cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Trubitšino
Kunnan pinta-ala on 97 neliökilometriä. Se rajoittuu pohjoisessa Novgorodin piiriin Tjosovo-Netylskin ja Podberezjen sekä koillisessa Tšetšulinon kuntiin, kaakossa ja etelässä Novgorodin kaupunkiin ja lännessä Syrkovon kuntaan. Pinta-alasta 58,2 % on metsää ja 29,2 % maatalousmaata. Joista huomattavin on Olhavan sivujoki Pitba. Trubitšinon lisäksi kuntaan kuuluvat Vitkan ja Strelkan kylät.
Kylistä on linja-autoyhteys Novgorodiin. Työvoimasta 64,2 % työskentelee kunnan ulkopuolella. Paikallisista elinkeinoista tärkeimmät ovat maa- ja metsätalous (63,8 %) sekä terveydenhuolto ja sosiaalipalvelut (15,4 %). Kunnassa toimii suuri kasvihuoneyritys ja maitotila. Palveluja ovat lastentarha, keskikoulu, kansanperinne- ja vapaa-ajankeskus, kirjasto, posti ja poliklinikka.
Trubitšinon kylä koostuu etupäässä mukavuuksilla varustetuista kerrostaloista sekä puisista omakotitaloista. Nähtävyyksiin kuuluu 1700-luvulla rakennettu Vitotškajoen ylittävä silta ja sen lähellä sijaitseva Pokrovan kirkko.
Mjory
Mjory eli Miory  on pieni kaupunki ja hallintopiiri Valko-Venäjän Vitsebskin alueen luoteisosissa. Vuoden 2009 väestönlaskennassa kaupungin asukasluku oli 8 188. Koko hallintopiirin asukasluku 24 364 sisälsi Mjoryn kaupungin ohella ympäröivän maaseudun asukkaat ja Dzisnan pikkukaupungin piirin pohjoisrajana toimivan Väinäjoen rannalla.
Satelliittikuvista näkyy, että noin 5 kilometriä Mjoryn kaupungin koillispuolella sijaitsee sotilaslentokenttä.
Soistaan tunnettu Jelnjan hydrologinen suojelualue, joka sijaitsee pääosin Mjoryn hallintopiirissä, on eräs kansainvälisesti tunnetuimpia Ramsarin sopimuksen mukaisia vesiperäisiä suojelualueita Valko-Venäjällä.
Léonce Bridoux
thumb|right|Léonce Bridoux Léonce Bridoux (15. tammikuuta 1852 Henin-Liétard – 20. lokakuuta 1890) oli ranskalainen roomalaiskatolinen piispa. Hän kuului Afrikan lähetyssaarnaajiin (Valkoiset Isät) ja sai pappisvihkimyksensä 24. lokakuuta 1874. Hänet nimitettiin Tanganikan apostoliseksi vikaariksi ja Utican titulaaripiispaksi 15. kesäkuuta 1888. Piispaksi vihkiminen seurasi 8. heinäkuuta. Pääkonsekraattorina toimi Charles-Martial Allemand-Lavigerie, jota avustivat Barthélemy Clément Combes ja Clovis-Nicolas-Joseph Catteau.
Bridoux kuoli 38-vuotiaana virassa.
Ananasöljy
Ananasöljy on voihapon etyyliesterin eli etyylibutyraatin alkoholiliuos, jota ananasta muistuttavan hajunsa vuoksi käytetään makeisteollisuudessa ja esansseihin.
Muotipäivät
Muotipäivät on jyväskyläläisen Fashion Unit Oy:n vuosittain tuottama kaksipäiväinen muotiin keskittyvä tapahtuma, jossa esitellään syysmuotia.
Tapahtumissa on mukana vaateliikkeitä, kauneudenhoitokeskuksia, tavarataloja, ravintoloita, kahviloita, parturi-kampaamoja, koruliikkeitä, kenkäliikkeitä sekä silmälasiliikkeitä. Tapahtumat tarjoavat kävijöille tarjouksia, muotinäytöksiä, asiantuntijaluentoja sekä teemaan liittyvää oheisohjelmaa.
Muotipäivät-konseptin mukaisesti tapahtumien keskipisteinä toimivat tapahtumakaupunkien ydinkeskustat. Tapahtumat huipentuvat perjantai-iltana Muodin yön päämuotinäytökseen. Kävijät voivat asioida mukana olevissa yrityksissä kello 23 saakka. Lauantaina nähdään vielä päivämuotinäytöksiä ja suoritetaan Muotipäivät-arvonta.
Muotipäivillä vierailee huippumalleja sekä muodin ja kauneuden asiantuntijoita. Tapahtumia juontavat julkisuuden henkilöt. Juontajina ovat toimineet muiden muassa Karita Tykkä, Niina Herala sekä Tea Khalifa.
Muotipävien teemat mukailevat maailman suuria muotikaupunkeja. Maailman Fashion Week -kaupungeista vuoronsa ovat saaneet esimerkiksi Pariisi ja New York sekä Milano (2009) ja Lontoo (2010).
Tapahtumapaikkakunnat
Jyväskylän Muotipäiviä on järjestetty vuodesta 2006 alkaen syyskuun ensimmäisenä viikonloppuna. Päätapahtumapaikkana toimii kävelykadun kompassi. Tampereella järjestettiin ensimmäiset Muotipäivät syyskuussa 2009. Tampereen Muotipäivien päätapahtumapaikkana toimii Keskustori. Tapahtumia on järjestetty myös Helsingissä, Kuopiossa ja Lahdessa.
AFP
AFP voi tarkoittaa ainakin seuraavia asioita:
Een beetje
Een beetje (suom. vähän) oli vuoden 1959 eurovision laulukilpailun voittokappale. Sen esitti Teddy Scholten hollanniksi ja se toi Alankomaille toisen sen viidestä euroviisuvoitosta. Kappale sai 21 pistettä voittaen viidellä pisteellä seuraavaksi tulleen Ison-Britannian. Kappaleen esiintymisnumero oli viides. Kappaleen sanoittaja Willy van Hemert oli sama kuin vuoden 1957 euroviisuvoittokappaleella ”Net als toen”. Hemert oli näin ensimmäinen kaksi euroviisuvoittokappaletta tehtaillut lauluntekijä.
Seija Karpiomaa levytti kappaleesta Sauvo Puhtilan sanoittaman suomenkielisen version Vain hiukan.
Marco Mordente
Marco Mordente (s. 7. tammikuuta 1979, Teramo) on italialainen koripalloilija. Hänen nykyinen seurajoukkue on Olimpia Milano.
Elohopea kaloissa
Kaloihin kertyy elohopeaa enimmäkseen metyylielohopean muodossa. Elohopean määrä kaloissa vaihtelee suuresti, ja ravintoketjun huipun suuret petokalat sisältävät sitä eniten, sillä elohopea rikastuu ravintoketjussa. Elohopeaa esiintyy ympäristössä sekä luonnostaan että ihmisen toiminnan seurauksena. Erityisesti hapettomissa oloissa bakteerit saattavat muuntaa maaperän ja sedimentin elohopeaa metyylielohopeaksi metylaatioksi kutsutussa prosessissa.
Ihmiset altistuvat elohopealle pääasiassa ravintonsa kautta. Metyylielohopea saattaa lisätä sydän- ja verisuonitautien riskiä ja vahingoittaa sikiön tai lapsen kehittyvää keskushermostoa. Metyylielohopeasta noin 95 % imeytyy ruoansulatuksessa. Sen puoliintumisaika ihmisen elimistössä on noin 50 vuorokautta.
Klügmann-maalari
Klügmann-maalari (englanninkielisessä tutkimuksessa Klügmann Painter) oli antiikin kreikkalainen vaasimaalari, joka maalasi attikalaista punakuviokeramiikkaa. Hän toimi Ateenassa klassisella kaudella noin vuosina 440–420 eaa. Maalarin oikeaa nimeä ei tunneta. Tutkimuksessa käytetty nimitys viittaa antiikintutkija Adolf Klügmanniin.
