cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Keskitysleiri
Ensimmäisessä maailmansodassa ja sen jälkeen
Ensimmäisen maailmansodan aikana Euroopassa oli paljon sotilaiden vankileirejä, mutta ne eivät olleet keskitysleirejä, koska niitä ei ollut tarkoitettu siviileille. Näistä vankileireistä saatiin kuitenkin oppia, jota on hyödynnetty myöhempien keskitysleirien rakentamisessa. Monessa Euroopan maassa alettiin myös internoida kansalaisuuden saaneita, vihollismaasta muuttaneita siviilejä. Joitain heistä säilytettiin keskitysleireillä esimerkiksi Itävallassa ja Pohjois-Afrikassa. Joidenkin historioitsijoiden mukaan myös armenialaisten kansanmurhan yhteydessä perustettiin keskitysleirejä.
Maailmansotien välillä Kiinan miehittäneet japanilaiset perustivat ensimmäisen keskitysleirinsä Zhong Man lähelle Harbinia. Tämä pieni leiri toimi myöhempien sodanaikaisten keskitysleirien mallina. Myös kiinalaiset perustivat poliittisille vastustajilleen keskitysleirejä vuodesta 1938 alkaen.
Neuvostoliitossa
pienois|Keskitysleirejä sijaitsi Neuvostoliiton eri puolilla. pienoiskuva|[[Vienanmeren–Itämeren kanavan työmaalla käytettiin työvoimana keskitysleirivankeja.]] Vuoden 1918 elokuussa talonpoikaiskapinan jälkiselvityksissä Vladimir Lenin antoi määräyksen: ”Epäilyttävät suljettava keskitysleiriin kaupungin ulkopuolelle.” Syyskuussa vuonna 1918 kansankomissaarien neuvosto antoi dekreetin punaisesta terrorista. Joukkoteloitusohjeiden lisäksi siinä todettiin: ”Suojattava neuvostotasavalta luokkavihollisilta eristämällä nämä keskitysleireihin.” Vaikka Neuvostoliiton keskitysleireihin lähetettiin myös sotaoikeuden kautta, varsinaisesti niihin virtasi tuomitsemattomia. Varhaisimpia leirejä oli Solovetskin luostariin perustettu vankileiri.
Neuvostoliittoon perustettiin vuonna 1929 virasto nimeltä Gulag hallinnoimaan maan vankileirijärjestelmää. Viraston nimen mukaan myös maan vankileirijärjestelmää alettiin kutsua gulagiksi. Virallinen nimitys leireille oli ojennustyöleiri. , kun taas Gulag-verkosto alkoi kasvaa Neuvostoliiton vankilajärjestelmästä vuosina 1929–1930 tehtyjen päätösten pohjalta, kun leirien käyttöä työleireinä laajennettiin. Vaikka vangit näännytettiin työllä, leirien tuottavuus jäi aina matalaksi, ja ne olivatkin taloudellinen rasite.
Gulagiin kuului monentyyppisiä paikkoja, kuten vankiloita, rangaistussiirtoloita, ojennustyöleirejä, maataloussiirtokuntia ja ”erityissiirtoloita”. Suoranaisia tuhoamisleirejä ei ollut, mutta joissakin leireissä vankien annettiin välinpitämättömästi kuolla nälkään, kylmään ja tauteihin. Erään arvion mukaan gulagien vangeista 90 prosenttia selvisi vankeudesta hengissä. Josif Stalinin aikana 20–40 prosenttia vangeista vapautettiin vuosittain.
Vankileirien saaristo ulottui kaikkialle Neuvostoliiton länsirajalta kaukoitään. Osa leireistä oli niin syrjäisiä, että niistä ei kannattanut yrittää paeta, kuten pahamaineiset Kolyman alueen leirit idässä. Toiset leirit oli sijoitettu asuttujen alueiden laitamille, mutta niiden asukit eivät karkaamisvaaran vuoksi päässeet leirin ulkopuolelle tekemään työtä. Joitain leirejä, etenkään ”erityissiirtoloita”, ei juurikaan erotettu ulkopuolisesta yhteiskunnasta, ja osa vangeista sai käydä leirin ulkopuolella ilman saattajaa. Myös osa vapautetuista vangeista jäi ”vapaaehtoisiksi” työntekijöiksi leireihin, sillä heillä ei ollut paljon vaihtoehtoja.
Toisen maailmansodan jälkeen
Sodan jälkeen gulagin vankiluku kääntyi jälleen nousuun. Kolme miljoonaa vapautettua neuvostoliittolaista sotavankia siirrettiin väliaikaisesti leireille ennen vapauttamistaan takaisin yhteiskuntaan. Lisäksi Neuvostoliiton valloittamilta alueilta Baltiasta, Ukrainasta ja Valko-Venäjältä leireille siirrettiin satojatuhansia siviilejä. Vuonna 1950 gulagissa oli noin 2,8 miljoonaa vankia, ja Stalinin kuollessa kolme vuotta myöhemmin 2,5 miljoonaa.
Stalinin kuoltua vapautettiin 1,5 miljoonaa vankia, koska leirijärjestelmä tuli Neuvostoliitolle liian kalliiksi. Gulag-virasto suljettiin vuonna 1957. Vankileirijärjestelmä oli kuitenkin käytössä aiempaa pienimuotoisempana Neuvostoliiton loppuun asti 1990-luvun alussa.
Natsi-Saksassa
pienois|pysty|[[Theresienstadtin keskitysleirin portti, jossa lukee suomennettuna ”Työ vapauttaa”.]] Kun kansallissosialistit nousivat valtaan Saksassa maaliskuussa 1933, he alkoivat sulkea ihmisiä keskitysleireille ilman oikeudenkäyntiä. Natsit kuvailivat ensimmäisinä vuosina Dachaun ja Sachsenhausenin keskitysleirejä pyrkimykseksi ”uudelleenkouluttaa” ja ”puhdistaa” Saksa. Vangit olivat natsien mukaan ”rotupettureita”, pervertikkoja, kommunisteja, marxilaisia ja tavallisia rikollisia.
Stewart Udall
thumb|Stewart Udall Stewart Lee Udall (31. tammikuuta 1920 – 20. maaliskuuta 2010) oli yhdysvaltalainen demokraattisen puolueen poliitikko.
Keskitysleiri
Natsi-Saksassa
Ensimmäiset varsinaiset keskitysleirit olivat Dachau, Oranienburg ja Sachsenhausen. Aluksi vangit olivat kommunisteja, mutta kun heidät oli eliminoitu ensimmäisten kahden vuoden kuluessa, vangeiksi alettiin ottaa pääasiassa ”epäsosiaalisia” saksalaisia, jotka eivät mukautuneet kansallissosialismiin. Näitä olivat esimerkiksi Jehovan todistajat, työn välttelijät, taparikolliset ja homoseksuaalit. Vuonna 1937 keskitysleirit olivat vielä pieniä – esimerkiksi Dachaussa, Sachsenhausenissa ja Buchenwaldissa oli yhteensä vain 7 750 vankia.
Stewart Udall
Udall syntyi St. Johns -nimisessä Arizonan osavaltion kaupungissa tunnetun lakimiehen, muun muassa Arizonan korkeimman oikeuden jäsenenä ja puheenjohtajana toimineen Levi Stewart Udallin pojaksi. Hän valmistui itsekin lakimieheksi Arizonan yliopistosta vuonna 1948.
Keskitysleiri
Natsi-Saksassa
Natsit laajensivat keskitysleirijärjestelmäänsä vuonna 1938, ja vuoden puolivälissä vankeja oli SS:n keskitysleireillä yhteensä jo 24 000. Juutalaisia alettiin kerätä leireille suurin joukoin, ja sodan alettua myös esimerkiksi tšekkejä, puolalaisia ja Espanjan sisällissodan veteraaneja. Vuonna 1940 leireillä oli jo 53 000 vankia, ja uusia leirejä avattiin, mukaan lukien Auschwitz.
