cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Hypergamia
Gilles Saint-Paul (2008) väitti matemaattisten mallien perusteella, että naisten hypergamia ihmisrodussa johtuu siitä, että naisilla on enemmän menetettävää yksiavioisesta seksuaalisesta käyttäytymisestä (kun otetaan huomioon heidän alhaisempi lisääntymisnopeutensa ja rajalliset hedelmällisyyskaudet), minkä avioliitto voi kompensoida. Avioliitto heikentää naisen jälkeläisten geneettistä kokonaislaatua sikäli kuin se sulkee pois mahdollisuuden hedelmöitymiseen miehen kanssa, joka on vielä laadukkaampi kuin naisen kumppani, vaikka se ei lisäisikään kyseisen vanhemman panosta lapsen kasvatukseen. Tämä vaje voidaan kuitenkin korvata geneettisesti alempiarvoisen aviomiehen vanhempien panoksella lasten kasvatuksessa.
Yhtenä hypergamian muotona on pidetty pariutumista vanhemman kumppanin kanssa. Suomessa miesten ensimmäisen avioliiton keskimääräinen solmimisikä on hieman naisia suurempi (n. 2,1 vuotta).
KS Ada
Klubi Sportiv Ada Velipojë on albanialainen jalkapalloseura, jonka kotikaupunki on Velipojë Shkodërin maakunnassa. Ada pelaa Kategoria e parëssa, joka on Albanian toiseksi korkein sarjataso. Kaudella 2006 – 2007 seura oli sarjan 12.
Full Throttle
thumb|250px|Kuvankaappaus pelistä Full Throttle on LucasArtsin kehittämä ja julkaisema seikkailupeli. Peli on julkaistu vuonna DOS:lle, seuraavana vuonna Macintoshille ja  Windowsille vuonna 2001.
Pelissä oli aikaansa nähden korkeat tuotannolliset arvot, sillä Full Throttle oli ensimmäinen tietokonepeli, jonka ääninäyttelijät olivat valtaosin liittoon kuuluvia ammattilaisia,ja sen taustamusiikiksi lisensoitiin levyalbumi.
Double Fine Productionsin kehittämä remastered-versio julkaistiin huhtikuussa 2017 PlayStation 4:lle ja Windowsille.
Juoni
Peli sijoittuu vaihtoehtoiseen tulevaisuuteen, jossa on vaikutteita Mad Maxista. Pelin päähenkilö Ben on moottoripyöräjengi Polecatsin johtaja. Polecats on rahan tarpeessa ja moottoripyöriä valmistava Corley Motors tarvitsee seuraa osakkeenomistajien tapaamiseen.
Peli sijoittuu tulevaisuuteen, jossa maanpinnasta irti liitävät autot ovat yleistymässä. Maan viimeisen moottoripyörätehtaan, Corley Motorsin, hallituksen puheenjohtaja Malcolm Corley ja varapuheenjohtaja Adrian Ripburger tarjoavat Polecatsille henkilönsuojaustehtävää osakkeenomistajien kokouksen ajaksi, mutta Ben kieltäytyy. Ripburger, joka havittelee hallituksen puheenjohtajan virkaa, väijyttää Benin ja huijaa Polecatsin mukaansa.
Ripburger lavastaa Benin Corleyn murhasta ja vangituttaa Polecatsin. Valokuvaaja on kuitenkin kuvannut Ripburgerin murhaamassa Corleyn. Ripburger lähettää apurinsa murhaamaan myös Corleyn aviottoman tyttären, mutta yritys epäonnistuu. Ripburgerin tavoitteena on eliminoida kilpailu pääsystä seuraavaksi hallituksen puheenjohtajaksi ja muuntaa yritys minivan-valmistajaksi.
Benin päämääräksi koituu syyttömyytensä todistaminen ja murhan kosto Ripburgerille. Matkallaan hän joutuu vastatusten kolmen muun jengin kanssa, raakalaismaisen Rottwheelersin, pyörän suorituskykyyn panostavan Vulturesin ja arvoituksellisen Cavefishin.
Kehitys
Pelin päässuunnittelija oli Tim Schafer. Schafer oli myös käsikirjoittaja ja projektijohtaja.
Pelin kehittäjiin kuului joukko tunnettuja LucasArtsin henkilöitä. Päätaiteilija oli Peter Chan, johtava animaattori oli Larry Ahern ja johtava ohjelmoija oli Stephen Shaw. Pelin musiikit teki Peter McConnell. McConnell työskenteli The Gone Jackalsin kanssa heidän musiikkinsa sovittamiseksi pelin ääniraidalle.
Peli käytti SCUMM-ohjelman muokattua versiota (v7), IMUSE-musiikkijärjestelmää ja INSANSE-järjestelmää animaatioille. Peli oli kymmenes SCUMM-järjestelmää käyttäneistä.
Full Throttlen ääniraidalle lisensoitiin The Gone Jackalsin albumi Bone to Pick.
Julkaisut
Peli julkaistiin DOSille vuonna 1995 CD-ROMilla. Vuonna 1996 peli julkaistiin Macintoshille. Vuonna 2001 pelistä julkaistiin Windows-versio.
Pelistä julkaistiin harvinainen versio, jossa pakkaukseen kuului pääliina Polecats-tunnuksella.
Peli oli ensimmäinen SCUMM-peli, jota ei julkaistu levykkeillä. Saksassa pelin julkaisi Softgold saksaksi nimellä Vollgas.
Itiöemä
thumb|[[Punakärpässieni|Kärpässienten maanpäällisiä osia eli niiden itioemiä]] Itiöemä  on sienen maanpäällinen osa, jossa sen itiöt kehittyvät ja jonka avulla itiöt leviävät. Itiöemä on yksi vaihe sienen elämänkaaresta, josta suurin osa on sienirihmaston kasvua. Puhekielessä sienellä tarkoitetaan usein juuri pelkkää itiöemää, vaikka se onkin vain sienen lisääntymiselin.
Full Throttle
Julkaisut
Pelistä julkaistiin Full Throttle – Original Mini-Soundtrack, joka sisälsi kolme peliä varten lisensoitua kappaletta.
Itiöemä
Pileaattinen
thumb|oikea|Pileaattisia [[Pohjankääpä|pohjankääpiä (Climacocystis borealis)]]
Full Throttle
Remastered
Remastered-versio on julkaistu useille alustoille mukaanlukien iOS, macOS, Linux, PlayStation 4, PlayStation Vita, Windows ja Xbox One.
Itiöemä
Pileaattinen
Pileaattisen itiöemän muotoa käytetään apuna etenkin kääpien tunnistuksessa: Kasvumuoto voi vaihtua saman sienilajin sisällä riippuen kasvuolosuhteista ja itiöemän iästä.
Resupinaattinen
pienoiskuva|oikea|Resupinaattinen [[peikonnahka (Crustoderma dryinum)]]
Full Throttle
Remastered
Versiossa voi vaihtaa uuden ja vanhan grafiikan välillä. Pelissä on myös kommenttiraita peli tekijöiltä.
Jatko-osat
Pelille suunniteltiin kahta jatko-osaa jotka peruttiin: Payback ja Hell on Wheels.
Itiöemä
Resupinaattinen
Resupinaattisessa itiöemässä itiömalto syntyy suoraan kasvualustan pinnalle pinnanmyöteisesti ja itiöt sijaitsevat itiöemän yläpinnalla tai reunoissa. Resupinaattisessa itiöemässä itiölavan ja kasvualustan välissä on ohut pohjamalto. Jotkut resupinaattiset sienet muodostavat pseudopileuksia.
