cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Akkutesteri
Nykyaikaisen testerin toiminta perustuu akun sisäisen impedanssin määrittämiseen. Tietämällä samanlaisen uuden akun sisäinen vastus ja vertaamalla sitä mitattuun tulokseen voidaan määrittää akun toimintakunto. Mittaukseen käytetään noin 1 kHz:n taajuista vaihtojännitettä ja virtana noin 50 mA. Vastusarvo kasvaa ajan mittaan, esimerkiksi akunlevyjen korrosioidessa ja elektrolyytin heikentyessä. 100 Ah:n akun vastus on luokkaa 1 mΩ ja 1000 Ah:n akun 0,13 mΩ. Akun kunto on heikko, kun vastusarvo on kasvanut 1,5–2-kertaiseksi uuteen akkuun nähden. Lisäksi testeri mittaa jännitteen, joka ei saa olla testeriin asetettua arvoa alempi. Vastusarvo vaihtelee merkittävästi akun varaustilasta riippuen, joten mittaus tulee aina suorittaa esimerkiksi täyteen ladatulle akulle. Vastus riippuu myös lämpötilasta, joten mittaus on syytä suorittaa aina esimerkiksi huoneenlämmössä. Akkua ei tarvitse irrottaa virtapiiristä mittauksen ajaksi. Pienestä vastusarvosta johtuen mittaus tulee suorittaa aina samasta kohtaa, jolloin liitokset tai lyijynavan vastus ei vaikuta mitattuun vastusarvoon. Li-ion- ja joskus Ni-MH-akussa voi olla sarjaankytkentä PTC-suojavastukseen ja/tai FET-virranrajoitukseen, jolloin akkutesterillä niitä ei voi täsmällisesti mitata.
Kuormitustestauksessa akkua puretaan, kunnes sen jännite laskee arvoon, joka vastaa lähes täysin puretun akun jännitettä. Akun kapasiteetti on tällöin purkuun käytetyn virran arvo kertaa aika.
thumb|Akkuhapon ominaispainon mittaaminen areometrillä. Akkuhapon ominaispainosta voidaan päätellä akun varaus. A=Areometri, B=AkkuLyijyakun varaustilaa voi mitata myös areometrillä. Nestettä imetään akkukennosta laitteen sisään. 100 % varaustilaa vastaava akkunesteen ominaispaino on noin 1,265 g/cm³. Lämpötila vaikuttaa lukemaan.
Volttimittarilla voi karkeasti arvioida akun varaustilaa. Tavallisessa kuusikennoisessa lyijyakussa 100 %:n varaustilaa vastaa noin 12,65 V ja 0 %:n vastaava jännite on 11,89 V.
Oikosulkumittauksessa mitataan lyhytaikaisesti akun antamaa maksimivirtaa.
Rykmentintykki
pienoiskuva pienoiskuva| Rykmentintykki oli Ruotsin armeijan 1620- ja 1630-luvuilla kehittämä jalkaväen tukemiseen käytetty kevyt ja helposti liikuteltava tykki.
Taustaa
Ensimmäisten taistelukentällä käytettäväksi soveltuvien tykkien syntyessä 1400-luvun lopulla tykistö eriytyi kahteen eri ryhmään: piiritystykistöön ja kenttätykistöön. Piiritystykistö soveltui ainoastaan linnoitusten pommittamiseen piirityksissä, kun sen sijaan kenttätykistö soveltui sekä piirityksiin, että kenttätaisteluihin. Taistelukentällä käytettiin yleensä vain alle 15-naulaisia ammuksia ampuvia tykkejä. Jo 1500-luvun loppupuolella kehittyi kevyempiä tykkejä, nimeltään falkon tai falkonetti, jotka painoivat 500–1500 naulaa ja ampuivat 1–3-naulaisia ammuksia, mutta niidenkin liikkuvuus taistelukentällä oli heikko.
Nahkakanuuna
Ruotsin kuningas Kustaa II Aadolf tuskastui Puolan sodassa siihen, että ei pystynyt siirtämään tykistöään taistelun alettua. Tämä johtui lähinnä siitä, että tykkien liikutteluun tarvittavat valjakot ja ajomiehet olivat armeijan ulkopuolisia ammattilaisia, ja kieltäytyivät toimimasta taistelukentällä. Tämän vuoksi Ruotsissa alettiin kehittää uutta kevyempää, helposti liikuteltavaa tykistöä.
Ensimmäinen yritys oli ns. nahkakanuuna. Se valmistettiin ohuesta kupariputkesta, jota vahvistettiin joko rautavanteilla, tai kiertämällä putken ympärille monta kerrosta köyttä. Uloimmaksi kerrokseksi venytettiin paksu, kostea nahka, joka vahvisti kuivuessaan vielä lisää tykkiä. Tykki painoi vain 40 kiloa ja oli siten kahden sotilaan kannettavissa taistelukentällä.
Nahkakanuuna osoittautui nopeasti kuitenkin huonoksi. Putki kuumeni liikaa ammuttaessa, ja jo muutaman laukauksen jälkeen sen laukaiseminen tuli vaaralliseksi, koska ruuti saattoi syttyä ennen aikojaan kuumassa piipussa. Aivan ehdottomana peräkkäisten laukausten määränä pidettiin kymmentä, jonka jälkeen tykin tuli antaa jäähtyä. Tästä syystä se hylättiin ennen Ruotsin osallistumista kolmikymmenvuotiseen sotaan ja ryhdyttiin kehittämään muunlaisia vaihtoehtoja.
Rykmentintykki
Seuraava vaihtoehto syntyi 1620-luvun lopulla ja siitä kehittyi varsinainen rykmentintykki. Se oli kevyt (noin 500 naulaa), pyörillä varustetulla lavetilla oleva pronssitykki, jonka kaliiperiksi vakiintui kokeilujen jälkeen kolme naulaa. Sen liikutteluun taistelukentällä tarvittiin kolme miestä tai yksi hevonen. Sen tehokas kantama oli 300–400 metriä ja sillä ammuttiin kartesseja ja kiinteitä kuulia. Sillä pystyttiin ampumaan parhaimmillaan 10 laukausta tunnissa, kun lataamisessa otettiin käyttöön etukäteen yhteen pakattu ammus ja ruutipanos. Vuonna 1629 jokaiselle puolirykmentille annettiin muutama rykmentintykki, joita se saattoi taistelukentällä käyttää liikkuvana tulitukena edetessään kohti vihollista. Tällaisia tykkejä Ruotsin armeijalla oli 80 kappaletta, muun kenttä- ja piiritystykistön lisäksi, kun se nousi maihin Saksaan vuonna 1630. Lennart Torstensson kehitti rykmentintykkiä vielä lisää. Siitä tuli painavampi, mutta se säilytti silti liikkuvuutensa taistelukentällä. Uusi malli ampui raskaampaa kuuden naulan ammusta ja sen liikuttamiseen tarvittiin kaksi hevosta. Tällaisia tykkejä alettiin valmistaa vuodesta 1632 lähtien Ruotsin armeijan käyttöön.
Pentti Mikkilä
Pentti Mikkilä (s. 30. marraskuuta 1946 Jyväskylä) on suomalainen entinen JyPHT:n jääkiekkoilija ja valmentaja.
Pelaajaura
Pentti Mikkilä edusti jyväskyläläisjoukkuetta koko uransa sen pelatessa 1-divisioonassa. Hän toimi joukkueessaan puolustajana 239 divisioonaottelussa tehden 92 pistettä, joista 26 maalia ja 66 syöttöpisteitä. Mikkilä ehti pelata urallaan seitsemän kautta, kunnes lopetti keväällä 1981. Ensimmäisen kautensa hän pelasi 1974–1975.
