cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kivenveisto
Talismaanit
Amerikan mayaintiaanit ripustiat rakennusten tai patsaiden juurelle pieniä kivestä kaiverrettuja amuletteja, ja conopa-inkat käyttivät laamaa tai alpakkaa esittäviä talismaaneja, joiden koloon laitetuista piristävistä lehdistä saatiin maagista voimaa.
Kiinassa hallitsijan maallisten jäännösten päälle asetettiin jadekivestä veistetty kiekko symboloimaan kosmisia voimia.
Kivikirjoitus
thumb|upright|Egyptiläinen steela Suuriin kiviin kuten obeliskeihin, steeloihin ja pylväisiin on veistetty kirjoitusta. Mesopotamiassa vallanpitäjät ikuistivat itsensä steeloihin, joissa heidät esitettiin kaupunkisuunnittelijoina ja lainsäätäjinä, kuten Hammurabi. Intialainen hallitsija Ashoka sijoitti ympäri maata satoja stambhoja, korkeita pilareita, joihin oli kaiverrettu 14 kehotusta antautumaan dharman tai omantuntonsa johdatettaviksi. Antiikin Roomasta tunnetaan esimerkiksi Trajanuksen pylväs, jossa ylistetään koko valtakunnan voimaa, uskonnollisuutta, älykkyyttä ja inhimillisyyttä. Myös mayat pystyttivät lukuisia steeloja.
Suuret kiviveistokset
Kuvanveistoa on aina käytetty hallitsijan vallan ilmaisemiseen. Muinaisessa Egyptissä kivestä veistettiin valtaisia patsaita kuten faaraoiden muotokuvia ja sfinksejä. Suuria kivipatsaita tunnetaan myös esimerkiksi Persepolisista sekä Mesoamerikan Tulasta ja olmeekeilta. Roomassa valtaa edustivat suuret riemukaaret ja akveduktit, joita rakennettiin vielä senkin jälkeen kun lyijyputket oli keksitty.
Muotokuvat
thumb|upright|Rooman keisari [[Commodus|Commoduksen rintakuva]] Ensimmäisiä muotokuvia kivestä veistivät sumerilaiset, ja historian suuria muotokuvien veistäjiä olivat egyptiläiset ja heidän jälkeensä roomalaiset. Hellenismin aikana yleistyi rintakuva. Rooman hallitsijoiden muotokuvat veistettiin korostamaan heissä tiettyjä piirteitä. Muotokuvaperinne kehittyi gotiikan aikana ja nousi kukoistukseensa 1400-luvulla. Renessanssin aikana muotokuvien tekeminen kuuluisista ihmisistä lisääntyi.
Hautaveistokset
Vainajan ikuistaminen on ollut yleinen veistostaiteen aihe eri kulttuureissa. Esimerkiksi roomalaiset koristelivat sarkofaginsa kohokuvilla. Keskiajalla aateliston ja papiston arkkujen päälle veistettiin elämänaikaisia vallan merkkejä kuten miekkoja ja papinsauvoja sekä eläimiä. Barokissa hautaveistoksista tuli mahtipontisia ja taituruudella tehtyjä.
Politiikan työkaluna
Poliittinen taide oli suosiossa etenkin antiikin Roomassa. Muistomerkkien, pylväiden ja riemukaarien kohokuvat saivat aiheensa historiallisista tapahtumista, ja keisarit kuten Augustus pyrkivät esimerkiksi korostamaan niillä paremmuuttaan ja työtään rauhantekijänä.
Gotiikka
thumb|upright|left|[[Chartresin katedraalin kiviveistoksia]] Keskiajalla eurooppalainen kuvanveisto palveli täysin kristinuskoa. Romaaninen pyhä kuvataide muuttui gotiikan saapumisen myötä naturalistiseksi. Veistoksia tehtiin pyhimyksistä, ja hahmojen kasvot alettiin kuvata aiempaa yksilöllisemmiksi. Goottilaisissa katedraaleissa on hyvin runsaasti erimuotoista veistostaidetta. Niin sisätilojen pilarit ja alttarit kuin rakennusten julkisivutkin koristeltiin kohokuvilla ja veistoksilla.
Renessanssi
thumb|upright|[[Michelangelon Daavid on renessanssin ehkä tunnetuin veistos]] Renessanssin aikana antiikin kuvanveistotaiteen arvostus palasi. Alaston miesvartalo alkoi symbolisoida sankaruutta ja naisvartalo kauneutta. Kuvanveistäjien sosiaalinen asema parani kuin he saivat sivistyneistöstä tukijoita, ja kuvanveistosta tuli vapaa taide. Aikakauden merkittäviä veistoksia ovat Michelangelon marmoriveistokset kuten Daavid. 1600-luvun barokin kuvanveistotaiteen tunnetuin edustaja on Gian Lorenzo Bernini, jonka teoksia Roomassa on runsaasti.
Uusi aika
Ranskan vallankumouksen jälkeen kuvanveisto jäi taka-alalle, sillä uudet muoti-ilmiöt pitivät sitä epäromanttisena. 1800-luvun veistäjistä tunnetuin on Auguste Rodin, jonka työt haastoivat perinteisen kuvanveiston. Koko kansan ymmärtämä kivenveistotaide hiipui pois 1900-luvun alkupuoleen mennessä. Muodot yksinkertaistuivat, ja julkiset veistokset muuttuivat abstrakteiksi.
Väri
Veistetty kivi on historian saatossa toisinaan ollut tapana värjätä ja toisinaan jättää luonnollisen väriseksi. Kiviveistoksia värjättiin esimerkiksi muinaisessa Egyptissä, antiikin Kreikassa, keskiajalla romaanisen ja goottilaisen taiteen aikana sekä renessanssin aikana. Sen sijaan 300-luvulta eaa. alkaen hellenismin ja Rooman valtakunnan aikana aina keskiajalle asti veistokset eivät olleet monivärisiä. Uudessa veistostaiteessa 1900-luvulta alkaen on väriä jälleen arvostettu.
Kivi
Veistettävä raakakivi saadaan kivilouhokselta. Yleisiä veistettäviä kiviä ovat marmori, alabasteri, travertiini, kalkkikivi, hiekkakivi ja graniitti. Kivet eroavat toisistaan paitsi koostumuksen ja ulkonäön, myös esimerkiksi kovuuden suhteen, ja erilaiset kivet vaativat erilaisia veistotapoja ja -työkaluja.
Verstas ja työkalut
thumb|Puunuija ja erilaisia kivenveistäjän talttoja Kivenveistäjä työskentelee verstaassa, jonka ominaisuudet ja asennukset vastaavat veistäjän tarpeita ja käytettäviä työkaluja.
Kiveä veistetään monenlaisilla työkaluilla. Kivenveistäjä käyttää monenlaisia talttoja, joita lyödään nuijalla. Muita yleisiä työkaluja ovat esimerkiksi lekat ja paineilmavasarat. Viimeistelyssä käytetään käsityökaluja kuten viiloja, karborundumia ja hiomapaperia tai sähkökäyttöisiä laitteita kuten poraa tai hiomakonetta. Kiillottaminen tehdään esimerkiksi hiomakoneeseen liitetyllä kangaslaikalla.
Työvaiheet
Ennen kiven veistämistä teoksesta voidaan tehdä pienoismalli, joka vastaa tarkasti lopullisen työn mittasuhteita, värejä ja materiaalia. Jos pienoismalli tehdään kipsistä ja lopullisen työn kokoon, sitä nimitetään malliksi. Mittasuhteiden siirto kiviveistokseen tapahtuu pisteiden avulla hahmottelemisella, joka tehdään esimerkiksi luotinuoralla, kehikoilla, kolmella harpilla tai nykyisin useimmin pistesiirtolaitteella.
Suora kuvanveisto tarkoittaa veistämistä suoraan lopulliseen materiaaliin ilman pienoismallin käyttöä.
