cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Siilikalat
Siilikalat (Diodontidae) on jäykkäleukakalojen heimo. Siihen kuuluu 19 lajia, jotka jaetaan kuuteen sukuun. Niitä tavataan Atlantilla, Intian valtamerellä ja Tyynellämerellä. Kahden suvun, Diodon ja Chilomycterus, jäseniä pidetään myös akvaariokaloina.
Siilikalojen ihoa peittävät piikit, ja ne voivat hädän hetkellä pullistaa vartalonsa pallomaiseksi. Joillakin lajeilla, kuten juovasiilikalalla, piikit ovat jatkuvasti pörhöllään, toiset voivat pörhistää ne halutessaan.
Siilikalat syövät kovakuorisia selkärangattomia, joiden kuoren ne murskaavat kovalla nokallaan. Nokka muodostuu yhteen sulautuneista hampaista, mistä tulee heimon tieteellinen nimi Diodontidae, kaksihampainen.
Suha Bishara
Suha Bishara (ranskalaisittain Souha Bechara, s. 1967) on libanonilainen kristitty nainen, joka ampui 7. marraskuuta 1988 Israelin tukeman Etelä-Libanonin armeijan kenraali Antoine Lahdia. Hänet vangittiin kymmeneksi vuodeksi ilman syytteitä Israelin Khiamin vankileirille.
Bishara syntyi samassa kylässä kuin Lahd. Hän liittyi 1982 Israelin miehittäessä Etelä-Libanonin 15-vuotiaana Libanonin kommunistiseen puolueeseen ja neljä vuotta myöhemmin sen sotilaalliseen siipeen. Hän opetti vuoden Lahdin lapsille matematiikkaa ja luonnontieteitä ja ampui tätä kolme kertaa 7. marraskuuta 1988 kello 20. Lahd selvisi henkissä ja palasi työhönsä kuukauden kuluttua. Bishara vangittiin. Hän sai lähettää kirjeen perheelleen 1995 ja tavata myöhemmin äitiään kerran kuukaudessa. Bishara vapautettiin 3. syyskuuta 1998.
Runo-Edda
Runo-Edda tai Vanhempi Edda on runomuotoinen skandinaavisten muinaistarujen kokoelma. Suurin osa runoista syntyi arviolta vuosina 800–1000, jotkin sen jälkeen. Ne elivät aluksi muinaisnorjankielisenä suullisena perimätietona ennen kuin ne kirjoitettiin ylös Islannissa toisen vuosituhannen alkuvuosisatoina. Runot ovat useiden eri tekijöiden sepittämiä, mutta tekijöiden nimiä ei tiedetä. Merkittävin käsikirjoitus on Islannissa noin vuonna 1270 koottu Codex Regius.
Synty ja siirtyminen
Edda-runojen syntyaikaa ja alkuperää ei voida tarkasti määritellä. Niiden runomitta on länsigermaanista, mikä tekee niistä luultavasti hyvin vanhoja. Runojen aiheet ovat peräisin kristinuskon tuloa edeltävän ajan mytologiasta, ja ne kertovat muun muassa esikristillisistä jumalista, joiden osuutta ei ole kristinuskon vaikutuksesta pienennetty kuten monissa muissa tuon ajan eurooppalaisissa mytologioissa. 1200- ja 1300-luvun kirjoituksissa eddalaista runoutta pidettiin jo vanhanaikaisena.
Vanhimpia tunnettuja esimerkkejä muinaisnorjankielisestä eddamittaisesta runoudesta ovat vanhemmalla futhark-riimukirjoituksella tehtyjä kaiverruksia, usein muistokirjoituksia, joita on löydetty paljon etenkin Ruotsista. Kirjoitus oli käytössä noin vuosina 150–700.
Yksittäisten runojen keskinäistä aikajärjestystä on myös vaikea määritellä. Se johtuu osittain siitä, että kun runot kirjoitettiin ylös keskiajalla, niihin oli jo saatettu lisätä uusia piirteitä.
Eddarunojen esittäjiä ei tiedetä nimeltä, eikä heidän sukupuolestaan ole tietoa. Sitäkään ei tiedetä, missä runonlausujat esiintyivät. Yleisesti arvellaan, että runoa lausui yksi lausuja yleisölleen. Joidenkin tutkijoiden mukaan runoja saattoi esittää usea esittäjä, joista jokaisella oli oma roolinsa. Tätä tukisi Codex Regiusissa olevat merkinnät, jotka näyttävät näyttelijälle tarkoitetuilta ohjeilta.
Ei tiedetä, siirtyivätkö runot sukupolvelta toiselle samassa muodossa, vai uusiutuivatko ne jatkuvasti lausujien tuntemien runokaavojen puitteissa. Yleisimmin uskotaan runojen siirtyneen muistinvaraisesti, vaikka joistain runoista tunnetaankin hiukan toisistaan poikkeavia versioita.
Ylös kirjoittaminen
Latinalainen kirjaimisto sekä eläimennahka kirjoitusmateriaalina saapuivat Skandinaviaan 1000- ja 1100-luvuilla. Sen myötä suullista Edda-runoutta alettiin kirjoittaa ylös pergamentille Islannissa ja mahdollisesti paikoin myös muualla Skandinaviassa. Tarkkaa aikaa tälle ei kuitenkaan tiedetä. Runo-Edda on koottu erilaisista käsikirjoituskokoelmista, ja siitä on erilaisia versioita. Kaikkia runoja ei koskaan kirjoitettu ylös, ja osa kirjoitetuistakin on kadonnut. Puuttuvien runojen tapahtumiin viitataan esimerkiksi Snorri Sturluson 1220-luvulla laatiman Proosa-Eddan tarinoissa.
Codex Regius
Codex Regiukseen kuuluu 31 erillistä runoa. Se koostuu kahdesta osiosta, Eddan jumalrunot, joihin kuuluu 11 runoa, ja Eddan sankarirunot, joita on 20. Ensimmäisistä jumalrunoista Vǫluspá, Vafþrúðnismál ja Grímnismál kuvaavat maailman, jumalien, ihmisten ja muiden olentojen syntyä sekä maailmanloppua. Sankarirunoissa kerrotaan muun muassa Sigurdin sankariteoista.
Muut kirjat
Edda-runoutta on myös islantilaisissa muinaissaagoissa, jotka ovat saagojen lajityyppi. Lisäksi kolme Edda-runoa esiintyy keskiaikaisissa islantilaisissa historiallisissa kokoelmissa.
Runot on suomentanut Aale Tynni.
Runomitat
Eddan runomitta tunnetaan hyvin tarkkaan, sillä Snorri Sturluson teki siitä kattavan selvityksen Nuorempaan Eddaan sisältyvässä "Háttatal"-runossa.
Muodollisesti Edda-runot käyttävät tiukkoja, tavujen määrään ja alkusointuihin perustuvia runomittoja. Eeppisessä, kertovassa runoudessa, kuten "Vǫluspássa" oli yleensä käytössä fornyrðislag-mitta (sananmukaisesti 'vanhojen sanojen mitta'), joka perustuu allitteraatioon ja painollisten ja painottomien tavujen vaihteluun. Samantapaisia mittoja on käytössä myös muissa keskiaikaisissa, germaanisissa runoteoksissa, kuten Englannin Beowulfissa ja saksankielisessä Nibelungein laulussa.
