cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Suomen suuriruhtinaskunta
Ensimmäinen venäläistämiskausi
Ensimmäinen venäläistämiskausi alkoi vuonna 1899, kun Nikolai II antoi suomalaisille helmikuun manifestin. Sen taustalla ei varsinaisesti ollut Bobrikovin laatima lista toimenpiteistä, vaan lähinnä kiista suuriruhtinaskunnan armeijan liittämisestä emämaan armeijaan. Sotaministeri Kuropatkin esitti armeijan muutosta jo vuonna 1898, mutta se aiheutti vastarintaa Suomen senaatissa, ja tämän johdosta Nikolai II päätti tarkentaa asetuksia ja helpottaa Suomea koskevaa yleisvaltakunnallista lainsäädäntöä. Toisaalta puhtaasti suuriruhtinaskunnan sisäisten ja paikallisten säädösten ja asetusten säätämisjärjestykseen ei manifestissa puututtu. Suomalaisten aseman suhteen hankalin kohta manifestissa oli, että Nikolai II pidätti, itsevaltiuden mukaisesti, itsellään täyden päätösvallan siitä, mitkä asiat olisivat yleisvaltakunnallisen ja mitkä paikallisen lainsäädännön alaisia. Itse asiassa Suomeen ulottunutta yleisvaltakunnallista lainsäädäntöä oli toteutettu koko 1800-luvun ajan, kaikkiaan noin 200 sekä Venäjää että suuriruhtinaskuntaa koskevaa yhteistä lakia ja asetusta oli säädetty. Helmikuun manifestin aiheuttaman ristiriidan taustalla olikin enemmän se, että suomalaisten käsitys omasta asemastaan oli muuttunut, ja toisaalta venäläisten halu ja kyky säädellä suuriruhtinaskuntansa asioita oli lisääntynyt 1800-luvun loppuun mennessä.
Suuriruhtinaskunnan armeijan lakkautuksen lisäksi ennen vuoden 1905 käännettä Suomessa toteutui venäjän kielen aseman vahvistus virastojen virkakieleksi, rautatielaitoksen hallintouudistus, postimerkkiuudistus eli vaihto venäläisiin merkkeihin, lehdistösensuuri sekä ns. kolmikielisyys-säännös, jonka perusteella esimerkiksi kaupunkien katujen nimiä merkittiin myös venäjänkielisinä. Lopulta Nikolai Bobrikov sai vuonna 1903 kolmeksi vuodeksi diktaattorin valtuudet alamaisiinsa nähden, Baltian maiden mallin mukaisesti. Kuitenkin merkittävin valtakunnallistamisen aihe, vuonna 1902 toteutettu armeijauudistus osittain raukesi suomalaisten vastustukseen. Heidät vapautettiin lopulta kokonaan asevelvollisuudesta sotilasmiljoonilla. Keisari Nikolai II ja sotaministeri A. Kuropatkin olivat saaneet Suomen suuriruhtinaskunnan tiukempaan sotilaalliseen kontrolliin, mutta samalla menettäneet aiemmin rauhalliset alamaisensa.
Routavuodet
pienoiskuva|[[Edvard Isto, Hyökkäys, 1899. Venäjän kaksipäinen kotka ahdistaa Suomi-neitoa yrittäen riistää tältä lakikirjan.]] 1800-luvun lopussa Venäjän ja Suomen suuriruhtinaskunnan johtavan kerroksen väliset, siihen asti poikkeuksellisen vakaat ja rauhalliset suhteet kriisiytyivät. Lähtökohtana välien vakaudelle ja suomalaisen eliitin myötämielisyydelle tsaareja kohtaan oli ollut se, että vuonna 1809 he olivat saaneet johdettavakseen oman hallintokokonaisuuden, suuriruhtinaskunnan. Tämä poikkesi sekä Ruotsin valtakaudesta että esimerkiksi kapinallisesta Puolasta, jonka valtaeliitti päinvastoin oli menettänyt asemansa Venäjän vallattua maan. Venäjän puolelta suurvaltapoliittisesti vähämerkityksellisempi suomalaisalue ”unohtui” ja jäi vaille suurta huomiota. Suuriruhtinaskunnan keskushallinnon ja säätyjen valtapoliittinen asema vahvistui 1800-luvun kuluessa niin maan sisäisten kuin myös emämaan toimenpiteiden vaikutuksesta. Suuriruhtinaskunnan alkuvaiheen, 1800-luvun puoliväliin asti ulottunut ”hiljaisuuden ja huomaamattomuuden” aika muuttui 1850-luvulta lähtien. Tuolloin voimistunut positiivinen teollinen ja taloudellinen kehitys, Aleksanteri II valtakauden luoma vapauden ilmapiiri sekä niitä tukenut liberalistinen ja nationalistinen ajattelu lisäsivät suuriruhtinaskunnan valtapoliittista painoarvoa ja kohottivat suomalaisten omanarvontuntoa. Venäjän keisarien lakeihin sitoutumaton, ukaaseihin ja manifesteihin sekä suosikkijärjestelmään perustunut, ja lukumäärältään vähäiseen virkamiehistöön nojannut hallintotapa antoi tilaa suomalaisten omalle aktiivisuudelle asioiden hoidossa ja etujen hankinnassa. Tämä korostui keisari Aleksanteri III valtakauden alussa, jolloin valtiopäivät kokoontuivat säännöllisesti ja säädyt saivat lakien esitysoikeuden.
Suomen entinen emämaa Ruotsi vaikutti kehitykseen sikäli, että Venäjän keisarit tukivat suomalaiskansallisen liikkeen, fennomanian, nousua, koska se vähensi Suomen henkistä riippuvuutta Ruotsista. Fennomaaneja suosittiin muun muassa hallintovirkojen täytössä entisten ruotsalaismielisten hallintomiesten sijaan. Fennomaaneista ei kuitenkaan tullut vain Pietarin hallintokoneiston jatketta suuriruhtinaskunnassa, vaan Suomen yhteiskunnallis-sosiaaliseen kehityshistoriaan perustuen he kääntyivät etsimään tukea maan sisältä, nousevien säätyjen, talonpoikien ja porvariston joukosta, ja alkoivat korostaa entistä voimakkaammin suomalaisnationalistista näkökulmaa. Samaa ajattelua tukivat suomalaisuutta ja ruotsalaisperintöä sen taustalla korostaneet svekomaanit. 1800-luvun loppuun mennessä Suomen suuriruhtinaskunnassa olikin vallalla ajattelu, jonka mukaan se oli ”valtio”. Fennomaanien mielestä tämä oli seurausta suomalaisten ”kansallishengen” heräämisestä Venäjän suojeluksessa. Svekomaanit korostivat valtioliittoa, joka heidän mielestään oli tehty Porvoossa vuonna 1809. Tähän suomalaisten, ja myös Venäjän aiemman johdon, luomaan rakenteeseen Venäjän keisarikunnan uusi, voimakas pyrkimys saada valtakunnalle tiiviimpi valtiorakenne sitten törmäsi. Ristiriita oli sikäli poikkeuksellisen tunnepitoinen, että suomalaisten kokema uusi asema ei perustunut juridiikkaan eli uusiin virallisiin sopimuksiin tai uuteen lainsäädäntöön, vaan ajan myötä vakiintuneisiin hallintokäytäntöihin, niin sanottuun ”maan tapaan”. Lisäksi puhjenneen valtataistelun kierre voimisti tunteita molemminpuolin konfliktin aikana.
