuonna 2012. Eronen oli kaudella 2011–2012 myös TPS:n eniten maaleja tehnyt puolustaja kymmenellä osumallaan.
Ensimmäisellä kokonaisella SM-liigakaudellaan 2015–2016 Eronen teki 55 runkosarjaottelussa kuusi syöttöpistettä ja kahdeksassa playoff-ottelussa kaksi syöttöpistettä. Hän pelasi lähes koko kauden TPS:n ykköspuolustajaparissa Henrik Tallinderin kanssa. Kaudella 2016–2017 Eronen jakoi pudotuspeleissä TPS:n sisäisen tehotilaston voiton Harri Tikkasen kanssa lukemalla +4, kuten myös Mestarien liigassa kolmen muun pelaajan kanssa lukemalla +5. Tammikuussa 2017 hän teki joukkueen kanssa kaksivuotisen jatkosopimuksen.
Zhang Hong
Zhang Hong (s. 12. huhtikuuta 1988) on kiinalainen pikaluistelun olympiavoittaja ja MM-mitalisti.
Elmeri Eronen
Seuraura
Eronen palasi kaudeksi 2021–2022 kaksivuotisella sopimuksella kasvattajaseuraansa Turun Palloseuraan. Hänet nimettiin joukkueen varakapteeniksi. Eronen oli tehoilla 4+24=28 TPS:n paras syöttäjä, neljänneksi paras pistemies ja tehokkain puolustaja. Hän voitti kauden päätteeksi SM-hopeaa. Erosen TPS-sopimukseen sisältyi ulkomaanoptio ensimmäisen kauden jälkeen. Hän siirtyi kaudeksi 2022–2023 vuoden mittaisella sopimuksella Ruotsin SHL-liigan Timrå IK:hon.
Zhang Hong
Zhang voitti Sotšin olympialaisissa 2014 kultaa 1000 metrillä ajalla 1.14,02. 500 metrillä hän sijoittui neljänneksi. Sprinttereiden MM-kilpailuissa hän sai hopeaa Naganossa 2014 yhteispistein 151,705 ja pronssia Calgaryssa 2012 pistein 149,705 sekä sijoittui viidenneksi Soulissa 2016 ja kuudenneksi Salt Lake Cityssä 2013. Matkakohtaisissa MM-kilpailuissa hän sai pronssia 500 metrillä Kolomnassa 2016. 1000 metrillä hän on ollut viides Kolomnassa 2016 sekä seitsemäs Inzellissä 2011, Heerenveenissä 2012 ja Sotšissa 2013.
Elmeri Eronen
Maajoukkueura
Eronen on pelannut Suomen A-maajoukkueessa 16 ottelua tehopistein 3+1=4. Hän teki A-maajoukkuedebyyttinsä Channel One Cupin 12. joulukuuta 2019 Plzeňissä pelatussa avausottelussa Tšekkiä vastaan. Hänet merkittiin Suomen kolmospuolustajapariin hänen kanssaan HPK:ssa pelanneen Niklas Frimanin viereen. Eronen keräsi ottelussa myös yhden kahden minuutin jäähyn estämisestä. Ensimmäisen A-maajoukkuemaalinsa hän teki Karjala-turnauksessa 5. marraskuuta 2020 Helsingin Hartwall Arenassa alle 20-vuotiaiden maajoukkuepelaajista koottua Venäjää vastaan. Eronen putosi viimeisten joukossa Suomen lopullisesta MM-joukkueesta vuoden 2021 turnaukseen.
Zhang Hong
Zhang on voittanut maailmancupin 500 metrillä neljä osakilpailua, ollut kahdesti toinen ja kerran kolmas. 1000 metrillä hän on voittanut yhden osakilpailun, sijoittunut neljä kertaa toiseksi ja kaksi kertaa kolmanneksi. Hän sijoittui 500 metrin kokonaiscupissa toiseksi kaudella 2015–2016. 1000 metrin kokonaiscupissa hän oli viides kaudella 2012–2013.
