cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Mallos (järvi)
Maantietoa
Järven tilavuudeksi on määritetty 40,55 miljoonaa kuutiometriä eli 0,04055 kuutiokilometriä ja sen keskisyvyydeksi on saatu 4,0 metriä. Sen syvänteessä on 12,4 metriä syvää ja syvänne sijaitsee itärannan tuntumassa Vihautpurun suun pohjoispuolella. Järven rantaviivan pituus on 52,2 kilometriä, josta saarten rantaviivan yhteispituuden osuus siitä on 16,5 kilometriä.
Luontoarvoja
Järven ekologinen tila on todettu seurantatutkimuksissa erinomaiseksi, viimeksi vuonna 2009. Käyttö- ja hoitosuunnitelman mukaan järveen istutetaan vuosittain 10 000 kuhaa.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Mäntyharjun reitin valuma-alueen (14.9) Puulaveden alueella (14.92), jonka Malloksen valuma-alueeseen (14.927) järvi kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 102,4 metriä mpy.
Lievästi tummavetinen Mallos laskee pohjoisesta Vuojakosken kautta Puulaveden itäosaan Vuojaselälle. Mallokseen laskee Tamaranjoki pohjoisesta ja Haarajoki luoteesta päin.
Daniel Southworth
Daniel Southworth (s. 2. syyskuuta 1974) on yhdysvaltalainen näyttelijä ja itämaisten taistelulajien taitaja, joka tunnetaan roolistaan Eric Myersina, Quantum Rangerina televisiosarjassa Power Rangers Time Force.
Ura
Southworth harjoitteli pitkään eri kamppailulajeja, kuten taekwondota, kenpoa, judoa, jeet kune dota ja painia. Muutettuaan Pohjois-Carolinasta Los Angelesiin Southworth päätyi collegesta valmistumisen jälkeen elokuva-alle. Hän päätyi työskentelemään näyttelijänä ja sijaisnäyttelijänä, tehden stuntteja muun muassa televisiosarjoihin ja elokuviin, kuten Martial Law, Skorpionikuningas, Smokkimies, Hidalgo ja Broken Path.
Romania toisessa maailmansodassa
thumb|220px|Romania suurimmillaan toisen maailmansodan aikana 1942. thumb|220px|Ion Antonescu [[Adolf Hitlerin vieraana 10. kesäkuuta 1941.]] Toisessa maailmansodassa Romania kuului 1941–1944 akselivaltoihin ja elokuusta 1944 alkaen liittoutuneisiin.
1939
Toinen maailmansota syttyi, kun Saksa hyökkäsi Puolaan 1. syyskuuta 1939. Tällöin Kaarle II:n hallitsema Romanian kuningaskunta omaksui puolueettomuuden. Euroopan nopeasti muuttuva poliittinen tilanne ja maan sisäpoliittiset mullistukset hankaloittivat tilannetta. Saksan kanssa liittoutumista ajaneet fasistiset liikkeet kuten Rautakaarti keräsivät suosiota ja vaikutusvaltaa. Ranska ja Yhdistynyt kuningaskunta olivat taanneet Romanialle koskemattomuuden, mutta Saksa oli voittanut taistelun Ranskasta ja tuhonnut liittoutuneiden sotilaallisen voiman manner-Euroopassa. Romania kääntyi Saksan puoleen vastaavien takuiden toivossa, tietämättä, että allekirjoittaessaan Molotov–Ribbentrop-sopimuksen salaisen lisäpöytäkirjan 1939, oli Saksa jo tällöin luvannut Romanian alueita Neuvostoliitolle.
1940
Kesällä 1940 Romania menetti aluekiistoissa sille ensimmäisen maailmansodan jälkeen luovutettuja alueita. Se joutui luovuttamaan heinäkuussa uhkavaatimuksen jälkeen Bessarabian ja Pohjois-Bukovinan Neuvostoliitolle sekä elokuun lopussa Saksan painostuksesta Pohjois-Transylvanian Unkarille. Tämä laski Romanian hallituksen suosion pohjalukemiin. Samalla fasististen ja sotilaallisten ryhmittymien suosio puolestaan kasvoi, kunnes ryhmittymät kaappasivat vallan marsalkka Ion Antonescun johdolla syyskuun 1940 alussa. Kuningas Kaarle II pakotettiin luopumaan kruunusta 19-vuotiaan poikansa Mikael I:n hyväksi. Romanian uusi johto alkoi ajamaan maata kohti akselivaltoja, joihin se liittyi virallisesti 23. marraskuuta 1940. Marsalkka Antonescun ja Rautakaartin yhteistyö päättyi tammikuussa 1941, jolloin Antonescu murskasi kaappausta yrittäneen Rautakaartin kolme päivää kestäneessä sisällissodassa, ja hallitsi sen jälkeen käytännössä sotilasdiktaattorina. Saksa ei tukenut tappiolle joutuneita Romanian fasisteja, sillä se luotti yhteistyöhön Antonescun kanssa. Kymmenen päivää ennen operaatio Barbarossaa Antonescu lupasi Saksalle, että ”Romaniaan voi luottaa aina, kun on kyse slaavien vastaisesta toiminnasta”.
1941–1944
thumb|right|150px|Vallan kaapannut kuningas Mikael I. Romania hyökkäsi Neuvostoliittoon 22. kesäkuuta 1941 operaatio Münchenissä. Se toimitti Saksalle öljyä ja lähetti itärintamalle enemmän joukkoja kuin kaikki muut Saksan liittolaiset yhteensä. Romanian joukot osallistuivat taisteluihin Ukrainassa, Bessarabiassa, Stalingradissa ja muualla. Myös 260 000 juutalaista joutui erilaisten vainojen uhreiksi Bukovinassa, Bessarabiassa, Transylvaniassa ja Moldovassa. Suurin osa Romanian juutalaisista selvisi hengissä vainoista, mutta Iașin pogromissa surmattiin yhden yön aikana tuhansia ihmisiä ja useita lähetettiin keskitysleireille. Romania suoritti vastaavia joukkomurhia Odessassa, Bogdanovkassa, Domanovkassa ja Peciorassa.
Akselivaltain sotaonnen käännyttyä liittoutuneet alkoivat pommittaa Romaniaa vuodesta 1943 eteenpäin. Puna-armeija eteni maahan vuonna 1944. Fasistit ja sotilaalliset ryhmittymät menettivät suosionsa romanialais-saksalaisten linjojen murtuessa ja vetäytyessä Neuvostoliiton joukkojen edessä. Muutamaa päivää puna-armeijan ratkaisevan läpimurron jälkeen, 23. elokuuta 1944 kuningas Mikael onnistui kaappaamaan vallan Antonesculta ja julisti saman tien sodan Saksalle. Saksan armeija yritti vallata Bukarestin suistaakseen kuninkaan vallasta, mutta Romanian armeija onnistui torjumaan hyökkäyksen. Samalla puna-armeija miehitti Romanian ja ehdottoman antautumisen sisältänyt aselepo Neuvostoliiton kanssa allekirjoitettiin 12. syyskuuta. Romanian puolenvaihto mahdollisti neuvostojoukoille syyskuun 1944 alussa etenemisen myös Bulgariaan, joka sitä ennen ei ollut sodassa Neuvostoliiton kanssa. Maailmansodan loppuun asti Romanian armeija taisteli liittoutuneiden puolella. Se osallistui muun muassa Unkarin ja Tšekkoslovakian valtaamiseen.
Sodan jälkeen
Huolimatta myöhäisestä loikkauksestaan voittajien leiriin Suur-Romania lakkautettiin ja se menetti alueita Bulgarialle ja Neuvostoliitolle, mutta sai pohjois-Transylvanian Unkarilta. Romania menetti arviolta 370 000 henkeä sodan aikana. Neuvostoliiton miehityksen seurauksena kommunistien suosio nousi maassa. Vuonna 1947 Mikael I menetti valtansa ja Romaniasta tehtiin kansantasavalta, jota hallitsi yksipuoluejärjestelmä vuoteen 1989 saakka.
