cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Herman Hellner
Hellner oli perustamassa 1897 Helsingin Teosofista kirjastoa ja hän oli kirjaston puheenjohtaja 1897–1923. Hellner julkaisi myös okkultistisia tutkielmia Kalevalasta. Hänen tätä aihetta käsitellyt kirjoituksensa Kalevala ett teosofiskt diktvärk ilmestyi Teosofisk Tidskrift-lehdessä vuonna 1904
Hellner oli naimisissa vuodesta 1891 Matilda (Matty) Sofia Laurellin (1866–1948) kanssa.
Epsilon Centauri
Epsilon Centauri eli ε Centauri on muuttuva kaksoistähti Kentaurin tähdistössä. pienoiskuva|vasen|Epsilon Centauri näkyvissä kuvassa
Epsilon Centauri on suuri tähti, jonka massa on 12-kertainen Aurinkoon verrattuna. Tähden ulompi atmosfääri säteilee yli 15 000 -kertaisesti Auringon luminositeettiin verrattuna. Säteilyn efektiivinen lämpötila on 24 000 kelviniä.
August Bergenstråhle
Carl August Johan Eugene Bergenstråhle (Bergenstråle) (29. syyskuuta 1829 Helsingin pitäjä – 16. kesäkuuta 1901 Helsinki) oli suomalainen sotilas ja valtiopäivämies.
Bergenstråhlen vanhemmat olivat eversti Per August Bergenstråhle ja Henrika Gustava Krook. Bergenstråhle avioitui 1856, avioliitto oli lapseton. Hän meni Haminan kadettikouluun 1843 ja palveli sieltä valmistuttuaan vänrikkinä useissa eri joukko-osastoissa. Luutnantti hänestä tuli henkikaartin tarkka-ampujapataljoonassa 1854, alikapteeni 1855 ja kapteeni 1859. Everstiluutnanttina Bergenstråhle palveli tarkka-ampujapataljoonassa Viipurissa vuodesta 1865, eroten palveluksesta everstinä kesällä 1860. Hän toimi sen jälkeen sotilaiden leski- ja orpokassan kamreerina 1869–1877 sekä kamreerina ja kassanhoitajana maalaisten paloapuyhtiössä 1877–1897.
Andreas Möller
Möller lukeutui 1990-luvulla Saksan parhaimpiin pelaajiin. Hän voitti Saksan joukkueessa mestaruuden sekä vuoden 1990 MM-kisoissa, että vuoden 1996 EM-kisoissa. Möller pelasi myös vuosien 1994 ja 1998 MM-kisoissa sekä 1992 EM-kisoissa. Kaikkiaan hän pelasi 85 maaottelua ja teki niissä 29 maalia.
Tennis kesäolympialaisissa 2020 – sekanelinpeli
Tenniksen sekanelinpeli Tokion kesäolympialaisissa 2020 pelattiin 28. heinäkuuta – 1. elokuuta Ariake Tennis Parkilla. Turnaukseen osallistui 16 paria. Turnauksen viimeksi voittaneet Bethanie Mattek-Sands ja Jack Sock eivät pelanneet tänä vuonna yhdessä, koska Sock ei yltänyt Tokion olympialaisiin vaadittuihin kriteereihin. Mattek-Sands pelasi Rajeev Ramin kanssa.
Sekanelinpelin osallistujat ja kaavio julkaistiin 27. heinäkuuta.
Sijoitetut pelaajat
Lähde:
Segunda Divisiónin kausi 2011–2012
Sarjataulukko
O = ottelut, V = voitot, T = tasapelit, H = häviöt, TM = tehdyt maalit, PM = päästetyt maalit, ME = maaliero, P = pisteet Järjestyksen sarjataulukossa ratkaisee: 1. pisteet; 2. keskenäisten otteluiden pisteet; 3. keskenäisten otteluiden maaliero; 4. keskenäisten otteluiden tehdyt maalit; 5. maaliero; 6. tehdyt maalit
Sulo Auer
Sulo Lahja Auer (13. marraskuuta 1896 Kangasala – 31. elokuuta 1941 sotasairaala) oli suomalainen Kemissä asunut Etsivän Keskuspoliisin ja Valpon etsivä joka tuli tunnetuksi Petsamon vakoilujutun yhteydessä.
Petsamon vakoilujuttu
Venäjän kieltä taitava Auer toimi 1930-luvulla Etsivän Keskuspoliisin ja Valpon etsivänä Kemissä. Kemin Kauhuna tunnettu Auer pidätti EK:n etsivänä ollessaan huomiota herättävästi yhdellä kertaa parikymmentä laittomaksi määritetyn SKP:n jäsentä. Vuonna 1939 Petsamon Maattivuonon kylässä paljastui pari luvatonta rajanylitystä joihin liittyi myös vakoilua. Elokuussa 1939 pidätettiin sen vuoksi viisi henkilöä kuulusteluja varten. Heidät kuljetettiin Kemiin jossa kuulustelijana toiminut Auer sai uhkaamalla ja kiduttamalla puristettua kuulusteltavilta tunnustukset. Joidenkin kuulustelupöytäkirjat oli kirjoitettu valmiiksi jo ennen kuulustelua.
Lokakuussa 1939 Valpo teki laajan poliisioperaation pidättääkseen yhteensä 114 henkilöä eri puolella Petsamoa. Operaatiota johtamaan saapuivat Rovaniemeltä maaherra Kaarlo Hillilä ja komisario Kukkamäki. Pidätykset suorittivat Hillilän toimittamien kyläkohtaisten nimilistojen mukaan paikalliset poliisit, joille operaatiosta ei oltu kerrotu etukäteen. Pidätetyt kuljetettiin tarkoitukseen varatuilla linja-autoilla Kemiin Valpon tiloihin kuulusteltavaksi. Kuulustelijana toimi etsivä Auer. Yksi pidätetyistä, Maattivuonosta kotoisin ollut merisaamelainen Uula Haltta ilmiantoi useita kymmeniä petsamolaisia, joukossa myös Petsamon rajavartioston päällikkö Jalmari Pajakka, sekä vartion muuta päällystöä ja sotilaita.
Uula Haltan uhkailemalla saatu tunnustus oli ilmeisesti tekaistu, Sen perusteella Valpo kuitenkin pidätti 29. lokakuuta 1939 useita kymmeniä henkilöitä Petsamossa, heidän joukossaan rajakomppanian päällikkö Jalmari Pajakka ja useita hänen alaisiaan. Pajakan alaiset kuulusteltiin ensin, pahoinpideltyinä nämä viimein tunnustivat tapahtumat Haltan kertoman mukaisiksi. 4. marraskuuta 1939 Lapin maaherra Kaarlo Hillilä, Valpon päällikkö Paavo Säippä ja silloinen sisäministeri Urho Kekkonen olivat Kemissä. Kuulustelijana toiminut Auer pyrki saamaan Pajakalta tunnustuksen poliisijohdon ollessa paikkakunnalla. Pajakka oli kuulustelujensa aikana taipumaton ja vakuutti syyttömyyttään. Auer veti tuolloin kiihtyneenä pistoolinsa esiin, ase laukesi ja luoti surmasi Pajakan.
Etsivä Auer tunnusti ampuneensa Pajakan vahingonlaukauksella, ja hänet tuomittiin tästä myöhemmin 8 kuukauden ehdolliseen vankeusrangaistukseen. On kuitenkin esitetty epäilyjä, että Pajakan olisi todellisuudessa ampunut vakoilutapauksen vuoksi malttinsa menettänyt Lapin rajavartioston komentaja eversti Oiva Willamo, ja Auer olisi ottanut asiassa syyn niskoilleen. Poliisijohto poistui kaupungista vähin äänin.
Viimeiset vaiheet
Auer lähti jatkosodan alkaessa Pajakan ampumistapauksen tutkimuksia pakoon rintamalle Kemin suojeluskunnan mukana ja palveli sitten luutnanttina JR 54:ssä. Auer haavoittui 26. elokuuta 1941 (Harjulan kirjan mukaan 23. elokuuta) Sallassa astuttuaan miinaan ja hän surmasi itsensä repussaan olleella pistoolilla saksalaisten joukkojen sotasairaalassa viisi päivää myöhemmin. Sulo Auer haudattiin Kangasalan hautausmaalle.