Lyyrisempi, ei-kertova runous, kuten "Hávamál", käytti yleensä ljóðaháttr-runomittaa (sananmukaisesti 'runomitta'). Ljóðaháttrissa säkeistöt koostuvat tavallisesti kahdesta kolmen säkeen jaksosta, joissa kahta ensimmäistä säettä yhdistää sama alkusointu ja kolmannessa on oma sisäinen alkusointu. Konsonanttiriimi perustuu saman konsonantin toistumiseen, mutta vokaaliriimien alkusointu voi muodostua myös eri ääneistä. Esimerkki ljóðaháttr-runomitasta ("Hávamál", runo 77):
Hiirimatto
thumb|[[Rannetuki|Rannetuella varustettu ergonominen hiirimatto.]] Hiirimatto on pinta, joka parantaa tietokoneen hiiren liikkeen lukemista. Hiirimatot tehdään useimmiten muovista, joka on tasainen ja päältä sopivan liukas. Lisäksi on olemassa myös metallisia hiirimattoja, joissa voi olla erilaisia pinnoitteita, kuten teflonia, lasia tai alumiinia. Laadultaan paremmat hiirimatot ovat yleensä erikoistuneet pelaamista tai erittäin tarkkaa graafista muokkausta varten. Pelaamista varten olevia hiirimattoja kutsutaankin tästä syystä myös pelihiirimatoiksi ja tavallista tarkempaa hiirityöskentelyä tukevia hiirimattoja tarkkuushiirimatoiksi. Tällaiset hiirimatot maksavat huomattavasti enemmän kuin tavalliset hiirimatot, joita voi saada jopa täysin maksutta. Kalliimmissa hiirimatoissa on useimmiten erittäin sileä pinta, ja niitä käytettäessä syntyy tavallista vähemmän ääntä ja tuntuu vähemmän värinää. Joihinkin tällaisista hiirimatoista on saatettu liittää myös rannetuki ja/tai pidike hiiren johdolle. Tosin nämä saattavat tulla myös erillisenä, jolloin käyttäjä voi tarvittaessa itse liittää ne hiirimattoon.
Hyvä hiirimatto vähentää hiiren kulumista, se pysyy paikallaan eikä sisällä teräviä reunoja. 2000-luvun alussa yleistyneet optiset hiiret eivät välttämättä vaadi lainkaan hiirimattoa, mutta sellainen usein helpottaa hiiren käyttöä. Optisen hiiren matto voi olla liukkaampi kuin pallohiiren, mutta se ei saa heijastaa valoa epämääräisesti.
Tinanvalanta
Tinanvalanta eli molybdomantia on muinainen ennustuskeino, jota nykyään harrastetaan pääasiassa leikkimielellä uudenvuodenaattona Pohjoismaissa, Saksassa ja Itävallassa. Tinan tai lyijyn valaminen ennustuskeinona oli tunnettu jo muinaisessa Roomassa.
Lyijy sulatetaan ensin isossa lusikassa tai kauhassa ja kaadetaan sitten kylmään veteen. Jähmettyessään metalli saa mielikuvituksellisia muotoja. Kovettuneesta metallista voidaan lukea ennustuksia. Tinan muotoja voi tulkita kuvaannollisesti: kuplinut tina viittaa rahaan, hauras rakenne epäonneen ja laivan muoto matkustamiseen.
Suomessa myydään ennen vuodenvaihetta hevosenkengän muotoisia lyijy- ja tinaseoksia. 41 kg painavan maailman suurimman uudenvuodentinan valoi Loviisan Valko VPK 31. joulukuuta 2009.
Tinanvalannan toinen nimitys molybdomantia tulee kreikan kielen sanoista Μόλυβδος (mólybdos) ’Lyijy’ ja μαντεία (manteia) ’Ennustaminen’.
Lyijypitoisten uudenvuodentinojen myynti on kielletty maaliskuusta 2018 lähtien terveys- ja ympäristösyistä. Turvallisuus- ja kemikaalivirasto suosittelee tilalle esimerkiksi sokeria ja mehiläisvahaa. Lyijyttömien tinojen myynti on edelleen sallittua.
Patric Standford
Patric John Standford (5. helmikuuta 1939 Barnsley, South Yorkshire – 23. huhtikuuta 2014) oli brittiläinen säveltäjä. Hän kävi kveekareiden koulun ja suoritti kansalaispalveluksen Ison-Britannian kuninkaallisissa ilmavoimissa. Tämän jälkeen hän opiskeli Guildhall Schoolissa Edmund Rubbran ja Raymond Jonesin johdolla. Vuonna 1964 hän pääsi Mendelssohn-stipendin turvin opiskelemaan Italiaan Gian Francesco Malipieron ja Puolaan Witold Lutosławskin johdolla.
Saatuaan maisterin arvon Lontoon yliopistosta hän sävelsi ja sovitti elokuviin, televisioon ja West End -näytöksiin. Hän teki useita levytyksiä kevyen musiikin kapellimestarina; levyihin kuuluu Continuum-jazzyhtyeen albumi, jonka Standford sekä sävelsi että johti. 1970-luvulla aloitti uran konserttisäveltäjänä. Hänen varhaisia teoksiaan taidemusiikissa ovat Triesten kaupunginpalkinnon saanut ensimmäinen sinfonia The Seasons, konsertto sellolle Johannes Brahmsin muiston kunniaksi sekä oratorio Christus Requiem. Viimeksi mainittu oli arvostelumenestys ja toi säveltäjälle Jugoslavian hallituksen taidepalkinto.
Standford sai Óscar Esplá -sävellyspalkinnon toisella sinfoniallaan, vuoden 1985 Geneven Ernst Ansermet -palkinnon kolmannella sinfoniallaan (Toward Paradise) ja vuonna 1997 Budapestin ensimmäisen kansainvälisen säveltäjäpalkinnon naamionäytelmällä The Prayer of Saint Francis. Vuonna 1999 seurasi Belgian kansainvälisen ClarinetFestin ensipalkinto klarinettikvintetosta. BBC:n filharmonikot tilasi Standfordilta tämän viidennen sinfonian vuonna 1986.
Standford toimi sävellysprofessorina Guildhall Schoolissa vuosina 1968–1980. Tämän jälkeen hänet nimitettiin Bretton Hallin musiikkikoulun johtoon. Hän jatkoi myös työskentelyä säveltäjänä, kirjoittajana ja säännöllisenä kuorofestivaalien tuomarina Unkarissa, Ranskassa ja Virossa. Hänestä tehtiin Guildhall Schoolin Fellow vuonna 1972. Hän toimi Composers' Guild of Great Britainin ja British Music Information Centren puhemiehenä. Standford kirjoitti useisiin lehtiin, kuten The Musical Timesiin; vuosina 1980–2008 hän toimi The Yorkshire Postin musiikkikriitikkona. Hänen teoksistaan on levytetty useita, kuten sellokonsertto Raphael Wallfischin tulkitsemana.
Standford oli vuodesta 1967 naimisissa Sarah Hiltonin kanssa. Jäätyään leskeksi vuonna 2011 Standford muutti Suffolkiin. Hän kuoli 75-vuotiaana. Hänellä oli kaksi poikaa ja tytär.
Kehä (optinen ilmiö)
thumb|240px|Kehä Kuun ympärillä Kehä on valonlähteen (tavallisimmin Auringon tai Kuun) ympärillä havaittava värillisistä ja sisäkkäisistä kehistä koostuva ilmakehän optinen ilmiö. Kehä muodostuu, kun kohteesta tuleva valo ja siroaa ilmakehän pienhiukkasista. Useimmiten kehä havaitaan, kun Auringon tai Kuun edessä on pilviä, joiden läpi valo kuitenkin pääsee etenemään. Tällöin kehän muodostavat ilmakehän vesipisarat. Kehiä voi muodostua myös muuntyyppisten pienhiukkasten vaikutuksesta, esimerkiksi siitepölykehiä tunnetaan. Kehän muoto voi riippua sirottajien muodosta, kehä voi olla esimerkiksi lievästi elliptinen tai muuten erikoisen muotoinen, ei täydellinen ympyrä.
