cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Koch Industries
Koch Industries on lähinnä petrokemian alaan keskittyvä monikansallinen yritysryväs, jonka kotipaikka on Wichita, Kansas, Yhdysvalloissa. Se omistaa myös yhtiöt Invista, Georgia-Pacific, Flint Hills Resources, Koch Pipeline, Koch Fertilizer, Koch Minerals ja Matador Cattle Company. Vuonna 2013 yhtiöllä oli noin 60 000 työntekijää. Sen liikevaihto vuonna 2012 oli 115 miljardia Yhdysvaltojen dollaria, millä se oli Yhdysvaltojen toiseksi suurin yksityinen yritys. Georgia-Pacific toimii metsäteollisuudessa ja Flit Hills Resourcesilla on öljynjalostamoita Alaskassa, Minnesotassa ja Teksasissa.
Yhtiön pääomistajat ovat Charles ja vuonna 2019 kuolleen David Kochin perilliset. Kummankin omaisuudeksi on arvioitu yli 50 miljardia dollaria. Heidän isänsä Fred Koch aloitti liiketoiminnan Wichitassa 1925. Koch Industries on tärkeä osa Wichitan talouselämää, mutta muualla veljeksiä arvostellaan poliittisesta painostuksesta. Yhtiötä lähellä olevat tahot ovat rahoittaneet konservatiivista Teekutsuliikettä, kongresiin pyrkiviä republikaaniehdokkaita ja kampanjaa, jolla vastustetaan Kalifornian ilmastonmuutoslakia.
J. Howard Marshallin kuolinpesä omistaa yhtiöstä 14,6 %.
American Academy of Dramatic Arts
American Academy of Dramatic Arts (AADA) on yksityinen näyttämäkoulu, joka tarjoaa kahden vuoden näyttämökoulutusta. Sillä on kampukset New Yorkissa ja Los Angelesissa, ja koulua ovat käyneet monet tunnetut näyttelijät.
Historia
American Academy of Dramatic Arts on Yhdysvaltain vanhin näyttelijäntyön oppilaitos. Sen perusti nimellä Lyceum Theatre School Franklin Haven Sargent vuonna 1884. Sargent oli toiminut aiemmin Harvardin yliopiston puhetaidon professorina ja olisi halunnut perustaa sinne näyttämökoulutusta. Harvardissa ei kuitenkaan suostuttu Sargentin esittämään pyyntöön.
Sargent muutti New Yorkiin ja alkoi puuhata siellä uuden koulun perustamista. Idea oli varsin radikaali, sillä tuolloin ei ollut vielä yhtään englanninkielistä näyttämökoulua. Hän alkoi saada hiljalleen tukea New Yorkin teatteripiideistä, ja koulu pystyttiin lopulta perustamaan Frohmanin veljesten, Henry DeMillen, Steele MacKayen ja David Belascon tuella.
Koulun opetus perustui alkujaan François Delsarten varsin konservatiivisiin ajatuksiin. Opetusta kuitenki kehitettiin, ja erityisesti Charles Jehlingerin johtokaudella 1923–1952 opetus muuttui.
AADA muutti 1963 Manhattanin Midtowniin vanhaan Colony Clubin rakennukseen. Koulu laajeni vuonna 1974 länsirannikolle, kun se avasi kampuksen Pasadenaan. Sieltä se muutti vuonna 2000 Hollywoodiin.
Hampton Courtin palatsi
pienoiskuva|Hampton Court Palacen läntinen julkisivu. Hampton Courtin palatsi on entinen kuninkaallinen palatsi Richmond upon Thamesissa Lounais-Lontoossa, Englannissa. Palatsi sijaitsee 18,9 kilometriä lounaaseen Charing Crossista Thamesin rannalla. Nykyään palatsi on avoinna yleisölle.
Johanniittain ritarikunta oli toiminut tilalla vuodesta 1236. Vuonna 1505 lordi Chamberlain, Sir Giles Daubeney vuokrasi alueen ja käytti sitä viihdyttääkseen kuningas Henrik VIII:ta. Vuonna 1514 alue siirtyi Yorkin arkkipiispa Thomas Wolseylle. Vuonna 1526 Wolsey lahjoitti sen kuninkaalle. Myöhemmin, 1690-luvulla, kuningas Vilhelm III Oranialainen ja kuningatar Mary II laajensivat palatsia Versaillesin esikuvaa käyttäen uudenaikaisemmaksi Christopher Wrenin piirustusten mukaan. Wren suunnitteli myös upean Barokkipuutarhan. Wilhelmin ja Maryn kuoltua kuningatar Anna jatkoi laajennustöitä. Palatsissa on myös merkittävä maalauskokoelma, ja pensasaitasokkelo.