Jeanne Zaidel-Rudolph
Jeanne Zaidel-Rudolph (s. 9. heinäkuuta 1948 Pretoria) on eteläafrikkalainen säveltäjä. Hän opiskeli lapsena pianonsoittoa yksityisesti. Sittemmin hän sai opetusta John Lilliltä Royal College of Musicissa (Lontoo), György Ligetin johdolla Hampurissa (1974) ja Stefans Grovélta Pretorian yliopistossa, josta hän sai tohtorinarvonsa vuonna 1979.
Zaidel-Rudolphilta tilattiin Oratorio for Human Rights vuoden 1996 kesäolympialaisiin ja He Walked to Freedom Nelson Mandelan tohtorinseremoniaan (1997). Zaidel-Rudolph oli mukana luomassa uudistettua versiota Etelä-Afrikan kansallislaulusta. Hän on Witwatersrandin yliopiston sävellyksen professori ja sen musiikin laitoksen johtaja Johannesburgissa. Hän on myös pitänyt länsimaissa luentoja afrikkalaisesta musiikista.
Milano – San Remo 2010
thumb|Vuoden 2010 kilpailun reittiprofiili. Milano–San Remo 2010 oli järjestyksessään 101. maantiepyöräilyn Milano–San Remo-kilpailu. Se järjestettiin 298 kilometrin reitillä Milanosta San Remoon 20. maaliskuuta 2010.
Tulokset
Lähde: Cycling Archives
Osallistuneet tallit
Kilpailussa oli mukana 25 joukkuetta, joissa jokaisessa kahdeksan ajajaa:
Delhin rautapylväs
thumb|Delhin rautapylväs Delhin rautapylväs sijaitsee Delhissä Quwwat-ul-Islam-Mashidin (Islamin vallan moskeija) sisäpihalla, ja kuuluu Qutub Minarin rakennusryhmään. Rautapylväs on rakennettu 400-luvulla, ennen moskeijaa. Rautapylväässä olevan piirtokirjoituksen, sanskritin mukaan pylväs on tuotu paikoilleen muualta.
Pylväs on noin seitsemän metriä korkea ja painaa arvioiden mukaan 6 000 kilogrammaa. Se on valmistettu tuon ajan tapaan puhtaasta raudasta (99,7 %), joka on estänyt pylvästä ruostumasta. Pylväs itsessään on taottu yhdestä kappaleesta. Tutkijat eivät ole selvittäneet miten rakentajat ovat tuona aikana pystyneet työstämään ja pitämään raaka-aineen noin puhtaana, laadun siitä kärsimättä.
Odaenathus
Septimius Odaenathus, joskus myös Odenatus tai Odainathos (,, n. 220–267 tai 268) oli Palmyran kuningas vuosina 260-267/268. Sasanidien vangittua Rooman keisari Valerianuksen vuonna 260 Odaenathus otti Rooman itäisten provinssien johdon ja torjui sasanidien hyökkäyksen. Odaenathus oli roomalaisten liittolainen, ja hän johti sotatoimia persialaisia vastaan. Hänet murhattiin vuonna 267 tai 268, jonka jälkeen Odaenathuksen ja Zenobian poika Vaballathus nousi kuninkaaksi, mutta jonka nuoren iän takia sijaishallitsijana toimi Zenobia.
Tausta
thumb|vasen|Odaenathusta mahdollisesti esittävä [[mosaiikki Palmyrassa.]] Odaenathuksen oletetaan syntyneen vuoden 220 paikkeilla. Odaenathuksen suku oli saapunut Palmyraan ehkäpä osana arabiheimojen muuttoliikettä alueelle Parthian luhistuessa ja suku päätyi ilmeisesti merkittävään asemaan Palmyrassa. Odaenathuksen alkuperäinen nimi oli arabitaustainen Udaynath, mutta hän tuli sittemmin tunnetummaksi roomalaisella nimellään. Odaenathus mainitaan historiallisissa lähteissä ensimmäisen kerran vuonna 250 ja hänestä ja hänen pojastaan Septimius Hairanesista tuli senaattoreja vuonna 251. Molemmilla oli myös kreikkalainen titteli eksarkhos ja palmyralainen RŠ TDMWR, joista jälkimmäisen merkityksestä ei ole varmuutta. TDMWR tarkoittanee Tadmoria eli Palmyraa ja RŠ saattaa tarkoittaa yksinkertaisesti johtavaa kansalaista. Odaenathus katoaa sittemmin historiankirjoista useammaksi vuodeksi, kunnes hänet mainitaan jälleen keisari Valerianuksen jäätyä sasanidien vangiksi vuonna 260 johtaen palmyralaisia joukkoja sasanidien kuningas Šapur I:stä vastaan.
Sota sasanideja vastaan
Odaenathuksen sasanideja vastaan johtaman sotareken tarkemmista tapahtumista ei ole täyttä varmuutta ja osa tutkijoista on pitänyt sen tapahtumia paljolti propagandana. Joka tapauksessa tarinan mukaan Odaenathuksen johtamat joukot ajoivat sasanidit pois Mesopotamiasta ja valtasivat takaisin tärkeät roomalaiset rajakaupungit Carrhaen ja Nisibisin. Ajaen takaa sasanideja palmyralaiset piirittivät sasanidien pääkaupunki Ktesifonin, mutta palasivat valtaamatta kaupunkia Syyriaan. Syyriassa palmyralaiset piirittivät Emesan kaupungin, jonne usurpaattori Quietus oli sijoittunut. Kaupungin valtauksesta on olemassa kaksi erilaista tarinaa, toisen mukaan Odaenathus vaati kaupungin antautumista ja kun tätä ei toteltu, hänen joukkonsa hyökkäsivät kaupunkiin. Toisen tarinan mukaan Quietuksen kannattajat kääntyivät tätä vastaan surmaten hänet ja heittämällä tämän ruumiin muurin yli murhan todistaakseen, jonka jälkeen kaupunki antautui. Odaenathus oli näin lyhyen ajan kuluessa vuosina 260–61 vallannut takaisin kaikki Rooman sasanideille menettämät itäiset alueet. Roomassa kunnian voitoista sai keisari Gallienus, joka juhlisti voittoja Roomassa vuonna 263 esitellen vangiksi jääneitä satraappeja jotka Odaenathus oli hänelle lähettänyt. Eri lähteissä mainitaan useita eri arvonimiä, jotka Odaenathus olisi saanut voittojensa jälkeen. Näitä ovat esimerkiksi Dux Romanorum, Corrector Totius Orientis, Imperator Totius Orientis, Augustus ja "kuninkaiden kuningas". On mahdollista, että Odanathus johti myös toista sotaretkeä sasanideja vastaan Tigrisjoen vartta pitkin useita vuosia myöhemmin.
Kuolema
Odaenathus kuoli vuonna 267 tai 268 epäselvissä olosuhteissa, joista kerrotaan useissa eri lähteissä eri tavoin. Georgios Synkellosin mukaan Odaenathus sai surmansa muuten tuntemattoman kaimansa surmaamana Pontoksessa hänen sotiessaan alueelle hyökänneitä gootteja vastaan. Lähteessä ei kerrota teon motiiveja tai oliko kaima sukua Odaenathukselle. Luotettavampana pidetyn Zosimoksen kertomuksen mukaan Odaenathus sai surmansa saman tapaisesti murhattuna Emesassa hänen juhliessaan ystävänsä syntymäpäivää. Historia Augusta kertoo puolestaan, että Odaenathuksen surmasi tämän serkku Maeonius. Historia Augustan mukaan Maeonius oli aikaisemmin juonitellut Odaenathuksen vaimo Zenobian kanssa, jonka oma poika oli perimmyysjärjestyksessä hänen poikapuolensa alapuolella, mutta tämän tarinan mukaan Zenobialla ei kuitenkaan ollut osuutta itse murhaan. Johannes I Antiokialainen väittää puolestaan Gallienuksen surmanneen Odaenathuksen ja muihin mahdollisiin surmaajiin lukeutuvat esimerkiksi sasanidien kuningas Sapor I agenttiensa avulla, tai palmyralaiset itse. Joka tapauksessa Odaenathus kuoli yllättäen ja häntä seurasi kuninkaana Zenobian nuori poika Vaballathus, jonka sijaishallitsijana Zenobia toimi. Zenobiasta tuli yksi aikansa voimakkaimmista hallitsijoista ja Rooman vaarallisin vastustaja.
