cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Arkiomaanjärvi
Maantietoa
Järven pinta-ala on 207 hehtaaria eli 2,1 neliökilometriä. Se on 3,0 kilometriä pitkä ja 1,8 kilometriä leveä. Järvi on kuitenkin kapeampi kuin sen ulottuvuudet antavat ymmärtää, sillä etelärannassa on yksittäinen Salmenpohjan 600 metriä pitkä lahti, joka kiertää Mustikkaniemen taakse. Huomattavin järvenselältä erottuva piirre on Niininiemi, joka ulotuu 550 metriä pitkänä Salmenpohjaa kohti. Niemen itäpuolella Putkenpohjan lahti jää niemen ja kahden saaren, Muurahaissaaren ja Pajasaaren, taakse suojaan. Järvi kapenee länteen päin mennessä Kylmästenpohjan lahdeksi. Järveltä erottuu Mustikkaniemen 30 metriä korkea mutta pieni Salakarjankallio ja itärannasta kohoava 40 metriä korkea Sireeninkallio. Koko eteläranta on sen takana yli 30 metrin korkeuteen kohoavan Kokkomäen pohjoisrinnettä.
Järvessä on laskettu olevan 12 saarta. Niiden yhteispinta-ala on 4,4 hehtaaria, mikä on noin 2,1 % järven kokonaispinta-alasta. Neljä suurinta saarta ovat Putkenpohjan edustalla olevat Muurahaissaari ja Pajasaari, järven kaakkoisrannassa sijaitseva Kajaanluoto, sekä Salmenpohjan lahdensuulla sijaitseva Tervasaari. Kylmästenpohjassa sijaitsee neljä luotoa ja Tervasaaren lähellä on kolme luotoa. Salmenpohjassa sijaitsee vielä yksi luoto, mutta kartasta löytyy vielä muitakin luotoja. Kolme luotoa sijaitsee Niininiemen ja Muurahaissaaren välissä. Saaria on siten 15.
Järvi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Sen tilavuus on 10,6 miljoonaa kuutiometriä eli 0,0106 kuutiokilometriä. Järven keskisyvyys on 5,1 metriä ja suurin syvyys on 20,2 metriä. Järvessä on kaksi syvännettä etelä- ja kaakkoisrannassa. Kaijaanluodon itäpuolella on syvänteessä 16,1 metriä syvää ja länsipuolella 20,2 metriä syvää.Syvin kohta sijaitsee
Järven rantaviivan pituus on 12,7 kilometriä ja sen rannat ovat enimmäkseen metsämaata. Järven haja-asutus muodostuu noin 100 taloudesta ja vapaa-ajan asunnosta. Niille tulee tiet kaakkoiselta seututieltä 140 ja siitä haarautuvasta yhdystieltä 14122 sekä valtatieltä 24.
Vedenlaatu
Hollolan kunta seuraa jatkuvasti järven vedenlaatua. Vuonna 2013 todettiin luokituksessa, että järvi kuuluu pieniin ja keskikokoisiin vähähumuksisiin järviin (tunnus Vh) ja että sen ekologinen tila on hyvä. Järven näkösyvyys on noin 2 metriä eikä se ole muuttunut viime aikoina. Vaikka ekologinen tila on hyvä, ei järvi ole enää aivan luonnontilassaan, vaan se on lievästi rehevöitynyt. Lievästä kuormituksesta kertovat lämpötilakerrostuneisuusaikana alusveden happipitoisuuksien aleneminen. Vedessä olevat ravinteet kuluttavat veden happea kemiallisen kulumisen vuoksi ja ravinteilla elävät eliöt käyttävät myös veden happea. Kesäisin pohja voi muuttua hapettomaksi ja talvellakin happi kuluu vähiin. Ravinteita ei kuitenkaan ole hälyttäviä määriä ja järven rehevyystaso on lievästi rehevöityneen järven tasolla. Kokonaisfosforipitoisuus vaihtelee pitoisuuden 20 mikrogrammaa litrassa vettä (μg/l) ylä- ja alapuolella. Kokonaistyppipitoisuudet vaihtelevat laajemmin 400–1000 μg/l.
Luonnonsuojelu
Järven länsipuolelle on perustettu vuonna 2012 yksityisiä luonnonsuojelualueita, joiden alue ylettyy rantaan asti Kylmästenpohjalla. Lahdenpohjukka kuuluu Niinimäellä sijaitsevaan alueeseen ja lahden etelärannoista osa kuuluu Kylmästenmäen suojelualueeseen.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Kymijoen alueen (14.1) Arrajoen valuma-alueella (14.16), jonka Seestanjoen valuma-alueeseen (14.165) järvi kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 106,8 metriä mpy.
Järvi saa pääosan vedestään sen omalta lähialueeltaan, joka on kovin pieni. Siksi järven vesi vaihtuu hitaasti. Valuma-alueella sijaitsee vain kaksi järveä, jotka laskevat suoraan järveen. Pohjoisessa sijaitsee Kalkkunen (10 hehtaaria), jonka laskuoja laskee pohjoisrantaan Arkiomaan kylässä. Toinen on Mustalammi, jolla ei ole varsinaista laskuojaa ja se sijaitsee lounaispuolella. Vanhastaan järveen on laskenut myös Heinlammi, joka on nykyään kuivatettu kosteikoksi. Kosteikko on nykyään luonnonsuojelualuetta.
Järven laskujoki on nykyään suoraksi kaivettu oja, joka virtaa Heinlammin kylän peltojen halki ja laskee Kivijärven lounaiskulmaan. Laskuojalla tulee matkallansa pudotusta 7,0 metriä. Vesireitti jatkaa siitä eteenpäin Arrajärvelle ja Kymijokeen.
Haramayan yliopisto
Haramayan yliopisto (, lyhennys HU) on Etiopian Dire Dawan kaupungin Haramayassa toimiva julkinen yliopisto. Se on perustettu vuonna 1952 alkujaan yhdysvaltalaisen Oklahoman osavaltionyliopiston avustuksella etiopialaiseksi maatalouskorkeakouluksi (, lyh. IECAMA).
Lokakuussa 1952 Jumman maatalous- ja tekninen koulun ensimmäisellä kurssilla aloitti kahdeksankymmentä opiskelijaa. Heistä 19 valmistui elokuussa 1953, ja he jatkoivat opintojaan maatalouskorkeakoulussa (IECAMA). Lukuvuoden 1956/57 lopussa 11 opiskelijaa sai alemman korkeakoulututkinnon (B.Sc.) yleisen maatalouden alalta. 1960-luvun alussa opetustarjontaa monipuolistettiin. Vuoteen 1963 saakka IECAMA-maatalouskorkeakoulu oli riippuvainen Oklahoman osavaltionyliopistosta, mutta itsenäistyi vähitellen ja vuonna 1968 IECAMA siirtyi hallinnollisesti Addis Abeban yliopiston alaisuuteen. Nimeksi muutettiin Alemayan maatalouskorkeakoulu (Alemaya College of Agriculture). Opetustarjontaa laajennettiin kotitalouden, luonnontieteen opettajakoulutuksen ja täydennysopintojen tarjonnalla. Alemman korkeakoulututkinnon jälkeiset maisterivaiheen opinnot käynnistettiin lukuvuonna 1979-1980. Korkeakoulu laajennettiin Alemayan maatalousyliopistoksi (1985) ja täydentyi metsätieteellisellä tiedekunnalla (1987). Kasvatustieteellisen ja terveystieteellisen tiedekunnan perustamisen seurauksena yliopisto nimettiin Alemayan yliopistoksi. 2000-luvulla perustettiin useita uusia tiedekuntia. Helmikuussa 2006 yliopisto sai nykynimensä.
Yliopistolla on kampukset Dire Dawan Haramayassa ja Hararissa. Yliopistoa käy noin 30 355 opiskelijaa. Henkilökuntaan kuuluu kaikkiaan 6 996 ihmistä (2021).
