cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Firenze
Keskiaika
Keskiajan loppupuoli oli Firenzen suuruuden aikaa. Kaupungin taloudellinen kukoistus alkoi jo 1100-luvulla. Kaupunkia uudistaneen Toscanan kreivittären Matildan kuoltua 1115 kaupungista ja sen lähiseuduista muodostettiin Firenzen tasavalta, jonka johdossa oli kolmen säädyn valtiopäivät: aatelisto, sotilaat ja kauppiaat. Vaikka aatelistolla oli eniten päätäntävaltaa, kaupungin kasvu oli paljolti kauppiassäädyn ansiota. Guelfien ja ghibelliiniien ja muiden 1200- ja 1300-luvun taistelujen jälkeen vallassa oli Medicien suku. Sen kuuluisimpia edustajia oli Lorenzo ”Il Magnifico” de’ Medici, joka hallitsi kaupunkia käytännössä yksinvaltiaana. Vuodesta 1434 kaupunkia hallittiin itsevaltaisesti. Firenze oli renessanssin huomattavin keskus.
Myöhempi historia
pienoiskuva|Firenzen tuomiokirkko [[Santa Maria del Fiore ja Giotton kellotorni.]]
Medicit karkotettiin Firenzestä vuonna 1494, ja profeettana esiintynyt munkki Girolamo Savonarola yritti tehdä Firenzestä teokraattisen kaupunkivaltion. Savonarola kuitenkin poltettiin neljä vuotta myöhemmin roviolla, ja 1500-luvun alussa Medicit palasivat Firenzeen, jossa heistä pian tuli virallisestikin hallitsijoita, kun keisari Kaarle V nimitti Alessandro de’ Medicin Firenzen herttuaksi. Vuonna 1569 Firenze liitettiin Toscanan suurherttuakuntaan, jonka pääkaupunki siitä tuli. Hallitsijaksi tuli Medici-suvun nuorempaan haaraan kuulunut Cosimo I de’ Medici, jonka jälkeläiset hallitsivat Toscanaa vuoteen 1737 saakka. Tämän jälkeenkin Firenze oli Toscanan herttuakunnan pääkaupunkina, kunnes se vuonna 1860 liitettiin yhdistyneeseen Italiaan.
Testamentissaan viimeinen Medicin suvun edustaja Anna Maria Luisa de’ Medici lahjoitti Toscanan valtiolle suuren taidekokoelman ja sen mitä suvun omaisuudesta oli jäljellä. Ehtona lahjoitukselle oli, ettei kokoelmaa saisi viedä tai myydä koskaan Firenzen ulkopuolelle. Tämä kokoelma muodosti Uffizin taidemuseon selkärangan. Suuret ja arvokkaat taidekokoelmat toivat Firenzeen suuren joukon ulkomaalaisia taiteenharrastajia. Kaupungissa asui 1800-luvulla niin paljon englantilaisia, että heille perustettiin oma protestanttinen hautausmaansa.
Firenze oli Italian kuningaskunnan pääkaupunki vuosina 1865–1870. Valtakunnan hallinto toi kaupunkiin tuhansia uusia asukkaita, ja sitä laajennettiin nopeasti. Laajennustöiden tieltä purettiin kaupungin keskiaikaiset muurit. 1800-luvun loppupuolella Firenzen keskustassa purettiin monia keskiaikaisia kortteleita, ja tilalle pystytettiin ajanmukaisempia rakennuksia.
Toisen maailmansodan loppuvaiheessa vuonna 1944 Firenze kärsi paljon tuhoja. Perääntyvät saksalaiset tuhosivat muun muassa kaikki vanhat Arnojoen ylittävät sillat, paitsi Ponte Vecchion, joka säilyi vahingoitta.
Sodan jälkeen tuhoja ovat aiheuttaneet vuoden 1966 suuri tulva, jonka aikana Arnojoen vedet lainehtivat muun muassa Santa Crocen kirkon sisätiloissa, vaurioittaen useita arvokkaita taideteoksia. Vuonna 1993 tuhoja aiheutti puolestaan mafia, joka räjäytti pommin Uffizin taidegalleriassa.
Hallinto ja kunnalliset palvelut
pienoiskuva|Firenzen osat
Firenze on jaettu viiteen kaupunginosaan :
Kaupunki pyrkii edistämään vesijohtoveden juomista järjestämällä erityisiä vesiposteja, joista hanavettä saa myös jäähdytettynä ja hiilihapotettuna. Vuonna 2011 vesiposteja oli 23 kappaletta.
Talous
Firenze on yksi Euroopan suosituimmista matkailukaupungeista. Vuonna 2012 matkailijat viettivät kaupungissa yli 12 miljoonaa yötä.
Firenzen riippuvaisuutta matkailuelinkeinosta on pyritty viime vuosikymmeninä vähentämään. Kaupungin laitamille on rakennettu muun muassa elintarviketeollisuutta. Korkeatasoista vaateteollisuutta edustaa Guccin muotitalo, jonka pääkonttori on Firenzessä. Siellä ovat aloittaneet myös Roberto Cavalli, Emilio Pucci ja Ferragamo.
Liikenne
Firenzen päärautatieasema on Firenze Santa Maria Novella. Kaupungista on hyvät rautatieyhteydet Milanoon, Bolognaan, Venetsiaan ja Roomaan. Firenzen omaa Amerigo Vespuccin lentoasemaa käyttää vuosittain 1,7 miljoonaa matkustajaa, mutta pääosa matkailijoista saapuu Pisan lentoasemalle, josta on Firenzeen 80 minuutin junamatka. Paikallisliikennettä hoitavat lähijunien lisäksi bussit ja taksit. Kaupunkiin avattiin vuonna 2010 raitiotieliikenne.
Väestö ja koulutus
Firenzen väkiluku pieneni 1900-luvun lopulla: Vuonna 1981 kaupungissa oli 448 000 asukasta, kymmenen vuotta myöhemmin 403 000 ja vuonna 2001 enää 356 000. 2000-luvulla väkiluku on kääntynyt kasvuun, ja helmikuussa 2011 kaupungissa oli melkein 372 000 asukasta.
Firenzen yliopisto on yksi Italian vanhimmista ja suurimmista yliopistoista.
Kulttuuri
Maailman ensimmäinen varsinainen oopperaesitys järjestettiin Firenzen Palazzo Corsissa vuonna 1597. Firenzen sinfoniaorkesteri on toiminut vuodesta 1949.
Nähtävyydet
Firenzessä sijaitsee yksi maailman suurimmista kirkoista, tuomiokirkko Santa Maria del Fiore. Muita kirkkoja ovat San Lorenzo Michelangelon tekemine hautamuistomerkkeineen, Santa Croce ja Santa Maria Novella. Maallista keskiajan arkkitehtuuria edustavat raatihuone Palazzo Vecchio sekä paikallisten mahtimiesten palatsit Palazzo Medici Riccardi, Palazzo Pitti ja Palazzo Strozzi. Firenzen Uffizi kuuluu maailman merkittävimpiin taidemuseoihin. Renessanssiajan kuvanveistotaidetta on näytteillä Bargellon palatsissa ja Accademia di belle arti di Firenzeen galleriassa, jossa on alkuperäinen Michelangelon Daavid-veistos.
Urheilu
Firenzeläinen jalkapalloseura ACF Fiorentina pelaa Italian pääsarjassa. Se on voittanut kaksi Italian mestaruutta ja viisi Italian cupia. Seuran kotikenttä on Stadio Artemio Franchi, jossa on pelattu myös MM-otteluita.
Vuoden lopussa, yleensä marraskuussa, juostaan Firenzen maraton. Vuonna 2012 siihen odotettiin yli 10 000 osallistujaa.