Kukkia kaamoksesta
Kukkia kaamoksesta on hardcore punk -yhtye Tryerin toinen studioalbumi. Se julkaistiin 24. lokakuuta 2014 levymerkillä If Society.
Vastaanotto
Albumi sai hyvän vastaanoton. Soundin Mikko Meriläinen antoi albumille neljä tähteä viidestä. Hän totesi harvan punkyhtyeen pystyvän tekemään Tryerin tasoista musiikkia, ja nosti erityisesti Vesa Ahosen bassonsoiton sekä laulaja Jussi Kaholan ulosannin vaikuttavimmiksi asioiksi. Niin ikään Desibelin Ilkka Valpasvuo antoi albumille neljä tähteä, ja piti sitä tummasävyisyydessään ja kaamos-teemaisuudessaan piristävänä albumina. Imperiumin Jesse Ryhänen piti albumia mielenkiintoisena, ja totesi yhtyeen onnistuneen ”tekemään levyn joka on monipuolinen mutta silti konstailematon, melodinen mutta silti tarpeeksi rankka, hevi mutta kuitenkin punk”.
Eufiletos-maalari
Eufiletos-maalariin on liitetty useita eri vaaseja tyylin perusteella. Hän maalasi monia eri vaasityyppejä ja ennen kaikkea savenvalaja Pamfaioksen signeeraamia vaaseja. Erityisesti hänet tunnetaan Panathenaia-amforoista, ja hän vaikuttaa olleen ensimmäinen kyseiseen vaasityyppiin erikoistunut maalari.
Nenad Stekić
Nenad Stekić (, 7. maaliskuuta 1951 Belgrad – 18. heinäkuuta 2021 Belgrad) oli Jugoslaviaa edustanut pituushyppääjä.
Stekić sijoittui kolmanneksi junioreiden EM-kilpailuissa 1970 tuulituloksella 751 cm. Hän sai hopeaa Rooman EM-kilpailuissa 1974 hypättyään 805. Montrealin olympialaisissa 1976 hän oli kuudes. Prahan EM-kilpailuissa 1978 hän saavutti jälleen hopeaa tuloksella 812. Vuonna 1980 hän oli toinen Sindelfingenin EM-hallikilpailuissa hypättyään 791, mutta karsiutui loppukilpailusta Moskovan olympialaisissa. Hän sijoittui viidenneksi Ateenan EM-kilpailuissa 1982 ja Helsingin MM-kisoissa 1983. Los Angelesin olympialaisissa 1984 hän karsiutui loppukilpailusta.
Stekić sai universiadeissa kultaa 1977 ja hopeaa 1975. Hän voitti pituushypyn Välimeren kisoissa 1975 ja 1979 sekä Balkanin kisoissa 1973, 1974, 1976, 1978, 1979 ja 1980. Jugoslavian-mestaruuden hän voitti 1972, 1973, 1974, 1975, 1976, 1977, 1983 ja 1985.
Stekić hyppäsi Euroopan ennätyksen 845 cm Montrealissa 25. heinäkuuta 1975. Se kesti maanosan ennätyksenä vuoteen 1980 saakka.
Vũ Nhật Tân
Vũ Nhật Tân (8. elokuuta 1970 Hanoi – 21. heinäkuuta 2020 Hanoi) oli vietnamilainen säveltäjä. Hän opiskeli pianonsoittoa, sävellystä ja musiikkitiedettä Hanoin kansallisessa musiikkikonservatoriossa. Vuosina 2000–2001 hän opiskeli lisäksi tietokonemusiikkia Clarence Albertson Barlowin ja uutta musiikkia Johannes Fritschin johdolla Kölnissä. Vuonna 2002 Vũ sai vielä sävellysopetusta Chinary Ungilta Kalifornian yliopistossa, San Diegossa.
Vuonna 2002 Vũ sai Aasian kulttuurineuvoston stipendin, jonka turvin hän tutki nykymusiikkia ja etnomusikologiaa Yhdysvalloissa. Hän sai useita palkintoja muun muassa Vietnamin säveltäjäliitolta. Hänen teoksiaan on esitetty Vietnamissa, Yhdysvalloissa, Australiassa, Kambodžassa, Kiinassa, Ranskassa, Saksassa, Mongoliassa ja Sveitsissä. Lisäksi Vũ on itse esiintynyt kansainvälisesti pianistina ja vietnamilaisen bambuhuilun soittajana. Hän on luennoinut Hanoissa vuodesta 1995 ja lisäksi esiintynyt vierailevana luennoitsijana Vietnamissa ja Australiassa.
Vũn sävellystuotantoon kuuluu orkesteriteoksia, kamarimusiikkia ja pianosävellyksiä sekä elektroakustisia ja multimediateoksia.
Luigi Mastrangelo
thumb|250px|Luigi Mastrangelo
Luigi Mastrangelo (s. 17. elokuuta 1975) on italialainen lentopalloilija, pelipaikaltaan keskitorjuja. Hän pelaa kaudella 2009/10 Piemonte Volleyn joukkueessa kotimaansa pääsarjassa.
Jalkapallo
Luigi rakasti pelata jalkapalloa kotinsa lähellä Mottolassa, joka on pieni kaupunki Etelä-Italiassa. Luigi oli todella hyvä puolustaja ja Juventuksen fani. Kaikki kutsuivat Luigia Brioksi, joka on vahva ja pitkä jalkapallonpelaaja. Mutta Luigi "Gigi" Mastrangelo, joka pelasi idolinsa Antonio Cabrinin numerolla, kasvoi päivä päivältä pidemmäksi eikä ollut enää kovin ketterä jaloistaan puolustuksessa. Silloin Luigin läheinen ystävä Nicola Legrottaglie, joka oli syntynyt lentopallokaupungissa, ujutti Luigin lentopallon pariin.
Uusi elämä
Luigi päätti aloittaa kokonaan uuden elämän: Hän lähti Mottolasta ja muutti läheiseen Materan kaupunkiin. Sieltä hänet lähetettiin pelaamaan Milanoon suurjoukkueeseen.
Aiempi maajoukkuepelaaja Stefano Recine halusi Luigin tulevan kapteeniksi Berlusconin joukkueeseen ja tie oli valmis uudelle uralle. Luigin täytyi kuitenkin ensin käydä kotonaan Mottolassa saamassa isältään hyväksynnän uudelle elämälleen.
Luigi siirtyi Milanosta pelaamaan Cuneoon, josta hänet kutsuttiin maajoukkueeseen. Vuoden 1999 Euroopan mestaruuskilpailuissa Wienissä valmentaja Andrea Anastasi ujutti Luigin kentälle finaaliotteluun Venäjää vastaan ja jätti joukkueen kapteenin, kolminkertaisen maailmanmestarin Andrea Gardinin vaihtopenkille. Tämä taktinen siirto muutti Luigin uran täydellisesti kahdessa tunnissa: Luigista tuli tähti. Kaikki halusivat Luigin nyt joukkueeseensa. Kukaan ei ollut koskaan ajatellut siirtää Luigia hakkurin paikalta keskitorjujaksi. Nykyään Luigi on yksi maailman parhaita keskitorjujia.
Mastrangelo voitti uransa ensimmäisen olympiamitalin, pronssia, vuonna 2000 Sydneyssä. Avioiduttuaan Luigi muutti Macerataan perheensä kanssa. Hänen poikansa Samuela syntyi vuonna 2002, ja samana vuonna Luigi osallistui MM-kilpailuihin.
