cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Rauhanturvaaminen
Suomalaiset rauhanturvaajat
Ensimmäiset suomalaiset rauhanturvaajat lähtivät Suezin UNEF I -operaatioon marraskuussa 1956. Suomalaiset ovat osallistuneet kaikkiaan 31 operaatioon. Tällä hetkellä (10/2008) suomalaisia rauhanturvaajia toimii YK:n, Naton tai EU:n operaatiossa esimerkiksi:
Lisäksi merkittävä määrä suomalaisia rauhanturvaajia on toiminut:
Vuoden 2008 alussa Suomi osallistui EU:n johtamaan kriisinhallintaoperaatioon keskeisessä Afrikassa Tšadissa. Joukon vahvuus on noin 60 sotilasta. Heinäkuussa 2008 Suomi lisäsi vahvuuttaan Kosovon KFOR-operaatiossa, koska Suomi otti johtovaltiovastuun Keskisessä Taisteluosastossa. Vuonna 2009 suomalaisjoukon vahvuus pienenee voimakkaasti.
Koulutus Suomessa
Suomessa vapaaehtoiseksi rauhanturvaajaksi hakeudutaan nykyään jatkuvan haun kautta suoraan Porin Prikaatiin. Ilmoittautua voivat asepalveluksen suorittaneet reserviläiset. Koulutusta tehtäviin annetaan Suomessa pääsääntöisesti Porin prikaatissa Säkylässä sekä tarkkailijatehtäviin Puolustusvoimien kansainvälisessä keskuksessa Hyrylässä. Osa koulutuksesta toteutetaan yhteisesti muiden Pohjoismaiden kanssa valtioiden välisen NORDCAPS-yhteistyön perusteella Norjassa, Ruotsissa ja Tanskassa.
Järjestötoiminta Suomessa
Rauhanturvaajat ovat Suomessa järjestäytyneet Suomen Rauhanturvaajaliitoksi. Järjestö muutti vuonna 2005 nimensä, aiempi nimi oli Suomen Sinibarettiliitto. Nimenmuutos oli tarpeen sillä kaikki rauhanturvaaminen ei enää tapahdu sinibarettisissa YK-johtoisissa operaatioissa vaan myös Nato-johtoisissa operaatioissa, joilla ei ole YK:n suoraa mandaattia. Näissä operaatioissa palvelevat käyttävät kansallista, vihreää barettia. Suurin osa sinibarettiyhdistyksistä on muuttanut nimensä rauhanturvaajien yhdistyksiksi.
Rauhanturvaamismaita
Pientä joukkoa maita, jotka ovat olleet aktiivisia rauhanturvaamisessa 1950- ja 1960-luvuilta alkaen kutsutaan rauhanturvaamisen ystäviksi. Näitä maita on ollut 14. Viime aikoina rauhanturvaamisesta on tullut suosittu tapa korostaa rauhantahtoista ulkopolitiikkaa ja monet kehitysmaista ovat liittyneet rauhanturvamaiden joukkoon. Nyt rauhanturvamaita on jo vajaat 70.
Yhdistyneet kansakunnat maksaa rauhanturvamaille keskivertaista korvausta, minkä vuoksi osan kalliin palkka- ja hintatason maista saa palautuksena vain osan Yhdistyneiltä kansakunnilta rauhanturvatoimintansa kustannuksista. Toisaalta maat, missä sotilaiden palkkataso on alhainen, voivat saada rauhanturvatoiminnasta toimintaylijäämää, joten niille se on myös valtiontaloudellisesti kannattavaa toimintaa. Näin ollen voi muodostua tilanteita, missä saman maanosan maat turvaavat rauhaa Yhdistyneiden kansakuntien mandaatilla toisissa saman maanosan maissa, mihin niillä voi olla hyvä kulttuurinen tuntemus. Näin on tapahtunut erityisesti Afrikan mantereella.
Yleensä vanhat rauhanturvamaat toimivat omalla kalustollaan ja omalla varustuksellaan saaden osan kustannuksista takaisin Yhdistyneiltä kansakunnilta, kun taas uudet rauhanturvamaat, millä on tarjota runsaslukuisesti joukkoa voivat sopia siitä, että Yhdistyneet kansakunnat järjestää varustuksen. Tyypillisesti tällaiset kehitysmaista kotoisin olevat joukot toimivat kriiseissä, jotka eivät ole saaneet laajaa kansainvälistä huomiota, esimerkkinä Liberia.
thumb|250px|Rauhanturvaajien käyttämä sininen kypärä.
Tunnustukset
YK:n rauhanturvajoukot saivat Nobelin rauhanpalkinnon vuonna 1988.
Tauno Jaskari
Tauno Jaskari (s. 1. kesäkuuta 1934 Nurmo) on suomalainen kilpauransa päättänyt painija, joka saavutti kolme mitalia vapaapainin MM-kisoissa ja osallistui neljiin olympiakisoihin. Rooman olympiakisoissa 1960 Jaskari voitti pisteillä yhdysvaltalaisen Terrence McCannin, joka kuitenkin eteni lopulta olympiavoittoon Jaskarin joutuessa tyytymään viidenteen sijaan. SM-kisoissa Nurmon Jymyn mies oli 15 vuotta lyömätön omassa vapaapainisarjassaan ja nappasi siinä sivussa viisi Suomen mestaruutta kreikkalais-roomalaisella tyylillä.
Mantšukuon lippu
thumb|200 px|Mantšukuon kansallislippu thumb|200 px|Sotilaslippu
Mantšukuon lippu oli käytössä Mantšukuossa, joka oli japanilaisten nukkevaltio vuosina 1932–1945. Lippu oli käytössä koko tämän ajan. Lipussa oli keltainen tausta ja ylhäällä punainen, sininen, valkoinen ja musta raita. Keltainen väri kuvasi lipussa mantšujen yhtenäisyyttä, punainen urheutta, sininen oikeudenmukaisuutta, valkoinen puhtautta ja musta päättäväisyyttä.
Konginkankaan linja-autoturma
Konginkankaan linja-autoturma on Suomen historian vakavin tieliikenneonnettomuus. Onnettomuus sattui valtatiellä 4 (E75) Äänekoskella entisen Konginkankaan pitäjän alueella, Konginkankaan taajaman kohdalla 20 kilometriä Äänekosken keskustasta pohjoiseen perjantaina 19. maaliskuuta 2004 kello 02.08. Paperirullalastissa ollut Transpoint Oy:n täysperävaunullinen kuorma-auto törmäsi Aurinkobussit Oy:n linja-autoon, joka oli kuljettamassa matkustajia Rukalle laskettelemaan. Linja-autossa oli kuljettajan lisäksi 36 matkustajaa. Onnettomuudessa kuoli 23 henkilöä ja 14 loukkaantui. Kuolleista yksi oli linja-auton kuljettaja ja muut linja-auton matkustajia, joista yksi oli matkaoppaana toiminut matkailuyhtiö Goingto Oy:n toimitusjohtaja. Loukkaantuneista kahden vammat olivat lieviä ja muiden vakavia tai erittäin vakavia. Ajoneuvoyhdistelmän kuljettaja ei loukkaantunut fyysisesti. Suurin osa uhreista sai surmansa välittömästi kuorma-auton perävaunussa olleiden paperirullien vyöryttyä sisään linja-autoon.