Kun Saksa oli hyökännyt Neuvostoliittoon kesäkuussa 1941, natsit perustivat keskitysleirejä esimerkiksi Lubliniin ja Stutthofiin. Syyskuussa 1942 saksalaisilla keskitysleireillä oli yhteensä 110 000 vankia, vuotta myöhemmin 224 000 vankia, vuonna 1944 jo 524 000 vankia, ja lopulta vuoden 1945 alussa yli 700 000 vankia. Kuolleisuus oli leireillä korkeaa, ja neuvostoliittolaisia sotavankeja kuoli sodan aikana vankeudessa yhteensä noin kolme miljoonaa. Vaikka suurin osa tappamisesta suoritettiinkin tuhoamisleireissä, myös Majdanekin ja Auschwitz-Birkenaun keskitysleireillä juutalaisia ja muita vankeja surmattiin kaasukammioissa.
Stewart Udall
Udallin poika Tom ja veljenpoika Mark ovat molemmat toimineet sekä Yhdysvaltain edustajainhuoneen että Yhdysvaltain senaatin jäseninä. Edustaja ja entinen presidenttiehdokas Mo Udall oli hänen nuorempi veljensä.
Keskitysleiri
Natsi-Saksassa
Sodan loppuaikoina keskitysleireistä oli tullut käytännössä kuolemanleirejä, joissa vangit näännytettiin nälkään ja tauteihin. Kun Saksa oli häviämässä sotaa vuonna 1945, saksalaiset alkoivat evakuoida keskitysleirejään ennen kuin liittoutuneet löytäisivät ne. Tuhannet sairaat ja heikot vangit määrättiin ”kuolemanmarsseille” kohti valtakunnan keskiosia. Leirien vapauttajat löysivät keväällä 1945 saksalaisten keskitysleireiltä, kuten Bergen-Belsenistä ja Buchenwaldista, suuria ruumiskasoja ja kuolemaisillaan olevia vankeja. Näiden kauhukuvien seurauksena sana ”keskitysleiri” opittiin yhdistämään juuri natsi-Saksan julmiin leireihin.
Valloitettuaan Sachsenhausenin ja Buchenwaldin keskitysleirit Neuvostoliitto otti ne neljän kuukauden päästä uudelleen käyttöön.
Muualla sodan aikana
Myös natsi-Saksan liittolaiset perustivat omia keskitysleirejään. Mussolinin fasistisessa Italiassa parakeista rakennettuja keskitysleirejä pystytettiin poliittisille vangeille esimerkiksi Liparin, Pantellerian, Lampedusan ja Tremitin saarille mutta myös mantereelle. Yksistään vuosina 1940–1943 Italiassa avattiin arviolta 52 keskitysleiriä, joissa oli yhteensä 10 000 siviiliä, kuten juutalaisia, romaneja ja ulkomaalaisia. Tunnetuin näistä oli Triesten lähellä sijainnut Risiera di San Sabba, jonka vangeista 5 000 surmattiin. Italialaiset perustivat keskitysleirejään myös maan ulkopuolelle Albaniaan, Somaliaan, Libyaan ja Sloveniaan. Vuosina 1930–1933 näillä leireillä kuoli noin 40 000 ihmistä.
Francon Espanjassa keskitysleireillä oli yksistään vuonna 1940 vähintään 60 000 ihmistä ilman oikeudenkäyntiä. Francon hallituskaudella arviolta yhteensä yli puoli miljoonaa espanjalaista ja muuta eurooppalaista oli vangittuna yli 180 keskitysleirillä.
Myös länsimaat internoivat asukkaitaan sodan aikana. Yhdysvalloissa internoitiin muun muassa amerikanjapanilaiset ja saksalaiset, ja Britanniassa saksalaiset. Amerikanjapanilaisten leirit olivat alkeellisia ja vartioituja, mutta vankeja kohdeltiin paremmin kuin akselivaltojen leireissä. Tämän vuoksi kaikki eivät kutsu niitä keskitysleireiksi vaan internointileireiksi tai “koontikeskuksiksi”.
Suomessa
pienois|Galina Sankon ottama lavastettu valokuva venäläisistä lapsista suomalaisella siirtoleirillä sen jälkeen kun suomalaiset olivat vetäytyneet alueelta. Kyltissä lukee: ”Siirtoleiri. Pääsy leirille ja seurustelu aidan läpi ampumisen uhalla kielletty”, ja sen jälkeen sama venäjäksi. Suomalaiset perustivat keskitysleirejä jatkosodan aikana, pääasiassa Itä-Karjalan suomalaisen sotilashallinnon alaisuudessa. Leirien nimi muutettiin lokakuussa 1943 keskitysleireistä ”siirtoleireiksi”.
Tällöin noin 40 prosenttia alueen ei-suomensukuisista siviileistä (ennen kaikkea venäläisiä ja ukrainalaisia), eli vajaat 24 000, internoitiin leireihin. Koska työikäinen väestö oli joko kutsuttu aseisiin tai evakuoitu idemmäs teollisuuden työvoimaksi, olivat leiriläiset pääasiallisesti vanhuksia ja alaikäisiä lapsia. Venäläisen väestön sodanaikaisen valvonnan ohella näiden niin sanottujen siirtoleirien tavoitteena oli mahdollisesti myös alueiden väestön suomalaistaminen sodan voittamisen jälkeen. Leireille suljettiin venäläistä ja muuta ”epäheimolaista” väestöä: naisia, lapsia ja vanhuksia oli vankeina enimmillään lähes 24 5000. Heistä menehtyi noin 4 500–8 000 henkeä. Muun muassa professori Jalmari Jaakkola suunnitteli jatkosodan aikana Itä-Karjalan venäläisen väestön lähettämistä näiltä siirtoleireiltä sodan jälkeen itään. Syynä kuolemiin oli koko Suomessa vallinnut elintarvikepula.
Myös suomalaisia äärivasemmistolaisia aktivisteja ja kommunisteja sijoitettiin toisen maailmansodan aikana keskitysleirimäisiin olosuhteisiin muun muassa Karvian varavankilan Rihkaan siirtolaan ja Itä-Karjalan Koveroon.
Toisen maailmansodan jälkeen
Kommunistimaissa keskitysleirejä rakennettiin toisen maailmansodan jälkeen Neuvostoliiton lisäksi muun muassa Itä-Eurooppaan, kuten Romaniaan, sekä Kiinaan ja punaisten khmerien hallitsemaan Kambodžaan. Pohjois-Koreassa keskitysleirejä on edelleen käytössä.
Ei-kommunistimaista keskitysleirejä rakennettiin toisen maailmansodan jälkeen muun muassa Argentiinaan ja Chileen oikeistodiktatuurien aikana. Jugoslavian hajoamissotien aikana 1990-luvulla Bosniassa toimi keskitysleirejä.
Xinjiangin internointileirit ovat Länsi-Kiinassa sijaitsevalle Xinjiangin autonomiselle alueelle vuodesta 2017 alkaen perustettuja vankilamaisia leirejä, joihin viranomaiset ovat internoineet satojatuhansia Xinjiangin muslimeja, kuten uiguureja, kazakkeja ja kirgiisejä. Kiinan ulkopuolella niitä on nimitetty keskitysleireiksi.
Etelä-Sudanin lippu
thumb|Etelä-Sudanin lippu Etelä-Sudanin lippu on Etelä-Sudanin kansallistunnus. Sen värien sanotaan kuvaavan Etelä-Sudanin ihmisiä (musta), rauhaa (valkoinen), vapauden puolesta vuodatettua verta (punainen), maata (vihreä) ja Niilin vettä (sininen). Kultainen tähti, Betlehemin tähti, kuvaa maan yhtenäisyyttä. Lippu itsessään on maata vanhempi, sillä se otettiin käyttöön vuonna 2005, kun taas Etelä-Sudan saavutti itsenäisyyden vuonna 2011.
