cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Patrick Wackström
Seuratasolla Patrick Wackström edusti Porvoon Akillesta. Hän voitti maantie- ja ratalajeissa vuosina 1977–1983 yhteensä yhdeksän henkilökohtaista Suomen-mestaruutta ja useita joukkuemestaruuksia. Hän ajoi useita Suomen ennätyksiä, muun muassa 4 000 metrin takaa-ajossa ajan 4.56,8 vuonna 1981.
Patrick Wackström on toiminut Suomen Pyöräilyunionin hallituksessa. Hänen isänsä Ole Wackström oli 1960-luvulla Suomen parhaita kilpapyöräilijöitä.
Wackström on ollut Porvoon Energia Oy:n toimitusjohtaja vuodesta 2006.
Havupuut
Havupuut ovat paljassiemenisiin siemenkasveihin kuuluva kasviryhmä. Havupuut ovat monivuotisia puuvartisia ja useimmiten ainavihantia kasveja. Havupuiden lehdet ovat tyypillisesti kapeita neulasia, mutta havupuilla esiintyy myös suomumaisia ja leveämpiä lehtiä. Havupuilla ei ole kukkia, vaan kävyiksi kutsutut kukinnot muodostuvat pelkistä rangan ympärille asettuneista hedelehdistä tai käpysuomuiksi kutsutuista emilehdistä tukilehtineen. Emikävyt eli varsinaiset kävyt ovat usein havupuilla kypsinä kuivia ja puutuneita, mutta ne voivat myös olla pehmeitä ja mehukkaita kuin koppisiemenisten kasvien hedelmät. Puuaines koostuu erityisistä putkisoluista, jotka ovat rengashuokosellisia ja joista muodostuu vuosilustoja.
Havupuita tunnetaan määritelmistä riippuen 600–650 lajia, jotka jaetaan tyypillisesti kuuteen heimoon. Havupuut ovat taloudellisesti tärkeä kasviryhmä. Ne muodostavat merkittävän osan maailman saha- ja erityisesti paperiteollisuuden raaka-aineista.
Kuvaus
Havupuut ovat monivuotisia puuvartisia kasveja. Ne ovat usein suurikokoisiakin puita, mutta voivat olla myös pensasmaisia tai varpumaisia, kuten jotkin maanmyötäisesti kasvavat katajat. Fossiileista tunnettujen muinaisten havupuiden joukossa on myös joitakin ruohovartisina pidettyjä lajeja. Puumaisilla havupuilla runko on usein suora ja pysty sekä oksat vaakasuunnassa siirottavia, mikä antaa monille havupuille säännöllisen kartiomaisen latvuksen muodon. Havupuut ovat tyypillisesti ainavihantia, mutta ryhmään kuuluu myös kausivihantia edustajia, kuten lehtikuuset ja suosypressit. Useimmat havupuut varistavat vanhojen lehtiensä mukana myös lateraaliset versonsa.
Kaikki havupuut muodostavat sienijuuria eli mykorritsaa yhdessä symbioottisten sienten kanssa. Havupuiden sienijuuret ovat usein sisäsienijuuria eli endomykorritsaa, jossa sienirihmasto läpäisee kasvin juurten soluseinät, mutta mäntykasvien heimolla sienijuuret ovat pintasienijuuria eli ektomykorritsaa.
Lehdet
Havupuiden pääasialliset yhteyttävät elimet ovat lehtiä. Lehdet ovat tyypillisesti kapeita neulasia, mutta myös muita lehtimuotoja esiintyy, kuten varsinkin sypressikasveilla ja podokarpuskasveilla yleiset suomumaiset lehdet sekä joidenkin podokarpuskasvien ja araukariakasvien suuremmat litteät lehdet. Monilla havupuilla nuoren kasvin varhaislehdet ovat neulasmaisia, mutta vanhemman kasvin myöhäislehdet suomumaisia. Varjostinkuusilla ja lapakkapuilla ensisijaisina yhteyttävinä eliminä toimivat surkastuneiden lehtien sijaan leveän litteät lehtivihreälliset versot eli laakavarret. On olemassa myös yksi havupuulaji, jonka ei tarvitse yhteyttää; podori (Parasitaxus usta) on paljassiemenisten kasvien keskuudessa ainutlaatuinen loiskasvi.
Havupuun lehdessä on usein vain yksi keskisuoneksi kutsuttu lehtisuoni, mutta leveämmät lehdet voivat olla myös silposuonisia, jolloin suonia on useita rinnakkain. Suonet muodostuvat yhdestä tai useammasta transfuusiosolukon ympäröimästä johtojänteestä. Johtojänteet koostuvat pääasiassa putkisolujen muodostamasta puusolukosta ja nilasolukosta, kun taas ympäröivä transfuusiosolukko koostuu tylppysoluista ja lyhyistä putkisoluista. Johtojänteitä ja transfuusiosolukkoa ympäröi lehden lehtivihreällinen osa eli mesofylli, joka koostuu havupuilla etupäässä haaraisista liistaketylppysoluista. Monilla havupuilla mesofyllissä on myös pihkatiehyitä. Lehden pinnan muodostavat vahakerroksen eli kutikulan suojaama päällysketto eli epidermi ja sen alainen hypodermi, joka sisältää usein lehteä jäykistäviä vahvikesoluja. Lehden pinnan lävistävät kasvin kaasujenvaihdon mahdollistavat ilmaraot sekä joillakin havupuilla myös pihkaa erittävät pihkanystyt.
Monilla ainavihannilla havupuilla lehdissä on kuivakkokasveille tyypillisiä veden haihtumista vähentäviä piirteitä. Kapeilla lehdillä on suhteellisen pieni pinta-ala tilavuuteensa nähden, pinta on usein paksun kutikulan eli vahakerroksen peittämä, ja ilmaraot ovat usein painautuneet syvälle pintarakenteeseen.
Kukinnot
Havupuut ovat paljassiemenisiä kasveja, joiden kukinnot ovat rakenteeltaan käpyjä. Havupuiden kukinnot ovat tavallisesti yksineuvoisia, jolloin ne voidaan jakaa hedekäpyihin ja emikäpyihin eli varsinaisiin käpyihin. Havupuiden käpyjä tai niiden osia kutsutaan toisinaan kukiksi, mutta täsmällisesti määriteltynä havupuilla paljassiemenisinä kasveina ei ole kukkia.
Havupuun hedekäpy koostuu kukintorangan ympärille asettuneista hedelehdistä. Hedelehden abaksiaalisella eli alapinnalla sijaitsevat siitepölyä tuottavat pölylokerot. Mäntykasvien ja podokarpuskasvien siitepölyhiukkasissa on tunnusomaisia ilmaonteloita.
Havupuun emikäpy eli käpy koostuu pohjimmiltaan kukintorangan ympärille asettuneista suomumaisista emilehdistä eli emisuomuista sekä niiden peitinsuomuiksi kutsutuista tukilehdistä. Siemenaiheet kehittyvät suoraan käpyjen emilehtien pinnalle, kuten muillakin paljassiemenisillä kasveilla. Käpyjen rakenteessa on kuitenkin huomattavia eroja eri havupuuryhmien välillä. Esimerkiksi mäntykasveilla puutuneet emisuomut ja ohuet peitinsuomut erottuvat kävyssä selvästi erillisinä osina, kun taas sypressikasveilla emi- ja peitinsuomut ovat täysin yhdiskasvuisia. Useilla havupuilla käpy on surkastunut yksisiemeniseksi. Tämäntyyppiset kävyt podokarpuskasveilla ja marjakuusikasveilla kehittyvät siemenen kypsyessä yleensä meheviksi koppisiemenisten kasvien hedelmiä muistuttaviksi rakenteiksi.
Kehityshistoria
Havupuut ovat kehittyneet paleotsooisella maailmankaudella eläneistä varhaisista siemenkasveista. Näistä erityisesti varhaiselta kivihiilikaudelta alkaen tunnetun lahkon Cordaitales on usein epäilty sisältävän havupuiden kantamuotoja, ja joskus ryhmän kasvit on itsessäänkin luokiteltu havupuiksi.