Kukaan ei uskonut että Luigista tulisi joskus lentopalloilija, mutta sellainen Luigista tuli paljolti isänsä myöntymyksen ansiosta. Luigi omisti isälleen Euroopan mestaruusfinaalin 2005, jossa Luigi oli kentän paras pelaaja 11 torjunnallaan. Samana iltana, kun Luigista tuli Euroopan mestari, hänen ystävänsä, Juventusta edustanut Nicola Legrottaglie teki ensimmäisen kerran urallaan maalin jalkapallon Serie A:ssa. Illasta tuli näin ikimuistoinen näille hyville ystävyksille.
Saavutukset joukkueessa
thumb|300px
Émile Torchebœuf
Émile Torcheboeuf (17. kesäkuuta 1876 - ?) oli ranskalainen yleisurheilija ja olympiamitalisti, joka kilpaili vauhdittomassa pituushypyssä, kuulantyönnössä ja seiväshypyssä. Hän edusti seuratasolla pariisilaista Racing Club de Francea.
Torcheboeuf osallistui olympialaisiin kerran, Pariisissa 1900. Hän voitti tuolloin vauhdittomasta pituushypystä pronssia tuloksellaan 303 cm, jolla hän voitti neljänneksi sijoittuneen Yhdysvaltain Lewis Sheldonin yhdellä sentillä.
NKVD
NKVD (, sisäasiainkansankomissariaatti) oli Neuvostoliiton sisäministeriö, joka perustettiin Neuvosto-Venäjällä vuonna 1918. Aluksi sen tehtäviin kuuluivat maan sisäiset asiat, muun muassa poliisitoimi, mutta salaisen poliisin Tšekan seuraaja GPU toimi sen osana vuodet 1922–1923.
GPU:n johtajana toimi vuosina 1926–1934 Vjatšeslav Menžinski (1874–1934). Menžinski oli myös bolševikkipuolueen keskuskomitean jäsen. Hänen seuraajansa oli Genrih Jagoda, joka syrjäytettiin vuonna 1936. Jagodan tilalle puolestaan tuli Nikolai Ježov, joka vastasi käytännössä niin kutsutun suuren puhdistuksen eli Stalinin vainojen johtamisesta vuosina 1936–1938, kunnes tuli itse puhdistetuksi 1940.
Salainen poliisi toimi aktiivisesti myös ulkomailla. Sen ulkomaantiedustelun johtajana toimi vuosina 1921-30 Mihail Trilisser. Ulkomailla tiedustelua hoitivat paikalliset tiedustelutoimistot eli edustustot (residentuurat) päällikkönsä (residentin) johdolla. Salaista tiedustelua harjoittaneet residentit olivat yleensä kohdemaassa julkisesti toimivan lähetystön, kauppaedustuston tai Neuvostoliiton valtiollisen yrityksen työntekijöitä. GUGB:n agentit kidnappasivat venäläisemigranttien valkoisen armeijan komentajan, kenraali Jevgeni Millerin Pariisissa vuonna 1937. Miller teloitettiin myöhemmin Moskovassa. GUGB:n agentti murhasi marxilaisen toisinajattelijan Lev Trotskin Meksikossa vuonna 1940.
Toisen maailmansodan aikana 1941 NKVD:stä erotettiin sotilaallista turvallisuutta varjeleva osa, joka alistettiin maa-armeijalle ja laivastolle. Valtiollinen turvallisuus erotettiin omaksi ministeriökseen ”Valtion turvallisuuskansankomissariaatiksi” (NKGB). Sen kansankomissaarina toimi V. N. Merkulov ja ulkomaantiedustelun päällikkönä komissaari P. M. Fitin. Saksan hyökättyä Neuvostoliittoon NKGB:stä sekä maa-armeijan ja laivaston turvallisuusosista tuli uudelleen GUGB ja osa NKVD:tä. Vuonna 1943 nämä elimet erotettiin jälleen NKVD:stä ja nimettiin taas NKGB:ksi sekä Smeršiksi. Sodan aikana Stalin käytti salaisen poliisin yksiköitä rintamakarkureiden ja vihollisen kaukopartiomiesten pysäyttämiseen (ja teloittamiseen) sekä laajojen väestön pakkosiirtojen toteuttamiseen. NKVD pani sodan aikana toimeen useita vankiteloituksia, kuten Katynin joukkomurhan. Sodan jälkeen se hallinnoi miehitetyssä Saksassa NKVD:n erikoisleirejä.
Vuonna 1946 Neuvostoliiton kansankomissariaatit nimettiin ministeriöiksi, jolloin NKGB:stä tuli valtion turvallisuusministeriö (MGB) ja NKVD:stä sisäasiainministeriö (MVD). Ne yhdistettiin jälleen 1953 Stalinin kuoltua mutta erotettiin lopullisesti 1954, jolloin ministeriön tilalle perustettiin Valtion turvallisuuskomitea, KGB. Sisäministeriölle jäivät rikospoliisi, rangaistuslaitokset ja palokunnat.
NKVD:n univormujen ”aselajiväri” eli arvomerkkien taustan ja lakin osien väri oli tummahko sininen. Lakin päällys oli kokonaisuudessaan tätä väriä ja siksi NKVD-miehiä kutsuttiin puhekielessä ”sinilakeiksi”.
Eirik Ivarsson
Eirik Ivarsson (noin 1130 – 3. toukokuuta 1213) oli Nidarosin arkkipiispa 1189–1213. Ivarsson ja Norjan kuningas Sverre Sigurdinpoika joutuivat kiistaan kruunun ja katolisen kirkon välisestä vallanjaosta. Riita johti lopulta siihen, että paavi asetti Sverren pannaan ja Ivarsson lähti maanpakoon Tanskaan.
Tausta
Ivarssonin isä oli islantilainen Ivar Kalvsson Skrauthanske, joka osallistui Holmengrån taisteluun vuonna 1139 kuningas Maunu Sokean joukoissa. Ivar Kalvsson Skrauthanskesta tuli Nidarosin piispa 1140-luvulla. Eirik suuntasi isänsä tavoin kirkolliselle uralle. Nuori Eirik opiskeli 1140-luvulla kuuluisassa Pyhän Victorin augustinolaisluostarissa Pariisissa. Eirik hyväksyttiin luostarin kaniikiksi ja hän ylläpiti myöhemmin tiiviitä yhteyksiä luostariin.
Eirik Ivarsson oli innokas gregoriaanisuuden kannattaja. Gregoriaanisuuden tärkein opinkappale oli libertas ecclesiae, kirkon täysi itsenäisyys kaikista maallisista elimistä ja paavin ylivalta eli paavin kiistaton käskyvalta koko kristillisessä maailmassa. Tämä kirkollinen ohjelma toimi Eirikin ohjenuorana hänen toimiessaan piispana ja myöhemmin arkkipiispana.
Vuonna 1171 Ivarssonista tuli Stavangerin piispa. Hän tuki voimakkaasti kuningas Maunu Erlinginpoikaa valtataistelussa Sverre Sigurdinpoikaa vastaan. Yhdessä arkkipiispa Øystein Erlendssonin kanssa hän osallistui jopa sotatoimiin Sverreä ja hänen kannattajiaan birkebeinejä vastaan. Vastineeksi Eirik Ivarssonin tuelle Maunu lahjoitti Stavangerin kaupungin Pyhälle Svithunille ja piispanistuimelle. Lahjoitus antoi piispalle täyden vallan kaupunkiin, sen lainvalvontaan sekä verotuloihin. pienoiskuva|Norjan hiippakunnat keskiajalla.