Espanjalainen Webometrics-yliopistorankingissa Haramayan yliopisto ylsi Afrikan yliopistojen 116. sijalle ja maailmanlistan sijalle 3 487 (tammikuun 2021 yliopistolistauksen mukaan). Ethiopian yliopistoista se oli tämän listan mukaan 6. sijalla, edellään Addis Abeban yliopisto, Mekellen yliopisto, Bahir Darin yliopisto, Jimman yliopisto ja Gondarin yliopisto.
Melaniini
Melaniini on musta tai ruskea väriaine, jonka yleisin biologinen muoto on rakenteeltaan indolikinonin, dihydroksi-indolikarboksyylihapon tai molempien polymeeri. Melaniinien molekyylirakenne vaihtelee melkoisesti, mutta niitä on kahta päätyyppiä: eumelaniinit ja feomelaniinit. Eumelaniinit ovat 5,6-dihydroksi-indolin polymeereja ollen väriltään ruskeasta mustaan. Feomelaniinit sisältävät enemmän rikkiä ja vaihtelevat väriltään punaisesta keltaiseen; punaisia ovat erytromelaniini ja trikosideriini.
Eläimillä, kasveilla ja alkueliöillä melaniini toimii pigmenttinä. On epäselvää, esiintyykö melaniinia bakteereilla ja arkeoneilla. Laajassa mielessä melaniinilla voidaan tarkoittaa mitä tahansa polyasetyleenien, polyaniliinien tai polypyrrolien muodostamaa mustaa tai ruskeaa väriainetta.
Ihmisillä melaniinia on ihossa, hiuksissa, silmän verkkokalvon pigmenttiepiteelissä, lisäkilpirauhasessa, sisäkorvan simpukkatiehyen suonijuovassa stria vasculariksessa, ja aivojen tietyissä osissa, kuten sinertävän aivotäplän locus ceruleus ja mustatumakkeen eli substantia nigra -alueilla. Melaniini on ihmisen ihonvärin pääasiallinen määrääjä. Melaniinia tuottavia soluja kutsutaan melanosyyteiksi, ja ne sijaitsevat ihon orvaskedessä.
Runsas feomelaniinin tuotanto ihmisellä aiheuttaa usein vaalean ihon sekä hiukset ja mahdollisesti pisamia.
Albinismi on luokka geenimutaatioita, joissa elimistö ei pysty tuottamaan melaniinia.
Marco Pannella
thumb|right|Marco Pannella right|thumb|Pannella Dalai-laman kanssa. Giacinto eli Marco Pannella (2. toukokuuta 1930 Teramo – 19. toukokuuta 2016 Rooma ) oli italialainen poliitikko ja väkivallatonta vastarintaa puolustanut aktivisti. Hän oli Italian radikaalipuolueen historiallinen puheenjohtaja. Nykyisin puolueen ideologiaa ajaa sen seuraaja Italian radikaalit, joka on perustettu vuonna 2001.
Pannella syntyi Teramossa italialaiselle isälle ja sveitsiläiselle äidille. Hän suoritti oikeustieteen loppututkinnon Urbinon yliopistossa 1955 ja istui Italian parlamentissa vuosina 1976–1992.
Pannella oli useiden italialaisten kaupungin- ja aluevaltuustojen jäsen. Hän oli vuosina 1979–1996 ja jälleen vuodesta 1999 jäsenenä Euroopan parlamentissa, jossa hän edusti Euroopan liberaalidemokraattien liiton ryhmää.
Carl Friedrich August Meisner
Carl Friedrich August Meisner (6. tammikuuta 1765 Ilfeld, Hannover – 12. helmikuuta 1825 Bern) oli saksalainen lintutieteilijä.
Meisnerin isä oli Karl Friedrich Meisner, Ilfeldin keisarillisen pedagogin johtaja. Meisner avioitui ensimmäisen kerran 1799 Rosina Elisabetha von Steigerin kanssa, toistamiseen 1805 Margaritha Fueterin kanssa. Meisner opiskeli luonnonhistoriaa ja filologiaa Göttingenissä 1782–1784. Vuosina 1786–1792 hän toimi kotiopettajana ja opettajana Bremenissä. 1799–1824 hän oli berniläisen yksityiskoulun johtaja. 1805 alkaen hän toimi luonnontutkimuksen ja maantieteen professorina Bernin akatemiassa.
Meisner tutki myös kasveja ja nimesi Gunnera-suvun Gunneruksen kunniaksi. Linnuista Meisner nimesi ainakin kivikkopyyn (Alectoris graeca).
Lape
Lape-sanalla on useita merkityksiä:
Cro-Magnonin ihminen
thumb|Cro-Magnonin ihmisen pääkallo.
Cro-Magnonin ihminen tai cromagnoninihminen on Eurooppaan yli 40 000 vuotta sitten idästä levinnyt nykyihmisen varhainen muoto. Cro-Magnonit asuttivat Eurooppaa myöhäispaleoliittisella kaudella vuosien 40 000–10 000 eaa. välillä. Sen jälkeen he ilmeisesti sulautuivat myöhemmin Eurooppaan saapuneisiin populaatioihin.
Euroopan varhaisten ihmisasuttajien välillä oli alueesta riippuen niin paljon eroja ulkonäössä ja rakenteessa, että kaikkien yhteisnimitys cromagnoninihminen on nykyisin usein korvattu nimityksellä Euroopan varhaiset nykyihmiset.
Löytöhistoria
thumb|Cro-Magnonin luola, josta Cro-Magnonin ihmisen luurangot löydettiin. Cro-Magnonin ihminen sai nimensä Lounais-Ranskan Les Eyzies-de-Tayacin kylän lähellä sijaitsevasta Cro-Magnonista, jonka matalasta luolasta löytyi vuonna 1868 ihmisen luurankoja. Geologi Édouard Lartet tutki luolaa ja totesi ylimmän viidestä arkeologisesta kerroksesta olevan 10 000 – 35 000 vuotta vanhan.
Kulttuuri
thumb|upright 1.0|Kaavin, [[Louis Lartet|Louis Lartet'n kokoelma, Toulousen museo.]] Cro-Magnonien asuinpaikkoja on löydetty luolista, mutta heiltä on myös löydetty alkeellisia majoja. Cro-Magnonit asuivat ilmeisesti aloillaan ja liikkuivat vain etsiessään uutta saalista tai ympäristön muutosten seurauksena.
Cro-Magnonit tekivät hienostuneita työkaluja, kuten teriä ja kaapimia. Jotkut Cro-Magnonit on yhdistetty Gravetten kulttuuriin tai Périgordin kulttuuriin.
Cro-Magnonit hautasivat vainajansa. He tekivät myös taidetta, joka kuuluu varhaisimpiin ihmisen tekemään taiteeseen. Cro-Magnoneilta tunnetaan luolamaalauksia, kaiverruksia, kohokaiverruksia ja pienoispatsaita, jotka esittävät niin ihmisiä kuin eläimiäkin. Heidän tekemänsä naishahmot ovat usein runsasmuotoisia ja raskaana, minkä perusteella niiden on arvioitu olleen merkittäviä hedelmällisyysriiteissä.
Gadara
Gadara oli antiikin aikainen kaupunki Palestiinassa nykyisen Jordanian alueella. Se oli yksi Dekapoliin kaupungeista. Gadaran arkeologinen kohde sijaitsee noin kilometrin länteen nykyisestä Umm Qaisin kaupungista.
Maantiede
Gadara sijaitsi koillisessa Palestiinassa Peraian alueella eli Jordanvirran laakson itäpuolisilla vuorilla noin yhdeksän kilometriä kaakkoon Genesaretinjärvestä, Tiberiaan ja Skythopoliin kaupunkien välillä. Tabula Peutingerianan mukaan kaupungin etäisyys sekä Tiberiaaseen että Kapitoliakseen oli noin 16 roomalaista mailia eli noin 26 kilometriä. Gerasan kaupunki sijaitsi noin 50 kilometriä kaakkoon. Nykyisin Gadaran alue on Jordanian luoteiskulmaa.
