cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Nordavia
Yhtiön toimintahistoria kirjataan alkavaksi jopa vuoden 1929 lopulta, jolloin Arkangelin ja nykyään Syktyvkarina tunnetun paikan välisen lentoreitin valvomiseksi perustettiin toimisto Arkangeliin. Yhtiön nimi on vaihdellut vuosien saatossa. Ennen nykyistä nimeään yhtiön osake-enemmistö kuului Aeroflotille ja lentoyhtiö kulki useiden vuosien ajan nimellä Aeroflot-Nord.
Timrån kunta
Kunnan maapinta-ala on 783,26 neliökilometriä (1.1.2016) ja asukasluku 17 923 henkeä (31.12.2021).
Kuntajaon kehitys
Timrån maalaiskuntaan perustettiin vuonna 1935 Vivsta-Näsin taajaväkinen yhdyskunta. Koko maalaiskunta muutettiin vuonna 1947 Timrån kauppalaksi ja taajaväkinen yhdyskunta lakkautettiin. Vuonna 1952 Hässjön, Ljustorpin ja Tynderön maalaiskunnat yhdistettiin Hässjön "suurkunnaksi". Vuoden 1971 kuntauudistuksessa muodostettiin nykyinen Timrån kunta yhdistämällä kauppala ja Hässjön maalaiskunta.
Vaakuna
Timrån kauppalalla ja Hässjön maalaiskunnalla oli aikaisemmin oma vaakuna.
Nordavia
Reittikohteet
Nordavia operoi lähinnä Venäjän luoteisosan sisäistä liikennettä. Yhtiön reittiverkon ulkomaisiin lentokenttiin lukeutuu ainoastaan Tromssa. Nordavia liikennöi reittikarttansa mukaan seuraaviin kohteisiin (helmikuu 2013):
Timrån kunta
Väestönkehitys
Kunnan väestö taustan mukaan on esitetty seuraavassa taulukossa.
Hieman vanhempien vuoden 2009 lopun tietojen mukaan kunnassa asui 389 Suomessa syntynyttä, mikä vastasi 2,2 prosenttia kunnan väestöstä.
Vielä vanhempien vuoden 1984 lopun tietojen mukaan 4,2 prosenttia kunnan asukkaista oli ulkomailla syntyneitä. Tuolloin kunnassa asui 524 Suomessa syntynyttä, mikä vastasi 2,8 prosenttia kunnan väestöstä.
Vuoden 2010 tietojen mukaan 20 vuotta täyttäneiden kuntalaisten mediaaninettotulot olivat 185 667 kruunua. Vuodelta 2007 olevan tiedon mukaan kuntalaisten nettovarallisuuden mediaani oli 42 000 kruunua.
Vuoden 2011 lopussa kunnan väestö jakautui eri ikäryhmiin seuraavasti:
Elinkeinot
Seuraava taulukko kuvaa työpaikkojen ja työllisten jakautumista eri elinkeinojen kesken. Luvut on laskettu kahdessa eri Statistiska centralbyrånin tilastossa ilmoitettujen perusteellisempien tietojen pohjalta. "Päiväväestö" (ruots. dagbefolkning) kertoo kunnassa sijaitsevista työpaikoista ja "yöväestö" (ruots. nattbefolkning) puolestaan kunnassa asuvien elinkeinosta. Työpaikkaomavaraisuus on laskettu päivä- ja yöväestön suhteena. Alkutuotanto tarkoittaa maa- ja metsätaloutta sekä kalastusta. Jalostuksen kohdalla on laskettu yhteen tavaranvalmistus- ja kierrätysteollisuus, energia- ja ympäristöyritykset sekä rakennusteollisuus. Muut toimialat on laskettu palveluihin lukuun ottamatta niitä, joiden elinkeino on tuntematon.
Taajamat
Kunnassa on 4 taajamaa, joiden osuus kunnan väestöstä vuoden 2010 lopussa oli 80,8 prosenttia. Taajamien ulkopuolella asui tuolloin 3 456 asukasta. Seuraavassa on lueteltu kunnan alueella sijaitsevat taajamat väkilukuineen:
Kunnan keskustaajama on lihavoitu.
Entiset taajamat
Ruotsissa on tilastoitu taajamaväestö aikaisemmin myös vuosina 1960, 1965, 1970, 1975, 1980, 1990, 1995, 2000 ja 2005. Jonakin tai joinakin näistä vuosista kunnassa on ollut myös seuraavan luettelon mukaiset taajamat, jotka eivät enää ole taajamia:
Luettelossa mainituista taajamista Sörberge ja Vivsta ovat sittemmin kasvaneet yhteen. Tämän uuden taajaman nimeksi on annettu Timrå.
Pientaajamat
Yli 200 asukkaan taajamien lisäksi kunnassa on vuoden 2010 tietojen perusteella myös seuraavat 50–199 asukkaan pientaajamat:
Entiset pientaajamat
Ruotsissa on tehty tilastoja pientaajamista aikaisemmin myös vuosina 1990, 1995, 2000 ja 2005. Seuraavat paikkakunnat ovat olleet pientaajamia jonakin tai joinakin vuosina vuosien 1995, 2000 ja 2005 aikana, mutta ne eivät olleet pientaajamia vuonna 2010:
Kunnanvaltuusto
Ruotsissa valitaan joka neljäs vuosi edustajat valtiopäiville, aluevaltuustoihin ja kunnanvaltuustoihin. Seuraavassa taulukossa on esitetty valtiopäivillä edustettuina olevien puolueiden saamat valtuustopaikat Timrån kunnanvaltuustossa vuodesta 1973 lähtien.
Piirit
thumb|right|250px|Kartta Timrån kunnan piireistä.
Vuodesta 2016 alkaen kunta on jaettu seuraaviin piireihin:
Seurakunnat
Vuoden 2012 aluejaon mukaan kunnassa on seuraavat Ruotsin kirkon seurakunnat:
Miten saan ystäviä, menestystä, vaikutusvaltaa
Miten saan ystäviä, menestystä, vaikutusvaltaa (How to Win Friends and Influence People) on Dale Carnegien vuonna 1937 kirjoittama elämäntaito-opas, jota pidetään alan klassikkona. Carnegie itse oli tunnettu ihmissuhdetaitojen ja julkisen esiintymiskyvyn kouluttaja ja opettaja. Hän kokosi luennoillaan pitämänsä opetukset kyseiseen kirjaan. Kirjaa on myyty yli 15 miljoonaa kappaletta. Teos ilmestyi suomeksi Väinö Jaakkolan käännöksenä vuonna 1939. Risto Mäenpään tekemä uudistettu suomennos kirjasta ilmestyi vuonna 1983.
Kirja sisältää hyvin käytännönläheisiä ohjeita muun muassa siitä, kuinka saat ihmiset pitämään sinusta, ajattelemaan samoin kanssasi ja kuinka muuttaa ihmisiä ärsyttämättä heitä.
Kirjan periaatteet
Kirja sisältää pitkät kuvaukset erilaisista hyvistä periaatteista, joita sen mukaan kannattaa noudattaa. Ne tiivistetään lukujen lopussa seuraavasti:
Reinickendorf (kaupunginosa)
thumb|Reinickendorfin kaupunginosan sijainti samannimisellä hallintoalueella (iso kuva) ja Reinickendorfin hallintoalueen sijainti Berliinissä (pieni kuva) Reinickendorf on yksi Berliinin kaupunginosista. Se sijaitsee samannimisellä hallintoalueella (Bezirk) Berliinin luoteisosassa.