Elmeri Eronen
Maajoukkueura
Eronen on pelannut myös kahdeksan nuorten ja 11 poikien maaottelua.
Fontanan metroasema
Fontana on Barcelonan metron linjan 3 asema. Se sijaitsee Gràcian alueella Carrer Gran de Gràcian ja Carrer d'Astúriesin risteyksen alla. Asema avattiin vuonna 1924 osana Barcelonan ensimmäistä metrolinjaa. Osa asemasta on säilytetty alkuperäisessä ulkoasussaan. Se on myös yksi metrojärjestelmän ainoista asemista, jonka lippuhalli sijaitsee erillisessä maanpäällisessä rakennuksessa.
Klaus Lehnertz
Klaus Lehnertz (s. 13. huhtikuuta 1938) on entinen saksalainen seiväshyppääjä ja olympiamitalisti.
Kalevala kuvataiteissa
Kalevala kuvataiteissa tarkoittaa piirustuksia, maalauksia, veistoksia, valokuvia, taideteollisuutta, arkkitehtuuria, videoteoksia, installaatioita, performansseja tai mitä tahansa Kalevalaan, Kantelettareen tai niiden mukaelmiin liittyviä kuvituksia tai muuta aineistoa. Aihe on niin yleinen, että Suomen taiteessa puhutaan myös Kalevala-taiteesta.
Suomen kansanrunoutta alettiin kuvittaa jo ennen kuin Kalevala julkaistiin. Erilaiset kansalliseepoksen tulkinnat, uudelleentulkinnat, mielikuvat ja muunnelmat ovat eläneet rikkaina nykyaikaan asti. Kalevalan visualisointi liittyy usein muihin ilmaisumuotoihin, kuva kytkeytyy sanaan ja ne liittyvät musiikkiin.
Kalevala Suomen taiteessa
thumb|Ruotsalaisen [[Johan Zacharias Blackstadius|Johan Zacharias Blackstadiuksen maalaus Väinämöinen kiinnittää kielet kanteleeseen (1851), eräs varhaisimmista Kalevala-aiheisista maalauksista.]] Kalevala-taidetta tutkinut Adriaan van der Hoeven kartoitti yhteensä 2 500 aiheesta vuosina 1850–2000 tehtyä kuvataideteosta – maalauksia, grafiikkaa, veistoksia, kuvituksia, sarjakuvia ja luonnoksia. Ensimmäinen Kalevala-taiteen nousukausi sijoittui vuosille 1855–1865, toinen 1800-luvun loppuun. Seuraava oli 1930-luvulla ennen toista maailmansotaa ja viimeisimmät noin vuodelle 1985 ja 1900-luvun loppuun. Kalevalan kuvituskilpailuja järjestettiin muun muassa vuosina 1885, 1891, 1933, sekä Kalevala-veistoskilpailu 1938 ja julistekilpailu 1985.
Van der Hoevenin mukaan taiteilijat suosivat Kalevalan runoista eniten Kullervon ja Lemminkäisen tarinoita. Henkilöhahmoista Väinämöinen on ylivoimaisesti suosituin, ja kuvatuin naishahmo on Aino, vaikka Marjatta esiintyy joinakin kausina häntä useammin. Tutkijan mukaan Kullervon ja Lemminkäisen kuva-aiheiden esiintyminen Suomen taidehistoriassa ovat toistensa peilikuvia: kun toisen suosio kasvaa, toisen laskee. Kullervon suosio on osoitus vahvemmasta kansallistunteesta aikoina, jolloin Suomen kansallinen koskemattomuus tuntui olevan uhattuna. Väinämöisen ja Lemminkäisen suosio ajoittuu yhteiskunnallisesti rauhallisempiin ajanjaksoihin.
Kansallisen identiteetin muodostaminen, lujittaminen ja puolustaminen historian eri vaiheissa vaikutti siihen, mitä taiteilijat milloinkin Kalevalasta aiheikseen valitsivat.
