cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Pieni-Lumperoinen
Historiaa
Vuosina 1766–1805 julkaistuissa rekognosointikartoissa järven nimi on kirjoitettu ”Pieni Lumberoinen”, sen laskujoki ”MustaIoki” ja kirkko on nimetty ”SARIÄWI Ka”. Autiolahden nimi kirjoitettiin ”Autiolax”. Järvi oli metsäjärvi, jonka eteläosissa ja Mustajoen suulla näkyy niittyjä merkitsevää väritystä. Saarijärven kannaksella, etelärannassa Rahkolassa ja saaren kaakkoispuolella on maatiloja. Saaren nimi kirjoitetaan ”Savolsansari”. Saari on tuolloin autio. Saarijärvelle tulee karttaan merkittynä harjua myöten tie, joka käy myös Rahkolassa. Harjulla näkyvät Kehälampi, Paskolampi, Peltolampi ja Pajulampi hieman erimuotoisina.
Vuoden 1966 peruskartassa silmämääräisesti noin puolet rannoista ovat peltomaata. Myös Savolansaaresta on puolet peltomaata. Rautatiestä haarautuu raide Lumperoisen rantaan, johon on merkitty varastointialue. Vuoden 1984 kartassa on tapahtunut maankäytössä muutoksia. Harjulla on enää yksi peltopalsta jäljellä. Luoteisrantojen peltopalstat on muuttuneet asuinalueiksi. Savolansaaren peltoala on kutistunut kahdeksi pikkupalstaksi.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Saarijärven reitin valuma-alueen (14.6) Saarijärven alue|Saarijärven alueella (14.61), jonka Saarijärven–Lumperoisten alueeseen (14.614) järvi kuuluu. Järveen laskee pohjoisesta muutama metsäoja, josta yksikään ei ala lammesta. Rahokolankylässä sijaitseva Kaakonlampi laskee kaakkoisrantaan lyhyttä ojaa myöten. Mustjoki laskee Iso-Lumperoisesta järven koillisrantaan. Pieni-Lumperosien oma lasku-uoma Palvansalmi on aikoinaan puhkaissut harjujakson Saarijärveen. Järvien vedenpinnat ovat samalla tasolla.
Pieni-Lumperoinen on yhdeksänneksi laajin Saarijärven 241:stä vähintään hehtaarin laajuisesta vakavedestä. Sitä seuraava Iso-Löytänä on vesitilavuudeltaan suurempi.
Eduard Limonov
thumb|Eduard Limonov Eduard Venjaminovitš Limonov (oikea nimi Savenko) (, 22. helmikuuta 1943 Dzeržinsk – 17. maaliskuuta 2020 ) oli venäläinen kirjailija ja lakkautetun kansallisbolševistisen puolueen puheenjohtaja, ja vuonna 2010 sen perustalta perustetun "Toinen Venäjä" -puolueen puheenjohtaja. Hänellä oli Ranskan kansalaisuus vuosina 1987-2011. Vuonna 1993 Eduard Limonov perusti kansallisbolševistisen lehden Limonka, mikä tarkoittaa munakäsikranaattia.
Varhaisvuodet ja elämä Neuvostoliitossa
Limonov syntyi Dzeržinskissä, josta perhe muutti myöhemmin Harkovaan Ukrainaan. Hänen isänsä oli NKVD:n aliluutnantti. Harkovissa Limonov osallistui nuorisorikollisten toimintaan murtokeikkojen muodossa. Hän palasi kunniallisille teille ja pääsi opettajakorkeakouluun. Tällöin hän löysi itselleen kirjailijan uran. 1970-luvulla hän runoili Moskovassa samizdat-piireissä, mutta hän lähti ensimmäisen vaimonsa kanssa maasta ja hänen kansallisuutensa peruutettiin. Limonov saapui 1974 New Yorkiin, jossa omistautui kirjalliselle uralle ja osallistui punk-piireihin.
Pariisi
1982 hän muutti Pariisiin myöhemmän vaimonsa Natalja Medvedevan kanssa. Hän sai myöhemmin Ranskan kansalaisuuden ja Gorbatšov palautti myös hänen Neuvostoliiton kansalaisuutensa. Ehkä tunnetuin hänen teoksistaan on It's Me, Eddie - Eto Ja, Editška (1977). Siinä hän kuvaa biseksuaalista elämää New Yorkissa ja pilkkaa amerikkalaista keskiluokkaa. Hän kehitti itselleen roolin maksimalistina, joka saa tehdä mitä tahansa. Raakuuksien alta pilkistää kuitenkin epätoivo ihmisen katoavaisuudesta. Yksi runoilijan katkeruuden aihe oli hänen ensimmäinen vaimonsa Jelena Šaripova, joka hylkäsi luuseriksi kokemansa Limonovin.
Paluu Venäjälle ja Kansallisbolševistisen puolueen perustaminen
Limonov palasi Venäjälle 1991 ja ryhtyi poliittiseksi aktivistiksi. Tällöin hän teki poliittisen äkkikäännöksen ja liittyi äärinationalistisen Vladimir Žirinovskin riveihin tämän kokoamaan "varjohallitukseen". Limonka-lehden perustaminen johti miehet kuitenkin eri teille, ja Limonov alkoi johtaa Kansallisbolševistista puoluetta, joka oli sekoitus Leninin ja Stalinin bolševismista, venäläisestä nationalismista ja Strasserin veljesten kansallissosialismista. Limonovin tukijat käyttivät retro-stalinistista kuvastoa ja heittelivät poliitikkoja vihanneksilla. Puolueen suora toiminta on johtanut usein tuomioihin ja se kiellettiin 2007.
Limonov tuki Jugoslavian sotien aikana serbejä ja Radovan Karadžićia. BBC kuvasi hänet ampumassa tarkka-ampujakiväärillä saarrettuun Sarajevoon. Vuonna 2006 hän oli perustamassa Toinen Venäjä -oppositiojärjestöä mm. Garri Kasparovin ja Mihail Kasjanovin kanssa. Samanniminen järjestö toimii myös Pohjois-Kazakstanissa, jossa on merkittävä venäläisvähemmistö. Myöhemmin Limonov halusi muodostaa Toisesta Venäjästä maltillisen oppositiopuolueen, mutta sen rekisteröinti ei onnistunut.
Vankilatuomio ja vapautuminen
Limonov tuomittiin vuonna 2001 neljäksi vuodeksi vankilaan laittomasta ampuma-aseiden hallussapidosta ja yrityksestä perustaa laiton aseellinen ryhmä, joka suunnitteli hyökkäystä Kazakstaniin. Limonovin mukaan oikeudenkäynti oli lavastettu. Limonov tuki venäläisiä separatisteja myös Abhasiassa ja Transnistriassa. Vuoden 2014 Krimin kriisin yhteydessä Limonov sanoi, että Venäjän pitäisi palauttaa yhteyteensä kaikki Neuvostoliiton romahtaessa menetetyt alueet.
Limonov koki vankeusaikansa askeettisuuden olleen hänelle kirkastava kokemus. Vankilasta vapautumisensa jälkeen hän kirjoitti The eXile -lehteen. Hänen syytöskirjansa nykyjärjestystä vastaan on nimeltään Tällaista presidenttiä emme tarvitse: Limonov Putinia vastaan. Emmanuel Carrèren hänestä kirjoittama elämäkerta ilmestyi suomeksi huhtikuussa 2013.
