cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Komintern
Organisaatio ja toiminta
2.–7. maaliskuuta 1919 Moskovassa perustettu Komintern piti yhteensä seitsemän maailmankongressia, joista viimeisen vuonna 1935. Se oli perustettu Leninin aloitteesta ja muiden Zimmerwaldin internationaalin vasemmistosiiven edustajien tuella. Lenin suunnitteli Kominternin vallankumouksellisten työläisten kärkijoukon kansainväliseksi järjestöksi. Hän saneli vuoden 1920 kongressissa 21 ehtoa siihen liittyville puolueille. Kominternilla oli toimeenpaneva komitea, joka koostui 7. marraskuuta – 5. joulukuuta 1922 pidetyn neljännen maailmankongressin uudelleenorganisointipäätöksen perusteella puheenjohtajasta, 24 jäsenestä ja 10 ehdokasjäsenestä. Komitean jäsenistä vähintään 15:n tuli pysytellä jatkuvasti Moskovassa. Laajennetun toimeenpanevan komitean tuli kokoontua joka neljäs kuukausi. Siinä kuului olla toimeenpanevan komitean puheenjohtajan ja 24 jäsenen lisäksi 31 edustajaa jäsenpuolueista, nuorisointernationaalista ja ammattiyhdistysinternationaalista sekä yksi edustaja siitä jaostosta, jota käsiteltävä asia koski. Laajennetun toimeenpanevan komitean piti valita sihteeristö, jonka tehtävä oli johtaa maanosittain ryhmiteltyjä jaostoja. Varsinaisen toimeenpanokoneiston tulivat muodostamaan toimistot, jotka myös olivat sihteeristön alaisia. Toimistoista tärkeimmiksi tulivat organisaatio-, agitaatio-propaganda- sekä tilasto- ja informaatiotoimistot. Aiemman organisaation mukainen kontrollikomitea, joka oli suoraan toimeenpanevan komitean alainen, säilyi uudistuksessa tehtäviensä osalta ennallaan. Se oli eräänlainen sisäinen valvontaelin, jonka kolmas maailmankongressi oli asettanut 22. kesäkuuta – 12. heinäkuuta 1921. Pysyvä henkilöstö ja kokouksiin saapuvat edustajat majoitettiin kolmannesta maailmankongressista lähtien Moskovan keskustassa sijainneeseen Hotelli Luxiin, joka oli tarkkaan vartioitu. Toimeenpanevassa komiteassa toimivat Suomen Kommunistisen Puolueen edustajina Yrjö Sirola ja Kullervo Manner, sihteeristössä ja kontrollikomiteassa puolestaan Otto Wille Kuusinen. Vuoden 1935 kongressissa toimeenpanevaan komiteaan valittiin Arvo Tuominen.
Vastaavasti kaikilla jäsenpuolueilla oli toimeenpanevat elimet (keskuskomiteat) ja kontrollielimet (tarkastusjaostot). Tarkastusjaostojen tuli:
Neuvostohallitus torjui järjestelmällisesti kohdemaiden nootit väittämällä, että se ei ole vastuussa Kominternin toiminnasta ja viholliskuvia luovasta propagandasta. Komintern oli neuvostohallituksen mukaan pelkkä kansalaisjärjestö.
Komintern kasvatti ammattivallankumouksellisia suuressa mittakaavassa. Kunkin jäsenpuolueen velvollisuus oli kouluttaa omia jäseniään, minkä lisäksi vallankumouksen tekijöitä koulutettiin myös Kominternin suunnittelemissa ja ylläpitämissä kouluissa. Moskovan lähellä oli radiokoulu, jonka laitteiden avulla pidettiin yhteyttä eri maihin ja jäsenpuolueisiin.
Lakkauttaminen
Vuonna 1936 Saksa ja Japani solmivat Antikomintern-sopimuksen, joka oli suunnattu suoraan Neuvostoliittoa ja Kominternia vastaan. Stalinin vainoissa Kominternin jäsenpuolueiden Neuvostoliitossa asuneita edustajia ryhdyttiin epäilemään pettureiksi ja kansanvihollisiksi. Sadat Kominternissa työskennelleet ulkomailta tulleet kommunistit joutuivat syytetyiksi ja tuomituiksi. Molotov–Ribbentrop-sopimuksen solmimisen jälkeen Komintern alkoi Neuvostoliiton etujen puolustamisen lisäksi myös tukea Saksan hyökkäystä Puolaan ja myöhemmin Tanskan, Norjan, Alankomaiden, Belgian, Luxemburgin ja Ranskan miehitystä.
Komintern lakkautettiin Stalinin aloitteesta 1943, kun sitä ei enää pidetty hyödyllisenä jäsenjärjestöjensä tai Neuvostoliiton politiikan kannalta. Lakkauttamista kannatti Neuvostoliiton kommunistisen puolueen lisäksi etenkin verrattain itsenäisesti toiminut Jugoslavian kommunistinen puolue, kun taas Neuvostoliitosta riippuvaiset puolueet Tšekkoslovakian kommunistisen puolueen pääsihteerin Klement Gottwaldin johdolla pelkäsivät menettävänsä lakkauttamisen myötä viimeisenkin itsemääräämisoikeutensa.
Kominternin pohjalta perustettiin heinäkuussa vuonna 1944 NKP:n keskuskomitean alainen kansainvälisen informaation osasto (OMI), jonka johdossa oli Georgi Dimitrov.
Ford Thunderbird (1955)
Ensimmäisen sukupolven Ford Thunderbirdiä valmistettiin vuosina 1955–1957. Nämä ensimmäisten tuotantovuosien Thunderbirdit olivat kaksipaikkaisia, ja vasta vuonna 1958 esitelty toinen sukupolvi kasvoi nelipaikkaiseksi.
Ford Thunderbird (1955–1957)
Fordin autosuunnittelijat olivat vuosia harkinneet kaksipaikkaista automallia mallistoonsa, mutta ajatusta ei ollut toteutettu urheiluautojen vähäisen kysynnän vuoksi. Vuonna 1953 Fordin pahin kilpailija General Motors avasi kaksipaikkaisten autojen markkinat tuomalla myyntiin Chevrolet Corvetten. Fordin vastaus oli vuotta myöhemmin esitelty Thunderbird, joka nimettiin Pohjois-Amerikan lounaisrannikon intiaanien vaurauden ja sateen jumalan mukaan. Thunderbird ei ollut teknisesti yhtä edistyksellinen kuin lasikuitukorinen Corvette, mutta se oli helposti räätälöitävissä lukuisten lisävarusteiden ansiosta. Muotoilu oli haluttu pitää yksinkertaisena ja konstailemattomana. Thunderbird sai hyvän vastaanoton, ja autoa myytiin 24 kappaletta yhtä myytyä Corvettea kohden. vasen|pienoiskuva|240x240px|Ford Thunderbird 1955 katto irrotettuna. vasen|pienoiskuva|240x240px|Ford Thunderbird 1956 vasen|pienoiskuva|240x240px|Ford Thunderbird 1957 Thunderbirdissä oli edessä erilliset kierrejouset, takana puolestaan oli lehtijousitus. Moottori oli 4,8-litrainen OHV V8, jossa oli tehoa 193 hevosvoimaa. Voimansiirtona oli kolmivaihteinen manuaalivaihteisto, jonka sai halutessaan myös ylivaihteella varustettuna. Lisävarusteena sai kolmiportaisen Ford-O-Matic-automaattivaihteiston.
Vakiona Thunderbirdissä oli irrotettava lasikuitukatto, mutta optiona oli tilattavissa myös kangaskatto. Lisävarustelistalta oli valittavissa muun muassa ohjaustehostin, sähköikkunat, radio, sähkösäätöiset istuimet, jarrutehostin ja sähkötoiminen katto.