Ainsdalen rautatieasema
Ainsdalen rautatieasema on rautatieasema Ainsdalen kylässä Merseysidessa. Se sijaitsee Merseyrailin Northern Linen varrella, linjan Southportin haaralla.
Asema avattiin 24. heinäkuuta 1848. Sitä käytti noin 928 000 matkustajaa kaudella 2017–2018.
Otto Karl von Rosen
Otto Karl Robert von Rosen (11. toukokuuta 1884 Solna, Ruotsi – 26. toukokuuta 1963 Breared, Halland, Ruotsi) oli ruotsalainen paroni, joka oli Saksan palveluksessa ensimmäisen maailmansodan aikana ja yritti sabotoida Norjasta Venäjälle Pohjois-Suomen läpi suuntautunutta sotatarvikkeiden kuljetuksia muun muassa levittämällä pernaruttobakteereita. Pernaruttoa oli tarkoitus tartuttaa kuljetuksissa käytettyihin hevosiin ja poroihin.
Elämäkerta
Solnasta kotoisin ollut von Rosen palveli Ruotsin armeijassa luutnanttina ja oli mukana Lontoon olympialaisissa 1908 Ruotsin joukkueessa. Erottuaan armeijan palveluksesta 1909 hän asui Suomessa vuodesta 1912 alkaen toimien tehtaanjohtajana. Ensimmäisen maailmansodan puhjettua von Rosen liittyi Suomessa toimineeseen maanalaiseen vastarintaliikkeeseen. Hän värväsi kolme agenttia, joiden tehtävänä oli toimittaa muun muassa räjähdysaineita Suomeen Ruotsin kautta Saksasta. Agenteista Raoul Graaf ja Gustav Halfdan Stärky olivat ruotsalaisia turkismetsästäjiä ja eränkävijöitä, kun taas Emil Jokela oli suomalainen. Von Rosen perusti toimintaa varten myös kaupan alalla toimineen peiteyrityksen, koska salainen toiminta edellytti runsasta matkustamista, mikä saattoi herättää viranomaisten huomiota eri maissa. Von Rosenin kerrotaan olleen mukanaan sabotaasitoiminnassa Muurmannin ratatyömaalla, jossa hän räjäytti ammusvarikon ja osan rakenteilla ollutta rataa.
Vuoden 1916 aikana von Rosen alkoi toimittaa Suomeen myös Saksasta hankittuja pernaruttobakteereita. Bakteerit oli sijoitettu sokeripalojen sisään pieniin lasiampulleihin, ja niitä oli tarkoitus levittää Suomessa venäläisten varuskuntien hevostalleille hevosten rehun joukkoon. Tämä oli osa sitä biologista sodankäyntiä, jota Saksa kävi liittoutuneita vastaan tuohon aikaan vaihtelevalla menestyksellä.
Syyskuussa 1916 von Rosen saapui taas Tukholmaan Berliinistä. Hänellä oli nyt mukanaan Suomeen toimitettavaksi pernaruttobakteerien lisäksi lihasäilykepurkkeihin pakattua termiittiä sekä magnesiumjauhetta ja kynänmuotoisia sytyttimiä termiitin sytyttämiseen. Von Rosen kuljetti nämä tarvikkeet agenttiensa kanssa Pohjois-Ruotsiin Vittangiin, josta ne oli tarkoitus kuljettaa salaa Suomeen. Venäläiset olivat kuitenkin vahvistaneet rajavalvontaa, joten miehet joutuivat siirtymään pohjoisemmaksi Sopperoon. Sopperossa paikallinen poliisi tuli kuitenkin epäluuloiseksi ja tarkasti miesten matkatavarat takavarikoiden lopulta jäljellä olleen termiitin. Magnesium, sytyttimet sekä pernaruttobakteerit jäivät kuitenkin miesten haltuun.
Von Rosen miehineen lähti nyt Sopperosta Karesuvantoon. Täällä he yrittivät useita kertoja päästä yhteyteen Suomen puolen vastarintamiesten siinä kuitenkaan onnistumatta. Von Rosen lähti 6. joulukuuta 1916 Norjan Kautokeinoon yhdessä Stärkyn ja Emil Jokelan kanssa Graafin jäädessä Ruotsiin. Vuoden 1916 lopulla von Rosen sai lopulta yhteyden Suomessa toimivaan vastarintaan ja toimitti heille porokyydillä mukanaan tuomiaan tarvikkeita. Paleltumavammoista kärsineet von Rosen ja Emil Jokela saapuivat Karasjoelle 14. tammikuuta 1917 ja von Rosen lähetti täältä sähkeen toimeksiantajilleen Tukholmaan.
Norjalaiset viranomaiset pidättivät von Rosenin, Stärkyn ja Jokelan Kautokeinossa 1. helmikuuta 1917. Stärky ja Jokela sekä miehiltä takavarikoidut tarvikkeet kuljetettiin Vadsöhön, ja von Rosen vietiin Kristianiaan. Miehillä oli ollut pidätyshetkellä hallussaan vielä purkillinen magnesiumjauhetta, sytyttimiä, kamera, pistooli ja kivääri, von Rosenin pitämä päiväkirja, pullollinen suuvettä, Ruotsin, Suomen ja Venäjän rahaa sekä kaksi laatikollista sokeripaloja. Kuulusteluissa miehet kiistivät syyllistyneensä vakoiluun tai sabotaasiin ja kertoivat aikoneensa vain avustaa suomalaisia sekä Suomessa olleita saksalaisia sotavankeja. Lopulta viranomaiset karkottivat von Rosenin 21. helmikuuta Ruotsiin ja luopuivat syytteistä Stärkyä ja Jokelaa vastaan. Takavarikoitu materiaali toimitettiin Kristianiaan tarkempia tutkimuksia varten.
Tutkimuksissa paljastui, että sokeripalat sisälsivät pieniä lasiampulleja, joissa oli pernaruttobakteereita, suuvesipullossa oli bakteeriliuosta, jota oli ollut tarkoitus levittää karjanrehuun, ja lisäksi peltisessä pöytäsuolapurkissa olikin sisältönä voimakasta räjähdysainetta. Nämä löydöt hälyttivät Norjan viranomaiset ja neljä kuukautta myöhemmin he tutkivat saksalaisen diplomaattikuriirin paroni Walter von Rautenfelsin matkatavarat ja löysivät sieltä pommeja, sytyttimiä sekä pernaruttobakteereita sisältäneitä sokeripaloja. Von Rautenfels oli toimittanut näitä tarvikkeita säännöllisesti Saksasta diplomaattipostin mukana Norjaan ja Ruotsiin. Täältä niitä oli viety Suomeen ja myös norjalaisissa satamissa käyneisiin amerikkalaisiin laivoihin oli asetettuja pommeja.
Otto von Rosen palasi Saksaan, josta hänet lähetettiin Turkkiin Turkin ilmavoimissa toimineeseen hävittäjäyksikköön. Ensimmäisen maailmansodan päätyttyä von Rosen oli mukana Kuurinmaalla toimineissa saksalaisissa Freikorps-joukoissa ja asettui sittemmin asumaan Danzigiin mutta hän muutti sieltä takaisin Ruotsiin 1939.
Navteq
Vuonna 1985 perustetulla yrityksellä on noin 2 000 työntekijää 144 toimistossa yli 60 maassa. Joulukuussa 2006 päättyneellä tilikaudella Navteqin liikevaihto oli 582 miljoonaa Yhdysvaltain dollaria ja liikevoitto verojen ja rahoituserien jälkeen 109 miljoonaa dollaria. Yrityksen taseen loppusumma vuoden 2006 lopussa oli 795 miljoonaa dollaria. Navteq on yksi nopeimmin kasvavista tietotekniikka-alan yrityksistä maailmassa, vuonna 2010 tammi-syyskuun liikevaihto oli jo 693 miljoonaa euroa, ja liikevoittoprosentti oli parantunut jo 29,4 prosenttiin heinä-syyskuussa 2010. Navteqin pääkonttori sijaitsee Chicagossa.