Ruusu (heraldiikka)
Heraldinen ruusu on heraldiikassa esiintyvä yleensä viisilehtinen ruusukuvio. Ruusu on tunnettu Tudor-suvun tunnuksena. Se esiintyy myös muun muassa Lippen ruhtinashuoneen vaakunassa, Southamptonin vaakunassa ja Martti Lutherin sinetissä. Suomen vaakunassa on yhdeksän hopeista ruusua.
thumb|Majurin kauluslaatta Heraldinen ruusu on myös suomalaisen upseerin arvomerkki. Pieniä heraldisia ruusuja käyttävät maavoimissa vänrikit, luutnantit ja yliluutnantit sekä kapteenit. Suuremmat heraldiset ruusut puolestaan kuuluvat esiupseerien arvomerkkeihin: majureille, everstiluutnanteille ja eversteille. Prikaatikenraalien, kenraalimajureiden, kenraaliluutnanttien ja kenraalien tunnus on puolestaan leijona.
Heraldista ruusua kutsutaan joskus suomalaisissa arvomerkeissä virheellisesti ”ruusukkeeksi”. Oikea arvomerkin termi yli- ja esiupseereilla on heraldinen ruusu. (Sotilas- ja virkapukuohjesääntö 325 §, 2000, s. 67)
Arvomerkkinä käytettävän nykyisenkaltaisen heraldisen ruusun suunnitteli alun perin Akseli Gallen-Kallela heinäkuussa 1918 vahvistettua sotilaspukua varten.
Heraldinen ruusu on myös Suomen vapaudenristin ritarikunnan ristien sekä Suomen Valkoisen ruusun ritarikunnan kaikkien merkkien keskuskuviona.
thumb|Heraldinen ruusu. Lähde: A. Fox-Davies: A Complete Guide to Heraldry 1993, 269 ( 1. painos 1929)
Armagnac
Armagnac on alue Lounais-Ranskassa, Pyreneiden juurella. Se kuuluu nykyisin  Gersin departementtiin. 900-luvulta alkaen Armagnac oli itsenäinen poliittinen yksikkö, kunnes Ranskan keskusvalta vahvistui 1400-luvulla.
Alue on kukkulaista maanviljelysseutua. Se tunnetaan ennen kaikkea armanjakin valmistuksesta. Siellä tuotetaan myös hanhenmaksaa.
Alueen tärkein kaupunki on Auch.
Sotateatteri
Sotateatteri oli jatkosodan aikaista Suomen puolustusvoimien alaista viihdytystoimintaa. Pitkään jatkunut asemasota oli sytykkeenä teattereiden perustamiselle. Teattereita oli viisi suomalaisjoukkojen 1941-1944 suurimmaksi osaksi  miehittämässä Neuvostoliiton Karjalassa eli Itä-Karjalassa ja yksi pohjoisella Karjalankannaksella, Suomen miehittämässä osassa Leningradin aluetta (Moskovan rauhansopimukseen 1940 saakka pohjoinen Karjalankannas kuului virallisesti Suomeen). Niiden kansainvälisesti erikoinen piirre oli, että ne olivat kiinteitä ammattiteattereita. Ohjelmisto oli kevyttä, mutta sijansa oli myös kansallisilla klassikoilla. Kuuden sotateatterin ohjelmistossa on laskettu olleen noin 70 näytelmää. Kaikkiaan näytäntöjä on arveltu annetun noin 2 500. Sotateattereilla oli oma 17 pykälän tiukka ohjesääntö, sillä teatterit olivat sotilaallisia laitoksia. Niiden toimintaa valvoi viihdytystoimiston alainen ohjelmatoimisto.
Vladimir Stepanov
Tausta ja varhainen ura
Stepanov oli syntynyi Kautvaarassa, Neuvosto-Karjalassa karjalaisperheeseen. Stepanov oppi suomen jo lapsena ja puhui sitä karjalaisittain.
Stepanov valmistui Moskovan kansainvälisten suhteiden instituutista vuonna 1950 ja suoritti jatkotutkinnon Neuvostoliiton kommunistisen puolueen keskuskomitean yhteiskuntatieteiden akatemiassa vuonna 1961. Hän työskenteli Karjalais-suomalaisen neuvostotasavallan ministerineuvoston kulttuuri- ja valistuslaitosten komiteassa vuonna 1950 ja tasavallan nuorisoliiton keskuskomiteassa vuodesta 1951. Vuonna 1952 hänet valittiin tasavallan nuorisoliiton keskuskomitean sihteeriksi.
M14
thumb|300px|M14 thumb|300px|M14:n tarkka-ampujamalli M21. thumb|300px|M14:n tarkka-ampujamalli M21. thumb|300px|M25 tarkka-ampujakivääri M14 (United States Rifle, Caliber 7.62 mm, M14) on sekä Springfield Armoryn että Winchester-, Thompson-Ramso-Woolridge- ja Harrington & Richardson -asetehtaiden Yhdysvaltojen asevoimille valmistama 7,62×51 mm NATO -kaliiperinen, kaasumäntätoiminen, kerta- ja sarjatulta ampuva kivääri.
Vladimir Stepanov
Tausta ja varhainen ura
Stepanov työskenteli Leninski put -kolhoosin puheenjohtajana Kontupohjan piirissä vuosina 1955–1958. Hän oli NKP:n Karjalan aluekomitean sihteeri vuodesta 1961 ja siirtyi diplomaatiksi vuonna 1963.
M14
Kivääri suunniteltiin pitkälti edeltäjänsä M1 Garandin pohjalta, ja sen prototyyppi valmistui vuonna 1954. Suurimmat rakenne-erot Garandiin verrattuna ovat kaliiperin lisäksi sarjatulimahdollisuus, uudentyyppinen kaasumäntämekanismi ja irrotettava lipas. Ase otettiin tuotantoon vuonna 1958, ja ensimmäiset aseet toimitettiin heinäkuussa 1959. Sitä valmistettiin vuosien 1959–1964 välillä 1 380 874 kappaletta.
Vladimir Stepanov
Suomen-politiikka
Stepanov pyrki vaikuttamaan voimakkaasti poliittiseen päätöksentekoon Suomessa. Hän muun muassa esitti kesällä 1978 marsalkka Dimitri Ustinoville ajatuksen Suomen ja Neuvostoliiton yhteisistä sotaharjoituksista. Ustinov ehdottikin sotaharjoituksia presidentti Urho Kekkoselle, joka kuitenkin onnistui torjumaan ehdotuksen. Joulukuussa 1976 Stepanov ehdotti, että seuraavana vuonna Suomi ja Neuvostoliitto järjestäisivät yhteisen juhlatapahtuman Suomen itsenäisyyden ja Lokakuun vallankumouksen 60-vuotisjuhlavuoden kunniaksi. Kekkosen päiväkirjan mukaan Ahti Karjalainen suostui Stepanovin ehdotukseen, mutta Kekkonen itse kommentoi asiaa kirosanoin.
M14
Vuonna 1967 M14:n valmistuslinja myytiin Taiwanille, joka alkoi tuottaa kivääriä asevoimilleen Type 57 (民國57年) -nimellä.
Vladimir Stepanov
Suomen-politiikka
Hannu Rautkallion mukaan vuorineuvos Aarne J. Aarnio kertoi, että Stepanov olisi halunnut tehdä Suomesta kansandemokratian, mutta Viktor Vladimirov olisi vastustanut ajatusta. Saman lähteen mukaan suurlähettilään tavoitteena oli muuttaa YYA-sopimus puolustusliitoksi. Hänen unelmissaan oli uudenlainen ”Suur-Suomi”, Suur-Aunus-niminen valtio, johon Suomikin olisi liitetty ja jonka presidenttinä olisi ollut Stepanov itse.
M14
M14 alettiin vuodesta 1965 alkaen korvata M16-rynnäkkökiväärillä.
Vladimir Stepanov
Suomen-politiikka
Keijo Korhonen on katsonut Stepanovin olleen mukana juonessa, jolla hänet syrjäytettiin ulkoministerin paikalta keväällä 1977. Korhonen on nimittänyt Stepanovia avoimesti ”Tehtaankadun Suomen-syöjäksi” ja Suomen puolueettomuuspolitiikan pahimmaksi vihamieheksi ja verrannut häntä 1900-luvun alun kenraalikuvernööriin Nikolai Bobrikoviin.