HMS Usk (1903)
HMS Usk oli Britannian kuninkaallisen laivaston River-luokan torpedovenehävittäjä.
Valmistus
Alus tilattiin osana vuosien 1901-1902 laivasto-ohjelmaa Yarrow and Companyltä Poplarista, missä köli laskettiin 30. heinäkuuta 1902. Alus laskettiin vesille 25. heinäkuuta 1903 ja valmistui maaliskuussa 1904.
Palvelus
Alus myytiin 29. heinäkuuta 1920 romutettavaksi.
Anna Itävaltalainen (Espanja)
Annan isä oli Filipin serkku keisari Maksimilian II, ja äiti Filipin sisar Maria. Alun perin Annan oli suunniteltu menevän naimisiin Filipin pojan Don Carlosin kanssa, mutta kun tämä kuoli nuorena, Filip otti poikansa morsiamen. Pariskunnalle syntyi ensin kolme poikaa ja tytär, jotka kuolivat kaikki nuorena. Vastia vuonna 1578 syntynyt Filip-poika varttui aikuiseksi ja peri isänsä kruunun nimellä Filip III.
Fabiano Eller
Fabiano Eller dos Santos (s. 16. marraskuuta 1977 Linhares, Brasilia) on brasilialainen jalkapalloilija. Hän on pelipaikaltaan keskuspuolustaja.
Eller on edustanut urallaan Vascoa, Palmeirasia, Flamengoa, Al-Wakraa, Fluminensea, Trabzonsporia, Internacionalia sekä Atlético Madridia. Eller on ollut mukana voittamassa Campeonato Capixabaa (1995), Campeonato Cariocaa kahdesti (2004 ja 2005) ja Copa Libertadoresia (2006). Eller on viimeksi pelannut Atlético Madridissa, jonka kanssa hän kuitenkin purki sopimuksen kesäkuussa 2008. Hän neuvottelee siirtymisestä brasilialaiseen Santosiin.
Audi TT
Audi TT on Audin vuodesta 1998 lähtien valmistama kaksiovinen urheiluautomalli. Nimi TT on peräisin Volkswagenin vuonna 1969 ostaman NSU:n 1960-luvun takamoottorisesta NSU TT -kilpa-autosta, joka perustui NSU Prinz -malliin.
Audi TT Typ 8N (1998–2006)
Ensimmäisen sukupolven TT esiteltiin coupé-korisena syksyllä 1998. Se perustui samalle pohjalevylle kuin esimerkiksi Audi A3, Škoda Octavia ja Volkswagen Golf IV. Vuotta myöhemmin esiteltiin myös roadster-avomalli. vasen|pienoiskuva|Audi TT Roadster Vuoden 2003 Euro NCAP -kolaritestistä TT sai tulokseksi neljä tähteä viidestä.
Ainoana moottorina oli aluksi turboahdettu 1,8-litrainen (180/224 hv), jonka suurempitehoisen version yhteydessä oli aina quattro-neliveto. Syksyllä 2002 moottorista tuli myös 150-hevosvoimainen versio. Vuonna 2003 esiteltiin 3,2-litrainen VR6 (250 hv), joka oli aina nelivetoinen. Sen yhteyteen oli saatavana kuusiportainen DSG-kaksoiskytkinvaihteisto.
Aivan alkupään malleissa ei ollut takaspoileria. Se lisättiin vuonna 2000, kun huomattiin auton hallittavuudessa olevan puutteita suuremmilla nopeuksilla ajettaessa. Samalla ajonvakautusjärjestelmä ESP tuli vakiovarusteeksi. vasen|pienoiskuva|Audi TT quattro Vuonna 2005 esiteltiin erikoismalli TT quattro Sport, jossa 1,8-litraisen moottorin teho oli nostettu 240 hevosvoimaan. Painoa oli kevennetty poistamalla takaistuimet ja vararengas. Malli oli saatavana ainoastaan coupé-korisena.
Audi TT Typ 8J (2006–2014)
Toisen sukupolven TT esiteltiin keväällä 2006. Se perustuu samalle pohjalevylle kuin muun muassa Volkswagen Golf V. vasen|pienoiskuva|Audi TT Roadster Detroitin autonäyttelyssä tammikuussa 2008 esiteltiin TTS-malli, jossa turboahdetun 2,0-litraisen bensiinimoottorin teho on nostettu 272 hevosvoimaan. Se oli saatavana sekä coupé- että roadster-korisena. alt=|vasen|pienoiskuva|Audi TTS Malliston huipulle esiteltiin keväällä 2009 Geneven autonäyttelyssä TT RS, jonka moottorina on turboahdettu viisisylinterinen 2,5-litrainen (340 hv). vasen|pienoiskuva|Audi TT RSLeipzigin autonäyttelyssä keväällä 2010 esiteltiin kasvojenkohotuksen kokenut TT, johon oli tehty muutoksia puskuriin ja etusäleikköön. 2,0-litraiseen bensiinimoottoriin tehtiin uudistuksia, jolloin sen teho nousi, mutta polttoaineenkulutus laski aiemmasta. 3,2-litrainen VR6 poistui mallistosta. vasen|pienoiskuva|Facelift-mallin Audi TT Roadster.
Bensiinimoottorit
Dieselmoottorit
Audi TT Typ FV (2014–)
Kolmannen sukupolven TT esiteltiin Geneven autonäyttelyssä keväällä 2014. Se perustuu samalle modulaariselle MQB-pohjalevylle kuin esimerkiksi uudet Audi A3, Škoda Octavia ja Volkswagen Golf VII. vasen|pienoiskuva|Audi TT Roadster Vuoden 2015 Euro NCAP -kolaritestistä TT sai tulokseksi neljä tähteä viidestä. vasen|pienoiskuva|Audi TTS Roadster TTRS esiteltiin vuonna 2016. Moottorina on turboahdettu viisisylinterinen 2,5-litrainen, jonka teho on 400 hevosvoimaa. Voimansiirtona on seitsenportainen S tronic -kaksoiskytkinvaihteisto. Malli on saatavana sekä coupé- että roadster-korisina versioina. vasen|pienoiskuva|Audi TT RS Roadster
Bensiinimoottorit
Dieselmoottorit
Amos Tutuola
Amos Tutuola (20. kesäkuuta 1922 Abeokuta – 8. kesäkuuta 1997) oli nigerialainen kirjailija. Hän sovelsi naivistista, koomista tyyliä romaaneissa, joista ylivoimaisesti tunnetuin on vuonna 1952 ilmestynyt esikoisromaani Palmuviinijuoppo. Teoksen kerronta nojaa joruboiden kansantarinoihin.
Teemu Oinonen
Teemu Kalervo Oinonen (s. 19. syyskuuta 1936 Nilsiä) on suomalainen kirjailija ja kirjastonhoitaja. Oinonen valmistui yhteiskuntatieteiden kandidaatiksi Tampereen yliopistosta vuonna 1972 ja filosofian kandidaatiksi vuonna 1977.
Yksityiselämä
Oinonen on asunut Nilsiässä vuodet 1936–1954 ja 1984–1988 sekä Iisalmessa vuodesta 1989. Hän harrastaa tietokirjallisuutta.
Hänen vanhempansa olivat metsätyömies Kalle Pekka Oinonen ja Anna Hartikainen. Hänen puolisonsa on vuodesta 1976 ollut kirjastonhoitaja Ulla Maija Koskinen.