Pelaajauran jälkeen
Peliuransa lopettamisen jälkeen Mikkilä on toiminut Jypissä useissa eri tehtävissä. Siksi häntä usein kutsutaankin lempinimellä ”Mr. JYP”. Uransa jälkeen hän on toiminut Jypissä joukkueenjohtajana ja kakkosvalmentajana. Lisäksi hän on toiminut Jypin markkinointipäällikkönä sekä lyhyen aikaa JYPin toimitusjohtajana. Jyväskyläläisjoukkueen palkkalistoilla hän on saanut olla mukana Jypin kaikissa huippuhetkissä joukkueenjohtajan tehtävissä.
Mikkilä toimi joukkueenjohtajan töidensä lisäksi Hannu Aravirran apuvalmentajana hopeaan johtaneella kaudella 1988–1989. Miehen kakkosvalmentajan työt päättyivät kevääseen 1991, jolloin hän siirtyi päätoimisesti joukkueenjohtajan tehtäviin. Mikkilän toimiessa tehtävässä JYP pääsi juhlimaan keväällä 1992 hopeaa sekä 1993 pronssia. Mikkilä toimi joukkueenjohtajana vuoteen 2000 asti, kunnes siirtyi valmennustehtäviin, toimien muun muassa Diskoksen joukkueen valmentajana.
Nykyisin Mikkilä ei toimi päätoimisesti jääkiekon parissa, vaan työskentelee autonmyyntialalla. Hän pelaa kuitenkin ikämieskiekkoa Jyväskylän Ukkometsoissa.
Mikkilän pelinumero 19 on jäädytetty Jypissä ja miehen pelipaita on nostettu hallin kattoon.
Tunturipoimulehti
Ulkonäkö ja koko
Tunturipoimulehti kasvaa 10–25 senttimetriä korkeaksi. Sen varsi on koheneva ja silkkikarvainen. Lehtilapa on jakaantunut 5–7 sormeen ja on päältä kalju, alta tiheään karvainen. Tunturipoimulehti eroaa lehden muodossa useista muista poimulehdistä, joiden lehtilapa on enintään piparkakkumaisen matalaliuskainen. Tunturipoimulehden kukinto on tiheä viuhko, pienet kukat ovat mykerömäisinä ryhminä.
Tunturipoimulehti Suomessa
Suomessa kasvia tavataan yleisenä vain Enontekiön pohjoisosassa, harvinaisena paikoin muualla Pohjois-Lapissa, satunnaisena se on tavattu Kainuussa. Tunturipoimulehden kasvupaikkoja ovat tuntureiden tuoreet niityt, tunturikankaat ynnä muut.
Marja Tiura
pienoiskuva|Marja Tiura puhumassa Tampereella 2006. Marja Johanna Tiura (s. 20. elokuuta 1969 Kylmäkoski) on suomalainen poliitikko, joka toimi kokoomuksen kansanedustajana vuosina 1999–2011. Hänet valittiin eduskuntaan ensimmäisen kerran vuoden 1999 vaaleissa, ja hän uusi paikkansa vuosien 2003 ja 2007 vaaleissa, mutta ei tullut valituksi uudelleen vuoden 2011 vaaleissa. Tiura on ollut Tampereen kaupunginvaltuuston jäsen vuosina 2000–2008 ja kokoomuksen kunnallissihteeri Tampereella vuosina 1996–1999. Vuodesta 2013 Tiura on ollut Suomen turkiseläinkasvattajien liiton toiminnanjohtaja.
Koulutus
Tiura on valmistunut ylioppilaaksi 1987 teksasilaisesta New Braunfels High Schoolista, 1989 Toijalan lukiosta. Hän valmistui 1992 yo-merkonomiksi Tampereen kauppaoppilaitoksesta ja opiskeli 1996 Päivölän kansanopiston pr-linjalla. Hän valmistui 1999 hallintotieteiden maisteriksi Tampereen yliopistosta.
Eduskuntavaalit ja eduskuntatoiminta
Tiura valittiin eduskuntaan vuoden 1999 eduskuntavaaleissa 5 288 äänellä. Vuoden 2003 eduskuntavaaleissa hänen äänimääränsä oli 10 686. Eduskuntavaaleissa 2007 Marja Tiura sai 17 577 ääntä, mikä oli Pirkanmaan vaalipiirissä suurin äänimäärä, koko maassa neljänneksi suurin äänimäärä ja suurin naispuolisen ehdokkaan saama äänimäärä. Tiura menetti eduskuntapaikkansa vuoden 2011 vaaleissa, jossa sai enää 4424 ääntä. Hän käytti vaalikampanjaan kaikkiaan 79 350 €, joka teki jokaista ääntä kohden 17,92 € ja oli kallein kampanja valitsematta jääneiden joukossa.
Eduskuntakaudella 2007–2011 Tiura toimi tulevaisuusvaliokunnan puheenjohtajana ja on pankkivaltuuston jäsen. Hän toimi kokoomuksen eduskuntaryhmän ensimmäisenä varapuheenjohtajana huhtikuun 2010 loikkauskohuun asti.
Tiuraa on Helsingin Sanomissa kuvattu energiseksi, hyväksi puhujaksi ja varmaksi esiintyjäksi, joka tulee erinomaisesti toimeen kohdatessaan ihmisiä kasvokkain.
Vaalirahakohu
Kehittyvien Maakuntien Suomi ry:n mittavat vaaliavustukset vuoden 2007 eduskuntavaaleissa herättivät julkisuudessa ja eduskunnassa laajaa keskustelua vuodesta 2008 alkaen. Tiuran henkilökohtaiseen vaalityöhön yhdistys antoi rahaa 20 000 euroa MJT-klubi- nimisen tukiyhdistyksen kautta, joka kaikkiaan rahoitti Tiuran vaalityötä 34 000 eurolla. Sen puheenjohtaja ja perustaja oli Tiuran vaalipäällikökseen nimeämä tamperelainen konsultti Eila Saviaro. Lisäksi KMS:n päärahoittaja Nova Group maksoi suoraan Tiuran vaali-ilmoituksia Tamperelainen-lehdessä 4 880 eurolla. Myöhemmin Novan mentyä konkurssiin Tiura palautti syksyllä 2009 sen konkurssipesälle 854 euroa ja MJT-klubi 5 000 euroa. Nova Groupin ex-johtaja Arto Merisalo kertoi myös lehdistössä yhtiön maksaneen Tiuralle lentolipun Thaimaasta Suomeen. Ennen konkurssiaan Nova Kiinteistökehitys oli vielä tammikuussa 2008 antanut runsaan 21 000 euron arvoisen lahjoituksen Pälkäneellä toimivalle yksityiselle Anna Tapion koululle, jossa Tiuralla on luottamustoimi koulun säätiön hallituksen varapuheenjohtajana. Samaan aikaan yhtiö tarjoutui tekijäksi koulun 4,2 miljoonan euron arvoisen peruskorjausurakkaan.
Loikkauskohu
Vahvasta vaalimenestyksestään huolimatta Tiura jäi ilman ministerinsalkkua Vanhasen II hallituksessa keväällä 2007. Kesällä 2007 Helsingin Sanomat julkaisi laajan artikkelin, jossa Tiuran kollegat sanoivat tämän johtuneen Tiuran yhteistyökyvyttömyydestä. Artikkelissa myös todettiin, että Tiuran eduskunta-avustajat ovat vaihtuneet poikkeuksellisen usein.