M14
XM21/M21
Ikääntyneiden M1 Garandin tarkka-ampujamallien korvaajaksi valittiin vuonna 1968 M14 ja vuoden 1969 aikana Rock Island Arsenal muunsi 1 435 armeijan kilpa-ammuntakäyttöön valmistettua M14 National Match -versiota tarkka-ampujakivääreiksi lisäämällä niihin Leatherwood 3–9x Adjustable Ranging Telescope (ART) -kiikaritähtäimen. Kiväärin mallinimike oli vuoteen 1975 asti XM21, jolloin nimikkeeksi tuli M21.
M21 säilyi Yhdysvaltain armeijan virallisena tarkka-ampujakiväärinä vuoteen 1988, jolloin sen korvaajaksi valittiin M24.
Vladimir Stepanov
Suomen-politiikka
Neuvostoliitto vapautti Stepanovin Helsingin-suurlähettilään virasta kesäkuussa 1979. Osaltaan asiaan oli vaikuttanut ”tapaus Ustinov”, mutta viimeisenä pisarana oli Neuvostoliiton puoluelehdessä Pravdassa vuoden 1979 eduskuntavaalien alla julkaistu artikkeli. Siinä kokoomus leimattiin ulkopoliittisesti epäluotettavaksi ja varoitettiin Suomea hallituksesta, jossa kokoomus olisi mukana. Artikkelin oli laatinut Pravdan Helsingin-kirjeenvaihtaja Stepanovin suostumuksella. Sitä pidettiin niin Suomessa kuin Neuvostoliitossakin räikeänä puuttumisena Suomen sisäisiin asioihin. Viktor Vladimirovilla oli keskeinen rooli Stepanovin kotiinkutsumisessa.
M14
XM25/M25
XM25/M25 on M21 -mallin edelleenkehitelmä 1980-luvun lopulta. Sitä valmistettiin asevarikkotyönä Yhdysvaltain armeijan ja laivaston erikoisjoukoille. Kiväärit varustettiin useimmin Bausch & Lomb 62-1040 Tactical 10 x 40 mm -kiikaritähtäimellä, joissain käytettiin myös Leupold & Stevens Ultra Mark 4 M1, Ultra Mark 4 M3 ja Vari X-III LR M3 -tähtäintä.
thumb|300px|left|M25 tarkka-ampujakiväärin Bausch & Lomb 62-1040 Tactical 10 x 40 mm -kiikaritähtäimineen.
Vladimir Stepanov
Suomen-politiikka
Historioitsija Jukka Tarkka on kirjoittanut, että useimmat Stepanovin kanssa tekemisiin joutuneet suomalaiset pelkäsivät häntä, myös presidentti Urho Kekkonen virkakautensa loppuvuosina. Tarkan mukaan Stepanovin toiminta oli kriittisissä tilanteissa usein epäjohdonmukaista. Keijo Korhonen on kirjoittanut Stepanovin ärähtäneen Neuvostoliiton Helsingin-suurlähetystön saunavieraana olleelle, ensimmäistä kauttaan ulkoministerinä toimineelle Paavo Väyryselle: ”Minä olen suuren maan suurlähettiläs, sinä olet vain pienen maan ulkoministeri.” Presidentti Mauno Koivisto kirjoitti toista pääministerikauttaan käsittelevässä muistelmiensa jaksossa, että hänen suhteensa Stepanoviin olivat ”kylmemmästä päästä kaikista ihmissuhteistani”.
Myöhempi ura
Diplomaattiuransa jälkeen Stepanov nimitettiin Karjalan ASNT:n ensimmäiseksi varapääministeriksi vuonna 1979. Vuosina 1984–1989 hän toimi NKP:n Karjalan aluekomitean ensimmäisenä sihteerinä ja vuosina 1986–1989 puolueen keskuskomitean jäsenenä.
Vetše
thumb|Pihkovan vetše, [[Viktor Vasnetsov|V. M. Vasnetsov]]
Vetše (, tulee sanasta – совет eli neuvosto, valtuusto) oli kansankokous slaavilaista alkuperää olevien heimojen ja kansojen joukossa ennen varhaisfeodaalisen valtiojärjestelmän kehittymistä ja feodalismin syventymistä muinaisessa ja keskiaikaisessa Kiovan Rusissa. Sen tarkoitus oli yleisten yhteiskunnalliseen, poliittiseen ja kulttuurielämään liittyvien elinehtoisten kysymysten ratkominen.
Historia
Vetše sai alkunsa vaeltavien ja sotivien heimojen yhä väkirikkaammista kokoontumisista yhteisten hallinnollisten kysymysten käsittelemistä varten primitiivisen sotilaallisen demokratian vastakohtana. Myöhemmin ”vetše” oli monien kaupunkien ylin valtaelin, kaupunginneuvosto ja poliittinen instituutio. Vetše päätti sodanjulistuksista ja rauhan solmimisesta, sekä käsitteli rahoitukseen ja maankäyttöön liittyviä tärkeitä kysymyksiä. Novgorodin irtautuessa vuonna 1136 Kiovan ylivallasta vetše otti vallan käsiinsä valitsemalla ja kutsumalla mieleisensä ruhtinaan lähinnä Vladimirista, ja siitä lähtien erotti ja valitsi ruhtinaita tarpeen mukaan. Vetše esitti ruhtinaan vaalin lisäksi ehdokkaan Novgorodin arkkipiispaksi, valitsi pormestarin eli posadnikin, sotapäällikön eli tysjatskin ja ylituomarin. Valittu pormestari eli posadnik noudatti vetšen päätöksiä. Kaupungin asioista päättäviin vetše-kokouksiin saivat osallistua vapaita sukuja ja heimoja hallitsevat miehet, vapaiden kaupunkilaisperheiden päät ja myös vapaa, aikuinen kaupunkilainen, joka omisti oman talon eikä hän saanut kuulua vanhempien talouteen. Kaupungin kasvaessa eri kaupunginosia edustivat käytännössä luottamusmiehet. Varsin demokraattisessa Novgorodissa saivat osallistua, ainakin aluksi, kaikki vapaat miehet kaupungin ulkopuoleltakin. Vetšekokoukset eivät olleet säännöllisiä, vaan ne kutsuttiin koolle kaupungin torille erityisen vetše-kellon soitolla joko virkavallan tai kansan edustajien aloitteesta. Novgorodissa esimerkiksi vetše oli koolla Jaroslav dvor -nimisellä aukiolla, ja päätökset siellä otettiin vastaan kovemman huudon perusteella.
Kronikoissa ensimmäinen maininta vetšesta Belgorodissa on vuodelta 997, Novgorodissa vuodelta 1016 ja Kiovassa vuodelta 1068.
Kiovan Rusin aikana aateliset käyttivät ”vetšea” suuriruhtinaallisen virkavallan kaventamiseen. Ennen mongolivalloitusta vuonna 1240 Kiovan Venäjän kehitys ei mitenkään olennaisesti poikennut Länsi-Euroopan maista ja Kiovan Rusin ruhtinaiden valta oli vapaiden pajarien ja kansankokousten rajoittama. Kokouksien suosio nousi 1000-luvun toisella puoliskolla, ja sitä kesti 1100-luvulle saakka. Koska politiikasta päättävän vetše-kokouksen raameissa kansanjoukoille annettiin tietty mahdollisuus vaikuttaa, se muistutti antiikin Kreikasta tunnettua suoraa demokratiaa ja se laskettiin myös yhdeksi suoran demokratian historialliseksi muodoksi slaavivaltioissa. Ulkoisesti katsoen varsin demokraattinen ”vetše” ei ollut kuitenkaan kansanvallan takaamista, koska tosiasiallinen valta kuului aatelisille ja kaupunkilaisylimystölle eli ruhtinaalle, pajareille ja kirkonviranomaisille. Suuriruhtinaalla oli erikseen oikeudenkäynti- ja lainsäätämisvalta, ja hän saattoi tehdä lakialoitteita suppeammassa lähipiirissäkin, kuten toimi Jaroslav I Viisas Kirkkolain parissa.