Deep Purple
Deep Purple on vuonna 1968 perustettu englantilainen rockyhtye. Yhtye luetaan heavy metalin ja hard rockin edelläkävijöihin. Deep Purple on ensimmäisiä ja suosituimpia näiden tyylilajien edustajia. Yhtyeen albumeita on myyty yli 150 miljoonaa kappaletta. Yhtyeen historiaan kuuluu suuri määrä kokoonpanon muutoksia, ja sen toiminta on ollut välillä kahdeksan vuotta keskeytyksissä.
Perustaminen (1967–1968)
thumb|right|220px|Ritchie Blackmore. The Searchersin entinen rumpali Chris Curtis otti vuonna 1967 yhteyttä englantilaiseen liikemieheen Tony Edwardsiin ja ehdotti, että tämä alkaisi manageroida hänen uutta yhtyettään, jonka hän tulisi kokoamaan itsensä ympärille. Edwards innostui ajatuksesta ja yhdessä liikekumppaneidensa John Colettan ja Ron Hiren (HEC-Enterprises) alkoi toteuttaa suunnitelmaa. Ensin yhtyeeseen hankittiin urkuri Jon Lord, joka soitti The Artwoods -yhtyeessä. Lord otti yhteyttä sessiokitaristina tunnettuun Ritchie Blackmoreen, jonka hän suostutteli tulemaan Hampurista asti koe-esiintymiseen. Curtis kuitenkin päätti jättäytyä hankkeesta, mutta Lord ja Blackmore jatkoivat yhdessä. Basistiksi otettiin Lordin ja Blackmoren vanha soittokumppani Nick Simper. Kokoonpano oli valmis laulaja Rod Evansin ja rumpali Ian Paicen tultua mukaan. He olivat soittaneet The Maze -yhtyeessä. Yhtyeen nimeksi tuli Chris Curtisin ehdotuksen mukaan Roundabout. Kevään 1968 lyhyen Tanskan-kiertueen jälkeen nimeksi muutettiin Deep Purple Ritchie Blackmoren isoäidin lempikappaleen mukaan.
Mark I – Ensimmäinen kokoonpano (1968–1969)
thumb|left|180px|Yhtyeen ensimmäinen kosketinsoittaja [[Jon Lord.]] Deep Purple sai levytyssopimuksen Parlophone-yhtiöltä, joka oli EMI:n alamerkki. Yhdysvalloissa levy-yhtiöksi tuli Tetragrammaton. Ensimmäinen albumi Shades of Deep Purple levytettiin toukokuussa 1968 parin päivän aikana. Albumin musiikki oli 1960-luvun pop-vaikutteista Blackmoren ja Lordin sooloilla ryyditettynä. Albumilta julkaistu single, Joe Southin kirjoittama ”Hush” nousi Yhdysvalloissa yllätyshitiksi ja singlelistan sijalle 4. Myös albumi menestyi Yhdysvalloissa hyvin ja nousi top-30:een. Kotimaassa Englannissa kumpikin floppasi. Menestyksen myötä yhtye lähti Amerikan-kiertueelle ja soitti muun muassa Creamin lämmittelijänä. Jo saman vuoden syksyllä julkaistiin yhtyeen toinen albumi The Book of Taliesyn. Musiikki oli aiempaa hieman progressiivisempaa, ja myös Lordin ihannoimaa klassista musiikkia hyödynnettiin kappaleessa ”Anthem”. Albumi ja siltä julkaistu single ”Kentucky Woman” nousivat listoille USA:ssa mutta eivät yltäneet ensilevyn ja ”Hushin” vertaiseen menestykseen. Englannissa albumi julkaistiin vasta kesällä 1969. Vuodenvaihteessa Purple meni jälleen studioon levyttämään kolmatta albumia. Yksinkertaisesti Deep Purple -nimellä kesäkuussa 1969 julkaistu albumi ei menestynyt enää Yhdysvalloissakaan saati sitten Englannissa, jossa se julkaistiin vasta vuoden 1969 lopulla. Musiikillisesti albumi osoitti jo merkkejä tulevasta raskaammasta suunnasta. Lordin ja Blackmoren ”April”-kappaleella kokeiltiin klassisen musiikin vaikutteilla.
Uusi kokoonpano alkoi harjoitella päivisin ja vanha kokoonpano teki sovittuja keikkoja iltaisin. Pian myös Simper ja Evans saivat tietää, miten asiat ovat. Evans tyytyi kohtaloonsa, koska oli aikonut muutenkin muuttaa Amerikkaan ja perustaa perheen, mutta Simper oli katkera erottamisestaan ja haastoi yhtyeen myöhemmin oikeuteen. Simper perusti vuotta myöhemmin Warhorse-nimisen progressiivista heavy rockia soittaneen yhtyeen. Evans liittyi 1970-luvun alussa Captain Beyond -yhtyeeseen. Viimeinen alkuperäisen kokoonpanon konsertti oli 4. heinäkuuta ja uusi kokoonpano teki ensiesiintymisensä 10. heinäkuuta 1969 vain kuusi päivää myöhemmin.
Mark II – Kakkoskokoonpano (1969–1973)
thumb|right|300px|Deep Purplen kuuluisin kokoonpano vuonna 1971. Vasemmalta [[Jon Lord, Roger Glover, Ian Gillan, Ritchie Blackmore ja Ian Paice.]] Ensimmäinen kakkoskokoonpanon levytys oli ”Hallelujah”-niminen Greenway/Cookin säveltämä gospelvaikutteinen popralli, joka ei kuitenkaan menestynyt. Purple alkoi keikkojen ohessa säveltää tulevan In Rock -albumin kappaleita. Ritchie Blackmoren visiona oli tehdä kovaa rockia sisältävä albumi ilman hempeyksiä. Levyn tekemisen keskeytti Jon Lordin säveltämän Concerto for Group and Orchestra -teoksen esittäminen yhdessä Malcolm Arnoldin johtaman Lontoon Royal Philharmonic Orchestran kanssa syyskuussa 1969. Kyseessä oli yksi ensimmäisistä rockyhtyeen ja sinfoniaorkesterin yhteisteoksista, ja se sai suurta huomiota Englannissa ja toi yhtyeen viimein englantilaisten tietoisuuteen. Konsertosta julkaistiin albumi, joka nousi top-30:een Brittein albumilistalla. Yhdysvalloissa albumi jäi konkurssiin menneen Tetragrammaton-yhtiön viimeiseksi Purple-julkaisuksi eikä menestynyt listoilla. Kotimaan menestyksestä huolimatta kaikki jäsenet, etenkään Blackmore, eivät olleet tyytyväisiä. Purple tunnettiin nyt yhtyeenä, joka soitti orkesterin kanssa klassista musiikkia, vaikka se nimenomaan halusi suunnata raskaampaan ja tiukempaan rockiin. Uusien kappaleiden levyttämistä jatkettiin, ja Blackmore lupasi soittaa orkesterien kanssa vaikka lopun ikäänsä, jos tuleva albumi floppaa.
Concerto for Group and Orchestra oli ensimmäinen Purple-albumi, jolla oli mukana äänittäjä Martin Birch, josta oli tuleva Purplen hovituottaja ja myöhemmin monien suurten heavy-yhtyeiden (esimerkiksi Iron Maiden) tuottaja.
Kesällä 1970 julkaistu In Rock ja single ”Black Night” löivät yhtyeen lopullisesti läpi Euroopassa. Single ja albumi nousivat Britanniassa top-10:een. In Rockia pidetään nykyään yhtenä hard rockin pioneerialbumeista. Sen kappaleista klassikoiksi ovat muodostuneet ”Speed King” ja pitkä ”Child in Time”. Yhtyeen tavaramerkiksi muodostuneet kitara- ja kosketinsoolot sekä Ian Gillanin tarvittaessa korkealle nouseva ääniala tulevat albumilla hyvin esille. Purple lähti kiertämään Eurooppaa ja Amerikkaa, jossa se rakensi siellä kadonneen suosionsa uudelleen.