Vuoden 2019 lopussa Reinickendorfin kaupunginosassa oli 83 909 asukasta. Kaupunginosan pinta-ala on 10,4 km² ja väestötiheys 8 038 asukasta/km².
Historia
Ensimmäinen kirjallinen maininta Reinickendorfista, nimellä Renekendorf, on vuodelta 1344, mutta kylä on vanhempi, perustettu n. 1230. Se on luultavasti saanut nimensä Reinhardt-nimisen asuttajan mukaan (alasaksaksi Reineke).
Vuonna 1375 keisari Kaarle IV:n maakirjassa nimi on Reynekenstorf. Kylä päätyi Berliinin kaupungin omistukseen 1397, mutta pysyi maaseutupaikkana useita vuosisatoja, kunnes se alkoi teollistua 1800-luvun puolivälissä. Pohjoisradan rakentaminen Berliinistä Neustrelitzin ja Neubrandenburgin kautta Stralsundiin Itämeren rannikolla ja sitä seuranneet paikallisradat tekivät Reinickendorfista voimakkaasti kasvavan esikaupungin.
Vuonna 1920 Reinickendorf liitettiin suur-Berliiniin, ja yksi kaupungin hallintoalueista sai nimensä sen mukaan. 1928 arkkitehti Otto Rudolf Salvisberg suunnitteli Reinickendorfiin modernistisen asuinalueen Weiße Stadtin ("Valkoinen kaupunki") joka on nykyään Unescon maailmanperintökohde.
Aiheesta muualla
52.56667°N, 13.33333°W
Eliana Gaete
Eliana Gaete (s. 14. huhtikuuta 1932 Antofagasta) on chileläinen entinen yleisurheilija, joka kilpaili pika-aitajuoksussa, pikajuoksussa ja pituushypyssä. Hän voitti Pan-Amerikan kisoissa kolme mitalia, joista kaksi oli kultaisia ja yksi hopeinen. Gaete menestyi myös Etelä-Amerikan-mestaruuskilpailuissa, joissa hän sai viisi henkilökohtaista mitalia.
Cawnporen piiritys
Cawnporen piiritys oli 5.–25. kesäkuuta 1857 kestänyt Cawnporen eli nykyisen Kanpurin kaupungin brittivaruskunnan ja siviilien piiritys Intian sepoy-kapinan aikana. Brittivaruskunta surmattiin hämäävän antautumissopimuksen avulla ja myöhemmin surmattiin vielä joukko vangeiksi otettuja brittinaisia ja lapsia. Britit vastasivat kostotoimenpitein heidän vallattuaan kaupungin takaisin 16. heinäkuuta.
Tausta
Nana Sahib eli oikealta nimeltään Dhondu Pant oli Bithurin hallitsija Baji Rao II:n perijä. Britit olivat kuitenkin liittäneet hänen maansa brittiläiseen Intiaan vastineeksi suuresta eläkkeestä. Raon kuoltua eläke lakkautettiin, vaikka Nana Sahib vaati sen maksamista itselleen. Nana Sahib matkusti neuvottelemaan eläkkeestä Lucknow'n. Intian sepoy-kapina puhkesi Meerutissa 10. toukokuuta 1857. Nana Sahib palasi tilanteen takia Bithuriin.
Cawnporessa eli nykyisessä Kanpurissa ollutta brittiläistä varuskuntaa komensi kenraalimajuri Hugh Massy Wheeler. Wheeler arvioi väärin komentamiensa sepoy-, eli brittiarmeijassa palvelleiden intialaisten sotilaiden luotettavuuden sepoy-kapinan levitessä Meerutista muille paikkakunnille. Nana Sahibin saapuessa Vawnporeen Bithurista oman sotajoukkonsa kanssa Wheeler hyväksyi näiden avun ja asetti nämä vartioimaan Cawnporen kassaa.
Piiritys
thumb|vasen|Valokuva piirityksen aikaisista brittien asemista piirityksen jälkeen. thumb|vasen|Gangesin rantaa paikalla, jolla joukko brittisotilaita surmattiin. Useat Cawnporen sepoy-yksiköistä kapinoivat 5. kesäkuuta 1857. Bengalilainen ratsuväki ryösti Nana Sahibin miesten avulla Cawnporen kassan. Nana Sahibista tuli Cawnporen kapinoitsijoiden johtaja. Hyökkäykset brittien varuskuntaa vastaan alkoivat 6. kesäkuuta. Puolustajat olivat valmistautuneet tilanteeseen huonosti. Piiritettyinä oli noin 1 000 brittiä, jotka olivat vetäytyneet linnoitettuun asemaan hieman varsinaisen kaupungin ulkopuolella. Puolustajat alkoivat lopulta kärsiä nälästä. Varuskunta piti kuitenkin puoliaan kolme viikkoa kestäneen piirityksen aikana. Lopulta Wheeler taipui Sahibin 25. heinäkuuta tarjoamaan sopimukseen, jonka mukaan puolustajien sallittaisi poistua Cawnporesta Allahabadiin Gangesjokea pitkin. Britit alkoivat nousta veneisiin 27. kesäkuuta. Kesken kaiken alkoi sepy-kapinallisten ankara tykki- ja muskettituli joen vastarannalta, jota seurasi ratsuväen hyökkäys. Monet britit saivat surmansa tulituksessa, vihollisen miekoista tai palavissa veneissä. Surmattujen mukana oli myös kenraalimajuri Wheeler. Antautuneet miehet surmattiin ja joukko brittinaisia ja lapsia otettiin vangeiksi.
Seuraukset
thumb|Muistomerkki kaivolla, jonne surmattujen ruumiita oli heitetty 15. heinäkuuta.
Bibigharin verilöyly
15. heinäkuuta 120 –125 naista ja lasta olivat vankeina Cawnporen Bibighar-rakennuksella. Nana Sahib kuuli myöhemmin Cawnporea lähestyvästä prikaatinkenraali Henry Havelockin komentamasta brittiarmeijasta. Sahib päätti teloituttaa kaikki vankinsa ennen brittien saapumista, vaikka hänen neuvonantajansa olivat häntä vastaan. Myös kapinoineet sepoyt kieltäytyivät toteuttamasta verityötä. Lopulta löydettiin kuitenkin viisi tekoon suostunutta miestä. 120 henkilöä oli surmattu saman päivän iltaan mennessä. Surmattujen ruumiit heitettiin Gangesiin tai kaivoihin. Havelockin armeija voitti kapinalliset 16. heinäkuuta.
Brittien kosto
Kaupungin takaisinvallanneet brittijoukot kauhistuivat löytämäänsä näkyä. Sotilaat raivostuivat ja alkoivat kostaa tekoja kapinallisille. Monet vangeiksi otetuista pakotettiin nuolemaan puhtaaksi Bibigharin veriset lattiat ja uskonnollisille vangeille pakkosyötettiin sikaa ja nautaa islamin ja hindulaisuuden sääntöjen vastaisesti. Useimmat teloitettavista hirtettiin, mutta osa sidottiin tykkien suulle. Tykkiä laukaistaessa ruumiiden kuvailtiin sinkoutuvan pieniksi paloiksi. Jälkimmäistä menetelmää pelättiin erityisen paljon, koska sen uskottiin estävän kuoleman jälkeisen elämän.
Konstituenttianalyysi
Konstituentit
Sanalla konstituentti tarkoitetaan kielen rakenneosaa, lauseketta, joka koostuu yhdestä tai useammasta kielen yksiköstä, yleensä sanasta. Konstituenttianalyysi tutkii noiden kokonaisuuksien suhdetta toisiinsa. Oheisessa esimerkkikuvassa lause on jaettu karkeasti konstituentteihin.