Full Throttle
Jatko-osat
Jatko-osan Full Throttle II: Hell on Wheels tuotanto aloitettiin vuonna 2003, mutta peruttiin samana vuonna demon julkaisun jälkeen.
Itiöemä
Puoliresupinaattinen
thumb|oikea|Puoliresupinaattisia [[Rusokääpä|rusokääpiä (Pycnoporellus fulgens)]]
Puoliresupinaattiset itiöemät ovat pileaattisen ja resupinaattisen välimuotoja eli niissä on pileaattisia osia, mutta suuri osa itiöemästä kasvaa alustanmyötäisesti.
Olivier Jacque
Olivier Jacque (s. 29. elokuuta 1973 Villerupt) on ranskalainen entinen ratamoottoripyöräilijä. Hän voitti 250cc-luokan maailmanmestaruuden vuonna 2000.
Olivier Jacque aloitti kilpauransa vuonna 1990. Hän ajoi 125-kuutioisten Ranskan sarjassa ikääntyneellä kalustolla niin hyvin, että hänet pyydettiin vuonna 1993 250-kuutioisten Ranskan nuorisotiimiin. Joukkue kiersi Ranskan mestaruussarjaa ja EM-sarjaa. Jacquen tallikaverina ajoi Régis Laconi. Ensimmäisenä vuonna hän oli Ranskan sarjan viides ja EM-sarjan kahdeskymmenes. Vuosi 1994 oli Jacquelle parempi, sillä hän oli Ranskan sarjan neljäs ja EM-sarjan toinen häviten tallikaverilleen Laconille.
EM-hopean ansiosta Jacquelle tarjoutui tallipaikka Hondalle MM-sarjaan kaudelle 1995. Hän oli kokonaispisteissä kymmenes ja voitti kauden päätteeksi vuoden tulokas tittelin. Seuraavalla kaudella Jacque voitti uransa ensimmäisen MM-osakilpailun ja oli kokonaispisteissä kolmas. Olivier Jacquen paras kausi oli 2000, jolloin hän voitti maailmanmestaruuden ja oli 11 kertaa palkintopallilla. Mestaruuskauden jälkeen hän siirtyi MotoGP-luokkaan, mutta siellä hän ei saavuttanut menestystä. Jacque oli parhaimmillaan MM-sarjan kymmenes ja oli kuuden kauden aikana vain kerran palkintopallilla osakilpailussa. Olivier Jacque lopetti kilpauransa kauden 2005 jälkeen ja toimi testikuljettajana kaudella 2006. Hän yritti vielä tehdä comebackin kaudella 2007, mutta lopetti kesken kauden loukkaantumisten vuoksi ja palasi takaisin Kawasakin testikuljettajaksi.
Avaruusromu
thumb|250px|Havainnepiirros avaruusromun jakaantumisesta Maan kiertoradalla, ei oikeassa mittasuhteessa. thumb|250px|Tammikuussa [[1997 maahan syöksynyt Delta 2:n toisen vaiheen ajoainesäiliö.]]
Avaruusromu on Maata avaruudessa kiertävää ihmisen aikaansaamaa romua. Kookkaampia romuja ovat esimerkiksi rikkinäiset satelliitit ja kantorakettien vaiheet. Pienempiä romuja ovat esimerkiksi maalinhituset, miehitettyjen avaruusalusten jättämät roskat ja jätteet, astronauteilta kadonneet työkalut sekä törmäyksistä aiheutuneet jäänteet. Avaruusromu aiheuttaa törmäysvaaran satelliiteille ja miehitetyille avaruusaluksille. Jopa maalihiukkasen kaltaiset kappaleet voivat aiheuttaa merkittäviä vaurioita, koska kappaleiden törmäysnopeus voi olla jopa 35 000 km/h.
Vanhin avaruusromu on laukaistu National Aeronautics and Space Administrationin Vanguard 1 -satelliitti, jota varhaisemmat neuvostoliittolaiset Sputnik 1 ja Sputnik 2 sekä yhdysvaltalainen Explorer 1 ovat jo pudonneet ilmakehään niiden matalien kiertoratojen takia. Vanguard 1:n on arvioitu pysyvän kiertoradalla 240 vuotta.
National Aeronautics and Space Administration arvioi jo vuonna 2011 romun määrän kriittiseksi.
Kappaleiden lukumäärä
Vuonna 1957 avaruuteen laukaistun Sputnikin jälkeen ihmiskunta on lähettänyt avaruuteen noin 7 500 satelliittia, joista noin 4 300 kiertää yhä Maapalloa. Kesäkuussa 2016 Maata kiersi 1 419 toimivaa satelliittia. Tammikuussa 2018 määrä olin noin 1 200. Loput ovat avaruusromua.
Tutkimuslaitos United States Space Surveillance Network arvioi vuonna 2015, että kiertoradalla on yli 21 000 yli kymmensenttimetristä keinotekoista kappaletta. Vastaavasti 1–10 senttimetrin kappaleita olisi melkein 500 000.
Euroopan avaruusjärjestö arvioi tammikuussa 2018, että maata kiertää vajaat 30 000 yli kymmensenttimetristä keinotekoista kappaletta. Vastaavasti 1–10 senttimetrin kappaleita on arviolta 750 000. Sitä pienempiä on 166 miljoonaa.
Tammikuussa 2007 Kiinan armeija laukaisi ballistisen ohjuksen kohti avaruutta. Vajaan 900 kilometrin korkeudessa ohjus iskeytyi valtavalla nopeudella jo aikaisemmin rikkoutuneeseen sääsatelliittiin, joka pirstoutui tuhansiksi pieniksi palasiksi. Ohjuskokeen seurauksena Maapalloa kiertävälle radalle syntynyi vajaat 3 500 havaittavissa olevaa avaruusromun palaa, ja tätä pienempiä kappaleita arviolta 150 000. Tämä ohjuskoe on eniten avaruusromua synnyttänyt yksittäinen tapahtuma ihmiskunnan historiassa. Yli 20 prosenttia kaikesta Maata kiertävästä avaruusromusta on peräisin tuosta vajaa tuhat kiloa painaneesta sääsatelliitista.
Satelliittien nopeudet
Maata kiertävien satelliitit kulkevat sitä hitaammin, mitä korkeampi kiertorata on kyseessä. Matalilla radoilla satelliittien nopeus on keskimäärin 27 000 km/h Maahan nähden. Vielä noin 1 800 kilometrin korkeudessa ratanopeus on 25 000 km/h luokkaa. Geostationaarisilla radoilla noin 36 000 kilometrin etäisyydellä ratanopeus on likimain nolla Maahan nähden. Satelliittien keskinäiset nopeudet kiertoradoilla voivat olla suurempia, kuten 11. helmikuuta 2009 tapahtuneessa Iridium 33- ja Kosmos 2251 -satelliittien törmäyksessä Siperian yläpuolella noin 700 kilometrin korkeudessa. Törmäysnopeus oli noin 35 000 km/h.
Avaruusromun törmäysuhka satelliiteille
Suurimmaksi uhkaksi koetaan 1–10 cm:n kokoiset kappaleet, jotka saattavat aiheuttaa merkittävää tuhoa osuessaan toimivaan satelliittiin. Näitä kappaleita on paljon, ja niiden tarkka seuraaminen on hankalaa. Noin 5–10 cm:n kokoisia kappaleita voidaan seurata Maasta käsin säännöllisesti. Muiden kappaleiden esiintymistodennäköisyyden määrittelyyn käytetään tietokoneohjelmia ja todennäköisyysmalleja, joilla törmäysriski arvioidaan. Avaruustomua törmää luotaimiin ja satelliitteihin kuitenkin melko harvoin. Törmäykset ovat aina merkittäviä riskejä, jotka tulee huomioida: avaruusromun kappaleet saattavat iskeytyä useiden miljoonien eurojen arvoisiin satelliitteihin tai miehitettyihin avaruusasemiin tehden nämä toimintakyvyttömiksi.