Vanhimpana tunnettuna havupuuna on usein pidetty noin 315 miljoonan vuoden ikäisistä myöhäisen kivihiilikauden fossiileista tunnettua lajia Swillingtonia denticulata. Toinen hyvin varhainen havupuu on hieman yli 300 miljoonaa vuotta sitten elänyt Thucydia mahoningensis. Se on tulkittu pienehköksi puuksi, jonka pystyssä rungossa kasvoi lyhyiden neulasmaisten lehtien peittämiä vaakatasossa haarovia oksia. Puu tuotti nykyhavupuista poiketen kerrannaisia käpyjä, joissa suurempi käpy koostui useammasta pienestä kävystä. Swillingtonia on kuvattu suppeammasta ja huonommin säilyneestä aineistosta, mutta sen on esitetty olleen samankaltainen. Näitä kivihiilikauden lopun puita pidetään usein nykyhavupuihin johtaneen kehityslinjan edustajina, vaikka ne luokitellaankin perinteisesti erilliseen lahkoon Voltziales.
Mesotsooisella maailmankaudella fossiiliaineistoon ilmestyy tunnistettavasti nykyisiin havupuuheimoihin kuuluvia kasveja. Rajanveto nykyisten havupuuryhmien ja esihistoriallisten ryhmien välillä ei ole yksiselitteistä, ja esimerkiksi triaskautista sukua Parasciadopitys on toisinaan pidetty vanhimpana tunnettuna sypressikasvien heimon edustajana, mutta toisissa tulkinnoissa se luokitellaan Voltziales-lahkoon. Viimeistään liitukaudella kuitenkin kaikki kuusi yleisesti hyväksyttyä nykyistä havupuuheimoa olivat kiistatta olemassa ja niiden tärkeimpinä tuntomerkkeinä toimivat kävyt olivat pitkälti kehittyneet nykyiseen muotoonsa.
Koppisiemenisten eli kukkivien kasvien yleistyessä liitukaudelta kenotsooiselle kaudelle havupuut ovat harvinaistuneet. Kukkivat kasvit ovat pystyneet mukautumaan, kehittymään ja lajiutumaan havupuita nopeammin. Tämän seurauksena kukkivat kasvit ovat pitkälti syrjäyttäneet havupuut monista elinympäristöistä, ja täysin korvanneet havupuut esimerkiksi aroalueiden kasveina. Nykyiset havupuut kasvavat usein marginaalisissa elinympäristöissä, oloissa, jotka ovat liian kylmiä tai ravinneköyhiä vastaavankokoisille kukkiville kasveille.
Luokittelu
Havupuut ovat paljassiemenisiä siemenkasveja. Ryhmän tarkka asema riippuu käytetystä luokittelusta. Havupuita on käsitelty muiden ohella heimona Coniferae, lahkona Coniferales, luokkana Pinopsida ja kaarena Pinophyta. Nykyisessä kladistisessa luokittelussa havupuiden muodostaman ryhmän nimityksenä saattaa olla Pinidae tai Coniferales.
Useiden geneettisten tutkimusten mukaan perinteisesti havupuina pidetyt heimot eivät tosiasiassa ole yhtenäinen ryhmä, eivätkä siten muodosta tieteellistä taksonia ollenkaan. Monissa tutkimustuloksissa paljassiemenisten kasvien lahko Gnetales, jota ei ole perinteisesti pidetty havupuihin kuuluvana, sijoittuu havupuiden mäntykasvien heimon sisarryhmäksi mäntykasvien ja muiden havupuiden väliin. Tällöin havupuut eivät olisi nykyluokittelun mukainen yksisyntyinen eli monofyleettinen ryhmä ilman Gnetales-lahkon kasveja. Eräät tutkijat ovatkin tämän nojalla määritelleet Gnetales-ryhmän kasvitkin havupuiksi.
Lahkot ja heimot
Nykyisin elävät havupuut jaetaan kasvien luokitusta kehittäneen Angiosperm Phylogeny Groupin mukaan kahteen lahkoon ja kuuteen heimoon. Seuraava kaavio esittää niiden sukulaisuussuhteet.
Mäntykasvit eroavat sekä perimältään että ulkomuodoltaan selvästi kaikista muista havupuista. Mäntykasvien heimo onkin nykyisistä havupuuheimoista basaalisin, mikä tarkoittaa sen eronneen havupuiden yhteisestä kehityslinjasta ensimmäisenä.
Tutkijoiden keskuudessa on ollut useita näkemyksiä havupuiden jaottelusta lahkoihin. Angiosperm Phylogeny Groupin käyttämässä luokituksessa perinteisesti havupuihin sisällytetyt kasviheimot jaetaan kahteen lahkoon; Pinales-lahkoon kuuluu ainoastaan mäntykasvien heimo ja suureen Cupressales-lahkoon kuuluvat kaikki muut viisi havupuuheimoa. Joissakin luokituksissa toisilleen läheistä sukua olevat araukariakasvit ja podokarpuskasvit on erotettu Cupressales-lahkosta erilliseen Araucariales-lahkoon. Toisissa luokituksissa kaikki nykyisin elävät havupuuheimot sisällytetään Pinales-lahkoon.
Myös havupuuheimojen lukumäärästä on eroavia näkemyksiä. Esimerkiksi rypälekuusten suku (Cephalotaxus) voidaan erottaa marjakuusikasveista erilliseksi Cephalotaxaceae-heimoksi, tai lapakkapuiden suku (Phyllocladus) voidaan erottaa podokarpuskasveista Phyllocladaceae-heimoksi. Lisäksi nykyisen sypressikasvien heimon suvut jaettiin yleisesti sypressikasvien heimoon ja suosypressikasvien heimoon (Taxodiaceae), kunnes geneettiset tutkimukset osoittivat jaon perusteettomaksi.
Fossiiliset havupuuryhmät
Nykyisin elävien heimojen lisäksi havupuihin on luokiteltu useita fossiileista tunnettuja esihistoriallisia kasveja, jotka muistuttivat rakenteellisesti ja morfologisesti nykyisiä havupuita, mutta eivät kuulu selkeästi mihinkään nykyiseen havupuuheimoon. Esimerkiksi Cheirolepidiaceae on mesotsooisella maailmankaudella elänyt kasviheimo, jonka katsotaan tutkijoiden keskuudessa varsin yksimielisesti kuuluvat havupuihin, sillä heimon kasvit muistuttavat ulkoisilta ominaisuuksiltaan ja rakenteeltaan suuresti erityisesti araukariakasvien ja sypressikasvien heimojen havupuita. Cheirolepidiaceae-heimon edustajat kuitenkin erottuvat omaksi ryhmäkseen näistä jo mesotsooisella ajalla olemassa olleista nykyisistä havupuuheimoista ainutlaatuisen monimutkaisen siitepölyn rakenteensa sekä poikkeuksellisen paksun kutikulansa vuoksi.
Voltziales on suuri joukko paleotsooisen kauden ja varhaisen mesotsooisen kauden paljassiemenisiä kasveja, joka on perinteisesti luokiteltu nykyhavupuista erilliseksi lahkoksi, mutta joka edustaa useiden tutkijoiden mielestä nykyisten havupuiden kantamuotoja. Voltziales-ryhmään luokitellut kasvit muistuttavat nykyhavupuita monin tavoin, mutta eroavat selvästi emikävyn kerrannaisen rakenteen puolesta. Monet tutkijat uskovat nykyisten havupuiden yksinkertaisempien käpysuomujen kehittyneen näiden käpyjen monisuomuisista rakenteista. Cordaitales on toinen joukko lähinnä paleotsooisen kauden paljassiemenisiä kasveja, joita eräät tutkijat pitävät myös havupuiden kantamuotoina, kun taas toiset tutkijat katsovat niiden edustavan havupuista erillistä kehityslinjaa. Cordaitales-ryhmän kasvit muistuttavat rakenteellisesti nykyhavupuita, mutta eroavat selvästi sekä hede- että emikäpyjensä rakenteen puolesta.