Konstituenttianalyysi
Konstituentti- eli muodostinanalyysi on yksi tapa lähestyä lauseiden tutkimusta. Menetelmä on tyypillinen etenkin syntaksille eli lauseopille haluttaessa kuvata lauseiden osien välisiä hierarkkisia, lineaarisia tai viittaussuhteita. Näiden avulla pyritään löytämään lauseen eri rakenneosille, konstituenteille, omat tehtävänsä.
Konstituenttianalyysi kehittyi taksonomisen strukturalismin aikana Amerikassa 1800-luvun loppupuolella ja sen juuret ovat intiaanikielten tutkimuksessa. Uusia kieliä kartoitettaessa haluttiin päästä etenkin perille siitä, mitkä osat lausumissa olivat merkityksen kannalta kaikkein merkittävimpiä. Oli selvää, että osa sanoista oli mahdollista poistaa lauseesta ilman, että synnynnäinen kielenpuhuja tulkitsi vielä kokonaisuutta epäselväksi tai kieliopillisesti virheelliseksi. Verbejä lausahduksissa pidettiin universaaleina lauseenjäseninä ja analyysin avulla ne pyrittiin poimimaan kielellisistä ilmauksista. Hierarkkinen analyysi mahdollisti tämän.
Myös nykypäivän lingvistisessä kielen kuvauksessa konstituenttianalyysilla on vakiintunut sija, koska sen avulla saadaan helposti kuvattua jopa arkipäiväisiltä tuntuvia asioita, jotka hyvin tiedetään, mutta joiden perusteleminen voisi muutoin tuottaa päänvaivaa.
Käytännön analyysi
---
Lineaarisuus
Lineaarisilla suhteilla tarkoitetaan lauseen peräkkäisyyssuhteita, toisin sanoen sitä konkreettista järjestystä, mihin lauseen osat joko luontevimmin asettuvat tai miten ne asetetaan lauseissa. Peräkkäisyyssuhteita säätelevät eri kielissä tietyt syntaktiset rajoitukset.
Hierarkia
Lauseen sisällä hierarkkiset erot tulevat parhaiten esiin kenties attribuuttien viittaussuhteita tutkittaessa. Lauseessa ”Pekka syö punaisen omenan” lienee selvää, että adjektiivilla punainen viitataan sanaan omena eikä värin mainitseminen ole lauseen kannalta olennaista, ellei sana ole erityisen painollinen. Kieliopillisesti siis yhtä pätevä lause olisi ”Pekka syö omenan” tai yksinkertaisimmillaan ”Pekka syö”. Tällaista ilmauksien karsintaa kutsutaan substituutioksi eli korvaustestiksi. Karsinnan avulla erotettavissa olevasta lauseen ytimestä, jonka subjekti ja predikaatti usein muodostavat, käytetään termiä neksus.
Lauseiden välinen hierarkia on selkeimmin kuvattavissa kenties pää- ja sivulauseiden kohdalla. Sivulauseet määrittävät aina päälausetta ja näin niiden välillä on selkeä arvojärjestys jo merkityksen kannalta, koska päälauseen on mahdollista esiintyä yksin.
Puukuvaimen rinnalla lauseen suhteita voidaan kuvata myös matematiikasta lainattujen sulkeiden avulla. Sulkeet asettuvat aina konstituenttien rajalle, ja mitä useampien sulkeiden sisään tietty sana sijoittuu, sitä alemmas se sijoittuisi puukuvaimessa. Sulkeiden käyttö on kuitenkin suhteellisen harvinaista alla konkretisoituvasta syystä.
Konstituenttianalyysin heikkoudet
Yksinkertaisia lyhyitä lauseita kuvattaessa konstituenttianalyysi on helppo ja havainnollinen kuvauskeino, mutta pitkien ja mutkikkaiden rakenteiden kuvauksessa puukuvaimen käyttö osoittautuu hankalaksi. Lisäksi ongelmia tuo se, että monissa maailman kielissä lausekkeet eivät järjesty aina loogisesti peräkkäin ja viittaussuhteet saattavat ylettyä lauseissa kovinkin kauas, jolloin täsmällinen kuvaaminen voi muuttua mahdottomaksi.
Konstituenttianalyysin toinen heikkous paljastuu verrattaessa lauseita niiden merkitykseen ja toisiin lauseisiin.
Lievistä vajavuuksistaan huolimatta konstituenttianalyysi on edelleen käyttökelpoinen sekä havainnollinen tapa jäsentää lauseiden osia.
Lauserakennekieliopin synty
Lauserakennekieliopiksi kutsutaan kuvausmetodia, jonka avulla voidaan selvittää, millaisista lausekkeista lause koostuu.
Konstituenttien tutkiminen konstituenttianalyysin keinoin johti strukturalismin vaikutuksesta vahvaan käsitykseen siitä, että sanat eivät ota sattumanvaraisesti paikkaansa jonakin lauseen osana vaan tietyillä rakenneosilla on selkeitä yhteisiä ominaisuuksia. Tällöin erotettiin toisistaan nominaalilauseke (NP, nominal phrase) ja verbilauseke (VP, verbal phrase). Erottelun taustalla olivat lähinnä merkitykseen, käyttöön ja muotoon perustuvat syyt. Nominaalilausekkeet koostuivat luontevimmin substantiiveista ja toimivat lauseessa mm. subjektina tai objektina.
Jaon jälkeen ajauduttiin tutkimaan myös sääntöjä, joiden varassa kielenpuhuja liittää lausahduksia peräkkäin. Jo aikaisemmin verbi oli nähty universaaliksi lauseenosaksi, jota ei voi jättää lauseesta pois ymmärrettävyyden kärsimättä, mutta lauserakennekieliopin piirissä nuo säännöt pyrittiin pukemaan eksaktiin kirjalliseen muotoon. Havaittiin että verbilauseke voi yksin muodostaa lauseen (S → VP), mutta nominaalilauseke ei. Kaikkein yleisimmäksi transitiiviseksi lausetyypiksi muotoiltiin S → NP + VP (eli lause koostuu yhdestä nominaalilausekkeesta ja verbilausekkeesta) ja intransitiiviseksi S → NP + VP + NP, jossa viimeinen konstituentti edustaa yleensä lauseen objektia.
Empirismi
Empirismi eli kokemusajattelu on tietoteoreettinen käsitys, jonka mukaan tieto perustuu kokemukseen. Empirismin mukaan tieto perustuu aistihavaintoihin ja empiiriseen eli kokemusperäiseen tutkimukseen. Tietoa on mahdollista saada induktiivisella eli yleistävällä päättelyllä.
Kustaa Jalkanen
Kustaa Jalkanen (17. toukokuuta 1862 Rautalampi – 23. huhtikuuta 1921 Viitasaari) oli suomalainen maanviljelijä ja poliitikko.
Empirismi
Kokemusajattelun mukaan tieto ei perustu pelkkiin järjen käsitteisiin, intuitioon eli sisäiseen näkemykseen tai uskoon. Puhtaasti deduktiivisella (eli laskujohtoisella) päättelyllä varsinaista kokemustietoa ei empirismin mukaan ole mahdollista saavuttaa.
