cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Komatsu
Komatsu on Japanin kaupunki Honshūn saarella Chūbun tai Hokurikun alueella Ishikawan prefektuurissa. Se sijaitsee prefektuurin eteläosassa Japaninmeren rannikolla Kanazawan lounais- ja Fukuin koillispuolella. Sisämaassa kaupungin alue kohoaa Dainichivuorelle. Komatsussa on 108 628 asukasta (vuonna 2017) ja sen pinta-ala on 371,05 neliökilometriä.
Austin Watson
Pelaajaura
Watson sai vuonna 2018 kolmen kuukauden ehdollisen vankeustuomion ja 27 ottelun pelikiellon tyttöystävänsä Jennifer Guardinon pahoinpitelystä. Pelikielto lyhennettiin 19 otteluun, mutta Watson sai samana vuonna uuden pelikiellon alkoholin käytöstään.
Komatsu
Komatsu sai kaupunkioikeudet kahdeksan kunnan kuntaliitoksen myötä vuonna 1940. Silloin siellä oli noin 51 000 asukasta. Kaupunki laajeni huomattavasti vuosien 1955 ja 1956 kuntaliitoksissa. Komatsua palvelevat Komatsun lentoasema ja JR Nishi-Nihonin Hokuriku-päälinja.
Katalonian ralli 2009
pienoiskuva|Rallin voittaja [[Sébastien Loeb.]] Katalonian ralli 2009 (virallisesti 45. RallyRACC Catalunya – Costa Daurada 2009) oli Rallin MM-sarjan kauden 2009 11. osakilpailu, joka ajettiin 2.–4. lokakuuta.
The Spider’s Lullabye
The Spider's Lullabye on King Diamond -yhtyeen kuudes albumi. Levy on äänitetty ja miksattu The Dallas Sound Labissa syyskuun ja lokakuun aikana vuonna 1994. Albumin ovat tuottaneet levy-yhtiöt Massacre Records ja myöhemmin Metal Blade Records.
Albumin on uudelleenmasteroinut Andy LaRocque, ja se on julkaistu uudelleen vuonna 2009.
Maastojuoksun Suomen-mestaruuskilpailut 2002
Maastojuoksun Suomen-mestaruuskilpailut 2002 käytiin 12. toukokuuta Lapualla. Miesten 4 kilometrin kilpailun voitti Samuli Vasala ja 12 kilometrillä paras oli Jari Matinlauri. Naisten 6 kilometrin nopein oli Marjo Venäläinen.
Agustín Velotti
Agustín Velotti (s. 24. toukokuuta 1992 Larroque) on argentiinalainen tennispelaaja. Parhaimmillaan hän on ollut kaksinpelissä ATP-listan sijalla 168 syyskuussa 2013.
Velotti voitti poikien kaksinpeliturnauksen Ranskan avoimissa 2010.
Marko Jantunen
Marko Jantunen (s. 14. helmikuuta 1971 Lahti) on suomalainen jääkiekkohyökkääjä. Hän pelasi suurimman osan urastaan Suomen SM-liigassa ja Ruotsin Elitserienissä. Niiden lisäksi Jantunen pelasi kolme ottelua NHL:ssä.
Jantunen tunnetaan taitavana luistelijana. Muun muassa jääkiekkomaajoukkueen päävalmentaja Jukka Jalonen totesi huippu-urheiluseminaarissa 2011 kiinnostuneensa luistelijoiden kaarteenjälkeisestä vauhdinotosta ja arvioi, että tätä ei Suomessa ole jääkiekon piirissä välttämättä osannut kuin Marko Jantunen, joka ”tuntui kuin lentävän siinä tilanteessa luistimilla”.
SM-liiga ja ulkomaat
Jantunen aloitti uransa Lahden Kiekkoreippaassa ja pelasi ensimmäisen SM-liigakautensa 1990–1991 samassa seurassa, jonka nimi oli kuitenkin vaihtunut Hockey-Reippaaksi. Hän siirtyi kaudeksi 1992–1993 KalPaan. Kauden 1993–1994 hän pelasi TPS:n riveissä voittaen SM-hopeaa sekä SM-liigan maalikuninkuuden 29 maalilla.
TPS-kauden jälkeen Jantunen pelasi kaksi kautta Elitserienin Västra Frölundassa, jossa hän voitti kaudella 1995–1996 Ruotsin-mestaruushopeaa sekä pudotuspelien maali- ja pistekuninkuuden. Syksyllä 1996 hän pääsi pelaamaan kolme NHL-ottelua Calgary Flamesissa. Seura oli varannut Jantusen jo vuonna 1991, kun hän pelasi Hockey-Reippaassa. NHL:n sijaan Jantunen pelasi suurimman osan kaudesta Calgaryn farmijoukkue Saint John Flamesissa AHL:ssä, joten Jantunen palasi Frölundaan kesken kauden. Kauden päätteeksi Jantunen pääsi edustamaan Suomea MM-kotikisoissa. Kaudeksi 1999–2000 Jantunen siirtyi Färjestads BK:hon, jossa hän voitti Ruotsin mestaruuden vuonna 2002 ja hopeaa vuosina 2001 ja 2003.
Kaudeksi 2003–2004 Jantunen siirtyi SM-liigassa pelanneeseen Jokereihin, jossa hän voitti SM-hopeaa vuonna 2005. Kaudeksi 2006–2007 Jantunen palasi kotikaupunkiinsa Lahteen ja Pelicansiin, jossa hän lopetti jääkiekkouransa kauden 2009–2010 jälkeen. Jantunen pelasi SM-liigassa yhteensä 520 ottelua, joissa hän teki pisteet 170+244=414.
Paluu kaukaloon
Jantusen nimi palasi jääkiekkouutisiin alkusyksyllä 2015, kun II-divisioonassa Etelälohkossa pelaava hollolalainen HC Giants ilmoitti Jantusen tehneen sopimuksen seuran kanssa. Jantunen tulee toimimaan pelaaja–valmentajan roolissa ja sopimus onkin osa Jantusen työkokeilua seurassa.
Yksityiselämä
Jantunen on kärsinyt päihdeongelmista, jotka vaikuttivat myös hänen pelaajaurallaan: Kaudella 2005–2006 hänen sopimuksensa Jokereiden kanssa purettiin liiallisen ja toistuvan alkoholin käytön takia. Kaudella 2008–2009 Lahden Pelicans laittoi hänet muutamaksi peliksi sivuun kurinpidollisten toimien takia. Syynä oli runsas alkoholinkäyttö.
Vuonna 2014 Päijät-Hämeen käräjäoikeus tuomitsi Jantusen kolmen kuukauden ehdolliseen vankeuteen rattijuopumuksista ja huumausaineen käyttörikoksista. Jantunen on julkisuudessa kertonut käyttäneensä kokaiinia ja amfetamiinia. Hän on ollut käyttämättä huumausaineita vuoden 2015 syyskuusta saakka käytyään katkaisuhoidossa.
Dobsonin spektrofotometri
Dobsonin spektrofotometrin avulla on mitattu pisimmät aikasarjat otsonin määrän vaihteluista ilmakehässä. Ne ovat tärkeitä nykyisen otsonikadon suuruutta arvioitaessa. Lisäksi perinteisillä, tarkoilla ja luotettavilla mittausvälineillä voidaan kalibroida nykyisiä, satelliittien avulla tapahtuvia otsonimittauksia. Vanhin otsonin mittaussarja on Sveitsistä vuodesta 1925 alkaen. Maailmanlaajuinen otsonin mittausverkosto perustettiin kansainvälisenä geofysiikan vuonna 1957. Nykyään maailmassa on noin sata mittausasemaa, joista monet tekevät säännöllisesti otsonimittauksia Dobsonin spektrofotometrilla.