Levinneisyys
Havupuita esiintyy luonnossa kaikilla mantereilla Etelämannerta lukuun ottamatta. Havupuut ovat erityisen hallitsevina pohjoisen pallonpuoliskon viileänlauhkealla vyöhykkeellä, jota kutsutaankin usein pohjoiseksi havumetsävyöhykkeeksi. Viileänlauhkealla ilmastoalueella kasvaa kuitenkin havupuulajeista vain pieni osa, sillä lajirunsaus on suurimmillaan subtrooppisten ja trooppisten vyöhykkeiden ylänköalueilla.
Suomessa kasvaa luonnonvaraisena neljä lajia: mänty eli metsämänty (Pinus sylvestris), kuusi eli metsäkuusi (Picea abies), kataja eli kotikataja (Juniperus communis) ja euroopanmarjakuusi (Taxus baccata), sekä yleisesti istutettuna muiden muassa siperianlehtikuusi (Larix sibirica), euroopanlehtikuusi (Larix decidua), sembramänty (Pinus cembra), kanadantuija (Thuja occidentalis), japaninmarjakuusi (Taxus cuspidata) ja siperianpihta (Abies sibirica).
E2 Tutkimus
E2 Tutkimus on monitieteinen, riippumaton tutkimuslaitos, joka palvelee tiedolla järjestöjä, yrityksiä, säätiöitä, kuntia, ministeriöitä, poliittista päätöksentekoa ja mediaa. E2 Tutkimuksen hallituksen puheenjohtaja on Risto Murto, varapuheenjohtaja Anna Herlin ja johtaja Karina Jutila.
L&M
thumb|300px|Puolalainen L&M-aski. L&M on Philip Morrisin (nyk. Altria Group) vuonna 1953 perustettu savukemerkki. Nimi tulee kehittelijäyhtiön Liggett & Myers alkukirjaimista. Nykyään L&M-tupakkaa myydään myös itsekäärittävänä (aromeina Full Flavor (Punainen) ja Blue Label (Sininen). Merkki ei ole kovin yleinen Yhdysvalloissa, mutta melko yleinen muun muassa Ruotsissa, Venäjällä, Ukrainassa, Benelux-maissa, Tanskassa ja Thaimaassa.
Suomessa L&M-savukkeita valmisti vuoteen 2004 saakka Philip Morrisin myöntämällä yksinoikeuslisenssillä Amer-Tupakka Oy, kunnes se luopui tupakkabisneksestä ja alkoi keskittyä urheiluvälineisiin nimellä Amer Sports.
L&M-savukkeita valmistava Philip Morris ilmoitti tammikuussa 2018 luopuvansa kokonaan savukkeiden valmistuksesta, mutta lopettamisaikaa ei kuitenkaan ilmoitettu.
Pennat
Pennat eli vanhemmalta nimeltään viiriahvenet (Nemipteridae) on ahvenkaloihin kuuluva heimo. Heimon lajeja tavataan indopasifiselta merialueelta. Eräitä pentalajeja pidetään myös akvaarioissa.
Taksonomia
Pentojen heimoon luokitellaan kuuluvaksi viisi sukua ja lähteestä riippuen yhteensä 62–64 lajia. Heimon lajit ovat melko läheistä sukua putsareille (Lethrinidae). Pennat sekä putsarit luokitellaan toisinaan yhdessä pikarellien (Centracanthidae) ja hammasahventen kanssa alalahkoon Sparoidea.
Anatomia
Pennat kasvavat suurimmillaan noin 35 cm pitkiksi. Ruumiinrakenteeltaan ne ovat hoikkaruumiisia kaloja, joilla on yksi pitkä selkäevä. Pyrstöevä on usein haarautunut tai kuunsirpin muotoinen ja evän yläosa voi olla pidentynyt ja päättyy säiemäiseen lisäkkeeseen. Suu on lajeilla pieni tai keskikokoinen ja hampaat kartionmuotoiset. Eräillä Nemipterus- ja Pentapodus-suvun lajeilla osa hampaista on suurentunut. Osa Scolopsis-, Nemipterus- ja Pentapodus-suvun lajeista on hermafrodiitteja. Pentojen suomut ovat keskikokoiset ja väreiltään vaihtelevat. Usein kalat ovat punertavia, punaisia, keltaisin ja sinisin kuvioin.
Levinneisyys ja elintavat
Pennat ovat mereisiä kaloja, joita tavataan indopasifisen merialueen länsiosista. Ne elävät lähellä muta- tai hiekkapohjaa aina 400 metrin syvyyteen asti. Osa lajeista elää kivikkoisemmilla alueilla ja koralliriutoilla. Suurin osa heimon kaloista on petoja, jotka syövät pienempiä kaloja, äyriäisiä ja monisukamatoja. Osa pennoista syö myös planktonia. Pentojen kutuaika vaihtelee suuresti lajeittain. Pienillä pentalajeilla enemmistö kaloista on naaraita, kun taas suuremmilla lajeilla koiraat muodostavat enemmistön.
Eräitä pentalajeja pidetään akvaarioissa. Ne ovat myös tärkeitä ruokakaloja levinneisyysalueellaan. Niitä myydään tuoreena, kuivattuna ja suolattuna, savustettuna sekä säilykkeinä.
Britannian Grand Prix 1974
thumb|right|[[Emerson Fittipaldi sijoittui kilpailussa toiseksi.]] Britannian Grand Prix 1974 oli Formula 1 -sarjan osakilpailu, joka ajettiin 20. heinäkuuta 1974 Brands Hatchin radalla. Kilpailun voitti Jody Scheckter, jolle voitto oli kauden toinen. Kilpailun aikana johdossa olivat Niki Lauda ja Jody Scheckter.
Carolina Klüft
Carolina Evelyn Klüft (s. 2. helmikuuta 1983 Sandhult, Ruotsi) on uransa päättänyt ruotsalainen yleisurheilija. Seitsen- ja viisiottelun lisäksi hän on kilpaillut menestyksekkäästi pituushypyssä. Klüft on voittanut yhden kultamitalin Olympiakisoista, neljä kultaa ja yhden pronssimitalin yleisurheilun MM-kisoista sekä neljä kultaa ja pronssimitalin yleisurheilun EM-kisoista.
Seitsenottelussa Klüft oli voittamaton vuosina 2002–2007. Hän on ylittänyt seitsenottelussa 7 000 pistettä kahdesti ja on kolmas tuon rajan ylittäjä. Kaikkien aikojen tilastoissa hän on toisena. Kansainvälisen yleisurheiluliiton maaliskuun 2006 rankinglistalla Klüft noteerattiin kaikki lajit huomioiden yhdeksännelle sijalle.
Elämäkerta
thumb|left|200px|Klüft Osakan MM-kilpailuissa 2007. Carolina Klüft kasvoi Etelä-Ruotsissa Växjössä yhdessä vanhempiensa ja kolmen sisaruksen kanssa. Tällä hetkellä hän elää Karlskronassa yhdessä aviomiehensä, seiväshyppääjä Patrik Klüftin kanssa.
Klüft voitti seitsenottelun myös Ateenan kesäolympialaisissa 2004 517 pisteen erolla, tuloksella 6 952 pistettä.
Vuoden 2005 MM-kisoissa Helsingissä Klüft kilpaili loukkaantuneena. Hän oli loukannut jalkansa juuri kisojan alla, mutta siitä huolimatta tuloksena oli jälleen kultamitali. Eroa toiseksi tulleeseen Eunice Barberiin kertyi 63 pistettä. Pituuskisan jälkeen Barber vaati, että Klüftin aivan hyväksytyn rajoilla ollut voittohyppy olisi pitänyt tuomita yliastutuksi.
