cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Emden (1925)
Palvelus
Aluksen ensimmäiset vastaanottotestit suoritettiin Pohjanmerellä, minkä jälkeen niitä jatkettiin Itämerellä Kielistä Pillauhun. Propulsiojärjestelmätesteissä alus saavutti 29,1 solmun nopeuden 45 900 shp:lla. Huippunopeudeksi mitattiin 29,4 solmua. Testien aikana päädyttiin tulokseen, jonka mukaan tulenjohtopaikan rakenne oli liian monimutkainen ja lisäksi tehtiin muitakin löydöksiä, jotka edellyttivät korjauksia. Ensimmäisessä huollossa aluksen taistelumastoa lyhennettiin seitsemällä metrillä ja alukselle lisättiin 23 metrin masto. Lisäksi taaempaa savuhormia korotettiin kaksi metriä, minkä jälkeen kummankin hormin korkeus oli 19 metriä vesirajasta.
Tammikuun lopulla 1926 alus osallistui sotaharjoituksiin Pohjanmerenjoukkojen lippulaivana, minkä jälkeen aluksen miehistön koulutusta jatkettiin. Alus teki ensimmäisen vierailunsa Emdeniin 19.-20. syyskuuta. Vierailun aikana aluksen päällikkö luovutti kaupungille taulun, johon oli kaiverrettu SMS Emdenillä vuonna 1914 kaatuneiden miehistönjäsenten nimet. Samanaikaisesti vahvistettiin päätös, että alus aloittaisi suunnitellussa tehtävässään koululaivana ja 14. marraskuuta alukselle saapui 102 merikadettia.
Alus lähti 14. marraskuuta 1926 ensimmäiselle koulutuspurjehdukselleen, jonka aikana se kiersi koko pallon palaten Wilhelmshaveniin 14. maaliskuuta 1928. Emden teki kaikkiaan yhdeksän pitkää koulutuspurjehdusta kaikilla maailman merillä. Aluksen etumasto kevennettiin etupainon vähentämiseksi, kun uusi pidemmän kannan etäisyysmittari asennettiin.
Alus oli modernisoitavana 1933–1934, jolloin alus muutettiin täysin öljykäyttöiseksi, päämastoa lyhennettiin ja uusi masto tehtiin takimmaisen savuhormin tasalle. Savuhormeja lyhennettiin kahdella metrillä.
Pääosan sodasta se kuitenkin oli koululaivana miinanlaskuoperaatioita lukuun ottamatta. Syyskuussa 1944 alus määrättiin Skagerrakiin, mutta se ajoi 9. joulukuuta Oslovuonossa karille. Karl Dönitz määräsi aluksen korjattavaksi Königsbergiin, mihin se saapui joulupäivänä. Neuvostojoukkojen eteneminen keskeytti korjaukset, ja se lähti 23. tammikuuta merelle.
Aluksen tykit oli asennettu ja loput koneet korjattu Gotenhafenissa ennen aluksen matkan jatkumista 2. helmikuuta. Korjausten piti jatkua Kielissä, mutta 12. maaliskuuta alukseen osui neljästi ilman vesirajan alapuolisia vaurioita. Alukseen osui 13. huhtikuuta pommi, joka läpäisi kattilahuone numero kolmen. Lopulta 13. huhtikuuta alukseen osui jälleen ja lähelle osunut pommi aiheutti vuodon aluksen maatessa matalikolla Heikendorferbuchtissa. Alus poistettiin palveluksesta 26. huhtikuuta, kun sen miehistö oli siirretty tukemaan maajoukkojen taistelua. Alus tuhottiin räjäyttämällä 3. toukokuuta hieman ennen antautumista.
Eisner-palkinto
Eisner-palkinnot (, kokonaisuudessaan Will Eisner Comic Industry Awards) jaetaan vuosittain Yhdysvalloissa San Diegon Comic-Conissa järjestettävässä gaalassa eri tavoin ansioituneille amerikkalaisille sarjakuvantekijöille. Nykyisin palkintokategorioita on liki kolmekymmentä. Eisner-palkinnon merkitystä kuvaa niistä usein käytetty määritelmä ”sarjakuvien Oscareina”. Vuodesta 1988 lähtien jaettu palkinto on nimetty sarjakuvataiteilija Will Eisnerin mukaan.
Historia
Eisner-palkintojen edeltäjiä olivat Jack Kirbyn mukaan nimetyt Fantagraphics Books -kustantamon palkinnot, joita jaettiin Comic-Conissa vuosina 1985–1987. Fantagraphicsilla palkintoasioista vastasi Dave Olbrich. Kun hän siirtyi yhtiöstä muihin tehtäviin vuonna 1987, palkintojen tulevaisuudesta syntyi erimielisyyttä. Sen seurauksena Kirby-palkinnot tulivat tiensä päähän ja syntyi kaksi uutta palkintoa: Fantagraphics aloitti Harvey-palkintojen jakamisen, kun taas Olbrich loi Eisner-palkinnot.
Ensimmäiset Eisner-palkinnot jaettiin vuoden 1988 Comic-Conissa vuonna 1987 ilmestyneille sarjakuville. Palkinto jaettiin 11 kategoriassa. Vuoden menestyjiä olivat Alan Mooren ja Dave Gibbonsin Vartijat, joka sai neljä palkintoa, ja Paul Chadwickin Concrete-sarja, joka keräsi kolme palkintoa.
David Olbrich johti palkinto-organisaatiota onnistuneesti kahden vuoden ajan, mutta vuonna 1990 palkinnonjako täytyi perua kokonaan, sillä äänestyksissä ilmeni tapahtuneen useita virheitä, joita ei olisi ehditty korjata ennen Comic-Conia. Olbrichin mukaan ongelmat johtuivat hänen uudesta työstään Malibu Graphicsin julkaisijana, minkä vuoksi hän ei ollut ehtinyt paneutua tarvittavissa määrin palkintoihin. Tämän seurauksena Eisner-palkintojen jakaminen päätettiin siirtää Comic-Conin vastuulle, ja uudeksi vastuuhenkilöksi nimettiin Jackie Estrada.
Valintaprosessi
Nykykäytännön mukaan palkintokategorioiden finalistit valitsee viisihenkinen raati. Ehdokkaita voivat ilmoittaa niin kustantajat kuin itse tekijätkin, mutta raati voi halutessaan valita finalisteja myös näiden heille lähetettyjen ehdokkaiden ulkopuolelta. Finalistien tultua valituiksi äänestyslomakkeet lähetetään sarjakuvatuotannon ammattilaisille käsikirjoittajista ja piirtäjistä kustantajiin, toimittajiin ja kauppiaisiin. Heidän äänensä ratkaisevat lopulliset voittajat, jotka ilmoitetaan Comic-Conin juhlaseremoniassa.
Finalistit valitsevan komitean perusti Jackie Estrada vuoden 1992 palkintojenjakoa varten. Sitä ennen myös finalistit oli valittu valtavan äänestysprosessin kautta. Kyseinen menetelmä ei kuitenkaan ollut erityisen tasapuolinen, sillä vähemmän huomiota saaneilla julkaisuilla ei välttämättä ollut juurikaan mahdollisuuksia menestyä.
Turkin kirjallisuus
Turkin kirjallisuus ulottuu yli tuhannen vuoden taakse 700-luvulle. Käsitteellä tarkoitetaan turkinkielistä kirjallisuutta, mutta kirjakielen kehittymiseen vaikuttavat myös sen lähisukukielten vaiheet. Turkkia alettiin kirjoittaa arabialaisten kirjainten sijasta latinalaisin aakkosin vuonna 1928.
