cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Bromöllan kunta
Elinkeinot
Seuraava taulukko kuvaa työpaikkojen ja työllisten jakautumista eri elinkeinojen kesken. Luvut on laskettu kahdessa eri Statistiska centralbyrånin tilastossa ilmoitettujen perusteellisempien tietojen pohjalta. "Päiväväestö" (ruots. dagbefolkning) kertoo kunnassa sijaitsevista työpaikoista ja "yöväestö" (ruots. nattbefolkning) puolestaan kunnassa asuvien elinkeinosta. Työpaikkaomavaraisuus on laskettu päivä- ja yöväestön suhteena. Alkutuotanto tarkoittaa maa- ja metsätaloutta sekä kalastusta. Jalostuksen kohdalla on laskettu yhteen tavaranvalmistus- ja kierrätysteollisuus, energia- ja ympäristöyritykset sekä rakennusteollisuus. Muut toimialat on laskettu palveluihin lukuun ottamatta niitä, joiden elinkeino on tuntematon.
Taajamat
Kunnassa on 5 taajamaa, joiden osuus kunnan väestöstä vuoden 2010 lopussa oli 83,7 prosenttia. Taajamien ulkopuolella asui tuolloin 1 999 asukasta. Seuraavassa on lueteltu kunnan alueella sijaitsevat taajamat väkilukuineen:
Kunnan keskustaajama on lihavoitu. Asteriskilla (*) merkityt taajamat kuuluvat tähän kuntaan vain osittain, ja edellä on merkitty kunkin taajaman tähän kuntaan kuuluvan osan väestö. Koko Valjen taajamassa on 823 asukasta, ja se kuuluu pieniltä osin myös Sölvesborgin kuntaan.
Entiset taajamat
Ruotsissa on tilastoitu taajamaväestö aikaisemmin myös vuosina 1960, 1965, 1970, 1975, 1980, 1990, 1995, 2000 ja 2005. Jonakin tai joinakin näistä vuosista kunnassa on ollut myös seuraavan luettelon mukaiset taajamat, jotka eivät enää ole taajamia:
Pientaajamat
Yli 200 asukkaan taajamien lisäksi kunnassa on vuoden 2010 tietojen perusteella myös seuraavat 50–199 asukkaan pientaajamat:
Entiset pientaajamat
Ruotsissa on tehty tilastoja pientaajamista aikaisemmin myös vuosina 1990, 1995, 2000 ja 2005. Seuraavat paikkakunnat ovat olleet pientaajamia jonakin tai joinakin vuosina vuosien 1995, 2000 ja 2005 aikana, mutta ne eivät olleet pientaajamia vuonna 2010:
Kunnanvaltuusto
Ruotsissa valitaan joka neljäs vuosi edustajat valtiopäiville, maakäräjäkuntien valtuustoihin ja kunnanvaltuustoihin. Seuraavassa taulukossa on esitetty valtiopäivillä edustettuina olevien puolueiden saamat valtuustopaikat Bromöllan kunnanvaltuustossa vuodesta 1973 lähtien.
Piirit
thumb|right|250px|Kartta Bromöllan kunnan piireistä.
Vuodesta 2016 alkaen kunta on jaettu seuraaviin piireihin:
Seurakunnat
Vuoden 2012 aluejaon mukaan kunnassa on seuraavat Ruotsin kirkon seurakunnat:
Historialliset seurakunnat
Seuraavassa luettelossa on mainittu kaikki nykyisen kunnan alueella sijainneet seurakunnat. Jos seurakunta on lakkautettu, niin sen perässä on asteriski (*). Mahdolliset suluissa lukevat nimet ovat seurakunnan vaihtoehtoisia tai vanhempia nimiä. Jos nimen perässä lukee kbfd, niin kyseessä "kirkonkirjapiiri", joka ei ole muodostanut omaa seurakuntaa, vaikka ne seurakuntiin rinnastetaankin.
Elisabetta Tona
Elisabetta Tona (s. 22. tammikuuta 1984 Rooma) on italialainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan puolustaja. Hän esiintyi ensimmäisen kerran Italian naisten maajoukkueessa kesäkuussa 2002.
Tona edusti Italiaa vuosien 2005 ja 2009 EM-kisoissa. Hänet valittiin vuoden 2013 EM-kisoihin mutta hän ei loukkaantumisen vuoksi pystynyt pelaamaan turnauksessa.
Tona edustaa seuratasolla ASD Torresia.
Vaour
Vaour on kunta Ranskan eteläosassa Tarnin departementissa Occitanien alueella. Se sijaitsee noin 28 kilometriä Albin kaupungista luoteeseen.
Kunnan nähtävyyksiä on Temppeliherrain ritarikunnan talo Commanderie de Vaour 1100-luvulta. Temppeliherrain ritarikunta hävitettiin 1300-luvun alussa, ja talo siirtyi Johanniittain ritarikunnan hallintaan. Ranskan vallankumouksen jälkeen talo autioitui, ja 1900-luvun alussa se romahti. Vain holvattu tallirakennus säilyi ehjänä.
Toinen nähtävyys on Tarnin departementin tunnetuin dolmen, Dolmen de Peyralade. Se on listattu Ranskan historiallisten monumenttien luetteloon.
Seppo Saari
Seppo Saari (17. syyskuuta 1943 Tampere – 8. toukokuuta 2012 Kemijärvi) oli suomalainen luonto­valo­kuvaaja. Saari voitti vuonna 1983 Vuoden luontokuva -kilpailun kuvalla karhusta, joka kävelee lumihangessa. Häneltä ilmestyi karhua käsittelevä valokuvateos Karhu vuonna 1983.
Muutettuaan Kemijärvelle 1972 Saari kiinnostui uhanalaisista lintulajeista. Erityishuomion kohteeksi hän otti muuttohaukan, mutta myös muut haukat, merikotka ja pöllöt saivat hänen huomionsa. Hän kartoitti muuttohaukan esiintymispaikkoja ja kuvasi niiden elämää. Hän rengasti ennätysmäiset 400 muuttohaukan poikasta.
Työelämässä Saari toimi Kemijärvellä sellutehtaan suunnitteluteknikkona.
Lyskovo
thumb|125px|Lyskovon vaakuna. Lyskovo on kaupunki Nižni Novgorodin alueella Venäjällä. Se sijaitsee Volgan rannalla 90 kilometriä Nižni Novgorodista kaakkoon. Kaupunki on Lyskovon piirin keskus. Sen kautta kulkee Moskovan ja Kazanin välinen M7-valtatie. Asukkaita on 23 400 (vuonna 2005).
Paikkakunta on syntynyt 1400-luvulla. Olenja-mäellä on vanhan linnoituksen raunioita. Kaupunginoikeudet Lyskovo sai vuonna 1925. Nykyään siellä on mm. sähköteknistä, metalli- ja elintarviketeollisuutta. Nähtävyyksiä on vuonna 1711 rakennettu Kristuksen kirkastumisen katedraali, Kristuksen taivaaseen astumisen kirkko vuodelta 1838 sekä Georgian kuninkaiden viimeisen jälkeläisen G. A. Gruzinskin kartano.
Magdalena (joki)
right|thumb|Magdalena lähellä [[Barranquillaa]]
Magdalena eli Yuma  on Kolumbian suurin joki. Se on 1 650 kilometrin pituinen ja sijaitsee pääasiassa maan länsiosissa. Sen alajuoksu on pitkälti purjehduskelpoinen, vaikka sen suistossa esiintyy ajoittain liikkuvia hiekkasärkkiä. Joen nimi on annettu Raamatun Maria Magdalenan mukaan.
Magdalena alkaa Andeilta Etelä-Kolumbiasta. Sen jokilaakso jakaa Andien pohjoisosan kahteen osaan. Joki virtaa pääasiassa koillissuuntaan, mutta rannikon alangolla se kääntyy länteen ja noin 100 kilometriä lännempänä jälleen pohjoiseen. Joki laskee Karibianmereen, ja sen suulla on Barranquillan kaupunki. Joen varrella on myös Magdalena-niminen Kolumbian departementti.