Linja-auton ja ajoneuvoyhdistelmän törmäys ei sinänsä ollut Suomessa ennen kokematon tapahtuma, mutta – aiempia onnettomuuksia lainkaan vähättelemättä – seuraukset eivät olleet koskaan ennen muodostuneet näin katastrofaalisiksi. Samalla tieosuudella Laukaan Vehniällä heinäkuussa 1974 sattuneessa alankomaalaisen turistibussin ja rekka-auton törmäyksessä sai surmansa 11 ja loukkaantui liki 20 ihmistä. Edellinen suuronnettomuudeksi luokiteltu linja-autoturma oli sattunut Heinolassa huhtikuussa 1999. Tuolloin turistibussi suistui tieltä moottoritien rampissa, ja neljä matkustajaa sai surmansa.
Sattumoisin samoihin aikoihin Konginkankaan onnettomuuden kanssa keväällä 2004 valmistui liikenne- ja viestintäministeriön keväällä 2003 aloittama tutkimus linja-autolla matkustamisen turvallisuudesta. Vuonna 2000 sattuneissa tieliikenneonnettomuuksissa ei ollut kuollut ainuttakaan linja-autossa matkustanutta. Vuonna 2002 linja-auto oli Suomessa ollut osallisena yli kahdessasadassa henkilövahinkoon johtaneessa tieliikenneonnettomuudessa. Näistä 17 oli ollut kuolemaan johtaneita, ja kuolleista kolme oli ollut linja-auton matkustajia. Pidemmällä aikavälillä vuosina 1989–2002 tieliikenneonnettomuuksissa surmansa saaneista 0,4 prosenttia ja loukkaantuneista 1,4 prosenttia oli matkustanut linja-autossa. Varsinaisia liikenneonnettomuuksia enemmän linja-autoalalla olivat 2000-luvun alkuvuosina puheenaiheena useat tapaukset, joissa linja-auto oli syttynyt tuleen kesken ajon.
Edeltäneet tapahtumat
Torstai-iltana 18. maaliskuuta noin kello 20.30 Transpointin kuorma-autonkuljettaja lähti ajamaan Helsingistä kohti pohjoista. Samaan aikaan Kemissä kuormattiin paperirullia etelään lähdössä olleeseen saman yhtiön omistamaan ajoneuvoyhdistelmään. Autojen kuljettajien oli tarkoitus vaihtaa kuormiaan Keski-Suomessa ja ajaa takaisin lähtöpaikkakunnilleen. Autot kohtasivat Viitasaarella, jossa perävaunut ja vetoautojen kontit vaihdettiin perjantaiyönä noin kello 1.30. Tämän jälkeen Helsingistä lähtenyt kuljettaja aloitti paluumatkan etelään mukanaan runsaan 38 tonnin paperirullakuorma.
Samana iltana Aurinkobussit Oy:n linja-auto lähti Helsingistä Rukalle kello 20.53. Kyydissä oli 27 matkustajaa, joista suuri osa oli nuoria. Autoon otettiin lisää matkustajia matkan varrelta. Perjantain vastaisena yönä kello 1.45 viimeiset kolme matkustajaa nousivat linja-autoon Äänekoskella Hirvaskankaan Esso-huoltoasemalla, minkä jälkeen matka jatkui kohti Kuusamoa.
Onnettomuuden kulku
Perjantaiyönä hieman kello kahden jälkeen pohjoisesta päin tulossa olleen kuorma-auton perävaunu alkoi heittelehtiä vasemmalle kaartavassa loivassa alamäessä. Mäen alla suoralla tiellä perävaunun takaosa suistui ensin oikealle tien luiskaan. Tämän jälkeen perävaunu nousi takaisin tielle ja ajoneuvoyhdistelmä ajautui vastaantulevan liikenteen kaistoille. Tässä kohdassa tiessä on ohituskaista pohjoisen suuntaan. Ajoneuvoyhdistelmän kuljettajan väistöyrityksestä huolimatta perävaunu jatkoi kulkuaan vastaantulevan liikenteen kaistalla. Etelästä päin tulossa ollut linja-auto törmäsi perävaunuun etuseinään. Perävaunun vasen sivu repeytyi auki, jolloin viisi perävaunussa ollutta noin 800 kilogramman painoista paperirullaa sekä perävaunun etuseinä lensivät sisälle linja-autoon murskaten linja-auton etuosan täysin. Sekä ajoneuvoyhdistelmän että linja-auton nopeus törmäyshetkellä oli noin 70 km/h. Törmäyksen voimasta linja-auto sinkoutui taaksepäin noin 40 kilometrin tuntinopeudella.
Tie onnettomuuspaikalla oli erittäin liukas. Paikalla olleiden poliisien kertoman mukaan tiellä oli vaikeuksia pysyä kävellenkään pystyssä. Tietä oli edellisenä iltana suolattu, jotta autojen renkaat purisivat sen peilipintaan. Suola oli kuitenkin tehnyt tien pinnasta entistä arvaamattomamman. Tiellä oli voimassa talviajan nopeusrajoitus 80 km/h. Turmarekan kuljettaja kertoi tien pinnan onnettomuuspaikalla olleen kuiva, kun hän oli ajanut sen ohi matkalla pohjoiseen tuntia aiemmin.
Hätäkeskus sai kello 2.08 ensimmäiset kaksi ilmoitusta onnettomuudesta. Toisen puhelun soitti turmarekan kuljettaja ja toisen ajoneuvoyhdistelmän takana ajaneen henkilöauton kuljettaja, joka on kertonut onnistuneensa vain täpärästi välttämään törmäyksen "samaan kasaan". Hätäkeskuksen päivystäjä arvioi kyseessä olevan suuri tieliikenneonnettomuus, ja sen perusteella onnettomuuspaikalle lähetettiin neljä paloautoa ja neljä ambulanssia, jotka olivat perillä kello 2.21. Poliisi eristi onnettomuuspaikan ja ohjasi liikenteen kiertotielle. Tilanteen vakavuuden selvittyä loukkaantuneita kuljetettiin 70 kilometrin päähän Keski-Suomen keskussairaalaan Jyväskylään kaikkiaan 11 ambulanssilla.
Onnettomuudessa osallisena ollut linja-auto oli vuosimallia 2001 ollut Volvo 9700. Autossa oli lukkiutumattomat ABS-jarrut ja siihen oli juuri onnettomuutta edeltäneenä päivänä vaihdettu uudet renkaat. Auton jokaisella istumapaikalla oli turvavyö. Auton matkamittarilukema onnettomuushetkellä oli 153 378 kilometriä. Onnettomuuden seurausten kannalta ratkaisevaa oli, että linja-auto oli paljon kevyempi kuin toisena osapuolena ollut ajoneuvoyhdistelmä. Huolimatta linja-auton kärsimistä suurista vaurioista onnettomuus osoitti nykyaikaisen linja-auton korirakenteen tukevuuden. Henkilövahingot aiheutuivat linja-auton sisälle sinkoutuneista raskaista paperirullista.
Raivaustyöt onnettomuuspaikalla saatiin päätökseen perjantai-iltana kello 18.30, ja tie avattiin jälleen liikenteelle kello 19.00. Onnettomuusautot siirrettiin Tikkakoskelle jatkotutkimuksia varten.
Auttajien henkiseen jaksamiseen kiinnitettiin huomiota, ja onnettomuutta seuranneena sunnuntaina järjestettyyn jälkipuintitilaisuuteen osallistui lähes 60 henkilöä pelastus-, poliisi- ja terveystoimesta.
Onnettomuuden uhrien muistohartaus pidettiin Helsingin tuomiokirkossa viikkoa myöhemmin, sunnuntaina 27. maaliskuuta 2004. Televisioituun hartauteen osallistui myös valtion johtoa. Jo onnettomuuspäivän iltana oli järjestetty muistohetkiä eri puolilla Suomea, muun muassa Konginkankaan kirkossa.
