cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Latvia
Maantiede
pienoiskuva|vasen|[[Väinäjoki on Latvian valtavirta, näkymä Jēkabpilsin kaupungista]] pienoiskuva|vasen|180px|Maisemaa [[Gaujan kansallispuistosta]] pienoiskuva|180px|vasen|[[Jūrmalan rantaa Riianlahdelle.]]
Topografia ja vesistöt
Suurin osa Latviasta on alavaa maata, jonka maaperä on jääkauden muokkaamaa moreenia. Myös kalkkikivipitoisia reheviä seutuja on runsain mitoin. Kohtuullisen korkuiset kukkulat kattavat yhteensä noin neljänneksen maan pinta-alasta. Kolme ylänköaluetta sijaitsevat Kuurinmaalla maan länsiosassa, Vidzemessä maan keskiosassa ja Latgalliassa maan itäosassa. Maan korkein kohta, Gaiziņkalns, on vain 311,6 metriä korkea.
Soita on vähemmän kuin muualla Baltiassa, noin 10 prosenttia maa-alasta. Latgalen alueella maan itäosassa sijaitsee suurin osa Latvian järvistä, jotka ovat kaikki hyvin pieniä. Järviä on kaikkiaan 2 256. Tärkein joki on Riianlahteen laskeva Väinäjoki. Muita jokia ovat Lielupe, Venta, Gauja ja Aiviekste. Riianlahti on Latvian luoteispuolella sijaitseva Itämeren lahti. Latvialla ei ole meressä luonnollisia saaria. Kolkan majakkaa varten mereen kuusi kilometriä Kolkan niemestä on rakennettu 1870-luvulla keinotekoinen saari.
Ilmasto
Latviassa vallitsee leuto mannerilmasto. Kesä on lämmin, kevät ja syksy ovat leutoja. Joskus talvella voi olla purevan kylmää, kun kylmä ilmavirtaus Venäjältä saavuttaa Latvian. Silloin sataa yleisesti lunta. Sadetta esiintyy ympäri vuoden, määrällisesti eniten elokuussa. Riiassa lämpimimmän kuukauden eli heinäkuun keskimääräinen ylin lämpötila on 21,7 astetta ja kylmimmän eli tammikuun keskimääräinen alin −7,8 astetta.
Luonto ja luonnonsuojelu
Latvian maisemaa koristavat suuret metsät, järvet ja muutamat suot, jotka ovat pääosin keidassoita. Metsiä on maan pinta-alasta noin neljännes, ja metsäteollisuus onkin tärkeä teollisuudenala. Latvian metsät ovat hemiboreaalista sekametsää. Noin 90 prosenttia puustosta on havupuita, kuusta ja mäntyä. Valtion metsissä kasvaa enemmän havupuuta, yksityismailla lehtipuuta. Puuston tilavuudesta on mäntyä 40 prosenttia, rauduskoivua 30 prosenttia ja kuusta 17 prosenttia.
Kaikkiaan Latviassa on tavattu 27 700 eliölajia. Suuriin nisäkkäisiin kuuluvat susi, ilves, saksanhirvi, metsäkauris, villisika ja saukko. Kuurinmaalla vaeltaa villejä visenttejä ja villiintyneitä hevosia. Linnuista näyttävimpiä ovat kattohaikara, mustahaikara ja pikkukiljukotka. Kasveihin kuuluu yli 30 harvinaista kämmekkälajia.
Merkittävä osa Latvian pinta-alasta kuuluu erityyppisten suojelualueiden piiriin. Maan suojelualueisiin sisältyy muun muassa neljä luonnonpuistoa, neljä kansallispuistoa, biosfäärialue ja yhdeksän maisemansuojelualuetta.
Balttiheimot jäävät saksalaisvallan alle
Keskiajalle saakka Itämeren rannikko oli tunnettu meripihkasta. Osaksi meripihkakaupan ansiosta Latvian alue oli osa Pohjois- ja Itä-Euroopan kauppareittejä Euroopan keskeisimmille alueille. Itämeren meripihka tunnettiin antiikin Kreikassa ja Roomassa saakka.
Baltit järjestäytyivät heimoiksi ensimmäisen vuosituhannen aikana. Niistä muodostui länsirannikolla kuurilaiset, idässä latgallit ja Väinäjoen eteläpuolella seelit eli selonit sekä keskellä Lielupe-joen laaksossa semgallit. Liiviläiset vetäytyivät Riianlahden rannoille. Semgallit ja latgallit nousivat ajan myötä johtaviksi heimoiksi. Keskiajalta 1900-luvun alkuun saakka nykyisen Latvian alue oli jakautuneena Liivinmaahan ja Kuurinmaahan, joista Liivinmaa käsitti myös nykyisen Viron eteläosan. Rajana Liivinmaan ja Kuurinmaan välillä oli Väinäjoki.
pienoiskuva|vasen|170px|Latvian pääkaupunki [[Riika.]] Vilkkaan kauppareitin ansiosta alueelle alkoi 1100-luvun loppupuolella muuttaa saksalaisia kauppiaita. He toivat mukanaan myös kristinuskon: munkki Meinhard perusti 1186 Väinäjoen varteen Ykskylään (nyk. latv. Ikšķile) kirkon. Hänestä tuli Liivinmaan piispa, joka toimi Bremenin arkkipiispan alaisuudessa. 1199 Liivinmaan piispaksi nimitettiin Albert von Buxhövden, joka ryhtyi käännyttämään Liivinmaan kansoja. Hän perusti 1201 Väinäjoen suuhun Riian kaupungin, ja hänen johdollaan siellä luotu kalparitaristo eli Liivinmaan ritarikunta valtasi nopeasti koko Liivinmaan ja käännytti sen väestön kristinuskoon. Kuurinmaakin valloitettiin vuosina 1230–31. Semgallit jatkoivat vastarintaa vuoteen 1264 saakka. Kalparitaristo liittyi 1237 saksalaiseen ritarikuntaan ja balttien antautumisen myötä Liivinmaan rajat vakiintuivat.
Puolan, Ruotsin ja Venäjän vallan alla
pienoiskuva|Piirros Riian kaupungista vuonna 1612. Ritarikuntavaltion hajoaminen 1500-luvulla synnytti valtatyhjiön, jonka täytti ensin Puola. Vuosina 1558–1583 käytiin Venäjän ja sen länsinaapurien, lähinnä Puolan kesken Liivinmaan sota, jonka lopputuloksena Vironmaa joutui Ruotsille, Liivinmaa ja Latgallia Kuurinmaan herttuakunnalle. Ruotsi vahvisti asemiaan valtaamalla vuonna 1621 Riian, joka samoin kuin koko Liivinmaa liitettiin Ruotsiin Altmarkin rauhassa 1629. Liivinmaan papiston ja virkamiehistön kouluttamiseksi kuningas Kustaa II Aadolf perusti Tarttoon yliopiston vuonna 1632.
Samaan aikaan kun saksalainen ritarikunta hajosi, Latvian alueelle alkoi Keski-Euroopasta tulla uskonpuhdistuksen vaikutuksia. Jo 1520-luvulla Riika oli Itämeren länsirannan merkittävin uskonpuhdistuksen keskus. Parissa vuosikymmenessä alueen valtaeliitti omaksui luterilaisuuden, vaikkakin katolinen kirkko vakiinnutti valta-aseman itäisellä Latgallian alueella.
Strategisesti tärkeä Kuurinmaa kiinnosti sekä Ruotsia että Puolaa, ja ne kävivät sen omistajuudesta sodan vuosina 1600–1629. Kuurinmaan ja Semgallian herttuakunta jäi kuitenkin Puolan vasalliksi. 1600-luku oli Kuurinmaalle taloudellisen noususuhdanteen aikaa. Herttua Jakob Kettlerin valtakaudella (1642–1682) merenkulku ja kauppa kukoistivat jopa siinä määrin, että Kuurinmaa hankki siirtokunnat Gambiasta ja Tobagosta. Ne kuitenkin menetettiin Jakob Kettlerin kuoltua ja laivaston hajottua.
