cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Sylvester Stallone
Ura elokuva-alalla
left|upright|thumb|Stallone vuonna 1983. Rocky sai jatkoa vuonna 1979 elokuvalla Rockyn uusintaottelu, joka nousi edeltäjänsä tavoin menestykseksi. Vuonna 1982 Stallone palasi jälleen Rocky Balboan rooliin elokuvaan Tiikerinsilmä – Rocky III, ja myös ohjaten elokuvan. Samana vuonna Stallone esiintyi ensimmäisen kerran John Rambon roolissa elokuvassa Taistelija. Elokuvasta tuli kassamenestys, vaikka se ei muidenkaan Rambo-elokuvien tavoin saavuttanut kriitikoiden arvostusta. Vuonna 1985 ilmestynyt neljäs Rocky-elokuva tuotti maailmalla 300 000 000 dollaria ja siitä muodostui sekä taloudellisesti menestynein Rocky-elokuva että kaikkien aikojen menestynein urheiluelokuva. Myös seuraavat elokuvat Rambo – taistelija 2 (1985), Cobra (1986), Over the Top – terästäkin kovempi (1987), Rambo – taistelija 3 (1988) ja Tango & Cash (1989) olivat hittejä. 1990-luvun puolelle tultaessa Stallonen ikä alkoi kuitenkin vaikuttaa hänen uraansa, eikä menestys enää ollut itsestäänselvyys, mikä näkyi elokuvien Rocky V, Oscar ja Seis! Tai mamma ampuu huonosta menestyksestä.
Vuonna 1993 Stallone teki paluun menestyksekkäisempiin elokuviin näytellen pääroolia suomalaisohjaaja Renny Harlinin ohjaamaa vuorikiipeilyyn keskittyvää toimintaelokuvaa Cliffhanger – kuilun partaalla (1993) sekä Wesley Snipesin kanssa tehtyä tulevaisuuteen sijoittuvaa Demolition Mania. Cliffhangerin lipputulot olivat pelkästään Yhdysvalloissa yli 84 miljoonaa dollaria, ja maailmanlaajuisessa levityksessä elokuva tuotti lippuluukuilla huikeat 255 miljoonaa dollaria Demolition Manin kerätessä niin ikään menestystä 158 miljoonan dollarin maailmanlaajuisin tuloin.
Kahden maailmanlaajuisesti menestyksekkään elokuvan jälkeen Stallonen uralle ennakoitiin uutta notkahdusta, mutta näin ei käynyt ja sitä vastoin hänen menestyksensä jatkui vuonna 1994 hänen ollessaan pääroolissa Sharon Stonen kanssa Miamiin sijoittuvaa elokuvaa Spesialisti, jonka menestys maailmanlaajuisessa levityksessä oli menestykseltään hyvin pitkälti Cliffhangerin luokkaa. Cliffhangerin jälkeen Stallonen 1990-luvun elokuvarooleja varjostivat ainoastaan sarjakuvafilmatisointi Judge Dredd – tuomari, jossa Stallone esitti sarjakuvasankari Judge Dreddiä, sekä trilleri Ammattitappajat. Myös Daylight – paniikki tunnelissa oli hienoinen pettymys Yhdysvalloissa, mutta maailmalla elokuva keräsi kiitettävästi lähes 160 000 000 dollarin lipputulot.
Vuonna 1997 Stallone esiintyi sheriffi Freddy Heflinin roolissa Robert De Niron ja Ray Liottan rinnalla elokuvassa Cop Land, jota pidetään yleisesti hänen uransa parhaimpana roolisuorituksena, minkä johdosta hänet palkittiin myös parhaan näyttelijän palkinnolla Tukholman elokuvajuhlilla samana vuonna. Seuraavana vuonna hän esiintyi ääniroolissa menestyksekkäässä animaatioelokuvassa Antz – Muurahaizet
2000-luvulla Stallone oli pääosassa vuoden 1971 Tappakaa Carter -elokuvan samannimisessä uusintaversiossa sekä kohtalaisesti menestyneessä trillerissä D-Tox, joka oli virunut tuotantoyhtiön hyllyllä jo useamman vuoden ennen ilmestymistään. Vuonna 2001 valmistui Stallonen itsensä kirjoittama ja näyttelemä ralliautoilun maailmaan sijoittuva Driven, jonka ohjasi Cliffhangerin tapaisesti Renny Harlin. Elokuva ei kuitenkaan menestynyt ja sitä pidetään yhtenä Stallonen uran pahimpana epäonnistumisena. Myös Angelon kosto ja Shade olivat epäonnistuneempia julkaisuja, kun taas Spy Kids 3 – Peli on pelattu oli maailmanlaajuinen menestys vaikkakin Stallone ei poikkeuksellisesti esiintynyt sankarihahmona vaan itselleen epätavallisemmassa roolissa elokuvan päävastustajana.
thumb|left|upright|Stallone [[Venetsian elokuvajuhlat|Venetsian elokuvajuhlilla vuonna 2009.]] Vuonna 2005 Stallone kertoi tekevänsä kuudennen Rocky-elokuvan, ja Rocky Balboaksi nimetty elokuva saikin ensi-iltansa joulukuussa 2006. Samaan aikaan Rocky Balboan kanssa Stallone paljasti neljännen Rambo-elokuvan ilmestyvän elokuvateattereihin parin vuoden sisällä, ja elokuvasarjan neljäs osa Rambo sai ensi-iltansa vuonna 2008.
Stallonen ohjaama, käsikirjoittama ja näyttelemä uusi toimintaelokuva The Expendables sai ensi-iltansa vuonna 2010. Elokuva oli menestyksekäs julkaisu ja se tuotti maailmanlaajuisesti yhteensä 274 470 394 dollarin lipputulot. Elokuvaa kuvattaessa Stallone sai niskaansa hiusmurtuman, kun hän kuvasi kamppailukohtausta entisen painijan, Steve Austinin kanssa. Onnettomuuden vuoksi hän joutui myöhemmin käymään läpi mittavan leikkauksen, jossa hänen operoituun niskaansa laitettiin metallilaatta. Vuoden 2011 puolella käsikirjoittaja Marcus Webb haastoi Stallonen oikeuteen väittäen, että Stallonen The Expendablesiin kirjoittama käsikirjoitus oli suora kopio Webbin The Cobra Caper -elokuvaa varten kirjoittamasta käsikirjoituksesta. Vuonna 2011 ensi-iltansa saaneessa elokuvassa Zookeeper Stallone oli jälleen ääniroolissa.
The Expendablesin jatko-osa, The Expendables 2 valmistui vuonna 2012 ja oli edeltäjänsä tapaan menestys lipunmyynnissä tuottaen maailmalla yli 312 miljoonan dollarin lipputulot. Samana vuonna Stallone palasi jälleen Rocky Balboan pariin aloittaessaan työnteon Rocky-aiheisessa musikaalissa Rocky - Das Musical, jota esitetään Saksan Hampurissa sijaitsevassa Operettenhaus-teatterissa. Juoneltaan musikaali pohjautuu hyvin tarkasti ensimmäiseen Rocky -elokuvaan.
thumb|right|upright|Stallone markkinoimassa The Expendables 3 -elokuvaa Cannesissa vuonna 2014. Stallonen elokuva Bullet to the Head sai ensi-iltansa Yhdysvalloissa helmikuussa 2013. Vuoden 2013 aikana hän esiintyi myös Arnold Schwarzeneggerin kanssa elokuvassa Escape Plan ja Robert De Niron kanssa jälleen Stallonelle ominaiseen aihepiiriin eli nyrkkeilyyn keskittyvässä elokuvassa Legendat kehässä. The Expendables 3 sai ensi-iltansa 2014, minkä jälkeen Stallone on työstänyt The Expendables 4:ää. Vuonna 2015 ensi-iltansa sai seitsemäs Rocky-elokuva, Creed: The Legacy of Rocky, ja Stallone voitti sillä Golden Globe -palkinnon. Vuonna 2018 ilmestyivät kolme elokuvaa, joista kaksi julkaistiin suoraan DVD:lle ja Blu-ray:lle: Escape Plan 2: Hades ja Backtrace. Marraskuussa ensi-iltansa sai Creed -elokuvan jatko-osa Creed II, jossa nähtiin myös Dolph Lundgrenin esittämä hahmo Ivan Drago. Heinäkuussa 2019 julkaistiin Escape Plan -elokuvan kolmas osa The Extractors. Rambo-sarjan viides osa Rambo: Last Blood sai ensi-iltansa syyskuussa 2019.