Ihmisen aiheuttaman romun lisäksi avaruusaluksiin törmää mikrometeoriitteja. Törmäysten vaarallisuus johtuu siitä, että tyypillinen törmäysnopeus on 11 km/s.
Vuonna 2010 Euroopan unioni ehdotti Yhdysvalloille toimintatapoja (code of conduct), jotta avaruusromua syntyisi jatkossa mahdollisimman vähän. Talvella 2011 yhteensä 37 Yhdysvaltain kongressin republikaanisenaattoria allekirjoitti tätä vastustavan julkilausuman pyrkien estämään Barack Obaman hallintoa liittymästä sopimukseen.
Seuranta maasta
Merkittävin avaruuden seurantakalusto on Yhdysvaltain ja Kanadan ilmapuolustuksella North American Aerospace Defense Commandoilla. Vuonna 2010 Australia oli pääsemässä Yhdysvaltain avaruusseuranta-aseman kotipaikaksi. Australiasta nimittäin näkee eteläisen taivaan, ja lisäksi se voi olla edullinen paikka Yhdysvalloille Kiinan avaruustoiminnan seuraamiseen.
Avaruudessa olevaa avaruusromua voidaan seurata Maasta käsin, jos se on tarpeeksi kookasta. National Aeronautics and Space Administration käyttää seurantaan tutka- ja kaukoputkiverkostoaan. Sen avulla voidaan havaita kaikki 30 cm suuremmat kappaleet geosynkroniselta radalta ja keskimäärin 5–10 cm:n tai suuremmat kappaleet matalilta kiertoradoilta.
Euroopan avaruusjärjestö valvoo avaruusromua. Valvontaan käytetään muun muassa Saksassa Bonnin lähellä sijaitsevaa TIRA-tutkaa (Tracking and Imaging Radar). Sen 34-metrisen lautasantennin avulla voidaan havaita jopa 2 cm:n kokoinen kappale 1 000 kilometrin etäisyydeltä. Seurantaan on käytetty myös Norjan EISCAT-tutkia (European Incoherent Scatter Radar) Tromsössä ja Lonyearbyenissä Huippuvuorilla. Näillä tutkilla päästään matalilla radoilla 2 cm tarkkuuteen. Osa Euroopan avaruusjärjestön avaruusromumittauksista tehtiin 1990-luvun lopussa Sodankylästä EISCAT-tutkalla. Ranskan sotilaallinen Grand Réseau Adapté à la Veille Spatiale -tutka ja Saksan sotilaallinen tutka seuraavat muun muassa avaruusromua Euroopan unionin alueen yläpuolella.
Kaikkiaan Maasta käsin voidaan seurata 19 000 kiertolaisen liikettä. Muiden kappaleiden todennäköisen olemassaolon arvioinnissa joudutaan turvautumaan laskennallisiin malleihin.
Avaruusromun pysyvyys
Geostationaarisilla radoilla oleva romu kiertää maata kymmeniä tuhansia vuosia. Etäisillä kiertoradoilla ei ole juurikaan häiritseviä tekijöitä, kuten ilmakehän kitka ja aurinkotuuli, jotka muokkaavat matalammilla radoilla olevien kappaleiden ratoja huomattavasti voimakkaammin. Muutaman sadan kilometrin korkeudessa oleva kappale pysyy radallaan vuosia, mutta jo lähellä 1 000 kilometrin korkeutta radalla pysymisen aika kasvaa voimakkaasti, ja kappale saattaa pysyä radallaan satakin vuotta.
Ilmakehään putoava avaruusromu tuhoutuu yleensä kokonaan. Ilmakehän kitka kuumentaa kappaletta voimakkaasti, ja syntyvä energia vapautuu valona. Romun palaminen ilmakehässä muistuttaa melko paljon meteorin tuloa ilmakehään. Maahan palaava avaruusromun kappale näyttää tulipyrstöiseltä valopallolta. Avaruusromu voi olla suurta meteoria värikkäämpi, koska satelliiteissa käytetään eksoottisempiakin metalleja, jotka palavat erivärisillä liekeillä. Ilmiö voi säkenöidä taivaalla useiden minuuttien ajan.
Avaruusromun poistaminen
Matalalla Maan kiertoradalla olevaa avaruusromua voidaan poistaa lähinnä ohjaamalla se putoamaan Maahan. Esimerkiksi laserilla voidaan muuttaa romukappaleen kiertorataa siten, että se törmää Maahan. Laserilla höyrystetään kappaleen pintaa siten, että vapautuva hiukkaussuihku toimii rakettimoottorina ja muuttaa kappaleen lentorataa toivotulla tavalla.
Tämä kaikki on tarpeen, sillä laukaistujen piensatelliittien määrä on viime vuosina kasvanut räjähdysmäisesti. Avaruusromun määrä aiheuttaa jo nyt ase-, ilmailu- ja avaruusteollisuuskonserni Lockheed Martin arvion mukaan satoja vaaratilanteita satelliiteille päivässä. Jotta ihmiskunta voi joskus lähteä toden teolla valloittamaan avaruutta, sen pitää yrityksen mukaan ensin siivota oma etupihansa.
Hankkeita
Venäläinen avaruusteknologiayhtiö Energija ilmoitti saaneensa 60 miljardia ruplaa (noin 2 miljardia dollaria) vastaavan rahoituksen geostationaarisen radan "siivoamisesta" vuodesta 2023 lähtien. Se aikoo kehittää ydinkäyttöisen aluksen, jonka avulla pudotetaan 15 vuodessa Tyyneen valtamereen 600 kuollutta satelliittia. Tähän toimintaan voi liittyä juridisia ongelmia muun muassa siksi, että geostationaarisen radan toimivista ja kuolleista satelliiteista suuri osa kuuluu Yhdysvaltain ilmavoimille.
Los Alamosin kansallinen laboratorio esitti vuonna 2011 avaruusromun siivoamista laserilla, joka voisi toimia myös avaruusaseena. Maaliskuussa 2011 Yhdysvaltain ilmavoimat ehdotti kansainvälistä sotilaallista yhteistyötä avaruusromun siivoamiseen. 2015 Kansainväliselle avaruusasemalle on ehdotettu asennettavaksi lasereita avaruusromun poistamiseksi. Asemella vuonna 2017 vietäväksi aiottua EUSO-satelliittia käytettäisiin romukappaleiden havitsemiseen. Vuonna 2018 myös Kiina ehdotti laserin käyttöä romun siivoamiseksi.
Avaruuden puhdistamiseen etsitään ratkaisuja ympäri maailmaa, niin virastoissa kuin yksityisissä yrityksissä. Singaporessa Astroscale -yritys on kehittänyt satelliittia, joka magneettien avulla kaappaisi romunkappaleita ja työntäisi ne Maan ilmakehään, jossa ne palaisivat.
Euroopan avaruusjärjestöllä on käynnissä oma avaruuden putsausohjelma e.Deorbit, jonka tarkoituksena on ottaa haltuunsa epäkunnossa olevat satelliitit ja hallitusti tuhota ne Maan ilmakehässä. Tammikuussa 2018 Euroopan avaruusjärjestö selvitti parhaita keinoja operaation toteuttamiseksi. Vaihtoehtoina on muun muassa jättikokoinen verkko, harppuuna ja robottikoura.
NHIndustries
NHIndustries on vuonna 1992 perustettu helikoptereita valmistava konsortio, jonka jäsenet ovat:
NHIndustries perustettiin NHI NH90 -sarjan helikoptereiden suunnittelua, kehitystä, tuotteistamista, tuotantoa sekä logistiikan hoitamista varten.