Osakan MM-kisoissa 2007 Klüft rikkoi tuloksellaan 7032 pistettä Larisa Nikitinan 18 vuotta vanhan Euroopan ennätyksen 7007. Klüft kertoi lokakuussa 2007 Ruotsin televisiolle että hän saattaa ennen 2008 olympiakisoja vaihtaa pituushyppyyn. Virallisen ilmoituksen keskittymisestään pituushyppyyn ja kolmiloikkaan hän teki maaliskuussa 2008. Pekingissä hän sijoittui pituudessa yhdeksänneksi ja karsiutui kolmiloikan loppukilpailusta. Huhtikuussa 2009 ilmoitettiin, että Klüft jatkaa kilpailemista ainoastaan pituushypyssä. Berliinin MM-kilpailut 2009 hän joutui jättämään väliin reisivamman vuoksi. Daegun MM-kilpailuissa 2011 Klüft sijoittui pituudessa viidenneksi.
Klüft lopetti uransa 2. syyskuuta 2012 Ruotsi–Suomi-maaotteluun juoksemalla 4×400 metrin viestin kolmannen osuuden.
Yksityiselämä
Klüft avioitui Patrik Kristianssonin kanssa vuonna 2007. Pariskunnalla on kolme lasta, jotka ovat syntyneet vuosina 2014, 2017 ja 2019.
Smurffit 2
Smurffit 2 on vuonna 2013 ensi-iltansa saanut Raja Gosnellin ohjaama koko perheen komediaelokuva ja jatko-osa elokuvalle Smurffit (2011). Se perustuu löyhästi belgialaisen sarjakuvapiirtäjä Peyon luomiin Smurffit-hahmoihin. Elokuvassa nähdään sekä ääniroolitettuja animaatiohahmoja että oikeita näyttelijöitä. Pääosia esittävät Neil Patrick Harris, Brendan Gleeson, Jayma Mays ja Hank Azaria. Elokuvan lopputeksteissä on muistettu Suursmurffin pitkäaikaista ääninäyttelijää Jonathan Wintersiä joka kuoli huhtikuussa 2013.
Elokuvan ensi-ilta oli Yhdysvalloissa 31. heinäkuuta 2013, ja se julkaistiin myös 3D:nä. Britney Spears laulaa elokuvan tunnuskappaleen “Ooh La La”. Smurffit 2 sai edeltäjänsä tavoin lähinnä negatiivista palautetta ja tuotti kaksi kertaa vähemmän mutta oli silti lippukassamenestys.
Smurffit 2 on dubattu myös suomeksi.
Juoni
Velho Gargamel loihtii maailmaan muutaman pahanilkisen smurffimaisen hahmon, tuhmurin, joiden kautta hän toivoo saavansa käyttöön salaperäisiä voimia sisältävän smurffiesanssin. Mutta kun Gargamel tajuaa, että esanssin voi saada vain oikealta smurffilta ja että Smurffiinan tuntema loitsu voi tehdä tuhmureista oikeita smurffeja, hän sieppaa Smurffiinan mukanaan Pariisiin, jossa on saavuttanut mainetta maailman mahtavimpana velhona. Suursmurffi, Tohelo, Ärjy ja Kauno yhdistävät siis jälleen voimansa ihmisystäviensä kanssa pelastaakseen tuhmureiden kanssa ystävystyneen Smurffiinan vakuuttaakseen heidän aidon rakkautensa tätä kohtaan, vaikka onkin erilainen.
Suomenkielinen ääni
Muissa rooleissa: Maria Järvenhelmi, Raili Raitala, Jenni Vartiainen, Pamela Tola, Sari Havas, Eija Nousiainen, Tomi Pousi & Juha-Pekka Mikkola
Matti Lähde
Matti Ensio Lähde (14. toukokuuta 1911 Joutseno – 2. toukokuuta 1978 Lappeenranta) oli suomalainen kilpahiihtäjä ja olympiavoittaja.
Matti Lähde hiihti Suomen olympiakultaa voittaneen viestijoukkueen kolmannen osuuden Garmisch-Partenkirchenin 1936 olympialaisten viestihiihdossa. Samojen kisojen 18 kilometrillä hän sijoittui 15:nneksi. Lahden MM-kilpailuissa 1938 hän sijoittui 18 kilometrillä 16:nneksi.
Seuratasolla Lähde edusti Korven Honkaa (Joutseno), Tainionkosken Urheilijoita (Imatra), Enson Kisailijoita (Jääski) ja Kuopion Poliisi-Urheilijoita. Hän voitti kaksi henkilökohtaista Suomen mestaruutta ja Salpausselän Kisoissa 50 kilometrin kilpailun vuonna 1941. Holmenkollenilla hän oli parhaimmillaan neljäs vuonna 1935. Vaasahiihdossa hän sijoittui yhdeksänneksi vuonna 1948. Puijolla 1946 hän sai viimeisen merkittävän voittonsa 50 kilometrillä.
Ammatiltaan Matti Lähde oli poliisikonstaapeli. Garmisch-Partenkirchenin olympiakisojen aikaan hän oli vielä viilarina Enso-Gutzeitin tehtailla Ensossa. Hän sai seitsemän lasta. Hänen poikansa Kyösti Lähde pelasi jääkiekon SM-sarjassa kausilla 1967–1968 ja 1972–1973.
Nukkumatit
Nukkumatit (Maranta) on kasvisuku marantakasvien heimossa ja marantakasvien tyyppisuku. Siihen kuuluu 39 lajia. Nukkumattien tyyppilaji on nuolijuuri (Maranta arundinacea), jota viljellään ravintokasvina varsinkin Karibianmeren saarilla.
FC Hämeenlinna
FC Hämeenlinna on vuonna 1991 perustettu hämeenlinnalainen jalkapalloseura. Se pelasi kaudella 2014 Kakkosessa. Kaudella 2016 seura pelasi Tampereen piirin Kutosessa. Ennen kautta 2014 FC Hämeenlinna oli pelannut kolme kautta Veikkausliigassa ja 14 kautta Ykkösessä.
Alkuvuodet
FC Hämeenlinna perustettiin syksyllä 1991, kun kaupungin jalkapallojoukkueet Hämeenlinnan Pallokerho ja Pallo-Kärpät päättivät fuusioitua taloudellisen pakon saattelemana. Keväällä 1992 K-Teamin nimellä kulkenut seura otti HPK:n sarjapaikan Kolmosessa. Valmentajana toimi tuolloin Seppo Pyykkö ja joukkueessa pelasi jo sen ensimmäisellä kaudella seuraa kausina 2007-10 valmentanut Teuvo Palkki.
Syksyllä 1993 FC Hämeenlinna nousi Kakkoseen, jossa se viihtyi vain yhden kauden, voittaen lohkonsa ja nousten Ykköseen. Ykkösessä seura pelasi vuoteen 1998, jolloin ensimmäistä kauttaan FC Hämeenlinna-nimellä pelannut seura putosi Kakkoseen. Ensimmäisellä Ykkösen visiitillä joukkue voitti kertaalleen Ykköscupin kesällä 1996.
Liiga-aika
Kaudella 2002 joukkue säilyi niukasti sarjassa, mutta valmentaja Hannu Touru sai lähteä kauden jälkeen ja tilalle palkattiin Ville Lyytikäinen FC Jokereista. Kausi 2003 alkoi FC Hämeenlinnan osalta erinomaisesti ja vielä heinäkuun alussa joukkue oli sarjataulukossa neljäntenä, mutta tämän jälkeen alkoi alamäki ja lopulta sarjapaikka varmistui vasta aivan kauden viimeisissä otteluissa. Kauteen 2004 joukkue pienensi budjettiaan ja Lyytikäinen sai lähteä jo kolmen ottelun jälkeen, vaikka saldona oli kauden avausotteluista neljä pistettä. Valmennusvastuun otti kakkosvalmentaja Toni Korkeakunnas. Kauden aikana FC Hämeenlinna menetti useita pisteitä aivan otteluiden loppuhetkillä päästettyjen maalien vuoksi ja putosi sarjasta. Kauteen mahtui kuitenkin seurahistorian merkittävin saavutus, kun FC Hämeenlinna pelasi Suomen Cupin finaalissa Myllykosken Palloa vastaan, mutta tuolle kaudelle tyypillisesti Hämeenlinna hävisi ottelun lisäajalla tulleella maalilla lukemin 2-1. Hämeenlinnan maalin finaalissa iski ulkomaalaisvahvistus Mark Byrnes. Joukkueen yleisöennätys 3283 on peräisin 7.5.2004 pelatusta ottelusta FC Hämeenlinna - RoPS.