Joen varrella on kuvattu suuri osa Mike Newellin vuonna 2007 ohjaamasta elokuvasta Rakkautta koleran aikaan, joka perustuu Gabriel García Márquezin samannimiseen romaaniin.
Burrard Inlet
thumb|250px|Burrard Inlet ja lähialueet Burrard Inlet on Kanadassa, Brittiläisessä Kolumbiassa sijaitseva vuono. Se ulottuu Georgiansalmesta lähes suoraan itään 30 kilometrin päässä sijaitsevaan Port Moodyn kaupunkiin. Burrardista eroaa Indian Arm -vuono pohjoiseen, ja siihen laskee useita jokia. Vuonon pohjoisrannasta käytetään nimeä North Shore, jossa sijaitsevat North Vancouverin kaupunki sekä West Vancouverin ja North Vancouverin kunnat. Eteläpuolella sijaitsevalla Burrardin niemimaalla ovat Vancouverin ja Burnabyn kaupungit.
Burrard Inletin yli johtaa kolme siltaa: maantiesillat Lions Gate Bridge ja Ironworkers Memorial Second Narrows Crossing sekä rautatiesilta Second Narrows Bridge. Vuonon ylittävät myös SeaBus-katamaraanialukset useita kertoja päivässä. Vancouverissa sijaitsevan sataman johdosta laivaliikenne vuonossa on erittäin vilkasta.
Eläimistö
Talvisin vuonoon tulevat useat linnut etsimään ravintoa ja talvehtimaan. Suurimpilukuisina alueella ovat sorsalinnut, joita vuosittain talvehtii alueella yli 17 000 yksilöä. Pitkäkaulauikkujen määrä vaihtelee vuodesta toiseen runsaasti 2 000–15 000 yksilön välillä. Amerikantelkkää tavataan yli 7 000 yksilöä vuosittain, pilkkaniskaa yli 6 000 yksilöä ja alueella harvinaisen sinipääskyn (n. 10 yksilöä) tiedetään myös pesivän alueella. Toisinaan myös yksittäisiä miekkavalaita tavataan alueella.
Historia
Satoja vuosia ennen eurooppalaisten saapumista alueella asui salish-intiaaneihin kuuluvia sḵwx̱wú7mesheja, musqueameita ja tsleil-waututheja. Joidenkin lähteiden mukaan he eivät olisi kuitenkaan asuneet vuonon ranta-alueilla vuoden ympäri vaan ainoastaan kausittain.
Brittiläinen tutkimusmatkailija George Vancouver ja apuna olleet espanjalaiset kapteenit Cayetano Valdezin ja Dionisio Gallianon purjehtivat vuonna 1792, ensimmäisinä eurooppalaisina, Burrard Inlet -vuonoon tutkiakseen ja kartoittaakseen aluetta.
Coal Harbourista (Nykyinen Vancouver) löydettiin vuonna 1862 kivihiiliesiintymiä, joka johti eurooppalaisten siirtolaisten asettumiseen alueelle.
Nykyisin kansalaisjärjestöt ovat huolissaan vuonon saastumisesta siihen ajautuvien teollisuuden päästöjen johdosta. Vuosittain vuonoon lasketaan luvallisesti noin 769 000 000 m³ harmaatavettä.
Eskilstunan kunta
thumb|right|250px|Eskilstunan kaupunkia Eskilstunanjoelta kuvattuna. thumb|right|250px|Panoraamakuva Eskilstunanjoelta. Vasemmalla Klosterin kirkko, keskellä Nybron-silta ja oikealla Nybroparken-puiston itäosa. thumb|right|250px|Faktoriholmarna eli "tehdassaaret" Eskilstunanjoen rannalla auringon laskiessa. thumb|right|250px|Historialliset Rademacherin pajat Eskilstunassa. thumb|right|250px|Näkymä Torshällan kaupungin keskustaan, taustalla Torshällan kirkko. thumb|right|250px|Hjälmaren kanava metsässä Hällbyn ja Kvarnsjönin välillä. thumb|right|250px|Rautatietä Tumbossa kuvattuna idän suuntaan.
Eskilstunan kunta on Södermanlandin läänissä sijaitseva Ruotsin kunta. Maakuntajaossa se kuuluu Södermanlandiin. Kunnan keskustaajama on Eskilstuna.
Kunnan maapinta-ala on 1 099,89 neliökilometriä (1.1.2016) ja asukasluku 106 975 henkeä (31.12.2020).
Kunnan pohjoispuolella sijaitsee Ruotsin neljästä suuresta järvestä Mälaren ja länsipuolella Hjälmaren.
Vuonna 2007 kunnassa oli 274,30 km² peltoa, joten saman ajankohdan maapinta-alaan vertaamalla saadaan peltojen osuudeksi 24,9 prosenttia kunnan maapinta-alasta.
Eskilstunan asukkaista n. 17 % (17 000) on ruotsinsuomalaisia. Kunnalla on velvoite tarjota palveluita suomen kielellä.
Kuntajaon kehitys
Ruotsin vuoden 1862 kunnallislakien (ruots. kommunalförordningar) astuessa voimaan kunnan nykyisellä alueella sijaitsivat Eskilstunan ja Torshällan kaupungit sekä 19 pitäjää. Pitäjistä muodostettiin tuolloin maalaiskunnat. Vuonna 1907 Eskilstunan kaupunkiin liitettiin Klosterin ja Forsin maalaiskunnat. Forsin liitoksen mukana kaupungin osaksi tuli vuonna 1889 perustettu Nyforsin taajaväkinen yhdyskunta.
Seuraava suuri aluemuutos tapahtui vuoden 1952 kuntauudistuksessa, jolloin muodostettiin seuraavat "suurkunnat": Eskilstunaan ja Torshällaan tämä uudistus ei vaikuttanut.
Nykyinen Eskilstunan kunta muodostettiin 1.1.1971 yhdistämällä edellä mainitut kaksi kaupunkia ja viisi maalaiskuntaa. Näistä Torshälla on pitkään tavoitellut eroamista kunnasta, ja Ruotsin kuntaliitolta (ruots. Svenska kommunförbundet) tilattiin selvitys mahdollisen kuntajaon seurauksista. Kysymys vietiin neuvoa-antavaan kansanäänestykseen, joka toteutettiin vuoden 2006 yleisten vaalien yhteydessä. Ehdotus Torshällan erottamisesta omaksi kunnaksi hylättiin ja vastustus oli voimakkainta juuri Torshällassa. Torshällalla on tiettyä itsehallintoa, sillä kunnanosaa johtaa Torshällan kaupungin lautakunta (ruots. Torshälla Stads nämnd) ja sillä on oma kunnanosahallinto.
Vaakuna
Vaakunaselitys: (Ruotsiksi: I fält av silver ett från en av en vågskura bildad blå stam uppskjutande svart städ med röd sockel, över vilket en ur ett blått moln i övre vänstra sköldhörnet framkommande röd arm svingar en svart slägga.)
Vaakuna vahvistettiin Eskilstunan kaupungille vuonna 1937. Se on heraldinen tulkinta vuodelta 1665 olevasta sinetistä. Vuoden 1971 kuntauudistuksessa Torshällan kaupungin vaakuna vuodelta 1947 menetti asemansa. Myös Barva ja Näshulta olivat käyttäneet vuosina 1951 ja 1946 vahvistettuja vaakunoita, mutta ne menettivät asemansa jo vuoden 1952 kuntauudistuksessa. Barvan maalaiskunnan vaakuna ehti olla käytössä vain muutaman päivän verran joulukuussa 1951. Uusi Eskilstunan kunta päätti käyttää Eskilstunan kaupungin vaakunaa ja rekisteröi sen Patentti- ja rekisterihallituksessa vuonna 1974.