Vuonna 1956 Thunderbirdiä uudistettiin kevyesti. Tavaratilan kokoa kasvatattiin siirtämällä varapyörä erilliseen takaluukun kanteen asennettuun koteloon. Ohjaamon ilmanvaihdon parantamiseksi etupyörien taakse tuli tuuletusaukot. Maksuttomana lisävarusteena sai nyt myös pienen pyöreän ikkunan lasikuitukattoon. Suurempi 5,1-litrainen V8-moottori tuli tarjolle pienemmän rinnalle.
Seuraavat uudistukset tulivat vuonna 1957. Etupuskuri ja -säleikkö muotoiltiin uudelleen ja pyrstöevien kokoa suurennettiin. Takavalot olivat uudet ja aiempaa suuremmat. Varapyörä siirtyi takaisin tavaratilaan, jota oli muutettu siten, että varapyörä mahtuisi sinne paremmin. 5,1 litran moottorista valmistettiin myös McCulloch-ahtimilla varustettuja 300- ja 340-hevosvoimaisia versioita.
Oprah Winfrey
Oprah Gail Winfrey (s. 29. tammikuuta 1954 Kosciusko, Mississippi, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen television keskusteluohjelman juontaja.
Oprahin omaisuus on noin 2,5 miljardin Yhdysvaltain dollarin arvoinen (helmikuussa 2008).
Elämä
Winfrey syntyi baptistiperheeseen. Hänen isänsä Vernon oli hiilikaivostyöläinen ja äitinsä Vernita Lee kotiapulainen; he saivat lapset teini-iässä. Hänelle oli tarkoitus antaa nimeksi Orpah, mutta se kirjoitettiin syntymätodistukseen väärin ja näin Oprah sai nimensä. Winfrey vietti elämänsä kuusi ensimmäistä vuotta isoäitinsä huomassa, kun vanhemmat muuttivat pohjoiseen työhön. Hän kertoo, että hänet raiskattiin 9-vuotiaana. Oprah Winfrey tuli raskaaksi 14-vuotiaana ja synnytti lapsen. Lapsi kuitenkin kuoli vain parin viikon ikäisenä keskoskomplikaatioihin. Winfrey voitti 18-vuotiaana Miss Black Tennessee -kauneuskilpailun. Winfrey on avoliitossa Stedman Grahamin kanssa.
Vuoden 2010 kiitospäivänä Oprahille selvisi, että hänellä on sisarpuoli Patricia, jonka Oprahin äiti antoi adoptoitavaksi heti tämän syntymän jälkeen taloudellisen tilanteensa vuoksi. Oprah esitteli kahdeksan vuotta nuoremman sisarensa talkshow-ohjelmassaan vuonna 2011.
Ura
Vuonna 2018 Golden Globe -gaalassa Winfrey palkittiin Cecil B. DeMille -palkinnolla.
Hyväntekeväisyys
Winfrey avasi tammikuussa 2007 perustamansa koulun Etelä-Afrikan köyhille tytöille. Koulun nimeksi tuli Oprah Winfreyn tyttöjen johtaja-akatemia. Koulussa tulee opiskelemaan tulevaisuudessa noin 450 oppilasta. Winfrey itse valitsi kouluun ensimmäiset oppilaat. Yksi motiivi koulun avaamiselle oli AIDS:n leviämisen estäminen Afrikassa.
Winfrey on myös nettisivuillaan toimivan Angel Networkin kautta avustanut muun muassa hurrikaani Katrinan uhreja rakennuttamalla näille taloja julkisuuden henkilöiden kuten Jon Bon Jovin ja Eva Longorian avustuksella. Angel Network on tarkoitettu etenkin henkilöille, jotka haluavat auttaa, mutta eivät tiedä miten. Angel Networkin kautta he voivat ostaa taloihin huonekaluja ja kodinkoneita.
Yksityiselämä
Vuonna 2007 Winfrey kertoi kärsivänsä kilpirauhasen vajaatoiminnasta. Sen on arveltu olevan Hashimoton tauti. Winfrey on sanonut, että hän ei ole lesbo.
Alhonjärvi (Ruovesi)
Alhonjärvi on Pirkanmaalla Ruovedellä Tuuhoskylän lähellä sijaitseva järvi.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Ähtärin ja Pihlajaveden reittien valuma-alueen (35.4) Tarjanneveden alueella (35.41), jonka Tarjanneveden lähialueeseen (35.411) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 104,4 metriä mpy.
Perijättäret
Perijättäret on vuonna 1980 ensi-iltansa saanut Márta Mészárosin ohjaama unkarilais-ranskalainen draamaelokuva, jonka pääosissa ovat Isabelle Huppert, Lili Monori ja Jan Nowicki. Elokuva kilpaili vuoden 1980 Cannesin elokuvajuhlilla, missä Mészáros oli ehdokkaana pääkilpailussa parhaan elokuvan Kultaisen palmun saajaksi.
Juoni
Perijättäret sijoittuu Budapestiin ja tapahtuu vuosina 1936–1944. Szilvia (Lili Monori) on rikas upseerin (Jan Nowicki) vaimo, joka ei voi saada lasta. Hän ystävystyy juutalaisen, naimisissa olevan Irène-nimisen ompelijattaren (Isabelle Huppert) kanssa. Szilvia pyytää Irèneltä, että voisiko tämä saada lapsen, jonka hän antaisi hänelle adoptiolapseksi. Irène suostuu auttamaan ystäväänsä, mutta heidän toimiva suunnitelmansa saa takaiskuja; adoptiotapa aiheuttaa kitkaa Szilvian ja hänen aviomiehensä Ákosin välillä ja kaiken lisäksi Ákos rakastuu Irèneen. Kriisi tekee tuloaan, kun Ákos pyytää mustasukkaiselta vaimoltaan antamaan henkilötodistuksensa Irènelle, sillä juutalaiset aiotaan karkottaa maasta ja Irène kuolisi ilman heidän apuaan.
Julkaisu
Perijättäret sai ensi-iltansa Cannesin elokuvajuhlilla Ranskassa 10. toukokuuta 1980. Elokuva sai teatteriensi-iltansa Ranskassa 11. kesäkuuta 1980 ja Unkarissa 13. marraskuuta 1980. Elokuva oli Ranskassa Gaumontin teatterilevittämä ja keräsi teatterikierroksensa aikana 244 532 katsojaa. Elokuva esitettiin myös muun muassa vuoden 1981 Toronton elokuvajuhlilla Kanadassa. Suomessa elokuva ei saanut teatteriensi-iltaa, mutta televisioensi-iltansa se sai Yle TV1 -kanavalla 16. toukokuuta 1993.
Perijättäret julkaistiin Ranskassa DVD:lle 11. heinäkuuta 2012.
Mäkriä
thumb|right|200px|Mäkriän kunta Aunuksen kansallisen piirin kartalla. Mäkriä (aikaisemmin myös Nekkula ; ; ) on maalaiskunta ja sen keskuskylä Karjalan tasavallan Aunuksen piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Mäkriänjoen rannalla kymmenen kilometriä Aunuksesta kaakkoon. Kylässä on 844 ja kunnassa 1 300 asukasta (vuonna 2012).
Maantiede ja asutus
Mäkriän kunnan pinta-ala on 720 neliökilometriä. Se rajoittuu pohjoisessa Aunuksen piirin Alavoisen, Aunuksen ja Kuittisen kuntiin, idässä Leningradin alueeseen ja lounaassa Laatokkaan. Pinta-alasta valtaosa on metsää ja vesialuetta.