Maaliskuussa 2010 Tiura kertoi Apu-lehdessä, että Suomen Keskustan puoluesihteeri Jarmo Korhonen oli yrittänyt saada häntä loikkaamaan keskustaan vuoden 2007 vaalien jälkeen. Korhonen kiisti Tiuran väitteet ja sanoi Tiuran päinvastoin olleen asiassa itse aloitteellinen jäätyään ilman hallituspaikkaa. Eri tiedotusvälineissä arveltiin, että Tiura pyrki painostamaan kokoomusjohtoa valitsemaan hänet ministeriksi, ja että Tiura otti asian itse esiin saadakseen sen käsitellyksi ennen seuraavia vaaleja. Kohun johdosta Tiura erosi kokoomuksen eduskuntaryhmän varapuheenjohtajan tehtävästä huhtikuun alussa 2010. Tiuran puoliso, tuolloinen Yle Uutisten taloustoimituksen esimies Olli Ainola oli myös ottanut yhteyttä kokoomukseen ja pyytänyt puolueen johtoa tukemaan Tiuraa loikkaus- ja vaalirahakohussa. Asian tultua ilmi Ainola erosi tehtävästään Yleisradiossa.
Myöhempi työura
Toimittuan lyhyen aikaa kiinteistövälitystehtävissä vuosina 2012–2013 Tiura siirtyi huhtikuun 2013 alusta Suomen turkiseläinten kasvattajien liiton toiminnanjohtajaksi MTK:n entisen puheenjohtajan Michael Hornborgin jälkeen. .
Perhe
Tiuralla on puolisonsa toimittaja Olli Ainolan kanssa vuonna 2008 syntynyt poika. Aviomies kuoli syöpään vuonna 2019. Tiuran isä oli vuonna 2019 kuollut kunnallisneuvos Seppo Tiura.
Leppälampi (Mänttä-Vilppula, Mänttä)
Leppälampi on Pirkanmaalla Mänttä-Vilppulassa Mänttän kaupunkitaajaman lähellä sijaitseva lampi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistöön.
Maantietoa
Lammen pinta-ala on 6,4 hehtaaria ja se on 450 metriä pitkä ja 200 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 1,1 kilometriä. .
Vesistösuhteet
Lampi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Keuruun reitin valuma-alueen (35.6) Kertejoen valuma-alueella (35.69), jonka Myllyojan valuma-alueeseen (35.693) se kuuluu.
Lobio
thumb|240px|Keittomainen lobio. Lobio on georgialainen kasvisruoka. Kirjaimellisesti lobio tarkoittaa papuja, mutta nimeä voi käyttää myös lukuisista ruokalajeista, jotka perustuvat papuihin. Georgian eri osissa niitä valmistetaan eri tavoin. Pavuista valmistettu salaatti tai pata on yksi georgialaisen keittiön perusruoista; pavut voivat olla esimerkiksi valkoisia tai punaisia munuaispapuja. Lobion valmistustapoja on runsaasti: keitetyt pavut voidaan kostuttaa yrttiviinietikalla, jauhaa pyreeksi luumukastikkeen (tqemali) kanssa, sekoittaa salaattiin tai maustaa munilla ja voilla. Yleisimpiä lisäainesosia ovat sipulit, öljy ja viinietikka. Niiden lisäksi voidaan käyttää tomaatteja, saksanpähkinöitä, keitettyjä kananmunia tai juustoa. Ruokaan saatetaan lisätä myös erilaisia tuoreita yrttejä ja kuivia mausteita.
Keskinen (Jämsä, Runttimäki)
Keskinen on Keski-Suomessa Jämsässä Runttimäen kylän lähellä sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistöön.
Maantietoa
Järven pinta-ala on 5,8 hehtaaria ja se on 450 metriä pitkä ja 250 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 1,3 kilometriä. .
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Keuruun reitin valuma-alueen (35.6) Kertejoen valuma-alueella (35.69), jonka Myllyojan valuma-alueeseen (35.693) se kuuluu.
William Paxton
William McGregor Paxton (1869–1941) oli yhdysvaltalainen Bostonista, Massachusettsista, kotoisin oleva taidemaalari. Hän on yksi monista maalareista, jotka toivat akateemista ranskalaista maalausta Yhdysvaltoihin. Hänen aiheensa olivat tyypillisesti figuratiivisia ja hän maalasi aina elävästä mallista.
Paxton kasvoi Newtonissa Massachusettsissa, bostonilaisessa lähiössä. Hän opiskeli Dennis Miller Bunkerin alaisuudessa Cowles Art Schoolissa ja 1889 hän lähti Pariisiin neljäksi vuodeksi opiskelemaan École des Beaux-Artsiin Jean-Léon Gérômen ohjaukseen ja lisäksi Académie Julianiin. Ranskassa hän oppi Gérômen sulavan maalaustavan ja tarkan piirustustyylin. Vuonna 1898 hän palasi Newtoniin, ja alkoi elättää itseään muotokuvamaalarina. Vuonna 1897 hän matkusti Madridiin kopioimaan Velasquezin maalauksia.
Paxton piti ensimmäisen yhden taiteilijan näyttelynsä St. Botolph Club of Bostonissa vuonna 1900. Näyttelystä hän sai paljon hyvää palautetta. Toinen näyttely taas pelasti suuren osan hänen töistään, studiossaan riehuneelta tulipalolta 1904. Seuraavana vuonna Paxton liitty vanhempiin Bostonin koulukunnan maalareihin Edmund Tarbelliin ja Frank Bensoniin pitäen näyttelyn Fenway Studio Rakennuksessa, ja School of Fine Artsin valmistuneitten näyttellyn 1906.
Paxtonia kiehtoi Johannes Vermeerin valon käyttö ja hänen 1600-luvun aiheensa, joten 1913 hän Philip Halen avustuksella kirjoitti ensimmäisen Johannes Vermeeristä kertovan kirjan. Hänen aiheensa olivatkin usein figuratiivisia maalauksia kauniista malleista sijoitettuna studioon.
Hänet tunnetaankin yhdysvaltalaisen realismin pioneerina ja taitavana muotokuvamaalarina. Gérômelta oppimansa teoriat hän opetti Robert Hale Ives Gammellille, kuka taas opetti Richard Lackia, joka oli avain asemassa nykypäivän realistisen kuvataiteen kannalta.
Pysäköintikiekko
Pysäköintikiekko on pysäköintiaikaa osoittava lakisääteinen merkitsemisväline, joka sijoitetaan auton tuulilasin sisäpuolelle näkyvälle paikalle. Pysäköinnin alkamisaika voidaan ilmoittaa myös sähköisellä etäluettavalla pysäköintikiekkopalvelulla tai -järjestelmällä.
Pysäköintikiekko osoitetaan näyttämään seuraavaa tasa- tai puolituntista riippuen siitä, kumpi ajankohta on seuraava. Aikaa ei saa muuttaa pysäköintikiekon voimassaoloaikana, ja kiekkoja saa olla kerrallaan näkyvissä ainoastaan yksi. Pysäköintikiekko asetetaan näkyviin pysäköitäessä niille pysäköintialueille, joilla sen käytöstä säädetään liikennemerkillä.
Tieliikennelain (729/2018) 40 §:n mukaan pysäköijän on ilmoitettava pysäköintinsä alkamisaika selkeästi havaittavalla tavalla. Traficomin ohjeissa todetaan seuraavasti: ”Pysäköintiajan alkamisen voi ilmoittaa vapaasti eli ei tarvita pysäköintikiekkoa tms. laitetta. Pysäköinnin alkamisaika on kuitenkin ilmoitettava selkeästi havaittavalla tavalla”.