Takaisin Ykköseen
Vuonna 2005 seuran johdossa alkoi vaikuttaa hollantilaisvoimat. Joukkueen peräsimeen hankittiin kokenut valmentaja Danny Hoekman. Hoekman kuitenkin vetäytyi valmentajan tehtävästään häneen kohdistuneiden uhkausten vuoksi. Hoekmanin tilalle hankittiin edelleen hollantilaista jalkapallokulttuuria, sillä joukkueen peräsimeen liittyi jälleen yksi Hollannin kokeneimmista valmentajista Geert Meijer. Meijer sai joukkueen hyvään iskuun ja FC säilytti Ykkösen sarjapaikkansa. Kauteen 2006 joukkue lähti entisen pelurin Jussi Laihasen komennossa ja oli vaikean alun jälkeen sarjassa 11. Kaudella 2007 joukkuetta valmensi edellisen kauden kakkosvalmentaja Teuvo Palkki. Joukkue nousi hyvän loppukauden ansiosta Ykkösen neljännelle tilalle.
Kauden 2007 päätteeksi FC Hämeenlinna -osakeyhtiö lopetti kilpailutoimintansa. Joukkue jatkoi kuitenkin entiseen malliin, sillä Ykkösen sarjalisenssi palautui kolmen vuoden tauon jälkeen FC Hämeenlinna ry:lle. Kaudella 2008 FC Hämeenlinna sijoittui Ykkösessä kolmanneksi, jääden vain pisteen päähän liigakarsintapaikasta. Kaudella 2009 FC Hämeenlinna sijoittui sarjassa kuudenneksi kerättyään 38 pistettä. Kaudella 2010 joukkue ja taustajoukot ovat asettaneet tavoitteeksi sijoittumisen kuuden parhaan joukkoon.
FC Hämeenlinna säilytti sarjapaikkansa kaudella 2010 viimeisessä ottelussaan voittamalla PS Kemin vieraissa 1-4. Tuohon otteluun päättyi joukkueen kärkipelaaja Olli Lehtimäen ura ja myös valmentaja Teuvo Palkki ilmoitti siirtyvänsä sivuun. Kaudella 2011 valmennusvastuun kantoi edellisvuoden kakkosvalmentaja Jussi Lempinen apunaan entinen huippujalkapalloilija Janne Hyökyvaara. Myös johtokunnassa tapahtui muutoksia, kun Arto Viljanen palasi seuran puheenjohtajaksi, seuran monivuotisen puheenjohtajan Jukka Nirkon siirtyessä varapuheenjohtajan rooliin. Kauden puolivälissä Viljanen siirtyi toimitusjohtajaksi ja puheenjohtajan nuijan otti vastaan Rainer Lundberg.
Kausi 2012 oli toinen Jussi Lempisen alaisuudessa ja pelillisesti kausi päättyi pettymykseen kun Hämeenlinna sijoittui sarjassa yhdeksänneksi ja putosi yhdessä HIFK:n kanssa Kakkoseen kahdeksan perättäisen ykkösessä vietetyn kauden jälkeen.
Putoaminen Kakkoseen
FC:n pudottua Kakkoseen Jussi Lempinen sai väistyä päävalmentajan paikalta ja tilalle palkattiin HJS:n akatemian kanssa mainiota työtä tehnyt Tomi Uusitorppa, joka teki kolmen vuoden mittaisen sopimuksen joukkueen kanssa. Uudeksi puheenjohtajaksi FC Hämeenlinna ry. valitsi pitkään seuran eteen töitä tehneen Tapio Virtasen. Kaudella 2013 Hämeenlinna pelasi Kakkosen länsilohkossa, jossa se sijoittui sijalle neljä täyttäen näin ennen kauden alkua asetetun tavoitteen neljän parhaan joukkoon sijoittumisesta. Kauden jälkeen Uusitorppa ilmoitti jättävänsä paikkansa FC Hämeenlinnan päävalmentajana kesken sopimuskauden. Sopimus purettiin hyvässä yhteisymmärryksessä.
Kaudelle 2014 FC Hämeenlinna nimesi päävalmentajakseen Tomi Uusitorpan apuna toimineen Jussi Pellikan. Pellikka saa avukseen joukkueen entisen päävalmentajan, Jussi Lempisen sekä pelaaja-valmentajana toimivan Lauri Hakasen.
Uusi alku Kutosesta
FC Hämeenlinna putosi kauden 2014 päätteeksi Kolmoseen. Talven aikana kuitenkin seuran taloudellinen tilanne sekä sen hetkinen pelaajamateriaali todettiin riittämättömäksi Kolmosen sarjapaikan vastaanottamiseen. 4. helmikuuta 2015 seura ilmoitti virallisesti luopuvansa sarjapaikastaan. Seuran toiminta ei kuitenkaan loppunut, vaan taustajoukkojen ydinryhmä alkoi kartoittaa lähialueen pelaajien kiinnostusta FC Hämeenlinnassa pelaamiseen. 18. helmikuuta seura ilmoittikin ilmoittautuneensa Tampereen Piirin Kutoseen. Pelaajisto kasattiin käytännössä nollasta ja valmentajaksi nimettiin Pekka Mäkynen. FC Hämeenlinna sijoittui lopulta lohkonsa seitsemänneksi.
Peliasu
Kaudelle 2014 joukkueen värimaailmaa muutettiin radikaalisti, kun kokovalkoisen asun tilalle vaihdettiin sini-valkoraitainen paita, siniset shortsit ja sini-valkoraitaiset sukat. Kokeilu jäi kuitenkin yhden kauden mittiseksi kun kaudelle 2015 palattiin kokovalkoiseen paitaan, sinisiin shortseihin ja valkoisiin sukkiin.
Szabolcs Huszti
Szabolcs Huszti (s. 18. huhtikuuta 1983 Miskolc) on unkarilainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja. Hän edustaa saksalaista Hannoveria sekä Unkarin maajoukkuetta.
FC Hämeenlinna
Logot
FC Hämeenlinnan alkuperäisen logon suunnitteli seuran perustamiskokouksessakin mukana ollut Pertti Jokinen. Sinivalkoista logoa käytettiin aina kauteen 1996 saakka kunnes FC Hämeenlinnan ilmettä uusittiin radikaalisti. Nimenä tähän saakka käytetty "K-Team" jäi historiaan ja samalla logo päivitettiin uuteen, Matti Lylyn suunnittelemaan versioon jota käytettiin 13 kauden ajan aina kauteen 2010 asti.
Tällä hetkellä käytössä oleva logo on uudistettu versio alkuperäisestä ja se otettiin käyttöön seuran 20. kauden kunniaksi vuonna 2011.
Stadion
thumb|Kaurialan kenttä
FC Hämeenlinna pelaa kotiottelunsa Kaurialan kenttällä. Stadionin katetun pääkatsomon kapasiteetti on 1 000, ja B-katsomon kapasiteetti on 500 katsojaa, joten stadionin kokonaiskapasiteetti on 1 500.
Kaurialan kentän yleisöennätys on 3 283 joka saavutettiin ottelussa FC Hämeenlinna - Rovaniemen Palloseura 7.5.2004.
Kannattajat
Syksyllä 2007 joukko aktiivisia FC Hämeenlinnan kannattajia kokoontui yhteen pohtimaan, mitä tehdä joukkueen kotiotteluissa vallineelle heikolle tunnelmalle. Talven aikana ideaa pyöriteltiin ja väkeä kasattiin, kunnes keväällä 2008 Pioneeriryhmänä tunnettu kannattajaryhmä alkoi tuoda uudenlaista kannattajakulttuuria hämeenlinnalaisiin urheilukatsomoihin. Pioneeriryhmä palkitsee vuosittain vuoden pelaajan.