Onnettomuustutkinta
Onnettomuustutkintakeskuksen tutkijat aloittivat onnettomuustutkinnan jo onnettomuusyönä. Valtioneuvosto asetti 24. maaliskuuta 2004 suuronnettomuuksien tutkintalautakunnan tutkimaan onnettomuutta. Tutkintalautakunta julkaisi 4. kesäkuuta 2004 väliraportin sekä animaation onnettomuuden kulusta. Onnettomuuden tutkintaselostus valmistui 18. lokakuuta 2005, ja se julkaistiin 17. marraskuuta 2005.
Kaikkiaan tutkintalautakunta löysi onnettomuudelle 32 syytä. Tutkintalautakunnan mukaan onnettomuuden välittömänä syynä oli ajoneuvoyhdistelmän kuljettajan osalta ajoneuvon ajohallinnan menetys ja merkittävimpinä taustatekijöinä epäedullisen ajolinjan valinta, ajoneuvon suuri tilannenopeus ja kuljettajan mahdollisesti alentunut vireystila. Tutkintalautakunnan käsityksen mukaan kukaan linja-auton matkustajista ei käyttänyt turvavyötä. Linja-auton kuljettajan osalta välittömäksi syyksi todettiin havaintovirhe, jonka seurauksena väistö myöhästyi ja taustatekijänä suuri ajonopeus liukkaalla kelillä, joka vaikeutti vastaan tulevan ajoneuvoyhdistelmän heittelehtimisen havaitsemista aikaisemmin pimeässä ja valaisemattomalla tiellä. Ajoneuvojen osalta tutkijalautakunta totesi, ettei ajoneuvoissa ollut sellaista teknistä vikaa, joka olisi aiheuttanut onnettomuuden syntymisen. Molempien ajoneuvojen reitit oli suunniteltu siten, ettei niitä olisi ollut mahdollista ajaa noudattamalla voimassa olleita nopeusrajoituksia ja kuljettajien ajo- ja lepoaikasäädöksiä. Lisäksi tutkintalautakunta totesi tien pinnan olleen erittäin liukas ja että paikallinen liukkaus oli vaikeasti havaittavaa ja sitä oli vaikea ennustaa.
Tutkintalautakunta antoi 17 turvallisuussuositusta, joista tärkeimpänä voitaneen pitää kuljetuksen vastuun siirtämistä pelkästään kuljettajalta kaikkien kuljetukseen liittyvien osapuolten kannettavaksi. Muita merkittäviä esityksiä ovat muun muassa kuorma-autojen nopeudenrajoittimien suurimman sallitun nopeuden alentaminen 80 km/h:iin sekä ajopiirturin taltioiman nopeustiedon käyttö nopeusrajoituksen rikkomisesta rankaisemiseen. Linja-auton ja ajoneuvoyhdistelmän kuljettajatutkintoon pääsyn edellytyksenä tulisi olla hyväksytysti suoritettu raskaan liikenteen ennakoivan ajon kurssi. Lisäksi lautakunta suositti ajo- ja lepoaikarikkeistä, työaikalainsäädännön rikkomuksista sekä ajoneuvokohtaisten akseli-, teli- ja kokonaismassojen ylityksistä määrättävien rangaistusten ja seuraamusten tiukentamista. Lautakunnan mielestä rangaistuksilla ja seuraamuksilla tulisi olla todellista merkitystä kuljettajalle ja kuljetusyritykselle sekä niille kuljetusketjun osapuolille, jotka ovat omilla toimenpiteillään, antamalla puutteellisia tai virheellisiä tietoja, käyttämällä työnjohto-oikeutta tai muuta suoraa ohjausta, vaikuttaneet laittoman tilanteen syntymiseen. Tutkintalautakunta katsoi linja-auton etupään törmäyskestävyyden riittämättömäksi tämän kaltaisessa onnettomuudessa, mutta ei antanut mitään suosituksia asiantilan parantamiseksi. Sen sijaan Volvo vahvisti 9700-mallinsa korin etupäätä oma-aloitteisesti vuoden 2004 aikana.
Onnettomuuden oikeuskäsittelyssä puolustuksen asiantuntijana käyttämä Tiehallinnon yli-insinööri katsoi tutkijalautakunnan raportin olevan joiltakin osin puutteellinen. Hän sanoi tutkijalautakunnan muun muassa aliarvioineen tien liukkautta ja tieprofiilin merkitystä onnettomuuden kulussa sekä ajopiirturin kiekon analyysin olleen liian ylimalkainen.
Suuruudeltaan Konginkankaan onnettomuutta vastannut linja-autoturma sattui Arbogassa Ruotsissa tammikuussa 2006. Volvo 9900 -linja-auto suistui moottoritieltä ja kaatui kuljettajan saatua sairauskohtauksen. Onnettomuudessa kuoli yhdeksän ihmistä ja useita loukkaantui vakavasti. Henkilövahingot aiheutuivat linja-auton katon painumisesta ikkunalinjan tasalle matkustajien päälle. Huhtikuussa 2008 Espanjan Benalmádenassa rattijuopon ohjaama maastoauto törmäsi moottoritiellä suomalaisia matkailijoita kuljettaneeseen linja-autoon. Yhdeksän linja-auton matkustajaa sai surmansa auton kaatuessa moottoritien keskikaiteen päälle.
Oikeuskäsittely
Turman oikeuskäsittely alkoi Äänekosken käräjäoikeudessa 25. huhtikuuta 2006. Oikeuskäsittelyssä päävastaajana oli ajoneuvoyhdistelmän kuljettaja, jolle oli annettu syytteet liikenneturvallisuuden vaarantamisesta, 23 kuolemantuottamuksesta sekä neljästä vammantuottamuksesta.
Lisätutkimusten vuoksi syyttäjä teki lisäsyyteharkinnan, jossa ratkaistiin, haastetaanko oikeuteen muitakin vastaajia kuin turmarekan kuljettaja. Näiden tutkimusten perusteella nostettiin syytteet myös Transpoint Oy:n entistä toimitusjohtajaa vastaan. Syytteet nostettiin 23 kuolemantuottamuksesta, kolmesta vammantuottamuksesta ja työturvallisuusrikoksesta. Lisäksi apulaisvaltakunnansyyttäjä Jorma Kalske vaati kuljetusyhtiötä tuomittavaksi yhteisösakkoon sen liiketoiminnassa tapahtuneen työturvallisuusrikoksen vuoksi. Transpoint Oy:n entinen toimitusjohtaja kiisti syytteen.
Äänekosken käräjäoikeus julkisti tuomionsa 31. toukokuuta 2006. Turman aiheuttaneen ajoneuvoyhdistelmän kuljettaja tuomittiin kolmen kuukauden ehdolliseen vankeusrangaistukseen liikenneturvallisuuden vaarantamisesta, 23 kuolemantuottamuksesta sekä kolmesta vammantuottamuksesta. Lisäksi kuljetusyhtiö Transpoint tuomittiin 10 000 euron yhteisösakkoon työturvallisuusrikoksesta.
Oikeuskäsittely jatkui 18. joulukuuta 2006 Vaasan hovioikeudessa, sillä ajoneuvoyhdistelmän kuljettaja valitti tuomiosta. Myös muutamat asianomistajat ilmaisivat tyytymättömyytensä Äänekosken käräjäoikeuden tuomioon, mutta kukaan heistä ei lopulta valittanut tuomiosta.
Hovioikeus säilytti 23. tammikuuta 2007 antamassaan ratkaisussa käräjäoikeuden päätöksen pääosin ennallaan. Ajoneuvoyhdistelmän kuljettaja ei valittanut tuomiostaan korkeimpaan oikeuteen, joten hovioikeuden tuomio jäi pysyväksi.