Suomi
Firenze ja Turku ovat olleet ystävyyskaupunkeja vuodesta 1992.
Jean-Nicolas Bouilly
Jean-Nicolas Bouilly (24. tammikuuta 1763 Joué-lès-Tours – 14. huhtikuuta 1842 Pariisi) oli ranskalainen näytelmäkirjailija, libretisti ja Ranskan vallankumouksen poliitikkoja. Bouilly näytelmä Leonore (1798) sävellettiin oopperaksi lukuisia kertoja, joista tunnetuin on Ludwig van Beethovenin Fidelio (1814).
Miehistö
Sotilasorganisaatiossa miehistöllä tarkoitetaan niitä sotilaita, jotka toteuttavat aliupseerien johdolla upseerien antamia käskyjä. He ovat siis niin sanottuja suorittavia työntekijöitä.
Miehistö Suomen puolustusvoimissa
Myös aliupseerioppilaat sekä miehistön palvelusarvoissa olevat ammattialiupseerit ja sopimussotilaat kuuluvat miehistöön. Aliupseerit (vuoteen 2003 asti opistoupseerit ja sitä ennen toimiupseerit), upseerioppilaat ja upseerit muodostavat miehistön vastakohtana päällystön.
Miehistön palvelusarvot Suomen puolustusvoimissa ovat muun muassa:
Aikaisemmin on ollut käytössä muun muassa
Miehistö laivapalveluksessa
Laivoilla miehistöön kuuluvat matruusit varsinaisesta työnkuvasta riippumatta. Vierailevia miehistön jäseniä kutsutaan gasteiksi.
Paid in Full (kappale)
Paid in Full on Sonata Arctican kappale ja single, joka julkaistiin 27. huhtikuuta 2007.
Miehistö
Miehistö laivapalveluksessa
Suomessa miehistöllä on mahdollisuus opiskella ja edetä reservissä aliupseeriksi.
Paid in Full (kappale)
Single debytoi Suomen virallisen listan ensimmäisellä sijalla.
Hävittäjä (lentokone)
thumb|[[F-15 Eagle ja P-51D Mustang.]] Hävittäjä on pääsääntöisesti ilmamaaleja, mutta toissijaisesti myös maa- ja merimaaleja vastaan toimiva pienehkö ja nopea, yksi- tai kaksipaikkainen lentokone. Erilaisia hävittäjiä käyttävät pääasiassa eri maiden ilmavoimat. Suurilla asevoimilla on yleensä omat ilmavoimat myös merivoimilla.
Yvonne Hirdman
Hirdmanin kysyy tutkimuksessaan muun muassa kuinka sukupuoli tuotetaan, miten sukupuoli toimii eri konteksteissa ja muiden järjestelmien kanssa sekä miksi nainen ja naisinen on sosiaalisesti alempiarvoista kuin mies ja miehinen. Hirdman lähestyy kysymyksiä historian kautta.
Elämä ja ura
Hirdman valmistui filosofian kandidaatiksi 1968 ja lisensiaatiksi 1972. Hän väitteli tohtoriksi 1974.
Teoria ja käsitteet
Hirdman käyttää käsitteitä sukupuolisopimus, -järjestelmä ja -konflikti, ja lisäksi hän kuvaa historiasta ja eri yhteyksistä löytyviä naisten ja miesten välisiä suhteita. Suhteita on hänen mukaansa neljänlaisia. Ensiksi on A – ei-A suhde, jossa mies (A) on ihminen ja nainen (ei-A) ei ole läsnä. Toiseksi on A – a, yhden sukupuolen malli, jossa nainen (a) on vajavainen mies ja puute määrittää häntä. Kolmanneksi on A – B malli, jossa sukupuolet nähdään toisiaan täydentävinä vastakohtina, ja jossa kaikki jakautuu dikotomisesti feminiiniseen ja maskuliiniseen. Neljäntenä on A-A malli, jossa mies määrittyy homososiaalisesti suhteessa toisiin miehiin.
Hävittäjä (lentokone)
Ensimmäinen maailmansota
Lentäjien tappiot olivat raskaat. Lentokoulusta saapuneet kokemattomat lentäjät elivät rintamalle saapumisestaan alkaen vain muutaman viikon, sillä lento-opetus rajoittui tuolloin vain perusasioihin. Ranskalaiset ja saksalaiset alkoivat sisällyttää lento-opetukseen myös ilmataistelukoulutuksen 1916 lähtien, mutta britit vasta 1917, raskaiden tappioiden jälkeen. Mutta laskettiin, että jos lentäjä selvisi viidestä ensimmäisestä taistelulennostaan hengissä, hän todennäköisesti selvisi myös koko sodasta, ja jos hän sai ilmavoiton ensimmäisen kymmenen lentonsa aikana, hänestä todennäköisesti tuli hävittäjä-ässä, ranskalaiseen tapaan viisi vihollislentokonetta pudottanut lentäjä. Ensimmäinen Ranskan lehdistön hävittäjä-ässäksi,  l'aceksi, nimittämä oli Adolphe Pégoud.
Yvonne Hirdman
Teoria ja käsitteet
Sukupuolijärjestelmä muotoutuu erilaisten sukupuolisopimusten vaikutuksesta ja toimii vuorovaikutuksessa kahden muun suuren järjestelmän, kapitalismin ja demokratian kanssa. Sukupuolisopimus ei Hirdmanin teoriassa tarkoita konkreettista sopimusta vaan toimii käsitteenä erilaisille (muuttuville) sukupuolisille käytännöille, jotka vaikuttavat elämän eri aloilla.
Hävittäjä (lentokone)
Ensimmäinen maailmansota
Joistain lentäjistä, jotka saivat jopa kymmeniä ilmavoittoja, tuli sodan suuria sankareita. Yli viisi konetta pudottanutta sanottiin Kuninkaallisissa ilmavoimissa lentäjä-ässäksi. Kuuluisimpia lentäjiä olivat muun muassa Saksan Manfred von Richthofen eli ”Punainen paroni”, Lothar von Richthofen (edellisen pikkuveli), Oswald Boelcke, Max Immelmann, Werner Voss, Hermann Göring sekä Ernst Udet. Ympärysvaltojen puolella saivat hyvin monia ilmavoittoja Kuninkaallisten ilmavoimien irlantilainen Edward Mannock, Albert Ball, Yhdysvaltain Eddie Rickenbacker sekä ranskalaiset Rene Fonck ja Georges Guynemer. Kuninkaalliset ilmavoimat kielsi laskuvarjojen käytön arvellen niiden heikentävän taistelumoraalia. Saksan lentäjät ammuttiin yleensä alas oman maan päällä, joten he ottivat käyttöön laskuvarjon. Vihollisen alueelle kuolleet lentäjät haudattiin täysillä sotilaallisilla kunnianosoituksilla.
Yvonne Hirdman
Teoria ja käsitteet
Hirdmanin mukaan kautta historian sukupuolijärjestelmä on rakentunut kahdelle periaatteelle: erillään pitämiselle (segregaatio) ja hierarkialle, jossa mies ja miehinen on naista ja naisista ylempänä. Tämän konkreettisia ilmauksia ovat esimerkiksi sukupuolten välinen työnjako sekä naiseuden ja mieheyden kuvaukset. Sukupuolisopimus vaikuttaa kolmella tasolla: 1) mytologinen taso: arkiset käsitykset, stereotyypit 2) institutionaalinen taso: työhön, kulttuuriin, politiikkaan liittyvät sopimukset ja säännöt ja 3) henkilökohtainen taso. Eri tasoilla sukupuoliset käytännöt eli sukupuolisopimukset voivat olla erilaiset. Muutoksen mahdollisuuden Hirdman näkee tilanteissa, joissa sukupuolten erillään pitäminen ja hierarkia voidaan elää, ajatella tai tehdä pois.