Jo ennen kuin mongolit hävittivät Kiovan 1240 oli Kiovan Rusin valtakunta menettänyt yhtenäisyyden ja jakaantunut. Ruhtinassukujen keskinäinen taistelu oli hajottanut Kiovan Rusin 1100-luvulla, ja oli muodostunut itsenäisiä ruhtinaskuntia. Niiden välillä jatkui kilpailu maiden hallinnasta, mutta toisaalta muodostui myös liittosuhteita, jotka vaihtelivat poliittisen tilanteen mukaan. Vahvan ruhtinaanvallan aikana vapaiden miesten kokous vetše menetti merkityksensä 1300-luvun lopuksi. Kokouksia järjestettiin enää vaan kansannousujen yhteydessä, esimerkiksi Tverissä vuosina 1293 ja 1377 ja Moskovassa vuosina 1382, 1445 ja 1547. Vetšejärjestelmä kesti kauemmin Novgorodin tasavallassa, vuoteen 1478, ja sen tärkeimmässä alakaupungissa, Baltian kauppatien varrella sijaitsevassa Pihkovassa, vuonna 1348 solmitun Bolotovon sopimuksen mukaan itsenäisyyden saaneessa Pihkovan tasavallassa vuoteen 1510. Se onnistui Novgorodin ja Pihkovan pysyessä tasavaltaisesti hallittuina valtioina, joissa ruhtinaan valta rajoittui sotapäällikön ja tuomarin tehtäviin ja politiikasta päätti vetše-kokous. Moskovan määräyksestä ”Venäjän maita kerätessä” koko alue joutui omaksumaan mongolilais-tataarilaisen valtakunnan poliittisen ajattelun, joka oli despoottinen ja käytti aseenaan terroria, ja nämä vapauden saarekkeet kukistettiin verisesti ja armottomasti noin 1400–1500-luvuilla. Iivana III toisen valloitusretkensä jälkeen vuonna 1478 tuhosi novgorodilaisen vetšen ja siirrätti vetše-kellon Moskovaan ja teki näin symbolisesti lopun tämän tasavallan itsenäisyydestä.
Iso-Lumperoinen
Iso-Lumperoinen on Keski-Suomessa Saarijärvellä kirkonkylän lähellä sijaitseva järvi. Jyväskylä sijaitsee 55 kilometriä eteläkaakkoon.
Maantietoa
Iso-Lumperoinen on 3,5 kilometriä pitkä, 1,5 kilometriä leveä, ja sen pinta-ala on 324 hehtaaria eli 3,2 neliökilometriä. Järvi on muodostunut kahden kannaksen väliin, joista Koskeniemi on nimestään huolimatta yläpuolinen Pyhäjärvestä erottava kannas ja Honkaniemi on samoin alapuolinen Pieni-Lumperoisesta erottava kannas. Rantojen korkeusvaihtelut ovat suurehkot, sillä pohjoispuolella kohoavat Riihivuori, Riihilamminmäki ja Vuosmäki noin 180 metrin korkeuteen, ja kaakkoispuolen Koskeniemellä 160 metrin korkeuteen. Mäet ovat metsämaata, joiden välissä sijaitsee alavia peltomaita. Järvi on selkeäpiirteinen, mutta eteläpäässä pieni niemimaa jakaa sen Vihilahteen ja Eerolanlahteen. Pohjoisessa sijaitsee vielä leveä Sievälänlahti.
Järvi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Järven pohja on epätasainen ja siinä on useita syvänteitä. Monet syvänteet ovat yli 15 metriä syviä ja järven syvin kohta sijaitsee pienialaisessa ja järven eteläosassa sijaitsevassa noin 21 metrin syvänteessä. Järven tilavuudeksi on määritetty 25,57 miljoonaa kuutiometriä ja sen keskisyvyydeksi on saatu 7,9 metriä. Järvessä ei ole kartan mukaan saaria.
Iso-Lumperoisen rannat ovat suurelta osin kulttuurimaisemaa. Järven rantaviivan pituus on 10,8 kilometriä. Järven laskujoen Mustjoen ympäristössä sijaitsee Heikkilänmutkan kulmakunta, itärannalla Pyhäkosken harvaan asuttu kulmakunta ja eteläpäässä Rahkolankylä. Järven ympäri kulkee maantiet, joita ovat yhdystiet 6510, 16845 ja Pyhäkosken kautta kulkeva kylätie. Tiet ylittävät Mustjoen ja Pyhäkosken lyhyitä siltoja myöten.
Säännöstely
Saarijärven laskujoessa Leuhunjoessa toimii Leuhunkosken vesivoimalaitos. Sen toiminta nostaa Saarijärven, Pieni-Lumperoisen ja Suuri-Lumperoisen vedenpintoja samalle korkeudelle 117,5 metriä mpy. Vedenpinnan säännöstelyrajat on määrätty 115,76 metrin ja 118,36 metrin välille. Säännöstelyn vuoksi Mustjoki on tulvinut tasaiseksi virtaavaksi joeksi ja Pyhäkoski keskijuoksulle asti muodostaen uomaan jokisaaren. Säännöstelyn lupaehtoja on muutettu niin, että kevättulvien aikana vedenpintaa voidaan pitää 10 senttimetriä ylempänä kuin muuten.
Historiaa
Vuosina 1766–1805 julkaistuissa rekognosointikartoissa järven nimi on kirjoitettu ”Iso Lumberoinen” ja sen laskujoki ”MustaIoki”. Vihilahden nimi on ”Paskolax” ja Erolanlahti ”Kotilax”. Järvi oli metsäjärvi, jonka eteläosissa näkyy niittyjä merkitsevää väritystä. Vain Pieni-Lumperoisen kannaksella on maatiloja.
Vuoden 1966 peruskartassa näkyy, kuin järven rantamaisemat ovat säilyneet lähes samanlaisina vielä vuoden 1998 kartassa. Sinä aikana on järven koillispuolelle rakennettu Pyhäkoskesta kylätie yhdystielle 6510 ja muutama rantojen pienialainen peltopalsta metsitetty. Viimeisen kartan jälkeen on tilalle raivattu uutta peltomaata saman verran.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Saarijärven reitin valuma-alueen (14.6) Saarijärven alue|Saarijärven alueella (14.61), jonka Saarijärven–Lumperoisten alueeseen (14.614) järvi kuuluu. Yläpuolinen järvi Pyhäjärvi laskee Pyhäkoskessa Iso-Lumperoisen itärantaan, mutta joessa on vedenvirtausta säätelevä pohjapato. Järvillä on korkeuseroa noin 2,5 metriä. Pohjoisesta laskee pieni Hornanpuro Riihilamminmäen takaa. Sen valuma-alueella sijaitsevat Riihilampi, Riuttalampi ja Polkulampi. Iso-Lumperoinen laskee Mustjokea myöten Pieni-Lumperoiseen, josta on salmiyhteys länteen Saarijärveen.
Iso-Lumperoinen on kahdeksanneksi laajin Saarijärven 241:stä vähintään hehtaarin laajuisesta järvestä tai lammesta.
Sebastian Boenisch
Sebastian Boenisch (s. 1. helmikuuta 1987 Gliwice, Puola) on puolalainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan puolustaja.
Boenisch on pelannut ammattilaisena Saksassa Schalken, Werder Bremenin, Leverkusenin ja TSV 1860 Münchenin joukkueissa. Boenisch pelasi Saksan alle 21-vuotiaiden maajoukkueessa, mutta aikuisten tasolla hän edustaa syntymämaataan Puolaa ja kuului Puolan omiin EM-kisohinsa valitsemien pelaajien joukkoon.