Uhrit
Konginkankaan onnettomuudessa kuoli 23 ihmistä. Poliisi julkisti listan sunnuntaina 21. maaliskuuta 2004 iltapäivällä. Uhrien kotipaikkakunnat ja syntymävuodet olivat seuraavat:
Muuta
Tammikuussa 2022 tapahtui vuoden 2004 onnettomuuspaikasta pari sataa metriä pohjoisempana mäen päällä onnettomuus, jossa kuoli kaksi ja loukkaantui neljä ihmistä. Pohjoiseen matkalla ollut henkilöauto siirtyi ohituskaistalle ja ajautui vastaantulevien kaistalle, missä se törmäsi vastaantulevaan henkilöautoon. Molemmissa autoissa oli kolme ihmistä. Kuolonuhrit olivat ohittamaan lähteneessä autossa. Onnettomuudessa vaurioituivat myös ohitettava rekka sekä ohittaneen auton perässä ajanut henkilöauto. Vuoden 2004 linja-auto-onnettomuuden seurauksena Onnettomuustutkintakeskuksen tutkintalautakunta oli suositellut vastakkaisiin suuntiin menevien kaistojen erottamista keskikaiteella, mutta vielä vuoteen 2022 mennessäkään sitä ei ollut tieosuudelle rakennettu. Sisä-Suomen poliisin tutkinnanjohtajan mukaan keskikaide olisi todennäköisesti estänyt tammikuun 2022 onnettomuuden.
Hot Mess (kappale)
Hot Mess on yhdysvaltalaisen pop-punkyhtye Cobra Starshipin kappale. Se julkaistiin hänen kolmannen, Hot Mess-studioalbumin toisena singlenä 26. lokakuuta 2009. Tähän mennessä kappale on julkaistu vain Yhdysvalloissa ja Uudessa-Seelannissa. Kappaleen musiikkivideo julkaistiin Yhdysvalloissa MTV-kanavalla 9. marraskuuta 2009.
Sara Marielle Gaup
thumb|right|Sara Marielle Gaup
Sara Marielle Gaup Beaska (s. 1983) on norjansaamelainen joikutaiteilija.
Gaup on kotoisin poronhoitoa harjoittavasta yhteisöstä Kautokeinosta, jossa hän omaksui vanhemmiltaan ja aiemmilta sukupolvilta periytyneet musiikkitaidot. Hän aloitti laulamisen hyvin nuorena ja opiskeli sitä myöhemmin.
Gaup perusti vuonna 2004 Lawra Sombyn kanssa joikukokoonpano Adjágasin. Adjágas on yhdistänyt perinteistä joikua vaihteleviin moderneihin vaikutteisiin. Gaup on toiminut myös muun muassa Arvvas-duossa Steinar Raknesin kanssa ja tehnyt yhteistyötä Sylvia Cloutierin sekä Niillas Holmbergin kanssa. Gaup on musiikillisen työnsä ohella valmistanut saamelaisia käsitöitä ja ollut esillä saamelaisten oikeus- ja ympäristöasioiden puolestapuhujana. Vuonna 2016 hänellä oli keskeinen rooli osana saamelaisten ryhmää Yhdysvaltain Dakota Access Pipeline -mielenosoituksissa. Vuonna 2018 Gaup sai Sámi Grand Prix -tilaisuudessa Áillohaš-palkinnon.
Clarence Carter
Clarence Carter (s. 14. tammikuuta 1936) on yhdysvaltalainen soul- ja blueslaulaja.
Carter syntyi Montgomeryssa Alabamassa ja oli synnynnäisesti sokea.
Carter perusti vuonna 1960 musiikkiduon Calvin Scottin kanssa. Hän jatkoi soolouralla Scottin loukkaannuttua auto-onnettomuudessa 1960-luvun lopulla. Hän oppi sokeudestaan huolimatta soittamaan sujuvasti kitaraa.
Keskonen
thumb|300px|Keskonen keskoskaapissaKeskonen on vastasyntyneeseen lapseen liittyvä ilmaisu, jolla viitataan raskauden ennenaikaiseen keskeytymiseen. Arkkiatri Arvo Ylppö keksi sanan ja määritteli keskoseksi alle 2 500 gramman painoisen vastasyntyneen.
Clarence Carter
Carter on jatkanut uraansa 2000-luvulle asti ja julkaisi vuonna 2015 albumin Dance to the Blues.
Endtroducing.....
Endtroducing..... on DJ Shadow’n debyyttialbumi. Se julkaistiin 19. marraskuuta 1996 Mo’ Wax -levy-yhtiön kautta. Albumi on kerännyt mainetta ja kriitikoiden arvostusta poikkeuksellisella rakenteellaan. Se on koottu kokonaan sampleista ja sisältää hip hopia, jazzia ja funkia, sekä myös vanhoja TV-ohjelmia ja haastatteluja. Endtroducing..... pääsi Guinnessin ennätysten kirjaan ensimmäisenä täysin sampleista koottuna albumina.
Albumi pääsi sijalle 69 musiikkilehti Spinin vuosien 1985–2005 sadan parhaan albumin listalla. Lisäksi Time valitsi sen sadan kaikkien aikojen parhaan albumin joukkoon.
Keskonen
Nykyisin keskosuus määritellään yleensä raskausviikkojen ja/tai sikiön painon mukaan. Keskosuudesta on kyse, jos lapsi syntyy raskausviikkojen 22 ja 37 välillä. Normaali raskaus kestää 40 viikkoa, mutta raskaus katsotaan täysiaikaiseksi aina viikosta 37 alkaen ja virallisesti yliaikaiseksi vasta raskausviikon 42 täytyttyä. 95 % synnytyksistä alkaa ajallaan. Jos lapsi syntyy ennen 22. raskausviikon päättymistä, käytetään termiä ”keskenmeno” ja sen jälkeen termiä ”ennenaikainen synnytys”. Alle 1 500 gramman painoisena syntynyttä lasta kutsutaan joskus tieteellisissäkin yhteyksissä pikkukeskoseksi.
Keskosena syntyneen elinmahdollisuudet
Nykyään suurin osa keskosina syntyneistä lapsista selviää ilman merkittäviä terveydellisiä ongelmia. Keskosina syntyneiden lasten elintoimintojen säätely on kuitenkin vielä puutteellista, ja he ovatkin usein aneemisia ja herkkiä sairastumaan. Näin ollen keskoslapset tarvitsevat erityishoitoa keskoskaapiksi (myös keskoskehto) kutsutussa erikoislaitteistolla varustetussa laatikossa. Keskoskaapin kosteutta, lämpötilaa ja happipitoisuutta voidaan säädellä tarkoin. Suurin ja yleisin ongelma on kuitenkin keskosvauvojen keuhkot, jotka eivät ole yleensä ehtineet kehittyä kunnolla lyhyen sikiökauden aikana.
Raskausviikolla 26 kehittyvät surfaktanttisolut ovat tärkeässä osassa keuhkojen toimintaa, sillä ne ylläpitävät keuhkorakkuloissa nestejännitystä ja täten estävät niitä painumasta kasaan. Ennen raskausviikkoa 26 syntyneille keskosille annetaankin lapsivedestä eristettyä surfaktanttia suihkeena tai muutoin annosteltuina keuhkoihin.
Perhekeskeinen työtapa keskosten kanssa
Perhekeskeisen työtavan muotoja ovat muun muassa vanhempien läsnäolon rajoitusten purkaminen, perhehuonemalli ja kenguruhoito (TYKS:ssa jo vuonna 1986). Tämän työtavan on todettu muun muassa vähentävän sairaalahoidon tarvetta ja synnytyksen jälkeistä masennusta. TYKS:ssa on kehitetty Vanhemmat vahvasti mukaan -malli tämän työtavan vahvistamiseksi kentällä.