Karajärvi (Asikkala)
Karajärvi on Päijät-Hämeessä Asikkalassa Iso-Äiniön kylän lähellä sijaitseva järvi.
Maantietoa
Järven pinta-ala on 2,0 hehtaaria, se on 350 metriä pitkä ja 100 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 750 metriä.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Suur-Päijänteen alueen (14.2) Päijänteen alueella (14.22), jonka Äiniönjoen valuma-alueeseen (14.222) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 153,1 metriä mpy.
Etelä-Sudanin lippu
Lipussa olevat vaakaraidat ovat samankaltaiset kuin Kenian lipun vaakaraidat, joskin punaisten ja vihreiden raitojen värisävyissä on pientä eroa. Muuten lippu muistuttaa tyylillisesti hieman Mosambikin lippua, mutta muun muassa lippujen värit ovat erilaiset.
I Wanna Have Your Babies
I Wanna Have Your Babies (tunnetaan myös nimellä Babies) on englantilaisen poplaulaja Natasha Bedingfieldin toiselta studioalbumilta N.B. julkaistu single. Sen ovat kirjoittaneet Natasha Bedingfield, Steve Kipner, Andrew Frampton ja Wayne Wilkins. Laulu sai vaikutteita hip hopista ja sen sanoitukset kertovat naisesta, joka yrittää löytää oikean miehen lastensa isäksi.
"I Wanna Have Your Babies" julkaistiin N.B.-albumin ensimmäisenä singlenä ja se sai vaihtelevia arvosteluja kriitikoilta, joiden mielestä kyseinen laulu ei ollut niin vaikuttava kuin edelliset.
Taustat ja kirjoittaminen
Vuonna 2006 Bedingfield alkoi kirjoittaa ja äänittää materiaalia yhdessä Steve Kipnerin, Andrew Framptonin ja Wayne Wilkinsin kanssa Los Angelesissa, Kaliforniassa. Laulun inspiraationa oli puolitoistavuotinen kiertue ympäri Yhdysvaltoja. Bedingfield ei ollut koskaan ollut niin kauan pois ystäviensä ja perheensä luota, ja hän kertoi tajunneensa, kuinka tärkeitä suhteet ovat. Bedingfield kertoi halunneensa laulun, joka sopi häneen itseensä, sanoen, että "ensimmäinen albumini kertoi itsenäisyydestä ja opportunismista. Olen nyt eri tilanteessa. Olen seurustellut, etsinyt kumppania, sitä Herra Oikeaa."
Ison-Britannian julkaisu
(Julkaistu 16. huhtikuuta 2007)
Kansainvälinen julkaisu
(Julkaistu 16. huhtikuuta 2007)
Kustaa Aadolfin kirkko (Iisalmi)
Iisalmen Kustaa Adolfin kirkko eli Iisalmen vanha kirkko on 1780 käyttöön otettu puinen ristikirkko Iisalmessa. Museoviraston on luokitellut kirkon valtakunnallisesti merkittäväksi rakennetuksi kulttuuriympäristöksi. Ennen vuoden 1970 alussa tapahtunutta kunta- ja seurakuntaliitosta Kustaa Aadolfin kirkko oli Iisalmen maaseurakunnan kirkkona, kun taas kaupunkiseurakunta käytti vuonna 1934 valmistunutta uutta kirkkoa.
Historia
thumb|left|Kellotapulin seinässä on Kustaa Aadolfin kirkkojen sijaintia kuvaava muistolaatta. Iisalmen kirkkopitäjä on muodostettu 1620 Kuopion emäseurakunnan pohjoisosista. Aluksi se käsitti koko Ylä-Savon alueet, mutta myöhemmin siitä on erotettu kappeleiksi nykyiset Kiuruveden, Lapinlahden, Pielaveden, Sonkajärven ja Vieremän seurakunnat.
Iisalmen Kustaa Adolfin kirkko eli Iisalmen vanha kirkko on seurakunnan kolmas kirkkorakennus. Ensimmäinen tuhoutui tulipalossa 1700 ja toinen, muodoltaan ristikirkko, purettiin huonon kuntonsa vuoksi nykyisen kirkon valmistuttua.
Margery Kempe
Margery Kempe (1373– n.1438) oli englantilainen mystikko. Hänen omaelämäkertansa on ensimmäinen englanniksi kirjoitettu elämäkertateos ja tärkeä kielentutkimuksen lähdeteos. Kempen voimakkaat uskonnolliset näyt ilmenivät hänelle useiden eri aistien, erityisesti kuulo- ja näköaistin, kautta. Ulkoisesti ne ilmenivät kontrolloimattomina ja äänekkäinä itkukohtauksina ja inspiroivat häntä suorittamaan laajoja pyhiinvaellusmatkoja 25 vuoden ajan.
Kustaa Aadolfin kirkko (Iisalmi)
Historia
Puista kirkkoa varten saatiin piirustukset Tukholman yli-intendentinvirastosta ja vuonna 1778 aloitetut rakennustyöt tehtiin kalajokelaisen kirkonrakentaja-rakennusmestari Simon Jylkkä-Silvénin johdolla vuosina 1779–1780. Kirkko vihittiin käyttöön 5. maaliskuuta 1780.
Kellotapuliin kiinnitetyn Kustaa Adolfin kirkkojen muistolaatan mukaan kellotapuli on vuodelta 1700. Kellotapuli on tosen lähteen mukaan vasta 1700-luvun puolivälistä, mutta tarkkaa rakentamisvuotta ei tiedetä. Vuonna 1752 tapuli tervattiin rakennusmestari Anders Brovallin johdolla, ja Mikael Toppelius maalasi sen vuonna 1756.
Margery Kempe
Elämä
Margery Kempe syntyi Norfolkin King´s Lynnissä vuonna 1373 kaupungin pormestarin tyttäreksi. Huolimatta vauraasta perhetaustastaan Kempe ei koskaan oppinut täysin lukutaitoiseksi, ja hänen omaelämäkertansa on itse asiassa kirjoitettu sanelemalla. Hän oli kuitenkin hyvin perehtynyt aikansa hartauskirjallisuuteen, ja erityisesti Nick Loven englanniksi kääntämä Meditationes Vitae Christi (engl. The Mirror of the Blessed Life of Jesus Christ) on todennäköisesti vaikuttanut huomattavasti Kempen omaelämäkerran tyyliin.
Kempe kuvailee omaelämäkerrassaan uskonnollisten visioiden alkuperän juontuvan hänen ensimmäisen lapsensa syntymään. Hän kertoo nähneensä kauhistuttavia näkyjä paholaisista, jotka suostuttelevat hänet luopumaan uskostaan ja kannustavat väkivaltaiseen käyttäytymiseen ja itsetuhoisuuteen, minkä vuoksi hänet täytyy sitoa kiinni sänkyyn kahdeksaksi kuukaudeksi. Lopulta Kristus ilmestyy Kempelle näyssä ja parantaa hänet tilasta, jota Kempe itse nimittää mielenvikaisuudeksi, ja uskonnolliset näyt seuraavat Kempeä hänen loppuelämänsä ajan. Ensimmäisen Kristus-visionsa jälkeen Kempe kuvailee omaa käytöstään “järkeväksi ja viisaaksi” ja ryhtyy hoitamaan taloutta ja perhettään.
Kustaa Aadolfin kirkko (Iisalmi)
Historia
Kirkon pohjoispuolella sijainnut kirkkoherranpappila siirrettiin Helsingin Seurasaaren ulkomuseoon. Pappilasta jäi jäljelle koivukuja ja suuri kivinavetta.