Vuorimyrkkysammakko
Vuorimyrkkysammakko eli kaulakorusammakko (Mannophryne trinitatis) on Aromobatidae-heimoon kuuluva sammakkolaji.
Ulkonäkö ja koko
Vuorimyrkkysammakon selkä ja pää ovat vaaleanruskeat ja kyljet mustat valkoisilla pilkuilla. Sammakolla on terävä kuono ja suuret silmät. Koiraat ovat 17–20 millimetriä pitkiä ja naaraat 18–22 millimetriä. Naaraalla on kirkkaankeltainen kurkku, kun taas koiraan kurkku on harmaa.
Levinneisyys
Vuorimyrkkysammakkoa tavataan vain Trinidadin saarella vuoristoseuduilta merenpinnan tasolle. Parian niemimaalla Venezuelassa elävää populaatiota pidetään nykyään lajina Mannophryne venezuelensis.
Elinympäristö ja elintavat
Aikuiset vuorimyrkkysammakot elävät koskemattomien vuoristometsien ja kosteiden metsien kirkkaissa virroissa. Ennen parittelua koiras kurnuttaa ja muuttaa soidinmenoissa väriään ruskeasta mustaan. Naaras munii 2–15 munaa kostealle paikalle kallionhalkeamaan tai lehtien sekaan, muttei veteen. Koiras jää munien luokse 21 päiväksi kunnes ne kuoriutuvat, jolloin nuijapäät tarttuvat kiinni koiraan selkään. Nuijapäitä kantava koiras pysyy päivät maalla, mutta viettää yöt lammikossa. Koiras valitsee tarkkaan lammikon, jossa ei ole sitä saalistavia kaloja ja katkarapuja. Noin viikon kuluttua poikaset irrottautuvat ja uivat vapaina aikuisiksi.
Sam Jaffe
thumb|Jaffe David Zorban roolissa 1960-luvun televisiosarjassa [[Tohtori Ben Casey.]] Shalom ”Sam” Jaffe (10. maaliskuuta 1891 – 24. maaliskuuta 1984) oli yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän oli ehdolla parhaan miessivuosan Oscar-palkinnon saajaksi roolistaan elokuvassa Asfalttiviidakko (1950).
Muita elokuvia, joissa Jaffe esiintyi, olivat muiden muassa Sininen kuu (1937), Gunga Din (1939), Uhkavaatimus Maalle (1951) ja Ben-Hur (1959). Hänet nähtiin myös televisiosarjassa Tohtori Ben Casey (1961–1965). Jaffe kuului jonkin aikaa Hollywoodin mustalle listalle.
Jaffe syntyi juutalaiseen perheeseen New Yorkissa ja opiskeli insinööritaitoa Columbian yliopistossa. Hän oli naimisissa näyttelijä Bettye Ackermanin kanssa vuodesta 1956 kuolemaansa Beverly Hillsissä 93-vuotiaana.
Kira Horn
Kira Leonie Horn (s. 12. helmikuuta 1995) on saksalainen maahockeypelaaja, joka edusti Saksaa Tokion olympialaisissa vuonna 2021. Hän pelaa puolustajana.
Maahockeyn viisivuotiaana TuS Alstertalissa aloittanut Horn pelasi ensimmäisen maajoukkueottelunsa Saksan alle 16-vuotiaiden maajoukkueessa huhtikuussa 2010. Saksan alle 21-vuotiaiden maajoukkuetta Horn edusti neljässä eri turnauksessa yhteensä 55 ottelussa, joissa hän teki kolme maalia. Horn sijoittui Saksan joukkueessa viidenneksi nuorten maailmanmestaruusturnauksessa 2016. Hän pelasi turnauksessa kaikissa Saksan kuudessa ottelussa ja teki kaksi maalia.
Debyyttinsä aikuisten maajoukkueessa Horn teki marraskuussa 2018. Hän on voittanut EM-hopeaa kahdesti, vuonna 2019 Antwerpenissä järjestetyssä turnauksessa sekä vuoden 2021 turnauksessa Amsterdamissa. Alankomaat voitti molempien turnausten loppuotteluissa Saksan 2–0.
Horn valittiin Saksan maajoukkueeseen vuoden 2020 olympialaisiin. Saksa eteni turnauksessa puolivälieriin, jossa lopulta hopeaa voittanut Argentiina pudotti joukkueen jatkosta maalein 3–0.
Lokakuuhun 2021 mennessä Horn oli edustanut Saksan maajoukkuetta yhdeksässä turnauksessa, joissa hän oli pelannut 42 ottelua ja tehnyt yhden maalin. Yhteensä hän oli pelannut 52 naisten maaottelua. Lisäksi Horn on voittanut Saksan joukkueessa pronssia FIH Pro Leaguesta vuonna 2019.
Seuratasolla Horn edustaa Bundesliigassa pelaavaa Der Club an der Alsteria, johon hän siirtyi Uhlenhorster HC:sta vuonna 2014.
Kivisalmen linja-autoturma
Kivisalmen linja-autoturmassa 28. heinäkuuta 1956 lossille ajaneen linja-auton jarrut pettivät ja auto syöksyi järveen. Kantatiellä 69 Konneveden ja Rautalammin kuntien rajalla sattuneessa onnettomuudessa hukkui 15 ihmistä. 18 autossa ollutta pelastui.
Onnettomuus
thumb|300px|Kivisalmi vuonna 2003. Kuvassa onnettomuuspaikka, entinen lossiranta veteen syöksyneen linja-auton tulosuunnasta nähtynä. Taustalla näkyvä silta korvasi lossiyhteyden vuonna 1963. Koivuranta Oy:n Vanaja-merkkinen linja-auto oli matkalla Jyväskylästä Kuopioon. Matkan aikana piti ylittää Konneveteen kuuluva Kivisalmi lossilla. Salmi on 230 metriä leveä ja 8 metriä syvä. Salmea pitkin kulkee myös Konneveden ja Rautalammin välinen kunnanraja. Kivisalmelta on matkaa Rautalammin kirkonkylään 16 kilometriä. Moottorikäyttöinen lossi, jonka kantavuus oli 20 tonnia, oli uusittu edellisenä kesänä.
Muutamia satoja metrejä ennen lossia linja-autosta jäi pois naismatkustaja, ja 33-paikkainen auto jatkoi matkaansa kohti lossia. Tie oli loivaa myötämaata ja auton nopeus 30–40 km/h. Kivisalmen lossin kuljettaja odotteli auton saapumista. Auto saapuikin kello 10.25, ja lossinkuljettaja lähti avaamaan puomia saapuvalle autolle. Hän joutui hyppäämään syrjään auton syöksyessä lossin puomin ja suojaketjujen läpi salmeen.
Matkustajaa jätettäessä linja-auton jarrut vielä toimivat, mutta kun 27-vuotias kuljettaja yritti pysäyttää autonsa ennen lossille ajamista, kuten autoasetus edellytti, jarrut eivät pitäneetkään. Rautalampilainen peltiseppä huomasi uhkaavan tilanteen ja hyppäsi ulos linja-auton etuovesta loukaten vain polvensa. Kaikki muut menivät auton mukana järveen. Auton 18-vuotias rahastaja ryntäsi kohti peräosan kattoluukkua ja neuvoi muitakin pelastautumaan sen kautta. Auton katolle ehtikin kaksi ihmistä ennen auton vajoamista neljän metrin syvyyteen. Muutama ihminen pääsi pelastautumaan puomin särkemän etuikkunan kautta.
Pelastustoimet
Paikalla olleet ryhtyivät auttamaan autosta ulos päässeitä veneisiin ja vetivät hukkuneita keksein rannalle. Onnettomuuspaikalle hälytettiin heti paikkakunnan lääkärit ja poliisivoimat. Sinne hälytettiin myös Laukaan kunnan tie- ja vesivoimapiirin hinaaja ja nosturiauto. Kello yhdentoista aikoihin kutsuttiin paikalle Kuopion ainoa sukeltaja, 2. prikaatin kersantti Mikko Kanninen. Hänellä oli käytössään varsin puutteelliset varusteet, vain palokunnan savunaamari, joten hän ei voinut juurikaan auttaa vedenalaisissa pelastustöissä.