Väestönkehitys
Hieman vanhempien vuoden 2009 lopun tietojen mukaan kunnassa asui 5 212 Suomessa syntynyttä, mikä vastasi 5,5 prosenttia kunnan väestöstä.
Vielä vanhempien vuoden 1984 lopun tietojen mukaan 13,2 prosenttia kunnan asukkaista oli ulkomailla syntyneitä. Tuolloin kunnassa asui 7 302 Suomessa syntynyttä, mikä vastasi 8,2 prosenttia kunnan väestöstä.
Vuoden 2010 tietojen mukaan 20 vuotta täyttäneiden kuntalaisten mediaaninettotulot olivat 178 422 kruunua. Vuodelta 2007 olevan tiedon mukaan kuntalaisten nettovarallisuuden mediaani oli 30 000 kruunua.
Vuoden 2011 lopussa kunnan väestö jakautui eri ikäryhmiin seuraavasti:
Elinkeinot
Seuraava taulukko kuvaa työpaikkojen ja työllisten jakautumista eri elinkeinojen kesken. Luvut on laskettu kahdessa eri Statistiska centralbyrånin tilastossa ilmoitettujen perusteellisempien tietojen pohjalta. "Päiväväestö" (ruots. dagbefolkning) kertoo kunnassa sijaitsevista työpaikoista ja "yöväestö" (ruots. nattbefolkning) puolestaan kunnassa asuvien elinkeinosta. Työpaikkaomavaraisuus on laskettu päivä- ja yöväestön suhteena. Alkutuotanto tarkoittaa maa- ja metsätaloutta sekä kalastusta. Jalostuksen kohdalla on laskettu yhteen tavaranvalmistus- ja kierrätysteollisuus, energia- ja ympäristöyritykset sekä rakennusteollisuus. Muut toimialat on laskettu palveluihin lukuun ottamatta niitä, joiden elinkeino on tuntematon.
Taajamat
Kunnassa on 15 taajamaa, joiden osuus kunnan väestöstä vuoden 2010 lopussa oli 88,2 prosenttia. Taajamien ulkopuolella asui tuolloin 11 410 asukasta. Seuraavassa on lueteltu kunnan alueella sijaitsevat taajamat väkilukuineen:
Kunnan keskustaajama on lihavoitu. Asteriskilla (*) merkityt taajamat kuuluvat tähän kuntaan vain osittain, ja edellä on merkitty kunkin taajaman tähän kuntaan kuuluvan osan väestö. Koko Kvicksundin taajamassa on 1 768 asukasta, ja se kuuluu osin myös Västeråsin kuntaan.
Entiset taajamat
Ruotsissa on tilastoitu taajamaväestö aikaisemmin myös vuosina 1960, 1965, 1970, 1975, 1980, 1990, 1995, 2000 ja 2005. Jonakin tai joinakin näistä vuosista kunnassa on ollut myös seuraavan luettelon mukaiset taajamat, jotka eivät enää ole taajamia:
Guillaume Dubois
thumb|Kardinaali Dubois, [[Hyacinthe Rigaudin maalaama muotokuva.]] Guillaume Dubois (6. syyskuuta 1656 Prive-la-Gallarde – 10. elokuuta 1723 Versailles) oli ranskalainen kardinaali ja valtiomies, joka johti Ranskan politiikkaa sijaishallitsija Orléansin herttua Filipin kaudella 1715–1723. Dubois vastasi tuolloin varsinkin Ranskan ulkopolitiikasta ja loi liiton Ranskan ja Englannin välille. Muodollisesti hän toimi johtavana ministerinä (premier ministre) vuoden ajan 1722–1723.
Eskilstunan kunta
Entiset taajamat
Luettelossa mainituista taajamista Berga, Flacksta, Måsta, Odlaren, Sal, Västra Borsökna ja Ärna ovat sittemmin kasvaneet yhteen Eskilstunan taajaman kanssa.
Pientaajamat
Yli 200 asukkaan taajamien lisäksi kunnassa on vuoden 2010 tietojen perusteella myös seuraavat 50–199 asukkaan pientaajamat:
Guillaume Dubois
Dubois oli maalaislääkärin poika Limousinin maakunnasta ja hän kouluttautui papiksi. Sen jälkeen hän ryhtyi toimimaan kuningas Ludvig XIV:n hoviin kuuluneiden aatelisten lasten kotiopettajana. Eräs hänen oppilaistaan oli Chartresin herttua Filip, joka peri isältään vuonna 1701 Orléansin herttuan arvon. Dubois saavutti Ludvig XIV:n suosion järjestettyä Filipin naimisiin kuninkaan aviottoman tyttären mademoiselle de Bloisin kanssa. Dubois sai palkkioksi St. Justin apottiluostarin ja vuonna 1698 viran Ranskan lähetystössä Lontoossa, mutta hän palasi pian takaisin entisen oppilaansa sihteeriksi ja luotetuksi. Kun Orléansin herttua Filip Ludvig XIV:n kuoltua kohosi 1. syyskuuta 1715 alaikäisen kuningas Ludvig XV:n sijaishallitsijaksi, hän nimitti entisen opettajansa Duboisin salaiseksi neuvonantajakseen ja edustajakseen Ranskan ulkosuhteissa. Duboisilla ei ollut alkuun virallista asemaa maan hallinnossa, mutta hän saavutti suuren vaikutusvallan.
Eskilstunan kunta
Entiset pientaajamat
Ruotsissa on tehty tilastoja pientaajamista aikaisemmin myös vuosina 1990, 1995, 2000 ja 2005. Seuraavat paikkakunnat ovat olleet pientaajamia jonakin tai joinakin vuosina vuosien 1995, 2000 ja 2005 aikana, mutta ne eivät olleet pientaajamia vuonna 2010:
Guillaume Dubois
Orléansin herttua halusi varmistaa asemansa kruununperijänä, mikäli sairasteleva kuningas Ludvig XV kuolisi, ja Dubois valjasti Ranskan ulkopolitiikan palvelemaan tätä tarkoitusta. Kilpaileva kruununtavoittelija oli Espanjan kuningas Filip V, joka oli Ludvig XIV:n pojanpoika. Dubois järjesti vuonna 1716 liiton Ranskan ja sen perinteisen vihollisen Englannin välille saadakseen tukea Espanjaa vastaan. Hän lupasi Ranskan tukevan Englannin kuningas Yrjö I:n oikeutta kruunuunsa jakobiittien vaatimuksia vastaan, mikäli Englanti vastavuoroisesti tukisi Orléansin herttuaa Ranskan kruununperijäksi. Vuosina 1717–1718 hän solmi liiton myös Hollannin ja Itävallan kanssa, minkä jälkeen nämä neljä maata muodostivat kvadrupelallianssina tunnetun liittokunnan. Liitto Englannin kanssa oli hyvin epäsuosittu, mutta Ranskalle hyödyllinen. Dubois nimitettiin pian ulkoasiain neuvoston jäseneksi ja vanhaan ministerihallintoon palaamisen myötä syyskuussa 1718 ulkoasiain valtiosihteeriksi.
Eskilstunan kunta
Kunnanvaltuusto
Ruotsissa valitaan joka neljäs vuosi edustajat valtiopäiville, maakäräjäkuntien valtuustoihin ja kunnanvaltuustoihin. Kunnallisvaaleissa Eskilstunan kunta on jaettu seuraaviin vaalipiireihin:
Guillaume Dubois
Vuonna 1719 Englanti ja Ranska aloittivat sodan Espanjaa vastaan ja jouduttuaan tappiolle Espanjan kuningas Filip V joutui seuraavan vuoden kesäkuussa luopumaan vaateistaan Ranskan kruunuun. Syksyllä 1720 Ranskassa syntynyt talouskriisi järkytti koko Orléansin herttua Filipin hallinnon suosiota. Turvatakseen oman asemansa Dubois omaksui nyt espanjalaisystävällisen ulkopolitiikan, joka nautti suurempaa kansan tukea kuin aiempi linja. Tämän merkkinä maiden välille solmittiin sopimus maaliskuussa 1721 ja alaikäinen kuningas Ludvig XV kihlattiin Filip V:n tyttären Marianan kanssa. Ranska kuitenkin pysyi lojaalina myös Englannille ja jatkoi sen liittolaisena vuoteen 1733.