Kovan esiintymistahdin lomassa yhtye alkoi levyttää seuraavaa albumia jo samana vuonna. Vuonna 1971 julkaistu Fireball nousi listaykköseksi Britanniassa ja single ”Strange Kind of Woman” nousi top-10:een. Menestyksestä huolimatta yhtye ei ollut kaikin puolin tyytyväinen albumiin ja kriitikotkin olivat levystä montaa mieltä. Albumilla yhtyeen tyyli kehittyi enemmän progressiiviseen suuntaan In Rockin suoraviivaisuudesta. Ian Gillan on myöhemmin sanonut Fireballin olevan hänen lempialbuminsa.
thumb|left|220px|Ian Gillan vuonna 1972. Seuraavaa albumia lähdettiin levyttämään Sveitsin Montreux’hön vuoden 1971 joulukuussa. Albumi oli tarkoitus nauhoittaa paikallisella Casinolla, mutta Frank Zappan konsertissa, jota Purple oli katsomassa, joku yleisöstä laukaisi valopistoolin, joka sytytti Casinon tuleen. Äänityksiin varatun ajan painostamana uudeksi äänityspaikaksi valittiin Grand Hotel, joka oli suljettu talven ajaksi turistikauden päättyessä. Äänitystila rakennettiin käytävään hotellin aulan sivuun.
Kasattuaan patjoista ja muista tavaroista väliseiniä ja vaimennuksia akustiikan muokkaamiseksi yhtye pystyi äänittämään. Yhtye myös yritti äänittää monet kappaleet aitona esityksenä nauhalle, koska liikkuminen soittopaikan ja rakennuksen viereen sijoitetun Rolling Stonesin mobiilistudioauton, joka oli myös tarkkailuhuoneena, välillä ei ollut helppoa. Esitykseen lisättiin sitten taustalaulu- ja soolo-osuuksia. Tuottajan vaatimuksesta tehtiin uusintaottoja.
Tuloksena oli Machine Head, yksi heavy rockin klassikkoalbumeista. Etenkin Casinon tulipalosta innoituksen saanut "Smoke on the Water" tuli nousemaan yhtyeen tunnetuimmaksi kappaleeksi. Muita klassikkokappaleita levyllä ovat "Highway Star", "Pictures of Home" sekä "Space Truckin’".
Deep Purple konsertoi ensimmäisen kerran Suomessa 26. helmikuuta 1972 Helsingin A-Messuhallissa osana Fireball-kiertuetta.
Gillanin ollessa lähtöpuuhissa Blackmore, Paice ja Lord alkoivat miettiä uusia suunnitelmia tulevaisuuden varalle. Blackmore ilmoitti haluavansa uuden basistin Gloverin tilalle, muuten hän ei jatkaisi. Paice ja Lord myöntyivät ehdotukselle ja uutta basistia alettiin kaikessa hiljaisuudessa etsiä. Roger Glover ei aluksi tiennyt erottamisestaan, ja kuullessaan siitä managereilta hän oli luonnollisesti pettynyt. Uudeksi basistiksi otettiin Trapeze-yhtyeessä soittanut ja laulanut Glenn Hughes, jonka Lord, Paice ja Blackmore olivat nähneet keikalla Marquee-klubilla ja ihastuneet tämän esiintymiseen ja soittotaitoon. Laulajaa varten laitettiin ilmoitus lehteen. Blackmoren ykkössuosikki Free-yhtyeen Paul Rodgers kieltäytyi pestistä vaikka olikin aluksi kiinnostunut. Deep Purplen kakkoskokoonpano soitti viimeiset konserttinsa kesäkuussa 1973 Japanissa, minkä jälkeen Gillan vetäytyi pariksi vuodeksi musiikkialalta ja Roger Gloverista tuli yhtyeen oman Purple Recordsin työntekijä. Vuonna 1973 Deep Purple oli Pohjois-Amerikan myydyimpien artistien joukossa ja maailman suosituimpia rockyhtyeitä.
Mark III – Bluesia ja funk-vaikutteita (1973–1975)
Syksyllä 1973 uudeksi vokalistiksi valittiin tuntematon David Coverdale Koillis-Englannista. Coverdale oli laulanut paikallisissa bluesyhtyeissä ja lähetti heikkotasoisen koenauhan Purplen kuultavaksi. Huonosta laadusta huolimatta Purplen jäsenet kiinnostuivat Coverdalen laulusoundista ja mies kutsuttiin koe-esiintymiseen. Coverdale valittiin ja laitettiin kuntokuurille ylipainon vuoksi, minkä lisäksi hänen kierot silmänsä korjattiin. Yhtye alkoi säveltää ja harjoitella uutta materiaalia ja lähti loppuvuodesta Montreux’hön levyttämään tulevaa Burn-albumia. Uusien jäsenten myötä musiikki oli enemmän blues- ja funkvaikutteista aiempaan materiaaliin verrattuna. Albumi julkaistiin alkuvuodesta 1974 ja oli menestys ympäri maailmaa. Suosituimpia kappaleita albumilla olivat Blackmoren raivokkaan kitarariffin varassa kulkeva nimikappale sekä pitkä blues ”Mistreated”, josta tuli yksi konserttien kohokohdista. Instrumentaali ”A 200” oli Jon Lordin syntetisaattorikokeilu, johon Blackmore lisäsi yhden hienoimmista sooloistaan. Uusi Purple lähti Yhdysvaltain kiertueelle ja esiintyi huhtikuussa 1974 California Jam -festivaaleilla lähes 300 000 ihmisen edessä. Purplen legendaarinen setti päättyi Blackmoren järjestämään näytökseen hänen tuhottuaan tv-kameran ja räjäytettyään yhden vahvistimistaan.
Hienon Burn-albumin jälkeen saman vuoden lopussa julkaistu Stormbringer jakoi mielipiteitä niin kriitikoiden kuin yhtyeenkin sisällä. Glenn Hughesin funk-vaikutteet nousivat entistä enemmän esiin Blackmoren vastustuksesta huolimatta. Blackmore oli muutenkin pettynyt albumin linjaan sekä siihen, että hänen ehdottamaansa Quartermass-coveria "Black Sheep Of The Family" ei levytetty muiden vastustaessa. Kitaristi alkoi muutenkin etääntyä yhtyeen toiminnasta ja suunnitteli sooloalbumin tekemistä Purplea lämmitelleen Elf-yhtyeen kanssa. Stormbringer ei menestynyt yhtä hyvin kuin aiemmat albumit. Albumi muistetaan nimikappaleestaan sekä hitaasta päätöskappaleesta "Soldier Of Fortune".
Ritchie Blackmore levytti alkuvuodesta 1975 Elf-muusikoiden kanssa soololevynsä Ritchie Blackmore’s Rainbow ja kevään Euroopankiertueen jälkeen hän erosi Purplesta ja alkoi luotsata omaa Rainbow-yhtyettään. Viimeisen keikkansa Mark III soitti 7. huhtikuuta 1975 Pariisissa. Korvaamattomana pidetty kitaristi oli lähtenyt ja Purplen tarun ennustettiin olevan lopussa.
Mark IV – Viimeinen vuosi (1975–1976)
260px|thumb|right|Deep Purple vuonna 1976. Jon Lord ja Ian Paice olivat valmiita pistämään pillit pussiin, mutta Coverdale ja Hughes ylipuhuivat heidät jatkamaan vielä. Coverdale oli kuullut amerikkalaisen Tommy Bolinin soittoa ja ehdotti miestä uudeksi kitaristiksi. Bolin oli soittanut monien artistien (muun muassa James Gang, Billy Cobham) kanssa sekä tehnyt sooloalbumin Teaser. Bolinin soittotyyli poikkesi Blackmoren tyylistä jazz-, fuusio- ja funkvaikutteineen. Hän myös käytti paljon efektilaitteita. Bolinin tultua kitaristiksi Purple lähti syksyllä 1975 Saksaan levyttämään. Tuloksena oli Come Taste the Band -niminen albumi, jolla funkvaikutteet olivat voimakkaasti mukana sekoittamassa perinteistä hard rockia. Vaikka albumi sai nihkeääkin kritiikkiä, oli se kuitenkin edeltäjäänsä Stormbringeria eloisampi kokonaisuus.