JAN-vaappu
JAN-vaappu on Jouko Niemivaaran (s. 1942 Mäntsälä) luoma vaappumallisto, jonka juuret juontavat 1950-luvulle, jolloin Niemivaara veisteli ensimmäisiä vaappujaan. Enemmissä määrin vaappuja alkoi syntyä 1960-luvun alkupuolella arviolta vuosina 1963–1964. Kaupallinen valmistus alkoi vuonna 1968. JAN-vaaput ovat tunnettuja lohivaappuja ja niillä on saatu useita suurlohia. Koska vaaput tehdään käsityönä, on niiden saatavuus rajoitettua. Vaaput ovat haluttuja, jopa suosittuja keräilyesineitä, ja niitä ei ole aina riittänyt myyntiin valmistajalta, jolloin kalastajien välisessä kaupassa vaappujen hinnat ovat olleet muutamasta kymmenestä sataan euroon. Nykyisin vaappuja valmistaa lisenssillä Suomen Uistin Oy.
Suurin osa mallistosta on tarkoitettu lohelle, mutta mallistosta löytyy myös taimenelle, kuhalle ja hauelle värejä ja malleja. JANin tunnetuimmat mallit ovat 6,5 cm ja 7,5 cm. Näiden lisäksi vaappua on valmistettu pituuksissa 6, 7, 8 ja 9,5 cm. Lukuisat lohimiesten tuntemat klassikkovärit kuten Parsilankku, Klenooti, Komunisti, Ruska ovat myös Niemivaaran käsialaa.
Rungon muotoilun ja uimalevyn ansiosta viehe sukeltaa haluttuun syvyyteen. Värien maalauksessa on mietitty sävyjen lisäksi niiden sijainti vaapun pinnalla ja kuinka paljon selkä- ja kylkiväriä näkyy alas tai sivulle. Uintia kehitettäessä on erityisesti huomioitu paksun siiman ja vahvojen koukkujen tarve. 0,45 mm tai paksumpi siima uittaa JANia paremmin kuin ohuempi siima. Paksu, jopa jäykkä siima pidättelee vaapun etupään liikettä sopivasti antaen sille parhaan uinnin. Koukut on sijoitettu runkoon optimaalisesti. Niemivaaran itse kehittämät ruostumattomat koukkurenkaat ovat erittäin vahvoja. Niinpä Niemivaaran kehittämien mallien, uimalevyn ja värien vaikutus näkyy lähes kaikissa nykyisissä lohivaapuissa.
Vaapun siirtyminen uudelle valmistajalle
Jarmo Rapalan LGH Uistin Oy (nyk. Suomen Uistin Oy) osti oikeudet JAN-vaappuihin vuonna 2008. Tavoitteena oli JAN-vaappujen saatavuuden parantaminen ja tuotannon jatkuminen. JAN-vaappujen valmistus siirrettiin LGH:n toimitiloihin Vääksyyn, jossa Toni Halme jatkaa niiden valmistusta. Niemivaara siirtyi myös Vääksyyn, jossa hänen työnkuvansa on opetus-, tuotekehitys- ja laadunvalvontatehtävät. Vuonna 2010 tuotannossa oli kaksi eri mallia, 6,5 cm ja 7 cm, ja yhden vaapun myyntihinta oli 25 euroa.
STX Europe
thumb|250px|[[M/S Allure of the Seas|M/S Allure of the Seas (vasemmalla) ja M/S Oasis of the Seas (oikealla) Pernon telakalla Turussa lokakuussa 2009.]] thumb|250px|[[M/S Baltic Princess|M/S Baltic Princess rakenteilla Hietalahden telakkalla Helsingissä maaliskuussa 2008.]] thumb|250px|[[M/S Independence of the Seas|M/S Independence of the Seas Pernon telakalla lokakuussa 2007.]] thumb|250px|[[M/S Viking XPRS|M/S Viking XPRS Hietaniemen telakalla lokakuussa 2007.]] thumb|250px|Näkymä Pernon telakka-alueelle. STX Europe AS on laivanrakennusyhtiö, jolla on 13 telakkaa Suomessa, Ranskassa, Norjassa, Romaniassa, Brasiliassa ja Vietnamissa. STX Europe kuului aikaisemmin norjalaiseen Aker-konserniin nimellä Aker Yards.
Vuoden 2007 alussa konserni vähensi omistuksensa Aker Yardsista ensin runsaaseen 40 prosenttiin ja myi maaliskuussa 2007 tämänkin osuuden kansainvälisille sijoittajille. Lokakuussa 2007 eteläkorealainen telakkayhtiö STX Shipbuilding osti 39,2 % osuuden Oslon pörssissä noteeratun Aker Yardsin osakkeista. Kauppahinta oli 560 miljoonaa euroa, joka oli 38 % noteerattua kurssia enemmän. Elokuussa 2008 STX ilmoitti saaneensa haltuunsa 88,37 % Aker Yardsin osakkeista ja muuttavansa yhtiön nimen. Uusi nimi (STX Europe ASA) rekisteröitiin 16.9.2008, ja se julkistettiin lokakuussa 2008. Osakkeen noteeraaminen Oslon pörssissä lopetettiin helmikuussa 2009.
STX Finland Oy
Yhtiö on maailman johtava loistoristeilijöiden valmistaja, ja muun muassa maailman suurimpiin kuuluvat sisarlaivat M/S Freedom of the Seas, M/S Liberty of the Seas ja M/S Independence of the Seas sekä M/S Oasis of the Seas ja M/S Allure of the Seas ovat valmistuneet Turun telakalta huhtikuussa 2006, 2007 ja 2008 sekä lokakuussa 2009 ja 2010.
Telakat Euroopassa
Lähde
Minnesota (joki)
Minnesotajoki on Mississippijoen sivujoki, joka sijaitsee Minnesotan osavaltiossa Yhdysvalloissa. Se on noin 540 kilometriä pitkä. Sen valuma-alue on noin 44 000 km2, josta 38 205 km² Minnesotan osavaltiossa ja noin 5 180 km² Etelä-Dakotassa ja Iowassa.
Minnesotajoen jokilaakso on leveimmillään kahdeksan kilometriä leveä ja syvimmillään 80 metriä syvä. Jokilaakso syntyi noin 10 000 vuotta sitten, kun huomattavasti nykyistä Minnesotajokea suurempi jääkautinen joki Warren vei Laurentian mannerjäätikön sulamisvesiä veistäen syvän laakson maisemaan.
Sivujoet
thumb|250px|Minnesotajoki punaisella Minnesotan kartalla.
Obligaatio
thumb|250px|Suomen valtion obligaatio vuodelta 1980. Obligaatio on haltijavelkakirja, valtion, kunnan, rahalaitoksen tai yrityksen velkasitoumus. Obligaation asettaja lunastaa velan takaisin tietyssä järjestyksessä. Obligaatio liittyy obligaatiolainaan: obligaatiolaina jakautuu tiettyyn lukuun obligaatioita.
Obligaation asettaja maksaa sille korkoa. Obligaatio voi olla kiinteäkorkoinen, vaihtuvakorkoinen, palkinto-, voitto-osuus- tai säästöobligaatio. Palkinto-obligaatiossa jokaiselle obligaatiolle maksettavan koron sijasta obligaatioiden haltijoiden kesken arvotaan määräajoin isompia voittoeriä. Suomessa on laskettu liikkeeseen 15 palkinto-obligaatiota vuosina 1868–1954.
Obligaatio Suomessa
Suomessa lasketaan liikkeeseen yleensä vain kiinteäkorkoisia obligaatioita, joiden lyhennykset liikkeeseenlaskija maksaa joko vuotuisina erinä tai yhdellä kertaa laina-ajan päättyessä. Obligaatiot voidaan antaa pankin, muun sijoittajan tai yleisön merkittäviksi. Suomen obligaatiolainojen laina-ajat ovat kansainvälisesti katsottuna lyhyitä, tavallisesti alle kymmenen vuotta. Obligaatiot voidaan vaihtaa rahaksi arvopaperipörssissä, jossa obligaatioiden kurssit ilmoitetaan prosentteina nimellisarvosta.