Seutu on pinnanmuodostukseltaan tasankoa. Kunnan alueella virtaavat Alavoisenjokeen laskeva Mäkriänjoki (ven. Megrega), sen sivujoet Ienimäjoki (Inema) ja Sammatusjoki (Sambatuksa) sekä Laatokkaan laskeva Pižinjoki (Obžanka). Luonnonsuojelualueita ovat Aunuksen rauhoitusalue sekä Rapakkosuon, Saarimäensuon ja Sekeensuon luonnonmuistomerkit.
Keskuskylän lisäksi kuntaan kuuluvat Ienimän (ven. Inema), Jyrgilän, Onkkulan (Onkulitsa), Pižin, Saarimäen (Sarmjagi) ja Sammatuksen kylät sekä Haapanan majakka (Gabanovski Majak). Toiseksi suurin asutuskeskus on vajaan 300 asukkaan Jyrgilä. Haabanovan majakalla ei ole lainkaan vakituisia asukkaita, Ienimässä on yksi asukas ja Saarimäessä kaksi. Vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan kunnan asukkaista 66 % on kansallisuudeltaan karjalaisia, 31 % venäläisiä ja 2 % valkovenäläisiä.
Historia
1900-luvun alussa seudun kylät muodostivat Aunuksen kihlakuntaan kuuluneen Nekkulan kunnan, joka jakautui Mäkriän, Jyrgilän, Konnun, Kuittisen, Pižin, Sammatuksen ja Aleksanteri Syväriläisen luostarin kyläkunniksi. 1920-luvulla muodostettiin Aunuksen piirin Mäkriän kyläneuvosto. Vuonna 1933 siinä oli 1 300 asukasta, joista valtaosa oli karjalaisia. Arttula (ven. Artula), Gorbala, Homala (Gomala), Leušoila (Levšoila), Luttila (Luttilitsa), Martoila, Nekkula (Nekkulitsa), Nurala (Njurala), Syrjä (Sjurga) ja Ylägjä eli Yläpää (Verhni Konets) yhdistettiin virallisesti Mäkriän kyläksi vuonna 1957.
Jatkosodassa vuosina 1941–1944 seutu oli Suomen miehittämä. Suomalaiset jatkoivat miehitysaikana rautatietä Uuksusta Mäkriään asti. Vuoteen 1972 saakka kylässä oli rautatien pääteasema, mutta se lakkautettiin Syvärin ylittävän sillan valmistuttua.
Liikenne, talous ja palvelut
Kunnan läpi kulkee Pietarin ja Murmanskin välinen M18-valtatie sekä Lotinapellon ja Jänisjärven välinen rautatie. Mäkriä on Aunuksen piirin ensimmäinen kylä etelästä päin saavuttaessa ja nykyään käytännössä jo osa Aunuksen kaupunkia.
Paikallisista elinkeinoista tärkein on maatalous. Kunnassa toimii Mäkriän karjatila, joka on Aunuksen piirin suurin maidontuottaja. Lisäksi se tuottaa lihaa, perunaa ja vihanneksia. Muita työnantajia ovat julkiset palvelut ja kauppa. 48 % työvoimasta työskentelee kunnan ulkopuolella (vuonna 2011).
Keskuskylän palveluihin kuuluvat lastentarha, keskikoulu, kulttuuritalo, kirjasto ja lääkintäasema. Mäkriässä on kaksi kauppaa ja Jyrgilässä yksi. Muita kyliä palvelee kauppa-auto.
Nähtävyydet
Mäkriän tärkein nähtävyys on vuonna 1618 rakennettu Floruksen ja Lauruksen puukirkko, joka on valtakunnallinen suojelukohde. Se sijaitsee kylän ulkopuolella hautausmaan ympäröimänä. Itse kylässä sijaitseva Kristuksen ylösnousemuksen kivikirkko muutettiin neuvostoaikana kerhotaloksi. Pižissä on 1800-luvun loppupuolella pystytetty tsasouna. Historialliset kohteet liittyvät toiseen maailmansotaan.
Argentiinan sotilasvallankaappaus 1976
220px|pienoiskuva|oikea|Sotilasjuntan johtaja Jorge Videla Argentiinan sotilasvallankaappaus 1976 tapahtui 24. maaliskuuta 1976. Armeija syöksi tuolloin presidentti Isabel Martínez de Perónin vallasta ja perusti sotilasjuntan, joka hallitsi maata vuoteen 1983 saakka. Sotilasjuntan alaisuudessa käytiin likaiseksi sodaksi kutsuttu väkivaltainen kampanja.
Tausta
Vuonna 1955 Argentiinan armeija kaappasi vallan ja karkotti presidentti Juan Perónin maasta. Vuonna 1973 Perón sai luvan palata Argentiinaan, ja hänet valittiin uudelleen maan presidentiksi. Hän kuitenkin kuoli jo seuraavana vuonna, ja uudeksi presidentiksi nimitettiin hänen puolisonsa, varapresidentti Isabel Perón. Argentiina ajautui kriisiin, kun inflaatio kasvoi 600 prosenttiin vuodessa ja poliittinen väkivalta yleistyi.
Kaappaus
24. maaliskuuta 1976 presidentti Perónia kuljettaneen helikopterin miehistö pidätti hänet. Perón vietiin Neuquénin maakunnassa sijaitsevaan sotilastukikohtaan. Sotilaat miehittivät strategisia kohteita, pidättivät Perónin kannattajia, kielsivät ammattiliitot ja puolueet ja hajottivat kongressin. Vallan otti kolmihenkinen sotilasjuntta, jonka muodostivat upseerit Jorge Videla, Emilio Massera ja Orlando Agosti.
The House of Atreus
The House of Atreus voi viitata seuraaviin kahteen Virgin Steelen albumiin:
Kylmyysaavikko
thumb|[[Frans Joosefin maa on kylmyysaavikkoa.]] Kylmyysaavikko (myös polaariaavikko, napa-aavikko tai arktinen aavikko) on tundran kylmä pohjoisosa, jossa vuotuinen sademäärä on alle 250 millimetriä ja lämpimimmän kuukauden keskilämpötila alle +10 °C. Kylmyysaavikkoa on maailmassa viisi miljoonaa neliökilometriä, ja ne ovat yleensä kallioperä- tai soratasankoja. Kylmyysaavikko on tundran pohjoisin osa tai jäätikön keskellä oleva jäätön alue. Kylmyysaavikkoa ei saa sekoittaa jäätiköihin, vaikka jäätiköitä sanotaankin monesti kylmyysaavikoiksi. Se sijaitsee tundran pohjoisosissa tai tundran ja jäätikön välissä. Alue on enimmäkseen kalliota, kivikkoa tai soraa.
Ylä-arktista kylmyysaavikkoa tavataan niukkasateisilla arktisella alueella, joilla ei ole jäätiköitä. Kylmyysaavikoilla kasvaa pääasiassa jäkälää, sammalia, leviä sekä matalia heiniä ja muita ruohokasveja. Kasvillisuus on alle 10 senttimetrin korkuista. Kylmyysaavikoilla tavattavia eläinlajeja ovat esimerkiksi jääkarhu, napakettu, napasusi, napajänis, mursu ja lokkimaiset linnut.
Polaariaavikoilla on alueita, joiden ominaisuudet yllättäen suosivat kasvien kasvua. Vesi säilyy alavalla maalla, jonne kylmät tuulet eivät pääse tunkeutumaan. Alueelle voi kehittyä arktisissa mitoissa hyvä maaperä. Näitä sanotaan monesti ylä-arktisiksi keitaiksi. Jos keidas on kyllin suuri, siellä voi elää melko monipuolinen eläimistö. Esimerkiksi Ellesmerensaarella Hazenin tasangolla Lake Hazenin ympärillä on ympäröivää aluetta lämpimämpi keidas, jossa elää ympäröivää aluetta huomattavasti enemmän kasveja ja eläimiä.
Axel Reinhold Cedercreutz
Axel Reinhold Cedercreutz (27. joulukuuta 1774 Grangärde, Taalainmaa, Ruotsi – 20. syyskuuta 1859 Köyliö) oli suomalainen vapaaherra ja valtiopäivämies.
Rita Hayworth
Rita Hayworth (alk. Margarita Carmen Cansino; ) oli yhdys­valtalainen elo­kuvanäyttelijä. Hän oli 1940-luvun suosituimpia nais­tähtiä ja seksisymboleita, joka näytteli useita vietteleviä femme fataleja. Hän teki tunnetuimmat roolinsa film noireissa ja musikaaleissa ja oli muutamassa elo­kuvassa Fred Astairen tanssi­pari. Hayworth oli toisessa maailman­sodassa yhdys­valtalais­sotilaiden suosituimpia pin-up-tyttöjä. Hayworth sairastui uransa loppu­vaiheessa Alzheimerin tautiin, joka kuitenkin todettiin vasta 1979. Hänen tyttärensä Yasmin Aga Khan hoiti häntä 1980-luvulla ja toimi samalla Alz­heimer-tutkimuksen varhaisena puolestapuhujana.
Varhainen elämä
Margarita Carmen Cansino syntyi 1918 Brooklynissä. Hänen isänsä oli espanjalaissyntyinen tanssija Eduardo Cansino ja äitinsä Ziegfeld Follies -show­ryhmään kuulunut Volga Haworth. Hänellä oli kaksi nuorempaa veljeä, Eduardo Jr. ja Vernon.
Margarita Cansino alkoi käyttää itsestään lyhennettyä nimeä Rita, kun hän alkoi 12-vuotiaana tanssia ammattimaisesti. Hänet tunnettiin nimellä Rita Cansino vielä elokuvauransa alussa.
Tanssijasta elokuviin
pienois|pysty=0.8|vasen|Rita Cansino vuonna 1935. Eduardo Cansinon uran takia perhe muutti Los Angelesiin, johon tämä perusti oman tanssistudion. Rita alkoi esiintyä isänsä rinnalla Meksikon Tijuanan ja Agua Calienten klubeilla. Cansino oli 16-vuotias, kun Fox Film Companyn tuottaja löysi hänet Meksikosta ja teki hänen kanssaan sopimuksen.
Cansinon ensimmäinen elokuva oli Under the Pampas Moon (1935). Sen jälkeen hän esiintyi useissa pienissä rooleissa, muun muassa elokuvissa Danten Helvetti, Charlie Chan Egyptissä, Human Cargo ja Meet Nero Wolfe. Cansino jäi kuitenkin sopimuksettomaksi, kun Fox Company yhdistyi Twentieth Century Picturesin kanssa.
Uudella imagolla Columbia Picturesiin
Cansino tapasi vuonna 1937 liikemies Edward Judsonin, jonka kanssa hän meni naimisiin. Judson toimi vaimonsa managerina ja avusti tätä muuttamaan imagoaan. Cansino otti käyttöön äitinsä tyttönimen ja lisäsi siihen y-kirjaimen lausumisen selventämiseksi. Hayworthin ulkonäköä muutettiin tummahiuksisesta latinosta kastanjanruskeaksi maailmannaiseksi. Judson palkkasi myös lehdistöavustajia, joiden avulla Hayworth sai nimensä ja kuvansa sanomalehtiin ja ihailijajulkaisuihin. Tämän avulla Hayworth sai lopulta seitsemänvuotisen sopimuksen Columbia Picturesiin.
Hayworthin ensimmäiset elokuvat Columbialla olivat pääosin pienen budjetin b-elokuvia. Näistä poikkeus oli Vain enkeleillä on siivet (1939). Hän esitti siinä naissivuosassa petollista vaimoa ja sai ensimmäiset myönteiset huomionsa kriitikoilta.
Ollessaan Warner Brothersilla lainasopimuksella Hayworth teki vuonna 1941 elokuvan Kilpakosijat juhlimassa. Columbialle hän teki Häätanssin, jossa hän näytteli Fred Astairen tanssiparia. Roolin ansiosta Hayworth pääsi Time-lehden kanteen, ja se teki hänestä julkkiksen. Hayworth näytteli vuonna 1942 suosituissa elokuvissa Kaunis Sally, Manhattan ja Karnevaalit Riossa.
1940-luvun seksisymboli
pienois|[[Glenn Ford ja Rita Hayworth Gilda -elokuvassa 1946.]] pienois|pysty|Hayworth Gildan mainoskuvassa. Gene Kellyn vasta­näyttelijänä Hayworth oli elokuvassa Kansikuvatyttö (1944). Rooli herätti myös Life-lehden. Lehti julkaisi hänestä pin-up-kuvan, jossa hän poseerasi viettelevästi mustassa pitsiasusteessa. Siitä tuli toisessa maailmansodassa palvelleiden yhdysvaltalaissotilaiden unohtumattomia pin-up-kuvia.
Vuonna 1946 Hayworth näytteli elokuvassa Gilda. Film noir -elokuvassa hän oli lajityypin perushahmo, nainen, joka oli sekä petollinen viettelijä että pahoinpidelty uhri. Gilda oli aikaansa nähden huomattavan rohkea elokuva, ja siinä oli seksuaalisesti vihjailevaa kuvastoa ja dialogia. Hayworthin uran tunnetuin kohtaus lienee striptease-esitys, jonka aikana hän lauloi kappaletta ”Put the Blame on Mame”.
Kaksi vuotta Gildan jälkeen Hayworth teki silloisen miehensä Orson Wellesin ohjaaman film noirin Nainen Shanghaista. Rooli kyynisenä viettelijänä oli yksi hänen uransa kehutuimpia. Life-lehti alkoi samoihin aikoihin kutsua Hayworthia ”rakkauden jumalattareksi”.
Uran hiipuminen
Hayworth piti 1949–1951 taukoa urastaan ollessaan naimisissa prinssi Aly Khanin kanssa. Hän myös alkoi turhautua ammattiin, sillä hän ei missään vaiheessa täysin sopeutunut julkisuuselämän kiroihin. Turhautumista lisäsi myöhemmin 1950-luvun aikana hänen vaikea liittonsa laulaja Dick Haymesin kanssa. Hayworthin 1950-luvun parhaimpia elokuvia olivat Trinidad (1952), Salome (1953), Ystävämme Joey (1957), Eri pöydissä (1958) ja Tie Corduraan (1959).
Hayworth esiintyi 1960-luvulla enää hajanaisesti. Hänen elokuviinsa kuuluivat muun muassa Areenan hurjapäät (1964), josta hän oli Golden Globe -ehdokkaana, ja Operaatio Opium (1966). Hayworthin viimeinen elokuva oli Pappi vai paholainen (1972). Hän yritti 1970-luvun alussa käynnistää Broadway-uraa, mutta se epäonnistui, kun hänellä oli vaikeuksia muistaa vuorosanojaan.
Hayworth tunnettiin uransa aikana erityisesti sensuelleista viettelijöiden rooleista, mutta 1950-luvulla hän siirtyi entistä enemmän kypsempiin elokuviin. Hayworth edusti toimittaja Albin Krebsin mukaan Hollywoodin glamouria ja viehätysvoimaa. Hän esiintyi monissa musikaaleissa, ja Fred Astaire kertoi omaelämäkerrassaan Hayworthin olleen hänen miellyttävin tanssikumppaninsa. Laulajana Hayworth ei kuitenkaan ollut erityisen hyvä, ja esimerkiksi Anita Ellis toimi hänen lauluäänenään neljässä elokuvassa.
Vuonna 1999 American Film Institute valitsi Hayworthin vuosisadan 25 tärkeimmän yhdysvaltalaisen naisnäyttelijän joukkoon. Hollywood Walk of Famelle hän oli saanut tähden vuonna 1960.
Avioliitot
pienois|pysty|Hayworthin ja [[Aly Khanin häät vuonna 1949.]] Hayworth oli naimisissa kaikkiaan viidesti. Hänen ensimmäinen miehensä oli häntä 22 vuotta vanhempi liike­mies Edward Judson. He menivät naimisiin vuonna 1937. Judson alkoi liiton aikana käyttäytyä omistushaluisesti ja väkivaltaisesti, mikä johti avioeroon toukokuussa 1942. Hayworthia tuki näyttelijä Victor Mature, joka oli tuolloin myös Hayworthin rakastaja.
Hayworthin toinen mies oli elokuvaohjaaja Orson Welles, jonka kanssa hän meni naimisiin syys­kuussa 1943. He saivat Rebecca-tyttären. Liitto päättyi virallisesti joulukuussa 1948. Hayworth oli tuossa vaiheessa jo tavannut prinssi Aly Khanin, joka oli ismailiitti­muslimien (šiia­muslimien ryhmä) nizari-lahkon 48. hengellisen johtajan Aga Khan III:n poika.
Hayworth ja Aly Khan menivät naimisiin Cannesissa touko­kuussa 1949. Seitsemän kuukautta myöhemmin syntyi prinsessa Yasmin Aga Khan. Hayworth kyllästyi kuitenkin pian naistenmiehenä tunnetun miehensä uskottomuuteen, johon kuului muuan muassa suhde Joan Fontainen kanssa. He erosivat 1953 ja ajautuivat tämän jälkeen pitkään huoltajuuskiistaan, johon liittyi myös erimielisyys siitä, mihin uskontoon heidän yhteinen tyttärensä tulisi liittää. Hayworth olisi halunnut kasvattaa tyttärensä kristityksi ja Aly Khan muslimiksi. Riita tyttärestä päättyi vasta Aly Khanin kuolemaan auto-onnettomuudessa Pariisissa vuonna 1961.
Katolilaisen Hayworthin avioliitto islaminuskoisen Aly Khanin kanssa ei saanut paavi Johannes XXIII:n tukea, ja hän piti sitä laittomana.
Myös Hayworthin neljäs ja viides avioliitto olivat lyhytikäisiä. Hänen neljäs miehensä oli laulaja Dick Haymes ja viides tuottaja James Hill.
Alzheimerin tauti ja kuolema
Hayworthin elokuvauran hiipumisen syyksi laitettiin vakavat alkoholi­ongelmat. Heikkenevä kunto pääsi otsikoihin asti, kun sotkuista ja vihaista Hayworthia saatettiin lento­koneesta. Alkoholismin syyksi laitettu käytös ja muistiongelmat johtuivat kuitenkin todennäköisesti Alzheimerin taudin varhais­oireista.
Hayworthin sairaus diagnosoitiin vuonna 1979, ja tieto siitä tuli julkisuuteen 1981. Losangelesilainen oikeus totesi kesäkuussa 1981 Hayworthin olevan kykenemätön pitämään huolta itsestään. Hänen tyttärensä Yasmin Khan alkoi hoitaa häntä ja toi hänet New Yorkiin. Yasmin alkoi tehdä uraauurtavaa työtä Alzheimerin taudin hoitamiseksi, ja hän antoi lausunnon muun muassa kongressissa tutkimusrahoituksen saamiseksi. Hän myös oli aktiivinen Alzheimer-järjestöissä. Hayworth oli ensimmäisiä julkisuuden henkilöitä, jonka Alzheimerin tautia käsiteltiin julkisuudessa.
Hayworthin kunto heikkeni tasaisesti 1980-luvulla, ja hän kuoli 68-vuotiaana vuonna 1987 kotonaan Manhattanilla. Hänet haudattiin Holy Crossin hautaus­maalle Culver Cityyn, Kaliforniaan.
Valikoitu filmografia
pienois|pysty|Hayworth ja [[Fred Astaire tanssimassa mainoskuvassa.]]
Illiberaali demokratia
Illiberaali demokratia tarkoittaa yhteiskuntamuotoa, joka on demokratian ja diktatuurin välimuoto. Monesti vahva johtaja ohjaa suoraan ja peitetysti demokraattiselta näyttävää hallintosysteemiä. Yleensä illiberaalissa demokraattisessa maassa järjestetään vaalit, mutta äänestäjien valinnanvapautta ohjataan monin tavoin, ja opposition toimintaa rajoitetaan. Näin ollen illiberaalin demokratian vaalit ovat vapaat, mutta eivät reilut. Tämä voi näkyä vaikkapa siinä, että yhtä ehdokasta mainostetaan muita enemmän valtiota lähellä olevissa valtakunnallisissa tiedotusvälineissä. Illiberaali demokratia ei sinänsä ota kantaa ihmisoikeuksiin: illiberaalissa demokraattisessa maassa saattavat ihmisoikeudet toteutua hyvin, keskinkertaisen huonosti tai hyvinkin heikosti. Yleensä puolidemokratiassa on laaja korruptio.
Esimerkiksi Fujimorin Perussa hallinnon autoritaarisuutta edisti hallitusta vastaan taisteleva sissiliike, jonka menetyksekkäät tukahduttamistoimet vaativat kovaa hallituksen harjoittamaa kontrollia ja joissa rikottiin ihmisoikeuksia. Illiberaali demokratia on pohjimmiltaan epävakaa, koska se pyrkii ajamaan vain suppean ryhmän etuja, monesti kyseenalaisin keinoin. Aikaa myöten tämä herättää tyytymättömyyttä laajoissa kansankerroksissa, mikä monesti johtaa jonkinasteiseen kumoukseen tai muuhun vallan muutokseen. Muutos voi luoda diktatuurin, illiberaalin demokratian tai liberaalin demokratian.
Latinalaisessa Amerikassa illiberaalit demokratia näyttävät kehittyvän kohti demokratiaa. Monesti illiberaalista demokratiasta syntynyt demokratia on täällä ei-vapaa demokratia, jossa vaalit ovat vapaat ja rehelliset, mutta kansalaisten oikeuksia rajoitetaan silti yhä. Kyse on silloin ei-vapaasta demokratiasta.
Agung (tulivuori)
Agung on tulivuori Balin saarella Indonesiassa. Vajaan kolmen kilometrin korkuinen tulivuori on Balin korkein vuori, ja se on saarelaisille pyhä. Tulivuoren tiedetään purkautuneen neljästi historiallisella ajalla. Viimeisin purkaus tapahtui vuonna 2018.
Geologia
Agung on Balin korkein vuori, ja se kohoaa saaren itäisessä osassa. Se kohoaa Baturin kalderan kaakkoiskulmasta ja laskee pohjoisella ja eteläisillä rinteillään mereen. Agungin korkeus on 2 995 metriä.
Tulivuoren huippu on itä–lansi-suunnassa noin 1,5 kilometriä leveä, ja sen korkein kohta on huipun länsiosassa. Jyrkkäreunainen, noin 800 metriä leveä kraatteri on puolestaan huipun itäosassa.
Purkaushistoria
vasen|thumb|Agung purkautuu marraskuussa 2017. Agungin tiedetään purkautuneen historiallisella ajalla neljästi. Vuoden 1808 purkaus sijoittui vulkaanisella räjähdysasteikolla luokkaan 2. Sen sijaan vuoden 1843 ja 1963 purkaukset ovat luokassa 5.
Vuoden 1963 purkauksessa kuoli noin 1 100 ihmistä. Heistä 820 kuoli pyroklastisiin pilviin, 163 putoilevaan tuhkaan ja 165 laharien takia. Purkauksella oli maailmanlaajuisiakin vaikutuksia, sillä ilmakehään vapautunut rikkidioksidi viilensi lämpötilaa noin 0,1–0,4 celsiusasteella.
Agung alkoi purkautua marraskuun lopulla 2017. Vuori alkoi syöstä magmaa 27. marraskuuta. Balilla on määrätty noin 100 000 ihmistä evakuoitavaksi kymmenen kilometrin säteellä vuoresta.
Kulttuuriviitteet
Agung on balilaisten pyhä vuori, ja sinne ei voi kiivetä useiden uskonnollisten juhlien aikana. Huipulle johtaa kaksi reittiä, joista toinen lähtee Pura Besakihin ja toinen Pura Pasar Agungin temppelistä. Ennen kiipeämistä temppelissä pitää uhrata.
Liike 88
Liike 88 oli vuoden 1988 presidentinvaalia varten perustettu kansalaisliike, jonka ehdokkaana vaalissa oli Kalevi Kivistö. Liikkeen kantava voima ja aloitteentekijä oli Suomen kansan demokraattinen liitto (SKDL), jonka ehdokkaana Kivistö oli ollut jo edellisessä presidentinvaalissa. Liike 88 sai valitsijamiesvaaleissa 286 833 ääntä (9,61%) ja 26 valitsijamiestä. Kivistö sai välittömässä vaalissa 330 072 ääntä (10,67%). Liike 88 on nähty lähtölaukaukseksi kehitykselle, joka johti SKDL:n sekä Suomen kommunistisen puolueen (SKP) lakkauttamiseen ja Vasemmistoliiton perustamiseen keväällä 1990.
SKDL pyysi Kalevi Kivistöä ehdokkaakseen marraskuussa 1986, mutta vielä keväällä 1987 puolueessa käytiin keskusteluja myös Mauno Koiviston tukemisesta. Lopullisesti puolue ja ehdokas päättivät suhtautumisesta kesällä 1987. Puolue muodosti Kalevi Kivistön tueksi kansanliikkeen, jolla pyrittiin laajentamaan kannatusta uusiin piireihin. Uuden lain mukaan ehdokkaan saattoi asettaa 20 000 nimeä keräävä valitsijayhdistys. Valitsijamiesehdokkaiden tuli kerätä 100 nimeä. Kivistö sai joitakin tukijoita kansandemokraattisen liikkeen ulkopuolelta, mutta liike koostui pääosin tunnetuista vasemmistolaisista. Virallisesti Liike 88 perustettiin 12. syyskuuta 1987.
SKDL:stä ja SKP:stä erotettujen kommunistien muodostama Demokraattinen Vaihtoehto ei liittynyt Kivistön tukijoihin, vaan asetti ehdokkaakseen Jouko Kajanojan. Päätös jakoi Devaa, koska puolueen vähemmistö olisi halunnut tukea Kivistöä. Tätä kantaa edusti muun muassa Esko-Juhani Tennilä. Liike 88 kelpuutti mukaan Devan yksittäiset jäsenet, mutta se ei halunnut yhteistyötä itse järjestön kanssa.
Uroporfyrinogeenidekarboksylaasi
thumb|250px|Malli ihmisen uroporfyrinogeenidekarboksylaasin rakenteesta Uroporfyrinogeenidekarboksylaasi on lyaaseihin kuuluva entsyymi. Entsyymi katalysoi uroporfyrinogeeni III:n hajoamista koproporfyrinogeeni III:ksi ja hiilidioksidiksi. Uroporfyrinogeenidekarboksylaasia tavataan niin esi- kuin aitotumaisistakin eliöistä, ja se on osa porfyriinien kuten hemiryhmän biosynteesiä. Sen EC-numero on EC 4.1.1.37.
Rakenne ja toiminta
thumb|250px|left|Uroporfyrinogeenidekarboksylaasin katalysoima reaktio Uroporfyrinogeenidekarboksylaasi on rakenteeltaan kahdesta samanlaisesta alayksiköstä koostuva dimeeri. Ihmisen entsyymin molekyylimassa on 84 kDa. Uroporfyrinogeenidekarboksylaasi on sikäli poikkeuksellinen entsyymi dekarboksylaasien joukossa, että se ei tarvitse toimiakseen koentsyymiä. Entsyymin aktiivisessa keskuksessa on useita polaarisia aminohappoja kuten arginiinia, asparagiinihappoa, histidiinia ja tyrosiinia. Entsyymin katalysoimassa reaktiossa positiivisesti varautunut arginiiniaminohappo luovuttaa pyrrolirenkaalle protonin, jolloin se tautomerisoituu pyrroliniumkationiksi. Seuraavassa vaiheessa molekyylistä poistuu hiilidioksidimolekyyli ja muodostuu metyleenipyrroliinirakenne, josta protoninsiirtojen seurauksena muodostuu metyylipyrroliinirakenne. Dekarboksylaatio lähtee liikkeelle D-renkaasta ja etenee vaiheittain tämän jälkeen järjestyksessä A, B ja C. Jos substraattikonsentraatio on suuri, etenemisjärjestys on satunnaista. Uroporfyrinogeeni III:n lisäksi entsyymi hyväksyy substraateikseen myös useat muun porfyrinogeenit.
Harvinaisessa perinnöllisessä porfyrioihin kuuluvassa sairauksessa porfyria cutanea tardassa uroporfyrinogeenidekarboksylaasin toiminta on puutteellista tai entsyymiä ei muodostu ihmiselimistössä lainkaan. Tämän seurauksena elimistöön kertyy uroporfyrinogeeni III:a. Seurauksena on valoherkkyyttä ja valon aiheuttamia iho-oireita ja maksan toimintahäiriöitä. Oireita voi laukaista ja pahentaa runsas alkoholinkäyttö.
Innocence Is No Excuse
Innocence Is No Excuse on heavy metal -yhtye Saxonin seitsemäs studioalbumi. Se saavutti Isossa-Britanniassa 36. sijan ja Yhdysvalloissa 133. sijan.
Tyylillisesti albumi oli suuri syrjähyppy edellisen Crusader -albumin raskaista soundeista. Innocence Is No Excusella on sähköinen ja aikansa glam metal -yhtyeille tyypillinen sähäkkä rock-kitarasoundi, ja albumilla on myös kosketinsoittimia mukana. Biff Byfordin mukaan "albumi on hyvä, mutta Saxon kadotti osan identiteettiään levyn myötä".
Danika Yarosh
Danika Yarosh (s. 1. lokakuuta 1998 Morristown, New Jersey) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän esiintyi Showtime-sarjassa Hävyttömät ja NBC-sarjassa Heroes Reborn. Hän näytteli yhdessä Tom Cruisen kanssa elokuvassa Jack Reacher: Paluu päämajaan.
Hän on Victor ja Linda Yaroshin tytär. Hänellä on kolme sisarusta, vanhempi sisko Amanda, joka myös näyttelee, vanhempi veli Erik ja nuorempi veli Peter.
Ford Thunderbird (1961)
Ford Thunderbird mk3 eli uusi ”luodinmuotoinen” Thunderbird tuli myyntiin vuonna 1961. Autoa myytiin hyvin paljon, ensimmäisenä vuonna 73 051 kappaletta, joista 10 516 avomallia. Auto pääsi julkisuuteen muun muassa Indy 500 -kilpailun turva-autona sekä presidentti John F. Kennedyn paraatissa.
Kehitys
Vuonna 1962 esiteltiin Thunderbird Sports Roadster, jossa on tonneau-tyylinen peite takapenkkien päälle, joka tekee autosta kaksipaikkaisen. Autossa on myös Kelsey-Hayesin pinnavanteet ja erikoisvarustelu. Auton kallis hinta ja epäkäytännöllisyys vähensivät myyntilukuja, mutta muun muassa Elvis Presley omisti tällaisen auton. Vuoden tuotanto oli 78 011 kappaletta, joista 9 884 avomallia. Samana vuonna tuli myös landau-malli, jossa on vinyylikatto ja S-palkit takapilareissa. Tämä malli on ensimmäinen vinyylikattoinen malli, josta alkoi 20-vuotinen vinyylikattoisten Thunderbirdien kausi.
Vuonna 1963 myyntiluku väheni 63 313 myytyyn autoon ja myyntiin tuli rajoitettu erä Principality of Monaco mallia, jossa on erityinen kilpi jossa on omistajan nimi sekä auton sarjanumero, tätä mallia valmistettiin vain 2 000 kappaletta. Kaikissa erikoismalleissa on erikoinen valkoinen nahkasisustus sekä roosanvärinen landau-tyylinen vinyylikatto. Samana vuonna valmistettiin vain 5 913 avoautoa ja 455 Sports Roadsteria, joten mallin suosio alkoi hiipua.
Suomalaisarvio
Tekniikan Maailman esittelyssä alkuvuodesta 1963 autoa kuvailtiin erikoiseksi henkilö- ja urheiluauton yhdistelmäksi, joka ei eurooppalaisessa ”urheiluautohullussa” herätä isolla koollaan ja amerikkalaistyylisillä ratkaisuillaan suurta mielenkiintoa. Sen kirjoitettiin olevan yksi isoimmista ja painavimmista automalleista, joissa tuolloin oli itsekantava teräskori. Varustelun erikoisuuksista mainittiin sivuun kääntyvä ohjauspyörä, tuulilasiin liimattu sisätaustapeili, sähkönostimin toimivat sivuikkunat ja sähköhydraulisesti toimiva kattokuomu.
Sievi Capital
Sievi Capital (entinen Scanfil ) on suomalainen sijoitusyhtiö. Nykyinen yhtiö syntyi 1.1.2012, kun tietoliikenne- ja elektroniikkateollisuuden sopimusvalmistaja ja järjestelmätoimittaja Scanfil Oyj jakautui sopimusvalmistusta harjoittavaksi uudeksi Scanfil Oyj:ksi ja sijoitustoimintaa harjoittavaksi Sievi Capital Oyj:ksi. Sievi Capitalin pääkonttori on Sievissä, Pohjois-Pohjanmaalla.
Elokuussa 2021 ilmoitettiin, että Sievi Capital yhdistyy Boreon kanssa. Yhdistyminen olisi toteutettu siten, että Sievi Capital olisi sulautunut Boreoon. Joulukuussa 2021 yhdistyminen peruttiin.
Sievi Capital Oyj:llä on ollut sijoituksia useissa yhtiöissä, mm. arvopaperipörsseihin listatut Kitron Asa (omistusosuus 18.2.2016 33,0 %), Efore Oyj (21,8 %) ja Apetit Oyj (10,1 %) , sekä listaamattomia osakkuusyhtiöitä kuten IonPhasE Oy (35,8 %) ja Panphonics Oy (40 %).
Tällä hetkellä (2022) Sievin kohde yhtiöitä ovat mm. Indoor Group, KH koneet ja Nordic Rescue Group.
Historia
Sievi Capitalin edeltäjän Scanfilin perusti Jorma J. Takanen vuonna 1976 Sievissä. Yrityksen nimi on peräisin sen ensimmäisistä tuotteista, suodattimista (engl. "Scandinavian Filters"). Scanfil aloitti mekaniikan valmistamisella elektroniikkateollisuudelle, mikä oli yrityksen pelastus ja myöhemmän menestyksen perusta. 1980-luvulla Scanfil aloitti elektroniikan valmistamisen.
1990-luvulla yritys kasvoi nopeasti. Liikevaihto kasvoi 5 miljoonasta eurosta 220 miljoonaan euroon. Yritys laajeni yritysostoilla ja tehtaan rakentamisella Ouluun. Tuotantolaitoksia oli lopulta myös Paimiossa, Hollolassa ja Vantaalla. Näistä on sittemmin luovuttu.
Vuonna 2012 entinen Scanfil Oyj jakaantui kahdeksi yritykseksi, joista uusi Scanfil Oyj jatkaa elektroniikan sopimusvalmistajana ja sijoitusomaisuus siirtyi Sievi Capitaliin.
Sievi Capital osti 30.9.2014 Finelcomp Oy:n koko osakekannan. Finelcomp Oy on suomalainen sähkökeskuskoteloiden valmistaja, jonka pääkonttori sijaitsee Outokummussa.
Sievi Capital Oyj:n, kuten myös Scanfil Oyj:n osakekannasta omistaa enemmistön Jorma J. Takanen perheineen. Takasten perheyhtiö Jussi Capital Oy on Sievi Capitalin suurin osakkeenomistaja, omistaen 82,8 % (2014) osakkeista. Jussi Capital teki vuonna 2014 ostotarjouksen kaikista yhtiön osakkeista, mutta ei onnistunut ostamaan yhtiötä pois pörssistä. Myös osa Takasen suvusta on asettunut julkisesti vastustamaan yritysvaltausta.
Ruben Loftus-Cheek
Ruben Ira Loftus-Cheek (s. 23. tammikuuta 1996 Lewisham, Lontoo) on englantilainen jalkapalloilija, joka edustaa Serie A-seura AC Milania. Loftus-Cheekin pelipaikka on keskikenttä.
Seurajoukkueura
Loftus-Cheek on edustanut Chelseaa koko uransa ajan paria lainapestiä lukuun ottamatta. Kaudella 2013−2014 hän voitti seuran kapteenina nuorten FA Cupin.
Aikuisten joukkueessa Loftus-Cheek teki kilpailudebyyttinsä Mestareiden liigan alkulohkon ottelussa Sporting CP:tä vastaan Stamford Bridgellä joulukuussa 2014. Hän tuli kentälle vaihdosta Cesc Fàbregasin tilalle kymmenisen minuuttia ennen loppua. Loftus-Cheek esiintyi ottelussa pirteästi. Valioliigassa Loftus-Cheek debytoi tammikuussa 2015 Manchester Cityä vastaan ja juhli kauden päätteeksi myös Valioliigan mestaruutta. Hän esiintyi kaudella 2014−2015 Valioliigassa kolmesti. Hän voitti samalla kaudella UEFA Youth Leaguen mestaruuden.
Loftus-Cheek pelasi 13 valioliigaottelua kaudella 2015−2016. Ensimmäisen liigamaalinsa hän teki Aston Villaa vastaan huhtikuussa 2016. Seuraavalla kaudella Chelsea voitti mestaruuden, mutta Loftus-Cheek pelasi kauden aikana kuudessa valioliigaottelussa yhteensä vain 30 minuuttia. Kauden 2017−2018 hän oli lainalla Crystal Palacessa ja pelasi 24 valioliigaottelussa, näistä 21 kertaa avauskokoonpanossa. Seuraavalla kaudella hän pelasi Chelseassa jälleen 24 liigaottelussa, tosin vain kuusi kertaa avauksessa, ja teki kuusi maalia. Eurooppa-liigassa 2018−2019 hän teki 11 ottelussa neljä ja syötti kolme maalia muttei pelannut voitokkaassa loppuottelussa akillesjännevamman vuoksi. Kyseinen vamma piti hänet sivussa kentiltä helmikuun 2020 loppupuolelle saakka. Hän pelasi kaudella 2019–2020 seitsemässä valioliigaottelusa.
Loftus-Cheek pelasi lähes koko kauden 2020–2021 lainalla Fulhamissa, jossa teki 30 valioliigaottelussa yhden maalin. Kaudella 2021–2022 hän pelasi Chelseassa 24 ottelua Valioliigassa ja kahdeksan peliä Mestarien liigassa. Hän pelasi tappiollisissa FA Cupin ja liigacupin loppuotteluissa. Kaudella 2022–2023 hän pelasi 25 ottelua Valioliigassa ja seitsemän peliä Mestarien liigassa.
Loftus-Cheek siirtyi Serie A:n AC Milaniin 16 miljoonan euron siirtosummalla kesällä 2023.
Maajoukkueura
Loftus-Cheek on pelannut monissa Englannin nuorten maajoukkueissa. Hän pelasi kahdessa ottelussa alle 21-vuotiaiden EM-kilpailuissa 2015. Ensimmäisen ottelunsa Englannin jalkapallomaajoukkueessa hän pelasi Saksaa vastaan marraskuussa 2017. Hän pelasi MM-kilpailuissa 2018 neljässä ottelussa. Avausottelussa Tunisiaa vastaan hän tuli vaihdosta kentälle, ja oli avauskokoonpanossa kahdessa muussa alkulohkon ottelussa sekä tappiollisessa pronssiottelussa Belgiaa vastaan. Hän on pelannut kaikkiaan kymmenen maaottelua. Viimeksi hän on pelannut maajoukkueessa marraskuussa 2018.
4 × 400 metrin viestijuoksu
4 × 400 metrin viestijuoksu eli ”pitkä viesti” (erotuksena 4 × 100 metrin viestijuoksusta) on viestikilpailuna käytävä yleisurheilulaji, jossa neljän juoksijan muodostaman joukkueen kukin jäsen juoksee kerrallaan ratakierroksen eli 400 metriä. Tavallisesti kilpailussa juostaan ensimmäiset 500 metriä (kolme kaarretta) omia ratoja, minkä jälkeen juoksijat saavat valita käyttämänsä radan. Tämän niin sanotun kolmen kaarteen tasoituksen vuoksi lähtöpaikat eroavat 400 metrin juoksun lähtöpaikoista. Juoksijoilla on 20 metrin vaihtoalue (tavallisesti merkitty sinisellä viivalla), jolla matkalla viestikapula pitää ojentaa seuraavalle viestinviejälle.
4 × 400 metrin viestijuoksu arvokilpailuissa
Pitkä viesti on ollut olympialaisissa yleisurheilun kilpailutapahtumana vuodesta 1912. Naisten pikaviesti tuli mukaan vuonna 1972. Yleisurheilun MM-kilpailuissa 400 metrin viesti ollut kisahistorian alusta alkaen, vuodesta 1983. Juoksumatkan menestynein maa arvokilpailuissa on Yhdysvallat.
Kahden miehen ja kahden naisen muodostamilla sekajoukkueilla on kilpailtu arvokisoissa vuodesta 2019 alkaen.
Charleston (Etelä-Carolina)
Charleston perustettiin 1670, jolloin sen nimi oli Charles Town tai Charles Towne. Nykyisen nimensä se otti käyttöön 1783. Kaupunkia kutsutaan joskus myös nimellä "The Holy City" eli "Pyhä kaupunki" johtuen sen kaupunkikuvaa hallitsevasta suuresta määrästä kirkontorneja.
Carolinan siirtokunta
Kaupungin ensimmäiset siirtolaiset olivat englantilaisia, mutta sen hyvä sijainti alkoi pian houkuttaa muitakin, erityisesti skotlantilaisia ja irlantilaisia, mutta myös ranskalaisia hugenotteja ja Välimeren maiden sefardijuutalaisia. Vaikka kaupunki olikin siis pääasiassa protestanttinen, tuli sinne jo varhain merkittävät katolilaiset ja juutalaiset vähemmistöt. Ison-Britannian siirtomaavallan aikaan Charlestonilla oli myös läheiset suhteet pohjoisen Massachusettsin siirtokunnan keskuksen Bostonin kanssa, jopa niin, että rikkaat saattoivat viettää kesät Bostonissa ja talvet Charlestonissa.
Charlestonista tuli 1700-luvulla brittien eteläisten siirtokuntien (Virginia, Carolina, Georgia) suurin kaupunki, ja kulttuurillinen ja taloudellinen keskus. Kauppa kulki sen kautta, ja koska eteläisten siirtokuntien talous oli riippuvainen orjuudesta, oli se Pohjois-Amerikan tärkein orjakaupan keskus. Yli puolet Charlestonin asukkaista oli orjia. Kaupunki oli mantereen viidenneksi suurin, sen edellä olivat ainoastaan Boston, New York, Philadelphia sekä Kanadan Québec. Siirtolaisuus Charlestoniin ja sen kautta Carolinan siirtokunnan maaseudulle oli edelleen suurta, mutta lisäksi myös pohjoisista siirtokunnista tapahtui maata myöten muuttoa Carolinan sisämaahan. Tämä herätti kiistaa Charlestonin ja sitä ympäröivien alamaiden sivistyneen eliitin, sekä kauempana Charlestonista olevien ylämaiden "maalaismoukkien" välille. Tavallaan tämä ilmeni jo niin aikaisin kuin 1729, kun Pohjois-Carolina erosi omaksi siirtokunnakseen.
Yhdysvaltain alkuajat
thumb|Charleston satelliittikuvassa
Charleston menetti tämän suhteellisen valta-asemansa 1800-luvun alkuvuosina useista syistä: 1803 Yhdysvallat osti Ranskalta suuren Louisiana-nimisen alueen Mississippi-joen länsipuolelta. Alueen keskus New Orleans oli tästä lähtien etelän suurin kaupunki, jossa kauppareitit kohtasivat. Samaan aikaan toisaalla vapaan talouden pohjoisvaltiot pystyivät houkuttelemaan Euroopasta paljon enemmän uusia siirtolaisia kuin orjatalouden etelävaltiot, mikä heikensi niiden suhteellista asemaa niin poliittisesti kuin taloudellisesti. Lisäksi 1807 Iso-Britannia kielsi Afrikan orjakaupan Atlantin ylitse ja kuninkaallinen laivasto ryhtyi valvomaan kieltoa; niinpä tästä lähtien Yhdysvaltoihin ei enää tuotu uusia orjia maan rajojen ulkopuolelta ja Charleston lakkasi rikastumasta orjientuonnilla entiseen tapaan.
Tästä kaikesta huolimatta Charleston kuitenkin jatkuvasti kasvoi ja vaurastui. Kaupungin ja koko osavaltion yhteiskunta perustui plantaasitalouteen ja erityisesti puuvillan viljelyyn. Tämä tuottava viljelymuoto vaati paljon työvoimaa, joka saatiin orjista. Sekä vapaiden että orjien lukumäärä kasvoi Carolinassa, enimmäkseen luonnollisen väestönkasvun eli syntyneiden enemmyyden ansiosta. Alamailla, erityisesti rannikkoa lähimpänä olevilla alueilla, plantaasitalous oli tuottavinta, kun taas ylämailla sillä ei ansainnut niin hyvin. Niinpä alamailla orjien osuus väestöstä oli hyvin suuri, joissakin piirikunnissa enemmän kuin kaksi kolmasosaa, ja Charlestonissakin mustia oli yli puolet. Charlestonin erityispiirre, jossa se poikkesi muusta Carolinasta, oli vapaiden mustien melko suuri määrä; he saattoivat jopa toimia itsenäisinä kauppiaina. Maaseudun plantaasiorjien tavoin suurin osa kaupungin mustistakin oli silti orjia, vaikka he työskentelivätkin mitä erilaisimmissa tehtävissä.