Roger Velasco
Roger Velasco (s. 27. maaliskuuta 1977 Hollywood, Kalifornia) on yhdysvaltalainen näyttelijä ja malli, joka tunnetaan parhaiten roolistaan Carlos Valertena televisiosarjoissa Power Rangers Turbo ja Power Rangers in Space.
Return of the Pride
Return of the Pride on yhdysvaltalaisen hardrockyhtye White Lionin kuudes studiolevy. Se julkaistiin 14. maaliskuuta 2008. Alkuperäisestä, maineikkaimmasta kokoonpanosta on jäljellä enää laulaja Mike Tramp. Levy sai kultalevyn marraskuussa 2008. Albumi on yhtyeen vuonna 1987 ilmestyneen Pride-albumin jatko-osa. Claus Langeskov erosi yhtyeestä albumin ilmestyttyä.
Valapaton tulva
Valapaton tulva tai Valarikon tulva oli Suomessa keväällä 1899 sattunut suurtulva. Nimensä tulva sai siitä, että helmikuussa 1899 Venäjän keisari ja Suomen suuriruhtinas Nikolai II antoi helmikuun manifestin, jolla hän kavensi Suomen autonomista asemaa ja näin suomalaisten käsityksen mukaan petti Suomelle antamansa hallitsijanvakuutuksen eli antamansa valan.
Syynä tulvaan olivat useat edeltäneet sateiset vuodet, runsasluminen talvi 1898–1899 sekä sateinen ja lämmin kevät 1899. Tulva koski etenkin Kokemäenjoen, Kymijoen ja Vuoksen vesistöjä. Esimerkiksi Päijänteen vedenkorkeus oli 193 cm normaalia korkeammalla. Tällaisen tulvan toistuvuudeksi arvioidaan 100–150 vuotta.
Valapaton tulva antoi ratkaisevan sysäyksen Suomen ympäristökeskuksen edeltäjän Hydrografisen toimiston perustamiseen. Suomen senaatin kesällä 1899 tulvavahinkoja tutkimaan asettama komitea arvioi vuosien 1898–1899 tulvavahingot noin 10 miljoonan markan suuruisiksi.
Tulvat eivät vaatineet ihmishenkiä, vain yksi hevonen rattaineen hukkui.
Valapaton viiva
Valapaton viivoiksi tai Valarikon viivoiksi kutsutaan rantakallioihin merkittyjä ennätyskorkean vedenpinnan merkkejä vuodelta 1899. Valapaton viivoja on monin paikoin edelleen nähtävissä, ja niistä voidaan yhä nähdä vedenkorkeus tuona vuonna. Jotkut valapaton viivat maalattiin punaisiksi.
Veikko Huhtanen
Veikko Aarne Aleks Huhtanen (5. kesäkuuta 1919 Viipuri – 29. tammikuuta 1976 Helsinki) oli suomalainen telinevoimistelija ja kolminkertainen olympiavoittaja.
Huhtanen voitti Lontoon olympiakisoissa 1948 kultaa 12-ottelussa pistein 229,7. Hevosella hän jakoi kultamitalin pistein 38,7 Paavo Aaltosen ja Heikki Savolaisen kanssa. Nojapuilla Huhtanen voitti olympiahopeaa pistein 39,3 ja rekillä pronssia pistein 39,2. Hän sai hypyissä 38,4 pistettä ja jäi vain 0,1 pistettä pronssimitalista. Suomen joukkue, jossa Huhtanen oli mukana, voitti joukkuekilpailussa olympiakultaa. Huhtanen oli kisojen toiseksi menestynein urheilija hollantilaisen Fanny Blankers-Koenin jälkeen.
Huhtanen voitti Baselin MM-kisoissa 1950 MM-hopeaa rekillä ja oli mukana Suomen joukkueessa, joka voitti joukkuekilpailussa MM-hopeaa.
Blackstar (David Bowien albumi)
Blackstar (tyyliteltynä ★) on englantilaisen muusikon David Bowien 25. ja viimeinen studioalbumi. Se julkaistiin Bowien syntymäpäivänä 8. tammikuuta 2016, kaksi päivää ennen Bowien kuolemaa.
Albumi ylsi ensimmäisellä listaviikollaan Suomen virallisen listan ensimmäisellä sijalle, jolla se pysytteli kolme ensimmäistä listaviikkoaan ja pysyi listalla yhteensä 15 viikkoa.
Louis Mountbatten
Louis Francis Albert Victor Nicholas Mountbatten Burman jaarli, syntyjään  Prinssi Louis  Battenberg (25. kesäkuuta 1900 Windsor, Britannia – 27. elokuuta 1979 Mullaghmore, Sligo, Irlannin tasavalta) oli brittiläinen laivastoamiraali, joka toimi Britannian Kaakkois-Aasian joukkojen komentajana toisessa maailmansodassa, viimeisenä Intian varakuninkaana vuonna 1947, Britannian merivoimien komentajana 1955–1959 ja maan asevoimien esikuntapäällikkönä 1959–1965. Hän oli myös Britannian kuningasperheen lähisukulainen. Terroristijärjestö Irlannin tasavaltalaisarmeija (IRA) salamurhasi hänet pommiattentaatilla Irlannissa vuonna 1979.
Aristokraatti
thumb|200px|vasen|Louis ja puoliso Edwina Mountbatten 1920-luvun alussa.
Louis Mountbatten kuului saksalaistaustaiseen Battenbergin aatelissukuun. Hänen isänsä oli laivastoamiraali, Battenbergin prinssi Louis ja äitinsä Hessenin prinsessa Viktoria, joka oli kuningatar Viktorian tyttärentytär. Louis Mountbatten oli muutoinkin läheistä sukua eri hallitsijahuoneille. Hänen sisaristaan Alicesta tuli Kreikan ja Tanskan prinsessa ja Louisesta Ruotsin kuningatar. Hänen vanhin veljensä George Mountbatten peri isän aatelisarvon Milford Havenin markiisi. Edinburghin herttua prinssi Philip oli Louis Mountbattenin sisarenpoika.
Louis Battenberg meni 13-vuotiaana isänsä tapaan Britannian laivastoon kadetiksi Osborneen Isle of Wightille. Hänen opiskellessaan siellä hänen isänsä joutui eroamaan saksalaisen taustansa vuoksi Britannian ensimmäisen merilordin tehtävästä. Kuninkaan tapaan Battenbergit vaihtoivat sukunimensä englantilaiseksi Mountbatteniksi vuonna 1917.
Hävittäjän päällikkö
Toisen maailmansodan alussa Louis Mountbatten oli saanut hävittäjä HMS Kellyn päällikkyyden. Alus selvisi torpedohyökkäyksestä, mutta syöksypommittaja upotti sen ja puolet laivan miehistöstä. Muiden eloonjääneiden tavoin Mountbatten roikkui hylystä neljä tuntia ennen kuin tuli pelastetuksi.
Yhdistettyjen operaatioiden esikunnan päällikkö
Vuonna 1941 Winston Churchill nimitti Mountbattenin yhdistettyjen operaatioiden esikunnan päälliköksi. Hän suunnitteli muun muassa hävittäjä HMS Campbeltownin operaation Saint-Nazairen satamassa, missä se lastattiin räjähteillä ja ajettiin päin kuivatelakkaa. Mountbatten oli vastuussa myös epäonnistuneesta Dieppen maihinnoususta vuonna 1942, missä 6 000 sotilaan vahvuisesta osastosta 60 prosenttia kaatui tai haavoittui, ilman että juuri mitään saatiin vallattua.