Pioneeriryhmän Vuoden pelaajat:
FC Hämeenlinnan paidassa esiintyneet ulkomaalais-pelaajat
1991 - 1999 1991 - 1992 - 1993 - 1994 - 1995 Aleksei Burdman Sergei Kiselyov Marcelo Grandi 1996 Marcelo Grandi 1997 Gabor Arki Zsolt David Robert Dobi 1998 Gabor Arki Tibor Galina Andrei Ossipov Andrew Todd Gusztav Vajda Ernõ Varga 1999 Anderson Correa Da Silva (DECO) Luciano Martins Ernõ Varga 2000 - 2009 2000 Sergio Barbosa Krisztian Budovinszy Luciano Martins István Tarlosi Ernõ Varga 2001 Luciano Martins István Tarlosi Sukru Uzuner Ernõ Varga 2002 Alex (Machado Alex Norival) Oleg Ivanov Piracaia (Marcelo Goncalves de Oliveira) István Tarlosi Ernõ Varga 2003 Aleksandrs Roslovs Ilja Scanicins István Tarlosi Ernõ Varga 2004 Mark Byrnes Aleksandrs Jelisejevs Marcello Ribeiro Aleksandrs Roslovs Ilja Scanicins István Tarlosi Ernõ Varga 2005 Andrejs Arajs Piotr Blauciak Angel Franco Felix Ankamah Hernán Zerbo Krzysztof Klosinski Dmitrijs Medeckis Ernõ Varga Gabor Szilagyi Andras Vilnrotter Peter Zambo 2006 Ernõ Varga Noam Surrier 2007 Ernõ Varga 2008 - 2009 Viktor Szentpeteri 2010 - 2010 Mohamed Fofana Shpetim Kamberi 2011 Ozeias Graciano 2012 Ozeias Graciano Luis Vanderlei Paulo Perreira Mohammed Koroma 2013 Berat Grabovci 2014 Sergei Lepmets Chijioke Ibekwe Iyam Friday 2015 Frankelson Barreto Da Silva Mehmet Yabalak Mark Mitchell
Kansalaisuuksittain
11 10  5  4  2  2  2  1  1  1  1  1  1  1  1  1  1  1  1
Yhteensä FC Hämeenlinnan paidassa on esiintynyt 48 ulkomaalaista pelaajaa.
Sarjat ja Suomen cup
St = sarjataso (VL = Veikkausliiga, 1 = Ykkönen, 2 = Kakkonen, 3 = Kolmonen, 6 = Kutonen); Sij = sarjasijoitus; O = ottelut; V = voitot; Ts = tasapelit; T = tappiot; Tm = tehdyt maalit; Pm = päästetyt maalit; Me = maaliero; P = pisteet; Cup = Suomen Cup; * = Käynnissä oleva kausi (päivitetty 12.5.2015)
Maratontaulukko sarjatasoittain
Voittoprosentit pyöristetty tasalukuihin, päivitetty kauden 2016 jälkeen.
Bausch & Lomb
thumb|Bausch & Lombin logo. Bausch & Lomb on vuonna 1853 perustettu newyorkilainen yritys, joka valmistaa piilolinssejä ja lääkkeitä silmäsairauksiin. Yhtiön ovat perustaneet saksalaiset John Jacob Bausch ja Henry Lomb.
Yrityksen tunnetuin tuotemerkki oli Ray-Ban vuodelta 1937. Se myytiin vuonna 1999 Luxotticalle.
Vuonna 2013 kanadalainen lääkealan yritys Valeant Pharmaceuticals osti Bausch & Lombin 8,7 miljardilla Yhdysvaltain dollarilla.
Hol
Hol on kunta Vikenin läänissä Norjassa. Holin kunta perustettiin, kun se erotettiin Ålin kunnasta vuonna 1877. Dagalin alue siirrettiin Uvdalin kunnasta Holiin vuonna 1944. Tammikuussa 2013 tehdyn väestönlaskennan mukaan Holin kunnassa oli 4 448 asukasta.
Josia Thugwane
Josia Thugwane (s. 15. huhtikuuta 1971 Bethal, Etelä-Afrikka) on eteläafrikkalainen kestävyysjuoksija ja olympiavoittaja.
Thugwane juoksi ensimmäisen maratoninsa vuonna 1991. Vuonna 1993 hän voitti Etelä-Afrikan mestaruuden maratonilla ja 1995 Honolulun maratonin. Atlantan olympialaisissa 1996 hän juoksi kärkijoukossa koko juoksun ajan. 35 kilometrin kohdalla hän lähti irtiottoon, johon pystyivät vastaamaan vain Etelä-Korean Lee Bong-Ju ja Kenian Eric Wainaina. He juoksivat yhdessä siihen saakka, kunnes stadionille tultaessa Thugwane aloitti loppukirinsä. Hän voitti lopulta Leen kolmella sekunnilla. Thugwane oli ensimmäinen tummaihoinen eteläafrikkalainen olympiavoittaja.
Vuonna 1997 Thugwane voitti vielä Fukuokan maratonin, mutta sen jälkeen hänen uransa lähti laskusuuntaan. Hän sijoittui Sydneyn olympialaisissa 2000 kahdenneksikymmenenneksi. Hänen valmentajansa on Jacques Malan.
Saaroinen (Korpiselkä)
Saaroinen on kylä Joensuun kaupungin itälaidalla Venäjän rajalla. Saaroinen on entisen Korpiselän kunnan kylä, jonka itäosa luovutettiin Neuvostoliitolle vuonna 1944. Saaroinen sijaitsee Korpijärven pohjoisrannalla nykyisen valtakunnanrajan tuntumassa noin 70 kilometriä Joensuun keskustaajamasta kaakkoon. Venäjän puolelle jääneeseen, nykyisin tyhjillään olevaan, Korpiselän kirkonkylään matkaa on alle kymmenen kilometriä. Saaroisten naapurikyliä ovat Hoilola, Mannervaara, Ruhovaara ja Korpijärven eteläpuolella Meriinaho sekä luovutetulle alueelle jääneet Korpiselän kirkonkylä sekä Hominvaara ja Tšiipakka Korpijärven itä- ja eteläpuolella.
Korpijärven seudulle perustettiin Hoilolan kansakoulu vuonna 1909 ja se aloitti toimintansa Saaroisten kylässä vuokratiloissa. Varsinaisen koulun paikasta käytiin pitkään keskustelua Hoilolan ja Saaroisten kylien välillä. Koulupiiriin kuului tuolloin vielä Tšiipakka, jonka vuoksi koulu rakennettiin vuonna 1914 koulupiirin keskelle Korpijärven rantaan Saaroisten Jeskasenniemeen. Alueluovutuksissa koulu jäi Suomen puolelle, mutta koulun alueen kuuluminen rajavyöhykkeeseen vaikeutti liikkumista.
Historia
Saaroisten kylä perustettiin 1500-luvulla, jolloin alue kuului Venäjälle. Saman vuosisadan loppupuolella kylä kärsi sodista ja vuonna 1617 Stolbovan rauhassa alue siirtyi Ruotsille. Sotien seurauksena vuoden 1618 maakirjan mukaan kylässä oli vain kaksi taloa. Elpyminen on kuitenkin ollut nopeaa, sillä jo vuoden 1631 maakirjan mukaan taloja oli jo 12.
Viime sotien alueluovutuksissa uusi valtakunnan raja halkaisi Saaroisten kylän, siten että osa kylästä jäi luovutetulle alueelle. Saaroinen kuului Korpiselän kuntaan vuoteen 1946 asti, jolloin kunta lakkautettiin ja liitettiin Tuupovaaran kuntaan, joka puolestaan liitettiin Joensuun kaupunkiin vuonna 2005.