Hirdman puhuu myös sukupuolikonfliktista. Sillä hän tarkoittaa sitä ristiriitaa, joka syntyy modernin projektin logiikkojen, kapitalismin, demokratian ja sukupuolijärjestelmän, toimiessa yhdessä. Sekä kapitalismin että demokratian logiikat pyrkivät yhdentymiseen, kun taas sukupuolijärjestelmän logiikka pyrkii erotteluun, jolloin demokratia ja kapitalismi uhmaavat erottelun tabua ja miehistä normia. Tästä on seurauksena naisten tulo miesten alueelle ja sukupuolierosta nouseva kysymys siitä, kenen ehdoilla tulisi toimia.
Hävittäjä (lentokone)
1918–1938
1930-luvulla kehitys johti metallirakenteiseen koneeseen. Kehitys tapahtui useana vaiheena: ensin metalli korvasi puun rakennusmateriaalina (esimerkiksi Bristol Bulldog). Sitten siirryttiin kaksitasoisesta ratkaisusta yksitasoon (esimerkiksi Boeing P-26). Sen jälkeen pingotusjänteet korvattiin vapaasti kantavalla siivellä. Pintamateriaalina toiminut kangas korvattiin metallilevyillä (esimerkiksi Hawker Hurricane). Lopuksi siirryttiin kuorirakenteeseen, jossa pintalevyt ja vahvikkeet niitattiin yhdessä toimivaksi kokonaisuudeksi (esimerkiksi Messerschmitt Bf 109). Laskuteline muutettiin sisäänvedettäväksi ja ohjaamo katettiin. thumb|Ruotsin ilmavoimien Suomen tunnuksissa oleva [[Gloster Gladiator. Ruotsin Flygflottilj 19:llä oli niitä talvisodassa ]] Moottorit olivat aluksi 9-sylinterisiä tähtimoottoreja teholtaan 450−550 hevosvoimaa. 1930-luvulla 9-sylinteristen tähtimoottorien rinnalle tuli kaksirivisiä 14-sylinterisiä tähtimoottoreja sekä nestejäähdytteisiä V-moottoreja. Lentomoottorien teho vuosikymmenen lopulla oli 800−1 200 hevosvoimaa, toisen maailmansodan loppupuolella yli 2 000 hv. Käytössä oli jopa 24-sylinterisiä moottoreita.
1920-luvun alun hävittäjälentokoneiden huippunopeus oli vähän yli 200 km/h ja siitä se kasvoi 1930-luvun lopulle 400−550 km/h. Myös nousunopeus kasvoi kaksinkertaiseksi ollen tyypillisesti 1930-luvun lopun hävittäjäkoneilla luokkaa 12−15 m/s. Siirtyminen kaksitasoratkaisusta yksitasoon pienensi siipipinta-alaa ja nosti siipikuormitusta, mikä puolestaan huononsi ketteryyttä. 1930-luvun parhaat kaksitasot (esimerkiksi Gloster Gladiator) kaarsivat 90−110 metrin säteellä, parhaat yksitasot 250−300 metrin säteellä.
Toinen maailmansota
thumb|Supermarine Spitfireja thumb|Focke-Wulf Fw 190 Saksalaiset käyttivät pääasiassa Messerschmitt Bf 109 ja Focke-Wulf Fw 190 -hävittäjiä, jotka olivat ainoat Saksassa suursarjoina valmistetut hävittäjät. Kaksimoottorinen raskas kaukohävittäjä, kuten esimerkiksi Me 110, epäonnistui päivätaisteluissa. Yöhävittäjänä kaksimoottorinen hävittäjä, muun muassa Junkers Ju 88:n yöhävittäjämuunnos, toimi hyvin. Yöhävittäjässä tarvittiin kahden hengen miehistöä tutkan käyttämiseksi, tilaa tutkalle sekä raskasta aseistusta, eikä ketteryydellä ja suorituskyvyllä ollut niin paljon merkitystä kuin päivällä.
Toisen maailmansodan loppuvaiheissa tehokkaimpien potkurikoneiden nopeus ylitti 760 km/h. Saksalaiset suihkuhävittäjät ja Me 163 -rakettihävittäjä, ainoa laatuaan tähän päivään asti, tulivat käyttöön niin myöhään, että niiden käyttökelpoisuudesta tuolloin ei ole saatu kuvaa.
Brittiläiset käyttivät pääasiassa Supermarine Spitfirejä, mutta heillä oli käytössä myös Hawker Hurricane lukuisten vähemmän valmistettujen konemallien, esimerkiksi de Havilland Mosquiton, lisäksi. Sodan alun puolustustilanne helpotti lentäjien kouliintumista, kun he alasammuttuina laskeutuivat omalle maalle.
Yhdysvaltalaiset käyttivät sodan alussa Bell P-39 Airacobraa ja Curtiss P-40 Kittyhawk -hävittäjiä, jotka eivät ketteryydeltään tai suorituskyvyltään pärjänneet Zeroille, mutta olivat paremmin aseistettuja ja kestävämpiä. Myöhemmin tulivat käyttöön suorituskyvyltään paremmat North American P-51 Mustangit, Republic P-47 Thunderboltit, Vought F4U Corsairit, kaksimoottoriset Lockheed P-38 Lightningit sekä merivoimien käyttöön erinomaisina koneina pidetyt Grumman F6F Hellcatit, jotka nopeutensa ja nousukykynsä turvin pystyivät iskemään japanilaiskoneiden kimppuun ylhäältä antautumatta kaartotaisteluun, jossa japanilaiskoneet olivat vahvoja. Yhdysvaltalaisten lentäjien lyhyt koulutus ja kokemattomuus johtivat siihen, että merkittäviä ässiä ei pitkässä sodassa ollut kuin muutamia.
Japani käytti pitkään pääaseistuksenaan kevyitä ja ketteriä panssaroimattomia Mitsubishi A6M Reisen (Zero) ja Nakajima Ki-43 -hävittäjiä. Sodan edetessä Japani alkoi valmistaa myös raskaampia hävittäjämalleja. Japani oli harjaannuttanut 1930-luvun sodissaan suuren määrän osaavia hävittäjälentäjiä, jotka sodan alkupuolella pärjäsivät erinomaisesti liittoutuneiden kokemattomampia pilotteja vastaan. Monien kokeneiden pilottien kaaduttua taisteluissa Japanin ilmataistelukyky huononi huomattavasti.
Suihkuhävittäjät
Ensimmäinen operatiivinen suihkuhävittäjä, eli suihkumoottorilla varustettu hävittäjälentokone oli saksalainen Messerschmitt Me 262, jonka ensilento tapahtui vuonna 1942, tästä kuitenkin kesti vielä vuoteen 1944 ennen kuin kone saatiin palveluskäyttöön. Lähes samoihin aikoihin tuli käyttöön brittiläinen Gloster Meteor. Me 262:n huippunopeus oli 870 km/h, joka oli ylivoimaisesti enemmän kuin millään potkurikoneella. Syöksyssä se pystyi 0,86 machin nopeuteen ennen hallinnan menetystä.
Rakettihävittäjät
Saksalaisten ensimmäinen yli 1 000 km/h nopeuden saavuttanut lentokone oli Messerschmitt Me 163 Komet -rakettihävittäjä. Japani osti sen lisenssivalmistusoikeudet, mutta yhtään Mitsubishi J8M1 Shusui -rakettihävittäjää ei ehtinyt palveluskäyttöön ennen sodan loppua. Myös Neuvostoliitossa suunniteltiin sodan aikana prototyyppiasteelle jääneitä rakettihävittäjiä.