Tältä pohjalta suomalaisvirkamiehistön ja muun valtaa pitäneen väestön reaktio helmikuun manifestia vastaan oli katkera ja voimakas. Heitä loukkasi ennen kaikkea se, ettei suomalaisten kanssa ollut ennakkoon neuvoteltu asetuksista, ja manifestin katsottiin rikkovan vakavasti koko hallintojärjestelmää vastaan. Suomalaisten näkemyksen mukaan heiltä riistettiin manifestilla lainsäädäntövaltaa, mutta sitä he eivät kuitenkaan todellisuudessa koskaan olleet lakien pohjalta edes saaneet. Lisäksi suomalaiset pelkäsivät valtakunnallisen lainsäädännön ja sen merkityksen lisääntymistä suuriruhtinaskunnassa. Nikolai II sai valapaton ja vallankaapparin maineen maassa. Suomalaisten ensireaktio oli traditionaalinen suoraan hallitsijaan vetoaminen, säätyjen johto pyrki neuvotteluihin Pietariin. Koko maan väestön kannalta merkittävin toimi oli suuriruhtinaskunnassa koottu ns. Suuri adressi noin 523 000 nimellä varustettuna, sekä uutta asevelvollisuuslakia vastaan suunnattu adressi, johon kerättiin noin 473 000 allekirjoittajaa. Adressien kautta maan johto sai mukaansa, ja samalla "herätti" koko kansakunnan. Mikään toimenpide ei kuitenkaan tehonnut keisariin, hän ei edes ottanut lähetystöjä vastaan, mutta ei ollut suomalaisilleen vihainenkaan. Adressien merkitys suuriruhtinaskunnassa oli lopulta kahtalainen, toisaalta suuri osa suomalaisia toimi ensimmäisen kerran yhdessä ja kyseenalaisti koko valtajärjestelmän, mutta toisaalta adressien kokoamisen järjestely rikkoi kansakunnan yksituumaisuutta.
Aseeton vastarinta
Venäläistämisen suhteen suomalaiset jakaantuivat myöntyväisyyssuuntaukseen ja ”perustuslailliseen” passiiviseen vastarintaan sekä radikaaliin aktivismiin. Fennomaanien, kielikysymyksen perustalta muodostama, Suomalainen puolue hajosi vanha- ja nuorsuomalaisiin. Vanhasuomalaiset myöntyväisyysmiehet olivat pääasiassa ns. ensimmäisen polven fennomaaneja, joihin keisari Aleksanteri II hallintokauden suomalaiskansallista liikettä tukenut vapauden ilmapiiri oli tehnyt suuren vaikutuksen. He olivat nousseet valtionvirkoihin juuri tuon ajan seurauksena. 1800-luvun lopulta lähtien he joutuivat sopeutumaan aivan eri tavoin toimivan Venäjän aktiivisuuteen. Merkittävimpiä myöntyväisyyden suunnan näyttäjiä olivat Yrjö-Sakari Yrjö-Koskinen, Agathon Meurman, J.R. Danielson-Kalmari ja E.G. Palmen. Heidän kantavana ajatuksenaan oli poliittinen realismi, etteivät suomalaiset kuitenkaan voineet estää Venäjän toimia maassa. Esimerkkinä huonoimmasta vaihtoehdosta tapahtumien kulussa oli Puolan kohtalo 1860-luvulla. Siksi tavoitteena oli välttää ristiriitoja Pietarin johdon kanssa. Vanhemman polven fennomaanit olivat tottuneet hoitamaan asioita suoraan keisarin kanssa, ja siksi he eivät nimenomaan halunneet ärsyttää keisaria. Lisäksi he arvioivat, että keisari oli ainoa mahdollisuus autonomian säilymisen suhteen; Venäjän hallinnon laajeneminen olisi heikentänyt suuriruhtinaskunnan tilannetta. Myöntyväisyyden kannattajien suhtautumiseen liittyi myös ajattelu ja toiveikkuus, jonka mukaan "kaikesta huolimatta tärkeimmät eli kieli, maa, talonpojat, uskonto ja kulttuuri säilyisivät". Sopuisan politiikan taustalla oli perimmältään toive, että suurvaltapoliittiset muutokset saattaisivat lopulta helpottaa suomalaisten tukalaa asemaa.
Perustuslaillinen, passiivien vastarinta, aktivoitui elokuussa vuonna 1901. Linjan edustajat olivat pääosin ruotsinmielistä sivistyneistöä ja fennomaanien ns. toista sukupolvea, nuorsuomalaisia, joille Venäjä oli kulttuurisestikin vastenmielinen, ja jotka kilpailivat vähenevistä virkapaikoista vanhasuomalaisten kanssa. Heidän asenteensa nojasi käsitykseen lakien ja oikeuden suuriruhtinaskunnalle antamasta suojasta, eivätkä he kannattaneet aktiivisen vastarinnan ”laittomuuksia”. Perustuslaillisten keskeisiä johtajia olivat muun muassa Leo Mechelin, Robert Hermanson ja R.A. Wrede. Passiivisen vastarinnan kannattajien tunnuslause oli: ”Ei myötävaikuttaa, ei totella, ei tunnustaa”. He onnistuivat luomaan Helsingistä käsin johdetun organisaation, Kagaalin, joka koostui 45 aluekomiteasta eri puolilla suuriruhtinaskuntaa, ja siihen kuului myös naiskagaali. Kagal oli alun perin venäläisten antama pilkkanimi (juutalaisseurakuntien yhteisjärjestö), mutta suomalaisten joukossa se sai isänmaallisen sävyn. Passiivisessa vastarinnassa virkamiehistö oli keskeisessä asemassa, koska heillä oli parhaat mahdollisuudet jarruttaa uusien lakien ja säädösten täytäntöönpanoa. Lisäksi Kagaali levitti venäläisvaltaa vastustavaa kirjallisuutta ja sanomalehdistöä. Perustuslaillisten näytönpaikka ja parhaiten onnistunut hanke oli asevelvollisuuskutsuntojen vastustuksen organisointi vuonna 1902. Uutta valtakunnallista asevelvollisuuslakia, jonka mukaan suomalaismiesten olisi pitänyt palvella emämaan armeijassa, vastustettiin aktiivisesti. Ensimmäisistä kutsunnoista kieltäytyi keskimäärin noin 45 % 25 000:sta asevelvollisesta.
Aseellinen vastarinta
Aktiivinen eli aseelliseen toimintaan perustunut vastarinta käynnistyi suuriruhtinaskunnassa vuosina 1902–1903. Se syntyi yksittäisten, radikalismiin suuntautuneiden henkilöiden ja perustuslaillisen passiivisen vastarinnan jyrkemmän siiven piirissä, ja kagaaliin kuuluneiden sekä sen ulkopuolella toimineiden radikaalien työläisten joukossa. Osa perustuslaillisista siirtyi aktiivisen vastarinnan kannattajiksi muun muassa Nikolai Bobrikovin saatua diktaattorin valtuudet Suomessa. Aktivismi jakautui sekä lähinnä ruotsinkielisen porvarillisen sivistyneistön aktivismiin että vähemmän tunnettuun työläisaktivismiin. Venäläistämistoimien kansallismielisen perusvastustuksen lisäksi työläiset tavoittelivat yhteiskunnallisia uudistuksia ja heitä motivoi myös pelko työväenlehtien lakkautuksista sekä työväenpuoleen painostuksesta ja sen toiminnan häirinnästä. Merkittävä työläisaktivistien johtohahmo oli Matti Turkia. Ennen vuoden 1905 suurlakkoa työläisaktivisteja on arvioitu olleen Suomessa lähes 5 000, ja he suunnittelivat useita terrori-iskuja venäläisviranomaisia vastaan. Molemmilla aktivistiryhmittymillä oli yhteyksiä muun muassa Ruotsiin, Venäjän emämaahan ja Japaniin (Venäjän–Japanin sodan aikana).