Gloucester
Gloucester [ˈglɒstə] on noin asukkaan katedraalikaupunki (city) ja hallintopiiri Lounais-Englannissa, lähellä Walesin rajaa. Se sijaitsee Severnjoen varrella Cotswoldsin kukkulajonon ja Forest of Deanin hallintopiirin välissä ja toimii Gloucestershiren kreivikunnan pääkaupunkina. Se muodostaa viereisen Cheltenhamin kaupungin kanssa noin asukkaan konurbaation.
Gloucesterista vie merelle kanava, joka oli tärkeä kulkureitti teollistumisen alkuvuosina, jolloin Gloucester oli merkittävä satamakaupunki. Satamarakennukset ja varastot ovat olleet nyt vuosikymmeniä tyhjillään, mutta viime vuosina niihin on rakennettu luksusasuntoja, baareja ja kansallinen vesireittimuseo. Vanhojen teollisuus- ja varastorakennusten muokkaaminen asumiskäyttöön on ollut 2000-luvun vaihteessa hyvin trendikästä koko Englannissa.
pienoiskuva|vasen|Gloucesterin katedraali Gloucester on tunnettu kirkoistaan ja katedraalistaan. Tunnetuimpia ovat:
Marcel Mathis
Marcel Mathis (s. 24. joulukuuta 1991) on itävaltalainen alppihiihtäjä. Hän edustaa seuratasolla SV Hohenems-Vorarlbergiä.
Mathis kuului joukkuekilpailun maailmanmestaruuden voittaneeseen Itävallan joukkueeseen Schladmingissa 2013. Lisäksi hän oli kolmastoista suurpujottelussa.
Mathis teki debyyttinsä maailmancupissa kevättalvella 2010, ja sai ensimmäiset pisteensä kaudella 2011–2012, jolloin hän myös sai uransa ensimmäiset palkintopallisijoituksensa, kolmannet tilat Banskon ja Schladmingin suurpujotteluista. Hän on voittanut kaksi osakilpailua Euroopan cupissa, johon hän osallistui ensimmäistä kertaa vuonna 2009.
Vasa-museo
thumb|250px|Vasa-museon pohjoisenpuoleinen julkisivu, 2008 Vasa-museo (ruots. Vasamuseet) on merihistoriallinen museo eteläisen Djurgårdenin (ruots. Södra Djurgården) alueella Galärvarvetissa Tukholmassa. Museo on rakennettu historiallisen Vasa-laivan ympärille, joka upposi Tukholman edustalle vuonna 1628 ja nostettiin merenpohjasta vuonna 1961. Museo kuuluu Ruotsin valtion merimuseoihin (ruots. Statens maritima museer).
Kuninkaallinen laiva ja museoalus
Vasa-museossa on näytteillä 1600-luvulta peräisin oleva Kuninkaallinen laiva Vasa, joka päätettiin pelastaa vuonna 1961. Meriteknikko Anders Franzén oli samana vuonna löytänyt hylyn ja kampanjoinut pitkään sen pelastamiseksi. Alussa Vasa oli esillä Wasavarvet-nimisessä tilapäisrakennuksessa hieman nykyistä museorakennusta kauempana Djurgårdenin eteläpuolella.
Museon ulkopuolella on satama, jossa on neljä museoalusta Jagarpiren-nimisessä laiturissa. Laiturissa ovat kiinni seuraavat alukset:
Wasavarvet-telakka
Tilaa, jossa Vasamuseo toimi aikaisemmin, kutsuttiin nimellä ”Wasavarvet”. Se toimi museon tilapäisrakennuksena Liljevalchin taidehallin läheisyydessä, noin 300 metriä etelään nykyisestä museorakennuksesta. Vasan lopullista sijoituspaikkaa ruvettiin suunnittelemaan vuonna 1959 eli kaksi vuotta ennen laivan lopullista pelastamista. Rakennuksen arkkitehtina toimi ruotsalainen Hans Åkerblad, ja se valmistui vuonna 1961. Museon käyttöön rakennettiin kaksi yhtä matalaa rakennusta, jotka sisälsivät tilat sekä näyttelyille että henkilökunnalle. Saltsjö-järveen sijoitettiin poikittainen ponttoni, jonka päälle rakennettiin suojus Vasaa varten. Wasavarvet-rakennus rakennettiin lasista ja betonista. Ulkoseinissä käytettiin sinisenä välkehtivää alumiiniaaltolevyä. Rakennuksen kattoa kannattelivat betonielementtipalkit, ja katossa oli aukko, josta valo pääsi valaisemaan sisätiloja. Myös rakennuksen julkisivuissa oli aukkoja päivänvalon sisäänpääsyä varten. Selvästi kaarevaa kattoa oli korotettava muutaman kerran sitä mukaa, kun laivaa koottiin. Ilman katon korottamista laiva ei olisi korkeutensa puolesta mahtunut rakennukseen.
Kahtena ensimmäisenä vuonna museokävijöitä odotti eriskummallinen näky, sillä laivassa ei vielä ollut mastoa eikä kantta. Lisäksi laivaa ympäröi säilöntäainesumu, jonka hengittämistä museovierailijat eivät voineet välttää. Tilapäisrakennus purettiin vuoden 1988 lopussa Vasan purjehdittua viimeisen kerran nykyiseen sijoituspaikkaansa.
Wasavarvetin paikalle avattiin vuonna 1991 Aquaria-vesimuseo ja Alkärrshallenin raitiovaunuvarikko. Jotkin osat Wasavarvet-rakennuksesta ovat kuitenkin yhä samalla paikalla.
Vasa-museo
Nykyinen museorakennus syntyi vuonna 1981 järjestetyn pohjoismaisen arkkitehtikilpailun tuloksena. Kilpailun voitti ruotsalainen arkkitehtitoimisto Månsson & Dahlbäck Arkitektkontor, ja museo rakennettiin sen suunnitelmien mukaan vuosina 1986–1990. Museon rakennusurakoitsijana toimi rakennusyhtiö NCC. Kuningas Kaarle XVI Kustaa vihki museon käyttöön 15. heinäkuuta 1990. Museolle myönnettiin samana vuonna ruotsalainen arkkitehtuuripalkinto, Kasper Salin -palkinto.
Museorakennus sijaitsee vuonna 1878 rakennetun Tukholman sotasataman kuivatelakka-alueen paikalla. Ennen rakennustöiden alkamista rakennuksen sijaintia arvosteltiin. Arvostelijoiden joukossa oli muun muassa kansanedustaja Henrik S. Järrel. Hän oli sitä mieltä, ettei rantaviivaa saisi katkaista ja että museo häiritsisi Galärvarvetin hautausmaan rauhaa. Siksi olisi parempi, jos museo rakennettaisiin Beckholmenin saarelle lähelle Tukholman keskustaa. Museorakennuksen valmistumisen jälkeen arvostelu kuitenkin loppui, ja Vasa-museosta on pitkine katon läpi työntyvine mastoineen tullut osa Tukholman kaupunkikuvaa. Rakennuksesta pilkistävän korkeimman maston pituus on yhtä suuri kuin Vasan isomaston pituus olisi ollut, sillä se ulottuu kölistä mitattuna 52,5 metrin korkeuteen.
Ulkoa katsottuna rakennus on sekoitus eri suuntiin lähtevistä erivärisistä puupaneeleista. Paneelit ovat faluninpunaisia, mustia, sinisiä ja keltaisia. Museon kuparipellistä valmistettu katto puolestaan koostuu monenkorkuisista ja -suuntaisista pulpettikatoista. Sisäänkäynnin ylle ulottuva teräväkärkinen betonirakennelma on rakennettu muistuttamaan aluksen keulaa.