Toisen maailmansodan jälkeinen suihkuhävittäjien aika
Toisen maailmansodan päättymisen jälkeen potkurihävittäjät muuttuivat kerralla vanhentuneiksi suihkuhävittäjien tullessa käyttöön. Briteillä oli tuolloin jo oma suihkuhävittäjänsä, Neuvostoliitossa suunniteltiin 1946 ensimmäinen suihkuhävittäjä Su-9 ja 24. huhtikuuta 1946 tekivät ensilentonsa kaksi suihkukonetta, MiG-9 ja Jak-15 saksalaisilla BMW 003 ja Jumo 004 -moottoreilla varustettuna.
Vuosina 1945–1955 suunniteltuja koneita nimitetään suihkuhävittäjien ensimmäiseksi sukupolveksi. Ne muistuttivat nopeita potkurikoneita aseistukseltaan, johon kuuluivat tykit ja konekiväärit. Koneiden nopeus jäi tässä vaiheessa vielä äänennopeuden alle.
Tyypillisiä ensimmäisen sukupolven suihkuhävittäjiä ovat muun muassa Korean sodassa taistelleet koneet kuten yhdysvaltalaiset P-80 Shooting Star ja F-86 Sabre ja neuvostoliittolaiset MiG-15 ja MiG-17. Korean sodassa käytiin ensimmäiset suihkuhävittäjien väliset ilmataistelut. Muita ajan koneita olivat de Havilland Vampire, Supermarine Attacker, Saab 32 Lansen ja Dassault Ouragan.
Suihkuhävittäjien kehitys
Suihkukoneiden toinen sukupolvi noin vuodesta 1955 eteenpäin pystyi yliääninopeuksiin. Koneiden suorituskyky kuten suurin korkeus ja nousunopeus kohosivat. Kehitystä tapahtui erityisesti aerodynamiikassa, moottoreissa ja materiaaleissa. Suurempien nopeuksien vuoksi otettiin käyttöön deltasiipi. Aseistuksesta ilmasta-ilmaan-ohjukset otettiin palveluskäyttöön Yhdysvalloissa kylmän sodan aikana vuonna 1956, ensimmäisenä AIM-9B Sidewinder. Myös tutkan käyttö yleistyi.
Pommikoneita torjumaan rakennettiin pieniä ja tehokkaita torjuntahävittäjiä. Tyypillisiä koneita olivat Lockheed F-104 Starfighter, Republic F-105 Thunderchief, Convair F-106 Delta Dart, Dassault Mirage III, Saab 35 Draken. Kaavailtiin sitä, että ilmataistelua johdetaan maasta. Varsovan liiton maissa kalusto oli neuvostoliittolaista. MiG-19:n seuraaja MiG-21 oli pääasiallinen standardihävittäjä 1980-luvun alkupuolelle asti. Se on pienellä aselastilla varustettu kaksinkertaiseen äänennopeuteen pystyvä lyhyen matkan torjuntahävittäjä.
1960-luvulta hävittäjien lasketaan saavuttaneen ”kolmannen sukupolven”, vaikka muutokset eivät olleetkaan vallankumouksellisia, vaan olemassa oleva tekniikka parani. Moottorit ja avioniikka kypsyivät ja tutkat ja ohjukset paranivat. Tämän kehityksen myötä uskottiin lähitaistelujen ajan olevan kokonaan ohi, minkä seurauksena F-4 Phantomista jätettiin tykki kokonaan pois. Päätös osoittautui Vietnamin sodassa virheeksi. Uudet koneet pysyivät huomattavasti parempaan suorituskykyyn kuin edeltäjänsä. Esimerkiksi F-4 kantoi enemmän pommilastia kuin toisen maailmansodan raskas pommikone B-24 Liberator. Pelkän hävittäjäroolin lisäksi koneisiin lisättiin kykyä pommituksiin ja rynnäköintiin. Kolmannen sukupolveen koneita ovat: F-4 Phantom, Northrop F-5, MiG-23, MiG-25, Suhoi Su-15, Dassault Mirage F1 ja Dassault Super Étendard.
1970-luvulta eteenpäin hävittäjät kasvoivat ja monimutkaistuivat, koska haluttiin tehdä koneita jossa parempi toimintasäde, aselasti ja elektroniikka. Etenkin tietokoneet ja järjestelmäintegrointi kehittyivät. thumb|F-16 on laukaissut sotaharjoituksissa soihdun infrapunahakuisten ohjuksien häiritsemiseksi Vietnamin sodassa havaittiin isojen ja kömpelöiden koneiden soveltuvan huonosti hävittäjien välisiin ilmataisteluihin, joten suorituskykyyn ja ketteryyteen kiinnitettiin huomiota. F-15 suunniteltiin nimenomaan ilmaherruushävittäjäksi, ja F-16 sille halvaksi pikkuveljeksi erityisesti lyhyen matkan kaartotaisteluun. Myös Yhdysvaltain laivaston tukialushävittäjä F-14 Tomcat oli edeltäjäänsä F-4 Phantomia ketterämpi, vaikka olikin raskas järeällä elektroniikalla varustettu ilmaherruushävittäjä. Se oli myös ensimmäinen hävittäjä jossa käytettiin mikroprosessoria. Ääriesimerkkinä oli strategisten pommikoneiden tuhoajaksi suunniteltu kolminkertaista äänennopeutta lentävä MiG-25 ja sitä seurannut MiG-31.
F-14 ja F-15 olivat niin kalliita, että niitä pystyivät 1970-luvulla ostamaan vain öljyntuottajat Iran ja Saudi-Arabia. Euroopan monitoimihävittäjä Tornado oli suorituskyvyltään paljon rajoitetumpi. Neuvostoliitto vastasi uusilla suorituskykyisillä MiG-29- ja Su-27-koneilla, jotka voittivat länsimaiset vastineensa suorituskyvyssä, mutta elektroniikassa jäivät hiukan jälkeen. Nämä koneet olivat myös melko isoja, koska niissä oli sekä melko painava elektroniikka ja aselasti että hyvän suorituskyvyn ja ketteryyden saavuttamiseen vaadittavat isot moottorit ja siivet.
Konfliktit, joihin Eurooppa ja Yhdysvallat osallistuivat, siirtyivät pääosin Aasiaan ja Afrikkaan. Usein hävittäjä oli niissä vain pommikone, koska vastapuolella ei ollut muuta torjuntakalustoa kuin maavoimien ilmatorjunta.
Viides sukupolvi
Ns. viidennen sukupolven suihkuhävittäjien ominaisuuksiksi on luettu: ketteryyttä parantava moottorien suihkuvirtauksen suuntaus, komposiittimateriaalit ja häiveominaisuudet, AESA elektronisesti suunnattava tutka ja kyky yliääninopeuksiin ilman jälkipoltinta (ns. supercruise).
Ensimmäiset viidennen sukupolven hävittäjät on Yhdysvaltalaiset F-22 Raptor ja F-35 Lightning II. Ilmaherruushävittäjä F-22 otettiin palveluskäyttöön 2005, eikä tätä konetyyppiä ole myyty edes lähimmille liittolaisille. F-35, jonka prototyyppi lensi ensimmäisen kerran 2006 puolestaan on NATON uusi standardihävitäjä joka korvaa useiden maiden vanhenevat hävittäjät Nopeuden osalta viidennen sukupolven vaatimuksiin yltävät F-35A (Ilmavoimien vakioversio) ja F-35B (Lyhyen kiitoradan versio), mutta ei F-35C (laivastoversio), koska sen siipipinta-ala vähentää sen nopeutta, minkä vuoksi se joutuu saavuttamaan yliääninopeuden jälkipoltinta käyttämällä.
