cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Piilomuuttujateoria
Bohmin piilomuuttujateoria
­ Edellyttäen, että Bellin teoreema pitää paikkansa, jokaisen deterministisen piilo­muuttuja­teorian, joka on sovitettavissa yhteen kvantti­mekaniikan kanssa, on oltava ei-lokaalinen, mikä merkitsee, että se, mitä jossakin paikassa A tapahtuu, voi välittömästi ja samanaikaisesti vaikuttaa siihen, mitä toisessa paikassa B tapahtuu, ennen kuin paikasta A valon­nopeudella lähtetetty signaali ehtisi paikkaan B. Nykyisin tunnetuin tunnetuin piilomuuttujateoria, fyysikko ja filosofi David Bohmin alun perin vuonna 1952 julkaisema "kausaalinen" tulkinta, on ei-lokaalinen piilo­muuttuja­teoria. Bohm esitti laajennettuna oleellisesti saman idean, jonka Louis de Broglie oli hänen tietämättämään esittänyt jo vuonna 1927, mutta hylännyt, ja sen vuoksi teoriaa sanotaan yleisesti "de Broglien—Bohmin teoriaksi". Bohm oletti, että on olemassa sekä kvanttihiukkanen, esimerkiksi elektroni, että sen liikettä hallitseva kätketty ohjausaalto. Niinpä tämän teorian mukaan elektronit ovat selvästi hiukkasia — kun kaksoisrakokoe suoritetaan, kunkin elektronin liike­rata kulkee jomman­kumman raon kautta. Lisäksi rako, jonka kautta kukin elektroni kulkee, ei määräydy sattuman­varaisesti, vaan sitä ohjaa kätketty ohjaava aalto, mikä johtaa havaittuun aalto­kuvioon.
Mahdollisena heikkoutena Bohmin teoriassa on, että monet tutkijat kuten Einstein, Pauli ja Heisenberg ovat pitäneet sitä teennäisenä. Itse asiassa Bohm itsekin oli samaa mieltä teoriansa alku­peräisestä versiosta. Se oli tarkoituksella muotoiltu antamaan ennusteita, jotka kaikilta osin olivat yhtäpitävät tavan­omaisen kvantti­mekaniikan kanssa. Bohmin alkuperäisenä tarkoituksena ei ollutkaan tehdä vakavaa vasta­ehdotusta vaan ainoastaan osoittaa, että piilo­muuttuja­teoriat todella ovat mahdollisia. Täten se tarjosi vasta­esimerkin John von Neumannin kuuluisalle todistukselle, jonka oli yleisesti katsottu osoittavan, ettei mikään deterministinen teoria voi tuottaa kvantti­mekaniikan tilastollisia ennusteita. Bohm ilmoitti, ettei hän pitänyt teoriaansa hyväksyttävänä, koska se edellytti ohjaus­aaltojen olevan abstraktissa moni­ulotteisessa konfiguraatio­avaruudessa, ei normaalissa kolmi­ulotteisessa avaruudessa. Hän toivoi, että teoria johtaisi uusiin näkemyksiin ja kokeisiin, joiden tuloksena lopulta saataisiin hyväksyttävä teoria ; tarkoituksena ei siis ollut esittää determinististä, mekaanista näkemystä vaan osoittaa, että oli mahdollista esittää ajatuksia taustalla piilevän todellisuuden ominaisuuksista, mitä kvantti­mekaniikan tavan­omainen tulkinta ei salli.
Viimeaikainen kehitys
Huhtikuussa 2011 Manuel S. Morales esitti American Physical Societyn kokouksessa tutkimus­tuloksensa, jotka hän oli jo julkaissut saman vuoden tammikuussa. Hänen mukaansa oli olemassa yksi­selitteisiä kokeellisia todisteita absoluuttisesta determinismistä. Kaksitoista vuotta kestäneessä kokeessa, joka päättyi vuonna 2012 Morales osoitti epäilyksettömästi, että kokeen tekijä ei voi vapaasti valita mittauksen asetuksia, koska ei ole ennalta olemassa sellaisia alku­ehtoja, jotka tekisivät mahdollista valita, suoritetaanko jokin koe suoraan yhdellä potentiaalilla vai epä­suorasti useammalla potentiaalilla. Kokeita käsittelevällä verkko­sivulla Morales totesi: "Valintatapahtumat voivat vain tulla olemaan, ja jotta se voisi tapahtua, niiden rakenteen on oltava luonnon sisäisten mekanismien ennalta määräämä. Tämä merkitsee, että kaksi toisensa pois­sulkevaa ja yhdessä kaiken kattavaa valinta­tekoa olisivat lokaaleja piilomuuttujia, ja niinpä nämä muuttujat eivät voi olla olemassa lokaalisti havaittavina tai mitattavina fysikaalisina tiloina. Toisin sanoen, miten teko tulee suoritetuksi, on ennalta määrätty. Sen sijaan teon olemassa­olo sinänsä ei ole ennalta määrätty. Osoittautuu, että Albert Einstein oli itse asiassa oikeassa käsityksessään piilomuuttujista, jotka tarjoisivat todellisuuden täsmällisemmän kuvauksen. Sen sijaan hän oli väärässä käsityksessään siitä, miten ne voitaisiin löytää."
Tammikuussa 2013 Giancarlo Ghirardi ja Raffaele Romano julkaisivat mallin, joka olettamalla toisen­laisen käsityksen vapaasta valinnasta johtui tulokseen, joka kumosi Colbeckin ja Rennerin väitteen lähes kaikkien kaksi­jakoisten kaksi­tasoisten systeemien tilojen osalta tavalla, joka mahdollisesti on kokeellisesti osoitettavissa.
Die schönsten Volkslieder der Welt
Die schönsten Volkslieder der Welt on saksalaisen laulajan Heinon studioalbumi vuodelta 1972.
Eerik Tuurenpoika Bielke
Eerik Tuurenpoika Bielke (, k. 1511) oli Viipurin käskynhaltija 1500-luvun alussa ja hoiti Ruotsin valtakunnan idänpolitiikkaa vaikeana unioniriitojen aikakautena.
Bielke oli syntynyt luultavasti 1460-luvulla, hänen vanhempansa olivat Tuure Tuurenpoika Bielke ja Birgitta Abrahamintytär Tjurhuvud (toisen tiedon mukaan Ingeborg Körning). Toisin kuin isänsä Bielke oli valtionhoitaja Sten Sture vanhemman kannattaja ja tanskalaisvastainen. Bielke toimi Sturen voutina Tukholman linnassa 1487–1490. Vuonna 1495 hänestä tuli Stegeborgin linnanvouti, mutta 1496 rutto iski linnaan ja suuri osa sen asukkaista kuoli.
Bielke lähetettiin 1499 Viipurin linnaan Viipurin läänin ja Olavinlinnanläänin käskynhaltijaksi, ja 1504 hänestä tuli koko Suomen käskynhaltija. Bielken onnistui turvata Suomen itäraja, mutta 1507 tanskalaiset valloittivat Kastelholman ja ryöstivät pahoin Turkua 1509. Sten Sturen seuraaja Svante Niilonpoika syyttikin häntä laiminlyönneistä. Bielkeä voi kuitenkin pitää yhtenä keskiajan huomattavimmista hallitusmiehistä Suomessa, joka muun muassa kannatti ajatusta ottaa virkamiehiksi suomea ymmärtäviä henkilöitä "enemmän kuin tähän saakka on tapahtunut."
Bielke oli naimisissa Gunilla Besen (s. noin 1475, k. 1552 tai 1553) kanssa. He saivat kolme lasta, Akseli Eerikinpoika Bielke, Anna Eerikintytär Bielke ja Karin Eerikintytär Bielke. Bielken vaiheita käsitellään myös Kaari Utrion kirjassa Viipurin kaunotar, jossa päähenkilön sisaresta tulee Bielken rakastajatar.
