cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tackyn kapina
Kapina
Tackyn kapinaan osallistui tuhansia orjia eri puolilla Jamaikaa. Se kesti kuukausia ja sen aikana poltettiin satoja valkoisten omistamia tiloja. Tackyn kapinallisten taktiikka perustui Afrikasta peräisin olevaan sissisodankäyntiin, johon kuului etenkin ympäristön vaikeakulkuisten rämeiden, metsien ja vuoristojen hyödyntäminen. Obeahilla oli ilmeisesti huomattava vaikutus kapinoitsijoiden keskuudessa. Plantaasinomistajien mukaan kapinoitsijoiden mukana oli oraakkeleja, jonka mukanaan tuomalle fetissille kapinalliset vannoivat valan. Brittijoukkojen onnistui kuitenkin aluksi tukahduttaa kapinointi sotilaiden voimin. Kapinoitsijoiden joukot saarrettiin ja tuhottiin. Apua saatiin karanneilta, mutta brittien kanssa sopimukseen päässeiltä orjilta. Kapina oli tässä vaiheessa kestänyt vain viikon. Britit teloituttivat Tackyn hakkaamalla tämän raajat yksitellen irti. Hänen päänsä pistettiin seipään nokkaan Spanish Townin edustalle. Kapina leimahti vielä lähes vuodeksi uudelleen, kun Tackyn pää varastettiin. Toukokuussa orjat iskivät jälleen valkoisten plantaaseille Jamaikan länsiosissa. Kapinan toisen vaiheen johtohahmona mainitaan Apongo, joka teloitettiin kapinan toisen vaiheen tukahduttamisen jälkeen. Kapinajohtajista viimeinen oli nimeltään Simon ja hän onnistui jatkamaan vastarintaa St. Elizabethin pitäjän metsissä Jamaikan itäosissa ainakin tammikuuhun 1761 saakka. Huhujen perusteella hän olisi ollut elossa vielä saman vuoden kesäkuussa.
Seuraukset
Kapinan aikana oli kuollut noin 60 valkoista. Kapinoivia orjia kuoli taisteluissa ja teloituksissa noin 500. Sen seurauksena britit julistivat obeah-uskon harjoituksesta kuolemantuomion. Myös orjien kokoontumista, aseiden hallussapitoa ja kulkemista ilman lupaa rajoitettiin. Viranomaiset rajoittivat myös jo vapaiden mustien oikeuksia.
Kapinan epäonnistumisen taustalla on saattanut vaikuttaa yhtenäisen tavoitteen puuttuminen. Joidenkin sittemmin ilmaantuneiden huhujen mukaan kapinoitsijat olisivat tähdänneet liittoon Jamaikan juutalaisten kanssa tavoitteena sokeritalouden ja atlanttisen kaupan jatko saaren valkoisten tappamisen jälkeen. Osa on saattanut kuitenkin tähdätä maltillisemmin saaren maroonien kaltaiseen asemaan. Britit olivat aikaisemmin myöntäneet joillekin maroon-yhteisöille, eli karanneille orjille suhteellisen itsenäisen aseman.
Agora Center
Agora Center oli Jyväskylän yliopiston monitieteinen tutkimusyksikkö, joka toimi vuosina 2002–2017, ja jossa tietoyhteiskunnan sekä ihmislähtöisen tieto- ja viestintäteknologian tutkimus muodostivat kansainvälisestä huippuosaamisesta koostuvan tutkimusympäristön. Jyväsjärven rannalla sijainnut, Agora-rakennuksen sisällä toiminut Agora Center toteutti Agoran toiminta-ajatusta monitieteisine tutkimusprojekteineen. Tutkimusyhteistyötä tehtiin niin tietotekniikan, tietojenkäsittelytieteen, kauppatieteen kuin myös psykologian ja kognitiotieteen alalla.
Agora Centerissä keskityttiin erityisesti Human Technology -tutkimukseen. Human Technology, ihmislähtöinen (informaatio)teknologia, tarkoittaa (tieto)teknisiä järjestelmiä ja menetelmiä, jotka ottavat huomioon ihmisten tarpeet ja edellytykset sekä toiminnasta aiheutuvat inhimilliset seuraukset. Agora Center toimi kansainvälisesti Human Technology -tutkimuksen eturintamassa. thumb|Agora talvella
Tutkimus- ja kehityshankkeet toteutettiin yhteistyöhankkeina yliopiston eri tieteenalojen, elinkeinoelämän, julkisen sektorin ja muiden toimijoiden kanssa. Agora Centerissä toimivien eri tahojen päämääränä oli kehittää tulevaisuuden yhteiskuntaa ihmislähtöisesti. Ihmislähtöisen monitieteisyyden ohella toiminnan yhteisenä nimittäjänä oli ratkaisujen maailmanlaajuinen sovellettavuus. Agora Centerissä tehtiin paljon kansainvälistä tutkijavaihtoa ja projektiyhteistyötä eri maiden kanssa sekä järjestettiin muun muassa kongresseja ja edistetään alan koulutusta.
Agora Centerin toimintaa johti eri tieteenaloja ja yhteistyökumppaneita edustava johtokunta ja arvovaltainen kansainvälinen neuvottelukunta (engl. advisory board). thumb|Agora kesällä
Historia
Agora Human Technology Center rakennettiin vuonna 2000. Laitoksen tarkoituksena oli tarjota kehykset Human Technology -tutkimukselle. Yliopisto loi informaatioteknologian tiedekunnan yhdistäen tietojenkäsittelytieteen laitoksen, tietotekniikan laitoksen ja tietotekniikan tutkimusinstituutin. Tiedekunnalla oli päärooli Agoran teknologiatutkimuksessa.
Tarve vastata humanistisen ja yhteiskuntatieteellisen alan ja teknologian yhdistämisen haasteeseen oli osa Agoran toiminta-ajatusta. Laitoksen historian alkuvaiheessa verkosto yhdistettiin Psykologian huippututkimusyksikköön, jotta tietoyhteiskuntaan liittyvää ihmislähtöistä tutkimusta voitaisiin koordinoida. Verkostoitunut toiminta alkoi Psykocenterin muodossa vuonna 2000.
Suunniteltu monitieteinen tutkimus tarvitsi kuitenkin toimiakseen autonomisen hallinnon. Siksi vuonna 2002 Jyväskylän yliopisto perusti erillislaitoksen, Agora Centerin, joka käsitti myös Psykocenterin. Agora Centerin ensimmäinen toimintakausi oli 1.2.2002–31.7.2005. Huhtikuussa 2004 Agora Centerin elinaikaa pidennettiin vuoteen 2009. Agora Centerin toiminta lakkautettiin rehtori Matti Mannisen organisaatiouudistuksessa 1.1.2017 lukien.
Laboratoriot
Agora Centerissä oli laboratorioiksi kutsuttuja monitieteisiä toimintaympäristöjä, joista kukin keskittyi tiettyyn tutkimusalueeseen. Laboratoriot tarjosivat ympäristön monipuolisille tutkimushankkeille.
Mind Tech Laboratory
Psykologian ja tietotekniikan osaajien Mind Tech Laboratoriossa kehitetään ja sovelletaan tietoteknisiä menetelmiä ihmismielen tutkimukseen. Kolme tärkeintä sisältöaluetta ovat oppiminen, taitojen arviointi sekä havaitsemisen aivotoiminnallinen perusta. Osaamisalueisiin kuuluvat psykologian ja tietotekniikan ohella tilastomatematiikka sekä kognitiivinen neurotiede. Kaikissa tutkimushankkeissa on mukana useita kansainvälisiä tutkijoita ja laaja yhteistyöverkosto. Laboratorion vahvuutena on aivotutkimuksen yhdistäminen tietotekniikan ja pelien avulla luotuihin tutkimus- ja oppimisympäristöihin. Keskeisiä sovelluskohteita ovat dysleksian eli lukivaikeuksien ennaltaehkäisy ja kielitaidon tehoharjoittelu. Kannettavasta tietokoneesta ja hyvätasoisista kuulokkeista koostuvan oppimisympäristön voi rakentaa mihin tahansa häiriöttömään tilaan. Jatkossa oppimisen apuvälineet kulkevat mukana vaikka taskussa ja ovat saatavilla tietoverkkojen kautta vaativaankin käyttöön. Tutkimusalueen tulevaisuudennäkymät tarjoavat hyviä yhteistyömahdollisuuksia sekä yrityksille että muille organisaatioille.