Venäläisen viidennen sukupolven hävittäjän Suhoi PAK FA:n prototyyppi lensi ensilentonsa tammikuussa 2010. Alan Intialainen kehityshanke on ”Medium Combat Aircraft” (ensilennon tavoiteajankohta on vuonna 2012), Intia kehittää myös Venäjän kanssa Suhoin ja HAL:in yhteistä FGFA-konetta. Etelä-Korea kehittää KFX-konetta (ensilento vuonna 2014) ja Kiina Shenyang J-XX-konetta.
Viidettä sukupolvea odotettaessa on alettu käyttää termiä 4.5-sukupolvi niistä 1990–2000-lukujen hävittäjistä, jotka täyttävät osan viidennen sukupolven ominaisuuksista, etenkin elektroniikan osalta. Nämä koneet perustuvat kuitenkin aikaisempaan suunnitteluun ja merkittävin niiden ominaisuuspuutteista on häiveominaisuuksien puute. 4.5-sukupolvea edustavat muun muassa F-18E/F Super Hornet, Suhoi Su-33, Suhoi Su-35, Eurofighter Typhoon, JAS 39 Gripen ja Dassault Rafale.
Kuudes sukupolvi
Kuudennen sukupolven hävittäjää kehitetään Yhdysvaltain ilmavoimien Next Generation Air Dominance -ohjelmassa. Projekti on pitkälti salainen. Ohjelman olennainen piirre on, että miehitetyn hävittäjän lisäksi siihen kuuluu miehittämättömiä drooneja. Tarkoitus on, että drooneja voidaan integroida järjestelmään ilmanherruuden saavuttamiseksi ja pitämiseksi, kehittää edelleen ja valmistaa pienissä erissä ja mukauttaa eri tarkoituksiin.
Asymmetrinen sodankäynti
Kylmän sodan loputtua kaikki länsimaiden potentiaaliset haastajat omaavat niitä merkittävästi heikommat asevoimat. Tällöin hävittäjän rooliksi tulee maamaalien pommittaminen, esimerkiksi Persianlahden sota vuonna 1991 ja Irakin miehitys vuonna 2003 ja Israelin hyökkäykset Libanoniin vuosina 1983 ja 2006. Sodankäynnin taloudellisuus vaatii entistä tarkempaa osumista haluttuihin maaleihin, jollei tavoitteena ole tuhota viholliseksi katsotun tahon infrastruktuuria. Hävittäjän toisen maailmansodan lopulla omima tiedustelurooli on siirtynyt tiedustelusatelliiteille ja UAV-lennokeille.
Hävittäjäkalusto on vuonna 2006 NATO-maissa pääosin samaa kuin 1970-luvun lopulla tai 1980-luvun alussa, mutta se on läpikäynyt useita elektroniikan ja muun varustelun modernisointikierroksia. Venäjällä, Intiassa ja Kiinassa kalusto ei ole merkittävästi modernisoitunutta verrattuna niiden 1970-luvun tasoon.
Nykyaikainen hävittäjä
thumb|[[Yhdysvaltain laivaston F/A-18 Hornet.]] thumb|Christopher Stricklin pelastautuu [[Heittoistuin|heittoistuimella tuhoutuvasta hävittäjästä lentonäytöksessä Idahossa, Yhdysvalloissa, alle sekunti ennen maahan syöksymistä.]]
Asejärjestelmä
Hävittäjän asejärjestelmä käsittää joukon ohjuksia ilma- ja maakohteita (tehtävästä riippuen) varten sekä lähitaistelua varten konetykin. Yhdysvaltalaiskoneissa aseena on 20 mm M61 Vulcan, eurooppalaiskoneissa 27 mm Mauser BK 27 (JAS 39 Gripen, Panavia Tornado ja Alpha Jet) ja Venäjällä 23 mm GSh-23 (MiG-21) tai uudemmissa koneissa 30 mm GSh-301 (Suhoi Su-25, MiG-29 ja Suhoi Su-27).
Puolustusjärjestelmiin kuuluvat soihdut infrapunahakuisia ohjuksia vastaan ja silppu tutkahakuisia ohjuksia vastaan. Lisäksi on sähköisiä häirintäjärjestelmiä (ECM), jotka pyrkivät osoittamaan tutkaohjatuille ohjuksille lentokoneen sijainnin muualle kuin se oikeasti on. Viimeisenä pelastautumiskeinona lentäjällä on heittoistuin.
Hävittäjän ohjaamosta pilotti hallitsee sekä konetta, hävittäjän asejärjestelmiä sekä tutkaa. Kaikkein oleellisin tieto näkyy pilotille heijastusnäytön eli HUDin välityksellä, joka heijastaa tiedot kuomuun pilotin näkökenttään.
Hävittäjät ovat yleensä yksipaikkaisia, mutta useista hävittäjistä on tehty myös kaksipaikkaisia malleja. Kaksipaikkainen versio on yleensä tarkoitettu koulukoneeksi, mutta esimerkiksi laivastohävittäjä F-14 Tomcat oli aina kaksipaikkainen. Konetyyppi poistettiin pääkäyttäjän (Yhdysvaltain laivasto) käytöstä 2006. Iranin ilmavoimat käyttää konetta edelleen. Kaksipaikkaisessa koneessa toinen piloteista saattaa keskittyä enemmän radioliikenteeseen ja tutkan käyttöön, ja toinen lentämiseen ja asejärjestelmien käsittelyyn.
Huippunopeus
Hävittäjien huippunopeus vaihtelee noin 1,5–3 Machiin. 1970-luvun lopulta alkaen NATO-maiden hävittäjien huippunopeus putosi alle 2 Machiin. Suurin osa ilmataisteluista käydään kuitenkin aliäänennopeudella ja koneiden suunnittelu suurempien huippunopeuksien saavuttamiseksi olisi huonontanut koneiden ketteryyttä, nousunopeutta ja aseidenkantokykyä. Uusimmissa hävittäjissä pyritään ns. supercruise-ominaisuuteen, eli nopeaan, äänennopeuden ylittävään nopeuteen ilman polttoainetta kuluttavaa jälkipoltinta.
Pkhovi
thumb|350px|Pkhovin sijainti nykyisessä Georgiassa. Pkhovi, tunnettu myös nimellä Pkhoeti , on keskiaikainen nimi Georgian koillisosan vuoristoalueille, jotka jakautuivat myöhemmin Pšavin ja Khevsuretin provinsseihin. Pkhovi sijaitsee Aragvi-joen yläjuoksulla ja kolmessa alppilaaksossa heti Suuren Kaukasuksen korkeimpien huippujen pohjoispuolella. Nykyisin alue kuuluu Dušetin piirikuntaan ja Mtskheta-Mtianetin hallintoalueeseen. Alueen asukkaat, pkhovilaiset, olivat georgialaisten ylämaalaisten heimo, joka tunnettiin sotaisuudestaan ja yleisestä välinpitämättömyydestään kuninkaan auktoriteettia kohtaan.
Paikannimi Pkhovi, joka saattaa olla peräisin georgian kielen "rohkeaa" tai "urheaa" tarkoittavasta juuresta, esiintyy ensimmäisen kerran 600-luvun Kartlin kääntymys -kronikan kappaleessa, jossa kerrotaan paikallisten ylämaalaisten vastustaneen kuningas Mirian III:n ja Pyhän Ninon, itäisen Georgian (Kartlin/Iberian) 300-luvun apostolin, yrityksiä käännyttää heitä kristinuskoon. Painostuksen kerrotaan pakottaneen useita pkhovilaisia perheitä muuttamaan kaakkoon Tušetiin.
Vaikka alueen väestö olikin nimellisesti suoraan Georgian kruunun hallinnon alla, heitä ei koskaan täydellisesti integroitu keskiaikaisen Georgian feodaaliseen järjestelmään. Aateliset maanomistajat tai ulkomaiden hyökkäykset eivät juurikaan vaikuttaneet heihin. Kuten professori Kevin Tuite Montréalin yliopistosta on kuitenkin ehdottanut,
thumb|350px|Lebaiskarin torni pkhovilaisessa maisemassa.