Kivenveisto alkaa siluetin tekemisellä, jossa lohkaretta pienennetään hahmottelemalla siihen kuvallisen idean yksinkertaiset ääriviivat. Karkean veistämisen vaiheessa materiaalia hakataan pois taltalla, kunnes saadaan esiin veistoksen hallitsevat muodot ja mittasuhteet. Seuraavassa vaiheessa muotoillaan yksityiskohdat. Viimeistelyssä veistokselle annetaan sen lopullinen pintarakenne. Eri kivilajit sallivat tai vaativat tietynlaisen viimeistelyn, ja pintajälki riippuu työkalun valinnasta. Viimeistelyssä voidaan käyttää esimerkiksi hiomapaperia, karborundum-kiveä ja erilaisia talttoja. Kiilto saadaan halutessa aikaan siihen tarkoitetuilla erityistuotteilla. Veistokseen voi myös lisätä vahakerroksen, joka antaa pinnalle kestävyyttä.
The Time Machine (1200 Microgramsin albumi)
The Time Machine on psytrancea tuottavan 1200 Micrograms-yhtyeen kolmas studioalbumi. Levy julkaistiin vuonna 2004.
Oulun järjestötalo
Järjestötalon vuosina 1956–1957 rakennetuissa ja vuonna 2018 puretuissa lisäsiipirakennuksissa on toiminut muun muassa elokuvateatteri Adams, Oulun yliopiston luentosali, ravintola Foxia ja Nightclub Tähti. Siipirakennukset korvattiin asuinkerrostaloilla.
Taidemaalari Tapio Tapiovaaran (1908–1982) vuonna 1964 paljastettu, kalkkilaastipinnalle tekemä seinämaalaus eli seccomaalaus Sukupolvien saatto sijaitsi Pakkahuoneenkadun puoleisessa rakennuksessa, joka purettiin vuonna 2018. Maalaus oli peitettynä viihderavintoloiden toimiessa tiloissa.
Oulun Järjestöyhdistys myi järjestötalon ja sen siipirakennukset vuonna 2017 rakennus- ja kiinteistöalan konserni Lehto Groupin tytäryhtiölle Rakennuskartio Oy:lle. Kauppaan ei kuulunut järjestötalon tonttia, joka pysyy Järjestöyhdistyksen hallinnassa.
Steyr AUG
thumb|280px|Steyr AUG 9 mm Parabellum/Luger-kaliiperisena konepistoolimallina. thumb|280px|Steyr AUG:in omalaatuinen tähtäin. Steyr AUG on 1970-luvulla kehitetty itävaltalainen kaasumäntätoiminen rynnäkkökivääri. Vakiomalli A1 esiteltiin vuonna 1977. Ase on ns. bullpup-tyyppinen, eli lipas on liipaisinkoneiston/pistoolikahvan takana. AUG:n runko on teräsvahvistettua alumiinivalua ja sen A1-vakiomallissa on kiinteä Swarovskin valmistama 1,5 x optinen tähtäin.
Richard Strauss
Richard Georg Strauss (11. kesäkuuta 1864 München, Baijerin kuningaskunta, Saksan liitto – 8. syyskuuta 1949 Garmisch-Partenkirchen, Länsi-Saksa) oli saksalainen klassisen musiikin säveltäjä. Hänet muistetaan parhaiten sävelrunojen ja oopperoiden säveltäjänä, jonka teosten orkestraatiota on pidetty huomattavan kekseliäänä. Strauss omaksui nuorena Wagnerin oopperoissaan käyttämän edistyksellisen suuntauksen ja sovelsi sen keinoja myös instrumentaalimusiikin säveltämiseen, mutta toisaalta hän pitäytyi romanttisessa tyylissä viimeisille vuosilleen asti muun musiikkimaailman jätettyä sen jo taakseen. Strauss oli myös huomattava kapellimestari. Strauss ei ollut sukua wieniläiselle Johann Strauss vanhemmalle tai hänen pojilleen.
Steyr AUG
Tähtäinkuvio on paksureunainen ympyrä, jonka avoin sisäkehä vastaa seisovan miehen korkeutta 300 metrin etäisyydeltä. Vakiopatruunan laakean lentoradan vuoksi tämän katsottiin riittävän rivisotilaan tarpeisiin; tähtäimensiirtoavain on lisävaruste. Kiväärin tukki on muovipolymeeria. Ase voidaan muuttaa vasenkätisille sopivaksi vaihtamalla siihen vasenkätinen lukko ja siirtämällä hylsynpoistoaukon suojalevy oikealle puolelle. Tukin perässä on tila puhdistusvälineille. Saman perälevyn takaa löytyy erillisenä komponenttina irrotettava laukaisukoneisto, joka on iskuvasara ja virepinnat mukaan lukien muovimateriaalia, ainoastaan jouset ja laakeritapit laukaisukoneistossa ovat terästä. Aseen lipas on läpinäkyvää muovia jäljellä olevan patruunamäärän toteamiseksi. Aseeseen sopii Naton vakiopistin, joka vaatii kuitenkin piipun ulkopinnan kierteisiin ruuvattavan lukituskiinnikkeen.
Richard Strauss
Elämä ja tuotanto
pienoiskuva|vasen|Nuori Strauss vuonna 1888.
Varhainen kehitys
Richard Straussin lapsuudenkotia hallitsi musiikki, sillä hänen isänsä Franz Strauss soitti ammatikseen käyrätorvea Münchenin kuninkaallisessa oopperassa. Niinpä Richard aloitti säveltämisen jo kuusivuotiaana. Myöhemmin hän sai opetusta muun muassa kapellimestari Friedrich Meyeriltä ja sävelsi 15-vuotiaana ensimmäisen suurimuotoisen teoksensa, sinfonian d-molli. Hänen isänsä kunnioitti suuresti ”pyhää kolminaisuutta” Mozart–Haydn–Beethoven, joten nämä säveltäjät vaikuttivat suuresti myös Richardin varhaiseen musiikilliseen kehitykseen. Toisaalta hänen isänsä vihasi Richard Wagnerin musiikkia ja halusi suojella poikaansa tämän ”järkyttäviltä riitasoinnuilta”.
Steyr AUG
Aseesta on olemassa useita versioita. Aseen perusversio käyttää Naton 5,56 mm:n patruunaa, joita lippaaseen mahtuu joko 30 tai 42, siitä on myös 621 mm:n mittaisella raskaalla piipulla ja haaratuella varustettu pikakiväärimalli. Piiput ovat pikairrotettavia.
Richard Strauss
Varhainen kehitys
Strauss aloitti vuonna 1882 filosofian ja taidehistorian opinnot Münchenin yliopistossa, mutta hän keskeytti opintonsa melko pian ja ryhtyi keräämään kokemusta orkesterinjohtamisesta. Hänen merkittävin tuttavuutensa oli kuuluisa kapellimestari Hans von Bülow, joka johti Meiningenin hoviorkesteria. Kun Bülow lopetti työnsä Meiningenissa vuonna 1885, Strauss nimitettiin hänen seuraajakseen. Noina aikoina hän alkoi syventyä Franz Lisztin ja Richard Wagnerin musiikkiin. Isältä peritty Wagner-vastaisuus vaihtui vähitellen innokkaaksi wagnerismiksi.
Polyyppi (eläintiede)
300px| thumb|right|Korallipolyypin kaavakuva. Suuta ympäröivät pyyntilonkerot niiden alla näkyvät ontelovatsa; jalkalevy;  nematokysti eli poltinrakko; septum  eli väliseinä;  ruoansulatussäie sekä polyyppejä yhdistävä keenosarkki.
Polyypeilla (ja meduusoilla) on kaksi solukerrosta, ulkoinen ektodermi ja sisäinen endodermi, sekä niiden välinen hyytelömäinen mesoglea, joka sisältää muun muassa kollageenisäikeitä.