Hollanninjalavatauti
thumb|Taudin vioittama [[lehtojalava (Ulmus minor) West Pointissa New Yorkissa Yhdysvalloissa vuonna 2010.]] Hollanninjalavatauti (jalavatauti ) on kaarnakuoriaisten Scolytus multistriatus, Scolytus laevis ja Hylurgopinus rufipes levittämä sienitauti, jota aiheuttavia sieniä ovat Ophiostoma ulmi ja Ophiostoma novo-ulmi. Tauti tappaa jalavia tukkimalla puun ravinnonkuljetusjärjestelmän. Sen voi havaita ennenaikaisesta lehtien kellastumisesta tai saastuneen osan mustaksi muuttunesta jällestä.
Hollanninjalavatauti levisi Yhdysvalloista Etelä-Eurooppaan 1900-luvun alussa. Länsi-Euroopassa se on tappanut paljon jalavia, muun muassa Englannissa lähes kaikki. Suomessa vahvistetut tautitapaukset ovat 1960-luvulta.
Murray Rothbard
thumb|Murray Rothbard Murray Newton Rothbard (2. maaliskuuta 1926 – 7. tammikuuta 1995) oli yhdysvaltalainen taloustieteilijä ja yhteiskuntateoreetikko, joka kuului taloustieteen itävaltalaiseen koulukuntaan. Rothbard oli 1900-luvun keskeisimpiä libertarismin ja anarkokapitalismin uranuurtajia.
1950-luvun alussa Rothbard opiskeli kuuluisan itävaltalaisen taloustieteilijän Ludwig von Misesin alaisuudessa. Rothbard oli Ludwig von Mises -instituutin akateeminen johtaja ja Nevadan yliopiston taloustieteen professori.
1960-luvulla Rothbard kannatti libertaristien liittoutumista uusvasemmistolaisen sodanvastaisen liikkeen kanssa sillä perusteella, että konservatiivinen oikeisto oli osa vahvaa valtiota kannattavaa Yhdysvaltain valtaeliittiä. Rothbardin aatteellinen päävastustaja tuohon aikaan oli National Review -lehden perustaja Bill Buckley, jota pidetään Yhdysvaltain uuskonservatismin aatteellisena kummisetänä.
1970- ja 1980-luvuilla Rothbard toimi aktiivisesti Yhdysvaltain libertaristipuolueessa, mutta erosi siitä vuonna 1989. Tämän jälkeen Rothbard alkoi rakentaa yhteistyötä kylmän sodan päättymisen jälkeisen oikeiston kanssa, koska uskoi oikeiston ryhtyvän vastustamaan asevarustelua ja valtiovallan kasvattamista Neuvostoliiton hajottua.
Rothbard kannatti Pat Buchananin presidentinvaalikampanjaa vuonna 1992, koska Buchanan oli ainoa uuskonservatiivien maailmanpoliisi-aatetta vastustava presidenttiehdokkaiksi pyrkivä republikaani. Ennen kuolemaansa 1990-luvun puolivälissä Rothbard oli kuitenkin pettynyt Buchananin niin sanottuun paleokonservatistiseen liikkeeseen, joka maailmanpoliisitoimien vastustamisen lisäksi oli myös vapaakaupan vastainen.
Intelsat
thumb|Intelsatin pääkonttori [[Washington (DC)|Washingtonissa, Yhdysvalloissa.]] Intelsat, Ltd. on maailman suurin tietoliikennesatelliittiyhtiö, jonka liiketoiminta perustuu linkkikapasiteetin vuokraukseen.
Historiaa
Intelsat perustettiin vuonna 1964 valtioiden väliseksi organisaatioksi nimellä International Telecommunications Satellite Organization, josta INTELSAT on lyhenne. Tässä organisaatiossa Yhdysvalloilla ja yhdysvaltalaisilla satelliittien valmistajilla oli määräysvalta, ja organisaatio toimi monopolina länsimaiden mannertenvälisessä satelliittitietoliikenteessä.
Vuonna 2001 Intelsat yksityistettiin. Sillä on omistuksessa tai vuokralla 51 tietoliikennesatelliittia. Vuonna 2007 BC Partners -yhtiö osti 76 prosenttia Intelsatin osakekannasta. Sen kotipaikka on Washington, DC.
Vuonna 2010 Intelsatiin kohdistettiin syytöksiä kilpailun vääristämisestä myös Yhdysvalloissa. thumb|200px|INTELSAT I Early Bird thumb|200px|An Intelsat IVA Satellite thumb|200px|Avaruussukkula [[Endeavourin ensilennolla (STS-49) toukokuussa 1992 otettiin kiinni (kuvassa) alemmalle kiertoradalle päätynyt INTELSAT VI (F-3) -satelliitti, kiinnitettiin siihen uusi kantoraketin ylävaihe ja laukaistiin se korkeammalle kiertoradalle.]]
Tilattuja satelliitteja
Alla olevan taulukon ristiriitaiset tiedot johtuvat eri lähteiden (mm. engl. Wikipedia) tietojen eroavuuksista:
Vuonna 2011 laukaistua New Dawn -satelliittia on lännessä kutsuttu Afrikan ensimmäiseksi yksityiseksi satelliitiksi, mutta se on itse asiassa yhdysvaltalainen satelliitti ja penetraatio syntyvälle markkinalle.
Ignoratio elenchi
Ignoratio elenchi (joskus myös savuverho) on argumentaatiovirhe, joka liittyy asian vierestä puhumiseen. Siinä tarkoitus on ikään kuin luoda verbaalinen savuverho, joka harhauttaa keskustelun sivupoluille niin, että argumentoijan alkuperäinen argumentti jää kohtaamatta. Savuverhon yleinen kaava on seuraava:
Viitteet
Drogreden
Haukilampi (Jyväskylä, Lähteelänperä)
Haukilampi on Keski-Suomessa Jyväskylässä Lähteelänperän kylän lähellä sijaitseva lampi.
Maantietoa
Lammen pinta-ala on 2,0 hehtaaria, se on 350 metriä pitkä ja 100 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 850 metriä.
Vesistösuhteet
Lampi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Suur-Päijänteen alueen (14.2) Muuratjärven valuma-alueella (14.28), jonka Kuusjärven alueeseen (14.285) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 152 metriä mpy.
Cumulus (yhtye)
Cumulus oli suomalainen folkmusiikkiyhtye, joka perustettiin vuonna 1969. Perustajajäseniä olivat Anki Lindqvist, Cay Karlsson, Heikki Harma (eli Hector, erosi yhtyeestä vuonna 1974) ja Sakari Lehtinen. Myöhemmin yhtyeessä soittivat ja lauloivat eri aikoina myös Petri Hohenthal, Matti Bergström, Pirjo Bergström, Lasse von Hertzen, Seppo Sillanpää ja Jari Lappalainen.
Cumulus oli suosionsa huipulla 1970-luvulla. Vuonna 1977 se levytti ruotsiksi Erna Tauron ja Tove Janssonin ”Höstvisan” ja saavutti listamenestystä Ruotsissa yli 80 000 kappaleen myyntimäärällä. Viimeinen albumi Swing yhtyeeltä ilmestyi vuonna 1991. Vuonna 1974 Cumulus julkaisi levyn salanimellä Dick Dynamite and His Hot Lips, joka oli myös albumin nimi.