Suomen ensimmäinen obligaatio laskettiin liikkeelle vuonna 1840, jolloin Suomen Senaatti sai Keisarillisen Majesteetin julistuksella oikeuden antaa 100 hopearuplan arvoisia welkaseteleitä eli obligatsioneja. Suomen Pankki teki ensimmäisen ja viimeisen liikkeellelaskunsa, ja veti varsin pian pois koko lainan lyhentämällä velkapääomaa suunniteltua nopeammalla aikataululla.
Tämän ensimmäisen obligaation jälkeen liikkeellelaskijaksi ryhtyi valtio, joka emittoi (laski liikkeelle) ensimmäisen varsinaisen valtion obligaation. Tämän lainan valuuttana oli rupla, korko 4 prosenttia ja juoksuaika 15 vuotta. Lainalla kerätyillä pääomilla rahoitettiin Saimaan kanavan rakentamista. Koska obligaatioilla ei vielä tuolloin ollut toimivia jälkimarkkinoita, pörssiä tai pankkien noteerauksia, hyväksyi valtio, että obligaation haltijat saattoivat käyttää niitä laillisina maksuvälineinä setelien sijaan ja rinnalla. Kansan suussa obligaatiot saivat nopeasti lempinimen "Saima sedlar", "Saimaa-setelit".
Vuosien ja vuosikymmenten saatossa vanhoista Saima sedlarista ja welkaseteleistä kehkeytyi valtion obligaatio, mistä yllä on kuvaus. Vuosikymmenten kuluessa obligaatio on kuitenkin hakenut kullekin ajalle sopivimman ulkoasun ja rakenteen.
Alussa korko oli kiinteä ja pääomat lyhennettiin arpomalla joka vuosi osa yksittäisistä obligaatioista kokonaan lunastettaviksi. Näin meneteltiin pääsääntöisesti 1940-luvulle asti. Vuosina 1940–80 oli vallalla tasalyhenteisten obligaatioiden kausi. Lainan pääomaa lyhennettiin jokaisen obligaation osalta vuosittain sovitun verran kunnes koko lainapääoma tuli maksetuksi. Nykyään obligaatiot ovat lähes poikkeuksetta bullet-lainoja, joissa pääoma maksetaan kerralla takaisin juoksuajan päätyttyä.
Korot on obligaatioille yleensä maksettu vuosittain. Poikkeus ovat vuodet 1920–1945, jolloin laskettiin liikkeelle paljon palkinto-obligaatioita. Näissä pääoman sai takaisin yleensä kokonaan juoksuajan jälkeen. Korko puolestaan sijoitettiin yhteiseen pottiin, josta arvottiin muutamalle obligaation haltijalle ylisuuri osuus. Tämä arpaobligaatio muistutti hieman tavallista kalliimpaa raha-arpaa, jonka pääoma saatiin takaisin muutaman vuoden päästä, jos arpaonni ei olisi korkoarpajaisissa suosinutkaan.
Obligaatiot olivat ennen arvo-osuusjärjestelmään siirtymistä paperisia, turvapainatuksella painettuja koristeellisia dokumentteja. Reaaliarvonsa menettäneitä vanhoja obligaatioiden kantalippuja keräillään. Obligaatioiden, kuten vanhojen osakekirjojen, keräily on osa laajempaa vanhojen arvopapereiden keräilyä eli skripofiliaa.
Tuotto-obligaatio tarkoittaa Suomen valtion yksityishenkilöille tarjoamaa joukkolainaa. Sarjaobligaatio puolestaan tarkoittaa valtion joukkolainaa, jota tarjotaan institutionaalisille sijoittajille.
Suomen viimeinen paperimuotoinen obligaatiolaina, samalla ensimmäinen ja ainoa, euromääräinen obligaatio laskettiin liikkeeseen 12. päivänä tammikuuta 1999.
Heikki Saxén
Heikki Saxén (s. 23. kesäkuuta 1984 Vaasa) on suomalainen bioetiikan ja aatehistorian tutkija. Hän on Bioetiikan instituutin hallituksen puheenjohtaja ja yksi instituutin perustajista. Vuonna 2015 Mediuutiset valitsi Saxénin vuosittaiselle 100 terveysalan vaikuttajaa -listalleen. Hän sai Unescon palkinnon bioetiikan edistämisestä Suomessa vuonna 2016. Vuonna 2019 Pirkanmaan sairaanhoitopiiri myönsi Heikki ja Salla Saxénille vuosittaisen etiikan edistämispalkintonsa. Julkisuudessa Saxén on tullut tunnetuksi erityisesti pyrkimyksestään vakiinnuttaa bioetiikan tieteenalaa ja sen yhteiskunnallista merkitystä Suomessa sekä kannanotoistaan koskien geenitutkimuksen ja -tiedon eettisiä haasteita kuten yksityisyyden suojaa.
Saxén opiskeli Fulbright-stipendiaattina lukuvuoden 2014–2015 Harvardin yliopistossa terveydenhuollon priorisoinnin johtaviin kansainvälisiin teoreetikkoihin lukeutuvan professori Norman Danielsin ohjauksessa. Hän väitteli tohtoriksi Tampereen yliopistossa vuonna 2017 aiheenaan bioetiikan tieteenalan kehitys ja tulevaisuuden mahdollisuudet. Saxén on lisäksi perehtynyt oikeudenmukaisuutta käsitelleen yhteiskuntafilosofi John Rawlsin ajatteluun.
Törmäyskraatteri
thumb|[[Kuun kraattereita Apollo 11:n kuvaamana.]]
Kaikki maan pinnalta löydetyt pyöreät painumat eivät ole törmäyskraattereita. Esimerkiksi Åvan rengasintruusio ja Fjälskarin graniittinen stokki ovat kumpikin vanhoja endogeenisiä intruusioita. Törmäyskraatterin voi joskus sekoittaa vulkaanisessa purkauksessa tai ydinräjähdyksissä syntyneisiin kraatteriin.
thumb|220px|[[Tycho (kraatteri)|Tycho-törmäyskraatteri Kuussa]] thumb|220px|Adivar-kraatteri Venuksesta otetussa tutkakuvassa.
Richmondin piirikunta (Virginia)
Richmondin piirikunta on Yhdysvaltojen Virginian osavaltiossa sijaitseva piirikunta. Sen väkiluku oli 9 023 vuonna 2019. Piirikunnan hallintokeskus on Warsawin kunta. Piirikunta perustettiin vuonna 1692.
Törmäyskraatteri
Kraatteritiheyden avulla voidaan arvioida taivaankappaleen pinnan ikää ja olosuhteita. Jupiterin Io-kuun pinnalta ei tunneta ainuttakaan kraatteria, joten sen pinta on geologisesti erittäin nuori. Venuksen pinnalta taas on löydetty noin 900 yli 1,5–2 km:n läpimittaista kraatteria, joiden iät ovat 300–500 miljoonaa vuotta. Törmääjät, jotka normaalisti aiheuttaisivat 1,5 km pienempiä kraattereita, tuhoutuvat syöksyessään Venuksen tiheän ja paksun kaasukehän läpi. Kuun pinta on laajalti kraatteroitunutta, ja vanhoja kraattereita näkyy osittain entisten alla aavekraattereina. Tämä kertoo siitä, että Kuun pinta on erittäin vanha.
Kraatterin synty
thumb|200px|[[Nördlinger Riesin tyyppisen suuren meteoriittikraatterin synty kaavakuvana. Meteoriitti tai asteroidi osuu kallioon, ja kaasuuntuu törmäyskitkan kuumuudessa. Kraatteri alkaa syntyä.]] thumb|200px|Heitteet lentävät kraatterista kartiomaisena muodostumana pois, ja kraatteri leviää. Sen kohdalta nousee törmäystulipallo ja sienipilvi. thumb|200px|Kraatterin reunat romahtavat kohti keskustaa ja kraatteri laajenee.