Tietyissä eläinryhmissä polyypit esiintyvät erillisinä yksilöinä (esimerkiksi Hydra, merivuokot), toisissa ne taas muodostavat runkokuntia jossa polyypit kasvavat toistensa päällä, putkimaisilla stoloni-varsilla toisiinsa kiinnittyneinä (esimerkiksi runkopolyyppi Cordylophora, korallit). Yksilöiden ruoansulatusontelot yhdistyvät toisiinsa keenosarkki-putkistolla. Runkokunnan polyypit voivat olla erilaistuneet eri tehtäviin kuten ravinnonottoon, puolustukseen ja lisääntymiseen.
Polttiaiseläinten pääjaksossa on neljä luokkaa, joista polyyppi- ja meduusavaiheiden vuorottelua elinkierrossa esiintyy varsinaisilla meduusoilla (Scyphozoa), kuutiomeduusoilla (Cubozoa) sekä polyyppieläimillä (Hydrozoa). Monilta polyyppieläimiltä meduusavaihe kuitenkin puuttuu tyystin. Näin on esimerkiksi yleisellä lampipolyypillä (Hydra). Myös korallieläimiltä (Anthozoa), joihin myös merivuokot (Actiniaria) kuuluvat, meduusavaihe puuttuu.
Eläimillä, jotka esiintyvät sekä polyyppeina että meduusoina, polyyppi on suvuttomasti lisääntyvä vaihe, meduusa taas suvullisesti lisääntyvä vaihe. Polyyppi tuottaa silmikoimalla (strobiloimalla) uivia meduusoja, joiden rakenne muistuttaa nurin käännettyä polyyppia. Meduusoilla on sukurauhaset, ja hedelmöityksen tuloksena syntyy vapaasti uivia toukkia, jotka lopulta kiinnittyvät pohjaan ja kehittyvät uusiksi polyypeiksi.
Karl Ferdinand Braun
Karl Ferdinand Braun (6. kesäkuuta 1850 – 20. huhtikuuta 1918) oli saksalainen keksijä, fyysikko, jolle myönnettiin Nobelin fysiikanpalkinto vuonna 1909 langattomaan lennättimeen liittyvästä kehitystyöstä yhdessä Guglielmo Marconin kanssa. Hän kehitti myös ensimmäisen katodisäde-oskilloskoopin.
Steyr AUG
AUG:ta valmistetaan myös 9 mm Parabellum-kaliiperisena konepistoolimallina tai 9 mm:n piipun, lukon ja lipasadapterin (25 patruunan lippaille) sisältävänä vaihtosarjana. Näissä versioissa voi käyttää myös Steyr MPi-konepistoolin 32 patruunan lippaita. Steyr AUG:ssa ei ole erillistä vaihdinta, vaan se ampuu kertatulta lyhyellä liipaisimen vedolla ja sarjatulta painettaessa liipaisin pohjaan. AUG:ta valmistetaan myös puoliautomaattina siviilimyyntiin ja poliisikäyttöön.
Karl Ferdinand Braun
Elämä
Braun tutki aluksi pingotettujen lankojen värähtelyjä ja termodynamiikkaa. Hänen tunnetuimmat työnsä liittyvät kuitenkin sähköön. Hän tutki Ohmin lain poikkeuksia ja kehitti Braunin sähkömittarin ja katodisädenäyttöön perustuvan oskilloskoopin, joka valmistui 1897.
Jean-Philippe Roy
Jean-Philippe Roy (s. 18. helmikuuta 1979 Rimouski) on kanadalainen alppihiihtäjä. Hän kilpailee lähinnä tekniikkalajeissa, eli pujottelussa ja suurpujottelussa.
Karl Ferdinand Braun
Elämä
Vuodesta 1898 alkaen hän keskittyi ”langattoman lennättimen” kehittelyyn. Hän oli ensimmäinen, joka lähetti sähkömagneettisia aaltoja tiettyyn suuntaan.
Jean-Philippe Roy
Vailin ja Beaver Creekin MM-kilpailuissa 1999 Roy sijoittui suurpujottelussa 30:nneksi. St. Antonin MM-kilpailuissa 2001 hän oli alppiyhdistetyssä kahdeksas. St. Moritzin MM-kilpailuissa 2003 Roy sijoittui suurpujottelussa 29:nneksi. Åren MM-kilpailuissa 2007 hän laski suurpujottelussa seitsemänneksi. Roy on kilpaillut kaksissa talviolympialaisissa. Ainoan tuloksensa hän on saanut Salt Lake Cityssä 2002, jossa hän oli alppiyhdistetyssä kahdeksas.
Roy kilpaili maailmancupissa ensimmäisen kerran Tignesissä lokakuussa 1999. Ensimmäiset maailmancup-pisteensä hän sai vuotta myöhemmin oltuaan Söldenin suurpujottelussa 27:s. Kymmenen parhaan joukossa hän debytoi oltuaan yhdeksäs Kranjska Goran pujottelussa joulukuussa 2001. Parhaimmillaan Roy on sijoittunut maailmancupissa viidenneksi Alta Badian suurpujottelussa joulukuussa 2004.
Roy voitti Nor-Am Cupin suurpujottelucupin kaudella 2000–2001.
Richard Strauss
Sävelrunot
Vuonna 1888 sävellettyä Don Juania voidaan pitää Straussin ensimmäisenä kypsänä mestariteoksena. Se on sekä rakenteeltaan että orkestroinniltaan erittäin omaperäinen. Samalla se aloittaa Straussin suurten sävelrunojen kauden, joka jatkui koko 1890-luvun ajan ja tuotti viisi sävelrunoa lisää. Kuuluisin niistä on vaiheissaan Nietzschen samannimisen kirjan lukuja noudatteleva Also sprach Zarathustra (1896). Sen alussa on pitkä ja vaikuttava fanfaari, jota on myöhemmin käytetty monissa eri yhteyksissä, esimerkiksi Avaruusseikkailu 2001 -elokuvan alkumusiikkina. Teoksen myöhemmät vaiheet ovat sävyltään ja tunnelmiltaan jyrkän vaihtelevia. Esimerkiksi tiedettä käsittelevä osio alkaa akateemisen maailman kuivuutta kuvaavalla osiolla, jossa tapahtuu tuskin mitään. Kuivuus katkeaa kuitenkin pari minuuttia alkamisensa jälkeen äkilliseen puhaltimien ylipirteään osioon. Teoksen yksi huipentumista on maaninen ”tanssilaulu”.
Straussin musiikki on energistä, joskus suorastaan fyysisen päällekäyvää. Se rakentuu usein lyhyiden, iskevien motiivien varaan. Mutta Strauss kykenee tarvittaessa myös tunteisiin vetoavaan melodisuuteen. Ja vaikka hänen tyylinsä on toisinaan mahtipontinen, hän keventää kokonaisvaikutelmaa huumorilla, joka suuntautuu usein säveltäjään itseensä. Mahlerin teosten ohella Straussin sävelrunot ovat tunnetuimpia esimerkkejä myöhäisromantiikan ajan kehittyneimmästä soitinnuksesta. Strauss viljeli teoksissaan erilaisia soitinten yhdistelmistä muodostuvia ”efektejä”.
Straussin aikalainen, ranskalainen kirjailija Romain Rolland on kuvaillut tätä seuraavasti: ”Hän on barbaarien Shakespeare. Hänen taiteensa on kuin vuolas virta, joka vyöryttää päällemme kultaa, hiekkaa, kiviä ja roskaa. Hänellä ei ole juuri laisinkaan tyylitajua, vaan ainoastaan hulluutta lähentelevää väkivaltaisuutta.” Rolland oli kuitenkin Straussin innokas tukija. Ehkäpä edellä siteerattu lausunto kuvastaa sitä järkytystä, jonka Straussin perinteitä rikkova musiikki aiheutti monille 1800-luvun lopulla. Myöhemmin järkytys muuttui usein ihailuksi, aivan kuten oli käynyt aiemmin Richard Wagnerille.