Historiaa
Cumulus muodostettiin 1970-luvun taitteessa, kun Helsingin Svenska Teatern lopetti Hair-musikaalin esitykset ja siinä esiintyneet taiteilijat halusivat jatkaa yhteistyötä akustisen ”laulu- ja soitinyhtyeen” parissa. Dannyn D-tuotanto markkinoi Cumulusta 20 kielellä laulavana ja kymmentä eri instrumenttia soittavana kokoonpanona. Yhtyeen myöhemmin tekemien laskelmien mukaan kappaleita esitettiin kaikkiaan 24 kielellä. Neljän perustajajäsenen mukaan tuli pian Petri Hohenthal. Hectorin korvasi 1974 Matti Bergström ja hänet puolestaan Lasse von Hertzen vuonna 1976. Jari Lappalainen korvasi Hohenthalin 1970-luvun lopulla.
Cumulus esiintyi aluksi usein samoilla keikoilla M. A. Nummisen ja muiden underground-artistien kanssa ja kiersi kesäfestivaaleja Ruisrockista Kaustiselle. Yhtyeen toimintatapana oli iloinen ”amatöörimusisointi”, joka juonsi juurensa yhtyeen alkuvaiheesta. Sakari Lehtistä lukuun ottamatta kaikilla perustajajäsenillä oli alussa muukin työ tai ammatti. Myöhemmät kiinnitykset olivat enimmäkseen ammattimuusikoita.
Cumuluksen ohjelmistossa oli paljon muun muassa eri maiden sotilasjunttia vastustavien laulujen suomennoksia, mutta Suomen poliittisesta laululiikkeestä se pysyi loitolla. Yhtyeen jäsenten kannustamana Hector lähti 1970-luvun alkupuolella tekemään soolouraa kyllästyttyään kertomansa mukaan esiintymisiin yritystilaisuuksissa ja Lions-klubien kokouksissa. Koko 1970-luvun loppupuolen Cumulus oli suositumpi Ruotsissa kuin Suomessa. Yhtye teki 1970-luvun kuluessa kymmenen albumia Suomen ja neljä Ruotsin markkinoille.
Laakerinlehti
thumb|Tuoreita laakerinlehtiä. thumb|Kuivattuja laakerinlehtiä.
Laakerinlehti on laakeripuun lehti, jota käytetään mausteena. Sitä käytetään perinteisesti liharuokien, patojen, keittojen ja liemien maustamiseen. Se on yksi perusosa maustekimpussa, bouquet garnissa. Immuniteettia kohottavana laakerilehteä on käytetty myös suolisto- ja virtsatieinfektioiden hoitoon.
Maustekäyttö
Ruokien maustamiseen riittää yleensä 1–2 kuivattua laakerinlehteä. Lehtiä voidaan käyttää myös tuoreena, mutta kuivattuna lehtien kitkeryys vähenee. Kypsistä ruoista laakerinlehdet poistetaan, eikä niitä pidä käyttää sellaisenaan sisäisesti, koska ne ovat suolistolle haitallisia raapiessaan suolenseinämiä. Hienoksi jauhettuna ruokaan tarkoitettuja laakerinlehtiä voi syödä turvallisesti, mutta maku on kokonaista lehteä paljon voimakkaampi. Laakerinlehti on etenkin ranskalaisen keittiön ainesosa. Kreikan Korfulla puolestaan laakerinlehtiä kääritään kuivatuista viikunoista tehtyjen maustettujen kakkusten ympärille.
Laakerinlehdistä puristetaan myös öljyä, jota käytetään leivonnaisten, pikkelssien, säilykkeiden ja lihatuotteiden maustamiseen. Samaa öljyä käytetään myös hajusteteollisuudessa, esimerkiksi hammastahnoissa.
Lääkekäyttö
Laakerinlehdet sisältävät paljon rautaa, fenoleja ja C-vitamiinia. Laakerin tiedetään lisäävän ruokahalua, poistavan ilmavaivoja ja edistävän kuukautisia. Pieninä määrinä lehdet ovat diureettisia, suurina määrinä niitä käytetään oksettavina aineina. Laakeri sisältää ainesosia, jotka estävät migreeniä ja erilaisia tulehduksia. Sitä käytetään myös yskän torjuntaan. Myös laakerin vaikutuksia erilaisten syöpien torjunnassa tutkitaan. Suurina määrinä laakeri on narkoottista.
Hopeoitu kuu
Hopeoitu kuu on Isto Hiltusen seitsemäs studioalbumi, joka julkaistiin 3. toukokuuta 2006. Levyltä julkaistiin singlenä Hiltusen oma sävellys ”Vain yhdessä me oomme vahvoja” huhtikuussa 2006.
Laakerinlehti
Käyttö hyönteiskarkotteena
Laakerinlehtiä voi käyttää jauhopusseissa karkottamaan tuhohyönteisiä. Sitä on käytetty myös koiden torjumiseen.
Hopeoitu kuu
Albumi sai useita radiosoittomenestyksiä. Kappale ”Tuhkaan hautautui Pompeija” pääsi Radio Suomen Suosituimmat -listan sijalle 11, ja ”Jos elämä suo” oli yli kymmenen viikkoa Radio Suomen soittolistalla ja ”Vain yhdessä me oomme vahvoja” oli mm. Radio Top 20 -listalla sijalla 2.
Jukka Marttila
Jukka Marttila (s. 15. huhtikuuta 1968 Tampere) on suomalainen entinen jääkiekkopuolustaja. Hän pelasi koko ammattilaisuransa ajan Tapparan SM-liigajoukkueessa. Hän pelasi siellä yhteensä 250 runkosarjaottelua tehopistein 45+70=115 ja keräten 162 jäähyminuuttia sekä 37 playoff-ottelua tehopistein 7+7=14 ja keräten 12 jäähyminuuttia. Marttila voitti Suomenmestaruuden vuosina 1987, 1988 sekä alle 20-vuotiaiden maailmanmestaruuden vuonna 1987. Hän pelasi myös 21 A-maaottelua. Marttilan ura päättyi lopulta vain 24-vuotiaana nilkkavammaan vuonna 1993.
Seuraura
Marttila on Tapparan kasvatti. Hän voitti seurassa C-nuorten Suomenmestaruuden vuonna 1984, B-nuorten Suomenmestaruuden vuonna 1985 ja A-nuorten Suomenmestaruuden vuonna 1986. Marttila nousi Tapparan SM-liigajoukkueeseen kaudella 1986–1987, jolloin hänen tulokaskautensa toi 39 runkosarjaottelussa tehot 5+7=12 ja yhdeksässä playoff-ottelussa yhden maalin. Marttila voitti kauden päätteeksi Suomenmestaruuden, kuten myös seuraavan kauden 1987–1988 päätteeksi.
Winnipeg Jets varasi Marttilan seitsemännellä kierroksella 136. pelaajana NHL:n varaustilaisuudessa 1988. Kaudella 1988–1989 hän teki SM-liigan yhden kauden piste-ennätyksensä tehoilla 11+20=31, joilla Marttila oli Tapparan eniten maaleja tehnyt puolustaja ja sijoittui liigan puolustajien pistepörssissä kahdeksanneksi. Hän voitti myös joukkueensa sisäisen tehotilaston lukemalla +29. Kaudella 1989–1990 Marttila teki SM-liigan yhden kauden maaliennätyksensä 12 osumallaan, joilla hän oli Tapparan eniten maaleja tehnyt puolustaja. Marttila jakoi liigan puolustajien maalipörssin kolmannen sijan KalPan Peter Slaninan ja HIFK:n Kai Raution kanssa. Hän teki kaikkiaan 26 tehopistettä ja jakoi SM-liigan puolustajien pistepörssin seitsemännen sijan HPK:n Hannu Henrikssonin ja TPS:n Hannu Virran kanssa. Marttila oli kolmen muun pelaajan ohella ainoa puolustaja, joka onnistui pudotuspeleissä kahdesti maalinteossa sekä näin ollen jakoi puolustajien maalipörssin voiton heidän kanssaan. Hän voitti kauden päätteeksi SM-pronssia.