Johannes XV
Johannes XV, syntymänimeltään Giovanni di Gallina Alba, (k. 1. huhtikuuta 996) oli paavina elokuusta 985 – maaliskuulle 996. Hänen paaviutensa aikana nousi keskustelu maallisen ja kirkollisen vallan suhteesta, ennen kaikkea Ranskan kuninkaasta, joka syrjäytti Reimsin arkkipiispan.
Empirismi
Empirismin vastakkaisena kantana filosofiassa on perinteisesti ollut rationalismi. Rationalismin mukaan filosofiaa pitäisi harjoittaa sisäisen pohdinnan ja a priori deduktiivisen järkeilyn kautta. Useimmat tietoteoriat ovat kuitenkin jonkinlaisia yhdistelmiä empirismistä ja rationalismista.
Laatusanana empiirinen liitetään yleisesti tieteeseen eli todellisuustutkimukseen. Tämä pätee sekä luonnontieteeseen että yhteiskuntatieteisiin, joissa se tarkoittaa havaintoon tai kokeeseen pohjautuvaa kokemusta, joka on vahvistettavissa tai kumottavissa. Empirismin katsotaan yleisesti olevan nykyaikaisen tieteellisen menetelmän ytimessä.
Filosofinen käyttö
thumb|180px|[[John Locke, empirismin opinkappaleiden muotoilija.]]
Johannes XV
Huomautus numeroinnista: Johannes XV oli viidestoista Johannes-niminen paavi ja kutsui itseään sellaiseksi. Myöhemmissä kirjoituksissa numerointi on horjahdellut erään vastapaavin takia.
Empirismi
Filosofinen käyttö
Klassisen empirismin edustajia olivat Aristoteles ja Tuomas Akvinolainen. Aristoteles katsoi, että kaikki tietämisen muodot tulevat induktiivisesta päättelystä. Moderni, perinteinen empirismi viittaa ennen kaikkea 1600-luvulla syntyneeseen brittiläiseen empirismiin, jota edustivat Francis Bacon, John Locke, George Berkeley ja David Hume, sekä Thomas Hobbes (naturalismi). He hylkäsivät ajatuksen sisäsyntyisistä ideoista, joiden rationalistit katsoivat olevan mielissämme ilman aisteihin perustuvaa kokemusta.
Alun perin käsitettä empiirinen käytti skeptiseen koulukuntaan kuulunut Sekstos Empeirikos viitatessaan niihin antiikin kreikkalaisiin lääketieteen harjoittajiin, jotka hylkäsivät ajan dogmaattiset opit ja luottivat mieluummin todellisuudesta tehtyihin havaintoihin ja sitä kautta saatuun kokemukseen.
Perinteisen empirismin opinkappaleet muotoili ensimmäisenä John Locke 1600-luvulla. Hän katsoi, että ihmisen mieli on syntyessään tabula rasa eli 'tyhjä taulu', johon kokemukset jättävät merkkinsä. Tällainen empirismi kielsi, että ihmisillä olisi sisäsyntyisiä ideoita (ajatuksia, käsityksiä) tai että mikään olisi tiedettävissä ilman viittausta kokemukseen. Kokemusta tuli käyttää perustana muodostettaessa väitteitä käsitteistä, olemassaolosta, tiedosta, merkityksestä, todellisuudesta, totuudesta ja yleiskäsitteistä. Kokemuksella voidaan tarkoittaa joko kaikkea tietoisuuden sisältöä tai se voidaan rajoittaa pelkästään aisteihin.
Historiallisesti filosofinen empirismi asetetaan usein vastakkain mannermaisen rationalismin kanssa, joka laajasti ilmaistuna katsoo, että iso osa tiedosta perustuu järkeen aisteista riippumatta. Nykyisin tämän vastakkainasettelun katsotaan olevan liiallinen yleistys, koska merkittävimmät mannermaiset rationalistit (Descartes, Spinoza ja Leibniz) olivat myös oman aikansa empiirisen "tieteellisen metodin" puolestapuhujia. Vastaavasti Locke katsoi, että osa tiedosta (kuten tieto jumalan olemassaolosta) voitiin saada yksin intuition ja päättelyn avulla.
Tieteellinen käyttö
Tieteen ja tieteellisen menetelmän keskeinen käsite on, että kaiken todistusaineiston tulee olla kokemukseen perustuvaa tai kokemusperäiseen havaintoon perustuvaa, eli sen tulee riippua pelkästään aistein havaittavista todisteista. Toisessa merkityksessä "kokemusta" tai "empiiristä" voidaan käyttää synonyyminä "kokeelliselle". Nämä eroavat termin empiirinen filosofisesta käytöstä siinä, että empiiristä käytetään adjektiivina. Termiä empiirinen käytetään sekä luonnontieteissä että yhteiskuntatieteissä, ja se viittaa havainnoilla ja kokeilla testattavissa olevien työhypoteesien käyttämiseen. Tieteelliset väittämät perustuvat siis dogmaattisten lauselmien sijasta havainnoille ja kokemukselle.
Empiiriset menetelmät ovat hallinneet tiedettä näihin päiviin saakka. Empirismi pohjusti tieteellisen menetelmän joka edustaa perinteistä näkemystä todellisuustutkimuksesta ja sen edistymisestä.
Käsitettä puoli-empiirinen käytetään joskus kuvaamaan teoreettisia menetelmiä jotka hyödyntävät perustavanlaatuisia aksioomia eli peruslauseita, vakiintuneita tieteellisiä lakeja ja aiempia kokeellisia tutkimustuloksia tieteellisten mallien muodostamisessa ja teoreettisessa tutkimuksessa. Historiografiassa empirismi viittaa empiristiseen historiografiaan, dokumenttien tulkinnan ja niin sanotun historiallisen teleologian koulukuntaan, joka on saanut alkunsa Leopold von Ranken töistä.
Empirismin varhaiset muodot
Varhaiseen empirismiin voidaan lukea muun muassa Aristoteleen, Tuomas Akvinolaisen ja Roger Baconin tekemä tietoteoreettinen työ.
Länsimaisen filosofian ensimmäisiä empiristejä olivat todennäköisesti 400-luvun eaa. sofistit, jotka hylkäsivät esisokraattisille filosofeille kuten Parmenideelle, Herakleitokselle ja Pythagoraalle tyypilliset rationaaliset maailmanselitykset ja keskittyivät sen sijaan sellaisiin konkreettisempiin kohteisiin kuin ihmisiin ja yhteiskuntaan. Täytyy kuitenkin huomata, että esimerkiksi Platon (427–347 eaa.) kirjoitti dialogissaan Protagoras, että sofistit olivat melko epäempiristisiä, katsoen heidän suosivan mieluummin semantiikkaa ja näennäisyyksiä puolueettoman tutkimisen ja sisällön sijaan. Skeptikot kuitenkin hyödynsivät skeptisiä semanttisia argumentteja, käyttäen puhtaan järjen väitteitä torjuessaan esimerkkejä jotka kuulijat saattoivat välittömästä nähdä ja ymmärtää.
thumb|180px|right|[[Aristoteles painotti kokemukseen perustuvan induktion merkitystä.]]