Oopperat
Straussin ensimmäinen ooppera oli Guntram (1894). Kuten melkein kaikki oopperasäveltäjät tuohon aikaan, myös Strauss oli vahvasti Richard Wagnerin vaikutuksen alainen. Hän jopa kirjoitti itse libreton, aivan kuten Wagner oli aina tehnyt. Guntram sai kuitenkin yleisöltä ja kriitikoilta tyrmäävän vastaanoton.
Seuraava yritys oopperan parissa oli Feuersnot (1901), joka menestyi kohtalaisesti. Sen sijaan Straussin seuraavassa oopperassa, Oscar Wilden näytelmään perustuvassa Salomessa, ei ollut mitään kohtalaista. Salome oli yksi 1900-luvun suurimmista kulttuuriskandaaleista. Sen uudenlainen sävelkieli ja rohkean eroottis-uskonnollinen aihepiiri herättivät sekä vihaa että ihailua. Jopa Saksan keisari Vilhelm II osallistui kiihkeään keskusteluun siitä, oliko Salome rappion vai edistyksen oire saksalaisessa musiikissa.
Salome toi Straussin oopperat kansainväliseen tietoisuuteen, ja vuonna 1909 ensiesitetty Elektra vakiinnutti hänen asemansa aikansa suurimpien oopperasäveltäjien joukossa. Elektra oli monessa suhteessa Straussin modernein ooppera, ja sen jälkeen Straussilla olisi ollut vain lyhyt askel atonaalisen musiikin puolelle. Hän kuitenkin pysytteli perinteisessä tonaalisessa sävelkielessä, ja hänen seuraava oopperansa Ruusuritari (1910) viittasi enemmän Mozartin klassismiin kuin schönbergiläiseen atonaalisuuteen. Ruusuritari oli suurmenestys ja kuuluu yhä maailman eniten esitettyihin oopperoihin.
Erityisen tärkeäksi muodostui Straussin yhteistyö runoilija Hugo von Hofmannsthalin kanssa, joka kirjoitti libretot Elektraan, Ruusuritariin ja moniin muihin Straussin myöhempiin oopperoihin. Vain harvoin on säveltäjän ja libretistin yhteistyö toiminut niin hyvin kuin Straussilla ja Hofmannsthalilla.
Straussin oopperat muuttuivat Ruusuritarin jälkeen tyylillisesti hillitymmiksi. Hänen viimeinen oopperansa Capriccio (1942) on suorastaan vastakohta Salomelle. Se on hyvin hienovarainen ja pienimuotoinen tutkielma siitä, mikä on musiikin ja sanojen suhde oopperataiteessa. Tuohon aikaan tosin monet pitivät Straussia jonkinlaisena muinaismuistona. Klassinen musiikki oli lähtenyt uusille moderneille poluille, mutta Strauss viittasi myöhäistuotannossaan kauas taaksepäin musiikin historiaan.
Erityisen läheinen aihepiiri Straussille oli antiikin Kreikka ja sen mytologia: oopperat Die ägyptische Helena, Daphne ja Die Liebe der Danae perustuvat kreikkalaisiin taruihin. Strauss kutsuikin itseään ”kreikkalaiseksi germaaniksi”. Hän piti hyvin tärkeänä sitä, että säveltäjällä on musiikillisen osaamisen lisäksi vankka kirjallinen sivistys.
Straussin musiikissa vallitsee mielenkiintoinen sukupuoliin perustuva ”työnjako”. Lähes kaikissa Straussin oopperoissa päärooleja laulavat naiset; toisaalta hänen sävelrunojensa päähenkilöt ovat aina miehiä.
Muita teoksia
Sävelrunojen ohella Strauss sävelsi kaksi ohjelmallista sinfoniaa: Sinfonia Domestican (suom. 'kotisinfonia', 1904) ja Alppisinfonian (1915). Molemmat on sävelletty valtavan suurelle orkesterikokoonpanolle ja ne ovat muodoltaan ennemminkin sinfonian pituisia sävelrunoja kuin varsinaisia sinfonioita. Straussin sinfoniat ovat hyväntuulisia kuvauksia niistä asioista, joita hän elämässään eniten arvosti, eli kuvauksia onnellisesta perhe-elämästä ja kauniista alppimaisemista. Strauss liitti lisäksi Alppisinfoniaan jo Zarathustrassa esillä olleita teemoja uskonnon hylkäämisestä ja kutsui teostaan anti-kristilliseksi. Teoksen orkesterissa on yli 120 soittajaa, ja mukana on erillisiä koneita ukkosen ja tuulen äänien aikaansaamiseksi. Teos tunnetaan esimerkkinä erittäin mahtipontisesta orkestraatiosta. Myöhemmin siitä tuli ensimmäinen koskaan CD-levyllä julkaistu sävelteos. Deutsche Gramophon julkaisi sen Herbert von Karajanin levytyksenä.
Strauss palasi konserttimusiikin pariin uudelleen 1940-luvulla, kun hänellä oli ikää jo yli 80 vuotta. Vuonna 1945 jousiorkesterille sävelletty Metamorfooseja on hänen viimeisiä mestariteoksiaan. Sen tunnelma on hyvin surullinen, sillä se on omistettu sodassa tuhoutuneelle Saksalle. Teos perustuu vahvasti Beethovenin kolmannen sinfonian toisen osan hautajaismarssin teemaan, jota Metamorfooseja muuntelee ja varioi. Aivan teoksen lopussa marssin avaustahdit toistuvat nuotti nuotilta bassossa.
Lauluja Strauss sävelsi kahdessa vaiheessa: ensin uransa alkupuolella, ja sitten aivan sen lopussa. Straussin viimeinen suuri sävellys oli neljän laulun sarja Vier letzte Lieder, jonka hän sävelsi 84-vuotiaana. Laulut perustuivat Hermann Hessen ja Joseph von Eichendorffin runoihin, ja ne todistivat sen, että Strauss pystyi vanhanakin luomaan ajattoman kaunista musiikkia.
Yhteiskunnallinen toiminta
pienoiskuva|Strauss (vas.), propagandaministeriön musiikkiosaston pääintendentti [[Heinz Drewes ja Joseph Goebbels 1938.]] Strauss pyrki koko elämänsä ajan nostamaan ammattikuntansa arvostusta. Hänen mielestään säveltäjälle kuului maksaa yhtä hyvä palkkio kuin kenelle tahansa vaativan työn tekijälle. Hän myös pyrki vahvistamaan säveltäjien tekijänoikeuksia ja oli mukana perustamassa säveltäjien etuja ajavaa tekijänoikeusjärjestöä GEMA:ta.
Straussin oma toimeentulo oli suhteellisen hyvin turvattu, sillä hänen äitinsä Josephine oli varakkaasta suvusta. Lisäksi hän kuului Saksan parhaiten ansaitseviin säveltäjiin. Niinpä Straussin vaatimukset säveltäjien palkkioiden nostamisesta tulkittiin usein pahantahtoisesti ahneudeksi.
Tulkintoihin tarjosi ainesta myös Straussin käytös kansallissosialistien valtakaudella 1933–1945. Joseph Goebbels nimitti Straussin vuonna 1933 Kansanvalistus- ja propagandaministeriön musiikkiosaston Reichsmusikkammerin johtoon. Strauss ei ollut tuollaista tehtävää mitenkään erityisesti tavoitellut, mutta ei toisaalta torjunutkaan sitä. Tätä on myöhemmin haluttu tulkita yhteistyöksi kansallissosialistien kanssa. Lisäksi tiedetään, että Straussin ystäväpiiriin kuului monia aktiivisia kansallissosialisteja. Mutta toisaalta tiedetään myös, että Strauss oli jokseenkin epäpoliittinen ihminen, joka päiväkirjoissaan ja kirjeissään osoitti halveksuntansa kansallissosialismia kohtaan. Natsien kulttuuripoliitikasta hän kirjoitti: ”Uskoisitko, että minua ikinä toimissani ohjaisi ajatus siitä, että olen ”saksalainen”? Luuletko, että Mozart tiedosti ”arjalaisuutensa” säveltäessään? Minulle on olemassa vain kahdenlaisia ihmisiä: lahjakkaita ja lahjattomia.”