Gadarasta oli hyvä näköala Genesaretinjärvelle. Kaupungin pohjoispuolelta virtasi Hieromaks-joki (nykyinen Jarmuk). Gadarassa sijaitsi kuumia lähteitä, joista se antiikin aikana tunnettiin ja joita verrattiin jopa Baiaen lähteisiin. Lähteet virtasivat kaupungin kukkulan juurelta.
Historia
pienoiskuva|vasen|Gadaran raunioita. pienoiskuva|vasen|Gadaran raunioita.
Gadara oli alkuperältään hellenistinen kaupunki, ja sen perustivat Ptolemaiokset. Kaupunki toimi Galaditiin eli Gileadin alueen pääkaupunkina. Gadarasta tuli osa Seleukidien valtakuntaa sen jälkeen, kun nämä voittivat Antiokhos III:n. Tämän vuoksi kaupunki tunnettiin hellenistisellä kaudella myös nimillä Antiokheia (Antiokheia Semiramis) ja Seleukeia. Hellenistinen Gadara oli merkittävä kulttuurikeskus. Siellä syntyivät muun muassa filosofit Menippos ja Filodemos sekä runoilija Meleagros. Kaupungin asukkaasta käytettiin etnonyymiä Gadareus, feminiinissä Gadaris ja myöhemmin latinaksi Gadareus.
Aleksanteri Jannaios valtasi Gadaran Hasmonien hallitsijasuvulle. Pompeius Suuri kunnostutti Gadaran sen jälkeen, kun oli vallannut Palestiinan Rooman valtakunnalle vuonna 64/63 eaa., sillä kaupunki oli kärsinyt tuhoja hieman aiemmin. Roomalaisella kaudella Gadara luettiin Dekapoliihin. Keisari Augustus antoi kaupungin Herodes Suurelle, mutta tämän kuoleman jälkeen se kuului Syrian provinssiin. Gadarassa toimi yksi sanhedrinin viidestä Gabiniuksen perustamasta paikallisosastosta. Tämä on huomionarvoista siksi, että kaupunkia ei luettu juutalaiseksi kaupungiksi, vaan yhdeksi kreikkalaisista kaupungeista. Gadara löi omaa rahaa Augustuksen ajalta Gordianus III:n ajalle saakka.
Uudessa testamentissa Gadara esiintyy paikkana, jossa Jeesus vapautti miehen tai kaksi miestä näitä riivanneista pahoista hengistä ajamalla henget sikalaumaan. Matteuksen evankeliumi sijoittaa tämän suoraan Gadaraan, Markuksen ja Luukkaan evankeliumit puolestaan ”gerasalaisten alueelle”, minkä on tulkittu tarkoittavan samaa, sillä kaupungit sijaitsivat samalla suunnalla Galileasta katsottuna.
Juutalaiset saivat Gadaran haltuunsa heti ensimmäisen juutalaissodan alussa, mutta kaupungin syyrialaiset asukkaat kostivat tämän pian. Vespasianuksen ensimmäisen Galilean sotaretken aikaan kaupunki oli kuitenkin taas juutalaisten hallussa. Vespasianus valtasi kaupungin, surmautti koko sen aikuisväestön ja poltatti sekä koko kaupungin että ympäröivät kylät. Myöhemmin juutalaiset asettuivat takaisin, ja Vespasianuksen toisen sotaretken aikaan he antautuivat roomalaisille.
Myöhemmällä roomalaisella kaudella Gadara on ilmeisesti ollut roomalainen colonia, sillä se mainitaan piirtokirjoituksessa nimellä Colonia Valentiniana Gadara. Varhaisella kristillisellä kaudella 300-luvulta lähtien kaupunki toimi piispanistuimena. Seudulla oli asutusta vielä ainakin bysanttilaisella kaudella.
Rakennukset ja löydökset
pienoiskuva|Gadaran raunioita. pienoiskuva|Gadaran niin kutsuttu länsiteatteri.
Gadarasta on säilynyt huomattavia raunioita. Kaupungissa on ollut sekä merkittäviä julkisia rakennuksia, kuten temppeli, että varakkaiden yksityishenkilöiden loisteliaita taloja. Kaupungin pääkatu oli reunustettu pylväiköillä, ja monien pylväiden alaosat ovat säilyneet. Myös kaupunginmuureja on säilynyt hyvin. Gadarassa oli kaksi teatteria, joista toinen sijaitsi kaupungin pohjois- ja toinen länsiosassa. Näistä jälkimmäinen eli niin kutsuttu länsiteatteri on säilynyt suhteellisen hyvin. Gadarassa oli myös useita kylpylöitä sen kuumien lähteiden ansiosta.
Kaupungin muihin rakennuksiin lukeutuvat muun muassa akvedukti ja suuri vesisäiliö. Akvedukti oli osa yli 100 kilometriä pitkää Gadaran akveduktia (Qanat Fir'aun), joka johti vettä myös muun muassa Abilaan. Gadaran nekropolis sijaitsi kaupungin itäpuolella. Sieltä on löydetty lukuisia hautoja ja sarkofageja.
Thief (pelisarja)
Thief on Looking Glass Studiosin kehittämä hiiviskelypelisarja. Sarja sijoittuu fantasia/steampunk-henkiseen maailmaan.
Pelit
Thief: Deadly Shadows -nimellä on julkaistu myös J2ME-mobiilipeli.
Stet Howland
Stet Howland (s. 14. elokuuta Plymouth, Massachusetts, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen rumpali.
Howland on soittanut yhtyeissä Temple of Brutality, RUN21, Killing Machine, Belladonna, The Howlin' Dogs, Impellitteri, Carnival of Souls ja W.A.S.P.
W.A.S.P.:n riveissä vuosina 1992–2004 Howland ehti levyttää seitsemän studioalbumia ja kaksi livealbumia. Vuoden 2006 helmikuussa hän ilmoitti lähtevänsä W.A.S.P.:sta keskittyäkseen Temple of Brutality -yhtyeen toimintaan.
Stet Howland meni naimisiin vaimonsa Christinan kanssa 12. marraskuuta 2005 Fort Myers Beachissä Floridassa.
Simply Red
thumb|Simply Red esiintymässä Bremenissä vuonna 2003. Simply Red on englantilainen popyhtye. Manchesterista kotoisin olevan yhtyeen musiikissa on vaikutteita popista, rockista, jazzista, reggaesta ja soulista. Yhtye on myynyt yli 30 vuotta kestäneellä urallaan yli 50 miljoonaa levyä.
Ensimmäinen albumi, Picture Book, ilmestyi vuonna 1985, ja ensimmäinen menestyskappale Holding Back The Years, vuotta myöhemmin.
Yhtyeen nimi ("Yksinkertaisesti punainen") viittaa yhtä hyvin laulaja Mick Hucknallin hiuksiin, Manchester Unitedin jalkapallojoukkueeseen kuin Britannian työväenpuolueeseenkin.
Töölön seurakunta
Töölön seurakunta on seurakunta Helsingissä. Seurakunta kuuluu Helsingin hiippakunnassa Tuomiorovastikuntaan. Kirkkoherrana toimii Hannu Ronimus. Vuoden 2019 alusta alkaen vanha Töölön seurakunta yhdistyi Meilahden seurakunnan kanssa ja uuden seurakunnan nimeksi tuli Töölön seurakunta. Seurakuntaan kuului vuoden 2021 lopulla 26 285 jäsentä, mikä oli 53,9 prosenttia alueen asukkaista. Seurakunta toimii Etu-Töölön, Taka-Töölön, Meilahden, Ruskeasuon ja Länsi-Pasilan kaupunginosien alueilla.