Navteqin toimitusjohtajana toimi vuoden 2011 loppuun asti yhdysvaltalainen Larry Kaplan.
Yritys tuottaa karttatietoa esimerkiksi Bing Maps, Nokia Kartat, Yahoo Maps, LocalLive ja MapQuest -karttapalveluihin. Nokia ilmoitti 1. lokakuuta 2007 ostavansa New Yorkin pörssissä listatun Navteqin 5,7 miljardilla eurolla. Vuonna 2008 tapahtunut yrityskauppa oli Suomen taloushistorian suurin.
PSD
Lyhenne PSD tarkoittaa seuraavia asioita:
Navteq
Navteq Suomessa
Microsoft ja Navteq aloittivat yhteistyössä Googlen Street View -palvelun kaltaisen sisällön tuottamisen Suomessa pääkaupunkiseudulla toukokuussa 2012.
Suomessa Navteq käyttää karttoihinsa Maanmittauslaitoksen aineistoa, jota se muokkaa omiin tarpeisiinsa.
Jouni Hakala
Jouni Hakala (s. 1961) on suomalainen järjestöjohtaja. Hakala on toiminut vuodesta 2021 lähtien Teollisuuden ja Työnantajain Keskusliiton säätiön asiamiehenä sekä Elinkeinoelämän keskusliiton sijoitustoiminnasta vastaavana asiantuntijana. Hakala seurasi säätiön asiamiehenä Leif Fagernäsiä. Hakala työskenteli vuosina 2016–2020 Elinkeinoelämän keskusliitossa yrittäjyydestä ja elinkeinopolitiikasta vastaavana johtajana. Koulutukseltaan Hakala on oikeustieteen kandidaatti, MBA ja varatuomari.
Aikaisemmin Hakala on työskennellyt muun muassa Suomen Teollisuussijoituksessa rahastosijoitustiimin johtajana ja johtoryhmän jäsenenä vuodesta 2008 lähtien, vuosina 2011–2012 elinkeinoministeri Jyri Häkämiehen valtiosihteerinä työ- ja elinkeinoministeriössä sekä vuosina 2007–2008 puolustusministeri Häkämiehen omistajaohjausasioista vastaavana erityisavustajana sekä 12 vuotta Luxemburgissa Euroopan investointipankissa ja Euroopan investointirahastossa.
Erik Solitander
Erik Solitander, myös Eric Solitander tai Erich Solitander (n. 1755 – 1. tammikuuta 1822) oli suomalainen kauppias, laivanvarustaja, kauppaneuvos, raatimies, varapormestari ja valtiopäivämies. Hän oli Johan Solitanderin serkku.
Hänen vaimonsa Juliana Solitander oli Johan Solitanderin sisar, hänen tyttärensä Johanna Elisabeth Solitander oli Pehr Johan Alopaeuksen vaimo.
Henkilö historia
thumb|Porvoon Linna|265x265px
Kauppiastalon liiketilat sijaitsivat pohjakerroksessa. Kaksi salia, kuusi huonetta ja muutamia kammareita käsittävä asuinhuoneisto jakautui ensimmäiseen ja toiseen kerrokseen. Kuten varakkaissa kauppiaskodeissa oli tapana, oli sisustus ylellinen: talossa oli laudasta tehtyä rintapanelointia, öljymaalattuja kudottuja tapetteja ja posliinisia kakluunejakin. Kaupungin hienoimpana pidetyssä talossa on majoittunut niin kuningas Kustaa III, Kaarle-herttua, Kustaa IV Aadolf kuin tsaari Aleksanteri I. , Åbo Tidningar 5.9.1796 kertoo uutisen Porvoosta 20.8.1796:
Porvoon korkeat vieraat olivat siis Ruotsin Kuningas Kustaa IV Adolf ja hänen enonsa Kaarle, Södermanlandin herttua.
Erik Solitander oli kokonaan tai osittain omistajana useassa, vuosisatojen 1700 ja 1800 vaihteessa hankitussa, rahtia kuljettavassa purjelaivassa:
Kauppaneuvos Erik Solitander osti Pornaisissa sijaitsevan Lahan tilan v.1802. Solitander/Borgström -suvun hallussa kartano oli vuoteen 1870. Ostettuaan tila Solitander jatkoi kartanoa ja antoi sille sen nykyisen kustavilaisen ilmeen. Lahan tila kuuluu Wrede-suvun läänityksiin. Ruotsin kuningas Kaarle IX menetti hevosensa Kirkholman taistelussa v. 1605. Ratsumestari Henrik Wrede antoi kuninkaalle hevosensa ja kuningas pelastui, mutta Wrede jalkamiehenä menehtyi. Kuningas lahjoitti suvulle merkittävät maaomaisuudet Elimäeltä, Anjalasta ja Porvoon pitäjästä. Näihin kuului Lahankin alue. Lahan omistus säilyi Wreden suvulla lähes Ruotsin vallan loppuun. 1900-luvun alussa sen 1000 hehtaarista 745 oli metsää, peltoa 215 ja loput laidunmaita. Karjaa oli suurimmillaan 120 lehmää ja 20 hevosta.
Erik Solitander oli Porvoon porvariston edustajana Norrköpingin valtiopäivillä vuonna 1800. Paikallinen lehti Norrköpings Tidningar kertoo 5.4.1800 edustajien saapumisesta mm. seuraavaa: ''Ankomne resande måndagen 10 mars 1800. Biskopen Zach. Cugneus med son och betjänt ifrån Borgå, Probst. I. (eller J) Lagus med betjänt från Borgå stift. Borgmästaren Eric Solitander med betjänt med flera andra svenskar från västra rikshälften, bo hos fabr. Holm (?).''
Axel Fredrik Adolf von Christierson
Axel Fredrik Adolf von Christierson (25. joulukuuta 1838 Helsinki – 19. joulukuuta 1891 Helsinki) oli suomalainen luotsikapteeni ja valtiopäivämies.
Von Christiersonin vanhemmat olivat esittelijäsihteeri Karl Ulrik von Christierson ja Vilhelmina Charlotta Sofia Conradi ja puoliso Anna Vinifred O'Flanagan (k. 1911). Katolinen pappi Wilfrid von Christierson oli heidän poikansa. Von Christierson palveli luotsi- ja majakkalaitoksen ylihallituksessa luutnanttina vuodesta 1876. Turun luotsiosaston johtaja hän oli vuodesta 1879. Alikapteeni von Christiersonista tuli 1888 ja kapteeni 1890.
Von Christierson oli aatelissäädyssä edustaja valtiopäivillä 1863–1864.
Carl Gustaf Wilhelm von Christierson (1836–1905), Georg Mauritz von Christierson (1842–1905) ja Edvard Waldemar von Christierson (1845–1915) olivat Axel Fredrik Adolf von Christiersonin veljiä.
Castelli (yritys)
Historia
Castellin juuret ovat milanolaisen räätälin Vittore Giannin vuonna 1876 perustamassa vaateyrityksessä. Vittore Gianni valmisti vaatteita muun muassa jalkapalloseura AC Milanille ja Juventukselle, sekä Milanon baletille. Vuonna 1910 Vittore Gianni teki ensimmäiset pyöräilyvaatteet kilpapyöräilijä Alfredo Bindalle.
Maskulismi
Henry Laasanen on yksi tunnetuimmista suomalaisista maskulisteista. Warren Thomas Farrell on tunnetuimpia amerikkalaisia maskulisteja, joka korostaa myös naisten oikeuksia. The Myth of Male Power (1993) on hänen tunnettu teoksensa. Sitä pidetään miesten liikkeen kannalta keskeisenä. Siinä hän kirjoittaa: "Aiemmin kummallakaan sukupuolella ei ollut valtaa, molemmilla sukupuolilla oli roolit: naisten rooli oli [on] kasvattaa lapsia, miesten rooli oli [on] hankkia rahaa."