Mytologia ja klassiset aiheet
Kiinnostus suomalaista kansanrunoutta kohtaan kasvoi, kun Suomi irrotettiin Ruotsista ja liitettiin Venäjän keisarikuntaan vuonna 1809. Varhaisin tunnettu kuva Väinämöisestä on Erik Cainbergin reliefissä Väinämöinen soittaa kannelta vuodelta 1814. Teos tehtiin Turun akatemiatalon juhlasaliin, ja se on samalla ensimmäinen Kalevala-aiheinen teos Suomen taiteen historiassa. Reliefi syntyi huomattavasti ennen Kalevala-eeposta, eikä kuvanveistäjällä ollut minkäänlaista Väinämöisen kuvaa mallinaan.
Kalevalainen kansanrunous liitettiin alkuvaiheessa sivistyneistön piirissä osaksi eurooppalaista tieteellistä ja taiteellista keskustelua. Esimerkiksi Cainberg sai seuraavanlaisia ohjeita Väinämöisen kuvaamiseksi:"”Wäinämöinen, suomalaisten sekä Mercurius että Orpheus, tulen, veneen ja lyyran keksijä, kaikkien taiteiden suojelusjumala…”"
thumb|upright|[[Robert Wilhelm Ekman|R. W. Ekman: Väinämöisen soitto, 1866.]] Kalevalaan liittyvä innostus sai tukea myös Ruotsista, jossa Gööttiläinen liitto pyrki luomaan kansallisen ajattelutavan muinaisten germaanien hengessä. Aluksi kalevalaiset kuvitus- ja maalausaiheet perustuivat mytologiseen kuvataiteeseen, jota edusti muun muassa R. W. Ekman.
Mytologian kuvittamista alettiin kuitenkin arvostella. Esimerkiksi arvovaltainen C. G. Estlander tuomitsi Ekmanin suuren Väinämöisen soitto -maalauksen ”mytologisena roskana”. Mutta maalauksella oli myös puolustajansa: Sakari Topelius, joka käytti nimimerkkiä ”Bore”, kirjoitti Ekmanin maalauksesta erittäin innostuneen arvion Helsingfors Dagbladiin:"”…tämä maalaus on koostettu kuva Suomen kansan kaikkein suloisimmista lapsuudenunelmista, tämä maalaus on itsessään suomalainen eepos.”"
Myös kuvanveistäjä C. E. Sjöstrand tulkitsi Kalevala-aiheita antiikin kuvanveiston ihanteiden valossa.
Akseli Gallen-Kallelan tunnetuimmat Kalevalan kuvat
<Gallery>
Tiedosto:Gallen Kallela The Aino Triptych.jpg|Aino-taru 1891. Tiedosto:Gallen-Kallela Joukahainen's revenge.jpg|Joukahaisen kosto, 1897. Tiedosto:Gallen Kallela Kullervos Curse.jpg|Kullervon kirous, 1899. Tiedosto:Kullervon sotaanlähtö.jpg|Kullervon sotaanlähtö, 1901. Tiedosto:Gallen Kallela Lemminkainens Mother.jpg|Lemminkäisen äiti, 1897. Tiedosto:Gallen-Kallela The defence of the Sampo.png|Sammon puolustus, 1896. Tiedosto:Gallen Kallela The Forging of the Sampo.jpg|Sammon taonta, 1893. Tiedosto:Väinämöisen lähto.jpg|Väinämöisen lähtö, 1906. </Gallery>
Karelianistien kuvia, muistoja ja mielikuvia tukivat I. K. Inhan valokuvat, kirjoitukset ja kirjat. Hän kulki Lönnrotin jalanjälkiä Karjalaan kuvausmatkoillaan, tallentaen sekä runonlaulajien kasvoja, rakennettua ympäristöä, että laajoja maisemien panoraamoja.