Straussilla ei ollut antisemitistisiä asenteita. Hänen miniänsä Alice oli juutalaista sukua, joten kansallissosialistinen rotuoppi määritteli Straussin lapsenlapset juutalaisiksi. Toinen todiste Straussin puolesta on, että hän ei suostunut poistamaan oopperansa Die Schweigsame Frau esitteistä ja mainosjulisteista juutalaisen libretistin Stefan Zweigin nimeä, vaikka viranomaiset niin vaativat. Tämä tulkittiin juutalaismyönteiseksi provokaatioksi, ja niinpä Strauss erotettiin Reichsmusikkammerin johtajan tehtävästä. Straussille ei ollut enää käyttöä kansallissosialistisessa kulttuuripolitiikassa ja propagandassa. Hän johti Reichsmusikkammeria vuoteen 1935, jolloin puolueen pääideologi Alfred Rosenberg vaikutti siihen, että hän joutui eroamaan, ja hänen seuraajansa oli Peter Raabe vuodesta 1935. Erottamisen syyn taustalla oli myös Alfred Rosenbergin ja Joseph Goebbelsin valtataistalu.
Richard Straussin elämäntavat
Strauss oli sikäli poikkeuksellinen säveltäjä, että hän ei kokenut työssään mitään suurta luomisen tuskaa. Hän sävelsi nopeasti ja vaivattomasti. Häntä harmitti se, että toisinaan oopperoiden librettojen valmistuminen kesti pitkään ja hän joutui odottamaan musiikillisten ideoidensa toteuttamista.
Strauss avioitui vuonna 1894 laulajatar Pauline de Ahnan (1863–1950) kanssa. Ahna oli tunnettu kiivaasta luonteestaan, ja hän piti miehelleen kovaa kuria. Avioliitto oli kuitenkin onnellinen, ja se kesti aina Richardin kuolemaan asti. Ahnan luonne toimi jopa tärkeänä inspiraation lähteenä Richardille, varsinkin teoksissa Ein Heldenleben ja Sinfonia Domestica. Avioliitosta syntyi vuonna 1897 poika Franz.
Strauss asui vuodesta 1908 Garmisch-Partenkirchenissä, jonne hän oli rakennuttanut suurehkon talon oopperasta Salome saamillaan tuloilla. Kapellimestarin työ vei häntä kuitenkin matkoille ympäri Eurooppaa ja Amerikkaa. Erityisen tärkeitä kaupunkeja Straussin uralla olivat Berliini, Dresden ja Wien. Synnyinkaupungissaan Münchenissä hän sen sijaan ei viihtynyt.
Strauss kuoli 8. syyskuuta 1949 Garmisch-Partenkirchenissä 85 vuoden ikäisenä. Hänen teoksensa kuuluvat yhä orkesterien ja oopperatalojen vakio-ohjelmistoon ympäri maailmaa.
Albert Mellin
thumb|Mellinin suunnittelema Pohjoisranta 18 Helsingissä. Albert Mellin (30. tammikuuta 1843 Helsinki – 7. lokakuuta 1886) oli suomalainen arkkitehti, joka työskenteli pääosan urastaan Pietarissa.
Mellinin isä oli Ruotsista Suomeen muuttanut kultaseppä Roland Mellin ja äiti pietarilaissyntyinen Sofie Könika. Mellin suoritti arkkitehdin ammattitutkinnon Helsingin teknillisessä reaalikoulussa vuonna 1866 ja muutti samana vuonna Pietariin, jossa hän suoritti arkkitehdin diplomin Pietarin taideakatemiassa vuonna 1870. Hän asui 16 vuotta Pietarissa ja työskenteli muun muassa Aleksandr Rezanovin, Victor Schröterin, Hieronymus Küttnerin ja Andreas Huhnin arkkitehtitoimistoissa. Hän osallistui tänä aikana suunnittelukilpailuihin, mutta ei toteuttanut itsenäisiä suunnittelutöitä.
Mellin palasi Suomeen vuonna 1882 ja työskenteli itsenäisenä arkkitehtina. Hän suunnitteli Helsinkiin useita asuinkerrostaloja, Suomen pankin setelipainon (purettu 1957) sekä Villa Tallbon ja Villa Granvikin huvilat Meilahteen. Hän rakennutti 1884–1885 Helsingin Pohjoisranta 18:een itse suunnittelemansa niin sanotun Mellinin talon, joka edustaa Pietarissa yleistä mutta Suomessa harvinaista ”tiilityyliä” (kirpitšnyi stil). Mellin myös asui tässä talossa. Mellinin tunnetuin suunnittelutyö lienee vuonna 1885 piirretty Lahden puukirkko, joka valmistui hänen kuoltuaan vuonna 1890. Se purettiin 1977 nykyisen Ristinkirkon tieltä. Mellin kuoli äkillisesti 43-vuotiaana.
Toivo Saloranta
Toivo Nikolai Saloranta (21. joulukuuta 1913 Kauhajoki – 8. marraskuuta 2005 Kauhajoki) oli suomalainen maanviljelysneuvos, kansanedustaja, kunnanvaltuutettu ja ministeri.
Saloranta syntyi Kauhajoella Pohjanmaalla, missä hän vietti koko elämänsä ja myös kuoli.
Toivo Saloranta sai kunnallisneuvoksen arvonimen vuonna 1965 ja maanviljelysneuvoksen arvonimen vuonna 1978.
Kr
Kr tarkoittaa seuraavia:
Aaron Copland
thumb|Aaron Copland vuonna 1962. Aaron Copland (14. marraskuuta 1900 Brooklyn, Yhdysvallat – 2. joulukuuta 1990 Sleepy Hollow, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen säveltäjä. Copland kuuluu niihin amerikkalaissäveltäjiin, jotka ovat kyenneet antamaan Amerikan musiikille kenties osuvimmin oman identiteetin ja äänen. Coplandin tuotanto voidaan jakaa eri tyyleihin. Nuoruutensa teoksissa, kuten pianokonsertossa, Copland hyödynsi jonkin verran jazz-vaikutteita. Sittemmin hän siirtyi jossain määrin vaikeatajuisempaan sävelkieleen, josta näkyy vaikutteita muun muassa toisessa sinfoniassa (Short symphony) ja Pianomuunnelmissa. Modernimman kauden jälkeen Copland erikoistui varsinaisesti kansanomaisempiin amerikkalaisaiheisiin balettiteoksiin, kuten Appalakkien kevät, Billy the Kid ja Rodeo, jotka puhuttelevat myös ns. suurta yleisöä. Myöhemmällä urallaan, 1950-luvun lopulta alkaen Copland alkoi hyödyntää 12-säveltekniikkaa. Kaikelle Coplandin musiikille on ominaista tanssillinen ja vaihteleva rytmiikka. Kenties tunnetuimman teoksensa, Fanfare for the Common Man, Copland sävelsi sotavuonna 1942. Samana vuonna syntyi myös lausujalle ja sinfoniaorkesterille sävelletty presidentti Abraham Lincolnin puheteksteihin perustuva teos Lincoln Portrait. Ei ole sattumaa, että Copland sävelsi sekä Fanfare for the Common Manin että Lincoln Portraitin aikana, jolloin kansallissosialismi ja kommunismi riehuivat Euroopassa. Molemmat teokset julistavat Coplandin demokraattisia ihanteita. Lincoln Portraitin tekstiosuus on saanut useita kuuluisia ja innoittuneita tulkitsijoita, kuten Margaret Thatcherin, Barack Obaman, Adlai Stevensonin, James Earl Jonesin, Gregory Peckin ja Charlton Hestonin. Coplandin muihin tunnettuihin teoksiin kuuluvat muun muassa Benny Goodmanin tilauksesta syntynyt klarinettikonsertto, kolmas sinfonia, ooppera The Tender Land, kamariorkesteriteos Quiet City, El Salón México sinfoniaorkesterille ja pianosonaatti.