Learning Laboratory
Laboratorio tutkii, arvioi ja kehittää virtuaalisia oppimisympäristöjä, opetusteknologian pedagogisesti innovatiivisia käyttötapoja sekä tietämyksen hallintaa. Painoalueisiin kuuluvat myös yhteisöllinen verkko-oppiminen, pelinomaiset oppimisympäristöt, opetuskäytön arviointi ja verkkovälitteiset arviointimenetelmät. Laboratorio toimii yhteistyössä Koulutuksen tutkimuslaitoksen kanssa. Tutkimushankkeissa olennaisessa osassa on tiivis vuorovaikutus oppilaiden, opettajien ja opettajankouluttajien kanssa. Yhteistyökumppaneina hankkeissa on mukana myös tarvittavaa teknologiaa kehittäviä yrityksiä. Tutkimus- ja kehittämiskohteet nousevat tutkittavien organisaatioiden arjesta. Tietämyksenhallintaan liittyvissä projekteissa laboratoriossa tutkitaan esimerkiksi informaatioteknologian hyödyntämistä paperinvalmistusprosessin ohjauksessa sekä ihmisten oppimista teknologisten sovellusten avulla erilaisissa ympäristöissä.
Game Laboratory
Laboratorio suunnittelee, kehittää ja tutkii digitaalisia pelejä sekä järjestää peleihin liittyvää koulutusta. Monitieteinen asiantuntemus perustuu muun muassa kasvatustieteen, tietojenkäsittelytieteen, tietotekniikan ja psykologian osaamiseen. Laboratoriossa suunnitellaan ja tutkitaan sekä hyötypelejä että viihdepelejä. Vahvuusalueina ovat pelinomaiset oppimisympäristöt sekä käyttäjälähtöinen pelisuunnittelu, jossa pelien tulevat käyttäjät osallistuvat suunnitteluun. Laboratorio tekee yhteistyötä pelien tutkimisessa ja käyttäjäkokemusten testaamisessa sekä peliyritysten että pelinomaisia oppimisympäristöjä tarvitsevien ja käyttävien organisaatioiden kanssa.
Käyttäjäpsykologian ja ihmiskeskeisen vuorovaikutuksen laboratorio
Käyttäjäpsykologia tutkii käyttäjän toimintaa vuorovaikutustilanteissa tuotteen, palvelun tai koneen kanssa. Käyttäjäpsykologian ihmisen toiminnasta tuottamista kuvauksista on merkittävää hyötyä esimerkiksi laite- ja ohjelmistosuunnittelussa, opetuksessa tai teollisessa tuotekehitystyössä. Laboratoriossa tehdään sekä perustutkimusta että käytettävyysanalyyseja yrityksille. Sovelluskohteita löytyy ihmisen toiminnan kaikilta osa-alueilta. Tutkimuskohteina ovat esimerkiksi tulevaisuuden autot, paperikonesuunnittelijoiden ajatteluprosessit, esteettinen kokemus, ihmisen ja tietojärjestelmien vuorovaikutus, matemaattisten päätösapuvälineiden käyttö koneteollisuudessa, taloudelliset suunnitteluvälineet sekä vanhusten apuvälineiden käyttöratkaisut. Laboratorion monipuolisiin tutkimusvälineisiin kuuluvat muun muassa silmänliikemittauslaitteisto ja henkilöautosimulaattori. Keskeistä käyttäjäpsykologiassa on käyttäjän kokonaisvaltainen ymmärtäminen. Tutkimuksessa on mukana kognitio-, tietojenkäsittely- ja kasvatustieteilijöitä, psykologeja sekä taiteen tutkijoita.
Tekotodellisuuslaboratorio
Agora Virtual Environment Center on tietokonegrafiikkaan ja tekotodellisuuteen keskittynyt laboratorio, joka tutkimuksen lisäksi tarjoaa myös kehitys- ja koulutuspalveluja. Painopistealueita ovat tekotodellisuussovellukset, interaktiot virtuaalisessa ympäristössä ja tekotodellisuussovellusten ohjelmistoarkkitehtuurit. Tutkimusaiheiden valinnoissa laboratorio keskittyy aiheisiin, joilla on teknistä, taloudellista ja tieteellistä merkitystä. Aiheet myös edistävät osaltaan tekotodellisuusvisualisoinnin hyödyntämistä tutkimuksessa ja teollisuudessa. Tekotodellisuusvisualisoinnin avulla voidaan helpommin ymmärtää kompleksisia rakenteita ja ilmiöitä. Virtuaalinen prototyyppi mahdollistaa myös teollisten tuotekehityssyklien nopeuttamisen. Tuotteesta voidaan rakentaa simuloitu malli, jota testataan virtuaalisessa ympäristössä. Tekotodellisuussimulaatioiden avulla voidaan myös parantaa huomattavasti kehitettävien tuotteiden laatua ja toimivuutta.
Innoroad Laboratory
Kansainväliseen yhteistyöhön sekä alueelliseen Innoroad-yhteistyöhön suuntautunut laboratorio toimii tieliikenteen monitieteisen tutkimuksen foorumina. Vahvuusalueita ovat liikenne- ja kuljetusalan optimointi ja logistiikka sekä ajokäyttäytymisen ja inhimillisten virheiden ennakoinnin tutkimus. Ajosimulaattorin avulla tutkitaan ihmisen ajokykyä ja toimintaa erilaisissa olosuhteissa sekä koulutetaan ja arvioidaan ammattilaisia, kuten hälytysajoneuvojen kuljettajia. Lisäksi ajosimulaattori antaa mahdollisuuksia muun muassa ikääntyneiden tai nuorten kuljettajien ajokyvyn arvioimiseen sekä uusien innovaatioiden ja tuotteiden kehittämiseen.
XSL-FO
XSL-FO on W3C:n suosituksiin kuuluva XML-pohjainen merkintäkieli, jolla kuvataan XML-dokumentin sivumuotoinen esitystapa yhdessä sisällön kanssa. XSL-FO on osa XSL-perhettä, joka kokonaisuudessaan on tarkoitettu XML-muotoisen tiedon käsittelyyn ja esittämiseen. Suositusperheeseen kuuluvat muut osat ovat XSLT ja XPath, joita voidaan käyttää hyväksi XSL-FO dokumentin luonnissa. Sovellusten näkökulmasta XSL-FO toimii välimuotona luotaessa XML-muotoisesta tiedosta lopullinen esitysmuoto, yleensä PDF-dokumentti.
XSL-FO:n kehittäminen on lopetettu. Sen viimeinen työstettävä luonnos julkaistiin tammikuussa 2012 ja työryhmä lopetettiin marraskuussa 2013.
Valeri Dolinin
Valeri Aleksejevitš Dolinin (, 25. heinäkuuta 1953 – 15. marraskuuta 2021 ) oli venäläinen soutaja, joka menestyi parhaiten perämiehettömissä nelosissa. Hän voitti Aleksandr Kulaginin, Aleksei Kamkinin ja Vitali Jelisejevin kanssa lajin maailmanmestaruuden vuonna 1981 sekä hopeaa kesäolympialaisissa 1980 ja MM-kilpailuissa 1982. Toisessa kokoonpanossa Dolinin voitti lisäksi maailmanmestaruuden 1977 ja olympiapronssin 1976.