Tengen
Tengen voi tarkoittaa ainakin:
MM-rallikausi 2006
MM-rallikausi 2006 oli järjestyksessään rallin maailmanmestaruussarjan 34. kausi. Kausi alkoi Monte Carlo -rallilla 19. tammikuuta ja päättyi Walesin ralliin 3. joulukuuta.
Tallit
Edelliskauden jälkeen Citroënin, Peugeot’n, Škodan ja Mitsubishin tehdastallit vetäytyivät sarjasta. Valmistajien MM-tittelistä kilpaili silti kuusi tallia, kun sääntöjä muutettiin siten, että tehdaspisteistä pystyivät ajamaan myös yksityistallit.
Tehdaspisteistä kilpailevat valmistajat jaettiin kahteen ryhmään. Ensimmäisessä ryhmässä olivat uusilla, kauden 2006 sääntöjen mukaisilla autoilla kilpailevat tehdastallit, jotka osallistuivat sarjan kaikkiin osakilpailuihin. Toisessa ryhmässä olleet yksityistallit osallistuivat vähintään kymmeneen osakilpailuun. Yksityistallit saivat ajattaa edellisvuoden sääntöjen mukaisia autoja, jos auton kuljettaja ei ollut viitenä edellisvuotena sijoittunut kuuden parhaan joukkoon. Yksityistallit saivat myös vapaasti vaihtaa kuljettajia, kun taas tehdastallien kuljettajien oli ajettava kauden kaikki kilpailut.
Kronos Total Citroën World Rally Team
Vaikka Citroënin tehdastalli vetäytyi sarjasta kauden 2005 päätteeksi, tuki se belgialaista Kronos-tallia. Kronos ajatti Citroën Xsara WRC 2006 -mallia ja käytti BFGoodrichin renkaita. Kuljettajina toimivat silloinen hallitseva maailmanmestari Sebastien Loeb (kartturina Daniel Elena) ja tallin toista autoa ajava Xavier Pons (kartturina Carlos del Barrio). Kolmatta autoa useimmissa kisoissa ajoi Daniel Sordo (kartturina Marc Martí).
BP Ford World Rally Team
Fordin tehdastalli ajatti Ford Focus RS WRC 06 -mallia, jossa alla olivat BFGoodrichin renkaat. Kuljettajina toimivat Marcus Grönholm kartturinaan Timo Rautiainen sekä Mikko Hirvonen kartturinaan Jarmo Lehtinen.
OMV Peugeot Norway World Rally Team (Bozian Racing)
Bozian Racingin ylläpitämässä tallissa itävaltalainen Manfred Stohl kartturinaan Ilka Minor ajoi Peugeot 307 WRC:llä kauden kaikki kilpailut. Toista Peugeot’ta ajaa 12 osakilpailussa norjalainen Henning Solberg kartturinaan Cato Menkerud.
Stobart VK M-Sport Ford Rally Team
Stobart VK M-Sport Ford Rally Team oli kaudella 2006 Fordin tehdastallin toimintaa pyörittävän M-Sportin kakkostalli, joka ajatti Ford Focus RS WRC04 -mallin vanhoja Fordin tehdastallin autoja, joissa oli alla BFGoodrichin renkaat. Kuljettajista Matthew Wilson kartturinaan Michael Orr kiersi täyden MM-sarjan. Muita, joitakin satunnaisia kilpailuja ajavia kuljettajia olivat Luis Perez Companc (kartturina Jose Maria Volta), Kosti Katajamäki (kartturina Timo Alanne), Jari-Matti Latvala (kartturina Miikka Anttila) sekä Pieter Tsjoen (kartturina Eddy Chevailier).
Red Bull Škoda Team
Myös Škoda jatkoi Citroënin tapaan rallitoimintaansa tukemalla yksityistallia, vaikka vetäytyikin sarjasta oman tehdastallin nimellä. Itävaltalaisen energiajuomatuotemerkin nimeä kantavassa yksityistallissa Skoda Fabia WRC 05:llä ajoi Anders Aigneria (kartturina Timo Gottschalkia) kymmenessä MM-rallissa. Gilles Panizzi kartturiveljensä Hervé Panizzin kanssa ajoi kolme asfalttirallia, ja Ruotsin rallissa Škodaa ajoi ruotsalainen DTM-kuljettaja Mattias Ekström kartturinaan Stefan Bergman.
Maaliskuun lopussa Gilles Panizzi ilmoitti, ettei halua enää ajaa Škodalla. Muutama päivä tämän jälkeen Red Bull Škoda ilmoitti tehneensä sopimuksen Harri Rovanperän kanssa. Rovanperä ajoi Škodalla kaikissa niissä kauden lopuissa ralleissa, joihin talli osallistui, joita oli vielä seitsemän ensimmäisen ollessa kauden viides osakilpailu, Korsikan ralli 2006.
Mitsuru Adachi
Mitsuru Adachi ( tai ; s. 9. helmikuuta 1951 ) on japanilainen mangaka. Hän debytoi vuonna 1970 ja on sittemmin saavuttanut kansainvälistä kuuluisuutta Touchin, H2:n ja Roughin kaltaisilla sarjoillaan.
MM-rallikausi 2006
Muita talleja
Erinäisiin MM-ralleihin osallistui myös lukuisia yksityistalleja, jotka eivät kilpailleet valmistajien MM-pisteistä.
Mitsuru Adachi
Adachi syntyi Isesakissa, Gunman prefektuurissa. Hän voitti vuonna 1983 Shogakukan Manga -palkinnon.
Museo
pienois|Saksalaisen [[Alte Nationalgalerie -taidemuseon näyttelyä, etualalla Auguste Rodinin viestos ja taka-alalla Édouard Manet’n maalaus.]] pienois|Talomuseoissa pyritään säilyttämään kohteen alkuperäinen ulkoasu, kuvassa koululuokka 1800-luvulta virolaisessa museossa. pienois|[[Suomen kansallismuseo pääsisäänkäynnin suunnalta.]] Museo on laitos, joka kerää, säilyttää, tutkii ja pitää esillä historiallista, kulttuurihistoriallista tai luonnontiedettä koskevaa aineistoa. Näyttelyt ovat museotyön näkyvin osa, sillä niissä museot kohtaavat yleisönsä. Siksi monille näyttelyt edustavat museoiden perinteistä tehtävää.
Kokoelmien perusteella museot jaetaan Suomessa taidemuseoihin, kulttuurihistoriallisiin museoihin ja luonnontieteellisiin museoihin. Taidemuseoiden keräysperiaatteet ovat yleensä esteettisiä, mutta muissa museoissa pyritään keräämään todisteita tavallisista esineistä tai ilmiöistä. Ulkomuseot ovat erikoistapauksia, sillä niissä myös museorakennukset ovat osa esineistöä.
Vaikka museoiden päätehtävä on säilyttää kulttuuriperintöä, ne ovat usein myös suosittuja matkailukohteita. Useimmat kävijät tulevat museoihin oppimaan jotain uutta ja tätä päämäärää pyritään edistämään näyttelytekniikoilla. Näyttelyesineiden yhteydessä on usein taustatietoja kirjoitettuna, ja museot voivat käyttää esineiden tukena myös video- tai äänimateriaalia, pienoismalleja tai vuorovaikutteisia elementtejä.