Kuningatar Viktoria avasi palatsin yleisölle vuonna 1838.
Palatsin puutarhassa järjestetään yleisötapahtumia kuten suuri musiikkifestivaali.
Mem
thumb|110px|Mem sofit Mem on monen seemiläisen kielen aakkoston 13. kirjain. Se sisältyy muun muassa heprealaiseen, foinikialaiseen ja aramealaiseen kirjaimistoon. Mem on kreikkalaisen myyn, latinalaisen M:n ja kyrillisen М:n edeltäjä. Kirjaimen nimi tulee vettä tarkoittavasta sanasta.
Mem hepreassa
Heprean kielessä mem ääntyy /m/. Kieliopillisesti se toimii sanan edessä prepositiona, joka vastaa suomen elatiivia (-sta, -stä). Tällöin mem on oikeastaan lyhennys מִן (min) -prepositiosta. Se voi osoittaa myös vertailua, sekä komparatiivia että superlatiivia. Heprealaisessa numerojärjestelmässä memillä on lukuarvo 40.
Mem on myös yksi niistä heprean kirjaimista, jotka kirjoitetaan eri tavalla sanan lopussa: sillä on sofit- eli loppumuoto mem sofit. Mem sofitin lukuarvo on 600.
Esimerkkejä:
Silmätulehdus
Silmätulehdus on useiden erilaisten sairauksien yhteisnimitys. Näitä sairauksia yhdistää se, että niiden sijainti on ainakin osittain silmässä ja ne ovat tulehduksellisia eli inflammatorisia.
Infektiot
Tulehdus voi liittyä infektioon, joka voi olla bakteerien tai virusten aiheuttama. Bakteeri-infektioista tyypillinen on konjunktiviitti eli sidekalvon tulehdus. Se liittyy usein tavalliseen virusnuhaan mutta on niiden lisätauti. Se kannattaa hoitaa antibakteerisia aineita kuten kloramfenikolia sisältävin silmätipoin. Tavallista huolellisemmin on hoidettava sarveiskalvon vammakohtaan syntyvät bakteeri-infektiot, koska niillä on vaikutusta näköaistiin. Nykyään on erityisesti kehitysmaiden vitsauksena sokeuteen johtava trakooma.
Viruksista tulee erityisen huolellisesti hoitaa herpes, jonka aiheuttama sarveiskalvon tulehdus voi johtaa paitsi sokeutumiseen, jopa keskushermoston infektoitumiseen ja kuolemaan. AIDS-potilaat saavat tällaisia infektioita muuta väestöä helpommin. Herpestä vastaan on kehitetty lääke nimeltä asikloviiri, joka tavallisesti riittää paikallisesti silmätippoina, mutta se voidaan vaikeissa tapauksissa annostella muullakin tavoin.
Oireyhtymät
Silmätulehduksia esiintyy eräissä yleissairauksissa, joista voidaan mainita sarkoidoosi ja nivelreuma. Näiden yhteydessä esiintyvä silmätulehdus on usein kivulias värikalvon tulehdus eli iriitti. Multippeliskleroosissa tavataan enemmänkin näköhermon tulehduksia.
Itsenäisiä oireyhtymiä, joissa on osana silmätulehdus, ovat Sjögrenin syndrooma ja Reiterin syndrooma. Niissä silmätulehdus on yleensä kuivasilmäoire. Siihen tuovat helpotusta kosteuttavat tipat. Lähes kaikkiin kivulloisiin silmätulehduksiin voi saada lievitystä verisuonia supistavilla silmätipoilla. Tämä hoito vähentää myös silmien punoitusta.
Muita syitä
Edelleen silmätulehdus voi johtua ärsyttävän aineen joutumisesta silmään. Jos kysymyksessä on syövyttävä aine, silmä on kiireesti neutraloitava esimerkiksi vedellä, jotta pH eli happamuus saadaan lähelle seitsemää.
Silmätulehdukseksi voi lukea myös verkkokalvorappeuman eli retinitis pigmentosan, joka on tavallisimmin perinnöllinen sokeuttava silmäsairaus.
Hoitokeinot
Bakteerien aiheuttama silmätulehdus on helpoimmin hoidettavissa paikallisesti silmään tiputettavilla antibioottitipoilla ja -salvoilla. Varsinkin piilolasien käyttöä tulee välttää.