Linja-auton matkustajien lukumäärästä ei ollut varmuutta. Kun vielä osa pelastuneista lähti onnettomuuspaikalta märissä vaatteissaan heti koteihinsa, viranomaiset olivat pitkään epätietoisia uhrien ja pelastuneiden lukumäärästä. Liikkuvan poliisin miehet ehtivät paikalle 8 tunnissa. Illalla kello kymmenen aikoihin saatiin linja-auto vedettyä tienraivausauton vintturilla pintaan, jolloin autosta löytyi vielä neljä vainajaa. Seuraavana päivänä salmea naarattiin ja vedettiin kolmasti 20 veneen voimin nuottaa. Hukkuneita ei löytynyt, vain tukkeja, köysiä, sinkkivaijereita, oksia ja vähäinen määrä kaloja. Illalla saapui kolme sukeltajaa Turun laivastoasemalta tutkimaan salmen pohjaa.
Onnettomuuden syyksi paljastui linja-auton vasemman takapyörän jarrusylinterin tiivistekumin rikkoutuminen ja siitä johtunut jarrunesteen vuotaminen ulos. Auton jarruissa oli ollut edellisviikollakin vikaa, mutta jarrut oli saatu korjatuksi. Tässä mallissa oli alipainetehosteiset nestejarrut, yksipiirisenä järjestelmänä. Osaltaan tämä onnettomuus johti siihen, että seuraavassa ajoneuvoasetuksen muutoksessa vaadittiin linja-autoihin kaksipiiriset jarrujärjestelmät. Lossilta oli ajettu järveen kahdesti aiemminkin, kerran henkilöautolla ja kerran kuorma-autolla, mutta näillä kerroilla autoilijat olivat pelastuneet.
Mondego
Mondego saa alkunsa Serra da Estrelan vuorilta. Se laskee Figueira da Fozin kohdalla Atlantin valtamereen. thumb|100px|left|Mondegon sijainti Portugalissa
Gilmar
Gylmar dos Santos Neves (22. elokuuta 1930 Santos, São Paulo – 25. elokuuta 2013 São Paulo), pelaajanimeltään Gilmar, oli brasilialainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan maalivahti. Hän pelasi uransa aikana muun muassa Brasilian jalkapallomaajoukkueessa ja Santosissa. Gilmar aloitti uransa Jabaquarassa, mutta siirtyi pian, vuonna 1951 Corinthiansiin. Maajoukkueessa hän pelasi vuosien 1958, 1962 ja 1966 maailmanmestaruuskilpailuissa ja voitti kahdessa ensin mainitussa maailmanmestaruuden.
Gilmar kuoli sydäninfarktiin São Paulossa 25. elokuuta 2013, 83-vuotiaana.
Seututie 438
Seututie 438 on Etelä-Savossa kulkeva seututie. Tie kulkee Sulkavan, Savonlinnan, Puumalan ja Ruokolahden kunnissa. Tie muodostaa yhteyden Sulkavalta Imatralle. Sen alkupisteet ovat seututie 435 Sulkavan Iitlahden läheisyydessä ja Virmutjoki Ruokolahdella. Tiellä oli lossiyhteys Vekaransalmella lokakuuhun 2019 asti, jolloin uusi Vekaransalmen silta valmistui. Tien pituus on noin 61 kilometriä. Seututie 438 kulkee myös noin neljä kilometriä Vilkaharjua pitkin sekä Lohilahden kylän läpi, joka on tieosuuden ainut taajama.
Augerin elektroni
Augerin elektroni esiintyy esimerkiksi radioaktiivisen hajoamisen yhteydessä. Kun elektroni emittoituu atomin matalan energiatason elektronikuorelta, jättää se vapaan paikan, joka voi täyttyä korkeamman energiatason elektronilla. Elektronin siirtyessä alemmalle energiatasolle vapautuu energiaa. Toisinaan tämä vapautunut energia aiheuttaa karakteristisen röntgensäteilyn fotonin emittoitumisen atomista. Toisinaan energia siirtyy toiseen elektroniin, joka puolestaan poistuu atomista. Tätä poistunutta elektronia kutsutaan Augerin elektroniksi ja poistumista Augerin emissioprosessiksi.
Augerin elektronin liike-energia voidaan ilmaista muodossa
missä
Nämä energiatasot riippuvat atomin tyypistä sekä kemiallisesta ympäristöstä, jossa atomi on.
Käytännön sovellus
Augerin elektronispektroskopia stimuloi Augerin elektronien emissiota pommittamalla näytettä röntgensäteillä tai suurenergiaisilla elektroneilla. Näin aikaansaatua Augerin elektronien intensiteettiä mitataan ko. elektronien energian funktiona. Tuloksena saadusta spektristä voidaan määrittää säteilevä atomityyppi ja joitakin tietoja atomien kemiallisesta ympäristöstä.
Historia
Augerin emissioprosessin keksi itävaltalainen fyysikko Lise Meitner 1920-luvulla. Myöhemmin ranskalainen fyysikko Pierre Victor Auger teki saman keksinnön. Auger raportoi keksinnöstä Radium-lehdessä vuonna 1925, joten hän sai kunnian antaa nimensä prosessille.
Lähteet
Augerelektronenspektroskopie
Worodougoun alue
Worodougoun alue on Woroban piirikuntaan kuuluva hallintoalue Norsunluurannikon luoteisosassa. Sen pinta-ala on 11 429,66 neliökilometriä. Alueen hallinnollinen keskus on Séguéla. Asukkaita on 272 300 henkeä (vuonna 2014).
Worodougoun alue rajoittuu pohjoisessa Kabadougoun ja Bagouén, idässä Bérén, etelässä Haut-Sassandran ja lännessä Tonkpin ja Bafingin alueisiin.
Alue käsittää Kanin ja Séguélan departementit. Kuntia ovat Djibrosso, Dualla, Kani, Massala, Morondo, Séguéla, Sifié ja Worofla.
Seudun pääelinkeinot ovat maanviljely ja karjanhoito. Tärkeimmät viljelykasvit ovat kahvi, kaakao, munuaispuu, banaani, maissi, jamssi ja maniokki. Kotieläimiä ovat naudat, lampaat, vuohet ja siipikarja. Lisäksi harjoitetaan käsityöammatteja ja kaupankäyntiä sekä kaivetaan perinteisin menetelmin timantteja ja kultaa.
Linksys
Linksys on amerikkalainen yhtiö, joka valmistaa muun muassa langattomia ja langallisia verkkolaitteita.
Yhtiön historia
Vuonna 2003 Cisco osti Linksysin. Ciscon tarkoituksena oli saada jalansijaa kuluttajien verkkolaitemarkkinoilla. Linksys-tuotemerkki säilytettiin ja sen alla myydään edelleen kuluttajille tarkoitettuja verkkolaitteita. Cisco myi Linksysin Belkinille maaliskuussa 2013.
KMW
KMW tarkoittaa seuraavia:
Kapteeniluutnantti
Kapteeniluutnantti (lyhenne kapt.luutn. tai sotilaskäytössä kaptl ) on kapteenia vastaava Suomen merivoimien sotilasarvo. Kapteeniluutnantista seuraava ylempi arvo on komentajakapteeni, joka vastaa maa- ja ilmavoimien majurin sotilasarvoa. Suomen puolustusvoimissa arvo on opistoupseerin tutkinnolla korkein saavutettavissa oleva.