Arkkipiispa
Vuonna 1178 Ivarsson oli Nidarosissa, kun arkkipiispa Erlendsson vihki kuningas Maunun ja Erling Skakken suostumuksella Þorlákr Þórhallssonin Skålholtin piispaksi. Øystein Erlendsson nimitti samalla Ivarssonin seuraajakseen. Erlendssonin kuoleman jälkeen vuonna 1188 Eirik Ivarsson postuloitiin arkkipiisaksi piispojen vaalikokouksessa Bergenissä saman vuoden keväällä. Hänet nimettiin vaalikelvottomaksi, koska hän oli jo piispa ja hänen tuli ensin saada vapautus paavilta. Sverre vastusti Eirik Ivarssonin ehdokkuutta, mutta alistui vaalikokouksen päätökseen. Ivarsson meni paavin luokse saman vuoden kesällä saadakseen valintansa vahvistettua ja saamaan arkkipiispan palliuminsa. Piispanvihkimyksen jälkeen hän palasi Norjaan seuraavana kesällä. Aluksi arkkipiispa ja kuningas Sverre olivat hyvissä väleissä. Mutta pian heidän välilleen syttyi avoin riita, kun kävi selväksi, että Eirik Ivarsson suhtautui kuninkaan valtaan kielteisemmin kuin arkkipiispa Øystein Erlendsson.
Kuninkaan ja arkkipiispan välinen kiista keskittyi niiden etuoikeuksien ympärille, jotka Norjan katolinen kirkko oli saavuttanut vuosien 1152–1153 kirkollisten uudistusten ja niitä seuranneiden vuosikymmenten aikana. Sverre ei aikonut noudattaa aiempien kuninkaiden tekemiä myönnytyksiä. Ne koskivat etenkin kuninkaiden omalla kustannuksellaan omille mailleen rakentamien kirkkorakennusten hallintaoikeutta. Lisäksi Sverre vaati päätäntävaltaa piispojen valintaan. Hän myös kieltäytyi tunnustamasta kirkon lainkäyttövaltaa. Sverren saagan mukaan Sverre vetosi maalakeihin sellaisina kuin ne olivat ennen vuosia 1152–1153. Sverre väitti niiden edustavan "Pyhän Olavin lakia". Arkkipiispa Ivarsson pysyi kuitenkin kannassaan, jonka mukaan kirkko oli hankkinut nämä oikeudet arkkipiispanistuimen perustamisen jälkeen, ja esitti lisäksi uusia vaatimuksia. Hänen perusti vaatimuksensa arkkipiispa Øysteinin Gullfjæriin, kanoniseen lakiin ja paavin kirjeeseen.
Vuoden 1190 tienoilla Eirik Ivarsson kielsi Islannissa hyvän sanan miesten oikeuden toimia pappeina. Tarkoituksena oli puolustaa papiston identiteettiä. Vuonna 1190 arkkipiispa Ivarsson lähti Nidarosista ja haki turvapaikkaa arkkipiispa Absalonin luota Lundista, joka tuolloin oli osa Tanskaa. Saagan mukaan Eirik Ivarsson lähti Norjasta, koska Sverre Sigurdinpoika oli ryhtynyt supistamaan arkkipiispan vartiojoukkojen kokoa. Taustalla saattoi olla se, että Eirik Ivarsson oli kieltäytynyt kruunaamasta Sverreä ilman paavin suostumusta.
Ivarsson itse selitti paaville lähteneensä maanpakoon sen vuoksi, että Sverre oli takavarikoinut arkkihiippakunnan omaisuuden ja tulot. Molemmat osapuolet vetosivat paaviin, mutta kului neljä vuotta, ennen kuin kuuria otti kantaa arkkipiispa Ivarssonin ja kuningas Sverren väliseen kiistaan. Sillä välin piispat kruunasivat Sverren Norjan kuninkaaksi Oslon piispa Nikolas Arnessonin johdolla.
Paavi Celestinus III antoi 15. kesäkuuta 1194 bullan, jossa asettui selvästi ja yksiselitteisesti arkkipiispa Eirik Ivarssonin puolelle. Paavi otti arkkipiispan ja Nidarosin hiippakunnan apostoliseen suojelukseen ja vahvisti Norjan kirkon aseman sekä sen arkkipiispanistuimen perustamisen aikana saamat erivapaudet sekä myöhemmät etuoikeudet. Bullan lopussa uhattiin pannalla niitä, jotka uhmasivat sen näkemyksiä. Sen perusteella Ivarsson saattoi asettaa Sverren kirkonkiroukseen. Saman vuoden marraskuussa paavi asetti henkilökohtaisesti kirkonkiroukseen ne piispat, jotka olivat kruunanneet Sverre Sigurdinpojan. Eirik Ivarsson kutsui kaikki piispat Lundiin, ja yksi kerrallaan he noudattivat kutsua, eikä Norjassa lopulta ollut enää arkkipiispaa eikä muitakaan piispoja. Eirik Ivarsson jäi maanpakolaiseksi niin kauaksi aikaa kuin Sverre eli, ja tuona aikana Ivarsson sokeutui. Sverren mukaan arkkipiispan langettama kirous oli osunut hänen omiin silmiinsä. Vuonna 1198 seuraava paavi, Innocentius III, määräsi Norjan piispoja kieltämään sakramentit ja kristilliset hautaukset niistä osissa Norjaa, joissa kansa tuki kuningas Sverreä.
Sverren kuoleman jälkeen vuonna 1202 hänen poikansa ja seuraajansa Haakon Sverrenpoika teki sovinnon kirkon kanssa. Arkkipiispa ja piispat palasivat kotiin ja vapauttivat kuninkaan ja tämän kannattajat kirkonkirouksesta. Vuonna 1204 Innocentius III moitti kirjeessään arkkipiispa Ivarssonia siitä, että tämä oli omavaltaisesti vapauttanut kuninkaan ja tämän kannattajat heille asetetusta pannasta.
Haakon kuoli jo vuonna 1204, ja birkebeinit nostivat Sverren pojanpojan Guttorm Sigurdssonin kuninkaaksi. Guttorm kuoli samana vuonna. Arkkipiispa Ivarsson ja Tröndelagin talonpojat tukivat uudeksi kuninkaaksi Inge Bårdinpoikaa, jotta he saisivat estettyä birkebeinien johtajan Haakon Hullun nousun kuninkaaksi.
Sokeutensa vuoksi Eirik Ivarsson ei enää kyennyt hoitamaan arkkipiispan virkaa. Hän pystyi kuitenkin vielä vihkimään Guðmundr Arasonin Hólarin piispaksi vuonna 1203. Vuonna 1205 Ivarsson luopui arkkipiispan tehtävistä. Vielä vuonna 1212 Ivarsson oli mukana sinetöimässä kuningas Ingen ja jaarli Haakon Hullun välistä sopimusta perimysjärjestyksestä. Eirik Ivarsson kuoli seuraavana vuonna.
Japanilaiset lähetystöt keisarillisessa Kiinassa
Japanilaiset lähetystöt keisarillisessa Kiinassa olivat satunnaisesti toimineita diplomaattisia lähetystöjä, jotka toimivat Kiinan hovissa. Kaikki erot Japanin hovin tai shognunaattien lähettiläiden välillä poistettiin lähettiläiden saapuessa Kiinan pääkaupunkiin.
Venäjän miesten lentopallomaajoukkue
Venäjän lentopallomaajoukkue edustaa Venäjän valtiota kansainvälisissä lentopalloturnauksissa. Joukkue voitti olympiakultaa vuonna 2012 sekä Euroopan-mestaruuden vuosina 2013 ja 2017. Sen sijoitus maailmanrankingissa on tällä hetkellä neljäs. Neuvostoliiton ollessa olemassa venäläiset kuuluivat Neuvostoliiton maajoukkueeseen, joka oli aikakautensa menestynein.