Törmäävä kappale synnyttää kraatterin suuren liike-energiansa vuoksi. Törmäyksessä kappale pysähtyy silmänräpäyksessä, ja energia siirtyy kohdeaineeseen synnyttäen räjähdyksen. Syntyvän törmäyskuopan laatuun vaikuttavat monet vallitsevat olosuhteet, kuten mm. alustan ja törmääjän aineen laatu, lujuus, yms. Suurissa törmäyksissä liike-energia riittää sulattamaan tai kaasuunnuttamaan sekä törmääjän että törmäyskohdan kiveä. Varsinainen törmäyskraatteri syntyy kahden paineaallon edetessä kohdeaineessa. Hitaampi puristusaalto kulkee edellä, ja hieman sen perässä tulee nopeampi ns. purkuaalto.
290px|thumb|[[Copernicus (kraatteri)|Copernicus -kraatteri.]]
Törmäys synnyttää suuremman paineen kuin tulivuorenpurkauksissa syntyy ja kuumuus lasittaa kiven. Nämä vaikutukset synnyttävät kiveen muutoksia, joiden tuotteita sanotaan yleisnimellä impaktiiteiksi. Eräs tunnettu impaktiittityyppi on kartiomaiset halkeamamuodostumat, joita syntyy noin 2–6 GPa:n paineessa. .
Räjähdyskraatterit ovat lähtökohtaisesti pyöreitä muodostumia. Kraatterin muoto voi kuitenkin poiketa pyöreästä perusmuodosta hyvinkin paljon. Vinot alle 12 asteen kulmassa sattuvat törmäykset aiheuttavat ellipsin muotoisia kraattereita. Kohdeaineen heikkousvyöhykkeet voivat ohjata joko räjähdystä tai kraatterin muokkautumista niin, että siitä muodostuukin monikulmio pyöreän rakenteen sijaan.
Törmäyskraatterit Suomessa
Kraatterit ovat listassa löytöjärjestyksessä.
Törmäyskraatterit Ruotsissa
Kraatterit ovat listassa nimen mukaan aakkosjärjestyksessä.
Seinäkoloampiainen
Seinäkoloampiainen (Ancistrocerus parietinus) on erakkoampiaisiin lukeutuva pistiäislaji, joka viihtyy puoliavoimila paikoilla kuten pihapiireissä, missä on sille sopivaa pesintäpaikkaa. Itse pesän se muuraa kuitenkin savesta. Laji on merkittävä pölyttäjä. Naaras saalistaa toukkia valmiiksi omien toukkiensa ravinnoksi, ja siksi ihminen pitää lajia hyötyeläimenä. Laji ei ole helppo tunnistettava muiden erakkoampiaisten joukosta. Sen pituus vaihtelee noin vajaasta senttimetristä puoleentoista naaraan ollessa hieman koirasta suurempi. Laji lentää kesäkuukausina. Lajin pesäloisina tavataan kultiaisia (Chrysis) ja hentokiilukaisia (Eulophidae).
Emmerich
Emmerich voi tarkoittaa ainakin seuraavia:
Sagmatás
Sagmatás, antiikin Hypatos , on vuori Boiotiassa Keski-Kreikassa. Sen korkeus on 746 metriä.
Antiikin aikana Hypatos-vuori rajasi Theban tasankoa etelästä. Vuorella oli Zeukselle omistettu temppeli Zeuksen kuvapatsaineen.
HK Olimpija Ljubljana
250px|thumb|right|[[Burke Henry Olimpija Ljubljanan peliasussa.]] HK Olimpija Ljubljana on slovenialainen jääkiekkojoukkue, joka pelaa Itävallan monikansallisessa Bet-at-home ICE Hockey Leaguessa.
Slovenian ollessa osa Jugoslaviaa Ljubljanan joukkue voitti Jugoslavian mestaruuden kahdeksan kertaa. Slovenian mestaruuden joukkue on voittanut 11 kertaa, ja peräti 10 kertaa peräkkäin vuosina 1995–2004. Lisäksi joukkue sai hopeaa monikansallisesta Alppiliigasta kaudella 1996–1997.
Kaudeksi 2007–2008 joukkue siirtyi pelaamaan Itävallan pääsarjaan. Joukkuetta ovat valmentaneet suomalaiset Hannu Järvenpää (2009–2012) ja Heikki Mälkiä (2012). Mälkiä erotettiin valmentajan tehtävistä 25. syyskuuta 2012.
Judas Maccabeus
Judas Maccabeus (HWV 63) on Georg Friedrich Händelin vuonna 1747 säveltämä kolmiosainen oratorio, jonka libreton kirjoitti Thomas Morell. Morellin teksti perustuu Vanhan testamentin apokryfikirjoihin kuuluvan makkabilaiskirjojen kertomukseen juutalaisesta kapinajohtajasta Juudas Makkabista sekä osittain myös Flavius Josephuksen teoksessa Antiquitates Judaicae olevaan kertomukseen samoista tapahtumista.
Eräissä Händelin teoksista laadituissa luetteloissa teokseen viitataan myös tunnuksilla HG xii tai HHA 1/24.
Juoni
Händelin musiikki kuvastaa juutalaisten mielialoja, jotka vaihtelevat masennuksesta ja epätoivosta riemuun.
Ensimmäinen osa
Kansa suree johtajansa Mattatiaan kuolemaa, mutta tämän poika Simon yrittää palauttaa heidän uskonsa ja kutsuu heidät aseisiin. Simonin veli, Juudas Makkabi omaksuu johtajan roolin ja innoittaa kansaa ajatuksilla Jahven mahdin heille suomasta vapaudesta ja voitosta.
Toinen osa
Kansa on ollut voittoisa, mutta Juudasta huolettaa, että turhamaisuus saisi kansan pitämään voittoa omana ansionaan. Kun tietoon tulee uutinen, että seleukidien komentaja Gorgias valmistelee vastahyökkäystä, kansan riemu vaihtuu valituksiin ja epätoivoon. Juudas rohkaisee jälleen kansaa ja tähdentää, että pakanajumalien alttarit on hävitettävä ja että vääriä uskontoja on vastustettava.
Kolmas osa
Juutalaiset ovat saavuttaneet ratkaisevan joukon, mitä kuvastaa laulu See, the Conqu’ring Hero Comes!. Tietoon tulee uutinen, että Rooma on halukas liittoutumaan Juudaan kanssa Seleukidien valtakuntaa vastaan. Kansa riemuitsee siitä, että rauha on vihdoin palannut heidän maahansa.
Ensiesitys
Teos sai ensiesityksensä Covent Gardenissa 1. huhtikuuta 1747, ja siitä tuli yksi Händelin suosituimmista oratorioista. Eri osia esittivät seuraavat henkilöt:
Kuuluisa koraali See, the Conqu’ring Hero Comes! (Riemuitse tytär Siionin) ei alun perin kuulunut oratorioon, vaan Händel sävelsi kesällä 1747 seuraavaa oratoriotaan Joshua varten. Kun se tuli erityisen suosityksi, Händel lisäsi sen myöhemmin, todennäköisesti vuonna 1751, myös Judas Maccabaeus -oratorioon, ja näin sillä on oikeutettu paikkansa molemmissa oratorioissa.
Orkesterointi
Sävellyksen orkesteroinnissa esiintyvät seuraavat soittimet:
Alaeddin pašša (visiiri)
Alaeddin pašša oli Osmanien valtakunnan ensimmäinen suurvisiiri. Hänen isänsä oli nimeltään Hacı Kemalettin, joten häntä kutsuttiin yleensä nimellä Hacı Kemalettin oğlu Alaeddin Paşa tai Alaeddin bin Hacı Kemalletin, joka tarkoittaa "Hacı Kemalettinin poikaa". Hän oli kotoisin todennäköisesti Cenderen kaupungista, josta myös Osmanien valtakunnassa aikanaan maineikas Çandarlı-suku oli kotoisin.