Dolinin toimi professorina A. S. Popovin radioelektroniikan instituutin liikuntatieteellisessä tiedekunnassa. Hänellä oli laivaston kapteenin arvo.
Tiia Hautala
thumb|300px|Petra Söderström, Mikaela Ingberg, Tiia Hautala ja Mia Strömmer Suomen joukkueen mitalikahvitilaisuudessa Budapestin EM-kilpailuissa 1998. Tiia Hautala (s. 3. huhtikuuta 1972 Pori) on suomalainen yleisurheiluvalmentaja ja entinen yleisurheilun moniottelija. Hän edusti aktiviurallaan Porin Kenttäurheilijoita ja Porin Yleisurheilua. Häntä valmensivat Erkki Hautala, Juha Flinck ja Risto Koskinen.
Seitsenottelussa hänen parhaat saavutuksensa arvokilpailuissa olivat viides sija Sevillan MM-kisoissa 1999 ja kahdeksas sija Sydneyn olympialaisissa 2000. EM-hallikisojen viisiottelussa hän oli neljäs vuosina 1998 ja 2000. Helsingin MM-kisojen 2005 piti olla Hautalan viimeiset kilpailut, mutta vähän ennen kisoja hänen akillesjänteensä hajosi.
Kalevan kisoissa hän voitti 16 mitalia joista 8 kultaa. SM-hallikisoista hänellä on 18 mitalia. Hautalan ennätys seitsenottelussa on Sevillan MM-kisoissa oteltu 6369 pistettä, joka oli myös hetken aikaa Suomen ennätys, kun seitsenottelun ennätystilastot siivottiin naisten keihään painopisteen muuttamisen takia. Myöhemmin kansainvälinen yleisurheiluliitto IAAF kuitenkin muutti kantaansa ja vuonna 2001 Suomen ennätykseksi palautettiin Satu Ruotsalaisen ennätystulos 6404 pistettä. Hautalan nimissä on sisäratojen viisiottelun Suomen ennätys 4580 pistettä, jonka hän otteli EM-halleissa Belgian Gentissä vuonna 2000.
Urheilu-uransa jälkeen hän alkoi kirjoittaa urheiluaiheisia artikkeleita lehtiin. Tiia Hautala ja Mia Strömmer julkaisivat keväällä 2007 molempien urheilu-uraa käsittelevän kirjan Vieläkös te urheilette? Hautala valmensi vuonna 2009 uransa lopettanutta Salla Rinnettä (o.s. Käppi), jonka ennätykseksi seitsenottelussa jäi 5896 pistettä. Nykyään hän työskentelee Varalan Urheiluopistossa ammattivalmentajana. Hän toimii myös tamperelaisen pesäpallojoukkue Manse PP:n fysiikkavalmentajana.
Helmikuussa 2017 Yle Urheilu julkisti Hautalan toimivan yleisurheilulähetystensä asiantuntijana Jarkko Finnin ohella.
Carrus City L
thumb|Carrus City L Carrus City L (Carrus 204 L) on Carruksen vuosina 1992–2001 valmistama kaupunkibussin korimalli. Bussi oli tyypiltään etumatala, eli keskiosaan asti lattia on matala, ja takaosaa kohti se nousee. Carrus City L -busseista kaikki ovat nykyään poistettu käytöstä ja korvattu uudemmilla busseilla. Bussia valmistettiin Carruksen tehtaalla Vantaalla sekä Volvon tehtaalla Puolan Wroclawissa. Etenkin HSL-alueella se oli pitkään yleinen bussityyppi.
Carrus City L:n valmistuksen päätyttyä Puolassa ja Ruotsissa valmistettiin vuosina 2003–2005 sen lähes identtistä seuraajaa nimellä Volvo City L.
Tietyö
pienoiskuva|Uuden [[tieliikennelaki|tieliikennelain mukainen tietyön liikennemerkki A11.]] thumb|Tietyömaa-alueen vanha liikennemerkki, nro 142. Tietyö on tiellä tai sen tuntumassa tehtävää, tiehen tai sen rakenteisiin kohdistuvaa rakennus- tai kunnossapitotyötä. Erityisesti suuremmista tai pidempiaikaisista tietöistä varoitetaan erillisellä liikennemerkillä, että tien käyttäjät osaavat varoa työkoneita ja normaalista poikkeavaa tien kuntoa. Työmaa-alueelle on voitu myös asettaa tietyön ajaksi alempi nopeusrajoitus. Nopeusrajoitukset ovat yleensä 50 km/h tai 30 km/h, joskus 15 km/h. Tietöiden aikana joskus liikennettä ohjataan myös liikennevaloin.
Esimerkkejä tietöistä:
Maantiesilloissa saattaa olla saumalaitteita, jotka myös huolletaan sillankorjaustyön yhteydessä. Uutta tietä asfaltoitaessa asfaltista täytyy tehdä sen paksuinen, että se vastaa tiellä kulkevan liikenteen rasittavuuden ja kuluttavuuden vaatimuksia. Uuden tien rakentamiseen kuluvaan aikaan vaikuttava tekijä on se, kuinka paljon tarvitaan pohjustustyötä. Sekä uutta tietä asfaltoitaessa että vanhaa asfalttia uusittaessa tai paikattaessa asfaltoinnin hinta on suhteellisesti sitä halvempi, mitä suurempi on asfaltoitava alue.
Silja Syrjälä
Silja Syrjälä osallistui B-tyttöjen Itä-Länsi-otteluun 2017 Imatralla. Syrjälä valittiin vuoden 2021 Itä-Länsi-ottelussa ottelun parhaaksi pelaajaksi. Hänet valittiin myös vuoden 2022 Itä-Länsi-otteluun.
Jatkosodan hyökkäysvaiheen merisotatoimet
Jatkosodan hyökkäysvaiheen merisotatoimet on nimitys merisotatoimille pääasiassa Suomenlahdella jatkosodan hyökkäysvaiheessa vuoden 1941 joulukuulle.
Yleisesti
thumb|[[Sukellusvene Vesikko|Vesikko nousemassa pintaan elokuussa 1941]] Jatkosodan aikana laivaston merkitys kasvoi. Jatkosodan aattona Suomen merivoimat miehittivät Ahvenanmaan operaatio Kilpapurjehduksen myötä. Hyökkäysvaiheen aikana suomalaiset vartiomoottoriveneet partioivat aluevesillä, sukellusveneet suorittivat pitkiä partioretkiä ja miinalaivat miinoittivat Suomenlahtea yhteistyössä saksalaisten kanssa. Maavoimien edettyä Ääniselle Suomen laivasto sai uuden laivastoyksikön, kun perustettiin Äänisen laivasto-osasto, johon kuului yksi tykkivene ja muutamia muita aluksia. Myös ns. saattuetoimintaa suoritettiin, eli sota-alukset saattoivat aseistamattomia rahti- ja matkustaja-aluksia.
Mäkiluodon tapahtumat
Ensimmäiset taisteluammunnat Mäkiluodolla käytiin iltapäivällä 3. heinäkuuta 1941. Suomalaiset ampuivat kohteena ollutta neuvostojoukkojen miinalaivaosastoa kohti neljä 12-tuumaisen ja kolme 8-tuumaisen tykin laukausta. 12-tuumaisen tykin toinen hissi oli mennyt aiemmin päivällä epäkuntoon ja toiseen 8-tuumaiseen tuli lataushäiriö.
16. elokuuta illalla Mäkiluodon 8-tuumaiset tykit ampuivat kohti moottoritorpedoveneitä, jotka tulittivat Kallbådanin saaren asemia. Yöllä veneet palasivat, ja Rönnskärin 6-tuumaiset ampuivat niitä kohti. Veneet ilmeisesti säästyivät.