Japanilaiset lähetystöt keisarillisessa Kiinassa
Säilyneiden dokumenttien perusteella on olemassa tietoja vuosien 600 ja 894 välillä toimineista lähetystöistä. Lähetystöihin kuului aristokraattisten sukujen kugejen jäseniä ja buddhalaisia pappeja. Lähetystöt johtivat kiinalaisen kulttuurin kulkeutumiseen Japaniin ja edistivät tieteiden kehittymistä. Lähetystöt johtivat useiden buddhalaisuuden koulukuntien, mukaan lukien Zen, syntymiseen.
Venäjän miesten lentopallomaajoukkue
Neuvostoliiton aika
Neuvostoliiton maajoukkue voitti aikanaan kolme olympiakultaa (1964, 1968 ja 1980), kuusi maailmanmestaruutta (1949, 1952, 1960, 1962, 1978, 1982), neljä maailmancupia (1965, 1977, 1981, 1991) ja 12 Euroopan mestaruutta. Lisäksi se oli pronssilla maailmanliigassa 1991. Joukkue oli Neuvostoliiton hajoamiseen saakka samalla tavalla ylivoimainen lentopallokentillä kuin jääkiekon Neuvostoliiton punakone.
Japanilaiset lähetystöt keisarillisessa Kiinassa
Kiinalaisen näkemyksen mukaan Kiina on maailman keskipiste ja tämän mukaan Chang'anissa Kiinan hovi piti japanilaisia lähetystöjä Kiinan alamaisina, mutta siitä olivatko japanilaiset samaa mieltä asiasta, ei ole näyttöä.
Venäjän miesten lentopallomaajoukkue
Vuodet 1993–2008
Neuvostoliiton hajoamisen jälkeen vuonna 1993 maajoukkueen nimeksi tuli Venäjän maajoukkue, ja samana vuonna se oli toinen maailmanliigan lopputurnauksessa sekä saavutti EM-pronssia.
Japanilaiset lähetystöt keisarillisessa Kiinassa
Kiina näyttää olleen ensimmäinen, joka halusi rakentaa yhteistyötä maiden välille. Sui-dynaistian keisari Yangdi lähetti vuonna 605 Japanin hoviin viestin, johon Shōtoku Taishi vastasi lähettämällä Ono no Imokon johdolla lähetystön Kiinaan.
Venäjän miesten lentopallomaajoukkue
Vuodet 1993–2008
Venäjän joukkue oli maailmanliigassa vuosina 1996 ja 1997 pronssilla sekä vuonna 1998 hopealla. Vuotta myöhemmin joukkue voitti maailmancupin ja saavutti EM-kilpailuissa hopeaa.
Sydneyn olympialaisissa 2000 Venäjän joukkue sai hopeaa hävittyään loppuottelun Jugoslavian nuorille tähdille. Samalla kaudella joukkue oli toinen maailmanliigassa. Osallistuminen vuoden 2001 EM-kisoihin toi Venäjälle pronssimitalit. Lisäksi joukkue oli kolmannella sijalla maailmanliigassa. Vuonna 2002 venäläiset voittivat maailmanliigan loppuottelussa Brasilian ja sijoittuivat toiseksi MM-kisoissa hävittyään finaalin Brasilialle.
Vuonna 2003 joukkue oli kolmas EM-kisoissa ja vuonna 2004 se saavutti olympiapronssia Ateenassa. Vuonna 2005 joukkue voitti Euroopan liigan kukistamalla loppuottelussa Suomen 3–1. Seuraavalla kaudella Venäjä järjesti maailmanliigan lopputurnauksen ja saavutti pronssia.
Kaudella 2007 Venäjä eteni maailmanliigan lopputurnaukseen lohkovoittajana. Se voitti välierissä Yhdysvallat 3–1 mutta hävisi loppuottelussa Brasilialle samoin lukemin.
Venäjä toimi samana kautena EM-lopputurnauksen järjestäjänä. Se voitti ylivoimaisesti niin alku- kuin jatkolohkonsakin. Viiden erän otteluihin se joutui vasta jatkolohkossa Italiaa ja Suomea vastaan. Välierissä venäläiset voittivat Serbian 3–0. Loppuottelu Espanjaa vastaan eteni viidenteen erään vaikka venäläisillä oli jo kaksi ottelupalloa neljännessä erässä. Viidennen erän voitti Espanja jatkopisteillä 16–14, joten Venäjä sijoittui hopealle.
Marras-joulukuussa 2007 Venäjä sijoittui toiseksi maailmancupissa ja sai näin paikan kesäolympialaisiin 2008. Vuoden 2008 maailmanliigassa Venäjä sijoittui kolmanneksi voitettuaan pronssiottelussa Brasilian 3–1. Pekingin olynmpialaisissa Venäjä hävisi alkulohkossaan vain Puolalle ja voitti puolivälierissä Bulgarian 3–1. Välierissä Venäjä hävisi tasaisen ottelun Yhdysvalloille 3–2 mutta varmisti mitalin voittamalla pronssiottelussa Italian 3–0.
Vuodet 2009–2018
Venäjä sijoittui vuonna 2009 maailmanliigassa pronssille ja EM-kilpailuissa neljänneksi. Vuonna 2010 se saavutti maailmanliigassa hopeaa ja sijoittui MM-kilpailuissa viidenneksi. Vuonna 2011 Venäjä voitti maailmanliigan kaatamalla loppuottelussa Brasilian 3–2. EM-kilpailuissa joukkue sijoittui jälleen neljänneksi. Venäjä voitti vuoden 2011 maailmancupin hävittyään 11 ottelussa vain kerran Brasilialle.
Vuoden 2012 maailmanliiga ei tuonut Venäjälle menestystä. Lontoon olympialaisissa joukkue sijoittui alkulohkossaan kolmanneksi vaikka hävisi viidestä vastustajastaan vain Brasilialle. Puolivälierissä Venäjä voitti Puolan 3–0 ja Bulgarian 3–1. Loppuottelussa Brasiliaa vastaan Venäjä hävisi kaksi ensimmäistä erää mutta nousi voittoon ja saavutti ensimmäisen olympiakultansa sitten Neuvostoliiton hajoamisen.
Vuonna 2013 Venäjä palasi maailmanliigan voittajaksi, kun se kukisti loppuottelussa Brasilian 3–0. EM-kilpailuissa joukkue kärsi alkulohkon avausottelussaan tappion Saksalle mutta voitti neljännesvälierissä Slovakian 3–0, puolivälierissä Ranskan 3–1, välierissä Serbian 3–1 sekä lopulta loppuottelussa Italian 3–1 ja sai näin ensimmäisen Euroopan-mestaruutensa Neuvostoliiton aikojen jälkeen.
MM-kilpailuissa 2014 Venäjä sijoittui viidenneksi, kun se hävisi kolmannen kierroksen lohkossaan sekä Brasilialle että Puolalle ja voitti sijoitusottelussaan Iranin. Vuoden 2015 EM-kilpailuissa Venäjä sijoittui kuudenneksi ja saman vuoden maailmancupissa se oli neljäs.
Vuoden 2017 EM-kilpailuissa Venäjä voitti neljän joukkueen alkulohkonsa menettämättä erääkään, ja myös puolivälierän Sloveniaa ja välierän Belgiaa vastaan se voitti 3–0. Loppuottelussa Venäjä voitti Saksan 3–2 ja palasi Euroopan-mestariksi.
Vuonna 2018 Venäjä voitti kaikkien aikojen ensimmäisen kansojen liigan. Lopputurnauksen välierissä se voitti Brasilian 3–0 ja loppuottelussa Ranskan samoin lukemin. MM-kilpailuissa 2018 Venäjä sijoittui kuudennelle sijalle.
Thief (vuoden 2014 videopeli)
Thief on ensimmäisen persoonan hiiviskelypeli, jonka on kehittänyt kanadalainen Eidos Montreal ja julkaissut Square Enix. Se julkaistiin Windowsille, PlayStation 3:lle, PlayStation 4:lle, Xbox 360:lle sekä Xbox Onelle Suomessa 28. helmikuuta 2014.
Vastaanotto
Peli on saanut GameSpotin arvostelussa arvosanaksi 6/10.