Alkuperäinen Töölön seurakunta syntyi vuonna 1942, kun Helsingin pohjoinen seurakunta jaettiin Keski-Helsingin ja Töölön seurakunniksi. Vuonna 1956 Töölöstä erotettiin omaksi seurakunnakseen Meilahden seurakunta ja vuonna 1965 Taivallahden seurakunta. Taivallahti liitettiin takaisin Töölöön vuonna 2011 ja Töölö ja Meilahti yhdistyivät vuonna 2019.
Kirkot
Seurakunnalla on kolme kirkkoa:
Sidonie Goossens
Sidonie (”Sid”) Goossens (19. lokakuuta 1899 – 15. joulukuuta 2004) oli brittiläinen harpisti.
Goossensin ensimmäinen ammattiesiintyminen oli vuonna 1921, ja hän vaikutti musiikkialalla aktiivisesti yli puoli vuosikymmentä. Hän liittyi Lontoon sinfoniaorkesteriin ja oli myös BBC:n sinfoniaorkesterin alkuperäisjäseniä vuodesta 1930 vuoteen 1980.
Sidonie Goossens piti viimeisen esiintymisensä vuonna 1991. Säveltäjä Eugène Goossens oli hänen veljensä. Goossens kuoli 105-vuotiaana Reigatessa.
Sielunpelastajat
Sielunpelastajat on Saku Pollarin ohjaama suomalainen dokumenttielokuva vuodelta 2010.
Elokuva kertoo Nokialla vuonna 2008 perustetusta karismaattisesta Nokia-missio -herätysliikkestä sekä sen perustajasta Markku Koivistosta.
Hackescher Marktin rautatieasema
Hackescher Marktin rautatieasema (, tunnettiin vuosina 1882–1951 nimellä Bahnhof Börse, vuosina 1951–1992 nimellä Bahnhof Marx-Engels-Platz) on rautatieasema Berliinin S-Bahn-verkostolla. Se sijaitsee samannimisen aukion laidalla kaupungin itäisessä keskustassa.
Vuonna 1882 valmistunut asema kuuluu kaupungin läpi itä-länsi-suunnassa kulkevaan korkorataan (Stadtbahn) ja on yksi harvoista tämän radan asemista, jotka ovat säilyneet alkuperäisessä asussaan.
Aseman alla sijaitsee monia erilaisia ravintoloita, kahviloita ja baareja.
Hackescher Marktilla pysähtyvät S-Bahnin linjat S5, S7 ja S75. Aseman edestä liikennöi lisäksi useita raitiovaunu- ja bussilinjoja.
Lähteet
52.52333°N, 13.40278°W
Steve Elkington
Steve Elkington (s. 8. joulukuuta 1962 Inverell, Australia) on australialainen golfammattilainen.
Elkington voitti PGA:n mestaruusturnauksen vuonna 1995. Hän sijoittui toiseksi Britannian avoimessa turnauksessa vuonna 2002 sekä PGA:n mestaruusturnauksessa vuonna 2005. Kaikkiaan hän voitti PGA-kiertueella 10 kertaa.
Jim Lightbody
James (”Jim”) Davies Lightbody (15. maaliskuuta 1882 – 2. maaliskuuta 1953 Charleston, Etelä-Carolina, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen keskimatkojen juoksija, joka saavutti Saint Louisin olympialaisissa kolme kultamitalia ja epävirallisissa Ateenan välikisoissa yhden.
Karvakäenrieska
Karvakäenrieska (Gagea villosa) on liljakasvien (Liliaceae) heimoon, käenrieskojen (Gagea) sukuun kuuluva monivuotinen kasvilaji. Se on ainut käenrieskalaji, jonka kukkaperät sekä kehäliuskojen ulkopinnat ovat karvaisia.
Jim Lightbody
Saint Louisin olympialaisissa Lightbody ei ollut ennakkosuosikki millään matkoista. Ensin hän otti osaa estejuoksuun voittaen sen, vaikka kyseessä oli hänen elämänsä ensimmäinen estejuoksukilpailu. Kolme päivää myöhemmin hän sai kultaa 800 metrillä olympiaennätyksellä 1.56,0. Lopulta hän voitti 1 500 metriä siihen asti maailman kaikkien aikojen parhaalla ajalla 4.05,4. Myöhemmin samana päivänä hän oli mukana 4 mailin joukkuejuoksussa Chicago Athletic Associationin joukkueessa saaden hopeaa.
Karvakäenrieska
Karvakäenrieska on matala, ruohovartinen kasvi, joka kasvaa vain noin 10 cm korkeaksi. Sillä on lehtiä kaksi kappaletta kasvin tyvellä ja kahdesta neljään kappaletta kasvin varressa. Muodoltaan kaikki lehdet ovat kapeansuikeita ja tyvilehdet ovat väriltään tummanvihreitä. Karvakäenrieskan kukinto on yleensä runsaskukkainen ja sen kukkien kukkaperät sekä kehäliuskojen ulkopinnat ovat hopeakarvaisia. Kukat ovat väriltään keltaisia ja karvakäenrieska kukkii huhti–toukokuussa. Siemenissä on öljypitoinen lisäke.
Jim Lightbody
1905 Lightbody voitti USA:n mestaruudet sekä 800 että 1 500 metrillä. Seuraavana vuonna hän otti osaa Ateenan välikisoihin uusien voittonsa 1 500 metrillä ajalla 4.12,0 ja jääden toiseksi 800 metrillä.
Karvakäenrieska
Karvakäenrieskaa tavataan laajalti Euroopassa, etenkin Pyreneiltä Puolaan, Balkanin niemimaalle ja Mustallemerelle ulottuvalla alueella, sekä Aasian luoteisosissa, lähinnä Turkissa ja Välimeren itäpään rannikoilla.
Jim Lightbody
Lightbody otti osaa myös Lontoon olympialaisiin 1908. Parhaaksi sijoitukseksi jäi 800 metrin neljäs sija. 1 500 metrillä ja 3 200 metrin estejuoksussa hän karsiutui alkuerissä.
Lightbody kävi kesällä 1910 kilpailukiertueella Suomessa.
NW Präsident
thumb|100px|NW Präsident Kopřivnicen vaakunassa. NW Präsident oli itävaltaunkarilaisen Nesselsdorfer Wagenbaun (NW) ensimmäinen auto. Se oli samalla Itävalta-Unkarin ensimmäinen tehdastekoinen auto.
Reijo Malka
Reijo Erik Malka (28. marraskuuta 1933 Vaasa – 2015) oli suomalainen koripalloilija, jalkapalloilija ja jääpalloilija. Hän pelasi kunkin lajin mestaruussarjatasolla.
NW Präsident
Suunnittelu
Fischer päätti aloittaa oman autoprojektin. Koska Liebiegillä oli hyvät henkilökohtaiset välit Karl Benzin kanssa, yritys onnistui hankkimaan Benz Phaeton -auton sekä yhden irrallisen moottorin perusteellista tarkastelua varten. NW hankki myös tarvittavat oikeudet Benzin patentteihin. Toimitus saapui maaliskuussa 1897. Von Röslerstamm sekä insinöörit Edmund Rumpler ja Karl Sage sekä tehdaspäällikkö Leopold Svitak tutkivat auton osa osalta. Päätettiin rakentaa oma automalli, jonka rakenne perustuisi pitkälti Benzissä käytettyihin ratkaisuihin. Nimeksi valittiin jo tuolloin Präsident. Projektista oli kiinnostunut myös tuolloin 19-vuotias, NW:n raideliikennepuolella työskennellyt tekniikan opiskelija Hans Ledwinka. Hän liittyi yrityksen autonvalmistusosastolle ja pääsi mukaan laatimaan NW:n ensimmäistä omaa automallia. Auton suunnittelusta vastasivat Rumpler ja Sage, tosin Ledwinkalla saattoi olla jokin osuus. Projektia johti Leopold Sviták. Präsident pohjautui Benzissä käytettyihin ratkaisuihin, mutta siinä oli myös hyvin paljon NW:n omaa suunnittelua. Kori oli mukaelma NW:n nelipaikkaisesta Mylord-hevosvaunusta.