Noin sata vuotta myöhemmin Aristoteles (384–322 eaa.) laittoi suuren painon aistien vastaanottamille asioille eli a posteriori -tyyppisille havainnoille. Aristoteleen näkemys oli osittain reaktio Platonin syvästi rationalistista ja hyvin teoreettista lähestymistapaa vastaan. Aristoteles sovelsi termiä luonnonfilosofia pyrkimykseen saada selvää luonnollisesta maailmasta. Hän käytti menetelmää, joka alettiin tuntea myöhemmin induktiivisena päättelynä, päästäkseen aistihavainnoilla luonnontieteessä esittämiinsä kategoriointeihin ja periaatteisiin. Tämä oli suoraan vastakkainen Platonin ideaopille, joka perustui hyvin pitkälti a priori -tyyppisille oletuksille. Myöhemmällä kaudellaan Aristoteleen epäluulo Platonin näkemyksiä kohtaan vain kasvoi ja hän alkoi vaatia kaikelta induktiiviselta päättelyltä yhä selvempää empiiristä vahvistusta (Toinen analytiikka). Aristoteles myös määritteli empirismin perusajatuksen, että inhimillinen tieto todellisuudesta perustuu aistikokemukseen.
Sukupolvi Aristoteleen jälkeen sekä stoalaiset että epikurolaiset muotoilivat vielä selvemmin empiristisiä selityksiä ideoiden ja käsitteiden muodostamiselle. Stoalaiset esittivät jo kaksituhatta vuotta ennen Lockea, että ihmismieli on puhdas kirjoitustaulu, joka täyttyy ideoilla aistihavaintojen kautta. He kuitenkin katsoivat myös, että ihmismielessä on joitakin "yleisiä ajatuksia", jotka ovat kaikkien ihmisten mielessä a priori. Epikurolaisilla oli vielä vahvemmin empiirinen a posteriori -tyyppinen näkemys. Heille mielen käsitteet olivat muistissa olevia kuvia tai kokemuksia jotka olivat peräisin aiemmasta aistikokemuksesta ja aistimukset puolestaan poikkeuksetta hyviä todistuksia niistä syistä jotka saivat aistimukset aikaan. He laativat monimutkaisia selityksiä sille, kuinka oliot tuottavat aistimuksia ja selittivät virheet kausaalisissa pyörteissä tapahtuvilla hajaannuksilla.
Keskiajan skolastiikassa Tuomas Akvinolainen omaksui Aristoteleelta niin kutsutun peripateettisen aksioomansa, jonka hän muotoili: "nihil est in intellectu quod non prius in sensu" ("mielessä ei ole mitään mikä ei ensin olisi ollut aisteissa"). Tuomas katsoi, että Jumalan olemassaolo voidaan todistaa päättelyllä aistihavainnoista. Hän sovelsi muunnelmaa aristoteelisesta "aktiivisesta ymmärryksestä", tulkiten sen kyvyksi abstrahoida yleisiä merkityksiä yksittäisestä empiirisestä tiedosta, tavalla jota nykyisin kutsutaan induktiiviseksi päättelyksi.
Brittiläinen empirismi
John Locke (1632–1704) vastasi erityisesti René Descartesin puolustamaan mannermaiseen rationalismiin, filosofiseen lähestymistapaan jota ei tulisi sekoittaa yleiseen rationalismiin, ja ehdotti teoksessaan An Essay Concerning Human Understanding (1689) uutta ja lopulta hyvin vaikutusvaltaista näkemystä, jossa kaikki inhimillinen tieto on a posteriori -tyyppistä eli kokemukseen perustuvaa. Locke tunnetaan erityisesti näkemyksestään, jonka mukaan ihmisen mieli on tabula rasa eli 'tyhjä taulu' tai Locken sanoin "valkoinen paperi", jolle aistihavainnoista seuraavat kokemukset kirjoitetaan ihmisen elämän mittaan. Ideoillamme on kaksi lähdettä: aistiminen ja ajatteleminen. Kummassakin tapauksessa tehdään ero yksinkertaisten ja monimutkaisten ideoiden välillä. Yksinkertaiset ideat eivät ole analysoitavissa, ja voidaan jakaa primaarisiin ja sekundaarisiin ominaisuuksiin. Monimutkaiset ideat yhdistelevät yksinkertaisia ideoita ja jaetaan substansseihin, moodeihin (tiloihin) ja suhteisiin. Lockelle tietämyksemme asioista on havaintoja ideoista, ja nämä havainnot ovat joko yhtäpitäviä tai ristiriitaisia keskenään, mikä on kaukana Descartesin harjoittamasta varmuuden etsinnästä.
thumb|right|180px|[[George Berkeley]]
Sukupolvi myöhemmin irlantilainen piispa George Berkeley (1685–1753) katsoi, että Locken näkemykset avasivat oven joka johtaisi lopulta ateismiin. Hän julkaisi vastauksena Lockelle teoksensa Treatise Concerning the Principles of Human Knowledge (1710), joka esitteli erilaisen, hyvin äärimmäisen empirismin muodon, jossa asiat olivat olemassa ainoastaan sen seurauksena, että ne havaittiin, tai sen perusteella, että ne olivat itse havaitseva olio. Berkeley katsoi, että Jumala suorittaa havaitsemisen ihmisten sijasta silloin, kun ihmiset eivät ole havaitsemassa. Teoksessaan Alciphron Berkeley sanoi, että kaikki järjestys jota ihmiset näkevät luonnossa oli Jumalan kieltä tai käsialaa. Berkeleyn näkemystä alettiin myöhemmin kutsua subjektiiviseksi idealismiksi.
Skottilainen filosofi David Hume (1711–1776) lisäsi empirismiin äärimmäisen epäilyn, jota hän käytti muiden muassa Descartesin, Locken ja Berkeleyn esittämiä käsityksiä vastaan. Hume oli omaksunut empiristisen näkemyksen, jonka mukaan kaikki tieto on johdettu aistihavainnoista. Erityisesti hän jakoi kaiken inhimillisen tiedon kahteen luokkaan: ideoiden suhteet ja asiakysymykset (tosiseikat). Matemaattiset ja loogiset väittämät, kuten "suorakulmaisen kolmion kateettien neliöiden summa on yhtä suuri kuin hypotenuusan neliö", kuuluvat ensin mainittuun, kun taas kontingentteja (satunnaisia) havaintoja seuraavat väittämät maailmasta, kuten "aurinko nousee huomenaamulla", kuuluvat jälkimmäiseen. Kaikki ihmisten ideat ovat vuorostaan johdettuja "vaikutelmista". Humelle "vaikutelma" vastasi sitä mitä kutsumme aistimukseksi. Aistimusten muistaminen tai kuvitteleminen vastasi sitä, että ihmisellä on "idea". Ideat olivat siis aistimusten vaimeita kopioita.
thumb|180px|[[David Hume]]
Skeptisiin todisteluihinsa perustuen Hume katsoi, ettei mikään tieto, ei edes kaikkein perustavanlaatuisin tieto todellisuudesta, voi perustua järjellä tehtyihin perusteluihin. Hän katsoi sen sijaan, että käsityksemme ovat enemmänkin tulosta tottumusten kasaantumisesta aistikokemusten kasautumisen seurauksena. Humen tieteellistä menetelmää koskeviin todisteluihin lukeutui myös induktion ongelma. Hän katsoi, että induktiivisen päättelyn lähtökohtana oleviin alkuehtoihin päätyminen vaatii induktiivista päättelyä, mistä seuraa kehäpäätelmä. Humen johtopäätös tästä oli se, ettei ole mitään varmuutta siitä, että tulevaisuus muistuttaisi menneisyyttä. Hän käytti esimerkkinään auringonnousua: emme voi tietää varmuudella induktiivisen päättelyn avulla, että aurinko tulee aina nousemaan idästä — voimme ainoastaan odottaa sitä perustuen siihen, että aurinko on toistuvasti noussut idästä menneisyydessä.