Georgian ortodoksisen kirkon asema oli myös heikko, ja pkhovilaiset säilyttivät erikoisen esikristillisten ja kristillisten uskomusten sekoituksen. Tämä on vaikuttanut Pkhovin uskonnolliseen arkkitehtuuriin: kun Georgian muilla ylämaa-alueilla, kuten Svanetiassa, Khevissä, Mtiuletissa ja Ratšassa, jokaisessa kylässä on ainakin yksi kirkko 400–1700-luvuilta, Pkhovissa georgialaisia ortodoksikirkkoja ei vaikuta olevan lainkaan. Niiden sijaan alueella on runsaasti pyhiä paikkoja, joista arvostetuimpiin viitataan nimillä khati tai džvari eli "ikoni" ja "risti" georgian yleiskielessä. Pkhovissa ne viittaavat kuitenkin pyhien kuvien lisäksi pyhäkköihin, joissa niitä säilytetään, ja jumaluuteen, jonka uskotaan asuvan pyhäkössä.
Pkhovin vuoristoklaanien uppiniskainen itsenäisyys johti siihen, että kuninkaalliset joukot tunkeutuivat ajoittain alueelle ja yrittivät alistaa pkhovilaisia. Yksi tuhoisimmista pkhovilaisia vastaan suunnatuista retkikunnista oli Georgian kuningaskunnan kulta-aikana hallinneen kuningatar Tamarin järjestämä hyökkäys noin vuonna 1212. Ajan kronikka kertoo verisestä, kolme kuukautta kestäneestä kampanjasta, jota johti Tamarin kenraali Ivane atabek ja joka jätti useita pkhovilaisia kyliä ja pyhäkköjä tuhoutuneiksi.
Termi Pkhovi hävisi käytöstä 1400-luvulla, ja sen korvasivat nimet Pšavi and Khevsureti. Nimi on kuitenkin säilynyt Šuapkhon kylän nimessä (šua- tarkoittaa georgiaksi "keski-") ja vainahien nimessä Khevsuretille – Pkhia.
Ulosvirtaus (meteorologia)
Meteorologiassa ulosvirtaus tarkoittaa ilman virtausta ulospäin konvektiopilvestä. Lisäksi se tarkoittaa maan pinnalla etenevää laskuvirtauksen aiheuttamaa kylmää virtausta. Ulosvirtaukseen liittyy monesti kylmän rintaman tapainen lämpötilan lasku ja tuulen suunnan ja nopeuden muutos. Ulosvirtauksen rajat pysyvät hengissä jopa 24 tuntia kuuropilven tuhoutumisen jälkeen ja matkustavat satoja kilometrejä. Uusia ukkosmyrskyjä kehittyy usein ulosvirtauksen rajalle, varsinkin silloin, kun ukkosvirtauksen raja törmää kylmään rintamaan, kuivaan linjaan, toiseen ulosvirtauksen rajaan jne.
Canon (messu)
Canon (myös Canon Missae, Canon Actionis tai kaanon) on katolisen messun keskeisin osa, joka tulee Offertoriumin jälkeen ja ennen Communionia se sisältää leivän ja viinin pyhitysrukouksen.
Matti Mäki-Kokkila
Matti Mäki-Kokkila (s. 1983) on suomalainen radiojuontaja. Mäki-Kokkila on toiminut Bauer Median Radio SuomiRock -kanavan iltapäiväjuontajana sen lanseerauksesta 31.10.2016 lähtien.
Aiemmin Mäki-Kokkila työskenteli Radio Cityllä.
L (Godleyn & Cremen albumi)
L on englantilaisessa 10cc-yhtyeessä tunnetuksi tulleiden Lol Cremen ja Kevin Godleyn toinen studioalbumi. Julkaisuvuosi on 1978. Albumi menestyi kaupallisesti hyvin.
Albumilta on julkaistu singlenä ainakin kappale "Sandwiches of You" (Mercury). Singlen täysvärikuvakuoreen on esittäjäksi merkitty Godley + Creme.
Levyllä on lisäksi muun muassa kappale "Punchbag", joka kertoo koulukiusaamisesta. Lol Cremellä on asiasta omakohtaisia kokemuksia.
Albumilla vierailevat saksofonistit Andy Mackay (Roxy Music -yhtyeestä) ja Jonathan Handelsman. Avauskappaleella puhujana on rock-kirjoittaja ja radiotoimittaja Paul Gambaccini, jonka tekemistä haastatteluista on muun muassa julkaistu kirja Paul McCartney in His Own Words (Omnibus Press 1976).
Albumi on äänitetty maalis-kesäkuussa 1978. Äänityksestä ovat vastanneet Nigel ja Chris Gray. Masteroinnin on tehnyt Melvyn Abrahams Strawberry Mastering -studiossa Lontoossa.
Albumin kannen valokuvat on ottanut Sally Fear. Kansitaiteesta, sen suunnittelusta ja kserografiasta on vastannut Hothouse ja taiteellisena johtajana on toiminut Alan Schmidt. LP-levyn takakannessa on 55 kuvaa, jotka tuovat mieleen L-kirjaimen muodon.
Kappaleet
Kaikki kappaleet ovat Kevin Godleyn ja Lol Cremen tekemiä. Musiikkikustantaja on Man-Ken Music Ltd. (BMI).
Kokoonpano
Gizmon ja puhallinsoittimien sovituksista ovat vastanneet Godley ja Creme.
Arvioita
"Come December, it’ll be one of my ten best." Harry Doherty, Melody Maker
"Godley and Creme possess tremendous musical talent ... but if only the pair of them would stop trying quite so damned hard to be the future of rock and roll ... then their work could prove to be much more satisfying." Fred Dellar, New Musical Express
Sigh No More
Sigh No More on Gamma Rayn vuonna 1991 julkaisema heavyalbumi.
Kappaleet
Japanin-version live-bonuskappale:
Tyler Smith
Tyler Smith voi tarkoittaa seuraavia henkilöitä:
Sarah Mlynowski
Hän on romantiikkakirjailjia Elissa Ambrosen tytär. Mlynowski asuu nykyisin New Yorkissa Yhdysvalloissa. Mlynowskin ensimmäinen romaani on Milkrun (2001), joka on sittemmin julkaistu 16 maassa. Häneltä on suomennettu teininoidista Rachelista ja Miristä kertovia kirjoja. Sarjan osat ovat Rintsikoita ja luudanvarsia (2005), Konnia ja kielareita (2006), Loitsuja ja lemmenlommoja (2007) ja Kemuja ja kuplivaa (2009).
Lindskogin talo
Lindskogin talo on kauppaneuvos Adolph Lindskogin vuonna 1797 rakennuttama rakennus Pietarsaaressa Isonkadun varressa. Suunnittelijasta ja rakennsmestarista ei ole säilynyt tietoa, mutta muotokieli viittaa Jacob Rijfiin. Suullisen perimätiedon mukaan muurarimestarina toimi Erik Olander. Empiretyylinen siipirakennus purettiin 1980-luvulla.
Lindskogin talo oli ainoa palaneella alueella säilynyt talo, joka kunnostettiin palon jälkeen. Rakennus on Pietarsaaren ensimmäinen muinaismuistolailla suojeltu rakennus 1972.
Jope Ruonansuu presidentiksi
Jope Ruonansuu presidentiksi on Jope Ruonansuun vuonna 1993 julkaistu viides studioalbumi.