Punalaivaston evakuoituessa Tallinnasta 28. elokuuta Mäkiluodon linnake ampui kolmea eri laivaosastoa kohti 12- ja 8-tuumaisilla pattereilla.
Yöllä 4. marraskuuta 12-tuumaiset tykit ehtivät avata tulen neljän laivan osastoa kohti ennen kuin laivat katosivat näkyvistä. Samana iltana Hankoniemestä poistui yksi neuvostoliittolaisten laivaosasto, jota ammuttiin 12- ja toisella 8-tuumaisella tykillä.
30. marraskuuta illalla ja yöllä 12- ja 8-tuumaiset ampuivat viiden laivan osastoa kohti.
Viimeisissä taisteluammunnoissa 2.–3. joulukuuta 1941 illalla ja yöllä kahta Hangosta poistuvaa osastoa ammuttiin 12- ja 8-tuumaisilla. Hangosta illalla 2. joulukuuta lähteneeseen saattueeseen kuulunut tykkivene Virsaitis sai kello 00.30 aikaan osuman ja upposi. Aluksella oli 246 ihmistä, joista pelastettiin 96. Jälkimmäisen osaston kuljetusalus Josef Stalin ajoi myöhemmin miinaan ja jäi paikalleen. Kun neuvostojoukot ottivat sen hinaukseen, sai se osuman Mäkiluodon 12-tuumaisesta kranaatista ja keulassa olleet ammukset räjähtivät. Alus ajelehti sitten karille Viron rannikolle saksalaisten saaliiksi. 5 600:ta aluksessa olleesta vajaat 3 000 kuoli, saattoalukset pelastivat 1 700 ja noin 1 000 jäi saksalaisten vangiksi. Myöhemmin päivällä Mäkiluoto ampui yhtä hävittäjän osastoa kohti. Tämän jälkeen Hanko oli evakuoitu, ja neuvostoliittolainen Suomenlahden-liikenne lakkasi.
Ilmahyökkäyksiä linnaketta vastaan sattui pitkin hyökkäysvaihetta, mutta vakavia tappioita saarella ei koettu.
Panssarilaiva Ilmarisen tuho
thumb|250px|right|Panssarilaiva Ilmarinen Panssarilaiva Ilmarisen tuhoa jotkut suomalaiset pitävät jatkosodan hyökkäysvaiheen katkerimpana menetyksenä. Alus upposi Utön eteläpuolelle 13. syyskuuta 1941. Alus vei mukanaan 271 miestä.
Suomen laivaston lippulaiva Ilmarisen kohtalon hetket koittivat operaatio Nordwindin myötä, joka oli saksalaisten suunnitelma vallata neuvostojoukkojen haltuun jääneet Hiidenmaan ja Saarenmaan saaret. Saksalaiset pyysivät maihinnousun peiteoperaatioon suomalaisten apua. Suomen merivoimien komentaja Väinö Valveen 7. syyskuuta antaman käskyn mukaan saksalaisten aloittaessa maihinnousunsa saarille, suomalaiset keskittäisivät aluksiaan harhautussuunnitelmissa Utön suunnalle ja panssarilaivat estäisivät Bengtskärin suunnassa neuvostojoukkojen pakotien saarilta Hankoon. Panssarilaivat Ilmarinen ja Väinämöinen siirtyivät Utöön 13. syyskuuta kello 15. .
Utön alueelle saapumisen jälkeen suomalaiset pitivät neuvottelun, joissa päätettiin operaation yksityiskohdat. Siinä päätettiin, että panssarilaivat kulkisivat miinoista raivattua meriväylää pitkin. Väylää oli raivattu "ainakin 20 meripeninkulman etäisyydelle". . Panssarilaivojen osasto, Ilmarinen kärjessä, lähti liikkeelle kello 18. Ilmarista ohjasi kapteeniluutnantti Veijo Virkki ja laivassa oli kaikkiaan 398 miestä.
Kello 19.51 Ilmarinen kääntyi suunnalle 232. 20.30 aikaan alus saapui käännöspisteeseen ja aloitti käännöksen vastakkaissuunnalle oikean kautta. Eloonjääneen kertomuksen mukaan pian käännöksen jälkeen laivan vasemmalla kyljellä räjähti ja tulipatsas kohosi yli kymmenen metrin korkeuteen. Välittömästi tämän jälkeen laiva kaatui vasemmalle kyljelleen ja muutamaa minuuttia myöhemmin se alkoi vajota perä edellä. Seitsemää minuuttia myöhemmin räjähdyksestä Ilmarinen oli uponnut. Kaikkiaan panssarilaiva Ilmarisen miehistöstä 271 hukkui ja 127 pelastui.
Onnettomuuden jälkeen tietoa Ilmarisen uppoamisesta ei heti ilmoitettu. Tieto julkaistiin 16. syyskuuta ja kaatuneiden ja pelastuneiden nimet 2. lokakuuta. 21.–22. syyskuuta välisenä yönä oli Moskovan radio tiedottanut: ”Suomalainen rannikkovartioalus Ilmarinen on ajanut miinaan ja uponnut Suomenlahdella laivastoyksiköidemme hyökkäyksen aikana”. Uutisen loppu oli kylläkin jo propagandaa. Ilmarisen uppoamiskoordinaatit panssarilaiva Väinämöisen mukaan olivat P=59°25´8´´ ja I=21°3´6´´. Uhrit siunattiin vuonna 1943.
Arto Rautajoki
Arto "Arska" Rautajoki (s. 30. heinäkuuta 1961) on tamperelainen muusikko, joka toimi Popeda-yhtyeen rumpalina vuodesta 1999 vuoteen 2007.
Ura
Rautajoki on soittanut Popedan lisäksi muun muassa yhtyeissä Topi Sorsakoski & Kulkukoirat, Säppi, The Neropats, Trio Mukavat sekä Tiina Tiikerin ja Mikko Alatalon taustayhtyeissä.
Arska Rautajoki on lisäksi soittanut mm.:
Vuonna 2000 Arska Rautajoki soitti levyllä Moog Konttinen ja kokoonpano: Rock'n'roll vuonna 0, ja teki muutamia keikkoja kyseisen kokoonpanon kanssa. Hän teki keikkaa myös Remu And His Allstars yhtyeessä, ja Juice Leskisen kanssa hän teki keikkoja sekä levyjä. Nykyään Arska Rautajoki soittaa V-M Järvenpään Tex-Mex Orkesterissa. Hurriganesissa hän soitti vuosina 2013–2018. Arska Rautajoki on tehnyt myös lukuisia levytyksiä muille artisteille. Yksi projekteista oli 1980-luvulla Liettyä Project. Levyn nimi oli Sturm, jossa soitti muun muassa muitakin manserockin veteraaneja.
Jani Kemppinen
Jani Matti Kemppinen (s. 25. helmikuuta 1974) on suomalainen Jay Lewis Gang -yhtyeessä soittava muusikko, joka tunnetaan parhaiten Popedan entisenä kosketinsoittajana. Hän kuului Popedaan vuosina 2001–2007, ja soitti yhtyeen levyillä Just! (2001) ja Häkää! (2005).
Kemppinen on soittanut myös Juice Leskisen viimeiseksi jääneellä sooloalbumilla Vaiti, aivan hiljaa (2002), sekä Juicen ja Mikko Alatalon vuoden 2004 Senaattori ja boheemi -levyllä. Liittyi vuonna 2009 Mustat Enkelit -yhtyeeseen. Jani vaikutti myös kokkolalaisessa Isäntä Meidän -yhtyeessä.
Ikarus E94
thumb|right|250px|[[Helsingin Bussiliikenne|Helsingin Bussiliikenteen Ikarus E94F Vuosaaressa 2004.]] Ikarus E94 on unkarilainen linja-auton korimalli, jota valmistettiin vuosina 1994–2006. Vuonna 2002 korimallia uudistettiin ja siitä eteenpäin sitä myytiin nimellä Ikarus E94F. Molempia korimalleja toimitettiin runsaasti Suomeen pääasiassa Volvon ja Scanian alustoille.
Bussimallia on paljon varsinkin Helsingissä ja Turussa. HSL:n alueella Ikaruksia ovat käyttäneet Helsingin Bussiliikenne, Transdev, Nobina, Westendin Linja, Metsälän Linja, Andersson ja Etelä-Suomen Linjaliikenne. Keväällä 2018 HSL:n alueella Helsingin Bussiliikenne oli ainoa Ikarus E94:n käyttäjä yhdellä autolla, numero 411. Se poistettiin liikenteestä huhtikuussa 2020. Tampereella TKL:n kalustoon kuuluu myös yksi Ikarus E94F, numero 17. Nämä ovat ainoat Suomessa linjalla olevat autot, jotka oli mahdollista nähdä syksyllä 2019, kesällä nämä ovat seisonnassa.
Törkeä veropetos
<references group="Rikoslaki luku 29 2§ Finlex. Viitattu 13.2. 2021." /> Törkeä veropetos ja sen tuomiot määritellään Suomen rikoslain 29 luvun 2 §:ssä seuraavasti:
Jos veropetoksessa
1) tavoitellaan huomattavaa taloudellista hyötyä tai
ja veropetos on myös kokonaisuutena arvostellen törkeä, rikoksentekijä on tuomittava törkeästä veropetoksesta vankeuteen vähintään neljäksi kuukaudeksi ja enintään neljäksi vuodeksi.
Tarkkaa euromäärää ei ole säädetty, mutta lainsäätäjän tarkoittama huomattava taloudellinen hyöty on noin 15 000-20 000 euroa. Jos tekoon on uhrattu paljon aikaa, resursseja ja ammattitaitoa, niin tekoa voidaan pitää erityisen suunnitelmallisena.
Bread
Bread on yhdysvaltalainen soft rock -yhtye, joka perustettiin Los Angelesissa 1969. Kappale "Make It With You" sijoittui ensimmäiseksi Billboard-listalla 1970. Vuonna 1971 "If" oli hitti kaikkialla maailmassa. Yhtye päätettiin lopettaa vuonna 1978, mutta koottiin uudelleen vuosiksi 1996 –1997. Yhtyeen johtaja on David Gates.
Yhtyeen materiaalia sävelsivät David Gates, Robb Royer ja James (Jimmy) Griffin. Heistä Gates sävelsi yhtyeen tunnetuimmat laulut. Yhtyeen tyyli on melodinen, toisinaan kevyesti orkesteroitu soft-rock.
Bread-yhtyeen alku oli The Pleasure Fair -niminen yhtye, jossa soittivat Los Angelesissa jo nimeä saaneet muusikot. James Griffin ja Robb Royer olivat kirjoittaneet Oscarilla palkitun laulun “For All We Know” Cy Howardin elokuvaan Rakastajia ja muita veijareita, ja Royer oli vuonna 1967 levyttänyt Reprise Recordsille albumin, jonka oli tuottanut David Gates. Kun Gates päätti liittyä Griffinin ja Royerin yhtyeeseen, sen nimeksi otettiin Bread. Ensialbumi ei päässyt Top 100 -listalle, mutta trio ei luovuttanut vaan vahvisti kokoonpanoaan rumpali Mike Bottsilla. Toinen albumi On the Waters tuotti ykköseksi nousseen hitin ”Make It with You”. Bread alkoi saada yhä suurempaa suosiota hitailla, pehmeillä kappaleillaan kuten “If”, joka nousi listoilla neljännelle tilalle 1971 ja saavutti suurta suosiota paitsi häämusiikkina myös muun muassa Frank Sinatra ja Johnny Mathisin versiomana. Sitä seurasivat ”It Don’t Matter to Me” (1970) ja ”Baby I’m-a Want You” (kultalevy 1971).
Robb Royer jätti Breadin vuonna 1971 ja ryhtyi elokuvakäsikirjoittajaksi. Hänen tilalleen otettiin monipuolinen muusikko Larry Knechtel, joka tunnettiin muun muassa Simon & Garfunkelin jättihitin ”Bridge over Troubled Water” pianistina. Breadin hittiputki jatkui: “Everything I Own” (sija 5, 1972), “Diary” (sija 15, 1972), “The Guitar Man” (sija 11, 1972), “Sweet Surrender” (sija 15, 1972) ja “Aubrey” (sija 15, 1973). Vähitellen Griffinin ja Gatesin välit huononivat ja yhtye hajosi.
Gates ryhtyi sooloartistiksi ja sai jonkin verran menestystä laululla “Never Let Her Go” (1975), mutta Bread laitettiin uudelleen kokoon 1976, tuloksena sijalle yhdeksän noussut ”Lost without Your Love” Pian rumpali Botts kuitenkin lähti Linda Ronstadtin taustayhtyeeseen ja Bread hajosi taas. Vuonna 1997 se koottiin uudelleen vuoden kestänyttä 25-vuotiskiertuetta varten.
Homotsygootti
Samaperintäisellä eli homotsygootilla solulla tai yksilöllä on parillisen kromosomiston tietyssä tai tietyissä geenipaikoissa sama geenimuoto. Suvullisilla eliöillä kummaltakin vanhemmalta saatu geenimuoto on siis samanlainen. Samaperintäisen vastakohta on eriperintäinen eli heterotsygootti, jolla vanhemmilta saadut geenimuodot ovat erilaisia.
Ruoskitun sävel
Ruoskitun sävel – punakaartilaisten lauluja on vuonna 1975 julkaistu kokoelma-albumi, joka sisältää Suomen sisällissodan ajalta peräisin olevia punaisten lauluja. Levyn tuottnut Pekka Gronow taltioi kappaleet 1960-luvun lopulla kerätessään työväenliikkeen veteraanien lauluperintöä. Lisäksi mukana on kolme Sulo Vakkarin omaa äänitystä (A8, B2, B4).
Sisältö
Levyn kappaleet esitetään ilman säestystä tai mandoliinin säestyksellä. Laulajista Enok Aaltio ja Alma Niinistö olivat itse punakaartissa ja vankileirillä. Anna Engelbergin isä teloitettiin sodan loppuvaiheessa ja myös muilla esiintyjillä on omakohtaista kosketuspintaa sisällissodan tapahtumiin. Avauskappaleen yhteydessä on lyhyt Enok Aaltion haastattelu. Kappaleen Kuolo esittävä Emilia Aaltio on hänen puolisonsa.
Levyn avauskappale Punakaartilaisten marssi on Venäjällä jo vuonna 1917 tunnettu vallankumouslaulu, mutta suurin osa syntyi vasta sodan jälkeen vankileireillä. Jali Joutsen kirjoitti Tammisaaren vankileirillä Valkoisen vallan aaveet ja Olga Oras Viipurin vankileirillä Punakaartin lähtö Tainionkoskelta. Muista lauluista Pohjolan lumiset kalmiston hongat, Hautausmarssi, Kevään muistot ja Minä aatteeni kaunihin tähden ovat tuntemattomiksi jääneiden vankien sanoituksia. Niiden ohella mukana on Neuvosto-Venäjälle paenneiden Elvira Willman-Elorannan ja Lauri Letonmäen lauluja. Neuvostojen puolesta -kappale on myös tullut Venäjältä. Laulu papeista on ilmeisesti amerikansuomalaista alkuperää, mutta 1970-luvun lainsäädännön johdosta siitä kuullaan vain katkelma. Muiden laulujen alkuperästä ei ole tietoa.
Sävellykset ovat suurimmaksi osaksi 1900-luvun alkupuolen kansansävelmiä. Punakaartin lähtö Tainionkoskelta perustuu arkkiveisuun Juutalaistyttö ja Punaisen ratsuväen marssin sävel on 30-vuotisen sodan marssi. Veriruusu sekä Kevään muisto pohjautuvat venäläiseen kansansävelmään Stenka Razin ja Hautausmarssi venäläisten vallankumouksellisten surumarssiin. Sulo Vakkari on säveltänyt kaksi esittämäänsä kappaletta 1960-luvulla.
Robert Earl Jones
thumb|250px|Robert Earl Jones elokuvassa [[Lying Lips.]] Robert Earl Jones (3. helmikuuta 1910 Tate County, Mississippi – 7. syyskuuta 2006 Englewood, New Jersey) oli yhdysvaltalainen näyttelijä ja nyrkkeilijä. Hän oli näyttelijä James Earl Jonesin isä.
Jones syntyi 3. helmikuuta 1910 Mississippin Tate Countyssa. Tarkempi synnyinpaikka on jäänyt epämääräiseksi, sillä eri lähteet väittäisivät hänen syntyneen joko Senatobiassa tai lähellä Coldwateria. Hänen vanhempansa olivat Robert Washington Jones ja Elnora Wallace.
Jones tunnetaan erityisesti pääosastaan elokuvassa Lying Lips vuodelta 1939 sekä sivurooleistaan elokuvissa, kuten Puhallus (1973), Vaihtokaupat (1983), Kesäleiri (1983), Cotton Club (1984) ja Peter Weirin Todistaja (1985). Viimeisen kerran hän näytteli elokuvassa Rain Without Thunder vuodelta 1992.
Jones oli elämänsä aikana kolmesti naimisissa ja hänellä oli vain kaksi lasta, joista esikoinen ensimmäisestä avioliitosta oli James. Robert kuoli 7. syyskuuta 2006 New Jerseyn Englewoodissa 96-vuotiaana vanhuuteen.
Lutherin kirkko (Lahti)
Lutherin kirkko on Lahdessa sijaitseva Suomen luterilaisen evankeliumiyhdistyksen (Sley) omistama kirkkorakennus. Se sijaitsee osoitteessa Vuorikatu 37. Rakennus on rakennettu vuonna 1937, ja se oli vuosina 1977-2015 Lahden vanhin kirkkorakennus.
Historia
Samalla paikalla sijaitsi jo ensimmäinen, vuonna 1917 rakennutettu rukoushuone, jolle Evankeliumiyhdistyksen Lahden nuorisoliitto oli hankkinut tontin. Vuonna 1936 tehtiin päätös uuden rukoushuoneen rakentamisesta ja sen peruskivi muurattiin keväällä 1936. Tapahtumaa olivat juhlistamassa Sleyn toiminnanjohtaja K. V. Tamminen ja yhdistyksen johtokunnan puheenjohtaja Julius Engström, Hollolan kirkkoherra. Tampereen piispa Aleksi Lehtonen vihki rakennuksen rukoushuoneeksi kynttilänpäivänä 5. helmikuuta 1937.
Sotavuosina seurakunnan toiminta siirtyi monilta osin pommitusten pelossa keskustan puukirkosta Sleyn rukoushuoneelle. Piispa Eelis Gulin vihki rukoushuoneen Lutherin kirkoksi piispantarkastuksen yhteydessä vuonna 1953. Siitä lähtien kirkossa on ollut säännöllisesti Sleyn omaa jumalanpalvelustoimintaa. Kirkko sai vuonna 1956 Tauno Äikään suunnittelemat urut. Kirkosta tuli Lahden vanhin kirkkorakennus, kun Keski-Lahden puukirkko purettiin 1970-luvulla. Lahden ja Nastolan kuntaliitoksen myötä 2016 vanhimmaksi kirkkorakennukseksi tuli Nastolan kirkko.
Nykyinen toiminta
Kirkossa on nykyään jumalanpalvelus joka sunnuntai. Jumalanpalveluksen aikana pidetään pyhäkoulua lapsille. Lisäksi arkipäivinä siellä toimii useita raamattupiirejä ja muita piirejä. Viisisataapaikkaisen kirkon kävijämäärä on ollut kasvussa, kävijöitten ikäjakauman ollessa laaja ja sisältäessä myös lapsiperheitä. Myös herätysliiketaustaltaan kävijöitten taustat vaihtelevat.
Haisukonna
Haisukonna (Epidalea calamita) on konnalaji, jota tavataan Keski- ja Etelä-Euroopassa Viron eteläosia myöten.
Haisukonna kasvaa 7-8 cm pitkäksi. Se on väriltään ruskea tai oliivinvihreä, sen selässä on tummia läikkiä, rupimaisia näppylöitä ja usein keltainen juova. Vatsapuoli on vaalea. Silmän pupilli on vaakasuuntainen.
Haisukonna viihtyy valoisissa hiekkapohjaisissa maastoissa.
Stepan Gontšarov
Stepan Osipovitš Gontšarov (9. huhtikuuta (J: 28. maaliskuuta) 1831 – 21. kesäkuuta (J: 8. kesäkuuta) 1912 Pietarhovi) oli venäläinen kenraali, joka toimi virkaatekevänä Suomen kenraalikuvernöörinä tammikuusta 1897 elokuuhun 1898.
Ura
Gontšarov kävi Richelieun lyseon Odessassa, aloitti palveluksensa Venäjän armeijan Liettualaisessa jääkärirykmentissä vuonna 1851 ja pääsi vänrikiksi vuonna 1852. Hän osallistui Krimin sotaan vuosina 1853–1856 ja sen aikana muun muassa Silistran piiritykseen sekä Kaukasian sotaan vuosina 1858–1859, minkä jälkeen hän kävi Nikolain yleisesikunta-akatemian. Gontšarov yleni aliluutnantiksi 1854, luutnantiksi 1858, alikapteeniksi 1860, kapteeniksi 1862, majuriksi 1863, everstiluutnantiksi 1864 ja everstiksi 1868. Hänet nimitettiin 5. ratsuväkidivisioonan esikuntapäälliköksi vuonna 1865, Harkovan sotilaspiirin esikuntapäällikön apulaiseksi vuonna 1870 ja piirin esikuntapäälliköksi vuonna 1874. Hän sai kenraalimajurin arvon vuonna 1875. Vuonna 1884 hänet siirrettiin pääesikunnan päällikön käyttöön.
Gontšarovin ura Suomessa alkoi hänen toimiessaan Viaporin varuskunnan komendanttina vuosina 1887–1893, minä aikana hänet ylennettiin kenraaliluutnantiksi vuonna 1888. Sen jälkeen hän oli vuodesta 1893 Suomen kenraalikuvernöörin apulaisena. Kenraalikuvernööri Fjodor Heidenin erottua terveyssyistä tammikuussa 1897 Gontšarov hoiti avoimeksi jäänyttä virkaa puolitoista vuotta.
Kun vuoden 1897 säätyvaltiopäivien talonpoikaissääty laati keisari Nikolai II:lle anomuksen, jossa vaadittiin suomen kielen nostamista tasa-arvoiseen asemaan ruotsin kielen kanssa Suomen virastoissa, Gontšarov antoi asiasta keväällä 1898 kielteisen lausunnon, jossa hän samalla ehdotti venäjän kielen käytön lisäämistä Suomen hallinnossa, erityisesti senaatissa ja lääninhallituksissa. Hänen mukaansa ainakin keisarille toimitettavat suomalaiset asiakirjat tulisi laatia suoraan venäjäksi eikä pelkästään kääntää. Gontšarovin ehdotuksen taustalla lienee ollut yhtäältä turhautuminen siihen, ettei hän voinut tehokkaasti johtaa tai valvoa Suomen senaattia sen työskennellessä ruotsiksi, jota hän ei osannut, ja toisaalta pyrkimys saada nimitys vakinaiseksi kenraalikuvernööriksi esiintymällä aloitteellisena Pietarin suuntaan. Gontšarov oli aiemmin antanut ymmärtää, ettei ryhtyisi tilapäisenä kenraalikuvernöörinä mihinkään muutoksiin Suomessa, joten suomalaisille hänen aloitteensa tuli ikävänä yllätyksenä.
Gontšarov jatkoi kenraalikuvernöörinä pääosin Heidenin linjaa ja arvosteli sotaministeri Aleksei Kuropatkinin jyrkkyyttä Suomen asevelvollisuuskysymyksen ratkaisussa. Kuropatkin sai järjestettyä uudeksi kenraalikuvernööriksi itselleen mieluisan Nikolai Bobrikovin, joka nimitettiin tehtävään elokuussa 1898 ja saapui Suomeen lokakuussa. Gontšarov sai eron myös kenraalikuvernöörin apulaisen tehtävästä 3. tammikuuta 1899 (J: 22. joulukuuta 1898). Gontšarovin ehdotus venäjän kielen käytön lisäämisestä Suomen hallinnossa ei ehtinyt hänen aikanaan johtaa mihinkään päätöksiin, mutta Bobrikov ja vuonna 1899 ministerivaltiosihteeriksi tullut Vjatšeslav von Plehwe veivät asiaa innolla eteenpäin. Lopputuloksena oli vuonna 1900 annettu kielimanifesti.
Suomen-kautensa jälkeen Gontšarov nimitettiin Venäjän sotaneuvoston jäseneksi. Hän sai vuonna 1900 jalkaväenkenraalin arvon. Hän oli sotilassairaaloiden pääkomitean puheenjohtaja vuosina 1904–1910 ja Viaporin kapinaa selvittäneen tutkintakomission puheenjohtaja vuonna 1906.
Tähänastisen elämäni kirjaimet
Pekka Tarkka tapasi Paasilinnan kirjan ilmestyttyä, ja Paasilinna puhui korppien tulosta paikalle, millä hän tarkoitti, että kun on julkaissut muistelmansa alkaa loppu olla lähellä. Vesa Karonen sanoi kirjan ilmestyttyä, että se kertoo, että Paasilinna on elänyt kuten on opettanut: "Kirjailijaksi ei synnytä. On elettävä sellainen elämä josta syntyy kirjailija."
Tore Ørjasæter
Tore Ørjasæter (1886 Skjåk, Norja – 1968 Skjåk, Norja) oli norjalainen runoilija. Hän kirjoitti ensimmäiset runonsa tavanomaisessa muodossa, aiheena perinteet, maaseutu ja maalaistalon työt. Esikoiskokoelma Ættararv ilmestyi 1908. Myöhempi kokoelma Manns kvæde (1915) sisältää eroottista runoutta. Hän kirjoitti myös näytelmiä ja romaanin Uppheimen på sandnes (1933).
Kamasaksa
Kamasaksa on kansanomainen ja vanhahtava suomen sana, joka tarkoittaa saksalaista kulkukauppiasta. Kamasaksoista alettiin otaksuttavasti puhua hansaliiton aikana, jolloin saksalaiset pitkälti hallitsivat Itämeren alueen kaupankäyntiä.
Laukkuryssä tarkoitti vastaavasti karjalaista, venäläistä tai muuta luterilaisen Suomen itäpuolelta tullutta kiertelevää kauppiasta.
Daniel Cohn-Bendit
thumb|Daniel Cohn-Bendit (1968) Daniel Cohn-Bendit (s. 4. huhtikuuta 1945 Montauban, Ranska) on saksalais-ranskalainen vihreitä edustava poliitikko ja europarlamentaarikko.
Opiskelijajohtaja ja radikaali
Cohn-Bendit syntyi Ranskassa Saksasta vuonna 1933 paenneiden juutalaisvanhempien perheeseen. Lapsuutensa hän eli Ranskassa, kävi lukion Saksassa ja 1965 hän aloitti sosiologian opinnot Nanterressa Pariisin lähettyvillä. Pian hän tuli tunnetuksi eräänä opiskelijaliikkeen merkittävimmistä puhujista lempinimellä "'Dany le rouge'" ("Punainen Dany") hänen ehdotettuaan Ranskan lipun korvaamista punalipulla.
Benno Ohnesorgen surman (Berliini, 2. kesäkuuta 1967) jälkeen Cohn-Bendit julisti myös muiden maiden olevan kykeneviä samanlaisiin väkivaltaisiin tekoihin.
Tapio Määttä
Määttä kirjoitti ylioppilaaksi Kuusamon lukiosta vuonna 1984. Hän suoritti perustutkintonsa (OTK) Lapin yliopistossa vuonna 1993 ja väitteli oikeustieteen tohtoriksi vuonna 1999 Helsingin yliopistossa. Hänen suomenkielinen väitöskirjansa (1999) oli otsikoitu Maanomistusoikeus : tutkimus omistusoikeusparadigmoista maaomaisuuden käytön ympäristöoikeudellisen sääntelyn näkökulmasta. Ympäristöoikeuden dosentiksi hänet nimitettiin Helsingin yliopistoon (2002) ja Vaasan yliopistoon (2002).
Työurallaan Määttä on työskennellyt lakimiehenä Suomen kuluttajaliittossa (1994), tutkijana Helsingin yliopistossa (1994–1999), erityisasiantuntijana Oikeusministeriön lainvalmisteluosastolla (1995–1997), tutkijatohtorina Helsingin yliopistossa (1999–2000), määräaikaisena professorin viransijaisena Joensuun yliopistossa (2000–2003). Vuodesta 2003 Joensuun yliopiston (nyk. Itä-Suomen yliopisto) ympäristöoikeuden professori ja elokuusta 2006 oikeustieteiden laitoksen esimies.
Daniel Cohn-Bendit
Opiskelijajohtaja ja radikaali
Toukokuun 1968 levottomuuksien yhteydessä lehdistö käytti Cohn-Benditiä symbolisena hahmona ja merkittävänä johtajana. Cohn-Benditiltä kiellettiin joksikin aikaa paluu Saksasta Ranskaan "vallankumouksellisen toiminnan" vuoksi.
Tapio Määttä
Määttä on johtanut useita monitieteisiä tutkimushankkeita, kuten Suomen Akatemian Ympäristö ja oikeus -tutkimusohjelmaa (2005-2009). Hän kuuluu vuodesta 2018 WWF Suomen hallintoneuvostoon. Opiskelijat äänestivät Määtän Joensuun kampuksen vuoden opettajaksi vuonna 2016. Hän käyttää opetuksessaan monipuolisesti erilaisia opetusmenetelmiä ja oppimisympäristöjä ja ottaa huomioon myös etäopiskelijat.
Daniel Cohn-Bendit
Opiskelijajohtaja ja radikaali
Tuolloin Cohn-Bendit hankki elantonsa työskentelemällä kirjakaupassa ja lastentarhassa. Omaelämäkerrassaan Le Grand Bazar (1975) hän kertoo seksuaalisista kokemuksistaan lasten kanssa frankfurtilaisessa päiväkodissa. Myöhemmin hän väitti kirjoittamaansa provokaatioksi, vaikka oli myöntänyt tekonsa aikaisemmin televisiohaastattelussa.
Tapio Määttä
Määttä oli opiskeluaikoinaan 1989–1991 Kokoomuksen Opiskelijaliitto Tuhatkunnan puheenjohtaja ja Lapin korkeakoulun ylioppilaskunnan edustajiston puheenjohtaja 1987.
Daniel Cohn-Bendit
Opiskelijajohtaja ja radikaali
Vuodesta 1978 alkaen hän julkaisi ja toimitti vasemmistolaista vaihtoehtolehteä.
Tapio Määttä
Määtän elämänkumppani on kokoomuspoliitikko Sirpa Pietikäinen.
Daniel Cohn-Bendit
Vihreä realisti
Huolimatta karkotuksensa päättymisestä, Cohn-Bendit pysyi Saksassa. Joschka Fischerin tavoin Cohn-Bendit siirtyi syntyvään vihreään liikkeeseen, jonka realistisiipeen hän kuului. Vuonna 1984 hän liittyi vihreään puolueeseen. Fischerin ollessa Hessenin osavaltion ympäristöministeri, Cohn-Bendit toimi hänen läheisenä neuvonantajanaan.
1994 Cohn-Bendit nousi Euroopan parlamenttiin. 1999 vaaleissa hänet valittiin jälleen, tällä kertaa Ranskan vihreiden (Les Verts) edustajana. 2002 alkaen hän on toiminut Euroopan parlamentin vihreiden parlamenttiryhmän puheenjohtajana.
2003 Cohn-Bendit kiinnostui tietoyhteiskuntaan liittyvistä aiheista, kuten ohjelmistopatenteista. Lisäksi hän toimi aloitteentekijänä Euroopan vihreän puolueen perustamiselle, joka yhdistää 32 jäsenpuoluetta. 2004 Euroopan parlamentin vaaleissa Cohn-Bendit nousi jälleen edustajaksi, tällä kertaa Saksan vihreiden listalta.
Tällä hetkellä Cohn-Bendit elää Frankfurt am Mainissa. Cohn-Bendit on ollut 14-vuotiaasta asti Saksan kansalainen. Nykyään hän on julkisesti etääntynyt nuoruuden näkemyksistään ja edustaa pragmaattisesti suuntautuvaa vihreää politiikkaa.
Mänty (täsmennyssivu)
Mänty tarkoittaa seuraavia:
Henkilöt
Mänty on seuraavien henkilöiden sukunimi:
Adobe FrameMaker
Adobe FrameMaker on rakenteelliseen dokumenttien käsittelyyn käytettävä tekstinkäsittely- ja julkaisuohjelma. Sen kehitti alun perin Frame Technology Corporation, jonka Adobe Systemsin osti 1995. Ohjelmaa käytetään erityisesti teknisen kirjoittamisen ammattilaispiireissä mm. erilaisten teknisten asiakirjojen, käyttöoppaiden ja muiden useampisivuisten, ristiviitteitä ja monimutkaista otsikkohierarkiaa vaativien dokumenttien suunnitteluun ja kirjoittamiseen.
Perinteisessä tekstinkäsittelyssäkin FrameMaker on suunnattu enemmänkin ammattilaiskäyttöön kuin kotikäyttäjille. Ohjelman tekstinkäsittelyominaisuudet perustuvat pitkälti erilaisten muuttujien käyttöön.
FrameMakerissa on kaksi lähestymistapaa dokumenttien käsittelyn: rakenteinen (Structured) ja ei-rakenteinen. Rakenteinen FrameMaker käyttää SGML ja XML-konsepteja: dokumentilla on EDD (Element Definition Document), joka on kuten näiden merkkauskielten DTD. Dokumentti koostuu elementeistä, joita asetellaan sisäkkäin.
Ohjelman tallennusmuoto on merkkauskieli MIF (Maker Interchange Format).
Historia
FrameMaker oli alun perin suunniteltu SunOS-käyttöjärjestelmälle, mutta myöhemmin siitä tehtiin versiot myös Mac OS- ja Windows-käyttöjärjestelmille. Nykyisin Mac OS -käyttöjärjestelmää ei enää tueta, eli sille ei enää tehdä uusia versioita FrameMakerista. Uusin Windows-versio julkaistiin kesäkuussa 2020.
Columbian ja Cambridgen yliopistojen opiskelija Charles Corfield kirjoitti WYSIWYG-dokumenttien käsittelyohjelman Sun OS:lle 1980-luvun lopulla. Ainoa markkinoilla oleva vaihtoehto oli interleaf, jota myytiin vain julkaisujärjestelmän kanssa 30 000 dollarin hintaan. Corfield perusti Frame Technologyn vuonna 1986 David Murrayn ja Mouse Systems -yhtiöstään luopuneen Steve Kirschin ja Vickie Blakesleen kanssa. FrameMaker saavutti suuren suosion 1990-luvun alussa, jolloin mm. Sony, Motorola, Data General, MIPS ja Apollo rahoittivat Framemakerin porttauksen omalle Unix-alustalleen. Frame Technology meni pörssiin 1992 ja saman vuonna FrameMaker portattiin myös Macintoshille ja Microsoft Windowsille. Adobe Systems osti yhtiön noin puolen miljardin hintaan.
Ensimmäinen Adoben julkaisema versio FrameMaker 5.1 julkaistiin helmikuussa 1996 Digital Unixille, IBM AIXille ja SGI IRIXille. FrameMaker oli myös saatavilla Sun OS:ille, Solarikselle ja HP/UX:lle, Windows NT 3:lle ja 95:lle ja Apple Macintoshille ja Power Macintoshille.
Apple käytti FrameMaker 6:ta, joka toimi Mac OS 8:lla ja 9:lla (Classic-ympäristössä PowerPC:llä) vielä iPhonen (julkaistu 2007) dokumentaation kirjoittamisessa. FrameMaker 6:lla kirjoitettiin myös Mac OS X Leopardin dokumentaatiota, jonka jälkeen Classic-ympäristö poistettiin tässä käyttöjärjestelmässä.
FrameMaker 7:n tuetut versiot olivat Microsoft Windows (Windows 98 / NT 4 tai uudempi), Power Macintosh OS 9 tai Mac OS 10.1 (Classic), Sun Solaris (2.6 tai uudempi), HP/UX (10.2), AIX 4.3.3. FrameMaker 7:sta oli myös Linux-beeta-versio, jota ei ikinä julkaistu. 7.0 oli viimeinen Mac OS -käyttöjärjestelmää tukeva versio.
Tämän jälkeen Adobe India otti vastuun Framemakerin kehityksestä. Versio 8 tuki Unicodea ja Windows 2000 ja Solaris 8 -käyttöjärjestelmiä.
FrameMakerin käytön hiipumisen syyksi on sanottu mm. Adoben ensimmäisten versioiden bugisuus, koko Frame Technologyn asiakastuen lakkauttaminen ja myöhästyminen sisällönhallintajärjestelmien tuessa, mikä lopulta lopetti sen käytön suuryritysten dokumentaationkirjoittamiseen.
Tico-tico no fubá
thumb|Säveltäjä Zequinha de Abreu Tico-tico no fubá tai vain Tico Tico on brasilialaisen säveltäjän Zequinha de Abreun tunnetuin teos, joka on samalla luultavasti brasilialaisen choro-musiikin eniten levytetty sävellys.
Synty
Laulu syntyi instrumentaalina Santa Rita do Passa Quatron kaupungissa vuonna 1917 nimellä Tico Tico no Farelo. Se sai nykyisen nimensä Tico Tico no Fubá vuonna 1931. Laulu kuvaa Tico Tico -nimellä kutsuttua pikkulintua kiireisenä syömässä jauhoja (Fubá).
Maailmanhitti
Laulu nousi maailmanmaineeseen monta vuotta säveltäjänsä kuoleman jälkeen Carmen Mirandan levyttämänä vuonna 1945 ja se oli myös Mirandan ja Groucho Marxin tähdittämän Copacabana-elokuvan musiikkina 1947.
Jo tätä ennen laulu oli mukana Disney-elokuvan Saludos Amigos osiossa Aquarela do Brasil vuonna 1943 Jose Oliveiran esittämänä. Zequinha Abreun elämästä tehtiin vuonna 1952 laulun mukaan nimetty brasilialainen elokuva Tico Tico no Fubá, jonka pääosaa esitti Anselmo Duarte. Kappale on myös mukana Woody Allenin elokuvassa Radio Days (1987).
Laulusta on tehty lukuisia levytyksiä eri maissa sekä instrumentaalimusiikkina että laulettuna. Laulua nimitetään joskus myös sambaksi.