Kaudella 1990–1991 Marttila sivusi SM-liigan yhden kauden piste-ennätystään tehoilla 10+21=31, joilla hän oli Tapparan tehokkain puolustaja ja jakoi liigan puolustajien pistepörssin viidennen sijan SaiPan Veli-Pekka Kautosen ja Lukon Allan Measuresin kanssa. Kaudella 1991–1992 Marttila kärsi loukkaantumista ja pelasi vain 17 ottelua. Lopulta hänen uransa päättyi vain 24-vuotiaana nilkkavammaan kauteen 1992–1993.
Marttila esiintyi kaudella 2001–2002 vielä Vehmaisten Urheilijoiden III-divisioonajoukkueessa.
Maajoukkueura
Marttila pelasi alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuosina 1987 ja 1988, joista ensimmäinen turnaus päättyi maailmanmestaruuteen ja jälkimmäinen pronssiin. Hän pelasi myös alle 18-vuotiaiden EM-kilpailuissa vuonna 1986, jolloin hän Marttila voitti Euroopan-mestaruuden.
Kaikkiaan Marttila pelasi urallaan 21 A-, 16 B-, 26 nuorten ja 18 poikien maaottelua.
Voznesenje
thumb|Syvärin ylittävä lossi. Voznesenje (, suomeksi myös Syvärinniska ) on kaupunkimainen taajama ja kaupunkikunta Leningradin alueen Podporožjen piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Syvärijoen niskalla 91 kilometriä Podporožjen kaupungista itään. Taajamassa on 2 100 ja kunnassa 2 500 asukasta (vuonna 2022).
Maantiede
Voznesenjen kunnan pinta-ala on 1 889,73 neliökilometriä. Se rajoittuu etelässä Podporožjen piirin Vinnitsyn ja lännessä Podporožjen kuntiin, idässä ja kaakossa Vologdan alueeseen ja pohjoisessa Karjalan tasavaltaan. Pinta-alasta 80 % on metsää, 15 % vesistöjä ja 3 % maatalousmaata.
Jokia ovat Syvärin lisäksi Himjoki (ven. Gimreka), Iivina (Ivina), Kuzra, Munduksa, Svjatuha, Toiba ja Vaškusa. Ylä-Syvärin voimalaitoksen pato muodostaa Iivinan tulva-alueen. Syvärin niskasta eroaa Äänisen kanava. Äänisen osuus kunnan pinta-alasta on 150,47 neliökilometriä. Toinen suurempi järvi on 8,3 neliökilometrin laajuinen Juksovskoje. Hyötykaivannaisiin kuuluvat rakennus- ja verhoilukivi, hiekka, sora ja turve. Kunnan alueella sijaitsee Štšeleikin geologinen luonnonmuistomerkki.
Asutus
Kuntaan kuuluu keskustaajaman lisäksi yhdeksän kylää: Bogdanovo, Himjoki, Kiprušino, Konets, Krasnyi Bor, Rodionovo, Sobolevštšina, Štšeleiki ja Volodarskaja. Asukasmäärä on laskussa ja väestö ikääntyy.
Voznesenjen kunta on vanhaa vepsäläisten asuinaluetta. Aikaisemmin Soutjärven volostiin kuuluneet Volodarskaja (vepsäksi Kukagd’), Himjoki (Himjogi) ja Štšeleiki (Vehkaiselg) ovat eteläisimmät äänisvepsäläiset kylät. Voznesenje (Süverel), joka toimi äänis- ja keskivepsäläisten kauppapaikkana, oli venäläisten asuttama. Vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan kunnassa oli 75 vepsäläistä.
Historia
Paikkakunta on saanut nimensä Kristuksen taivaaseen astumisen luostarista, joka toimi Syvärin oikeanpuoleisella rannalla 1500-luvulta lähtien. Se lakkautettiin ja muutettiin pogostaksi vuonna 1764. Suurin osa asutuksesta sijaitsee joen vasemmalla rannalla, jossa aikaisemmin olivat Namoinyje Peskin ja Svirskoje Ustjen kylät.
Marian kanavajärjestelmän ja Äänisen kanavan valmistuttua vuonna 1852 Voznesenjesta tuli tärkeä kauppa- ja satamapaikka. 1800-luvun lopulla sinne rakennettiin laivatelakka. Voznesenje oli hallintopiirin keskus vuodesta 1927, kunnes vuonna 1954 se liitettiin Podporožjen piiriin.
Voznesenjen taajama on perustettu vuonna 1935. Se oli jatkosodan aikana suomalaisten miehittämä ja tuhoutui täysin sodan loppuvaiheessa. Suomalaiset rakensivat Syvärin yli 392 metriä pitkän sillan, joka avattiin huhtikuussa 1942. Nykyinen kaupunkikunta on perustettu vuonna 2004.
Liikenne, talous ja palvelut
Kunnan läpi kulkevat Petroskoin ja Oštan sekä Lotinapellon ja Vytegran väliset osittain päällystetyt maantiet. Syväri ylitetään koko vuoden ajan 14 kertaa päivässä edestakaisin kulkevalla lossilla. Syvärin kautta kulkevat Volgan–Itämeren ja Vienanmeren–Itämeren vesitiet. Voznesenjessa ja Štšeleikissä on tavaraliikenteen laiturit. Äänisen kanavaa käyttävät nykyään vain pienalukset.
Asukkaiden pääelinkeinot ovat julkiset ja yksityiset palvelut, jalostus sekä maa- ja metsätalous. Tärkeimmät yritykset ovat Voznesenjen korjaustelakka ja Štšeleikin kivilouhos. Maataloutta edustavat yksityistilat ja puutarhaviljelmät. Lisäksi harjoitetaan puunhankintaa ja kalankasvatusta.
Keskustaajaman palveluihin kuuluvat lastentarha, keskikoulu, kulttuuritalo, kirjasto, pieni poliklinikka, vanhainkoti, urheilutalo, joukko kauppoja, kahvila, posti ja huoltoasema. Joitakin palveluja on myös eräissä kylissä.
Matkailu ja nähtävyydet
Kunnan matkailupotentiaali perustuu sen historiallisiin nähtävyyksiin, luontoon ja vesistöihin sekä kalastus- ja metsästysmahdollisuuksiin. Tärkeimmät kulttuuriperintökohteet ovat Himjoen, Kiprušinon, Sobolevštšinan ja Štšeleikin vanhat puukirkot sekä Äänisen kanavan valmistumisen muistomerkki. Geologeja ja kiipeilijöitä kiinnostavat Štšeleikin kalliot. Matkailupalveluja ovat Voznesenjen pieni hotelli, Štšeleikin vierasmaja, Rovskojen lomakylä ja Muromljan metsästysmaja Iivinan tulva-alueen rannalla.
Johan Svendsen
Johan Severin Svendsen (30. syyskuuta 1840 Kristiania – 14. kesäkuuta 1911 Kööpenhamina) oli norjalainen säveltäjä, viulisti ja kapellimestari, Norjan musiikin keskeisimpiä hahmoja Edvard Griegin ohella.
Johan Svendsen syntyi Kristianiassa (nyk. Oslo) sotilasmuusikon perheeseen ja opiskeli nuoresta alkaen viulun-, huilun- ja klarinetinsoittoa. Hän opiskeli Saksassa Leipzigin konservatoriossa vuosina 1863–1867, aluksi viulunsoittoa, mutta vasemman käden hermovika pakotti hänet luopumaan viulistinurasta, ja hän keskittyi sävellysopintoihin. Leipzigin-kautensa jälkeen Svendsen palasi vuodeksi Norjaan ja piti kaksi sävellyskonserttia ja sen jälkeen matkusteli eri puolilla Eurooppaa (mm. Pariisissa, Leipzigissa ja Bayreuthissa). Palattuaan Norjaan hän työskenteli Oslossa Musiikkiyhdistyksen kapellimestarina 1872–1877 ja 1881–1883 ja siirtyi sen jälkeen Tanskan pääkaupunkiin Kööpenhaminaan Kuninkaallisen teatterin kapellimestariksi 1883–1908. Hän teki kapellimestarina kiertueita ja esiintyi myös Helsingissä.