Albumin teemana on Ruonansuun kuvitteellinen presidenttiehdokkuus. Joidenkin kappaleiden välillä tulee lyhyitä vaalimainoksia, minkä lisäksi albumin sketsit liittyvät usein poliitikkoihin. Esimerkiksi ”Teijan keittiö” -sketsissä vuoden 1994 presidentinvaalien ehdokkaat Paavo Väyrynen, Raimo Ilaskivi ja Martti Ahtisaari ovat keittämässä Teija Sopasen kanssa pontikkaa.
Mekatroniikka
Mekatroniikka on melko uusi tieteenala, jossa yhdistyvät mekaaniset laitteet, konetekniikka; esimerkiksi hydrauliikka ja pneumatiikka, sekä sähkötekniikka tai elektroniikka.
Mekatroniikka syntyi 1980-luvulla servo-ohjausten ja teollisuusrobottien kehittyessä. Elektroniikan koon pienentyessä tuli mahdolliseksi hajauttaa ohjaustekniikan älykkyyttä komponenttitasolle, jolloin ohjaustekniikka ja konetekniset ratkaisut tulivat kiinteämmin yhdeksi paketiksi. Robotiikka on mekatroniikan osa, joka keskittyy pelkästään robottien mekaniikkaan, ohjaustekniikkaan ja käyttösovelluksiin. Mekatroniikkaan luetaan usein sisältyviksi myös älykkäät anturit, joissa on mukana mikroprosessoreita mittaustiedon analysoimiseksi ja kommunikoimiseksi ulkopuolisten laitteiden kanssa.
Esimerkkejä mekatronisista laitteista:
Tim Armstrong
thumb|Tim Armstrong Timothy Lockwood Armstrong (s. 25. marraskuuta 1965, Oakland, Kalifornia) on yhdysvaltalainen punk rock -muusikko, joka tunnetaan parhaiten työstään punkyhtyeiden parissa (Rancid, Operation IVY, Transplants) ja perustamastaan Hellcat Records levy-yhtiöstä.
Pimeys
thumb|[[Yön pimeyttä.]]
Pimeys on näkyvän valon puuttumista.
Yön pimeys maapallolla
Tähtitieteellisen pimeyden katsotaan vallitsevan silloin, kun Aurinko on yli 18 astetta horisontin alapuolella. Silloin Auringon valoa ei siroa ilmakehän molekyyleistä juuri lainkaan ja yötaivaan kirkkaus on vain 1/400 000-osa siitä, mitä se on Auringon ollessa juuri horisontissa. Kun Aurinko on 12–18 astetta horisontin alapuolella, vallitsee tähtitieteellinen hämärä, jolloin on käytännössä myös jo täysin pimeää.
Suomessa ei tule missään täyttä pimeyttä toukokuun ja heinäkuun välillä. Suomessa kaikkein pimeimmät yöt esiintyvät alkusyksyllä elokuun lopun ja syyskuun aikana. Silloin maa on tumma ja lumeton, ja puiden lehdet vähentävät ulkovalaistuksen leviämistä taivaalle. Päiväntasaajalla pimeys (astronominen hämärä) kestää joka yö vuoden ympäri vähän yli 10 tuntia.
Aasiannorsu
Aasiannorsu (Elephas maximus) on yksi kolmesta nykyisestä norsulajista. Se on Aasian suurin maanisäkäs, joka painaa 2 700–5 000 kilogrammaa, on kuutisen metriä pitkä ja lähes kolme metriä korkea. Aasiannorsu on pienempi ja karvaisempi kuin afrikannorsu, ja sillä on pienemmät korvat. Naarailla ei ole suuria syöksyhampaita, ja ne voivat puuttua myös uroksilta.
Aasiannorsun elinalue on pienentynyt ja pirstaloitunut alkuperäisestä alueesta, joka ulottui Iranin rannikolta Kiinaan Jangtse-joelle. WWF:n arvion mukaan luonnonvaraisia aasiannorsuja arvioidaan olevan 30 000–35 000 yksilöä. IUCN:n arvion mukaan noin puolet maailman aasiannorsuista elää Intiassa. Kanta on pienentynyt vuosisatojen ajan, ja laji on kadonnut Aasian länsiosista. Nykyisin pääasiallinen uhka on sopivan elinympäristön väheneminen ja pilkkoutuminen. Myös salametsästystä esiintyy.
Aiemmin lajia kutsuttiin intiannorsuksi, mutta nykyään lajista käytetään yleensä nimeä aasiannorsu, koska sitä tavataan Intian lisäksi myös muissa Aasian valtioissa. Nykyään intiannorsu onkin käytössä aasiannorsun alalajin Elephas maximus indicus nimityksenä.
Tuntomerkit
Aasiannorsu on afrikannorsuja pienempi ja sillä on pienemmät korvat. Aasiannorsun säkäkorkeus on 2,5–3 metriä, pituus 5,5–6,4 metriä ja paino 2 700–5 000 kilogrammaa. Se on Aasian suurin maanisäkäs.
Aasiannorsuista vain uroksilla on varsinaiset syöksyhampaat. Naaraiden syöksyhampaat ovat pienet ja harvoin näkyvissä. Syöksyhampaat voivat kuitenkin puuttua myös uroksilta. Syöksyhampaattomien urosten osuus kannasta vaihtelee alueittain 5–90 prosentin välillä. Esimerkiksi Sri Lankassa vain viidellä prosentilla norsuista on syöksyhampaat, Etelä-Intiassa puolestaan 90 prosentilla.
Intiannorsu on myös karvaisempi kuin afrikannorsut, etenkin poikaset ovat hyvin karvaisia. Kun poikanen kasvaa, suurin osa suojaavasta karvasta kuluu pois. Joidenkin intiannorsujen ihossa, etenkin vanhemmiten, on vaaleanpunaisia laikkuja erityisesti korvissa, kärsässä ja naamalla. Laikkuja on vähiten Sumatralla ja eniten Sri Lankalla. Mammutit olivat läheisempää sukua aasiannorsuille kuin afrikannorsuille.
pienoiskuva|Kaksi aasiannorsua [[Sorocaban eläintarhassa Brasiliassa.]]
Norsun kärsä on muodostunut pidentyneestä turvasta ja ylähuulesta ja sen kärjessä on haju- ja tuntoaisti. Toisin kuin afrikannorsuilla, aasiannorsun kärsässä on ainoastaan ylähuuli. Aasiannorsun kärsässä on paljon lihaksia, minkä vuoksi norsu voi liikuttaa sitä tarkasti moneen eri suuntaan ja tarpeen vaatiessa suurellakin voimalla. Aasiannorsu voi käyttää kärsäänsä muun muassa juomiseen ja ravinnon keräämiseen. Kärsän voima riittää esimerkiksi oksien repimiseen puista, millä tavalla norsu voi hankkia itselleen ravintoa. Toinen käyttötapa kärsälle on äänien tuottaminen. Näiden käyttötapojen lisäksi norsu myös haistelee ja tunnustelee kärsällään elinympäristöään. Kärsän päässä on sormimainen uloke, jolla se voi tarttua pieniinkin esineisiin.
Aasiannorsun hampaisto on hyvin vahva, mutta hampaat kuluvat syödessä. Aasiannorsun elinaikana sen hampaisto uusiutuu neljä kertaa. Viimeisten hampaiden kuluttua loppuun vanhat aasiannorsut eivät pysty enää pureskelemaan ravintoaan ja ne saattavat helposti kuolla nälkään. Hampaisto on erikoistunut heinänsyöntiin ja niissä on mammuttien hampaiston tapaan lukuisia poikittaisia kiilleharjuja. Näitä harjuja on enemmän kuin afrikannorsuilla, jotka ovat erikoistuneet syömään enimmäkseen oksa- ja lehtiravintoa. . Aasiannorsun hampaistossa on käytössä kummallakin puolen kerrallaan vain kaksitoista poskihammasta, joita se käyttää edestakaisin-liikkein. Niistä tärkeimmän pudotessa siirtyy seuraava taaempaa tilalle. Hampaiden loppuessa norsu luonnossa kuolee ravinnonpuutteeseen.