Kalevala ja kalevalaiset aiheet toivat paljon aiheita tekstiilitaiteeseen, koristeaiheisiin ja arkkitehtuuriin. 1800- ja 1900-lukujen taitteessa kalevalaisuus liittyi usein kokonaistaideteosten ideoihin. Nykyarkkitehtuuriin kalevalaisuus on tuonut vaihtoehtoisuutta ja orgaanisia muotoja, kuten Pauanteen rakennukset Kaustisella (1988–1989).
Vahvaa koristeellista symbolismia ja jugend-tyyliä tavoitteli Kalevala-aiheisissa maalauksissaan Joseph Alanen (1885–1920). Aino-, Kullervo- ja Marjatta-teemat kiehtoivat Wäinö Aaltosta ja Alpo Sailo veisti kuuluisien runonlaulajien Petri Shemeikan ja Larin Parasken patsaat.
Uusi kansallisuus ja šamanismi
Kansalliset teemat olivat suosiossa 1930-luvulla, jolloin 1931 kuolleen Gallen-Kallelan Kalevala-kuvitus nostettiin "oikeanlaiseksi" esikuvaksi. Vaasalainen Eemu Myntti edusti toisenlaista, värikästä ja šamanistista kalevalaista kuvitusta käyttäen muun muassa kultaväriä Ilmatar-maalauksessaan (1932). Kalevala on saanut myös useita uskonnollisia ja teosofisia tulkintoja kuvataiteessa, kuten Matti Visannin Kalevalan kuvitukset 1935–1938, selvänäkijä Aleksanteri Huttusen maalaukset ja Heikki W. Virolaisen rituaalinomaisiin asentoihin ja tyyliteltyyn muotokieleen perustuvat maalatut puuveistokset.
Vapaa muodot
Modernia vapaamuotoisuutta ja intensiivistä tunnetta edustavat Jaakko Sieväsen informalistiset maalaukset Lemminkäisen äiti -teemasta.
Uusia tulkintoja Kalevalaan etsivät Alpo Jaakolan maalaukset ja veistokset, Matti Waskilammen grafiikka tai Kalervo Palsan maalaukset, kuten Kullervo (1983). Hannu Väisäsen abstrakteja, symbolistisia ja esittäviä aiheita yhdistelevä Kalevalan kuvitus julkaistiin 1999. "”Hän tavoitteli Kalevalan runojen rytmiä lukemalla ääneen eeposta ateljeessaan Pariisissa. Omat kädet, guinealaiset pihdit ja matkaradion osien muodot toistuvat ornamenttien tavoin Väisäsen teoksissa ja kuvaavat runojen poljentoa.”"
Petri Hiltunen on piirtänyt sanomalehtisarjakuvaa Väinämöisen paluu.
Kalevalan kuvat ulkomailla
Vuonna 1931–1933 Pavel Filonovin ryhmä Neuvostoliitossa työskenteli Kalevalan kuvituksen parissa Academia-kustannusyhtiölle.
Kuvitetut Kalevalat
Kalevala kuvissa -kirjassa mainitaan suomalaisia Kalevalan ja Kantelettaren, sekä niiden mukaelmien kuvituksia yhteensä 65. Seuraavassa muutamia niistä.
Launi Meili
Launi Kay Meili (s. 4. kesäkuuta 1963 Spokane, Washington) on yhdysvaltalainen entinen ampuja. Hän kilpaili vuoden 1988 kesäolympialaisissa Soulissa ja sitten vuoden 1992 kesäolympialaisissa Barcelonassa, jossa hän voitti kultaa 50 metrin pienoiskiväärin asentokilpailussa.
Meili kuuluu International Shooting Hall of Fameen. Hän lopetti kilpauransa vuonna 1992 ja on sittemmin toiminut muun muassa Yhdysvaltain ilmavoimien akatemian valmentajana.
Bilal Boutobba
Boutobba teki debyyttinsä Marseillen edustusjoukkueessa vasta 16-vuotiaana joulukuussa 2014. Hänestä tuli samalla seurahistorian nuorin pelaaja.