Kaakkois-Aasian joukkojen komentaja
Vuonna 1943 Mountbatten lähetettiin Kaakkois-Aasian joukkojen komentajaksi, missä hän aloitti moraali-monsuuni-malaria-ohjelman. Arakan ja Imphalin voitot mursivat käsityksen japanilaisten voittamattomuudesta. Hyvin huollettuina brittijoukot jatkoivat aktiivista taistelua myös monsuunisateiden aikana. Malarian ja muiden trooppisten sairauksien vuoksi hän perusti lääketieteellisen neuvontaosaston, jossa tutkijat vaihtoivat kokemuksia sotilaslääkäreiden kanssa onnistuen alentamaan sairas:kaatunut -suhteen 120:1:stä 10:1:een vuodesta 1943 vuoteen 1945 mennessä.
Kenraali Slimin johdolla japanilaiset onnistuttiin ajamaan Burmasta Meiktilan ja Mandalayn voittojen sekä Yangoniin toukokuussa 1945 tapahtuneen maihinnousun avulla. Japanin antauduttua päinvastoin kuin yhdysvaltalainen Douglas MacArthur, joka salli japanilaisten upseerien pitää samuraimiekkansa, Mountbatten edellytti, että ne nimenomaan vaaditaan luovutettaviksi, jottei japanilaisille jäisi epäselvyyttä sodan voittajasta.
Sodan jälkeen Mountbatten palveli siviilihallinnon tehtävissä Kaakkois-Aasiassa. Hän uskoi, että länsivallat voisivat olla yhteistyössä nationalistien kanssa ja että Atlantin julistuksen itsemääräämisoikeuden periaatetta tulisi noudattaa myös Burmassa ja Malaijilla.
Intian viimeinen varakuningas
Vuonna 1947 Britannian pääministeri Clement Attlee nimitytti kuninkaalla Mountbattenin Brittiläisen Intian viimeiseksi varakuninkaaksi valvomaan Intian itsenäistymistä Intiaksi ja Pakistaniksi. Näiden itsenäistyttyä hän palveli laivastossa Välimerellä 1948–1956 sekä tuli vuonna 1958 nimitetyksi puolustusvoimien esikuntapäälliköksi, missä hän valvoi sotaministeriön, ilmailuministeriön ja amiraliteetin yhdistämistä puolustusministeriöksi.
Vuonna 1955 Churchill nimitti Mountbattenin ensimmäiseksi merilordiksi, asemaan, josta hänen isänsä oli joutunut luopumaan vuonna 1917.
Laivaston johdossa Mountbatten ajoi sen modernisointia ja risteilyohjusalusten ja lentotukialusten sekä ydinsukellusveneiden hankintaa. Näin Mountbatten osallistui myös ydinasepolitiikkaan, muun muassa Britannian ensimmäisen ydinsukellusveneen HMS Dreadnoughtin rakennuttamiseen.
Vetäydyttyään eläkkeelle Mountbattenista tuli brittiläisen imperiumin elävä vertauskuva. Elisabet II nimitti hänet henkivartiokaartinsa everstiksi.
Salamurha
thumb|200px|Louis Mountbattenin hautakivi. Mountbatten kuoli 27. elokuuta 1979 salamurhan uhrina lomaillessaan kesäasunnollaan Mullaghmoressa, Sligon kreivikunnassa, Irlannin tasavallassa. Mountbatten ja kolme muuta kuolivat kun Irlannin tasavaltalaisarmeijan asentama pommi räjähti hänen moottoriveneessään Donegalin lahdella.
Aleksandr Pokryškin
Aleksandr Ivanovitš Pokryškin (, 19. maaliskuuta 1913 (J: 6. maaliskuuta) – 13. marraskuuta 1985 ) oli neuvostoliittolainen toisen maailmansodan hävittäjä-ässä, joka oli sekä Neuvostoliiton että liittoutuneiden toiseksi paras hävittäjälentäjä.
Pokryškin kasvoi nopeasti sodassa Saksan Werner Möldersin kaltaiseksi lentotaisteluopin muokkaajaksi. Hän edisti toiminnallaan Neuvostoliiton ilmavoimien siirtymistä yksipuolisesta kaartotaistelutaktiikasta pystyliikkeisiin perustuvaan taistelemiseen, joka perustui nopeus- ja korkeusedun hyväksikäyttöön ja mahdollisuuksien mukaan yllätykseen. Pokryškin käytti eräänlaista pikakirjoitusta selostaessaan kehittämäänsä uutta taistelutaktiikkaa lentäjätovereilleen. Taktiikkansa perusteet hän tiivisti muotoon korkeus-nopeus-liike-tulitus (ven. vysota-skorost-manjovr-ogon).
Tausta
Pokryškin syntyi Novosibirskissä työläisperheeseen. Hän oli jo pienenä kiinnostunut tekniikasta ja 12-vuotiaana hän päätti etsiä keinon päästä lentäjäksi. Vuonna 1928 hänen seitsemänvuotinen peruskoulukäyntinsä päättyi. Hänet ohjattiin työharjoitteluun rakennustyöläiseksi, jonka jälkeen hän siirtyi tekniseen opistoon opiskelemaan. Tämä kurssi oli 1,5 vuoden pituinen ja sen jälkeen hänestä tuli metallityöläinen paikalliseen tehtaaseen.
Ilmailumekaanikoksi
Pokryškin pyrki vapaaehtoisena asepalvelukseen ja pääsi ilmailukoulun mekaanikkokoulutukseen. Valmistuttuaan hän pyrki uran aikana useita kertoja uudelleen lentokoulutukseen. Hänen esimiehensä pyrkivät pitämään hyvän mekaanikon omassa käytössään estäen siirtymisen lentokoulutukseen. Vuonna 1934 hän yleni 74. jalkaväkidivisioonan päämekaanikoksi, jossa tehtävässä hän toimi vuoteen 1938.
Sotilaslentäjänä
Päämekaanikkoaikanaan hän kävi siviililentokurssin 17 päivässä, mikä teki hänestä pääsykelpoisen asevoimien lentokouluun. Hän valmistui kurssinsa parhaana vuonna 1939 ja yleni yliluutnantiksi. Saksan hyökätessä Neuvostoliittoon Pokryškin palveli Moldaviassa. Konetyyppinä oli Mikojan-Gurevitš MiG-3.
Sodan ensimmäisenä päivänä Pokryškin ampui alas oman kevyen Suhoi Su-2 -pommittajan. Lentäjille ei ollut kerrottu uudesta palvelukseen otetusta tyypistä eikä hän näin tunnistanut sitä. Ensimmäisen ilmavoittonsa hän saavutti sodan toisena päivänä Messerschmitt Bf 109:sta. 3. heinäkuuta 1941 hänet ammuttiin alas vihollisen puolella ja luultiin, että hän kuoli koneensa alassyöksyssä. Hän palasi palvelukseen saaden lisää ilmavoittoja. Lentäessään edelleen MiG-3:lla Pokryškin nimettiin Neuvostoliiton sankariksi. Tämä arvo yritettiin peruuttaa muiden saatujen tunnustusten ohella kesällä 1943 kun hänen esimiehensä Zajevin aiheutti hänelle poliittisia hankaluuksia.
Pääosan ilmavoitoistaan Pokryškin saavutti Bell P-39 Airacobralla. Hän taisteli ässä Grigori Retškalovin kanssa samassa yksikössä. Krimillä hänen yksikkönsä taisteli Saksan eliittiyksiköitä (JG 51 ’Mölders’, JG 52 ja JG 3 ’Udet’) vastaan. Ilmataistelut olivat valtavia käsittäen jopa 200 hävittäjälentokonetta yhdessä taistelussa. 29. huhtikuuta 1943 Pokryškin ampui alas viisi konetta yhdessä taistelussa.