Svendsen sävelsi ensi sijassa soitinmusiikkia, niin absoluuttista musiikkia, kuten kaksi sinfoniaa (1867 ja 1876), kuin puolittain ohjelmallisiakin orkesterirunoelmia, joihin kuuluvat Pariisin karnevaali (1872) ja Romeo ja Julia (1876). Svendsenin sävellystyylissä yhdistyvät sekä klassiset että romanttiset vaikutteet, ja hän ammensi innoitusta norjalaisesta kansanmusiikista. Suurimuotoisissa teoksissaan hän käyttää taitavasti laajoja muotorakenteita. Hänen pääteoksenaan voidaan pitää 2. sinfoniaa, joka muistuttaa Johannes Brahmsin tyyliä. Svendseniin suosituimpiin teoksiin kuuluu myös romanssi viululle ja orkesterille (1881).
Minicraft
Minicraft on Markus Perssonin kehittämä 2D-pohjainen mobiilipeli, jonka hän suunnitteli ja toteutti 48 tunnissa 22. Ludum Dare- koodauskilpailussa. Kilpailun aiheena oli "Yksin". Peli julkaistiin 19. marraskuuta 2011.
Pelaaminen
thumb|Tilanne pelin alkaessa. Pelaaja syntyy satunnaisgeneroituneeseen avoimeen 2D-maailmaan, jossa on metsiä, kallioita, aavikkoja, rantoja, jokia ja meriä. Peli on Minecraftin kaltainen, mutta siinä on muutamia eroavaisuuksia ja vähemmän ominaisuuksia.
Pelin alussa tärkeintä on rakentaa työkaluja, hakata puita ja kiveä ja löytää portaat maan alle luoliin. Ensimmäisestä maanalaisesta kerroksesta löytyy rautaa, toisesta kultaa ja alimmasta timanttia, joissa vaanii zombeja ja limoja. Pelissä tarkoituksena on päihittää loppuvastustaja Air Wizard. Pelin ulkoasun on sanottu muistuttavan The Legend of Zeldaa.
Kaʻahumanu
Ka‘ahumanu (virallisesti Elizabeth Ka‘ahumanu, 17. maaliskuuta 1768 Maui – 5. kesäkuuta 1832 ) oli Havaijin kuningaskunnan kuningatar, kuninkaan suosikkivaimona hänen kanssahallitsijansa, ja puolisonsa kuoltua valtionhoitajakuningatar.
Tausta ja perhe
Ka‘ahumanun vanhemmat olivat Ke‘eaumoku ja Nāmāhana. Ke‘eaumoku oli Kamehameha I:n luotettu neuvonantaja ja Nāmāhana oli Mauin päällikön sisar. Ka‘ahumanu naitettiin kuninkaalle 18-vuotiaana. Kamehamehalla oli lukuisia vaimoja, mutta Ka‘ahumanusta tuli hänen suosikkinsa.
Kamehamehalla oli useampi vaimo Ka‘ahumanun lisäksi. Kamehamehalle ja Ka‘ahumanulle ei koskaan syntynyt yhteisiä lapsia.
Vuonna 1825 Ka‘ahumanu kääntyi kristinsukoon. Jo vuosikymmenen alusta alkaen hän oli rohkaissut protestanttisia lähetyssaarnaajia tulemaan Havaijille ja tekemään käännytystyötä. Ka‘ahumanu matkusti itsekin ympäri kuningaskuntaa edistämässä lähetyssaarnaajien työtä. Lisäksi hän opetteli lukemaan ja kirjoittamaan.
Kamehamehan kuoltua Ka‘ahumanu meni uusiin naimisiin kahdesti. Ensin vuonna 1821 Kaua‘in entisen päällikön, Kaumuali‘in, kanssa. Noin vuotta myöhemmin Ka‘ahumanu meni naimisiin myös Kaumuali‘in pojan, Keali‘iahonuin, kanssa. Vuonna 1825 kristityksi kääntynyt Ka‘ahumanu kuitenkin erosi miehestään.
Havaijin johdossa
Kamehamehan kuoltua 5. toukokuuta 1819 Ka‘ahumanu väitti, että edesmenneen kuninkaan tahto oli, että hän jakaisi Havaijin kuningaskunnan hallinnon yhdessä tämän 22-vuotiaan pojan Liholihon kanssa, joka otti nimen Kamehameha II. Tähän suostuttiin ja luotiin pääministeriä muistuttava virka. Huolimatta siitä, että Liholiho oli virallisesti kuningas, Ka‘ahumanu käytti huomattavasti valtaa kulisseissa. Tämä jatkui myös Kamehameha III:n kaudella. Ka‘ahumanun avioliitto Kaumuali‘in kanssa oli myös keino pönkittää hänen valtaansa.
Kun Kamehameha II matkusti Englantiin vuonna 1823, Ka‘ahumanu nimitettiin sijaishallitsijaksi.
Kristityksi käännyttyään Ka‘ahumanu alkoi säätää lakeja, jotka pohjautuivat kristinuskoon ja kymmeneen käskyyn. Lisäksi hän tuki koulujen perustamista, jotta havaijilaiset oppisivat lukemaan Raamattua.
Kuolema
Ka‘ahumanu kuoli 5. kesäkuuta 1832. Kuolinvuoteella maatessaan Ka‘ahumanulle luettiin vastikään havaijiksi käännettyä Uutta testamenttia.
Leivinhiiva
Leivinhiiva, myös oluthiiva, viinihiiva, (Saccharomyces cerevisiae) on kotelosieniin kuuluva yksisoluinen sienilaji. Se on yksi vanhimmista leivän kohotusaineista, jolla saadaan leivonnaisten pehmeä ja kuohkea rakenne sekä oluen ja viinin käymisen aikaansaaja. Hiiva on elävä hyötymikrobi. Tuoreena hiiva on kimmoisaa ja väriltään vaaleanharmaata. Se on elävää solukkoa, joka suotuisissa olosuhteissa alkaa toimia ja lisääntyä. Yhdessä grammassa hiivaa on 10 miljardia 0,01 millimetrin suuruista solua. Kaupasta ostettu hiiva koostuu yhteenpuristetuista hiivasoluista.
Käyttö
Leivonnassa hiiva sekoitetaan jauhojen, suolan ja lämpimän veden (tai maidon) kanssa. Taikina vaivataan ja jätetään kohoamaan ennen paistamista. Hiivasolut alkavat kasvaa taikinassa. Ne käyttävät energiakseen taikinan sisältämiä hiilihydraatteja, jolloin käymistuotteena vapautuu hiilidioksidia. Hiilidioksidikuplat aiheuttavat taikinan nousemisen. Paistettaessa hiivasieni kuolee.
Biologiset ominaisuudet
Toimiakseen tarkoituksenmukaisesti hiiva tarvitsee aikaa, happea, lämpöä ja ravintoa (esim. sokeri, hunaja) sekä nestettä (esim. maito, vesi). Hiiva saa ravintoa myös jauhojen tärkkelyksestä, ja lämmönlähteeksi käy kädenlämpöinen neste (tuorehiivalla 36 °C, kuivahiivalla 42 °C ). Taikinan peittäminen liinalla ja sijoittaminen lämpimään paikkaan auttaa kohottamisessa. Hiiva saa aikaa toimia, kun taikinan, juuren tai leivonnaisten annetaan rauhassa kohota. Kohoamisen aiheuttaa hiilidioksidi.