Deep Purple aloitti albumin promotoimisen Itä-Aasian kiertueella. Ongelmia alkoi ilmetä Tommy Bolinin tuotua yhtyeeseen siitä aiemmin puuttuneen ongelman: huumeidenkäytön. Deep Purple oli Jon Lordin sanoin ”ollut aina perinteinen brittiläinen kaljoitteluporukka”, mutta huumeongelmiin yhtye ei ollut törmännyt. Samoihin aikoihin myös basisti-laulaja Glenn Hughesilla alkoi ilmetä samoja ongelmia. Aasiassa Tommy Bolin piikitti kätensä huonolla heroiinilla lähes soittokelvottomaksi ja Jon Lord joutui konserteissa paikkaamaan hänen vajaata soittoaan koskettimien runsaalla käytöllä. Vuoden 1976 alussa tehty Amerikan-kiertue sujui jo paremmin. Tommy Bolin oli kotikentällään, ja yhtye teki onnistuneita keikkoja. Kaikesta huolimatta Jon Lordin ja Ian Paicen kiinnostus yhtyeen toiminnan jatkamiseen alkoi hiipua, ja myös David Coverdale alkoi suunnitella eroamista. Tommy Bolin ja Glenn Hughes alkoivat ottaa enemmän roolia lavalla sekä sen ulkopuolella, mikä myös söi yhtyettä sisältä päin. Vaikean Ison-Britannian kiertueen viimeisen keikan jälkeen Liverpoolissa maaliskuussa 1976 Coverdale sanoi lavalta poistuttuaan Lordille ja Paicelle lähtevänsä yhtyeestä. Miehet olivat samaa mieltä asioista Coverdalen kanssa ja päättivät lopettaa yhtyeen toiminnan. Tommy Bolin ja Glenn Hughes saivat kuulla hajoamisesta vasta kuukausia myöhemmin.
Välivuodet (1976–1984)
Ritchie Blackmore luotsasi Rainbow'ta menestyksekkäästi aluksi Ronnie James Dion kanssa ja myöhemmin yhdessä Purple-basisti Roger Gloverin kanssa yltäen kaupalliseen menestykseen niin single- kuin albumimarkkinoilla. Ian Gillan perusti vuonna 1975 oman yhtyeensä, joka alun fuusiojazz-vaiheen jälkeen siirtyi menestyksekkäästi raskaaseen rockiin 1980-luvun alkupuolella. Vuonna 1983 hän liittyi Black Sabbathiin vuoden ja yhden albumin ajaksi.
Jon Lord ja Ian Paice perustivat aluksi Tony Ashtonin kanssa Paice, Ashton & Lord (PAL)-yhtyeen. 1970-luvun lopulla molemmat liittyivät David Coverdalen perustamaan Whitesnakeen, joka nousi kukoistukseensa 1980-luvulla. Glenn Hughes aloitti soolouran ja teki levyjä Pat Thrallin kanssa nimellä Hughes/Thrall. Lisäksi hän toimi sessiolaulajana muun muassa Gary Mooren levyillä. Tommy Bolin jatkoi soolouraansa, mutta kuoli jo vuoden 1976 joulukuussa Bolinin huumeiden yliannostukseen Miamissa 25-vuotiaana.
Alkuperäinen laulaja Rod Evans joutui vuonna 1980 huijareiden kelkkaan liityttyään nimellä The New Deep Purple toimineeseen yhtyeeseen. Kyseinen manageritoimisto ja muusikot olivat erikoistuneet tämäntyylisiin huijauksiin (muun muassa Steppenwolf-nimen väärinkäyttö) joissa menestyneen bändin nimeä käytetään ottamalla mukaan kyseisen yhtyeen ex-jäsen, jolloin kaikki mahdolliset syytökset kohdistuisivat tähän kyseiseen jäseneen. Nick Simper kieltäytyi lähtemästä huijaukseen mukaan. Yhtye konsertoi Pohjois-Amerikassa ja mainosti itseään Deep Purplena ja myi konserttipaikat täyteen keikkojen kuitenkin yleensä päättyessä kaaokseen ihmisten huomatessa huijauksen. Vale- Deep Purple aikoi silti esiintyä 18 000 hengen Long Beach -areenalla.
Oikean Deep Purplen taustavoimat reagoivat nopeasti julkaisemalla konserttia mainostaneessa Los Angeles Times -lehdessä ilmoituksia, joissa lueteltiin yhtyeeseen kuuluneet jäsenet, jotka eivät esiintyisi konsertissa, onnistuen rajoittamaan vahinkoa. Oikean Deep Purplen managerit ja lakimiehet ottivat asian hoitoonsa ja Rod Evans sai kontolleen suuret korvaukset ja menetti rojaltit kaikilta Purple-levyiltä joissa hän on mukana. Sittemmin Evans on kadonnut julkisuudesta.
Deep Purplen uudelleenkasaamisesta liikkui huhuja lähes koko sen toimintatauon aikana. Ian Gillanin ja Ritchie Blackmoren välit olivat kohentuneet ja Blackmore muun muassa vieraili Gillanin soolokeikalla soittaen pari encorea. Blackmore taas oli pyytänyt Gillania Rainbow'n laulajaksi, joskin tuloksetta. Miehet kuitenkin suunnittelivat Deep Purplen ja sen kuuluisimman kokoonpanon eli kakkoskokoonpanon reunionia. Ensimmäisen kerran oli tarkoitus kokoontua vuoden 1983 alussa, mutta joidenkin soittajien muut projektit olivat vielä kesken tuolloin.
Reunion – Mark II (1984–1989)
Uudelleenkasattu Deep Purple [[San Franciscossa tammikuussa 1985. Vasemmalta Roger Glover, Ian Gillan ja Ritchie Blackmore.|thumb|left|upright]] Pitkään huhuttu ja suunnitteilla ollut kakkoskokoonpanon (Blackmore, Gillan, Glover, Lord ja Paice) paluu yhteen tuli ajankohtaiseksi vuonna 1984. Miesten muut projektit olivat päättyneet ja uutta tulemista alettiin valmistella. Lokakuussa 1984 julkaistiin sitten odotettu paluualbumi Perfect Strangers. Albumi menestyi odotetusti hyvin ympäri maailmaa, ja se sai kehuja kriitikoilta ja varsinkin nimikappaleesta on tullut klassikko. Purple teki laajan ja onnistuneen maailmankiertueen, joka huipentui Knebworthin festivaalikeikalle, jonne kertyi lähes satatuhatta fania sateesta huolimatta.
Vuonna 1987 yhtye julkaisi The House of Blue Light -albumin, joka ei ollut enää niin suuri menestys kuin Perfect Strangers. Yhtye yritti päivittää soundiaan enemmän silloisiin muotivirtauksiin sopivaksi, minkä johdosta monet kappaleet kuulostivat ylituotetuilta. Lisäksi huhuttiin Blackmoren ja Gillanin välien jälleen kiristyneen musiikillisten erimielisyyksien vuoksi. Blackmore oli ollut Rainbow-yhtyeensä kiistaton johtaja lähes kymmenen vuoden ajan ja halusi myös kontrolloida Purplessa välittämättä muiden, etenkin Gillanin, kommenteista. Albumia seuranneelta maailmankiertueelta kasattiin hätäisesti vuonna 1988 julkaistu Nobody’s Perfect -livealbumi. Albumilla oli myös Mark I:n menestyneestä ”Hush”-kappaleesta tehty uusi studioversio yhtyeen 20-vuotisjuhlan kunniaksi.