Judas Maccabeus
Henkilöt
Oratoriossa esiintyvät seuraavat henkilöt ja kuorot:
Oratorion sävelmät
Oratorioon kuuluvat seuraavat sävelmät:
Alaeddin pašša (visiiri)
Alaeddin pašša oli titteliltään fakih, islamilaisen lain asiantuntija. Hänet nimitettiin visiiriksi Osman I:n hallinnon viimeisten vuosien aikana, todennäköisesti vuonna 1320. Hän toimi virassa myös Orhan I:n hallinnon aikana. Hänen virkanimensä ei varsinaisesti ollut suurvisiiri, sillä Osmanien valtakunnan alkuvuosina vain yksi henkilö kerrallaan toimi visiirinä. Koska virka vastasi tehtäviltään myöhempää suurvisiirin virkaa, Alaeddinia pidetään ensimmäisenä Osmanien valtakunnan suurvisiirinä.
Judas Maccabeus
Käännöksiä ja mukaelmia
Teos käännettiin vuonna 1866 saksaksi Händel-Gesellschaftin toimesta.
Alaeddin pašša (visiiri)
Hän perusti ensimmäisen vakinaisen armeijan sulttaanin vartiostoksi. Tästä armeijasta tuli pian janitsaarikaarti. Uuden armeijan sotilaat pitivät valkoisia lakkeja toisin kuin aiemmat turkmeni-sotilaat, joilla oli punaiset lakit. Alaeddinin palvelus visiirinä päättyi vuoteen 1333 mennessä.
Judas Maccabeus
Käännöksiä ja mukaelmia
Juutalaiset viettävät vuosittain temppelin vihkimisen juhlaa eli hanukkaa saman kapinan muistoksi, joka on ollut aiheena myös Händelin oratorioon Judas Maccabaeus. Sen vuoksi teos onkin tullut suosituksi myös juutalaisten keskuudessa ja yhdistetty erityisesti hanukkaan. Aharon Ashman laati sen tekstistä vuonna 1932 makkabilaiskisoja varten hepreankielisen käännöksen, joka on tullut suosituksi Israelissa. Lisäksi israelilainen lastenrunoilija ja -kirjailija Levin Kipnis on kirjoittanut laulun See, the Conqu’ring Hero Comes sävelmällä laulettavan hanukkaan liittyvän lastenlaulun Hava Narima, joka ei ole alkutekstin käännös.
Alaeddin pašša (visiiri)
Jotkut lähteet väittävät Alaeddin paššan olleen Orhan I:n veli ja Osman I:n poika, koska Orhanin veli ja Osmanin poika oli myös nimeltään Alaeddin pašša. Kuitenkin yleensä uskotaan kyseessä olleen eri henkilöiden.
Armeron onnettomuus
Kello 11.30 mutavirta ja sen mukaansa keräämä aines saavutti Armeron kaupungin 65 kilometrin päässä tulivuoresta. Virtauksen loppunopeus oli 300 kilometriä tunnissa, ja se kuljetti mukanaan 350 miljoonaa kuutiometriä mutaa ja muuta ainesta. Virta tuhosi kaupungin täysin ja peitti Toliman tasangosta lähes 20 000 hehtaaria neljän metrin mutakerroksella. Kaupungin 26 000 asukkaasta yli 23 000 kuoli onnettomuudessa.
Tyynylaava
thumb|Aktiivista tyynylaavaa, jonka halkeamista hehkuu sulaa [[laavaa.]] thumb|Tyynylaavaa [[Havaijilla.]] Tyynylaava on laavamuodostuma, joka syntyy, kun kuumaa laavaa syöksyy veteen. Tyynylaava yhdistetään usein merten keskiselänteisiin ja merellisiin kuumiin pisteisiin, mutta tyynylaavaa voi muodostua myös makeassa vedessä. Tyynylaava on useimmiten basalttista, mutta tyynylaava on muodostunut myös ainakin andesiitistä, komatiitistä, boniniitistä, dasiitistä ja ryoliitistä.
Tyynylaavasta muodostuu usein pitkänomaisia valleja, sillä uutta tyynylaavaa syntyy vanhan päälle tai vierelle. Jäähtyneen laavan päälle syntyy lasimainen joustava pinta, jonka sisälle edelleen valuu sulaa laavaa. Tyynyn sisällä paine kasvaa, ja lopulta pinta halkeaa ja sulaa laavaa alkaa pursuta halkeamasta. Halkeamasta pursuava laava muodostaa jälleen uuden tyynylaavamuodostuman.
Vaikka tyynylaavaa syntyykin vedessä, sitä voi löytää myös maalta, mistä geologit pystyvät päättelemään alueen olleen aikooinaan veden pinnan alapuolella. Kyprosella tyynylaava on esimerkiksi varsin yleistä. Suomesta tyynylaavaa löytyy muun muassa Helsingin Vuosaaresta, Loviisan edustalla olevalta Tiiskerin kalliosaarelta ja Rukatunturin lähistöltä.
Mid-Ohio Sports Car Course
pienoiskuva|Ratapiirros. Mid-Ohio Sports Car Course on moottorirata, joka sijaitsee Lexingtonissa Ohiossa. Radan rakentaminen aloitettiin vuonna 1961 ja seuraavana vuonna se otettiin käyttöön.
Radalla ajetaan muun muassa IndyCar- ja IMSA Sportscar Championship -sarjojen kilpailuja.
Attilio Dottesio
thumb|175px|Attilio Dottesio vuonna 1941. Attilio Dottesio (16. heinäkuuta 1909 Desenzano del Garda – 12. helmikuuta 1989 Rooma) oli italialainen näyttelijä.
Dottesio työskenteli koulun jälkeen viihdelaulajana Ranskassa ja opiskeli Rooman Kokeellisessa elokuvakeskuksessa, josta hän valmistui vuonna 1942. Hänen ensimmäinen elokuvansa oli Amleto Palermin ohjaama La peccatrice vuonna 1940. Toisen maailmansodan jälkeen Dottesio toimi luonnennäyttelijänä ja esitti sivuosia lukuisissa elokuvissa. 1960-luvulla hän käytti taiteilijanimeä William Burke. Dottesio työskenteli myös teatterissa, radiossa ja jälkiäänittäjänä. Hänen ohjaamansa pitkä dokumenttielokuva Amazzonia terra sconosciuta (1955) jäi kokonaan vaille huomiota.
Veto-oikeus
thumb|250px|Yhdysvaltain presidentti [[Bill Clinton käyttämässä veto-oikeuttaan vuonna 1993.]] Veto-oikeus (, 'minä kiellän') on kielto tai tahdonilmaus, jolla valtionpäämies, muu valtioelin tai yhteisö taikka yksityinen toimija estää jonkin päätöksen syntymisen tai voimaantulon. Termi on peräisin Rooman valtakunnasta, jossa kansantribuunilla oli veto-oikeus senaatin päätöksiin. Hänen tarvitsi vain sanoa ”veto” saadakseen päätöksen kumotuksi.
Sanan ääntäminen ja taivutus
Klassisessa latinassa sana äännetään ['veto:], mutta nykyaikaisten eurooppalaisten kielten vaikutuksesta se suomessa äännetään usein [ve:to] tai [veto]. Veto taipuu astevaihteluttomana eli sen genetiivi on vahva-asteinen: veto : veton.
Yleisesti
Puolan valtiopäivillä vuosina 1652–1791 päätöksenteko edellytti, että valtiopäivämiesten oli oltava asiasta yksimielisiä. Jokaisella heistä oli siis mahdollisuus estää päätöksen voimaantulo. Tämä järjestelmä tunnetaan nimellä liberum veto.
