cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Elvis Merzļikins
Seuraura
Merzļikins siirtyi kotimaastaan jo 15-vuotiaana Sveitsiin HC Luganon U17-junioreihin kaudeksi 2009–2010. Hän debytoi miesten peleissä piipahdettuaan kaudella 2011–2012 Luganon A-nuorista lainalla Sveitsin kolmanneksi korkeimmalla sarjatasolla 1. Ligan HC Ceresiossa. Dinamo Riika varasi Merzļikinsin 87. pelaajana KHL:n varaustilaisuudessa 2012. Kaudella 2012–2013 hän toimi muutamissa otteluissa Luganon National League A -joukkueen luukkuvahtina, mutta ei saanut kuitenkaan peliaikaa. Merzļikinsillä on Sveitsissä vietettyjen juniorivuosien ansiosta niin sanottu Sveitsin pelaajalisenssi, joten hän ei vie paikkaa Luganon ulkomaalaiskiintiöstä. Kaudella 2013–2014 Merzļikins debytoi NLA:ssa, jossa hän lähinnä jakoi torjuntavastuun Daniel Manzaton kanssa. Merzļikins pelasi liigassa 22 runkosarja- ja yhden playoff-ottelun. Hänet valittiin kauden päätteeksi NLA:n parhaaksi tulokkaaksi. Merzļikins pelasi kauden aikana myös Luganon A-nuorissa ja hän torjui kevään 2014 pudotuspeleissä kolme nollapeliä.
Columbus Blue Jackets varasi Merzļikinsin kolmannella kierroksella 76. pelaajana NHL:n varaustilaisuudessa 2014. Kaudella 2014–2015 hän jatkoi edelliskauden tapaan lähinnä Manzaton kakkosmaalivahtina ja hän pelasi 22 runkosarja- ja yhden playoff-ottelun.
Toukokuussa 2019 Merzļikins solmi vuoden mittaisen sopimuksen Columbus Blue Jacketsin kanssa.
Syyskuussa 2021 Merzlikins teki Blue Jacketsin kanssa viisivuotisen ja yhteensä 27 miljoonan dollarin arvoisen jatkosopimuksen, joka astuu voimaan kun Merzlikinsin edellinen sopimus päättyy kauden 2021-2022 jälkeen.
Maajoukkueura
300px|thumb|right|Merzļikins [[Puolan Sanokissa pelatuissa alle 20-vuotiaiden IA-divisioonan MM-kilpailuissa 2014.]] Merzļikins pelasi alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuosina 2012 ja 2013 sekä IA-divisioonan MM-kilpailuissa vuonna 2014, jolloin hän voitti hopeaa. Merzļikins pelasi myös alle 18-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuonna 2011 sekä IA-divisioonan MM-kilpailuissa vuonna 2012, jolloin hän voitti kultaa. Merzļikinsillä oli vuoden 2012 turnauksessa paras torjuntaprosentti (97,8 %) ja päästettyjen maalien keskiarvo (0.50). Hänet palkittiin turnauksen parhaana maalivahtina.
Merzļikins edusti myös Latvian alle 17-vuotiaiden maajoukkuetta Euroopan nuorten olympiafestivaaleissa vuonna 2011. Hän on pelannut myös viisi ottelua Latvian A-maajoukkueessa. Merzļikins teki A-maajoukkuedebyyttinsä 26. huhtikuuta 2014 Riiassa Ranskaa vastaan, jolloin hän jakoi Latvian 6–3-voittoon päättyneessä ottelussa torjuntavastuun Ivars Punnerovsin kanssa ja pelasi 28.28 minuuttia. Merzļikins edusti Latviaa myös jääkiekon MM-kilpailuissa vuonna 2017.
Nikean ensimmäinen kirkolliskokous
Nikean kirkolliskokous eli Ensimmäinen ekumeeninen kirkolliskokous eli yleinen, koko ”yhdeksi, pyhäksi, yhteiseksi ja apostoliseksi” tunnustetun kirkon piispojen kirkolliskokous pidettiin vuonna 325 Nikeassa Bitynian pääkaupungissa, nykyisen Turkin alueella. Tämä oli historiallisesti ensimmäinen yritys saavuttaa yksimielisyys kaikkia kristittyjä edustavassa kirkossa.
thumb|left|Ikonissa Konstantinus Suuri ja kirkkoisät pitelevät Nikean uskontunnustusta. Keisari Konstantinus Suuri kutsui kirkolliskokouksen koolle Hosius Kordubalaisen ja paavi Sylvester I:n suosituksesta, koska aleksandrialaisen presbyteerin Areioksen oppi areiolaisuus herätti kirkossa suuria erimielisyyksiä. Areios väitti, että Poika, Kristus, on luotu eikä siten samanarvoinen kuin Isä Jumala. Kokouksessa Areios tuomittiin harhaoppiseksi. Raamatun pohjalta muotoiltiin kristillinen kolminaisuusoppi: ”Jumala on kolmiyhteinen – Isä, Poika ja Pyhä Henki. Kolme persoonaa, mutta vain yksi Jumala.”
Koolla oli 318 kirkkoisää, joista huomattavimmat olivat Aleksandrian piispa Aleksander, Antiokian piispa Eustatios ja Jerusalemin piispa Makarios. Paavi Sylvester I ei voinut sairautensa vuoksi osallistua kokoukseen mutta lähetti edustajakseen Korduban piispan Hosiuksen ja papit Vincentiuksen ja Vituksen. Armeniaa edusti Aristakes. Muita osallistujia olivat esimerkiksi Nikolaos Myrralainen, Spyridon Kyproslainen ja Pafnutios Teebeläinen.
Piispojen lisäksi kirkolliskokoukseen osallistui myös presbyteerejä eli pappeja ja diakoneja. Myöhemmin Aleksandrian piispaksi valittu kirkkoisä Athanasios Suuri osallistui kokoukseen Aleksandrian piispa Aleksanderin avustajana ollessaan vielä nuori diakoni. Puheenjohtajana toimi todennäköisesti paavi Sylvester I:n legaatteja johtava Korduban piispa Hosius, mutta myös Antiokian piispalla Eustatioksella ja Aleksandrian piispalla Aleksanderilla oli merkittävä osuus kokouksessa. Kokouksen kunniapuheenjohtaja oli keisari Konstantinus Suuri. Täyttä historiallista varmuutta kokouksen hierarkiasta ei ole, koska arviot perustuvat myöhempien sukupolvien lausuntoihin ja allekirjoitusten järjestykseen kokouksen päätöksissä. Aikaisimmat tarkat käytetyt muistiinpanot termeistä l. asioista kirkolliskokouksessa ovat Eusebiuksen Life of Constantine 3.6 vuodelta 338, Athanasioksen 'AD Afros Epistola Synodien vuonna 369, ja kirje paavi Damasus I:lle vuonna 382 ja latinalaisten piispojen Konstantinopolin kirkolliskokouksesta.
Kirkolliskokouksessa annettiin kirkkoa sitova uskontunnustus, joka täydennettiin vuonna 381 järjestetyssä Konstantinopolin ensimmäisessä kirkolliskokouksessa muotoon, joka nykyään tunnetaan Nikean uskontunnustuksena. Uskontunnustus sisältää Areiosta vastaan suunnatun oppituomion eli anateeman. Lisäksi kokouksessa annettiin 20 kanonia eli sääntöä.
318 isän uskontunnustus
Nikeassa päätetty kirkon uskontunnustuksen muoto ja anateema on seuraava:
Che Guevaran valokuva
Valokuva Che Guevarasta otettiin Kuuban pääkaupungissa Havannassa pidetyssä Le Coubren onnettomuuden uhrien muistotilaisuudessa maaliskuussa 1960. Kuvan ottaja Alberto Korda antoi teokselleen nimen Guerrillero Heroico (sankarillinen sissitaistelija). Kuva julkaistiin vasta seitsemän vuotta myöhemmin, minkä myötä kuvaa on pidetty yhtenä 1900-luvun symboleista. Yhdysvaltalainen Maryland-instituutti on sanonut sitä maailman kuuluisimmaksi valokuvaksi.