Niin sanotun varhaisaktivismin (1899–1905) keskeisiä porvarillisia toimijoita olivat muun muassa Konni Zilliacus, Herman Gummerus ja Arvid Mörne. Edellä mainittujen lisäksi myöhemmän (1914–1917) ns. uusaktivismin keskushahmoja oli Elmo Kaila. He perustivat Aktiivisen vastustuspuolueen 17. marraskuuta 1904 ja porvarillisen Voimaliiton heti suurlakon 1905 jälkeen. Puolueen eräs merkittävimpiä hankkeita oli asekauppa, jolla saatiin hankittua japanilaisella rahoituksella 15 000 kivääriä, 2 500 pistoolia ja kolme tonnia räjähteitä. Asetarvikkeet tuotiin Suomen Kemiin ja Pietarsaareen syksyllä 1905 John Grafton -laivalla, joka ajoi lopulta karille ja omat räjäyttivät sen. ”Pietarsaaren pamauksesta” tuli tieto Helsinkiin salaviestinä: ”Täti kuoli, hän halkesi”. Valtaosa aseista päätyi lopulta viranomaisten käsiin.
Vuoden 1905 suurlakon käänne
Venäjän ja Suomen suuriruhtinaskunnan välisen valta-asetelman vuoksi oli luonnollista, etteivät suomalaisten toimenpiteet voineet muuttaa kehitystä. Sen sijaan ensimmäinen venäläistämiskausi päättyi loka–marraskuussa vuonna 1905 suurvaltasuhteiden vaikutuksesta, Venäjän kärsittyä tappion sodassa Japania vastaan. Itsevaltiaan keisarin arvovallan menetys purkautui Pietarin verisunnuntaihin 22. tammikuuta 1905 ja muihin levottomuuksiin koko Venäjän alueella, sekä lopulta laajaan yleislakkoon lokakuussa 1905. Vallan menetyksen uhka taivutti keisari Nikolai II lopulta merkittäviin poliittisiin myönnytyksiin myös Suomen suuriruhtinaskunnassa, jossa noin viikon mittainen suurlakko pantiin toimeen 29. lokakuuta- 8. marraskuuta 1905. 20. heinäkuuta vuonna 1906 suuriruhtinaskunnassa toteutettiin tuon ajan oloissa lähes vallankumouksellinen poliittinen uudistus, kun säätyvaltiopäivät korvattiin yleiseen ja yhtäläiseen äänioikeuteen perustuen koko kansaa edustavalla eduskunnalla. Suomen historian ensimmäiset eduskuntavaalit toimitettiin 15.–16. maaliskuuta vuonna 1907. Suurlakon ja sitä seuranneena kumouksellisena aikana, normaalin järjestysvallan lakattua toimimasta, maassa ilmeni sisäisiä levottomuuksia ja jännitteitä, jotka johtivat ihmishenkien menetyksiin. Suomen suuriruhtinaskunnassa ylimmän vallan lyhytaikainen romahdus johti kuitenkin enemmän demokratisoitumiseen ja kansalaisyhteiskunnan kehityksen voimistumiseen kuin väkivaltaan ja sisäiseen hajoamiseen. Monissa muissa Venäjän keisarikunnan osissa, esimerkiksi Baltian maissa tilanne oli päinvastainen.
Tausta
Lopulta kumouksellinen vuosi 1905 ei johtanutkaan todelliseen vallankumoukseen vaan keisari Nikolai II säilytti valtansa. Keisari oli jo kirjoittanut eroanomuksensa valmiiksi lokakuun 1905 lopussa, mutta hän jätti sen viime tingassa allekirjoittamatta. Romanovien imperiumi pysyi koossa ja aloitti ”vastaiskunsa” Suomen suuriruhtinaskunnassa 2. kesäkuuta vuonna 1908. Suuriruhtinaskunnan valtapoliittinen asema oli huonompi toisen venäläistämiskauden alussa kuin se oli ensimmäisen valtakunnallistamisvaiheen alussa ollut. Tälläkin kertaa kaikki johtui suurvalta- ja sotilaspoliittisista tekijöistä.
Jack Nitzsche
thumb|right|Jack Nitzsche Bernard Alfred "Jack" Nitzsche (22. huhtikuuta 1937 – 25. elokuuta 2000) oli yhdysvaltalainen muusikko. Hän työskenteli lauluntekijänä, elokuvamusiikin säveltäjänä, sovittajana ja levytuottajana.
Suomen suuriruhtinaskunta
Tausta
Venäjä oli kärsinyt raskaan tappion Japania vastaan käydyssä sodassa, ja Venäjän aiemmin mahtava laivasto oli pääosin tuhoutunut. Tappio Aasiassa sekä taloudellisen kilpajuoksun ja sotilaallisen kilpavarustelun kiihtyminen Euroopassa siirsi keisarikunnan sotilaallisen painopisteen vanhalle mantereelle, ja emämaan luoteisen suomalaisalueen merkitys korostui siinä aivan uudella tavalla. Venäjä siirsi pääosan vielä kunnossa olevaa laivastoaan Kronstadin laivastotukikohtaan Pietarin kupeeseen. Sen, kuten pääkaupungin suojaamisestakin, tuli elintärkeä asia venäläisille. Laivaston ylijohto piirsi sotakarttoihinsa kaksi keskeistä suojalinjaa; Porkkala–Tallinna ja Ino–Krasnaja Gorka. Niiden turvaaminen ja koko pohjoisen Itämeren valvonta edellyttivät sotilaallista ja sisäistä vakautta Suomen suuriruhtinaskunnassa.
Toisaalta suunniteltiin uuden laivaston ja merisataman kokoamista Jäämeren sulasatamaan Murmanskiin, josta olisi mahdollisuus toimintaan Atlantilla ympärivuotisesti. Sinne ei ollut rautatieyhteyttä, ja sellaista suunniteltiin kahtena reittivaihtoehtona; Pietari–Oulu–Muurmansk tai Pietari–Itä-Karjala–Viena–Muurmansk. Viimeksi mainittu lopulta valittiin rakennuskohteeksi, mutta pelkkä suunnitteluvaihekin kiinnitti sotilasjohdon huomion suuriruhtinaskuntaan, ja myös itäisen radan tuleva suojaaminen edellytti suomalaisalueen kontrollointia. Suunnitelmista huolimatta Kronstadt säilyi vielä pitkään pääsotasatamana.
Kolmas keskeinen suomalaisten asemaan vaikuttanut seikka oli, että muuttuneen strategisen ajattelun ja sotateknisen kehityksen takia Venäjän armeijan johto joutui ensimmäisen kerran ottamaan huomioon myös maahyökkäyksen uhan suomalaisalueen kautta Pietaria vastaan. Pietarissa pelättiin sekä Saksan armeijan maihinnousua Turun–Porkkalan alueelle tai sen hyökkäystä Ruotsin kautta pohjoisesta. Erityisesti Karjalankannas sai tilanteessa uuden strategisen arvon. Venäläisnäkökulmassa tässä ”sotapelissä” suomalaisten oma rooli oli myös oleellisesti muuttunut. Aiemmin sopuisa, ”huomaamaton” ja ”lojaali” kansakunta oli tullut näkyväksi, ja osoittanut vuosien 1899–1905 aikana sekä aggressiivisuutta että kumousintoa. Suomi oli siis arvaamaton tekijä jonkin suurvallan uhatessa Pietaria ja sen laivastotukikohtaa. Siksi maan sisäisen järjestyksen valvonta ja ylläpito oli venäläisten kannalta tärkeää, sotilaallisen varmistuksen lisäksi.
Jack Nitzsche
Chicagossa syntynyt Nitzsche voitti Oscar-palkinnon, Baftan ja Golden Globen. Töiden joukossa on Upseeri ja herrasmies.
Nitzsche teki lisäksi yhteistyötä muiden muassa Phil Spectorin, Neil Youngin ja Willy DeVillen kanssa. Hän sai tuomion pahoinpideltyään tyttöystävänsä, näyttelijä Carrie Snodgressin vuonna 1979. Hän kuoli sydänpysähdykseen Hollywoodissa 63-vuotiaana.