Suomessa
Suomen perustuslain mukaan tasavallan presidentillä on lykkäävä eli suspensiivinen veto-oikeus eli hän voi jättää vahvistamatta eduskunnan hyväksymän lain, jolloin laki palautuu eduskunnalle uudelleen käsittelyä varten. Tämä ei ole varsinainen lainsäädännöllinen veto-oikeus vaan lähinnä oikeus palauttaa laki eduskunnan uudelleen harkittavaksi. Mikäli eduskunta hyväksyy lain uudelleen asiasisällöltään muuttamattomana, se tulee voimaan ilman presidentin vahvistusta. Jos eduskunta ei uudessa käsittelyssä hyväksy lakia, se raukeaa. Vanhassa hallitusmuodossa vuodelta 1919 tasavallan presidentillä oli veto-oikeus lakiin, mutta jos sen seuraavakin vaalien jälkeen valittu eduskunta hyväksyi, se oli presidentin vahvistettava.
Veton kumoaminen
Veton kumoaminen tai ohittaminen tarkoittaa varsinaisen päätöksen tehneen valtioelimen oikeutta saattaa alkuperäinen päätös voimaan huolimatta sitä vastaan käytetystä veto-oikeudesta, kuten esimerkiksi kansanedustuslaitoksen valtaa presidentin veton kumoamiseksi. Tällainen oikeus on käytössä muun muassa Yhdysvalloissa.
Yhdysvalloissa
Yhdysvaltain presidentillä on veto-oikeus kongressin hyväksymiin lakeihin ja eräisiin muihin päätöksiin. Presidentin veto voidaan kuitenkin kumota, mikäli tällainen esitys saa sekä edustajainhuoneessa että senaatissa tuekseen vähintään 2/3 edustajista. Ensimmäisen kerran kongressi ohitti presidentin veton John Tylerin presidenttikaudella. Liittovaltion lisäksi myös useimmilla Yhdysvaltain osavaltioilla on käytössään vastaava oikeus, mikä vaatii useimmiten 2/3 kannatuksen osavaltion kongressissa.
Grooming (salaliittoteoria)
Grooming-salaliittoteoria esittää, että seksuaalivähemmistöt hakeutuvat aktiivisesti lasten läheisyyteen, jotta voisivat käyttää näitä seksuaalisesti hyväkseen tai käännyttää nämä seksuaalivähemmistöjen edustajiksi. Salaliittoteoria esittää myös, että kouluissa annettava seksuaalivalistus olisi vahingollista lapsille, ja että sen ajajina olisivat seksuaalivähemmistöt.
Grooming on olemassa oleva termi, joka merkitsee lapsen valmistelemista seksuaalisiin tekoihin manipulaatiolla tai pakottamisella. Salaliittoteoriassa termiä käytetään eri merkityksessä, ja esimerkiksi seksuaalivalistusta tai seksuaali-identiteettien monimuotoisuudesta lapsille puhumista saatetaan pitää siinä groomingin piiriin kuuluvana. Termiä käyttävät erityisesti republikaanisen puolueen äärioikeistolainen osa ja QAnon-salaliittoteorian kannattajakunta.
Yhdysvalloissa koulujen seksuaalivalistusta on vähennetty useissa osavaltioissa grooming-salaliittoteorian vaikutuksesta. Useita opettajia ja poliittisia vaikuttajia on syytetty lasten seksuaalisen hyväksikäytön sallijoiksi. Koulujen kirjastoista on poistettu teoksia, jotka käsittelevät seksuaalivähemmistöjä tai seksuaalisuutta. Lisäksi Pride-kulkueita on uhkailtu joukkoampumisilla.
Sorosiipiset
Sorosiipiset (Zoraptera) eli sorotäit on hyvin pieni, vain runsaat 30 nykyisin elävää lajia käsittävä hyönteislahko. Lahko muodostuu yhdestä heimosta (Zorotypidae) ja siinä yhdestä suvusta (Zorotypus). Lahkon taksonominen asema ei ole täysin selvä. Sorosiipisiä esiintyy maapallon trooppisilla ja muutamilla subtrooppisilla alueilla. Suomessa ryhmän lajeja ei esiinny.
Sorosiipiset ovat varsin pienikokoisia, ja lahkon suurimmatkin lajit jäävät kolmen millimetrin pituisiksi. Kaikki tunnetut lajit ovat dimorfisia, eli ne kykenevät tuottamaan kahdenlaisia, ulkoisesti toisistaan poikkeavia muotoja. Tavallisesti sorosiipiset ovat siivettömiä, silmättömiä hyönteisiä, joiden väri vaihtelee vaaleasta ruskeaan. Ajoittain kuitenkin syntyy yksilöitä, joilla on siivet ja silmät. Näiden tehtävä on parveilun myötä levittäytyä uusille elinalueille, ja sopivan paikan löydettyään siivekkäätkin yksilöt pudottavat siipensä. Suuosat ovat purevat, ja siivekkäillä yksilöillä on toisistaan eroavat etu- ja takasiivet. Siipisuonitus on vähäistä. Sorosiipiset elävät maaperän karikkeen joukossa, kaarnan alla tai lahoavassa puuaineksessa. Ravinnokseen sorosiipiset käyttävät sienten itiöitä, sienirihmastoa ja punkkeja.
Muodonvaihdos on vaillinainen. Munasta kuoriutuvat toukat muistuttavat pientä, siivetöntä aikuista. Toukkavaiheita lienee muutamia. Kehitys aikuiseksi yksilöksi kestää yli seitsemän kuukautta. Sorosiipiset muodostavat pieniä ryhmiä, joissa on yleensä alle sata yksilöä. Ryhmissä ei kuitenkaan esiinny sosiaalista käyttäytymistä.
Morfologisten piirteiden perusteella sorosiipiset ovat sukua kehruujalkaisille (lahko Embioptera). Molekyylibiologiset vertailut sijoittavat ne kuitenkin lähelle torakoita ja rukoilijasirkkoja (lahko Dictyoptera).
Blue Bloods
Blue Bloods on yhdysvaltalainen poliisisarja, joka sijoittuu New Yorkiin. Sen pääosassa on irlantilaistaustainen Reaganin perhe, jonka jäsenistä useimmat ovat tekemisissä lainvalvonnan kanssa, joko poliiseina tai asianajajina.
Francis "Frank" Reagan (Tom Selleck) on poliisipäällikkö. Hän on Vietnamin sodan veteraani ja palveli merijalkaväessä ennen ryhtymistään poliisiksi. Hänellä on kolme lasta: Danny, Erin, Jamie. Neljäs lapsi Joseph eli Joe oli rikosetsivä, joka kuoli virantoimituksessa.
Danny (Donnie Wahlberg) on rikosetsivä, jolla on taipumus hoitaa työtään ajoittain sääntöjä ja lakejakin rikkoen. Hän on myös sotaveteraani, Irakin sodasta.
Erin (Bridget Moynahan) on apulaissyyttäjä. Jamie (Will Estes) on koulutukseltaan juristi mutta on käynyt myös poliisikoulun ja työskentelee järjestyspoliisina.
Henry Reagan (Len Cariou) on Frankin isä ja siis muiden päähenkilöiden isoisä. Hän on eläkkeellä oleva poliisipäällikkö, joka mielellään kommentoi poliisin tekemisiä ja neuvoo poikaansa ja lapsenlapsiaan.
Jyrki Niskanen (professori)
Jyrki Tapio Niskanen (30. syyskuuta 1955 Helsinki – 18. huhtikuuta 2019 Kuopio) oli Itä-Suomen yliopiston laskentatoimen ja rahoituksen professori. Niskasen vanhemmat olivat vuorineuvos Yrjö Niskanen ja Vera Niskanen (o.s. Sairisto).