Museolaitos syntyi 1700-luvulla, mutta sen taustalla on ihmisen tarve kerätä. Varhaisimpia esikuvia on löytynyt Mesopotamiasta, ja ’museo’-sana tulee kreikan sanasta ’museion’. Monet kokoelmat avattiin yleisölle 1700-luvulla, jolloin museoihin liitettiin myös opetuksellinen tavoite. Louvren avaamisesta vuonna 1793 käynnistyi ajatus kansallismuseoista. Museot ovat sen jälkeen ottaneet muun muassa mallia maailmannäyttelyistä yleisön viihdyttämisessä ja Skansenin ulkomuseosta historian elävöittämisessä. Museoista on tullut 1900-luvulla myös arkkitehtuurin merkkipaaluja, joiden suunnittelusta on pidetty kansainvälisiä kilpailuja.
Määritelmä
Sana museo on kreikkalaista alkuperää; sen merkitys on kuitenkin muuttunut. Sana juontuu kreikkalaisesta sanasta museion, joka tarkoitti yhdeksälle muusalle omistettua paikkaa. Museion oli ensisijaisesti koulu tai tutkimuslaitos, ja tällaisia ”tieteellisiä keskuksia” perustettiin erityisesti helleenisellä ja hellenistisellä kaudella.
Jako keräyskohteen perusteella
pienois|Kulttuurihistoriallisen museon ala voi olla käytännössä mikä tahansa ihmisen historian ala. Kuvassa saksalaisen sotahistoriallisen museon [[Wehrgeschichtliches Museum Rastattin kokoelmaa.]] pienois|Luurankoja ja täytettyjä eläimiä [[Irlannin luonnonhistoriallinen museo|Irlannin luonnonhistoriallisessa museossa Dublinissa.]] Museoita voidaan määritellä usein eri tavoin, mutta yleensä museot jaetaan niiden keräyskohteen ja kokoelmien perusteella. Suomessa museot jaetaan kolmeen kategoriaan: taidemuseoihin, kulttuurihistoriallisiin museoihin ja luonnontieteellisiin museoihin. Taidemuseot eroavat muista museoista siinä, että ne keräävät lähinnä esteettisiä, yksilöllisiä ja ainutlaatuisia taideteoksia, kun taas muiden museoiden kokoelmiin halutaan todisteita tavallisista esineistä tai luonnonilmiöistä. Anglosaksisissa maissa jako tehdään hieman toisin ja luonnontieteellisten museoiden sijaan puhutaan tiedemuseoista, jotka tulee erottaa museoiden kaltaisista tiedekeskuksista. Suomessa tieteen ja tekniikan museot kuuluvat kulttuurihistoriallisiin museoihin.
Taidemuseot keräävät nimensä mukaan taidetta. Vaikka taidemuseotkin ovat tutkimus- ja opetusorganisaatioita, ne pyrkivät myös tarjoamaan esteettisiä kokemuksia. Suomessa taidemuseot ovat paljon rajatumpia kuin muualla maailmassa, sillä esimerkiksi kansantaide on perinteisesti kuulunut kulttuurihistoriallisiin museoihin, vaikka monissa muissa maissa sitä sijoitetaan myös taidemuseoihin. Taidemuseot ovat perinteisesti keränneet maalauksia, veistoksia ja koristetaidetta. Niiden kokoelmiin on kuitenkin alkanut 1900-luvun lopulla tulla entistä enemmän myös arkkitehtuuria, käyttögrafiikkaa, valokuvia ja taideteollisuuden tuotteita.
Kulttuurihistoriallisen museon keräyskohde voi käytännössä olla mikä tahansa ihmisen tekemä esine. Näin laaja-alaisen kohteen takia monet kulttuurihistorialliset museot erikoistuvat tiettyyn aiheeseen, aikaan tai maantieteelliseen alueeseen. Erikoistunut kulttuurihistoriallinen museo voi olla esimerkiksi tiemuseo, taiteilijakoti, myllymuseo tai urheilumuseo. Tieteeseen ja tekniikkaan keskittyneet museot lasketaan Suomessa myös kulttuurihistoriallisiksi museoiksi.
Luonnontieteelliset museot voivat olla eläintieteellisiä, kasvitieteellisiä tai geologisia. Isoimmilla luonnontieteellisillä museoilla, kuten Natural History Museumilla, National Museum of Natural Historyllä ja American Museum of Natural Historyllä, on laajat luonnontieteelliset kokoelmat. Tällaiset museot ovat myös merkittäviä taksonomisen työn ja luonnontieteellisen tutkimuksen kannalta.
Muut jaottelut
Museot voidaan jakaa kokoelmien lisäksi myös omistajan, palvelualueen, yleisön tai näyttelytavan mukaan. Museon omistajan mukaan luokiteltuna erilaisia museoita ovat muun muassa kunnalliset museot, yliopistomuseot, asevoimien museot, itsenäiset museot ja yksityismuseot.
Alueellisesti museot voidaan jaotella kansallismuseoihin, alueellisiin museoihin, kaupunkien museoihin ja paikallismuseoihin. Esimerkiksi Suomen museot on luokiteltu alueellisiin vastuumuseoihin ja valtakunnallisiin vastuumuseoihin. Alueellisilla vastuumuseoilla on erilaisia tehtäviä niiden toimialueillaan, kuten edistää museotoimintaa ja toimia taiteen kulttuuriperinnön ja kulttuuriympäristön asiantuntijoina. Valtakunnalliset vastuumuseot toteuttavat valtakunnallista museotoimintaa niiden erikoisaloillaan, ylläpitää kansainvälisiä yhteyksiä ja toimivat kulttuuriperinnän asiantuntijoina.
Museokokoelma on yleensä sijoitettuna museota varten rakennettuun tai korjattuun rakennukseen. Tällaisen ”perinteisen museon” lisäksi on kotimuseoita ja ulkomuseoita.
Museokokoelmat
vasen|pienois|Museot [[Konservointi|konservoivat esineitään niiden säilyttämiseksi.]] Museo kerää aineistoa museokokoelmaan. Sen esineet muodostavat ryhmän, jota yhdistää jokin tai jotkin yhteiset tekijät. Museoiden tunnuspiirre on keräystoiminta, ja museokokoelman kohteet valitaan yleensä tarkasti museon tehtävän mukaan. Esineillä on oltava jonkinlainen kulttuuriperinnöllinen arvo. Merkittävin kokoelmaa rajoittava tekijä on sattuma, jonka takia osa esineistä katoaa, tuhoutuu tai kuluu loppuun.
Museoiden tulee varmistaa hankintansa laillisuus. Lainsäädäntö vaihtelee maittain, mutta museotyön taustalla on kansainvälisiä sopimuksia, joiden pohjalla ovat vuoden 1954 yleissopimus kulttuuriomaisuuden suojelemiseksi aseellisen selkkauksen sattuessa ja vuoden 1970 yleissopimus kulttuuriomaisuuden luvattoman tuonnin, viennin ja omistusoikeuden siirron kieltämiseksi ja ehkäisemiseksi.
Museoesineitä pyritään hoitamaan ja konservoimaan niiden säilyttämiseksi. Hoito alkaa jo esineen vastaanotossa, jolloin siitä kerätään kaikki tarvittava tieto ja tutkitaan sen kunto. Museot hylkäävät usein esineitä, joista puuttuu olennaisia osia tai jotka ovat rikkinäisiä. Museokokoelmia säilytetään varastoissa, joihin ne siirretään puhdistamisen ja tarkistamisen jälkeen. Varastotilat ovat usein tarkoin säädeltyjä, ja niiden pitää täyttää olosuhteiltaan sinne varastoitujen esineiden tarpeet.