Margery Kempe
Elämä
Kokemustensa inspiroimana Kempe koettaa turhaan pyytää aviomieheltään lupaa elää selibaatissa ja suorittaa pyhiinvaellus Jerusalemiin. Kempen aviomies suostuu vaatimuksiin vasta hänen synnytettyä 14 lasta ja maksettua miehensä tappioista syntyneet velat.
Kempe matkusteli 25 vuoden ajan laajasti ja vieraili Israelin ja Rooman lisäksi mm. Norjassa, Espanjassa ja Saksassa. Vuonna 1431 hän palasi takaisin Englantiin, kun hänen aviomiehensä sai vakavan aivovamman kaatuessaan alas portaita. Kempe matkusti vielä Saksaan vuosina 1433–1434 aviomiehensä kuoltua ja kuoli itse noin vuonna 1438.
Uskonnolliset kokemukset
Kempe mainitsee toistuvasti, että näkyjä on liian paljon eriteltäväksi ja että ne ovat liian monimutkaisia kuvailtavaksi. Osan näyistä hän paljastaa vain luotetuille ihmisille.
Kempen uskonnolliseen kokemusmaailmaan kuului mm. jatkuva suhiseva ääni, jota hän piti epämiellyttävänä. Myöhemmin ääni muuttui kyyhkysen kujerrukseksi ja sitten punarinnan lauluksi oikeassa korvassa. Hän mainitsee myös kuulevansa jatkuvaa musiikkia ja puhetta, usein niin äänekkäästi, että hänellä on vaikeuksia kuulla ihmisiä samassa tilassa.
Suurin osa Kempen mainittavista uskonnollisista kokemuksista tapahtuu yleensä rukouksen aikana, erityisesti messun aikana tai pyhien esineiden läheisyydessä. Niiden tärkeimpänä tunnuspiirteinä Kempe mainitsee kontrolloimattomat itkukohtaukset, mutta myös kaatumiskohtaukset ja kouristukset, joiden aikana hän myös ilmehtii pelottavalla ja käsittämättömällä tavalla. Hän näkee myös eriasteisia näkyjä, joskus silmiensä läpi ja joskus mielikuvituksessaan. Osa näyistä sisältää myös miellyttäviä haju- ja tuntoaistimuksia. Hän myös kuvailee kokevansa jatkuvaa, miellyttävää sisäistä lämpöä.
Sisällöltään kokemukset käsittelevät melkein poikkeuksetta Kristusta tai neitsyt Mariaa tai muita keskeisiä Uuden testamentin henkilöitä, joskus myös tärkeitä pyhimyksiä. Useimmiten näyt ovat joko käskyjä, ohjeita tai dialogimuotoisia keskusteluja Kempen ja Kristuksen välillä.
Lopulta Kempe toteaa, että näyt todella ovat jumalallista alkuperää, ja on vakuuttunut siitä, että kyseessä ei ole mielisairaus.
Psykopatologiaa
Kempen jatkuvia kokemuksia on selitetty mm. hysterialla, migreenillä ja epilepsialla. Uskonnolliset kokemukset ovat yhteneviä psykoosin ja skitsofrenian oireiden kanssa, mutta niiden erona on, että uskonnolliset kokemukset ovat usein sävyltään positiivisia ja miellyttäviä, kun taas ensin mainitut ovat sisällöltään negatiivisia.
Kuvauksen perusteella on todennäköistä, että Kempe kärsi raskaudenjälkeisestä psykoosista, josta hän toipui terapeuttisten visioidensa avulla.
Lähteet
Ensisijaiset lähteet:
Toissijaiset lähteet:
Kotelnitš
Paikalla sijainnut marien linnoitettu asutus Kokšary mainitaan ensimmäisen kerran vuonna 1143. Vuonna 1381 novgorodilaiset perustivat paikalle Kotelnitšin kaupungin. Vuonna 1780 siitä tuli Vjatkan lääniin kuuluneen kihlakunnan keskus. Maanteiden risteyksessä sijainneesta kaupungista kehittyi huomattava kauppapaikka. Vjatkan höyrylaivaliikenteen kehitys 1800-luvun lopulla vähensi sen kaupallista merkitystä. Vuoden 1926 tulipalo tuhosi kaupungin keskustan.
Nykyään kaupungissa on lähinnä puunjalostus-, kevyttä- ja elintarviketeollisuutta. Nähtävyyksiä ovat vuonna 1713 rakennettu Kolminaisuuden katedraali, Pyhän Nikolaoksen kirkko vuodelta 1903 ja 1800-luvun puolivälin kauppahalli.
Diary of a Serial Killer
Diary of a Serial Killer on yhdysvaltalainen Andy Hurstin ohjaama ja Ellis Walkerin käsikirjoittama kauhutrilleri joka sai ensi-iltansa vuonna 2008. Elokuvassa esiintyy kuuluisia sarjamurhaajia kuten Jeffrey Dahmer, Ed Gein, Ted Bundy ja Richard Ramirez. Diary of a Serial Killer perustuu tositapahtumiin.
Juoni
Murhaaja jättää aina rikospaikalle uhrin verellä kirjoitetun kirjeen. Kun kuudennen uhrin luota löytyy samanlainen kirje, Laura päättää nostaa kissan pöydälle ja tehdä murhaajasta ja hänen "päiväkirjoistaan" etusivun lehtiartikkelin johon hän liittää kirjeestä ottamansa valokuvan jonka poliisi nimeltä Robert (Mark Hengst) antoi ottaa. Senkin uhalla, että se suututtaisi itse murhaajan. Kuten arveltiin, murhaaja löytää hänet. Lauran kävellessä parkkihalliin, valot alkavat vilkkua ja hän menee paniikkiin. Hän juoksee autoonsa jonka tuulilasista hän löytää artikkelinsa johon on kirjoitettu seuraavan uhrin verellä "Stop me" (suom. pysäytä minut). Laura ryntää poliisiasemalle peloissaan. Elokuvan edetessä käy ilmi, että sarjamurhaajan ensimmäinen uhri oli hänen äitinsä, jonka silvotun ruumiin Laura löysi. Laura tapaa ehdonalaisessa olevan rikollisen jolta hän ostaa laittoman aseen.
Myöhemmin illalla Robert tulee käymään Lauran asunnolla. He suutelevat ja antavat soivan puhelimen mennä vastaajaan. Kuinka ollakaan, soittaja on itse murhaaja joka kertoo tarkkailevansa heitä ulkopuolelta. Robert lähtee ulos etsimään murhaajaa ja käskee Lauran pysyä puhelimessa pelaamassa aikaa. Robert löytää ulkona olevasta autosta ruumiin, ja hänet kolkataan. Sisällä Laura etsii asettaan, ja huomaa että se on viety. Murhaaja on päässyt sisälle taloon.
Laura herää hylätyssä varastorakennuksessa. Murhaaja näyttää hänelle videolta filmejä erilaisista sarjamurhaajista, "taiteilijoista", joiden työtä hän ihailee. Hän kuitenkin kertoo tahtovansa tietää miltä tuntuu elää. Hän päästää Lauran irti tuolista ja heittää hänelle aseen ja luoteja. Laura lataa aseen murhaajan paetessa. Seuraa kissa ja hiiri -leikki joka päättyy kun Laura kävelee umpikujaan murhaajan yllättäessä hänet takaa. Laura saa hänet tähtäimeen.
William L. Guy
thumb|William L. Guy vuonna 1968. William Lewis Guy (30. syyskuuta 1919 – 26. huhtikuuta 2013 ) oli yhdysvaltalainen demokraattipoliitikko.