Dubois sai Ranskan katolisen kirkon tuen käydessään taisteluun jansenistien suuntausta vastaan. Kyseenalaisesta yksityiselämästään huolimatta hän sai paavin kuuriaa lahjottuaan heinäkuussa 1721 kardinaalin arvon. Jo edellisenä vuonna hänet oli nimitetty Cambrain arkkipiispaksi. Vuonna 1722 Dubois kutsuttiin Ranskan akatemian jäseneksi ja nimitettiin saman vuoden elokuussa Ranskan johtavaksi ministeriksi. Tarkoituksena oli turvata Orléansin herttuan vaikutusvallan säilyminen Ludvig XV:n täysi-ikäisyyden lähestyessä. Dubois nimitettiin vuoden 1723 alussa myös Ranskan tiedeakatemian kunniajäseneksi. Hän kuitenkin kuoli myöhemmin samana vuonna vaikean leikkauksen seurauksena.
Eskilstunan kunta
Piirit
thumb|right|250px|Kartta Eskilstunan kunnan piireistä.
Vuodesta 2016 alkaen kunta on jaettu seuraaviin piireihin:
Seurakunnat
Vuoden 2012 aluejaon mukaan kunnassa on seuraavat Ruotsin kirkon seurakunnat:
Historialliset seurakunnat
Seuraavassa luettelossa on mainittu kaikki nykyisen kunnan alueella sijainneet seurakunnat. Jos seurakunta on lakkautettu, niin sen perässä on asteriski (*). Mahdolliset suluissa lukevat nimet ovat seurakunnan vaihtoehtoisia tai vanhempia nimiä. Jos nimen perässä lukee kbfd, niin kyseessä "kirkonkirjapiiri", joka ei ole muodostanut omaa seurakuntaa, vaikka ne seurakuntiin rinnastetaankin.
Kaksikielisyys
14 %:lla Eskilstunan kunnan asukkaista vähintään yksi vanhemmista on syntynyt Suomessa. Näistä henkilöistä Uppsalan yliopiston dosentti Eric De Geer arvioi 80 % olevan suomenkielisiä ja 20 % ruotsinkielisiä (suomenruotsalaisia). Eskilstunan kunnassa on suomenkielisiä esikouluja, suomenkielinen peruskoulu, Sverigefinska Skolan, suomenkielistä vanhustoimintaa ja kansalaispalvelua suomeksi. Tätä taustaa vasten kunta päätti hakea osaksi suomen kielen hallintoaluetta, johon Norrbottenin läänin itä- ja pohjoisosat jo kuuluivat. Yhdessä 18 muun kunnan kanssa Eskilstunasta tuli 1.1.2010 osa suomen kielen hallintoaluetta.
Souleymane Cissé
Uransa Malissa Cissé aloitti kuvaamalla dokumentteja. Ensimmäisen pitkän elokuvansa, Den Muso, hän toteutti vuonna 1975. Hän on voittanut Afrikan merkittävimpiin elokuvapalkintoihin kuuluvan FESPACO:n Yennengan kultaisen oriin kahdesti (1979 elokuvalla Baara ja 1983 elokuvalla Finye ). Länsimaissa Cissén elokuvista tunnetuimpiin lukeutuu Yeelen (1987), joka voitti saman vuoden Cannesin elokuvajuhlien tuomariston palkinnon.
Cissé vieraili Sodankylän elokuvajuhlilla kesäkuussa 2011.
Elisa Camporese
pienoiskuva|Elisa Camporese vuonna 2018. Elisa Camporese (s. 16. maaliskuuta 1984 Padova) on italialainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja.
Paul Maurice
Maurice on kautta aikojen nuorin 1000 NHL-ottelua valmentanut valmentaja. Hän saavutti rajapyykin 28. marraskuuta 2010 ottelussa Washington Capitalsia vastaan 43 vuoden ja 302 päivän iässä. Mauricella on tilillään myös eniten hävittyjä otteluita päävalmentajana NHL:n historiassa.
Ura
Philadelphia Flyers varasi puolustajana pelanneen Mauricen vuoden 1985 NHL:n varaustilaisuudessa Flyersin 12. varauksena numerolla 252. Hänen peliuransa päättyi kuitenkin samana vuonna OHL-ottelussa saatuun silmävammaan.
Elisa Camporese
Camporese edusti Italiaa vuoden 2005 EM-kisoissa ja teki turnauksessa yhden maalin. Vuoden 2013 EM-kisoissa hän pelasi yhdessä alkulohko-ottelussa sekä puolivälieräottelussa.
Paul Maurice
Ura
Maurice valmensi NHL:ssä Hartford Whalersia 1995–1997, minkä jälkeen seura muuttui Carolina Hurricanesiksi. Maurice jatkoi uudistuneessa seurassa kauteen asti, jolloin hän sai potkut 30 ottelun jälkeen. Seuraavan kerran Maurice nähtiin NHL:ssä Toronto Maple Leafsin päävalmentajana kausina ja. Hän palasi samana vuonna Carolinaan, mutta irtisanottiin kun kautta oli pelattu 25 ottelua.
Kesäkuussa 2012 KHL-seura Metallurg Magnitogorsk ilmoitti solmineensa sopimuksen Mauricen ja Carolinan entisen maalivahtivalmentajan Tom Barrasson kanssa. Kaudella 2012–2013 joukkue pääsi Mauricen alaisuudessa pudotuspeleihin, mutta hävisi Salavat Julajev Ufalle ensimmäisellä kierroksella seitsemässä ottelussa. Maurice muutti kauden jälkeen takaisin Pohjois-Amerikkaan ollakseen lähempänä perhettään.
12. tammikuuta 2014 Winnipeg Jets palkkasi Mauricen uudeksi päävalmentajakseen erotettuaan Claude Noëlin joukkueen huonojen peliesitysten vuoksi. Jetsin kauden päätyttyä runkosarjaan Maurice allekirjoitti neljän vuoden jatkosopimuksen seuran kanssa 16. huhtikuuta 2014. Helmikuussa 2020 Maurice allekirjoitti monivuotisen jatkosopimuksen Winnipeg Jetsin kanssa. Hän kuitenkin erosi tehtävästä omasta tahdostaan joulukuussa 2021. Kesäkuussa 2022 Maurice siirtyi Florida Panthersin uudeksi päävalmentajaksi.
Elisa Camporese
Camporese edustaa seuratasolla UPC Tavagnaccoa.
Twilight – Aamunkoi, osa 2
Twilight – Aamunkoi, osa 2 on vuonna 2012 ensi-iltansa saanut Twilight-elokuvasarjan viides ja viimeinen osa, jonka on ohjannut Bill Condon.
Siimapalpakko
Siimapalpakko (Sparganium gramineum, joskus myös S. friesii) on palpakkoihin kuuluva kelluslehtinen vesikasvi, jota tavataan Pohjois-Euroopassa. Laji on hyvin rento aito vesikasvi, jonka varsi on metrien mittainen ja liereä ja lehdet kelluvia. Syvissä ja kirkkaissa vesissä lajin kasvustot muodostavat kaloille suojaisen kutupaikan, ja sen siemenet ovat ainakin joidenkin sorsien ravintoa. Pohjoismaissa kasvia on käytetty karjanrehuna.