Copland oli taitava pianisti ja hän esiintyi monien pianoteostensa tulkkina. Copland myös johti useiden orkesteriteostensa ensiesitykset ja -levytykset. Myöhemmällä iällään säveltäjä sairastui Alzheimerin tautiin, minkä vuoksi hän joutui lopettamaan työskentelynsä. Uransa aikana hän myös kirjoitti kirjoja ja artikkeleita sekä toimi suosittuna luennoitsijana. Coplandin sävellysoppilaisiin kuuluvat muun muassa Einojuhani Rautavaara, Ned Rorem ja elokuvasäveltäjä Elliot Goldenthal. Aaron Copland kuoli kotikaupungissaan New Yorkissa joulukuussa 1990.
Vuonna 2013 albumi Copland Conducts Copland: Appalachian Spring (1974) valittiin mukaan Yhdysvaltain kongressin kirjaston National Recording Registry -kokoelmaan, johon kootaan esteettisesti, historiallisesti tai kulttuurisesti merkittäviä yhdysvaltalaisia äänitteitä.
Oakland
Oakland on kaupunki Alamedan piirikunnassa Kaliforniassa Yhdysvaltojen länsirannikolla. Kaupunki toimii Alamedan piirikunnan hallintokeskuksena. Kaupunki on perustettu vuonna 1852.
Maantiede
left|thumb|Etualalla Oaklandin keskusta, taustalla vasemmalla näkyy [[San Franciscon lahti|San Franciscon lahden toisella puolella sijaitseva San Francisco.]] Yhdysvaltain väestönlaskentaviraston mukaan kaupungin pinta-ala on 202,4 km², josta maata on 145,2 km² ja vettä 57,2 km². Veden osuus pinta-alasta on 28 prosenttia. Kaupungissa asui vuoden 2020 väestönlaskennassa 440 646 ihmistä.
Historia
thumb|250px|Oaklandin keskusta yöllä Oaklandissa on asunut intiaanikansoja jo tuhansia vuosia. Ensimmäiset espanjalaiset löytöretkeilijät saapuivat alueelle 1770-luvulla. Virallisesti Oakland perustettiin vuonna 1852. Vuoden 1906 San Franciscon maanjäristyksen seurauksena Oaklandin asukasmäärä nousi huomattavasti, kun kodittomia ihmisiä muutti tuhoutuneelta alueelta kaupunkiin.
Ilmasto
Oaklandin ilmastossa on piirteitä sekä rannikon San Franciscon että sisämaan San Josén ilmastoista. Vaikka kaupunki ei sijaitse valtameren rannalla, se sijaitsee suoraan Golden Gate -salmea vastapäätä, joten kaupungin ilmaan nousee öisin mereltä runsaasti kylmää sumua. Sumu häviää aamulla, ja päivisin kaupungissa on tyypillisen lämmin ja aurinkoinen kalifornialainen ilmasto.
Oaklandin keskilämpötila on 13 °C. Se on hivenen alempi kuin muiden Kalifornian kaupunkien. Kalifornian ylin keskilämpötila on 17 °C ja alin keskilämpötila 9 °C. Lämpimimmät päivät ovat syyskuussa. Kylmin kuukausi on tammikuu. Keskimääräinen vuotuinen sademäärä (58 cm) sataa yleensä lokakuun ja toukokuun välisenä aikana.
Kulttuuri
Oaklandissa on perustettu suosittu punk rock -yhtye Green Day ja metalliyhtye Machine Head.
Benjamin Britten
Edward Benjamin Britten (22. marraskuuta 1913 Lowestoft – 4. joulukuuta 1976 Aldeburgh) oli brittiläinen säveltäjä ja pianisti. Hän aloitti säveltämisen jo lapsena. Vuonna 1927 hän alkoi saada yksityisopetusta säveltäjä Frank Bridgeltä.
Britten sai koulutuksensa Gresham’s Schoolissa ja Royal College of Musicissa.
Brittenin ensimmäinen suosiota saanut teos oli hänen vuonna 1934 säveltämänsä A Boy was Born. Hänen nykyään tunnetuin teoksensa on ooppera Peter Grimes 1940-luvun alusta. Myös muunnelmasarja Nuoren orkesteriopas op. 34 (A Young Person’s Guide to the Orchestra) on tunnettu ja arvostettu teos, ja sillä tutustutetaan usein "ensikertalaisia" orkesteriin. War Requiem (1962), kolmas Brittenin tunnettu teos, syntyi uudelleenrakennetun Coventryn katedraalin vihkiäisiin.
Ylösnousemuskappeli
Ylösnousemuskappeli on Turun hautausmaalla sijaitseva kirkkorakennus. Sen on suunnitellut turkulainen funkisarkkitehti Erik Bryggman. Kappelin suunnittelussa ja toteutuksessa on piirteitä ainakin italialaisesta kansanrakentamisesta, suomalaisesta kivikirkkoperinteestä, pohjoismaisesta 1920-luvun klassismista sekä funktionalismista. Ylösnousemuskappeli on yksi Erik Bryggmanin päätöistä. Kappeli valmistui huhtikuussa 1941.
Ylösnousemuskappeli on suunniteltu sulautumaan ympäristöönsä, mikä ilmenee myös sisätiloissa, kun suuren salin yhtenäinen lasiseinä tuo mäntymetsän latvuston siivilöimää valoa kirkkosaliin. Kappeli on täynnä monikerroksellista symboliikkaa. Kappelin hiekkakivireliefit ja muut kuvanveistotyöt ovat tehneet turkulaiset taiteilijat Jussi Vikainen ja Ennu Oka. Ylösnousemuskappelia on pidetty Pohjoismaiden kauneimpana kappelina ja yhtenä myöhäisen funktionalismin hienoimmista teoksista koko Euroopassa.
Rb
Rb tai RB tarkoittaa seuraavia:
Åken maailma
Rooleissa
Elokuvan toi Suomeen Walhalla ry, ja sen ensi-ilta oli 20. joulukuuta 1985 Helsingin Yrjönkadun Nordia-teatterissa. Elokuva on julkaistu Suomessa myös VHS-videona ja esitetty Yleisradion tv-kanavilla 1988, 1994 ja 1996. Video-oppaassa vuodelta 1994 Bello Romano piti elokuvaa hieman kuivakkana ja antoi sille kolme tähteä viidestä, mikä teoksen mukaan vastaa sanallista arviota ”hyvä”.
Kánin László
Kánin László oli unkarilainen aatelinen, joka toimi vuosien 1261 - 1264 aikana Transilvanian voivodina. Kánilla oli kolme poikaa. Yksi pojista Kán II László toimi myös Transilvanian voivodina vuosina 1295 - 1314. Kánin László toimi Transilvanian voivodina aikana milloin Kán Tapani V toimi Transilvanian herttuana. Tapani V hallitsi aluetta ilman Unkarin kuningas Béla IV:n ohjausta. László ajautuikin Tapani V:n valtataisteluun mukaan ja hänellä oli useita korkea-arvoisia tehtäviä kuolemaansa saakka.
Viitteet
}
Claudia Losch
Claudia Losch (s. 10. tammikuuta 1960 Wanne-Eickel) on entinen saksalainen kuulantyöntäjä ja olympiavoittaja.