Diary of a Serial Killer
Juoni
Poliisit löytävät autossa olleesta ruumiista paperinpalan jossa lukee hylätyn tehdasrakennuksen osoite. He ryntäävät rakennukseen jossa Laura tähtää murhaajaa aseella. Robert käskee Lauraa laskemaan aseensa mutta hän ei tottele, vaan ampuu murhaajaa päähän. Tilanne on ohi ja kaikki huokaavat helpotuksesta. Lopulta Laura kohottaa aseensa Robertia kohti ja ampuu.
William L. Guy
Guy syntyi Devils Lakella ja toimi Pohjois-Dakotan kuvernöörinä vuosina 1961–1973. Hän oli epäonnistuneesti ehdolla Yhdysvaltain senaatin jäseneksi vuonna 1974.
Lauren Vélez
Lauren Vélez (s. 2. marraskuuta 1964 New York) on yhdysvaltalainen näyttelijä, joka oli ennen näyttelijän uraansa tanssija. Hänen merkittävimmät roolihahmonsa ovat Maria Laguerta Dexterissä ja Gloria Nathan Kylmässä ringissä.
Elokuvat
Lähde:
47171 Lempo
47171 Lempo on transneptuninen kohde, joka kiertää Aurinkoa Kuiperin vyöhykkeellä. Tämä pikkuplaneetta on 2:3 rataresonanssissa Neptunuksen kanssa, eli se on plutino. Lempo on nimetty suomalaisen mytologian Lemmon mukaan, ja sen väliaikainen nimi oli . Lemmon löysivät E. P. Rubenstein ja L.-G. Strolger 1. lokakuuta vuonna 1999. Lempo muodostaa yhdessä läheisen, ja vain hieman pienemmän, kumppanikappaleensa Hiiden kanssa kaksoispikkuplaneetan, ja niitä kiertää kaukaisempi kuu nimeltä Paha. Lemmon läpimitta on noin 272 kilometriä ja Hiiden 251 km. Kaksoipikkuplaneetan osasten keskietäisyys toisistaan on 867 ± 11 km, ja 132 km:n läpimittaisen Pahan etäisyys niistä 7411 ± 12 km.
Hirviösusi
Hirviösusi (Aenocyon dirus, aik. Canis dirus) on sukupuuttoon kuollut koiraeläinlaji, joka eli Pohjois-Amerikassa viime jääkausien aikana, noin 300 000–12 000 vuotta sitten. Sitä on aiemmin pidetty koirien (Canis) suvun edustajana, mutta uusien geenitutkimuksien perusteella hirviösusi muodostaa kokonaan oma sukunsa koiraeläimien heimon sisällä. Hirviösusi ei ole minkään nykyisin elävän eläimen suora esi-isä.
Hirviösusi muistutti nykyistä sutta (Canis lupus) rakenteellisesti, ollen keskimäärin hieman suurempi: hirviösusi saattoi olla 1,5 metriä pitkä ja painoi keskimäärin noin 50 kg. Laji saattoi olla jakautunut kahteen alalajiin, joista itäinen oli suurempi (yksilöpaino jopa noin 67 kg). Hirviösuden kallo ja leuka olivat leveämmät kuin nykyisen suden, ja se on saattanut niellä saaliista irtirepimänsä kimpaleet pureskelematta, ja myös murtaa hampaillaan luita. Raajojen alaosat olivat suhteessa lyhyemmät kuin nykyisillä susilla. Eläimen tarkkaa ulkonäköä ei tiedetä, koska lajista on löydetty ainoastaan luurankofossiileita. La Brean tervahaudoista on löytynyt tuhansien hirviösusien jäänteitä.
Urosten ja naaraiden välillä ei ollut ruumiin tai hampaiden kokoeroa, mikä viittaa vähäiseen kilpailuun urosten välillä ja monogamisiin parisuhteisiin. Hirviösudet ilmeisesti metsästivät usein yli 30 yksilön laumoissa, suuremmissa kuin nykyiset sudet. Saaliseläimiä olivat pääasiassa villihevoset, joskus biisonit sekä harvemmin mastodontit ja jättiläislaiskiaiset; myös haaskansyönti oli mahdollista.
Erämaa elää
Erämaa elää on Disneyn tuottama luontodokumentti, joka julkaistiin vuonna 1953. Dokumentti kuvaa erämaan eläimien elämää Yhdysvaltain kaakkoisosassa. Elokuva sai Parhaan dokumentin Oscar-palkinnon.
Noureddine Bouyahyaoui
Noureddine Bouyahyaoui (, s. 7. tammikuuta 1955) on uransa lopettanut marokkolainen jalkapalloilija. Puolustajana pelannut Bouyahyaoui edusti seuratasolla KAC Kenitraa. Hän pelasi myös Marokon maajoukkueessa vuoden 1986 MM-kilpailuissa, jossa Marokko eteni ensimmäisenä afrikkalaismaana lohkovaiheesta jatkoon.
Mustapha el-Biyaz
Mustapha el-Biyaz (, s. 12. joulukuuta 1960 Taza) on uransa lopettanut marokkolainen jalkapalloilija. Puolustajana pelannut el-Biyaz edusti seuratasolla KAC Marrakechia ja Penafielia. Hän pelasi myös Marokon maajoukkueessa vuoden 1986 MM-kilpailuissa, jossa Marokko eteni ensimmäisenä afrikkalaismaana lohkovaiheesta jatkoon.
Vuonna 2006 el-Biyaz nimitettiin Afrikan jalkapalloliiton luettelemaan kaksisataa parasta afrikkalaispelaajaa viimeisen viidenkymmenen vuoden aikana -listalle.
Ylinen-Kihlua
Ylinen-Kihlua on Päijät-Hämeessä Asikkalassa Iso-Äiniön kylän lähellä sijaitseva järvi.
Maantietoa
Järven pinta-ala on 3,4 hehtaaria, se on 300 metriä pitkä ja 200 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 800 metriä.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Suur-Päijänteen alueen (14.2) Päijänteen alueella (14.22), jonka Äiniönjoen valuma-alueeseen (14.222) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 145,2 metriä mpy.
Hiekka (Viipuri)
Hiekka oli Viipurin kaupunginosa, joka sijaitsi keskustan länsipuolella Linnasaaressa.
Historia
Hiekka ja sen lähellä oleva Pikiruukki olivat viipurilaisten kauppamiesten vanhoja teollisuus- ja varastoalueita. Kaupungin kauppamiehillä oli siellä jo 1740-luvulla ainakin neljä pikikeittämöä, ja myöhemmin niiden lukumäärä lisääntyi. 1800-luvun ensimmäisellä puoliskolla Linnansalmen rannalla oli Hiekan lastauspaikka, johon muutamat yksityiset rakensivat itselleen pienet asuintalot. Maistraatti oli tosin kieltänyt yksityisiä rakentamasta tälle alueelle, mutta kun kaupungilta puuttui asuntotontteja, rakentelu jatkui ja salmen rannalla oli jo 1850-luvulla vähäinen esikaupunki. Uudempi osa Hiekkaa, joka alkuaan tunnettiin samannimisen patterin mukaan Paulovskin nimellä, on asutettu myöhemmin.
Vuonna 1900 Hiekassa oli 111 taloa ja alueen asukasluku oli 2 031. Hiekan kansankoulu oli rakennettu vuonna 1907 (lisärakennus vuonna 1930) ja kappeli vuonna 1911.
Maanomistus saarella kuului suurimmaksi osaksi Monrepos’n kartanolle. Asutuksen kehittyminen oli pääosin riippuvainen kartanosta, koska se omisti melkein kaiken rakennustarkoituksiin soveltuvan maan. Maat oli pakkolunastettu Nicolay-suvulta vuonna 1921. Vuonna 1939 Hiekassa oli 222 taloa ja niissä asui 3 386 ihmistä, joista 93 ulkomaalaisia.
Vuoden 1930 väestönlaskennassa Hiekan Viipurin kaupunkiin kuuluvassa osassa oli 129 asukasta, joista 125 oli suomenkielisiä, yksi ruotsinkielinen ja kolme muunkielisiä. Viipurin maalaiskuntaan kuuluneessa osassa oli 1 914 asukasta, joista 1 851 oli suomenkielisiä, 17 ruotsinkielisiä ja 46 muunkielisiä.
Teollisuus
Hiekan suurin työnantaja oli vuonna 1889 rakennettu ja vuosina 1925 ja 1937 uudistettu Vekrotniemen sahalaitos, jossa oli töissä muutama sata työläistä.
Renessanssi
pienoiskuva|Firenze, renessanssin syntypaikka. Renessanssi (, ’uudelleensyntyminen’ <, sanasta rinascere, ’syntyä uudelleen’) oli taide-, kulttuuri- ja aatehistoriallinen murros siirryttäessä keskiajalta uuteen aikaan 1400-luvulta alkaen kuvataiteissa, kirjallisuudessa, musiikissa, tieteissä ja filosofiassa. Renessanssi oli myös humanismin, yksilöllisyyden, maailmallisuuden ja kansallisten kielten nousun aikaa.
Firenzestä 1400-luvulla alkunsa saanut renessanssi oli taiteessa yksi historian suurimpia kukoistuskausia. Täysrenessanssissa 1500-luvulle tultaessa taiteen keskus siirtyi Firenzestä Roomaan ja osin Venetsiaan. Renessanssi levisi vähitellen myös Alppien pohjoispuolelle, jolloin Italia alkoi jo siirtyä manierismiin. Innoituksena oli antiikin taide, jonka uskottiin syntyvän uudelleen välikautena nähdyn keskiajan jälkeen.
Maalauksessa ja kuvanveistossa renessanssi ilmeni ihmisfiguurien aiempaa todenmukaisempana kuvaamisena. Tilan kuvaukseen kehitettiin keskeisperspektiivi, ja tieteet, kuten anatomia ja matematiikka, olivat taiteen välineitä. Tunnettuja renessanssitaiteilijoita ovat Albrecht Dürer, Sandro Botticelli, Giorgione, Rafael, Leonardo da Vinci, Michelangelo ja kuvanveistäjä Donatello.
Renessanssille oli ominaista taiteilijan uusi asema. Italiassa taiteilijoista laadittiin elämäkertoja ja ajan taiteesta on muutenkin saatavilla enemmän kirjallisia lähteitä kuin keskiajan taiteesta. Parhaimmillaan aiemmasta käsityöläisestä tuli riippumaton, oppinut ja luova intellektuelli. Ihanteena oli uomo universale, elämänmyönteinen ja maailmallinen useita tieteitä ja taiteita hallitseva monilahjakkuus. Keskiajan anonyymiyden korvasi individualismi, jota korostettiin elämäkertakirjallisuudessa. Käytännössä yleisneroja tuli kuitenkin esiin vain harvoja.
Renessanssin määrittely
Riippuen siitä, tarkastellaanko ilmiötä taide-, kulttuuri- tai aatehistorian kannalta, renessanssi voi siis tarkoittaa:
Renessanssi-käsitteen täsmällinen määrittely ja rajanveto humanismiin on hankalaa. Joskus ilmaisua renessanssi käytetään myös puhtaasti ajanjakson ilmaisuna, samamerkityksisenä uuden ajan alulle. Varhaisrenessanssin katsotaan tavallisesti alkaneen jo 1300-luvulla Italian kaupunkivaltioissa ja levinneen muualle Eurooppaan 1500-luvun tietämillä. Skandinavian se saavutti vasta paljon myöhemmin.
Antiikin ihailu
pienois|[[Rafael, Ateenan koulu, 1509–1510.]] Renessanssin ajattelulle on tyypillistä antiikin arvojen ja sekä kirjallisuutta että kuvataiteita koskevien kauneuskäsitysten ihailu, mutta kuitenkin uudelle ajalle tyypillisen suodattimen läpi katsottuna. Humanistit kertoivat löytäneensä uudelleen keskiajalla unohduksissa olleita antiikin kirjailijoita ja filosofeja, ja käännättäneensä jo kadonneeksi luultuja tekstejä paitsi arabeilta, jotka olivat kääntäneet keskiajalla kreikkalaisia teoksia arabiaksi, myös suoraan nyt länteen tuoduista kreikankielisistä käsikirjoituksista. Myöhemmin on löytynyt myös keskiajalla tehtyjä käännöksiä suoraan kreikasta latinaan, mutta humanistit halusivat vähätellä niiden merkitystä.
Bysantin valtakunnan loppuvuosikymmenien aikana ja erityisesti Konstantinopolin osmanivalloituksen (1453) jälkeen länteen oli saapunut kreikantaitoisia oppineita, mikä laajensi myös humanistien kielitaitoa. Kirjoitetun tekstin ja uusien aatteiden leviämiseen vaikuttivat huomattavasti Gutenbergin kehittämät kirjapainotaitoon liittyvät parannukset, kuten irtokirjasimet.
Kapitalismin kehto
Renessanssiin voidaan liittää myös muita kuin tarkkaan ottaen kulttuurisia ilmiöitä. Italialaisissa kaupunkivaltioissa kehittyi renessanssin aikana myös orastava varhaiskapitalismi. Katolinen kirkko oli keskiajalla suhtautunut voitontavoitteluun suhteellisen nuivasti, ja koronkiskonta toiselta kristityltä katsottiin synniksi. Aktiiviseen voitontavoitteluun siirryttäessä tuotto oli suuri ja italialaiset kauppakaupungit saavuttivatkin taloudellisen kukoistuksen renessanssin aikana. Renessanssi nivoutuu keskeisesti ns. uuteen aikaan, joka toi mukanaan yhteiskunnallisena muutoksena keskitetyt valtiot entisten feodaalivaltioiden tilalle.
Monta renessanssia
Keskiajan historian tutkijat ovat korostaneet klassisen humanismin ja renessanssien olevan toistuvia kulttuuri-ilmiöitä myös keskiajan kuluessa. Laajimmin hyväksytyksi ovat tulleet ajatus niin sanotusta karolingisesta renessanssista sekä Charles Homer Haskinsin väite niin sanotusta 1100-luvun renessanssista. Näille molemmille ajanjaksoille leimallista oli entistä voimakkaampi kiinnostus klassista, erityisesti latinankielistä kirjallisuutta kohtaan.
Ilmaisua renessanssi käytetään nykyään myös laajemmassa merkityksessä, jolloin lähes mikä tahansa uusi kulttuuri-ilmiö tai -tyyli voi kokea renessanssin, siis uudelleensyntymän ja uudelleen muotiin tulon. Esimerkiksi The Harlem Renaissance (Harlemin renessanssi) tarkoittaa aikaisemmin nimityksellä The New Negro Movement (Uusi mustien liike) kutsuttua 1900-luvun alussa ja varsinkin 1920-luvulla esiintynyttä afrikkalaisamerikkalaista kirjallisuutta, taidetta, musiikkia, tanssia ja yhteiskuntakritiikkiä, joka alkoi kukoistaa New Yorkin Harlemin kaupunginosassa.
Synnyn syitä
pienois|[[Michelangelo, Aatamin luominen, 1511.]] Kysytään, miksi esimerkiksi Italian Firenzessä syntyi renessanssi. Selvää syytä renessanssin syntyyn ei ole saatu selville. Eräs vanhimpia selityksiä on, että Medici-suvun antama tuki, erityisesti Lorenzo de’ Medicin aikana, olisi luonut pohjan taide-elämän kehittymiselle. Tämä vuorostaan johti renessanssiin. Renessanssin alku voidaan kuitenkin ajoittaa jo vuosiin 1410–1420, aikaan ennen Medicien valtaan nousua.