Ulkonäkö ja koko
thumb|left|200px|Kukkiva siimapalpakko Siimapalpakko on rento, aito vesikasvi, se ei ole siis pysty rantakasvi, kuten osa palpakoista. Siimapalpakon jopa metrien mittainen varsi on liereä, lehdet kapean tasasoukkia, kelluvia. Kukkaperät kohoavat kesä-heinäkuun aikana vedenpinnan yläpuolelle. Näihin ilmestyy hedemykeröitä ylemmäs eri kukkaperiin ja emimykeröitä alemmas samojen varsien varaan. Kukinta voi kestää syyskuulle. Hedelmäksi tulee emimykeröiden paikalle punaruskeita tumma- ja käyräotaisia pähkylöitä, toisen näkemyksen mukaan ne on tulkittu kuiviksi luumarjoiksi. Juurakko ei ole erityisen vankka, mutta kasvi on monivuotinen.
Nimestä ja taksonomiasta
Siimapalpakkoa on kutsuttu vanhastaan kellu(s)palpakoksi sen lehtien erikoislaatuisuuden vuoksi. Näistä pitkistä ja kapeista lehdistä on käytetty nimitystä "akanhapset". Monissa kielissä palpakot ovat ilmeisesti kukintoa ajatellen siiliin tai piikkeihin viittaavia, esimerkiksi ruotsiksi igelknopp, mutta siimapalpakolla on oma nimityksensä flotagräs.
Siimapalpakkoa muistuttavista pohjanpalpakosta siimapalpakon erottaa (S. hyperboreum) kapeampien, vain pari millimetriä leveiden lehtien perusteella. Kaitapalpakko (S. angustifolium) on samantapainen, mutta sen kukinto on kiinni kasvin haarattomassa kukkaperässä. Siimapalpakko voi myös risteytyä kaitapalpakon ja rantapalpakon (S. emersum) kanssa. Siimapalpakkoa pidetään toisinaan pikkupalpakon (S. natans) muotona; molemmilla onkin hedelmän ota käyristynyt. Osa tutkijoista lukee palpakot osmankäämikasvien (Typhaceae) heimoon.
Levinneisyys ja elinympäristö
Siimapalpakkoa tavataan Suomessa ainakin Kuusamon korkeudelle asti, havaintoja on pohjoisempaakin. Leviämisalue ulottuu Skandinaviasta Pohjois- ja Keski-Venäjälle ja jopa Kaukoitään ja Japaniin, jossa se on määritelty uhanalaiseksi. Se on syvissä ja kirkkaissa vesissä esiintyvä makean ja laimean murtoveden kasvi, joka ei pidä virtauksista.
Ekologiaa
Siimapalpakko toimii muun vesikasvillisuuden ohella suojaisana kutupaikkana, kun vesi ei ole erityisen rehevä. Kosteikkojen ennallistamisessa on myös pantu merkille, että palpakkojen myrkyttömät siemenet ovat joidenkin sorsien mieluista ravintoa loppukesällä. Runsas vesikasvillisuus suosii eläinplanktonia ja näin muun muassa petokaloja kuten ahvenia ja haukia. Vastaavasti vesikasvien vähyys on yhteydessä veden sameuteen ja särkikalojen suosimaan vesistöjen rehevyyteen.
Siimapalpakko ja vesienhoito
Vesien virkistyskäytön, esimerkiksi uinnin, veneilyn ja kalastuksen edistämiseksi on kokeiltu eri vesikasvilajien niittoa. Siimapalpakko katoaa niittämällä helpommin kuin vidat, lumpeet ja ulpukat ja etenkin uposlehtiset lajit kuten vesirutto ja karvalehti. Palpakon niittäminen on kuitenkin työlästä, koska se kietoutuu potkureihin. Toisaalta ainakin Päijänteellä on todettu, että ruovikon poistaminen ruoppaamalla on antanut tilaa siimapalpakon kasvulle.
Hyötykäyttö
Kuuluisa ruotsalainen biologi Carl von Linné kertoo teoksessaan Flora Lapponica vuodelta 1737, että siimapalpakko on hevosten ja lehmien mieliravintoa, mistä juontuu sanonta "Han lefver som ko i flotagräs", (ruotsinnos T.M.Friesin 1905), mikä on abstrahoitunut suunnilleen tarkoittamaan elämistä "mitä suurimpien herkkujen äärellä". Palpakkolajeja on kokeiltu myös ihmisravintona.
Reima T. A. Luoto
Reima Taisto Aleksander Luoto (s. 1940 ) on suomalainen valtiotieteen maisteri, tiedotuspäällikkö ja tietokirjailija. Hän toimi 1976–2004 Espoon kaupungin tiedotus- ja suhdetoimintapäällikkönä. Hän on toiminut Suomi-Unkari Seuran Espoon paikallisyhdistyksen puheenjohtajana noin 30 vuotta ja hän sai 2013 István Rácz-palkinnon Suomen ja Unkarin kulttuurisuhteiden edistämisestä. Luoto on myös espoolaisen Fenix-kustannus Oy-pienkustantamon toimitusjohtaja. Kustantamo on julkaissut muun muassa matkaoppaita.
John Bryson
thumb|240px|John Bryson John E. Bryson (s. 24. heinäkuuta 1943 New York, Yhdysvallat) oli Yhdysvaltojen 37. kauppaministeri. Senaatti valitsi hänet 20. lokakuuta 2011 äänin 74–26. Hän toimi aiemmin Southern California Edisonin emoyhtiön Edison Internationalin johtotehtävissä.
Bryson ajoi kesäkuussa 2012 samana päivänä kahteen kertaan lyhyin väliajoin kolarin, joista ensimmäisestä hän poistui paikalta, toisen jälkeen hänet löydettiin tajuttomana autosta. Syyksi kerrottiin sairauskohtaus ja Bryson jäi tapausten johdosta sairauslomalle. Bryson ilmoitti 21. kesäkuuta 2012 eroavansa kauppaministerin tehtävästä.
Intelligent Systems
Intelligent Systems on japanilainen videopelejä kehittävä yritys. Intelligent Systems syntyi Gunpei Yokoin johtamasta Nintendon R&D1-osastosta irtautuneista jäsenistä. Yritys on tunnettu useista luomistaan tai jatkamistaan Nintendon pelisarjoista, kuten Metroid, Paper Mario, Fire Emblem, WarioWare ja Nintendo Wars.
Beauchamp
Beauchamp on ranskalaisperäinen nimi, mutta on ollut käytössä myös Britanniassa jo 1000-luvulta asti ja äännetään siellä täysin eri tavoin kuin nykyranskassa. Kun ranskan kielen ääntämys on [bo.ʃɑ̃], brittienglannissa nimi äännetään [biːtʃəm] (siis kuten Beecham) ja amerikanenglannissa toisinaan [boʊ.ˈʃæm] tai [boʊ.tʃæmp].
Beauchamp tai Beauchamps voi tarkoittaa seuraavia:
Kansanvakuutus turvanamme
Kansanvakuutus turvanamme on Risto Jarvan ohjaama lyhyt dokumentti vuodelta 1967, jonka tilasi Kansaneläkelaitos.
Elokuva syntyi, kun Kansaneläkelaitos tilasi 30-vuotisjuhlaansa Risto Jarvalta värillisen lyhytelokuvan, jossa käydään läpi 1930-luvun lopulta asti tapahtuneita suomalaisen sosiaaliturvan uudistuksia, erityisesti kansaneläkettä ja sairausvakuutusta. Tavanomaisen myötäsukaisen tilauselokuvan sijasta Jarva ohjasi filmin televisionomaiseksi haastatteluineen niin, että siinä on terveen kriittisiä äänenpainoja sekä kysymyksissä että vastauksissa.