Muokattu kuva
thumb|250px|Alkuperäinen rajaamaton kuva Tunnetuimmassa versiossa kuvaa on käsitelty siten, että siitä on rajattu pois oikealta palmu ja vasemmalta toisen miehen profiili ja kuvaa on kierretty hiukan oikealle. Kuvan käsittelyllä Korda antoi muotokuvalle ”ajattoman muodon, josta on poistettu kaikki ajan ja paikan elementit.”
Kuinka kuva otettiin
thumb|250px|Vedos Kordan kuvaamasta fimirullasta. Ikoninen kuva on neljännen rivin kolmas kuva. Neljännessä kuvassa jonkun pää näkyy Chen olkapään takaa. 250px|thumb|Filmirullan kaksi kuvaa Che:sta. thumb|250px|Leica M2 -kamera
Heti onnettomuuden jälkeen pidettiin muistotilaisuus Havannassa. Paikalla oli Fidel Castron lisäksi muun muassa Simone de Beauvoir ja Jean-Paul Sartre ulkomaisina vieraina. La Revolucion -lehden kuvaaja Alberto ”Korda” Díaz Gutiérrez oli myös kutsuttu paikalle ikuistamaan tilaisuus filmille. Che Guevaraa ei aluksi näkynyt missään, kunnes Korda huomasi baskeripäisen vallankumousjohtajan tulevan lavalle samalla kun Castro piti puhettaan. Korda ehti ottaa kaksi kuvaa ennen kuin Che poistui paikalta. Korda kuvasi hänen ilmettään sanoilla ”encabronadao y dolente” (’vihainen ja surullinen’). Korda käytti Leica M2 -kameraa ja Kodak Plus-X -mustavalkofilmiä.
Kuvan julkaiseminen
Kuvaa ei aluksi julkaistu missään seitsemään vuoteen. Eräänä päivänä vuonna 1967 Korda sai vieraan, joka kysyi mahdollisuutta saada Chestä hyvä kuva mukaansa. Korda antoi miehelle parhaan kuvansa, jota hän oli kaikki nämä vuodet pitänyt seinällään, mutta piti itse negatiivit. Korda ei ottanut kahdesta antamastaan paperivedoksesta mitään maksua ”Kuuban vallankumouksen ystävältä”. Tämä ystävä osoittautui myöhemmin italialaiseksi kustantajaksi Giangiacomo Feltrinelliksi, joka oli saanut kuulla Guevaran vangitsemisesta ja mahdollisesta teloituksesta Boliviassa. Hän kiirehti julkaisemaan kuvan, kun maailmalle kiiri tieto vallankumouksellisen sissijohtajan kuolemasta. Hänen on arveltu myyneen ainakin kaksi miljoonaa Chen kuvalla varustettua julistetta, josta Korda ei saanut penniäkään. Korda ei ole saanut kuuluisimmasta kuvastaan myöhemminkään korvausta, koska Kuuba ei ollut allekirjoittanut Bernin sopimusta.
Kuvan muokattu versio on levinnyt laajalle, eikä Korda pyytänyt kuvan käytöstä korvauksia. Poikkeuksena on tapaus, jossa kuvaa käytettiin votkamainoksessa, jolloin Korda halusi puuttua kuvan kaupalliseen käyttöön.
Kuvaa käytetään nykyisessä kuubalaisessa kolmen peson setelissä.
Iin lukio
Iin lukio on lukio Iin kunnassa. Lukio on kunnan ainoa. Se sijaitsee Iin kuntakeskuksessa. Oppilaita koulussa on 130-160 vaihdellen lukukaudesta. Lukio on luokaton ja noudattaa viisijaksojärjestelmää. Opetusta on mahdollista saada myös etäopetuksena. Koulu kustantaa itse pakollisten kurssien oppikirjat oppilailleen. Lukiossa on 18 opettajaa, joista rehtorina toimii Tuomas Kulha. Useat opettajat opettavat myös Valtarin koulun yläasteella.
Koulun historiaa
Iin yhteiskoulun kannatusyhdistys perusti yksityisen oppikoulun 1925. Iin yhteiskoulu sai ylioppilastutkinto-oikeuden 1959. Peruskoulu-uudistuksen myötä muuttui Valtarin yläasteeksi ja Iin lukioksi.
The Voice (radioasema)
The Voice oli suomalainen radioasema, joka toimi vuosina 2007–2016.
Kanavan pääkohderyhmä oli 20–39-vuotiaat naiset, ja sen kuuluvuusalueella asui yli 80 % suomalaisista. Voicen kuulijaprofiilissa suurin ikäryhmä oli 25–44-vuotiaat, joiden osuus kuulijoista oli 41,3 %. Kanavan omisti Bauer Media Groupin tytäryhtiö Bauer Media Oy, ja toimilupayhtiön nimi oli Pro Radio Oy. Lähinnä listahittimusiikkia soittava kanava aloitti internetlähetykset 26. kesäkuuta 2007.
The Voice -kanavan juuret olivat 9. maaliskuuta 1995 aloittaneessa Kiss FM:ssä, joka tunnettiin myös nimillä Uusi KISS ja KISS. Emoyhtiö SBS päätti monien vaiheiden jälkeen vuonna 2007 yhdistää KISS-radiokanavan The Voice -monimediabrändiin, ja 5. maaliskuuta 2007 kanavan nimeksi tuli The Voice. Monimediabrändiin kuuluivat lisäksi Voice.fi-sivusto sekä The Voice -tv-kanava. The Voice on valittiin vuoden musiikkimediaksi kahdesti vuosina 2007 ja 2008.
14. helmikuuta 2016 kanavan nimeksi vaihtui Kiss. Kiss on suunnattu ”hittimusiikista nauttiville nuorekkaille aikuisille”. Voice.fi jatkaa itsenäisenä lifestyle- ja viihdesivustona. Sekä osa Voicen entisistä juontajista että Retroperjantai-ohjelma siirtyivät kanavan lopettaessa Radio Novalle.
The Voicen toimitus sijaitsi Helsingissä Kaapelitehtaalla.
The Voice -radiokanavia on yhä Ruotsissa (The Voice of Hip Hop, Dance & RnB), Tanskassa ja Bulgariassa. Norjassa toiminut The Voice lopetti toimintansa vuonna 2015.
Musiikki ja tunnuslauseet
Voicen soittama musiikki oli uutta ja uudehkoa hittimusiikkia koostuen pääasiassa tyylilajeista pop sekä pop-rock. Kanavan soittamia artisteja ovat esimerkiksi Coldplay, The Killers, Muse, Linkin Park, Robbie Williams, Kylie Minogue, Lady Gaga, Katy Perry, Irina, Jenni Vartiainen, Apulanta ja Happoradio sekä Avicii. Voicella soitettavaan musiikkiin pystyi vaikuttamaan liittymällä kanavan hittiraatiin.
Kanavan tunnuslauseita vuosien varrella olivat:
Kanavan musiikkipäällikkönä toimi vuoteen 2015 asti Jussi Mäntysaari.
Muuta
Voice julkaisi Me rakastamme musiikkia -kokoelmalevyjä kerran vuodessa. Lisäksi se on julkaissut Livenä Vieraissa -levyn, jossa tunnetut artistit esittävät omia versioitaan toisten artistien tunnetuista kappaleista. Livenä Vieraissa -kappaleet esitettiin myös Voicen radio- ja televisiokanavilla. Kesällä 2010 julkaistiin Voicen Kesähitit 2000–2010 -kokoelma.