Helsingin MM-kilpailuissa 1983 länsisaksalainen, 181-senttinen Claudia Losch sijoittui kuulantyönnössä seitsemänneksi tuloksella 19,72 m. Seuraavana vuonna itäblokin maat boikotoivat Los Angelesin olympialaisia ja Loschin ainoa todellinen vastus oli Romanian Mihaela Loghin. Losch työnsi loppukilpailussa tuloksen 20,48 m ja voitti olympiakultaa yhden senttimetrin erolla Loghiniin. Muut hävisivät pitkälti toista metriä.
Ulkoradoilla Losch ei yltänyt enää toistamiseen mitaleille. Stuttgartin EM-kilpailuissa 1986 hän oli neljäs tuloksella 20,54 m, Rooman MM-kilpailuissa 1987 neljäs tuloksella 20,73 m, Soulin olympialaisissa 1988 viides tuloksella 20,27 m, Splitin EM-kilpailuissa 1990 neljäs tuloksella 19,92 m ja vielä Tokion MM-kilpailuissa 1991 neljäs tuloksella 19,74 m. Lisäksi hän sijoittui vuoden 1986 EM-kilpailujen kiekonheitossa yhdeksänneksi tuloksella 56,54 m. Kuulaennätyksensä 22,19 m hän työnsi Hainfeldissa 23. elokuuta 1987.
Sisäratojen EM-kilpailuissa Losch ylti viidesti mitaleille. Göteborgissa 1984 hän työnsi tuloksen 20,23 m ja hävisi Helena Fibingeroválle 11 senttimetriä. Seuraavana vuonna Pireuksessa Losch työnsi tuloksen 20,59 m, ja nyt Fibingerová oli 25 senttiä parempi. Madridissa 1986 tšekkoslovakialaistyöntäjä ei ollut enää mukana ja kahden hopean jatkoksi Losch voitti kultaa tuloksella 20,48 m. Budapestissa 1988 hän voitti toisen Euroopan mestaruutensa tuloksella 20,39 m ja Glasgow'ssa 1990 vielä kolmannen työntämällä 20,64 m.
Metsävilistäjä
Metsävilistäjä (Acanthisitta chloris), (maoriksi: Tītipounamu) on pieni varpuslintuihin kuuluva hyönteissyöjä, joka on kotoperäinen laji Uudessa-Seelannissa. Lintu muistuttaa muodoltaan peukaloista mutta ei kuulu oikeiden peukaloisten heimoon Troglodytidae.
Metsävilistäjä on noin 8 cm pitkä. Naaras on hieman koirasta kookkaampi ja painaa noin 7 g, kun koiras painaa noin 6 g. Se on Uuden-Seelannin pienin kotoperäinen varpuslintu. Heimonsa lajeista se on ainoa, joka ei ole uhanalainen.
JR Reed (näyttelijä)
thumb|JR Reed (keskellä). Jason "JR" Reed s. 13. joulukuuta 1967 Corvallis, Oregon, Yhdysvallat) on amerikkalainen näyttelijä sekä muusikko. Reed aloitti näyttelemisen vuonna 1996. Hänet tunnetaan Tenacious D -ohjelmista.
FC Seoul
FC Seoul on eteläkorealainen jalkapallojoukkue Soulista. Se pelaa Etelä-Korean pääsarjassa K-Leaguessa.
Obsidiaani
thumb|220px|Obsidiaania. Lake County, [[Oregon.]]
Obsidiaani (laavalasi) on laavaa, joka on jähmettynyt niin nopeasti, ettei muodostunut kivilaji ole ehtinyt kiteytyä. Se syntyy kvartsipitoisesta laavasta. Tuloksena on tummanviolettia, tummanvihreää, tummanruskeaa tai aivan mustaa lasia. Sitä käytettiin kivikaudella Etelä-Euroopassa pienikokoisten teräaseiden ja nuolenkärkien valmistukseen. Nykyisin sitä käytetään korukivenä ja kirurgin veitsissä.
Obsidiaanin käyttö iänmäärityksessä
Kun pala obsidiaania murtuu, ilmassa oleva vesi tarttuu murrospintaan ja alkaa siirtyä lasin sisälle diffuusion välityksellä. Tämän seurauksena obsidiaanin pintaan muodostuu vesipitoinen (hydrautunut) kaistale, jonka paksuus riippuu siitä, kuinka kauan murrospinta on altistunut ilman kosteudelle. Ympäristön lämpötila ja obsidiaanin kemia vaikuttavat hydrautumisen nopeuteen.
Geologit Irving Friedman ja Robert Smith esittelivät 1960-luvulla obsidiaanin perustuvan ajoitusmenetelmän, jonka avulla ihmisen työstämille obsidiaanipinnoille voidaan antaa sekä suhteellisia että absoluuttisia ikiä. Obsidiaaniajoitusta käytetään erityisesti arkeologisessa ajanmäärityksessä.
Nahkiaiset
Nahkiaiset (Petromyzontidae) ovat alkeellisia leuattomia selkärankaisia, joilla on sarveishampaiden reunustama pyöreä imusuu. Nahkiaiset on yksi nahkiaiskalojen (Petromyzontiformes) kolmesta heimosta.
Nahkiaisia tunnetaan yli 40 eri lajia. Aikuiset voivat kasvaa 13–100 cm:n pituisiksi. Suomessa säännöllisesti esiintyviä lajeja ovat nahkiainen ja pikkunahkiainen.
Nahkiaisilla on kidukset, jotka aukeavat ruumiin sivuille muodostaen seitsemän reiän rivin. Niillä on myös yksi sierain pään yläosassa. Nahkiaisilla on leuaton, hampaallinen ja pyöreä suu, jolla ne imevät verta kaloista. Nahkiaisilla ei ole luustoa, suomuja eikä parillisia eviä.
Nahkiaisten matomaisia toukkia kutsutaan likomadoiksi tai ammokeeteiksi, ja ne elävät pohjaliejussa. Toukat syövät pohjan hajoamatonta orgaanista ainesta ja pikkueläimiä.
Merinahkiainen
Suomessa tavataan satunnaisesti merinahkiaista (Petromyzon marinus), joka on selvästi nahkiaista suurempi ja väriltään kirjava. Merinahkiaisen varsinaista esiintymisaluetta on Pohjois-Atlantti, josta se on levinnyt myös Pohjois-Amerikan suuriin järviin. Euroopassa tavataan lisäksi kolmea tonavannahkiaislajia, jotka luetaan sukuun Eudontomyzon.
Pikaluistelun maailmanmestaruuskilpailut
Pikaluistelun maailmanmestaruuskilpailut järjestää Kansainvälinen luisteluliitto (ISU).
Tynninharju
thumb|250px|Lohjan paloasema sijaitsee Tynninharjulla. Tynninharju (ruots. Tynnismalm) on kaupallinen keskittymä Lohjalla, keskustasta kolme kilometriä lounaaseen. Tynninharju tunnetaan jopa Lohjan keskustan haastavana kaupallisena keskuksena. Alue sijaitsee kolmen kaupunginosan, Ojamon, Ojamonkankaan sekä Maksjoen yhtymäkohdassa.
Tynninharjulla on useita päivittäistavarakauppoja, kodinkone- ja huonekaluliikkeitä sekä auto- ja rengasliikkeitä. Myös Lohjan paloasema sijaitsee Tynninharjulla, ja aivan Tynninharjun kupeessa sijaitsevat myös HUS:n Lohjan sairaala sekä Tynninharjun terveyskeskus.
Tynninharjun yrityskeskittymää varten on vuonna 2022 perustettu oma nettisivusto www.tynninharju.fi. Sivuston tarkoituksena on omalta osaltaan tuoda alueen palvelut asukkaille sekä ohiajaville entistä paremmin esille.