Suomen suuriruhtinaskunta
Toteutus
Nikolai II kesäkuun toisena 1908 antaman asetuksen ja sitä seuranneen vuoden 1910 lain on katsottu joidenkin suomalaisarvioiden mukaan jopa lopettaneen Suomen autonomian kokonaan. Vuoden 1908 määräyksessä katkaistiin vanha valtatraditio, jossa kaikki keisarille menevät suuriruhtinaskuntaa koskevat asiat hoiti ministerivaltiosihteeri suoraan keisarin kanssa Pietarissa. Uuden säädöksen mukaan asiat esiteltiin nyt sekä ministerivaltiosihteerin että Venäjän uuden ministerineuvoston kautta keisarille. Todellisuudessa valta oli kuitenkin ministerineuvostolla, joka teki ministerivaliosihteeristä vain kumileimasimen. Päätös heijasti vallanmuutosta emämaassa. Venäjästä oli tullut perustuslaillinen monarkia suurlakon 1905 jälkeen, ja keisarin ohessa maata hallitsivat duuma, valtakunnanneuvosto ja ennen kaikkea ministerineuvosto, jonka puheenjohtaja eli pääministeri oli merkittävä valtahahmo. Vuoden 1910 lain mukaan kaikki lait ja säädökset, jotka eivät koskeneet yksinomaan Suomen sisäisiä asioita oli säädettävä emämaan lainsäädäntöelimissä. Suomalaiset saivat lähettää neljä edustajaa valtakunnanduumaan ja kaksi valtakunnanneuvostoon maataan edustamaan, mutta eduskunta kieltäytyi valitsemasta näitä edustajia. Lisäksi vuonna 1912 säädettiin yhdenvertaisuuslaki, jonka mukaan muut Venäjän alamaiset saivat Suomessa samat oikeudet kuin suomalaisilla oli, poliittisia oikeuksia lukuun ottamatta.
Venäläiset valmistelivat myös, turvallisuuspolitiikkaan liittyen, vuonna 1914 uutta lakia tai itse asiassa laajaa toimenpideohjelmaa (nk. suuri venäläistämisohjelma), jolla Suomen suuriruhtinaskuntaa ja sen hallintoa olisi sidottu entistä tiukemmin Venäjän hallintoon, mutta toisaalta maan sisäiseen päätöksentekoon (eduskunta, senaatti) ei olisi puututtu. Ohjelma jäi kuitenkin ensimmäisen maailmansodan jalkoihin. Lisäksi, sotilaspolitiikkaan kiinteästi liittyen, suuriruhtinaskunnan luotsilaitos venäläistettiin, ja Karjalankannaksen eräiden pitäjien liittämistä emämaahan suunniteltiin, mutta suunnitelma jäi lopulta toteutumatta.
Marraskuussa 1909 Suomen suuriruhtinaskunnan kenraalikuvernööriksi ja valtakunnallistamissuunnitelmien toteuttajaksi määrättiin kenraaliluutnantti Franz Seyn, joka jatkoi virassaan maaliskuun 1917 vallankumoukseen asti. Vuoteen 1910 mennessä suuriruhtinaskunnan hallintoa olikin venäläistetty voimakkaasti. Huipentuma tässä suhteessa oli venäläiskenraali Vladimir Markovin johtama virkamieshallitus, jota on kutsuttu Suomen amiraali- tai sapelisenaatiksi. Se koostui pääosin venäläissyntyisistä upseereista. Lisäksi suomalaisten potentiaalista yhteisrintamaa kyettiin torjumaan jatkuvilla eduskunnan hajotuksilla, johon keisarilla oli täysi valtaoikeus. Vuosina 1907–1913 eduskunta hajotettiin ja vaalit järjestettiin lähes joka vuosi. Suomen suuriruhtinaskunnan hallinto olikin vuosina 1910–1917 venäläisempi kuin koskaan aiemmin. Toisaalta tämä näytti riittävän Pietarin vallanpitäjille eli etniseen ja kulttuuriseen venäläistämiseen ei ilmeisesti pyritty.
Suomalainen vastarinta
Keskeinen syy Franz Seynin hallinnon menestykseen oli kuitenkin suomalaisten sisäinen epäyhtenäisyys. Heiltä kului paljon energiaa omien sisäisten kiistojen ratkaisuyrityksissä. Eduskuntauudistus nosti esiin monet työelämään ja maanomistukseen, erityisesti torpparikysymykseen sekä työaikalakeihin ja työoloihin liittyneet kiistakysymykset, ja myös muita pitkäaikaisen säätypohjaisen yhteiskuntajaon aiheuttamia ongelmia. Suomalaispoliitikkojen oma toiminta sekä keskinäiset riidat ja ryhmäkuntaisuus olivatkin eräs osasyy ”sapeli-amiraalisenaatin” asettamiseen ja myös eduskunnan toistuviin hajotuksiin. Lisäksi suomalaiset kieltäytyivät lähettämästä edustajiaan Venäjän duumaan ja valtakunnanneuvostoon, mikä vain vähensi heidän vaikutusmahdollisuuksiaan. Kuten aiemminkin Suomen suuriruhtinaskunnan historiassa, suomalaisten tilanne ja asema ratkesi myös 1910-luvulla maan ulkopuolella, kun koko vanhan Euroopan romuttanut ja tuhonnut kuningashuoneiden välinen eurooppalainen suursota puhkesi elokuussa 1914.
Vuosina 1906-1908 Suomeen tuli runsaasti vallankumoukselliseen toimintaan osallistuneita venäläisiä, jotka joutuivat pakenemaan Venäjältä. Vallankumouksellisten oli helppo paeta Suomeen, koska rajatarkastuksia ei ollut. Osa heistä jatkoi matkaansa eteenpäin, mutta melkoinen osa jäi kuitenkin väliaikaisesti Suomeen. Suomessa oltiin heitä kohtaan suopeita, järjestettiin turvapaikkoja ja autettiin järjestämään kokouksia.
Sodan vaikutukset
Suomen suuriruhtinaskunnan synty 1800-luvun alussa, sen kehitys, ja päättyminen 1900-luvun alussa kietoutuivat neljän ratkaisevan sodan ympärille: Suomen sota, Krimin sota, Venäjän–Japanin sota ja ensimmäinen maailmansota. Kun maailmansota alkoi elokuussa 1914, Venäjän armeijan puolustussuunnitelmat menivät aluksi jäihin, koska venäläiset aloittivat voimakkaan hyökkäyksen Saksaa vastaan Puolan kautta. Käänne sodassa Saksan ja Venäjän välillä tapahtui kuitenkin nopeasti Itä-Preussissa sekä 26. elokuuta 1914 Tannenbergin taistelussa että 6.–15. syyskuuta 1914 Masurian järven taistelussa, joissa saksalaiset löivät keisarin armeijan joukot. Vuoden 1915 syyskuun alkuun mennessä Saksa oli vallannut koko Puolan sekä Liettuan, ja niin keisari Nikolai II oli ajettu puolustuskannalle.
Heti sodan alettua emämaan kontrolli suuriruhtinaskunnassa lisääntyi; tiukennettu sensuuri sekä sanan- ja kokoontumisvapauden rajoitukset ja hintasäännöstely astuivat voimaan. Lisäksi joitakin venäläistämistoimenpiteitä suoritettiin, muun muassa venäjän kieli määrättiin tyttökouluihin pakolliseksi oppiaineeksi. Venäjän sotatoimien keskittyessä vuosina 1914–1916 Keski-Euroopan rintamille, Suomen suuriruhtinaskunta jäi sotilaallisesti hiljaiseen sivurooliin eikä taisteluita maassa käyty. Tosin Saksan laivasto miinoitti Porin ja Rauman edustaa 6. joulukuuta 1914, ja lisäksi se vaurioitti 11. elokuuta Bengtskärin majakkaa ja hävitti Bogskärin majakan 6. syyskuuta 1914. Silti Suomi ei ollut ulkopuolinen sodassa; maan rooli ja asema emämaan sodankäynnin suhteen vaihteli sodan yleistilanteen mukaisesti. Vuoteen 1917 asti suuriruhtinaskunta toimi laajan itärintaman luoteisen sivustan varmistajana, ja ennen kaikkea pohjoisen Itämeren ja Suomenlahden valvonnan yhtenä keskeisenä lenkkinä. Maa kuului Pietarin sotilaspiiriin ja sinne oli sijoitettuna Venäjän VI Armeijan 22. Armeijakunta, jonka vahvuus oli 40 000 sotilasta. Venäläiset muun muassa suorittivat laajoja linnoitustöitä strategisesti merkittävillä paikkakunnilla, erityisesti Etelä-Suomessa. Maailmansodan loppua kohden Suomen strategis-sotilaallinen merkitys kasvoi sitä mukaa kuin Saksan armeija pyrki etenemään kohti Pietaria. Tällöin myös saksalaisten maihinnousun todennäköisyys suuriruhtinaskunnan rannikoille lisääntyi.