Blind Zero
pienoiskuva|Blind Zero Blind Zero on portugalilainen alternative rock/grunge -yhtye, jonka Miguel Guedes, Vasco Espinheira, Nuxo Espinheira, Mário Benvindo ja Pedro Guedes perustivat Portossa vuonna 1994.
Kapteeniluutnantti
Arvo on kansainvälinen ja tunnukset useimmissa valtioissa hyvin samanlaisia.
Suomessa kapteeniluutnantin arvomerkki on kaksi 15 mm leveää kaluunanauhaa ja niiden välissä yksi 5 mm leveä kaluunanauha. Kaluunanauhat ovat kullanväriset. Messi- ja kavaijitakeissa kaluunannauhat ovat ommeltu hihojen ympäri. Puseroissa, päällystakissa m/30, helletakissa, paitapuseroissa ja villapaidoissa käytetään arvomerkkilaattoja, joihin on ommeltu kaluunanauhat. Päällystakissa hihalaattojen kaluunanauhat ovat 80 mm pitkät.
Arvomerkin yläpuolella oleva keltainen leijona oli aiemmin kadettiupseerien ja insinööriupseereiden tunnus, mutta vuoden 2010 muutoksen jälkeen leijona korvasi opistoupseereiden ja teknikoiden erikoismerkit. Erikoisupseereiden kaluunanauhojen välistä näkyvät ”pohjavärit” säilyvät ja ne ovat lääkintäalalla punaiset, insinööreillä ja teknikoilla violetit ja musiikkialalla vaaleansiniset.
KV63
pienoiskuva|KV63 sijainti maaliskuussa 2005 ennen kaivausten alkua. KV63 on hautakammio Kuninkaiden laaksossa, Egyptissä. Sen löysi Otto Schaden ja University of Memphisin työryhmä 10. maaliskuuta 2005. Julkinen ilmoitus löydöstä annettiin 9. helmikuuta 2006.
Kammiosta löydettiin seitsemän arkkua ja useita ruukkuja. Arkuista ei ole löydetty muumioita, vaan ne sisälsivät muumiointivälineitä. Kammiota on todennäköisesti käytetty muumiointivälineiden varastona. Arkkitehtoninen tyyli ja löydökset viittaavat siihen, että hautakammio on 18. dynastian aikainen.
Sinfonia nro 1 (Brahms)
Johannes Brahmsin ensimmäinen sinfonia (c-molli, op. 68) on syyskuussa 1876 valmistunut sinfonia. Se kantaesitettiin Karlsruhessa 4. marraskuuta 1876. Kapellimestarina toimi tuolloin Felix Otto Dessoff.
Brahms työskenteli ensimmäisen sinfonian parissa jo 1850-luvulta saakka. Hän oli kuullut vuonna 1854 ensimmäisen kerran Ludwig van Beethovenin sinfonian nro 9 ja päätti tämän jälkeen laatia oman sinfoniansa. Seuraavana vuonna Brahms kirjoitti ystävälleen, viulisti Joseph Joachimille laatineensa sinfoniaa, josta oli orkestroinut jo ensimmäisen osan sekä viimeistellyt toisen ja kolmannen. Säveltäjä jäi kuitenkin tyytymättömäksi kesken olleeseen teokseen; hän käyttikin materiaalia muissa teoksissaan ja uudisti sinfoniaosia sisältömuutoksin. Brahms saikin lopulta itselleen mieluisan sinfonian valmiiksi ja esityskuntoon vuonna 1876.
Mendes (kaupunki)
Mendes eli Djedet  ja Per-Banebdjedet  oli kaupunki muinaisessa Egyptissä. Se sijaitsi Ala-Egyptissä eli Niilin suistossa ja kuului Mendesioksen nomokseen, jonka pääkaupunki se oli. Kaupungin rauniokumpu eli tell tunnetaan nimellä  Tell el-Rub’a.
Maantiede
Mendes sijaitsi Niilin suiston itäisissä keskiosissa erään Niilin suuhaaran varrella. Kyseinen suuhaara tunnettiin kaupungin mukaan Mendesin suuhaarana. Kaupunki oli rakennettu lähelle kohtaa, jossa suuhaara laski Tanis-järveen. Thmuisin kaupunki sijaitsi vain noin puolen kilometrin päässä Mendesistä, ja kaupungit muodostavat historiassa eräänlaisen kaksoiskaupungin.
pienoiskuva|vasen|upright=0.68|Mendesistä löydetty stele, n. 825–773 eaa. Kirjoituksessa lahjoitetaan maata temppelille ja samalla kirotaan maan väärinkäyttäjät.
Historia
Mendes oli merkittävä kaupunki faaraodynastioiden aikana. Se oli vuohenhahmoisen Banebdjedet- eli Mendes-jumalan kultin keskus. Kreikkalaiset yhdistivät jumalan Paniin. Kaupunki tunnettiin myös parfyyminvalmistuksesta. Plinius vanhempi mainitsee kyseisen hajusteen latinaksi nimellä Mendesium unguentum. Kaupungin asukkaasta käytettiin etnonyymiä Mendēsios.
Mendes kukoisti kaupankäynnin ansiosta erityisesti 600–200-luvuilla eaa. Se toimi pääkaupunkina lyhyen aikaa mendesläisenä dynastiana tunnetun 29. dynastian aikana vuosina 399–379 eaa. Mendes kärsi suuria tuhoja persialaisten vallattua sen vuonna 313 eaa.
Kaupunki taantui suhteellisen varhain, ja katoaa historiasta ensimmäisellä vuosisadalla jaa. Tämä näkyy muun muassa siinä, että Klaudios Ptolemaios ja Aelius Aristides mainitsevat Thmuisin Mendesioksen nomoksen ainoana merkittävänä kaupunkina omana aikanaan. On arveltu, että Mendesin paikka olisi kärsinyt vahinkoja tai käynyt muutoin huonoksi Niilin muutettua uomaansa tai seudun kanavien päästyä huonoon kuntoon 400–300-luvuilla eaa. tai viimeistään hellenistisellä kaudella. Kun kanavat kunnostettiin roomalaisella kaudella, Thmuis oli jo korvannut Mendesin seudun kaupan ja asutuksen keskuksena.
Kaupungin paikalla on suoritettu kaivauksia vuosina 1960–1981 sekä 1990-luvulla yhdysvaltalaisten ja kanadalaisten arkeologien toimesta.
Rakennukset ja löydökset
Mendesissä oli Banebdjedet-jumalan temppeli, joka on kaivausten perusteella tuhoutunut tulipalossa vanhan valtakunnan lopulla noin vuonna 2200 eaa. Arabiaikaisten lähteiden mukaan siitä oli jäljellä huomattavia raunioita vielä 1400-luvulla. Löytöihin lukeutuu myös muun muassa kahden sataman ja niiden varastohuoneiden jäänteitä sekä 29. dynastian ensimmäisen faaraon Neferites I:n (hallitsi 398–392 eaa.) hauta.
Suomen Tasavallan Vartiosto
thumb|pysty|Karl Emil Berg Suomen Tasavallan Vartiosto oli itsenäisen Suomen ensimmäinen jalkaväkijoukko-osasto. Se perustettiin Senaatin määräyksestä 6. tammikuuta 1918 Jalasjärvelle.
Suomen Tasavallan Vartioston komentajaksi määrättiin Helsingin poliisipäällikkönä aikaisemmin toiminut eversti Karl Emil Berg. Berg nimesi omaan esikuntaansa 44. Siperian tarkka-ampuja rykmentin alikapteeni Karl Hilénin, Henkikaartin Volhyanin rykmentin luutnantti William Helmanin, 157. Imeretian rykmentin alikapteeni Toivo Hämäläinen, luutnantti Arvi Pajunen, vänrikki Matti Toivonen ja vartioston talouspäälliköksi Viipurin poliisimestari everstiluutnantti Maximilian Spåre.