Ernest Belfort Bax, joka oli sosialistinen teoreetikko ja Karl Marxin tyttären, Eleanor Marxin työtoveri, kirjoitti vuonna 1913 kirjan The Fraud of Feminism. Sitä voidaan pitää ensimmäisenä maskulistisena teoksena.
Castelli (yritys)
Historia
Vuonna 1935 Armando Castelli liittyi yrityksen palvelukseen ja vuonna 1939 hän osti yrityksen itselleen. 1940-luvulla yrityksen asiakkaita olivat muun muassa kilpapyöräilijät Gino Bartali ja Fausto Coppi. Yritys valmisti ensimmäisen silkkisen ajopuvun Fausto Coppin aika-ajoja varten. Vuonna 1948 syntyi Armando Castellin poika Maurizio Castelli, joka oli jo pienestä pitäen innostunut kilpapyöräilystä. 1950-luvulla Armando Castellin omistama vaateyritys laajensi tuotantoaan ja alkoi valmistamaan asuja kokonaisille kilpapyöräilytalleille. Nimekkäitä pyöräilijöitä jotka käyttivät yrityksen vaatteita tuona aikana olivat esimerkiksi Louison Bobet, Rik Van Looy ja Jacques Anquetil.
1970-luvun alussa Armando Castellille ja pojalleen Mauriziolle tuli erimielisyyksiä yrityksen toimintatavoista. Vanhoillinen Armando halusi pitäytyä perinteissä, kun taas luovempi Maurizio halusi uudistaa, sekä panostaa kehitykseen ja innovaatioon. Vuonna 1974 Maurizio erosi isänsä yrityksestä ja perustu oman vaateyrityksen nimeltään Castelli. Maurizio otti yrityksen logoksi ikonisen skorpionilogon, joka oli tuolloin mustan ympyrän sisällä oleva valkoinen skorpioni. Vuonna 1977 Castelli toi markkinoille ensimmäiset Lycra-materiaalista valmistetut pyöräilyshortsit. Aiemmin Lycraa oli käytetty vain lähinnä lasketteluvaatteissa. Castellin shortsit olivat kaupallinen menestys ja ne oli suosittuja sekä kilpapyöräilijöiden, että pyöräharrastajien keskuudessa.
1981 Castelli lanseerasi sublimaatiotekniikalla värjäjyt ajovaatteet. Tekniikka mahdollisti tekstien ja kuvien painamisen synteettiselle kankaalle. Vuonna 1981 Castellin vaatteita käyttävät kilpapyöräilijät ajoivat turkooseissa ajohousuissa, vaikka säännöt sallivat ainoastaan mustien ajohousujen käytön. 1980-luvulla Castelli suunnitteli myös useita tuulenpitäviä ja lämpimiä pyöräilyajopaitoja. Bernard Hinault voitti pyöräilyklassikko Flèche Wallonen vuonna 1983 Castellin tuulenpitävässä ajopaidassa. Vuonna 1984 Francesco Moser käytti Castellin ensimmäisiä lämpövaatteita Paris-Roubaix-klassikkokilpailussa. 1980-luvun lopussa ja 1990-luvun alussa Castelli valmisti kokonaiskilpailun johtajan paidat Ranskan ympäriajoon, sekä Italian ympäriajoon.
1995 Maurizio Castelli kuoli sydänkohtaukseen Milanossa pyöräillessään ylös Cipressan nousua, joka on osa maantiepyöräilyn klassikkokilpailun Milano-San Remon reittiä.
Live at Donington
Live at Donington on brittiläisen metallimusiikkia esittävän Iron Maidenin neljäs livealbumi. Albumi on nauhoitettu Monsters of Rock-festivaalitapahtumassa Englannin Castle Doningtonissa 22. elokuuta vuonna 1992, ja se julkaistiin 8. maaliskuuta 1993. Albumi julkaistiin alun perin rajoitettuna painoksena, mutta yhtye julkaisi albumin remasteroituna painoksena vuonna 1998 muun tuotantonsa kanssa. Live at Doningtonin alkuperäistä painosta ei kuitenkaan julkaistu koskaan Pohjois-Amerikassa, minkä johdosta se on siellä edelleen hyvin harvinainen Iron Maiden-levytys.
Castelli (yritys)
Historia
1996 Atlantan olympialaisissa Italian pyöräilymaajoukkue käytti Castellin suunnittelemia aerodynaamisia ajoasuja. Paola Pezzo voitti tuolloin olympiakultaa maastopyöräilyssä. Samana vuonna Castelli lanseerasi ensimmäisen naisten pyöräilymallistonsa. 1998 Castelli toi markkinoille kosteutta siirtävän ajopaidan, sekä pyöräilyshortsit joissa oli anatomisesti suunniteltu pehmuste.
Live at Donington
Iron Maidenin vuonna 1990 jättänyt kitaristi Adrian Smith nousi yhtyeen konsertin aikana lavalle muun yhtyeen seuraksi ensimmäistä kertaa eronsa jälkeen kappaleen "Running Free" ajaksi. Samainen esiintyminen jäi myös Smithin viimeiseksi yhtyeen kanssa seitsemään vuoteen, kunnes hän teki paluun yhtyeeseen vuonna 1999.
Yhtye julkaisi esiintymisestään myös konserttivideon Donington Live 1992.
Castelli (yritys)
Historia
2000-luvulla Castelli jatkoi kevyiden ja aerodynaamisten vaatteiden kehittämistä. Castelli on kehittänyt myös kylmään ja märkään sopivia ajovaatteita, jotka ovat samanaikaisesti hengittäviä. Vuodesta 2017 alkaen Castelli on ollut pyörätalli Team Sky / Team Ineoksen sponsori.
Live at Donington
Alkuperäinen versio
Levy 1
Levy 2
Vuoden 1998 remasteroitu versio
CD 1
Lil’ Keke
Marcus Lakee Edwards (s. 29. maaliskuuta 1976 ), taiteilijanimeltään Lil’ Keke, on yhdysvaltalainen rap-artisti. Hän on Screwed Up Clickin alkuperäinen jäsen.
Richard Donner
Richard Donner (oik. Richard Donald Schwartzberg, 24. huhtikuuta 1930 New York, New York, Yhdysvallat – 5. heinäkuuta 2021  ) oli yhdysvaltalainen elokuvaohjaaja, joka tunnetaan parhaiten toimintaelokuvistaan.
Uran alku
Donnerin ohjaajaura alkoi television palveluksessa. Vuonna 1961 hän ohjasi ensimmäisen teatterielokuvansa X-15 lähtövalmis, jonka pääosassa nähtiin Charles Bronson. Yhteistyö Bronsonin kanssa jatkui vuonna 1969 valmistuneen Raju romanssi -draamakomedian myötä. Vuotta aikaisemmin valmistui Donnerin ohjaama Salt and Pepper -komedia, joka sai pari vuotta myöhemmin jatko-osan Jerry Lewisin ohjauksessa. Donner jatkoi pääosin televisiotöissä, kunnes vuonna 1976 ensi-iltansa saanut kauhuelokuva Ennustus muodostui hitiksi. Se voitti Oscarin musiikistaan ja keräsi yli 60 miljoonan dollarin lipputulot, kun tuotantokustannuksia kertyi vain 2,8 miljoonaa dollaria.
Donnerin seuraava ohjaustyö Teräsmies (1978) oli suurhitti, joka keräsi yli 300 miljoonan dollarin lipputulot maailmanlaajuisesti. Elokuva sai kolme Oscar-ehdokkuutta ja voitti erikois-Oscarin erikoistehosteistaan. Donner valittiin elokuvan ohjaajaksi Steven Spielbergin ja Guy Hamiltonin kieltäydyttyä. Hän sai ohjattavakseen myös elokuvan jatko-osan, mutta elokuvan ollessa jo kuvausvaiheessa hänet korvattiin Richard Lesterillä. Vasta vuonna 2006 Donnerin versio elokuvasta julkaistiin.
Donner jatkoi hittien ohjaajana 1980-luvullakin, ja lähes poikkeuksetta hänen elokuvansa olivat menestyksiä. Steven Spielbergin ja Chris Columbusin kirjoittama Arkajalat oli Donnerin suurin ohjaustyö ennen Tappava ase -toimintakomediaa, jolle Donner ohjasi menestyksekkäästi kolme jatko-osaa (Tappava ase 2, Tappava ase 3 ja Tappava ase 4). Maverick- ja Salaliittoteoria-hitit olivat niin ikään Mel Gibsonin tähdittämiä Donner-elokuvia. 2000-luvulla Donner on ohjannut elokuvat Aikamatka ja 16 Blocks.
Filmografia
Richard Donnerin ohjaustyöt:
Guernésiais
Guernésiais, joka tunnetaan myös nimellä Dgèrnésiais on Guernseyssä puhuttu normannin kielen muoto. Yhtenä d’oïl-kielistä sen juuret ovat latinassa, mutta myös muinaisnorja ja englanti ovat vaikuttaneet siihen. Guernésiaisin, jérriaisin ja normannin puhujat pystyvät ymmärtämään toistensa puhetta. Guernésiais muistuttaa eniten Cotentinissä sijaitsevassa la Haguessa puhuttavaa normannin murretta.
Homekoira
Homekoira on koira, joka on opetettu tunnistamaan ja ilmaisemaan mikrobiperäisiä hajuja. Näitä hajuja syntyy mikrobikasvustoista ja niiden aineenvaihduntatuotteista. Mikrobiperäisiä hajuja voi tulla sisäilmaan rakenteiden mikrobi- eli homevaurioista sekä pinnallisista mikrobikasvustoista. Homekoira voi havaita myös alapohjasta tai yläpohjatilasta tulevia hajuja.
Ylivertaisen hajuaistinsa ansiosta koira pystyy haistamaan erittäin pieniäkin hajumääriä ilmassa ja tekemään hajuerottelua, jolloin se erottelee ympäristön hajuja toisistaan. Näin haistaminen on tehokkaampaa.
Homekoirat opetetaan ilmaisemaan vain mikrobiperäisiä hajuja. Homekoira ei saa ilmaista muita sisätiloissa löytyviä hajuja, kuten luteita tai VOC-yhdisteitä. VOC-yhdisteitä voi muodostua vähäisessä määrin myös mikrobikasvustoissa, mutta pääasiassa niitä tulee sisäilmaan rakennusmateriaaleista, siivousaineista ja muista asumiseen liittyvistä kemikaaleista. Homekoiran on tarkoitus paikantaa vain mikrobiperäisiä hajuja, jolloin koiran ilmaisusta tiedetään, mitä lähdetään etsimään tai epäilemään.
Homekoirien käyttö
Homekoiria käytetään paikantamaan sisäilmasta mikrobiperäisiä hajuja. Koira etsii tiloista ne kohdat, joissa se havaitsee homeen hajun. Jos hajua on laajalla alueella, koira ilmaisee ne kohdat joissa haju on voimakkain. Homekoiratarkastuksen voi tehdä kaikenlaisiin sisätiloihin, kaikentyyppisiin rakennuksiin.
Homekoiraa käytetään usein alkuselvitysmenetelmänä, kun halutaan selvittää, onko tilassa homevaurioita ja missä kohdassa mahdolliset vauriot ovat. Homekoiraa käytetään myös muun muassa korjausrakentamisen laadunvarmistukseen ja ennakoivaan tarkastukseen.
Homekoira on luotettava ja nopea keino selvittää asunnoissa homevaurioiden kohtia ja korjaustarvetta. Koira voi tarkastaa laajoja tiloja nopeasti, jolloin tarkastaminen on kustannustehokasta. Käytössä ei ole muita menetelmiä, joilla saisi vastaavasti paikannettua rakennuksista ne kohdat, joissa on havaittavissa homeen hajua.
Homekoiran koulutus
Homekoirille opetetaan kosteusvaurioindikaattorimikrobien hajuja käyttämällä koulutuksessa laboratoriossa viljeltyjä mikrobikantoja ja homevaurioitunutta materiaalia. Homekoiran on osattava tehdä etsintätyötä, jotta se löytää mikrobikasvustoista tulevat hajut asunnosta. Homekoiraa käyttää koiran ohjaaja, joka on myös kouluttanut koiran ja vastaa koiran osaamistasosta.
Homekoiraohjaajia koulutetaan noin 1,5 vuotta kestävässä ammatilliseen osaamiseen tähtäävässä koulutuksessa Keski-Pohjanmaan koulutusyhtymän koulutuslinjalla. Koulutuksessa opiskellaan teoriaopintoina rakennustekniikkaa, sisäilma-asioita yleisesti, mikrobiologiaa, yrittäjyyttä, asiakaspalvelua, koiran ohjaamista ja koiran biologiaa. Koulutuksen aikana homekoiraohjaajat kouluttavat oman koiran, ja koulutus päättyy koiran lopputestiin.
Homekoiraohjaajan sisäilmaosaaminen ja rakennetekninen koulutus vaikuttavat siihen, miten homekoiratarkastuksen raportointi tapahtuu ja miten laaja homekoiratarkastus on.
Toiminta Suomessa
Suomessa homekoiratoiminta ja homekoiraohjaajien koulutus on muuhun Eurooppaan nähden verrattain runsasta ja ammattimaista.
Suomessa on noin 50 homekoirayrittäjää (vuonna 2018), joista noin puolet kuuluu Suomen homekoirayhdistys ry:hyn. Suomen homekoirayhdistys ry on perustettu vuonna 2016. Yhdistyksen tarkoituksena on kehittää ja tukea homekoira-alaa ja tukea alalla toimivia yrityksiä. Tarkoituksensa toteuttamiseksi yhdistys järjestää koulutuksia ja luentoja sekä järjestää tilaisuuksia, jotka tukevat homekoira-alan ammatillista kehittymistä. Yhdistyksen jäseneksi on pääsyvaatimukset, lähes kaikki yhdistyksen jäsenet ovat käyneet 1,5 vuotta kestävän homekoiraohjaajan koulutuksen Keski-Pohjanmaan koulutusyhtymässä.
Homekoiraohjaajan ammattinimike ei ole suojattu.
Hog Farm
Hog Farm on yhdysvaltalainen pisimpään toiminut hippikommuuni. Se osallistui Woodstockin musiikkifestivaalin avustamiseen. Hog farmista on myös tehty elokuva.
Hog farmin perustajat ovat rauhanaktivisti ja klovni Wavy Gravy (Hugh Romney) ja hänen vaimonsa Jahanara Romney (Bonnie Jean Beecher).
Ruotsalainen muusikko Pugh Rogefeldt on tehnyt heistä laulun nimeltä "Hog Farm", jossa arvostellaan ryhmän huumeidenkäyttöä Hog Farmin vieraillessa Tukholmassa.
Muskegonin piirikunta
Muskegonin piirikunta on Yhdysvaltojen Michiganin osavaltiossa sijaitseva piirikunta. Sen väkiluku oli 175 824 vuonna 2020. Piirikunnan hallintokeskus on Muskegonin kaupunki. Piirikunta on perustettu vuonna 1857.
Pekka Puupää
Pekka Puupää on sarjakuvapiirtäjä Ola Fogelbergin luoma hahmo, joka esiintyi 1925–1975 samannimisessä suositussa sarjakuvassa. Ola Fogelbergin eli Fogelin kuoltua vuonna 1952 sarjan piirtämistä jatkoi hänen tyttärensä Toto Fogelberg-Kaila. Sarjasta koottiin vuosina 1943–1976 yhteensä 34 albumia. Pekka Puupää on hyväntahtoinen mutta jokseenkin tyhmä miekkonen, jota muiden on helppo jymäyttää ja käyttää hyväkseen. Sarjan tärkeimmät sivuhenkilöt ovat Pekan pirttihirmuvaimo Justiina ja hänen ovela kaverinsa Pätkä. Tämä kolmikko esiintyi myös vuosina 1953–1960 kolmessatoista Suomen Filmiteollisuuden tuottamassa Pekka ja Pätkä -elokuvassa, joissa heitä näyttelivät Esa Pakarinen, Siiri Angerkoski ja Masa Niemi. Lisäksi 1980-luvulla ohjaaja Visa Mäkinen teki Pekka Puupäästä televisiosarjan ja kaksi elokuvaa. Suomen sarjakuvaseuran vuosittain jakama Puupäähattu-palkinto perustuu Pekka Puupään tunnusomaiseen hattuun.
Sarjakuvan historia
Pekka Puupää ilmestyi edistysmielisen osuusliikkeen lehdissä, Kulutusosuuskuntien Keskusliiton (KK) julkaisemassa Kuluttajain Lehdessä vuosina 1925–1952 sekä Osuusliike Elannon Elanto-lehdessä 1927–1970. Viikoittain ilmestynyt Kuluttajain lehti oli noihin aikoihin Suomen suurilevikkisimpiä lehtiä. Ruotsinkielisessä osuuskauppalehdessä Konsumentbladetissa sarja ilmestyi nimellä Kalle Träskalle. Vuonna 1926 se ilmestyi myös lyhyen aikaa hollantilaisessa De Verbruiker -osuustoimintalehdessä nimellä Piet Bolhoofd. Koska Ola ”Fogeli” Fogelbergin äidinkieli oli ruotsi, Pekka Puupään suomenkielisen kieliasun tarkisti Kuluttajain Lehdessä Martti Larni ja sarjan myöhempinä vuosina Fogelbergin vaimo Laura sekä tytär Toto. Muuten Fogelberg ideoi ja piirsi kaiken itse. Hänellä oli tosin tapana kierrättää samoja vitsejä uudelleen vuosien varrella. Viikoittain ilmestyneitä Pekka Puupää -strippejä ehti Fogelin elinaikana kertyä noin 1 200.
Sarjan alku
Ola Fogelberg oli työskennellyt jo vuosikymmenen Elannolle ja Kuluttajain Lehdelle sen perustamisesta vuonna 1916 alkaen, kun häntä keväällä 1925 pyydettiin kehittämään lehteen uusi sarjakuva. Ensimmäinen Pekka Puupää -strippi ilmestyi vappuaattona 30. huhtikuuta 1925, ja siinä kerrottiin, kuinka samanniminen hölmö maalaispoika saapuu Helsinkiin kyseisen lehden toimitukseen. Lehti lupasi vastaisuudessa kertoa hänen ”elämyksistään täällä murheenlaaksossa”. Justiina nähtiin ensi kerran elokuussa 1925: Pekka kulki puistossa kaulassaan ”Haluan naimisiin” -lappu ja kolmesta paikalle ilmaantuneesta naisesta Justiina rotevimpana päihitti kaksi muuta. Pätkä tuli mukaan hieman myöhemmin ja hänellä oli vuosina 1929–1943 myös oma sarjakuva (Herra Pätkä) kuudesti vuodessa ilmestyneessä Elannon henkilöstölehdessä Työtoverissa. Pekka ja Pätkä vierailivat usein toistensa nimikkosarjoissa. Kummassakin sarjassa nähtiin useasti myös kolmas Fogelin luomus, Pölhö-Kustaa, jolla taas oli oma sarja Elanto-lehdessä vuosina 1927–1929. Pätkä korvasi Puupää-tarinoissa vähitellen Pölhö-Kustaan, joka nähtiin viimeisen kerran vuonna 1935.
Reino Hirvisepän mukaan esikuva Pekka Puupään olemukselle oli silloin tunnetun humoristin, Fogelbergin ikätoverin Ahti H. Einolan roolihahmo Gabriel Tossu, joka oli puujalkavitsejä laukonut laiha, kalpea ja pitkäkaulainen mies yllään liian lyhyt takki ja päässään kukalla koristettu korkea silinterihattu. Puupään hahmo lienee saanut innoitusta myös perinteisistä hölmöläistarinoista. Pekka Puupää -nimen on sanottu olleen peräisin jostain Jalmari Finnen tokaisusta Fogelbergille.
Kehitys osuusliikkeen propagandasta yleiseksi vitsisarjaksi
Ensimmäisinä vuosinaan Pekka Puupää oli pääasiassa huumorin varjolla esitettyä osuusliikkeen propagandaa: esimerkiksi Justiina pieksi Pekan, koska tämä ei ollut viitsinyt kävellä sateessa osuuskauppaan vaan käynyt yksityiskaupassa. Sarjassa esiteltiin edistysmielisen osuusliikkeen toimintaa, mainostettiin avoimesti osuuskauppojen tuotteita ja hyökkäiltiin liikkeen vihollisia, etenkin yksityisiä kaupanharjoittajia vastaan. Siinä yhdistyivät kansanvalistus, mainonta ja propaganda, joilla ei tuolloin nähty varsinaista eroa osuuskauppa-aatteen levittämisessä. Pekka Puupäätä käytettiin myös runsaasti osuusliikkeen muussa mainonnassa ja 1920-luvulta alkaen hahmoa esittäneet näyttelijät esiintyivät tuhansissa valistustilaisuuksissa ja iltamissa eri puolilla Suomea. Vuonna 1932 teetetyn tutkimuksen mukaan Pekka Puupää oli Elanto-lehden luetuin palsta. KK julkaisi Pekasta vuonna 1926 myös nelivärisen lastenkirjan Pekka Puupää: Kuvakirja Suomen lapsille, jossa oli Fogelbergin kuvitus ja Lyyli Takin runoilemat sanat.
Pekka Puupäässä sivuttiin jonkin verran myös politiikkaa: 1920- ja 1930-luvuilla siihen sisältyi Lapuan liikkeen ja äärioikeistolaisen toiminnan kritiikkiä, toisaalta varsinkin 1930-luvun lopulla monissa stripeissä kommentoitiin (usein vertauskuvien keinoin) suurvaltapolitiikan tapahtumia ja maailmansodan uhkaa. Sodan aikana nämä teemat katosivat ja tilalle tuli kotirintaman arjen humoristinen kuvaus. Varsinkin pulaan, hamstraukseen ja mustaan pörssiin liittyneet vitsit olivat sarjan keskeisiä aiheita vielä vuosia sodan jälkeenkin. Kommunistien mukaan Pekka Puupää oli ainut Kuluttajain Lehden osio, joka ei ollut sortunut jatkosodan vuosina kansalliskiihkoiseen propagandaan tai sodanlietsontaan. Kun vanhoja Puupää-strippejä julkaistiin kokoelmissa sodan jälkeen, osasta teksteistä vanhentuneet poliittiset viittaukset poistettiin vitseistä.
1940-luvulla Fogeli jätti vähitellen pois osuuskauppapropagandan ja politiikan, jolloin Pekka Puupää muuttui puhtaaksi vitsisarjaksi. Hän siirsi samalla sarjan tapahtumapaikan Helsingistä Savikylä-nimiselle kuvitteelliselle maalaispaikkakunnalle. Tämä mahdollisti Pekka Puupäälle aiempaa laajemman kansansuosion ja sodanjälkeiset vuodet olivat sarjan kulta-aikaa sekä taiteellisesti että myyntilukujen valossa. Ensimmäinen, 101 valikoitua strippiä sisältänyt Pekka Puupää -albumi ilmestyi syksyllä 1943 KK:n kustantamana ja jo samana vuonna Fogeli julkaisi toisen omalla kustannuksellaan. Vuonna 1945 hän irtisanoutui leipätyöstään Elannossa ja omistautui kokonaan Puupään piirtämiselle. Tuosta vuodesta alkaen uusi 77 strippiä sisältänyt albumi ilmestyi aina kerran vuodessa joulumarkkinoille. Ensimmäiset albumit sisälsivät pääosin lehdissä menneinä vuosina ilmestyneitä sarjoja, myös Herra Pätkä -sarjasta koottuja, mutta myöhemmin ne painottuvat uuteen sisältöön. Parhaimmillaan 1940-luvun lopussa ja 1950-luvun alussa vuosittain ilmestyneitä Pekka Puupää -kirjoja myytiin jokaista jopa 60 000–70 000 kappaletta vuoden aikana. Ennen Väinö Linnan Tuntematonta sotilasta ei mitään muuta suomenkielistä kirjaa myyty vuodessa yhtä paljon.
Fogelin kuoleman jälkeen
Ola Fogelberg kuoli haimasyöpään elokuussa 1952. Hän piirsi Pekka Puupäätä viimeisiin elinviikkoihinsa asti, minkä jälkeen sitä siirtyi jatkamaan hänen tyttärensä Toto Fogelberg-Kaila. Kuluttajain Lehti lopetti tällöin sarjan julkaisun, joskin joutui lukijoiden vaatimuksesta julkaisemaan vielä vanhoja sarjoja uusintoina. Elanto-lehdessä sarja ilmestyi vuoteen 1970, jolloin lehti muutettiin uudeksi Me-lehdeksi. Toto Fogelberg-Kaila kertoi myöhemmin, ettei pitänyt itseään sarjakuvapiirtäjänä, mutta jatkoi Pekka Puupäätä elättääkseen perheensä ja leskiäitinsä, sillä vapaaksi taiteilijaksi ennen kuolemaansa ryhtyneeltä isältä ei ollut jäänyt edes eläkettä. Ola Fogelberg ehti eläessään julkaista vuosina 1943–1952 kymmenen Pekka Puupää -kirjaa. Toto Fogelberg-Kaila julkaisi niitä 24 lisää, viimeisen vuonna 1976. Niistä ensimmäiset sisälsivät myös paljon Fogelin vanhoja strippejä, mutta Toton osuus lisääntyi vähitellen, kunnes vuodesta 1957 alkaen albumien sisältö oli kokonaan hänen käsialaansa. Fogelin piirtämiä kansikuvia käytettiin tämän jälkeenkin. Albumien takakansi oli yleensä varattu Pekka ja Justiina -aiheiselle OTK:n kahvimainokselle.
Albumien kustantajana oli Fogelin kuoltua virallisesti Laura Fogelberg, paitsi viidessä viimeisessä Toto Fogelberg-Kaila itse. Fogelberg-Kaila käsikirjoitti ja hahmotteli stripit, mutta puhtaaksipiirtämisestä vastasi mainosgraafikko Lasse Hietala, joka ei halunnut julkisuutta eikä nimeään albumeihin. Aluksi Toto jäljitteli isänsä tyyliä mutta kehitti pikku hiljaa sarjaa yhä kauemmas siitä. Vaikka itse sarjakuva ei sisältänyt enää osuuskauppapropagandaa, Laura Fogelberg antoi KK:lle vuonna 1956 luvan käyttää Pekka Puupään hahmoa vapaasti tuotteidensa mainonnassa. KK:n mainoskeskus alkoi tämän jälkeen valmistaa Pekan kuvalla varustettuja mainospohjia, jotka voitiin liittää mihin tahansa mainostekstiin.
Toto Fogelberg-Kaila lopetti sarjan piirtämisen vuonna 1976 taloudellisista syistä. Siihen asti Pekka Puupää -kirjoja oli myyty Elannon ja E-liikkeen omissa osuuskaupoissa, mutta tuona vuonna Elanto myi myyntioikeudet Rautakirjalle. Tämän kaupan yhteydessä kirjojen hinnasta otettavat myyntipalkkiot kasvoivat kuudesta 46:een prosenttiin, minkä jälkeen niiden julkaisu ei ollut enää piirtäjälle voitollista. Toisaalta Fogelberg-Kaila kertoi myöhemmin olleensa muutenkin helpottunut Puupään lopettamisesta, sillä ideoiden keksiminen oli käynyt hänelle liian stressaavaksi. Hän katsoi myös ajan ajaneen ohi Pekka Puupään tyylistä. Samoihin aikoihin kun tämä tuohon mennessä pitkäikäisin suomalainen sarjakuva loppui, Suomen sarjakuvaseura alkoi palkita ansioituneita sarjakuvataiteilijoita Puupää-hatulla, joka on kopio Pekka Puupään tötteröhatusta. Ensimmäisen hatun sai 1972 Toto Fogelberg-Kaila.
Karkkilalainen kustannusliike Kustannus-Mäkelä Oy julkaisi vuosina 1981–1988 kahdeksan osaa Puupään parhaat -albumeita, joiden sisältö on valikoitu Fogelin piirtämistä, vuosina 1943–1953 ilmestyneistä kirjoista. Kaikista osista otettiin toinen painos 1994. Lisäksi sama kustantamo julkaisi vuonna 1985 vuosien 1925–1926 strippejä sisältäneen Pekka Puupään 60-vuotisjuhlakirjan, vuosina 1994–1996 kaksitoista pienille lapsille tarkoitettua tavutettua Pekka Puupää -kokoelmaa sekä vuonna 2000 uusintapainoksen vuonna 1943 ilmestyneestä ensimmäisestä kirjasta Pekka Puupää – 101 sarjaa.
Sisältö ja tyyli
thumb|450px|Fogelbergin piirtämä Pekka Puupää -strippi, jossa on tyypillinen aihe eli Pekan housujen rikkoontuminen julkisella paikalla. Repliikit on puhekuplien sijasta sijoitettu ruutujen alle. Strippiin sisältyy myös edistysmielisen osuusliikkeen mainontaa, sillä ensimmäisessä ruudussa [[Pätkä sanoo: ”Osta nyt OTK:n tahranpuhdistusnestettä.” Pekka joutuu kärsimään, koska ei noudata Pätkän neuvoa.]] Pekka Puupää ei ollut ensimmäinen suomalainen sarjakuva, mutta se oli ensimmäinen merkittävän suosion saanut sarjakuva ja samalla alansa tienraivaaja. Lisäksi osuusliikkeen mainostamisesta irtautuminen antoi sarjalle tilaisuuden kehittyä monipuolisemmaksi.
Sarjakuvan tapahtumat sijoittuivat lähes aina arkisiin tilanteisiin. Tavallisia juoniaiheita olivat Pekan epäonnistumiset eri ammateissa ja kotiaskareissa, omalaatuiset ratkaisut vastaan tuleviin ongelmiin sekä muut kommellukset, joihin hän tyhmyyttään ja hyväuskoisuuttaan joutui. Toinen kestoaihe olivat Pekan ja Pätkän yritykset livistää vaimoiltaan (Pätkä oli sarjakuvassa perheellinen mies) pelaamaan korttia ja rilluttelemaan. Yleensä tarinoissa Pätkä houkutteli Pekan pahoille teille. Yksi sarjan kestovitseistä oli myös Pekan housujen katoaminen tai rikkoontuminen kiusallisissa tilanteissa.
Viikoittain ilmestynyt Pekka Puupää koostui lähes poikkeuksetta kuuden ruudun mittaisista sarjoista, jotka oli ladottu kahdelle riville. Sarjakuvassa ei ollut puhekuplia, vaan tekstit olivat ruutujen alla. Puhekuplien käyttö alkoi levitä suomalaisiin sarjakuviin amerikkalaisten esikuvien vaikutuksesta 1930-luvulla, mutta Fogelberg ei muuttanut tyyliään – joskin muutaman yksittäisen kerran hän piirsi strippeihin puhekuplia.
Sarjan hahmot
Jo vuonna 1925 Pekalle ja Justiinalle syntyi Puppu-niminen tyttölapsi, joka kuitenkin katosi sarjasta saman tien. Elokuussa 1947 Fogelberg loi heille KK:n edustajakokouksen pyynnöstä uuden lapsen, Pulu-nimisen pojan. Piirtäjä ei kuitenkaan ollut innostunut hahmosta ja käytti Pulua vain 17 stripissä. Puupäillä oli 1930-luvun lopussa noin vuoden ajan myös Otto-niminen ottopoika, jonka he löysivät lastenkodista. Toto Fogelberg-Kaila alkoi sittemmin käyttää Pulua uudelleen Pekan ja Justiinan poikana ja teki hänestä merkittävän ja itsenäisen hahmon.