Varhaisvaiheet 700-luvulta 1400-luvulle
Varhaisimmat turkinkieliset tekstit ovat 700-luvulta jaa. Ne ovat löytyneet kauempaa Aasiasta, Orhon- ja Jeniseijokien alueelta. Osa niistä on kirjoitettu Uiguurivaltakunnassa ja ne kuuluvat esi-islamilaiseen kauteen. Turkin käännyttyä islamilaisuuteen alkoivat sen kirjallisuudessa näkyä kulloinkin vallassa olevien dynastioiden vaikutukset. Runoilija Yusuf Has Hadžib julkaisi uiguurin kielellä vuosina 1069–1070 kansakuntaa ja valtiota käsitteleviä runokokoelmia. Samaan aikaan Mahmud al-Kashgari pyrki hillitsemään arabian kielen leviämistä julkaisemalla turkin kielen sanakirjan.
Turkin- ja azerinkielinen kirjallisuus erkanivat 1100-luvulla. Azerin kieli ei kuitenkaan aluksi saanut Kaukasian alueen sivistyneistön hyväksyntää, ja persian kieli säilyi siellä klassisen kirjallisuuden kielenä vielä useita satoja vuosia. Persian kieltä käytettiin tällöin kirjoituksissa myös nykyisen Turkin (Anatolian) alueella Tšagatain kaanikunnassa. Turkin kieli pysyi silti sen rinnalla. Niinpä 1400-luvulla turkiksi kirjoitettiin Intiassa suurmoguli Baburin omaelämäkerta Baborname.
Osmaninturkin kausi 1500-luvulta 1840-luvulle
Kirjallinen elämä vilkastui 1700-luvulla. Persian- ja arabiankielisiä tekstejä käännettiin turkiksi. Turkin ensimmäinen kirjapaino perustettiin vuonna 1727. Edelleen kuitenkin säilyi vastakohta kansanomaisen ja oppineen kirjallisuuden välillä. Kansanrunous erosi oppineesta myös muodoltaan: kansanrunoudessa runomitta perustui tavuihin ja niiden määrään, oppineessa runoudessa käytettiin arabialais-persialaiselta kirjallisuudelta peräisin olevaa kvantitatiivista runomittaa, joka ei perustunut tavuihin. thumb|Namık Kemal.
Uudistusten kausi 1800-luvun lopulta vuoden 1923 vallankumoukseen
Turkin kirjallisuuteen muodostui 1840-luvulla Tanzimat-niminen koulukunta, joka pyrki turkin kirjakielen uudistamiseen. Ryhmään kuuluivat turkinkielisen lehdistön perustaja İbrahim Şinasi (1826–1871) ja modernin turkkilaisen kirjallisuuden isänä pidetty Namık Kemal (1840–1888). Koulukunnan mukaan koko uudistuskautta nimitetään kirjallisuuden Tanzimat-kaudeksi. Uudistuskausi vaimeni kuitenkin sulttaani Abd-ul-Hamid II:n aikana vuodeta 1876 alkaen. Vuonna 1891 syntyi kuitenkin uusi kirjallinen liike Edebiyati Cedide, jonka johtohahmona toimi 1900-luvun alusta alkaen Tevfik Fikret (1867–1915).
Uudistusliikkeiden pyrkimyksenä oli turkin kirjakielen lähentäminen puhekieleen. Tämä oli vuodesta 1912 toimineen Türk Ocakları -kirjallisuusliikkeen keskeinen tavoite. Ryhmä julkaisi aikakauslehteä Türk Yurdu. Ryhmään kuuluivat muun muassa kirjallisuuden turkintaja Ahmed Hikmet Müftüoğlu ja naisrunoilija Halide Edib Adıvar. Ahmed Hikmetin teos Çağlayanlar oli sytykkeenä turkkilais-nationalistiselle aatteelle.
Nykykirjallisuus
Kenraali Mustafa Kemalin vuonna 1923 käynnistämä Turkin kansallisliike johti Turkin tasavallan perustamiseen. Liike halusi länsimaistaa Turkkia, ja sen yhtenä ilmentymänä oli siirtyminen latinalaisiin aakkosiin vuonna 1928. Kirjailija Nâzım Hikmet oli myös mukana uudistusliikkeessä. Hän kuvasi teoksissaan Anatolian kansojen kohtaloita vapaamittaisen runouden keinoin. Kirjallisuuden uudistusliike jatkui edelleen 1930-luvulla, kun novellikirjailijat Sait Faik Abasıyanık ja Sabahattin Ali ottivat käyttöön uusia ilmaisutapoja.
Turkin yhteiskunta oli voimakkaassa käymistilassa vuosina 1940–1945, kun monet vastakkaiset poliittiset ja henkiset virtaukset iskivät yhteen. Runoilijat Orhan Veli Kanık ja Melih Cevdet Anday kuvasivat kuohuvaa maata luopuen loppusointuisesta ja mitallisesta runoudesta. Proosakirjallisuus eli samaan aikaan realismin vaihetta. Kirjailijat pyrkivät nostamaan esille yhteiskunnan epäkohtia. Realistisen novellin suuria nimiä olivat kaupunkiköyhälistön kuvaaja Orhan Kemal ja marxilainen satiirikko Aziz Nesin. Tämän kauden luetuimpia turkkilaiskirjailijoita oli Yaşar Kemal ja hänen romaaninsa Haukkani Memed (İnce Memed, 1955).
Uusi käymistila alkoi poliittisista väkivaltaisuuksista, jotka raivosivat Turkissa koko 1970-luvun ajan. Tilanne johti Turkin sotilasvallankaappaukseen 1980. Kaappaajat johtivat maata kolmen vuoden ajan ja pyrkivät palauttamaan järjestyksen. Puolueet ja ammattiliitot kiellettiin ja parlamentti hajotettiin. Kuolemantuomion sai 50 ihmistä, jotka hirtettiin. Yli puoli miljoonaa ihmistä pidätettiin. Seuraavina vuosikymmeninä on kuohuntaa aiheuttanut suhtautuminen maan kurdivähemmistöön. Tämän kuohuvan ajan kuvaajia olivat muun muassa ihmisoikeusaktivisti Adalet Ağaoğlu, maagisen realismin taitaja Latife Tekin ja lukijoiden suosikki Orhan Pamuk. Pamuk sai Nobelin kirjallisuuspalkinnon vuonna 2006. Hän on uskaltanut avoimesti kritisoida Turkin vallanpitäjiä. Pamukin romaani Musta kirja (Kara Kitap, 1990) on yksi Turkin kirjallisuuden kiistanalaisimmista ja suosituimmista teoksista.
Agar
thumb|350px|Agaria sisältäviä petrimaljoja, joissa ei ole kasvustoa
Käyttö mikrobiologiassa
Mikrobiologiassa käytettävä agar on bakteerilaskenta-agaria (, PCA). Agaria myydään useimmiten jauheena. Jauhetta annostellaan veteen ohjeen mukaisesti (1,2–1,6 %). Saatu seos keitetään 100 asteessa. Liuoksen annetaan jäähtyä, kunnes se on noin 50–70-asteista, minkä jälkeen agarliuosta voidaan kaataa kasvatusalustalle esimerkiksi petrimaljalle tai koeputkeen. Kun agar jäähtyy alle 45 asteeseen, se jähmettyy. Tämän jälkeen alustalle voidaan siirrostaa esimerkiksi Escherichia coli-viljelmä.
Lisäaineet
Agarmaljaan voidaan lisätä tarpeen vaatiessa lisäaineita riippuen haetun mikrobin yksilöllisistä vaatimuksista. Agariin voidaan lisätä esimerkiksi lihauutetta. Agarmaljaan voidaan myös lisätä tietylle mikrobille haitallista ainetta, jolloin saadaan puhdasviljelmä haluttua mikrobia. Tietyt mikrobit vaativat vitamiineja, hormoneja tai tiettyjä proteiineja, jotta kasvu ylipäänsä käynnistyisi.