Saman vuoden kesällä Pokryškin esitteli kehittelemänsä taktiikan joka tuli tunnetuksi nimellä Kubanin portaat. Siinä muodostelma jaettiin korkeussuunnassa kolmeen osastoon joista alin oli iskulentue toisen suojatessa ja viimeisen toimiessa vielä lakisuojana. Hän kiteytti oppinsa sanoihin korkeus-nopeus-liike-tulitus. Taktiikkaa käytettiin vielä Pohjois-Vietnamin ilmavoimissa. Pokryškin toi Neuvostoliiton hävittäjävoimiin myös ns. vapaan metsästyksen, mikä antoi lentäjille mahdollisuuden aloitteeseen ja käyttää ominaisuuksia hyväksi olematta sidottuna esimerkiksi saatettavien pommikoneiden läheisyyteen. Pokryškin korosti silti lentokurin ja yhteistyön merkitystä ja piti tärkeänä taisteluparin siipikoneen pysymistä asemassaan.
Tästä syystä hän toukokuussa 1944 erotti toisen kuuluisan ässän Grigori Retškalovin rykmentinkomentajan tehtävistä, johon hänet oli ylennetty Pokryškinin seuraajana. Hän katsoi että tämä oli menettänyt kokonaisuuden hallinnan erään yksikölle tuhoisan ilmataistelun jälkeen. Aiemmin lentäjä oli saanut surmansa mekaanikon huolimattomuuden vuoksi. Retškalov myös tunnetusti rikkoi lentokuria pyrkiessään saamaan lisää ilmavoittoja mikä vaaransi toiset.
19. elokuuta 1944 hän oli lentänyt 550 sotalentoa ja saanut 53 vahvistettua voittoa. Kaikkiaan hän sai 65 ilmavoittoa, joista vain kaksi tuli kahtena viimeisenä sotavuotena.
Sodan jälkeen
Pokryškin yleni sodan jälkeen kenraaliksi. Länsimaissa on esitetty arveluita, että Neuvostoliiton johtavista ässistä osa otti osaa Korean sotaan, mutta nämä arvelut ovat voineet olla osa kylmän sodan propagandaa. Pokryškinin elämäntavat muuttuivat sodan jälkeen. Ylenmääräinen juhlinta ja kestitys toivat alkoholiongelman ja hänen terveytensä alkoi horjua. Hän kuoli 13. marraskuuta 1985 72-vuotiaana.
Voitot toisessa maailmansodassa
Yhteensä: 88
Nie ein Rapper
Nie ein Rapper on Bushidon neljäs single ja ainoa single Carlo, Cokxxx, Nutten II albumilta ja se julkaistiin vuonna 2005. Kappale oli samplattu Arcanan kappaleesta "Innocent Child". Bushido esiintyi kappaleessa toisella taiteilijanimellään Sony Black.
Lähteet
Nie Ein Rapper
Pelaajakauppa
Pelaajakauppa on ilmiö ammattilaisurheilussa, jossa urheiluseura ostaa pelaajan toisesta seurasta tai myy pelaajan toiseen seuraan. Vastineeksi toinen seura voi saada rahaa, toisen pelaajan tai varaustilaisuuden varausvuoron.
Ensimmäinen pelaajakauppa nähtiin baseballissa vuonna 1886. Sittemmin pelaajakaupat ovat vakiintuneet pohjoisamerikkalaisessa ammattilaisurheilussa normaaliksi tavaksi rakentaa joukkuetta. Nykyään etenkin jääkiekossa ja jalkapallossa pelaajakauppoja tehdään kaikkialla maailmassa. Kaupantekoon on luotu myös sääntöjä ja reunaehtoja.
Useissa sarjoissa on pelaajasiirtojen takaraja, jonka jälkeen joukkue ei voi tehdä enää pelaajakauppoja. Tällä estetään joukkuetta tuomasta kauden lopun ratkaisupeleihin uusia pelaajia. Pelaaja itse ei voi hirveästi vaikuttaa pelaajakauppaan, ellei hänellä ole pelaajasopimuksessa kaupan kieltävää pykälää.
Englannin kreivikunnat
pienoiskuva|Englannin kreivikunnat. Englanti on jaettu 82 hallinnolliseen kreivikuntaan, joista kuusi on metropolikreivikuntia (metropolitan counties) ja loput 76 muita kreivikuntia (non-metropolitan counties). Jälkimmäiset jaetaan 26 shire-kreivikuntaan (shire counties) ja 50 yhtenäishallintopiiriin (unitary authorities). Lisäksi Suur-Lontoon alue (Greater London) ja Lontoon City muodostavat omat, muihin luokkiin kuulumattomat hallintoyksikkönsä.
Nykyiset hallinnolliset kreivikunnat vastaavat vain osittain Englannin historiallisia kreivikuntia, joita on 39. Lisäksi Englanti jaetaan 47 muodolliseen eli seremonialliseen kreivikuntaan, joista monet käsittävät kaksi tai useammankin hallinnollisen kreivikunnan.
Metropolikreivikunnat
Metropolikreivikunnat ovat kokonaan kaupungeista ja kaupunkiseuduista muodostuvia tiheään asuttuja alueita. Näissä kreivikunnissa suuri osa päätäntävallasta on delegoitu alaspäin kaupungeille sen jälkeen kun Margaret Thatcherin hallitus lakkautti kreivikuntien valtuustot vuonna 1986.
Shire-kreivikunnat
Shire-kreivikunnat ovat ei-metropolikreivikuntia, jotka muodostuvat useammista hallintopiireistä (districts). Shire-nimitys tulee siitä, että näistä kreivikunnista suurimman osan (ei kuitenkaan kaikkien) nimi päättyy -shire. Nämä kreivikunnat ovat harvemmin asuttuja kuin metropolikreivikunnat ja useimmat yhtenäishallintopiirit. Kaikissa shire-kreivikunnissa alueellisella hallinnolla on kaksi tasoa: kreivikunta ja hallintopiiri.
Shire-kreivikuntia on 26:
Yhtenäishallintopiirit
Yhtenäishallintopiirissä on vain yksi alueellisen hallinnon taso – hallintopiiri. Näissä kreivikunnissa ei ole kreivikunnanvaltuustoja, vaan päätöksenteko tapahtuu hallintopiirin tasolla (paitsi Isle of Wightillä, jossa on vain kreivikunnanvaltuusto, ei piirivaltuustoja). Suurin osa yhtenäishallintopiireistä on pieniä ja keskisuuria kaupunkeja.
Yhtenäishallintopiirejä on 56:
Suur-Lontoo
Suur-Lontoon alue muodostaa oman hallinnollisen alueensa, joka ei kuulu mihinkään kreivikuntaan. Alue koostuu 32 kaupunkipiiristä ja Lontoon Citystä, ja se muodostaa myös lordiluutnantin johtaman muodollisen kreivikunnan. Suur-Lontoossa on oma aluevaltuusto (London Assembly) ja pormestari (Mayor of London) sekä piirivaltuusto jokaisessa kaupunkipiirissä.
Now You’re Gone – The Album
Now You’re Gone – The Album on Basshunterin vuonna 2008 julkaisema, järjestyksessään neljäs albumi. Albumi sisältää Basshunterin englanninkieliset hitit ”Now You’re Gone” ja ”All I Ever Wanted”.
Albumi nousi Suomen virallisen listan sijalle 35.