Nuorisomaajoukkueissa Boutobba on edustanut kotimaataan Ranskaa. Halutessaan hän voi edustaa A-maajoukkuetasolla myös Algeriaa.
Päivänkehrän koulu
Päivänkehrän koulu on suomenkielinen luokka-asteiden 1-6 alakoulu Espoon Olarissa. Se perustettiin vuonna 1975 Länsipään kouluna. Koulun suunnitteli alkujaan arkkitehti Matti Hakuri. Kouluun kuuluu hallinnollisesti kaksi toimipistettä: Päiväkehrän koulu ja Komeetan koulu.
Ennen Olarin yläkoulun ja lukion valmistumista koulu tunnettiin nimellä Olarin koulu. Päiväkehrän koulusta siirrytään tyypillisesti 7. luokalle Olarin kouluun. Aiemmin (vuoteen 1993 asti) siirryttiin Kuitinmäen kouluun.
Vuonna 2004 valmistui koulun puinen lisäosa, joita käyttävät pääosin musiikkiluokat. Lisäosa paloi osittain 22. kesäkuuta 2009. Lisäosa rakennettiin uudestaan joulun aikoihin 2009.
Päivänkehrän koulun peruskorjaus- ja laajennusurakka alkoi vuonna 2015. Koulussa oli kolme erillistä rakennusmassaa, joista yhdestä purettiin osa. Kaksi rakennusmassaa yhdistettiin lisäämällä niiden väliin laajennusosa, jossa on aula ja ruokasali. Koulun entistä päärakennusta korotettiin lisäkerroksella ja rakennettiin myös uudet ilmanvaihtokonehuoneet. Korjauksen aikana koulu ei ollut käytössä.
Glögi
thumb|Glögiä kuumenemassa thumb|Glögilaseja
Glögi on maustettu, kuumana nautittava, joskus alkoholipitoinen juoma (vertaa Glühwein, hehkuviini). Suomessa glögin alkumuotoa, hehkuviiniä, on tarjoiltu keskiajalla. Tuona aikana oli varakkailla ihmisillä tapana maustaa viiniä eksoottisilla mausteilla. Tämä perinne lienee kulkeutunut Suomeen joko hansakauppiaiden mukana tai Tallinnasta. Tämä perinne sammui uskonpuhdistuksen jälkeen. Glögin kantamuotoa, maustettua viinaa, käytettiin muun muassa virvoittamaan kylmässä säässä ratsastaneita tai hiihtäneitä viestinviejiä ja postimiehiä 1600-luvun jälkeen Pohjoismaissa.
Glögin valmistus aloitetaan kiehauttamalla vettä ja lisäämällä siihen mausteita. Muutaman minuutin haudutuksen jälkeen seos siivilöidään, ja siihen lisätään esimerkiksi mustaherukkamehua ja kirkasta viinaa, rommia tai muuta alkoholijuomaa sekä manteleita. Glögi voidaan myös valmistaa viiniin. Yleisimmät suomalaisen glögin mausteet ovat neilikka, kaneli ja inkivääri, joilla saadaan glögiin jouluinen maku. Muita yleisiä mausteita ovat pomeranssinkuori ja kardemumma. Glögiin käytetään usein samoja mausteita kuin piparkakkuihin. Lisäksi glögissä voi olla rusinoita tai manteleita.
Kaupoissa valmiina myytävät glögit perustuvat nykyään yleensä rypälemehuun, joskus myös mustaherukkamehuun, sekahedelmämehuun, omenamehuun tai viiniin. On olemassa myös väkevämpiä, rommipohjaisia glögejä. Kaupoista saatava valmisglögi lämmitetään ennen tarjoilua, mutta jos se on viinipohjaista tai väkevän alkoholista, sitä ei tule lämmittää kiehumispisteeseen asti. Kokonaisten manteleiden tai rusinoiden laittaminen glögiin joko lämmitettäessä tai juuri ennen juomista on tavallista.