Käyttö geelielektroforeesissa
Agaroosigeelielektroforeesilla voidaan tutkia biologisia makromolekyylejä. Elektroforeesissa varaukselliset molekyylit erotellaan huokoisessa väliaineessa kulkevan sähkövirran avulla tavallisimmin molekyylien koon perusteella. DNA:ta ja RNA:ta tutkittaessa väliaineena käytetään useimmiten agaroosia. Erottelun jälkeen tutkittavat molekyylit voidaan saada näkyviin UV-valossa, jos geeliin on sitä valettaessa lisätty UV-valoa absorboivaa etidiumbromidia (EtBr).
Geeliseokseen voidaan toisinaan lisätä myös useita erilaisia selkeyttäviä lisäaineita kuten synergeeliä. Geeli valetaan suorakulmion muotoon. Valuvaiheessa geeliin jätetyt ”kammat” jättävät agarin pintaan pieniä kuoppia suoran riviin. Näihin kaivoihin sitten voidaan pipetoida haluttu näyte.
Käyttö elintarvikkeissa
Agarin E-koodi on E406 ja sitä voidaan käyttää stabilointi- ja hyytelöimisaineena. Elintarvikkeissa ja esimerkiksi makeisissa agaria käytetään eläinperäisen liivatteen sijasta. Agarilla hyydytetyt tuotteet ovat etenkin vegaanien suosiossa. Hyytelön aikaansaamiseksi agarista keitetään noin 0,7 prosentin vesiliuos. Suuret annokset agaria ovat laksatiivisia.
Taivalkosken kirkko
Kirkon alttaritaulun Jeesus Getsemanessa on maalannut taiteilija Väinö Tiger. Alttaritaulu on vuodelta 1934. Ensimmäiset Kangasalan urkutehtaan valmistamat urut saatiin vuonna 1938, nykyiset urut on valmistanut Tuomen urkutehdas vuonna 1990.
Kolmiodraama
Kolmiodraama tai triangelidraama tarkoittaa kolmen henkilön välisiin rakkausristiriitoihin perustuvaa tapahtumasarjaa tai näytelmää.
Vihreä albumi
Vihreä albumi on tuottaja Nemelin ja rap-artisti Jussi Kuoman tammikuussa 2012 julkaistu yhteisalbumi. Kyseessä oli Skill Street Entertainmentin viimeinen julkaisu.
Luettelo nisäkkäistä
Tämä on luettelo nisäkäslajeista. Nisäkkäitä on maailmassa yhteensä noin 5 400 lajia (mukaan lukien ihminen) 1200 suvussa, 153 heimossa ja 29 lahkossa, tosin nämä luvut vaihtelevat luokituksen mukaan.
Katso myös:
A
thumb|[[Aavikkoilves]]
thumb|[[Afrikannorsun alalaji Savanninorsu]] thumb|[[Ahma]] thumb|[[Ai-ai eli sormieläin]] thumb|[[Alpakka]] thumb|[[Aroseepra]]
B
thumb|[[Besoaariantilooppi]] thumb|[[Biisoni]] thumb|[[Bonobo]]
C
thumb|[[Chinchilla]]
D
thumb|[[Dromedaari]] thumb|[[Dugongi]]
G
thumb|[[Gauri]] thumb|[[Gemssi]] thumb|[[Gepardi]] thumb|[[Gorilla]]
H
thumb|[[Harjasusi]] thumb|[[Harmaaorava]] thumb|[[Hirvi patsas ]] thumb|[[Hyeenakoira]]
I
thumb|[[Ilves]]
J
thumb|[[Jaguaari]] thumb|[[Jaguarundi]] thumb|[[Jääkarhu]]
K
thumb|[[Kameli]] thumb|[[Ruskeakarhu]] thumb|[[Kettu]] thumb|[[Kissa]] thumb|[[Koira]] thumb|[[Kojootti]] thumb|[[Kuusipeura]]
L
thumb|[[Lumileopardi]]
M
thumb|[[Mungo]]
O
thumb|[[Oselotti]]
P
thumb|[[Pesukarhu]] thumb|[[Puuleopardi]]
S
thumb|[[Supikoira]] thumb|[[Susi]]
T
thumb|[[Täplähyeena]]
V
thumb|[[Vuorisusi]]
Resurrection (Twistan albumi)
Kappaleet
Resurrection (album)
Luettelo Kuun pinnanmuodoista
Kuun nimistö on pääosin perua muutaman sadan vuoden takaa, 1600-luvulla tummia alueita alettiin kutsua meriksi, ja meret nimettiin pääosin ilmaston termien ja mielialojen mukaan. Mare Orientale, Itämeri, sijaitsee nimensä mukaisesti Kuun idässä. Tämän päätti kansainvälinen tähtitieteellinen unioni. Luonnollisesti kääntöpuolen meret saivat nimensä vasta kun se ensimmäistä kertaa Luna 3:n avulla valokuvattiin, joten nimistö on sen mukaista: Mare Moscoviense, Mare Ingenii ja Mare Cognitum (Ranger 7:n kuvaama). Vuoristot nimesi Hevelius Maan vastaavien mukaan.
Kuun suurimmille kraattereille, jotka jo 1600-luvulla voitiin senaikaisilla kaukoputkilla havaita, antoi nimet Giovanni Battista Riccioli. Hän ne nimesi ne kuuluisien filosofien, luonnontieteilijöiden ja tutkimusmatkailijoiden mukaan. Samaan tapaan on nimetty myös myöhemmin löydetyt kraatterit. Suomalaisista nimensä Kuun pintaan ovat saaneet Anders Lexell ja Yrjö Väisälä.
Nykyään vain IAU saa nimetä taivaankappaleita.
Kuun vuoret
Kuun vuoria ja massiiveja.
Sukkamieli
Sukkamieli oli varhaisen kalevalaisen runouden kerääjän Kristfrid Gananderin mukaan suomalainen rakkauden jumalatar tai haltijatar. Eino Leino on tehnyt sukkamielestä runon, jossa tämä on ihastuttava neito, joka tulee metsässä vastaan. Sukkamielestä kansanperinteessä ei kuitenkaan ole muita tietoja kuin yksi Lencqvistin ja Gananderin julkaisema nelisäkeinen runo. Suomen kansan vanhat runot -teoksen mukaan Ganander ei tohtinut siteerata aitoja seksuaalisesti suorapuheisia lemmennostatusrunoja kuin muutaman säkeen verran, ja runo Sukkamielestä onkin oppitekoista pseudomytologiaa.
Herman Sjöblom
Herman Alexander Sjöblom (6. syyskuuta 1894 – 13. maaliskuuta 1962) oli suomalainen säveltäjä, sovittaja ja musiikkiliike Oy R. E. Westerlund Ab:n toimitusjohtaja. Hän käytti säveltäjänä ja sovittajana salanimeä A. Salo.
Sukkamieli
Kalevalan vuoden 1888 englanninnoksen esipuheessa lainataan M. A. Castrénia, jonka mukaan Sukkamieli on saanut nimensä siitä, että sukat olivat pehmeitä ja helliä asioita samaan tapaan kuin rakkauteen liittyvät tunteet. Esipuhe jatkaa, että tämä käsitys rakkaudesta ja siten myös Sukkamieli on moderni, ja muinaiset ihmiset kokivat rakkauden enemmänkin vaaralliseksi lumoukseksi, joka hallitsi ihmisiä tai vei heiltä järjen. Esipuheen mukaan muinaisempi suomalainen rakkauden jumala oli Lempo, joka yhdistettiin pahuuteen.
Herman Sjöblom
Sjöblom sävelsi ja sovitti iskelmämusiikkia sekä toimi orkesterinjohtajana His Master’s Voice -levymerkille. Hän toimi salonkiorkesterin kapellimestarina ja sovitti salonkiorkesterille suomalaisten säveltäjien pianoteoksia, näitä säveltäjiä olivat muun muassa Jean Sibelius, Toivo Kuula, Selim Palmgren, Armas Järnefelt ja Oskar Merikanto. Sjöblom oli myös toimittajana eri musiikkikustantamoilla (Wilhelm Hansen Kööpenhaminassa, R. E. Westerlund Helsingissä ja Breitkopf & Hartel Leipzigissa).