Hume teki johtopäätöksen, että sellaiset asiat kuin käsitys ulkoisen todellisuuden olemassaolosta ja käsitys minuuden olemassaolosta eivät olleet järkiperäisesti oikeutettavissa. Humen mukaan nämä käsitykset voitiin kuitenkin hyväksyä, koska niillä oli perinpohjainen perusta vaistojen ja tapojen myötä. Humen kauaskantoisin perintö on kuitenkin ollut induktiivisen päättelyn oikeutusta vastaan suunnattu skeptinen todistelu, mikä on mahdollistanut sen, että myöhemmät skeptikot ovat voineet esittää samanlaisia epäilyksiä.
Fenomenalismi
Suurin osa Humen seuraajista on ollut eri mieltä hänen johtopäätöksestään, jonka mukaan käsitys ulkoisen todellisuuden olemassaolosta on järjen kannalta epäoikeutettua, katsoen, että Humen omat periaatteet sisälsivät julkilausumattomasti järkiperäisen oikeutuksen tällaiselle käsitykselle, sen sijaan että perustuisivat vain inhimillisille vaistoille, tavoille ja tottumuksille. Fenomenalismina eli havaittaviin ilmiöihin perustuvana todellisuuskäsityksenä tunnetun äärimmäisen empiristisen teorian, jota ennakoivat sekä Humen että Berkeleyn todistelut, fyysiset oliot eli kappaleet ovat eräänlaisia rakennelmia, tulkittuja rakennelmia, aistikokemuksista. Fenomenalismin mukaan fyysiset oliot, ominaisuudet, tapahtumat ja kaikki mikä on fyysistä voidaan supistaa mielen olioiksi, ominaisuuksiksi ja tapahtumiksi. Lopulta ainoastaan mielen oliot, ominaisuudet ja tapahtumat ovat olemassa — tästä läheisesti yhteen liittyvä termi subjektiivinen idealismi (ulkoisen todellisuuden kieltäminen). Fenomenalistien ajattelutavan mukaan näkökokemus olemassa olevasta fyysisestä kappaleesta vastasi kokemusta joka kuuluu tiettynlaiseen joukkoon kokemuksia. Tällainen tietyntyyppisten kokemusten joukko on muuttumaton ja johdonmukainen päinvastoin kuin sellaisten kokemusten joukko johon esimerkiksi aistiharhat kuuluvat. Kuten John Stuart Mill esitti asian 1800-luvun puolessa välissä, aine on "pysyvä mahdollisuus olla aistittava".
thumb|180px|[[John Stuart Mill]]
Millin empirismi astui merkittävän askeleen eteenpäin Humesta toisessakin suhteessa: Hän katsoi, että induktio on välttämätöntä kaikelle merkitykselliselle tiedolle, mukaan lukien matematiikka. Kuten D. W. Hamlin kirjoittaa:
Millin empirismi katsoi siis, että mikään tieto ei tule suorasta kokemuksesta vaan suorasta kokemuksesta tehdyistä induktiivisista johtopäätöksistä. Muiden filosofien ongelmat Millin näkemyksen suhteet keskittyvät seuraaviin seikkoihin. Ensinnäkin Millin muotoilu aiheuttaa vaikeuksia kuvatessaan mitä suora kokemus on, erottelemalla ainoastaan aktuaalisen ja mahdollisen aistimuksen. Tämä jättää ottamatta huomioon sen käsittelyn, missä tilanteissa tällaisia "pysyvien aistimisen mahdollisuuksien ryhmiä" on yleensäkään olemassa. Berkeley sijoitti Jumalan tähän aukkoon; fenomenalistit, Mill mukaan lukien, jättivät kysymyksen vaille vastausta. Loppujen lopuksi tällainen näkemys jolta puuttuu sopimus muusta "reaalisuudesta" kuin "aistimisen mahdollisuudesta" johtaa subjektiiviseen idealismiin. Sellaiset kysymykset kuin kuinka rakennusten tukipalkit tukevat lattiaa silloinkin kun kukaan ei katso, ja kuinka puut kasvavat silloinkin kun kukaan ei havaitse sitä tai kosketa niitä, jäävät vaille vastausta ja ehkä sellaisiksi ettei niihin voi vastatakaan. Toiseksi Millin muotoilu jättää avoimeksi mahdollisuuden, että "aukot täyttävät oliot ovat puhtaasti mahdollisia eivätkä lainkaan aktuaalisia". Kolmanneksi Millin näkemys joka kutsuu matematiikkaa pelkästään erääksi induktiivisen päätelmän lajiksi ymmärtää matemaatikkoja väärin. Se ei ota huomioon matemaattisen tieteen rakennetta eikä menetelmiä, eikä matematiikan tuloksia joihin päädytään joukolla sisäisesti ristiriidattomia deduktiivisia askelia jotka eivät sen enempää nykyisen kuin Millinkään ajan määritelmän mukaan asetu induktiiviselle päättelylle sovitun merkityksen alle.
Humen jälkeisen empirismin fenomenalistinen kausi päättyi 1940-luvulla, koska tuohon mennessä oli tullut selväksi, ettei fyysisiä kappaleita koskevia lausumia voi kääntää väittämiksi aktuaalisesta ja mahdollisesta aistitiedosta. Jos fyysisiä olioita koskevien lauselmien tuli olla käännettävissä aistitietoa koskeviksi lauselmiksi, ensin mainitun tulee olla ainakin dedusoitavissa jälkimmäisestä. Tuli kuitenkin ilmeiseksi, ettei ole olemassa äärellistä joukkoa aktuaalista ja mahdollista aistitietoa koskevia väittämiä joista voitaisiin dedusoida edes yhtä fyysistä oliota koskevaa väittämää. Täytyy muistaa, että väittämien kääntäminen tai uudelleen muotoilu täytyy ilmaista normaalin tarkkailijan normaaleissa olosuhteissa käyttämillä käsitteillä. Ei kuitenkaan ole olemassa äärellistä joukkoa väittämiä, jotka on ilmaistu puhtaasti aistihavaintoihin perustuvilla käsitteillä ja jotka voivat ilmaista normaalin tarkkailijan läsnäolon tilan tyydyttävästi. Fenomenalismin mukaan kun sanotaan, että normaali tarkkailija on paikalla, esitetään hypoteettinen väite, jonka mukaan tarkkailija vaikuttaisi aistihavainnolla normaalilta toiselle tarkkailijalle. Tällöin kuitenkin toisen tarkkailijan tulee olla normaali tarkkailija. Jos tämä normaalius halutaan määritellä aistihavainnolla, tarvitaan kuitenkin kolmas tarkkailija, jne.
Looginen empirismi
Looginen empirismi (johdonmukainen kokemustieto) oli varhaisen 1900-luvun pyrkimys muodostaa yhdistelmä toisaalta brittiläisen empirismin olennaisimpien ajatusten (kuten aistikokemuksen vahva painotus tiedon pohjana) ja toisaalta Gottlob Fregen ja Ludwig Wittgensteinin matemaattiseen logiikkaan kehittämien tiettyjen oivallusten välillä. Joitakin tämän liikkeen keskeisiä hahmoja olivat Otto Neurath, Moritz Schlick ja muu Wienin piiri, sekä A. J. Ayer, Rudolf Carnap ja Hans Reichenbach.