Tšekkoslovakian miehitys 1968
Tšekkoslovakian miehitys vuonna 1968 oli seurausta yrityksestä vapautua stalinismista ja löytää itsenäisempi rooli Neuvostoliiton johtamassa kommunistisessa blokissa kylmän sodan aikana. Vastaavia yrityksiä oli myös muissa blokin maissa. Ihmisoikeuksia kunnioittavan ”ihmiskasvoisen” sosialismin kokeilu (Prahan kevät) katkesi Tšekkoslovakiassa Varsovan liiton joukkojen 21. elokuuta suorittamaan miehitykseen. Tšekkoslovakia ”normalisoitiin” eli uudistukset peruttiin ja maan kommunistipuolue palautettiin tiukasti Moskovasta johdetulle linjalle. Neuvostoliiton johtaja Leonid Brežnev perusteli Varsovan liiton miehitystä sillä, että kun sosialismi on uhattuna yhdessä sosialistisessa maassa, asia ei ole vain tämän maan päätettävissä vaan kaikkien sosialististen maiden asia. Brežnevin lausumasta tuli tunnettu ulkopoliittinen doktriini, Brežnevin oppi.
Taustaa: Stalinismi ja kansallisuusongelmat
Tšekkoslovakian kriisiin johtaneet tapahtumat alkoivat 1960-luvulle myöhästyneestä tilinteosta Josif Stalinin ajan terroriin ja asiaan kytkeytyi myös kansallisuuserimielisyyksiä Tšekkoslovakian presidentin ja kommunistisen puolueen (TKP) puheenjohtajan Antonín Novotnýn keskitettyä valtaa tiukemmin omiin käsiinsä Prahaan. Slovakian poliittiset johtajat, lehdistö ja kulttuuripiirit hyökkäsivät 1963 alkaen hämmästyttävän rohkeasti stalinismia vastaan ja nostivat esiin maan poliittisen johdon kannalta ikäviä kysymyksiä lähimenneisyydessä käytetyistä menetelmistä. Uudistusliikkeen johtaja Slovakian puoluejohtaja Alexander Dubček halusi oikaista ”hirvittävät vääryydet”, joita ”kommunistisen puolueen valtaannoususta lähtien maan taakkana ollut raskas sortokoneisto” oli saanut aikaan. Hänen mukaansa koko maa huokaisi kuin raskaan kiven alla. Novotný yritti seuraavien vuosien aikana useaan kertaan siirtää sivuun arvostelijaansa, mutta Dubčekin asema Slovakiassa oli vahva, eikä Novotný onnistunut aikeissaan.
Keskustelu uudistusten tarpeesta levisi myös vähitellen Tšekkiin kirjailija- ja journalistipiireihin sekä puolueeseen. Prahassa pidettiin 1967 muun muassa kirjailijaliiton edustajakokous, jossa myöhemmin maailman maineen saavuttanut kirjailija Milan Kundera nousi esiin kiihkeänä stalinismin vastustajana. Yhteenotto uudistusmielisten ja stalinistien välillä TKP:n sisällä oli nyt väistämätön. Syksyllä TKP:n keskuskomiteassa käytiin kiivas väittely kaikista osapuolten välisen kiistan pääkohdista, jotka Dubčekin mukaan olivat talous, kulttuuri-ilmasto ja tšekkien ja slovakkien väliset suhteet.
Michael Gandolfini
Michael Gandolfini (s. 10. toukokuuta 1999)  on yhdysvaltalainen näyttelijä. Gandolfini teki debyyttinsä elokuvassa Ocean’s 8 (2018). Hän myös näyttelee isänsä James Gandolfinin tunnetuimman roolihahmon, Tony Sopranon, nuorempaa versiota elokuvassa The Many Saints of Newark (2021), joka on esiosa televisiosarjalle Sopranos. Hän myös näytteli sivuroolia televisiosarjassa The Deuce.