Marko Jantunen
Yksityiselämä
Hoidon jälkeen Jantunen aloitti opinnot Pajulahden liikuntakeskuksessa ja valmistui liikuntaneuvojaksi vuonna 2018. Nykyään Jantunen on koulutettu päihdetyön ammattilainen. Hän työskentelee Avominne-klinikoilla asiak­kuus­pääl­lik­kö­nä, tekee hoitoonohjauksia, kouluttaa sekä toimii henkilökohtaisena tukihenkilönä.
Jantusella on kaksi poikaa, joista vanhempi, Jonne Jantunen pelaa TuTo Hockeyn edustusjoukkueessa. Markolla on myös toinen poika Jesse Jantunen. Jantusesta ilmestyi syyskuussa 2016 Marko Lempisen toimittama 328-sivuinen kirja Läpi Helvetin (Otava, 2016, ISBN 978-951-130-522-4 ). Jantusesta on tehty elokuva Laitapuolen hyökkääjä (2022).
Dobsonin spektrofotometri
Kehittyneempi versio Dobsonin spektrofotometristä on Brewerin spektrofotometri.
Bernhard Christian Schleep
Bernhard Christian Schleep (4. huhtikuuta 1768 – 27. toukokuuta 1838) oli saksalainen luonnontutkija ja eläintieteilijä.
Carry On (kappale)
”Carry On” on hard rock -yhtye Uriah Heepin kappale vuodelta 1980. Se julkaistiin albumilla Conquest. Kappale julkaistiin singlenä, jonka b-puolena oli kappale ”Been Hurt”.
Bernhard Christian Schleep
Schleep vaikutti Schleswigissä ja julkaisi muutamia eläintieteellisiä kirjoituksia.
Torkkeli Knuutinpoika
thumb|240px|[[Ville Vallgrenin veistämä Torkkeli Knuutinpojan patsas Viipurin entisen kaupunginmuseon edessä.]] Torkkeli Knuutinpoika (myös Tyrgils, ; k. helmikuu 1306 Tukholma) oli ruotsalainen valtaneuvos, joka toimi marskina ja Ruotsin holhoojahallituksen johtavana jäsenenä kuningas Birger Maununpojan alaikäisyyden aikana vuosina 1290–1298. Torkkeli Knuutinpoika syrjäytettiin ja teloitettiin vuonna 1306, kun hän oli joutunut Birger Maununpojan epäsuosioon.
Perinteisen, nyttemmin kyseenalaistetun näkemyksen mukaan Torkkeli Knuutinpoika johti vuonna 1293 Karjalaan suuntautunutta sotaretkeä eli niin sanottua kolmatta ristiretkeä Suomeen ja perusti sen aikana Viipurin linnan karjalaisten aiemman linnoituksen paikalle. Häntä on siksi perinteisesti pidetty koko Viipurin perustajana. 1300-luvulla kirjoitetun Eerikinkronikan kuvaus sotaretkestä mainitsee kuitenkin vain linnan perustamisen. Lisäksi arkeologisten kaivausten perusteella Viipurissa oli karjalainen kauppapaikka jo 900-luvulla.
Nousu valtaan
Torkkeli Knuutinpojan syntymäaikaa ei tiedetä, mutta se lienee aikaisintaan 1250-luvulla. Hänen isänsä oli tuntemattomaan sukuun kuulunut Knut-niminen henkilö. Hänen äitinsä oli todennäköisesti nimeltä tuntematon Birger Jaarlin sisarpuolen Sigtrygg Bobergin tytär, mikä teki hänestä Ruotsin kuningasperheen etäisen sukulaisen. Hänet mainitaan ensimmäisen kerran vuonna 1283 ja hänen tiedetään kuuluneen kuningas Maunu Ladonlukon seurueeseen vuonna 1285 ja olleen valtaneuvos jo vuonna 1288. Samoihin aikoihin hänet myös lyötiin ritariksi. Eerikinkronikassa annetaan ymmärtää Maunu Ladonlukon nimenneen Knuutinpojan kuolinvuoteellaan 1290 alaikäisen poikansa Birger Maununpojan pääholhoojaksi ja eräät toiset lähteet mainitsevat hänet samana vuonna myös drotsina, mutta kumpaakin tietoa on epäilty. Joka tapauksessa hänen tiedetään olleen marski viimeistään elokuussa 1291 ja tuon vuoden aikana hänen asemansa korostui useiden muiden merkkimiesten kuollessa tautiepidemiaan. Knuutinpoika ei liene kuitenkaan vielä tässä vaiheessa ollut holhoojahallituksen johtaja.
Ristiretki Karjalaan
Novgorodilaisten tehtyä kevättalvella 1292 hävitysretken Hämeeseen ruotsalaiset vastasivat tekemällä ensin Karjalaan ja Inkeriin pienemmän vastahyökkäyksen, johon Knuutinpoika tuskin osallistui. Novgorodin kronikka mainitsee ruotsalaisten tehneen kevään 1293 ja kevään 1294 välisenä vuonna uuden retken, jonka aikana he perustivat uuden linnan Karjalaan; sama todetaan Eerikinkronikassa mainitsematta vuotta tai retken johtajaa. Vasta 1400-luvulla elänyt historioitsija Ericus Olai mainitsee Torkkeli Knuutinpojan sekä Västeråsin piispan Peterin vuonna 1293 tehdyn retken alkuunpanijoina. Knuutinpojan tiedetään olleen Tukholmassa saman vuoden helluntain aikoihin, mutta koska hänen toiminnastaan Ruotsissa ei sen jälkeen ole mainintoja ennen vuotta 1295, on hänen oletettu johtaneen retkeä itse. On mahdollista, että Viipurin kohdalla oli jo entuudestaan karjalaisten varustus ja kenties myös suomalaista tai ruotsalaista asutusta, mutta kivisen linnan rakentaminen alkoi joka tapauksessa tämän retken yhteydessä. Ruotsalaiset kävivät myös valtaamassa Käkisalmessa olleen varustuksen, jonka novgorodilaiset kuitenkin valtasivat takaisin jo 1295. Sotaretki nähtiin Ruotsissa ristiretkenä, ja sillä samalla myös varmistettiin Ruotsille jalansija Karjalassa.
Torkkeli Knuutinpoika teki vuonna 1300 uuden sotaretken Neva-joelle. Sen aikana hän rakennutti Neva- ja Ohtajokien väliselle niemelle Maankruunun puuvarustuksen ja jatkoi hävitysretkeä Laatokalle, Inkeriin ja Vatjaan. Maankruunu joutui kuitenkin jo seuraavana vuonna antautumaan novgorodilaisille.
Myöhemmät vaiheet ja kuolema
Kolmannen ristiretken jälkeen Torkkeli Knuutinpoika vakiinnutti asemansa Ruotsin tosiasiallisena johtohenkilönä, jopa Birger Maununpojan täysi-ikäiseksi tulon jälkeenkin. Hän kiristi otettaan kirkosta ja vähensi sen etuoikeuksia, mikä toi hänelle monien ylimysten tuen. Hänen johtamansa holhoojahallitus sääti vuonna 1296 niin sanotun Uplannin lain. Pian vuoden 1300 Nevan retken jälkeen Knuutinpojan asema Ruotsissa kuitenkin heikkeni. Birger Maununpojan ja hänen kahden nuoremman veljensä, herttua Valdemar Maununpojan ja herttua Eerik Maununpojan välille vuosina 1304–1305 syntyneessä valtakamppailussa Torkkeli Knuutinpoika asettui kuninkaan puolelle. Kun herttuat pian sopivat välinsä kuningas Birgerin kanssa, he saivat käännettyä kuninkaan Knuutinpoikaa vastaan. Knuutinpoika yritti turhaan etsiä tukea kirkolta lupaamalla palauttaa sille edellisellä vuosikymmenellä lakkautettuja privilegioita. Kuninkaan luottamuksen menettänyt Torkkeli Knuutinpoika vangittiin joulukuussa 1305 tilallaan Länsi-Götanmaan Lenassa. Hänet tuomittiin kuolemaan ja mestattiin Tukholmassa todennäköisesti 9.–11. helmikuuta 1306 välisenä aikana. Hänet haudattiin Tukholman fransiskaaniluostarin kirkkoon.