Syksyllä 2008 Voice lanseerasi Garage Countdown -palvelun, jonka avulla Suomen harrastebändit voivat laittaa musiikkivideonsa nettipalveluun ja saada julkisuutta. Palveluun ladattuja videoita esitettiin myös Voice TV:ssä.
The Voice järjesti vuodesta 2007 alkaen Suomen Virallinen Kesähitti -äänestyksen. Voittajakappaleet ovat:
Voicen lopetettua vuonna 2016 Kesähitti-äänestystä on jatkettu Kiss-radioasemalla.
Palkinnot
The Voice palkittiin vuoden 2010 RadioGaalassa kategorioissa:
Beitbridge
Beitbridge eli Beit Bridge on kaupunki Zimbabwessa. Se sijaitsee juuri Limpopo-joen pohjoispuolella ja noin kilometrin päässä Etelä-Afrikan tasavallan rajalta. Vuonna 2012 Beitbridgen väkiluku oli noin 42 000.
Kaupunki on perustettu vuonna 1929. Se oli monta vuotta Pretorian radan päätepiste, ja se toimii edelleen rajanylityspaikkana. Kaupunki on saanut nimensä sillasta, joka puolestaan sai nimensä brittiläiseltä pankkiirilta Alfred Beitiltä.
Eberhard Eimler
Eberhard Eimler (s. 30. marraskuuta 1930 Ulm, Weimarin tasavalta) oli Saksan ilmavoimien komentaja 1983-1987 ja Naton Euroopassa olevien joukkojen apulaiskomentaja 1987-1990.
Eimler oli pioneerikapteenin poika ja hän liittyi toukokuussa 1956 Saksan ilmavoimiin. Hän oli sijoitettuna Bonniin Saksan puolustusministeriöön 1966-1970. Lokakuussa 1980 hänet ylennettiin kenraaliluutnantiksi ja samalla nimitettiin Naton Euroopassa olevien ilmavoimien apulaiskomentajaksi Yhdysvaltain kenraalin Charles A. Gabrielin alaisuuteen. Hänet ylennettiin neljän tähden kenraaliksi yhtenä 24 saksalaisesta toisen maailmansodan jälkeen.
Verona van de Leur
Verona van de Leur (s. 27. joulukuuta 1985 Gouda) on alankomaalainen kilpauransa päättänyt telinevoimistelija ja pornonäyttelijä.
Elämä ja ura
Van de Leur haastoi vanhempansa oikeuteen rahojensa tuhlaamisesta, ja vanhemmat tuomittiin maksamaan tyttärelleen takaisin 92 000 euroa. Oikeusprosessi katkaisi osapuolten välit täysin. Oikeusprosessin ajan rahaton Van de Leur oli asunnoton nukkuen autossaan ja joko vastaanotti ilmaisruokaa tai näpisti ravintonsa. Hän myös valokuvasi julkisella paikalla seksiä harrastanutta pariskuntaa ja kiristi heitä, mistä hänet tuomittiin vankilaan. Van de Leur istui tuomiotaan 2,5 kuukautta. Vapauduttuaan vankilasta hän alkoi toimia aikuisviihdealalla, ensin esiintyen verkossa kameran välityksellä ja myöhemmin kuvaten pornoa miesystävänsä kanssa. Van de Leur päätti pornoesiintyjänuransa vuonna 2019, mutta myy edelleen vanhaa tuotantoaan.
Aina (yhtye)
Aina on hollantilais-suomalainen yhtye, joka perustettiin Hollannissa 2004. Hollannissa työskentelevä suomalainen laulaja-laulunopettaja Pauliina May (Pauliina Pohjanheimo) tapasi säveltäjä-pianisti Izak Boomin. Boom oli kiinnostunut suomalaisesta lyriikasta ja pyysi Pauliina Maytä kokoamaan suomalaisia runoja, joita hän voisi säveltää. May valitsi Eino Leinoa, Kalevalaa ja Kanteletarta. Izak Boom sävelsi parikymmentä runoa. Sävellyksiä tulkitsemaan koottiin yhtye, johon muusikoiksi tulivat trumpetisti Sybren van Doessum, suomalainen Hollannissa asuva basisti Mikko Karjalainen, pianisti Izak Boom ja laulaja Pauliina May.
Aina on pitänyt Hollannissa lukuisia konsertteja. Kaikki laulut esitetään suomeksi, ja Pauliina May kääntää laulujen sisällön hollanniksi tai englanniksi. Aina esiintyi mm. helmikuussa 2007 Akseli Gallen-Kallelan näyttelyn avajaisissa Groningenissa ja Suomen itsenäisyyden 90-vuotisjuhlassa Haagissa 2007. Aina on esiintynyt myös Kajaanin Runoviikolla 2004 ja 2005, Multian Lovisa Charlottan kirkossa 2004 sekä Keuruun vanhassa kirkossa ja Pukkilan Kohisevassa 2005. Osa Ainasta eli Duo Pauliina May ja Izak Boom kutsuttiin esiintymään hollantilaisen Geuzen-säätiön Geuzen-mitalin jakotilaisuuteen Vlaardingenin Suureen kirkkoon (Grote Kerk) 13.3.2008. Mitali luovutettiin presidentti Martti Ahtisaarelle hänen rauhantyöstään. Tilaisuutta kunnioitti läsnäolollaan kuningatar Beatrix.
Heinäkuussa 2008 Aina konsertoi Suomussalmen musiikkijuhlilla Ämmänsaaren kirkossa ja Kajaanin kirkossa.
Keväällä 2006 hollantilainen levy-yhtiö Munich Records julkaisi yhtyeen CD:n Aina Leino, joka sisältää yksinomaan Eino Leinon runoja. Levyn tuottivat Izak Boom ja suomalainen Sunny Notes Oy. Ainan Leino-levyn vihkosen englanninkieliset käännökset on tehnyt Hanna Kolari.
Ilomantsin taistelu 1944
Ilomantsin taistelu oli Neuvostoliiton viimeinen suuri hyökkäys Suomea vastaan jatkosodassa 26. heinäkuuta – 13. elokuuta 1944.
Ennen Ilomantsin taistelua puna-armeijan suurhyökkäykset oli jo pysäytetty Talin–Ihantalan, Viipurinlahden, Äyräpään–Vuosalmen ja U-aseman Nietjärven taisteluissa.
Puna-armeija teki tämän viimeisen Ilomantsin suurhyökkäyksen alun alkaen kahden divisioonan (176. ja 289. D) voimin, yrittäen vallata Ilomantsin tärkeän tienristeyksen, tavoitteenaan edetä sieltä aiemman hyökkäyksen pysäyttäneen Suomen VI armeijakunnan selustaan. Suomalaiset joukot motittivat nämä kaksi neuvostodivisioonaa, ja torjuivat niiden avuksi lähetetyt neuvostoprikaatit. Divisioonien rippeet pakenivat itään ja taistelu päättyi suomalaisten voittoon.
Taistelun kulku
Jääkärikenraalimajuri, Mannerheim-ristin ritari, Erkki Raappanan johtamat tilapäisjoukot – viivytystaisteluissa kulunut ja väsynyt 21. prikaati (21. Pr, noin 7 000 sotilasta) ja Karjalankannakselta apuun siirretty levännyt ja täydennetty Ratsuväkiprikaati (Rv.Pr, noin 6 000 miestä) sekä kaksi pataljoonaa käsittänyt Osasto Partinen – kävivät rohkeaan kaksinkertaiseen kaksipuoliseen saarrostukseen perustuvaan vastahyökkäykseen. Ne motittivat ensin molemmat divisioonat omiin motteihinsa Leppävaaran–Lutikkavaaran ja Vellivaaran–Lehmivaaran alueille, ja pilkkoivat ja tuhosivat sitten näitä divisioonia. Tämä Ilomantsin taistelu käytiin noin 40 kilometriä leveällä ja noin 30 kilometriä syvällä alueella.