Ōtori-luokka
Ōtori-luokka oli keisarillisen Japanin laivaston kahdeksan torpedoveneen muodostama alusluokka, johon kuitenkin piti kuulua kuusitoista alusta. Kahdeksan aluksen hankinta kuitenkin peruutettiin ennen tilausten vahvistamista.
Menon
Menon voi viitata seuraaviin:
Ōtori-luokka
Alukset
Luokkaan piti lisäksi kuulua Hatsutaka, Aotaka, Wakataka, Kumataka, Yamadori, Mizutori, Umidori ja Komadori, mutta niiden tilaukset korvattiin sukellusveneentorjunta-alusten numeroiden 4-11 tilauksilla.
Njudung
thumb|350px|Smålandin seudut viikinkiajalla. Punaiset ja mustat pisteet tarkoittavat maakunnassa sijaitsevia riimukiviä. Punaisten pisteiden riimukivet sisältävät kirjoituksia kaukomatkoilta.
Njudung oli yksi keskiaikaisista "pienistä maista", jotka vähitellen muodostivat Smålandin maakunnan.
Njudungissa oli kaksi kihlakuntaa: Itäinen kihlakunta ja Läntinen kihlakunta (Västra härad), jotka jo keskiajalla kuuluivat Tiohäradin laamannikuntaan. Nykyisessä lääninjaossa Njudungin alue kuuluu Jönköpingin lääniin. Nykyisessä kuntajaossa alue vastaa suureksi osaksi Smålandin ylängöllä sijaitsevia Sävsjön kuntaa ja Vetlandan kuntaa, mutta myös suuria osia Jönköpingin kunnasta, Nässjön kunnasta, Vaggerydin kunnasta ja Värnamon kunnasta kuuluu Njudungiin. Alueen aiempi keskipiste oli Komstadissa Sävsjön ulkopuolella.
Vaikka Njudung on jo kauan sitten menettänyt asemansa hallinnollisena alueena, niin siihen viitataan edelleen nimiä annettaessa ja markkinoinnissa. Vaikka Sävsjön seutu oli aikoinaan Njudungin merkittävintä aluetta, niin paikannimeä käytetään useasti Vetlandan seudulla. Vetlandassa sijaitsee esimerkiksi 1 300 oppilaan Njudungsgymnasiet ja Elit Vetlanda Speedway -nimisen speedwayjoukkueen aiempi nimi oli Njudungarna.
Leonid Brežnev
Leonid Iljitš Brežnev (, ; 19. joulukuuta 1906 (J: 6. joulukuuta 1906) Kamenskoje – 10. marraskuuta 1982 Moskova) oli neuvostoliittolainen poliitikko ja valtiojohtaja.
Brežnevistä tuli Neuvostoliiton kommunistisen puolueen ensimmäinen sihteeri 1964, ja puolueen pääsihteeri hän oli 1966–1982 eli pisimmän ajan Stalinin jälkeen. Hän oli korkeimman neuvoston puheenjohtaja. Valtiopäivälaitoksen puhemies eli Neuvostoliiton perustuslain mukainen valtionpäämies 1960–1964 ja 1977–1982.
Alkuvaiheet
Vuosina 1935–1936 Brežnev suoritti asepalveluksensa panssarikomppanian poliittisena komissaarina. Vuonna 1936 hänestä tuli opinahjonsa johtaja, mutta samana vuonna hän siirtyi Dnepropetrovskiin ja 1939 hänestä tuli puolueen johtaja kaupungissa, vastuussa paikkakunnan tärkeästä puolustusteollisuudesta.
Brežnev oli ollut liian nuori osallistumaan vallankumoukseen ja Vladimir Leninin kuoleman jälkeiseen valtakamppailuun, ja hänen aikanaan Josif Stalin oli ehdoton johtaja. Stalinin puhdistukset 1937–1939 avasivat nuorelle polvelle monia paikkoja puolueen ja valtion johdossa.
thumb|left|Brežnev poliittisena komissaarina vuonna 1942, Neuvostoliittolainen [[propagandakuva.]]
Saksan hyökättyä Neuvostoliittoon 22. kesäkuuta 1941 Brežnev oli evakuoimassa monia tärkeitä tehtaita, ennen kuin Dnepropetrovsk joutui Saksan armeijan valloittamaksi 26. elokuuta. Monen puolueen alemman johtoportaan johtajan tavoin Brežnev määrättiin puna-armeijan joukko-osaston poliittiseksi komissaariksi.
Lokakuussa 1941 Brežnevistä tuli etelän rintaman poliittisen johtajan varamies prikaatinkenraalina. Vuonna 1942 Ukraina oli kokonaan menetetty ja Brežnev toimi Transkaukasuksen rintaman poliittisen osaston kakkosmiehenä. Huhtikuussa 1943 hänestä tuli 18. armeijan poliittisen osaston johtaja. 18. armeija liitettiin 1. Ukrainan rintamaan, jonka poliittisena johtajana toimi Nikita Hruštšov, josta tuli Brežnevin uran tärkeä tukija. Sodan lopussa kenraalimajurin arvoinen Brežnev oli Prahan valloittaneen 4. Ukrainan rintaman poliittinen komissaari.
Valtaannousu
Sodan jälkeen Brežnevistä tuli puolueen johtaja Dnepropetrovskissa ja 1950 hänet nimitettiin korkeimman neuvoston varasijalle ja myöhemmin samana vuonna Neuvostoliiton Moldavian puolueen pääsihteeriksi. Vuonna 1952 hänestä tuli kommunistisen puolueen keskuskomitean jäsen ja presidiumin (entinen politbyroo) ehdokas.
Helmikuussa 1956 Brežnev kutsuttiin jälleen Moskovaan, politbyroon ehdokkaaksi, ja puolustusteollisuuden, avaruusohjelman, raskaan teollisuuden ja pääkaupungin uudelleenrakennuksen johtoon. Tuettuaan Hruštšovia valtataistelussa puolueen sisällä Molotovia, Georgi Malenkovia ja Lazar Kaganovitšia vastaan Brežnevistä tuli politbyroon täysjäsen.
Hruštšovin valta oli turvattu vuoteen 1962, mutta hänen asemansa heikkeni hänen ikääntyessään sekä Neuvostoliiton talousvaikeuksien ja hänen toimintansa herätettyä epäluottamusta vuonna 1963. Brežnev oli pitkään lojaali Hruštšoville, mutta Brežnev oli nimitetty jo keskuskomitean pääsihteeriksi ja oli todennäköinen Hruštšovin seuraaja. Brežnevistä tuli osa valtaryhmää, joka oli poistamassa vanhempaa johtoa vallasta, kuten Gennadi Voronov, Aleksei Kosygin, Nikolai Podgornyi, Aleksandr Šelepin ja Anastas Mikojanin organisoima kaappaus poisti Hruštšovin vallasta tämän ollessa lomalla. Brežnev osallistui kaappaukseen 14. lokakuuta 1964. Brežnev nimitettiin Hruštšovin tilalle Neuvostoliiton kommunistisen puolueen pääsihteeriksi, Aleksei Kosygin ministerineuvoston puheenjohtajaksi eli pääministeriksi ja Mikojan korkeimman neuvoston puhemiehistön puheenjohtajaksi ennen jäämistään eläkkeelle 1965. Eläköityneen Mikojanin korvasi niin sanotussa "troikassa" Nikolai Podgornyi.
Neuvostoliiton johdossa
Valtaan päästyään Brežnev kannatti stalinismista luopumista ja henkilökultin purkamista. Brežnev kannatti myöhemmin Stalinin rehabilitointia.