Vartioston ensimmäinen tehtävä oli riisua Ilmajoen venäläinen varuskunta aseista tammisunnuntaina. Aamupäivällä vartiosto matkusti 12 upseerin, 50 miehen ja 2 konekiväärin kanssa Ilmajoelle. Heidän apunaan oli 150 suojeluskuntalaista ja jääkärivänrikki Yrjö Könni sekä agronomi Oiva Jääskeläinen. Piiritettyään venäläisen varuskunnan Berg neuvotteli venäläisten kanssa antautumisesta. Venäläiset upseerit halusivat neuvotella miehiensä kanssa ja neuvottelujen venyessä Ilmajoelle alkoi oli kasautunua päivän mittaan lisää suojeluskuntalaisia Jalasjärveltä. Seinäjoen vapautuksen jälkeen sieltä saatiin 100 kivääriä näiden aseistamiseen, mutta 100 jäi edelleen ilman aseita. Suojeluskuntalaisilla oli kuitenkin käytettävänään aiemmin saadut 800 käsikranaattia.
Ilmajoen 575 venäläistä antautuivatkin lopulta taisteluitta illalla 29. tammikuuta puolentoista vuorokauden piirityksen jälkeen. Sotasaaliiksi Venäjän armeijan 106. divisioonan tykistöprikaatilta saatiin mm. 200 hevosta, 600 kivääriä ja 6 kappaletta 76 K 02 tykkejä. Niillä ammuttiin Suomen tykistön ensimmäiset laukaukset 3. helmikuuta Oulun vapautuksen yhteydessä.
Ilmajoen jälkeen vartiosto siirtyi Seinäjoelle suojaamaan esikuntaa ja jatkokoulutukseen. Uudelleenorganisoinnin tuloksena Suomen Tasavallan Vartiostosta tuli Seinäjoen Krenatööripataljoona, joka osallistui Suomen sisällissodassa muun muassa Kuhmoisten, Länkipohjan, Oriveden ja Kangasalan taisteluihin.
Vartioston muistopatsas sijaitsee Jalasjärven Vilholan pihassa.
Kyyhkylinnut
Kyyhkylinnut (Columbiformes) on lintuihin kuuluva lahko. Siihen kuuluu kaksi heimoa kyyhkyt (Columbidae) ja dodot (Raphidae). Dodojen kaksi tunnettua edustajaa, mauritiuksendodo ja rodriguezindodo, ovat molemmat kuolleet sukupuuttoon. Nykyään eläviä kyyhkylajeja on noin 310.
Aiemmin myös hietakyyhkyt luettiin kyyhkylintuihin, mutta nykyään ne muodostavat oman lahkonsa hietakyyhkylinnut (Pteroclidiformes) ja heimonsa (Pteroclididae).
Puhdasoppinen
Puhdasoppinen eli puristi on henkilö, jonka mukaan joku tietty asia pitäisi pitää ”aitona” ja ”oikeaa” olemustaan heijastavana ja vapaana turmelevista vaikutteista. Nimitys on peräisin käsitteestä purismi, joka tarkoittaa puhdas- tai oikeaoppisuutta. Termiä voidaan soveltaa lukuisille ihmiselämän alueille, joskin se tunnetaan parhaiten kulttuurin ja uskonnon piiristä. Puristi voi olla itse annettu tai ulkopuolisten antama nimitys jonkun ihmisen asenteelle jotain ilmiötä kohtaan. Purismi voidaan nähdä positiivisena tai negatiivisena. Ulkopuoliset saattavat liittää siihen asenteellista jäykkyyttä, mutta puristi itse voi kokea puolustavansa jotain hyvää asiaa pilaantumiselta.
Politiikka
Puhdasoppiset Marxistit vastustavat Marxilaista revisionismia.
Sam Jaffe (tuottaja)
Sam Jaffe (21. toukokuuta 1901 – 10. tammikuuta 2000) oli yhdysvaltalainen elokuvavaikuttaja, joka toimi uransa eri vaiheissa muun muassa tuottajana ja kykyjenetsijänä.
Jaffe kuoli 98 vuoden ikäisenä Los Angelesissa, Kaliforniassa tammikuussa 2000.
Naisten Superpesiksen kausi 2021
Superpesiksen kausi 2021 oli Suomen pesäpallon pääsarjan Superpesiksen 32. kausi. Kauteen osallistui poikkeuksellisesti 13 joukkuetta, sillä kaudella 2020 sarjasta ei pudonnut joukkueita. Kauden päätteeksi joukkuemäärä pudotettiin takaisin 12:een. Hallitsevana mestarina kauteen lähti Kirittäret.
Sarjajärjestelmä
Runkosarjassa pelataan kaksinkertainen sarja. Kahdeksan parasta joukkuetta etenevät pudotuspeleihin. Pudotuspelien puolivälierissä runkosarjan kolme parasta joukkuetta saavat valita vastustajansa runkosarjassa sijoille 5–8 sijoittuneista joukkueista. Muutoin pudotuspeleissä vastustajat ja kotietu ratkeavat runkosarjan sijoitusten perusteella. Pudotuspelit pelataan paras viidestä -järjestelmällä lukuun ottamatta pronssiotteluita, jotka pelataan paras kolmesta -järjestelmällä.
Runkosarjan kaksi heikointa joukkuetta päätyvät putoamiskarsintaan. Se pelataan paras viidestä -järjestelmällä. Putoamiskarsinnan häviäjä putoaa Ykköspesikseen kaudeksi 2022 ja voittaja etenee 11:nneksi runkosarjassa sijoittuneen joukkueen kanssa Superpesiskarsintaan. Superpesiskarsinnassa joukkueet pelaavat otteluparit Ykköspesiksen kahta parasta joukkuetta vastaan. Runkosarjan 11:s kohtaa Ykköspesiksen toiseksi parhaan joukkueen ja putoamiskarsinnan voittaja Ykköspesiksen parhaan joukkueen. Otteluparien voittajat pelaavat Superpesiksessä kaudella 2022.
Muutokset sarjajärjestelmään
Sarjajärjestelmä muuttui kauden alun siirtämisen yhteydessä. Alkuperäisessä järjestelmässä Superpesiskarsintaan olisivat joutuneet runkosarjan neljä heikointa joukkuetta. Ne olisivat pelanneet Ykköspesiksen neljää parasta vastaan yksinkertaisen sarjan, jonka kolme parasta olisivat pelanneet Superpesiksessa kaudella 2022.
Pelaamatta jääneet ottelut olivat:
Runkosarja
Sijoituksen määräytyminen: 1) Pisteet 2) Voitetut ottelut 3) Kolmen pisteen voitot 4) Juoksuero 5) Tasapisteissä olevien joukkueiden keskinäisten otteluiden voitot 6) Keskinäisten otteluiden pisteet 7) Keskinäisten otteluiden jaksoero (ei supervuoroja tai kotiutuslyöntikilpailuja) 8) Keskinäisissä otteluissa voitettujen jaksojen määrä (ei supervuoroja tai kotiutuslyöntikilpailuja) 9) Keskinäisten otteluiden juoksuero 10) Keskinäisissä otteluissa tehdyt juoksut 11) Kaikkien otteluiden jaksoero 12) Kaikissa otteluissa voitettujen jaksojen määrä 13) Kaikissa otteluissa tehdyt juoksut 14) Arpa
Pudotuspelit
Pudotuspelit pelataan paras viidestä -periaatteella lukuun ottamatta pronssiottelua, joka pelataan paras kolmesta -menetelmällä. Puolivälieräparit muodostetaan runkosarjan kolmen parhaan joukkueen runkosarjassa sijoille 5–8 sijoittuneista joukkueista tekemien valintojen perusteella. Välierissä parit muodostetaan runkosarjan sijoitusten perusteella siten että runkosarjan paras kohtaa heikoimman ja kaksi muuta kohtaavat toisensa. Kotietu on pudotuspeleissä aina runkosarjassa paremmin sijoittuneella joukkueella.