Lämpimässä uunissa kaasut laajenevat edelleen, ja niin hiivaleivonnaiset tulevat kuohkeiksi. Tähän kohoamiseen ja kuohkeaksi tulemiseen hiiva tarvitsee erityisen sitkoverkon. Hiivataikinaan laitetaan aina vehnäjauhoja, sillä juuri vehnäjauhoissa on eniten sitkoa muodostavia varastoproteiineja gliadiinia ja gluteniinia, jotka jauhoista ja vedestä tehtyä taikinaa vaivattaessa järjestyvät gluteeniksi eli tiiviiksi, venyväksi ja joustavaksi verkostoksi, joka antaa taikinalle sen sitkon. Taikinaverkko luodaan jauhovalinnalla ja riittävällä vaivauksella. Hiivan tuottama kaasu vain laajentaa taikinaverkkohuokosia.
Kreikan provinssit
thumb|right|320px|Kreikan provinssit vuoteen 1997 saakka. Kreikan provinssit (yksikössä επαρχία, eparchía) olivat hallinnollisia alueita, jotka jakoivat jotkut Kreikan prefektuureista pienempiin hallinnollisiin osiin. Hallinnollisten alueiden hierarkiassa provinssit sijoittuivat näin prefektuurien ja kuntien väliin. Kaikissa prefektuureissa ei ollut provinsseja.
Leivinhiiva
Historia
Suomen ensimmäinen leivinhiivatehdas perustettiin 1885 Janakkalaan Viralan polttimon yhteyteen. Hiivatehdas ja 1871 perustettu polttimo eli alkoholia tislaava tehdas sijaitsivat Viralan kartanon mailla mutta toimivat vuodesta 1935 lähtien eri yhtiöinä. Oy Viralan Hiivatehdas Ab:ssa oli 1937 henkilökuntaa 34. Tehtaan toiminta loppui 1943. Hiivatehtaita oli 1960-luvun alussa kolme eli Oy Alkoholiliike Ab:n Rajamäen tehtaat (perustettu 1888), Oy Lahden Polttimo Ab (perustettu 1897) ja W. Rosenlew & Co. Oy:n 1929 perustettu hiivatehdas Porissa.
Kreikan provinssit
Provinssit lakkasivat toimimasta varsinaisina hallinnollisina alueina vuonna 1887, mutta eräät valtion tehtävät säilyivät edelleen niiden vastuulla. Provinssit lakkautettiin kokonaan vuonna 2006 osana Kapodistrias-suunnitelmana tunnettua aluehallintouudistusta ja korvattiin laajennetuilla kunnilla.
Osa vuoden 2011 Kallikrates-suunnitelman myötä luoduista alueyksiköistä varsinkin saaristossa vastaa alueeltaan ja nimeltään jotakin aiempaa provinssia; näin erityisesti tapauksissa, joissa lakkautettu prefektuuri pilkottiin useammaksi alueyksiköksi.
Luettelo provinsseista
Seuraavassa esitetään Kreikan provinssit sellaisina kuin ne olivat vuonna 1991:
Injektio
pienoiskuva|Injektio Matematiikassa injektio on kuvaus, jossa mitkään kaksi lähtöjoukon alkiota eivät kuvaudu samalle maalijoukon alkiolle.
Määritelmä
Kuvaus on injektio, jos kaikilla a, b \in X, a \neq b on voimassa.
Esimerkkejä
Funktio f: R → R, f ( x ) = 2 x + 1, on injektio.
Kun taas funktio g : R → R, g ( x ) = x 2, ei ole injektio, koska g (1) = 1 = g (−1).
Jos x rajoitetaan positiivisiin reaalilukuihin, myös g on injektio.
Jos joukko A on joukon B osajoukko, on olemassa kuvaus f: A → B, jossa f(x) = x kaikilla x \in A. Tätä sanotaan kanoniseksi injektioksi.
Paratiisipeippo
Paratiisipeippo (Erythrura hyperythra) on Indonesiassa, Filippiineillä ja Malesiassa esiintyvä paratiisipeippoihin kuuluva lintu.
Tuntomerkit
Paratiisipeippo on keskimäärin noin 11 cm pitkä.
Väritykseltään paratiisipeippo on pääosin vihreä, mutta yleensä päälaki on sininen, nokka musta ja kurkku sekä alaperä oranssit. Väritys riippuu alalajeista, joita paratiisipeipolla on noin kymmenen.
Muuta
Paratiisipeipon poikaset ovat itsenäisiä jo kuuden viikon ikäisinä, mutta aikuisen linnun höyhenpeitteen ne saavat vasta yli kahdeksan kuukauden ikäisinä.
Venäjän sosialistisen federatiivisen neuvostotasavallan lippu
Venäjän neuvostotasavallan lippu otettiin virallisesti käyttöön Venäjän neuvostotasavallan perustuslain myötä kesällä 1918. Tätä aiemmin, marraskuussa 1917 bolševikkien suorittamasta lokakuun vallankumouksesta lähtien käytettiin ensin kommunismin punaista lippua ja sitten huhtikuusta kesäkuuhun 1918 punaista lippua, jossa valkoisin kirjaimin Россійская Соціалистическая Федеративная Совѣтская Республика, Rossijskaja Sotsialistitšeskaja Federativnaja Sovetskaja Respublika.
Kesällä 1918 käyttöön otetussa punapohjaisessa lipussa oli keltaisella viivalla erotettu tangonpuoleinen yläreuna, jossa perinteisellä kyrillisellä kalligrafialla tyylitellyt keltaiset kirjaimet РСФСР, RSFSR viitaten neuvostotasavallan virallisen nimen alkukirjaimiin. Lippu vaihtui vuonna 1937 lippuun, jossa yläreunaa ei erotettu ja РСФСР on tavallisin kirjaimin.
Seuraava lippu otettiin käyttöön 1954. Siinä punaisen osan vasemmassa yläkulmassa on neuvostotasavallan vaakunan symboleista sirppi ja vasara sekä punainen tähti. Tangonpuolisen reunan sininen väri viittaa Venäjään.
Ferdinand I
Ferdinand I on ollut useamman hallitsijan nimi:
Rullaluistelu
thumb|Nelipyöräinen rullaluistin Rullaluistelu on rullaluistimilla tapahtuvaa tasaisella alustalla liikkumista. Rullaluistelu on pääasiassa huvi- ja kuntoliikuntaa. Myös erilaisia kilpailuja on olemassa, etenkin maratonluisteluita.
Rullaluistimet muistuttavat perinteisiä luistimia, mutta metalliterän paikalla on yleensä neljä tai viisi rullaa eli rengasta laakereineen. Laakereita on kussakin renkaassa kaksi. Rullaluistimet on tarkoitettu käytettäväksi asfaltin tai vastaavan kovan sekä lähes puhtaan pinnan päällä, jolloin laakereihin joutuu mahdollisimman vähän roskia lisäämään kitkaa, kuten pikkukiviä tai hiekkapölyä. Tasaisella ja kovalla pinnalla minimoidaan myös renkaiden kuluminen.
Rullaluistelu alkoi kerätä harrastajia Suomessa 1990-luvun puolivälissä. Alkuinnostuksen jälkeen määrä on vähentynyt hieman, mutta aktiiviharrastajat ovat ottaneet lajin omakseen.
Joukkuepelejä, joissa käytetään rullaluistimia, ovat muun muassa rullakiekko, rullapallo, rullaluistinhockey ja roller derby.