Toukokuussa 1965 Saksan häviön 20-vuotisjuhlassa pitämässään puheessa Brežnev uudelleenarvioi ja mainitsi Stalinin myönteisesti ensimmäisen kerran. Toisinajattelevien kirjailijoiden Juli Danielin ja Andrei Sinjavskin oikeudenkäynti 14. helmikuuta 1966 oli ensimmäinen sitten Stalinin päivien, ja se merkitsi rajoituksia kulttuuripolitiikkaan. Huhtikuussa 1966 Brežnev sai pääsihteerin viran, joka oli ollut Stalinin virkana vuoteen 1952 asti. Juri Andropovin hallitsema KGB sai enemmän valtaa kuin Stalinin aikana, vaikka maassa ei ollutkaan paluuta 1930- ja 40-luvun vainoihin.
Brežnevin pääsihteerikauden alku 1960-luvun lopulla oli erittäin nopean taloudellisen kehityksen aikaa mm. koneenrakennuksen alalla. 1970-luvulle tultaessa talouden ongelmat olivat jo ilmeisiä. 1970-luvun öljykriisit kohonneine öljynhintoineen kuitenkin siirsivät neuvostotalouden romahduksen 1980-luvulle. Tällöin talous taantui nopeasti. Neuvostoliitto viljavine alueineen tuli riippuvaiseksi viljan ja elintarvikkeiden tuonnista. Sen teollisuus oli raskasta ja auttamattoman vanhanaikaista. Sekin osa mikä toimi oli valjastettu sotateollisuuden palvelukseen. Kaiken kaikkiaan varustelu nieli aivan liian suuren osan bruttokansantuotteesta (on arvioitu, että pahimpina aikoina jopa lähes 50 %).
Henkilönpalvonta
Brežnevin viimeisinä vuosina hänen ympärilleen alettiin rakentaa henkilökulttia, jonka huippu oli hänen 70. syntymäpäivänään joulukuussa 1976. Syntymäpäiväjuhliin ottivat osaa Erich Honecker, Fidel Castro ja Urho Kekkonen. Päinvastoin kuin Stalinin kulttiin, hänen kulttiinsa suhtauduttiin kyynisyydellä, koska Brežneviä kohtaan ei tunnettu pelkoa eikä juurikaan kunnioitusta. Poliittinen kritiikki oli kuitenkin hänen aikanaan mahdotonta Neuvostoliitossa. Toisinajattelijoita karkotettiin maasta tai suljettiin mielisairaaloihin. thumb|250px|[[Jimmy Carter ja Leonid Brežnev allekirjoittavat SALT II -sopimuksen Wienissä 18.6.1979.]]
Afganistanin sota
Brežnevin viimeisimmäksi jäänyt päätös oli lähettää joulukuussa 1979 neuvostojoukot tukemaan Afganistanin kommunistihallitusta. Päätöstä ei tehnyt politbyroo, vaan Brežnevin sisäpiiri yksityisessä kokouksessaan. Afganistanin sotaan johti pitkäaikainen kehitys, johon liittyivät Etykiin liitetyn Helsingin hengen haihtumisesta huonontuneet suurvaltasuhteet, varustelukierre ja Neuvostoliiton tarve osoittaa voimaansa. Yleisesti 1970-luvun loppua kohti Vietnamin sodassa tappion kärsinyt Yhdysvallat vaikutti sotilaallisesti heikolta ja Neuvostoliitto vastaavasti vahvemmalta supervallalta. Afganistanin sodan myrkytettyä suurvaltasuhteet jäi SALT II -sopimus, joka allekirjoitettiin kesäkuussa 1979, ratifioimatta Yhdysvalloissa. Neuvostoliittoon kohdistettiin myös laajat talouspakotteet ja Moskovan olympialaisiin vuonna 1980 kohdistettiin boikotti.
Neuvostoliittolainen sotilaspolitiikka
Brežnevin aikaan liittyy myös määrätietoinen sotilaspolitiikka, Brežnevin oppi, kuten interventio Tšekkoslovakiaan vuonna 1968 ja Afganistaniin 1979. Tässä mielessä ulkoisesti Neuvostoliiton ulkopolitiikka oli yhtä päättäväistä kuin Hruštšovinkin aikana, jolloin tukahdutettiin Itä-Saksan kansannousu 1953 ja Unkarin kansannousu 1956.
Ensimmäinen Brežnevin ajan kriisi alkoi 1968, Alexander Dubčekin Tšekkoslovakian kommunistijohdon aloitettua uudistuksen (Prahan kevät). Heinäkuussa Brežnev arvosteli Tšekkoslovakian johtoa revisionistiseksi ja neuvostovastaiseksi, ja elokuussa Varsovan liiton joukot saapuivat Tšekkiin syrjäyttämään Dubčekin. Brežnev vastasi vastalauseisiin sanomalla, että Neuvostoliitolla oli oikeus puuttua muiden maiden asioihin suojellakseen sosialistisia järjestelmiä. Kanta tuli tunnetuksi Brežnevin oppina, vaikka jo Hruštšov oli harjoittanut samaa politiikkaa Itä-Saksaa 1953 ja Unkaria kohtaan 1956.
Välirikko Kiinan kanssa kärjistyy rajataisteluiksi ja ydinsodan uhaksi
Brežnevin aikana Neuvostoliiton suhteet Kiinaan rapistuivat edelleen 1960-luvun alun välirikon jälkeen. Vallassa pysyäkseen kulttuurivallankumouksen aloittanut Mao Zedong piti Yhdysvaltoja paperitiikerinä sekä Neuvostoliittoa sosialismista luopuneena revisionistina. 1960-luvun lopulla neuvostoliittolaiset ja kiinalaiset rajavartijat ajautuivat taisteluihin Kaukoidässä Ussurijoella, minkä seurauksena Neuvostoliiton ja Kiinan kansantasavallan välit kiristyivät äärimmilleen. Kiina sai vallattua itselleen kaksi vähämerkityksistä pientä saarta joelta, joiden omistuksesta sovittiin väliaikaisesti vuonna 1991 ja lopullisesti 2000-luvulla. Neuvostoliittolaisten ongelmana oli mahdollisen laajemman hyökkäyksen varalta raskaan aseistuksen puute.
Vuonna 1971 Neuvostoliitto tiedusteli Yhdysvaltain kantaa Neuvostoliiton Kiinan kansantasavaltaa vastaan suunnitteleman ennalta ehkäisevän ydiniskun suhteen, mitä Nixonin hallinnon ulkoasiainministeri Henry Kissinger ei kannattanut. Pekingissä puolestaan tehtiin miljoonille ihmisille sopivia pommisuojia Neuvostoliiton ydinhyökkäyksen varalta.
Vuonna 1965 Kiinan pääministeri Zhou Enlai oli vieraillut Moskovassa, mutta ratkaisuihin maiden 1958–1959 alkaneessa välirikossa ei päästy. 1969 Neuvostoliiton ja Kiinan rajajoukot kahinoivat useaan kertaan Ussurijoella. Brežnev jatkoi myös Pohjois-Vietnamin tukemista Vietnamin sodassa. thumb|250px|Brežnev vierailulla Yhdysvalloissa vuonna 1973.
Kiinan–Yhdysvaltain suhteiden parannuttua vuodesta 1971 lähtien Brežnevin oli avattava uusi neuvottelukierros Yhdysvaltain kanssa estääkseen neuvostovastaisen liiton syntymisen. Toukokuussa 1972 Yhdysvaltain Richard Nixon vieraili Moskovassa, ja johtajat solmivat ydinaseita rajoittavan SALT I -sopimuksen (Strategic Arms Limitation Treaty). Vietnamin sodan päätyttyä este Neuvostoliiton ja Yhdysvaltain suhteiden kehittymiselle poistui, ja Brežnev vieraili toukokuussa 1973 Saksan liittotasavallassa ja kesäkuussa Yhdysvalloissa.
Helsinki-sopimus 1975 tunnusti toisen maailmansodan jälkeiset etupiirit, ja siten Neuvostoliiton hegemonian Itä-Euroopassa. Vastavuoroisesti Neuvostoliitto tunnusti tietyt periaatteelliset ihmisoikeudet, tosin sopimuksen noudattamisen laajuus jäi kyseenalaiseksi.