Loogiset empiristit omaksuivat käsityksen filosofiasta tieteen menetelmien, oivallusten ja löytöjen käsitteellisenä selventämisenä. He näkivät Fregen (k. 1925) ja Bertrand Russellin (1872-1970) kehittelemässä loogisessa symbolismissa tehokkaan työkalun, jonka avulla kaikki tieteelliset esitykset voitaisiin rakentaa järkiperäisesti ihanteelliselle, loogisesti täydelliselle kielelle, joka olisi vapaa luonnollisen kielen epämääräisyyksistä ja muodottomuuksista, jotka saivat heidän mukaansa aikaan metafyysisiä näennäisongelmia ja muita käsitteellisiä sekaannuksia. Yhdistämällä Fregen väitteen kaikkien matemaattisten totuuksien loogisuudesta ja Wittgensteinin ajatuksen kaikkien loogisten totuuksien tautologisuudesta, uuspositivistit päätyivät kaikkien väittämien kaksijakoiseen luokitteluun: analyyttiseen (a priori) ja synteettiseen (a posteriori). Tähän perustuen he muotoilivat vahvan rajanvedon periaatteen eli niin kutsutun todentamisperiaatteen, jossa erotellaan lauseet joissa on mieltä ja lauseet joissa ei ole. Kaikki lauseet jotka eivät olleet puhtaasti loogisia tai joita ei voitu todentaa tuli käsittää vailla merkitystä oleviksi. Seurauksena useimmat metafyysiset, eettiset, esteettiset ja muut perinpeiset filosofiset ongelmat muuttuivat näennäisongelmiksi.
Loogisten empiristien jyrkkä kokemusajattelu tuli näkyville erityisesti ennen 1930-lukua ajatuksessa, että minkä tahansa aidosti synteettisen väitteen tuli olla palautettavissa perustavanlaatuiseksi väitteeksi (tai joukoksi perustavanlaatuisia väitteitä), joka ilmaisee suoria havaintoja tai aistimuksia. Myöhemmin Carnap ja Neurath hylkäsivät tällaisen fenomenalismin ja suosivat mieluummin tiedon rationaalista rekonstruktoimista objektiivisen aika-tila -fysiikan kielelle. Tämä tarkoittaa sitä, että sen sijaan että fyysisiä olioita koskevat lauseet käännettäisiin aistitiedoksi, tällaiset lauseet tuli kääntää niin kutsutuiksi protokollalauseiksi, esimerkiksi "X paikassa Y ajan hetkellä T havaitsee sitä ja sitä"
Loogisen positivismin keskeiset väitteet (todentaminen, analyyttisen ja synteettisen ero, reduktionismi, jne.) joutuivat sellaisten ajattelijoiden kuin Nelson Goodmanin, W. V. Quinen, Hilary Putnamin, Karl Popperin ja Richard Rortyn hyökkäysten kohteiksi toisen maailmansodan jälkeen. 1960-luvun lopulla suurin osa filosofeista ei enää kutsunut itseään loogisiksi empiristeiksi, vaikkakin liikkeen vaikutus oli merkittävä nykyaikaisessa analyyttisessä filosofiassa, kuten Michael Dummettilla ja muilla antirealisteilla. Kokemustiedon ja logiikan teoriaa on viime aikoina kehittänyt muun muassa Jaakko Hintikka.
Empirismin ja rationalismin vuorovaikutus
1800-luvun loppupuolella ja 1900-luvun alussa kehittyi erilaisia pragmatismin muotoja. Pragmatismin ideat kehittyivät lähinnä niistä keskusteluista, joita käytiin 1870-luvulla kun Charles Sanders Peirce ja William James vaikuttivat Harvardissa. James teki tunnetuksi termin "pragmatismi" antaen Peircelle kunnian sen keksimisestä. Peirce kuitenkin irtaantui myöhemmistä pragmatismin kehityskuluista ja nimesi alkuperäisen ajatuksen uudelleen "pragmatisismiksi". Tämä näkökulma yhdistää yhdessä pragmaattisen totuusteorian kanssa empiirisen (kokemusperäisen) ja rationaalisen (ideaperäisen) ajattelun.
thumb|160px|[[Charles Sanders Peirce.]]
Charles S. Peircellä (1839–1914) oli suuri merkitys nykyaikaisen empiirisen tieteellisen menetelmän perusteiden luomisessa. Vaikka Peirce kritisoi monia Descartesin rationalismin ominaispiirteitä voimakkaasti, hän ei kuitenkaan hylännyt rationalismia suoralta kädeltä. Sen sijaan hänen ajattelunsa oli yhtäpitävä monien rationalististen ajatusten kanssa, erityisesti sen suhteen, että hänestä rationaaliset ideat voivat olla merkityksellisiä ja menevät pidemmälle kuin tieto, jota empiiriset havainnot tuottavat. Myöhempinä vuosina hän jopa puolusti ideoita tiukan empirismin ja tiukan rationalismin välisissä väittelyissä, osaksi tasapainottaakseen joidenkin ylilyöntejä tietopohjaisen empirismin puolustamisessa.
Yksi Peircen merkittävimpiä panoksia oli määritellä induktiivinen ja deduktiivinen päättely toisiaan täydentäviksi eikä kilpaileviksi, mikä oli ollut yleistä David Humesta lähtien. Peirce lisäsi näihin abduktiivisen päättelyn. Nämä päättelyn kolme muotoa muodostavat yhdessä perustan nykyiselle empirismiin pohjautuvalle tieteelliselle menetelmälle. Peircen lähestymistapa "olettaa, että (1) tiedon kohteet ovat todellisia, (2) todellisten olioiden luonnepiirteet (ominaisuudet) eivät riipu niitä koskevista havainnoistamme, ja (3) kaikki joilla on riittävä kokemus todellisista olioista ovat samaa mieltä niitä koskevista tosiasioista. Peircen fallibilismin opin mukaan tieteen johtopäätökset ovat aina alustavia. Tieteellisen menetelmän rationaalisuus ei riipu sen johtopäätösten varmuudesta vaan sen itseään korjaavasta luonteesta: menetelmän jatkuvalla käytöllä tiede voi havaita ja korjata omat virheensä, mikä johtaa näin totuuden löytämiseen".
Harvardin aikaisissa pragmatismia käsitelleissä luennoissaan (Lectures on Pragmatism, 1903) Peirce määritteli pragmatismin kolme "kovasinväittämää" ("three cotary propositions of pragmatism", latinan cos, cotis 'kovasin, tahko, hohkakivi'), sanoen niiden laittavan "terävän särmän pragmaattiselle maksiimille". Ensimmäinen näistä oli jo aiemmin mainittu peripateettis-tomistinen havainto ("mielessä ei ole mitään mikä ei ensin olisi ollut aisteissa"), mutta hän katsoi tämän aistihavainnon ja mielen sisällön välisen linkin olevan kaksisuuntainen — hänen mukaansa se mitä meillä on mielessämme on myös alullaan aisteissa. Näin myös aistimukset perustuvat teorioihin ja aistiminen itsessään voidaan nähdä eräänlaisena abduktiona, ainoana erona se, että se ei ole kontrolloitavissa eikä näin myöskään kritisoitavissa. Tämän hän ei katsonut olevan millään tavalla ristiriidassa tieteellisten käsitteiden falsifioitavuuden ja korjattavuuden kanssa, koska tällöin ainoastaan yksittäiset aistimukset yksilöllisyydessään ja "tämyydessään" (skolastikkojen haecceitas) ovat kontrollin ja korjattavuuden ulottumattomissa. Tieteelliset käsitteet ovat kuitenkin luonnoltaan yleisiä ja hetkelliset aistimukset tulevat korjatuksi muussa mielessä niiden suhteen. Tämä ajatus aistimisesta abduktiona on herännyt uudelleen henkiin tekoälytutkimuksen ja kognitiotieteellisen tutkimuksen myötä, esimerkiksi Irvin Rockin epäsuoran havaitsemisen ajatuksessa.
thumb|160px|[[William James.]]