Luistintyypit
Rullaluistimia on käytännössä kahdenlaisia: ”perinteisiä” (quad skates) ja inline-luistimia. Inline-luistimissa kaikki renkaat ovat peräkkäin kiskossa kengän alla (peräkkäin eli ”in-line”), kun taas perinteisissä luistimissa renkaita on kaksi paria, edessä ja takana. Nykyisin suurin osa Suomessa käytetyistä rullaluistimista on inline-luistimia.
thumb|Maratonluistimet Maratonluistimet ovat yleensä neljä- tai viisipyöräisiä. Renkaat ovat suurehkot (84–110 mm) ja kenkä on yleensä matalampi kuin muissa luistintyypeissä, käytännössä nykyään tavallisen lenkkitossun tasoa. Käyttötarkoituksia ovat esimerkiksi pitkän matkan luistelu ja maratonit. Hyvin usein luistimien kanssa käytetään sauvoja, jotta rasitusta saataisiin jaettua koko keholle.
Lyhyillä matkoilla käytetyt inline-luistimissa on usein 80-84millimetrin renkaat ja pitkille matkoille sopivissa rullaluistimissa yli 90 mm:n. Renkaita on yleensä neljä kappaletta. Luistimen varsi on hieman korkeampi kuin maratonluistimissa ja kisko hieman lyhyempi. Käyttötarkoituksena on pääsääntöisesti huvi- tai kuntoliikunta erilaisilla lenkeillä, luistelu kaupungissa ja muu vastaava toiminta. Kisko on lyhyempi kuin maratonluistimissa, joten luistin on ketterämpi ja kevyempi liikuteltava esimerkiksi juuri kaupunkioloissa.
Matkaluistelu
thumb|Maratonluistelijoita Berliinin maratonilla vuonna 2008 Matkaluistelua harrastetaan niin maratonluistimilla kuin tavallisillakin inline-luistimilla. Maratonluistimilla luistelu sujuu kevyemmin, koska suuremmat renkaat ja pidempi kisko sekä vakauttavat menoa että helpottavat nopeaa etenemistä. Lopputuloksena matka taittuu nopeasti ja vähällä vaivalla. Sauvojen käyttäminen tekee liikunnasta monipuolisempaa useamman lihasryhmän työskennellessä etenemisen helpottamiseksi. Ratakilpailuissa rullaluistelumatkoja on 200 metrin aika-ajosta 20 000 metrin pudotus- ja pistekilpailuihin.
Aiheesta muualla
Görkorcsolya
Ragnhild
Ragnhild on naisen etunimi. Nimi on muinaisskandinaavista alkuperää ja yhdistetty neuvoa (regin) ja taistelua (hildr) tarkoittavista sanoista.
Suomessa nimi Ragnhild on vuoden 2019 loppuun mennessä annettu 1991 henkilölle. Nimen suosio oli suurimmillaan 1900- ja 1910-luvulla, jolloin on syntynyt melkein puolet kaikista Suomen Ragnhildeista.
Nimipäivä
Ragnhildilla ei ole nimipäivää suomenkielisessä kalenterissa, mutta suomenruotsalaisen kalenterin mukaan nimipäivä on 15. heinäkuuta.
Askalankoski
thumb|250px|Askalankoski vuonna 1935 juuri ennen Askalan vesivoimalaitoksen rakentamista. Ympärillä [[Paimionjokilaakson laidunmaata.]] Askalankoski on koskialue Paimionjoen alaosan varrella Paimion kaupungissa Varsinais-Suomessa. Askalankoski sijaitsee Paimionjokilaaksossa, joka on lounaisen viljelyseudun jokilaakso ja 156 hehtaarin Natura 2000 -alue, ja se muodostaa ydinosan Paimionjokilaakson valtakunnallisesti arvokkaasta maisema-alueesta. Jokilaakso on noin seitsemän kilometriä pitkä ja siihen kuuluu myös Koskienergia Oy:n omistama Askalan vesivoimalaitos eli Askalankoski.
Paimionjoki oli ennen tunnettu meritaimen- ja lohijoki, kunnes vuonna 1936 Paimionjokilaaksoon valmistui Askalan voimalaitos, joka on alin kalojen nousueste.
Askalankosken perinnemaisemaa on kunnostettu parinkymmenen vuoden ajan, esimerkiksi niittotalkoilla. Paimion seudun ympäristöyhdistys hoitaa Askalankosken kulttuuriympäristöä. Kosken rannalla sijaitseva sahanomistajan, sittemmin voimalanhoitajan talo on yhdistyksen hallussa.
Ylioppilastutkinto Suomessa
thumb|right|[[Äidinlyyra on koru, jonka ylioppilaaksi tulevat lukiolaiset perinteen mukaan lahjoittavat äidilleen.]] Ylioppilastutkinto on lukion päättövaiheessa suoritettava toisen asteen tutkinto, jonka tarkoituksena on selvittää, ”ovatko opiskelijat omaksuneet lukion opetussuunnitelman mukaiset tiedot ja taidot sekä lukion tavoitteiden mukaisen riittävän kypsyyden.” Tutkinnon suorittamista varten lukioissa järjestetään kahdesti vuodessa ylioppilaskokeet, jotka läpäissyt ja lukion oppimäärän suorittanut henkilö on ylioppilas.
Ylioppilastutkinnon johtamisesta, järjestämisestä ja toimeenpanosta vastaa ylioppilastutkintolautakunta. Ylioppilastutkinnon suorittanut hankkii yleensä merkiksi saavutuksesta ylioppilaslakin. Ylioppilaskirjoitukset järjestetään kaksi kertaa vuodessa, keväällä maalis-huhtikuussa ja syksyllä syys-lokakuussa. Vuosittain Suomessa pääsee ylioppilaaksi noin 35 000 henkilöä, joista noin 30 000 valmistuu keväällä. Ylioppilastutkinto muuttui syksystä 2016 alkaen asteittain sähköiseen muotoon. Koko tutkinto tuli digitaaliseksi keväällä 2019.
Varhaisvaiheet
thumb|right|Ylioppilasunivormua käytettiin ajoittain 1800-luvulla. thumb|Somerolaisen Oskar Konsinin ylioppilastutkintotodistuksen on allekirjoittanut Helsingin yliopiston rehtori Adolf Edvard Arppe 11.12.1858. Suomalainen ylioppilastutkinto on saanut alkunsa Turun akatemian ja sittemmin Keisarillisen Aleksanterin-Yliopiston pääsykuulusteluista, joiden tarkoituksena oli selvittää, hallitseeko oppilas yliopisto-opintoihin vaadittavat perustiedot. Kuulustelut olivat aluksi ainoastaan suullisia, mutta vuonna 1853 niihin sisällytettiin myös kaksi kirjallista koetta: äidinkielinen kirjoitus sekä käännös äidinkielestä vieraalle kielelle (yleensä latinaksi). Vuotta 1853 pidetäänkin nykymuotoisten ylioppilaskirjoitusten syntymävuotena.
Vuonna 1874 ylioppilaskirjoitukset uudistettiin ja siirrettiin pääosin yliopistolta lukioille. Tuolloin määrättiin, että lukion on järjestettävä valmistuville oppilailleen kirjallinen koe suomen kielessä, ruotsin kielessä, vieraassa kielessä (saksa, ranska, venäjä tai latina) ja matematiikassa. Vuonna 1901 otettiin lisäksi käyttöön erilliset pitkän ja lyhyen matematiikan kokeet. Yliopiston sensorit laativat ja tarkastivat koekysymykset. Läpäistyään kirjalliset kokeet oppilaat osallistuivat yliopiston järjestämiin suullisiin kuulusteluihin. Sekä kirjallisissa että suullisissa kokeissa hyväksytyt saivat luvan kirjautua yliopiston opiskelijoiksi ja käyttää ylioppilaan arvonimeä.