Suomessa valmistetaan useita erimerkkisiä glögejä. Joukossa on alkoholittomia, mietoja ja väkevän alkoholisia. Alkoholiton glögi oli alkujaan vain lasten juoma, mutta nykyisin sen nauttiminen on yleistä myös aikuisten keskuudessa. Väkevässä glögissä voi olla esimerkiksi 22 % alkoholia.
Glögi on tullut Suomeen Ruotsista. Siellä glögi oli 1800-luvun alkupuolelta alkaen miesten talvijuoma, johon sekoitettiin mehua, siirappia ja viinaa, ja sekoitus kuumennettiin. Padan pohjalle laitettiin mausteita, ja se nautittiin laskiaisen yhteydessä ulkosalla. Suomessa glögiä käytetään lähinnä joulun aikaan. Vielä 1800-luvun lopussa juotiin glögiä, johon oli sekoitettu viiniä, mutta kieltolain myötä glögin juonti hävisi melkein kokonaan. Jalostaja yritti 1920-luvulla tuoda markkinoille tehdasvalmisteista glögiä, mutta tuote ei menestynyt. Kieltolain jälkeen 1930-luvulla glögiä mainostettiin suomenruotsalaisissa aikakauslehdissä, ja 1950−1960-luvuilla glögin juonti olikin lähinnä suomenruotsalainen perinne. Glögireseptejä alkoi 1960-luvun lopussa ja 1970-luvun alussa ilmestyä myös suomenkielisissä aikakauslehdissä, minkä jälkeen glögistä on tullut koko Suomen jouluperinne.
Suomen sana glögi on peräisin ruotsin sanasta glögg, joka puolestaan on muotoutunut sanoista glödgat vin eli lämmitetty viini.
Ron Rifkin
thumb|Ron Rifkin vuonna 2004. Ron Rifkin (syntyjään Saul M. Rifkin 31. lokakuuta 1939 New York, New York) on yhdysvaltalainen elokuva-, teatteri- ja televisionäyttelijä sekä ohjaaja. Parhaiten hänet tunnetaan Arvin Sloanen roolista sarjassa Alias sekä Saul Holdenin roolista sarjassa Perhesiteet. Rifkin on esiintynyt myös kolmessa elokuvassa, jotka olivat ehdolla parhaan elokuvan Oscar-palkinnon saajaksi: JFK – avoin tapaus (1991), L.A. Confidential (1997) ja A Star Is Born (2018). Kaikki kolme elokuvaa olivat Warner Bros. -yhtiön tuottamia.
Rifkinillä todettiin huhtikuussa 2010 eturauhassyöpä, joka leikattiin saman vuoden kesäkuussa.
Rifkin on ollut naimisissa näyttelijätär Iva Rifkinin kanssa vuodesta 1966 lähtien. Rifkinillä ei ole lapsia. Rifkin on tuottaja Arnold Rifkinin isoveli.
Oravat
Oravat (Sciuridae) on laaja jyrsijöiden heimo, johon kuuluvat muun muassa varsinaiset oravat, liito-orava, murmelit ja siiselit. Oravia esiintyy kaikilla mantereilla lukuun ottamatta Etelämannerta, tosin Australiaan ne ovat levinneet vasta ihmisen tuomana.
Piirteitä
Oravia elää monenlaisissa elinympäristöissä lauhkeilla, subtrooppisilla ja trooppisilla alueilla. Liito-oravia lukuun ottamatta ne ovat kaikki päiväeläimiä.
Oravilla on suuret talttamaiset etuhampaat. Poskihampaat vaihtelevat sen mukaan, mitä laji syö – lehtiä syövien lajien poskihampaissa on kaikkein epätasaisin purupinta.
Maassa liikkuvilla oravilla on lyhyemmät jalat ja häntä kuin puussa liikkuvilla oravilla. Kaikkein pisimmät jalat ja häntä on liito-oravilla, jotka pystyvät liitämään jalkojensa välissä olevien ihopoimujen avulla.