Vuonna 2022 Stallone teki ensimmäisen televisioroolinsa yhdeksänosaisessa rikosdraamasarjassa Tulsa King.
Yksityiselämä
Vuonna 1974 Stallone avioitui Sasha Czackin kanssa ja muutti vaimonsa kanssa Kaliforniaan. Vuonna 1985 päättyneestä liitosta kaksi poikaa, Sage ja Seargeoh Stallonen. Erottuaan Czackista Stallone meni naimisiin Brigitte Nielsenin kanssa, mutta avioliitto päättyi jo vuonna 1987. Vuodesta 1997 lähtien Stallone on ollut naimisissa Jennifer Flavinin kanssa, ja heillä on liitostaan tyttäret Sophia, Sistine ja Scarlet. Flavin jätti avioerohakemuksen Stallonesta elokuussa 2022, mutta peruutti sen syyskuussa 2022.
Stallonen ja Sasha Czackin avioliitosta syntynyt poika Sage löydettiin kuolleena kotoaan Los Angelesista heinäkuussa 2012. Stallonen asianajajan antamien tietojen mukaan hänet löysi kotiapulainen, mutta arvioiden mukaan hän oli ehtinyt lojua asunnossaan kuolleena jo useamman päivän ajan. Alun perin kuolinsyytutkijat uskoivat Sagen kuolleen lääkkeiden yliannostukseen, mutta ruumiinavauksessa häneltä löydettiin merkkejä sepelvaltimotaudista ja hänen kuolemansyykseen vahvistettiin sydänkohtaus. Sage oli kuollessaan vain 36-vuotias. Kuusi viikkoa Sagen kuoleman jälkeen Stallonen siskopuoli Toni-Ann Filiti kuoli keuhkosyöpään 48-vuotiaana elokuussa.
Nuijamalikka
Nuijamalikka (Ampulloclitocybe clavipes, syn. Clitocybe clavipes) on yleinen kangasmetsien syyssieni. Se muistuttaa läheisesti suppilomalikkaa, mutta vaikuttaa olevan tätä yleisempi. Sen lakki on harmaanruskea ja reunalta usein vaaleampi. Jalan väri on samanlainen. Jalan tyvi on usein huomattavan paksu Itiöpöly, heltat ja malto ovat vaaleat. Heltat ovat selkeän malikkamaisesti johteiset. Nuijamalikassa on mieto maku ja hienoinen miellyttävä haju. Nuijamalikkaa muistuttaa myös jossain määrin härmämalikkaa (Clitocybe nebularis).
Nuijamalikka on lahottajasieni ja se on yleinen koko maassa.
Nuijamalikka ei sovellu alkoholin yhteydessä nautittavaksi, koska se sisältää antabuksen tavoin vaikuttavaa klitosybiiniä. Muuten sieni on täysin käyttökelpoinen ruokasieni.
9. divisioona (talvisota)
thumb|300px|Divisioonan [[esikunta kuvattuna Raatteen taisteluiden jälkeen.]] 9. divisioona oli Suomen armeijan divisioona talvisodan aikana. Divisioonan käymistä taisteluista merkittävimmät olivat Suomussalmen taistelu ja Raatteen tien taistelu. Divisioona kuului talvisodan aikana Pohjois-Suomen Ryhmään, joskin divisioonan joukoista siirrettiin talvisodan aikana useita joukko-osastoja muihin rintamasuuntiin.
Perustaminen
9. divisioona perustettiin Perä-Pohjolan sotilasläänissä (Oulu–Kemi-alueella) pääosin 11.–13. lokakuuta 1939 välisenä aikana (siis jo ennen varsinaisen YH:n julistamista) suoraan Päämajan alaisuuteen.
Divisioonat pyrittiin varustamaan määrävahvuuksien mukaiseksi, mutta lokakuun alkupuolella perustetuista divisioonista erityisesti 9. divisioona jäi vajaavahvuiseksi.
Keskittäminen
9. divisioonaa ei YH:n aikana keskitetty pois perustamisalueeltaan, jonne se jäi ylipäällikön reserviksi.
Yleiskuvaus divisioonan käymistä taisteluista
Käytännössä tämä tarkoitti sitä, että divisioonan joukot jaettiin kolmen eri rintamasuunnan kesken ylipäällikön antamalla käskyllä:
Divisioonan taistelut Suomussalmen suunnassa joulukuussa
Puolustusvoimien ylipäällikön 7. joulukuuta antaman käskyn perusteella Oulussa muodostettiin eversti Hjalmar Siilasvuon alaisuuteen prikaati, jonka runkona toimi Jalkaväkirykmentti 27. Samana päivänä prikaatin komentaja sai suullisen käskyn ottaa rintamavastuu Suomussalmen alueella tehtävänään lyödä alueelle edenneen puna-armeijan 163. divisioonan joukot. Alueella toimivat muut joukot alistettiin samalla mainitun komentajan alaisuuteen. Kapteeni Alpo Marttinen palveli Hjalmar Siilasvuon 9. divisioonan esikuntapäällikkönä. Hänen roolinsa keskeinen Suomussalmella ja Raatteessa käytyjen taistelujen yhteydessä.
Jalkaväkirykmentti 27:n keskittäminen alkoi välittömästi ja siirtyminen tulevalle toiminta-alueelle oli pääosin suoritettu 8. joulukuuta mennessä, jolloin eversti Siilasvuo otti alueen joukot komentoonsa kello 20. Tilanteeseen tutustuttuaan päätti eversti Siilasvuo 9. joulukuuta suorittaa (nyt jo Suomussalmen kirkonkylän ja Kiantajärven länsipuolellekin edenneiden puna-armeijan yksiköiden tuhoamiseen tähtäävän) hyökkäyksensä idän kautta koukaten. Alueella taistelleet ja puna-armeijan etenemisen pysäyttäneen Osasto Karin joukot (mm. ErP 15 ja IV/KT-Pr) oli tarkoitus siirtää prikaatin reserviksi. Osasto Karin joukot onnistuivat suojaamaan vaikeuksistaan huolimatta divisioonan joukkojen siirrot alueella pysäyttäen mm. 9. joulukuuta jopa rykmentin vahvuisen neuvosto-osaston hyökkäyksen Haukiperän vesistökapeikossa.