Perhe
Torkkeli Knuutinpojan ensimmäinen, vuonna 1303 kuollut puoliso oli mahdollisesti prinsessa Birgitta, joka lienee ollut joko kuningas Birger Maununpojan sisar tai tämän veljen Valdemar Maununpojan tytär. Birgittan kuoltua Knuutinpoika meni vuonna 1303 naimisiin kreivitär Hedwig von Ravensbergin kanssa. Torkkeli Knuutinpojalla oli kaksi tytärtä, joista vanhempi, Kristina (1297–1356) naitettiin Valdemar Maununpojalle. Nuorempi tytär Margareta (k. 1319) oli naimisissa valtaneuvos Knut Folkenpojan kanssa.
Muistaminen
Helsingissä ja Viipurissa olevat Torkkeli-alkuiset paikannimet (kuten Torkkelinmäki ja Torkkelinpuisto) on nimetty Torkkeli Knuutinpojan mukaan. Vuonna 1908 Viipurin vanhalle raatihuoneentorille linnaa vastapäätä pystytettiin Ville Vallgrenin veistämä Torkkeli Knuutinpojan patsas. Se poistettiin paikaltaan neuvostoaikana, mutta palautettiin linnan 700-vuotisjuhlien yhteydessä 1993.
Random Album Title
Random Album Title on deadmau5:n kolmas studioalbumi, joka julkaistiin 2. syyskuuta 2008. Se on artistin läpimurtoalbumi, joka sisältää singlet "Faxing Berlin", "Not Exactly" ja "I Remember" (mukana Kaskade). Kanadassa albumi myi kultaa ja Britaniassa hopeaa.
Kaimaani (elokuva)
Kaimaani oli Italian suosituimpia elokuvia vuonna 2006. Monet tahot epäilivät sen jopa vaikuttaneen Italian vuoden 2006 parlamenttivaaleihin ja edesauttaneen Berlusconin oikeistoliittoutuman häviötä Romano Prodin keskusta-vasemmistolaiselle liittoumalle.
Kana Osafune
Kana Osafune (s. 16. lokakuuta 1989 Osaka) on japanilainen jalkapalloilija.
Jalkapallomaajoukkue
Osafune debytoi Japanin maajoukkueessa tammikuussa 2010. Hän on pelannut 15 maaottelua ja tehnyt niissä kaksi maalia.
Robert Trump
Robert Stewart Trump (26. elokuuta 1948 – 15. elokuuta 2020) oli yhdysvaltalainen yritysjohtaja ja kiinteistökehittäjä sekä Yhdysvaltain 45. presidentin Donald Trumpin nuorempi veli.
Trump työskenteli isänsä Fred Trumpin perustamassa suuryrityksessä Trump Organizationin palveluksessa yhdessä veljensä Donaldin kanssa. Kiinteistökaupan lisäksi hän työskenteli myös yrityssijoittamisen ja kasinotoiminnan aloilla.
Annie Duke
Annie Duke (s. 13. syyskuuta 1965 Concord, New Hampshire) on yhdysvaltalainen pokeriammattilainen. Hän on kaikkien aikojen eniten rahaa ja rahasijoja World Series of Poker -turnauksissa voittanut naispelaaja.
Annie Duke varttui New Hampshiressa, jossa hänen isänsä kirjailija ja kielitieteilijä Richard Lederer opetti St. Paul's Schoolissa. Duken veli Howard Lederer on myös pokeriammattilainen ja sisko Katy Lederer kirjailija ja runoilija. Äiti Rhoda Lederer oli kotiaäitinä 20 vuotta mutta lasten aikuistuttua siirtyi harrastajanäyttelijästä ammattilaiseksi.
Duke opiskeli Columbian yliopistossa pääaineinaan englannin kieli ja psykologia. Hän sai Kansallisen tiedesäätiön stipendin, jolla hän pääsi Pennsylvanian yliopistoon opiskelemaan kognitiivista psykologiaa, erityisesti psykolingvistiikkaa. Duke jätti koulun kesken vuonna 1992 keskittyäkseen perheeseensä ja muutti Columbukseen, Montanaan miehensä Ben Duken kanssa.
Pokeriura
Alkuvuodesta 2004 Duke saavutti huomiota valmennettuaan näyttelijä Ben Affleckia, joka sen jälkeen voitti vuoden 2004 Kalifornian osavaltion pokerimestaruuden. Toukokuussa Annie Duke sai toistaiseksi ainoa WSOP-rannekkeensa voitettuaan 2 000 dollarin omaha hi-lo split -turnauksen. Syyskuussa hän voitti ensimmäisen vuosittaisen World Series of Poker Tournament of Champions -kutsukilpailun ja kaksi miljoonaa dollaria. Turnauksen jälkeen hän oli vieraana Late Show with David Letterman -ohjelmassa.
Annie Duke on kieltäytynyt pelaamasta vain naisille tarkoitetuissa turnauksissa, koska hänen mielestään pokeri on peli, jossa miehillä ja naisilla on yhtäläiset mahdollisuudet menestyä.
Vuonna 2006 GSN:llä oli ohjelma Annie Duke Takes on the World, jossa Duke pelasi amatööripelaajia vastaan. Hän oli myös mukana Poker After Dark -pokeriohjelman ensimmäisellä tuotantokaudella kahdella viikolla.
Elokuussa 2007 Duken pokeriuran turnausansiot ylittivät 3,4 miljoonaa dollaria.
Muuta
Vuonna 2002 Duke muutti Portlandiin, Oregoniin työskennelläkseen ieLogic-yritykselle, joka tuottaa ohjelmistoja internetkasinoille. Annie ja Ben Duke erosivat vuonna 2004. Vuonna 2005 Duke muutti neljän lapsensa kanssa Hollywood Hillsiin, Los Angelesiin. Hän seurustelee näyttelijä-tuottaja Joe Reitmanin kanssa. Joulukuussa 2006 Duke kilpaili NBC:n visailuohjelmassa 1 vs. 100.
Duke osallistui Diili-tositelevisiosarjaan 8. tuotantokaudella ja sijoittui toiseksi kilpailussa.
Joukkosukupuutto
thumb|350px|Fossiileista tunnettujen merieläinsukujen määrä eri aikakausina. Monimuotoisuushuippuja seuraavat romahdukset edustavat joukkosukupuuttoja. Joukkosukupuutto, joukkotuho tai sukupuuttoaalto tarkoittaa hyvin monien eliölajien tai -ryhmien samanaikaista sukupuuttoa. Maan geologisen historian aikana on useissa vaiheissa 50–90 % kerrostumista tunnetuista eliölajeista hävinnyt geologisessa mittakaavassa katsottuna lyhyessä ajassa.
Joukkosukupuuttojen syinä pidetään muun muassa asteroiditörmäyksiä, jättimäisiä tulivuorenpurkauksia, suuria ilmastonmuutoksia, tauteja sekä suuria geologisia muutoksia, jotka yhdistävät mantereita ja sekoittavat eri mantereiden eläimistöjä keskenään. Meren eläimistöä saattaa kuolla merenpinnan korkeuden muutosten takia.
Viisi suurta joukkosukupuuttoa
Suuria joukkosukupuuttoja tunnetaan viisi:
Nykyisin puhutaan myös käynnissä olevasta ihmisen aiheuttamasta kuudennesta joukkosukupuutosta.
Joukkosukupuuttojen välissä on tapahtunut pienempiä joukkotuhoja, joissa alle 30 % lajeista on hävinnyt. Viimeisen 500 miljoonan vuoden aikana on ollut ainakin 54 suurempaa ja pienempää joukkosukupuuttoa.