Sparta
pienoiskuva|upright=1.06|Sparta klassisella kaudella. Paksu viiva: Sparta ja valloitetut alueet, ohut viiva: varsinaisen Spartan kaupungin arvioitu alue. Kartan esittämän alueen leveys luonnossa on noin 150 km. Sparta eli Lakedaimon  oli antiikin kreikkalainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis). Se sijaitsi Eurotas-joen varrella Lakonian eli Lakedaimonian maakunnassa Peloponnesoksen niemimaan eteläosassa. Nykyisin kaupungin paikalla sijaitsee Spártin kaupunki.
Kaupungin vanha nimi oli peräisin sen myyttisestä perustajasta Lakedaimonista. Spartan kaupunkivaltion vallassa ollut alue käsitti myöhemmin Lakonian lisäksi myös Messenian. Lakedaimon-nimeä on käytetty viittaamaan alueeseen, joka koostuu Spartan kaupungista ja sen vallan alla olleista kaupungeista; nykyisin Spartalla voidaan tarkoittaa molempia.
Spartan lähettyvillä oli merkittävä keskus jo mykeneläisellä pronssikaudella 1400–1200-luvuilla eaa. Kaupunki oli Kreikan johtavia kaupunkivaltioita noin vuosina 700–500 eaa. Se johti niin sanottua peloponnesolaisliittoa, johon kuului monia muita kreikkalaisia kaupunkeja. Peloponnesolaissodan aikana vuosina 431–404 eaa. Spartan tärkein vihollinen oli Ateena, jonka kanssa Sparta taisteli Kreikan herruudesta. Voitettuaan sodan Sparta saavutti jälleen hetkeksi johtoaseman kreikkalaisten kaupunkivaltioiden joukossa. Sparta menetti valta-asemansa vuonna 371 eaa., kun sen sotilasmahti kukistui lopullisesti.
Doorilainen Sparta oli tyypillisimpiä Kreikan ylimysvaltioista: kaupunkivaltio, jonka hallitusmuoto oli lopulta suorastaan oligarkkinen. Spartan valtiojärjestys, jonka säätäminen perimätiedon mukaan liittyy Lykurgoksen nimeen, oli kuitenkin pitkän kehityksen tulos. Sparta oli itseensä sulkeutunut kaupunki- ja sotilasvaltio, joka oli kuuluisa ankarasta ja yksipuolisesta sotilaskasvatuksesta ja armeijastaan. Sen elinkeinoelämää hallitsi maanviljelys ja karjanhoito. Sparta ei harjoittanut paljoakaan kaupankäyntiä, eikä sillä ollut myöskään mainittavaa käsityöteollisuutta tai merkittävää osuutta Kreikan kulttuurielämän kehitykseen. Spartan nimi symboloi usein edelleen ”spartalaista” yksinkertaista ja ankaraa elämäntapaa sekä sankaruutta ja sotilaskunniaa.
Esihistoria ja mytologia
Spartan alue on ollut asuttu viimeistään neoliittisella kivikaudella. Pronssikaudella ja erityisesti mykeneläisellä kaudella noin 1400–1200 eaa. se kehittyi merkittäväksi keskukseksi.
pienoiskuva|vasen|[[Afrodite, Helena ja Menelaos. Kuvitusta punakuviotekniikalla maalatussa krateerissa, n. 450–440.]] Mykeneläiselle kaudelle sijoittuvassa kreikkalaisessa mytologiassa Spartan perustaja oli Lakedaimon, joka oli Zeuksen poika. Tämän puoliso oli Eurotas-joenjumalan tytär najadinymfi Sparte. Myyteissä Spartan kaupunki esiintyy yhtenä Peloponnesoksen kolmesta merkittävimmästä keskuksesta Mykenen ja Pyloksen ohella. Sparta oli kuningas Menelaoksen ja tämän puolison, kauneudestaan tunnetun Helenan kotipaikka, siinä missä Mykeneä hallitsi Menelaoksen vanhempi veli Agamemnon. Kummatkin olivat keskeisiä sotapäälliköitä Troijan sodassa, joka sai alkunsa Pariksen vietyä Helenan mukanaan Troijaan. Kertomusten mukaan Menelaoksen suvun valta kesti vielä kaksi sukupolvea Troijan sodan jälkeen. Sen jälkeen pohjoisesta saapuneet doorilaiset valloittajat, jotka esitetään Herakleen jälkeläisinä, valloittivat Peloponnesoksen.
Mykeneläisaikaisen Spartan tai ylipäätään Lakonian tuon aikaisen hallintokeskuksen sijainti ei ole täysin selvä. Aiemmin sen on usein oletettu sijainneen Therapnessa noin kolme kilometriä antiikin Spartan paikasta itäkaakkoon. Sieltä on löydetty Menelaion-nimellä tunnettu rakennuskokonaisuus, johon kuuluu mykeneläisaikainen palatsi sekä asutus. Palatsi oli rakennettu 1400-luvulla eaa. Antiikin aikana Menelaionin paikka oli Menelaokselle ja Helenalle omistettu pyhäkkö, sillä paikkaa pidettiin näiden hautapaikkana.
Toisaalta mykeneläisaikaiseksi Spartaksi on ehdotettu myös Pellanaa noin 30 kilometriä Spartasta pohjoiseen. Sieltä on löydetty jo varhaishelladiselta kaudelta noin 2500 eaa. peräisin oleva asutus ja hautoja, ja se saattaisi olla myös palatsin paikka. Vuosina 2010–2015 kaivettiin esiin mykeneläinen palatsi Ágios Vasíleioksesta noin 12 kilometriä Spartasta eteläkaakkoon. Tutkimusten mukaan se oli rakennettu noin 1400–1300-luvulla eaa.
1200-luvulla eaa. suurin osa Spartan mykeneläisistä asutuksista tuhoutui muiden mykeneläisten keskusten tavoin. Yleensä oletetaan, että (jotakuinkin myyttien mukaisesti) pohjoisesta saapuneet doorilaiset valloittivat Lakonian tasangon ja Spartan noin 950 eaa. alkaen. Spartalaisissa myyteissä näiden johtajina esiintyvät Eurysthenes ja Prokles. Nämä toimivat Spartan kahden kuningassuvun, Agiadien ja Eurypontidien, kantaisinä. Seudulla ainoastaan Sparta ja Amyklai vaikuttavat pysyneen jatkuvasti asuttuna läpi kulttuurimurrosta seuranneiden niin kutsuttujen pimeiden vuosisatojen.
Arkaainen kausi
Spartan uusiksi vallanpitäjiksi nousseet doorilaiset spartalaiset valtasivat ajan kuluessa koko Lakonian ja alistivat valtaansa alueen alkuperäisasukkaat. Näistä spartalaiset tekivät orjia, helootteja. Sparta koostui aluksi neljästä kylästä, joiden nimet olivat Pitana, Limnai, Mesoa ja Kynosura. Suunnilleen 700-luvun eaa. puolessa välissä myös läheinen Amyklain kylä liitettiin Spartaan. Spartaa vaikuttaa tuohon aikaan hallinneen jonkinlainen sotilaseliitti.
700-luvun eaa. lopulla Sparta aloitti laajentumisen myös Lakonian tasangon ulkopuolelle. Noin vuonna 720 eaa. se valloitti Messenian maakunnan niin sanotussa ensimmäisessä Messenian sodassa. Myös Messenian asukkaista tehtiin helootteja; tämän jälkeen heloottien ryhmä koostuikin pääasiassa messenialaisista.