Naiset saivat alun perin osallistua ylioppilaskirjoituksiin vain erityisluvalla. Ensimmäinen ylioppilastutkintoon tarvittavat tentit suorittanut nainen oli Wilhelmina Sofia af Gadolin (1802–1845), mutta vasta vuonna 1870 Maria Tschetschulin sai erityisluvan suorittaa varsinaisen tutkinnon, mutta hänen ei annettu käyttää ylioppilaslakkia, vaan hänen oli tyydyttävä ylioppilasjuhlissaan pelkkään lyyraan, jonka hän oli kiinnittänyt valkoiseen rusettiin kampauksessaan. Hänen jälkeensä seuraava naisylioppilas oli vuonna 1873 ylioppilaaksi valmistunut Emma Irene Åström, joka uhmasi kieltoa ja käytti lakkia. Se herätti pahennusta ja hän ei saanut pitää ylioppilaslakkia ulkona. Åström jatkoi yliopisto-opintoja ja valmistui ensimmäiseksi naismaisteriksi. Vuoden 1874 uudistuksissa naisten osallistuminen ylioppilaskirjoituksiin vapautettiin, mutta yliopistossa opiskelua varten naiset tarvitsivat erityisluvan vuoteen 1901 asti.
Nykymuotoiset ylioppilaskirjoitukset (1921–)
thumb|Suomalainen ylioppilaslakki. Suomen itsenäistyttyä Keisarillinen Aleksanterin-Yliopisto muuttui Helsingin yliopistoksi. Vuonna 1921 voimaan tulleessa uudessa ylioppilastutkintoasetuksessa tutkinnon järjestäminen siirrettiin kokonaan lukioiden vastuulle. Yliopiston järjestämät suulliset kokeet lakkautettiin ja tilalle tulivat kouluissa kevätlukukauden aikana järjestettävät suulliset kuulustelut. Käytännöksi tuli, että lukion ylimmällä luokalla varsinainen koulutyö lopetettiin jo helmikuussa (jolloin ylioppilaskokelaat alkoivat viettää penkinpainajaisia); kevätlukukauden loppuosan aikana pidettiin vain ylioppilaskirjoitukset ja suulliset kuulustelut. Samalla tutkinnon kokeiden laatiminen ja korjaaminen siirtyi yliopistolta erilliselle Ylioppilastutkintolautakunnalle.
Vuoden 1921 asetuksessa ylioppilastutkintoon kuului viisi pakollista koetta: äidinkielen, toisen kotimaisen kielen, vieraan kielen ja matematiikan rinnalle tuli reaalikoe, jolla mitattiin kokelaan tietoja luonnontieteellisissä aineissa (fysiikka, kemia, biologia ja maantieto) sekä historiassa ja uskonnossa.
Paitsi keväällä, pidettiin ylioppilaskirjoitukset jo tuolloin myös syksyllä. Silloin niihin kuitenkin osallistuivat vain ne, jotka kevään kirjoituksissa oli jossakin aineessa hylätty tai jotka eivät sairastumisen vuoksi voineet osallistua johonkin kevään kokeeseen. Myöhemmin tehtiin lisäksi mahdolliseksi korottaa keväällä saatuja hyväksyttyjäkin arvosanoja syksyn kirjoituksissa tai täydentää silloin tutkintoa ylimääräisillä kokeilla.
Vanha periaate, jonka mukaan jokaisella ylioppilastutkinnon suorittaneella oli vapaa pääsy yliopistoon, eli vielä jonkin aikaa 1900-luvulla. Ylioppilaiden määrän nopean kasvun vuoksi yliopisto otti kuitenkin asteittain käyttöön erilliset pääsykokeet.
Toisen maailmansodan aikana järjestettiin rintamalla palvelleille nuorukaisille ns. sotilasylioppilaskirjoituksia, joissa oli ainoastaan kolme ainetta, nekin supistetuin oppimäärin: äidinkieli, vieras kieli sekä joko matematiikka tai reaali. Vuosina 1940 ja 1942 tutkintoa ei lainkaan järjestetty, vaan silloin lukion viimeisen luokan oppilaat julistettiin ylioppilaiksi päästötodistuksen arvosanojen perusteella.
Sodan jälkeen annetussa vuoden 1947 asetuksessa pakollisten kokeiden määrä pudotettiin neljään, jolloin matematiikasta ja reaalista tuli vaihtoehtoisia. Samalla sallittiin enintään kahden ylimääräisen kokeen suorittaminen. Tämän jälkeen usean vuosikymmenen ajan ylioppilastutkinnon paras mahdollinen tulos olikin kuusi laudaturia. 1970-luvulla tuli mahdolliseksi täydentää tutkintoa ylimääräisillä kokeilla, joista kokelas sai erillisen todistuksen. Laudatureita saattoi siten kertyä samalle henkilölle enemmän kuin kuusi, mutta ei samaan todistukseen.
1990-luvun ja 2000-luvun alun aikana ylioppilaskirjoitukset on uudistettu perusteellisesti. Vuonna 1994 sallittiin tutkinnon suorittaminen hajautettuna korkeintaan kolmelle peräkkäiselle tutkintokerralle. Se voidaan suorittaa yhtä hyvin syksyllä kuin keväälläkin. Vuonna 2005 otettiin koko maassa käyttöön uusi tutkintorakenne, jota oli testattu kokeilulukioissa vuodesta 1996 lähtien. Siinä oli kirjoitettava vähintään neljä koetta, joista ainoastaan äidinkieli oli kaikille pakollinen, ja loput kolme sai valita toisen kotimaisen kielen, vieraan kielen, matematiikan ja reaalin joukosta. Uudistuksen yhteydessä keskustelua herätti etenkin se, että toisen kotimaisen kielen kokeen pakollisuus poistui. Vuonna 2006 vanha reaalikoe lakkautettiin ja jaettiin erillisiin ainereaaleihin. Keväästä 2007 lähtien otsikko- ja aineistoaineen kirjoittamisen sijaan äidinkielessä suoritetaan esseekoe ja tekstitaidon koe. Keväästä 2022 alkaen ylioppilastutkintoon kuuluu suoritettavaksi viisi koetta, ja tutkintomaksut tulevat suurimmaksi osaksi poistumaan.
Suomalaisista nuorista huomattavan suuri osa suorittaa nykyään ylioppilastutkinnon. Suurista ikäluokista (1946–1950 syntyneet) jo 29 prosenttia luki ylioppilaaksi ja peruskoulun tultua saattoi yhä useampi harkita 16-vuotiaana lukioon pyrkimistä. Suomen lisäksi ylioppilastutkinto suoritetaan ainakin Saksassa ja Tanskassa. Ruotsissa ylioppilaskirjoituksia ei ole järjestetty sitten 1960-luvun uudistuksen.
Ylioppilastutkinnon rakenne
Ylioppilastutkintoon kuuluu vähintään viisi koetta, joista äidinkielen koe (suomi, ruotsi, pohjoissaame, inarinsaame tai koltansaame) on kaikille pakollinen. Muut neljä pakollista koetta kokelas voi valita seuraavista: toisen kotimaisen kielen koe, vieraan kielen koe, matematiikan koe tai jokin reaaliaineen koe. Vähintään yksi kokeista pitää olla pitkän oppimäärän koe, eli joko toinen kotimainen kieli, vieras kieli tai matematiikka. Viiden pakollisen kokeen lisäksi kokelas voi suorittaa ylimääräisiä kokeita valintansa mukaan. Kokelas valitsee pakolliset kokeet ilmoittautuessaan ensimmäistä kertaa suorittamaan tutkintoa. Valinta on sitova, eli kokelas ei voi vaihtaa pakollisia aineita ilmoittautumisen jälkeen. Samassa aineessa ei voi suorittaa sekä lyhyen että pitkän oppimäärän koetta.