Verena Stuffer
Val d'Isèren MM-kilpailuissa 2009 Stuffer oli syöksylaskussa 23:s ja Garmisch-Partenkirchenissä 2011 27:s. Sotšin olympialaisissa 2014 hän sijoittui supersuurpujottelussa 11:nneksi ja syöksylaskussa 14:nneksi.
Chang Cheng-Hsien
Chang Cheng-Hsien (s. 8. helmikuuta 1967) on taiwanilainen entinen baseballpelaaja ja olympiamitalisti. Hän oli mukana Taiwanin hopeaa voittaneessa joukkueessa Barcelonan olympialaisissa 1992.
Hyvät, pahat ja rumat
Hyvät, pahat ja rumat (The Good, the Bad and the Ugly) on vuonna 1966 ensi-iltaan tullut italialainen lännenelokuva, jonka on ohjannut Sergio Leone. Elokuvan pääosissa esiintyvät Clint Eastwood, Eli Wallach ja Lee Van Cleef. Hyvät, pahat ja rumat on Leonen niin sanotun dollaritrilogian viimeinen osa.
Vaikka Hyvät, pahat ja rumat ei valmistuttuaan herättänytkään suurta huomiota, se kuuluu nykyisin tunnetuimpiin ja arvostetuimpiin lännenelokuviin. Elokuva on innoittanut monia nykypäivän elokuvaohjaajia, ja vuonna 2005 Time-lehti valitsi sen sadan merkittävimmän elokuvan joukkoon. Elokuvan saamasta suosiosta kertoo sekin, että se on Internet Movie Databasessa 250 parhaan elokuvan joukossa yhdeksäntenä ja se on tietokannan arvostetuin Yhdysvaltojen ulkopuolella tuotettu elokuva (tilanne lokakuussa 2019).
Elokuvan tapahtumat sijoittuvat vuoden 1862 New Mexicoon, joka on joutunut Yhdysvaltain sisällissodan kouriin. Elokuva seuraa kolmea päähenkilöä, jotka tavoittelevat Etelävaltioiden armeijalta varastettuja rahasäkkejä. Elokuva on miltei kolmituntinen eepos, jossa on hyvin monivaiheinen juoni.
Tarina
Elokuvan alussa esitellään kolme päähenkilöä. Ensimmäinen päähenkilö on meksikolainen lainsuojaton Tuco Benedicto Pacifico Juan Maria Ramirez eli ”Tuco” (”Ruma”), joka hädin tuskin selviytyy palkkionmetsästäjien hyökkäyksestä. Toinen hahmo on kylmäverinen palkkamurhaaja ”Enkelisilmä” (”Paha”), joka tiedustelee Etelävaltioiden armeijalta varastettujen rahasäkkien kohtaloa köyhältä maanviljelijältä Stevensiltä, mutta lopulta hän tappaa viljelijän ja tämän vanhemman pojan. ”Enkelisilmä” rahastaa Stevensin palkkamurhan Bakerilta ja tappaa hänetkin Stevensin antamaa maksua vastaan. Kolmas hahmo on nimillä ”Mies vailla nimeä” ja ”Blondi” ("Hyvä") tunnettu seikkailija.
Alussa Blondi ja Tuco hankkivat rahaa huijaamalla viranomaisia: koska Tuco on etsintäkuulutettu rikollinen, Blondi "pidättää" hänet ja toimittaa Tucon paikalliselle šeriffille ja saa samalla palkkiorahat pidätyksestä. Tuco päätetään hirttää, mutta Blondi ampuu hirttoköyden poikki, kaksikko pakenee ja jakaa rahat keskenään. Lopulta Blondi kuitenkin kyllästyy kumppaniinsa ja jättää Tucon keskelle autiomaata ilman vettä. Tuco selviytyy ja ryövää asekaupasta aseen ja varusteita, minkä jälkeen hän jäljittää Blondin käsiinsä ja vie hänet autiomaahan. Tuco yrittää pakottaa entisen ystävänsä kävelemään aavikon halki ilman vettä, mutta yhtäkkiä kaksikko törmää villinä laukkaavaan täynnä kuolleita ja kuolevia Etelävaltioiden sotilaita olevaan hevosvankkuriin. Yksi sotilaista, Bill Carsonin nimellä esiintyvä Jackson, kertoo heille sisältävistä rahasäkeistä, jotka on kätketty eräälle hautausmaalle. Ennen kuolemaansa hän kertoo Tucolle hautausmaan nimen ja tämän hakiessa vesileiliä paljastaa Blondille haudan nimen, johon kulta on kätketty.
Bill Carsonin kuoltua Blondi ja Tuco tarvitsevat toisiaan, koska eivät pysty kumpikaan yksin löytämään rahasäkkejä. Auringonpaahteen ja vedenpuutteen seurauksena Blondi on lähellä kuolemaa, ja niin Tuco vie hänet papiksi ryhtyneen veljensä, Isä Pablo Ramirezin, johtamaan luostariin saamaan hoitoa. Blondin maatessa vuoteessa Tuco ja Pablo keskustelevat virheistä, joita he ovat tehneet elämänsä aikana. Blondin toivuttua kaksikko naamioituu Etelävaltioiden sotilaiksi, mutta he joutuvat Unionin vankileirille. Leirillä kersanttina toimiva Enkelisilmä saa selville, että Tuco tietää Bill Carsonista ja rahasäkeistä, ja hänen alaisensa Wallace kiduttaa Tucoa. Enkelisilmä kuulee Tucolta, että vain Blondi on tietoinen aarteen haudan nimestä, joten hän lähettää Tucon pois junalla korpraali Wallacen kanssa ja ehdottaa yhteistyötä Blondin kanssa. Blondin ja Enkelisilmän etsiessä rahasäkkejä Tuco onnistuu pakenemaan junasta ja samalla tappaa Wallacen ja ampuu myöhemmin hylätyssä kylässä kahdeksan kuukautta häntä jahdanneen yksikätisen palkkionmetsästäjän. Blondi kuulee aseen äänen, lähtee etsimään Tucoa, ampuu varjostajansa Enkelisilmän apurin ja löytää Tucon. Blondi ja Tuco solmivat ystävyyssuhteensa uudelleen ja tappavat Enkelisilmän värväämät loput neljä jengiläistä. Enkelisilmä pakenee heitä.
Hautausmaata lähestyessään Blondi ja Tuco näkevät Pohjois- ja Etelävaltioiden joukkojen välisen taistelun vanhasta sillasta. Koska he eivät pääse taistelun vuoksi hautausmaalle, he päättävät siirtää taistelun toisaalle tuhoamalla sillan. He ovat liittymässä Unionin joukkoihin ja tulitauon aikana tekeytyvät lääkintämiehiksi ja räjäyttävät sillan dynamiitilla. Sillan tuhouduttua Tuco kertoo hautausmaan olevan nimeltään "Sad Hill", ja Blondi puolestaan paljastaa rahasäkkien olevan Arch Stanton -nimisen sotilaan haudassa. Tuco hylkää Blondin heti tilanteen salliessa. Hän saapuu ensimmäisenä Sad Hilliin ja etsii Arch Stantonin haudan, ja alkaa kaivaa. Blondi saapuu pian myös paikalle ja viimeisenä Enkelisilmä ilmestyy ja vaatii rahasäkkejä itselleen. Blondi paljastaa heti Enkelisilmälle, ettei Arch Stantonin haudassa ole muuta kuin mädäntynyt ruumis. Blondi muka kirjoittaa oikean aarteen sisältävän haudan nimen irtokiveen, asettaa sen keskelle pyöreää aukiota ja vetäytyy kauemmas. Tämän jälkeen alkaa elokuvan loppuhuipennus, jossa kolmikko seisoo keskellä hautausmaan keskiaukioita aseet valmiina. Sekä Blondi että Tuco yrittävät ampua Enkelisilmää. Vain Blondi osuu sillä ilmenee, että hän oli poistanut Tucon revolverista luodit.