Samanaikaisesti idästä yritti tulla motitetuille puna-armeijan divisioonille apuun kolme merijalkaväkiprikaatia (69., 70. ja 3.), sekä panssariprikaati ja pioneeriprikaati, mutta nämä torjuttiin.
Lopulta venäläiset näkivät tilanteensa toivottomaksi ja divisioonien henkilöstön rippeet tekivät läpimurron itään (eli pakenivat taistelukentältä). Divisioonien raskas kalusto (muun muassa yli sata tykkiä ja lähes sata kranaatinheitintä) jäi suomalaisten sotasaaliiksi, ja taistelukenttä jäi voittoisien suomalaisten haltuun.
Ryhmä Raappanan tykistö ampui kymmenen vuorokauden aikana 36 000 kranaattia ja venäläinen tykistö noin 10 000 kranaattia. Venäläisen tykistön vähäiseen tulitoimintaan oli syynä muun muassa suomalaisten sissien sekä Ilmavoimien suorittamat ammuskolonnien tuhoamiset. Esimerkiksi Mannerheim-ristin ritari, luutnantti Heikki Nykäsen johtama sissiosasto tuhosi 30 kuorma-auton kolonnan, joka oli kuljettamassa tykistön ammuksia.
Arviot tappioista
Suomalaisten arvion mukaan neuvostoliittolaisten tappiot olivat 3 200 kaatunutta ja useita tuhansia haavoittuneita. Suomalaisten tappiot olivat haavoittuneina 1 388 ja kaatuneina 277 miestä.
Venäläisen professori Juri Kilinin mukaan ”Ilomantsin mottitaistelun osallistuneiden yhtymien (289 ja 176.JvD, 3, 69 ja 70 MjvPr) kokonaistappiot 1.–11. elokuuta välisenä aikana olivat esikuntien antamien tietojen mukaan noin 5 000 miestä, joista noin 1 550 kaatunutta ja kadonnutta.” Tappioiden ero selittyy osittain sillä, että suurtaistelua käytiin pari päivää jo heinäkuun puolella ja venäläinen tappiotieto koskee vain elokuuta. Suomalaisten tappioista noin 1/4 on heinäkuun viimeisen 5 päivän ajalta ja 3/4 elokuun ensimmäisten 11 päivän aikana. Näin Kilinin lukemat (5 000) muodostaisivat todennäköisesti myös noin 3/4 neuvostojoukkojen kokonaistappioista Ilomantsin taisteluissa.
Tupolev SB-2
pienoiskuva|SB-2 Tupolev SB tai Tupolev ANT-40  oli Tupolevin Neuvostoliitossa vuosina 1934–1941 valmistama kaksimoottorinen keskiraskas pommikone. Se oli yksi vertailuryhmänsä parhaista pommikoneista 1930-luvun puolivälissä.
Koneen suunnittelu ja kehitys
Andrei Tupolevin johtama suunnitteluryhmä alkoi 1933 suunnitella pommikonetta Neuvostoliiton aerodynamiikan tutkimuslaitoksessa TsAGI:ssa. Lähtökohtana olivat aiemmat raskaat pommikoneprototyypit ANT-21 ja ANT-29. Koneen tullessa julkisuuteen Espanjan sisällissodassa sitä pidettiin aiheettomasti kopiona yhdysvaltalaisesta Martin B-10 koneesta.
Tavoitteeksi asetettiin huippunopeus 330 km/h, mutta Tupolev päätti ylittää ja pyrki yli 400 km/h:n huippunopeuteen. Lentokorkeustavoite oli 8 000 metriä ja lentomatkatavoite 800 kilometriä 500 kilon pommikuormalla.
Koneelle annettiin työnimeksi ANT-40, ja siitä tuli eräs ensimmäisistä neuvostoliittolaisista pommikoneista, jossa ei ollut avo-ohjaamoa. Sen pintalevyt olivat sileät ja niittien kannat upotettuja, jotta ilmanvastus saataisiin mahdollisimman pieneksi. Tyypin ensilennon suoritti K.K. Popov 7. lokakuuta 1934 kahdella ilmajäähdytteisellä 9-sylinterisellä 730 hevosvoiman Wright Cyclone -moottorilla ja 30. joulukuuta 1934 ranskalaisilla Hispano-Suizan -moottoreilla.
Peter Benson
Peter Henry Benson (3. huhtikuuta 1943 Wallasey, Cheshire – 6. syyskuuta 2018) oli brittiläinen näyttelijä, joka on tullut tunnetuksi hautausurakoitsija Bernard "Bernie" Scrippsin roolista englantilaisessa televisiosarjassa Sydämen asialla.
Tupolev SB-2
Sarjatuotantoversiot
SB:n sarjatuotanto alkoi vuonna 1936, kun konetyyppi oli läpäissyt valtion tyyppihyväksymiskokeet heinäkuussa 1935. Koneen sarjatuotantoversion siipeä suurennettiin, kärkiväli kasvoi 20,33 metriin ja pinta-ala 56,7 neliömetriin. Prototyypissä vastaavat mitat olivat 19 metriä ja 47,6 neliömetriä. Esisarjassa olleet Hispano-Suizan 760 hevosvoiman 12ybrs nestejäähdytteiset 12-sylinteriset V-rivimoottorit korvattiin Hispano-Suizasta kehitetyillä 860 hv:n Klimov M-100A -moottoreilla.
Peter Benson
Nuoruus ja ura
Benson sai näyttelijänkoulutuksensa Birminghamin repertoaariteatterin draamakoulussa. Hän teki elokuvaensiesiintymisensä elokuvassa Putney Swope vuonna 1969. 1970-luvulla hän esiintyi myös elokuvissa Kultajuna ja Tess – viattomuuden tarina. Televisiossa Benson nähtiin useimmiten pienissä rooleissa, kuten esimerkiksi Bernard Wainina sarjassa Kaikenkarvaiset ystäväni, yhden jakson verran komediasarjassa Kyllä Jeeves hoitaa vuonna 1992, sekä sarjoissa Doctor Who ja Elämä käsissä.
Tupolev SB-2
Sarjatuotantoversiot
Huippunopeus kehittyi ensin 424 km/h:sta 450 km/h:iin ja sitten jopa 480 km/h:iin. Vuoden 1936 lopussa käyttöön otetun M-103 rivimoottorin teho oli 960 hv. M-100-moottoreilla varustettujen koneiden otsajäähdyttäjä korvattiin moottorin alla tunnelissa olevalla jäähdyttäjällä. Tämä versio sai typpimerkinnän SBbis ja sillä tehtiin 2. syyskuuta 1937 korkeuslennon maailmanennätys, kun M. J. Aleksejev nousi 1 000 kilon hyötykuormalla 12 246 metrin korkeuteen.
Peter Benson
Nuoruus ja ura
Benson tuli tunnetuksi myös televisiolle tehdyistä Shakespeare-tulkinnoistaan. Hän esitti pääroolia kolmessa BBC:n Henrik VI:tta käsittelevässä televisionäytelmässä sekä Henrik VII:ttä komediasarjassa Musta kyy vuonna 1983. Vuonna 1995 Benson aloitti melankolisen hautausurakoitsija Bernie Scrippsin roolissa televisiosarjassa Sydämen asialla, näytellen roolissa sarjan päättymiseen vuonna 2010 asti. Hän esiintyi Bernien roolissa myös sarjan spin-offissa Kyläsairaala.
Tupolev SB-2
Sarjatuotantoversiot
Vuonna 1938 tuotannossa olleisiin koneisiin alettiin asentaa konekivääritorneja taka-ampumon tilalle, pohjaluukun konekivääri korvattiin ala-ampumolla, moottorigondoleja muotoiltiin uudelleen ja jäähdytystunnelin etuluukku poistettiin. Tämän tyypin merkintä oli SB-3. Vuotta myöhemmin alettiin suunnitella syöksypommittajaa, moottoreina 1 100 hv:n M-105P-rivimoottorit, siiven kärkiväli 18,5 metriä ja siiven pinta-ala 48,7 neliömetriä. Jäähdyttäjät olivat siivissä, samoin kuin syöksyjarrut. Tätä tyyppiä valmistettiin pieni sarja 1940–1941, tyyppimerkinnällä Ar-2. Sen korvasi kuitenkin rintamakäytössä pian tyyppi Peltjakov Pe-2. Koulutusta varten kehitettiin lisäksi kaksoisohjaimilla varustettu versio USB, jota valmistettiin pieni sarja.
Peter Benson
Yksityiselämä
Benson kuoli lyhyen sairauden jälkeen 75-vuotiaana 6. syyskuuta 2018.
Tupolev SB-2
Sarjatuotantoversiot
Aeroflotille koneesta tehtiin muutamia kappaleita siviiliversioita, SB-2-tyypistä PS-40 ja SB-2bis-tyypistä PS-41. P40- palveli kuljetuskoneena muun muassa Leningradin ja Moskovan välillä 1936 alkaen. Avian tehtaalla Tšekkoslovakiassa valmistettiin lisäksi 1930-luvun lopussa lisenssillä pieni sarja SB-2-koneita merkinnällä B-71. Yhteensä tilattiin 101 pommikonetta ja 60 kaukotiedustelukonetta, mutta koneita valmistettiin arviolta 66 kappaletta. Vuonna 1939 suuri osa näistä koneista jäi Luftwaffen koulutus- ja maalinhinauskäyttöön, joskin 42 konetta toimitettiin Bulgariaan. Muutama kone lensi Slovakian ilmavoimien tunnuksilla. Espanjaan toimitettiin 30-luvun lopulla 110 konetta ja Kiinaan 292 konetta.
B-71-koneet huomioon ottamatta SB-2-koneita valmistettiin kaiken kaikkiaan yhteensä 6 656 kappaletta. Massatuotanto aiheutti laatu- ja luotettavuusongelmia, ja lentäjät kutsuivat konetta toisinaan nimellä ”svolotš bezdarnaja”, surkea tekele.
Tekniset tiedot ja aseistus
Kone oli kolmipaikkainen, kaksimoottorinen, metallirakenteinen ja siinä oli vapaasti kantava keskitaso. Runko oli jäykkää kokometallista kuorirakennetta, duraalijäykistein, -kaarin ja -levyin. Siipi oli teräs- ja duraalirakennetta, verhottu duraalilevyillä. Ohjainpinnoissa oli duraalikehikko ja -levyverhous. Koneessa oli katettu ohjaamo, sisään vedettävät laskutelineet ja hydrauliset laskusiivekkeet. Koneen tyhjäpaino oli 4 893 kg ja lentopaino 7 734 kg. Potkurina oli metallinen VISh-2 säätöpotkuri tai VIŠ-22 vakiokierrospotkuri.
SB-2- ja SB-2bis-tyyppien aseistuksena oli nokka-ampumossa kaksi 7,62 mm:n ŠKAS-konekivääriä, tulinopeus 1 800 laukausta minuutissa, ja liukukuomulla varustetussa taka-ampumossa yksi tällainen ase, samoin kuin rungon alla olevassa ampumossa. Koneen rungon pommikuilussa oli RMS 50-100/1 -ripustin kuudelle 100 kilon pommille pystyasennossa tai kuudelle 50 kilon pommille vaaka-asennossa tai kahdelle 200 kg:n syvyyspommille. Kummassakin keskisiivessä oli RMS 250/1 -ripustin kahdelle 250 kg:n pommille tai 200 kg:n syvyyspommille. Pommitustähtäin oli Goertz I tai OPB-1. Koneen radiolaite oli venäläinen RS-bis ja puhelulaite SPU-3M.
Käyttö
Sotatoimiin SB-2-koneet osallistuivat ensimmäisen kerran Espanjan sisällissodassa lokakuun lopussa 1936. Kone oli nopeampi kuin vastustajan hävittäjät ja sai kutsumanimen ”Katjuša”. Konetyyppi oli rintamakäytössä ensilinjan pommikoneena vuoteen 1943 saakka, minkä jälkeen ne siirrettiin yhteys- ja kuljetuskoneiksi. SB-koneet osallistuivat myös muun muassa vuodesta 1937 alkaen Kiinan sotiin, Neuvostoliiton ja Japanin taisteluihin 1930-luvulla Mongoliassa, Suomen talvisotaan sekä Neuvostoliiton ja Japanin sotaan 1945.
Koneet Suomessa
1930-luvun lopun nopeat SB-2:t olivat Suomelle talvisodassa yllätys, koska Suomi oli hankkinut hollantilaisia Hollannin Itä-Intian heikkotasoisille lentokentille suunniteltuja kiinteällä laskutelineellä suunniteltuja Fokker D.XXI -hävittäjiä. Ilmavoimien päähävittäjätyyppinä olleen Fokkerin huippunopeus oli 418 km/h, kun taas SB-2:n 424 km/h. Suomen hankintapäätöksiä tehtäessä Neuvostoliiton pommituslennostojen päätyyppi oli hitaampi, 1930-luvun alun TB-3, mihin Fokkerinkin ominaisuudet olivat riittäneet. Suomessa parhaaksi käytännön nopeudeksi saatiin 50 km/h vähemmän, mutta moottoreiden asetuksia ei välttämättä hallittu.
Talvisota
Yksi SB-2 teki 29. tammikuuta 1940 pakkolaskun Köyliönjärven jäälle. Konetta oli tulitettu Pyhäjärven lentokentältä kivääriaseilla. Lentotukikohdan sotilaat ja Köyliön suojeluskunta menivät koneelle ja kävivät tulitaistelun kolmen lentäjän kanssa, joista kaksi kuoli ja yksi antautui. Lentäjät sytyttivät koneen palamaan ja se tuhoutui.
Jatkosota
Kaiken kaikkiaan Suomen ilmavoimilla oli yhteensä 24 SB-2, SB-2bis- ja SB-3 -konetta. Näiden suomalaisten koneiden historia on seuraava:
Suomalaiset sotilasinsinöörit tekivät useita matkoja Neuvostoliiton vallatuille alueille sekä Saksaan etsimään ja tarkastamaan saatavilla olleita koneita tai niiden komponentteja. Suomessa kunnostetut ja korjatut koneet pyrittiin standardoimaan Klimov M 103- moottoristen versioiden mukaisiksi ja osa koneista rakennettiin käytännössä uudelleen.
Ilmavoimien kalustoluettelosta kaikki koneet olivat romutettuina tai muuten poistettu 2. tammikuuta 1950 mennessä. Pitkäikäisin koneista oli SB-1, jolla lennettiin lähes 400 tuntia vuodesta 1940 alkaen. Epäonnisin oli VP-3, jolle kertyi vain noin yhdeksän tuntia lentoaikaa kahden viikon aikana kesällä 1941.
Suomen ilmavoimien historian mukaan Erillinen Lentolaivue (Er.LLv.) muutettiin 31. toukokuuta 1941 lentolaivue 6:ksi (LeLv 6). Se oli ensin alistettu Merivoimien esikunnalle, mutta siirrettiin 16. marraskuuta 1942 vasta perustettuun lentorykmentti 5:een, joka toimi ensin merivoimien komentajan alaisuudessa ja 13. helmikuuta 1943 alkaen ilmavoimien komentajan alaisuudessa. Laivueen nimi muuttui pommituslentolaivue 6:ksi (PLeLv 6) 14. helmikuuta 1944. Se toimi vielä Lapin sodassa sukellusveneiden etsintä- ja torjuntatehtävissä Ahvenanmerellä, Selkämerellä ja läntisellä Suomenlahdella. Viimeinen sotalento tehtiin 22. maaliskuuta 1945, kun yksi kone etsi sukellusvenettä Turku-Hanko-Utö-Bengtskär-Turku -reitillä sellaista havaitsematta. Lapin sodassa koneilla tehtiin yhteensä 84 sukellusveneen etsintälentoa, kaikki tuloksettomia. Yhtään konetta ei menetetty. Helmikuun lopussa 1945 osa koneista varastoitiin lentovarikolle ja loputkin lennettiin sinne 4. huhtikuuta 1945.
Tunjurit
Tunjurit ovat etninen ryhmä Tšadissa ja Sudanissa. Heitä on arviolta 10 000 ja he harjoittavat islaminuskoa. Kielenään tunjurit puhuvat arabiaa.
Tunjurien alkuperästä ei ole varmaa tietoa. Joiden lähteiden mukaan he ovat lopputulos nubialaisten ja arabien sekoittumisesta keskenään. Arabeilta he ovat omaksuneet arabian kielen. Joidenkin toisten lähteiden mukaan he olisivat peräisin Tunisiasta. Tunjurit alkoivat ilmeisesti muuttaa nykyisen Darfurin alueelle 1300-luvulla, jossa he saivat vähitellen taloudellista ja poliittista valtaa. 1500-luvulla tunjurit kukistettiin Darfurissa ja he muuttivat karulle alueelle nykyisen Sudanin Tšadin vastaisen rajan länsipuolelle Tšadjärvestä itään, jonne he perustivat Wadain kuningaskunnan.
1600-luvun alkupuolella Abd-el-Kerimin johtamat islaminuskoiset mabat kapinoivat tunjureja vastaan ja perustivat islamilaisen Wadain valtion. Tunjurit joutuivat jälleen pakenemaan länteen kohti Kanemia, jossa he valtasivat Bulalan kuningaskunnan. Sittemmin tunjurit liittoutuivat Wadain kanssa, mutta tämä ei estänyt Bornun kuningaskuntaa valtaamasta heidän alueitaan vain hieman myöhemmin.
Yhdysvaltain presidentinvaalit 1860
Yhdysvaltain presidentinvaalit 1860 järjestettiin 6. marraskuuta 1860. Vaalit voitti republikaanien ehdokas Abraham Lincoln. Yhdysvaltain sisällissota käynnistyi muutama kuukausi vaalien jälkeen.
Vaalikampanja
Vuoden 1860 vaalien hallitseva teema oli orjuuden kannattajien ja vastustajien välinen kamppailu. Erityisen kiistelty oli korkeimman oikeuden vuonna 1857 tekemä päätös Dred Scott vastaan Sandford, joka oli laillistanut orjuuden kaikissa Yhdysvaltain territorioissa.
Republikaaninen puolue nimesi toukokuussa Chicagossa presidenttiehdokkaakseen illinoisilaisen entisen kongressiedustajan Abraham Lincolnin, joka voitti äänestyksessä senaattori William H. Sewardin. Republikaanit vastustivat orjuuden laajentamista territorioihin mutta eivät kuitenkaan vaatineet sen kieltämistä vanhoissa orjavaltioissa.
Demokraattinen puolue jakautui kahtia sen jälkeen, kun illinoisilainen senaattori Stephen A. Douglas valittiin kesäkuussa Baltimoressa puolueen presidenttiehdokkaaksi. Etelävaltioiden demokraatit nimesivät omaksi presidenttiehdokkaakseen kentuckylaisen varapresidentti John C. Breckinridgen.
Neljäntenä ehdokkaana mukana oli perustuslaillisen unionipuolueen tennesseeläinen entinen senaattori John Bell, joka yritti estää Unionin hajoamisen välttelemällä orjuudesta puhumista.
Lincoln ja Breckinridge pysyttelivät kampanjatyön ulkopuolella, kun taas Douglas poikkeuksellisesti kiersi aktiivisesti ympäri maata ja puhui Unionin säilyttämisen puolesta.
Tulokset
Lincoln voitti vaalin, kun kaikki Pohjoisvaltiot lukuun ottamatta New Jerseytä antoivat valitsijamiesäänensä hänelle. Orjuutta puolustaneissa Etelävaltioissa Lincoln ei saanut miltei ollenkaan ääniä. Virginiassa hän sai 1,3 prosenttia äänistä, mikä oli suurin osuus hänen saamistaan äänistä missään yksittäisessä etelävaltiossa.
Vaikka Douglas saikin valtakunnallisesti huomattavan suuren äänisaaliin, enimmäkseen Pohjoisvaltioista, hän voitti kuitenkin vain kaksi osavaltiota. Breckinridge voitti puolelleen useimmat Etelävaltiot, ja Bell puolestaan menestyi Etelän ja Pohjoisen rajalla sijaitsevissa osavaltioissa.
Seuraukset
Vaalien jälkeen seitsemän Etelävaltiota erosi Unionista ja perusti Konfederaation. Pian Lincolnin virkaanastujaisten jälkeen Unionin ja Konfederaation välille syttyi sisällissota.
Susak
Susak on Kroatialle kuuluva saari Adrianmerellä. Sen pinta-ala on 3,77 neliökilometriä. Susak sijaitsee seitsemän kilometrin päässä Lošinjin saaresta ja 10 kilometrin päässä Unijen saaresta. Susakista on matkaa Italian rannikolle noin 120 kilometriä. Saarella on yksi kylä, Susak.
pienoiskuva|vasen|Näkymä Susakin kylään vuodelta 1998. Saaren korkein kohta, Garba, on 98 metriä merenpinnan yläpuolella. Saarella on noin 150 asukasta. Toisen maailmansodan jälkeen saarella oli vielä noin 1 600 asukasta, mutta 1900-luvun puolivälin jälkeen monet muuttivat Yhdysvaltoihin.
Teun Koopmeiners
pienoiskuva|Teun Koopmeiners vuonna 2021. Teun Koopmeiners (s. 28. helmikuuta 1998 Castricum) on alankomaalainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja. Hän edustaa Italian Serie A:ssa pelaavaa Atalantaa.
Koopmeiners nousi AZ Alkmaarin junioreista edustusjoukkueeseen kaudella 2017–2018. Hän pelasi runsaan neljän kauden aikana Eredivisiessa 116 ottelua ja teki niissä 35 maalia. Ensimmäisellä liigakaudellaan hän teki yhden maalin ja sen jälkeen kausittain kahdeksan, 11 ja 15 maalia. Hän pelasi Eurooppa-liigassa 14 ottelua ja teki niissä neljä maalia.
Koopmeiners siirtyi kesällä 2021 italialaisseura Atalantaan. Ensimmäisellä kaudellaan hän pelasi Serie A:ssa 30 ottelua ja teki maalin marraskuussa Veneziaa ja joulukuussa Hellas Veronaa vastaan sekä kaksi maalia helmikuussa Sampdoriaa vastaan. Mestarien liigassa hän pelasi viisi ja Eurooppa-liigassa kuusi ottelua.
Koopmeiners on pelannut useissa Alankomaiden nuorisomaajoukkueissa. Hän pelasi alle 19-vuotiaiden Euroopan-mestaruuskilpailuissa 2017 neljä ottelua Alankomaiden yltäessä välieriin. Alle 21-vuotiaiden EM-kilpailuissa 2021 hän pelasi joukkueensa kapteenina kaksi alkulohko-ottelua mutta oli kolmannesta ottelusta sivussa varoitustilin täyttymisen vuoksi, ja kahden kuukauden tauon jälkeen pelattuihin pudotuspeleihin hän ei osallistunut, sillä hän liittyi Alankomaiden kesän 2021 miesten EM-kisamiehistöön.
Koopmeiners pelasi A-maajoukkueessa ensimmäisen ottelunsa lokakuussa 2020 ystävyysotteluissa Meksikoa vastaan ja toisen syyskuussa 2021 MM-karsintaottelussa Turkkia vastaan. Hän kuului kesällä 2021 pelatuissa EM-kilpailuissa Alankomaiden joukkueeseen mutta ei päässyt kentälle. MM-kilpailuissa 2022 hän pelasi avauskokoonpanossa alkulohko-ottelussa Ecuadoria vastaan ja tuli vaihdosta kentälle neljässä muussa ottelussa. Puolivälieräottelussa Argentiinaa vastaan hän tuli kentälle jo varsinaisen peliajan toisen jakson alkaessa. Hän syötti vapaapotkusta Alankomaiden 2–2-tasoitusmaalin lisäajan viime hetkillä ja teki ottelun ratkaisseessa rangaistuspotkukilpailussa maalin Alankomaiden kolmantena laukojana, mutta Argentiina kuitenkin voitti ja pudotti Alankomaat jatkosta.
Koopmeiners on jouluun 2022 mennessä pelannut 15 A-maaottelua ja tehnyt niissä yhden maalin, kesäkuussa 2022 Kansojen liigan ottelussa Walesia vastaan.
Microsoft Points
Microsoft Points oli Microsoftin kehittämä digitaalinen valuutta Xbox Live -palvelua varten. Se otettiin käyttöön vuonna 2005. Microsoft Pointseja pystyi hankkimaan kortissa jälleenmyyjältä tai sähköisesti Xbox 360:n avulla ja Live-internetsivuilta. Microsoft ilmoitti lakkauttavansa valuuttajärjestelmän vuonna 2013.
Historia
Microsoft päätti luoda Xbox 360 -pelikonsolia varten laajennuksia Live-palveluunsa. Uusia ominaisuuksia olivat muun muassa ladattavat Arcade-pelit ja peleihin ostettavat lisämateriaalit. Jotta näitä voidaan myydä kaikissa Xbox 360 -maissa samalla summalla ilman valuuttamuunnoksia, Microsoft loi oman valuutan Xbox Live Marketplacelle. Microsoft Points otettiin käyttöön 22. marraskuuta 2005 Liven 360-päivityksen myötä.
Microsoft on luonut valuutalleen oman valuuttamerkin. Merkkiä voidaan käyttää ainakin Xbox Liven sisäisessä viestintäjärjestelmässä ja Xbox 360:llä Live Messenger -palvelussa.
Vaihtokurssi
Microsoft Pointsien ja euron arvo riippuu jälleenmyyjästä. Suomessa alkuvuodesta 2008 edullisimmillaan 2 100 Microsoft Points -kortin saa 27 eurolla, jolloin 1 € = noin 78 MS. Hintahaitari 2 100 pisteen kortille on noin 20–26 euroa.
Käyttö
Microsoft Pointseja voidaan hankkia kolmella tavalla:
Jaavankäsnäkäärme
Jaavankäsnäkäärme (Acrochordus javanicus) on käsnäkäärmeiden heimoon kuuluva käärmelaji. Sitä tavataan Thaimaasta, Länsi-Malesiasta, Borneosta (Kalimantan, Sarawak), Indonesiasta (Jaavasta ja Sumatrasta, mahdollisesti myös Balista). Se elää jokisuistoissa, lammikoissa ja kanavissa. Jaavankäsnäkäärme voi kasvaa lähes kaksi metriä pitkäksi. Sen ruumis voi olla 30 senttiä paksu; ulkonäkönsä perusteella se on saanut myös nimen norsunkärsäkäärme.
pienoiskuva|vasen|Säilötty yksilö.
Melamiinisyanuraatti
Ominaisuudet, valmistus ja käyttö
Huoneenlämpötilassa melamiinisyanuraatti on valkoista kiteistä ainetta. Yhdiste on veteen niukkaliukoista, eikä liukene useimpiin orgaanisiin liuottimiin. Melamiinisyanuraatin rakenteessa melamiini ja syanuurihappo muodostavat verkkomaisen rakenteen, jossa eri molekyylit ovat sitoutuneet toisiinsa vetysidoksin. Yli 320 °C:n lämpötilassa kompleksi hajoaa melamiiniksi ja syanuurihapoksi, ja tämä prosessi on endoterminen.
Joulu puhuu
Joulu puhuu on Saija Tuupasen joulualbumi, joka julkaistiin 16. marraskuuta 2018. Tuupanen on kertonut levynsä kappaleista seuraavaa: ”Perinteisten joululaulujen lisäksi levyllä on siis muutamia uudempia lauluja. Sieluuni on piirtynyt erityisesti myös Ääni taivaasta. Se koskettaa jostain syvältä.” ”Perinteisistä Varpunen jouluaamuna on minulle se rakkain joululaulu. Sitä äidin kanssa on laulettu niin kauan kuin jouluja muistan. Se on tärkeä. Tässä sovituksessa on saatu taas hienoja vivahteita ja eloa tähän tunnettuun kappaleeseen. Ja hieno yksityiskohta on pienen Niilo-pojan laulu”, Saija huomauttaa.
Makrónisos (Korintinlahti)
Makrónisos eli Díporta (Δίπορτα) on pieni Kreikan saari, joka sijaitsee Domvraínanlahden suulla Korintinlahden itäisissä pohjoisosissa. Saaren pinta-ala on noin 0,892 neliökilometriä ja se on asumaton (vuonna 2011). Hallinnollisesti Makrónisos kuuluu Thívan kuntaan, Boiotian alueyksikköön ja Keski-Kreikan alueeseen.
Saaren suurin korkeus on 77 metriä merenpinnasta laskettuna. Makrónisoksen länsipuolella sijaitsevat saaret Gkrompoloúra ja Foniás.
Kingston (Norfolkinsaari)
Kingston on Australialle kuuluvan Norfolkinsaaren territorion pääkaupunki. Sen arvioitu asukasluku vuonna 2014 oli 880 henkeä. Kaupunki sijaitsee saaren ainoalla tasaisella alueella lähellä merenpintaa.
Videopelivuosi 2007
Videopelivuosi 2007 käsittelee vuoden 2007 aikana julkaistuja videopelejä ja videopelimaailman merkittäviä tapahtumia.
Chilen maantiede
Tämä artikkeli kertoo Chilen maantieteestä. Chile sijaitsee Etelä-Amerikan eteläosassa Argentiinan länsipuolella ja Perun ja Bolivian eteläpuolella.
Fyysinen maantiede
Chile on pohjois-eteläsuunnassa 4 270 kilometriä pitkä, mutta leveydeltään itä-länsisuunnassa keskimäärin vain 177 kilometriä, siis hyvin pitkä ja kapea maa. Se on pohjois-eteläsuunnassa maailman pisin valtio. Chilelle kuuluu myös kaukana manneralueesta olevia saaria, kuten Pääsiäissaari 3 600 km mantereelta ja Juan Fernándezin saaret 587 km Valparaisosta länteen.
Chile voidaan jakaa kolmeen pohjois-eteläsuunnassa kulkevaan osaan: Andeihin, keskuslaaksoon ja rannikkovuoriin. Chilen ja Argentiinan rajalla on Andien korkeimmat vuoret. Siellä on monia lumisia huippuja, syviä laaksoja ja jyrkkiä rinteitä. Chilen pohjoisosan korkeimpia vuoria ovat Ojos del Salado 6 892 metriä, Llullaillaco 6 739 metriä ja Licancabur 5 916 metriä. Maan keskiosan vuoret ovat hieman matalampia, mutta jälleen 32. leveysasteen jälkeen huiput kohoavat korkeammalla. Tupungato on 6 570 metriä korkea ja Miapo 5 264 metriä korkea. Etelässä Andit madaltuvat, ja aivan etelässä Chilen Patagoniassa ja Tulimaassa on suhteellisen korkeita huippuja, mutta myös paljon jääkauden jäljiltä olevia U-laaksoja ja vuoristojärviä.
Andien ja rannikkovuorten välisellä keskitasangolla on paljon Andeilta tulevia alluviaali-, glasifluviaali- ja moreenisedimenttejä. Rannikkovuoriston huiput kohoavat harvoin yli kahteen kilometriin. Vuoristo on myös Andeja vanhempi, joten huiput ovat tasaisempia.
Suurin osa Chilen joista virtaa Andeilta länteen ja laskee Tyyneenmereen. Joet ovat lyhyitä, ja voimakkan virtauksen vuoksi ne ovat purjehduskelvottomia mutta vesivoiman rakentamiseen varsin kelvollisia. Chilen pohjoisosien joet saavat vetensä Altiplanolle tulevista kesäsateista, ja ne usein kuivuvat matkalla mereen. Vain Chilen pisin joki Loa pääsee Tyynellemerelle saakka.
Chilen keski- ja pohjoisosassa Nazcan laatta työntyy Etelä-Amerikan alle, ja siksi alueella esiintyy maanjäristyksiä. Lähellä rannikkoa on syvä Perun–Chilen hauta. Chilessä on tunnetun historian aikana tapahtunut lukuisia maanjäristyksiä, joista 1900-luvun puolivälin jälkeen suurimpia ovat olleet Suuri Chilen maanjäristys vuonna 1960, Santiagon maanjäristys 1985 ja Chilen maanjäristys 2010. Chilessä on lisäksi aktiivisia tulivuoria. Runsaasta 3 000 tulivuoresta noin 500 arvioidaan aktiivisiksi.
Ilmasto
Chilen pitkänomaisen muodon takia maassa vallitsee erilaisia ilmastovyöhykkeitä. Viileä Humboldtin merivirta vaikuttaa Chilessä ilmastoa viilentävästi. Pohjoisessa vallitsee subtrooppinen ilmasto, ja siitä hieman etelään on maailman kuivin autiomaa Atacama. Sitä pidetään maapallon kuivimpana alueena, koska eräillä paikoilla ei tiedetä sataneen koskaan tunnetun historian aikana. Maan keskiosissa on vehreä laakso, ja etelä on kylmä ja kostea, alun perin metsien peittämä. Maan keskiosan laakson ilmasto muistuttaa välimerenilmastoa, joten se on ihanteellinen hedelmien ja viininviljelyyn. Ilmasto viilenee etelämmäs mentäessä. Patagoniassa Etelä-Chilessä ilmasto muistuttaa paljon pohjoiseurooppalaista lauhkeine kesineen ja lumisine talvineen.
Kasvillisuus
Chilen eteläosassa tavataan paljon punasuppiloita (Lapageria rosea). Se on köynnöskasvi, jonka kellomaiset kukat ovat punaiset tai valkoiset. Myös mapuchejen pyhä puu kanelo on alueella yleinen. Pohjoisen kuivilla alueilla kasvaa Prosopis-sukuun kuuluvia tamarugoja ja johanneksenleipäpuita. Jopa Atacaman aavikolla ”aavikko kukkii”, kun vuodenvaihteen sateita seuraa lyhytaikainen kukkaloisto. Siinä rehottavia kasveja ovat Rhodophiala-suvun sipulikasvit ja guanakon tassu eli kisantti. Andien reunavuoristossa kasvavat Laurelia philippiana, podokarpuskasveihin kuuluva havupuu prinssinkuusi (Saxegothaea conspicua) ja Luma apiculata. Reunavuoriston eteläosassa kasvaa myös araukarioita ja lehtikuusia. Viljellyissä metsissä kasvatetaan paljon montereynmäntyä ja eukalyptusta. Patagonian suurin puu on sypressikasveihin kuuluva uhanalainen patagoniansypressi, joka voi kasvaa 60 metriä korkeaksi ja elää 3 000 vuotta vanhaksi.
Eläimistö
thumb|left|Laamoja Atacamassa. Pohjoisosassa on Atacaman aavikon lisäksi 3 500 metrin yläpuolella alue, johon ulottuu Bolivian trooppinen ilmasto. Siellä elää kolmannes Chilen kaikista lintulajeista, niiden joukossa andienflamingo. Maan keskiosan laaksossa elää enemmän eläinlajeja, kuten kettuja, puumia ja jyrsijöitä. Santiagon lähistöllä tavataan useita lintulajeja, kuten andienkurmitsa, viiksivetvetti, mustalakkityranni, koskiorneero ja rotkokapuaja. Maan eteläosien metsissä elää kaksi sorkkaeläinlajia: pudu ja chilenhirvi. Patagoniassa esiintyviä lajeja ovat guanakot, puumat, ketut ja nandut. Eteläisillä merillä esiintyy valaita.
Maailmanperintökohteet ja kansallispuistot
Chilestä on Unescon maailmanperintöluettelossa viisi kulttuurikohdetta: Chiloén kirkot, Humberstonen ja Santa Lauran salpietaritehtaat, Rapa Nuin kansallispuisto Pääsiäissaarella, Sewellin kaivoskaupunki ja Valparaíson historiallinen kortteli.
Chilessä on 22 kansallispuistoa. Laajin niistä on Bernardo O'Higginsin kansallispuisto Patagoniassa.
Friedrich Obleser
Friedrich Obleser (21. helmikuuta 1923 Pottenstein, Itävalta – 5. kesäkuuta 2004 Neuenkirchen, Itävalta) oli Saksan ilmavoimien komentaja 1978-1983. Toisessa maailmansodassa hän oli hävittäjälentäjänä Saksan ilmavoimissa. Hän saavutti ässäksi vaadittavan määrän pudotuksia ja sodan loppuun mennessä 120 ilmavoittoa.
Friedrich Obleser syntyi 21. helmikuuta 1923 Pottensteinissä Itävallassa lähellä Wieniä. Hänet sijoitettiin 1. lokakuuta 1940 Ausbildungregiment 61:een. Hänet ylennettiin luutnantiksi 1. huhtikuuta 1942 ja siirrettiin Jagdgeschwader 52:n 8. lentueeseen. Tammikuussa 1943 hänet liitettiin Jagdgeschwader 2:n 8. lentueeseen koulutuksen täydentämiseksi ja hän lensi ensimmäisen taistelulentonsa 12. tammikuuta. Hän palasi 28. maaliskuuta 8./JG 52:een, missä hän haavoittui 28. toukokuuta jouduttuaan ilmatorjuntatuleen. Onnistuneen pakkolaskun jälkeen hän oli kaksi kuukautta poissa taistelutehtävistä.
Hän haavoittui pahoin 30. joulukuuta 1944 käyttäessään panzerfaustia Zagorzen alueella käydyissä taisteluissa. Hän ei palannut enää sotatoimiin. Toisen maailmansodan päättyessä hän oli tehnyt yli 500 taistelulentoa ja saavuttanut 120 ilmavoittoa.
Obleser liittyi 1. elokuuta 1956 uudelleen perustettuihin Saksan ilmavoimiin kapteenina. Hän oli lentokoulutuksessa Yhdysvalloissa Luken lentotukikohdassa 1. elokuuta 1957 - 28. helmikuuta 1958. Hänet sijoitettiin 1. maaliskuuta Waffenschule der Luftwaffe 10:n 3. laivueeseen lennonopettajaksi. Hänet ylennettiin 17. joulukuuta majuriksi. Hänet sijoitettiin 1. marraskuuta 1959 esikuntaupseeriksi Jagdgeschwader 72:een ja hän vastaanotti komentajan tehtävät 1. marraskuuta 1961. Hänet ylennettiin 29. marraskuuta everstiluutnantiksi.