Taloudellisessa mielessä Suomella oli tärkeä asema emämaan sotateollisuuden tarvitsemien tuotteiden, ja myös elintarvikkeiden toimittajana, erityisesti Pietarin alueelle. Maailmansota vaikutti maan ja sen kansalaisten talouteen ja oloihin kaksijakoisesti. Sodan alussa, vientireittien sulkeuduttua länsimarkkinoille suomalaisten vahva sahateollisuus joutui suuriin vaikeuksiin, seurauksena olivat seisokit ja 10 000 työtöntä sahatyöläistä. Sotateollisuustuotteiden ja myös muiden valmisteiden voimistuva kysyntä emämaassa käänsi tilanteen kuitenkin suomalaisille positiiviseksi. Metalli-, tekstiili- ja paperiteollisuus koki voimakkaan positiivisen ”sotabuumin”, ja aloilla esiintyi jopa työvoimapulaa, uusia työpaikkoja syntyi 10 000–20 000. Tuotanto ja palkat nousivat maaliskuun 1917 vallankumoukseen asti. Tuolloin 40 000 teollisuustyöntekijää (40 % teollisuustyöväestä) työskenteli Venäjän sotatilausten vaikutuspiirissä. Osa sahoilta työttömäksi jääneistäkin hakeutui uusille työpaikoille, mikä lisäsi muuttoliikettä maaseudulta kaupunkeihin entisestään. Maatalouskin hyötyi Venäjän, erityisesti Pietarin kasvavasta elintarvikkeiden kysynnästä, ja myös maassa ollut venäläinen sotaväki kulutti runsaasti elintarvikkeita. Sodan talousvaikutusten kääntöpuolia olivat voimistunut inflaatio ja elintarvikepula, joiden vaikutukset alkoivat näkyä selvästi Suomessa vuoden 1916 lopussa ja vuoden 1917 alussa.
Suomalaisten suhde sotaan
Maailmansotaan ja sen Suomen suuriruhtinaskunnan kannalta merkittävimpiin osapuoliin suhtautumisen osalta suomalaiset voitaneen jakaa kolmeen ryhmään, joiden väliset rajat eivät liene olleet jyrkät ja selkeät. Varsinkin sodan alussa osa kansasta oli välinpitämätöntä, koska taistelutoimet eivät ulottuneet suuriruhtinaskuntaan asti. Sodasta taloudellisesti riippuvaiset ja siitä hyötyneet suomalaiset teollisuuspiirit ja maataloustuottajat sekä näiden työntekijät puolestaan suhtautuivat positiivisesti Venäjään. Osa väestöstä ei kokenut Venäjän asiaa maailmansodassa omakseen emämaan suuriruhtinaskuntaan kohdistamien valtakunnallistamis- ja venäläistämistoimien vuoksi.
Viimeksi mainitut näkivät maailmanpalossa mahdollisuuden vähentää Venäjän vaikutusta maassa tai jopa mahdollisuuden irrottautua emämaasta. Suursota nosti esiin jo 1800-luvun lopussa Preussissa syntyneen, Saksan suurvalta-aseman nousuun perustuneen germanismin, jonka naamion alla tavoiteltiin Saksan ylivaltaa Euroopassa. Se oli lähisukua Venäjällä syntyneelle panslavismille, ja sille oli ominaista suurvaltainen sotilaallisen voiman, mahdin ja voimakkaamman oikeuden ihannointi sekä rotuajattelu, jossa kansoja jaettiin mm. ”valtionmuodostuskykyisiin ja -kyvyttömiin”. Germanismi suhtautui aliarvioivasti Itä-Euroopan kansoihin ja toisaalta siihen liittyi suunnitelmia myös Pohjoismaiden ja Baltian maiden liittämisestä Saksan valtapiiriin. Ruotsissa tämä ajattelu saavutti laajaakin kaikupohjaa, ja sieltä germanistinen idea levisi myös Suomen suuriruhtinaskunnan ruotsinkieliseen älymystöön. Suomalaisten osalta merkittävin hanke tässä suhteessa, ja samalla niin sanottu uusaktivismi, alkoi 20. marraskuuta 1914. Tuolloin joukko nuoria, lähinnä ruotsinkielisiä ylioppilaita kokoontui Helsingissä, Pohjalaisosakunnan (Ostrobotnia) talossa. Kokouksessa kehiteltiin ajatusta nuorten vapaaehtoisten sivistyneistön edustajien pääsystä Ruotsiin tai Saksaan sotilaskoulutusta saamaan. Tähtäimessä oli Venäjän keisaria ja muita venäläisiä poliittisia toimijoita vastaan suunnattu vapautus- ja kumousliike, jolla olisi myös sisäpoliittista merkitystä. Salainen tapaaminen johti lopulta suomalaisen jääkäriliikkeen syntyyn, Saksan tuella.
Saksan itärintamalle kehittelemän, Venäjän sisäiseen hajoamiseen tähdänneen reunavaltiopolitiikan mukaisesti myös suomalaisten suhteen oli laadittu toimintasuunnitelmia heti sodan alussa. Suomalaisten ja saksalaisten suunnitelmat kohtasivat 26. tammikuuta 1915, kun saksalaiset kutsuivat 200 suomalaista nuorta miestä Saksaan sotilaskoulutukseen (Pfadfinder-kurssi), johon osallistui lopulta 189 alokasta. Myöhemmin, syksystä 1915 kesään 1916, toimintaa laajennettiin ja Suomesta rekrytoitiin koulutukseen kokonainen pataljoona alokkaita, noin 1 600 miestä. Heistä muodostui sittemmin Kuninkaallinen Preussilainen Jääkäripataljoona 27, joka osallistui ensimmäiseen maailmansotaan Saksan armeijan osastona itärintaman pohjoisimmalla rintamaosalla Latviassa Riialahden ja Riian kaupungin etelä-länsipuolella; Aa-joella, Dumbessa, Ekkaussa, Misse-joella ja Schmardenissa.