Luonnonmateriaalien käyttö jatkuu rakennuksen sisäpuolella. Esimerkiksi lattialankut koostuvat suovatusta puulattiasta. Rakennuksen ulkopintojen värimaailma jatkuu sisätiloissa, sillä puupaneelit ja osa betonista on maalattu samoilla sävyillä. Vain suuret betoniset seinäpinnat ja katto on jätetty käsittelemättä. Museon sisätilan valaistus on himmeä, joten vie jonkin aikaa, ennen kuin silmä tottuu hämäryyteen. Museossa on kuusi kerrosta, joista vierailijat voivat ihastella Vasaa. Näyttelytilan sisäpuolinen korkeus on 34 metriä, mikä on mahdollistanut aluksen pystyssä olevan purjevälineistön eli takilan asettamisen oikeaan asentoon. Lisäksi museorakennuksessa on palveluita sekä kävijöille että henkilökunnalle: esimerkiksi lahjatavarakauppa, kahvila, ravintola ja luentosali. Museorakennuksen kokonaispinta-ala on yhteensä 12 700 m².
Kävijämäärät
Vasa-museo on yksi Tukholman suosituimmista matkailukohteista. Vuonna 2008 museossa kävi yli 1 140 000 henkeä. 26. huhtikuuta 2008 rikkoutui 15 miljoonan kävijän raja, ja vuoden 2001 kävijämäärä oli yli 1,2 miljoonaa.
Aiheesta muualla
59.32806°N, 18.09139°W
Edward S. Curtis
thumb|250px|Edward S. Curtis, omakuva 1899. thumb|250px|Little Plum (oik.) ja poika Yellow Kidney, [[Cheyennet|cheyenneintiaaneja. Noin 1910, retusoitu kuva.]] thumb|250px|Yllä olevan kuvan originaali. Tässä kuvassa on maassa isän ja pojan välissä kello, jonka Curtis on retusoinut pois julkaistusta kuvasta.
Mirja Castrén
Mirja Marketta Castrén (o.s. Melkas, 15. marraskuuta 1930 Keuruu – 4. lokakuuta 2014 ) oli suomalainen arkkitehti, joka suunnitteli asuntoja, asuntoalueita, kirkkoja, seurakuntakeskuksia ja liikerakennuksia. Hän myös tutki aurinkoenergian käyttöä toimisto- ja asuinrakennuksissa.
Edward S. Curtis
Edward Sheriff Curtis (16. helmikuuta 1868 Wisconsin, Yhdysvallat – 19. lokakuuta 1952 Los Angeles, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen valokuvaaja, joka kuvasi erityisesti Pohjois-Amerikan intiaaneja.
Mirja Castrén
Castrén kirjoitti ylioppilaaksi Helsingin Suomalaisesta Yhteiskoulusta vuonna 1949 ja valmistui arkkitehdiksi Teknillisestä korkeakoulusta vuonna 1956. Hän työskenteli suunnittelijana arkkitehtitoimisto Elli Borgin palveluksessa 1952–1954, arkkitehtitoimisto Aarne Hytönen & Risto-Veikko Luukkosen palveluksessa 1954–1958, arkkitehtitoimisto Mirja ja Heikki Castrénin osakkaana 1960–1963, arkkitehtitoimisto Viljo Revell & Co:n osakkaana 1964, arkkitehtitoimisto Heikki Castrén & Co:n osakkaana 1965, arkkitehtitoimisto Castrén–Jauhiainen–Nuuttilan osakkaana 1972–1977 ja arkkitehtitoimisto CJN Oy:n osakkaana 1977–1989.
Mirja Castrénin puoliso oli vuodesta 1953 arkkitehti Heikki Castrén (1929–1980).
Edward S. Curtis
Elämäkerta
1890-luvun puolivälissä hänestä tuli Seattlen johtava seurapiirikuvaaja, ja hänet tunnettiin muotokuvistaan ympäri maata.
Curtis päätti vuonna 1900 ryhtyä dokumentoimaan pohjoisamerikkalaisia intiaaneja, heidän elintapojaan, suullista kertomusperinnettään, heimojohtajien elämäntarinoita ja intiaanikieliä. Hän sai hankkeelle tukea muun muassa teollisuusmagnaatti J. P. Morganilta ja presidentti Theodore Rooseveltilta. Muutamia keskeytyksiä lukuun ottamatta Curtis omistautui hankkeelle kolmekymmentä vuotta. Hän kävi intiaaniheimojen luona alueella, joka ulottui etelästä Meksikon rajalta pohjoiseen aina Beringinmerelle, idästä Mississippiilta länteen Tyynellemerelle.
Ensimmäinen kirja sarjasta The North American Indian ilmestyi vuonna 1907, ja 1914 hän esitti dokumenttielokuvan In the Land of the Headhunters, joka käsitteli länsirannikon intiaaneja.
Kun Curtis ja hänen vaimonsa erosivat vuonna 1919, hän muutti tyttärensä kanssa Los Angelesiin, jossa hän työskenteli Hollywoodissa still-kuvaajana ja elokuvaajana. Samalla hän jatkoi kuvaamista intiaanihankkeen parissa. 1920-luvulla hän teki matkan arktiselle alueelle, jossa hän dokumentoi pohjoisimpien alueiden intiaaneja ja eskimoita.
Edwar S. Curtis kuoli sydänkohtaukseen.
Pesäpallon kunniagalleria
right|thumb|300px|Eino Kaakkolahti (lukkari) on kunniagallerian jäsen numero 9. Pesäpallon kunniagalleria on Suomen Pesäpalloliiton galleria, joka esittelee pesäpallon historiaa ja sen kuuluisia pelaajia ja taustahenkilöitä. Galleria sijaitsee Vimpelissä. Kunniagalleria avattiin Jyväskylässä pesäpallon 90-juhlavuotena, kesäkuussa 2012. Kunniagalleria siirtyi toukokuussa 2022 uudistettuun Suomen pesäpallomuseoon Vimpeliin. Kunniagalleriaan voivat päästä pelaajat, tuomarit, kouluttajat ja järjestöihmiset, jotka ovat työllään edesauttaneet työtä pesäpallon eteen.
Vladimir Bystrov
Vladimir Vitaljevitš Bystrov (, s. 31. tammikuuta 1984 Luga, Leningradin alue) on venäläinen jalkapalloilija, joka edusti ison osan urastaan Venäjän jalkapalloliigan Zenitiä. Bystrovia pidettiin yleisesti ottaen yhtenä Euroopan nopeimmista pelaajista, sen takia hyökkäävää keskikentän pelaajaa oli erittäin vaikea pysäyttää.
Maajoukkueura
Venäjän maajoukkueessa Bystrov debytoi vuonna 2004. Hän oli mukana vuoden 2004 Euroopan-mestaruuskilpailuissa 20-vuotiaana mutta ei saanut vielä peliaikaa.
Guus Hiddink valitsi Bystrovin Venäjän joukkueeseen Euroopan-mestaruuskilpailuihin 2008. Venäjän avausottelussa Espanjaa vastaan Bystrov aloitti vaihtomiehenä, mutta hänet vaihdettiin 46. minuutin kohdalla Dmitri Sytšoviin. Venäjän toisessa ottelussa Kreikkaa vastaan Bystrov vaihdettiin sisään 71 minuutin kohdalla, vaihdossa sisään hyökkääjä Roman Adamov. Venäjän viimeisessä alkulohkon ottelussa Ruotsia vastaan Bystrov aloitti vaihdossa ja hänet vaihdettiin viimeisenä kentälle.
Forssan kehräämöalue
Forssan kehräämöalue on Forssan keskustassa sijaitseva kulttuuri- ja koulutuskeskus, joka on perustettu entisen Forssan puuvillatehtaan tiloihin. Alueella toimivat muun muassa Forssan museo, Forssan luontomuseo, kaupunginkirjasto, Lounais-Hämeen musiikkiopisto, Hämeen ammattikorkeakoulu, Wahren-opisto sekä lukuisia liikeyritykiä, kuten ravintoloita ja kahviloita.
Kehräämöalue muodostaa noin kilometrin päässä sijaitsevan kutomon kanssa Forssan teollisuusyhdyskunnan, joka on yksi Museoviraston määrittelemistä valtakunnallisesti merkittävistä rakennetuista kulttuuriympäristöistä.