Koko Raamattu käännettiin latviaksi vuonna 1689. 1600-luvun kuluessa alueen väestöstä muodostui hiljalleen yhtenäinen kansakunta ja kulttuuri, jota alettiin kutsua latvialaiseksi (latvieši). Varsinainen kansallinen herääminen tapahtui Latviassa kuten muuallakin vasta 1800-luvulla, jolloin perustettiin monia kulttuurilaitoksia ja Riian Latvialainen Seura 1868.
Kansallinen herääminen ja tie itsenäisyyteen
Kansallinen herääminen alkoi 1800-luvulla myös latvialaisten keskuudessa. Vuonna 1822 alkoi ilmestyä ensimmäinen latviankielinen sanomalehti Latweeschu Avise, 1824 perustettiin Latvialaisen kirjallisuuden seura ja 1868 Riian latvialainen seura, josta tuli kansallisen toiminnan keskus. 1873 järjestettiin ensimmäiset kansalliset laulujuhlat. 1870-luvulla alettiin Riian teatterissa esittää myös latviankielisiä näytelmiä. Oma osuutensa kansallishengelle on kerätyillä ja julkaistuilla kansanlauluilla (daina) ja kansanrunoudella. Andrejs Pumpurs julkaisi 1888 kansantaruihin pohjautuvan kansalliseepoksen Lāčplēsis (Karhunkaataja, suom. 1988). Aktiivisimmin kulttuurielämässä toimivat niin sanotut nuorlatvialaiset (jaunlatvieši), jotka vaativat muun muassa latvialaisille samanlaisia kansallisia oikeuksia kuin muilla sivistyskansoilla. Samalla arvosteltiin saksalaisylimystön ylivaltaa kulttuurielämässä ja politiikassa. pienoiskuva|vasen|230px|Latvian itsenäisyysjulistuksen 17.11.1918 antanut Kansallisneuvosto eli latvialaisittain Tautas Padome. Sosialismin aatteet valtasivat alaa Latviassa nopeasti 1890-luvulta lähtien ja ryhmä nuoria intellektuelleja irtaantui kansallisesta taistelusta. Heidän tunnuksenaan oli: Proletariaatilla ei ole isänmaata. Ensimmäisenä poliittisena puolueena maahan perustettiinkin Latvian sosialidemokraattinen työväenpuolue 1904. Yhteiskunnalliset paineet ja valtaväestön tyytymättömyys purkautuivat vuoden 1905 vallankumouksessa. Se suuntautui kaupungeissa erityisesti venäläistämistoimia vastaan, maaseudulla taas maata omistavaa saksalaisaatelistoa vastaan. Vallankumouksen yhteydessä esitettiin myös ensi kertaa ajatus latvialaisalueiden yhdistämisestä. Ylimystön vähäiset myönnytykset eivät enää saaneet yleisen mielipiteen suuntaa kääntymään, vaan demokratia- ja kansalliset autonomiavaatimukset lisääntyivät. Vuonna 1914 Latvian sosialidemokraattisen puolueen puoluekokous järjestettiin Brysselissä. Kokouksessa bolševikit kaappasivat vallan puolueessa.
Ensimmäisen maailmansodan toisena vuonna 1915 Saksa miehitti Kuurinmaan ja loputkin latvialaisalueet 1917. Tsaarin armeijassa palveli latvialainen jalkaväkiosasto, joka kävi ankarimman taistelunsa Riiasta jouluna 1916. Latvialaiset tarkka-ampujarykmentit perustettiin sodan aikana. Ne radikalisoituivat sodan kuluessa ja Lokakuun vallankumouksen jälkeen niistä tuli puna-armeijan eliittiä, joka hajotettiin eri rintamille.
Vuodesta 1917 lähtien latvialaiset alkoivat tavoitella kansallista itsemääräämisoikeutta. Riiassa puolueet perustivat yhteisen demokraattisen rintaman (Demokratiskais bloks). Valkassa perustettiin Latvian väliaikainen kansallisneuvosto (Latviešu pagaidu nacionālā padome), joka päätti 30. tammikuuta 1918 muodostaa riippumattoman ja demokraattisen Latvian valtion, johon kuuluisivat kaikki latvialaisten asuttamat alueet. 17. marraskuuta demokraattinen rintama ja väliaikaisneuvosto päättivät yhdessä muodostaa parlamentin, Latvian kansallisen neuvoston (Tautas padome), ja seuraavana päivänä se antoi Latvian kansallisteatterissa Latvian eli ”Lättiläisen Liivinmaan” itsenäisyysjulistuksen. Kansallisneuvoston puhemieheksi valittiin Jānis Čakste ja pääministeriksi Kārlis Ulmanis.
Maailmansodan loppuvaiheessa maan olivat miehittäneet saksalaiset, joiden tukemat baltiansaksalaiset muodostivat oman maaneuvoston huhtikuussa 1918 ja kaappasivat vallan saksalaisten tuella vuotta myöhemmin. Puna-armeija ajoi saksalaisia maasta ja bolševikit julistautuivat maan hallitsijoiksi helmikuussa 1919. Kolmen hallituksen välinen vapaussota päättyi Ulmanisin hallituksen voittoon heinäkuussa 1919. Saksa tunnusti maan itsenäisyyden heinäkuussa 1920 ja Neuvosto-Venäjän kanssa solmittiin rauha elokuussa 1920.
Vuonna 1934 Ulmanis kaappasi vallan, hajotti parlamentin määräämättömäksi ajaksi, kielsi poliittiset puolueet ja ryhtyi hallitsemaan maata diktatorisesti. Presidentti Alberts Kviesisin virkakauden päätyttyä vuonna 1936 Ulmanis otti itselleen perustuslain vastaisesti myös presidentin tehtävät. Ulmanis pyrki diktaattorina lähentämään Latviaa natsi-Saksaan, mutta yritys kariutui Molotov–Ribbentrop-sopimuksen solmimiseen elokuun lopulla 1939. Toisen maailmansodan sytyttyä Latvia julistautui puolueettomaksi.
Latvian neuvostotasavalta
Neuvostoliitto valtasi Latvian uudelleen vuosina 1944–1945. Latvialaiset taistelivat puna-armeijaa vastaan pitkään, ja vielä 1953 osia maasta oli Neuvostoliiton kontrollin ulottumattomissa. Vuoden 1944 jälkeen lähes viidesosa latvialaisista pakeni länteen tai kyyditettiin itään, ja Neuvostoliitto toi maahan siirtolaisia muualta paikkaamaan syntynyttä työvoimapulaa sekä venäläistämään tätä osatasavaltaansa. Vuosien 1951 ja 1989 välillä Latviaan muutti 400 000 henkeä. Useat länsimaat eivät koskaan tunnustaneet Baltian maiden liittämistä Neuvostoliittoon, sillä kansainvälisoikeudellisesti ne olivat teoriassa itsenäisiä kaikkien miehitysvuosien ajan.
Latvian tasavalta
pienoiskuva|280px|Latvialainen sotilas Irakissa vuonna 2006. Latvia itsenäistyi uudelleen Viron ja Liettuan kanssa samaan aikaan uudelleen Neuvostoliiton vallankaappauksen kaaduttua 21. elokuuta 1991. Huhtikuussa 2004 Latviasta tuli puolustusliitto Naton jäsen.
Latviasta tuli 1.5.2004 Euroopan unionin (EU) jäsenmaa ja 1.1.2014 euro tuli Latvian valuutaksi. pienoiskuva|vasen|150px|Latvialainen vuoden 2006 postimerkki Riiassa pidetystä Nato-kokouksesta. Vuonna 2006 säädettiin tiukka kansalaisuuslaki, joka edellyttää latvian kielen hyvää osaamista.
Latvian valtion talous romahti kansainvälisen pankkikriisin seurauksena. Kansainvälinen valuuttarahasto IMF myönsi sille joulukuussa 2008 pelastuspaketin. Tammikuussa 2010 työttömyys nousi kahteenkymmeneen prosenttiin.
Puoluepolitiikan ulkopuolinen, arvovaltainen Vaira Vīķe-Freiberga toimi Latvian presidenttinä kaksi kautta vuosina 1999–2007. Hän oli Latvian ja koko Baltian ensimmäinen naispuolinen presidentti.
Presidentti
pienoiskuva|[[Edgars Rinkēvičs, Latvian presidentti vuodesta 2023]] Latvia on parlamentaarinen tasavalta, jossa presidentillä ei ole kovin paljon valtaa. Presidentin virka on lähinnä seremoniallinen, mutta presidentillä on kuitenkin oikeus nimittää pääministeri ja suurlähettiläät sekä tehdä lakiehdotuksia tai palauttaa niitä takaisin parlamentin käsiteltäväksi sekä hajottaa parlamentti. Presidentti on myös asevoimien ylipäällikkö. Latvian parlamentti valitsi toukokuussa 2023 ulkoministeri Edgars Rinkēvičsin maan presidentiksi.
Parlamentti
pienoiskuva|280px|Näkymä Latvian parlamentin ([[Saeima) saliin.]]
Latvian yksikamarisessa parlamentissa Saeimassa on sata jäsentä, jotka valitaan vaaleissa joka neljäs vuosi. Jäsenet valitaan suhteellisella vaalitavalla ja puolueilla on viiden prosentin äänikynnys. Vaalit järjestetään lokakuun ensimmäisenä sunnuntaina. Saeima valitsee presidentin neljän vuoden välein. Ennen vuotta 1997 kausi oli kolmivuotinen. Presidentti nimittää haluamansa ehdokkaan pääministeriksi, joka kokoaa hallituksen. Pääministerin on saatava parlamentin luottamus.
Syksyn 2011 vaaleissa Zatlersin Reformipuolue sai alun perin 22 paikkaa, mutta kuusi edustajaa muodosti myöhemmin lokakuussa oman ryhmän, jolloin Zatlersin Reformipuolue paikkamääräksi jäi 16. Reformipuolueen osuus äänistä oli 20,82 prosenttia.
Latvian parlamenttivaaleissa lokakuussa 2018 suurimmaksi puolueeksi tuli Venäjä-mielinen Harmonia-puolue, joka sai äänistä 19,91 prosenttia. Toiseksi tuli itsensä eliittiä ja valtamediaa vastaan asemoiva Kuka omistaa valtion (KPV LV) 14,06 prosentin osuudella ja kolmanneksi suurimman äänisaaliin sai Uusi konservatiivinen puolue JKP 13,6 prosentilla. EU- ja Nato-myönteinen Kehityksen puolesta/For! -koalitio sai 12,04 prosenttia äänistä ja istuvan pääministerin puolue, Vihreiden ja maanviljelijöiden liitto, sai äänistä 9,96 prosenttia. Sosiaalidemokraattinen Harmonia ajaa lähinnä Latvian venäjänkielisen väestön etuja. Hallituspuolueet kokivat vaaleissa tappion, sillä Harmonia ja populistipuolueet saivat yhdessä 55 edustajaa 100-paikkaiseen parlamenttiin.
Hallitus
Marraskuussa 2013 tapahtuneen Riian kauppakeskuksen romahduksen jälkeen pääministeri Valdis Dombrovskis erosi. Uuden hallituksen pääministeriksi nousi tammikuussa 2014 edellisen hallituksen maatalousministerinä toiminut 62-vuotias Laimdota Straujuma yhtenäisyyspuolueesta. Hän on Latvian ensimmäinen naispääministeri. Keskustaoikeistolainen hallitus sai parlamentilta luottamuslauseen 22. tammikuuta 2014. Hallitukseen kuuluvat kaikki porvaripuolueet ja lisäksi siihen kuuluu puolueisiin sitoutumaton liikenneministeri. Oppositioon jäi vain Riian pormestarin Nils Ušakovsin johtama harmoniapuolue, joka on vasemmistolainen ja venäläismielinen. Straujuma ilmoitti joulukuussa 2015 eroavansa pääministerin tehtävistä. Hallituksen sisällä, erityisesti yhtenäisyyspuolueessa, oli erimielisyyksiä ja pääministerin johtamistapaa oli arvosteltu virkamiesmäisen harmaaksi. Helmikuussa 2016 maa uudeksi pääministeriksi nimitettiin Māris Kučinskis.
Tammikuussa 2019 Latvia sai uusista puolueista muodostuneen hallituksen, jonka pääministerinä aloitti Krišjānis Kariņš. Hallituksen suurimmat puolueet olivat Uusi konservatiivinen puolue (JKP) ja Kenelle valtio kuuluu (KPV LV), jotka oli perustettu muutaman edellisen vuoden sisällä. Pääministeripuolue Uusi yhtenäisyys oli koko parlamentin pienin puolue.
Latvian venäläisvähemmistö ja suhteet Venäjään
Latvian suhteita Venäjään luonnehdittiin vuonna 2007 huonoiksi. Venäläisvähemmistö on Latviassa Baltian maista suurin, noin 700 000 henkeä eli lähes kolmannes väestöstä. Venäläisistä noin puolet on Latvian kansalaisia. Venäläisvähemmistön taloudellinen asema on huomattavasti parempi kuin esimerkiksi Virossa. Max Jakobson on väittänyt, että Venäjä käyttää vähemmistön tukemista verukkeena poliittiselle painostukselle. Kiistelty poliitikko Tatjana Ždanoka on Latvian venäläisvähemmistön edustaja EU-parlamentissa ja edustaa Euroopan vihreitä. Huhtikuussa 2019 Latvian hallitus erotti Riian pormestarin, jota hallitus syytti tehtäviensä laiminlyömisestä. Nils Ušakovs oli ollut Latvian pääkaupungin pormestari kymmenen vuoden ajan. Hän oli ensimmäinen venäläistaustainen pormestari ja samalla Latvian suurimman oppositiopuolueen Harmonian johtaja, jonka johdolla venäjänkielisten suosima sosialidemokraattinen Harmonia oli kasvanut parlamentin suurimmaksi puolueeksi ja pitänyt kärkipaikkaa vuodesta 2011. Erottamisen taustalla oli Riian kaupungin hallinnon korruptioskandaali.
Paikallishallinnollinen jako
pienoiskuva|500px|Latvian kunnat ja kaupungit kartalla.
Paikallishallinnollisesti Latvia jakautuu 36 kuntaan ja seitsemään itsehallinnolliseen tasavallan kaupunkiin (republikas pilsēta), jotka eivät kuulu osana mihinkään kuntaan. Kuntajako on peräisin vuoden 2021 hallinnonuudistuksesta. Ennen uudistusta maassa oli 119 kuntaa ja kaupunkia.
Suurimmat kaupungit
Oheisessa taulukossa on lueteltu Latvian suurimmat, yli 10 000 asukkaan kaupungit (1.1.2012). Tasavallan tason kaupunkeja on yhdeksän, jotka on esitetty lihavoituna. Loput Latvian yhteensä 77 kaupungista on organisoitu kuntahallinnon alaisuuteen. Viereinen kartta kertoo kaupunkien sijainnin.
Kappalemääräisesti enemmistö Latvian 77 kaupungista on siis pieniä, alle 10 000 asukkaan kaupunkeja.
Talous
pienoiskuva|280px|oikea|Latvian reaalisen bruttokansantuotteen vuosimuutos 1996–2006. Latvian bruttokansantuote oli vuonna 2019 noin 36 miljardia Yhdysvaltain dollaria ja ostovoimakorjattuna noin 61 miljardia. Asukasta kohden laskettu bruttokansantuote oli vuonna 2019 noin puolitoistakertainen vuoteen 2009 verrattuna (vuoden 2011 hintoihin). Vaihtotase on ollut lievästi alijäämäinen. Työttömyysaste on laskenut huomattavasti, mutta pysynyt silti verraten korkeana. Inflaatio on ollut maltillista.
Latvian talous oli 2000-luvun alkupuolella yksi Euroopan nopeimmin kasvavia. Vuonna 2006 bruttokansantuote kasvoi 11,9 prosenttia ja inflaatio oli 6,2 prosenttia. Työttömiä oli 8,5 prosenttia, ja se pysyi muuttumattomana kahteen edelliseen vuoteen nähden. Työttömyys lähti kuitenkin tuolloin laskuun, etenkin Irlantiin ja Britanniaan kohdistuneesta muuttoliikkeestä. Yksityistäminen on suurilta osin saatu päätökseen lukuun ottamatta suuria valtion omistamia energia- ja vesilaitoksia. pienoiskuva|vasen|190x190px|Lentoyhtiö [[airBaltic on yksi Latvian tunnetuimpia yrityksiä.]]Maailmalla levinnyt taantuma syksyllä 2008 tuntui Latviassa poikkeuksellisen rajusti. Tätä ennen Latvian talous kasvoi erittäin voimakkaasti, kunnes syksyllä 2008 talous ajautui vakavaan laskuun. Maassa mellakoitiin rajuimmin sitten Neuvostoliiton hajoamisen. Helmikuussa 2009 Latvia anoi 7,5 miljardin lainaa kansainväliseltä valuuttarahastolta ja EU:lta. Maaliskuussa työttömyys oli kasvanut seitsemästä prosentista 16,8 prosenttiin. Työttömyys oli tuolloin 23 prosenttia ja sen kasvu korkeinta koko EU:n alueella.
Vuonna 2009 pääministeriksi valittu Valdis Dombrovskis leikkasi rajusti palkkoja ja sosiaalikuluja ja voitti silti vaalit kasvattaen paikkamääräänsä. Dombrovskisin hallitus voitti vuosien 2010 ja 2011 vaaleissa ja vielä vuoden 2014 europarlamenttivaaleissa Dombrovskis oli niin suosittu, että hänen puolueensa sai puolet paikoista. Koska Latviassa tehtiin uskottavia säästötoimia, luottamus toipumiseen syntyi nopeasti ja maan talous on viime vuosina kasvanut yli viiden prosentin vuosivauhtia.
Sosiaaliturvaa ja eläkkeitä ei Dombrovskisin säästötoimissa juurikaan leikattu, mutta Latvia sulki puolet valtion virastoista, myös joitain kouluja ja sairaaloita, erotti 30 prosenttia virkamiehistä ja pudotti työntekijöidensä palkkoja 26 prosenttia yhdessä vuodessa, ministerien palkkoja jopa 35 prosenttia. Työttömyys puolittui nopeasti 11,5 prosenttiin.
pienoiskuva|[[Riian pörssin nykyinen rakennus.]] Latvian taloudessa, kuten kaikissa Baltian maissa, on edelleen neuvostovallan ajalta periytyviä ongelmia. Heti itsenäistymisen jälkeen 1992 talous kutistui kolmanneksen, kun tuotteille piti alkaa etsiä markkinoita uusista suunnista. Neuvostoliiton aikaan Latviassa valmistettiin melkein kaikki valtakunnan rautateiden matkustajavaunut, ja puolet puhelimista. Maaliskuussa 1993 Latvia julistautui taloudellisesti itsenäiseksi siirtyessään käyttämään Venäjän ruplan sijasta Latvian ruplaa. Myöhemmin samassa kuussa siirryttiin käyttämään Latvian omaa rahayksikköä latia. Lati oli sidottu euroon. Latvia siirtyi euroon 1. tammikuuta 2014. Riian pörssi on perustettu vuonna 1993. Nykyisin sen omistaa OMX. Maailman kauppajärjestö WTO:hon maa liittyi vuonna 1999.
Merkittävimmät luonnonvarat ovat meripihka, turve, kalkkikivi, vesivoima ja puu. Merkittävimmät vientituotteet ovat koneet, puutavara, elintarvikkeet ja tekstiilit. Vuonna 2004 Latvian energiasta 36 prosenttia tuli uusiutuvista energialähteistä, 30 prosenttia öljystä ja 29 prosenttia maakaasusta. Uusiutuvat energialähteet ovat lähinnä vesivoimaa, mutta kasvavassa määrin myös tuulivoimaa ja biopolttoaineita. Kaasua ja öljyä tuodaan pääasiassa Venäjältä.
Vuoden 2018 pankkiskandaali
Latvian pankkisektoria on pitkään epäilty rikollisen pääoman välittämisestä ja rahanpesusta. Vuodesta 2001 Latvian keskuspankkia johtanut Ilmārs Rimšēvičs joutui skandaalin keskipisteeksi, kun hänet pidätettiin helmikuussa 2018 epäiltynä korruptiosta. On esimerkiksi paljastunut, että Venäjältä vuosina 2010–2015 tuli Latvian kautta lähes 20 miljardin euroa rikollista rahaa länteen. Latvialaispankkeja on jäänyt kiinni myös Pohjois-Korean pakotteiden kiertämisestä, erityisesti Latvian suurin pankki ABLV. Kilpailevan Norvik-pankin pääomistaja ja pääjohtaja väittivät Rimšēvičsin yrittäneen saada pankilta lahjuksia. Tapaus osoittaa, että Latvia on haluton siivoamaan pankkisektoriaan. Se ryhtyi siihen vasta, kun välinpitämättömyys uhkasi vuonna 2016 hidastaa sen pää­syä teollisuusmaiden järjestö OECD:n jäseneksi.
Väestö
1. maaliskuuta 2011 suoritetun väestönlaskennan mukaan Latvian asukasluku oli 2 067 887. Kansallisuutensa mukaan suurin väestöryhmä ovat latvialaiset, joita oli 1 284 194 (62,1 %). Suurimpia etnisiä vähemmistöjä muodostivat venäläiset (556 422; 26,9 %), valkovenäläiset (68 174; 3,3 %), ukrainalaiset (45 699; 2,2 %), puolalaiset (45 783; 2,2 %) liettualaiset (24 426; 1,2 %), romanit (6 452; 0,3 %), juutalaiset (6 416; 0,3 %), saksalaiset (3 023; 0,1 %) ja virolaiset (2 000; 0,1 %). Suuri osa muiden vähemmistöryhmien edustajista on tullut Latviaan neuvostovallan aikana. Valkovenäläiset ja puolalaiset ovat osaksi historiallisia vähemmistöjä, kuten myös osa venäläisistä. Historiallisista vähemmistöistä juutalaiset, baltiansaksalaiset ja liiviläiset ovat supistuneet ajan kuluessa merkityksettömiksi.
Latvian kansalaisia oli vuoden 2011 väestönlaskennassa 83,8 prosenttia maan asukkaista, joka oli selvästi enemmän kuin edeltäneessä eli vuoden 2000 väestönlaskennassa, jolloin heitä oli 74,5 prosenttia asukkaista (tuolloin 2 377 383). Latvian väkiluku laski vuosien 2000–2011 väestönlaskentojen välillä merkittävästi, 13 prosenttia. Väkiluvun laskussa näkyi selvästi muiden kuin Latvian kansalaisten määrän väheneminen (ns. ei-latvialaisten osuus laski yli 200 000, muiden maiden kansalaisten määrä laski lähes 60 000). Maan väkiluvun laskemisen syynä on pidetty voimakasta maastamuuttoa ja alhaista syntyvyyttä.
Latvian kieli on ainoa virallinen kieli, ja sen asemaa vahvistetaan tiukahkolla kielipolitiikalla, mutta venäjän kieltä käytetään myös paljon. Latvian kieltä osaa 79 prosenttia väestöstä ja venäjää 81 prosenttia. Latviassa järjestettiin 18. helmikuuta 2012 äänestys venäjän kielen virallistamisesta, vaikka oli tiedossa, ettei virallistaminen saisi riittävästi kannatusta, vähintään puolta äänistä. Äänestysaktiivisuus nousi yli 70 prosentin, ja virallistamista kannatti noin 25 prosenttia äänestäneistä. Englannin kieli on pakollinen oppiaine kaikille koululaisille, ja sen opettaminen alkaa heti peruskoulun ensimmäisellä luokalla.
Kirjallisuus
pienoiskuva|200px|Kansallisrunoilija [[Jānis Rainis vuonna 1926.]] Ensimmäinen latviaksi julkaistu kirja on saarnakokoelma vuodelta 1525. Pitkään sen jälkeen vain kirkollinen teksti oli arvossaan ja maallinen kirjallisuus hyljeksittyä. Ensimmäinen latvialainen runoilija oli Jēkabs Ķikulis, joka kirjoitti vuonna 1777 lauluja oman aikansa hengessä. Andrejs Pumpurs kirjoitti eeppisen runoelman Lāčplēsis ja on yksi kansallisista sankareista kuten myös Eduards Veidenbaums, Jānis Poruks ja Kārlis Skalbe. Proosakirjallisuudessa Kaudzīten veljekset siirtyivät 1880-luvun alussa kansallisromantiikasta kuvaamaan elämän todellisuutta.
1900-luvun alusta alkaen kirjailijat, kuten kansallisrunoilija Jānis Rainis, ottivat tehtäväkseen myös latvian kielen kehittämisen. Neuvostomiehityksen aikana monet älyköt muuttivat ulkomaille ja kirjoittivat siellä sentimentaalista nostalgiakirjallisuutta, kun taas kotimaahan jääneet sinnittelivät sensuurin ja propagandan keskellä tai alistuivat kirjoittamaan puolitotuuksia tai kuvaamaan asioita peitellysti. Kuitenkin esimerkiksi Regīna Ezera, Alberts Bels ja Zigmunds Skujiņš loivat teoksia, joiden ei voisi aavistaa syntyneen rautaesiripun takana. Uuden itsenäistymisen jälkeen myös Latviaan on ilmestynyt nuorten vihaisten naiskirjailijoiden joukko, jota edustavat Gundega Repše ja Andra Neiburga.
Musiikki
Laulaminen on Latviassa kiinteä osa kulttuuria. Virret ja koululaulut ovat yhdistäneet kansaa yli yhteiskuntaluokkaerojen. Daina-kansanlaulut ovat merkittävä osa kansallista identiteettiä. Ne ovat lyhyitä ja kertovat yleensä perhe- tai rakkaustarinoita tai myyttisiä kertomuksia. Monet kirjailijat ja runoilijat ovat saaneet inspiraationsa dainoista. Monet musiikkielämän instituutiot on perustettu heti Latvian itsenäistyttyä: kansallisooppera ja konservatorio vuonna 1919, Radion sinfoniaorkesteri vuonna 1926. Toisen maailmansodan jälkeen neuvostojohto tilasi mahtipontisia teoksia, joilla ylistettiin ja kunnioitettiin poliittista järjestelmää: oratorioita, kantaatteja ja sinfonioita. Riian tuomiokirkko muutettiin urkukonserttien konserttisaliksi.
pienoiskuva|[[Brainstorm (latvialainen yhtye)|Brainstorm-yhtyeen laulaja Renārs Kaupers esiintymässä vuonna 2001.]] Popmusiikin levitessä maailmalla Latvia oli rautaesiripun takana. Ensimmäiset kevyen musiikin kappaleet olivat saksalaisperäisiä iskelmiä 1960-luvun alussa. Rock levisi hitaasti ja vaikutteita saatiin brittiläisistä ja amerikkalaisista yhtyeistä. Neuvostoliiton ensimmäinen rockyhtye perustettiin Latviassa vuonna 1962. Nykyisin maan kuuluisin rockyhtye on vuonna 1989 perustettu Brainstorm. Ilgi on luonut ainutlaatuisen soundin yhdistämällä latvialaista musiikkiperinnettä maailmanmusiikkiin. Latvia on osallistunut Eurovision laulukilpailuihin vuodesta 2000 lähtien ja voitti kilpailun vuonna 2002, kun Marie N esitti kappaleen ”I Wanna”.
Latviassa järjestetään vuosittain useita musiikkijuhlia: Arēnan uuden musiikin päivät, Varhaisen musiikin juhlat, kahdet oopperajuhlat, kansainväliset kirkkomusiikkipäivät, Liepājan pianomusiikkipäivät, Kremerata Baltica -festivaali, Saxophonia-juhlat, Riian katedraalin urkumusiikkijuhlat, balettiviikot ja Riian jazzfestivaali. Riiassa on järjestetty laulujuhlat jo vuodesta 1873. Vuodesta 2008 lähtien se on ollut Unescon aineettoman maailmanperinnön listalla. Kansainvälisesti tunnetuin latvialainen säveltäjä on Pēteris Vasks.
Muut esittävät taiteet
Tanssi on ollut osa Latvian näyttämötaidetta 1870-luvulta asti, jolloin kansallisteatterin näyttelijöiden piti myös laulaa ja tanssia. Tanssijoita kutsuttiin teatteriryhmiin myös Puolasta ja Venäjältä. Ulkomaalaisia klassisen baletin seurueita vieraili maassa jo varhain, mutta näytöksissä kävi vain varakkain väestönosa. Oma balettikoulu perustettiin vasta 1932. Mihail Baryšnikov aloitti tanssimisen Riian koreografiakoulussa, ja monista muistakin koulun entisistä oppilaista on tullut maailmantähtiä.
Vuonna 1940 valmistunut Zvejnieka dels (”Kalastajan poika”) oli Latvian ensimmäinen pitkä äänielokuva, mutta myös viimeinen, joka valmistui ennen neuvostomiehitystä. Jānis Streičsin elokuvat ovat suosittuja ironian ja komedian yhdistelmiä. Cilvēka bērns (”Ihmisen lapsi”) palkittiin Chicagon lastenelokuvajuhlilla ja se pyrki Oscar-ehdokkaaksi. Laila Pakalniņan elokuva Kurpe (”Kenkä”) valittiin Cannesin kilpailusarjaan 1998.
Perinteitä
Unescon maailmanperintöluettelossa on Latviasta kaksi kohdetta: Riian historiallinen keskusta ja Struven ketju, joka on yhteiskohde monien lähialueen maiden kanssa.
Ylikiiminki (täsmennyssivu)
Ylikiiminki voi tarkoittaa seuraavia:
Latvia
Perinteitä
Latvian kansallislintu on västäräkki ja päivänkakkara on maan kansalliskukka.
Urheilu
pienoiskuva|[[Latvian jääkiekkomaajoukkue Vancouverissa vuonna 2010.]] Latvian suosituimpia kesälajeja ovat koripallo, lentopallo, käsipallo, yleisurheilu, kun taas talvilajeista suosiossa ovat jääkiekko, ampumahiihto, ohjaskelkkailu ja rattikelkkailu.
Latvian jääkiekkomaajoukkue sijoittui vuosien 2004 ja 2009 maailmanmestaruuskisoissa seitsemänneksi. Jääkiekkoa on pelattu maassa 1930-luvulta asti, ja joukkue osallistui olympialaisiin jo vuonna 1936, ennen kuin maa liitettiin osaksi Neuvostoliittoa. Dinamo Riga oli Neuvostoliiton menestyksekkäimpiä seurajoukkueita ja joukkue osallistui ennen KHL-ammattilaisliigaan.
Latvian koripallomaajoukkue voitti Euroopan mestaruuden 1936. Latvian jalkapallomaajoukkue pelasi Euroopan-mestaruuskilpailuissa vuonna 2004. Maaliskuussa 2011 se oli Fifan rankingissa sijalla 75.
Latvia on osallistunut olympialaisiin vuodesta 1924. Eniten mitaleita ovat saaneet painonnostaja Viktors Ščerbatihs, meloja Ivans Klementjevs ja BMX-pyöräilijä Māris Štrombergs. Latvian ensimmäinen olympiamitalisti oli Jānis Daliņš, joka otti hopeaa 50 kilometrin kävelyssä vuoden 1932 olympialaisissa.
Länsi-Pommerin voivodikunta
Länsi-Pommerin voivodikunta on yksi Puolan 16 läänistä eli voivodikunnasta. Lääni sijaitsee Puolan luoteisosassa ja kattaa lähes kokonaan historiallisen Taka-Pommerin alueen sekä Etu-Pommerin itäisimmän osan. Alue siirtyi Puolalle Saksalta toisen maailmansodan jälkeisissä rajanmuutoksissa. Voivodikunnassa on arviolta 1 710 482 asukasta (vuonna 2015) ja sen pinta-ala on 22 892,48 neliökilometriä.
Tšošanlahti
thumb|250px|Tšošanlahti lentokoneesta nähtynä. Tšošanlahti (, myös Че́шcкая губа́, Tšešskaja guba) on Barentsinmeren itäosassa Kaninin niemimaan ja mantereen välissä sijaitseva lahti. Sen pituus on 110 kilometriä, leveys lahden suussa 55 kilometriä ja suurin leveys 130 kilometriä. Rannat ovat enimmäkseen alavia, mutta koillisessa jyrkkiä. Lahti jäätyy marraskuussa ja vapautuu jäistä kesäkuun lopussa. Siihen laskevia jokia ovat Vižas, Oma, Pjoša sekä Tšoša (Tšeša), josta lahti on saanut nimensä.
Pertti Paasio
Pertti Kullervo Paasio (2. huhtikuuta 1939 Helsinki – 4. huhtikuuta 2020 Turku ) oli suomalainen poliitikko. Paasio toimi kansanedustajana ja Harri Holkerin hallituksen ministerinä. Paasio oli SDP:n puheenjohtajana vuosina 1987–1991. Europarlamentaarikkona hän toimi vuosina 1996–1999.
Paasio valmistui valtiotieteiden maisteriksi Turun yliopistosta vuonna 1968. Hänelle myönnettiin ministerin arvonimi vuonna 2004. Myös Paasion isä Rafael Paasio oli Suomen Sosialidemokraattisen Puolueen puheenjohtaja. Pertti Paasion tytär Heli Paasio oli kansanedustaja vuosina 1999–2015.
Länsi-Pommerin voivodikunta
Länsi-Pommerin voivodikunta muodostui, kun Szczecinin ja Koszalinin voivodikunnat yhdistettiin paikallishallinnon uudistuksessa vuonna 1999. Läänin pääkaupunki on Szczecin.
Hallinto
Länsi-Pommeri koostuu 18 piirikunnasta ja kolmesta piirikunnista erillisestä kaupungista.
Pertti Paasio
Poliittinen ura
Paasio oli ulkoasiainministeri Holkerin hallituksessa 1989–1991. Hän toimi myös Turun kaupunginvaltuuston puheenjohtajana 2003–2006 sekä valtuuston jäsenenä vuosina 1965–1990 ja 2001–2008. Hän oli Ulkosuomalaisparlamentin puhemies ja Suomi-Seuran puheenjohtaja 1998–2010.
Länsi-Pommerin voivodikunta
Piirikunnat
<li>Pyrzyce (39 931) <li>Sławno (57 643) <li>Stargard (119 402) <li>Szczecinek (77 232) <li>Świdwin (48 920) <li>Wałcz (54 639)
thumb|250px|Länsi-Pommerin piirikunnat
Novarupta
Novarupta on 841 metrin korkuinen tulivuori Alaskassa, noin 450 kilometrin päässä Anchoragesta lounaaseen. Novaruptan alue on rauhoitettu osana Katmain kansallispuistoa.
Novarupta purkautui rajusti vuonna 1912.
Aiheesta muualla
Alaskan vuoret.|thumb|left|240px thumb|300px|Novaruptan sijainti.
Kronstadtin kapina
Kapinan syyt
Vuonna 1921 joukko anarkistimatruuseja ja sotilaita nousi bolševikkivaltaa vastaan Kronstadtissa. He vaativat sananvapautta, vasemmistolaisten poliittisten vankien vapauttamista, monipuoluejärjestelmää ja oikeutta itsenäiseen ammatinharjoittamiseen, toisin sanoen sitä autonomiaa, jota bolševikit olivat luvanneet 1917 päästäkseen valtaan.
Kapina oli ikävä uutinen bolševikkijohdolle, koska kapinaan nousivat samat matruusit, jotka olivat olleet tärkeässä roolissa lokakuun vallankumouksessa vuonna 1917. Matruusit väittivät bolševikkien pettäneen vallankumouksen.
Kapinaa edelsi Pietarissa Baltian telakan ja Putilovin tehtaan lakkoilu. Käytännössä vaatimuksena oli luopua sotakommunismista ja palauttaa neuvostojen valta. Kronstadtin kapina alkoi kuitenkin vasta neljä kuukautta Pietarin lakkojen jälkeen, joten kapinan ajankohta ei ollut ennalta sovittu.
Matruusien kritiikki kohdistui ennen kaikkea Pobaltiin eli Baltian laivaston poliittiseen johtoon. Kronstadtin matruuseista 5 000 erosi kommunistisen puolueen jäsenyydestä. He eivät myöskään hyväksyneet sota-asiain kansankomissaari Lev Trotskia.
Neuvottelut
Mihail Kalinin tuli neuvottelemaan matruusien kanssa. Neuvotteluaikaa käytettiin noin 100 000 sotilaan armeijan kokoamiseen. Joukon kokoamiseen käytettiin myös pakkoa.
Taistelu
Ensimmäinen hyökkäys 8. maaliskuuta kuitenkin torjuttiin ja puna-armeija menetti 80 % joukoistaan. Siperialainen jalkaväkidivisioona, jonka vahvuus oli 12 000 kului matruusien vastaisessa taistelussa 200 miehen vahvuiseksi. 18. päivä lähetettiin toinen joukko Mihail Tuhatševskin johdolla, vahvistettuna muun muassa bolševikkipuolueen 10. puoluekokouksen osanottajilla, kukistamaan kapinoivat matruusit. Sotilaita oli tällä kertaa noin 50 000. Hyökkäys myös tapahtui yöllä ja joukot olivat paremmin varusteltuja. Tällä kertaa kapina kukistettiin armottomasti.
Hyökkääjien joukossa oli Pietarin kansainvälisen punaupseerikoulun kurssilaispataljoona, jota johti 25-vuotias suomalainen Uuno Malmberg. Suomalaiset kurssilaiset muodostivat komppanian, jota johti Paavo Toiviainen. Hän oli taistellut aiemmin Muurmannin legioonassa. Kurssilaispataljoona säästyi suurilta tappioilta, koska se eteni Kronstadtiin vasta valtauksen jälkeen.
Kronstadtista pakeni noin 6 400 kapinallista jään yli Suomeen. Suomessa pakolaiset siirrettiin välittömästi Inon, Raivolan, Terijoen ja Koiviston keskitysleireille punavankien kanssa. Suurin osa lähti takaisin armahduksen turvin tai maailmalle, mutta noin 1 600 jäi Suomeen pysyvästi.
Roquetailladen linna
Roquetailladen linna (Château de Roquetaillade) on linna Ranskan Gironden departementissa Mazères'ssa lähellä Bordeaux'ta.
Ensimmäisen linnoituksen sinne rakensi Kaarle Suuri ollessaan menossa Rolandin kanssa Pyreneille. Vanhasta linnasta on jäljellä enää mahtavat rauniot.
Englannin kuninkaan Edward I:n luvalla, paavi Klemens V:n veljenpoika kardinaali de la Mothe rakensi 1306 toisen linnoituksen (le Château Neuf), jonka neliömäisessä pohjakaavassa on kuusi tornia ja keskeistorni. Rakennuksen entisti Viollet-le-Duc oppilaansa Duthoit'n kanssa 1850–1870. Upean sisustuksen kalusteineen ja maalauksineen on tehnyt Viollet-le-Duc, ja ne kuuluvat Ranskan kansallisperintöön.
Linnan puistossa on jäänteitä keskiaikaisesta suojamuurista kurtiinista ja sen portista, Pesqueyjoki rantoineen, pikkulinna 1800-luvulta ja kyyhkyslakka.
Linnassa on kuvattu useita elokuvia, esimerkiksi Fantomas uhkaa maailmaa ja Susien klaani. Se on vuodesta 1840 kuulunut Ranskan kulttuuriministeriön ylläpitämään monument historique -luetteloon.
Linna tuottaa viiniä nimeltä Chateaufort de Roquetaillade ja kasvattaa Bazadais-karjaa.
Kuovilan rautatieasema
Kuovilan rautatieasema (, lyhenne Kvl/Sbg) oli rantaradan varrella sijainnut entinen rautatieasema, joka sijaitsi Pohjan Kuovilassa. Asema avattiin vuonna 1899. Alun perin liikennepaikasta käytettiin vain ruotsinkielistä nimeä, kunnes se sai suomenkielisen nimen vuonna 1925.
Kuovilan asemarakennus valmistui Bruno Granholmin laatimien pysäkkirakennuksen piirustusten mukaan vuonna 1899, samanlaisena kuin esimerkiksi Pitäjänmäen ja Halikon rautatieasemat samalla rataosalla sekä Pihlavan seisake Mäntyluodon radalla. Kuovilan sijainti oli syrjäinen eikä sinne koskaan muodostunut taaja-asutusta.
Kuovilan oma liikenne koostui lähinnä Valkjärven kartanon tuotteista. Aseman miehitys lopetettiin vuonna 1973, ja samalla lakkautettiin myös tavaraliikenne. Rantaradan linjausta siirrettiin kesäkuussa 1987, ja Kuovilan seisaketta siirrettiin hiukan Turkuun päin. Tämäkin seisake lakkautettiin kuitenkin jo seuraavana vuonna.
Asemarakennus oli vuokra-asuntona, kunnes se siirtyi yksityisomistukseen vuonna 2000. Se on entisöity alkuperäistä tyyliä kunnioittaen ja on nykyisin rantaradan ainoa alkuperäisessä asussa säilynyt tämän tyyppinen asemarakennus. Kuovilan asemalla on sijainnut myös höyryvoimalla toiminut saha, jonka toiminta loppui 1927. Asemalla oli kaksi sivuraidetta, joissa lastattiin vaunuihin halkoja ja tukkeja.
Mahasaivartajat
Mahasaivartajat (Gasterophilus) ovat kiiliäisten heimoon (Oestridae) kuuluva hyönteissuku, jonka toukka elää loisena muun muassa hevosen, aasin, muulin, seepran ja elefantin ruoansulatuskanavassa. Mahasaivartajan toukkaa kutsutaan käpymadoksi.
Elämänkierto
Mahasaivartajan elämänkierto munasta aikuiseksi mahasaivartajaksi kestää noin vuoden. Isäntäeläin saa käpymatotartunnan, kun aikuinen mahasaivartaja munii munansa isäntäeläimen karvapeitteeseen. Muutamassa päivässä munista kuoriutuu toukkia, jotka aiheuttavat eläimelle kutinaa, ja kutinan seurauksena eläin nuolee karvapeitettä saaden toukkia suuhunsa. Munimiskohta karvapeitteessä vaihtelee mahasaivartajalajista riippuen.
Suussa mahasaivartajan toukat tunkeutuvat suun limakalvoon ja kulkeutuvat kohti mahalaukkua. Käpymadot talvehtivat eläimen ruoansulatuskanavassa limakalvoon kiinnittyneinä käyttäen ravintonaan rikkomastaan limakalvosta tihkuvaa kudosnestettä. 10–12 kuukauden jälkeen toukat irrottautuvat limakalvosta ja kulkeutuvat ulosteiden mukana ulos isäntäeläimen elimistöstä. Ympäristöön päästyään toukat koteloituvat 3–5 viikoksi, jonka jälkeen koteloista kuoriutuu aikuisia mahasaivartajia ja elämänkierto voi alkaa uudelleen.
Anatomia
Aikuisella mahasaivartajalla ei ole suuosia, koska se ei syö lainkaan ja elää vain muutaman päivän tarkoituksenaan tuottaa munia. Naaraan erottaa uroksesta siitä, että naaraan takaruumiis kaartuu kohti keskiruumista.
Käpymadot ovat kellertäviä, 11 jaokkeesta muodostuneita toukkia, joiden etupäässä sijaitsevat niiden suuosat ja tarttumiseen tarkoitetut koukut. Jokaisessa jaokkeessa on kitiinipiikkirivi, ja eri mahasaivartajalajeja voidaan tunnistaa toukkien kitiinipiikkirivien rakenteen perusteella.
Opel Cascada
Opel Cascada on Opelin vuosina 2013–2019 valmistama kaksiovinen kangaskattoinen avoauto, joka perustuu alustaltaan ja tekniikaltaan Opel Astra J -malliin. Autoa myytiin Isossa-Britanniassa Vauxhallina, Australiassa Holdenina ja vuodesta 2016 alkaen Pohjois-Amerikassa Buickina. Espanjassa mallinimenä oli Opel Cabrio. Cascadaa valmistettiin Puolan Gliwicessä.
Lokakuussa 2018 Opel ilmoitti, ettei se aio kehittää Cascadalle seuraajaa. Mallin valmistus loppui vuonna 2019.
Cascadaan oli saatavana Suomessa kaksi erilaista bensiinimoottoria. Vaihtoehdot olivat 1,4- (140 hv) ja 1,6-litraiset (170/200 hv) turboahdetut Ecotec-moottorit. Kaikki moottorit on varustettu start/stop-järjestelmällä (ei automaattivaihteiston yhteydessä) ja kuusivaihteisella manuaalivaihteistolla. 170-hevosvoimaisen yhteyteen sai halutessaan myös kuusiportaisen automaatin.
Kesällä 2015 Cascada tuli saatavaksi myös dieselkäyttöisenä, voimanlähteenään aiemmin Zafira Tourerissa ja Insigniassa esitelty 2,0 CDTI (170 hv). Samalla uudistettiin myös värivalikoimaa, johon lisättiin kolme uutta vaihtoehtoa.
Ainoa varustetaso Suomessa oli Cosmo, johon kuului neljä turvatyynyä, ESP, aktiiviset pääntuet, ympäriajosuoja, turvavyönmuistutin kuljettajalle ja etumatkustajalle, 18 tuuman kevytmetallivanteet, sähköikkunat edessä, lämmitettävä nahkaverhoiltu ohjauspyörä, lämmitettävät neljässä suunnassa säädettävät etuistuimet, sähkötoiminen käsijarru mäkilähtöavustimella, pysäköintitutka edessä ja takana, osittain nahkaverhoillut istuimet, sumuvalot, tuulilasinpyyhinten sadetunnistin, etuistuinten sähkötoiminen siirto toiselle riville pääsemiseksi, automaattiset kaukovalot, lämmitettävät sähköpeilit, LED-päiväajovalot ja -takavalot, Radio/CD 600 -soitin, IntelliLink-tietoviihdejärjestelmä, Bluetooth-järjestelmä, ajotietokone ja kaksivyöhykkeinen automaatti-ilmastointi. Kangaskattoon oli valittavana neljä erilaista väriä: musta, khaki, ruskea ja viininpunainen.
Las Palmas (täsmennyssivu)
Las Palmas voi tarkoittaa ainakin seuraavia:
Baseballin maailmanmestaruuskilpailut 1974
Baseballin maailmanmestaruuskilpailut 1974 olivat kaiken kaikkiaan 23. maailmanmestaruuskilpailut ja toiset, jotka järjesti vuonna 1973 FIBA:n kilpailijaksi perustettu Federación Mundial de Béisbol Amateur (FEMBA). Turnaus pelattiin 13.- 23. marraskuuta 1974 Yhdysvalloissa. Kyseessä oli ensimmäinen amatöörien maailmanmestaruusturnaus, jossa kaikki tuomarit olivat ammattilaisia. Turnaus jäi FEMBA:n järjestämistä viimeiseksi, sen liityttyä FIBA:n kanssa uuteen kattojärjestään loppuvuodesta 1975.
BMW 8-sarja
BMW 8-sarja on BMW:n vuosina 1989–1999 ja uudelleen vuodesta 2018 lähtien valmistama urheiluautomalli.
BMW 8-sarja (E31) 1989–1999
150px|vasen
BMW 8-sarja (G15) 2018–
150px|vasen
Kilan
Kilan on pieni kaupunki Iranissa Teheranin provinssissa. Se sijaitsee Teheranin kaupungista 70 kilometriä itään. Vuoden 2016 väestönlaskennan mukaan siellä asui 2 882 asukasta. Kaupunkia ympäröivät vuoret, kuten Dar Ali.
Signe Hirvihauta-Heino
Signe Kustaava Heino (o.s. Toivonen; 26. syyskuuta 1901 Luopioinen – 19. toukokuuta 1993) oli suomalainen runoilija.
Heinon vanhemmat olivat teurastaja, maanviljelijä Nestori Toivonen ja Maria Kustaava (o.s. Starck). Heinon puolisot olivat Väinö Rikhard Heino vuosina 1923–1951 ja Reino Ilmari Heinilä vuosina 1965–1971.
Pieti
Pieti voi tarkoittaa ainakin seuraavia:
Toompea
thumb|Näkymä Toompealle [[Olevisten kirkko|Olevisten kirkolta.]] Toompea ( eli tuomiokirkonmäki) on mäellä sijaitseva alue Tallinnassa. Toompea muodosti keskiaikaisen Tallinnan yläkaupungin, joka erosi juridisesti alakaupungista.
Toompea on Baltian klinttiin kuuluva kukkula. Noin 10 000 vuotta sitten Toompea muodosti klinttisaaren Baltian jääjärvessä ja ihmisasutusta lähialueelle syntyi viisi- tai kuusituhatta vuotta sitten. Sittemmin Toompeana mäellä oli räväläläisten tukikohta tai pakolinna, joka tunnettiin viroksi nimillä Litna tai Lidna. Venäläisissä kronikoissa paikka sai nimen Kolõvan ja viikingit kutsuivat sitä nimillä Lindanäs tai Lyndanise. Tanskalaiset ristiretkeläiset tuhosivat Lyndanisen alkukesästä 1219 ja he alkoivat rakentaa sen tilalle omia varustuksiaan, joille Lätin Henrik antoi nimen Castrum Danorum, eli tanskalaisten linna. Hieman myöhemmin tanskalaiset voittivat Lyndanisen taistelussa Rävälästä ja Harjumaalta heitä vastaan saapuneet virolaiset. Vuotta 1219 pidetäänkin Tallinnan tali Tanskan linnan perustamisvuotena.
Toompealle eli Tallinnan tulevalle yläkaupungille alettiin rakentaa 1120-luvulla Tallinnan tuomiokirkkoa ja niin sanottua suurta linnoitusta (castrum maius). Castrum minus eli pieni linnoitus rakennettiin vuosien 1227–1229 välillä suuren linnoituksen sisälle. Pieni linnoitus ja suuri linnoitus muodostivat yhdessä Tallinnan yläkaupungin, joka oli oma juridinen kokonaisuutensa. Yläkaupunkia koski Valdemar-Eerikin läänityslaki, kun taas alakaupungille oli vuonna 1248 annettu Lyypekin kaupunginlaki. Yläkaupunkia hallitsivat vasallit, joita oli tanskalaisaikana 40–50. Poikkeuksen muodosti pieni linnoitus, jota hallitsi kulloinenkin maanherra, kuten esimerkiksi ritarikunta. Tuomiokirkkoa hallitsi puolestaan piispa ja tuomiokapituli. Tallinnan alakaupunkia hallitsi porvaristo. Koko Tallinnan vanhakaupunki suojattiin muurilla, mutta myös ylä- ja alakaupungin välillä oli muuri. Tanska myi Pohjois-Viron Saksalaiselle ritarikunnalle vuonna 1346, jolloin pieneen linnoitukseen rakennettiin konventtirakennus ja kastelli muuttui esilinnaksi. Esilinnan nurkkiin kohosi torneja, joista suurin oli 45,6 metriä korkea Pikk Hermann. Yläkaupunki kävi jo samalla vuosisadalla ahtaaksi ja monet vasallit muuttivatkin kartanoihin maaseudulle. Usein he omistivat kuitenkin myös kaupunkiasunnon muurien suojaamana turvapaikkana.
Suuren linnoituksen keskiaikaiset rakennukset ovat sittemmin tuhoutuneet tulipaloissa Tallinnan tuomiokirkkoa lukuun ottamatta. Esilinnan konventtirakennuksesta tehtiin 1800-luvulla vankila ja 1920-luvulla sen paikalle rakennettiin riigikogun parlamenttirakennus. Esipihan itäosaan rakennettiin 1700-luvulla kuvermenttihallinnon palatsi ja pienen linnoituksen taakse valmistui vuonna 1900 Aleksanteri Nevskin katedraali.
Callosciurinae
Callosciurinae on yksi oravien heimon alaheimoista, joka sisältää 14 sukua.
Mutakarppi
Mutakarppi eli kiinanmutakarppi (Cirrhinus molitorella) on särkien (Cyprinidae) heimoon kuuluva trooppisten, makeiden vesien kalalaji.
Mutakarppia on havaittu Mekong-, Chao Phraya-, Nam Theun-, Xe Bangfai- ja Nanpangjiang-jokien valuma-alueilla, Punaisessajoessa Kiinan ja Vietnamin alueella. Se on siis levinnyt Vietnamin, Kambodžan, Thaimaan, Laosin, Kiinan ja Taiwanin valtioihin. Sitä on tavattu myös Indonesiasta ja Malesiasta, minne se on voinut levitä vesiviljelyn seurauksena. Mutakarpin taksonominen asema on kuitenkin epävarma, ja edellä mainituilla alueilla elävät mutakarpit saattavat todellisuudessa osittain kuulua muihin lajeihin. Mutakarppia uhkaavat kalastus ja sen vaellusreittien patoaminen. Mekong-joessa mutakarpin on todettu jo vähentyneen ainakin Kambodžan ja Vietnamin alueella, joten Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto IUCN luokittelee sen silmälläpidettäväksi lajiksi.
Lukáš Vopelka
Lukáš Vopelka (s. 2. maaliskuuta 1996 České Budějovice) on tšekkiläinen jääkiekkoilija, joka edustaa EBEL-liigan Orli Znojmoa. Hän on pelipaikaltaan hyökkääjä ja laukoo vasemmalta. Vopelka on pelannut myös KHL-liigaa.
Drive-in
pienoiskuva|Drive-in-elokuvateatteri Saksan [[Wolfsburgissa.]] Drive-in on englanninkielinen ilmaus, jota käytetään palveluista joita voi käyttää poistumatta omasta autostaan. Erityisen suosittuja olivat 1960-luvulle asti drive-in-elokuvateatterit ja edelleen hampurilaisravintolat ym. pikaruokapaikat.
Drive-in elokuvateatteri sai patentin Yhdysvalloissa laman keskellä vuonna 1933.