Perusteellisin tunnettu joukkotuho oli permikauden joukkotuho. Merkittäviä joukkosukupuuttoja ovat myös dinosaurusten tuhoutuminen liitukauden lopulla ja megafaunan tuho viimeisimmän jääkauden päättyessä.
Mahdollisia aiheuttajia
Hyvin suuri asteroiditörmäys on tuhoisa, koska se paineaallon, kuumuuden aiheuttamien metsäpalojen, mahdollisen hyökyaallon ja muiden välittömien tuhojen lisäksi pimentää ilmaan nostamallaan tuhkapölyllä Auringon kuukausiksi, jopa vuosiksi.
Ilmastonmuutokset ja ilmaston kylmenemisestä seuranneet jääkausijaksot voivat aiheuttaa joukkosukupuuttoja esimerkiksi alentamalla merenpinnan tasoa. Muita syitä ovat saattaneet olla ilmakehän ja meriveden kemiallisen koostumuksen vaihtelu ja syvän meren happikato. Merenpohjasta tai ikirouta-alueilta vapautuvaa metaania on pidetty yhtenä mahdollisena joukkosukupuuttojen aiheuttajana.
Muutamat paleontologit ovat väittäneet joukkosukupuuttojen toistuneen säännöllisesti 26 miljoonan vuoden välein. Syyksi on esitetty Aurinkoa kiertävää hypoteettista Nemesis-tähteä, joka säännöllisin väliajoin joutuisi Oortin pilveen ja häiritsisi komeettojen kiertoliikettä niin, että niitä tällöin joutuisi tavallista enemmän aurinkokunnan sisäosiin, jolloin jotkin niistä saattavat törmätä Maahankin.
Colleen Moore
Colleen Moore (alk. Kathleen Morrison; 19. elokuuta 1899 Port Huron, Michigan – 25. tammikuuta 1988 Paso Robles, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen näyttelijä ja yksi mykkäelokuvan aikakauden valovoimaisimmista tähdistä. Hän teki osaltaan kuuluisaksi polkkatukan, lyhyen hiustyylin.
Moore oli lapseton ja naimisissa kaikkiaan neljä kertaa. Hän julkaisi kaksi omaelämäkertakirjaa 1960-luvulla. Moore kuoli syöpään 88-vuotiaana. Hänellä on elokuvaurastaan tähti Hollywood Walk of Famella osoitteessa 1551 Vine Street.
Lapsuus ja nuoruus
Kathleen Morrison syntyi Port Huronin kaupungissa Michiganissa Charles R. ja Agnes Kelly Morrisonin esikoiseksi. Hänellä oli yksi nuorempi veli Cleve Moore (1904–1954). Cleve näytteli sisarensa kanssa parissa elokuvassa. Kathleenin kasvaessa perhe muutti usein; ensin Michiganin sisäpuolella ja myöhemmin Atlantaan, Georgiaan, missä he asuivat kaikkiaan kolmessa eri osoitteessa vuosina 1908–1910. He asuivat alle vuoden ajan myös Warrenissa, Pennsylvaniassa. Vuonna 1911 perhe asettui asumaan Tampaan, Floridaan.
Moore otti ensimmäisen askeleensa Hollywoodiin 15-vuotiaana, kun hänen setänsä järjesti koekuvauksen elokuvaohjaaja D. W. Griffithin kanssa. Kathleenin nuoruuden intohimoja olivat nuket ja elokuvat; molemmilla oli merkittävä rooli hänen myöhemmässä elämässään.
Ura
Mooren ensimmäiset elokuvaosat olivat lähinnä pieniä näyttäytymisiä ja statistin tehtäviä mykkäelokuvissa, kuten westerneissä. Hän sai sopimuksen Griffithin Triangle-Fine Arts -yhtiön kanssa sillä ehdolla, että läpäisi näkötestin (Moore kärsi heterokromiasta, hänen toinen silmänsä oli sininen ja toinen ruskea), jonka tarkoituksena oli varmistaa, ettei hänen tilastaan olisi haittaa lähikuvissa. Mooren eriväriset silmät läpäisivät testin, ja hän lähti Chicagosta Hollywoodiin äitinsä ja isoäitinsä saattamana. Moore kertoi myöhemmin tästä ajasta: – "Minut oltiin lähettämässä Hollywoodiin – ei sen takia että kukaan siellä olisi pitänyt minua hyvänä, vaan yksinkertaisesti tehdäkseen vastapalveluksen."
Hän alkoi saada sivuosia sopimusyhtiön elokuvista, jotka vähitellen veivät häntä suuren yleisön tietoisuuteen. The Bad Boy oli ensimmäinen elokuva, jossa Mooren nimi mainittiin alkuteksteissä. Triangle-Fine Arts meni konkurssiin muutaman elokuvan jälkeen, ja Moore joutui etsimään uutta elokuvasopimusta Hands Up! -elokuvan kela mukanaan.
Ensimmäisen merkittävän elokuvansa Little Orphant Annie Moore teki Selig Polyscope -yhtiölle, joka kuitenkin meni konkurssiin. Elokuva osoittautui silti menestykseksi, samoin kuin sitä edeltänyt A Hoosier Romance, jossa Moore myös esiintyi. Niiden jälkeen Moore teki lähinnä western- ja baseball-elokuvia muun muassa Paramount Picturesille ja Fox Film Corporationille.
Vuosi 1922 oli erityisen tapahtumarikas Moorelle. Hänet valittiin WAMPAS Baby Starsiksi New Yorkissa tunnustuksena hänen kasvavalle suosiolleen. Lisäksi hän tapasi ensimmäisen aviomiehensä, tuottaja John McCormickin, ja he menivät kihloihin. Samana vuonna Moore julkaisi myös kaikkiaan viisi elokuvaa.
Tähti Mooresta tuli 1920-luvulla, kun ensi-iltoihin tulivat ajan suuret menestyselokuvat Balettirottia, Miestä metsästämässä!, Nykyaikaista nuorisoa, Siveyden valvoja ja Erämaan kukka. Moore oli allekirjoittanut sopimuksen First National Picturesin kanssa vuonna 1923 – tämä yhtiö teki Mooresta supertähden. Elokuvat olivat pääosin flapper-komedioita, joihin Moore kuitenkin väsyi myöhemmin. Haastavampi rooli oli musikaalielokuvassa Sally (1925), josta tuli menestys sekä elokuva Elon seikkailut, jossa Moore kokeili kykyjään dramaattisessa roolissa.
Elon seikkailut oli yleisömenestys, ja sen ulkomaiden ensi-iltakiertue Euroopassa oli suunniteltu samalle ajankohdalle kuin Irene-komedian kuvaukset, jossa Moorella oli pääosa. Moore näki kiertueen ainutlaatuisena tilaisuutena viettää aikaa aviomiehensä, tuottaja John McCormickin kanssa. Molemmat omistautuivat uralleen, ja hektiset aikataulut estivät heitä viettämästä laatuaikaa yhdessä. Mooren yhtenä tavoitteena oli perustaa perhe, mutta hän loukkasi niskansa kuvatessaan Erämaan kukkaa. Elokuvan tuotanto pantiin jäihin, kun Moore vietti kuusi viikkoa vuoteenomana. Toivuttuaan hän kuvasi filmin loppuun ja lähti Eurooppaan voittoisalle ensi-iltakiertueelle.
Mooren seuraava elokuva oli Me nykyaikaiset, jota kuvattiin Englannissa. Komedia oli mukaelma elokuvasta Nykyaikaista nuorisoa englantilaisessa perspektiivissä. Sitä seurasivat komediaelokuvat Irene ja Siivoojatytöstä filmitähdeksi, jossa esiintyi cameoroolissa koomikko Harry Langdon. Vuonna 1926 Moore kuvasi elokuvan Sen täytyy olla rakkautta!, joka oli romanttinen komedia dramaattisella pohjavireellä. Edelliselle vuosisadalle sijoittuva Katutanssijatar ilmestyi 1927. Siinä Moore tulkitsi urheaa nuorta tanssijaa Lontoon Limehousen alueelta. Elokuva perustui Thomas Burken romaaniin ja se kuvattiin San Franciscon Chinatownissa. Romaanin surullisen lopun ei uskottu elokuvassa toimivan onnellisen lopun tavoin, mutta molemmat versiot kuvattiin. Yleisö piti kuitenkin enemmän surullisesta lopusta. Elokuvassa Moore tanssi osan kohtauksistaan itse.
Vuonna 1927 julkaistiin New Yorkissa kuvattu Halloo tyttö, joka oli eräänlainen ohuesti peitetty Tuhkimo-tarina. Samana vuonna Moore erosi studiostaan samaan aikaan kun hänen miehensä yllättäen lopetti. Huhujen mukaan McCormick olisi saanut potkut alkoholisminsa takia, ja että Moore lähti houkutellakseen miehensä takaisin asemaansa studiolla. Se toimi, ja McCormickista tuli vaimonsa ainoa tuottaja. Mooren suosio salli hänen tuotantojensa olevan hyvin suuria ja runsaita. Ensimmäisen maailmansodan draama Syreenien kukkiessa oli yksi ajan suurimpia tuotantoja. Se oli miljoonan dollarin elokuva, joka palautti kuukausissa jokaisen siihen käytetyn pennin. Ennen elokuvan ensi-iltaa Warner Bros. -yhtiö oli ottanut hallintaansa First Picturesin, eikä se ollut kiinnostunut ylläpitämään Mooren sopimusta ennen kuin näkisi Syreenien kukkiessa -elokuvan pyöreät katsojaluvut. Ilmestyttyään elokuva oli niin suuri hitti, että Moore onnistui säilyttämään sopimuksensa ehdot ja hänen miehensä John työnsä tuottajana. Elokuvan valmistumisen aikaan Moore oli suosionsa huipulla, ja hän sai parhaimmillaan yli 10 000 ihailijakirjettä viikossa.
Uran loppu
Elokuva-alan mullistaneen uutuuden, äänielokuvien, kynnyksellä vuonna 1929 Moore piti tauon näyttelemisestä. Erottuaan John McCormickista vuonna 1930, hän meni naimisiin merkittävän newyorkilaisen pörssimeklari Albert Parker Scottin kanssa. Pariskunta asui ylellisessä kodissaan Kalifornian Bel Airissa, jossa he isännöivät juhlia ja kannattivat Yhdysvaltain olympiajoukkuetta, erityisesti purjehdusjoukkuetta, vuoden 1932 kesäolympialaisten aikana.
Erottuaan Scottista vain kahden avioliittovuoden jälkeen vuonna 1934 Moore palasi Hollywoodiin. Hän esiintyi kolmessa äänielokuvassa, jotka eivät menestyneet halutusti jolloin hän jäi kokonaan eläkkeelle näyttelemisestä. Hänen viimeinen roolinsa oli toisintoversiossa elokuvasta Tulipunainen kirjain. Hän avioitui kolmannen kerran leskeksi jääneen Homer Hargraven kanssa ja kasvatti tämän lapsia edellisestä liitosta (Moore oli itse lapseton), ja säilytti heihin elinikäisen ja läheisen suhteen. Moore pysyi myös hyvinä ystävinä elokuvauransa aikaisten kollegojen, kuten King Vidorin ja Mary Pickfordin kanssa.
Yksityiselämä
Seuraavina vuosikymmeninä Mooren julkiset esiintymiset rajoittuivat lähinnä esiintymisiin filmifestivaaleilla. Hän oli myös arvokas haastateltava, joka oli aina halukas puhumaan Hollywood-urastaan. Vuonna 1968 Moore julkaisi omaelämäkerran Silent Star. Moore pysyi naimisissa Hargraven kanssa tämän kuolemaan vuonna 1965 saakka. Hän meni naimisiin vielä vanhalla iällä vuonna 1983 Paul Maginotin kanssa, ja liitto kesti tammikuuhun 1988 asti, jolloin Moore kuoli syöpään 88-vuotiaana kotonaan Kalifornian Paso Roblesissa.
David Savard
David Savard (s. 22. lokakuuta 1990 St. Hyacinthe, Quebec) on kanadanranskalainen jääkiekkopuolustaja, joka pelaa NHL-joukkue Montreal Canadiensissa. Hänet varasi vuoden 2009 varaustilaisuuden neljännellä kierroksella Columbus Blue Jackets. Hän on maailmanmestari vuodelta 2015.
Peliura
Savard pelasi junioriliiga QMJHL:ssä neljä kautta, joukkueinaan Baie-Comeau Drakkar ja Moncton Wildcats, vuosina 2007–2010. Hänet palkittiin QMJHL:n parhaana puolustajana ja parhaan puolustavana puolustajana kaudella 2009–2010.
Kauden 2013–2014 Savard pelasi Columbuksen kokoonpanossa. Kauden päätteeksi 5. heinäkuuta 2014 Savard allekirjoitti kahden vuoden jatkosopimuksen Blue Jacketsin kanssa.
Huhtikuussa 2021 Blue Jackets kauppasi Savardin Tampa Bay Lightningiin vaihdossa ensimmäisen kierroksen varausvuoroon vuoden 2021 varaustilaisuudessa ja kolmannen kierroksen varausvuoroon vuoden 2022 varaustilaisuudessa.
Heinäkuussa 2021 Savard teki vapaana agenttina Montreal Canadiensin kanssa nelivuotisen ja yhteensä 14 miljoonan dollarin arvoisen sopimuksen.
Matti K. Viljanen
Matti Kustaa Viljanen (s. 1. kesäkuuta 1946 Siikainen) on suomalainen professori ja Turun yliopiston vararehtori. Hän on toiminut Turun yliopiston bakteeriopin ja serologian vs. professorina vuodesta 2001 vuoteen 2003. Vuodesta 2003 lähtien Viljanen on toiminut yliopiston bakteriologian professorina ja vuodesta 2004 lähtien yliopiston vararehtorina.
Ialysos
Ialysos oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) Rhodoksen (nyk. Ródos) saarella Kreikassa. Se sijaitsi saaren pohjoisosassa nykyisen Filérimos-kukkulan alueella lähellä nykyistä Ialysóksen kaupunkia.
Matti K. Viljanen
Viljanen on tutkimusalana ovat olleet bakteriologia, lääketieteellinen mikrobiologia ja immunologia. Hän on julkaissut yli 220 alkuperäisjulkaisua tai katsausta. Hänelle myönnettiin professorin arvonimi vuonna 1998.
Ialysos
Historia
Ialysoksen alue on ollut asuttu jo esihistoriallisella ajalla. Nykyisen Ialysóksen kaupungin läheltä on löydetty jäänteitä minolaisen ajan asutuksesta. Läheisiltä kukkuloilta on puolestaan löydetty mykeneläisaikaisia hautoja. Varhaisin kirjallinen maininta kaupungista on Homeroksen Iliaan laivaluettelossa, jossa se mainitaan yhtenä kaupungeista, joka lähetti joukkoja Troijan sotaan. Esihistoriallisen Ialysoksen oletetaan olleen merkittävä satama ja kauppapaikka, joka toimi välittäjänä Manner-Kreikan mykeneläisen kulttuurin ja Anatolian välillä.
Vuonna 408 eaa. Ialysos oli perustamassa muiden saarten kaupunkien tavoin uutta Rhodoksen kaupunkia, joka tehtiin yhteisrhodoslaiseksi kauppa- ja satamapaikaksi (synoikismos) saaren pohjoiskärkeen aivan Ialysoksen lähelle. Tämän jälkeen Ialysos menetti merkitystään ja taantui, sillä oletettavasti suuri osa sen asukkaista muutti uuteen kaupunkiin.
Harrastelija-arkeologit Auguste Salzmann ja Alfred Biliotti löysivät vuonna 1876 Ialysoksen nekropolin. Paikalta tehdyistä löydöistä useimmat päätyivät Louvreen Pariisiin ja British Museumiin Lontooseen. Ialysoksen akropoliin arkeologiset kaivaukset aloittivat italialaiset arkeologit vuosina 1914 ja 1923–1926. Italialaiset myös suorittivat alueella kunnostustöitä.
Rakennukset ja löydökset
Ialysoksen akropolis eli linnavuori ja yläkaupunki sijaitsi nykyisellä Filérimos-kukkulalla, joka sijaitsee noin kaksi kilometriä etelään nykyisestä Ialysóksesta ja noin kymmenen kilometriä lounaaseen nykyisestä Ródoksen kaupungista. Alakaupunki sijaitsi akropoliin ympärillä. Ialysoksen oletetaan olleen suhteellisen suurikokoinen kaupunki. Kaupungista itsestään on kuitenkin tehty suhteellisen vähän arkeologisia löytöjä. Pääosa löydöistä on alempaa esihistoriallisten hautausmaiden alueelta.
Akropolis
pienoiskuva|220px|Athene Poliaan temppelin raunioita Filérimos-kukkulalla.
Athene Poliaalle omistettu temppeli rakennettiin alun perin klassisella kaudella ja uudelleen hellenistisellä kaudella 200- tai 100-luvulla eaa. Temppeli oli amfiprostyyli tetrastyylitemppeli, eli sen kummassakin päässä oli neljä pylvästä, ja se edusti doorilaista tyyliä (toisen teorian mukaan se olisi kuitenkin ollut heksastyylitemppeli, eli sen päissä olisi ollut kuusi pylvästä). Temppelissä oli pronaos, naos eli cella ja opisthodomos. Temppelistä on säilynyt sen perustuksia sekä pylväiden ja seinien osia. Naoksessa on säilynyt kulttipatsaan jalusta. Jossain vaiheessa temppeliin liitettiin myös Zeus Polieuksen kultti. Varhaiskristillisellä kaudella 400- tai 500-luvulla jaa. temppelin paikalle rakennettiin basilikakirkko, 900-luvulla yksilaivainen kupolilla varustettu kirkko ja frankkivallan aikana 1300–1400-luvuilla kirkon yhteyteen luostari. Luostari kunnostettiin italialaisvallan aikana 1900-luvun alkupuolella.
Temppelin yhteydestä on löydetty votiivilahjakuoppa, josta on löydetty suuri määrä pieniä figuriineja sekä muita savisia ja metallisia esineitä 800–400-luvuilta eaa. Akropoliin rinteessä temppelin eteläpuolella oli lähdekaivorakennus, jonka julkisivussa oli kuusi kalkkikivistä doorilaista tyyliä edustanutta pylvästä. Se rakennettiin 300-luvun eaa. lopulla. Siihen kuului suuri vesisäiliö ja vesijohtoverkosto. Italialaiset kunnostivat myös osan lähdekaivorakennuksesta. Kukkulan itäosassa on bysanttilaisaikaista linnoitusmuuria, jonka rakentamiseen on käytetty muun muassa Athenen temppelin kiviä.
pienoiskuva|220px|Mies kahden hevosen vetämissä vaunuissa, mykeneläisaikainen terrakottaesine haudasta 5, LH IIIB2-C1 (n. 1200 eaa.). British Museum.
Muut löydöt
Mykeneläisen kauden hautalöydöt on tehty Makriá Vounára ja Móschou Vounára -nimisiltä kukkuloilta. Haudat ovat pääosin kammiohautoja ja ajoittuvat LH IIB – LH IIIC -kausille noin vuosiin 1700–1400 eaa. Huomattava osa löydetystä mykeläisen ajan keramiikasta on peräisin Manner-Kreikasta, mikä kertoo kauppayhteyksistä.
Ialysokseen kuuluneen Kastanioin demoksen alueelta kaupungista lounaaseen on löydetty Apollon Erethimiokselle omistetun temppelin rauniot. Ne sijaitsevat nykyisin Thólos-nimellä (nimestä Theólogos) tunnetussa paikassa. Temppeli rakennettiin 400-luvulla eaa. ja säilyi käytössä roomalaiselle kaudelle saakka. Temppeli edusti doorilaista tyyliä ja sen päädyssä oli kaksi pylvästä. Lähellä oli teatteri.
Ialysoksesta tehdyt esinelöydöt ovat Ródoksen arkeologisessa museossa.
Rižskajan metroasema (Kalužsko-Rižskaja)
Rižskaja on yksi Moskovan metron asemista. Se avattiin 1. toukokuuta 1958.
Henri Pirenne
Henri Pirenne oli belgialainen historioitsija ja historian professori. Hän tuli tunnetuksi vakivallattomasta vastarinnasta, jota hän osoitti, kun saksalaiset valloittivat Belgian ensimmäisen maailmansodan aikana.
Nykyisin Henri Pirenne on tunnettu kolmesta Euroopan historialle keskeisestä asiasta, jotka ovat tulleet tunnetuksi Pirennen teeseinä. Ne ovat keskiajan alkamisajankohta, näkökulma Belgian keskiaikaan ja keskiajan kaupunkien historia.
Pirennen teesit
Ollessaan saksalaisten vankina ensimmäisen maailmansodan aikana Henri Pirenne kehitteli kuuluisat teesinsä, jotka hän julkaisi vuosien 1922 ja 1923 aikana. Hänen loppuelämänsä kului näiden teesien todistelussa. Hänen tunnetuin teoksensa asian tiimoilta, Mahomet et Charlemagne, julkaistiin vuonna 1935.
Keskiajan alku
Perinteisesti historioitsijat sijoittivat keskiajan alun Roman valtakunnan hajoamiseen 400-luvulla. Tätä teoriaa kehitteli erityisesti historioitsija Edward Gibbon 1700-luvun lopulla. Pirenne kyseenalaisti, olivatko germaanibarbaarien valloitukset Rooman lopun syy ja hän kyseenalaisti myös näkemyksen, että Rooman keisarius olisi päättynyt yleisesti Euroopassa vuonna 476. Hän korosti voimakkaasti Rooman välimerellisen talouden jatkumista myös barbaarien invaasion jälkeen ja että Rooman tapa hoitaa toimintoja ei suinkaan muuttunut välittömästi Rooman lopun jälkeen. Barbaarit olivat tulleet Roomaan, ei suinkaan tuhotakseen sen, vaan ottaakseen osan sen tuottamasta hyödystä ja he halusivatkin säilyttää roomalaisen elämänmuodon.
Keskiajan kaupungit
Pirenne väitti, että kaupungit nousivat ainoastaan kansainvälisen kaupan vaikutuksesta. Koska kaupankäynti Välimerellä oli jatkunut germaanivalloituksista ja Rooman hajoamisesta huolimatta, kaupunkielämä jatkui merovingikaudella suurimmassa osassa Galliaa. Arabien Länsi-Välimeren valloitusten vuoksi kansainvälinen kauppa romahti 700-luvun alussa, joten Pirennen mukaan myös kaupungit katosivat. Pirenne määritteli kaupungin tarkoittamaan sellaista kaupan ja teollisuuden paikkaa, jolla oli kunnollinen paikallishallinto. Joitakin kutistuneita linnoitettuja civitaksia säilyi karolingiaikoihin, mutta ne olivat vain kirkollisen hallinnon keskuksia. Pirennen määritelmän mukaista kaupunkielämää niihin syntyi vasta 900-luvulla, kun kauppa elpyi. Tällöin vanhojen civitaksien liepeille, niiden muurien ulkopuolelle ja uusien linnoitusten (castra) juurelle syntyi uutta kaupunkiasutusta (suburbia).
HMAS Melbourne (R21)
Alus oli palveluksessa ollessaan Australian laivaston lippulaiva. Se ei ampunut yhtään laukausta sotatoimissa palveluskäytössä. Aluksella oli vain toissijainen, ei-sotiva rooli Indonesian–Malesian konfliktissa ja Vietnamin sodassa.
Tilaus ja valmistus
pienoiskuva|vasen|HMAS Melbourne elokuussa 1956. Britannian kuninkaallisen laivaston Majestic-luokan nimikkoaluksen köli laskettiin 15. huhtikuuta 1943 Vickers-Armstrongin telakalla Barrow-in-Furnessissa, ja alus laskettiin vesille 28. helmikuuta 1945 nimellä HMS Majestic. Japanin antautumisen päättäessä toisen maailmansodan aluksen rakennustyöt keskeytettiin, kunnes Australian hallitus osti sen vuonna 1949. Oston yhteydessä oli päätetty ottaa käyttöön uutta lentotukialustekniikkaa aluksen rakenteissa, ja Melbournesta tuli USS Rangerin jälkeen kolmas lentotukialus, jossa oli 5,5 asteen kulmassa runkoon nähden oleva lentokansi. Viivästykset rakennustöissä ja uuden teknologian integroimisessa aiheuttivat sen, että alus tuli palveluskäyttöön vasta 28. lokakuuta 1955.
Palvelus
pienoiskuva|vasen|[[Douglas A-4 Skyhawk|A-4 Skyhawk laukaistaan Melbournen höyrykatapultilla vuonna 1976.]] Melbourne kastettiin 28. lokakuuta palvelukseen otettaessa kumminaan Sir Thomas Whiten puoliso. Aluksen ensimmäisenä päällikkönä oli Galfrey G. O. Gatacre. Ensimmäisenä alukselle laskeutui Whirlwind-helikopteri 6. joulukuuta, ja ensimmäiset lentokoneet Hawker de Havilland Sea Venom ja Fairey Gannet Englannin kanaalissa tehtyjen koeajojen aikana. Vastaanottotestien päätyttyä alus lähti Glasgow'sta 11. maaliskuuta 1956 Australiaan kannellaan 808 laivueen Sea Venomit sekä 817 ja 817 laivueiden Gannet-sukellusveneidentorjuntakoneet.
Vukovar-Syrmia
Vukovar-Syrmia (Vukovarsko-srijemska županija) on piirikunta Itä-Kroatiassa, Slavonian suuralueella. Se on Kroatian itäisin piirikunta. Vukovar-Syrmian hallintokeskus on Vukovar. Muita kaupunkeja piirikunnassa ovat Vinkovci, Županja, Ilok ja Otok. Vukovar-Syrmiassa asui vuoden 2018 arvion mukaan 152 494 asukasta. Vuosina 2011–2018 väkiluku laski 15,1 prosenttia. Piirikunnan pinta-ala on 2 454 neliökilometriä. pienoiskuva|vasen|Piirikunnan hallintokeskuksessa [[Vukovarissa näkyvät vielä selvästi Kroatian sodan jäljet.]]
HMAS Melbourne (R21)
Palvelus
Melbourne oli osallisena kahdessa vakavassa yhteentörmäyksessä liittoutuneiden sota-alusten kanssa. Illalla 10. helmikuuta 1964 Daring-luokan hävittäjä HMAS Voyager muutti kurssia, osui Melbournen keulaan ja upposi. 82 Voyagerin miehistönjäsentä sai surmansa ja törmäyksen johdosta järjestettiin kaksi tutkintaa.
Toinen yhteentörmäys tapahtui varhain aamulla 3. kesäkuuta 1969, kun Allen M. Sumner -luokan hävittäjä USS Frank E. Evans törmäsi Melbourneen ja upposi samankaltaisissa olosuhteissa. Melbourne leikkasi törmäyksessä USS Frank E. Evansin kahtia. Evansin keulaosa upposi muutamassa minuutissa. 74 Yhdysvaltain laivaston miehistön jäsentä sai surmansa, ja tapauksen johdosta järjestettiin molempien osapuolten yhteinen tutkinta.
Melbournen korvaavaksi alukseksi oli suunniteltu 1980-luvun alussa Italian laivaston Garbaldi-luokan tyyppinen alus, ja sittemmin Kuninkaallisen laivaston HMS Invincible, joka kuitenkin palautettiin palveluskäyttöön Falklandin sodan syttymisen vuoksi. Melbourne poistui 30. toukokuuta 1982 palveluskäytöstä, jolloin se siirrettiin reserviin odottamaan päätöstä kohtalostaan. Melbourne myytiin vuonna 1985 Kiinaan romutettavaksi. Sitä ei kuitenkaan romutettu, vaan kansan vapautusarmeija tutki alusta oman lentotukialuksen kehittämiseksi ja omien lentäjien koulutuksessa lentotukialustoimintaan.
Ultima Online
Ultima Online (yleisesti UO) on Origin Systemsin kehittämä ja Electronic Artsin julkaisema MMORPG, joka on julkaistu vuonna Windowsille. Peli kuuluu Ultima-pelisarjaan.
Kuvakulma on viistosti lintuperspektiivistä, valinnan mukaan joko kaksi- tai kolmiulotteisin hahmoin. Shardeiksi kutsutut pelipalvelimet käynnistettiin 1997 ja ovat edelleen toiminnassa.
Shardien emulointi
Virallisten palvelimien lisäksi on noussut lukemattomia pelaajien vetämiä omia shardeja, jotka käyttävät usein keskenään samaa ohjelmistopohjaa, omin skripti-muunnoksin. Suosituimmat emulaattorit ovat POL ja RunUO, joista viimeinen ajan tasalla oleva emulaattori on POL, joka tukee myös uusimpia lisäosia kuten High Seas. Palvelimien laillisuus on usein kyseenalaistettu; toiminta on kuitenkin todettu lailliseksi, kunhan pelaamisesta ei veloiteta.
Player vs Player
Kun peli julkaistiin siinä voitiin taistella missä ja ketä vastaan tahansa, paitsi kaupungeissa joissa on ns. "Guardzone" eli vartoitu alue jonka sisällä hyökkääminen aiheuttaa ylivoimaisten NPC vartioiden ilmestymisen paikalle.
Myöhemmin lisäosan yhteydessä maailma jaettiin kahteen osaan, Trammeliin ja Feluccaan, joista ensimmäinen on täysin rauhoitettu PvP:ltä ja toinen samanlainen kuin alkuperäinen julkaisussa ollut maailma jossa PvP on sallittua. Vaihto maailmasta toiseen onnistuu mm. porttien ja riimukivien avulla.
Kun pelaaja kuolee PvP maailmassa, kaikki repussa ja päällä olevat tavarat voidaan poimia kuolleesta ruumiista. Pelin mainesysteemi seuraa pelaajan rikkomuksia ja pahentaa pelaajan mainetta sen mukaan miten hän tappaa toisia pelaajia ja varastaa näiltä. Esim. ruumiilta varastaminen tekee pelaajasta rikollisen jonka kimppuun voi hyökätä ilman seuraamuksia (jota, kuten varastamista eläviltäkin, osittain käytetään houkuttelemaan kokemattomia pelaajia käymään kokeneiden "murhaajien" kimppuun huonoin seurauksin).
Kun pejaajan rikollis-status putoaa liian alhaiseksi, ei hänellä ole enää asiaa kaupunkiin tai minnekään missä NPC-vartioita liikkuu.
Kehitys
Peli suunniteltiin hiekkalaatikoksi ilman rajoituksia. Pelissä oli mukana myös toimintoja nimenomaan harmin aiheuttamista varten. Tämä johti havaintoihin ihmisten käytöksestä ja mitä enemmän ihmisille antoi mahdollisuuksia sitä vaikeampaa oli hallita asioita. Kehittäjät ennakoivat tiettyjen sanojen esiintymistä pelinsisäisessä keskustelussa ja ottivat siitä aikaa.
Pelin kehittäjät toimivat vaikeissa crunch time -oloissa kehityksen aikana. Pelin kehityksessä oli 64 henkilöä, joka laski kahdeksaan henkilöön julkaisun jälkeen. Peli tuotti tuolloin noin 30 miljoonaa dollaria vuodessa. Kiirehdityn epävakaan julkaisun jälkeen kehittäjät työskentelivät ongelmien ratkomisessa ja toivat sääntöjä pelimaailmaan osana ratkaisua palauttaa pelaajien luottamus. Peliin tuotiin myös henkilöitä, jotka toimivat sen poliiseina. Vapaus oli keskeinen osa pelin toimintaa kunnes tuli ilmeiseksi, että tiettyä käyttäytymistä oli rajoitettava.
Ann Sheridan
Ann Sheridan (oik. Clara Lou Sheridan 21. helmikuuta 1915 Denton, Texas – 21. tammikuuta 1967 Los Angeles, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen näyttelijätär.
Hän aloitti elokuvauransa 1930-luvun puolivälissä. Hänen uransa tunnetuimpia elokuvia ovat mm. Likakasvoiset enkelit (Angels with Dirty Faces, 1938), Lännen valloittajat (Dodge City, 1939), Costa Rican sankari (Torrid Zone, 1940), He ajavat öisin (They Drive by Night, 1940), Hän, joka tuli päivälliselle (The Man Who Came to Dinner, 1942) ja Renkaita vedessä (Kings Row, 1942), Elokuun taivaan alla (Shine On, Harvest Moon, 1944) ja Olin mies-sotamorsian (I Was a Male War Bride, 1949). Hänellä oli kaunis lauluääni ja hän lauloikin joissain elokuvissa. Hänen tunnetuimmat kappaleensa ovat aikansa hitit "Nora Prentiss" ja "The Unfaithful", kumpikin vuodelta 1947. Hän on saanut urastaan tähden Hollywood Walk of Famelle.
Sheridan oli naimisissa kolme kertaa ja hänellä ei ollut lapsia. Hän kuoli syöpään vain 51-vuotiaana.
Le Lion rouge
Pincez tous vos koras, frappez les balafons (”Näppäilkää koorianne, lyökää balafoneja”) on Senegalin kansallislaulu. Laulu otettiin käyttöön maan itsenäistyessä vuonna 1960. Laulun on sanoittanut kuuluisa afrikkalainen kirjailija ja Senegalin myöhempi presidentti Léopold Sédar Senghor. Sen on säveltänyt Herbert Pepper, joka myös sävelsi Keski-Afrikan tasavallan kansallislaulun ”La Renaissance”. Laulussa mainitut korat ovat harppumaisia soittimia, balafonit taas afrikkalaisia ksylofoneja.
Musta taide
Musta Taide on kirjankustantamo, joka on erikoistunut suomalaisen valokuvataiteen julkaisemiseen. I. K. Inha sanoi valokuvausta mustaksi taiteeksi, ja yrityksen nimi on peräisin siitä. Yritys aloitti julkaisutoiminnan vuonna 1990.
Musta Taide on saanut kustantamona Suomen Taideyhdistyksen kirjallisuuspalkinnon 2008.
Vuonna 2012 Musta Taide siirtyi Aalto-yliopistolle osaksi Aalto Arts Booksia, ja vuonna 2016 se siirtyi Maahenki-kustantamolle.
Sounds of Silence
Sounds of Silence on Simon & Garfunkelin toinen studioalbumi, joka julkaistiin 17. tammikuuta 1966. Se sisältää muun muassa suuret hitit "The Sound of Silence" ja "I Am a Rock".
Albumi nauhoitettiin joulukuussa 1965 CBS-studioilla Nashvillessä, Tennesseessä ja Los Angelesissa, Kaliforniassa. Tuottajana toimi Bob Johnston. Kappaleet "I Am a Rock", "Leaves That Are Green", "April Come She Will", "A Most Peculiar Man" ja "Kathy's Song" oli julkaistu alun perin Paul Simonin ensimmäisellä sooloalbumilla The Paul Simon Songbook (1965). Lisäksi "The Sound of Silence" sisältyi täysin akustisena versiona duon debyyttialbumille Wednesday Morning, 3 A.M. (1964).
Olli Urponen
Olli Juhani Urponen (s. 30. marraskuuta 1934 Salla) on suomalainen juristi ja poliisi, joka toimi poliisiylijohtajana 1. helmikuuta 1983 – 31. joulukuuta 1997.
Sounds of Silence
Sounds of Silence julkaistiin myös osana Simon & Garfunkel Collected Works -kokoelmaa.
Olli Urponen
Itäisessä Sallassa syntynyt Urponen kävi koulunsa Rovaniemellä. Hän valmistui Helsingin yliopistosta oikeustieteen kandidaatiksi vuonna 1963 ja sai varatuomarin arvon vuonna 1967. Urponen toimi nimismiehenä Kolarissa vuosina 1963–1967, Sallassa vuosina 1967–1968 ja Kemijärvellä vuosina 1968–1974, sisäministeriön poliisiosaston hallinnollisen toimiston toimistopäällikkönä vuosina 1974–1980 sekä poliisiylitarkastajana vuosina 1980–1983. Sotilasarvoltaan Urponen on reservin yliluutnantti.
Sounds of Silence
Vuonna 2012 albumi valittiin mukaan Yhdysvaltain kongressin kirjaston National Recording Registry -kokoelmaan, johon kootaan esteettisesti, historiallisesti tai kulttuurisesti merkittäviä yhdysvaltalaisia äänitteitä.
Olli Urponen
Poliisiylijohtajana hän oli julkisuudessa muun muassa vuoden 1986 Mikkelin panttivankidraaman vuoksi. Hän jäi eläkkeelle vuoden 1998 alussa.
Sounds of Silence
Kappaleet
A-puoli B-puoli
Lähteet
CD-levy 460954 2 (Columbia Records, 1968, levyssä on tämä vuosiluku)
Aleksejevskajan metroasema
Aleksejevskaja on yksi Moskovan metron asemista. Se avattiin 1. toukokuuta 1958.
Veikko Porkkala
Veikko Ilmari Porkkala (22. marraskuuta 1908 Loviisa – 3. syyskuuta 2009 Helsinki) oli suomalainen kommunisti ja ammattiyhdistysmies, joka toimi Kansainvälisen rakennus-, rakennusaine- ja puutyöväenliiton (UITBB) pääsihteerinä vuosina 1960–1983. Ennen järjestöuraansa Porkkala työskenteli puuseppänä.
Veikko Porkkalan isä, Eemeli Porkkala, oli pohjalaissyntyinen leipuri, joka yhdessä puolisonsa Henni Hirvosen kanssa piti leipomo-kahvilaa Loviisassa. Eemeli Porkkala oli vakaumuksellinen ateisti ja sosialisti ja toimi sisällissodassa punakaartissa välskärinä. Kotona käydessään hän joutui saksalaisten vangiksi ja nämä ampuivat hänet valkoisten vaatimuksesta. Ruumiin löysivät omaiset.
Veikko Porkkala opetteli 1920-luvulla puusepän ammatin. Hänen varsinainen järjestöuransa alkoi, kun hän liittyi puuseppien ammattiosastoon vuonna 1927. Suomen Kommunistiseen Puolueeseen (SKP) hän liittyi vuonna 1932. Seuraavana vuonna hänet tuomittiin vuodeksi ja kahdeksi kuukaudeksi kuritushuoneeseen valtiopetoksen valmistelusta.