Ihmisen evoluutio
Ihmisten suku kehittyi noin 2,0–2,5 miljoonaa vuotta sitten. Varhaisin sukuun sijoitettu laji oli Homo habilis, joskin sitä voidaan myös pitää vielä vasta esi-ihmisenä. Ensimmäiset kiistattomat ihmiset olivat pystyihmiset. Niistä kehittyi heidelberginihminen, josta puolestaan kehittyi Afrikassa nykyihminen sekä Euroopassa neandertalinihminen ja Aasiassa denisovanihminen.
Ihmisten, apinaihmisten ja ihmisapinoiden kehitystä kuvaavat sukupuut näyttivät vielä jokin aika sitten varsin selkeiltä. Uusimpien löytöjen myötä sukupuu on muuttunut ”kehityspensaaksi”, johon ei toistaiseksi ole saatu mahtumaan lukemattomia viime vuosina löydettyjä sukulaisia. Monet aiemmat käsitykset ovat osoittautuneet liian yksinkertaisiksi: Ihminen ei ole suoraan kehittynyt nykyisenlaiseksi ihmisapinoista, vaan kehityslinjassa on ollut useita haaroja.
Maapallolla on yleensä elänyt samanaikaisesti useita eri ihmis- ja apinaihmislajeja. On uskottu, että neandertalinihmisen kuoltua sukupuuttoon 40 000 vuotta sitten syntyi nykyinen tilanne, jossa maailmassa on vain yksi ihmislaji, nykyihminen. Vuonna 2003 Indonesian Floresin saarelta tehdyn löydön perusteella on kuitenkin esitetty, että vielä huomattavasti neandertalinihmisen sukupuuttoa myöhemmin maapallolla eli nykyihmistä paljon pienikokoisempi todennäköisesti oma ihmislajinsa, floresinihminen.
Merkittävimpiä kehitysaskeleita ja näkyvimpiä muutoksia ihmisen evoluutiossa ovat olleet kahdella jalalla kävelyyn siirtyminen, karvapeitteen väheneminen, puhe-elimistön kehittyminen puheelle sopivaksi sekä aivojen kasvua seuranneen älykkyyden kehityksen aikaansaama kulttuurin synty.
Tutkimus
Ihmisen evoluutiota tutkii paleoantropologian tieteenala. Se hyödyntää useita tieteenaloja kuten perinnöllisyystiedettä, ekologiaa ja paleoekologiaa sekä etologiaa. Ihmisen evoluutiosta saadaan tietoa ensisijaisesti fossiilien kautta. Fossiileita saadaan arkeologisista kaivauksista ja niitä ajoitetaan geokemiallisilla iänmääritysmenetelmillä. Fossiileista pystytään määrittelemään lajit, asuinpaikat ja elinaikakaudet. Ihmislajien elintavoista, sukupuuttoon kuolinajasta tai muuntumisesta toiseksi lajiksi saadaan tietoa fossiilien löytöpaikoista saatujen tietojen perusteella.
Luufossiileista pystytään päättelemään paljon yksilöiden ulkonäöstä, kuten kehon rakenteesta, kasvonpiirteistä sekä lihaksistosta ja sitä kautta monenlaisista elintavoista. Hampaat kertovat lajin ruokavaliosta, elämäntavoista ja sisäisistä suhteista. Kallonpohja kertoo siitä, kulkiko laji pystyssä. Aivojen koko ja ulkopinnan rakenne säilyvät kun hiekka tai muta täyttää fossiilikallon ja kovettuu. Luiden pintaan jääneistä jäljistä voidaan nähdä jänteiden kiinnittyminen ja sitä kautta päätellä lajin liikkumistapa ja paino.
Fossiilit vaativat säilyäkseen tietynlaiset olosuhteet. Varhaisten hominidien fossiileja löytyy oikeanlaisista mioseenin ja pleistoseenin välisistä sedimenttikerroksista, lähinnä järvi- ja jokikerrostumista. Varhaisia hominideja oli myös melko vähän. Sen vuoksi fossiileja on löydetty lähinnä vain kolmelta alueelta: Itä-Afrikan hautavajoamasta, Tšadjärven altaasta ja Etelä-Afrikan luolista.
Viime vuosikymmeninä ihmisen evoluution tutkimuksen mahdollisuuksia on laajentanut DNA-tutkimus. Ihmisen evoluution tutkimuksen kannalta on ollut suuri merkitys etenkin sillä, että DNA:ta on kyetty eristämään myös ihmisen sukupuuttoon kuolleiden sisarlajien, kuten neandertalinihmisen ja denisovanimisen jäänteistä, mikä edelleen on mahdollistanut päätelmien tekemisen siitä, milloin lajit ovat erkaantuneet toisistaan ja milloin ja missä määrin niiden välillä on tapahtunut risteytymistä ja miten ihmislajin nykyinen monimuotoisuus on syntynyt. Edellytykset DNA:n säilymiseen kuitenkin vaihtelevat sekä kuluneesta ajasta että ympäristön olosuhteista riippuen.
Tutkimuksen historiaa
Maailman ja ihmisen uskottiin Raamatun pohjalta aina 1800-luvun puoliväliin saakka olevan vain 6 000 vuoden ikäinen. Koska fossiileissa ei ollut tiedossa välimuotoja, lajien uskottiin olevan muuttumattomia. Charles Darwinin Lajien synty ilmestyi vuonna 1859, ja pian sen jälkeen evoluutioteoria hyväksyttiin. Ensimmäiset neandertalinihmisen jäänteet löydettiin vuonna 1857 ja cro-magnonin ihmisen jäänteet vuonna 1868. Näiden löytöjen ja Darwinin teorian ansiosta käsitys primitiivisten ihmisten olemassaolosta hyväksyttiin. Vuonna 1891 alankomaalainen Eugène Dubois löysi apinan ja ihmisen välimuodoksi päättelemänsä jaavanihmisen, joka oli Homo erectus -yksilö.
Merkittävimpiä löytöjä
Vuosiluku kuvaa yleensä jäännösten löytymistä, joissain kohdissa uuden lajin nimeämistä:
Käsitys ihmisen alkukodista
Ihminen on nykykäsityksen mukaan kehittynyt Afrikassa. Ihminen kehittyi afrikkalaisista ihmisapinoista, Afrikassa ihmisen sukupuu erkani simpanssin sukupuusta seitsemän miljoonaa vuotta sitten, siellä syntyi ihmisen suku Homo 2,5 miljoonaa vuotta sitten, ja siellä kehittyi myös nykyihminen.
2000-luvulla tehdyt geenitutkimukset ovat vahvistaneet käsitystä Afrikasta ihmisen alkukotina.
Joidenkin tutkijoiden mukaan täysin Afrikka-keskeinen kuva ihmisen evoluutiosta on kuitenkin liian rajoittunut, sillä vanhin simpanssista eronneen ihmisen esimuodon fossiili on löydetty Itä-Euroopasta ja ajoitettu yli 7,1 miljoonan vuoden taakse. Homininien arvellaan myös liikkuneen Afrikasta muualle maailmaan ja takaisin, mikä vaikeuttaa ihmisen esimuodon alkuperän selvittämistä. Vuonna 2017 julkaistussa tutkimuksessa katsottiin ettei tämän takia ollut varmuutta ihmisen alkukodista.
Puuttuvan renkaan etsintä
Ihmisen ja apinoiden yhteisen esi-isän, niin sanotun puuttuvan renkaan, fossiileja ei ole vielä löydetty. Tutkijoiden keskuudessa esiintyykin yhä erilaisia käsityksiä siitä, kuinka paljon se muistutti ulkonäöltään ja käyttäytymiseltään simpanssia, ihmisen oletettua sisarlajia, sekä siitä, missä ja milloin se eli. Useita fossiileja on aluksi pidetty puuttuvina renkaina, mutta nämä käsitykset on sittemmin hylätty. Hylättyjä apinaihmisehdokkaita ovat olleet esimerkiksi orangin kaltainen Ramapithecus, huijaukseksi paljastunut Piltdownin ihminen sekä neandertalinihminen, jaavanihminen, pekinginihminen, floresinihminen ja Australopithecus africanus.