Reijo Malka
Jalkapallossa Malka edusti Vaasan Palloseuraa ja kuului myöhemmin seuran johtokuntaan.
NW Präsident
Suunnittelu
Benziltä ostettua autoa tehdas käytti myöhemmin ajo-opetuksessa; sille annettiin uusi nimi Instructor.
Korirakenne
Kori pohjautui NW:n neljän hengen Mylord-hevosvaunuihin. Se tehtiin suurella tarkkuudella ja sitä pidetään erinomaisena näytteenä yrityksen työntekijöiden mestaritaidonnäytteenä. Autossa oli edistyksellisesti etupuskuri etupyörien suojaamiseksi. Polttoainetankin tilavuus oli 23 litraa.
Ominaisuuksia
Huippunopeus oli noin 24 km/h. Ohjauspyörän sijasta edessä oli polkupyörän ohjaustankoa muistuttava hallintalaite, joka toimi ketjun välityksellä. Vaihteiden käyttö kävi kallistamalla tankoa eteen ja taakse. Auton huippunopeus oli 20,7 km/h.
Ensiesittely
Autolla suoritettiin runsaasti testejä. Se valmistui lopulta 21. toukokuuta 1898 ja sen jälkeen neljän hengen seurue lähti ajamaan sillä Wienissä olleeseen juhlanäyttelyyn edustamaan maan teollisuuden tuotantoa. Mukana oli myös toinen autokunta, joka kulki Benzillä. 328 kilometrin matkaan kului 24 tuntia ja 15 minuuttia, josta ajoaikaa oli 14,5 tuntia.
James Ensor
James Ensor (13. huhtikuuta 1860 Oostende – 19. marraskuuta 1949 Oostende) oli belgialainen taidemaalari ja taidegraafikko, jolla oli merkittävä vaikutus ekspressionismiin ja surrealismiin. Hän asui melkein koko elämänsä Ostendessa. Hän kuului taiteilijaryhmään Les XX.
Elämä
Ensorin isä oli englantilaista syntyperää, ja hänen äitinsä oli flaamilainen. Köyhänä oppilaana hän joutui jättämään koulun viisitoistavuotiaana ja opiskelemaan taidetta kahden paikallisen taiteilijan opissa. Vuodet 1877–1880 hän opiskeli Brysselissä Académie Royale des Beaux-Artsissa, jossa hänen opiskelutoverinaan oli Fernand Khnopff. Hänen teoksiaan oli ensi kerran esillä 1881.
Vaikka Ensorin nuoruuden työt, kuten Venäläistä musiikkia (1881) ja Juopottelijat (1883), kuvaavat realistisia tapahtumia synkkään tyyliin, hänen palettinsa kirkastui sittemmin ja hän suosi eriskummallisia aiheita. Sellaiset maalaukset kuin Järkyttävät naamiot (1883) ja Luurangot tappelevat hirtetystä miehestä (1891) sisältävät hahmoja irvokkaissa naamioissa, jotka olivat saaneet herätteen hänen äitinsä lahjatavaramyymälästä Ostendin jokavuotisilla karnevaaleilla. Vuosina 1880–1917 hänellä oli ateljee vanhempiensa talon ullakolla.
Naamioteemaa Ensor käytti usein. Hänen katsotaan ilmaisseen niillä luonteenpiirteitä ja tunnetiloja. Hän käytti niitä enemminkin paljastamis- kuin peittämistarkoituksessa. Myös hänen omassakuvassaan leijailevat maskit. Ensorin ekspressiivisyys, painajaismaisillaankin groteskeine hahmoineen oli kirkasväristä ja hyvin maalauksellista.
1800-luvun lopulla hänen töistään suurinta osaa syytettiin pahennusta herättäväksi, etenkin maalausta Kristus saapuu Brysseliin (1888), mutta hän asetti töitään edelleen näytteille, ja vähitellen hän alkoi saada hyväksyntää ja arvostusta. Vuonna 1920 hänellä oli suuria näyttelyjä, 1929 belgialainen säveltäjä Flor Alpaerts sävelsi James Ensor -sarjan, ja kuningas Albert nimitti Ensorin paroniksi. 1900-luvun ensivuosikymmenellä hänen tuotantonsa kuitenkin väheni, ja kriitikot ovat yleisesti pitäneet Ensorin 50 viimeistä vuotta pitkänä alamäkenä.
James Ensoria pidetään 1800-luvun taiteen uudistajana, ja hänen katsotaan antaneen vaikutteita Kleelle, Emil Noldelle, ja muille 1900-luvun ekspressionistisille ja surrealistisille taiteilijoille.
Hänen teoksiaan on runsaasti Brysselissä Belgian kuninkaallisen taidemuseon Nykytaiteen museossa, ja niitä on näytteillä Kuninkaallisessa taidemuseossa Antwerpenissa. Kokoelma hänen kirjeitään on Brysselissä Kuninkaallisen taidemuseon nykytaiteen arkistossa.
Luettelo 500 NHL-maalia tehneistä pelaajista
Tämä on luettelo 500 NHL-maalia tehneistä pelaajista. Kauden 2021–2022 loppuun mennessä kaikkiaan 46 pelaajaa on tehnyt pohjoisamerikkalaisessa jääkiekkoliiga NHL:n runkosarjassa 500 maalia tai enemmän. Suomalaisista joukkoon ovat päässeet Jari Kurri ja Teemu Selänne.
500 maalin ylittäjät järjestyksessä
{{legend|#CFECEC|Aktiivipelaaja NHL:ssä|border=#AAAAAA}}
Makatea
Makatea on korallisaari Ranskan Polynesiassa. Se sijaitsee Tuamotun saariryhmässä, noin 210 kilometriä Tahitista koilliseen. Ensimmäinen saaren löytänyt eurooppalainen oli alankomaalainen Jacob Roggeveen. Saarella esiintyi huomattavasti fosfaattia 1960-luvulle asti, jolloin varannot loppuivat. Vuonna 2017 saaren asukasluku oli 94.
We Are the Ark
We Are The Ark on ruotsalaisen The Ark -yhtyeen debyyttialbumi, joka julkaistiin 25. syyskuuta 2000. Albumilta julkaistiin neljä singleä: ”It Takes a Fool to Remain Sane”, ”Echo Chamber”, ”Joy Surrender” ja ”Let Your Body Decide”. Albumia on myyty Ruotsissa yli 140 000 kappaletta ja se pysyi maassa listoilla yli 40 viikkoa. We Are The Ark on edelleen The Arkin myydyin albumi Ruotsissa.
Sylvester Ahola
Ahola aloitti uransa kahdeksanvuotiaana soittamalla kotikaupunkinsa Lanesvillen amerikansuomalaisen työväenyhdistyksen soittokunnassa nimeltä The Waino Band. Hän opiskeli Bostonissa klassista trumpetinsoittoa tavoitteenaan sinfoniaorkesterimuusikon ura. Pian hänet kuitenkin otettiin mukaan newyorkilaiseen Paul Spechtin big bandiin, jonka mukana hän lähti konserttikiertueelle Englantiin vuonna 1926 vaimonsa Saiman kanssa ja jäi asumaan ja työskentelemään Lontooseen noin neljäksi vuodeksi. Siellä hän soitti ensin The Savoy Orpheans -orkesterissa ja sitten Bert Ambrosen big bandissä. Yhdysvaltoihin palattuaan hän olisi päässyt muun muassa Tommy Dorseyn yhtyeeseen, mutta päätti jättäytyä pois musiikkikuvioista. Kotiseudulleen vetäytyneen Aholan maine alkoi pian unohtua, kunnes brittiläiset jazztutkijat nostivat hänet uudelleen esiin ja rinnastivat hänet taidoissa jopa Louis Armstrongiin ja Bix Beiderbeckeen.