Suomalaisten sotilaallinen asennoituminen ensimmäiseen maailmansotaan ei kuitenkaan ollut näin mustavalkoinen, vaan toisaalta sodan syttyminen aiheutti maassa myös innostusta taisteluun Venäjän keisarikunnan armeijassa. Elo-marraskuussa 1914 noin 500–600 suomalaista nuorta miestä ilmoittautui vapaaehtoisiksi rivimiehiksi emämaan armeijaan. Mukana oli muun muassa Tukholman vuoden 1912 olympialaisten mitalimiehiä. Sanomalehti Uuden Suomettaren kirjoituksessa syksyllä 1914 uskottiin ”poikamme todistavan saksalaisille olevansa hakkapeliittojen jälkeläisiä” ja osan miehistä palaavan kotiin Yrjön-ristin ritareina. Merkittävämpää oli, että noin sata miestä ilmoittautui vapaaehtoisina venäläisten upseerikursseille ja lisäksi noin 200 suomalaissyntyistä aktiivi- ja reservinupseeria taisteli keisari Nikolai II joukoissa. Lisäksi suomalaissyntyisiä, korkeasti koulutettuja sotilaita palveli merkittävissä asemissa keisarin joukoissa, muun muassa C. G. E. Mannerheim, Hannes Ignatius, Wilhelm Thesleff ja Martin Wetzer. Kenraali Mannerheim teki Suomen senaatille ehdotuksia merkittävän suomalaisen, vapaaehtoisen joukko-osaston luomisesta emämaan armeijaan. Asialle olisi löytynyt tukea suomalaisista teollisuuspiireistä, mutta laaja-alaista kannatusta hanke ei suuriruhtinaskunnassa saavuttanut. Innostus taisteluun keisarin puolesta laimeni vuoteen 1915 mennessä sodan pitkittymisen ja Venäjän kärsimien tappioiden vuoksi. Kaikkiaan noin 800–900 suomalaissotilasta palveli ensimmäisessä maailmansodassa emämaan armeijassa.
Venäjän keisarikunnan loppu
pienoiskuva|[[Pehr Evind Svinhufvudin johtama senaatti julisti Suomen itsenäiseksi valtioksi 6. joulukuuta 1917.]] pienoiskuva|[[Neuvosto-Venäjä tunnusti Suomen itsenäisyyden 31.12. 1917.]] Tutkijat ovat jonkin verran erimielisiä siitä milloin Venäjän keisarikunnan sisäinen hajoaminen alkoi. Joidenkin mielestä teollistumisen ja yhteiskunnallisen modernisaation viivästyminen 1800-luvulla, Romanovien itsevaltiaan hallintatavan vuoksi, oli ensi askel, ja sitä seurasivat Japanin-Venäjän sota, vuoden 1905 kumouksellinen vaihe ja lopulta ensimmäinen maailmansota. Ilmeisesti yksimielisiä ollaan siitä, että ensimmäiseen maailmansotaan ei lähtenyt mukaan vahva, yhtenäinen, voimaa uhoava Venäjä, vaan lopulta heikko imperiumi, jolle sota oli tavallaan mahdollisuus saattaa myös sisäpolitiikka järjestykseen. Tämä kuitenkin epäonnistui. Venäjän armeija oli lukumääräisesti vahva, rivissä oli noin 16 miljoonaa sotilasta, lähes sata divisioonaa, mutta armeijan johto oli heikko ja organisaatio vanhentunut. Vuoteen 1917 mennessä keisarin armeija oli menettänyt kaatuneet, haavoittuneet, kadonneet ja vangeiksi joutuneet yhteenlaskettuina noin kuusi miljoonaa miestä. Tärkeä syy Venäjän kyvyttömyyteen kestää pitkäaikaista sotatilaa oli sen heikko teollistumisaste ja infrastruktuuri, erityisesti huonot liikenneyhteydet. Tässä suhteessa Saksa ja länsivallat olivat selvästi vahvemmassa asemassa.
Vuoden 1916 loppuun mennessä elintarviketilanne oli muuttunut Venäjällä lähes katastrofaaliseksi, ja sotaväsymys, suuret tappiot sekä kotirintaman luhistuminen demoralisoivat maan armeijaa. Tammi–maaliskuussa 1917 Venäjän keisarikunnan hajoamiskehitys saavutti lakipisteensä. Helmikuussa alkaneesta lakkojen ja mellakoiden kierteestä muodostui ratkaiseva sisäinen kriisi, joka tosin aluksi näytti kääntyvän vielä keisari Nikolai II:n eduksi. Tilanteen ratkaisivat hänen omat aiemmin uskollisimmat sotajoukkonsa, kun sotilaat kieltäytyivät ampumasta enempää omia kansalaisiaan ja siirtyivät mellakoitsijoiden ja lakkoilijoiden puolelle. Keisari Nikolai II luopui kruunusta ja valtaistuimesta 15. maaliskuuta 1917. Venäjän duuma ja sen muodostama väliaikainen hallitus ottivat vallan. Romanovien pitkä hallintokausi oli päättynyt. Samalla irtautui myös Suomen suuriruhtinaskunta.
Keskiyöllä
Keskiyöllä on Sydän, sydän -yhtyeen seitsemäs studioalbumi, joka julkaistiin 16. maaliskuuta 2018.
Savang Vatthana
Savang Vatthana (13. marraskuuta 1907 – 13. toukokuuta 1978) oli Laosin viimeinen kuningas.
Vatthana syntyi Luang Prabangissa kuningas Sisavang Vongin pojaksi. 7. lokakuuta vuonna 1930 hän nai kuningatar Khamphouin. Avioliitosta syntyi 7 lasta kruununprinssi Vong Savang, prinssi Sisavang Savang, prinssi Savang, prinssi Sauryavong Savang, prinsessa Savivanh Savang ja prinsessa Thala Savang. Vuonna 1951 hänestä tuli maan pääministeri, kun hänen isänsä vakava sairaus pakotti isän luopumaan vallasta. Vattahanasta tuli 20. elokuuta 1959 sijaishallitsija.
29. lokakuuta 1959 Savangista tuli kuningas, kun hänen isänsä kuoli. Häntä ei koskaan kruunattu. Kruunajaiset piti järjestää, mutta sisällissota ehti ensin ja kuningas luopui kruunusta 2. joulukuuta 1975 kun kommunistit ottivat vallan. Savang kuoli noin vuonna 1978 eristysleirillä Pohjois-Laosissa yhdessä kuningatar  Khamphouin ja kruununprinssi Vong Savangin kanssa. Laosin kommunistinen hallitus ei ole koskaan kertonut yksityiskohtia heidän kuolemastaan.
Vatthanan nuorin poika Sauryavong Savang oli suvunpäämies ja kruununtavoittelija maanpaossa Pariisissa. Nykyinen päämies on Sauryavongin veljenpoika (Vong Savangin poika) Soulivong Savang.
Rabat (Malta)
Rabat (maltaksi yleensä artikkelin kanssa Ir-Rabat) on kunta Maltalla. Se sijaitsee Maltan pääsaarella. Rabatissa on runsaat 11 000 asukasta, ja sen tärkeimpiä nähtävyyksiä ovat muun muassa katakombit ja St. Paulin katedraali. Naapurisaari Għawdexilla on myös kaupunki, jonka maltankielinen nimi on Rabat ja joka tunnetaan englanniksi nimellä Victoria.
Punatytönkorento
Punatytönkorento (Pyrrhosoma nymphula) on tytönkorentoihin kuuluva kirkkaanpunainen sudenkorento.
Ulkonäkö ja koko
pienoiskuva|vasen|Koiras Punatytönkorento eroaa punaisella värityksellään selvästi muista Suomessa tavattavista tytönkorentolajeista, joista yksikään ei ole punainen. Naaraalla on koirasta tukevampi takaruumis. Vaikka laji on kirkasvärinen, se on usein varsin huomaamaton pysytellessään paikoillaan kasvillisuuden seassa.
Burnaby
Burnaby on Vancouverin metropolialueeseen kuuluva kaupunki, joka sijaitsee Vancouverin itäpuolella Brittiläisessä Kolumbiassa Kanadassa. Kaupungin väkiluku on runsas 230 000 (2016) ja se on asukasluvultaan Brittiläisen Kolumbian kolmanneksi suurin kaupunki Vancouverin ja Surreyn jälkeen.
Punatytönkorento
Ulkonäkö ja koko
Punatytönkorennon takaruumiin pituus on 25–29 mm ja takasiiven pituus 19–25 mm.
Burnaby
Burnabyssä sijaitsee yli 30 000 opiskelijan Simon Fraser Universityn pääkampus. Se valmistui 1960-luvun puolivälissä 365 metriä korkealle Burnaby Mountain -vuorelle.