Alalajit ja elinalueet
Aasiannorsujen elinalueiden eristäytymisen vuoksi aasiannorsut voidaan jakaa neljään alalajiin.
Näistä borneonnorsun taksonominen status on kuitenkin epäselvä ja tutkivat ovat kiistelleet siitä, pitäisikö se lukea sumatrannorsun synonyymiksi. Aikaisemmin aasiannorsulla katsottiin olevan lisäksi kaksi muuta alalajia Elephas maximus sondaicus ja Elephas maximus hirsutus, joiden molempien katsotaan nykyään olevan sumatrannorsun synonyymejä.
Aiemmin aasiannorsuja tavattiin alueella, joka ulottui Länsi-Aasiasta Iranin rannikolta Intiaan ja sieltä itään ja kaakkoon Sumatralle, Jaavalle ja Borneolle, ja Kiinassa ainakin Yangtze-Kiangiin asti. Laajimmillaan elinalue kattoi yli yhdeksän miljoonaa neliökilometriä. Elinalue on kutistunut satojen ellei tuhansien vuosien ajan.
Nykyisin aasiannorsuja tavataan enää toisistaan eristyneillä alueilla Etelä-Intiasta ja Sri Lankasta itään Vietnamiin asti ja joidenkin muiden Kaakkois-Aasian valtioiden alueilla. Borneolainen norsukanta jäi eristyksiin muista aasiannorsuista Borneon irtautuessa Aasian mantereesta noin 300 000 vuotta sitten, mikä on aiheuttanut sen, että Borneossa elävät norsut eroavat muista aasiannorsuista geneettisesti.
1900-luvun alussa aasiannorsuja arvioitiin olevan luonnossa yli 100 000 yksilöä, mutta nykyään arviot luonnonvaraisesta kannasta vaihtelevat 20 000–25 000 yksilön välillä. Aasiannorsuja elää Kaakkois-Aasian alueella vankeudessa noin 15 000 yksilöä ja yksistään Myanmarissa arvioidaan olevan noin 6 000 kesyä aasiannorsua.
Aasiannorsuja tavataan seuraavissa maissa: Intia, Sri Lanka, Bhutan, Myanmar, Kambodža, Thaimaa, Laos, Vietnam, Kiina (hävinnyt luonnonvaraisena), Malesia (niemimaa ja Sabah) ja Indonesia (Kalimantan ja Sumatera). Noin viidesosa maailman ihmisistä elää aasiannorsujen elinalueilla.
Uhat
Aasiannorsun pahin vihollinen on ihminen. Tunkeutuessaan yhä syvemmälle aasiannorsujen elinalueinaan käyttämiin metsiin ihminen vähentää samalla aasiannorsujen elintilaa. Varsinkin ihmisten suuret rakennustyöt kuten suuret padot, tiet, teollisuuskompleksit ja kaivokset sekä viljelykset ja leviävä ihmisasutus ovat pirstoneet aasiannorsujen aikanaan sangen yhtenäisen elinalueen pieniksi toisistaan eristäytyneiksi rippeiksi. Elinalueiden pirstoutuminen vähentää aasiannorsujen selviytymismahdollisuuksia reilusti ja aasiannorsut onkin luokiteltu erittäin uhanalaisiksi.
Myös ihmisen aiheuttama elinympäristöjen muutos sekä rajoittaa aasiannorsujen leviämistä että johtaa paikoin vakaviin ihmisten ja norsujen välisiin konflikteihin. Aasiannorsut hakevat ravintonsa paikoista, joissa sitä on mahdollisimman helppo hankkia, minkä vuoksi ne aiheuttavat pakoin suurta tuhoa ihmisten viljelyksillä. Tällaiset norsujen ravinnonhakumatkat saattavat tuottaa vahinkoa jopa miljoonien dollarien edestä.
Toinen vakava uhka aasiannorsujen selviytymiselle on salametsästys varsinkin norsunluun takia. Aasiannorsuista saadaan salametsästyksellä lihaa, norsunluuta ja vuotia. Vuonna 2013 Myanmarissa arvioitiin, että salametsästyksen takia norsukanta oli pienentynyt 2000:lla 2 vuoden aikana. Pelkästään vuosina 2011–2013 paljastui 18 norsun salametsästystapausta. Kansainvälisestä vuonna 1990 voimaan tulleesta norsunluun myyntikiellosta huolimatta TRAFFIC raportoi laittoman norsunluukaupan jatkuvan yhä Itä-Aasiassa. Kiina ja Thaimaa ovat norsunluun keskeisiä markkina-alueita.
Suojelu
pienoiskuva|Aasiannorsu [[Alankomaat|alankomaalaisessa eläintarhassa.]]
Vuonna 1990 Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto IUCN julkaisi suunnitelmansa aasiannorsujen suojelemiseksi. Suunnitelma pyrkii suojelemaan mahdollisimman monta aasiannorsujen elinaluetta ja minimoimaan ihmisten ja norsujen välisten konfliktien määrän. Suunnitelmassa on otettu huomioon myös Aasian maiden suuri väestönkasvu, elintason kohoaminen ja asumiseen sekä maanviljelyyn tarvittavien maa-alueiden määrä. Suunnitelma kiinnittää huomiota erilaisten kansalaisjärjestöjen ja viranomaistahojen rooliin aasiannorsujen suojelussa. Siihen sisältyy myös aasiannorsunsuojeluverkostojen perustaminen ja paikoin norsujen liikkumista huomattavasti helpottavien käytävien rakentaminen.
Nykyään aasiannorsuja elää monella luonnonsuojelualueella. Lisäksi moni maa on kieltänyt niiden metsästyksen. Kaupankäynti aasiannorsuilla tai niistä saatavilla tuotteilla on kielletty kansainvälisellä CITES-sopimuksella, eikä millään sopimukseen sitoutuneella valtiolla ole oikeutta myöntää lupia aasiannorsuista saadun norsunluun ynnä muiden hyödykkeiden myyntiin tai ostoon. Kun suojelusuunnitelmaa laadittiin, monet aasiannorsun levinneisyysalueen maat eivät kuuluneet vielä CITES-sopimuksen piiriin, mutta ovat liittyneet sen jälkeen.
Ravinto
pienoiskuva|Aasiannorsu syömässä [[vesimelonia.]]
Aasiannorsut saattavat kuluttaa ravinnon syöntiin ja hankintaan jopa kaksi kolmasosaa päivästään. Ne voivat syödä päivittäin jopa 250 kilogrammaa ja juoda 160 litraa vettä. Ruokavalio koostuu suureksi osaksi ruohosta, mutta aasiannorsut syövät myös puun kuoria, lehtiä ja pieniä taimia. Samoin monet viljelyskasvit kuten banaani, riisi ja sokeriruoko kelpaavat norsujen ravinnoksi. Aasiannorsujen tapa hankkia ravintoaan ihmisten viljelemiltä pelloilta on aiheuttanut kahnauksia ja johtanut kannan pienenemiseen.
Tutkimusten mukaan vaikka aasiannorsut ovat käyttäneet ravintonaan yli 400 eri kasvilajia, on heinä silti niiden mieliruokaa. Aasiannorsujen ruoansulatus on sangen tehoton ja ulosteissa onkin jäljellä noin 60 prosenttia ravinnon energiasta. Tämän takia aasiannorsujen on syötävä päivässä noin kahdeskymmenesosa omasta painostaan heinäravintoa. Aasiannorsu joutuukin yleensä käyttämään 18 tuntia vuorokaudesta syömiseen.