Tšekkoslovakian miehitys 1968
Prahan kevät: kriisi syntyy
Tavoitteena uudistusten suunnittelussa ja toimeenpanossa oli koko ajan säilyttää niissä kommunistipuolueen johtava asema. On siis kyseenalaista oliko sen kaltainen kulttuuri-ilmaston vapautuminen, joka tapahtui alun perin Dubčekinkaan suunnitelma. Olihan hän vakuuttanut jo tammikuussa Neuvostoliiton Kommunistisen Puolueen (NKP) ensimmäiselle sihteerille Leonid Brežneville ettei mitään äkillisiä muutoksia ole tulossa. Toisaalta Dubčekin mukaan Brežnev ei edes ymmärtänyt asian ytimessä olleita yhteiskunnallisia, taloudellisia ja poliittisia tekijöitä. Hän tarkasteli asioita puhtaasti korkeiden puoluevirkailijoiden henkilökohtaisena kädenvääntönä. Kevään 1968 kuluessa Dubček joutui monesti tapahtuneiden tosiasioiden eteen. Maahan syntyi nopeasti vapaa kansalaisyhteiskunta. Lehdistöstä poistui käytännössä sensuuri ja erilaisia ihmisten oma-aloitteelliseen toimintaan perustuvia yhdistyksiä sekä puolueorganisaatioita alkoi syntyä ilman, että niihin olisi saatu tai hankittu kommunistisen puolueen lupaa. Myös kansalliskokouksen uusi puhemies Oldřich Černík ilmoitti tekevänsä Tšekkoslovakiaan todellisen parlamentin, mikä oli jo lähtökohdiltaan ristiriitainen tavoite yksipuoluejärjestelmässä. Eräs keskeisiä uudistusliikkeen vaatimuksia oli vuoden 1948 jälkeen toimeenpantujen stalinististen puhdistusten uhrien kunnian palauttaminen.
Neuvostoliitossa sekä muissa itäblokin maissa katsottiin huolestuneina Tšekkoslovakian kehitystä. Prahan kevään pelättiin saavan vastakaikua myös muiden Itä-Euroopan maiden kansalaisissa ja tuottavan maiden johtajille vaikeuksia. Neuvostoliiton johdon lisäksi erityisesti Puolan ja Itä-Saksan johtajat suhtautuivat uudistusliikkeeseen epäilevästi. Puolassakin oli kesän mittaan pienimuotoisempaa liikehdintää. Samalla keskusteluyhteys itäblokin kommunistijohtajien välillä alkoi heiketä. Kun Prahassa julkaistiin 27. kesäkuuta merkittävän kulttuurivaikuttajan ja journalistin Ludvík Vaculíkin manifesti ”Kaksi tuhatta sanaa”, jossa hän julisti kansan itsetunnon ja luonteen menetetyksi kommunistihallinnon aikana, katsottiin Neuvostoliitossa tilanteen jo luisuneen pois hallituksen käsistä.
Heinäkuussa Neuvostoliitto ja sen satelliitit Bulgaria, Saksan demokraattinen tasavalta, Puola ja Unkari lähettivät Tšekkoslovakian johtajille Varsovan kirjeenä tunnetun varoituksen. Kirjeen pääajatuksena oli muistuttaa Varsovan liitosta, sen sotilasvoima oli olemassa ja varoittaa demokratiasta eli ennen kaikkea kuuluttaa yksipuoluejärjestelmän säilymisen perään. . Heinäkuun 29. päivä aloitettiin Tšekkoslovakian Čierna nad Tissoussa TKP:n ja NKP:n neljä päivää kestäneet neuvottelut, joissa TKP:n johtoa painostettiin suitsimaan ”vastavallankumouksellisia” voimia, mikä tarkoitti Moskovan näkökulmasta kaikkea tšekkoslovakilaisten vapaata kansalaistoimintaa. Esimerkiksi Sosiaalidemokraattinen puolue vaadittiin kiellettäväksi ja sensuuri palautettavaksi. Muutama päivä myöhemmin kokoonnuttiin Bratislavassa Varsovan liiton voimin, mutta ristiriidat jäivät yhä jäljelle. Neuvottelujen ohessa heinäkuussa ja elokuussa järjestettiin selvästi uhkaukseksi tarkoitettuja massiivisia sotaharjoituksia Neuvostoliitossa, Puolassa ja Saksan demokraattisessa tasavallassa. Lopullinen päätös miehityksen aloittamisesta syntyi NKP:n politbyroon salaisessa kolmipäiväisessä kokouksessa elokuun puolivälissä.
Prahan syksy - operaatio Tonava
pienoiskuva|left|Neuvostoliiton sotilas tankissa. Viiden Varsovan liiton maan valtava sotavoima ylitti Tšekkoslovakian rajan 20. elokuuta myöhään illalla. Neuvostoliiton ohella toimiin osallistuivat Puolan, Itä-Saksan, Unkarin ja Bulgarian joukot. Hivenen löyhemmin Moskovan otteessa ollut Romania ei ollut mukana. Jo alkuvaiheessa hyökkäyksessä oli mukana peräti 25 divisioonan vahvuinen armeija. Yhteensä operaatioon osallistui 350 000–500 000 miestä, joiden kalustona oli 5 000 taistelupanssarivaunua ja 250 kuljetuskonetta. Neuvostoliiton oznaz ja spetsnaz -kommandot toimivat ensi kertaa Euroopassa. Niiden tuloa valmistelevat KGB:n agentit olivat soluttautuneet maahan jo elokuun alussa. Varsinaiset kommandojoukot lennätettiin turisteina Tšekkoslovakiaan juuri ennen maahantunkeutumista ja ne toimivat maahanlaskujoukkojen tukena Prahan lentokentän varmistusoperaatiossa.
Miehityksen alettua Tšekkoslovakian hallitus antoi käskyn olla tekemättä vastarintaa ja kehotti myös kansaa rauhallisuuteen. Niinpä Varsovan liiton joukot eivät kohdanneet mainittavaa sotilaallista vastarintaa ottaessaan seuraavan päivän aikana haltuunsa maan strategiset kohteet. Eri puolilla syntyneissä kahakoissa kuoli tosin kymmeniä ihmisiä. Aamun aikana KGB:n agentit huolehtivat siitä, että tärkeimmät uudistuslinjan miehet vangittiin ja eristettiin. NKP:n virallisessa äänenkannattajassa Pravdassa julkaistiin ”tšekkoslovakialaisten vetoomus” avusta, jolla miehitys legitimoitiin. Asiat eivät kuitenkaan sujuneet aivan miehittäjien suunnitelmien mukaan. Tšekkiläiset yhteistoimintamiehet epäonnistuivat miehityksen käynnistyttyä Dubčekin muodollisessa syrjäyttämisessä ja juntan laillisessa perustamisessa. Prahassa ja muuallakin väestö asettui hyvin organisoituun passiiviseen vastarintaan. Näytti siltä, että kovilla otteilla suoritettu kurinpalautus ei itsestään selvästi onnistuisi. Tämän takia neuvostojohto ajautui improvisoituun operaatioon, jossa TKP:n uudistusjohtajilla oli vielä osuus.
Eristetty Dubček sekä muu johto kuljetettiin Moskovaan niin kutsuttuihin Moskovan neuvotteluihin, jonne presidentti Svoboda tosin tuli omasta aloitteestaan. Käytyjen ”neuvottelujen” aikana TKP:n johtajat olivat käytännössä vankeina. NKP:n johto painosti heitä julistukseen, jossa olisi tunnustettu vastavallankumous ja todettu Varsovan liiton joukkojen tulleen maahan tšekkoslovakialaisten pyynnöstä. Tähän ei vaikeasta tilanteesta huolimatta suostuttu. Moskovan sopimuksen nimellä kulkevan julkilausuman Dubček ja muut puolueen johtomiehet joutuivat allekirjoittamaan näytteenä siitä, että sosialistisen leirin sisällä erimielisyydet eivät olleet ylipääsemättömiä. Vaihtoehtona esitettiin täydellinen Moskovan asettama juntta Tšekkoslovakiassa.
Moskovan sopimuksen mukaan Varsovan liiton joukot jäivät maahan toistaiseksi ja maan johto palasi Prahaan. Miehitys johti Tšekkoslovakian vähittäiseen ”normalisointiin” eli uudistusten peruuttamiseen. Lähes ainoa Prahan kevään aikainen uudistus, joka jäi pysyväksi, oli maan jako kahteen osavaltioon, Tšekkiin ja Slovakiaan. TKP:n johto syrjäytettiin asteittain. Dubček erotettiin puoluejohdosta vuonna 1969 ja puolueesta vuonna 1970. Puolue joutui tiukasti Moskovasta johdetulle linjalle. Puolueen johtajaksi tuli Gustáv Husák, joka oli Dubčekin tavoin slovakki.
Reaktiot miehitykseen
Länsi-Euroopan maiden kommunistisista puolueista vain Luxemburgin ja Länsi-Saksa n kommunistipuolueet antoivat tukensa miehitykselle kun taas Italian, Ranskan ja Espanjan kommunistiset puolueet tuomitsivat miehityksen.
Maanpaossa toiminut Portugalin kommunistinen puolue tuki miehitystä. Kreikan kommunistinen puolue hajosi kun siitä erkaaanunut Kreikan sisäinen kommunistinen puolue tuomitsi miehityksen.
Sosialistisista maista Kiina n, Romanian ja Albanian kommunistijohtajat Mao Zedong, Enver Hoxha ja Nicolae Ceaușescu tuomitsivat miehityksen. Albania erosi miehityksen jälkeen Varsovan liitosta.
Euroopan ulkopuolisista kommunistisista puolueista Etelä-Afrikan, Vietnamin ja Yhdysvaltain kommunisti set puolueet antoivat tuen miehitykselle .Kuuban kommunistinen puolue ei ottanut virallista kantaa miehitykselle. Kiinan kommunistinen puolue tuomitsi miehityksen ja vertasi sitä jopa Hitlerin Saksan vuoden 1939 miehitykseen.
Ruotsin kommunistisen puolue en puheenjohtaja C.-H. Hermansson vaati jopa maansa hallitusta katkaisemaan diplomaattiset suhteet Neuvostoliittoon.
Ranskan puolustusministeri Michel Debré luonnehti miehitystä ”liikenneonnettomuudeksi liennytyksen tiellä”.
Reaktiot Suomessa
pienoiskuva|right|300px|Mielenosoitus Tšekkoslovakian miehitystä vastaan Helsingissä.
Suomessa suhtautuminen Prahan tapahtumiin sinetöi kahtiajaon kansandemokraattisessa liikkeessä ja erityisesti Suomen kommunistisessa puolueessa (SKP), joka jakautui Neuvostoliiton toiminnan tuominneeseen enemmistöön ja neuvostomieliseen oppositioon eli taistolaisiin, jotka tukivat miehitystä. SKP:n puheenjohtaja Aarne Saarinen ja pääsihteeri Ville Pessi saivat miehitystä edeltäneen päivän iltana 20. elokuuta kutsun Neuvostoliiton suurlähetystöön. Siellä Saariselle ja Pessille ilmoitettiin, että Neuvostoliitto ryhtyy yhdessä liittolaistensa Itä-Saksan, Puolan, Unkarin ja Bulgarian kanssa sotilaallisiin toimenpiteisin Tšekkoslovakiassa "sosialismin puolustamiseksi". Saarinen kertoi muistelmissaan valvoneensa koko seuraavan yön. Miehityksen tapahduttua SKP:n puoluejohto peruutti puolueen 50-vuotisjuhlat, jotka oli ollut tarkoitus järjestää 25. elokuuta, ja antoi julkilausuman, jonka mukaan Varsovan liiton maiden toimet ”vahingoittivat kansainvälistä työväenliikettä”. SKDL:n johdon tiukemmassa julkilausumassa tuomittiin väkivallan käyttö politiikan välikappaleena. Muut merkittävät suomalaiset puolueet eivät ulkopoliittisista syistä tuominneet miehitystä avoimesti tai ainakaan julkilausumin. Myöskään Koiviston hallitus ei ottanut kantaa tapahtumiin.
Presidentti Urho Kekkoselle jo itse miehitys oli järkytys. Vielä enemmän hän kuitenkin järkyttyi, kun Neuvostoliiton silloinen Helsingin-suurlähettiläs Andrei Kovaljov väitti Kekkoselle, että Varsovan liiton joukot olivat marssineet Tšekkoslovakiaan maan hallituksen pyynnöstä. Kekkonen katsoi, että hänellä oli niin hyvät suhteet Neuvostoliiton johtoon, ettei hänelle olisi pitänyt valehdella. Lokakuussa Suomeen saapunut Neuvostoliiton pääministeri Aleksei Kosygin sanoi Kekkoselle Tšekkoslovakian miehityksen olleen luonteeltaan ennen kaikkea turvallisuuspoliittinen. Kekkonen päätteli, että Neuvostoliiton turvallisuudesta oli tullut arvo, jonka hyväksi Moskova oli valmis uhraamaan kaiken. Se oli huolestuttava johtopäätös, koska se merkitsi lisääntynyttä suurvaltasodan vaaraa. Toisaalta yhdysvaltalainen diplomaatti George F. Kennan, joka oli juuri miehityksen tapahtuessa esitelmämatkalla Helsingissä, ennusti tapaamisessaan Kekkosen kanssa Tšekkoslovakian tapahtumien merkitsevän kansainvälisen kommunistisen liikkeen lopun alkua.
Kahdenkeskisessä tapaamisessa suurlähettiläs Andrei Kovaljov esitti Aarne Saariselle vastalauseensa siitä, että SKP:n varapuheenjohtaja Erkki Salomaa oli julkisesti sanonut Neuvostoliiton miehittäneen Tšekkoslovakian. Kovaljov yritti lieventää miehityksen luonnetta sanomalla, etteivät neuvostojoukot olleet majoittuneet Tšekkoslovakian omiin varuskuntiin, vaan omiin telttoihinsa. Saarinen vastasi Kovaljoville, että ”jos teidän panssarivaununne vyöryisivät tuolta rajan takaa Suomeen ja asettuisivat esimerkiksi Kaartin kasarmin pihalle tai Kasarmintorille ilman maamme virallista kutsua, niin kyllähän kyseessä olisi sotilaallinen miehitys”.
Tšekkoslovakian miehitykseen liittyy useita valemuistoja sekä urbaanilegendoja, joiden mukaan Suomi olisi reagoinut miehitykseen sotilaallisesti esimerkiksi perumalla varusmiesten lomat, jakamalla heille patruunoja sekä siirtämällä joukkoja kohti itärajaa. Tutkija Pekka Turunen on julkaissut asiasta tutkimuksen ''Kylmää rauhaa. Kekkonen, sotilastiedustelu ja Tšekkoslovakian miehitys,'' jossa hän kumoaa näitä tarinoita käyttäen materiaalinaan laajaa valikoimaa puolustusvoimien materiaalia tiedusteluraporteista varuskuntien päiväohjelmiin sekä vahvuusilmoituksiin. Eräs tarina kertoo Kirkonmaan rannikkolinnakkeen päälliköstä yliluutnantti Heikki Tiilikaisesta, joka olisi valmistautunut torjumaan jopa 144 venäläistä alusta käytössään vain 27 varusmiestä. Todellisuudessa linnakkeen vahvuus oli viisinkertainen eikä linnaketta kohti ollut tulossa yhtäkään alusta. Tšekkoslovakian miehitykseen liittyy myös uskomus, jonka mukaan Hangon rannikkopatteristo olisi lokakuussa ollut vähällä ampua kohti sotalaivaa, joka kuljetti Neuvostoliiton pääministeri Aleksei Kosyginia Suomeen. Pääesikunta oli kuitenkin lähettänyt rannikkopatteristoon oman miehensä varmistamaan tilannetta, eikä riskiä aseellisesta selkkauksesta ollut.
Katso myös
pienoiskuva|Tšekkoslovakian kriisin uhrien muistomerkki [[Liberecin kaupungissa.]]
861 Aïda
861 Aïda on Marsin ja Jupiterin väliseen pääasteroidivyöhykkeeseen kuuluva pikkuplaneetta eli päävyöhykkeen asteroidi. Sen löysi Max Wolf vuonna 1917. Pikkuplaneetta sai nimensä säveltäjä Giuseppe Verdin Aïda-oopperan mukaan. Ennen kuin tämä asteroidi sai nimensä se tunnettiin tunnuksella 1917 BE.
S-mobiili
S-mobiili on S-ryhmän mobiilisovellus, jolla voi seurata bonustietoja ja sijoituksia, hoitaa pankki- ja vakuutusasioita, katsella ajankohtaisia etuja sekä etsiä bonustoimipaikkoja.
Ohjelma on saatavilla iOS- ja Android-järjestelmille. S-mobiili tukee Android-versiota 8.0 tai uudempaa ja iOS-versiota 12.0 tai uudempaa.
Roverandom
Roverandom on J. R. R. Tolkienin lapsilleen kirjoittama satu, jonka Christina Scull ja Wayne G. Hammond myöhemmin toimittivat kirjaksi. Kirja kertoo pienestä koirasta nimeltä Rover, jonka äkkipikainen velho muuttaa lelukoiraksi. Pikkupoika löytää lelun, mutta hukkaa sen hiekkarannalle. Rover joutuu rannalta kaikenlaisiin seikkailuihin, muun muassa Kuuhun ja meren syvyyksiin.
Tausta
Tolkien keksi tarinan vuonna 1925 lomaillessaan Englannin rannikolla. Hänen poikansa Michael kadotti lelukoiransa ja Tolkien kertoi tarinan hänelle selittääkseen, minne rannalle hukattu lelu oli joutunut.
38M Toldi
38M Toldi oli unkarilainen kevyt panssarivaunu, joka perustui ruotsalaiseen Landsverk L-60 vaunuun. Vaunu nimettiin 1300-luvulla eläneen unkarilaisen ritarin Miklós Toldin mukaan.
Tuotantohistoria
38M Toldin kehittivät ja tuottivat unkarilaiset insinöörit Unkarin armeijan ostettua vaunun rungon ja tykkitornin lisenssin ruotsalaiselta AB Landsverkiltä. Vaunuja valmistettiin 202 kappaletta.
Taisteluhistoria
Unkari otti Toldi vaunut käyttöön vuonna 1940. Vaunut osallistuivat taisteluun ensimmäisen kerran Jugoslavian valloituksessa vuonna 1941.