Historia
Kaupunki rekisteröitiin kunnaksi vuonna 1892 ja se sai kaupunkioikeudet sata vuotta myöhemmin 1992. Kaupunki nimettiin Robert Burnabyn mukaan, joka oli lainsäätäjä, vapaamuurari ja löytöretkeilijä ja toimi yksityissihteerinä eversti ja maaherra Richard Moodylle 1800-luvun puolivälissä.
Punatytönkorento
Levinneisyys ja elinympäristö
Suomessa lajia esiintyy jokseenkin harvinaisena ja paikoittain. Esiintymät ovat usein kohtalaisen pieniä. Ahvenanmaalla lajia ei tavata.
Burnaby
Historia
Kolmekymmentä vuotta perustamisensa jälkeen Burnaby alkoi kasvaa, kun sen naapurikaupungit Vancouver ja New Westminster laajenivat. Aluksi se toimi maanviljelykeskuksena, mutta myöhemmin siitä muodostui tärkeä liikenneväylä Vancouverille sekä koko Brittiläiselle Kolumbialle.
Maurice Costello
Maurice George Costello (22. helmikuuta 1877 Pittsburgh, Pennsylvania – 29. lokakuuta 1950 Los Angeles, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen näyttelijä, ohjaaja ja käsikirjoittaja. Costello oli 1890-luvun lopun ja 1900-luvun alun huomattavia vaudeville-esiintyjiä, ja hän oli yhdysvaltalaisen elokuvan ensimmäisiä miestähtiä. Hän työskenteli näyttelijänuransa ohella myös ohjaajana ja käsikirjoittajana.
Burnaby
Historia
Burnabyllä on kolme ystävyyskaupunkia: Gatineau Québecissä, Kushiro Japanissa ja Mesa Arizonassa, Yhdysvalloissa.
Punatytönkorento
Levinneisyys ja elinympäristö
Punatytönkorentoa esiintyy virtaavilla vesillä. Varsinkin varjoisat paikat hidasvirtauksisilla korpipuroilla ja pikkujoilla ovat lajin suosiossa. Etelä-Suomessa sitä on havaittu lentämässä myös ojien seisovilla vesillä. Laji elää Euroopassa enimmäkseen seisovilla vesillä.
Maurice Costello
Elämä ja ura
Pennsylvanian Pittsburghissa irlantilaisille maahanmuuttajille vuonna 1877 syntynyt Costello teki ensimmäisen elokuvansa vuonna 1905. Costello oli ensimmäinen elokuvanäyttelijä, joka näytteli salapoliisi Sherlock Holmesia valkokankaalla. Costello oli Vitagraph Studiosin sopimusnäyttelijä, ja studiolla hänen vastanäyttelijänään oli usein Florence Turner. Kuten monien muidenkin mykkäelokuvanäyttelijöiden kohdalla, Costellon elokuvaura lähti laskuun äänielokuvan tulon myötä. Kuitenkin hän jatkoi elokuvantekoa aina vuoteen 1945 asti, mutta hänen roolinsa olivat ainoastaan avustajia tai pieniä sivurooleja.
Punatytönkorento
Elintavat
Lajin lentoaika on Suomessa kesäkuun alusta elokuun alkupuolelle. Päälentoaika sijoittuu kesäkuun puolenvälin tienoilta heinäkuun puoliväliin.
Maurice Costello
Elämä ja ura
Maurice Costello oli aviossa näyttelijä Mae Costellon (omaa sukua Altschuk; 1882–1929) kanssa vuodet 1902–1927. Costellot saivat kaksi tytärtä, näyttelijöinä myöhemmin työskennelleet Dolores Costellon ja Helene Costellon. Costellot päätyivät asumuseroon vuonna 1910, ja heidän avioeronsa myönnettiin vuonna 1927. Toisen kerran Costello avioitui taidemaalari Ruth Reevesin (1892–1966) kanssa vuonna 1939, mutta avioliitto päättyi eroon vuonna 1941. Costello kuoli sydänsairauteen 73-vuotiaana Los Angelesissa vuonna 1950. Hänet haudattiin katolilaiselle Calvaryn hautausmaalle East Los Angelesiin. Costello sai elokuvaurastaan ja työstään viihdeteollisuuden hyväksi tähden Hollywoodin Hollywood Walk of Famelle osoitteeseen 6515 Hollywood Boulevard 8. helmikuuta vuonna 1960.
Busemannin avaruus
Topologiassa Busemannin avaruudella tarkoitetaan äärellistä kompaktia, konveksia metristä avaruutta, jonka jokaisella pisteellä p on olemassa ympäristö W siten, että seuraava ehto on voimassa: Jos x ja y ovat W:n alkioita, on kaikilla ε>0 olemassa positiivinen δ<ε, jolle on olemassa yksikäsitteinen W:n alkio z, jolle
Gerhardsenin I hallitus
pienoiskuva|200px|Pääministeri [[Einar Gerhardsen]] Gerhardsenin I hallitus oli Norjan hallitus 25. kesäkuuta 1945 – 5. marraskuuta 1945. Se oli Työväenpuolueesta, Keskustapuolueesta, Høyrestä, Kommunistisesta puolueesta ja Venstrestä koostunut koalitiohallitus. Lisäksi siinä oli edustajia sodanaikaisesta Hjemmefronten-vastarintaliikkeestä.
Ministerit
Pääministeri Ulkoministeri Puolustusministeri Valtiovarainministeri Oikeusministeri Kirkko- ja opetusministeri Salkuton ministeri (kirkko- ja opetusministeriö) Maatalousministeri Kauppaministeri Säännöstely- ja jälleenrakennusministeri Salkuton ministeri (säännöstelyministeriö) Merenkulkuministeri Työministeri Sosiaaliministeri Salkuton ministeri (sosiaaliministeriö)
Newport
Newport on kylpylä- ja yliopistokaupunki Cardiganinlahden rannalla Walesissa. (kymriksi Casnewydd) on Cardiffin ja Swansean jälkeen Walesin kolmanneksi suurin kaupunki. Newport on yksi Walesin hallinnollisista alueista. Newport oli historiallisen Monmouthshiren kreivikunnan pääkaupunki. Kaupunki sijaitsee Etelä-Walesissa Uskjoen varrella.
Kaupunki
Se on saanut nimensä 'uusi satama' aikana, jolloin laivat muuttuivat niin suuriksi, ettei niillä päässyt enää 'vanhaan satamaan' eli Caerleoniin Uskjoen yläjuoksulla. Newport jakautuu kahteenkymmeneen kaupunginosaan. Sen pinta-ala on 190 km² ja väkiluku oli noin vuonna 2016.
Linna
Lähellä kaupungin keskustaa on linna joka rakennennutti Hugh d'Audele tai poikansa-in-law Ralph Earl Stafford vuosina 1327-1386. Sitä on laajennettu 1500-luvulla, mutta 1800-luvulla se pääsi raunioitumaan. Alkuperäinen Newportin linna oli vallihaudan ympäröimä paaluvarustus. Siitä ei ole enää mitään näkyvissä, sillä rautatien rakentamisen yhteydessä tunneleista kaivettu maa-aines käytettiin täyttämään vanhaa vallihautaa.
Newportissa toimii Walesin yliopisto.
Urheilu
Newportissa on tunnettu golfkenttä Celtic Manor Resort, jossa pelattiin vuoden 2010 Ryder Cup.
Modibo Koné (sotilas)
Modibo Koné (s. 1977 Bamako ) on malilainen sotilas, joka toimi vuoden 2020 vallankaappauksen jälkeen maan turvallisuusministerinä.
Koné valmistui ylioppilaaksi Katin sotakoulusta, opiskeli Koulikoron sotakoulussa ja suoritti harjoitteluja varsinkin Kiinassa. Hän on palvellut Malin kansalliskaartissa ja osallistunut sotatoimiin maan kapinallisia vastaan. Koné oli vallankaappauksen tehneen sotilaskomitean kolmas varapuheenjohtaja.