Elämänura
Niskanen syntyi Helsingissä ja kirjoitti ylioppilaaksi Helsingin Suomalaisesta Yhteiskoulusta 1974. Seuraavana syksynä hän aloitti opinnot Helsingin kauppakorkeakoulussa. Suoritettuaan kauppatieteiden kandidaatin tutkinnon hän aloitti tutkijanuransa Helsingin Kauppakorkeakoulussa ja siirtyi sieltä virkamieheksi kauppa- ja teollisuusministeriöön. Niskanen palasi tutkijaksi Kauppakorkeakouluun, mistä väitteli tohtoriksi 1990. Hän jatkoi työskentelyä eri tehtävissä Kauppakorkeakoulussa vuoteen 1994.
Niskasen tuleva vaimo, professori Mervi Niskanen, työskenteli samalla laitoksella.
Vuonna 1994 Niskanen nimitettiin laskentatoimen professoriksi Tampereen yliopistoon, mistä hänet kutsuttiin 2001 Kuopion yliopiston laskentatoimen ja rahoituksen professoriksi. Niskasen yliopistoura jatkui kaikkiaan yli 30 vuotta, joista professorina 25 vuotta. Päätyönsä ohella Niskanen toimi vuosina 2005–2009 Kuopion yliopiston Informaatioteknologian ja kauppatieteiden tiedekunnan dekaanina.
Oppikirjat
Niskanen kirjoitti vaimonsa Mervi Niskasen kanssa kaksi laajasti käytettyä yliopistotason oppikirjaa:
Lapin pogostat
Lapin pogostat (myös Metsälappi, ) on Käkisalmen läänin ja Äänisen Karjalan välisestä alueesta 1300–1700-luvuilla käytetty nimitys. Alue alkaa kapeana kiilana Laatokan pohjoispuolelta ja ulottuu pohjoisessa Vienanmeren rannikolle ja Suomen nykyiselle itärajalle.
Karujen luonnonolosuhteiden takia Lapin pogostojen asutus oli harvaa ja vähälukuista. 1500-luvun puolivälissä sisämaan seitsemässä pogostassa oli 66 kylää ja noin 7 400 asukasta. 1500–1600-lukujen vaihteessa seudun asukkaat kärsivät ruotsalaisten tekemistä hävitysretkistä. 1600-luvun loppuun mennessä väkiluku nousi noin 10 000:een mm. Ruotsin puolelta suuntautuneen muuttoliikkeen ansiosta. Kolme neljäsosaa väestöstä asui eteläisissä pogostoissa. Pohjoisin karjalaisasutus sijaitsi Kuittijärven rannalla nykyisen Uhtuan tienoilla. Saamelaisväestöä oli keskiajan lopulla vain muutamia kymmeniä perheitä alueen pohjoisosassa.
Lapin pogostoilla ei ollut omaa hallinnollista keskusta. Alueen verotusta ja oikeusasioita hoidettiin aluksi Novgorodista käsin. Vuosina 1649–1650 tsaari Aleksei Mihailovitš liitti sisämaan pogostat perustamaansa Aunuksen kihlakuntaan. Aunuksen läänin perustamisen jälkeen vuonna 1784 suurin osa pogostoista liitettiin Poventsan kihlakuntaan. Pohjoisimmat Paanajärven ja Suikujärven pogostat sekä Vienan Kemin ja Suijunjoen volostit yhdistettiin Kemin kihlakunnaksi. Nykyään koko alue kuuluu Karjalan tasavaltaan.
Energiantuotanto
thumb|300px|Eri väylät joilla ihmiskunnan käytössä oleva pääasiallinen energianlähde, eri [[ydinreaktiot, kulkeutuvat energiankulutukseen. Selvästi eniten käytetään Auringon fuusioreaktioista peräisin olevaa energiaa.]]
Käytössä olevia energialähteitä ovat polttoaineisiin sitoutunut kemiallinen energia, raskaiden atomiytimien fissio, radioaktiivisuus, Auringon säteilyn hyödyntäminen suoraan ja luonnon virtaukset eli tuuli, vesivirrat ja aallot. Tuleva uusi lähde on mahdollisesti ydinfuusion hyödyntäminen.
Energiantuotanto on keskeistä teollisuusyhteiskunnassa.
Tuotannon tyypit
Sähköä ja lämpöä voidaan tuottaa erikseen tai yhteistuotantona.
Sähköntuotanto
Valtaosa ihmiskunnan käyttämästä sähköstä tuotetaan voimalaitoksissa muuntamalla mekaanista energiaa generaattorilla sähköksi. Mekaaninen energia saadaan joko suoraan luonnosta (esimerkiksi vesivoima ja tuulivoima) tai lämpövoimakoneella jostakin lämpöä tuottavasta prosessista (esimerkiksi ydinvoima, erilaisten polttoaineiden polttaminen ja geoterminen energia). Voimalaitoksista sähkö johdetaan sähköverkkoa pitkin kuluttajille.
Pieniä määriä sähköä tuotetaan ilman generaattoria paristoilla, aurinkokennoilla ja polttokennoilla; tällainen tuotanto on kuitenkin yleensä julkisen sähköverkon ulkopuolella.
Sähkön ja lämmön yhteistuotanto
Sähkön ja lämmön yhteistuotanto (CHP, ) on tuotantomuoto, jossa samassa prosessissa tuotetaan samanaikaisesti sähkön lisäksi lämpöä. Yhteistuotannossa sähkö voidaan tuottaa esimerkiksi höyry- tai kaasuturbiineilla ja saatava lämpö hyödynnetään joko kaukolämpönä tai teollisissa prosesseissa. Yhteistuotannon hyötysuhde on korkeampi kuin erillistuotannon, sillä tuotannossa käytettyjen polttoaineiden energiasisältöä voidaan käyttää tehokkaammin hyödyksi.
Energiantuotannon historia
thumb|220px|Energiantuotannon hyötysuhde on aikojen saatossa parantunut merkittävästi teknisten innovaatioiden myötä. Tarvitun polttoaineen määrä (hiilikiloa/kWh) on esitetty sinisellä käyrällä ja energiantuotannon maksimihyötysuhde (prosenttia) punaisella.
Teknologian kehityksen myötä energiantuotannon hyötysuhde on kasvanut nopeasti: lämpövoimakoneiden kohdalla jopa 25-kertaiseksi sitten 1750-luvun. Samalla energiantuotanto kuluttaa jatkuvasti vähemmän polttoainetta ja muita luonnonvaroja tuotettua energiayksikköä kohti. Siinä missä teollisen vallankumouksen alkaessa täytyi polttaa yli 20 kg hiiltä kilowattitunnin hyödynnettävää energiaa tuottamiseksi, James Wattin höyrykoneeseen tekemien parannusten jälkeen riitti noin 5 kg ja höyryturbiinin keksimisen jälkeen jopa alle 1 kg. Nykyaikaisessa ydinvoimalassa saman energian tuottamiseen riittää muutama milligramma uraania.
Nykyisin primäärienergiasta saadaan hyödyksi sähkönä korkeintaan alle 50 % ja lämpöä tuotettaessa yli 90 %. Sähkön ja lämmön yhteistuotannossa sähköä saadaan yleensä alle 40 % ja lämpöä noin 50 % eli yhteensä jopa yli 90 %.
Esiteollinen yhteiskunta
Energiankäyttö on ollut pienimmillään metsästäjä-keräilijäyhteisöissä ennen tulen keksimistä. Silloin ainoa käytetty energia saatiin ravinnosta ja ainoa tehty työ oli itse tehtyä. Pitkäkestoisessa työnteossa ihminen pystyy tuottamaan noin 100 W tehon, lyhytaikaisessa ponnistuksessa teho voi nousta noin 2 kW:iin. Ravinnontarve on 6 000–20 000 kJ vuorokaudessa eli keskitehona 250–800 W. Tulen käyttöönotto on ensimmäinen selvä energiankäytön lisäys, sillä jo tavallisen nuotion teho (tässä tapauksessa lämpöteho) on selvästi suurempi kuin tavallisen ihmisen ruumiillisessa työssä. Kuivahkosta puukilogrammasta saadaan jo useita kymmeniä megajouleja energiaa.