Vuonna 1989 laulajan ja kitaristin välit kiristyivät lopullisesti ja Gillan erotettiin yhtyeestä Blackmoren toivomuksesta. Gillan ei hyväksynyt kitaristin johtamistapoja ja määräilyä, kun taas Blackmoren mielestä Gillanin lauluääni ei ollut enää entisen veroinen. Muut alistuivat päätökseen ja uutta laulajaa alettiin hakea.
Mark V – "Deep Rainbow" (1989–1992)
Uudeksi laulajaksi valittiin lähinnä Blackmoren tahdosta amerikkalainen Rainbow-yhtyeessä 1980-luvun alkupuoliskolla laulanut Joe Lynn Turner. Uusi albumi Slaves & Masters (1990) kuulostikin enemmän Rainbowlta kuin Purplelta AOR-vaikutteineen. Kriitikot kutsuivatkin Purplea nimellä ”Deep Rainbow”. Albumilta singlenä ja videona julkaistu ”King of Dreams” sai soittoaikaa, vaikka albumi ei mikään suuri myyntimenestys ollutkaan. Kiertueen jälkeen uutta albumia suunniteltaessa Lord, Paice ja Glover ilmoittivat Blackmorelle Turnerin olevan sopimaton yhtyeen laulajaksi ja he halusivat Ian Gillanin takaisin laulamaan. Heidän mielestään Turnerin amerikkalaisvaikutteinen laulutyyli ei sopinut Purplen englantilaiseen hard rock -muottiin. Lisäksi Deep Purplen 25-vuotisjuhla olisi seuraavana vuonna (1993) ja levy-yhtiö halusi yhtyeen suosituimman kokoonpanon, eli kakkoskokoonpanon kokoontuvan juhlan kunniaksi uudelleen. Ritchie Blackmore taipui painostuksen alla pitkin hampain, ja Gillan palasi elokuussa 1992 Purplen laulajaksi kolmannen kerran.
Mark II – Vielä kerran (1992–1993)
Gillanin palattua yhtye alkoi levyttää uutta albumia jonka nimeksi tuli The Battle Rages On (1993). Tuloksena oli yhtyeen yksi raskaimmista albumeista. Se sai hyvän vastaanoton niin fanien kuin kriitikoidenkin keskuudessa. Albumilla Blackmore kierrätti myös joitain vanhoja riffejään uudelleen (esimerkiksi nimikappaleen riffi on peräisin Rainbow-kappaleesta ”Fire Dance”). Levy nousi Brittein listalla top-20:n paikkeille, mutta Amerikassa Purplen menestys alkoi olla hiipumaan päin. Lisäksi yhtyeen sisäinen kemia ei ollut kunnossa. Siinä missä muut muusikot löysivät jälleen soittamisen ilon Gillanin palattua, oli Blackmore pettynyt. Hän olisi halunnut jatkaa Turnerin kanssa, ja hänen mielestään Gillanin ääni ei ollut enää entisen veroinen. Syksyn 1993 juhlakiertueella Blackmore protestoi tilannetta käyttäytymisellään muun muassa tulemalla lavalle vasta ensimmäisen kappaleen puolivälissä tai linnoittautumalla omaan pukuhuoneeseen vaihtamatta sanaakaan soittokavereidensa kanssa. Lokakuussa 1993 Blackmore ilmoitti eroavansa yhtyeestä Euroopan kiertueen jälkeen. Viimeinen Mark II:n keikka oli Helsingissä marraskuussa 1993. Tämän jälkeen Blackmore lähti perustamaan uudelleen Rainbow-yhtyettään.
Mark VI – Satriani tuuraa (1993–1994)
Kitaristin lähdöstä huolimatta jäljelle jääneet muusikot eivät Blackmoren luuloista huolimatta halunneet lopettaa. Jo sovittuihin Aasian konsertteihin otettiin kitaristiksi kuuluisa kitaravelho Joe Satriani. Yhtyeen toiminta oli nyt helpompaa vaikeana luonteena tunnetun Blackmoren poistuttua, ja yhtye valitsi settiinsä harvemmin soitettuja suosikkikappaleitaan, joita Blackmore ei ollut suostunut soittamaan. Blackmoren lähtö tosin heijastui lipunmyyntiin, olihan hän legendan maineessa ja tärkeä osa Purplea. Japanissa vain 2 000 kappaletta 80 000:sta lipusta oli myyty ja osa vaati rahojaan takaisin kuultuaan, ettei Blackmore ole mukana. Kaikesta huolimatta yhtyeen ilmapiiri oli jälleen myönteinen ja tulevaisuutta oli hyvä lähteä rakentamaan puhtaalta pöydältä. Vuoden 1994 Euroopan keikkojen jälkeen Satriani palasi sooloprojektiensa pariin ja uutta vakituista kitaristia alettiin etsiä. Loppuvuodesta 1994 julkaistiin vielä Blackmoren viimeisiltä keikoilta edellisvuodelta taltioitu Come Hell Or High Water -cd ja video.
Mark VII – Morsen aakkosia (1994–2002)
Uudeksi kitaristiksi tuli amerikkalainen, muun muassa Dixie Dregs- ja Kansas-yhtyeissä soittanut Steve Morse. Monipuolisen musiikkitaustan omaava Morse oli voittanut alan lehdissä useita kitaristiäänestyksiä ja sopi hyvin myös persoonana Deep Purpleen. Uusi albumi Purpendicular julkaistiin vuonna 1996. Se sai hyvän vastaanoton, oli hyvin monipuolinen paketti ja sisälsi maistiaisia monista tyylilajeista. Purple kiersi ahkerasti maailmaa ja vuonna 1997 julkaistiin Pariisissa nauhoitettu Live at the Olympia '96 -livealbumi, joka sisälsi yhtyeen tavoista poiketen torvisektion ryydittämässä joitain kappaleita. Seuraava studioalbumi, vuonna 1998 julkaistu Abandon, oli edeltäjäänsä metallisempi paketti. Purple kiersi jälleen ahkerasti promotoimassa albumia, ja vuoden 1999 Australian keikoilta julkaistiin myöhemmin Total Abandon: Australia ’99 -niminen livealbumi.
Vuonna 1999 elvytettiin Jon Lordin Concerto for Group and Orchestra sen täyttäessä 30 vuotta. Royal Albert Hallissa pidettiin kaksi menestyksekästä konserttia, joissa konsertto esitettiin kokonaisuudessaan ja myös vierailevia tähtiä nähtiin laulamassa Purplen kappaleita. Myös livealbumi ja DVD julkaistiin näistä tapahtumista. Konserton tiimoilta tehtiin myös kiertue vuosina 2000–2001 romanialaisen orkesterin kanssa. Kova keikkatahti alkoi näihin aikoihin vaikuttaa Jon Lordiin, ja hän suunnitteli siirtyvänsä sivuun yhtyeen toiminnasta. Loppuvuodesta 2001 hän joutui sivuun polvivamman vuoksi ja kosketinsoitinveteraani Don Airey (Colosseum II, Rainbow, Ozzy Osbourne ym.) tuli tuuraamaan häntä. Nähtyään, kuinka hyvin Airey sopi yhtyeeseen, Lord teki päätöksen lähdöstään. Vuoden 2002 lopulla pidettiin jäähyväiskiertue, jonka keikoilla Jon Lord soitti puolet ja Airey puolet setistä, ja Ipswichin keikka syyskuussa 2002 jäi Lordin viimeiseksi.