Kustaa Jalkanen
Jalkanen osallistui Suomen suuriruhtinaskunnan säätyvaltiopäiville talonpoikaissäädyssä Viitasaaren tuomiokunnan edustajana 1904–1905. Myöhemmin, helmikuusta 1911 helmikuuhun 1914, hän toimi Nuorsuomalaisen Puolueen kansanedustajana. Hänet valittiin eduskuntaan eduskuntavaaleissa 1911 Vaasan läänin itäisestä vaalipiiristä. Hän oli eduskunnan sivistysvaliokunnan jäsen.
Empirismi
Empirismin ja rationalismin vuorovaikutus
William James (1842–1910) kehitti termin "radikaali empirismi" 1900-luvun alkupuolella. Hän kuvasi sillä omasta pragmatismistaan syntynyttä haaraumaa, jota hänen mukaansa voitiin käsitellä erillisenä, vaikka se todellisuudessa kietoutuikin hänen käsityksiinsä hänen julkaistuissa luennoissaan. James katsoi, että empiirisesti havaittu "suoraan käsitetty maailmankaikkeus ei vaadi ulkopuolista yli-empiiristä yhdistävää tukea", millä hän halusi rajata pois sellaisen käsityksen, että voitaisiin saada mitään lisähyötyä etsimällä luonnollisiin ilmiöihin yliluonnollisia selityksiä. Jamesin "radikaali empirismi" ei siis ole radikaalia empirismin kontekstissa vaan hyvin yhdenpitävä termin "empirismi" nykyisen käytön kanssa. Argumentti jolla hän päätyi tähän näkemykseen on sen sijaan herättänyt keskustelua nykyfilosofiassakin.
John Dewey (1859–1952) muokkasi Jamesin pragmatismia instrumentalismiksi. Deweyn teoriassa aistihavainnon rooli on ratkaiseva, sillä hän näki kokemuksen yhtenäisenä asiakokonaisuutena, jonka kautta kaikki muu asetetaan yhteksiinsä, vastakohtana Jamesin näkemykselle kokemuksesta enemmän kollektiivina kuin yksilöllisenä. Deweyn empirismin kanssa yhtäpitävä perusajatus oli, että todellisuus määrittyi aiempien kokemusten kautta. Siksi ihmiset mukauttavat aiemmat kokemuksensa asioista suorittaakseen kokeiluja ja testatakseen sellaisten kokemusten pragmaattista arvoa. Kokemusten arvoa mitataan tieteellisillä välineillä ja mittausten tulokset tuottavat uusia ideoita, jotka palvelevat välineinä tuleville kokeiluille. Näin ideat säilyttävät Deweyn järjestelmässä sen empiirisen piirteensä, että ne tunnetaan vasta a posteriori.
Kustaa Jalkanen
Jalkasen vanhemmat olivat talollinen Adam Jalkanen ja Maria Markkanen. Hän oli itsekin varsinaiselta ammatiltaan maanviljelijä. Hän viljeli maata ja piti kauppaliikettä Viitasaarella. Vuosina 1890–1915 hän toimi myös Viitasaaren kunnallislautakunnan esimiehenä.
Empirismi
Lähteet
Usein siteerattujen teosten lyhenteet:
Kun katson kauempaa
Kun katson kauempaa on suomalaislaulaja Kristiina Wheelerin kolmas studioalbumi, joka julkaistiin 30. lokakuuta 2015. Albumin on tuottanut Erik Nyholm. Albumi ei sijoittunut Suomen viralliselle albumilistalle. Albumia työstettiin pitkään, sen teko aloitettiin syksyllä 2012 ja sen oli tarkoitus ilmestyä alun perin vuoden 2013 aikana.
Kustaa Jalkanen
Jalkasen puoliso oli Aurora Kemppainen, jonka kanssa hän avioitui vuonna 1895. Kustaa Jalkanen kuoli 58-vuotiaana huhtikuussa 1921.
Kun katson kauempaa
Albumin ensisingle ”Muukalainen” julkaistiin maaliskuussa 2013. Ensimmäisen ja toisen singlen välillä oli aikaa puolitoista vuotta, sillä ”Mitä jää” -kappale julkaistiin syyskuussa 2014. Maaliskuussa 2015 julkaistiin single ”Kaiken keskellä”, joka on cover Antti Kleemolan kappaleesta. Kleemola on myös toisena solistina kappaleella. Viimeisimpänä singlenä albumilta julkaistiin kappale ”Tuhat kertaa” syyskuussa 2015.
Omar Larrosa
Omar Ruben Larrosa (s. 18. marraskuuta 1947, Lanús, Buenos Aires) on entinen argentiinalainen jalkapalloilija, joka nykyisin toimii Boca Juniorsin apulaisvalmentajana. Parhaiten hänet muistettaneen vuoden MM-turnauksen 1978 voittajajoukkueen jäsenenä.
Cyrus McCormick
thumb|Cyrus Hall McCormick.
Cyrus Hall McCormick, Senior (1809–1884) oli yhdysvaltalainen keksijä ja McCormick Harvesting Machine Company (myöhemmin 1902 International Harvester) -nimisen maatalouskoneita valmistavan yrityksen perustaja. McCormick rakensi ensimmäisen kaupallisesti menestyneen niittokoneen. Niittokoneen kehitystyötä tehtiin koko McCormickin perheen voimin ja perheen isä oli tehnyt ensimmäisiä kokeiluja jo Curyksen syntymän aikaan.
Lenni
Lenni on suomalainen miehen etunimi. Alkuperältään se on Lennartin ja sen kantanimen Leonardin kutsumamuoto. Leonard on alkuperältään germaaninen nimi, joka tarkoittaa rohkeaa leijonaa.
Theodora (1000-luku)
thumb|250px|[[Kristus ja Theodora (pitelee valtakunnanomenaa) kolikossa]] Theodora eli vuosina 980–1056 ja hallitsi Bysantin valtakuntaa tammikuusta 1055 aina elokuuhun 1056 asti. Hän oli Konstantinos VIII:n tytär.
Lenni
Lenni oli jo 1800-luvulla käytössä sekä miehen että naisen etunimenä, mutta oli varsin harvinainen. Viime vuosikymmeninä se on noussut suosioon pojannimenä. Kaikkiaan Lenni-nimisiä miehiä on merkitty Väestörekisteriin vuoden 2019 loppuun mennessä 4 219 ja naisia noin 50. Suurin osa Lenni-nimisistä on syntynyt vuoden 2000 jälkeen. Sen sijaan lähes kaikki Lenni-nimiset naiset ovat syntyneet ennen vuotta 1940.
Cyrus McCormick
Varhainen elämä
Cyrus Hall McCormick syntyi 15. helmikuuta 1809 McCormickin suvun Walnut Grove -nimellä tunnetulla tilalla Virginian osavaltion Rockbridgen piirikunnassa sijaiten Shenandoah Valleyssa Blue Ridge Mountainsin länsipuolella. Hän oli vanhin Robert (1780–1846) ja Mary Ann Hall (1780–1853) McCormickin kahdeksasta lapsesta.
Lenni
Lennin nimipäivä on vuodesta 2010 lähtien 28. syyskuuta. Sama päivä oli vuosina 1705–1907 Leonardin nimipäivä, kuten on suomenruotsalaisen almanakan mukaan edelleen.