Historia
Vuoden 1990 asetuksessa pysäköntikiekolla oli Suomessa tarkasti määrätty ulkomuoto ja väritys sekä se, kumpaan suuntaan kiekon numeroiden piti edetä. Kiekossa sai olla vain suomen- tai/ja ruotsinkieliset tekstit, eli kuvassa oleva kiekko saksankielisellä tekstillä ei olisi kelvannut suomalaisessa autossa. Pysäköintikiekon muotoa koskevat säädökset kumottiin vuonna 2015 annetulla asetuksella.
François Alexandre Frédéric de La Rochefoucauld-Liancourt
François Alexandre Frédéric de La Rochefoucauld-Liancourt (11. tammikuuta 1747 La Roche-Guyon – 27. maaliskuuta 1827 Pariisi) oli ranskalainen herttua, upseeri ja yhteiskunnallinen uudistaja.
De La Rochefoucauld-Liancourt valittiin vuoden 1789 säätyjen yleiskokoukseen, jossa hän yritti turhaan puolustaa monarkiaa hallintomuotona samalla kun edisti sydäntään lähellä olleita sosiaalisia uudistuksia. Kaksi päivää ennen Bastiljin valtausta, 12. heinäkuuta 1789, hän varoitti Ludvig XVI:ta Pariisin tilanteesta, ja kuninkaan kysyttyä, oliko se kapina, hän vastasi, että kyseessä oli vallankumous: "Non, sire, c'est une révolution". La Rochefoucauld'sta tuli 18. heinäkuuta perustuslakia säätävän kansalliskokouksen puhemies. Kun hänet oli asetettu Normandiaan sijoitetun sotilasosaston johtoon, hän tarjosi kuninkaalle turvapaikkaa Rouenissa. Epäonnistuttuaan tässä yrityksessä hän avusti kuningasta suurella rahasummalla.
Albert Pudas
Juho Albert Pudas (alun perin Putaansuu) (17. helmikuuta 1899 Siikajoki – 28. lokakuuta 1976 Thunder Bay, Kanada) oli kanadansuomalainen jääkiekkoilija ja jääkiekkovalmentaja. Hän oli ensimmäinen suomalaissyntyinen jääkiekkoilija NHL:ssä ja ylipäätään Pohjois-Amerikassa. Pääosan ammattilaisurastaan Pudas pelasi CPHL-liigassa, mutta NHL:n Toronto St. Patricksia hän edusti neljän ottelun ajan. Amatööriurallaan hän voitti kahdesti Allan Cupin. Pudas valmensi pelaajauransa jälkeen muun muassa amatöörijoukkue Port Arthur Bearcatsia, joka pääsi edustamaan Kanadaa 1936 talviolympialaisiin ja sijoittui hopealle. Valmentajauransa jälkeen hän toimi vielä jääkiekkoerotuomarina.
Lapsuus
Runsaan vuoden ikäinen Albert matkusti äitinsä mukana vuonna 1900 Siikajoelta Kanadan Port Arthuriin, jonne perheen isä oli muuttanut työn toivossa jo aiemmin. Pudas tunnettiin jo pienestä pitäen lempinimellä ”Puddy”, koska myös hänen isänsä nimi oli Albert. Pikku-Albert sai Kanadan kansalaisuuden 18 kuukauden ikäisenä. Hän lopetti koulun kahdeksannella luokalla, jotta pystyi perheen ainoana poikana auttamaan kalastajaisäänsä. Pudas palasi koulun penkille myöhemmin opiskelemaan kauppakoulussa.
Juniori- ja amatööriura
Pudas alkoi pelata jääkiekkoa 13-vuotiaana paikallisen Knoxin pyhäkoulun joukkueessa. Ensimmäisen kauden jälkeen hän pelasi viisi seuraavaa vuotta eri junioritasoilla ja edusti North End Athletic Associationia (NEAA). Pudas pelasi vuonna 1919 Port Arthur Shipbuilding Companyn jääkiekkojoukkueessa, joka tunnettiin paremmin nimellä PASCO. Vuodet 1921–1926 Pudas pelasi Port Arthur Seniors -nimisessä joukkueessa, joka voitti vuosina 1925 ja 1926 kaksi peräkkäistä amatöörimestaruutta Allan Cupia. Tarkan laukauksen ansiosta Pudas teki joillakin kausilla jopa puolet joukkueensa maaleista.
Ammattilaispelaajana
Amatöörimestaruudet olivat hyvä näyteikkuna ammattilaiskentille, ja häntä kohtaan osoitettiin kiinnostusta monesta suunnasta. Täysin ongelmitta ammattilaiseksi siirtyminen ei kuitenkaan sujunut. Pudas ehti jo syksyllä 1926 sopia pelaamisesta hiljattain perustetun CPHL-liigan (Can-Pro) Windsor Hornetsin kanssa, kun NHL:n Toronto St. Patricks teki houkuttelevamman sopimustarjouksen. Lopulta osapuolet pääsivät sopimukseen, jonka mukaan Pudas olisi NHL:n joukkueen listoilla, mutta pelaisi sopimuksen ensimmäisen kauden Windsorissa.
Pudas sai kuitenkin kutsun Torontoon jo vuoden 1926 lopulla ja oli NHL-joukkueen kokoonpanossa 30. joulukuuta, kun St. Patricks voitti Boston Bruinsin 4–1. Bostonin Art Ross oli tietoinen Pudasta koskevasta sopimuksesta, mutta protestoinnista huolimatta hyökkääjän pelioikeutta ei evätty. Pudas pelasi vielä kolme NHL-ottelua ilman tilastomerkintöjä ennen paluutaan Windsoriin. Tammikuun 1927 lopulla St. Patricks vuokrasi hänet CPHL:n Hamilton Tigersiin sittemmin pitkän NHL-uran tehnyttä George Pattersonia vastaan.
Kauden 1927–1928 alussa Pudas myytiin London Panthersiin, jossa hän pelasi tammikuulle asti ennen Kitchener Millionairesiin kauppaamista. Hän sai kokea ammattilaiskiekkoilun nurjan puolen, kun hänet kaupattiin ennen ensimmäistäkään ottelua Stratford Nationalsiin ja yhden ottelun pelaamisen jälkeen edelleen Detroit Olympicsiin. Runkosarjassa toiseksi sijoittuneen Detroitin kausi päättyi välierissä Kitcheneria vastaan suoraan kahdessa ottelussa. Keväällä 1928 päättyi myös Pudaksen ammattilaisura. Pudas ehti edustaa kahden kauden aikana kuutta CPHL-joukkuetta liigan kahdeksasta joukkueesta. Lopettamispäätökseen vaikutti hankaluudet saada virkavapaata Canadian National Railwaysilta, jonka paikalliskonttorissa hän työskenteli jo amatööriuransa aikana.
Valmentajana
Pudas ei ollut pitkään poissa jääkiekosta, vaan jo kaudella 1928–1929 hän valmensi naisten sarjan Port Arthur South Endsin kaupungin mestaruuteen. Seuraavalla kaudella hän valmensi Port Arthur Seniorsia, jossa hän oli voittanut Kanadan amatöörimestaruutta kahdesti. Vuonna 1929 Allan Cupin kolmatta kertaa voittanut joukkue eteni Pudaksen johdolla jälleen loppuotteluihin, jotka Montreal Winged Wheelers kuitenkin voitti.
Pudas toimi kaksi kautta erotuomarina, kunnes palasi Seniorsin valmentajaksi jälleen syksyllä 1934. Kausi sujui niin mainiosti, että joukkue eteni jälleen oman alueensa voittajana Allan Cupin pudotuspeleihin ja loppuotteluihin asti. Finaaleja isännöinyt Halifax Wolverines sai kuitenkin juhlia amatöörimestaruutta otteluiden jälkeen. Kevään pudotuspeleissä syntynyt lempinimi ”Bearcats” vakiintui myöhemmin koko joukkueen nimeksi, ja kulkeutuipa nimi aina Suomeenkin asti Karhu-Kissojen muodossa.
Port Arthur Bearcats sai oikeuden edustaa Kanadaa Garmisch-Partenkirchenin talviolympialaisissa 1936, kun vuoden 1935 Allan Cupin voittaja Halifax Wolverines hajosi pian mestaruuden jälkeen. Pudaksen valmentama Bearcats oli ensimmäinen kanadalaisjoukkue, joka ei voittanut olympiakultaa. Edeltäneissä neljässä ja seuranneissa kaksissa olympialaisissa Kanada voitti kultaa. Mitali oli kuitenkin Kanadan ainoa vuoden 1936 talviolympialaisista. Britannian voiton takana oli hieman kyseenalaiset keinot, sillä kultamitalijoukkuetta edusti kanadalaisia pelaajia, kuten turnauksen parhaaksi pelaajaksi valittu maalivahti James Foster ja hyökkääjä Alex Archer. Britannia voitti jatkolohkon pelissä Kanadan 2–1 Fosterin torjuntojen ansiosta.
Olympialaisten jälkeen Pudas valmensi vielä kolmen kauden ajan Westfort Maroons -juniorijoukkuetta.
Erotuomarina
Lopetettuaan valmentamisen Pudas jatkoi vielä tuomarina sekä junioreiden että aikuisten otteluissa vuoteen 1947 asti. Hän oli jo aiemminkin toiminut vuosikausia tuomarina sekä pelaaja- että valmennusuran ohessa. Jopa 1936 talviolympialaisissa hän tuomaroi kolme ottelua, vaikka oli turnauksessa myös valmentajana.
Kunnianosoitukset
Albert Pudas valittiin postuumisti vuonna 2004 Northwestern Ontario Sports Hall of Fameen alueen jääkiekkovaikuttajana. Itse asiassa samainen kunnianosoitus oli Pudaksen kohdalla jo kolmas, sillä hänet oli valittu jo vuosien 1925 ja 1926 Allan Cupin voittaneen Port Arthur Seniorsin jäsenenä vuonna 1982 sekä olympiahopeaan vuonna 1936 valmentamansa joukkueen jäsenenä vuonna 1987. Pudaksen muistolaatta paljastettiin Siikajoen Komppalinnassa 2. toukokuuta 2008.
Joonas Saartamo
Joonas Alarik Saartamo (s. 6. toukokuuta 1980 Helsinki) on suomalainen näyttelijä ja muusikko.
Hänet tunnetaan muun muassa elokuvista Menolippu Mombasaan, Tyttö sinä olet tähti, Kulman pojat ja Juoppohullun päiväkirja sekä televisiosarjoista Tuliportaat, Pelkovaara ja Suojelijat. Saartamo valmistui Kallion ilmaisutaidon lukiosta vuonna 2000. Lukioaikanaan hän vietti vuoden vaihto-oppilaana Pittsburghissa Yhdysvalloissa. Teatteritaiteen maisteriksi Saartamo valmistui vuonna 2012. Hänen sisarensa Venla Saartamo ja äitinsä Eija Ahvo työskentelevät niin ikään näyttelijöinä. Saartamo sai vuoden 2011 parhaan miesnäyttelijän Jussi-patsaan. Vuonna 2016 Saartamo esitti Onnia Tommi Kinnusen teokseen Neljäntienristeys perustuvassa saman nimisessä näytelmässä Turun kaupunginteatterissa.
Saartamo on tunnettu myös hip hop -artistina. Nykyisin 3rd Rail Musicin artisteihin lukeutuva räppäri käyttää taiteilijanimeä Jonde. Aiemmin hänet tunnettiin nimellä Alarik. Alarikinä Saartamo kuului 2000-luvun alussa vaikuttaneeseen Runosielut-yhtyeeseen.
Saartamo näyttelee Will Smithin esittämän hengen ääniroolia Disneyn vuoden 2019 Aladdin-elokuvan suomenkielisessä dubbauksessa.
Tatra T18
200 px|thumb|Tatra T18. Kuva mahdollisesti vuodelta [[1927.]] Tatra T18 oli tšekkoslovakialaisen Tatran vuonna 1926 valmistama panssaroitu moottoriresiina. Resiinoista yksi kappale toimitettiin Tšekkoslovakian asevoimille, jossa sen tunnus oli panzerova drezina Tatra Typ 18 ja yhteensä 15 kappaletta päätyi Puolan asevoimien käyttöön, jossa ne tunnettiin nimellä drezyna pancerna Tatra.
Aseistus
Aseistuksena oli alun perin edessä kaksi rinnakkain asennettua, vesijäähdytteistä 7,92-kaliiperista Maxim-konekivääriä. Toisissa yksilöissä Maximien tilalla oli ilmajäähdytteiset Hotchkissit.
Puolan asevoimat
Puolan asevoimat teki kaupat kuudesta T18:sta, jotka toimitettiin marraskuussa 1926 ja sijoitettiin panssarijunien koulutuspataljoonaan Jablonnaan Varsovan lähelle. Resiinoista tehtiin vielä yhdeksän kappaleen jatkotilaus, jotka toimitettiin pelkkinä alustoina ilman panssarointia, joka rakennettiin vasta Puolassa Centralne Warsztaty Samochodowen (CWS) tehtaalla.
Malli osoittautui heti alussa pettymykseksi. Sen moottori oli liian tehoton taistelupainoltaan lähes neljätonnisen resiinan liikuttamiseksi. Aseistuksen parantamista suunniteltiin; konekiväärien rinnalle kaavailtiin 37-kaliiperista SA-18 Puteaux -tykkiä, mutta aikeista luovuttiin, kun Tatrat päätettiin korvata malleilla R ja TK, joissa resiina-alustalle sijoitettiin Renault FT-17 -panssarivaunu tai kevyt TK-3- tai TKS-tiedusteluvaunu.
Toinen maailmansota
1930-luvulla T18:ia käytettiin kaikkien käytössä olleiden panssarijunien yhteydessä, mutta toisen maailmansodan puhjettua vuonna 1939 sellaiset oli vain kahdessa panssarijunassa, numeroissa 13 (Generał Sosnkowski) ja 15 (Śmierc), joista kummassakin oli kahdella Tatralla varustetut joukkueet. Senhetkisestä aseistuksesta ei ole varmaa tietoa, mutta pidetään mahdollisena, että yhdessä oli päälleasennettu ilmatorjuntatykki. Tatroista mahdollisesti tuhoutui osa 10. syyskuuta, kun 1. panssarijunayksikkö pommitettiin ja hylättiin Siedlcen lähellä. Tämän jälkeen Wehrmacht käytti joitain yksilöitä ilman kiinteää aseistusta omissa panssarijunissaan, muun muassa Panzerzug 1:ssä ja 7:ssä.
Relapse Records
Relapse Records on yhdysvaltalainen metallimusiikkia julkaiseva levy-yhtiö, joka perustettiin vuonna 1990 Philadelphiassa. Levy-yhtiön alkuaikoina sen yhtyeet olivat pääosin erilaisia extreme metal -yhtyeitä, mutta myöhemmin se rupesi julkaisemaan myös kokeellisempien yhtyeiden musiikkia. Suomalainen Amorphis kuului pitkään Relapse Recordsin yhtyeisiin.
Mandé
Mandén kunnan pinta-ala on 532,25 neliökilometriä. Se rajoittuu idässä Katin piirin Kalabancoron ja Sanankoroban, etelässä Dialakoroban ja Bancoumanan, lännessä Sibyn ja pohjoisessa Doubabougoun, Dogodoumanin ja Sangarébougoun kuntiin sekä koillisessa Bamakon kaupunkialueeseen. Seutu on pinnanmuodostukseltaan tasankoa. Sen läpi virtaa Nigerjoki. Ilmasto on sudanilaistyyppinen.
Kuntaan kuuluu 26 kylää. Asukkaat ovat etupäässä mandinkoja.
Kunnan läpi kulkee Bamakosta Guinean rajalle johtava asfaltoitu maantie RN5 sekä Bamakosta Kangabaan johtava huonokuntoinen RR15. Seudun pääelinkeino on maanviljely. Tärkeimmät viljelykasvit ovat puuvilla, maapähkinä, hirssi, riisi, maissi ja lehmänpapu. Lisäksi harjoitetaan karjanhoitoa, kalastusta, kaupankäyntiä sekä hyödynnetään metsiä, hiekkaa ja soraa. Samankossa on traktorien kokoonpanotehdas.
Kunnassa toimii 22 alakoulua, kahdeksan yläkoulua, kolme koraanikoulua ja lukutaitokeskus. Terveyspalveluihin kuuluu neljä kunnallista terveyskeskusta. Vesihuolto käsittää kaivoja, porakaivoja ja vesiposteja.
Georg Wilhelm Friedrich Hegel
Georg Wilhelm Friedrich Hegel (27. elokuuta 1770 Stuttgart, Württembergin herttuakunta – 14. marraskuuta 1831 Berliini, Preussin kuningaskunta) oli saksalainen filosofi, jonka vaikutus on luultavasti ollut vahvimmillaan metafysiikassa, historianfilosofiassa sekä poliittisessa filosofiassa. Häntä pidetään saksalaisen idealismin tärkeimpänä edustajana. Hänen ajatuksillaan oli suuri vaikutus marxismiin. Hänen ajatustensa mennessä pois muodista Manner-Euroopassa syntyi Britanniassa anglohegeliläisyys, josta tuli muutamaksi vuosikymmeneksi Britannian hallitseva filosofinen koulukunta.
Hegel näki valtion historiallisen kehityksen päämääränä. Absoluuttinen henki toteutti itseään luonnossa ja ihmisissä ja valtio edusti henkeä, ihmiskunnan rationaalisen ja eettisen kehityksen päämäärää. Tätä näkemystä on pidetty usein Hegelin edustaman kristinuskon filosofisena esityksenä, joskin hänen kuolemansa jälkeen useat kristityt syyttivät hänen ajatteluaan panteistiseksi. Hegeliläisessä filosofiassa valtio oli absoluuttisen hengen tuotos ja siten itseisarvo. Tätä voidaan pitää vastakohtana kantilaiselle ajattelulle, jossa ihmisillä on itseisarvo ja valtio palvelee heidän asiaansa. Hegelin mukaan olemassaolo on pohjimmiltaan filosofista ajattelua. Näin ollen hän on ontologinen idealisti.
Elämä
pienoiskuva|vasen|Museum Hegelhaus, Hegelin synnyinkoti Stuttgartissa. Hegel syntyi Stuttgartissa Saksassa vuonna 1770. Lapsena hän luki innokkaasti kaikenlaista kirjallisuutta, sanomalehtiä ja filosofisia esseitä. Ansio hänen kirjallisesta lapsuudestaan kuuluu osittain hänen äidilleen, joka ruokki aktiivisesti lapsensa älyllistä kehitystä. Hegelit olivat vauras keskiluokkainen perhe. Hänen isänsä toimi virkamiehenä Württembergin herttuakunnan hallinnossa.
Douron alue
Douron merkittävimpiin vientituotteisiin kuuluu viini, erityisesti portviini. Alue on pääasiassa vuoristoista ja siellä on runsaasti jyrkkiä laaksoja.
Georg Wilhelm Friedrich Hegel
Elämä
Vuonna 1801 Hegel varmisti paikan privatdozentina Jenan yliopistossa. Hän piti luentosarjoja, joista tuli erittäin suosittuja. Yliopisto nimitti Hegelin ylimääräiseksi professoriksi mahdollisesti Goethen arvovallan ansiosta. Napoleonin vallattua Preussin vuonna 1806 yliopisto piti kuitenkin sulkea. Hegel toimi jonkun aikaa journalistina ja meni naimisiin Marie von Tucherin kanssa vuonna 1811. Julkaistuaan teoksen Logiikan tiede (Wissenschaft der Logik) Hegel sai viran Heidelbergin yliopistosta vuonna 1816. Hän julkaisi teoksen Filosofisten tieteiden ensyklopedia (Enzyklopaedie der philosophischen Wissenschaften), joka oli yhteenveto hänen filosofiastaan hänen luennoilleen osallistuville opiskelijoille.
Vuonna 1818 Hegel hyväksyi viran Berliinin yliopistossa filosofian varsinaisena professorina. Preussin kuningas Fredrik Vilhelm III nimitti Hegelin yliopiston rehtoriksi vuonna 1830. Vuonna 1831 Berliinissä puhkesi koleraepidemia ja Hegel pakeni monien muiden tavoin. Hän kuitenkin palasi kaupunkiin liian aikaisin, sai tartunnan, ja kuoli muutama päivää myöhemmin nukkuessaan 61-vuotiaana.
Filosofia
pienoiskuva|Hegel kuvattuna [[kuvalaatta|kuvalaatassa.]] Hegel esitteli absoluuttisen idealismin nimellä tunnetun järjestelmän, jonka tavoitteena oli filosofian ja koko maailman historian ymmärtäminen. Hän esitti ihmiskunnan tietoisuuden historian matkana erilaisten maailmanselitysten tasojen läpi. Jokainen uusi selitys loi uusia sisäisiä ongelmia ja vastakohtaisuuksia ja johti jännitteisiin, jotka voitiin voittaa vain omaksumalla näkemys, jossa nämä vastakohtaisuudet voitiin sovittaa korkeampaan kokonaisuuteen. Esimerkiksi Ranskan suuri vallankumous merkitsi Hegelille todellisen vapauden esittelemistä eurooppalaisissa yhteiskunnissa ensimmäistä kertaa maailmanhistoriassa. Kuitenkin juuri tämän täydellisen uutuuden vuoksi se oli myös täydellisen radikaali ajatus, ja vallankumous kääntyi lopulta terroriksi. Historia kuitenkin etenee oppimalla virheistään: ainoastaan tämän kokemuksen kautta voidaan saavuttaa perustuslaillinen valtio, jossa valtio on hyväntahtoinen organisoiva voima ja kansalaiset vapaita ja tasa-arvoisia.
Historianfilosofia
Hegelin kuoleman jälkeen julkaistu historianfilosofinen teos Philosophie der Geschichte (”Historianfilosofia”) perustuu luentoihin, joita Hegel piti Berliinissä vuosina 1822–1831.
Teoksen pääajatus on ”yksinkertainen [...] ajatus, että järki hallitsee maailmaa ja että siis maailmanhistoriankin tapahtumat ovat olleet järkeviä”. Maailmanhistorian tarkastelu osoittaa, ”että se on ollut maailmanhengen järkevää, välttämätöntä kulkua”. Samalla tämä historia on ”hengen esitystä siitä, miten se hankkii itselleen tietoa siitä, mitä se itsessään on”, mikä taas merkitsee edistystä vapauden tietoisuudessa.
Aasialaisen yksinvallan maissa vain yksi oli vapaa, antiikin orjayhteiskunnissa muutamat olivat sitä. Näiden kahden kautta kehitys on kulkenut nykyiseen kristilliseen yhteiskuntaan, jossa kaikki ovat vapaita. Vapauden ja järjen toteutuminen muodostaa historian päämäärän, joka oli piilevänä olemassa jo historian alussa, aivan kuten ”idussa itsessään on puun koko luonto, hedelmien maku ja muoto”.
Vaikka historiaa hallitsee järki, on hengen otettava huomioon myös ihmisten intohimot ja todelliset edut. Tällöin tarvitaan ”järjen viekkautta” (List der vernunft), jonka ansiosta henki tarvittaessa saavuttaa tavoitteensa kiertoteitä pitkin. ”Ensi silmäys historiaan saa meidät vakuuttuneiksi siitä, että ihmisten toiminnat saavat käyttövoimansa heidän tarpeistaan, intohimoistaan, intresseistään, luonteistaan ja lahjoistaan [...]”.
Mitään suurta ei maailmaan ole pystytetty ilman intohimoja; myös henki voi hyvin valjastaa ne omien tarkoitustensa ajamiseen. Osapuilleen sama pätee historian merkkimiehiin. Sellaiset ihmiset – esimerkiksi Aleksanteri Suuri, Julius Caesar tai Napoleon – ajavat omia etujaan, mutta toteuttavat samalla maailmanhengen tehtävää. Usein he kulkevat suorinta tietä eteenpäin ja murskaavat paljon alleen. Yksilöiden onnesta he eivät piittaa, eivät edes omastaan. Saavutettuaan tavoitteensa he kuitenkin ”putoavat pois ytimen tyhjinä verhoina.” Hegelin mukaan historian kantavia voimia ovat valtiot. ”Maailmanhistoriassa voi olla puhetta vain valtiota muodostavista kansoista”, hän väittää. Valtiossa ”toteutuu vapaus, so. ehdoton päämäärä.” ”Edelleen täytyy tietää”, Hegel jatkaa, ”että ihmisellä on vain valtion välityksellä kaikki arvo, kaikki henkinen todellisuus.” Valtiottomia kansoja Hegel ei suostu lukemaan historian piiriin kuuluviksi.
Yhteiskuntafilosofia ja oikeusfilosofia
Seikkaperäisimmin Hegel käsittelee valtiofilosofiaa teoksessaan Oikeusfilosofian pääpiirteet (Philosophie des Rechts, 1821). Siinä hän selvittää nykyaikaisen valtion luonnetta ja tekee merkittävän eron yhtäältä valtion ja toisaalta kansalaisyhteiskunnan (bürgerliche Gesellschaft; Bürger = kansalainen, porvari) välillä.
Kansalaisyhteiskunnan käsitettä oli käytetty yhteiskuntafilosofisessa keskustelussa jo antiikista lähtien, mutta eri tavalla kuin mitä Hegel sillä tarkoitti. Aikaisemmin valtio (Polis) oli ollut samalla yhteiskunta, kansalaisten yhteenliittymä. Antiikin kreikan koinonia politike ja latinan societas civilis viittasivat valtion eli yhteiskunnan jäsenten perheen ulkopuoliseen, julkisen toiminnan alueeseen. Valtiollisen ja yhteiskunnallisen toiminnan samastaminen jatkui uudella ajalla. Esimerkiksi Immanuel Kantille käsitteet Staat, societas civilis ja Gesellschaft tarkoittivat samaa. Hegelin keskeinen väite oli työntää yksityisen (perheen) ja julkisen (valtio) väliin kansalaisyhteiskunta. Hegelin filosofisella terminologialla ilmaistuna kansalaisyhteiskunta on ulkoinen valtio eli pakollisen tarpeen ja ymmärryksen valtio, erotukseksi varsinaisesta, poliittisesta valtiosta. Kansalaisyhteiskunta on tarpeiden järjestelmä (System der Bedürfnisse), joka koostuu omia tavoitteitaan ja tarpeitaan ajavista yksilöistä, mutta myös julkisista tai yksityisistä toimielimistä tai järjestelmistä, joilla yksilöiden hyvinvointia ja etuja turvataan ja edistetään.
Kansalaisyhteiskunnan luonteen Hegel ymmärtää pitkälti Adam Smithin markkinateorian mukaisesti: kyseessä on tarpeiden ja yksityisen itsekkyyden valtakunta. Kansalaisyhteiskuntaan kuuluvat yksityiset markkinat, joiden piirissä vallitsee kaikkien sota kaikkia vastaan. Vaikka jokainen ajaa omaa etuaan, niin ”näkymätön käsi” (siis ”järjen viekkaus”) saa aikaan yhteisen hyvän kasvun. Kansalaisyhteiskunnan alueella yksilöllinen vapaus pääsee kukoistamaan, mutta samalla ihmiset jakautuvat rikkaisiin ja köyhiin ja ilmaantuu anarkistisesti toimivia markkinavoimia, joiden kesyttäminen voi tapahtua vain yhteisen toiminnan alueella, valtiossa.
Hegelin mukaan valtio on kansalaisyhteiskuntaa kehittyneempi muodostuma, jälkimmäinen sisältyy edelliseen ”kumottuna ja säilytettynä”. Valtio edustaa yhteistä ja julkista; se on res publica.
Hegel puolustaa kuningasvaltaa, jonka kuitenkin täytyy omaksua oikeusvaltiolliset muodot ja johon oleellisena osana kuuluu epäpoliittinen, puolueeton virkamieskunta, toisin sanottuna yhteistä hyvää edistävä julkinen luokka.
Nykyaikainen ihminen esiintyy nyt kahdessa osassa: yhtäältä hän on bourgeois eli porvari, yksityishenkilö, markkinoiden toimija, toisaalta taas citoyen eli kansalainen, yhteisen poliittisen toiminnan osanottaja.
Hegel on vakuuttunut, että ihminen on poliittinen, valtiollinen olento. Yhteinen elämä on yksityistä kehittyneempää. Tämä ei kuitenkaan tarkoita, että yksityisten tarpeiden tyydyttäminen voitaisiin laiminlyödä – näin Hegel ottaa etäisyyttä Platonin omaisuudettoman ja perheettömän, yksinomaan valtiota varten elävän filosofin ihanteeseen.
Myös Hegelin valtio on järjen ruumiillistuma, mutta järki ei hänellä ole eriytymätön kokonaisuus, vaan sisältää eroja ja omilla erityispiirteillään varustettuja osia.
Hegelin silmissä valtio on myös ”objektiivisen hengen” korkein ilmentymä. ”Mikä on järjellistä, on todellista; ja mikä on todellista, on järjellistä”, Oikeusfilosofian esipuheessa sanotaan. Järki tekee itsensä todeksi, muuttuu ulkoiseksi todellisuudeksi. Jätettyään subjektiivisen minän taakseen se kehittyy objektiivisiin muotoihin, jotka ilmenevät kielessä, laeissa, tavoissa ja laitoksissa.
Hengen kehittyminen
Valtio on korkein muoto, jonka järki objektiivisena henkenä voi saada, ja muodostaa puolestaan kehykset ”ehdottoman hengen” muodoille: taiteelle, uskonnolle ja filosofialle. Totuus voidaan ilmaista havainnollisina kuvina (taide), myytteinä ja symboleina (uskonto) sekä käsitteinä (tiede, filosofia). Antiikissa hengen merkittävin ilmenemismuoto oli taide, keskiajalla uskonto ja nykyaikana filosofia.
Tällä tavoin filosofiasta tulee hengen viimeinen, lopullinen ilmenemismuoto. Perimmiltään on olemassa vain yksi filosofia. Ajallisessa kehityksessään se kuitenkin saa erilaisia muotoja; niin syntyy sarja ajattelun kehityksen välttämättömiä ja johdonmukaisia vaiheita. ”Minervan pöllö lähtee lentoon vasta hämärän laskeutuessa”, kuuluu Hegelin tunnettu mietelause. Se tarkoittaa, että historian kulku voidaan kunnolla ymmärtää vasta jälkikäteen, vasta sitten, kun sen oleelliset vaiheet on käyty läpi.
Hegel ennusti historian ja filosofian loppua. Hengen kehitys on hänen mielestään edennyt lähelle päätepistettään, kun vapaus ja järki ovat alkaneet muuttua todellisiksi nykyaikaisessa valtiossa. Pian on käsillä idean ja todellisuuden sovitus (Versöhnung), jolloin todellisuus alkaa vastata sitä, mikä ideaan on aina sisältynyt implisiittisenä. Tällöin myös teoreettinen ymmärrys, filosofia, voi kehittyä täydelliseksi. Filosofia ei ole muuta kuin ”aikansa ajatuksin käsitettynä”; niinpä historian loppu ja filosofian loppu ovat yksi ja sama asia.
Kun henki on ylittänyt pirstaleisen vaiheensa ja historia saavuttanut päämääränsä kristillisessä kuningaskunnassa, lopullisen filosofian aika on koittanut. Sellainen filosofia on kohonnut ehdottomaan tietämykseen ja oivaltanut maailmanhistorian ytimen. Hegel oli vakuuttunut, että hänen oma filosofiansa vastaa täydelliselle filosofialle asetettavia vaatimuksia.
Valtio ja talous
Hegel argumentoi kapitalistista talousteoriaa vastaan ja väitti aikansa ongelmien, kuten työttömyyden ja köyhyyden johtuvan kapitalistisen talousmallin objektiivisista sisäisistä ristiriidoista. Hänen mukaansa valtio on tasapainottava ja eettinen voima, pakollinen säätelijä. Yksilöiden toiminnan summa on jotain, mitä kukaan ei yksilönä ole toivonut – absoluuttinen henki toteuttamassa itseään.
Estetiikka
pienoiskuva|Piirros Hegelistä luennoimassa. Hegelin ja hänen opiskelijoidensa luentomuistiinpanoista koottiin vuonna 1835 Heidelbergissä ja Berliinissä pidettyjen luentojen pohjalta teos Vorlesung über die Ästhetik (”Estetiikan luennot”). Sen alkulause kuuluu:
"”Nämä luennot on omistettu estetiikalle; niiden kohteena on laaja kauniin valtakunta; tarkemmin sanottuna on niiden alueena taide.”"
Hegelin mukaan itsetietoinen olio on vain omaa ajatteluaan, olemistaan ja toimintaansa arvioimaan kykenevä henki eli järki. Tällainen kyky ilmenee vain ihmisessä, ja tästä näkökulmasta käsin Hegel selittää hengen subjektiivista, objektiivista ja absoluuttista olemista. Absoluuttinen oleminen jakautuu taiteen, uskonnon ja filosofian (tieteen) vaiheisiin, jotka voivat myös olla samanaikaisia. Niiden ero on tavoissa tuoda esille hengen itsetietoisuutta.
Hegelin estetiikka kohdistuu siis sekä kauneuteen yleensä että erityisesti taiteeseen. Perustavampaa hänen mukaansa on taide, koska vain taiteen kauneus avaa oven kauneuden luonteeseen. Esimerkiksi luonnon kauneus ei paljasta mitään, mitä ei tavoitettaisi taidetta tutkimalla.
Hegel seurasi aikaisempien filosofien käsitystä hyvän ja kauniin yhteneväisyydestä. Edeltäjistään poiketen hän osoitti kuitenkin kauneuden olevan sidoksissa aistimiseen. Kauneuden havaitseminen ei ole Hegelin mukaan pelkästään ulkoisen, vaan myös sisäisen kauneuden havaitsemista. Se on tekemisissä kauneuden idean, kuten mielikuvituksen ja ajattelun kanssa.
Kolme asiaa erottavat Hegelin mukaan luonnonolion ja taideteoksen. Taideteos ei ole luonnon tuote vaan artefakti. Taide on tehty ihmisen aisteja varten ja sillä on päämäärä itsessään, joka on kauneus. Hegel ajatteli toisin kuin ne, jotka näkivät taiteen tehtäväksi opettaa tai edistää moraalisia ajatuksia. Myös taiteen herättämä mielihyvän tunne johtui Hegelin mukaan yksinomaan taiteen kauneudesta.
Taiteelle Hegel asetti kolme vaatimusta. Muodon on vastattava sisältöä ja sisällön on oltava ideaalinen, jumalallinen. Tämän takia sisällön tulee ilmetä aistittavasti. Hegel ei tarkoittanut jumalallisuudella vain uskonnollisia teoksia, vaan hän totesi, että taiteessa voi kuvata myös arkisia, jopa alhaisia aiheita.
Hegel jakoi taiteen eri muotoihin, joita ovat symbolinen, klassinen ja romanttinen taide. Nämä muodot eivät olleet ajallisesti rajattuja, vaan ne esiintyvät maantieteellisesti. Taiteen kauneus on korkeampaa kuin luonnonkauneus, koska taiteen kauneus on tietoisesti tuotettua ja ilmaisevaa, kun taas luonnonkauneudelta puuttuu itsetietoisuus. Tämä tietoisesti tuotettu kauneus puhuttelee vastaanottavaa tietoisuutta, jonka takia esteettinen arvo liittyy episteemiseen arvoon. Tietoisuuden aste vaihtelee eri taiteenaloilla, jonka mukaisesti Hegel asetti taiteet hierarkkiseen järjestykseen. Varsinaisia taidelajeja ovat arkkitehtuuri, kuvanveisto, maalaustaide, musiikki ja runous.
Teokset
Hegel julkaisi eläessään vain neljä teosta. Hengen fenomenologia (1807) oli selonteko tietoisuuden kehityksestä aistihavainnosta absoluuttiseen tietoon. Logiikan tiede esitteli hänen filosofiansa loogisen ja metafyysisen ytimen. Se julkaistiin kolmessa osassa vuosina 1811, 1812 ja 1816 (uusittu painos 1831). Filosofisten tieteiden ensyklopedia hänen koko filosofisesta järjestelmästään. Se julkaistiin alun perin vuonna 1816 ja uusittuina painoksina 1827 ja 1830. Oikeusfilosofia (1822) esitteli hänen poliittisen filosofiansa. Siinä hän kritisoi von Hallerin ajatuksia, joiden mukaan lait eivät olleet tarpeellisia. Hegel julkaisi myös joitakin artikkeleita uransa alkupuolella sekä Berliinin kaudellaan. Joukko muita historianfilosofiaa, uskonnonfilosofiaa, estetiikkaa ja filosofian historiaa käsitteleviä teoksia koottiin ja julkaistiin hänen kuolemansa jälkeen hänen oppilaidensa muistiinpanoista.
Hegelin teoksilla on maine vaikealukuisina ja aihealueiltaan hyvin laajoina. Bertrand Russell kuvasi häntä Länsimaisen filosofian historiassaan kaikkein vaikeaselkoisimmaksi filosofiksi. Tämä johtuu osittain siitä, että Hegel pyrki kehittämään uuden ajattelun ja logiikan muodon, jota hän kutsui ”spekulatiiviseksi järjeksi” ja johon kuului myös hänen tunnetumpi ajatuksensa ”dialektiikasta”. Tavoitteena oli sekä arkijärjen että perinteisen filosofian rajoitusten voittaminen lähestyttäessä filosofisia ongelmia ja ajattelun ja todellisuuden suhdetta.
Hegelin merkittävimmät teokset ovat: