cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Mo i Rana
Mo i Rana on kaupunki ja Ranan kunnan keskustaajama Norjan Nordlandin läänissä. Kaupungissa on 18 141 asukasta (vuonna 2011), ja sen pinta-ala on 13,32 neliökilometriä. Kaupunki sijaitsee aivan pohjoisen napapiirin eteläpuolella Ranfjord-vuonon pohjukassa Helgelandin alueella.
Saamelaiset ovat pitäneet kaupungin paikalla 1730-luvulta lähtien kesäisin markkinoita. Kaupungin kehitys lähti varsinaisesti käyntiin vuonna 1860, kun tie Ruotsiin valmistui. Kaupunkioikeudet Mo i Rana sai vuonna 1923.
Media
Paikallislehti Rana Blad ilmestyy neljästi viikossa.
Viktor Dankl von Krasnik
thumb|Kenraali Viktor von Dankl, sittemmin Dankl von Krasnik. Viktor Dankl von Krasnik (18. syyskuuta 1854 Udine, Lombardia-Venetia – 8. tammikuuta 1941 Innsbruck) oli itävaltalainen kenraali, joka toimi komentajana ensimmäisessä maailmansodassa.
Danklin isä oli armeijan kapteeni. Dankl kävi 1869–1870 St. Pöltenin kadettikoulua ja sen jälkeen Wiener Neustadtin Maria Teresian sotilasakatemiaa, josta valmistuttuaan hänet määrättiin 1874 luutnantiksi kolmanteen rakuunarykmenttiin. Opiskeltuaan vielä Wienin sotakoulussa hänet siirrettiin 1880 pääesikuntaan. Vuonna 1899 Dankl ylennettiin everstiksi ja nimitettiin pääesikunnan keskustoimiston päälliköksi. Hän eteni 1903 kenraalimajuriksi ja prikaatinkomentajaksi, 1907 sotamarsalkkaluutnantiksi ja divisioonankomentajaksi sekä 1912 ratsuväenkenraaliksi ja 14:nnen armeijakunnan komentajaksi. Maailmansodan syttyessä 1914 Dankl nimitettiin komentamaan ensimmäistä armeijaa, joka muodosti Itävalta-Unkarin armeijan vasemman siiven. Dankl saavutti itävaltalaisten ensimmäisen voiton koko sodassa lyödessään Venäjän neljännen armeijan Kraśnikin taistelussa pohjoisessa Galitsiassa 23.–25. elokuuta 1914. Pian venäläisten hyökkäys itävaltalaisten oikeaa siipeä vastaan pakotti kuitenkin Itävalta-Unkarin joukot perääntymään takaisin omalle puolelleen rajaa. Sama toistui itävaltalaisten toisessa etenemisyrityksessä lokakuussa 1914.
Italian sodanjulistuksen jälkeen Dankl siirrettiin toukokuussa 1915 vastaamaan Tirolin puolustuksesta. Joukkojensa alivoimaisuudesta huolimatta hän onnistui aluksi torjumaan italialaisten toistuvat hyökkäykset. Maaliskuussa 1916 hänet nimitettiin yhdennentoista armeijan komentajaksi. Arkkiherttua Eugenin alaisuudessa hän tosiasiallisesti johti toukokuussa käynnistettyä hyökkäystä italialaisten asemia vastaan Trentinojoella, ja hän eteni armeijoineen Rovereton eteläpuolelle. Itävaltalaiset kärsivät kuitenkin lopulta tappion, josta esikuntapäällikkö Franz Conrad von Hötzendorf syytti Danklia. Dankl jätti tämän seurauksena eronpyyntönsä ja vetäytyi palveluksesta kesäkuussa 1916.
Krasnikissa sodan alussa saavutetun voiton ansiosta Danklille myönnettiin elokuussa 1917 Maria Teresian ritarikunnan komentajaristi. Hänestä tuli kyseisen ritarikunnan kansleri Conrad von Hötzendorfin kuoltua vuonna 1925. Vuonna 1917 Dankl myös korotettiin vapaaherraksi ja nimitettiin symboliseen kunniavirkaan henkikaartin ylipäälliköksi, jona hän toimi seuraavaan vuoteen asti. Vuonna 1918 hänet korotettiin kreiviksi nimellä Dankl von Krasnik.
Eurovision laulukilpailu 1990
thumb|250px|Kilpailun tapahtumapaikka Zagrebissa vuonna 2007.
The Poodles
thumb|The Poodles The Poodles on ruotsalainen glam metal/heavy metal -yhtye. Poodles on hakenut myös Euroviisuihin, mutta epäonnistui. Se on soittanut myös Melodifestivalenissa.
Eurovision laulukilpailu 1990
Eurovision laulukilpailu 1990 oli 35. Eurovision laulukilpailu ja se järjestettiin 5. toukokuuta 1990 Zagrebissa silloisessa Jugoslaviassa. Zagreb on nykyisin Kroatian pääkaupunki. Kilpailun juonsivat Helga Vlahović ja Oliver Mlakar. Kilpailuun osallistuivat samat 22 maata kuin edellisenäkin vuonna.
Kapellimestarit
Jokainen maa valitsi oman kapellimestarin johtamaan maansa kappale.
Fabien Cool
Fabien Cool (s. 29. elokuuta 1972, L’Isle-Adam) on ranskalainen jalkapallomaalivahti, joka on edustanut lähes koko uransa AJ Auxerrea Ranskan liigassa. Toukokuussa 2007 Cool ilmoitti lopettavansa uransa päättyvään kauteen.
John Drew Barrymore
thumb|John Drew Barrymoren tähti [[Hollywood Walk of Famella.]] John Drew Barrymore, oik. John Blyth Barrymore, Jr. (4. kesäkuuta 1932 Beverly Hills, Kalifornia – 29. marraskuuta 2004 Los Angeles, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän oli kuuluisan Barrymoren näyttelijäperheen jäsen. Hänen isänsä oli John Barrymore, hänen setänsä Lionel Barrymore ja tätinsä Ethel Barrymore. Hänellä oli neljä lasta joista yksi on Drew Barrymore.
Elämä ja ura
John Drew Barrymore syntyi vuonna 1932 näyttelijälegenda John Barrymoren ja näyttelijätär Dolores Costellon perheeseen. He erosivat pian hänen syntymänsä jälkeen ja John Drew Barrymore lähetettiin alun perin sotilasakatemiaan, mutta päättikin seurata kuuluisan sukunsa jalanjälkiä näyttelijänä. Barrymore alkoi esiintyä pienen budjetin elokuvissa 1940- ja 1950-lukujen vaihteessa, muttei koskaan saavuttanut samanlaista yltiöpäistä menestystä kuin isänsä aikoinaan. John Drew Barrymore nähtiin mm. Fritz Langin elokuvassa "Huulipunamurhaaja" (1956). Hänen uransa näyttelijänä lopulta päättyi 1970-luvulla. John Drew Barrymore kärsi isänsä tavoin vaikeasta alkoholiriippuvuudesta, ja hän menehtyi syöpään 72-vuotiaana vuonna 2004.
Relatiivilause
Relatiivilause on alisteinen sivulause, joka määrittää päälauseen nominia tai koko päälausetta. Esimerkiksi nominaalilauseke ”mies, joka ei ollut siellä” sisältää nominin mies, jota määrittää relatiivilause joka ei ollut siellä. Monissa kielissä relatiivilauseen aloittaa relatiivipronomini (edellisessä esimerkissä joka). Muita tapoja merkitä relatiivilause ovat esimerkiksi pääverbin morfologiset variaatiot tai sanajärjestys.
Relatiivipronominin korrelaatti tarkoittaa sitä lauseen osaa (sanaa tai koko lausetta), johon pronomini viittaa.
Suomen kieli
Suomen kielessä relatiivilause merkitään kolmella taipuvalla relatiivipronominilla: (kuka ,joka ja mikä) tai relatiivisella proadjektiivilla jollainen, millainen, jolloin, milloin, jonne, minne.
Esimerkiksi:
Lähteet
Oración relativa alemana
Kovjoen museorautatie
thumb|Kovjoen museorautatien ykkösveturi EMMA henkilöjunan edessä 1.5.2002 thumb|KMN-dieselveturi Kovjoen veturitallilla
Kovjoen museorautatie on Kovjoella Uudessakaarlepyyssä Pohjanmaan maakunnassa sijaitseva museorautatie. Sen raideleveys on 600 mm, eli kyseessä on kapearaiteinen rautatie. Ratalinjan kokonaispituus on noin kaksi kilometriä. Ratalinja alkaa Suomen rataverkon varrelta, Pohjanmaan radan Kovjoen asemalta, ja jatkuu länteen kohti Uudenkaarlepyyn kaupunkia. Ratalinja seuraa lakkautetun -radan pengertä. Vuosina 1987-1989 rakennettiin rata Mjökanin seisakkeelle, joka on nykyään radan puolivälissä, sillä vuonna 1995 rataa jatkettiin Åttanin asemalle, joka sijaitsee valtatien 8 alikulun länsipuolella ja joka on saanut nimensä tien mukaan. Molemmissa on sivuraide. Mjökanin katolle sijoitettiin vuonna 2007 filmausajoa varten Åttanin suuntaan näkyvä kilpi SIKLAX.
Veturitalli on Kovjoen asemalla. Talliin kuuluu lämmitettävä osa, jossa säilytetään ja kunnostetaan liikennekalustoa, sekä isompi kylmätalli vaunuille ja kunnostuksen alkuvaiheessa olevalla kalustolle. Talli toimii samalla museona. Entisessä VR:n asemarakennuksessa on kahvila, jonka tiloihin on sijoitettu alkuperäisen vuosien 1901–1914 junan pienoismalli sekä muuta pientä museoesineistöä.
Tallin luo on sijoitettu vesiviskuri veturien vesittämistä varten sekä halkojen täydennyspaikka. Pari haloilla lastattua avotavaravaunua säilytetään liikenteen aikana kaiken varalta Mjökanin sivuraiteella.
Mjökanin seisakkeelle rakennettiin talvella 2014 uusi, omilla raiteilla varustettu varikkotalli kunnostusta odottavalle kalustolle, jota oli siihen asti jouduttu säilyttämään pressuin peitettynä ulkona, mikä ei ollut sille hyväksi. Varikkotallissa on yksi sisäänjohtava raide; kaikkiaan raiteita tulee suunnitelman mukaan olemaan neljä.
Museorautatiellä liikennöi kolme toimintakuntoista höyryveturia ja kaksi moottoriveturia. Ensimmäisenä paikalle saatiin Lahnuksen rautatien ykkösveturi nimeltä Emma ensin vuokralle ja sitten omaksi. Vuonna 1991 paikalle saapui myös entinen Ojakkalan–Olkkalan rautatien kolmosveturi, kun sen omistava Vihti-Seura teki asiasta sopimuksen.
Emma-veturin öljylyhdyt ovat muunnoskappaleita ja kimeä vihellin leveäraideveturista. Laura-veturissa ovat säilyneet sen alkuperäiset viheltimet ja kaasulyhty. Laura-veturissa on toistaiseksi vain pienikokoinen lubrikaattori ja jarruna vipujarru; Emma-veturissa on toimiva voideprässi ja höyryjarru.
Vetureita on kunnostuksen alaisena kaksi: entinen Paraisten Kalkki Oy:n Henschel ja töiden aloitusvaiheessa oleva Nokia Oy:n Hanomag. Henschel-veturiin löytyi 2000-luvun alussa eräästä hajottamosta alkuperäisen kaltainen savupiippu vetopuhaltimineen. Siihen asti veturissa oli väliaikainen piippu.
Kesällä 2012 entisen Lahnuksen rautatien kalusto siirrettiin Espoosta Kovjoelle, kun Carl-Johan Bäcksbacka kuoli syksyllä 2011.
Junat liikennöivät muutaman kerran kesässä sunnuntaisin.
Berry Brow’n rautatieasema
Berry Brow’n rautatieasema on rautatieasema lähellä Berry Brow’n, Taylor Hillin, Armitage Bridgen ja Newsomen kyliä West Yorkshiressä. Se sijaitsee Penistonen radan varrella.
Ensimmäinen Berry Brow’n asema avattiin 1. heinäkuuta 1850. Sitä ehdotettiin suljettavaksi vuoden 1963 Beechingin leikkausten ensimmäisessä raportissa, ja se suljettiin lopulta 4. kesäkuuta 1966. Sen tilalle avattiin kuitenkin uusi asema 9. lokakuuta 1989.
Asemaa käytti 29 466 matkustajaa kaudella 2017–2018.
pienoiskuva|vasen|Alkuperäinen asema vuonna 1961.
Lucketz Swartbooi
Lucketz Swartbooi (s. 6. helmikuuta 1966) on entinen namibialainen kestävyysjuoksija.
Swartbooi voitti MM-hopeaa Stuttgartin MM-kisoissa 1993 ajalla 2.14.11. Seuraavana vuonna hän juoksi Bostonin maratonilla ajan 2.09.08, joka on hänen ennätyksensä. Sydneyn olympialaisissa 2000 hän sijoittui 48:nneksi ajalla 2.22.55 ja Edmontonin MM-kisoissa 2001 28:nneksi ajalla 2.25.40. Vuoden 2002 Kansainyhteisön kisoissa hän oli viides ajalla 2.13.40.
Vuonna 2005 hän sai IAAF:ltä varoituksen kiellettyjen aineiden käytöstä.
Robert Pickton
Robert William "Willie" Pickton (s. 24. lokakuuta 1949) on kanadalainen sikafarmari, jota on epäilty ainakin 26 naisen murhasta. Hän asui Port Coquitlamissa, noin 50 kilometrin päässä Vancouverista.
Picktonia epäiltiin jo vuonna 1997 murhan yrityksestä, mutta häntä vastaan ei löydetty riittävää todistusaineistoa. 22. helmikuuta 2002 hänet pidätettiin epäiltynä kahden kadonneen naisen murhista. Pian havaittiin, että uhreja saattoi olla moninkertaisesti enemmän.
Oikeudenkäynti kuudesta ensimmäisestä murhasyytteestä alkoi 22. tammikuuta 2007 ja päättyi 12. joulukuuta 2007. Pickton todettiin syylliseksi kaikkiin syytekohtiin ja tuomittiin elinkautiseen vankeuteen. Hänen on mahdollista anoa pääsyä ehdonalaiseen 25 vuoden kuluttua.
Pickton tulee saamaan vielä erillisessä oikeudenkäynnissä syytteet 20 naisen murhasta.
Syyttäjät ovat nimenneet Picktonin "Kanadan pahimmaksi sarjamurhaajaksi".
Matt Beleskey
Matt Beleskey (s. 7. kesäkuuta 1988 Windsor, Ontario, Kanada) on kanadalainen uransa päättänyt jääkiekkoilija.
Pelaajaura
Beleskey kasvoi pikkukaupunki Midhurstissa, Ontariossa ja pelasi jääkiekkoa Barrie Icemanissä. Hänet varattiin toisella kierroksella numerolla 21 OHL:ssä pelaavaan Belleville Bullsiin vuonna 2004.
NHL:ään Beleskey varattiin vuoden 2006 varaustilaisuudesa numerolla 112. Hänen ammattilaisuransa alkoi vuonna 2008 neljän vuoden junioriuran jälkeen. Hän teki NHL-debyyttinsä kaudella 2008–2009, kun esiintyi Ducksissa kahdessa pelissä. Hän pelasi kuitenkin suurimman osan kaudesta AHL-joukkue Iowa Chopsissa. Beleskey pelasi 2012–2013 työsulun aikana EIHL:ssä pelaavassa Coventry Blazessa.