Herman Sjöblomin poika oli teollisuusneuvos Veikko Sjöblom.
Toksiini
Toksiini tarkoittaa biologisen organismin kuten eläimen, kasvin tai mikro-organismin tuottamaa myrkyllistä ainetta, joka syntyy eliön aineenvaihdunnassa (sekundaarimetabolia). Esimerkiksi homesienten tuottamia myrkkyaineita kutsutaan mykotoksiineiksi. Toksiineja ja niiden vaikutuksia elimistöön tutkii toksikologia. Joskus puhutaan erikseen toksinologiasta. Myrkyllisiä alkuaineita tai epäorgaanisia tai orgaanisia myrkkyjä ei kutsuta toksiineiksi. Eliöiden ympäristöönsä erittämiä toksiineja kutsutaan eksotoksiineiksi, esimerkiksi bakteerien sisällä olevia ja bakteerin kuollessa vapautuvia toksiineja kutsutaan  endotoksiineiksi.
Toksiinien tarkoitus
Monet toksiinit ovat eliöiden saalistusta, puolustautumista tai elintilan raivaamista varten. Eläinten toksiinit ulottuvat tappavista käärmeenmyrkyistä ihmiselle suhteellisen harmittomiin hyönteisten, esim. mehiläisten myrkkyihin. Kasvien myrkyt estävät usein eläimiä syömästä niitä. Nekin vaihtelevat hengenvaarallisista myrkkykatkon koniinista niittyleinikin karvasaineisiin. Jälkimmäiset aiheuttavat laitumilla niittyleinikkiä kasvavia syömättömiä tupsuja. Makrosienten myrkyt kuten valkokärpässienen amanitiinit ovat hengenvaarallisia, rouskujen karvasaineet lähinnä ärsyttävät mahaa. Mikrosienten toksiinit, mykotoksiinit ovat hyvin moninaisia Aspergillus flavuksen syöpää aiheuttavasta aflatoksiinista verisuonten supistuksen takia kuolioita aiheuttavaan torajyväsienen ergotamiiniin. Bakteeritoksiineja on äärimmäisen myrkyllisestä botulinumtoksiinista suolistossa elävän kolibakteerin endotoksiineihin.
Monista mikrobien toksiineista on kehitetty antibiootteja kuten penisilliinit ja tetrasykliinit, sekä erytromysiini ja streptomysiini sukulaisineen. Mikrobit erittävät niitä ympäristöönsä eksotoksiineina estääkseen kilpailevien mikrobien kasvua.
Atvars Tribuncovs
Atvars Tribuncovs (s. 14. lokakuuta 1976 Ogre, Latvian SNT, Neuvostoliitto) on latvialainen jääkiekkopuolustaja, joka pelaa kotimaassaan Latvijas Atklatais cempionatsin HK Kurbadsissa. Hänet on tunnettu on puolustavana puolustajana, jonka vahvuuksiin kuuluu kokemus, iso koko, luistelu ja alivoimapelaaminen. Tribuncovsilla on myös kohtalaisen hyvät hyökkäyspään taidot, joka näkyy varsinkin kovassa lyöntilaukauksessa. Hän on pelannut aiemmin myös ulkomailla Puolassa, Venäjällä, Suomessa, Saksassa, Pohjois-Amerikassa, Ruotsissa, Tšekissä ja Kazakstanissa.
Seuraura
Triboncovs on Pārdaugava Riian kasvatti. Hän pelasi joukkueessa ensimmäiset miesten pelinsä seuran kakkosjoukkueessa Latvian pääsarjassa kaudella 1992–1993, jossa Tribuncovs voitti kauden päätteeksi Latvian-mestaruuden. Kaudella 1994–1995 hän pelasi Pārdaugavassa Kansainvälistä liigaa ja kauden 1995–1996 Tribuncovs vietti Itä-Euroopan liigan Juniors Riiassa. Kauden 1996–1997 hän pelasi Puolan Polska Liga Hokejowan Stoczniowiec Gdańskissa. Kauden 1997–1998 Tribuncovs aloitti Venäjän Superliiga-joukkue Spartak Moskovassa, josta hän siirtyi kesken kauden Suomeen ja I-divisioonajoukkue Kokkolan Hermeksen riveihin.
Kaudeksi 1998–1999 Tribuncovs siirtyi SM-liigajoukkue Rauman Lukkoon. Kaksi seuraavaa kautta hän vietti Saksan toiseksi korkeimmalla sarjatasolla 2. Bundesligassa Crocodiles Hamburgissa ja REV Bremerhavenissa. Ensimmäisellä kaudellaan 1999–2000 Tribuncovs kävi pelaamassa myös neljän ottelun verran ECHL-joukkue Tallahassee Tiger Sharksin väreissä. Kaudeksi 2001–2002 hän siirtyi Saksassa sarjatasoa ylemmäs DEL-liigan Berlin Capitalsiin, jonka eniten maaleja tehnyt puolustaja Tribuncovs oli seitsemällä osumallaan. Hän jakoi tehoilla 2+3=5 kevään 2002 karsintasarjassa joukkueen sisäisen pistepörssin voiton Corey Fosterin kanssa. Capitals kuitenkin putosi kauden päätteeksi 2. Bundesligaan.
Tribuncovs siirtyi kaudeksi 2002–2003 Superliiga-joukkue Salavat Julajev Ufaan, jonka tehokkain puolustaja hän oli tehoilla 4+10=14, kuten myös seuraavalla kaudella 2003–2004 tehoilla 2+14=16. Kauden 2004–2005 Tribuncovs aloitti hänelle tutussa seurassa Spartak Moskovassa, mutta hän palasi kuitenkin kesken kauden takaisin Ufaan. Kaudeksi 2005–2006 Tribuncovs siirtyi Ruotsiin Elitserien-joukkue Mora IK:hon, mutta hän jätti joukkueen kuitenkin helmikuussa 2006 taloudellisten syiden vuoksi. Tribuntsovs ei useiden sarjojen siirtotakarajojen umpeutumisen vuoksi pelannut enää loppukaudella missään. Kaudeksi 2006–2007 hän siirtyi SM-liigajoukkue Oulun Kärppiin. Tribuncovs hankittiin joukkueeseen peruspuolustajaksi, mutta hän kuitenkin ylitti odotukset kiekollisessa osaamisessaan ja teki 39 runkosarjaottelussa tehot 5+14=19. Tammikuussa 2007 Tribuncovs kuitenkin siirtyi yllättäen kevääseen 2008 asti ulottuvalla sopimuksella Elitserien-joukkue Färjestads BK:hon. Siirron takana oli seuran rahakas sopimustarjous ja pitkäaikainen kiinnostus häntä kohtaan.
Tribuncovs ei pelannut Färjestadissa enää jälkimmäistä sopimuskauttaan, vaan jatkoi kaudella 2007–2008 uraansa Superliigan Lada Toljatissa, josta hän palasi kuitenkin taas kesken kauden Elitserieniin. Tribuncovs siirtyi tällä kertaa MODO Hockeyn paitaan. Hän edusti joukkuetta kauden aikana myös Euroopan seurajoukkueiden mestaruusturnauksessa. Kaudeksi 2008–2009 Tribincovs palasi kotimaahansa ja siirtyi KHL:ssä aloittaneeseen Dinamo Riikaan. Hän nousi joukkueen varakapteeniksi, mutta siirtotakarajalla Tribuncovs siirtyi kuitenkin loppukaudeksi Elitserien-joukkue Skellefteå AIK:hon. Lokakuussa 2009 hän teki sopimuksen Tšekin Extraligan HC Karlovy Varyn kanssa. Helmikuussa 2010 joukkue lainasi Tribuncovsin sarjatasoa alemmas 1. Národní Hokejová Ligan KLH Chomutoviin. Hänen kautensa päättyi sarjan mestaruuteen.
Kauden 2010–2011 Tribuncovs aloitti kotimaansa pääsarjassa HK MOGOssa ja hän pelasi myös sarjatasoa alempana HK Kurbadsissa, kunnes Tribuncovs siirtyi joulukuussa 2010 Valko-Venäjän Ekstraligan H’K Homeliin. Kaudella 2011–2012 hän oli tehoilla 7+33=40 Homelin tehokkain puolustaja ja neljänneksi paras pistemies. Tribuncovs sijoittui koko Ekstraligan puolustajien pistepörssissä toiseksi edellään vain H’K Šah’tsjor Salihorskin Juri Navarenko. Hän voitti kauden päätteeksi pronssia. Kaudella 2012–2013 Tribuncovs nousi Homelin varakapteeniksi ja oli joukkueen paras syöttäjä, tehokkain puolustaja ja neljänneksi paras pistemies tehoilla 9+31=40. Hänen edellään puolustajien pistepörssissä oli jälleen vain Navarenko. Tribuncovs voitti Valko-Venäjän Cupin. Kaudeksi 2013–2014 hän siirtyi vuoden mittaisella sopimuksella Kazakstanin mestaruussarjan Aristan Temirtau'un. Tribuncovs jakoi tehoilla 6+21=27 sarjan puolustajien pistepörssin neljännen sijan HK Almatyn Sergei Mašinetsin kanssa. Hän voitti kauden päätteeksi pronssia.
Kaudella 2014–2015 Tribuncovs esiintyi 11 ottelun verran Ekstraliga-joukkue H’K Njoman Hrodnassa. Kaudeksi 2015–2016 hän palasi kotimaahansa ja HK Kurbadsin paitaan pelaamaan Latvian pääsarjaa vuoden mittaisella sopimuksella.
Maajoukkueura
Tribuncovs edusti Latviaa Salt Lake Cityn olympiakisoissa 2002 ja Torinon olympiakisoissa 2006 sekä niiden karsinnoissa. Hän pelasi myös MM-kilpailuissa vuosina 1998, 1999, 2000, 2001, 2002, 2003, 2004, 2005, 2006 ja 2007. Yhteensä hän on pelannut 81 A-maaottelua.
Tribuncovs pelasi myös alle 20-vuotiaiden C1-sarjan MM-kilpailuissa vuonna 1995 sekä alle 18-vuotiaiden C-sarjan EM-kilpailuissa vuosina 1993 ja 1994.
Felix II
Hän sijoittuu paavillisessa järjestyksessä paavi Liberiuksen, joka oli paavina 352–366 vallassaolon loppuaikaan sekä paavi pyhä Damasus I:n, joka oli paavina 366–383, vallassaoloajan alkamisen välillä. Liberiuksen maanpaon jälkeen, joulukuussa 355, keisari Constantius II, keisarina 337–361, Rooman papisto, joukossa myös arkkidiakoni Felix, vannoi, että he eivät tunnusta muuta piispaa kuin Liberius niin kauan kuin tämä elää. Mutta keisarin painostuksen alaisena Felix muutti mielensä ja kolme areiolaista piispaa pyhitti hänet virkaansa. Rooman papisto liittyi uuden piispansa tukijoihin, mutta kansa pysyi uskollisena Liberiukselle.
Kun Liberius vapautettiin vuonna 357, kokosi Rooman papisto roomalaiset suurelle sirkukselle ja ilmoittivat, että vastedes kirkkoa hallitsee kaksi piispaa. Tilanteessa syntyi vastalauseiden myrsky ja kun Liberius palasi Roomaan niin mellakat pakottivat Felix II lähtemään pakoon kaupungista. Hän yritti väkivalloin paluuta useita kertoja, mutta aina hän epäonnistui ja lopulta hän vetäytyi maatilalleen Rooman läheisyyteen, ja siellä hän kuoli 22. marraskuuta 365.
Myöhemmin keskiajan aikana useiden väärinkäsitysten kautta Felix II:tä pidettiin varsinaisena piispana ja usein hänet esitettiin myös marttyyrina.
Trujillo (täsmennyssivu)
Trujillo voi tarkoittaa seuraavia:
Missionsprovinsen
Missionsprovinsen (epävirallinen suomennos: Lähetyshiippakunta), viralliselta nimeltään Missionsprovinsen i Sverige ("Ruotsin lähetyshiippakunta"), on kristillinen organisaatio Ruotsissa. Siihen kuuluu useita luterilaisia pappeja, maallikkoja sekä jumalanpalvelusyhteisöjä ("koinonioita"), jotka eivät hyväksy Ruotsin kirkon ja Suomen evankelis-luterilaisen kirkon uusimpia linjauksia vaan kannattavat perinteistä raamatuntulkintaa. Missionsprovinsen pitää itseään "yhden, pyhän, yhteisen ja apostolisen kirkon" vapaana kirkkoprovinssina Ruotsissa luterilaisen tunnustuksen perustalla. Se katsoo jatkavansa Ruotsin kirkon hengellistä perintöä (traditiota). Suomen Luther-säätiö oli Missionsprovinsenin tukijäsen vuodesta 2005 vuoteen 2013, jolloin Suomen evankelisluterilainen lähetyshiippakunta perustettiin.
Historia
Eniten julkisuutta Missionsprovinsen on saanut helmikuussa 2005, kun se ensimmäistä kertaa alkoi vihkiä piispoja ja muita pappeja ilman Ruotsin kirkon suostumusta. Pappisvihkimyksen suoritti evankelisluterilainen piispa Walter Obare Keniasta. Piispa Obare vihki Arne Olssonin Missionsprovinsenin piispaksi; samassa yhteydessä hän vihki muutamia ruotsalaisia ja yhden suomalaisen miehen papiksi. Ruotsin kirkko ei hyväksy näitä pappeja työhönsä, eikä Suomen evankelis-luterilainen kirkkokaan hyväksy heitä omiksi papeikseen. Ruotsin kirkko erotti piispa Arne Olssonin Ruotsin kirkon papin tehtävästä, ja Ruotsin kirkon silloinen arkkipiispa K. G. Hammar ilmoitti, että Missionsprovinsen ei enää ole osa Ruotsin kirkkoa.
Suomessa Missionsprovinsenin tukijäseniin lukeutui muun muassa Luther-säätiö vuosina 2005–2013. Missionsprovinsenin Suomen piispana toimi vuosina 2010–2013 Matti Väisänen. Tänä aikana Missionsprovinsenin virallinen nimi oli Missionsprovinsen i Sverige och Finland. Suomen evankelisluterilainen lähetyshiippakunta perustettiin keväällä 2013, ja sen piispaksi tuli Risto Soramies. Soramies menetti nimityksen jälkeen luterilaisen kirkon pappisoikeudet.
Teologia
Missionsprovinsenin mukaan Ruotsin kirkko ei enää opeta oikeaa kristinuskoa, koska se niin monella kohdalla poikkeaa Raamatun apostolisesta opista. Eniten julkisuutta ovat saaneet kysymykset naispappeuden sekä samaa sukupuolta olevien liittojen osalta. Missionsprovinsen ei hyväksy naispappeutta, ei-selibaatissa elävien homoseksuaalien pastorien toimimista Ruotsin kirkon työntekijöinä, Ruotsin kirkon vuonna 2006 käyttöön ottamaa samaa sukupuolta olevien parien siunauskaavaa eikä Ruotsin kirkon ja valtion yhteistä hanketta samaa sukupuolta olevien parien vihkimiseksi kirkollisesti avioliittoon. Myös se, kuinka Ruotsin kirkon piispat ovat ottaneet etäisyyttä kristinuskon opetuksiin, on herättänyt kritiikkiä. Teologinen linja on sama Suomenkin puolella.
Piispat
Missionsprovinsen käyttää johtavasta piispastaan nimitystä missionsbiskop. Lisäksi Missionsprovinsenilla on avustavia piispoja.
Adolf Paul
Paulin isä oli tilanomistaja Alfred Fredrik Wiedersheim-Paul ja äiti Hedda Charlotta Cecilia Blix. Paulin perhe muutti Suomeen vuonna 1872 hänen ollessaan 9-vuotias. Paul kävi lyseota Turussa, opiskeli Mustialan maanviljelysopistossa ja toimi sitten tilanhoitajana isänsä omistamilla maatiloilla. Hän siirtyi kuitenkin pian musiikin ja kirjallisuuden pariin. Paul tutustui säveltäjä Jean Sibeliukseen opiskellessaan 1886–1889 Helsingin konservatoriossa pianisti Ferruccio Busonin oppilaana. Sibelius sävelsi musiikin Paulin näytelmään Kuningas Kristian II (1898) ja häämarssin komediaan Die Sprache der Vögel (Lintujen kieli) (1911).
Paul aloitti kirjailijanuransa muutettuaan Saksaan 1889. Hänen ensimmäinen teoksensa oli omaelämäkerrallinen romaani En bok om en människa (1891), jossa hän kuvasi myös ystävyyttään Sibeliuksen kanssa. Paulin Suomessa tunnetuimmat näytelmät ovat Kuningas Kristian II ja Kaarina Maununtytär 1899. Sensuuri takavarikoi hänen novellikokoelmansa The Ripper (1892).
Paulin puoliso vuodesta 1897 oli Nathalie Brehmer. Timo Koivusalon ohjaamassa Sibelius-elokuvassa Paulia näyttelee Kunto Ojansivu.
Hyasinttipapu
Hyasinttipapu eli lablab (Lablab purpureus) on hernekasveihin kuuluva kasvilaji. Se on yleensä monivuotinen, harvoin yksivuotinen kiipeävä köynnös, joka kasvaa 1–6 metriä pitkäksi. Kukat ovat karmiinin-, violetin- tai valkoisenvärisiä tai violetinkirjavia.
Hyasinttipapu esiintyy alkuperäisenä Intiassa, Afrikan keski- ja eteläosassa sekä tulokkaana muun muassa Amerikassa, monissa Aasian maissa, Australiassa ja Oseaniassa. Sitä viljellään muun muassa ravintokasvina.
Carsten Jancker
Carsten Jancker (s. 28. elokuuta 1974 Grevesmühlen, Itä-Saksa) on saksalainen jalkapalloilija. Isokokoisen Janckerin pelipaikka oli hyökkääjä.
Jancker debytoi Saksan Bundesliigassa FC Kölnin paidassa 1993. Vuonna 1995 hän siirtyi Itävaltaan Rapid Wieniin, jossa hän muun muassa teki seitsemän maalia Cup-voittajien cupissa ollen turnauksen paras maalintekijä. Jancker ehti edustaa Rapidia vain kauden verran ennen siirtymistään Bayern Müncheniin. Siellä hän voitti neljä kertaa Bundesliigan mestaruuden ja kerran Mestarien liigan. Jancker nousi Bayernin aikana myös maajoukkueeseen.
Vuonna 2002 Jancker siirtyi Italian Serie A -seura Udineseen. Siellä hän floppasi kuitenkin pahasti tehden vain kaksi liigamaalia kahden kauden aikana. Vuonna 2004 Jancker palasi Saksaan Kaiserslauterniin. Seuran pudottua 1. Bundesliigasta Jancker siirtyi Kiinaan Shanghai Shenhuan joukkueeseen toukokuussa 2006. Saman vuoden lokakuussa hän kuitenkin jätti seuran siirtyen Itävallan Bundesliigan SV Mattersburgiin talven 2007 siirtoikkunassa.
Maajoukkueessa Jancker debytoi lokakuussa 1998 Moldovaa vastaan. Hän edusti maataan vuoden 2000 EM-kilpailuissa sekä vuoden 2002 MM-kilpailuissa. Pian tuon turnauksen jälkeen Jancker kuitenkin putosi maajoukkueringistä. Hän pelasi 33 maaottelua ja teki niissä kymmenen maalia vuosina 1998–2002.
Ruth Closius
Ruth Closius (5. heinäkuuta 1920 – 29. heinäkuuta 1948) oli keskitysleirivartija ja SS:n jäsen. Hän toimi leirivartijana kesästä 1944 vuoteen 1945.
Elämäkerta
Ruth Closius syntyi Breslaussa Saksassa. Hän meni naimisiin ja hänen nimekseen tuli Ruth Neudeck.
Heinäkuussa 1944 hän saapui Ravensbrückin keskitysleirille ja aloitti vartijakoulutuksensa. Closius vakuutti esimiehensä naisvankeihin kohdistamallaan raakuudella, ja hänet ylennettiin parakkivalvojaksi heinäkuussa 1944. Ravensbrückin leirillä Closius tunnettiin yhtenä pahimmista naisvartijoista. Muuan ranskalainen vanki todisti sodan jälkeen nähneensä Closiuksen viiltäneen eräältä vangilta kurkun auki. Joulukuussa 1944 hänet ylennettiin Oberaufseheriniksi ja siirrettiin Uckermarkin tuhoamislaitokseen Ravensbrückin lähistölle.
Siellä Closius valitsi kaasukammioissa tapettavaksi yli 5 000 naista ja lasta. Maaliskuussa 1945 Closiuksesta tuli Barthin alaleirin johtaja. Varhain huhtikuussa 1945 hän pakeni leiristä, mutta jäi kiinni ja joutui vankilaan samalla kun brittiviranomaiset tutkivat hänen rikoksiaan. Huhtikuussa 1948 hän oli syytettynä kolmannessa Ravensbrück-oikeudenkäynnissä toisten leirin entisten SS-naisten kanssa. 29-vuotias entinen SS-nainen tunnusti kaikki syytteet murhiin ja vankien pahoinpitelyihin. Hänen tiedetään lausuneen: ”Kun otin vastuulleni Uckermarkin leirin, siellä oli noin 4 000 vankia eri kansallisuuksista. Kun minut siirrettiin kuusi viikkoa myöhemmin pois tuhat oli jäljellä. Minun aikanani noin 3 000 naista valittiin kaasukammioihin.”
Brittiläinen oikeusistuin totesi hänet syylliseksi sotarikoksiin. Hänet hirtettiin 29. huhtikuuta 1948. Closius oli kuollessaan 28-vuotias.
Cheyennet
Cheyennet (johdettu dakotan kielen sanasta "shahi yena" = "vieraskieliset") on tasangoilla elävä tunnettu intiaanikansa, jonka muodostivat alun perin kaksi lähisukuista itsenäistä kansaa: varsinaiset cheyennet ja sutaiot. He puhuivat algonkinien murretta ja olivat lähtöisin Minnesotasta. 1600–1700-lukujen vaihteessa tapahtunut muuttoliike toi cheyennet suurille tasangoille, jossa heidän kulttuurinsa muotoutui uudelleen. Cheyenneistä tuli hevosilla pitkiä matkoja liikkuvia biisoninmetsästäjiä, ja heidät tunnettiin erityisen taitavina ratsastajina.
Cheyennet olivat mukana monissa intiaanisodissa Yhdysvaltain joukkoja vastaan. Little Big Hornin taistelussa vuonna 1876 cheyennet auttoivat siouxeja tuhoamaan kenraali George Armstrong Custerin seitsemännen ratsuväkirykmentin.
Siirtyminen tasangoille
1600-luvulla alkanut voimakas itäisten intiaanikansojen liikehdintä sai myös cheyennet etsimään uusia elintiloja. He jättivät asteittain maansa Wisconsinin ja itäisen Minnesotan metsämailla ja kulkivat kohti länttä. Heidän siirtymisensä syystä tasangoille on esitetty erilaisia arveluita. Siouxien, assiniboinien, mahdollisesti myös creiden painostamina cheyennien on uskottu liikkuneen länteen.
Tapahtuma sai cheyennet siirtymään kohti etelää ja länttä. 1700-luvun jälkimmäisen puoliskon aikana he ystävystyivät kielisukulaistensa arapahojen kanssa. Cheyennien jakaantuessa kahdeksi erilliseksi joukoksi tekivät arapahot samoin. Pohjoiset ryhmät asettuivat North Platte -joen varsille, kun taas eteläiset cheyennet ja arapahot pitivät leirejään ympäri Arkansasin tasankoja. He olivat yleensä näköetäisyydellä eteläisen Coloradon kallioihin.
Talonpoikaiskapina
Talonpoikaiskapinoita tapahtui myöhäiskeskiajalla ja uuden ajan alussa. Niissä talonpojat tavoittelivat parannusta taloudelliseen ja yhteiskunnalliseen asemaansa. Talonpoikien asemaa olivat heikentäneet sodat ja feodaalijärjestelmä.
Cheyennet
Sodat muita intiaaneja vastaan
1700-luvun lopulla ja 1800-luvun alkupuolella lakotojen loputon painostus ajoi cheyennet ja arapahot pois Mustien kukkuloiden alueelta Etelä-Dakotasta kohti etelää. Cheyennet jättivät viimeisenkin kosketuksen maanviljelyyn ja siirtyivät kokopäiväisiksi tasankojen ratsastajiksi. Etsiessään uusia metsästysmaita etelämpänä he joutuivat vastatusten pawneiden, osagien ja keskinäisen liiton solmineiden comanchien, kiowien ja kiowa-apachien kanssa. Cheyennet ja arapahot työnsivät pohjoisimmat comanchet Arkansas-joen eteläiselle puolelle. Rauhanomaisina aikoina cheyennet näyttelivät tärkeää roolia niin eteläisten kuin pohjoisten tasankojen kaupankäynnin välittäjinä. He kuljettivat comanchien kauppahevosia ja muuleja Ylä-Missourin kauppapaikoille ja kauas länteen mustajaloille. Vastineeksi cheyennet saivat Kanadan valkoisten kauppiaiden kautta tulleita teollisuustuotteita, varsinkin aseita.
Pohjoisesta kulkeutuva tuliaseistus lisäsi merkittävästi ratsastavien tasankoheimojen vaarallisuutta. Vaikka osa heidän energiastaan meni keskinäisiin sodankäynteihin, ilmeinen vaara uudisasukkaiden ja intiaanien välisistä rettelöistä lisääntyi. Itäinen raja osoittautui hyvin aseistettujen tasankointiaanien muodostamaksi muuriksi, jonka yli uudisasutuksella ei ollut asiaa.
Talonpoikaiskapina
Ranskassa oli Jacquerie-kapina 1300-luvun puolessa välissä, Englannissa Wat Tylerin kapina vuonna 1381 ja John Caden kapina 1450. Saksassa oli keskiajan lopulla useita kapinoita, joita seurasi vuosien 1524–1525 laajat levottomuudet, eli Etelä- ja Keski-Saksan talonpoikaissota. Saksan talonpojat vaativat muun muassa maaorjuuden lakkauttamista, uudistettua verotusta ja papinvaalin vapauttamista. Kapinan nopeasti levitessä siihen liittyivät ääriuskonnolliset Thomas Müntzerin seuraajat. Martti Luther tuki aluksi kapinallisia, mutta kääntyi myöhemmin heitä vastaan. Kapina kukistui verisesti vuonna 1525.
Cheyennet
Sand Creekin verilöyly
thumb|260px|Camp Weldin neuvottelussa syyskuussa 1864 cheyennet ilmaisivat halunsa rauhaan, mutta heitä ei kuunneltu. thumb|160px|Sand Creekin raakuudet lopettivat eversti John Chivingtonin uran. 1850-luvun Coloradon kultalöydöt ja niitä seurannut kaivostoiminta enteilivät huonoja aikoja eteläisille cheyenneille. Arapahojen tavoin he joutuivat luopumaan suurista maa-alueista. Intiaanit eivät pysyneet heille osoitetulla Sand Creekin lähes riistattomalla alueella vaan metsästivät reservaattinsa ulkopuolella. Ravinnon niukkuus sai heidät ostamaan ja varastamaan ruokaa uudisasukkaiden vankkurikaravaaneista. Coloradon kuvernööri John Evans päätti korjata syntyneen ongelman hävittämällä intiaanit. Hän turvautui metodistikirkon puheenjohtajaan ja armeijan everstiin John M. Chivingtoniin.
Lokakuussa 1864 amerikkalaisten sotilaiden iskun kohteeksi valittiin Sand Creekin cheyennien reservaatti. Hyökkääjät kuuluivat Chivingtonin joukkoihin, joita oli värvätty Detroitissa pitämällä julkisesti esillä cheyennien surmaamaa valkoista perhettä. Coloradon sotilaat surmasivat 133–300 cheyenneä (arviot kaatuneista vaihtelevat) ja silpoivat nämä erittäin julmasti. Samalla surmattiin myös maineikas sotapäällikkö mutta vanhoilla päivillään rauhan kannattajaksi muuttunut Valkoinen Antilooppi. Virallisessa selonteossaan Chivington kertoi ampuneensa 400–500 soturia, ja sama luku ilmoitettiin myöhemmin sanomalehdissä.
Denverin kaduilla Chivingtonia juhlittiin kahden viikon ajan suurena Sand Creekin "taistelun" sankarina. Huhut humalaisista sotilaista teurastamassa puoluskyvyttömiä naisia ja lapsia käänsivät kuitenkin yleiset mielipiteet Chivingtonia vastaan, ja kongressi päätti laittaa Sand Creekin massamurhan tutkimusten alle. Vuonna 1865 Chivington pakotettiin eroamaan Coloradon miliisistä ja jättämään politiikka.
Washita-joelta Little Bighorniin
Tiedon leviäminen Sand Creekin tapahtumista käänsi paitsi cheyennet, myös muut heimot uudisasukkaita vastaan. Cheyennien koirasotilaat, johtajinaan Iso Härkä ja Valkoinen Hevonen, omaksuivat jatkuvan häirintäpolitiikan Coloradoa ja Kansasia vastaan. Intiaanit hyökkäilivät vaunukaravaaneihin, sotilaallisiin etuvartioasemiin ja rancheille, ja polttivat Julesburgin pikkukaupungin. Kesällä 1867 koko Denverin kaupunki oli eristetyssä tilassa, kun cheyennet ja heidän liittolaisensa järjestivät kostoiskuja Sand Creekin kaatuneitten puolesta. Yhdysvaltain senaatti puuttui asiaan nimittämällä kenraali William T. Shermanin johtamaan intiaanipolitiikkaa ja tukahduttamaan väkivallan. thumb|270px|Cheyennet olivat vailla mahdollisuuksia Custerin yllätyshyökkäyksen edessä. Vuonna 1868 Washita-joen taistelussa Yhdysvaltojen armeija kävi everstiluutnantti George Armstrong Custerin johdolla reservaatissa eläneiden rauhanomaisten cheyennien kimppuun; 103 intiaania surmattiin, enimmäkseen naisia ja lapsia. Surmattujen joukossa oli myös päällikkö Musta Kattila, joka oli selvinnyt hengissä Sand Creekistä ja oli yrittänyt kaikesta huolimatta elää rauhassa valkoisten kanssa.
"Kerran ajattelin olevani ainoa mies joka pysyisi itsepintaisesti valkoisen miehen ystävänä. Mutta nyt kun he ovat tulleet ja ryöstäneet majamme, hevosemme ja kaiken muun niin minut enää vaikea uskoa valkoiseen mieheen". (cheyenne päällikkö Musta Kattila, kuoli Washita-joen verilöylyssä talvella 1868)
Washitan tapausten jälkeen cheyennet vetäytyivät Coloradosta ja Kansasista. Eteläiset cheyennet asetettiin 1869 reservaattiin Oklahoman länsiosiin. He eivät luopuneet vastarinnasta Yhdysvaltoja vastaan vaan tukivat comancheja ja kiowia näiden monissa sodissa Texasia vastaan. Pohjoinen kansanosa, joka asui vapaana Nebraskan ympäristössä, osallistui lakotojen rinnalla Istuvan Härän sotiin Wyomingissa ja Montanassa. thumb|260px|Custerin viimeinen hyökkäys. Vuonna 1876 käytyä Little Bighornin taistelua edeltävinä viikkoina cheyennet, lakotat ja arapahot keräsivät yhteen leiriin yli 10 000 intiaania, joista arviolta 4 000 oli sotureita. Tämä intiaanileiri oli pohjoisamerikkalaisten alkuperäiskansojen suurin yhteenliittoutuma ennen reservaatteihin siirtoja. Liittouman päätarkoitus oli estää valkoisten tunkeutuminen Black Hillsiin, joka oli lakotojen pyhä paikka. Tuleva taistelu jäi historiaan Little Bighornin verilöylynä missä George A. Custerin joukot tuhottiin viimeiseen mieheen. Washita-joen verilöylystä ja Little Big hornin taistelusta on tehty myöhemmin useita elokuvia, joista ehkä vaikuttavimpia ovat vanhemmista teoksista Little Big Man (1970) ja uudemmista Son of the Morningstar (1991). Cheyennien panos tuhoisassa rynnäkössä oli aika vahva. Heidän päällikkönsä Pieni Susi, Valkoinen Härkä, Kaksi Kuuta ja Tylsä Veitsi joukkoineen osallistuivat aktiivisesti sotaan, kunnes lopulta antautuivat sotilaille.
Pako Oklahomasta
Cheyennejä takaa ajanut Yhdysvaltojen ratsuväki saavutti heidät erämaassa. Poteroihin kaivautuneet cheyennet saivat kivääritulellaan takaa-ajajat vetäytymään. Tämän jälkeen pakolaiset onnistuivat siirtymään Kansasin läpi Nebraskaan. Paon aikana cheyennet varastivat ruokaa ja hevosia uudisasukkailta. Talven lähestyessä intiaanit jakaantuivat kahdeksi eri ryhmäksi kummankin päällikön alaisuudessa. Osa menehtyi lumeen ja kylmyyteen, mutta useimmat selvisivät talven yli. Pienen Suden johtama joukko saapui Montanaan maaliskuussa seuraavana vuonna. Täällä he liittyivät Kahden Kuun johtamiin cheyennesotureihin, jotka olivat taistelleet eversti Nelsonin joukoissa.
Tylsän Veitsen alaisuuteen jääneet cheyennet joutuivat ennen talvea Nebraskassa Yhdysvaltain sotajoukkojen vangitsemiksi. Vangitut cheyennet kieltäytyivät palaamaan takaisin Oklahomaan. Sotilasjoukkojen komentaja otatti intiaaneilta aseet ja teljetytti heidät Fort Robinsonin linnakkeessa olevaan jääkylmään makasiiniin ilman ruokaa ja juomaa. Teolla oli traaginen seuraus. Cheyennien joukossa olevista lapsista osa jäätyi kuoliaaksi. Tämä sai intiaanit kokoamaan piilottamansa tuliaseet, ja he onnistuivat murtautumaan ulos parakista. Pakomatka lumen peittämille preerioille päättyi kuitenkin melko lyhyeen. Takaa-ajoon rynnänneet Yhdysvaltain sotilaat avasivat tulen pakenevien cheyennien joukkoon. Moni cheyenne menetti henkensä sotilaiden luotien kaataessa heidät lumen keskelle. Kaatuneiden joukossa oli Tylsän Veitsen tytär. Pakoon päässeiden jälkiä oli helppo seurata lumeen jääneiden verijälkien perusteella. Haavoittuneet, pakkasen ja nälän näännyttämät cheyennet otettiin kiinni talviselta preerialta. Päällikkö Tylsä Veitsi pääsi vaimonsa, poikansa ja joidenkin sukulaistensa kera pakenemaan Punaisen Pilven reservaattiin, jossa heidät pidätettiin.
Tämä tragedia ravisteli voimakkaasti Yhdysvaltain hallitusta, kun tieto tapahtumista päätyi sanomalehtiin eri puolilla maata. Yleinen mielipide kääntyi nopeasti intiaanien puolelle, ja tekoa pyrittiin hyvittämään. Pohjoisille cheyenneille perustettiin oma reservaatti Montanaan, jonne siirtyi myöhemmin myös Oklahomaan jäänyt kansanosa tästä cheyennien haarasta.
Nykyaika
Vuoden 2004 väestönlaskennassa saatiin tulokseksi runsaat 15 000 cheyenneä. Etelän cheyennet asuvat yhdessä eteläisten arapahojen kanssa Oklahoman keskiosissa. Pohjoinen kansanosa elää Kaakkois-Montanassa. Yhdysvallat on tehnyt parhaansa muuttaakseen cheyennet yksinomaan englanninkieliseksi väestöryhmäksi, mutta he ovat tästä huolimatta onnistuneet säilyttämään oman kielensä. Omasta uskonnostaan useimmat cheyennet luopuivat ja siirtyivät peyotismin kannattajiksi, joka on saanut sijaa monien Pohjois-Amerikan intiaaniheimojen keskuudessa. Vuonna 1992 Yhdysvaltain senaattiin valittu Ben Nighthorse Campbell oli ensimmäinen intiaanisenaattori vuoden 1932 jälkeen. Poliittisella urallaan Campbell keskittyi moniin intiaanikysymyksiin, ja Sand Creekin verilöylyn kansallinen muistomerkki pystytettiin hänen aloitteestaan.
Nyttemmin cheyennet ovat onnistuneet elvyttämään vanhaa kulttuuriaan. He ovat lakotojen tavoin uudelleen ryhtyneet harjoittamaan aurinkotanssia, joka pidetään "Uuden elämän majassa". Vuonna 2010 pohjoiset cheyennet järjestivät tasankointiaanien viittomakielen taitajille ja siitä kiinnostuneille kielenopiskelijoille konferenssin reservaatissaan Montanassa.
Ennen tasankoja
Minnesotassa asuessaan cheyennien on arveltu olleen suurimmaksi osaksi maanviljelijöitä kuten ympäristön muidenkin heimojen, viljellen papua, maissia ja tupakkaa. Ensimmäinen havainto cheyenneistä on vuodelta 1680, jolloin joukko heidän kansansa edustajia oli vieraillut Illinois’n alueelle rakennetussa ranskalaisten linnakkeessa Fort Chevecouerissa. Cheyennet, joita oli kutsuttu nimellä Chaa, olivat kertoneet asuvansa suuren joen laaksoissa, jossa oli paljon majavia sekä muita turkiseläimiä. Tasankojen merkkikielessä ranskalaiset tulkitsivat väärin cheyennien tapaa esitellä itsensä. Oikealla etusormella tehdyt perättäiset nopeat vedot vasempaan käteen eivät tarkoittaneet sormien eikä käden silpomista, vaan ne kuvasivat juovikkaita nuolia, jolla nimellä cheyennet tunnettiin shoshonien, hidatsojen ja comanchien keskuudessa, viitaten heidän vanhaan mieltymykseensä siivittää nuolensa kalkkunan sulilla tai höyhenillä. 180px|thumb|Cheyennien naisilla oli paljon arvovaltaa. Cheyennet olivat pitkäkasvuisia, ja eurooppalaisten on kerrottu ihailleen heidän komeuttaan. Naisilla oli säännölliset piirteet ja heitä kuvailtiin kauniiksi. Naisilla oli paljon arvovaltaa kansansa keskuudessa, mutta heiltä vaadittiin myös moitteetonta siveyttä. Cheyennit koostuivat monista pienistä heimoista.