Suomalaisten suunnitteleman vastahyökkäyksen aloitusaikaa ei eversti Siilasvuo suostunut muuttamaan vaikka hyökkäysvalmisteluihin oli käytettävissä vain äärimmäisen niukasti aikaa. Ryhmä Siilasvuon hyökkäys alkoi 11. joulukuuta kello 8. Hyökkäykseen lähtevät joukot olivat siirtyneet lähtöalueilleen edeltäneen aamuyön aikana.
thumb|200px|Niskanselän etelärannan puolustus jätettiin lähinnä konekiväärikomppanioiden vastuulle. Kuvassa suomalaisten [[Maxim-konekivääri asemassa.]] Hyökkäyksen tavoitteena oli kiertää puna-armeijan joukkojen asemat oikean kautta ja vastustajan selustaan pääsyn jälkeen suunnitelmana oli edetä idästä kohti neuvostojoukkojen hallussa olevaa Suomussalmen kirkonkylää. Alun sekaannusten (mm. suunnistusvirheet ja myöhästymiset) jälkeen hyökänneen rykmentin (JR 27) ensimmäinen pataljoona pääsi ensimmäiseen tavoitteeseensa puoliltapäivin katkaisten puna-armeijan toisen suoraan itään johtavan huoltoreitin. Kohti länttä etenevät joukot joutuivat päivän aikana useampaan taisteluun puolustautuvia neuvostojoukkoja vastaan, mutta mm. Pihlajalammen maastossa III/JR 27:n suorittama koukkaus johti puna-armeijan joukkojen vetäytymiseen. Samanaikaisesti suomalaisjoukot etenivät tielinjaa pitkin myös kohti itää ja asettuivat asemiin Kuivasjärven ja Kuomasjärven väliselle kannakselle estäen näin neuvostojoukkojen vastatoimia hyökkäävien joukkojen selustaan. Suomalaiset saivat päivän aikana haltuunsa noin viiden kilometrin mittaisen osuuden Suomussalmen ja Kokkojärven välisestä tiestä. Yön aikana puna-armeija yritti vielä vastahyökkäystä, mutta suomalaiset saivat sen torjuttua sivustaiskullaan.
12. joulukuuta, vietettyään yönsä taivasalla vailla huoltoa, jatkoi JR 27 hyökkäystään kohti Suomussalmen kirkonkylää. Rykmentin toinen ja kolmas pataljoona pääsivät päivän aikana etenemään taistellen tien suunnassa noin kolmen kilometrin matkan saavuttaen Suomussalmen pappilan tienhaaran. Täällä saatiin yhteys Haukiperän lossin suunnasta edenneisiin suomalaisjoukkoihin ja huoltoyhteys saatiin näin auki. Iltayöstä I/JR 27 pääsi vielä etenemään vielä noin kilometrin matkan kohti kirkonkylää. IV/KT-Pr:n kaksi komppaniaa yritti edetä pohjoisempaa reittiä tavoitteenaan katkaista neuvostojoukkojen toinen itään johtava tieyhteys. Puna-armeijan vastatoimien vuoksi komppaniat joutuivat kuitenkin vetäytymään takaisin. Eversti Siilasvuolle alistettu ErP 15 hyökkäsi kirkonkylän länsipuolelle Hulkonniemeen edenneiden neuvostojoukkojen asemia vastaan, mutta joutui palaamaan takaisin lähtöasemiinsa vastarinnan osoittauduttua liian kiivaaksi.
13. joulukuuta suomalaisjoukot jatkoivat hyökkäystään kirkonkylän suunnassa, mutta puna-armeijan aktiivisista vastatoimista johtuen eteneminen jäi kokonaisuudessaan vähäiseksi. Kirkonkylän pohjoispuolella suomalaiset saivat sen sijaan osin katkaistua neuvostojoukkojen toisen tieyhteyden itään alueella hyökänneen I/JR 27:n edetessä ja asettuessa puolustukseen mainitun tielinjan läheisyyteen. Ylivoimaansa ja panssareihinsa tukeutuen puna-armeija kykeni kuitenkin ajoittain tielinjaa käyttämään, joskin suomalaiset pystyivät aiheuttamaan liikenteelle tappioita. Hulkonniemessä yritettiin neuvostodivisioonan huoltoyhteyttä pohjoisen (Juntusrannan) suuntaan katkaista, mutta suomalaisjoukot joutuivat täälläkin vetäytymään takaisin seuraavan yön aikana.
thumb|left|200px|Kuvassa suksilla lumen päälle tuettu pikakivääri, jollaista menetelmää käytettiin myös Suomussalmen taisteluiden aikana. 14. joulukuuta vahvennettu JR 27 jatkoi hyökkäyksiään kohti Suomussalmen kirkonkylää, mutta tulokset jäivät vähäisiksi kylän aluetta puolustaneen puna-armeijan JR 759:n puolustautuessa ankarasti hyökkäysvaunujen tukemana. Neuvostojoukot olivat ehtineet linnoittautua poltetun kylän rakennusten kivijalkoihin ja kellareihin rakentamiinsa asemiin. Kirkonkylää puolustanut neuvostorykmentti saatiin kuitenkin puristettua vain noin kahden neliökilometrin alueelle. Kirkonkylästä itään johtavan tielinjan alueella itäisimmät suomalaisjoukot joutuivat päivän aikana vetäytymään etummaisista asemistaan kirkonkylän alueen neuvostojoukkojen avuksi lähetettyjen joukkojen kärjen saatua niihin taistelukosketuksen. Puna-armeijan 44. divisioonan kärki oli saapunut alueelle Raatteen tietä pitkin. Hulkonniemessä yritti vahvistettu ErP 15 jälleen illalla katkaista kirkonkylää miehittäneiden neuvostojoukkojen viimeistä vapaata yhteyttä omiinsa, mutta hyökkäys ei vieläkään tuottanut toivottua tulosta. Puna-armeijan Ukrainassa muodostettu 44. divisioona aloitti päivän aikana marssinsa kohti Suomussalmea Vienan Kemistä. Divisioonan etummaiset osat pystyivät etenemään huonoista tieoloista johtuen vain noin 10 kilometriä päivässä.
15. joulukuuta kirkonkylän alueella saavutettiin vain vähäistä menestystä II/JR 27:n vallattua aamupäivällä ns. kansakoulun mäen, mutta muiden pataljoonien alueella menestystä ei yrityksistä huolimatta saatu. Kuomasjärven-Kuivasjärven välisellä kannaksella taisteleva Osasto Kontula (kaksi erillistä komppaniaa ja pioneerijoukkue) torjui puna-armeijan noin komppanian vahvuisen yksikön hyökkäyksen asemiaan vastaan. Hulkonniemessa yritettiin jälleen katkaista neuvostojoukkojen yhteyttä pohjoiseen.
16. joulukuuta Ryhmä Siilasvuon hyökkäys Suomussalmen kirkonkylää puolustanutta puna-armeijan JR 759:ä vastaan ei vieläkään tuottanut tulosta neuvostojoukkojen puolustautuessa sitkeästi asemissaan. Suomalaisjoukot olivat hyökänneet lukumäärältään ylivoimaisia neuvostojoukkoja vastaan jo usean päivän ajan ja suomalaiset joutuivat nyt keskittymään joukkojensa taistelukyvyn palauttamiseen mm. huoltoaan järjestelemällä. Lisäksi suomalaiset, hyökkäysten epäonnistuttua, joutuivat odottamaan pohjoisemmaksi siirtyvien suomalaisjoukkojen aloittaman sissitoiminnan (neuvostojoukkojen selustayhteyksiä vastaan) vaikutuksia puna-armeijan yksiköiden taistelukykyyn. Taistelut alueella alkoivat muodostua lähinnä asemasodan luonteisiksi. Hulkonniemen alueella suomalaiset yrittivät jälleen kolmen komppanian voimin tuloksetta katkaista neuvostojoukkojen selustayhteydet pohjoiseen. Kuomas- ja Kuivasjärven välisellä kannaksella olevat suomalaisjoukot otti komentoonsa kapteeni Simo Mäkinen ja alueella taisteleva osasto nimettiin hänen mukaansa Osasto Mäkiseksi. Suomussalmelle edenneiden neuvostojoukkojen komentaja prikaatinkomentaja Zelentsov piti joukkojensa asemaa toivottomana ja pyysi lupaa vetäytyä pois Suomussalmelta.