Suurmiesteorian mukaan Donatello, Brunelleschi ja Michelangelo olivat neroja, jotka omalla panoksellaan aikaansaivat renessanssin. Tämä on kehäpäätelmä, joka ei pysty selittämään niitä olosuhteita, joissa näiden kolmen neron vaikutus saattoi toteutua. Yksilöteorian kehittyminen on samankaltainen väite kuin edellä. Sen mukaan väitetään, että tapahtui muutos keskiajan kollektiivisesta neutraaliudesta renessanssin yksinäiseen neroon.
Renessanssin syntyyn on katsottu olevan syynä myös muun muassa Bysantista Italiaan saapuneet pakolaiset, jotka toivat mukanaan antiikin kreikkalaisia mestariteoksia ja herättivät uudelleen kiinnostuksen antiikin tieteisiin ja taiteisiin. Bysantissa antiikin kulttuuri oli elänyt yli koko keskiajan, ja siellä kolme perintöä – kreikkalainen, roomalainen ja kristillinen – olivat kaikki nivoutuneet toisiinsa.
Mustan surman teorian mukaan arvioidaan, että Euroopan väestöstä kuoli 1300-luvulla noin 70 miljoonasta noin 20 miljoonaa. Rutto ei valinnut kohteensa säätyä, ikää tai varallisuutta, eikä kristinuskon mukaan siltä voinut suojautua maksamalla aneita, tunnustamalla syntejään tai muullakaan tavalla. Tämän teorian mukaan juuri musta surma aiheutti kristillisen maailmankuvan säröilemisen, mikä johti taas siihen, että tämänpuoleista elämää ajateltiin enemmän kuin kuoleman jälkeistä. Tämä seikka yhdessä Gutenbergin kirjapainon (1450-luvulla) ja kreikkalais-roomalaisten humanististen filosofioiden laaja leviäminen loivat sen älyllisen ilmaston, joka edisti humanismin ilmestymistä sekä kiinnostusta ihmistä itseään kohtaan.
HMCS Bonaventure
Muutostyöt
Aluksen rakennetta muutettiin, jolloin sille rakennettiin kahdeksan asteen viistokansi, höyrykatapultit sekä vakautettu peililaskeutumisjärjestelmä. Sille asennettiin kaksiputkiset 3 tuuman 50 kaliiperin ilmatorjuntatykit neljälle runkoon valmistetulle hyllylle poiketen muista luokkansa aluksista. Hyllyt levensivät aluksen kokonaisleveyden etriin. Kannelle asennettiin myös jarruvaijerit.
Uudelleen suunniteltu komentosilta valmistui savuhormin ympärille aluksen oikealle puolelle. Sillan yläpuolelle rakennettiin korkea verkkorakenteinen masto alkuperäisen kolmijalkaisen tilalle. Mastoon asennettiin Yhdysvalloista hankitut SPS-10-pintamaalitutka, SPS-12-ilmamaalitutka ja SPS-8-korkeudenilmaisututka..
Palvelus
Alus otettiin 17. tammikuuta 1957 Kanadan laivaston palvelukseen HMCS Bonaventurena. Kanada kääntyi ainoastaan Yhdysvaltojen puoleen hankkiessaan lentokaluston lentotukialukselleen. Lento-osastoksi hankittiin 30. marraskuuta 1955 – 16. kesäkuuta 1958 Yhdysvaltain laivaston Quesant Pointin varikolta Rhode Islandilta 39 kpl McDonnell F2H-3 Banshee -suihkuhävittäjiä, jotka mahdollistivat rajallisen joka sään ilmapuolustuskyvyn lentotukialukselle. Lisäksi hankittiin laivue kaksimoottorisia Grumman Tracker -sukellusveneentorjuntalentokoneita sekä pieni määrä Sikorsky HO4S-3 -sukellusveneentorjuntahelikoptereita. Trackerit valmistettiin lisenssillä Kanadassa, jolloin ne saivat tyyppimerkinnäkseen CS2F-1 ja kehittyneempi versio CS2F-2. HO4S-3-helikopterit korvattiin 1960-luvun alussa American HSS-2 Sea Kingeillä, joista pari toimitettiin Yhdysvalloista ja loput koottiin Kanadassa. pienoiskuva|HMCS Bonaventuren ankkuri muistomerkissä Viimeiset 11 Bansheeta poistettiin palveluskäytöstä 12. syyskuuta 1962, jolloin hankittiin lisää Trackereita. Alus muuttui samalla sukellusveneentorjunta-alukseksi.
Aluksella toteutettiin modernisointi 1960-luvun lopulla, jolloin se oli Davies Shipbuildingin telakalla. Modernisoinnin yhteydessä sille asennettiin Fresnel-laskeutumisjärjestelmä sekä kanneltaputoamisverkot. Aluksen ilmatorjuntatykit korvattiin neljällä yksiputkisilla kolmituumaisilla ja etummaiset hyllyt poistettiin merenkulkuominaisuuksien parantamiseksi.
Alus poistettiin palveluksesta heinäkuussa 1970 hieman modernisoinnin jälkeen. Alus myytiin romutettavaksi.
Nimr al-Nimr
Nimr al-Nimr (k. 2. tammikuuta 2016) oli saudiarabialainen šiiamuslimien uskonnollinen johtaja, joka puolusti šiiavähemmistön oikeuksia sunnien johtamassa Saudi-Arabiassa. Hänet tuomittiin kuolemaan kapinan lietsomisesta ja teloitettiin 2016.
Elämäkerta
Nimr al-Nimr syntyi vuonna 1959 tai 1960 Awamian kylässä Qatifin piirikunnassa Saudi-Arabian Al-Šarqiyyan provinsissa. Hän matkusti Iraniin opiskelemaan teologiaa maassa vuonna 1979 tapahtuneen islamilaisen vallankumouksen jälkeen. Hän opiskeli myös Syyriassa ja palasi Saudi-Arabiaan vuonna 1994.
Ennen pidättämistään vuonna 2012 al-Nimr esiintyi säännöllisesti kotimoskeijassaan Awamian kylässä Qatifin alueella Persianlahden rannikolla. Hänen saarnoissaan oli poliittisia sävyjä, ja hän oli suosittu erityisesti nuorten keskuudessa. Ennen vuotta 2012 al-Nimr oli ollut pidätettynä kaksi kertaa vuosina 2004 ja 2006. Al-Nimrillä oli tärkeä rooli arabikevään myötä vuonna 2011 alkaneissa mielenosoituksissa Saudi-Arabian itäosassa. Hän tuli tunnetuksi kansainvälisesti vaatimalla šiiojen syrjimisen lopettamista ja šiialaisten mielipidevankien vapauttamista. Al-Nimr vaati jo vuonna 2009 šiialaisten alueiden erottamista Saudi-Arabiasta ja esitti niiden liittämistä naapurimaa Bahrainiin. Al-Nimr toivoi Saudi-Arabian kuningasperheen syrjäyttämistä ja vapaiden vaalien järjestämistä. Kannattajiensa mukaan hän vältti kuitenkin viimeiseen saakka kehottamista väkivaltaan. Wikileaksin paljastamien tietojen mukaan al-Nimr tapasi amerikkalaisvirkamiehiä tarkoituksenaan ottaa etäisyyttä aiemmista amerikkalaisvastaisista ja Iranille myötämielisistä kannanotoistaan.
Al-Nimrillä oli neljä lasta. Hänen vaimonsa kuoli syöpään New Yorkissa vuonna 2012.