Mark VIII – Uusia albumeja ja kiertueita (2002–2022)
right|thumb|250px|Roger Glover ja Steve Morse jammailemassa ”[[Highway Starin” introa]] Aireyn tulo ei lopulta ollut niin suuri muutos kuin ounasteltiin. Mies oli soittanut Purplen ”sisaryhtyeissä”, ja materiaali oli hänelle ennestään tuttua. Itsekin ansioituneena kosketinsoittajana hän oli luonnollinen valinta Lordin seuraajaksi. Uuden kokoonpanon ensimmäinen studioalbumi Bananas julkaistiin 2003. Maailmanlaajuisesti hyvin myynyt albumi oli tyylillisesti kevyempi kuin edellinen Abandon-albumi. Purple promotoi albumia jälleen suurella pitkäkestoisella kiertueella ja esiintyi vuonna 2005 maailmanlaajuisessa Live8-konsertissa Kanadassa. Samana vuonna julkaistiin heavympään suuntaan menevä studioalbumi Rapture of the Deep. Yhtye kiersi ahkerasti ympäri maailmaa ja esiintyi suurille yleisöille etenkin Euroopassa ja Aasiassa. Deep Purple esiintyi myös Jyväskylän jäähallissa 7 000 henkilölle vuonna 2006 sekä Helsingissä 12. elokuuta 2008 loppuunmyydyssä Helsingin jäähallissa ja Kuopiossa 13. elokuuta 2008. Lämmittelijänä molemmilla vuoden 2008 Suomen-keikoilla oli Nazareth. Deep Purple konsertoi lisäksi Kotkan Meripäivillä 17. heinäkuuta 2009 ja Tampereen jäähallissa 18.7.2009 osana maailmankiertuettaan. Deep Purple konsertoi Suomessa myös 24.11.2009 Helsingin jäähallissa ja 25. marraskuuta 2009 Oulussa Teatrialla.
26. huhtikuuta 2013 Deep Purple julkaisi yhdeksännentoista studioalbuminsa Now What?!, joka oli yhtyeen ensimmäinen studioalbumi kahdeksaan vuoteen. Levynjulkaisun myötä yhtye lähti kiertueelle, joka kävi Helsingin jäähallissa 2. helmikuuta 2014.
Yhtyeen kahdeskymmenes studioalbumi Infinite julkaistiin 7. huhtikuuta 2017. Toukokuussa 2017 käynnistyi The Long Goodbye -kiertue, johon sisältyi konsertit Helsingin jäähallissa 11. marraskuuta 2017, Haminassa 20. heinäkuuta ja Tammisaaressa 21. heinäkuuta 2018.
Mark IX – Morse jättää yhtyeen (2022–)
Huhtikuussa 2022 Steve Morse ilmoitti pitävänsä taukoa Deep Purplesta vaimonsa sairastuttua syöpään. Heinäkuussa ilmoitettiin, että Morse eroaa yhtyeestä pysyvästi, sillä ei voi sitoutua yhtyeen aikatauluihin voidakseen hoitaa vaimoaan. Hänen tilalleen kitaristiksi tuli irlantilainen Simon McBride, joka on ollut mukana Ian Gillanin soolokeikoilla.
Lady Andrade
Lady Andrade on pelannut Kolumbian maajoukkueessa kahdeksan ottelua ja tehnyt niissä yhden maalin. Hän on edustanut maataan vuoden 2011 MM-kisoissa sekä Lontoon olympialaisissa 2012. Olympiakisojen alkulohkon ottelussa Andrade iski Yhdysvaltojen Abby Wambachia kasvoihin ja sai kahden ottelun pelikiellon. Hän itse piti tapahtumaa vahinkona.
Selänne (täsmennyssivu)
Selänne voi viitata seuraaviin asiohin:
Kayla Harrison
Judo
Harrison aloitti judoharrastuksen kuusivuotiaana. Hän voitti juniorina useita valtakunnallisia mestaruuksia ja saavutti ennen täysi-ikäistymistään myös kaksi aikuisten Yhdysvaltain-mestaruutta. Harrisonia valmensi hänen uransa alussa Daniel Doyle, joka tuomittiin myöhemmin kymmenen vuoden vankeusrangaistukseen käytettyään häntä seksuaalisesti hyväksi. Doylen teot paljastuivat vuonna 2007 Harrisonin kerrottua asiasta ensin toiselle judokalle. Harrison muutti myöhemmin Ohiosta Massachusettsiin ja hänen valmentajikseen tulivat kaksinkertainen olympiapronssimitalisti Jimmy Pedro ja tämän isä Jim Pedro Sr.
Harrison voitti vuonna 2008 junioreiden maailmanmestaruuden alle 78-kiloisissa. Hän saavutti myöhemmätkin arvokisamitalinsa samassa painoluokassa. Judon maailmanmestaruuskilpailuissa hän voitti kultaa vuonna 2010 sekä pronssia vuosina 2011 ja 2014. Pan-Amerikan kisoissa hän voitti kultaa vuosina 2011 ja 2015. Kesäolympialaisissa hän voitti niin ikään kaksi kultamitalia, Lontoossa 2012 ja Riossa 2016. Hän voitti vuoden 2012 loppuottelussa brittiläisen Gemma Gibbonsin ja vuoden 2016 loppuottelussa ranskalaisen Audrey Tcheuméon. Harrison on ensimmäinen judon olympiakultaa voittanut yhdysvaltalainen.
Yhdysvaltain judoliitto myönsi Harrisonille vuoden 2016 olympiavoiton jälkeen kuudennen asteen mustan vyön. Hän lopetti kilpauransa judossa tuohon vuoteen.
Vapaaottelu
Harrison siirtyi judouransa jälkeen vapaaotteluun. Hän teki lokakuussa 2016 sopimuksen silloisen World Series of Fightingin (WSOF) kanssa ja toimi aluksi kommentaattorin roolissa. Hän harjoitteli vapaaottelua muun muassa American Top Teamissä Floridassa. Huhtikuussa 2018 Harrison ilmoitti ottelevansa nimensä Professional Fighters Leagueksi (PFL) muuttaneessa organisaatiossa ensimmäisen kerran 21. kesäkuuta 2018, painoluokkanaan höyhensarja (145 paunaa, 66 kiloa).
Harrisonin ensimmäinen ottelu käytiin lopulta kevytsarjassa (155 paunaa, 70 kiloa). Hän voitti Brittney Elkinin käsilukolla ottelun ensimmäisessä erässä.
Uusekspressionismi
Uusekspressionismi tuli suosituksi suuntaukseksi 1980-luvun alussa sekä abstraktina että esittävänä, väkevänä maalauksellisuutena. Sen lähtölaukaus oli The New Spirit in Painting -näyttely Lontoossa vuonna 1981, jonka jälkeen uusekspressionistinen maalaus yleistyi lähes kaikissa länsimaissa.
An Act of Darkness / I.F.Y.
An Act of Darkness / I.F.Y. on puolalaisen death metal -yhtye Vaderin ensimmäinen single, joka on julkaistu yhtyeen toiselta studioalbumilta De Profundis.
Tarja Omenainen
Tarja Omenainen (s. 28. helmikuuta 1965 Lohja) on suomalainen näyttelijä ja toimittaja.
Omenainen on koulutukseltaan teatteritaiteen maisteri. Vuosina 1999–2003 hän näytteli saippuasarjassa Salatut elämät Hanna Salinia. Hän on näytellyt myös muun muassa televisiosarjoissa Kuudesti laukeava, Muuttolinnun aika, Mestari, Pimennys, Hirveä juttu, Minerva, Pappia kyydissä, Ristiaallokossa, Nitrokabinetti, Ihana mies ja Kylmäverisesti sinun.
Vuodesta 2006 lähtien Omenainen on asunut Vihdin Nummelassa ja ollut toimittajana Vihdissä ilmestyvässä Luoteis-Uusimaa-lehdessä. Hän on sittemmin eronnut aviomiehestään, jonka kanssa hänellä on kaksi lasta.