18. joulukuuta suomalaiset saivat lopullisesti katkaistua Suomussalmelle edenneiden neuvostojoukkojen suoraan itään johtavan huoltoreitin. Ryhmä Siilasvuon muilla lohkoilla päivä oli melko rauhallinen.
19. joulukuuta Ryhmä Siilasvuon joukot jatkoivat lepotaukoaan ja taistelutoiminta ryhmän lohkoilla oli vähäistä. Raatteen tien suunnassa suomalaiset suorittivat ensimmäiset tuliylläkkönsä tielinjaa etenemässä olevien neuvostojoukkojen leirialueita vastaan 20. joulukuuta vastaisena yönä. Suomalaisten aktiivinen sissitoiminta alueella oli alkamassa, vaikka suomalaisjoukkojen esikunnissa ei alueelle etenemässä olevien puna-armeijan joukkojen määrä vielä ollutkaan selvillä.
Suomussalmen-Juntusrannan välisellä alueella taistelevat joukot oli jaettu kahteen, toisistaan erilliseen ryhmään, joihin lisäalistusten (keskitykset jouluaattoon mennessä) jälkeen kuului mm. :
Muutaman päivän mittaisen hiljaisemman jakson aikana (jonka aikana suomalaiset keskittivät alueelle yllä mainittuja joukkojaan) taistelutoiminta jäi vähäisemmäksi, tosin Raatteentien suunnalla yritti suomalaisten I/JR 27 tuhota 23. joulukuuta alueelle edenneet neuvostojoukot. Hyökkäys jäi osin tuloksettomaksi puna-armeijan joukkojen ollessa asemiin kaivautuneina ja lukumäärältään ylivoimaisia. Suomalaisten isku neuvostojoukkojen selustaan aiheutti kuitenkin neuvostojoukoille noin 30 kaatuneen ja 40 haavoittuneen sekä 150 hevosen tappiot, joiden seurauksena puna-armeijan keskuudessa alkoi levitä pelko suomalaisjoukkoja kohtaan. 24. joulukuuta Suomussalmen kirkonkylässä olevat neuvostojoukot aloittivat kolme tuntia kestäneen tykistön tulivalmistelun jälkeen hyökkäyksen kohti itää (tavoitteenaan saada yhteys Raatteen tien suunnassa länttä kohti eteneviin omiin joukkoihinsa). Hyökkäysvalmisteluita tuki myös puna-armeijan ilmavoimat 12 hävittäjäkoneella. Puna-armeijan hyökkäys kesti koko iltapäivän. Suomalaisjoukot saivat kuitenkin voimansa äärimmilleen venyttäen hyökkäyksen torjuttua menettäen vain muutaman etumaisen tukikohtansa. Neuvostojoukot uusivat hyökkäyksensä 25. joulukuuta, mutta puna-armeijan jalkaväellä ei ollut enää tarvittavaa hyökkäysvoimaa, eikä suomalaisilla ollut suuria vaikeuksia torjua tätä hyökkäystä. Sodan jälkeen Neuvostoliiton 9. armeijan esikunnassa arvioitiin hyökkäyksen epäonnistuneen lähinnä Raatteen tietä etenevän 44. divisioonan passiivisuuden vuoksi.
27. joulukuuta aamulla kello 7.30 suomalaiset aloittivat hyökkäyksensä aamuhämärän turvin 8 minuuttia kestäneen tulivalmistelun jälkeen. Osasto Fagernäsin kärkijoukot (IV/KT-Pr) valtasivat Turjanlinnan alueen ja jatkoivat etenemistään vastustajan pesäkkeitä tuhoten saavuttaen aamupäivällä Hulkonniemen kyläaukean reunan, jonne hyökkäys sitten pysähtyi. Toisessa portaassa edennyt I/JR 64 yritti jatkaa hyökkäystä pohjoisen kautta kiertäen, mutta hyökkäys pysähtyi neuvostojoukkojen tuleen. Osasto Harolan kärkenä edennyt ErP 15 pääsi päivän aikana etenemään aivan Suomussalmelta Kuusamoon johtavan maantien varteen, mutta tien katkaiseminen ei onnistunut neuvostojoukkojen tehdessä vastahyökkäyksiään panssarivoimiensa tukemana. II/JR 64 pääsi kuitenkin usean tunnin taistelun jälkeen katkaisemaan mainitun maantien hieman etelämpänä. Myös pohjoisemmassa 3./ErP 15 sai katkaistua Kuusamoon johtavan tien. Seuraavan yön aikana Hulkonniemen alueella suomalaiset kävivät ajoittaista tulitaistelua neuvostojoukkojen kanssa. Suomussalmen kirkonkylän alueella eivät suomalaiset saavuttaneet päivän aikana merkittävää menestystä hyökkäyksistään huolimatta.
Neuvostojoukkojen 9. armeijan esikunta oli ollut yhteydessä Stavkaan jo ennen puoltayötä ja raportoinut Suomussalmelle edenneiden neuvostojoukkojen hankalasta tilanteesta. Armeijan esikunta sai saman tien luvan vetää joukot pois ja esikunta antoikin nopeasti joukoille vetäytymiskäskyn. Neuvostojoukot aloittivat vetäytymisensä Kiantajärven jäätä pitkin kohti Juntusrantaa 28. joulukuuta kello 4 (Suomen aikaa). Suomalaiset olivat tulkinneet puna-armeijan joukkojen liikehtimisen vastahyökkäykseen valmistautumiseksi ja olivat ryhmittyneet puolustukseen. Neuvostojoukkojen perääntyminen tuli yllätyksenä eivätkä suomalaiset saaneet vastatoimiaan kyllin nopeasti käyntiin ja suuri osa 163. Divisioonan joukoista pääsi vetäytymään jäätä pitkin Juntusrantaan. Osasto Mäkisen alueella puna-armeija sai hyökättyä vain pataljoonan suuruisin voimin, mutta tulivat torjutuiksi alueella juuri saapuneet Sissipataljoona 1:n vastatoimin.
Puna-armeijan 163. divisioonan vetäydyttyä Suomussalmelta saattoi 9. divisioonan esikunta keskittää huomionsa Raatteen tien suunnassa etenevään puna-armeijan 44. divisioonaan. Pohjois-Suomen ryhmän esikunta antoi 30. joulukuuta divisioonan esikunnalle käskyn valmistautua huollon, levon ja joukkojen järjestelyiden jälkeen lyömään aiemmin mainittu neuvostodivisioona.