Teloitus ja diplomaattinen kriisi
Poliisi pidätti al-Nimrin vuonna 2012 ja ampui häntä samassa yhteydessä reiteen. Hänen pidättämisensä aiheutti mielenosoituksia šiiaenemmistöisissä kaupungeissa. Al-Nimr todettiin syylliseksi kapinan lietsomiseen, kansalaistottelemattomuuteen ja aseen luvattomaan hallussapitoon. Hänen kuolemantuomionsa vahvistettiin lokakuussa 2014, ja teloitus pantiin täytäntöön 2. tammikuuta 2016.
Valkjärvi (Asikkala, Iso-Äiniö)
Valkjärvi Valkeajärvi on Päijät-Hämeessä Asikkalassa Iso-Äiniön kylän lähellä sijaitseva järvi.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Suur-Päijänteen alueen (14.2) Päijänteen alueella (14.22), jonka Äiniönjoen valuma-alueeseen (14.222) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 151,9 metriä mpy.
Claudia Liliana González
Claudia Liliana González (s. 1969 Cali, Kolumbia) on kolumbialainen näyttelijä.
González opiskeli aluksi arkkitehtuuria, mutta päätti ryhtyä näyttelijäksi osallistuttuaan muutamille näyttelemisen kursseille. Vuoteen 1994 asti hän näytteli pienissä televisiorooleissa, kunnes hän sai Daniela Reyesin roolin menestyneessä telenovelassa Café con aroma de mujer. Mentyään naimisiin González jätti näyttelemisen, mutta tauko jäi lyhyeksi sillä hän palasi vuonna 1998 telenovelaan Amores como el nuestro. Vuodesta 2009 lähtien hän on näytellyt Lina Vargasin roolissa telenovelassa Bermúdez.
Juho Salovaara
Juho (Johan) Salovaara (vuoteen 1906 saakka Nylenius, 13. tammikuuta 1849 Lapinjärvi – 12. helmikuuta 1937 Enso ) oli suomalainen opettaja ja sanomalehtimies.
Salovaara suoritti lukkariurkurin tutkinnon, työskenteli kanttorina Lapinjärvellä ja valmistui Jyväskylän seminaarista vuonna 1875. Hän työskenteli kansakoulun opettajana Kymissa vuosina 1875–1884 ja Kotkassa vuosina 1884–1905. Salovaara toimi opettajana myös Kotkan suomalaisessa yhteiskoulussa.
Salovaara osti vuonna 1893 Onni Coranderin kirjapainon, kirjakaupan ja kirjansitomon. Hän julkaisi ja toimitti Kotkan Sanomia ja ruotsinkielistä Kotka-lehteä, mutta teki konkurssin vuonna 1903.
Katkera kuu
Katkera kuu (Bitter Moon) on Roman Polańskin ohjaama elokuva vuodelta 1992.
Tarina kertoo suhdettaan pohtivasta brittipariskunnasta, joka tutustuu hehkeään ranskalaiseen naiseen ja tämän iäkkääseen amerikkalaiseen invalidiaviomieheen. Invalidin maine perustuu elostelevaan elämäntapaan eikä niinkään kirjallisiin ansioihin. Brittipariskunta päätyy kuuntelemaan pariskunnan ongelmia.
Arviot
Arto Pajukallio toteaa Tv-maailmassa, että Polański työskentelee jälleen "tappavan tehokkaasti". Janet Maslin kirjoittaa New York Timesissa, että elokuva on "hirveä". Seignerin näyttelijäntyön laadun hän tulkitsee selittyvän sillä, että tämä on naimisissa Polańskin kanssa. Leena Virtanen (HS) toteaa, että elokuva ei ole Polańskin parhaita mutta kuitenkin tunnistettavissa helposti. Hänkin kritisoi Seigneriä: tällä ei "komiikan taju ole samalla tasolla kuin muilla".
Kantharos (Pireus)
Kantharos oli antiikin Pireuksen kauppasataman nimitys. Se toimi samassa satamalahdessa, joka on nykyisinkin Pireuksen sataman lauttasatamana. Satamalahti sijaitsee Pireuksen niemen länsipuolella ja sai nimensä siitä, että sen muodon katsottiin muistuttavan kantharosta. Sataman länsirannalla sijaitsi Eetioneian niemi.
thumb|left|220px|Uusi [[Pireuksen satama aloitti toimintansa Kantharoksessa 1800-luvulla. Satamaa vuonna 1892.]] thumb|left|220px|Kantharoksen rantaa nykyään. Kantharos oli yksi antiikin Pireuksen ja Ateenan kolmesta satamasta Munikhian ja Zean ohella. Se oli näistä suurin, ja sitä käytettiin pääasiassa kauppasatamana, vaikkakin se oli myös Ateenan sotalaivaston käytössä. Satama otettiin käyttöön 400-luvun eaa. alkupuolella, ja se oli 400-luvulla eaa. koko Välimeren merkittävimpiä kauppasatamia.
Antiikin aikaisen Kantharoksen rakenteista ei ole jäljellä käytännössä mitään sataman 1800-luvulla alkaneen kehityksen vuoksi, mutta niistä tiedetään yksityiskohtia 1800-luvulla tehtyjen löytöjen perusteella. Satama-altaan itälaidalla oli kauppapaikka (emporion) sekä rivi stoia eli pylväshalleja. Sotalaivoja varten Kantharoksessa oli erään piirtokirjoituksen mukaan 94 laivasuojaa. Sataman lähellä sijaitsi myös Zeus Soterin ja Athene Soteiran temppeli.
Sataman alueelta on löydetty merkittävät pronssiveistokset, niin kutsutut Pireuksen Apollon, Pireuksen Athene sekä kaksi Pireuksen Artemista, jotka oli mahdollisesti kätketty Sullan joukkojen hyökkäyksen yhteydessä vuonna 86 eaa. Ne ovat nykyisin Pireuksen arkeologisessa museossa.
Kielletty rakkaus (televisiosarja)
Kielletty rakkaus (Skilda världar) on ruotsalaisella TV4-kanavalla vuosina 1996–2002 esitetty ruotsalainen saippuasarja. Kielletty rakkaus on ruotsalainen versio australialaisesta Sons and Daughters saippusarjasta. Sarja on Ruotsin pitkäkestoisin yhtä mittaan jatkunut sarja, sitä tehtiin yhteensä kuusi tuotantokautta ja 500 osaa.
Suomessa sarjaa on esittänyt MTV3 kesällä 2004. Suomessa samalla konseptilla on tehty Salatut elämät-televisiosarjaa.
Sarjan lähtötilanne
Sarja alussa Daniel Toivonen ja Sandra Bovalius törmäävät toisiinsa Tukholman Cityterminalenissa ja rakastuvat toisiinsa. Sarjan edetessä paljastuu, että he ovatkin keskenään kaksosia, jotka ovat erotettu toisistaan heidän ollessa pieniä. Bovaliukset olivat yläluokkaa ja Toivoset kuuluivat alempaan työväenluokkaan, mikä aiheutti perheiden välille kitkaa.
Esittäminen ja suosio
Sarjaa esitettiin sen ensimmäisellä tuotantokaudella viisi kertaa viikossa, maanantaista perjantaihin. Toinen tuotantokausi ja kolmannen tuotantokauden syksy esitettiin neljä kertaa viikossa, maanantaista torstaihin. Kolmannen kauden kevätkausi esittiin jälleen viisi kertaa viikossa. Neljännestä kaudesta sarjan loppuun saakka sitä esittiin enää vain kerran viikossa, mutta yhden jakson kesto tuplaantui.
Sarja keräsi keskimäärin 1,3 miljoonaa katsojaa päivittäin. Sarjan kaikkien aikojen katsotuin jakso esitettiin 23. toukokuuta 1997. Jaksoa seurasi yli 1,5 miljoonaa katsojaa.