Arkaaisella ajalla Sparta osallistui muiden kreikkalaisten kaupunkivaltioiden tavoin siirtokuntien perustamiseen. Sen siirtokuntia olivat muun muassa Taras ja Thera, jotka kummatkin perustettiin 700-luvulla eaa. Vielä 700–500-luvuilla eaa. Sparta osallistui kreikkalaiseen kulttuurielämään, ja kaupunki tuotti muun muassa keramiikkaa, pronssitöitä ja norsunluukaiverruksia, joita vietiin myös muualle. Osa tuon ajan käsityöläisistä vaikuttaa olleen Spartan kansalaisia. Lisäksi kaupunkiin muutti käsityöläisiä ja taiteilijoita muualta Kreikasta. Kaikki muuttui kuitenkin suhteellisen nopeasti noin vuonna 525 eaa., jolloin kaupankäynti muualle lakkasi käytännössä kokonaan.
Sama ilmiö näkyy myös kirjallisuudessa. Vielä 600-luvulla eaa. Spartassa eli kaupungin kansallisrunoilijana pidetty Tyrtaios, joka kirjoitti isänmaallista runoutta messenialaissotien aikaan. Samalla vuosisadalla Spartassa eli myös sinne muualta muuttanut Alkman, jota pidetään kuorolyriikan perustajana. Näitä kahta arkaaisen kauden runoilijaa lukuun ottamatta antiikin Sparta ei ole juuri jättänyt merkkejä antiikin kirjallisuuteen.
Sparta nousi Kreikan johtavien valtioiden joukkoon 500-luvulla eaa. Se pyrki valloittamaan Arkadian ja taisteli tässä erityisesti sen merkittävimmän kaupungin Tegean kanssa. Vuonna 550 eaa. Sparta kärsi Tegealle tappion, mutta kukisti tämän noin 530 eaa. Vuonna 546/545 eaa. Sparta kukisti lopulta myös Argoksen niin kutsutussa 300:n taistelussa ja valtasi samalla muun muassa Kynurian, joka sijaitsi Lakonian ja Argoliin välissä. Päin vastoin kuin helootit, uusien valloitusten myötä Lakoniaan liitetyillä rajaseuduilla asuneet niin kutsutut perioikit pysyivät vapaina, mutta eivät saaneet Spartan kansalaisoikeuksia. Laajimmillaan Spartan vallassa oli noin 8 500 neliökilometrin alue, mikä teki siitä suurimman kreikkalaisista kaupunkivaltioista.
Hegemoniansa aikana Sparta pyrki sekaantumaan myös muun muassa Boiotian ja Samoksen (525 eaa.) asioihin. Ateenassa spartalaiset auttoivat vuonna 510 eaa. syrjäyttämään Peisistratoksen poikien tyrannian. Spartalaiset tekivät sotaretkiä myös Pohjois-Afrikkaan ja Sisiliaan saakka. Spartan merkittävyydestä tuona aikana kertoo myös se, että Lyydian kuningas Kroisos solmi sen kanssa liiton. 500-luvun eaa. lopulla Sparta pyrki jo laajenemaan ennemmin liittoutumalla kuin sotimalla. Vuonna 505 eaa. se perusti peloponnesolaisliiton, johon se oli vuoteen 500 eaa. mennessä saanut useita liittolais-alamaisia, merkittävimpinä Korintti, Elis ja Tegea. Liitto säilyi aina vuoteen 365 eaa. saakka. Liittolaiset olivat muita Argoksen vastustajia, jolloin Sparta pystyi hyödyntämään asemaansa Argoksen päävihollisena.
Kun Persian kuningas Kserkses I hyökkäsi Kreikkaan, nähtiin Sparta kreikkalaisten selvänä johtajana seuranneissa persialaissodissa. Sparta auttoi Ateenaa, vaikka myöhästyikin Marathonin taistelusta vielä vuonna 490 eaa. Persialaisten toisen hyökkäyksen aikana vuosina 480–479 eaa. spartalaiset sotapäälliköt toimivat usein koko helleenien sotajoukon komentajina. Thermopylain taistelussa vuonna 480 eaa. kuuluisa 300 spartalaisen sekä näiden liittolaisten sotajoukko taisteli Persian ylivoimaista armeijaa vastaan kuningas Leonidaan johdolla.
Klassinen kausi
Persialaissotien jälkeen Spartan johtoasema kreikkalaisessa maailmassa alkoi heikentyä. Ateenan johdolla perustettiin Deloksen meriliitto, josta pian muodostui kilpailija Spartan johtamalle liitolle. Seurauksena Sparta ja Ateena asettuivat valtapoliittisiksi päävastustajiksi, ja ne nähtiin myös ideologisesti toistensa vastakohtina. Sparta kääntyi yhä enemmän sisäänpäin kohti ankaraa elämäntapaa, josta se on tullut tunnetuksi, ja kaupunki oli suhteellisen eristynyt muusta maailmasta. Eräänä esimerkkinä oli paitsi kauppa- ja kulttuuriyhteyksien katkeaminen myös muualla kelpaamattoman rautaisen rahan käyttö.
Samaan aikaan noin 480–460 eaa. Sparta kärsi jälleen myös heloottien kapinoinnista. Tegea kapinoi Spartan valtaa vastaan vuosina 473–471 eaa. Vuonna 464 eaa. tapahtunut maanjäristys tappoi suuren määrän spartalaisia, minkä yhteydessä myös messenialaiset helootit nousivat jälleen kapinaan. Kolmannen Messenian sodan jälkeen ateenalaiset asuttivat messenialaisia Naupaktokseen.
Ateenan ja Spartan välit heikkenivät 400-luvun eaa. puolessa välissä, ja vuosina 460–445 eaa. kaupungit kävivät toisiaan vastaan niin kutsutun ensimmäisen peloponnesolaissodan. Sodan alkuvaihetta kutsutaan yleensä Arkhidamoksen sodaksi Spartan kuninkaan Arkhidamoksen mukaan. Sota loppui ilman selvää voittajaa. Varsinaisessa peloponnesolaissodassa, joka alkoi vuonna 431 eaa., Sparta soti liittolaistensa Korintin ja Theban kanssa Ateenaa vastaan. Vuonna 404 eaa. Sparta voitti Ateenan liittolaistensa tuella ja persialaisten rahoittamana.
Peloponnesolaissotien lopputuloksen myötä Sparta saavutti lyhyeksi aikaa johtoaseman kreikkalaisten kaupunkivaltioiden joukossa. Se yritti valloittaa Joonian kreikkalaiset kaupungit Persian vallasta. Ateena sekä Spartan vihollisiksi kääntyneet Theba ja Korintti aloittivat kuitenkin Persian yllyttäminä Korintin sodan Spartaa vastaan vuonna 395 eaa. Sota loppui vuonna 387 eaa. ilman selvää voittajaa. Persian kuningas toimi sodan päättäneen Antalkidaan rauhan takaajana. Sparta ajautui pian sotaan Theban kanssa ja vuonna 371 eaa. thebalaiset kukistivat spartalaiset Leuktran taistelussa, mikä merkitsi Spartan sotilasmahdin päättymistä lopullisesti.
Seuranneen Theban hegemonian aikana thebalaiset tuhosivat Spartan imperiumin ja vapauttivat Messenian ja Arkadian Spartan vallasta Epameinondaan johdolla. Vuonna 362 eaa. thebalaiset kukistivat spartalaiset uudelleen Mantineian taistelussa. Näiden tappioiden nöyryyttämä Sparta ei ottanut osaa Ateenan ja Theban taisteluun Makedonian Filippos II:ta vastaan ja oli ainut kreikkalainen kaupunki, joka ei osallistunut Filippoksen perustamaan Korintin liittoon. Sparta yritti kapinoida Makedoniaa vastaan vuonna 331 eaa., mutta kärsi tappion seuranneessa Megalopoliin taistelussa.
Hellenistinen ja roomalainen kausi
pienoiskuva|[[Pyrrhos piirittää Spartaa 272 eaa. Jean-Baptiste Topino-Lebrun, 1799–1800.]]