Eversti Koné nimitettiin Moctar Ouanen hallituksen turvallisuus- ja siviilipuolustusministeriksi lokakuussa 2020. Hänet ja Sadio Camara jätettiin pois uudesta hallituksesta toukokuussa 2021, mikä johti Ouanen ja presidentti Bah N’Dawn pidätykseen ja eroon.
Win Myint
Win Myint (ဝင်းမြင့်) s. 8. marraskuuta 1951) on burmalainen poliitikko ja entinen vanki, joka palvelee maansa 10. presidenttinä alkaen 30. maaliskuuta 2018. Hän oli Myanmarin edustajainhuoneen puhemies vuosina 2016–2018. Hän toimi lisäksi parlamentin edustajainhuoneen (Pyithu Hluttaw) jäsenenä vuodesta 2012 vuoteen 2018. Win Myintiä pidetään Aung San Suu Kyi:n tärkeänä liittolaisena. Tämä on Myanmarin todellinen johtaja, mutta ei voi perustuslain mukaan toimia presidenttinä.
Varhainen elämä ja koulutus
Win Myint kuuluu Myanmarin suurimpaan etniseen ryhmään bamareihin. Hän syntyi Nyaung Chaung kylässä, Danubyu, Ayeyarwadyn alueella, vanhemmille Tun Kyin ja Daw Kuin. Hän valmistui kandidaatiksi pääaineenaan geologia Rangoonin yliopistosta. Hän on naimisissa Cho Chon kanssa ja parilla on yksi tytär, Phyu Phyu Thin.
8.8.88 kansannousu ja vuoden 1990 vaalit
Valmistuttuaan geologiasta Rangoonin yliopistosta, Win Myint toimi lakimiehenä Myanmarin ylemmissä oikeusasteissa. Hänet vangittiin hänen roolistaan 8.8.88-kapinassa elokuussa 1988, jolloin oppoistio nousi kenraali Ne Winiä vastaan.
Myint pääsi vankilasta ajoissa osallistuakseen Myanmarin vuoden 1990 vaaleihin, jotka sotilasjohto myöhemmin mitätöi. Hän tuli valituksi parlamenttiin, mutta ei koskaan saanut ottaa tehtävää vastaan.
Vuosien 2012 ja 2015 vaalit
Hän aloitti poliittisen uransa Myanmarin täytevaaleissa vuonna 2012. Hän pääsi Pyithu Hluttawiin eli alahuoneeseen Pathein vaalipiiristä, ja nousi parlamentin lakivaliokunnan sihteeriksi. Vuonna 2015 hän pääsi jälleen alahuoneeseen, nyt Tamwen vaalipiiristä. Hän toimi edustajainhuoneen puhemiehenä vuosina 2016–2018.
Presidenttikausi
Kun Htin Kyaw erosi Myanmarin presidentin virasta, Win Myint erosi puhemiehen paikalta 21. maaliskuuta 2018. Siirto oli monien mielestä valmistautumista siihen, että Myintistä tulisi Kansallisen demokratialiiton presidenttiehdokas. Häntä seurasi hänen varapuhemiehensä T Khun Myat. Parlamentti valitsi Win Myintin presidentiksi 28. maaliskuuta 2018. Häntä äänesti 403 maan kaikkiaan 636 kansanedustajasta.
Alkuvuonna 2021 armeija syrjäytti Win Myntin, nosti varapresidentti Mint Swen presidentiksi ja vangitsi Aung San Suu Kyin ja muita siviilihallinnon edustajia..
Henry Dale
thumb|Henry Dalen Nobel-diplomi näytteillä [[Royal Societyn tiloissa Lontoossa. ]] Henry Hallett Dale (9. kesäkuuta 1875 – 23. heinäkuuta 1968) oli englantilainen aivotutkija. Hän sai Nobelin lääketieteen palkinnon vuonna 1936 hermoimpulssien välittäjäainetta asetyylikoliinia (Ach) koskevista tutkimuksistaan yhdessä Otto Loewin kanssa. Dale havaitsi Ach:n mahdollisena hermojen tiedonsiirtoaineena, Loewi osoitti sen merkityksen hermostolle. 1940-luvulla käytiin kiivasta keskustelua synapsien luonteesta: Dale sanoi niiden toimivan kemiallisesti, monet muut että synapsi toimii sähköisesti. Nykykäsityksen mukaan suurin osa tiedonvälityksestä on kemiallista, mutta jotkut synapsit toimivat sähköisesti.
Kanahaukka
pienoiskuva Kanahaukka (Accipiter gentilis) on keskikokoinen päiväpetolintu.
Tuntomerkit
Kanahaukka on roteva ja pitkäpyrstöinen keskikokoinen petolintu. Aikuinen kanahaukka on selkäpuolelta tummanharmaa. Valkealla vatsapuolella sillä on harmaita poikkiraitoja. Silmäkulmajuova on valkoinen ja selkeä. Nuori kanahaukka on päältä tumman harmaanruskea ja vaalealla vatsapuolella ruskeita pitkittäisraitoja. Naaras on selvästi koirasta isompi ja rotevampi. Koiras on 49–56 senttimetriä pitkä ja sen siipien kärkiväli on 90–105 senttimetriä, naaras on 58–64 senttimetriä pitkä ja sen siipien kärkiväli on 108–120 senttimetriä. Kanahaukan ääni on kja-kja-kja...-kaklatus. Poikasten kerjuuääni on piii-lih-kiljunta. Äänet muistuttavat varpushaukan ääniä, mutta ovat karkeampia, voimakkaampia ja villimpiä.
Soidinlennossa maaliskuussa koiras lentää reviirin yllä hidastetuin siiveniskuin ja käkättää. Se innostuu soidinlennolle usein lokakuun kauniilla pakkasilmoillakin.
Soinniton velaarinen frikatiivi
Soinniton velaarinen frikatiivi eli soinniton velaarifrikatiivi on konsonanttiäänne. Kansainvälisessä foneettisessa aakkostossa sen merkkinä on [x]. Kansanomaisesti sitä kutsutaan joskus kurkku-h:ksi, vaikka se tarkkaan ottaen ääntyykin suun takaosassa. Varsinainen kurkku-h on nimeltään soinniton faryngaalinen frikatiivi.
Kanahaukka
Tuntomerkit
Vanhin suomalainen rengastettu kanahaukka on elänyt 17 vuotta, 10 kuukautta ja 11 päivää. Euroopan vanhin oli ruotsalainen 18 vuotta ja 9 kuukautta vanha haukka.
Soinniton velaarinen frikatiivi
Esiintyminen
Soinniton velaarinen frikatiivi esiintyy useissa eri kielissä. Saksan kielessä se kirjoitetaan <ch> ja esiintyy vain takavokaalin jäljessä (niin sanottu ach-äänne, ). Etuvokaalin edellä saksan <ch> ääntyy palataalisena (niin sanottu ich-äänne, ).
Kanahaukka
Levinneisyys
pienoiskuva|Nuori kanahaukka lennossa. Kanahaukan pesimäalue ulottuu Länsi-Euroopasta halki Venäjän Tyynenmeren rantaan ja Japaniin. Se pesii myös Pohjois-Amerikassa. Maailman kanahaukkapopulaation arvioidaan olevan yli 500 000 yksilöä. Kanahaukka on pääasiassa paikkalintu, mutta erityisesti nuoret linnut ovat yleensä lyhyen matkan muuttajia.
Soinniton velaarinen frikatiivi
Esiintyminen
Suomessa tämä äänne esiintyy glottaalifrikatiivin allofonina joissakin sanoissa, mm. lahti [ˈlɑxt̪i].
Kanahaukka
Levinneisyys
Kanahaukka pesii myös koko Suomessa ulkosaaristoa ja tunturipaljakoita lukuun ottamatta. Suomen kanahaukkakanta on noin 5 000 paria.