Kädellisten kehitys
Alkukädellisten jälkeen tulleet kädelliset sijoitetaan kahteen heimoon, Omomyidae eli omomyidit ja Adapidae eli adapidit. Nämä alkukädellisiä kehittyneemmät lajit levisivät laajalle, ympäri maapallon. Eoseenikaudella näiden kehittyneiden kädellisten kilpailuetuja olivat erikoistumattomuus, suuret aivot ruumiiseen nähden ja binokulaarinen näkö. Ominaisuuksien takia ne oppivat uusia käyttäytymistapoja, käyttivät monipuolista ruokaa ja oppivat löytämään uusia ravintokohteita. Eoseenikauden kädelliset muistuttivat nykyisiä makeja ja kummituseläimiä.
Vielä tuntematon, luultavasti melkoisesti puoliapinoita muistuttanut kädellismuoto kehittyi edelleen. Vähitellen tämä muoto alkoi yhä enemmän muistuttaa nykyisiä apinoita. DNA-molekyylien perusteella itä- ja länsiapinat erkaantuivat jo varhaisessa vaiheessa, eoseenikauden lopussa. DNA-molekyylit osoittavat myös sen, että häntä- ja ihmisapinat erkaantuivat oligoseenikauden lopulla. Näistä oligoseenikauden apinoista on löydetty runsaasti fossiilisia todisteita.
Luokittelu
Ihminen kuuluu ihmisapinoiden (hominoidit, Hominoidea) yläheimoon, isojen ihmisapinoiden (hominidit, Hominidae) heimoon ja sen Homininae-alaheimoon. Ihmisten lähimmät elossa olevat sukulaiset ovat suuret ihmisapinat. Ihmisapinoista ihmistä lähimpänä kehityshistoriassa ovat simpanssit (Pan), joiden kanssa ihminen muodostaa Hominini-tribuksen. Gorillat eroavat ihmisestä jonkin verran enemmän ja orangit (Pongo) vieläkin enemmän. Vähiten ihmisiä muistuttavat ihmisapinoista gibbonit eli pienet ihmisapinat (Hylobatidae).
Ihmistä ja simpanssia erottavista tunnetuista geeneistä useimmat liittyvät proteiinien pilkkomiseen (80), hajuaistiin (50) ja kuuloaistiin (21). Vain ihmisellä on niin sanottu "kieligeeni" FOXPµ.
Kehitys
Varhaisimpien tunnettujen ihmisapinoiden tiedetään eläneen Afrikassa mioseenikauden alkupuolella 15–23 miljoonaa vuotta sitten. Nämä puissa eläneet Proconsul-sukuun sijoitetut ihmisapinalajit olivat nelijalkaisia, pieniaivoisia ja hännättömiä. Esimerkiksi lajin Proconsul heseloni kallo oli huomattavan ”ihmismäinen”.
Suuret ihmisapinat ja gibbonit erkanivat toisistaan noin 14–22 miljoonaa vuotta sitten ja orangit 13–15 miljoonaa vuotta sitten. Jäljelle jäi kehityshaara, joka sisältää ihmisen ja muut Afrikan suuret ihmisapinat. Ajanjaksolta 13,5–7 miljoonaa vuotta sitten on löydetty vain vähän fossiileja, ja siksi mioseenikauden monista ihmisapinalajeista ei ole löytynyt kiistatonta ihmisen kehityslinjan kantavanhempaa. Tästä haarasta erosi ensimmäisenä 8–10 miljoonaa vuotta sitten nykyisten gorillojen kantamuoto, ja simpansseihin johtava kantamuoto erosi ihmisen linjasta 7–8 miljoonaa vuotta sitten. Simpansseja on ehdotettu liitettäväksi ihmisten sukuun (Homo), mutta myöhempien ihmislajien kulttuuri on niin paljon poikkeavaa, että se on sijoitettu omaan sukuunsa Pan.
Afrikka on ainoa maanosa, josta on löytynyt katkeamaton ketju fossiileja ihmisapinoista nykyihmiseen. Tämä yhdessä geenitutkimuksista saatuihin tietoihin viittaa siihen, että ihmiseen johtava kehitys tapahtui juuri Afrikassa. Ihmisten sukupuuta on jouduttu muuttamaan useita kertoja uusien fossiililöydösten jälkeen, joita on 1980-luvun lopulta lähtien tehty entistä enemmän.
Varhaiset apinaihmiset
thumb|400px|Suuntaa antava sukupuu, johon on sijoitettu suku Kenyanthropus ja Australopithecus siirretty läheiseksi sukulaislinjaksi. Myös toisenlaisia malleja on, joissa ihmisten suku Homo olisi kehittynyt suvusta Australopithecus. Tutkijat ovat yksimielisiä yleisestä suunnasta, mutta mielipide-eroja on yksityiskohdista vähäisten fossiililöytöjen vuoksi.
Sahelinapinaihminen (Sahelanthropus) on Tšadista löytynyt ihmisapinasuku, jonka kallo muistuttaa niin ihmistä kuin simpanssiakin. Se eli 6–8 miljoonaa vuotta sitten eli juuri silloin kun ihmisen ja simpanssin kehityslinjat alkoivat erkaantua. Se saattaakin olla molempien kantamuoto tai kuulua jompaankumpaan kehityslinjaan, mutta vielä asiaa ei tiedetä varmasti.
Tugeninapinaihminen (Orrorin tugenensis) on Itä-Afrikan hautavajoamasta löytynyt ihmisapina, joka eli mioseenikaudella noin 5,7–6,2 miljoonaa vuotta sitten. Laji saattaa olla ihmisen suora edeltäjä, mutta löydettyjen fossiilien vähäisyyden vuoksi asia on vielä epävarma.
Etiopianapinaihmisestä (Ardipithecus) tunnetaan kaksi lajia. Ardipithecus kadabba eli noin 5,5 miljoonaa vuotta sitten ja Ardipithecus ramidus noin 4,5 miljoonaa vuotta sitten. Etiopianapinaihminen on usein sijoitettu ihmisen sukuhaaraan, mutta asiasta ei ole yksimielisyyttä.
Australopithecus ja Paranthropus
Varhaisin Australopithecus (etelänapina) ilmaantui 4,1–5,1 miljoonaa vuotta sitten. Sen asema ihmisen kehityshaarassa on yhä epäselvä. Sukuun kuuluu useita lajeja, yleisen rajauksen mukaan viisi tai kuusi. Lajeista viimeisin, malapanapinaihminen, eli vielä samaan aikaan kuin vanhimmat Homo-sukuun luetut ihmiset, alle kaksi miljoonaa vuotta sitten. Tunnetuin Australopithecus-fossiili on Lucyksi nimetty 3,2 miljoonaa vuotta vanha Australopithecus afarensis.
Jotkut tutkijat ovat arvelleet joidenkin Australopithecusten saattaneen olla ihmisen esivanhempia. Ne ovat myös saattaneet olla jonkinlainen rinnakkaismuoto varhaisten ihmisten edeltäjille Kenyanthropuksille, mutta eivät siten ihmisten suoria edeltäjiä.
Australopithecuksen lähisuku on Paranthropus, 'roteva apinaihminen'. Rotevaksi sitä alettiin kutsua sen jykevän leuan vuoksi, mutta vartaloltaan se muistuttaa Australopithecusta.