Omenainen oli ehdolla vuoden 2015 eduskuntavaaleissa Vihreän liiton ehdokkaana Uudeltamaalta.
Barazi-Epsilon
Barazi-Epsilon on ranskalainen pikkuformulatalli. Talli perustettiin vuonna 2000 Epsilon Sport nimellä, kun Graff Racing lopetti toimintansa ranskan F3-sarjassa. Talli on kilpaillut mm ranskan ja britannian F3-sarjoissa, Le Mans Series ja Superleague Formula-sarjoissa. Tallin huippuhetkiin kuuluvat World Series by Nissan Light Class-luokan mestaruus vuodelta 2001 ja LMP2 luokan mestaruus Le Mans Series-sarjassa vuodelta 2006. Vuosina 2009-10 talli kilpaili Superleague Formula-sarjassa valmistaen autot Olympique Lyonnais, GD Bordeaux ja Galatasaray S.K. joukkueille. Nykyisin talli kilpailee Le Mansin 24 tunnin ajossa.
Pearl Necklace
Pearl Necklace on ZZ Topin kappale vuodelta 1981. Se julkaistiin albumilla El Loco. Kappale julkaistiin singlenä samana vuonna.
Juoni (geologia)
Juoni on geologiassa laattamainen intruusio, ja se tarkoittaa mitä tahansa geologista muodostumaa, joka leikkaa diskordantisti
Juonet voivat siksi olla alkuperältään intrusiivisia tai sedimenttisiä.
Magmaattiset juonet
Intrusiivinen juoni on magmakivimuodostelma, jolla on korkea muotosuhde, mikä tarkoittaa sitä, että sen paksuus on huomattavasti pienempi kuin loput kaksi ulottuvuutta. Juoni voi olla alle senttimetristä aina useita metrejä paksu, kun taas lateraaliset mitat (eli pituus ja leveys) voivat olla useita kilometrejä. Juoni on intruusio avautuvaan halkovaan lustaan eli rakoon, ja se työntää pois tieltään aikaisemmat kivikerrokset ja -muodostumat, mikä viittaa siihen, että juoni on aina nuorempi kuin kivi, jonka sisässä se on. Juonet syntyvät yleensä jyrkässä tai pystysuorassa kulmassa, mutta myöhemmät tektoniset liikkeet voivat kääntää niiden juonen halkomien kerrostumien järjestyksen. Tällöin juonesta voi tulla horisontaalinen. Lähes horisontaalisia, kerrostumien mukaisia eli yhtenäisiä intruusioita kutsutaan kerrosmyötäisiksi juoniksi.
Toisinaan juonet esiintyvät ryhmissä, jotka saattavat koostua muutamista aina satoihin juoniin, jotka ovat syntyneet jotakuinkin samanaikaisesti yhdessä intrusiivisessä tapahtumassa. Maailman suurin juoniparvi on Mackenzien juoniparvi Luoteisterritorioissa Kanadassa. Juonet muodostuvat usein säteittäisinä tai samankeskisinä parvina plutonisten intruusioiden, vulkaanisten kaulojen tai vulkaanisten kartioiden purkautumisaukkojen ympärille. Viimeksi mainittuja kutsutaan rengasjuoniksi.
Juonten koostumus vaihtelee, ja niiden rakenne voi vaihdella diabaasisesta tai basalttisesta graniittiseen tai ryoliittiseen, mutta maailmanlaajuisesti basalttikoostumus on yleisin, mikä ilmentää, kuinka valtavat määrät maan vaipasta peräisin olevaa magmaa on noussut halkeilleen litosfäärin lävitse koko Maan historian ajan. Pegmatiittijuonet ovat erittäin karkeakiteisiä graniittikiviä, jotka usein yhdistetään myöhäisen vaiheen graniitti-intruusioihin ja metamorfiseen segregaatioon. Apliittijuonet ovat rakenteeltaan hienojyväisiä tai sokerisia graniitti-intruusioita.
Sedimenttiset juonet
left|thumb|Klastinen juoni (muistilehtiöstä vasemmalla) Chinlen muodostumissa [[Canyonlands kansallispuistossa Utahissa.]] Sedimenttinen juoni eli klastinen juoni on pystysuora sedimenttikivimuodostuma, joka kulkee muiden kivikerrosten poikki. Se voi muodostua kahdella tapaa: right|thumb|250px| Magmaattisia säteisiä juonia [[Coloradossa, West Spanish Peakillä ]]
Koporo Pen
Koporo Pen on maalaiskunta ja sen keskuskylä Moptin alueen Koron piirissä Malissa. Se sijaitsee Gondo-Sénon tasangolla 35 kilometriä Korosta luoteeseen. Kunnassa on 18 700 asukasta (vuonna 2009).
Koporo Penin kunta rajoittuu koillisessa Koron piirin Madougoun ja Youdioun, kaakossa Koron, lounaassa Koporokendié Nân ja luoteessa Bandiagaran piirin Douroun kuntiin. Seutu kuuluu Sahelin vyöhykkeeseen. Kunnassa ei ole vesistöjä.
Kuntaan kuuluu 16 kylää. Asukkaat ovat etupäässä dogoneja ja fulbeja. Uskonnot ovat islam, kristinusko ja animismi.
Seudun pääelinkeinot ovat maanviljely ja karjanhoito. Tärkeimmät viljelykasvit ovat hirssi, maapähkinä, maapapu, lehmänpapu ja fonio. Kotieläimiä ovat naudat, lampaat, vuohet, siat, aasit ja siipikarja. Lisäksi harjoitetaan käsityöammatteja ja kaupankäyntiä. Koporo Penissä ja Berelissä pidetään viikoittaiset markkinat.
Kunnan liikenneyhteydet ovat heikot. Palveluihin kuuluvat viisi alakoulua, yläkoulu ja terveysasema.
HMS Gala
HMS Gala oli Britannian Kuninkaallisen laivaston River-luokan torpedovenehävittäjä.
Valmistus
Alus tilattiin osana vuosien 1903-1904 laivasto-ohjelmaa Yarrow and Companyltä Poplarista, missä köli laskettiin 1. helmikuuta 1904. Alus laskettiin vesille 7. tammikuuta 1905.
Palvelus
Gala upposi kolaroituaan HMS Attentiven kanssa Harwichin edustalla 27. huhtikuuta 1908.
Heikki Eteläpää
Heikki Eteläpää (9. kesäkuuta 1924 Savitaipale – 6. toukokuuta 2012 Helsinki ) oli suomalainen elokuva- ja teatteriarvostelija.
Eteläpää aloitti uransa Etelä-Saimaassa ja Savon Sanomissa, joissa hän keskittyi kulttuurista kirjoittamiseen. Hän siirtyi tuoreen Teatterilehden toimitussihteeriksi 1946.
Hän opiskeli teatterialaa työskentelemällä Tampereen Työväen Teatterissa Eino Salmelaisen avustajana. Lisäksi hän opiskeli ulkomaisissa korkeakouluissa. Toimittajan uraa hän jatkoi Ilta-Sanomissa elokuva-arvostelijana 1956–1960 mutta siirtyi sitten Uuteen Suomeen, jossa hän myöhemmin työskenteli kulttuuriosaston päällikkönä.
Eteläpää toimi Elokuva-Aitan Jambo-sedän nimimerkin suojissa vastatessaan palstalla elokuva-aiheisiin kysymyksiin. Hän suomensi näytelmiä ja kuunnelmia ja toimitti Tarmo Mannin ja Åke Lindmanin muistelmat. Eläkkeellä ollessaan hän teki tutkimuksen jatkosodan aikana toimineista sotateattereista.
Anttola (täsmennyssivu)
Anttola tarkoittaa seuraavia suomalaisia paikkoja: