cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Yö (yhtye)
Lindholmin kuolema ja esiintymiset sen jälkeen
Yö-yhtyeessä soittaneita henkilöitä esiintyi yhdessä Tampereella sunnuntaina 8. syyskuuta 2019. Konsertissa esiintyivät Jussi Hakulinen, Asko ”Daffy” Terävä, Jukka ”Frogley” Mänty-Sorvari ja Jukka ”Jay” Lewis. Lisäksi lavalla nähtiin Yön viimeiseen kokoonpanoon kuuluneet rumpali Ari Toikka ja kosketinsoittaja Mikko Kangasjärvi. Kitaristi Asko Terävä kommentoi Yön mahdollista jatkoa sanomalle, ettei hän ihmettelisi, jos Suomessa olisi piankin Yö-yhtyeen musiikkia soittava yhtye.
Keväällä 2020 sekä kesällä 2021 Yö teki joitakin yhteiskeikkoja laulaja Suvi Teräsniskan kanssa.
Jussi Hakulinen oli aikeissa järjestää Yön viimeinen varietee -areenakiertueen vuonna 2021. Koronapandemiasta johtuen kiertue siirrettiin vuoteen 2022. Kiertue ei ehtinyt alkaa ennen Hakulisen kuolemaa, josta tiedotettiin 9. elokuuta 2022.
Vuonna 2023 julkaistiin vielä Olli Lindholmin vuonna 2018 laulama Viimeiseen auringonlaskuun -niminen kappale, jonka musiikkivideo julkaistiin YouTubessa 12.5.2023. Samainen video nähtiin Yön 40v juhlakeikalla.
Yö järjestää 40-vuotisjuhlakonsertin Tampereen areenalla 24. maaliskuuta 2023. Konsertissa lavalla nähdään Yö-yhtye sekä vuosien varrella yhtyeessä vaikuttaneita muusikoita ja vierailevia solisteja. Lauluja tulkitsevat konsertin pääsolisti Suvi Teräsniska sekä vierailevat solistit Pauli Hanhiniemi, JP Leppäluoto, Jay Lewis ja Herra Ylppö.
Nykyään yhtyeen toiminnasta päättävät pitkäaikaiset jäsenet Kangasjärvi, Toikka ja Jari Latomaa. He haluavat pitää yllä ja vaalia Yön perintöä. He uskovat Lindholmin halunneen Yön musiikin jatkavan soimistaan. Jatkuva keikkailu tai pysyvän laulajan kiinnittäminen eivät ole suunnitelmissa.
Syksyllä 2023 Yö tekee pari konserttia. 40 vuotta täyttävästä Varietee-albumista suunnitellaan juhlapainosta.
Norma Shearer
pienoiskuva|280px|Norma Shearer elokuvan [[Naiset (vuoden 1939 elokuva)|Naiset (1939) trailerissa.]]
Edith Norma Shearer (10. elokuuta 1902 Montreal, Quebec – 12. kesäkuuta 1983 Los Angeles, Kalifornia) oli kanadalaissyntyinen yhdysvaltalainen Oscar-palkittu näyttelijä. Hän aloitti elokuva-uransa 1920-luvun alkupuolella esiintymällä sivurooleissa, mutta vähitellen hän alkoi kohota pääosaan. Hänestä tuli 1930-luvulla yksi Hollywoodin seksisymboleista. Shearer voitti vuonna 1930 ainoan Oscar-palkintonsa elokuvasta Eronneita. Hän päätti uransa vuonna 1942.
Elämä
Edith Norma Shearer syntyi 10. elokuuta vuonna 1902 Kanadan Montrealissa. Hänen äitinsä oli näyttelijätär Edith Shearer ja hänen isänsä kuului Kanadan ratsupoliisiin. 1920-luvun alussa Shearer aloitti uransa toimimalla extrana useissa elokuvissa. Hänen ensimmäinen elokuvansa oli The Star Boarder (1919), jossa hän esitti yhtä kauneuskilpailuun osallistuvista tytöistä. Shearer teki tähän aikaan myös hetken ajan mallin töitä. Elokuvissa hänen rooleikseen tulivat kiltit ja kunnolliset tytöt. Vuonna 1925 hän teki ensimmäisen elokuvansa Joan Crawfordin kanssa, joka oli silloin vasta aloittelemassa uraansa. Crawford esitti Shearerin "body doublea" elokuvassa Sydämen ääni (1925).
Vuonna 1927 Shearer oli jo kuuluisa tähti. Hän meni samana vuonna naimisiin yhden elokuvastudionsa MGM:n johtajan Irving Thalbergin kanssa. He saivat yhdessä kaksi lasta. Kolme vuotta myöhemmin Shearer sai ensimmäisen Oscar-palkintonsa elokuvasta Eronneita. Elokuva myös teki hänestä seksisymbolin. Elokuvaa seuranneina vuosina Shearer oli uransa huipulla; hän sai yhteensä viisi Oscar-ehdokkuutta, mutta ei onnistunut voittamaan enää kertaakaan, Eronneita-elokuvasta tullut Oscar jäi hänen ainoakseen.
George Cukorin ohjaamassa komediaelokuvassa Naiset (1939) Shearer näytteli jälleen Joan Crawfordin kanssa. Kaksi näyttelijätärtä eivät tulleet toimeen keskenään, sillä he olivat olleet kilpailijoita ollessaan molemmat kiinnitettyinä samaan elokuvayhtiöön. Shearerin ura oli myös jo hiipumassa siinä missä Crawfordin kohoamassa. Naiset jäikin yhdeksi Shearerin viimeisistä elokuvista, sillä sen jälkeen hänen suosionsa laski lopullisesti. Hänen viimeiseksi elokuvakseen jäi vuoden 1942 Korvikerakastaja, jonka Cukor jälleen ohjasi.
Miehensä kuoleman jälkeen Shearer meni uusiin naimisiin hiihto-opettaja Martin Arrougén kanssa. Liitto kesti aina Shearerin kuolemaan asti. Shearer kuoli 12. kesäkuuta vuonna 1983 sairastuttuaan keuhkokuumeeseen. Hän sairasti kuolemansa aikaan myös Alzheimerin tautia. Hänet haudattiin kryptaan ensimmäisen miehensä viereen Glendaleen, Kaliforniaan.
Shearerilla on tähti Hollywood Walk of Famella.
Bret Erickson
Bret Erickson (s. 26. syyskuuta 1960 Blair, Nebraska) yhdysvaltalainen haulikkoampuja ja maailmanmestari.
Bret Erickson on saavuttanut MM-kilpailuissa useita mitaleita trapissa ja kaksoistrapissa. Kirkkain näistä mitaleista on Moskovan 1990 kaksoistrapin maailmanmestaruus.
Olli Nuorto
Olavi (Olli) Nuorto (sukunimi aikaisemmin Sirén; 26. tammikuuta 1907 Vesanto – 2. tammikuuta 1963) oli suomalainen kirjailija ja kääntäjä. Hän kirjoitti myös nimimerkeillä Preston Asra ja O. Ukkonen.
Olli Nuorron vanhemmat olivat apteekkari Gustaf Edvard Sirén (1872–1926) ja Elin Maria Jäderholm (1870–1953), joka oli oopperalaulaja Bruno Jorman sisarpuoli.
Nuorto vieraili kesäkuussa 1938 Palestiinassa ja piti matkasta myöhemmin radioesitelmän sekä kirjoitti artikkelin Palestiina – Vihan pelto Hakkapeliitta-lehteen.
Nuorto kirjoitti yhdessä Hilja Jorman kanssa käsikirjoituksen Risto Orkon elokuvaan Siltalan pehtoori (1934).
Aiheesta muualla
– Luettelo Olli Nuorron lehtiartikkeleista
József Deme
József Deme (s. 11. joulukuuta 1951 Szolnok) on unkarilainen ratameloja, olympiamitalisti ja maailmanmestari.
Renault 4CV
250px|thumb|Renault 4CV Renault 4CV oli Renault'n vuosina 1946–1961 valmistama automalli. Se oli Volkswagen Kuplan inspiroima taloudellinen ”kansanauto” ja ensimmäinen ranskalainen auto, jota myytiin yli miljoona kappaletta.
4CV kehitettiin alun perin salassa toisen maailmansodan aikana, sillä Saksan miehitettyä Ranskan oli valmistajalle annettu tiukka käsky valmistaa ajoneuvoja ainoastaan hyöty- ja sotilaskäyttöön. Fernand Picardin, Charles-Edmond Serren ja Jean-Auguste Riolfon johtama suunnitteluryhmä visioi pienen, taloudellisen auton (Volkswagen Kuplan tapaan), joka sopisi taloudellisesti vaikeaan aikaan, joka väistämättä seuraisi sodan jälkeen. Ensimmäinen prototyyppi valmistui 1942 ja kaksi muuta prototyyppiä valmistettiin seuraavan kolmen vuoden aikana. Yleisölle ja medialle 4CV esiteltiin lopulta vuoden 1946 Pariisin autonäyttelyssä.
4CV:n esittelyn aikaan sitä kutsuttiin nimellä La motte de beurre ("voikokkare") johtuen osittain auton muodosta ja osittain siitä että monet varhaiset mallit oli maalattu Saksan Deutsches Afrikakorpsille tarkoitetulla hiekankeltaisella ylijäämämaalilla. 4CV:n voimanlähteenä oli 748 cm³ moottori joka tuotti 17 hevosvoimaa ja joka oli yhdistetty 3-vaihteiseen manuaalivaihteistoon. Vaikka myynti Ranskan heikosta taloudellisesta tilanteesta johtuen oli aluksi vaatimatonta, oli 4CV:tä vuoden 1949 puoliväliin mennessä myyty 37 000 kappaletta ja se oli Ranskan myydyin auto. Autoa valmistettiin tämän jälkeen vielä yli vuosikymmen. Vuonna 1956 esitelty Dauphine oli tarkoitettu 4CV:n korvaajaksi, mutta 4CV:tä valmistettiin sen rinnalla vielä vuoteen 1961. 4CV:n korvasi lopulta Renault 4, jossa oli sama moottori kuin 4CV:ssä ja joka oli myös samanhintainen.
4CV:tä valmistettiin 1 105 547 kappaletta ja siitä tuli ensimmäinen ranskalainen auto jonka myynti ylitti miljoonan kappaleen rajan.
4CV oli helppo virittää ja sitä käytettiin yleisesti autokilpailuissa. Alpinen ja Renault'n yhteistyön ensimmäinen hedelmä oli Alpine A106 joka perustui 4CV:n tekniikkaan.
4CV:tä valmisti lisenssillä myös japanilainen Hino Motors, Ltd.
Jeffery Amherst
'''Jeffery Amherst, 1. paroni Amherst''' (29. tammikuuta 1717 Sevenoaks, Kent – 3. elokuuta 1797 Sevenoaks) oli brittiläinen upseeri, joka valloitti Uuteen Ranskaan kuuluneen Kanadan suuressa siirtomaasodassa. Hänen mukaansa on nimetty useita paikkoja Yhdysvalloissa ja Kanadassa.
Elämä ja ura
Dorsetin herttuan avulla Amherst pääsi kaartin palvelukseen vuonna 1731. Itävallan perimyssodassa hän palveli Saksassa ja Alankomaissa kenraali John Ligonierin adjutanttina ja osallistui Rocoux'n, Dettingenin ja Fontenoyn taisteluihin. Sitten hän palveli Wilhelm Cumberlandin esikunnassa ja osallistui tämän kanssa Itävallan perimyssodan myöhempiin kampanjoihin, Lauffeldin taisteluun ja seitsenvuotisessa sodassa Pohjois-Saksan kampanjaan vuonna 1757 ja siellä Hastenbeckin taisteluun. Vuotta aiemmin hänet oli ylennetty everstiluutnantiksi. Vuonna 1758 pääministeri William Pitt teki Amherstista kenraalimajurin ja antoi hänen komentoonsa retkikunnan, jonka tarkoituksena oli hyökätä ranskalaisia vastaan Pohjois-Amerikassa. Retkikunnan ensimmäistä voittoa, Louisburgin valtausta 26. heinäkuuta 1758, seurasi pian muita voittoja, ja Amherstille annettiin kaikkien sotatoimialueella olevien joukkojen pääkomento. Vuoden 1759 sotaretkessä Amherst valtasi Ticonderogan ja Crown Pointin, kun taas Quebecin valtasi James Wolfe. Vuonna 1760 Amherst eteni kohti Montrealia, joka antautui yhdistetylle englantilaiselle armeijalle. Amherst nimitettiin välittömästi Brittläisen Pohjois-Amerikan kenraalikuvernööriksi. Seuraavina vuosina Amherst aliarvioi vihollisensa ja ei menestynyt ranskalaismielisiä intiaaniheimoja vastaan käydyissä taisteluissa Pontiacin kapinassa. Hänet kutsuttiin takaisin Englantiin vuonna 1763 ja hänet otettiin vastaan Lontoossa, jossa hänen epäonnistumisensa intiaanisodassa eivät olleet tiedossa, Kanadan valloittajana. Vuonna 1772 hänestä tuli kenraaliluutnantti ja joukkojen vt. ylipäällikkö. Hän toimi tässä tehtävässä päämajan pääneuvonantajana Yhdysvaltain itsenäisyyssodan aikana. Vuonna 1776 hän sai päärin arvon ja vuonna 1778 kenraalin arvon. Vuonna 1793 Amherst nimitettiin armeijan vakinaiseksi ylipäälliköksi, mutta osoitti vähäisiä kykyjä ja joutui eroamaan vuonna 1795, minkä jälkeen hänet palkittiin seuraavana vuonna sotamarsalkan arvolla.
Suomalaisen elokuvan festivaali
right Suomalaisen elokuvan festivaali on Varsinais-Suomen Elokuvakeskuksen, Kansallisen audiovisuaalisen arkiston ja Yleisradion tv-arkiston järjestämä elokuvatapahtuma, joka on järjestetty vuodesta 1992 alkaen.
Festivaali järjestetään keväisin Turussa. Vuodesta 2013 alkaen se on järjestetty kulttuuritalo Logomossa.
Festivaaleilla esitetään sekä uudempaa että vanhempaa suomalaista elokuvaa. Vanhimmat esitetyt elokuvat ovat 1920-luvun mykkäelokuvia ja tuoreimmat viime vuosien kotimaista tuotantoa.
Kokopitkien elokuvien ohella festivaaleilla esitetään lyhytelokuvia sekä Kansalliseen audiovisuaaliseen arkistoon tallennettuja tietoiskuja, uutiskatsauksia ja mainoksia. Lisäksi festivaaleilla on ohjeisohjelmaa, kuten seminaareja, näyttelyitä ja klubi-iltoja.
Historia
Suomalaisen elokuvan festivaali järjestettiin ensimmäisen kerran vuonna 1992. Ajatuksen kotimaiseen elokuvaan keskittyneestä festivaalista saivat 1990-luvun alussa Turun yliopiston elokuva- ja teatteritutkimuksen tutkijat yhdessä ohjaaja Hannu Lemisen kanssa. Tarkoituksena oli tehdä kotimaista elokuvaa tunnetuksi suuren yleisön parissa. Festivaalien järjestämiseen tulivat mukaan myös Varsinais-Suomen elokuvakeskus, paikallisia elokuvavaikuttajia ja silloinen Suomen elokuva-arkisto.
Festivaaleilla on vuosien mittaan vieraillut lukuisia suomalaisen elokuvan ohjaajia ja näyttelijöitä, kuten Helena Kara, Matti Kassila, Maunu Kurkvaara, Vesa-Matti Loiri Matti Ranin, Esko Salminen, Pirkko Mannola ja Tea Ista.
2010
8.–11.4.2010 järjestetyn festivaalin teemoina olivat Matti Ijäksen ja Ismo Kallion elokuvat sekä kulttielokuvat. Festivaalin vieraana oli muun muassa näyttelijä Ismo Kallio. Kallion tuotannosta esitettiin muun muassa Yö vai päivä (1962) ja Pelikaanimies (2004). Hän näytteli myös festivaalilla esitetyssä Renny Harlinin esikoisohjauksessa Jäätävä polte (1985). Festivaalilla vierailivat myös ohjaajat Matti Ijäs ja Seppo Huunonen. Ijäksen tuotannosta esitettiin muun muassa Katsastus (1998), Sokkotanssi (1999) ja Haaveiden kehä (2002).
Kulttielokuvien sarjassa näytettiin muun muassa Seppo Huunosen Lampaansyöjät (1972) ja Karvat (1974) sekä AJ Annilan kauhuelokuva Sauna (2008). Oheisohjelmana järjestettiin Matti Ijäksen tuotantoa ja kulttielokuvia käsittelevät seminaarit. Muita oheistapahtumia olivat Suomifilmibingo, suomalaisen elokuvamusiikin levyraati, elokuvavisa sekä näyttely suomalaisten kulttielokuvien julisteista.
2011
Vuonna 2011 festivaali vietti 20-vuotisjuhlia. Juhlafestivaalin teemoja olivat dokumentti-, tieteis- ja juhlasarjaelokuvat. Juhlavuoden kunniaksi esitetyssä rajassa näytettiin mm. Teuvo Puron mykkäelokuva Anna-Liisa (1922) sekä Toivo Särkän Hilja – maitotyttö (1953). Juhlafestivaalin vieraina oli mm. näyttelijä Anneli Sauli.
Dokumenttisarjassa nähtiin Jouko Aaltosen dokumentti Taistelu Turusta (2011), joka sai ensi-iltansa festivaaleilla.
Dokumenttisarjassa esitettiin myös Eino Mäkisen 1930-luvun kansatieteellisiä elokuvia, Peter von Baghin elokuva Helsinki, ikuisesti (2008) sekä John Websterin Pölynimurikauppiaat (1993). Dokumenttisarjan yhteydessä järjestettiin myös kaksi valokuvanäyttelyä: Eino Mäkisen näyttely Maan valo ja muisti sekä dokumenttiin Taistelu Turusta liittyvää valokuvaa turkulaisesta rakennushistoriasta. Marginaalituotanto oli esillä kotimaisten tieteiselokuvien muodossa. Näytössarjassa esitettiin mm. Suomen ensimmäiseksi tieteiselokuvaksi mainittu Risto Jarvan Ruusujen aika (1969), Jari Halosen Lipton Cockton in the Shadows of the Sodoma (1995), Juha Rosman Harmagedon (1986), Pekka Hyytiäisen MP – Minä Pelkään (1982) sekä Timo Vuorensalon Star Wreck: In the Pirkinning (2005). Tieteiselokuvasarjaan liittyi myös oheisohjelmistona Sci-fi-ilta Dynamo-klubilla.
2012
Vuoden 2012 festivaalin päävieraana oli ohjaaja, käsikirjoittaja ja tuottaja Pirjo Honkasalo. Hänen tuotannostaan esitettiin dokumenttielokuvat Ikäluokka (1976), Vaaran merkki (1978), Atman (1996) ja Melancholian 3 huonetta (2004) sekä fiktioelokuvat Tulipää (1980) ja Tulennielijä (1998). Muita vieraita olivat muun muassa ohjaajat Olli Soinio ja Atro Lahtela. Festivaalin teemoina olivat Honkasalon tuotannon ohella road- ja kauhuelokuvat. Road-elokuvaa edustivat muun muassa teemasarjan torstaina aloittava Matti Kassilan Lasisydän (1959), Mika Kaurismäen ohjaama Rosso (1985), Auli Mantilan Neitoperho (1997) sekä Risto Jarvan Bensaa suonissa (1970). Kotimaisen kauhuelokuvan sarjassa esitettiin Cannesin elokuvajuhlilla palkittu Erik Blombergin ohjaus Valkoinen peura (1952), Teuvo Puron ohjaama mykkäelokuva Noidan kirot (1927) sekä Roland af Hällströmin ohjaama, Mika Waltarin näytelmään pohjautuva Noita palaa elämään (1952). Uudempaa kotimaista kauhua edustivat Olli Soinion ohjaama Kuutamosonaatti (1988) sekä Atro Lahtelan Silmä silmästä (1999). Oheisohjelmistossa järjestettiin seminaarit road-elokuvista ja kauhuelokuvista. Festivaalilla esitettiin myös turkulaista dokumenttielokuvaa vuosien varrelta.
2013
Vuonna 2013 festivaali pidettiin 10.-14.4. Yhtenä teemana oli tällä kertaa kotimainen western. Sitä edustivat Aarne Tarkaksen Villi Pohjola -trilogia (1955, 1963 ja 1963) sekä Spede Pasasen tuotannosta Hirttämättömät (1971) ja Speedy Gonzales – Noin 7 veljeksen poika (1970). Lisäksi western-sarjassa nähtiin turkulainen indie-elokuva, Ylioppilaskylän Kylä-TV:n Kultajuna Fort Montanaan (1985). Oheisohjelmistona järjestettiin seminaari kotimaisesta westernistä. Elokuvahistorioitsija, elokuvaneuvos Kari Uusitalo täytti 80 vuotta vuonna 2013, ja juhlavuotensa kunniaksi hän oli saanut valita festivaaleille näytettäviksi omia suosikkejaan. Uusitalon valitsemassa sarjassa esitettiin Pikku Ilona ja hänen karitsansa (1957), Katupeilin takana (1949), Valentin Vaalan ohjaustyö Omena putoaa... (1952) Aarne Tarkaksen ohjaama Minkkiturkki (1961) sekä Uusitalon itsensä ohjaama henkilökuva Mannerheim Suomen Marsalkka (1968). Näyttelijävieraana festivaalilla oli Pirkko Mannola, jonka tuotannosta nähtiin Aarne Tarkaksen elokuvien lisäksi muun muassa Tyttö ja hattu (1961). Ohjaajavieras Veikko Aaltoselta nähtiin muun muassa Tilinteko (1987) ja Rakkaudella, Maire (1999).
Festivaalilla vieraili myös muusikko Mauri Sumén, joka kertoi sävellystyöstään esimerkiksi elokuvaan Rakkaudella, Maire.
2014
Suomalaisen elokuvan festivaali järjestettiin 23. kerran 2.–6.4.2014. Teemoina olivat suomalainen film noir, animaatio sekä ohjaaja Pekka Lehdon tuotanto. Vieraina olivat Pekka Lehdon lisäksi ohjaajat Petri Erkkilä, Mies Mikkonen, Rauli Ylitalo, Sami van Ingen ja Jimi Tenor. Oheisohjelman antia olivat film noiria ja suomalaisen animaation satavuotiasta historiaa käsitelleet seminaarit.
Film noir -elokuvia tapahtumassa edustivat mm. Roland af Hällströmin ohjaama Pikajuna pohjoiseen (1947) sekä Edvin Laineen tuotannosta Kultainen kynttiläjalka (1946) ja Yhden yön hinta (1952). Ohjaajavieras Pekka Lehdon tuotannosta esitettiin Kaivo (1992), Game Over (2005), The Real McCoy (1999) sekä Kalervo Palsa ja kuriton käsi (2013), jota ei festivaalin aikana ollut vielä esitetty elokuvateattereissa. Tapahtumassa näytettiin myös ohjaaja Nyrki Tapiovaaran toiseksi viimeinen ohjaustyö Kadonnut sävel, joka tunnetaan myös nimellä Herra Lahtinen lähtee lipettiin (1939). Elokuva oli tuhoutunut osittain tulipalossa toisen maailmansodan aikaan, joten festivaalilla esitettiin elokuvan säilyneiden osien ja taiteilijaryhmän Vol rekonstruoiman live-esityksen yhdistelmä.
2015
Vuonna 2015 festivaali järjestettiin 16.–19.4. Teemoina olivat Markku Pölösen elokuvat, 1950-luvun kotimainen tukkilaiselokuva, komedia ja musiikkielokuva sekä 1980–1990-lukulaiset kotimaiset neonoir-elokuvat. Päävieraana oli Markku Pölönen. Hänen tuotannostaan festivaalilla näytettiin Taivaan lahja, Onnen maa, Kivenpyörittäjän kylä, Kuningasjätkä, Badding, Emmauksen tiellä ja Koirankynnen leikkaaja. Muita vieraita olivat kuvaaja Kari Sohlberg, ohjaaja-tuottaja Pauli Pentti, tuottaja Markku Oikkonen, ohjaaja Márton Jelinkó sekä muusikot Jimi Tenor ja Jori Hulkkonen. Ohjelmistossa nähtiin myös elokuvia, joissa esiintyivät Olavi Virta ja Tapio Rautavaara. Molempien syntymästä tuli 2015 kuluneeksi sata vuotta. Mykkäelokuvanäytöksessä esitettiin kaksi 1920-luvun elokuvaa: komediat Runoilija muuttaa (1927) ja Neiti Nimismies (1929). Festivaalilla pidettiin myös kaksi seminaaria, joiden aiheina olivat Olavi Virran musiikki- ja elokuvaura sekä 1950-luvun kansalainen kotimaisessa elokuvassa.
Festivaalilla esitettiin myös Ranskan elokuva-arkistosta löytynyt 20 minuutin katkelma Teuvo Tulion elokuvasta Nuorena nukkunut (1937). Elokuvan kaikkien kopioiden ja alkuperäisaineiston oli uskottu tuhoutuneen Adams Filmin tulipalossa syksyllä 1959.
2017
Vuoden 2017 festivaali 5.–9. huhtikuuta juhli satavuotiasta Suomea elokuvahistorian kautta, 1920-luvulta 2010-luvulle. Esille ei tuotu niinkään yksittäisiä tekijöitä kuin valikoituja teoksia vuosikymmenten varrelta. Mukana oli myös monia dokumenttielokuvia, kuten Heikki Ahon ja Björn Soldanin Suomen puu- ja paperiteollisuus (1930) ja Jörn Dönnerin Perkele! Kuvia Suomesta (1972). Naisohjaajat olivat erityisesti esillä, ja festivaaleilla nähtiin muun muassa Pirjo Honkasalon, Susanna Helken, Virpi Suutarin ja Anu Kuivalaisen dokumenttielokuvia sekä Auli Mantilan Neitoperho (1997).
Ilmanvastus
Ilmanvastuksella on paljon merkitystä varsinkin suurissa nopeuksissa, sillä ilmanvastus kasvaa nopeuden neliössä. Se otetaankin aina huomioon, kun suunnitellaan esimerkiksi lentokoneita, autoja tai ohjuksia. Sellaista kohdetta, jonka suunnittelussa on pyritty ilmanvastuksen minimoimiseen, sanotaan virtaviivaiseksi (muoto, jolla on mahdollisimman vähän ilmanvastusta).
Esimerkiksi kun meteori syöksyy Maan ilmakehään, ilmanvastuksen aiheuttama kuumuus sulattaa tai jopa höyrystää kappaleen. Saman seikan vuoksi avaruussukkulan keulassa, siipien etuosissa ja pohjassa käytetään vahvistettuja hiilipohjaisia lämpötiiliä suojaamaan sukkulan rakenteita kuumuudelta.
Newtonin vastuslaki:
missä Fv on vastusvoima, ρ ilman tiheys, v kappaleen nopeus, A kappaleen poikkipinta-ala liikettä kohtisuorassa suunnassa ja Cv ilmanvastuskerroin (niin sanottu muotokerroin), jonka arvo riippuu kappaleen muodosta, eli geometriasta. Kaava pätee, kun kappaleen nopeus on äänen nopeutta pienempi. Erilaisten kappaleiden ilmanvastuskerroin voidaan määritellä kokeellisesti tuulitunnelissa.
Vastuksen komponentit (erityisesti lentokoneessa):
Camptosauridae
Camptosauridae on linnunlantioisten dinosaurusten heimo, joka eli myöhäiseltä jurakaudelta varhaiselle liitukaudelle (noin 162–145 miljoonaa vuotta sitten, Kimmeridge-vaiheelta Berrias-vaiheelle), nykyisessä Euroopassa ja Pohjois-Amerikassa.
Luokittelu
Camptosauridae määritellään kattavimmaksi kladiksi, joka sisältää Camptosaurus disparin (Marsh, 1879), muttei Parasaurolophus walkeria (Puistot, 1922).
Kolumbian intiaanikulttuurit
Mesoamerikasta tuli Kolumbiaan asukkaita kahdessa aallossa 1200 ja 500 eaa. Tältä ajalta on löytynyt esineitä, jotka liittyvät useihin erillisiin kulttuureihin. Chibchat tulivat alueelle Nicaraguan ja Hondurasin suunnasta 400–300 eaa., ja pian heidän jälkeensä arawakit tulivat etelästä. Lähellä vuotta tuhat jaa. karibit asettuivat Karibianmerelle.
San Augustín
San Augustinin alueella oli ennen maanviljelemisen alkua, noin 3300 eaa. – 600 eaa. yhteisö, joka tuotti monia kivirakennelmia.
Muisca
Espanjalaisten saapuessa Muisca-kulttuuri oli yhtä pitkälle kehittynyt kuin tunnetummat inkat, mayat ja asteekit. Espanjalaiset kelsivät monia pakanallisina pitämiään muisca-kulttuurin muotoja, mutta siitä huolimatta ne ovat eläneet yli viidensadan vuoden ajan. Muisca-kielen puhuminen kiellettiin 1770, ja nykyisin sen puhujia on vain vähän. Siitä on kuitenkin siirtynyt lainasanoja paikalliseen espanjan kieleen. Perinneruoat ja usko henkiin on säilynyt, parannusrituaaleja järjestetään edelleen.
Tairona
thumb|240px|Tairona-kultatöitä.
Tairona oli esikolumbiaaninen sivilisaatio nykyisissä Magdalenan ja La Guajiran osavaltioissa Kolumbiassa. Siitä on saatu tietoja vain arkeologisista löydöistä ja satunnaisista maininnoista espanjalaisten kirjoituksissa. Työkalujen perusteella tiedetään heidän harjoittaneen maanviljelyä, ja metalliesineistä voidaan päätellä kulttuurin muistuttaneen chibchojen ja inkojen kulttuuria, vaikka taironat eivät ilmeisesti olleet näille sukua. Taironien nykyjälkeläisiä ja viimeisiä esikolumbiaanisen ajan heimoista ovat Kogit, jotka elävät eristyksissä Sierra Nevada de Santa Martan vuoristossa Kolumbian pohjoisosassa.
Obiora Aniche
Obiora Aniche (s. 20. joulukuuta 1975 Onitsha, Nigeria) on nigerialainen jalkapalloilija. Pelipaikaltaan hän on hyökkääjä.
Ykkösessä Aniche edusti KPV:tä kaudella 1999 tehden 25 ottelussa kymmenen maalia ja Jaroa kaudella 2000 tehden 12 ottelussa viisi maalia. Kakkosessa Aniche edusti TP-47:ää kaudella 1994, Natevaa kaudella 2001 tehden 16 ottelussa neljä maalia ja Futuraa kaudella 2003 tehden seitsemässä ottelussa neljä maalia. Vuonna 2004 Aniche edusti BK-46:ttä Kolmosessa ja vuonna 2005 samalla sarjatasolla IFFK:ta.
Helmikuussa 2015 Aniche aloitti päätoimisena juniorivalmentajana TiPS:ssa. Hän on suorittanut UEFA B -valmentajakoulutuksen.
Saavutukset
HJK
Suomen Uutiset (verkkolehti)
Suomen Uutiset on Perussuomalaiset-puolueen ylläpitämä suomalainen verkkolehti ja uutispalvelu, joka on puolueen äänenkannattaja paperilla julkaistavan Perussuomalainen-lehden rinnalla.
Suomen Uutiset aloitti ilmestymisensä verkossa 6. joulukuuta 2014. Se on nimetty perussuomalaisia edeltäneen Suomen Maaseudun Puolueen vuonna 1995 lakkautetun Suomen Uutiset -sanomalehden mukaan, jonka seuraaja se katsoo olevansa. Suomen Uutisten päätoimittajana on alusta alkaen toiminut Matias Turkkila. Suomen Uutisten ja Perussuomalaisen toimitus on yhteinen, mutta Perussuomalainen ilmestyy paperisena yhä vanhalla nimellään.
Suomen Uutiset ei ole sitoutunut Julkisen sanan neuvoston journalistin ohjeisiin.
Aina sydämessäin
Aina sydämessäin on Mikko Järvisen kokoelma-albumi vuodelta 2014
Jharkhand
Jharkhand (झारखंड) on osavaltio Intiassa. Jharkhandin pinta-ala on noin 79 700 km² ja asukasluku on noin 33 miljoonaa (2011).
Ranchi on Jharkhandin pääkaupunki. Hindi on Jharkhandin virallinen kieli.
Jharkhand muodostettiin vuonna 2000 Biharin osavaltion eteläisimmistä osista. Itsenäistymisprosessi alkoi adivasi-heimojen vaatimuksista, joihin liittyi 1990-luvulla myös valtaväestön edustajia.
Jharkhand tarkoittaa viidakkojen ja pensaikkojen maata. Osavaltion asukkaista iso osa elää maaseudulla. Metsiä ja kansallispuistoja on paljon. Betlan kansallispuisto kuuluu kansainväliseen tiikerien suojeluohjelmaan.
Jharkhandin maastonmuotoja hallitsee Chota Nagpurin ylänkö.
Jharkhandissa on kolme vuodenaikaa. Talvi kestää marraskuusta helmikuuhun, kuuma kausi maaliskuusta kesäkuun puoliväliin ja monsuunisateiden kausi kesäkuun puolivälistä lokakuuhun. Sadekaudella saadaan noin tuhat millimetriä sadetta, muu osa vuodesta on kuivaa.
Kolumbianruohokolibri
Kolumbianruohokolibri (Lepidopyga lilliae) on erittäin uhanalainen Kolumbian rannikolla Atlánticon, Magdalenan ja La Guajiran departementeissa elävä kolibri.
Kooltaan kolumbianruohokolibri on noin 9 cm. Koiraan vatsa on kiiltävän turkoosinsininen ja muuttuu tummemman siniseksi kurkussa. Selkä ja pää ovat lajilla kirkkaan vihreät. Siipien kärjet ovat mustat ja kärjestään haarautunut pyrstö on sinimusta. Kolumbianruohokolibrin nokka on lähes täysin suora ja yläpuolelta musta ja alapuolelta punainen. Siniruohokolibrilla (Lepidopyga coeruleogularis) ei ole kiiltävän sinistä mahaa, mutta voidaan sekoittaa kolumbianruohokolibriin sopivassa valaistuksessa.
Kolumbianruohokolibri elää mangrovemetsissä Erythrina fusca -kasvin kukinta-aikana ja käyttää ravintonaan sen mettä. Muina aikoina laji ilmeisesti syö hyönteisiä. Kolumbianruohokolibrikannan kooksi arvioidaan 285-440 täysikasvuista yksilöä. Suurin uhka lajille on sen elinympäristön hakkuut maanviljelyksen ja teiden sekä muun infrastruktuurin rakentamisen takia.
Litorinameri
thumb|260px|Kaavakuva Litorinameren laajuudesta 7000 vuotta sitten Litorinameri oli Itämeren paljon nykyistä suolaisempi ja jonkin verran laajempi varhaisvaihe Ancylusjärven jälkeen noin 8 500 – 4 000/2 000 vuotta sitten.
Litorinameri syntyi, kun jääkauden jälkeinen valtameren pinnan nousu ylsi Tanskan salmien tasolle, ja niiden kohdalle syntyi uomia, joista aiemmin makeaan Ancylusjärveen pääsi suolaista vettä. Litorinakauden aikana Tanskan salmista muodostui syvemmät ja leveämmät kuin nykyisin, ja tämän takia meri oli huomattavasti nykyistä suolaisempi. Litorinakausi on jääkauden jälkeisen ajan merellisin vaihe Itämeren historiassa. Litorinameren aikana myös ilmasto Suomessa oli pari astetta nykyistä lämpimämpi ja kasvillisuutena lehtipuita nykyistä enemmän. Kauden alussa oli lämmin, kostea atlanttinen ilmasto, joka viileni kauden loppupuolella nykyistä viileämmäksi subboreaaliseksi. thumb|260px|[[Litorinakotilo (Littorina littorea) oli yleinen Litorinameressä ja on antanut sille nimensä]] Litorinameri oli nykyistä Itämerta laajempi. Merivaihe on saanut nimensä litorinakotilosta, joka viihtyy suolaisessa vedessä. Litorinakaudella kotilo yleistyi koko Itämeren alueella. Nykyisin, suolapitoisuuden laskettua Tanskan salmien madalluttua maankohoamisen vaikutuksesta, litorinakotiloa tavataan lähinnä Tanskan Bornholmin eteläpuolella. Litorinamerta seurasi Post-Litorinameri eli nykyinen Itämeri.
Pohjanmaalla tavataan yleisesti ns. alunamaita, jotka ovat Litorinameren aikaan muodostuneita sulfidipitoisia savikkoja. Nämä savikot aiheuttavat ongelmia sadevesien hapettaessa sulfideja rikkihapoksi, joka puolestaan alentaa vesistöjen pH:ta ja liuottaa metalleja. Sateen jälkeen tapahtuva äkkinäinen veden happamoituminen on aiheuttanut mm. kalakuolemia Kyrönjoen alueella.
Birger Fredrik af Björkesten
Birger Fredrik af Björkesten (5. helmikuuta 1862 Viipuri – 28. marraskuuta 1949 Helsinki) oli suomalainen juristi ja virka- ja valtiopäivämies.
Af Björkestenin vanhemmat olivat senaattori Sune Birger Johan af Björkesten ja Olivia Matilda Aspelin ja puoliso vuodesta 1907 Irene Emilia Hacklin. Af Björkesten tuli ylioppilaaksi Viipurissa, suoritti oikeustutkinnon 1887 ja sai varatuomarin arvon 1890. Hän oli senaatin sotilastoimituskunnan toinen apukamreeri 1895–1903 ja vankeinhoitohallituksen virkamies 1907–1925. Pankki- ja valtiopäivämies Carl Ragnar af Björkesten oli Birger Fredrik af Björkestenin veli.
Af Björkesten oli aatelissäädyssä edustaja valtiopäivillä 1897, 1899, 1900, 1904–1905 ja 1905–1906.
Venäjän yleisesikunta-akatemia
pienoiskuva|Venäjän yleisesikunta-akatemia suuri tunnus thumb|Venäjän yleisesikunta-akatemia Venäjän yleisesikunta-akatemia perustettiin nykymuodossaan vuonna 1918 Moskovassa Leonid Govorovin aloitteesta.
Akatemia on kokeneemmalle neuvostoajan ja Venäjän henkilöstölle tarkoitettu oppilaitos. Ennen valintaansa yleisesikunta-akatemiaan upseerit käyvät oman palvelus- tai puolustushaaransa akatemian.
Akatemia on Venäjän armeijan arvostetuin oppilaitos, jonka käyvät kaikki korkeisiin asemiin pyrkivät upseerit. Siellä järjestetään myös erityiskursseja siviilivirkamiehille ja sotateollisuusyritysten johtajille. Akatemiassa opiskelee ulkomaalaisiakin sotilaita.
Nykyistä akatemiaa edelsi keisarikunnan aikana Nikolain yleisesikunta-akatemia, jonka historia ulottuu vuoteen 1832. Koulussa oli keisarivallan aikaan suomalaisille oma kiintiönsä, jossa suomalaisia koulutettiin Venäjän armeijan upseereiksi.
Opetuksen sisältö
Laitoksessa opetetaan mm. strategiasta, operaatiotaidosta ja taistelukentästä sekä puolustusvoimien organisaatiosta ja hallinnosta.
Duginin vaikutus
Vuosina 1991-1992 Prokhanov ja Dugin pyrkivät muodostamaan Euroopan äärioikeiston ja useiden Venäjän Yleisesikunta-akatemian professoreiden ja laitosjohtajien välille liittoumaa. Yleisesikunta-akatemian silloisen johtajan, kenraali Igor Rodionovin on kerrottu pitäneen Duginista ja suhtautuneen tähän avoimen ystävällisesti. Vaikutus Rodionoviin jatkui senkin jälkeen, kun tästä tuli Venäjän puolustusministeri. Duginin kirja, joka siirtyi oppimateriaaliksi Yleisesikunta-akatemiaan kirjoitettiin juuri Rodionovin puolustusministerikaudella vuosina 1996-1997.
Geopolitiikan teorian opetus Venäjän johdolle on merkittävä muutos aiempaan Neuvostoliiton aikaiseen kommunistijohtoiseen opetukseen, sillä geopolitiikka nähtiin silloin sopimattomana teoriana sen natsismiin liittyvien kytkösten vuoksi. Sittemmin myös Venäjän kommunistinen puolue on omaksunut geopoliittista ajattelua ja kirjoittanut omia kirjojaan.
Geopolitiikan perusteet
Opistossa on John B. Dunlopin arvion mukaan ollut oppikirjana vuonna 1997 julkaistu Krimin kriisin "aivoiksi" nimetyn ultra-nationalistisen venäläisfasistin Aleksandr Duginin kirja Geopolitiikan perusteet: Venäjän geopoliittinen tulevaisuus". Kirjalla on merkittävä vaikutus myös muualla venäläisessä valtionhallinnossa, politiikassa ja poliisivoimissa. Kirjan mukaan Venäjän geopoliittisena tavoitteena tulee olla koko Euroopan "suomettaminen". Suomi pitäisi sen mukaan sulauttaa Venäjään. Etelä-Suomi tulisi yhdistää Karjalan tasavaltaan ja Pohjois-Suomi lahjoitettaisiin Murmanskin alueen aluehallinnolle. Kirjan tekijä uskoo hienovaraiseen valtioiden vastaiseen toimintaan (subversioon), epävakauttamiseen ja Venäjän erikoisosastojen disinformaatioon. Operaatioita tulisi avustaa kovalla ja lujatahtoisella Venäjän kaasu-, öljy- ja muiden luonnonvarojen hyödyntämisellä, joiden avulla maita painostetaan.
Kirjan valmistumiseen on vaikuttanut myös nykyään eläköitynyt Yleisesikunta-akatemian strategianlaitoksen johtaja, kenraaliluutnantti Nikolai Klokotov, joka toimi laitosjohdossa vuosina 1988 - 1996. Kirjassa hänet on merkitty kirjan tekoa avustaneeksi konsultiksi.
Alumni
Kyseisessä akatemiassa on opiskellut
Marie Luise Kaschnitz
Marie Luise Kaschnitz, koko nimi: Marie Luise von Kaschnitz-Weinberg, (1901 Karlsruhe, Saksa – 1974 Rooma, Italia) oli saksalainen kirjailija.
Kaschnitz julkaisi 1974 esikoisrunokokoelmansa Gedichte. Runojen lisäksi hän julkaisi proosaa ja Gustave Courbet'n elämäkerran sekä omaelämäkerrallisia teoksia. Teoksissaan hän kuvaa toisen maailmansodan jälkeisiä tunnelmia, lapsuusmuistoja, tuskaa ja kuolemaa, mutta niistä kuvastuu myös usko ihmisen mahdollisuuksiin.
Suomennetut runot
Johanna Venhon suomentamia Kaschnitzin runoja on antologiassa Puiden lohtu: saksankielistä runoutta 1946–2000 (toimittanut Stefan Moster, Helsinki: WSOY 2005 ISBN 951-0-30300-3)
Gustaf Waldemar Boijer
Gustaf Waldemar Boijer (10. kesäkuuta 1864 Hämeenlinna – 6. elokuuta 1944 Sääksmäki) oli suomalainen varatuomari, virkamies ja vanhojen esineiden keräilijä.
Tom Poti
Thomas Emilio ”Tom” Poti (s. 22. maaliskuuta 1977 Worcester, Massachusetts) on yhdysvaltalainen ammattilaisuransa päättänyt jääkiekkoilija, pelipaikaltaan puolustaja. Hän pelasi urallaan 14 kautta NHL-liigassa.
Ennen ammattilaisuraa
Tom Poti syntyi ja varttui Massachusettsin osavaltiossa Yhdysvalloissa. Hän kävi vuosina 1992–1996 vuoden Saint Peter-Marian High Schoolia Worcesterissa ja kolme vuotta Cushing Academya Ashburnhamissa Worcesterin piirikunnassa. Opiskelun ohessa hän pelasi koulujen jääkiekkojoukkueissa. Vuosina 1993 ja 1996 hänet valittiin NEPSACin (New England Prepartory School Athletic Council) parhaaksi puolustajaksi ja hän oli voittamassa vuonna 1996 NEPSACin mestaruutta Cushing Academy Penguinsin riveissä. Edmonton Oilers varasi Potin NHL:ään numerolla 59 vuoden 1996 varaustilaisuuden kolmannella kierroksella.
Gustaf Waldemar Boijer
Boijer oli Hämeen läänin varalääninkamreerina ja kielenkääntäjänä sekä hoiti kahden vuoden ajan Janakkalan tuomiokuntaa. Hän tuli ylimääräiseksi kopistiksi Suomen senaattiin 1892 ja palveli sitten senaatissa ekspeditöörinä, kanslistina, reistraattorina ja taloudenhoitajana. Bobrikoffin aikana Boijer vuoti salaisia venäläistämistoimiin liittyneitä tietoja Ruotsin ja muiden ulkomaiden lehtiin. Boijer toimi viimeksi senaatin kamaritoimituskunnan protokollasihteerinä 1905–1918.
Tom Poti
Ennen ammattilaisuraa
Vuodet 1996–1998 Poti kävi Bostonin yliopistoa ja pelasi yliopiston jääkiekkojoukkueessa. Vuonna 1997 hän pelasi Boston University Terriersin riveissä NCAA:n jääkiekkofinaalissa (Boston hävisi Pohjois-Dakotalle maalein 4–6) ja hänet valittiin tuolloin NCAA-turnauksen tähdistökenttään. Vuosina 1996 ja 1997 Poti edusti maataan nuorten (alle 20-vuotiaiden) maailmanmestaruuskilpailuissa.
Gustaf Waldemar Boijer
Boijer omisti kiinteistöjä Helsingissä ja toimi myös kiinteistöjen välittäjänä. Hän kuului Helsingin taksoituslautakuntaan ja kirkkovaltuuston ja oli myös suojeluskunnan jäsenenä.
Tom Poti
Edmonton Oilers
Poti aloitti NHL-uransa syksyllä 1998 ja hän vakiinnutti heti paikkansa Oilersin kokoonpanossa. Hän pelasi vahvan tulokaskauden, hän teki 21 tehopistettä, viisi maalia ja 16 syöttöpistettä, 73:ssa runkosarjaottelussa, viidenneksi eniten kaikista tulokkaista ja toiseksi eniten tulokaspuolustajista. Plusmiinustilastossa hänen lukemansa oli Oilersin paras, +10. Kauden jälkeen Poti valittiin NHL:n tulokkaiden tähdistökenttään. Kahdella seuraavalla kaudella hyökkäävänä puolustajana tunnettu Poti teki molemmilla yli kolmekymmentä tehopistettä, 35 pistettä (yhdeksän maalia ja 26 syöttöpistettä) kaudella 1999–2000 ja 32 pistettä kaudella 2000–2001. Hän oli molemmilla kausilla seuransa toiseksi tehokkain puolustaja, 1999–2000 Roman Hamrlíkin ja 2000–2001 Janne Niinimaan jälkeen, ja hän keräsi kummallakin kaudella Oilers-pelaajista kolmanneksi eniten jääaikaa, 1999–2000 hänen jääaikakeskiarvonsa oli yli 25 minuuttia ja 2000–2001 lähes 23 minuuttia. Poti jatkoi Oilersissa aina kevääseen 2002 saakka, jolloin Edmonton kauppasi hänet ja Rem Murrayn New York Rangersiin vaihdossa Mike Yorkiin ja neljännen kierroksen varausoikeuteen.
Gustaf Waldemar Boijer
Boijer harrasti metsästystä, kalastusta ja ulkoilua. Hän asui nuorena vanhempiensa omistamassa Paakkolan talossa Hauhon Eteläisten kylässä, jossa hän oli karhunkaataja Eero Heinäkankaan ja toisen kuulun metsästäjän torppari Lauhian naapurina. He opettivat Boijerin metsästäjäksi ja hän metsästi sitten susia, ilveksiä ja metsälintuja. Boijer keräili myös Suomen historiaan liittyneitä esineitä. Hänellä oli Rauhaniemi-niminen kesähuvila Sääksmäen pitäjän Saarioisten puolella. Hän keräsi huvilalleen vanhoja hämäläisiä työ- ja ajokaluja sekä ruoka-astioita pelastaen ne joutumasta romuna tunkiolle tai poltettavaksi. Boijer keräsi myös vanhoja aseita, huonekaluja, tina- ja hopeaesineitä, vanhaa posliinia, ryijyjä, mattoja, kattokruunuja, maalauksia ja painotöitä, piippuja, maljakoita ja vanhoja rahoja. Keräilyn hän aloitti ostettuaan nuorena kolmella markalla Kustaa III:n aikaisen miekan. Hän keräsi myös vanhoja hämäläisiä sananlaskuja Hämäläistä osakuntaa varten. Boijerin käsityksen mukaan Kalevalan runot keksittiin ja laulettiin ensiksi Hämeessä mutta ne katosivat ja unohtuivat kristinuskon tultua Hämeeseen kunnes Elias Lönnrot löysi ne uudelleen Karjalan erämaista.
Tom Poti
New York Rangers ja New York Islanders
Poti kuului myös Rangersissä pelatessaan seuransa vakiomiehistöön. Hän iski jokaisella täydellä Rangers-kaudellaan yli 20 tehopistettä, ja parhaimmillaan hän teki yhden kauden aikana 48 tehopistettä, mikä tapahtui kaudella 2002–2003, jolla hän teki 11 maalia ja antoi 37 maaliin johtanutta syöttöä. Poti oli 2002–2003 Rangersin tehokkain puolustaja, seuran sisäisen syöttöpörssin kärkinimi ja kaikkiaan kolmanneksi tehokkain koko kauden seurassa pelannut pelaaja. Vuonna 2003 Poti pääsi pelaamaan ensimmäistä kertaa urallaan NHL:n tähdistöottelussa. Kaudella 2003–2004, jolla hän pelasi 67 ottelua (oli sivussa yksitoista ottelua selkävamman ja neljä muiden vaivojen vuoksi), Poti oli Rangersin toiseksi tehokkain puolustaja myöhemmin kaudella Toronto Maple Leafsiin kaupatun Brian Leetchin jälkeen ja työsulun jälkeisellä kaudella 2005–2006 hän oli kolmanneksi tehokkain Rangers-puolustaja Michal Rozsívalin ja Fjodor Tjutinin jälkeen. Blokattujen laukausten määrässä hän oli Rangersin kärkinimi 123:lla blokillaan.
Heinäkuussa 2006, Rangers-sopimuksensa päättymisen jälkeen, Poti liittyi yksivuotisella sopimuksella paikalliskilpailija New York Islandersin riveihin. Poti sai kaudella 2006–2007 paljon vastuuta Islanders-puolustuksessa, hän pelasi 78 runkosarjaottelua ja keräsi selvästi eniten jääaikaa kaikista Islanders-pelaajista, keskimäärin 25 minuuttia ja 42 sekuntia ottelua kohden. Hän oli 44:llä runkosarjapisteellään (kuusi maalia ja 38 syöttöpistettä) toiseksi eniten pisteitä tehnyt Islanders-puolustaja kaksi pistettä enemmän tehneen, helmikuussa 2007 Edmonton Oilersista Islandersiin tulleen Marc-André Bergeronin jälkeen. Poti blokkasi runkosarjassa yhteensä 170 laukausta, 14:nneksi eniten kaikista NHL-pelaajista. Kevään 2007 pudotuspeleissä, viidensissä pudotuspeleissään, Poti pelasi Islandersin ykköspuolustusparissa Bergeronin kanssa ja molemmat saivat viidessä ottelussa jääaikaa noin 27 ja puoli minuuttia ottelua kohden.
Washington Capitals
Heinäkuussa 2007, viiden New Yorkin seuroissa pelatun vuoden jälkeen Poti teki vapaana agenttina sopimuksen Washington Capitalsin kanssa. Sopimus oli nelivuotinen ja kokonaisarvoltaan 14 miljoonaa Yhdysvaltain dollaria. Poti pelasi viisi kautta Washingtonissa. Uransa loppuvaiheilla hän kärsi loukkaantumisista eikä hän kyennyt pelaamaan ehjiä kausia. Potin viimeiseksi kaudeksi jäi, jonka jälkeen hän lopetti pelaajauransa.
Maajoukkue
Poti on edustanut maataan aikuisten arvokisoissa yhden kerran. Hän oli vuonna 2002 mukana Salt Lake Cityn olympiakisojen jääkiekkoturnauksessa. Yhdysvallat voitti turnauksessa hopeaa Kanadan viedessä kultaa. Poti pelasi turnauksessa kuusi ottelua, joissa hän antoi yhden maaliin johtaneen syötön.
Helsingin Perussuomalaiset
Helsingin Perussuomalaiset on Helsingin vaalipiirissä toimiva Perussuomalaisten piirijärjestö. Helsingin piirin vuoden 2014 puheenjohtaja oli Nuutti Hyttinen. Hänet valittiin tehtävään yksimielisesti Perussuomalaisten Helsingin piiri ry:n 30.12.2013 pidetyssä syyskokouksessa. Samassa kokouksessa valittiin puheenjohtajan lisäksi yhdeksän hengen piirihallitus. Syyskokouksen päätöksillä hallituksen jäsenistö käytännössä uudistui kokonaan aikaisempien piirihallitusten kokoonpanoihin verrattuna.
Rahoitus
Helsingin Perussuomalaiset on vastaanottanut puoluerahoitusta yksityishenkilöiltä.
Yhdistymisvapaus
Yhdistymisvapaus on oikeus etukäteen lupaa kysymättä perustaa yhdistys luvallisen tarkoituksen toteuttamista varten, kokoontua ja käyttää sananvapautta. Läntisen maailman nykyaikaisissa valtioissa, kuten Suomessa, yhdistymisvapaus kuuluu kansalaisen perusoikeuksiin.
Yhdistymis- ja kokoontumisvapaudesta on sovittu useissa kansainvälisissä ihmisoikeussopimuksissa. Yhdistysmisvapaus on tunnustettu myös EU:n perusoikeuskirjassa.
Mornac-sur-Seudre
Mornac-sur-Seudre [mɔʁ.nak.syʁ.sœdʁ] on Ranskan kunta Uuden-Akvitanian alueella Charente-Maritimen departementissa. Asukasluku vuonna 2014 oli 822. Kunta kuuluu departementissaan La Trembladen kantoniin Rochefortin arrondissementissa.
Yhdistymisvapaus
Venäjän vallan ja itsenäisen Suomen alkuvuosikymmeninä se oli periaatteellisesti tunnustettu oikeus, mutta monella tavalla hallinnollisten ja lainsäädännöllisten rajoitusten alainen.
Mornac-sur-Seudre
Seudre-joen kanavien pirstomalla suistoalueella sijaitseva Mornac-sur-Seudre kuuluu kauneimpien ranskalaiskylien järjestöön Les Plus Beaux Villages de France, johon kuuluu neljä muutakin kylää Charente-Maritimen departementista.
Yhdistymisvapaus
Kaikki yhdistykset eivät kuitenkaan ole päässeet yhdistysrekisteriin. Esimerkiksi Suomen kannabisyhdistyksen hakemus yhdistysrekisteriin hylättiin kahdesti. Toisaalta sisäasiainministeriö lakkautti neljä Pekka Siitoin perustamaa järjestöä Turun Hengentieteen Seura, Pegasos-seura, Isänmaa ja vapaus, Isänmaallinen Kansanrintama vuonna 1977 uusfasistisina ja Pariisin rauhansopimuksen vastaisina.
Mornac-sur-Seudre
Alueella tuotetaan merisuolaa ja viljellään ostereita.
Yhdistymisvapaus
Määrittely
Yhdistymisvapaus on sekä positiivinen että negatiivinen vapaus. Negatiivisella yhdistymisvapaudella tarkoitetaan oikeutta olla kuulumatta yhdistykseen ja erota siitä, vs pakkojäsenyys. Henkilö voi omasta puolestaan vapaasti omasta tahdostaan liittyä yhdistyksen jäseneksi ja erota siitä.
Libertaarit kannattavat täyttä yhdistymisvapautta, myös yksityishenkilöjen oikeutta syrjiä; monet egalitaristit vastustavat syrjimisvapautta tasa-arvon nimessä. Myös syrjinnän uhan alla olevia tai olleita kansanryhmiä suosiva käänteinen syrjintä on ristiriidassa yhdistymisvapauden kanssa. Käänteinen syrjintä usein sisältää suosittavalle ryhmälle varattavaa tiettyä kiintiötä julkisista tai yksityisistä resursseista.
Yhdistymisvapauteen kuuluu järjestäytymisvapaus eli oikeus järjestäytyä ja olla järjestäytymättä, esimerkiksi työnantajaliittojen ja ammattiyhdistysten vapaus toimia ja solmia työehtosopimuksia ja työnantajien ja työntekijöiden oikeus olla kuulumatta järjestöihin. Yhdistymisvapautta on rajoitettu myös kriminalisoimalla rikollisjärjestöissä toimiminen.
Suomessa
Yhdistymisvapaus vakuutettiin Suomen kansalaisille vuonna 1906 perustuslain tapaisella lailla, joka takasi vapaan lausunto,- kokoontumis,- ja yhdistymisvapauden.
Lain tarkoitus jäi kuitenkin toteutumatta, koska Venäjällä vallitsi taantumuksellinen poliittinen aikakausi, jossa kansalaisvapauksia rajoitettiin.
Suomen itsenäistymisen jälkeen vuoden 1919 hallitusmuodon 10 §:ssä säädettiin, että Suomen kansalainen voi vapaasti etukäteen keneltäkään lupaa kysymättä perustaa yhdistyksen, mikäli sen toiminta ei ole lain tai hyvien tapojen vastainen. Lopullisesti yhdistymisvapaus toteutui tämän lain myötä, mutta se koski vain aatteellisia yhdistyksiä, eikä kaikkia niitäkään.
Uskonnonvapauslaki säädettiin vuonna 1922. Samassa yhteydessä säädettiin mahdollisiksi myös lainsäädäntötoimin erityistä tarkoitusta ja taloudellista toimintaa varten perustetut yhdistykset. Kesäkuussa 1930 Eduskunta hyväksyi kommunistilait, joilla rajoitettiin paino-, kokoontumis- ja yhdistymisvapautta.
Ampuma-aseiden käytön harjaannuttamiseen ja perehdyttämiseen tarvittiin lain mukaan valtioneuvoston lupa, mikäli tarkoitus oli jokin muu kuin metsästys ja riistanhoito. Vastaava rajoitus koski myös sotilaallista järjestäytymistä, jossa vaaditaan kuuliaisuutta ja sitoutumista yhdistyksen pyrkimyksiin, jotka on suunnattu valtiota vastaan tai kuuluvat sen itsensä tehtäviin.
Negatiivista yhdistymisvapautta koskien yksityinen metsänomistaja teki valituksen vuonna 2003 EU komissiolle koskien MHY:n pakkojäsenyyttä. Valitus perustui pakkojäsenyyden ristiriitaan perustuslain ja Euroopan union lainsäädännön kanssa. Tämän seurauksena metsälainsäädäntöä uudistettiin ja MHY:n pakkojäsenyys poistettiin. Vastaavaa keskustelua on käyty ylioppilaskuntien osalta.
Aiheesta muualla
Yhdistyslaki Ihmisoikeudet.net Euroopan unioni, ihmisoikeudet
McDonnell Douglas DC-10
pienoiskuva|McDonnell Douglas DC-10-30 pienoiskuva|Finnairin DC-10-30 OH-LHA Miamissa vuonna 1992 pienoiskuva|Finnairin DC-10-lentokone Las Palmasin lentokentällä, Espanjassa 1975. pienoiskuva|Finnairin McDonnell-Douglas DC-10-30 OH-LHA:n ohjaamo viimeisellä koneen lennolla yhtiössä. Lento suoritettiin maailman ympäri 19. huhtikuuta – 5. toukokuuta 1996. pienoiskuva|Viimeisen kaupallisen DC10-lennon ohjaamomiehistö. McDonnell-Douglas DC-10 on kolmimoottorinen, laajarunkoinen, pitkän toimintamatkan liikennelentokone, jota valmistettiin Long Beachin tehtailla Kaliforniassa vuosina 1970–1988. Konetyyppi kilpaili samoilla markkinoilla samankokoisen Lockheed L-1011 TriStarin, hieman pienemmän Airbus A300:n sekä suuremman Boeing 747:n (jumbojetin) kanssa. Konetyypin korvasi vuonna 1990 DC-10:stä kehitetty uusi lentokone, MD-11. DC-10:n on voinut vuodesta 1997 päivittää MD-10:ksi, jolloin sitä ja MD-11:tä on voinut lentää samoilla miehistöillä.
Historiaa
DC-10 oli McDonnell Douglasin ensimmäinen kaupallinen laajarunkoinen lentokone. Se suunniteltiin American Airlinesin toivomuksesta, sen piti olla pienempi kuin Boeing 747, mutta sillä piti pystyä lentämään pitkiä reittejä. Alun perin DC-10:stä aiottiin tehdä kaksimoottorinen, mutta American Airlinesin vaatimuksesta sen piti pystyä toimimaan olemassa olevilta kiitoteillä, jolloin sen perään lisättiin kolmas moottori. DC-10:n siviiliversioita valmistettiin 386 kappaletta.