Aneheimista Beleskey siirtyi kaudeksi 2015–2016 Boston Bruinsiin. Hän pelasi Bostonissa siirtotakarajalle, helmikuuhun 2018 saakka. Kunnes siirtyi yhdessä Ryan Spoonerin ja 2018 1. kierroksen varasvuoron kanssa New York Rangersiin vaihdossa Rick Nashiin.
Verenvuototauti
thumb|Hemofilian hoitoon käytettävää hyytymistekijä VIII:aa itsehoitoon. Verenvuototauti eli hemofilia on perinnöllinen sairaus, jossa veren hyytyminen on häiriintynyt jonkin hyytymistekijän puuttumisen takia. Tauti johtuu X-kromosomissa olevasta virheellisestä alleelista. Se jakautuu neljään tunnetuimpaan sairaustyyppiin, jotka ovat verenvuototauti A, B ja C sekä von Willebrandin tauti.
Verenvuototaudin muotoa B-verenvuototauti on esiintynyt eurooppalaisissa hallitsijasuvuissa, ja se on todennäköisesti saanut alkunsa Britannian kuningatar Viktoriassa tapahtuneesta mutaatiosta. Se siirtyi muun muassa Venäjän keisari Nikolai II:n poikaan kruununprinssi Alekseihin. Hemofiliapotilaille on tyypillistä kivulias verenvuoto niveliin, mikä on yleisesti ottaen suurempi ongelma kuin vuoto kuiviin pienistä haavoista. Verenvuototaudin vakavuus vaihtelee, ja vaikkei sitä voida parantaa, sitä pystytään usein hoitamaan antamalla tarvittavaa hyytymistekijää suonensisäisesti.
DIC eli disseminoitunut intravaskulaarinen koagulopatia, jota esiintyy vakavien tilojen, kuten laajojen palovammojen, yhteydessä, aiheuttaa sen, että veri hyytyy tavallista helpommin eri puolilla elimistöä, hyytymistekijöitä kuluu ja potilas altistuukin lopulta verenvuodolle. Se ei ole varsinainen verenvuototauti, kuten eivät myöskään gynekologiset vuotohäiriöt.
Periytyviä verenvuototauteja potee Suomessa noin 2 000 ihmistä. Von Willebrandin tauti on sairauden muodoista yleisin, sillä siitä kärsii noin 1 700 suomalaista. Suurimmalla osalla muista verenvuototautisista on A-tyypin hemofilia. Uusia tapauksia tulee paitsi periytymisen kautta myös uusien mutaatioiden kautta.
Verenvuototauti A
Hemofilia A (klassinen verenvuototauti) on vakavasta lievään vaihteleva, X-kromosomin kautta resessiivisesti periytyvä verenvuototauti. Verenvuototauti A esiintyy vakavimmassa muodossaan ainoastaan miehillä. Naisilla tauti on erittäin harvinainen ja esiintyy vain lievemmässä muodossaan. Verenvuototauti A johtuu hyytymistekijä VIII:n vajauksesta tai puutoksesta. Hyytymistekijä VIII on globuliinityyppinen proteiini, jota käytetään suonensisäisenä infuusiona vuotopotilaalle.
Verenvuototauti B
Hemofilia B on X-kromosomin kautta periytyvä, lievästä vakavaan vaihteleva verenvuototauti, jota esiintyy harvoin naisilla. Se on seurausta hyytymistekijä IX:n vajauksesta tai puutoksesta. Hyytymistekijää voidaan antaa potilaalle suoneen ja nuoremmilla lapsilla pakkiin. Tapauksia on Suomessa noin 70.
Koska B-muoto periytyy X-kromosomin kautta, tätä muotoa esiintyy todennäköisemmin miehillä, sillä heillä on vain yksi X-kromosomi. Naisilla ehjä vastingeeni korvaa tällöin vioittuneen. Naiset sen sijaan ovat useimmiten taudin kantajia. Ainoastaan tilanteessa, jossa hemofilia B:tä sairastava mies ja tautia kantava tai sairastava nainen saisivat tyttären, jolla olisi viallinen geeni molemmissa X-kromosomeissaan, tyttären olisi mahdollista sairastua tautiin.
Venäjän viimeinen kruununperillinen Aleksei Nikolajevitsh Romanov kärsi hemofilia B:stä.
Verenvuototauti C
Hemofilia C (tunnetaan myös nimellä Rosenthalin oireyhtymä) on suhteellisen lievä ja johtuu autosomaalisen ja resessiivisen hyytymistekijä XI:n puutoksesta. Sitä esiintyy erityisesti aškenasijuutalaisten keskuudessa. Verenvuototauti C on harvinaisempi sairaus kuin A- ja B-hemofiliat sekä von Willebrandin tauti.
Von Willebrandin tauti
Von Willebrandin tauti on useimmiten lievä, autosomaalisesti dominantisti periytyvä verenvuototauti, mutta taudin keskivaikea ja vaikea muoto periytyvät yleensä resessiivisesti. Sitä esiintyy yhtä paljon molemmilla sukupuolilla. Se aiheutuu mutaatiosta, jonka aiheuttama vika on hyytymistekijä VIII:ssa, kuten verenvuototauti A:ssakin. Potilailla on yleensä oireena nenäverenvuodot sekä mustelmataipumus. Naisilla lisäksi erittäin runsaat kuukautiset ja synnytyksessä ilmenee normaalia enemmän verenvuotoa. Pahimmillaan tila voi naiselle olla hengenvaarallinen. Von Willebrandin tautia sairastaa noin 1 700 suomalaista. Taudin kuvasi ensimmäisenä suomalainen lääkäri Erik von Willebrand ahvenanmaalaisella tytöllä vuonna 1924.
Muita verenvuototauteja
Lisäksi tunnetaan pari erittäin harvinaista autosomaalisesti resessiivisesti periytyvää hemofiliaa, joissa puutos on hyytymistekijä V:ssä ja X:ssä.
Verenvuototauti ei tarkoita samaa kuin hemofiilisyys, joka on eräiden bakteerien – ja tarinoiden vampyyrien – ominaisuus.
Hoito
Verenvuototautia pystytään usein hoitamaan antamalla suonensisäisesti tarvittavaa hyytymistekijää, joka on maksassa syntyvä proteiini.
Geeniterapia
Taudin hoitoon on kehitetty geeniterapiaa, ja kokeissa se on osoittautunut lupaavaksi. Kokeessa koehenkilöt sairastivat B-hemofiliaa. Yhdellä suonensisäisellä annoksella tervettä geeniä oireet vähenivät potilaalta puoleksi vuodeksi ja jopa 15 kuukaudeksi, ja osa saattoi lopettaa hyytymistekijän käytön.
Geeni kuljetetaan elimistöön viruksen mukana, ja siihen piti kehittää sopiva virus, joka osaa mennä maksan soluihin mutta ei sekoitu kohdesolun perimässä eikä lisäänny elimistössä. Sitä ei saa käyttää myöskään sukusoluihin, eli perimään ei kosketa.
Riskit
Hemofilian hoidossa käytettävät plasmasta valmistettavat lääkkeet ovat aiemmin olleet C-hepatiittiviruksen saastuttamia, ja noin puolet suomalaisista hemofiliaa sairastavista on saanut viruksen. C-hepatiitin saaneita on hoidettu hyvin tuloksin interferonilla. Nykyisin virus ei tartu, sillä valmisteiden turvallisuuteen kiinnitetään huomiota. Lasten hoitoon käytetään geeniteknisesti valmistettuja rekombinanttilääkkeitä, joissa ei ole ihmisperäisiä ainesosia. Britanniassa käytetään yksinomaan rekombinanttilääkkeitä. Virustartunnan seurauksena voi vuosikymmenien jälkeen tulla maksasyöpä.
Joulusukka
thumb|Nimettyjä joulusukkia
Joulusukka on sukka, joka perinteisesti ripustetaan takan reunalle joulua odotettaessa ja täytetään jouluna pienillä lahjoilla. Joulusukka on perinteinen osa joulunviettoa erityisesti englanninkielisessä maailmassa, missä tapa on tunnettu ainakin 1800-luvun alulta lähtien. Joulusukkana voidaan käyttää tavallista sukkaa tai erikseen tarkoitukseen valmistettua sukan muotoista kangaspussia. Koristeellisia joulusukkia on perinteisesti neulottu kotona, mutta niitä valmistetaan myös kaupallisesti.
Ainut
Ainut ovat alkuperäiskansa, joka asuu pääasiassa Japanissa ja vähemmässä määrin Venäjällä. Historiallisesti heitä asui Japanin pohjoissaarella Hokkaidōlla, Kuriileilla ja Sahalinilla. Valtaosa heistä on kuitenkin sulautunut muuhun väestöön. Ainujen alun perin puhuma ainun kieli on lähes hävinnyt. Ainujen määrästä ei ole täysin luotettavia arvioita. Vuonna 1999 heitä laskettiin Hokkaidōlla yhteensä 23 767. Toisten arvioiden mukaan heitä olisi 30 000–50 000.
Varhainen historia
220px|thumb|Ainujen historiallinen asuinalue. Historiallinen alue punaisella ja paikannimiin perustuva mahdollinen varhaisempi alue pinkillä. Punaiset pisteet osoittavat mahdollisia ainutaustaisia paikannimiä. Ainut liitettiin pitkään emisheihin, jotka asuivat Japanin saarilla ennen niin sanottuja ”varsinaisia japanilaisia” eli yamatolaisia. Emishi-nimitys viittaa barbaareihin. Emishit esiintyvät japanilaisessa historiankirjoituksessa 700-luvulta 1100-luvulle. Yamato-valtio levitti valtaansa Honshūn pohjoisosiin ja ajoi samalla emishit pohjoiseen ja lopulta Hokkaidōn saarelle saakka. Nykykäsityksen mukaan emishit poikkesivat kuitenkin monella tapaa Hokkaidōn alkuperäisväestöstä. Emishit esimerkiksi viljelivät riisiä ja kasvattivat hevosia. Kumpaakaan tapaa ei tunnettu samaan aikaan Hokkaidōlla. Ainuja on kuitenkin selvästi asunut Honshūn saarellakin. Sen pohjoisimmassa kärjessä on ainun kielestä johdettuja paikannimiä, ja siellä on asunut ainuyhteisöjä, jotka hävisivät vasta 1600-luvulla.
Koko Honshū tuli 1200-luvulle mennessä kiinteäksi osaksi Japanin keskiaikaista valtiota. Suunnilleen samoihin aikoihin Hokkaidōlla kehittyi kiinteämpi ja selvästi ainulainen kulttuuri, joka korvasi niin sanotut Satsumonin ja Ohotskin kulttuurit. Lopputuloksena oli kulttuuri, jossa oli vaikutteita molemmista. Yksi vaikutteista oli karhun seremoniallinen merkitys, joka oli peräisin Ohotoskin kulttuurista. Hokkaidōn ainut poikkesivat kielellisesti ja kulttuurillisesti Kuriileilla ja Sahalinilla asuneista ainuista, vaikka kuuluivatkin selvästi samaan ryhmään. Ainuja oli alun perin ehkä noin 40 000, ja he elivät pääasiassa metsästyksellä, kalastuksella ja keräilyllä. Hokkaidōlta tunnetaan historiallisesti vain pienimuotoista maataloutta. Ainut eivät missään vaiheessa eläneet kokonaan eristyksissä, vaan heidän kauttaan kulki kauppaa Siperiasta Japaniin ja päinvastoin.
Japanilaisten levittäytyminen
Japanilaiset levittäytyivät hitaasti pohjoisemmaksi, ja 1400-luvulla eteläisen Hokkaidōn Oshiman niemimaalle muodostui useita kauppayhdyskuntia. Hokkaidōlle päätyi kauppiaiden lisäksi myös karkotettuja rikollisia ja sotaa pakenevia japanilaisia. Ainut tunnettiin tuolloin nimellä Ezo ja Hokkaidō nimellä Ezogashima. Japanilaiset tunnettiin puolestaan kirjallisuudessa nimellä Wajin. Japanilaiset kauppiaat saivat ainuilta luonnontuotteita, ja ainut saivat esimerkiksi rautaa ja riisiä. Vuonna 1456 japanilaisten ja ainujen välit kiristyivät yhteenottoon saakka, kun japanilainen seppä tappoi riidan jälkeen kahakassa ainun. Seuraavana vuonna ainupäällikkö Koshamain tuhosi Hokkaidōn japanilaissiirtokunnat kahta lukuun ottamatta. Yhteenotot jatkuivat lähes sadan vuoden ajan. Japanilaiset hyödynsivät sodankäynnissään ainujen perinteistä tapaa ratkaista kiistat neuvotteluilla ja lahjuksilla. Neuvotteluihin kutsuttiin ainujen johtajia, jotka väijytettiin ja tapettiin. Sota loppui Kakizakin suvun saadessa johtavan aseman Hokkaidōn japanilaisten keskuudessa. Vuonna 1551 Kakizaki Suehiro solmi rauhan ainujen ja japanilaisten välille. Tuolloin sovittiin muun muassa kauppatuottojen jaosta ainujen ja japanilaisten kesken. Kakizakin suku sai monopoliaseman kaupassa ja pienen alueen Hokkaidōn eteläosassa.
Matsumaet ja kaupankäynti
thumb|vasen|Ainumies kuvattuna 1880-luvulla.
Sanyo
thumb|200px|Sanyon [[transistoriradio vuodelta 1959.]] Sanyo Electric Co. Ltd. on japanilainen elektroniikkayritys, jonka kotipaikka on Moriguchi Osakan prefektuurissa Japanissa. Yritys on julkinen ja listattu Tokion pörssiin ja NASDAQiin. Yritys on perustettu 1950. Vuonna 2006 sillä oli työntekijöitä yli 14 000.
Ainut
Matsumaet ja kaupankäynti
Kakizakin suku muutti vuonna 1599 nimensä Matsumaeksi. Heidän alueensa liitettiin Tokugawa-shōgunaattiin virallisesti vuonna 1604, mutta heidän valtaansa alueillaan oli heikennetty jo aiemmin. Matsumaet jatkoivat shōgunaatin vasalleina. Matsumaeiden eteläisen alueen ulkopuolinen Hokkaidō tunnettiin sittemmin nimellä Ezochi, eli ”Ainujen maa”. Saadakseen tiukemman otteen alueen kaupankäynnistä Matsumaet perustivat ainujen maille kauppa-asemia, jotka tunnettiin nimellä akinaiba. Kauppa-asemien johdosta ainujen aiemmin harjoittama suora kauppa Honshūlle loppui käytännössä kokonaan. Kauppa kehittyi edelleen siten, että ainuista tuli riippuvaisempia japanilaisista tuotteista, mutta samaan aikaan japanilaiset kauppiaat pyrkivät kasvattamaan tuottojaan esimerkiksi pienentämällä riisiannosten kokoa. Myös jotkut ainut hyötyivät kaupasta, ja kaupalla rikastuneet päälliköt saivat aiempaa suurempia alueita hallintaansa. Kehitys johti ainujen sisäisiin yhteenottoihin. Yksi niistä oli vuonna 1669 alkanut Shakushainin sota, jossa ainujen sisäiset kiistat laajenivat lopulta sodaksi japanilaisia vastaan. Matsumae-klaanin monopolin murtamiseen tähdännyt sota päättyi japanilaisten voittoon.
Sanyo
Sanyo valmistaa muun muassa matkapuhelimia, kameroita, aurinkokennoja ja ilmalämpöpumppuja. Vuoden 2004 maanjäristys vaurioitti yritystä. Sen jälkeen yritys on keskittynyt ympäristötekniikkaan ja kulutuselektroniikkaan.
Sanyo oli vuonna 2006 maailman viidenneksi suurin aurinkokennojen valmistaja. Edellä olivat japanilainen Sharp, saksalainen Q-Cells, japanilainen Kyocera ja sveitsiläinen Suntech. Yrityksistä Sharp ja Kyocera valmistavat myös matkapuhelimia. Muihin Sanyon tuotteisiin sisältyvät muun muassa ilmastointilaitteet, ladattavat patterit ja akut hybridiautoihin Hondalle, Fordille, Suzukille ja Volkswagenille.
Ainut
Japanilaisvallan vakiintuminen
Venäläisten tulo alueelle 1700-luvun lopulla johti Hokkaidōn liittämiseen kiinteästi Japaniin. Suomalaistaustaisen Adam Laxmanin johtama retkikunta saapui vuonna 1792 Nemuroon ja ehdotti kauppayhteyksien avaamista. Japanilaiset huolestuivat venäläisten levittäytymisestä ja liittivät koko Hokkaidōn Japaniin. Shōgun lähetti vuonna 1798 retkikuntia Hokkaidōlle, Kuriileille ja Sahalinille. Koko alue oli shōgunin vallassa vuoteen 1807 mennessä. Shōgunin vallan aikana pyrittiin esimerkiksi puuttumaan pahimpiin vääryyksiin ainujen ja japanilaisten välisessä kaupassa. Ainuja pyrittiin myös sivistämään, mikä japanilaisille tarkoitti japanilaistamista. Kun venäläisvaaran katsottiin vähentyneen vuonna 1821, valta palautettiin Matsumae-klaanille. Japanilaistamisesta luovuttiin, ja ainuista tuli pakkotyövoimaa. Lisäksi Hokkaidōlle alkoi muuttaa enemmän japanilaisia siirtolaisia.
Japani hävisi toisessa maailmansodassa vuonna 1945, ja vuoden 1946 perustuslaki takasi ensi kertaa kansalaisoikeudet ja -vapaudet. Miehityksen päätyttyä vuonna 1952 alkoi Japanin taloudellinen nousu. Ainujen tilanne ei kuitenkaan paljolti muuttunut. Ainuja syrjittiin esimerkiksi työelämässä, avioliitoissa ja kouluissa. Vähäinenkin ainutausta riitti syrjintään. Syrjinnän vakavuus vaihteli alueellisesti. Monet ainut muuttivat Japanin pääsaarille syrjintää pakoon. Osan elinkeinona oli vanhojen tapojen esittäminen turisteille.
Nykyaika
thumb|Ainuyhtye Oki Ainu Dub. Ainujen asema alkoi muuttua 1960-luvun poliittisen radikalisoitumisen myötä. 1970-luvulla ainuongelman ratkaisun puolesta tehtiin terrori-iskuja. Tekijät olivat lähes aina japanilaisia. Aktivistit yrittivät muuttaa kuvaa ainuista kuolevana rotuna. Ainuliikkeen tärkeä tekijä oli Utari kyōkai, jonka juuret ovat 1930 perustetussa Ainu kyōkaissa. Ainuja ei pitkään tunnustettu virallisesti vähemmistöksi. Yksi syy tähän on saattanut olla rajakiista Venäjän kanssa Kuriileilla. Ainut saivat alkuperäiskansan aseman vuonna 2008. Alkuperäiskansan asema kirjattiin edelleen lakiin huhtikuussa 2019.
Ainujen määrästä ei ole täysin luotettavia arvioita. Vuonna 1999 heitä laskettiin Hokkaidōlla yhteensä 23 767. Toisten arvioiden mukaan heitä olisi 30 000–50 000. Venäjän vuoden 2010 väestönlaskennassa ainuja oli 109.
Albrecht (Württembergin herttua)
thumb|Württembergin herttua Albrecht Albrecht Maria Alexander Filip Josef, Württembergin herttua (23. joulukuuta 1865 Wien, Itävalta – 31. lokakuuta 1939 Altshausen, Saksa) oli Saksan armeijan sotamarsalkka, joka toimi komentajana ensimmäisessä maailmansodassa.
Ainut
Kulttuuri
Osia perinteisestä ainukulttuurista — kuten naisten tatuoinnit ja miesten korvarenkaiden käyttö— on nykyisin hävinnyt. Ainut elävät pitkälti samaan tapaan kuin japanilaisetkin: he pukeutuvat samoin, syövät samaa ruokaa ja käyvät samoja kouluja. Perinteisestä ainukulttuurista tiedetään historiallisten lähteiden ja perimätiedon kautta. Kiinnostuksen perinteiseen ainukulttuuriin on kuitenkin kuvailtu kasvaneen. Vuosittain järjestetään joitakin ainukuttuuriin liittyviä juhlia, kuten Marimo-festivaali Akanjärvellä ja Shakushain-festivaali Shizunaissa. Sapporo Pirka Kotan on perinteistä kulttuuria esittelevä keskus lähellä Sapporon kaupunkia. Kerapirka on puolestaan ainuruokaa tarjoileva ravintola Sapporossa.
Albrecht (Württembergin herttua)
Albrechtin isä oli Württembergin herttua Vilhelm. Albrecht aloitti sotilasuransa vuonna 1883 ulaanirykmentin upseerina. Hän yleni 1896 everstiksi, 1898 kenraalimajuriksi, 1901 kenraaliluutnantiksi ja 1906 kenraaliksi. Hän toimi 1908–1913 Württembergiin sijoitetun 13:nnen armeijakunnan komentajana ja sen jälkeen kuudennen sotilaspiirin tarkastajana. Maailmansodan syttyessä elokuussa 1914 Albrecht sai komentoonsa Saksan neljännen armeijan, joka hyökkäsi heti sodan alussa Luxemburgin kautta Ardennien yli Ranskaan. Hän voitti ranskalaiset Neufchâteaussa 23. elokuuta, taisteli tiensä Maasin yli ja osallistui syyskuun alussa Marnen taisteluun. Marnen tappion jälkeen Albrechtin armeija perääntyi aluksi Champagnen alueelle, mutta se siirrettiin lokakuussa 1914 niin sanotun Atlantin kilpajuoksun yhteydessä Flanderiin. Vuosina 1914 ja 1915 hän johti saksalaisten hyökkäyksiä Ypresissä. Ypresin toisen taistelun alussa saksalaiset käyttivät ensimmäistä kertaa länsirintamalla taistelukaasua aseena.
Elokuussa 1916 Albrecht ylennettiin kenraalisotamarsalkaksi ja hän sai johtoonsa pohjoisen armeijaryhmän eli rintamaosuuden Atlantin rannikolta Sommeen. Helmikuusta 1917 aina sodan loppuun asti hän johti ”armeijaryhmä Albrechtia”, jonka vastuulla oli länsirintaman hiljaisempi eteläpää Elsassissa ja Lothringenissa. Sodan lopussa Saksassa tapahtuneen vallankumouksen seurauksena Württembergin suku menetti kuninkaallisen arvonsa. Albrecht asui vuodesta 1921 vetäytyneenä linnaansa. Samana vuonna hänestä tuli sukunsa päämies entisen kuninkaan Vilhelm II:n kuoltua lapsettomana.
Ainut
Asuminen
Ainut elivät pienissä kyläyhteisöissä, nimeltä kotan. Ne sijaitsivat usein lähellä jokia, joilla miehet kävivät metsästämässä. Kotanilla oli päämies, jonka alaisuudessa saattoi olla useita kyliä. Yhdessä kylässä oli kolmesta pariinkymmeneen taloa, joissa jokaisessa asui yksi ydinperhe. Kylät olivat pääasiassa kiinteitä, joskin joskus kylän jäsenet siirsivät kylän paremmalle paikalle. Talot olivat suorakulmaisia. Niissä oli pieni eteinen ja yksi suuri huone, jonka keskellä sijaitsi tulipesä. Savu pakeni katon aukosta. Lattia peitettiin useilla kerroksilla osmankäämiä ja erilaisia ruokoja. Kerrostuksen ansiosta lämpö levisi tulipesästä koko lattian alueelle. Asunnon itäpuolinen seinä jätettiin usein tyhjäksi uskonnollisia esineitä lukuun ottamatta. Samalla seinällä sijaitsi ikkuna, joka päästi jumaluudet sisään asuntoon. Ovet tehtiin kankaasta. Varsinaisia huonekaluja ei ollut. Talvisin lämmön pitämiseksi sisällä seinien ulkopuolelle saatettiin kasata maata.
Elinkeinot
Metsästys ja kalastus olivat tärkeitä elinkeinoja. Metsästys oli pääasiassa miesten työtä. Talvisin he saattoivat usein asua kuukausia tilapäisissä asumuksissa metsästysmailla. Ainut metsästivät mm. karhuja ja kauriita sekä jäniksiä, lintuja ja muuta pienriistaa. Etenkin keväisin metsästyksen tavoitteena oli saada talvella paksuuntuneita turkkeja. Ainut metsästivät jousilla ja nuolet myrkytettiin ukonhattujen juuresta saadulla akonitiinilla. Näin tapettu eläin saatettiin syödä, kun liha nuolen ympäriltä poistettiin. Metsästyksessä käytettiin apuna koiria, jotka ovat sukua nykyiselle hokkaidorodulle. Kaloista tärkein oli lohi, jota pyydettiin erityisillä nuijilla. Lisäksi ainuilla oli erilaisia kalanpyydyksiä. Lohenpyydystys ajoittui syksyyn, jolloin lohet nousivat merestä jokiin. Suullisen perinteen mukaan kalastusta harjoitettiin myös merellä. Kuriileilla ja Sahalinilla pyydettiin laajemmassa mittakaavassa hylkeitä ja muita merinisäkkäitä. Kauppaa harjoitettiin japanilaisten lisäksi myös kiinalaisten ja venäläisten kanssa. Naiset osallistuivat metsästykseen ja kalastukseen jossain määrin, etenkin talvisin.
Vaatetus ja tatuoinnit
190px|thumb|vasen|Ainunainen tatuoiduin huulin.
Ainunaiset tekivät vaatteet. Vaatteita tehtiin lähinnä eläinten nahoista, joskin kaupankäynnillä hankittiin vaatteita myös muualta. Vaatetukseen saatettiin käyttää nisäkkäiden ohella myös kalojen nahkoja ja Kuriileilla merilintujen höyheniä. Vaatetuksen kokoamiseen käytettiin kaarnaa ja ruohoja. Kaarnasta käytettiin vaatetuksen tekoon vain sen sisempi osa. Siitä saatiin vaatteisiin kelpaavaa kuitua ensin liuottamalla sitä viikkojen ajan ja sitten pesemällä ja kuivaamalla. Kauppatavarana saatu puuvilla yleistyi myöhään vaatteiden teossa. Seremonioissa sekä naiset että miehet käyttivät suuria korvakoruja. Lisäksi naiset käyttivät kaupankäynnillä muualta hankittuja kaulakoruja. Miesten seremonia-asuun kuului päähine, jollaisia käytetään seremonioissa edelleen. Näyttävä osa ainujen perinnettä olivat naisten tatuoinnit. Niistä ehkä huomattavin oli huulia ympäröinyt tatuointi, jolla huulista tuli suuremman näköiset. Tatuoinnin tarkoituksena oli estää pahojen henkien pääsy ruumiiseen suun tai sierainten kautta. Naiset ottivat tatuointeja myös käsiinsä. Ensimmäiset tatuoinnit saatettiin ottaa jo 7-vuotiaana ja niitä viimeisteltiin ajan kuluessa. Tatuoinnit tehtiin veitsellä.
Uskonto
350px|thumb|Japanilainen maalaus ainujen karhuseremoniasta vuodelta 1870.
Ainujen perinteiseen uskontoon kuuluivat useat eri jumaluudet (kamuy), kuten esimerkiksi eri eläimet, kasvit, luonnonilmiöt ja mineraalitkin. Jotkin jumaluuksista olivat hyviä ja jotkin pahoja. Ainujen uskonnon ehkä huomattavin osa oli karhuun liitetyt rituaalit. Karhuseremonia tunnettiin nimellä iyomante. Siihen kuului karhunpennun tappaminen. Karhunpentu vangittiin ensin luonnosta, ja sitä kasvatettiin sen jälkeen kylässä noin puolentoista vuoden ajan. Joidenkin tietojen mukaan naiset saattoivat imettää sitä. Varsinainen seremonia pidettiin yleensä talvella, kun aikaa oli ruuan hankkimisen ohella. Karhua pidettiin ensin häkissä, ja yksi miehistä tanssi, lauloi ja rukoili. Hän päästi karhun häkistä, jonka jälkeen sitä ammuttiin tylpillä nuolilla, joiden takia karhu ensin vimmastui ja lopulta väsyi. Lopulta karhu sidottiin tolppaan ja kuristettiin. Koko seremonian tarkoituksena oli lähettää karhun henki takaisin taivaaseen, josta se oli tullut maan päälle. Ainujen uskontoon eivät kuuluneet varsinaiset uskonnolliset rakennukset. Tosin kylän päällikön talolla, joka oli hieman muita taloja suurempi, saattoi olla jotain uskonnollista käyttöä.
Kieli
Ainun kielellä oli alun perin useita murteita Hokkaidōlla, Sahalinilla ja Kuriileilla. Kielessä oli rakenteellisia yhteyksiä japanin kieleen, mutta tutkijat eivät ole varmasti pystyneet sanomaan, johtuuko tämä varsinaisesta sukulaisuussuhteesta kielten kesken, vai pelkästään pitkäaikaisesta kanssakäymisestä. Japanista lainattuja sanoja ovat muun muassa jumaluutta tarkoittava kamui (jap. kami) ja umma (jap. uma eli hevonen). Vastaavasti japanin kielessä on muutamia lainasanoja ainusta, kuten poroa tarkoittava sana tonakai (ainuksi tunakkay). Monet paikannimet etenkin Hokkaidōlla ovat ainutaustaisia. Tavallisessa elämässä ainun kielellä on enää hyvin vähän merkitystä, tosin sitä on yritetty pelastaa esimerkiksi tarjoamalla kielikursseja.
Ainun kieli on lähes hävinnyt ja sillä on nykyisin arviolta vain kaksi äidinkielistä puhujaa. Kieltä sujuvasti puhuvat ovat yli 80-vuotiaita.
Hemmo O. Hakkarainen
Hemmo O. Hakkarainen (23. joulukuuta 1920 Säyneinen – 29. maaliskuuta 2014) oli kirvesmies ja suomalainen sotakirjailija. Suomen Kulttuurirahaston Pohjois-Savon nimikkorahasto Hemmo Hakkaraisen rahasto perustuu Hakkaraisen vuonna 1982 tekemään lahjoitukseen.
Hakkaraisen vanhemmat olivat pienviljelijä Antti Arvid Hakkarainen ja talollisentytär Ida Hakkarainen. Hän kävi kansakoulun ja on asunut Kuopiossa vuodesta 1952 alkaen.
Hakkarainen kirjoitti kaksi ensimmäistä sotaromaaniaan Myyty partio ja Välirauhan partio Arvo A. Juvosen muistiinpanojen pohjalta. Romaani Aavekomppania kertoi 14. divisioonaan kuuluneen Erillisen Polkupyöräkomppanian (Er.Vahv.PPK) vaiheista jatkosodassa Ilomantsissa, Porajärvellä ja Seesjärvellä. Romaani Pellikan kaukopartio taas kertoi Rukajärven suunnalla jatkosodan aikana toimineesta vänrikki Pentti Pellikan johtamasta kaukopartiosta.
Trilogia (yhtye)
Trilogia on helsinkiläinen rap-yhtye, johon kuuluivat rap-artistit KT (Jussi Kivitie), Aspekti (nykyiseltä taiteilijanimeltään Spekti; Samuli Huhtala) ja Wretch (Markus Wennerström). Ensimmäiset yhteiset nauhoituksensa he tekivät vuonna 1999, mutta jokainen heistä oli tehnyt rap-musiikkia jo ennen tätä. Trilogia on julkaissut yhden albumin Bonnier Musicin kautta. Lisäksi he ovat yhdessä ja erikseen vierailleet useilla albumeilla, mm. Rähinä Recordsin Pommi 1, -2 ja -3 -kokoelmalevyillä, sekä Fintelligensin, Kapasiteettiyksikön ja Cheekin levyillä.
Yhtye nauhoitti vuosina 2005-2006 aikana toisen albumin nimeltä Hakattu kivestä, jolta julkaistiin single "Routamaa" vuonna 2006. Albumin julkaisua kaavailtiin vuoden 2007 puolelle, mutta yhtyeen lopetettua myös albumi jäi julkaisematta silloin. Rähinä Records julkaisee albumin 20. kesäkuuta 2014 nimellä Hakattu kivestä 2007.
Yhtyeen hajoamisen jälkeen jäsenistä ainoa soolouralle lähtenyt on Spekti. Trilogiaa on kuultu kuitenkin yhtyeen hajoamisenkin jälkeen; muun muassa Rähinä 4 Life -kokoelmalla julkaistiin Hakattu kivestä -albumille tehty kappale "Nyytit 2K7 Remix". Trilogian jäsenet Spektiä lukuun ottamatta nähtiin DJ RZY:n Tervetuloo Helsinkiin -musiikkivideolla.
Trilogia julkaisi 20. kesäkuuta 2013 pitkän tauon jälkeen uuden kappaleen, Kuus vuot vanha Audi, jonka taustana on käytetty Ace Hoodin "Bugatti" -kappaleen taustaa. Lisäksi Trilogian kaksi MC:tä, KT ja Wretch vierailivat yhtyeen kolmannen jäsenen, Spektin lokakuussa 2013 julkaistulla Diktaattorimies-albumin kappaleella "Eniten vituttaa kaikki". Trilogia vierailee myös Uniikin 29. marraskuuta 2013 julkaistavan #kylänmies-albumin kappaleella "Pöllöjengi".
Super Mario Bros. 3
Super Mario Bros. 3 on Nintendo EAD:n kehittämä ja Nintendon julkaisema tasohyppelypeli. Peli julkaistiin alun perin Japanissa lokakuussa 1988 Nintendo Entertainment Systemille sekä myöhemmin Super Nintendo Entertainment Systemille. Yhdysvalloissa peli julkaistiin ensi kertaa helmikuussa 1990 ja Euroopan julkaisu oli vasta 29. lokakuuta 1991.
Pelaaminen
Pelissä pelaaja ohjaa Marioa. Pelissä Marion tehtävä on vapauttaa seitsemän kuningaskunnan kuninkaat Bowserin seitsemän lapsen langettamasta kirouksesta, jonka myötä kuninkaat on muutettu eläimiksi, sekä pelastaa Prinsessa Peach itse Bowserilta.
Tapahtumat sijoittuvat suurelle kartalle, josta Mario ja Luigi siirtyvät yksittäisiin jaksoihin. Super Mario Bros. 3 oli ensimmäisiä tasohyppelypelejä, jotka käyttivät tällaista karttaa (Nintendon versio Bionic Commandosta on varhaisempi esimerkki). Lisäksi hahmon kontrollointi oli laajentunut huomattavasti. Mäissä pystyi laskemaan mäkeä alaspäin ja tavaroita sekä tajuttomia vihollisia pystyi kantamaan ja heittelemään.
Pelissä Mario saa käyttöönsä uusia voimia, joista osa on saatavilla pukujen muodossa. Pelin tunnetuin uusi voima on lehdestä saatava Marion pesukarhuvoima, jonka avulla Mario kykeni lentämään, mikäli juoksi tarpeeksi lujaa ja täytti ruudun alareunassa olevan voimamittarin. Muita pukuja ovat sammakkopuku, jonka avulla voi liikkua helpommin vedessä (mutta huonosti maalla); vasarapuku, jonka avulla Mario voi heittää vasaroita; ja tanooki-puku, joka toimii kuin pesukarhuvoimat, mutta antaa myös mahdollisuuden muuttua patsaaksi vähäksi aikaa. Toisin kuin aikaisemmissa peleissä, Mario voi pitää tavaroita varastossa ja ottaa ne käyttöön ennen kenttään menemistä.
Peli sisälsi myös alkuperäisen Mario Bros. -pelin eräänlaisena minipelinä, jota voi pelata kaksinpelissä, mikäli pelaajat siirtyvät samaan ruutuun. Tässä pelissä pelaajat voivat myös varastaa esineitä toisiltaan.
Kehitys ja historia
Kyseessä on yksi Super Mario Bros. -sarjan suosituimmista ja tunnetuimmista osista. Pelin julkaisu länsimaissa myöhästyi Super Mario Bros. 2:n julkaisun yhteydessä sattuneiden epäselvyyksien takia. Peli menestyi odotettua paremmin, jolloin Nintendon oli pakko tuoda enemmän pelejä markkinoille. SMB3 oli Nintendo Entertainment Systemin myydyin Mario-peli, jos vain yksittäin myydyt pelit lasketaan. (Jos konsolien mukana tulleet pelit lasketaan, Super Mario Bros. myi kuitenkin enemmän.)
Super Mario Bros.:n sekä Super Mario Bros. 2:n molempien versioiden ohella SMB3 oli myös mukana Super Nintendo Entertainment Systemille (sekä myöhemmin Wiille) julkaistussa yhteispaketissa Super Mario All-Stars, joka lisäsi peliin tallennusominaisuuden. Peli on myös julkaistu uudelleen osana Super Mario Advance -sarjaa (SMA4), jonka aloitti Super Mario Bros. Deluxe Game Boy Colorilla. Pelin NES-versio on myös ostettavissa Wiille Virtual Consolesta.
Vastaanotto
Super Mario Bros. 3 on listattu Stanfordin yliopiston kymmenen kaikkien aikojen tärkeimmän videopelin listalle vuonna 2007.
Kiina olympialaisissa
Kiinan kansantasavalta osallistui olympialaisiin ensimmäisen kerran Helsingissä 1952 yhden urheilijan voimin. (Aiemmin koko Kiinaa edusti Kiinan tasavalta). Kansainvälisen olympiakomitean jäseneksi se hyväksyttiin vuonna 1954, mutta jo neljä vuotta myöhemmin se erosi Taiwanin kysymyksen vuoksi. Vasta 1980-luvulla Kiina palasi aktiivisesti mukaan olympialiikkeeseen ja on siitä lähtien ollut yksi olympialaisten menestyneimpiä maita. Se on saavuttanut kaikkiaan 527 olympiamitalia ja on olympialaisten mitalitilastossa parhaana aasialaisena maana seitsemäntenä. Kiinan pääkaupunki Peking toimi vuoden 2008 kesäolympialaisten isäntäkaupunkina, ja Kiina oli kotikisojensa paras maa kultamitalien määrällä mitattuna.
Kiina on saavuttanut olympiamitaleja noin 30 urheilumuodossa. Parhaiten se on menestynyt uimahypyissä, painonnostossa, telinevoimistelussa, pöytätenniksessä ja ammunnassa. Maan ensimmäinen olympiavoittaja oli ampuja Xu Haifeng, joka voitti vapaapistooliammunnan kultamitalin Los Angelesissa 1984. Menestyneimmät olympiaurheilijat ovat viisi kultaa voittanut telinevoimistelija Zou Kai sekä neljä kultaa voittaneet uimahyppääjät Fu Mingxia, Guo Jingjing, Wu Minxia ja Chen Ruolin, pöytätennispelaajat Deng Yaping, Zhang Yining ja Wang Nan sekä telinevoimistelija Li Xiaopeng.
Kiinan olympiamitalit urheilumuodoittain
Painonnostossa Kiina on saavuttanut viisitoista kultamitalia miesten ja neljätoista naisten lajeissa. Vuoden 2008 kotikisoissaan maan nostajat voittivat kahdeksan kultamitalia viidestätoista mahdollisesta. Kaksinkertaisia olympiavoittajia ovat vuosina 1996 ja 2000 sarjansa voittanut Zhan Xugang sekä vuosien 2004 ja 2008 mestarit Chen Yanqing ja Liu Chunhong. Naisten painonnosto on ollut olympiaohjelmassa vasta vuodesta 2000 alkaen ja Kiina on sen selvästi menestynein maa.
Telinevoimistelussa Kiina on yltänyt olympiavoittoihin kaikissa kisoissa vuodesta 1984 lähtien. Miesten joukkuekilpailun se voitti Sydneyssä 2000, Pekingissä 2008 ja Lontoossa 2012, ja Pekingissä myös naiset olivat joukkuekilpailun parhaita. Henkilökohtaisia kultamitaleja Kiinan miehet ovat saavuttaneet seitsemäntoista ja naiset viisi. Zou Kai on voittanut yhteensä viisi kultamitalia Pekingissä ja Lontoossa. Neljä kultamitalia on saalistanut vuosien 2000 ja 2008 nojapuukilpailun ykkönen Li Xiaopeng, joka kuului molemmilla kerroilla myös joukkuekilpailun voittajiin. Kolmeen kultamitaliin ovat yltäneet Li Ning Los Angelesissa 1984, Yang Wei vuosina 2000–2008 ja Chen Yibing vuosina 2008–2012. Kaksinkertaisia olympiavoittajia ovat hyppykilpailun 1984 ja 1988 voittanut Lou Yun, permannon 1992 ja kuusiottelun 1996 voittanut Li Xiaoshuang, Pekingin hevostelineen kultamitalisti Xiao Qin sekä Lontoon nojapuumestari Feng Zhe. Naisista ainoat kaksinkertaiset olympiavoittajat ovat joukkuekilpailun lisäksi nojapuut Pekingissä voittanut He Kexin sekä Lontoossa puomikilpailun voittanut Deng Linlin.
Olympialaisten pöytätenniskilpailuja Kiina on hallinnut siitä saakka kun laji tuli ohjelmaan Soulissa 1988. Maa voitti niin Atlantassa 1996, Sydneyssä 2000, Pekingissä 2008 kuin myös Lontoossa 2012 kaikki neljä jaossa ollutta kultamitalia. Neljään kultamitaliin ylti ensimmäisenä naisten kaksinpelin ja nelinpelin sekä Barcelonassa 1992 että Atlantassa 1996 voittanut Deng Yaping, jonka parina molemmissa nelinpelivoitoissa oli Qiao Hong. Sydneyssä 2000 molemmat naisten lajit voitti Wang Nan, joka uusi nelinpelivoittonsa Ateenassa 2004 ja oli vielä Pekingissä 2008 voittamassa joukkuekilpailua. Zhang Yining puolestaan voitti kaksi kultaa sekä Ateenassa 2004 että Pekingissä 2008. Miehistä Ma Lin voitti nelinpelin vuonna 2004 sekä kaksinpelin ja joukkuekilpailun vuonna 2008. Kaksinkertaisia olympiavoittajia ovat Liu Guoliang (kaksin- ja nelinpelissä 1996), Kong Linghui (nelinpelissä 1996 ja kaksinpelissä 2000), Wan Liqin (nelinpelissä 2000 ja joukkuekilpailussa 2008), Wang Hao (joukkuekilpailussa 2008 ja 2012), Guo Yue (joukkuekilpailussa 2008 ja 2012), Zhang Jike (kaksinpelissä ja joukkuekilpailussa 2012) sekä Li Xiaoxia (kaksinpelissä ja joukkuekilpailussa 2012).
Ammunnassa Kiina saavutti ensimmäiset kultamitalinsa Los Angelesissa 1984. Vuosien 2000–2008 kisoissa se oli ammunnan mitalitilaston ykkönen. Kaksinkertaisia olympiavoittajia ovat ilmapistooliampuja Wang Yifu (1992, 2004), olympiakivääriammunnan vuosina 1996 ja 2000 voittanut Yang Ling, ilmakiväärin kultaa vuonna 2004 ja pienoiskiväärin kultaa vuonna 2008 voittanut Du Li sekä ilmapistooliammunnan vuosina 2008 ja 2012 voittanut Guo Wenjun.
Sulkapallo on ollut virallinen olympialaji vuodesta 1992. Lontoossa 2012 Kiina voitti kaikki viisi sulkapallolajia, Sydneyssä 2000 neljä sekä Ateenassa 2004 ja Pekingissä 2008 kolme. Kaksinkertaisia kultamitalisteja ovat naisten nelinpelin vuosina 1996 ja 2000 voittaneet Ge Fei ja Gu Jun, sekanelinpelin vuosina 2000 ja 2004 voittaneet Zhang Jun ja Gao Ling, naisten kaksinpelin vuosina 2004 ja 2008 voittanut Zhang Ning, miesten kaksinpelin vuosina 2008 ja 2012 voittanut Lin Dan sekä naisten nelinpelin ja sekanelinpelin vuonna 2012 voittanut Zhao Yunlei.
Edellä mainittujen lisäksi kaksinkertaisia olympiavoittajia ovat judoka Xian Dongmei, joka voitti naisten 52 kilon sarjan vuosina 2004 ja 2008, taekwondoinit Chen Zhong, joka voitti kultaa naisten raskaassa sarjassa vuosina 2000 ja 2004, ja Wu Jingyu, joka oli paras naisten alle 49-kiloisissa vuosina 2008 ja 2012, nyrkkeilijä Zou Shiming, joka voitti kevyessä kärpässarjassa kultaa vuosina 2008 ja 2012, ratamelonnan kanadalaiskaksikkojen 500 metrin kilpailun vuosina 2004 ja 2008 voittaneet Meng Guanliang ja Yang Wenjun sekä Lontoossa 2012 kaksi kultaa voittaneet uimarit Sun Yang (400 ja 1500 metrin vapaauinti) ja Ye Shiwen (200 ja 400 metrin sekauinti).
Erich Raeder
Erich Johann Albert Raeder (24. huhtikuuta 1876 – 6. marraskuuta 1960) oli natsi-Saksan laivaston komentaja toisessa maailmansodassa. Hän oli Saksan merivoimien komentaja vuosina 1928–1943 (, joka oli viran nimi vuodesta 1935). Raeder ylennettiin suuramiraaliksi 1939; samana vuonna hän sai tekniikan kunniatohtorin arvon.
Lokakuussa 1939 Raeder esitti suunnitelman, joka tähtäsi brittien meriherruuden poistamiseen Pohjanmereltä. Se edellytti Raederin mukaan, että Norjan satamat saadaan Saksan laivaston käyttöön. Esiteltyään suunnitelman Adolf Hitlerille Raeder sai tehtäväkseen suunnitella laivaston osuuden tulevalla Norjan-sotaretkellä. Seuraava suunnittelutyö oli maihinnousu Britanniaan, joka Raederin mielestä oli Saksan laivastolle mahdoton tehtävä.