Sylvester Aholan vanhemmat olivat syntyneet Keski-Pohjanmaalla; hänen isänsä oli kotoisin Toholammilta ja äitinsä Vetelin Räyringistä. Harmonikansoittaja Veikko Ahvenainen tapasi silloin jo yli 80-vuotiaan Aholan Bostonissa Yhdysvaltain-kiertueensa aikana keväällä 1985. Kun Ahvenaisen Aholasta tekemä haastattelu esitettiin Yleisradiossa, kiinnostus Aholaa kohtaan heräsi myös hänen vanhempiensa kotimaassa Suomessa, jossa hän oli siihen saakka ollut täysin tuntematon ja jossa hän ei itse koskaan käynyt.
Ahola ei pitänyt itseään jazzmuusikkona. Matti Laipio, joka haastatteli Aholaa vuonna 1979, kirjoittaa Aholan sanoneen: "Minä olin nimenomaan business-trumpetisti, en jazzmuusikko." Laipio tulkitsee sen niin että hän tarkoitti sillä studiomuusikkoa. Aholan ”Hooley”-nimestä kerrotaan kahdenlaista tarinaa. Seppo Lemponen kirjoittaa Jazzrytmit-verkkojulkaisussa, että se viittaa vaskisoittajalle tärkeisiin huuliin. Esko Aho kirjoittaa julkaisemassaan kirjassa Unohdettu legenda: Sylvester ”Hooley” Ahola, ettei nimi viittaa huuliin, vaikka niin voisi ajatella, vaan nimityksen taustalla olivat Aholan isän irlantilaiset työtoverit, jotka eivät osanneet sanoa "Ahola". Nimestä muotoutui heidän suussaan Hooley, jota sitten käytettiin niin isästä kuin perheen molemmista pojistakin.
Ratapölkky
pienoiskuva| Puuratapölkkyjä käytetään monilla perinteisillä rautateillä. Taustalla olevalla raiteella käytetään [[betoniratapölkky|betonipölkkyjä.]] Ratapölkky on suorakaiteen muotoinen rautateiden raiteiden kiskoja tukeva kappale. Ratapölkyt ovat yleensä kohtisuorassa kiskoja vastaan, ja ne välittävät kuormat raidesepeliin ja ratapohjaan ja pitävät kiskot oikealla etäisyydellä toisistaan.
Ratapölkyt on tehty perinteisesti puusta, mutta nykyään ne tehdään usein esijännitetystä betonista, etenkin Euroopassa ja Aasiassa. Teräspölkyt ovat yleisiä Yhdistyneen kuningaskunnan sivuraiteilla. Myös muovikomposiittipölkkyjä käytetään, mutta vähemmän kuin puuta tai betonia. Vuonna 2008 Pohjois-Amerikan ratapölkyistä 91,5 % oli perinteisiä puupölkkyjä ja loput betoni-, teräs-, siipibongossipuu- (”azobé”) ja muovikomposiittipölkkyjä.
Pääradoilla käytettävät puuratapölkyt asennetaan yleensä 48–49,5 senttimetrin välein ja betoniratapölkyt noin 61 senttimetrin välein. Puisia ratapölkkyjä on tällöin 2 019 kappaletta kilometrillä ja betoniratapölkkyjä 1 640 kappaletta kilometrillä. Yhdysvaltain rautateillä kiskot voidaan kiinnittää ratapölkkyihin joko kiskonauloilla eli ratanauloilla tai ruuvaamalla ratapölkkyihin aluslevyt ja käyttämällä jotakin kiskonkiinnitysjärjestelmää, kuten Vossloh- tai Pandrol-kiinnitystä. Näitä kiinnitysjärjestelmiä käytetään etenkin Euroopassa.
Kivenlohkareet
pienoiskuva|Kilmarnockin ja Troonin välisellä rautatiellä käytetty kivenlohkare. Ensimmäisen varsinaisen rautatien (Liverpoolin ja Manchesterin välisen rautatien) edeltäjissä käytettiin ratapölkkyjen asemesta maahan laskettuja kivenlohkareita (pareittain) pitämään kiskot tukevasti lohkareita vasten. Yksi menetelmän eduista oli, että hevoset pystyivät kulkemaan kiskojen välissä kompastumisvaaratta. Kun käyttöön tuli raskaampia vetureita, huomattiin, että oikean raideleveyden ylläpito oli hankalaa. Kivenlohkareet eivät myöskään soveltuneet pehmeälle maaperälle rakennetuille radoille, kuten Chat Mossin radalle, joten tällöin oli käytettävä puupölkkyjä. Kaksiosaiset pölkyt ovat samankaltaisia.
Puuratapölkyt
pienoiskuva|Eräs puuratapölkkyjen kanssa käytettävä kiskonkiinnitysmenetelmä. Aikoinaan puiset ratapölkyt tehtiin joko kirveellä veistämällä tai sahaamalla siten, että vähintään kaksi ratapölkyn sivua saatiin tasaisiksi. Ratapölkyissä käytetään sekä havu- että lehtipuuta, joista yleisimmät ovat tammi, jarraeukalyptus ja karri, mutta niiden hankinnasta on tullut yhä vaikeampaa, koska raaka-aineen tulisi olla kestävästi tuotettua. Joillakin radoilla käytetään havupuupölkkyjä, esimerkiksi lännendouglaskuusesta valmistettuja pölkkyjä. Ne ovat alttiimpia kulumiselle, mutta ne ovat halvempia, kevyempiä (eli helpompia käsitellä), ja niitä on paremmin saatavilla. Havupuusta valmistetut ratapölkyt käsitellään tavallisesti kreosootilla, mutta sen asemesta käytetään joskus pentakloorifenolia, kromattua kupariarsenaattia ja muutamia muita suoja-aineita. Joskus käytetään myrkyttömiä suoja-aineita, kuten kupariatsolia tai mikronisoitua kuparia. Yhdysvaltain tärkeimmillä rautatiellä käytetään toisena suoja-aineena uutta booripohjaista ainetta, jolla saadaan pidennettyä ratapölkkyjen kestoa kosteilla alueilla. Osa puista, kuten intianmerantipuu, Mora-suvun puut, jarraeukalyptus ja siipibongossipuu, ovat riittävän kestäviä käytettäviksi myös ilman suoja-aineita.
Fredo Corleone
Frederico ”Fredo” Corleone on kuvitteellinen hahmo, joka esiintyy Mario Puzon menestysromaanissa Kummisetä ja Francis Ford Coppolan ohjaamassa Kummisetä-trilogiassa, joka kertoo italialaisamerikkalaisen rikollisperheen tarinan. Fredo on perheen päämiehen Vito Corleonen keskimmäinen poika. Elokuvissa Fredo Corleonen osan näyttelee John Cazale.
Ratapölkky
Puuratapölkyt
Puuratapölkkyjen ongelmia ovat mätäneminen, lahoaminen, halkeaminen, hyönteistuhot, kiskonaulan irtoaminen vähitellen sekä leikkautuminen, joka johtuu ratapölkyn sivuttaisliikkeestä. Puuratapölkyt voivat myös syttyä palamaan, ja iän myötä pölkkyihin syntyvät halkeamat edesauttavat kipinöistä aiheutuvien palojen syttymistä. Suomessa kreosoottikyllästettyjä puupölkkyjä ei saa käyttää pohjavesialueilla, ja käytöstä poistettu kyllästetty pölkky luokitellaan ongelmajätteeksi.
Fredo Corleone
Kuvaus
Fredo Corleone on perheen lapsista herkin, joka väkivaltaisessa ympäristössään ei löydä omaa paikkaansa. Lopulta hänelle löytyy tehtävä perheen aloittaessa liiketoiminnat hotelli- ja viihdealalla Las Vegasissa 1950-luvun alussa. Fredon taidot eivät kuitenkaan riitä ja hän keskittyy enemmän juhlimiseen, jolloin varsinaiseksi johtajaksi nousee Moe Greene. Moe tapetaan, ja Michael Corleone siirtyy isänsä tilalle perheen johtoon.
Ratapölkky
Betoniratapölkyt
oikea|pienoiskuva|[[Betoniratapölkky|Betonipölkkyjä BNSF:n radalla Washingtonin Yakiman pohjoispuolella.]] Betoniratapölkyt ovat puisia halvempia, niiden saatavuus on parempi, ja ne kestävät paremmin suuret akselipainot ja nopeudet. Niiden suurempi paino parantaa ratageometriaa etenkin silloin, kun pölkkyjen asennuksessa on käytetty jatkuvaa hitsausta. Betonipölkkyjen käyttöikä on pidempi ja huollontarve pienempi, sillä ne pysyvät pidempään paikoillaan suuren painonsa ansiosta. Betonipölkyt tulee asentaa hyvälle ratapohjalle ja upottaa riittävän syvälle raidesepeliin, jotta ne kestäisivät mahdollisimman pitkään. Betonipölkyt lisäävät pyöristä tulevaa melua, joten tiheästi asutuilla alueilla käytetään usein puuratapölkkyjä.
Fredo Corleone
Kuvaus
Fredo menee naimisiin entisen elokuvatähden kanssa mutta ei pysty tasavertaiseen suhteeseen. Michaelin pojan ehtoollisjuhlassa Fredo joutuu vaimonsa nöyryyttämäksi, jolloin Michaelin on puututtava tilanteeseen. Fredo pettää Michaelin antamalla Hyman Rothille tietoja hänestä. Michaelin tajuttua Fredon osallisuuden murhayritykseensä, hän eristää ensin tämän perheen kaikista toimista ja lopulta äitinsä kuoltua tapattaa veljensä, kun tämä on kalastamassa.
Ratapölkky
Betoniratapölkyt
Yhdistyneen kuningaskunnan tärkeimmiksi luokitelluilla radoilla (suuret nopeudet ja akselipainot) saa Network Railin mukaan käyttää ainoastaan esijännitetystä betonista valmistettuja ratapölkkyjä.
Useimmilla Euroopan rautateillä käytetään nykyisin betoniratapölkkyjä vaihteissa ja ristikoissa, koska ne kestävät puupölkkyjä pidempään ja ovat halvempia. Puuratapölkkyjä on yhä hankalampi ja kalliimpi hankkia riittäviä määriä riittävällä laadulla.
Teräsratapölkyt
pienoiskuva| Teräspölkkyjä Teräsratapölkyt on valmistettu puristetusta teräksestä, ja ne ovat poikkileikkaukseltaan kourumaisia. Pölkkyjen päädyt on muotoiltu ”lapiomaisiksi”, mikä lisää sivuttaisliikkeen vastusta. Kiinnitysjärjestelmien kotelot hitsataan teräspölkkyjen yläpintaan. Teräspölkkyjä käytetään yleisesti Yhdistyneen kuningaskunnan radoilla merkittävimpiä ratoja ja suurnopeusratoja lukuun ottamatta, sillä niiden on havaittu olevan taloudellisia, koska ne voidaan asentaa olemassa olevalle ratapohjalle. Teräspölkyt ovat betonipölkkyjä kevyempiä, ja ne voidaan myös pinota pieniksi nipuiksi toisin kuin puuratapölkyt. Teräspölkyt voidaan asentaa olemassa olevalle ratapohjalle toisin kuin betonipölkyt, jotka vaativat riittävän syvän uuden ratapohjan. Teräspölkyt ovat täysin kierrätettäviä, ja ne tarvitsevat jopa 60 % vähemmän raidesepeliä kuin betonipölkyt ja 45 % vähemmän kuin puupölkyt.
Teräsratapölkkyjen ongelmana oli aikoinaan huono suunnittelu, ja kasvaneet liikennemäärät lyhensivät niiden käyttöikää. Vanhanaikainen suunnittelu rajoittaa junien painoja ja nopeuksia, mutta teräsratapölkkyjä käytetään siitä huolimatta maailmanlaajuisesti monin paikoin, ja osa niistä on edelleen riittävässä kunnossa vuosikymmenten käytöstä huolimatta. Yli 50-vuotiaitakin teräspölkkyjä on olemassa, ja ne on voitu kunnostaa siten, että ne ovat yhä hyväkuntoisia. Teräspölkkyjä on käytetty myös erikoiskäytössä muun muassa Hijazin rautatiellä Arabian niemimaalla, jossa oli jatkuvia ongelmia beduiinien kanssa, sillä he varastivat puisia ratapölkkyjä nuotioihinsa.
Nykyaikaiset teräsratapölkyt kestävät raskaatkin kuormat, niiden käyttövarmuus on hyvä suojastetuilla radoilla, ja ne kestävät huonokuntoisillakin radoilla. Rautatieyhtiöille on tärkeää, että teräsratapölkyt ovat halvempia asentaa uusille radoille kuin kreosootilla suojatut puupölkyt tai betonipölkyt. Teräspölkkyjä hyödynnetään maailmanlaajuisesti lähes kaikentyyppisillä rautateillä, kuten suuren akselipainon kestävillä radoilla, pääradoilla, lähiliikenteen radoilla, lyhyillä yksityisradoilla, kaivosradoilla, sähköistetyillä henkilöliikenteen radoilla sekä kaikenlaisilla teollisuusradoilla. Teräspölkyt ovat viime vuosikymmeninä osoittautuneet hyviksi vaihteissa ja siten ratkaisseet aiemmin käytettyjen pitkien puuratapölkkyjen saatavuusongelman.
Jos teräsratapölkyt eristetään siten, että sähkö ei kulje niiden läpi, niitä voidaan käyttää raidevirtapiiripohjaisten suojastus- ja kulunvalvontajärjestelmien kanssa. Eristämättömiä teräspölkkyjä voidaan käyttää vain suojastamattomilla radoilla ja tasoristeyksissä tai radoilla, joilla käytetään muunlaista kulunvalvontaa, kuten akselinlaskijoita.
Muoviratapölkyt
pienoiskuva| KLP:n hybridimuoviratapölkkyjä pienoiskuva| Ratapölkkyjen asentamiseen käytettävä [[ratatyökone Hyannisissa, Massachusettsissa, Yhdysvalloissa]] Viime vuosina kierrätysmuovista ja -kumista valmistettuja komposiittiratapölkkyjä valmistavien yritysten määrä on lisääntynyt. Valmistajat lupaavat pölkyilleen puupölkkyjä pidemmän käyttöiän, 30–80 vuotta, ja että pölkyt eivät mätäne tai lahoa ja kestävät hyönteistuhot. Muovipölkyt voidaan myös valmistaa siten, että niiden sivusuuntainen vakaus lisääntyy. Joillakin pääradoilla käytetään hybridimuoviratapölkkyjä, jotka ympäröidään kokonaan raidesepelillä.
Kierrätysmateriaalin ympäristöhyötyjen ohella muoviratapölkkyjä käytetään korvaamaan myrkyllisellä kreosootilla kyllästettyjä puupölkkyjä, ja ne ovat sellaisenaan kierrätettäviä. Hybridimuovi- ja komposiittiratapölkkyjä käytetään monenlaisilla rautateillä, kuten maanalaisilla kaivosradoilla, teollisuusalueilla, kosteilla alueilla ja tiheästi asutuilla alueilla. Hybridimuoviratapölkkyjä käytetään myös korvaamaan yksittäisiä mädänneitä puuratapölkkyjä siten, että raide pysyy yhtenäisessä jännityksessä. Hybridimuovipölkyistä ja komposiittipölkyistä on hyötyä myös ratasilloilla, koska ne jakavat voimia paremmin ja vähentävät siltapalkkien ja ratapohjan värähtelyä. Tämä on hybridimuovi- ja komposiittipölkkyjen parempien vaimennusominaisuuksien ansiota; sekä tärinä että melu vähenevät. Vuonna 2009 Network Rail tiedotti alkavansa korvata puuratapölkkyjä kierrätysmuovista tehdyillä pölkyillä, mutta I-Plasista tuli maksukyvytön lokakuussa 2012.
Vuonna 2012 Uuden-Seelannin valtio tilasi Axionilta koe-erän EcoTrax-komposiittiratapölkkyjä käytettäväksi vaihteissa ja silloilla. Uusi kolmivuotinen tilaussopimus tehtiin vuonna 2015, mutta Axion meni konkurssiin joulukuussa 2015. Kaupankäynti kuitenkin jatkuu siitä huolimatta. Yhtiön pölkyt on kehittänyt Rutgersin yliopiston tohtori Nosker.
Ratapölkkyjä voidaan valmistaa myös kuitulasista.
Y:n muotoiset ratapölkyt
Vuoteen 2006 mennessä Y-pölkkyrataa oli rakennettu alle tuhat kilometriä, ja siitä noin 90 prosenttia on Saksassa.
Kaksoisratapölkyt
ZSX-kaksoisratapölkyt ovat Leonhard Moll Betonwerke GmbH & Co KG:n valmistamia, ja ne koostuvat kahdesta esijännitetystä betonipölkystä, jotka on yhdistetty pituussuunnassa toisiinsa neljällä terästangolla. Muotoilun sanotaan sopivan jyrkkiin kaarteisiin, radoille, joilla on tavallista enemmän lämpökuormitusta esimerkiksi pyörrevirtajarrujen käytön vuoksi, silloille ja siirtymäraiteena tavallisen radan ja laattaradan tai siltojen välillä.
Leveät ratapölkyt
Yksipölkkyisiä betoniratapölkkyjä on valmistettu myös tavallista leveämpinä (esim. 57 cm) siten, että pölkkyjen välillä ei ole raidesepeliä. Leveys kasvattaa sivuttaisvastusta ja pienentää raidesepelin painetta. Järjestelmää on käytetty Saksassa, jossa leveitä ratapölkkyjä on käytetty myös raidesepelittömissä GETRAC A3 -raidejärjestelmissä.
Siskotyttö
thumb|[[Taru Mäntynen: Siskotyttö, 1984.]] Siskotyttö on kuvanveistäjä Taru Mäntysen suunnittelema pronssiveistos, joka sijaitsee kauppatorilla Kuopion kauppahallin länsipäädyssä. Veistoksen henkilö katsoo viistosti kaupungintalon suunnalle, hänellä on käsissään puntari. Teos paljastettiin vuonna 1984.
Ratapölkky
Kehikkoratapölkyt
Kehikkoratapölkyt koostuvat sekä pitkäittäisistä että poikittaisista osista, jotka on valettu betonista yhteen. Tätä järjestelmää käytetään Itävallassa. Itävaltalaisessa järjestelmässä kiskot kiinnitetään kehikon neljään kulmaan, ja raidetta tuetaan kehikon lisäksi myös keskeltä. Peräkkäiset kehikkopölkyt ovat lähellä toisiaan. Järjestelmän hyötynä on radan parempi tuenta perinteisiin pölkkyihin verrattuna, ja sen kanssa voidaan käyttää samoja rakentamismenetelmiä, kuin tavallisen raiteen rakentamisessa käytetään.
Tikasraide
Tikasraiteella ratapölkyt ovat kiskojen suuntaiset ja useita metrejä pitkät. Rakenne on samanlainen kuin Brunelin raiteella. Tällaisia ratapölkkyjä voidaan käyttää joko raidesepelin tai kiinteän, raidesepelittömän elastomeeriratapohjan kanssa.
Siskotyttö
Kuopioon haettiin kutsukilpailulla savolaisen torimyyjän ”muotokuvaa”. Teoksellaan kilpailun voittanut Taru Mäntynen kertoi saaneensa inspiraation veistokseensa sekä torilta että tutuilta. Hän otti mallia Siskotytön kasvonpiirteisiin nuorelta opiskelijatytöltä, joka toimi myös torimyyjänä. Muotoidea vartaloon löytyi silloiselta naapurilta. Veistoksen teko vei pari vuotta. Teoksen lahjoitti Kuopion kaupungille liike- ja teollisuuslaitos
Ratapölkky
Kiskojen kiinnitys ratapölkkyihin
On olemassa useita menetelmiä kiskojen kiinnittämiseksi ratapölkkyihin. Aikaisemmin kiinnittämiseen on käytetty lähinnä kiskonauloja, mutta nykyisin kiskonkiinnityksessä käytetään yleensä jousia (kuten Pandrol-kiinnikkeitä).
Muita käyttökohteita
pienoiskuva| Veistoksina käytettäviä entisiä puuratapölkkyjä Nothfieldin rautatieasemalla, Yhdistyneessä kuningaskunnassa. vasen|pienoiskuva| Skottilaista raideleveyttä käyttäneellä Ardrossanin rautatiellä lastauslaiturin rakentamisessa käytetty kivenlohkare. Viime vuosina puuratapölkkyjen suosio on kasvanut myös puutarha- ja maisemointikäytössä. Pölkkyjä käytetään tukimuureissa, korotetuissa kukkapenkeissä ja joskus myös portaina. Perinteisesti tähän tarkoitukseen myydyt ratapölkyt ovat olleet entisiä rautateillä käytettyjä, uusilla korvattuja pölkkyjä, joten niiden elinkaarta rajoittavat mätäneminen ja lahoaminen. Jotkut yritykset myyvät uusia pölkkyjä. Puunsuoja-aineiden, kuten kivihiilitervan, kreosootin ja raskasmetalleiden suolojen vuoksi ratapölkyt lisäävät maan pilaantumista, ja monet kiinteistönomistajat välttävät niiden käyttöä. Yhdistyneessä kuningaskunnassa on myynnissä puutarhakäyttöön tarkoitettuja tammesta tai männystä valmistettuja puupölkkyjä, jotka ovat samanpituisia (2,4 m) kuin tavalliset ratapölkyt mutta eivät sisällä vaarallisia aineita. Niiden hinta on noin kaksinkertainen kierrätettyihin ratapölkkyihin verrattuna. Joissakin paikoissa ratapölkkyjä on käytetty (pääosin köyhien ihmisten) kotien rakentamiseen, etenkin rautateiden lähellä. Myös rautateiden työntekijät ovat käyttäneet niitä tähän tarkoitukseen. Ratapölkkyjä on käytetty myös telakoiden ja venevajojen laitureina.
Siskotyttö
Martat tapaavat pestä ja kukittaa Siskotyttö-patsaan. Patsas on kauppahallin toisessa päädyssä sijaitsevan Velj’miehen tavoin vappuisin opiskelijoiden lakituksen kohteena.
Ratapölkky
Muita käyttökohteita
Espanjalainen taiteilija Agustín Ibarrola on käyttänyt Espanjan kansallisen rautatieyhtiön, Renfen, kierrätettyjä pölkkyjä useissa projekteissaan.
Saksassa puuratapölkkyjen käyttö rakennusaineena on ollut lailla kiellettyä vuodesta 1991 lähtien, sillä pölkyt ovat merkittävä terveys- ja ympäristöriski. Sääntö koskee puutarhoja, taloja ja kaikkia paikkoja, joissa pölkyt voivat olla kosketuksissa ihon kanssa, lasten suosimia alueita ja kaikkia ruoantuotantoon ja varastointiin liittyviä alueita. Vuodesta 1991 vuoteen 2002 tätä säänteli Teerölverordnung (karboliinilaki) ja vuodesta 2002 alkaen Chemikalien-Verbotsverordnungin (kemikaalienkieltolain), pykälä yksi liitteineen (liitteet 10 ja 17).
Punarahkasammalryhmä
Punarahkasammalryhmä (Sphagnum medium coll.) on epämuodollinen ryhmä rahkasammallajeja.