Animaatio
Ola Fogelbergin tiedetään tehneen itse keväällä 1927 tarkastetun noin 13-minuuttisen animaation Vaimo on viisaampi kuin mies, jossa esiintyivät Pekka Puupää ja Justiina. Tarinan lopussa Justiina osoitti viisautensa tallettamalla Pekan perintörahat osuuskaupan säästökassaan. Vaimo on viisaampi kuin mies oli Suomen ensimmäisiä piirrosfilmejä. Siitä on säilynyt käsikirjoitus, mutta ainoa filmikopio tuhoutui ilmeisesti myöhemmin Elannon varaston tulipalossa.
Carl Mesterton
Carl Wilhelm Ossian Mesterton (21. marraskuuta 1929 Helsinki – 22. heinäkuuta 2021 Helsinki ) oli suomalainen televisio-ohjaaja, käsikirjoittaja ja näyttelijä.
Kunnallisvaalit 1933
Kunnallisvaalit järjestettiin Suomen kunnissa joulukuussa 1933.
Pekka Puupää
Elokuvat
Suomen Filmiteollisuuden (SF) johtaja Toivo Särkkä osti Pekka Puupää -hahmon elokuvausoikeudet pian Fogelbergin kuoleman jälkeen tämän leskeltä Laura Fogelbergiltä. Maksettuaan oikeuksista 50 000 markan kertakorvauksen Särkkä tuotti vuosina 1953–1960 yhteensä kolmetoista Pekka ja Pätkä -elokuvaa, joissa sarjan päähahmot esiintyivät. Särkkä mitä ilmeisimmin huijasi leskeä kaupanteossa: suullisesti puhuttiin vain yhdestä elokuvasta, mutta tammikuussa 1953 allekirjoitettu sopimuspaperi antoi SF:lle pysyvät oikeudet Pekka Puupäähän ja muihin Fogelin luomiin hahmoihin. Ensimmäinen, Reino Helismaan käsikirjoittama ja Ville Salmisen ohjaama elokuva Pekka Puupää saatiin teattereihin jo vapuksi 1953. Kun aikanaan yhä uusia Pekka ja Pätkä -elokuvia ilmestyi teattereihin, Laura Fogelberg otti yhteyttä ohjaaja Armand Lohikoskeen ja kertoi tulleensa petetyksi. Lohikoski ei kuitenkaan voinut tehdä asialle mitään, ja lisäksi sopimus elokuvaoikeuksista oli laadittu rajattomaksi ajaksi, minkä myöhemmin tulkittiin kattavan myös erilaiset tallenteet kuten videojulkaisut. Fogelbergin perikunnan palkkaama lakimies totesi vielä 1980-luvulla, ettei sopimusta voitu kumota.
Carl Mesterton
Carl Mesterton opiskeli Vapaassa taidekoulussa ja Helsingin yliopistossa sekä kävi Svenska Teaternin oppilaskoulun. Saman teatterin näyttelijäkuntaan hän kuului 1952–1957. Radiossa hän toimi vuosina 1953–1957 ohjaajana, tuottajana, näyttelijänä ja reportterina. Ruotsin radion vierailevana ohjaajana Mesterton toimi vuonna 1968. Hän kuului suomalaisen televisiotoiminnan pioneereihin, ja hän työskenteli Yleisradion ruotsinkielisen ohjelmatuotannon palveluksessa ohjaajana ja tuottajana vuodesta 1957. Hän irtisanoutui työstään vuonna 1990 voidakseen siirtyä tekemään freelancerina televisiosarjoja Yleisradion suomenkielisessä tuotannossa, jolla on suuremmat resurssit.
Pekka Puupää
Elokuvat
SF:n elokuvissa Pekka Puupäätä näytteli Esa Pakarinen, Pätkää Masa Niemi ja Justiinaa Siiri Angerkoski. Fogelbergin sarjakuvasta oli elokuviin otettu lähinnä hahmojen ulkoinen olemus, muilta osin ne muokattiin uusiksi vastaamaan pääosanesittäjien aiemmista rooleista tuttuja maneereja. Esimerkiksi Pakarinen laittoi Pekan puhumaan Savon murretta. Justiina on kuvattu elokuvissa hurjempana. Pätkän hahmo muuttui eniten, ja hänestä ja Pekasta tehtiin tasaveroinen parivaljakko, kun taas sarjakuvassa Pekka oli ollut selkeästi päähenkilö. Neljänneksi vakiohahmoksi luotiin Armas Jokion näyttelemä talonmies Pikkarainen, joka ei perustunut lainkaan sarjakuvaan. Elokuvissa Pekka ja Justiina asuivat Helsingissä kuvitteellisessa osoitteessa Voikukankatu 5 B 13. Suurimman osan Pekka ja Pätkä -elokuvista ohjasi Armand Lohikoski. Pekka ja Pätkä -elokuvat olivat alkuun suosittuja, mutta kriitikot eivät arvostaneet niitä. Ne yhdistettiin tyyliltään aiemmin tehtyihin rillumarei-elokuviin, joilla oli ollut pitkälti samat tekijätkin. Arvostelun myötä Särkkäkin sai lopulta tarpeekseen elokuvasarjasta ja halusi lopettaa sen. Sarjaa olisi saatettu tekijöiden toiveesta jatkaa vielä sittenkin, mutta tämän esti Masa Niemen itsemurha keväällä 1960. Lohikoski suunnitteli vielä 1973 uutta elokuvaa Pekka ja Pätkä palokuntalaisina, mutta hanke kariutui, kun Elokuvasäätiö päättikin sen sijaan tukea toista Esa Pakaris -elokuvaa Meiltähän tämä käy.
Carl Mesterton
Vuonna 1966 Carl Mesterton sai elokuvataiteen valtionpalkinnon elokuvan En gammal mans dag ohjauksesta. Hän on opettanut tv-alaa Taideteollisessa oppilaitoksessa ja ruotsalaisessa teatterikoulussa.
Pekka Puupää
Elokuvat
Porilainen independent-elokuvatuottaja Visa Mäkinen yritti 1980-luvun puolivälissä elvyttää Pekka Puupään ja osti hahmojen oikeudet Särkän vävyltä. Mäkinen teki sen jälkeen elokuvat Pekka & Pätkä ja tuplajättipotti (1985) ja Pekka Puupää poliisina (1986) sekä televisiosarjan Pekka ja Pätkä (1986). Rahoituksen kerääminen tuotantoihin osoittautui vaikeaksi ja jälkimmäisessä elokuvassa jouduttiin siksi käyttämään sponsoreita ja tuotesijoittelua. Televisiosarja menestyi kohtalaisen hyvin, mutta elokuvat kuitenkin menestyivät huonosti ja moni piti niitä ”alkuperäisten” Puupäiden halventamisena.
Carl Mesterton
Mestertonin TV-ohjauksista tunnetuimpia ja suosituimpia ovat Metsolat (1993–1995), kainuulaisen pienviljelijäperheen sukukronikka, ja Hovimäki (1999–2003), Lindhofin aatelissuvun ja Sepän torpparisuvun vaiheita kolmella eri vuosisadalla seuraava draama. Mesterton on kirjoittanut sarjat yhdessä muun muassa vaimonsa Anna-Lisa Mestertonin kanssa.
Pekka Puupää
Elokuvat
Ohjaaja Pekka Lehto sai vuonna 2005 Suomen elokuvasäätiöltä 10 000 euron kehittämistuen elokuvaan, jonka työnimenä oli Pekka ja Pätkä levottomina. Sen oli tarkoitus kertoa kansankomediamaisesti homoseksuaalisuuteen kohdistuvista peloista. Elokuvaa ei koskaan tehty.