Divisioonan taistelut Suomussalmen suunnassa tammikuussa
thumb|250px|Suomalaisia hiihtojoukkoja 9. divisioonan esikunnalle oli jo joulukuun lopulla selvinnyt, että Raatteen tien suunnassa eteni kokonainen neuvostodivisioona (Neuvostoliiton 44. divisioona). Suomalaisten toistuvat iskut neuvostojoukkojen selustaan olivat vahingoittaneet puna-armeijalaisten taistelumoraalia ja aiheuttaneet suoranaista "suomalaiskauhua". Neuvostolähteissä kerrotaan muun muassa, että kokonainen neuvostopataljoona olisi jättänyt asemansa ampumatta laukaustakaan kuultuaan hiihtämisen ääniä läheisyydestään. Jälkikäteen suoritetussa tutkimuksessa asemien läheltä (puolen kilometrin säteellä) ei ollut löytynyt suomalaisten tekemiä latuja. Puna-armeijan 44. divisioona kuului periaatteessa neuvostoliiton taistelukykyisimpiin yhtymiin. Divisioona oli osallistunut Neuvostoliiton 17. syyskuuta 1939 aloittamaan Puolan itäosien miehitykseen. Jo tuolloin divisioonassa oli ilmennyt kurinpidollisia ongelmia ja Suomen vastaiselle rintamalle siirtymisen aikana divisioonasta karkasi 69 miestä. Divisioonan oman, sisäisen tiedusteluorganisaation mukaan sotilaiden mielialat olivat heikot ja miehistö puhui avoimesti keskenään haluttomuudestaan taistella suomalaisia vastaan.
Suomalaisjoukot aloittivat Pohjois-Suomen Ryhmältä saamansa käskyn (puna-armeijan 44. divisioonan tuhoaminen) edellyttämät valmistelut samanaikaisesti kun osa joukoista oli vielä Suomussalmen alueella ns. maaston puhdistustehtävissä. Kuivas- ja Kuomasjärven väliselle kannakselle siirrettiin II/JR 27, joka otti samalla rintamavastuun alueella irrottaen mm. SissiP 1:n joukot aluksi divisioonan reserviksi. Mainittu pataljoona sai kuitenkin vuoden viimeisenä päivänä hyökkäyskäskyn, jonka mukaan sen tuli edetä etelän kautta kiertäen Haukilan kylä seudulla itään johtavalle tielle Kuomasjoella taistelevien neuvostojoukkojen selustaan. 1. tammikuuta 1940 pataljoona oli siirtymässä hyökkäysasemiin ja sai samalla kosketuksen puna-armeijan joukkoihin (joiden olisi tehtävänsä mukaan kierrettävä etelän kautta suomalaisjoukkojen selustaan). Nelituntisen taistelun seurauksena suomalaiset saivat työnnettyä vastassa ollutta neuvostopataljoonaa taaksepäin, mutta suomalaishyökkäys pysähtyi puna-armeijan varustettujen asemien eteen noin kilometrin etenemisen jälkeen. Päivän aikana kaikki alueelle keskitetyt joukot alistettiin eversti Siilasvuolle, joka laati esikuntansa tuella oman hyökkäyssuunnitelmansa. Alkuperäisestä kaksipuoliseen (etelästä ja pohjoisesta) saarrostukseen perustuvasta suunnitelmasta luovuttiin ja hyökkäys päätettiin toteuttaa vain eteläsuunnasta saarrostaen. Suomalaiset aloittivat päivän aikana ensimmäiset hyökkäyksensä etelän kautta kiertävillä joukoillaan ja jatkoivat jo aloitettujen tielinjojen rakennustöitä, lisäsivät tiedusteluaan neuvostojoukkojen suuntaan sekä aloittivat siirtymismarssinsa käskettyihin lähtöasemiin.
Päivän aikana suomalaisten JR 27 aloitti hyökkäyksensä Kuivasjärven eteläpuolelta neuvostojoukkojen sivustasta pyrkien katkaisemaan Raatteeseen johtavaa tietä Haukilassa. I/JR 27:n onnistui edetä neuvostojoukkojen niitä havaitsematta aivan Raatteen tien tuntumaan illan hämärtyessä. Pataljoonan onnistui yllättää puna-armeijan tykistöasema ja tuhota sen miehistö pari kilometriä Haukilan kylästä itään. Samalla pataljoonan onnistui tuhota kohti itää matkalla ollut autokolonna. Raatteen tietä ei suoranaisesti saatu neuvostojoukkojen vastatoimien vuoksi katkaistua, mutta suomalaisten onnistui estää tielinjan käyttäminen omalla tulellaan.
2. tammikuuta neuvostojoukkojen vastahyökkäykset Raatteen tien tuntumaan edenneitä JR 27:n joukkoja vastaan alkoivat niin idästä kuin lännestä. Pioneerien rakentaman murroksen ja suomalaisasemiin saadun pst-tykin avulla suomalaiset saivat kuitenkin pidettyä asemansa. Paikalle saapunut pst-tykki onnistui pian asemiintulonsa jälkeen tuhoamaan kahdeksan puna-armeijan panssarivaunua. JR 27:n hyökkäyksen jatkaminen ei kuitenkaan onnistunut. Hyökkäysyritykseen osallistunut SissiP 1:n joukot epäonnistuivat hyökkäyksessään ja hajaantuivat, joten mainittu pataljoona oli vedettävä taaemmaksi uudelleen järjesteltäväksi ja saamaan lepoa. Saman päivän aikana Jalkaväkirykmentti 64 siirtyi Vuokinrantaan noin 15 kilometriä pohjoisempana olevan etulinjan taakse etelän kautta. Osasto Kari (mm. ErP 15 ja IV/KT-Pr) siirtyi Vuokkiniemen–Lehtoniemen alueelle vajaa kymmenen kilometriä Kuivan- ja Kuomasjärven välisen kannaksen taakse ryhmittyen Vuokkijärven eteläpuolelle. Siirtyminen tapahtui sankan lumipyryn ansiosta häiriöttä pääosin valmiiksi saatuja tilapäisteitä pitkin.
thumb|left|250px|Puna-armeijan 44. divisioonalla oli käytössään 44 hyökkäysvaunua, joista osa kuvassa olevaa T-37-tyyppiä. 5. tammikuuta suomalaiset olivat saattaneet hyökkäysvalmistelunsa päätökseen. Suunnitelman mukaisesti Haukilan alueella hyökkäsi yhteensä kuuden pataljoonan voimat, Eskolan alueella kolme ja Likoharjun suunnassa yksi pataljoona. Luonnonolot olivat ankarat pakkasen kiristyessä liki 30 asteeseen ja maassa oli noin 40 senttimetrin lumipeite.
Päivän aikana divisioonan hyökkäysvoimien pääosat Haukilan alueella eivät saavuttaneet merkittäviä maastollisia voittoja, mutta neuvostodivisioonan kärjessä olleen puna-armeijan JR 25:n asema kävi koko ajan tukalammaksi ja illansuussa suomalaiset saivat jo ensimmäiset vankinsa. Osasto Kari aloitti oman hyökkäyksensä kohti Tyynelän kylää nelisen kilometriä etulinjan takana, mutta hyökkäys ei tuottanut päivän aikana tulosta lähinnä pst-aseiden puutteesta johtuen. Likoharjun suunnassa (noin 15 kilometriä etulinjan takana) edennyt II/JR 64 pääsi aivan Raatteen tien tuntumaan, mutta ei saanut sitä vielä katkaistuksi. Myöskään I/JR 64 ei saanut vielä katkaistua Raatteen tietä kymmenen kilometriä etulinjan takana (Eskolasta pohjoiseen) jouduttuaan ensin hyökkäämään kahden neuvostojoukkojen varustaman aseman läpi.
6. tammikuuta aamulla JR 65:n joukkojen hyökkäykset Haukilan kylää vastaan pohjoisesta eivät tuottaneet tulosta, mutta puolilta päivin neuvostojoukkojen havaittiin pyrkivän suomalaisrintamaan hyökkäyksessä syntyneiden aukkojen kautta kohti itää. Puna-armeijan 44. divisioonan komentaja prikaatinkenraali Aleksei Vinogradov oli tehnyt päätöksen divisioonansa vetäytymisestä itään, koska hänen mielestään edellytyksiä taisteluiden jatkamiselle ei enää ollut olemassa suomalaisten käytännössä katkaistua neuvostojoukkojen huoltoyhteydet. Virallinen päätös koko divisioonan vetäytymisestä tehtiin myöhään iltapäivällä. Tavoitteena oli aluksi ottaa mukaan koko divisioonan kalusto tai tuhota se. Etelästä kohti Haukilan kylää hyökkäävän suomalaisten JR 27:n joukkojen taistelukyvyn todettiin jo laskeneen viikon kestäneissä taisteluissa ja aamulla aloitettu hyökkäys ehdittiin jo keskeyttää tuloksettomana. Puolen päivän aikaan hyökkäystä päätettiin kuitenkin vielä jatkaa, koska ensimmäiset tiedot neuvostojoukkojen aloittamasta vetäytymisestä saatiin pohjoisempana taistelevilta suomalaisjoukoilta. JR 27:n joukot pääsivät iltapäivän ja illan aikana ankarasti taistellen eteenpäin saavuttaen Raatteen tien, joka saatiin nyt lopullisesti katkaistua.
Aamulla Osasto Kari sai myös Raatteen tien katkaistua Tyynelän ja Mattilan kylien välissä saatuaan hyökkäyksensä tueksi panssarintorjuntatykin. ErP 15 ryhmittyi tien katkaisukohtaan puolustukseen ja murrosti tien tavoitteenaan estää lännestä itään pyrkivien neuvostojoukkojen etenemistä. Neuvostojoukkojen vastahyökkäykset alkoivat lähes välittömästi, mutta ne tulivat torjutuiksi. Myös IV/KT-Pr:n toinen komppania pääsi katkaisemaan Raatteeseen johtavan tien muutama kilometri idempänä ja sai lähes välittömästi vastaansa neuvostojoukkojen hyökkäyksiä, jotka onnistuttiin kuitenkin alueelle lähetettyjen lisävoimien turvin torjumaan. Likoharjun suunnassa, edellisistä taas useita kilometrejä idempänä, neuvostojoukkojen onnistui karkottamaan vastahyökkäyksillään suomalaiset aivan tielinjan läheisyydestä. Raatevaarassa, aivan valtakuntien rajan läheisyydessä, suomalaiset onnistuivat sitä vastoin noin komppanian voimin katkaisemaan Neuvostoliittoon johtavan tien.
Haukilan alueella neuvostojoukot yrittivät ennen keskiyötä epätoivoisesti murtautua suomalaisasemien läpi panssarivaunujensa tukemana. Ilman yhtenäistä johtoa tehty hyökkäys johti kuitenkin puna-armeijan suuriin tappioihin ja suomalaisten samanaikaisesti toteuttama sivustahyökkäys lisäsi vielä entuudestaan sekasortoa neuvostojoukoissa. Taistelu laantui vasta seuraavan aamun koittaessa.
7. tammikuuta JR 27:n joukot ottivat vaikeuksitta haltuunsa Haukilasta Lauttalammelle johtavan osan Raatteeseen johtavasta tiestä. Samalla suomalaiset ottivat erittäin merkittävän määrän sotasaalista ja toista tuhatta sotavankia. Muissa Raatteen tien haltuunottokohdissa suomalaisjoukot pitivät tien edelleen katkaistuna, joten neuvostojoukot joutuivat vetäytymään alueelta pohjoisten metsien kautta kiertäen suomalaisten niitä takaa-ajaessa.
thumb|250px|Raatteen tien puna-armeijan kaatuneita ja sotasaalista. Raatteen tien taistelut päättyivät käytännössä päivän aikana suomalaisten saavuttamaan merkittävään voittoon. Suomalaiset saivat sotasaaliikseen mm. :
Tämän lisäksi suomalaiset ottivat taistelualueelta noin 1200 sotavankia. Suomalaisten kannalta uhka valtakunnan katkaisemisesta kahtia oli vältetty. Neuvostolähteiden mukaan puna-armeijan 44. divisioonan tuho ei ollut niin täydellinen kuin suomalaislähteissä on annettu ymmärtää. Divisioonan miehistötappiot ovat neuvostolähteiden mukaan olleet 1001 kaatunutta, 1430 haavoittunutta ja 2243 kadonnutta.
Divisioonan tehtävä oli suoritettu Suomussalmen alueella. Suomalaisjoukot asettuivat aluksi puolustukseen ja taistelutoiminta oli vähäistä. Suomalaisten esikunnilta meni useita vuorokausia divisioonan joukkojen jatkokäytön suunnitteluun ja joukot käyttivät aikaa mm. lepoon ja sotasaaliin keräämiseen. Divisioona sai uusia käskyjä ja siitä irrotettiin mm. JR 64, joka siirtyi 12. tammikuuta saamansa käskyn perusteella Laatokan Karjalaan IV armeijakunnan alaisuuteen. 9. divisioonan pääosat (mm. JR 27, JR 65 pois luettuna yksi pataljoona, divisioonan esikunta, pioneeri- ja viestipataljoonat sekä huoltojoukot) siirtyivät Kuhmon rintamalle 21.–26. tammikuuta välisenä aikana.
Divisioonan taistelut Kuhmon suunnassa
thumb|250px|Suomalaiset käyttivät taistelualueella runsaasti suksia esim. keskitysmarsseihin.
Puna-armeijan 54. divisioonan päästyä etenemään syvälle Suomen alueelle sodan alkupäivinä Kuhmossa päämaja alisti 9. divisioonan joukoista mm. JR 25:n ja Kevyt osasto 9:n suoraan Pohjois-Suomen Ryhmälle. 9. divisioonan alueelle 5.–6. joulukuuta välisenä aikana siirretyistä joukoista muodostettiin komentajansa (everstiluutnantti Aksel Vuokko) mukaan nimetty Prikaati Vuokko.
9. divisioonan esikunta aloitti hyökkäyssuunnitelmansa laatimisen jo ennen siirtymistään Kuhmoon. Hyökkäyssuunnitelma oli hyvin samankaltainen kuin Raatteen tien hyökkäyssuunnitelma ja se hyväksyttiin Pohjois-Suomen Ryhmän esikunnassa 25. tammikuuta sellaisenaan. Divisioonan hyökkäyssuunnitelman mukaan hyökkäyksellä tulisi katkaista alueelle edenneen neuvostodivisioonan joukot useaan pienempään osaan. Neuvostodivisioona oli ryhmittynyt lähelle tielinjaa noin 40 kilometrin matkalla, joten suomalaisjoukkojen keskittämisellä tielinjan katkaisukohtiin uskottiin saatavan puna-armeijan joukot useampaan mottiin. Prikaati Vuokko (mm. JR 25) alistettiin takaisin divisioonalle 28. tammikuuta.
Helmikuun puoltaväliä lähestyttäessä 9. divisioona oli lähes kaksi viikkoa kestäneiden taisteluiden aikana saanut puna-armeijan 54. divisioonan jaettua noin 45 kilometrin mittaisella alueella useaan mottiin. Suomalaisjoukot sitoutuivat nyt neuvostojoukkojen 54. divisioonan avustamiseen pyrkivien puna-armeijan yksiköiden hyökkäysten torjuntaan. Merkittävimmät taistelut käytiin suoraan idästä (Löytövaaran alueella) hyökkääviä neuvostojoukkoja vastaan ja erityisesti suoraan pohjoisesta, erämaan halki, etenevää Dolinin hiihtoprikaatia vastaan. 16. helmikuuta tehdyn ratkaisevan hyökkäyksen jälkeen koko Dolinin hiihtoprikaati käytännössä tuhottiin.
Dolinin hiihtoprikaatia vastaan käytyjen taisteluiden jälkeen suomalaiset ryhmittelivät joukkojaan osin uudelleen. 9. divisioonan joukkojen ryhmitys ja tehtävät olivat pääpiirteissään helmikuun puolivälissä seuraava :
Kuusijoki-linjan taisteluiden laannuttua suomalaiset pystyivät siirtämään alueelle keskittämänsä lisäjoukot toteuttamaan niille aiemmin annettuja tehtäviä. Muutamia päiviä kestäneiden valmistelujen jälkeen suomalaiset hyökkäsivät 25. helmikuuta Reuhkavaaraan motittamiaan neuvostojoukkoja vastaan. Puoleen päivään mennessä oli motti kukistettu. Taisteluissa kaatui noin 200 neuvostosotilasta ja kolme suomalaista. Loson mottiin hyökättiin 27. helmikuuta, mutta se tuli torjutuksi. Kahden seuraavan päivän aikanakaan ei menestystä saavutettu. Suomalaisten uudessa hyökkäyksessä 2.–3. maaliskuuta saatiin joitakin pesäkkeitä tuhottua, mutta motti ei kukistunut.
Samanaikaisesti Reuhkavaaran motin valtauksen kanssa hyökättiin Luelahden kolmoismottiin, joista ensin hyökättiin Esikuntakukkulalle, jonka puolustajat taistelun lopulla irtautuivat Itäiseen ja Läntiseen. Taistelussa sai surmansa 48 suomalaista. Hyökkäystä jatkettiin Luelahti Itäiseen 3. maaliskuuta ja motti kukistui 8. maaliskuuta kiivaiden taisteluiden jälkeen. Hyökkäys motin läntiseen osaan alkoi 12. maaliskuuta ja se keskeytettiin seuraavana päivänä kello yhdeksän tiedon kello 11 alkavasta tulitauosta saavuttua.
Tappiot
9. divisioona oli talvisodan suurimmat tappiot kärsinyt divisioona. Tappioiden syynä on pidettävä mm. hyökkäyksellisiä sotatoimia (Suomussalmi ja Raatteen tie) sekä erittäin ankaria luonnonolosuhteita (jotka johtivat mm. paleltumisiin). 9. divisioonan tappiot olivat noin 1 030 kaatunutta, noin 150 kadonnutta ja noin 3 360 haavoittunutta, joten kokonaistappioiksi muodostui noin 4 540 miestä.
Lepola
Lepola voi tarkoittaa muun muassa seuraavia paikkoja:
Sukunimenä:
Antillienturpiaali
Antillienturpiaali (Agelaius humeralis) on Kuubassa ja Hispaniolassa, mahdollisesti myös Puerto Ricossa elävä varpuslintu. Sen elinympäristön ala on noin 109 000 neliökilometriä.
Ultraviolet
Ultraviolet tarkoittaa seuraavia asioita:
Schildts & Söderströms
Schildts & Söderströms Ab on suomalainen kustannusyhtiö, joka muodostui kun Schildts ja Söderströms yhdistyivät 1. helmikuuta 2012.
Separatismi
Separatismi on liikehdintää jonkin alueen tai väestön irrottamiseksi nykyisestä valtiomuodostelmasta. Separatismin taustalla olevia syitä voivat olla taloudelliset tekijät tai poliittiset tekijät, kuten nationalismi ja alueelliset tai etniset erimielisyydet. Separatismin kannattajaa kutsutaan separatistiksi.
Monissa maissa separatistinen toiminta on kiellettyä ja ankarasti rangaistavaa. Separatismiin saattaa liittyä myös terrorismi tai muu sotilaallinen toiminta. Separatisteina pidetyt liikkeet eivät aina itse julistaudu separatisteiksi, vaan pitävät itseään usein ennemmin nationalisteina, jotka auttavat omaa kansaansa.
Vapaa duunari Ville-Kalle
Vapaa duunari Ville-Kalle on vuonna 1984 ensi-iltansa saanut Visa Mäkisen komediaelokuva. Elokuvassa nähdään muun muassa Irwin Goodman, joka esittää itseään.
Vapaa duunari kuvattiin Porissa marraskuussa 1983. Elokuvan ensi-ilta elokuvateatterissa oli 24. helmikuuta 1984 ainoastaan Tampereella, missä sen katsoi vain 551 henkeä. Elokuvan televisioesitys 28. kesäkuuta 1986 MTV:n kakkosverkossa keräsi 164 000 katsojaa ja 7. elokuuta 1993 MTV3-kanavalla sitä seurasi 532 000 katsojaa.
Pan Visionin julkaisema DVD-julkaisu sekä jotkut VHS-julkaisut elokuvasta julkaistiin pelkällä Vapaa duunari -nimellä.
Juoni
Vilho-Kalho "Ville-Kalle" Mölsä (Allan Tuppurainen), elää tavallista maalaiselämää vanhempiensa ja kolmen veljensä kanssa Mölsän kartanossa. Ville-Kalle on luonnonsuojelija ja hän pitää aina mukanaan Väyrynen -nimistä hiirtä. Räjäytettyään tilan myrkkyvaraston aktivistitoimena Ville-Kalle suututtaa isänsä niin, että joutuu pakenemaan kotikartanostaan kaupunkiin etsimään onnea.
Ville-Kalle majoittuu hotelliin, jonka portieerina (Heikki Helakorpi) toimii hänen isänsä pikkuserkku, jota paremman nimityksen puutteessa kutsutaan "Pikkusedäksi". Pikkusetä rakastaa julkisuuden henkilöiden imitoimista. Ville-Kalle ihastuu samassa hotellissa asuvaan kotikylän Liisaan (Lilli Suomalainen), mutta Liisan kummisetänä Pikkusetä aikoo hankkia tälle lääkäripuolison, eikä näin halua Ville-Kallen tapailevan häntä.
Ville-Kalle majoittuu samaan sviittiin Onnin (Aimo Heino) ja Lennun (Matti Ruohola) kanssa, jotka omistavat Onnin Ohjelmatoimisto OY:n, jonka jokapäiväiseen ohjelmaan kuuluu "kortteeri- ja leipärahan keruu". Onnilla kerrotaan olevan 16 lasta, joilla kaikilla on eri äiti ympäri maailmaa. Asioidenhoitaja Lennu haaveilee mafiaan liittymisestä, on hieman vainoharhainen ja kantaa aina asetta mukanaan. Supermarketissa maistiaisia syödessään Lennu kohtaa kauhukseen Irwin Goodmanin, jota hän on vältellyt sadan markan velkansa takia. Ville-Kalle tulee Irwinille mustasukkaiseksi, sillä Liisa on Irwinin seurassa. Pian kuitenkin paljastuu, etteivät Liisa ja Irwin seurustele, vaan Irwin on Liisan laulunopettaja.
Seuraavana päivänä Onni lähettää Lennun ja Ville-Kallen ostamaan keinutuolia, sillä hänestä on tulossa isoisä. Lennu hankkii keinutuolirahat ryöstämällä aseellaan pajatson. He ostavat antiikkiliikkeestä keinutuolin, jonka toheloivan antiikkimyyjän (Ilmari Saarelainen) he saavat luovuttamaan kuusi markkaa halvemmalla. Tällä välin Onni on kadonnut Buenos Airesiin katsomaan mopoiluonnettomuudessa loukkaantunutta Jose-Maria -lastaan. Hän antaa kirjeessään Lennulle yhtiön johtamisoikeuden. Lennu hankkii yhtiölle rahaa rahastamalla pajatsoja. Ville-Kalle toimii pätkähommissa rintaliivien myyjänä, leipurina, hierojana, valokuvakehittäjänä, tuote-esittelijänä hengenpelastajille, itsepuolustuskurssin pitäjänä, sekä lehdenmyyjänä, missään työssä kummoisemmin menestymättä.
Elokuvan loppukohtauksessa konserttinsa jälkeen Ville-Kalle paljastaa tunteensa Liisalle. Tämä houkuttelee Ville-Kallen huoneeseen, jossa on Ville-Kallen yllätykseksi hänen vanhempansa ja veljensä. Liisa oli käynyt pyytämässä Ville-Kallen kättä tämän isältä ja kutsunut heidät juhliin Ville-Kallen konsertin johdosta. Juhliin ilmaantuu myös Onni 16 lapsensa kera. Kohtauksen loppupuolella elokuvan ohjaaja Visa Mäkinen tekee pienen cameoroolin, jossa hän tulee "Poikki!"-huutaen kuvaan kritisoimaan, kuinka käsikirjoitusta ei noudateta kunnolla. Mäkinen saa kakun naamalleen ja juhlavieraat kerääntyvät kuuntelemaan Ville-Kallen ja Lennun rock'n'roll -esitystä.
Arvioita
Helsingin Sanomien Mikael Fränti kirjoitti elokuvan tv-esityksen alla 1993 elokuvan olevan kamala yritelmä, joka näyttää kehnolta kotivideolta. Video-oppaassa vuodelta 1994 Bello Romano kutsuu elokuvaa leikkikoulutason pullautukseksi ja antaa sille tähtien sijaan pommin, mikä vastaa sanallista arviota ”täysin epäonnistunut tekele”.
Vivian Cheruiyot
Vivian Jepkemoi Cheruiyot (s. 11. syyskuuta 1983 Keiyo) on kenialainen kestävyys- ja maastojuoksija.
Cheruiyot voitti Dublinin maastojuoksun MM-kisoissa 2002 nuorten sarjan MM-pronssia ja joukkuekultaa. Myöhemmin samana vuonna hän voitti alle 20-vuotiaiden Kenian-mestaruuden 5 000 metrillä ja Kingstonin nuorten MM-kisoissa pronssia samalla matkalla ajalla 15.56,04. Brysselin maastojuoksun MM-kisoissa 2004 hän juoksi lyhyellä matkalla kahdeksanneksi ja sai joukkuehopeaa. Hän oli kahdeksas myös Fukuokan maastojuoksun MM-kisoissa 2006 lyhyellä matkalla ja sai jälleen joukkuehopeaa. Samana vuonna IAAF:n yleisurheilufinaalissa hän sijoittui 5 000 metrillä viidenneksi ja 3 000 metrillä kolmanneksi.
Cheruiyot voitti kultaa Punta Umbrían maastojuoksun MM-kisoissa 2011 sekä henkilökohtaisessa että joukkuekilpailussa. Hän voitti heinäkuussa 10 000 metrin Kenian-mestaruuden ja juoksi Tukholmassa 5 000 metrillä maansa ennätyksen 14.20,87. Daegun MM-kilpailuissa 2011 hän voitti 10 000 metrin maailmanmestaruuden ajalla 30.48,98 Kenian ottaessa neloisvoiton. Cheruiyot voitti MM-kultaa myös 5 000 metrillä ajalla 14.55,36. Hän voitti 10 000 metrin Kenian-mestaruuden 2012. Lontoon olympialaisissa 2012 hän voitti pronssia 10 000 metrillä ennätyksellään 30.30,44 ja hopeaa 5 000 metrillä ajalla 15.04,73.
Cheruiyotin valmentajana toimii Ricky Simms.
Ouham-Pendé
Ouham-Pendé on yksi Keski-Afrikan tasavallan prefektuureista. Sen pääkaupunki on Bozoum. Ouham-Pendén pinta-ala on 32 100 neliökilometriä ja siellä on vuoden 2003 väestönlaskennan mukaan 430 506 asukasta.
Ouham-Pendén rajanaapurit ovat Nana-Mambéré, Ombella-Mpoko, Ouham, Kamerun ja Tšad. Ouhamjoki virtaa prefektuurin läpi, ja Logone saa sieltä alkunsa.
Alberto Bachelet
pienoiskuva|Alberto Bachelet Alberto Arturo Miguel Bachelet Martínez (s. n. 1922 – 12. maaliskuuta 1974) oli Chilen ilmavoimien prikaatikenraali. Hän vastusti kenraali Augusto Pinochetin vallankaappausta, jolloin hänet vangittiin. Hän kuoli muutamien kuukausien kidutuksen jälkeen sydänkohtaukseen maaliskuussa 1974.
Alberto Bachelet oli naimisissa antropologi Ángela Jeria Gómezin kanssa. Heidän tyttärensä Michelle Bachelet on Chilen entinen presidentti.
Väinö Liljeroos
pienoiskuva|Väinö Henrik Liljeroos Väinö Henrik Liljeroos (23. elokuuta 1880 – 1946 ) oli H. Liljeroos Oy:n toimitusjohtaja. Hän oli kunnallisneuvos Johan Henrik Liljeroosin ja Julia Maria Högströmin poika. Hänen puolisonsa oli Anna Elisabeth Rosenmayer. Liljeroos valmistui vuonna 1903 John Lenningin kutomakoulusta Norrköpingistä, vuonna 1904 Vaalsin ylemmästä teknillisestä kutomateollisuusopistosta ja vuonna 1906 Raahen Porvari- ja kauppakoulusta. Hän toimi Tampereen Verkatehdas Oy:n värjäämön johtajana vuoteen 1915, jolloin hän siirtyi H. Liljeroos Oy:n palvelukseen, ensin tehtaan teknilliseksi johtajaksi ja vuonna 1928 sen toimitusjohtajaksi.
Christian Barry
Christian Barry on yhdysvaltalainen filosofi, joka on kehitellyt inhimillisen kehityksen indikaattoreita. Niiden on määrä ottaa ihmisten hyvinvointi entistä kokonaisvaltaisemmin huomioon.
Barry toimii Australian National Universityn filosofisen tiedekunnan professorina.
Vuosina 2003–2007 hän työskenteli Carnegie Councilin lehden Ethics & International Affairs päätoimittajana.
Vladimir Komarov (pikaluistelija)
Komarov sijoittui sprintti-MM-kilpailuissa 1971 12:nneksi ja oli samana vuonna Neuvostoliiton-mestaruuskilpailuissa kolmas. Hän kilpaili uransa ainoissa olympialaisissa Sapporossa 1972, missä hän oli 500 metrin matkalla 14:s ja oli samana vuonna maansa sprinttimestaruuskilpailujen hopealla. Komarov oli vuoden 1972 sprinttimaailmanmestaruuskilpailuissa 14:s ja sijoittui seuraavana vuonna samoissa kilpailuissa seitsemänneksi.
Komarovin vaimo Natalja Petrusjova voitti pikaluistelussa yhteensä neljä olympiamitalia.
Komarov johti Venäjän luisteluliittoa vuosina 1994–2009. 23. heinäkuuta 2018 hänen uutisoitiin kuolleen 69-vuotiaana.