Museokokoelmia voivat vahingoittaa muun muassa inhimilliset, ympäristölliset, ilmastolliset ja biologiset tekijät. Konservoinnilla pyritään estämään vahinkojen sattuminen. Konservointia tehdään myös varsinkin taidemuseoissa esteettisistä syistä, koska niissä esineen ulkonäkö on tärkeää. Konservoinnin suorittaa yleensä konservaattori apunaan tutkija, joka tuntee kunnostuksen kohteena olevan esineen.
pienois|Perulaisen [[Larco-museon varastotilaa.]] Museokokoelmien kasvu on pakottanut museot miettimään poistopolitiikkaa. Kokoelmista saatetaan joutua poistamaan rikkoontuneita ja vaarallisia esineitä, käyttökelvottomia näytteitä sekä esineitä, joista ei ole omistus- tai käyttötietoja. Museoesineitä pitää arvioida koko kokoelman kannalta, minkä takia poistettaviksi valitaan usein museoarvoltaan vähäisimmät esineet. Museoesine voidaan poistaa kokoelmasta siirtämällä se opetusesineeksi tai yleiseksi koristeeksi. Se voidaan myös lahjoittaa toiseen museoon tai muuhun julkiseen tai yksityiseen käyttöön, tai palauttaa alkuperäiselle omistajalle tai alkuperäiseen sijaintiinsa. Esine tuhotaan, jos sille ei löydy muuta poistotapaa tai se on huonokuntoinen tai vaarallinen.
Museoarkkitehtuuri
pienois|Museoarkkitehtuuri on ollut pitkään monumentaalista. Esikuvana on toiminut vuonna 1830 rakennettu [[Altes Museum.]] Museoarkkitehtuurissa on kaksi vastakkaista lähtökohtaa, jotka voivat joskus olla hankalasti yhteensovitettavissa. Pitää huomioida kokoelmia ja on otettava huomioon yleisöä ja työntekijöitä koskevat turvallisuusmääräykset. Esimerkiksi jotkin esineet vaativat säilyäkseen sellaista kosteutta ja lämpöä, joka on ihmiselle haitallista, ja joitakin esineitä joudutaan säilyttämään niin hämärässä, että se aiheuttaa ongelmia näyttelyn valaistukselle. Museoita pidetäänkin usein haastellisina ja kiinnostavina arkkitehtuurisuunnittelun kohteena, koska niissä yhdistyvät julkisen rakennuksen näyttävyys- ja kestävyysvaatimukset ja monimutkaiset toiminnalliset ja tekniset kysymykset.
Useat museorakennukset on sijoitettu puistoon, koska ne tarjoavat suurille näyttelyrakennuksille varsin vapaat mahdollisuudet. Lisäksi puistot ovat usein turvallisia ja saasteettomia, ja näyttelyitä voi siirtää myös ulkotiloihin.
Kansainvälisen museoneuvoston selvityksen mukaan noin 80 prosenttia museoista sijaitsee johonkin muuhun käyttöön suunnitelussa rakennuksessa. Vanhojen rakennusten soveltaminen tai uudistaminen on vaikeaa, ja monet museorakennukset ovat itse suojeltuja, jolloin sisätilatkin joudutaan säilyttämään ja museon on sopeuduttava tiloihin.
Näyttelytyypit
pienois|Tyypillistä museonäyttelyä vitriineineen, teksteineen ja karttoineen. pienois|Kävijä taidemuseon näyttelyssä. Museoiden esineet ja näytteet asetetaan yleisön ulottuville näyttelyissä. Suurin osa ihmisistä käsittää ne museoiden ensisijaiseksi ja perinteiseksi tehtäväksi, sillä niissä museo kohtaa yleisönsä. Koska näyttelyt ovat museotyön näkyvin puoli, suurelle yleisölle, sanat ’museo’ ja ’näyttely’ esiintyvät toistensa synonyymeina. Museonäyttelylle on useita määrittelyitä. Niille kaikille yhteistä on yleisö tai julkisuus, tila ja esineet. Museologi G. Ellis Burcaw’n mukaan näyttely on ”taiteeseen, historiaan, tieteeseen tai teknologiaan liittyvien esineiden kokoelma, jossa kävijä liikkuu esteettisesti tai tiedollisesti järjestetyltä yksiköltä toiselle.” Suomalaiset museonjohtajat Jouko Heinonen ja Markku Lahti ovat puolestaan sanoneet näyttelyn olevan näytteillepanoa ja tulkintaa. Museo kommunikoi niissä katsojan kanssa esineiden ja muun materiaalin kautta.
Useimmat museot järjestävät joka vuosi vaihtuvia näyttelyitä, joiden sesonkiaikaa ovat lomakaudet. Muutamista viikoista kuukausiin esilläolevaa näyttelyä voidaan kutsua vaihtuvaksi, tilapäiseksi tai erikoisnäyttelyksi. Vaihtuvat näyttelyt tehdään rajatuksi ajaksi ja tietystä aiheesta. Joskus tilapäisnäyttelyistä voi tulla puolipysyviä. Vaihtuvaa näyttelyä voidaan kutsua myös erikoisnäyttelyksi, kun siihen kootaan esille harvoin nähtävillä olevaa esineistöä. Tällaiset näyttelyt tavoittavat usein paljon yleisöä, ja niitä markkinoidaan voimakkaasti. Vaihtuvat näyttelyt voivat lisäksi muuttua kiertonäyttelyksi, joita voidaan vuokrata tai lainata muille museoille. Vaihtuvissa näyttelyissä käsitellään jotain erityistä aihetta, esimerkiksi jotain museon erikoisaluetta, tutkimustulosta, paikallista merkkivuotta tai vuotuista juhlaa. Aihe voi liittyä henkilöön, tapahtumaan tai johonkin muuhun teemaan.
Museonäyttelyt ovat levinneet myös internetiin, ja museot ovat julkaisseet verkkonäyttelyitä. Virtuaalimuseoissa voidaan jopa luoda verkkoon virtuaalinen kopio museorakennuksesta ja sen näyttelyistä.
Näyttelysuunnittelu ja -tekniikat
pienois|vasen|Museoesineisiin liitetään usein näyttelyissä kuvaava teksti. Niiden avulla kävijät pystyvät ymmärtämään paremmin näytteen merkityksen. pienois|vasen|Metsän eläimiä [[Biologinen museo (Tukholma)|Tukholman biologisen museon dioraamassa.]] Jokainen museonäyttely on itsenäinen tuotanto, mutta ne ovat myös osa museon toiminta- ja viestintästrategiaa. Näyttelyt tulisikin suunnitella siten, että ne ilmentävät museon toiminta-ajatusta ja tavoitteita, sekä niin, että niiden tyyli sopisi museon ilmeeseen. Näyttelysuunnittelussa aloitetaan kysymyksistä, joihin yritetään saada vastauksia. Ensimmäiseksi kysytään ”miksi?”, koska näyttely pitää toteuttaa toiminta-ajatuksen näkökulmasta. Sen jälkeen tutkitaan näyttelyn kohderyhmää, teemaa, paikkaa, esitystapaa ja aikataulua.
Museoiden näyttelytekniikat voidaan jakaa staattisiin ja dynaamisiin. Staattisia, paikallaan pysyviä elementtejä ovat yleensä itse esineet ja niihin liittyvät tekstit sekä pienoismallit, valokuvat, dioraamat, tiedotteet, opaskirjat ja tehtäväpaperit. Dynaamisia elementtejä ovat muun muassa draamat, opastetut kierrokset, luennot, videoesitykset, vuorovaikutteiset elementit ja kosketeltavat esineet. Yleisin, vanhin ja luonnollisin esitystekniikka on ihmisten välinen vuorovaikutus. Monet museot järjestävät opastettuja kierroksia. Museot voivat järjestää myös tapahtumia, joissa pyritään historian elävöittämiseen.
Jokainen museo tukee näyttelyjään jonkinlaisin graafisin tavoin. Museovierailija tulee yleensä museoon oppimaan uutta, jolloin näyttelyyn ja sen esineisiin liittyvät tekstit tukevat oppimista. Näyttelyesineisiin voi liittyä myös valokuvia, jotka esittävät esimerkiksi arkeologisen kohteen nykytilaa, vertailukohteita tai museoon liian isoa esinettä, ja erilaisia maalauksia, karttoja tai muuta grafiikkaa.
Kotimuseoiden näyttelytekniikkaa ovat usein alkuperäinen huonejärjestys huonekaluineen tai nykyaikaisine jäljitelmineen. Dioraamat ovat erityisen suosittuja luonnontieteellisissä museoissa. Ne ovat eräänlaisia valokuvan ja mallin yhdistelmiä, joiden etualalla on esimerkiksi eläimiä ja taustalla elinympäristö maalauksena. Dioraama voi esittää myös esimerkiksi historiallista perhe-elämää tai historiallista taistelua. Erilaiset pienoismallit esittävät museoissa usein arkeologisten kohteiden tai historiallisten rakennusten kehitysvaiheita. Malleja voi olla myös esimerkiksi laivoista, koneista tai dinosauruksista.
Audiovisuaaliset näyttelytekniikat ovat museoissa hyvin yleisiä. Niillä voi tukea museoesineiden tai näyttelyn esittelyä ja luoda tunnelmaa taidenäyttelyyn. Multimediateoksella voidaan täydentää museonäyttelyn muuta kerrontaa ja tuoda esiin elementtejä, joita muuten ei pysty tarjoamaan.
Erilaiset osallistavat ja vuorovaikutteiset tekniikat ovat kehittyneet 1900-luvulla, jolloin tiedekeskusten ohella useat museot ovat ottaneet niitä käyttöönsä. Museot voivat osallistaa kävijoitään esimerkiksi peleillä, kosketettavilla esineillä tai kokeiltavilla historiallisilla vaatteilla.
Opetus ja kasvatus
Museoiden opetustoimintaa kutsutaan museopedagogiikaksi. Museossa voidaan esimerkiksi järjestää näyttely opetus- ja kasvatustavoitteiden perusteella. Toisaalta koulu tai muu ulkopuolinen taho voi käyttää museon kokoelmia tai julkaisuja opetukseen muutenkin. Museoiden opetustoiminnassa käytetään näyttelyiden lisäksi hyväksi internetiä ja erilaisia työpajoja, joissa yleisö pystyy toteuttamaan omia ideoitaan, sekä painotuotteita.
Tutkimus
pienois|Museoissa on usein tiloja tutkijoita varten. Kuvassa [[Science Museumin kirjastoa.]] Museot eroavat esimerkiksi kirjastoista ja arkistoista siinä, että ne tekevät tutkimusta. Ne tiedottavat tutkimustuloksistaan näyttelyissä ja julkaisuissa. Tutkimustehtävä on tärkeä, koska museoissa on paljon materiaalia, joka liittyy ihmisen toiminnan ja ympäristön kysymyksiin. Tutkimus museossa on monitieteistä, sillä esimerkiksi kulttuurihistoriallisissa museoissa perehtymisalana voi olla historia, kansatiede, arkeologia ja taidehistoria, sekä luonnontieteellisissä museoissa kasvi- ja eläintiede, geologia ja paleontologia.
Museon tutkimustoiminta perustuu sen toiminta-ajatukseen ja päämäärään. Tutkimus voi keskittyä suoraan sen tehtäviin, kuten näyttelyiden järjestämiseen, luettelointiin tai julkaisujen tekemiseen. Se voi kuitenkin myös pyrkiä oman alansa tai alueensa parempaan ymmärtämiseen. Suurimmissa museoissa ja yliopistomuseoissa tehdään perustutkimusta ja soveltavaa tutkimusta, joilla voi olla myös kansainvälistä merkitystä.
Museoiden perustutkimuksen lähtökohta on kokoelmien saattaminen tutkijoiden ulottuville. Siihen sisältyvä dokumentointi käsittää luetteloinnin, luokittelun, taustamateriaalin hankinnan ja arkistoviitteiden laadinnan. Perustutkimuksen päämäärä onkin usein museon kokoelman tieteellinen luettelointi, jossa on esineistön perustiedot. Soveltavassa tutkimuksessa taas pyritään luomaan uutta tietoa museon toimialalta.
Oman tutkimuksen lisäksi museot tarjoavat tutkijoille tiloja kokoelmien tutkimiseen. Tällaisia ovat esimerkiksi työtilat ja tutkimusta tukevat kirjastot. Lisäksi museoissa voi olla laitteistoa kokoelmien tutkimisen helpottamiseksi. Museoiden aineistoa voivat hyödyntää ammattimaisten tutkijoiden lisäksi harrastajatutkijat sekä yritykset, viranomaiset ja muut organisaatiot. Yleisö ja tiedotusvälineet käyttävät museoita yksityiskohtaisen tiedon lähteinä. Koulut sekä muut kansansivistykselliset tahot voivat edistää tutkimuksen yleistajuistettujen tulosten saattamista opettajien ja viranomaisten käyttöön.
Julkaisutoiminta
Julkaisutoiminnan perustana ovat olleet perusnäyttelyitä esittelevät teokset. Peruskokoelmasta julkaistaan monenlaista aineistoa. Suppeimmillaan ne ovat 1–2 liuskan opaslehtisiä, mutta perusnäyttelyoppaat voivat olla laajoja, 300-sivuisia esittelyitä, joissa on yleiskatsauksen lisäksi yksityiskohtaisia selostuksia merkittävimmistä kohteista ja runsasta kuvitusta. Erikoisnäyttelyiden julkaisut esittelevät taiteilijaa, taiteilijaryhmää, aikakautta tai jotain tiettyä teemaa. Taidemuseoissa näyttelyluetteloiden rinnalla julkaistaan taiteilijaesittelyjä, jotka ovat parhaimmillaan laajoja monografioita. Kulttuurihistoriallisissa ja luonnontieteellisissä museoissa julkaistaan usein tutkimuksia näyttelyn teemasta tai aikakaudesta. Tällaiset teokset saattavat nousta jopa itse näyttelyä merkittävämmäksi, kuten esimerkiksi Helsingin kaupunginmuseon ”Venäläisyys Helsingissä” -näyttelyn yhteydessä tapahtui.
Hallinto ja henkilökunta
Museot ovat yhteiskunnan palveluksessa olevia yleishyödyllisiä organisaatiota, mutta niiden laillinen asema vaihtelee paljon. Monissa maissa käytetään julkisen viranomaisen tai museoliiton hoitamaa rekisteriä, jolla erotetaan museot esimerkiksi kokoelmista ja kotiseututaloista. Suomessa tällaista järjestelmää ei ole.
Museoilla ei maailmanlaajuisesti ole yhtenäistä hallintojärjestelmää. Jokaisella museolla on kuitenkin jonkinlainen hallintoelin, kuten hallitus, johtokunta tai lautakunta. Hallintoelin päättää museon toimintapolitiikasta, huolehtii määrärahoista ja muista voimavaroista ja valitsee museonjohtajan. Hallintoelin päättää museon päämäärät ja tehtävät ja valvoo näiden toteutumista. Museot ovat kuitenkin usein päällikkövaltaisia, joten toimintapolitiikan lopullinen päätäntävalta on usein museonjohtajalla.