Rooman valtakunta kukisti Akhaian liiton vuonna 146 eaa. ja liitti Peloponnesoksen osaksi roomalaista Achaean provinssia. Roomalaisella kaudella Sparta elpyi kaupunkina. 100- ja 200-luvuilla jaa. joitakin sen klassisen kauden käytänteitä pyrittiin elvyttämään eräänlaisen nostalgian hengessä. Kaupunkia myös yritettiin kehittää jonkinlaisena urheilun ja ruumiinkulttuurin keskuksena Ateenassa ollutta filosofiakoulutuksen keskusta vastaan. Vuonna 267 jaa. Sparta selviytyi herulien hyökkäyksestä, mutta tuhoutui Alarikin johtamien visigoottien hyökkäyksessä vuonna 395 jaa. Tämän jälkeen kaupunki hylättiin lähes kokonaan.
Myöhempi historia
Bysanttilaisella keskiajalla seudun asutus siirtyi läheiseen Mystraksen eli Mistran linnoitettuun kaupunkiin, joka oli koko Peloponnesoksen merkittävin keskus. 1200-luvulta 1800-luvulle tultaessa entinen Sparta oli kutistunut pienehköksi kyläksi Mystraksen varjossa. Kreikan itsenäistyttyä kuningas Otto antoi vuonna 1834 määräyksen, että Mystraksen asutus oli siirrettävä Spartan paikalle, ja kaupungin nimeksi tulisi sama kuin muinaisaikana. Nykykreikkalaisessa muodossa se tunnetaan nimellä Spárti. Nykypäivänä Spárti on Lakonian alueyksikön hallintopääkaupunki ja lähiseutunsa talouden, kulttuurin ja maanviljelyn keskus.
Antiikin Spartan arkeologiset kaivaukset, joita on suoritettu muun muassa kaupungin akropoliilla ja sen ympäristössä, alkoivat vuosina 1892–1893. Niitä suoritti alun perin American School of Classical Studies at Athens eli Yhdysvaltain arkeologinen koulu C. Waldsteinin johdolla. Vuosina 1906–1910, 1924–1928 ja 1949 kaivauksia jatkoi British School at Athens eli brittiläinen arkeologinen koulu Ateenassa. Vuodesta 1957 kaivauksia ovat suorittaneet kreikkalaiset sekä jälleen britit muun muassa vuosina 1992–1995. Kaivauksia on tehty myös muualla lähialueella, kuten Menelaionin alueella, Amyklaissa sekä muissa mykeneläis- ja antiikin aikaisissa kohteissa.
Valtiomuoto
Spartalaisen käsityksen mukaan kaupungin yhteiskuntajärjestyksen oli määrännyt kuningas Lykurgos, joka ajoitettiin 1000–700-luvuille eaa. Todellisuudessa se lienee kehittynyt vähitellen. Valtiomuoto saavutti vakiintuneen muotonsa 600-luvulla eaa., mutta laitettiin silti kokonaisuudessaan Lykurgoksen nimiin.
Spartan valtiomuodon ytimenä oli niin kutsuttu Suuri rhetra, jonka Lykurgoksen kerrottiin saaneen Delfoin oraakkelilta. Myös tämä ajoittaa valtiomuodon todennäköisimmin 600-luvun eaa. lopulle. Valtiomuodossa valta oli jaettu Spartan kuninkaiden, neuvoston eli gerusian, eforien sekä kansankokouksen eli apellan kesken. Tarkoituksena lienee ollut vallan tasapainottaminen monarkian, aristokratia-oligarkian ja demokratian välillä, kuten Aristoteles sen näki.
Spartassa oli kaksi kuningasta, jotka toimivat ylimpinä pappeina, tuomareina ja sotapäälliköinä. Kahden kuninkaan malli palautui siihen, että Sparta oli syntynyt useiden kylien yhdistymänä. Kuninkuus oli periytyvä. Toinen kuninkaista kuului aina Agiadien (Agiadai) sukuun ja toinen Eurypontidien (Eurypontidai) sukuun. Toinen kuninkaista toimitti valtion uhrit, toinen puolestaan toimi sodassa ylimpänä päällikkönä. Kuninkaat valvoivat myös toisiaan. Kuninkaiden valta oli suurinta juuri sotapäälliköinä. Vähitellen heidän valtaansa rajoitettiin, mutta ylipäällikkyys säilyi. Spartalaisia kuninkaita ovat olleet muun muassa Lykurgos, Prokles- ja Eurysthenes-sukuiset kuninkaat sekä Leonidas.
Eforit vaihtuivat vuosittain ja toimivat toimeenpanevana elimenä. Kaksi eforeista lähti sotaan kuninkaan mukana. Eforit lisättiin järjestelmään mahdollisesti vasta myöhemmässä vaiheessa kuningas Theopompoksen aikana. Lopulta nämä saivat kaiken tarkastusvallan valtiossa. Tunnetuimpia eforeista on spartalainen filosofi Khilon (n. 500 eaa.), jota pidetään yhtenä Kreikan seitsemästä viisaasta.
Armeija
pienoiskuva|upright|Kypäräpäisen [[hopliitti|hopliitin marmoripatsas (5. vuosisata eaa.), ehkä Leonidas I. Spártin arkeologinen museo.]]
Spartan armeija oli antiikin Kreikan ylivoimaisesti parhaiten koulutettu armeija. Aina 500-luvulta eaa. 300-luvun eaa. puoliväliin asti Spartan armeija aiheutti pelkoa ja kunnioitusta vastustajissaan. Sparta oli ainoa kreikkalainen kaupunkivaltio, joka ylläpiti pysyvää armeijaa. Armeijan muodostivat kaupungin vapaat miehet eli Spartan kansalaiset, jotka omistivat elämänsä sotilaskoulutukselle ja sotimiselle. Spartalaiset hopliitit oli varustettu pitkillä keihäillä, pyöreillä lambda-kirjaimin merkityillä kilvillä sekä kypärillä, joiden pohjalta roomalaisten legioonalaisten kypärät myöhemmin suunniteltiin. Spartalaiset sotilaat tunnettiin myös pitkistä hiuksistaan. Sotilaita ei ollut varustettu vahvoin panssarein kuten muiden Kreikan kaupunkien hopliitit, vaan heidän asunaan oli verenpunainen kitoni, jota pidettiin väriltään kaikkein miehekkäimpänä ja lisäksi veri erottui siitä huonoiten.
Väestö
Spartan kansa koostui monesta eri kansanryhmästä. Spartan kansalaisia kutsuttiin nimellä homoioi (tasavertaiset) tai spartiatai. Nämä muodostivat doorilaisen yläluokan, joka oli tullut maahan valloittajina, ja olivat ainoina täysivaltaisia kansalaisia. He saivat toimeentulonsa maatiloiltaan. Spartan valtiojärjestyksen nojalla oli kansalaisten kesken jaettu viljelysmaat yhtä suuriksi palstoiksi, joita ei saanut ostaa eikä myydä.
Maanviljelyssä kaiken työn tekivät valtion omistamat helootit (heilōtes), maaorjat. Tämä sorrettu ryhmä muodostui Lakonian ja Messenian alkuperäisistä asukkaista. Helootteja käytettiin myös miehistönä armeijassa. Spartalaiset joutuivat pelkäämään koko ajan heloottien kapinaa. Toisaalta heloottien olemassaolo vapautti kansalaiset omistautumaan elämänmittaiselle sotilaskoulutukselle.
Kolmas tärkeä ryhmä olivat perioikit (perioikoi), jotka olivat vapaita, mutta joilla ei ollut Spartan kansalaisoikeuksia. Perioikit asuivat muissa Lakonian kaupunkivaltioissa; myös ryhmän nimi viittaa siihen, että he ”asuivat (Spartan) ympärillä”. He olivat kauppiaita, käsityöläisiä ja maanviljelijöitä, ja toimivat näin ammateissa, joita ei pidetty vapaille spartalaisille soveltuvana. Spartan armeijassa oli yhtä paljon spartalaisia ja perioikkeja.