Toldi vaunuja käytettiin pääasiassa taistelussa Neuvostoliittoa vastaan vuosien 1941 ja 1944 välillä. Vaunujen kevyestä panssarista ja hyvästä viestintälaitteistosta johtuen niitä käytettiin useimmiten tiedusteluun. Toldit pärjäsivät hyvin Operaatio Barbarossan alkupuolella Neuvostoliiton käyttämiä T-26:n ja BT-5:n tapaisia kevyitä panssarivaunuja vastaan. Niistä ei kuitenkaan ollut vastusta Itärintamalla käydyn sodan myöhemmässä vaiheessa kohdatuille T-34 vaunuille.
Iso-Pitkusta
Järvi on Kiikalannummen harjualueella sijaitseva pohjavedestä vetensä saava suppajärvi, jossa vedenpinnan korkeus vaihtelee pohjaveden korkeuden vaihtelun mukaan.
Järvi on muodoltaan pitkä ja kapea, ja sitä erottaa viereisestä Vähä-Pitkustasta kapean pitkittäisharjun muodostama kannas. Aiemmin harjukannaksen poikki on muodostunut lasku-uoma Vähästä-Pitkustasta Isoon-Pitkustaan. 2000-luvulla tämä uoma on kuitenkin ollut kuivillaan, samoin kuin Ison-Pitkustan oma, kaivetusta ojasta muodostuva lasku-uoma järven pohjoispäässä.
Somerniemen Kaskiston kylässä sijaitsevat Pitkustat kuuluvat Uskelanjoen sivujoen Terttilänjoen valuma-alueeseen. Järvet ovat osa Hyyppärän harjualueen Natura 2000 -aluetta.
Clémence Calvin
Clémence Calvin (s. 17. toukokuuta 1990) on ranskalainen kestävyysjuoksija.
Lavotškin
NPO S. A. Lavotškin (venäjäksi Научно-производственного объединения им. С.А.Лавочкина) on venäläinen avaruusteknologiayhtiö, joka jatkaa yritysmuotoisena vuonna 1937 perustetun neuvostoliittolaisen lentokoneita suunnitelleen suunnittelutoimisto OKB Lavotškinin toimintaa.
Clémence Calvin
Calvin saavutti hopeaa 10 000 metrillä Zürichin EM-kilpailuissa 2014 ajalla 32.23,58. Berliinin EM-kilpailuissa 2018 hän sai hopeaa maratonilla ajalla 2.26.28. Ostravan alle 23-vuotiaiden EM-kilpailuissa 2011 hän oli 5 000 metrillä kolmas ajalla 16.02,07.
Lavotškin
Historia
Suunnittelutoimiston perusti 1930-luvun lopussa lentokonesuunnittelija Semjon Lavotškin. Sen lentokoneet kulkivat 1940-luvun alussa nimellä LaGG, jossa G:t merkitsivät toimiston kahta muuta pääsuunnittelijaa, Gudkovia ja Gorbunovia. Noin vuodesta 1943 alkaen lentokoneiden tyyppinimi oli La.
Clémence Calvin
Maastojuoksun EM-kilpailuissa Calvin on saavuttanut joukkuekilpailussa hopeaa 2013 ja 2015. Henkilökohtaisessa kilpailussa hän oli seitsemäs 2015. Alle 23-vuotiaiden henkilökohtaisessa kilpailussa hän sai pronssia 2012.
Lavotškin
Historia
Toisen maailmansodan aikana tehdas valmisti hyvinä pidettyjä Lavotškin La-5 ja Lavotškin La-7-hävittäjälentokoneita. Lavotškin La-9 ja Lavotškin La-11 olivat Neuvostoliiton ilmavoimien viimeiset mäntämoottorihävittäjät.
Clémence Calvin
Hänen ennätyksensä 3 000 metrillä on 8.53,20, 5 000 metrillä 15.07,58, 10 000 metrillä 31.52,86, puolimaratonilla 1.09.52 ja maratonilla 2.26.28.
Lavotškin
Historia
Semjon Lavotškin kuoli vuonna 1960. Jo sitä ennen suunnittelutoimisto oli siirtynyt ohjusten ja avaruusalusten suunnitteluun, ja perustajan kuoleman jälkeen suuntaus vahvistui.
1990-luvulla suunnittelutoimisto muuttui valtionyhtiöksi. Sen Moskovan lähellä sijaitsevaan tehtaaseen liittyy läheisesti Venäjän avaruusjärjestön Babakinin tutkimuskeskus.
Nykyisin yhtiö tekee osia Sojuz-kantorakettiin (ylin Fregat-rakettivaihe) ja Proton-kantorakettiin ja on suunnitellut Neuvostoliiton planeettaluotaimet. Se on tehnyt myös Cosmos 1-satelliitin aurinkovarjon.
Viitajärvi (Soini)
Viitajärvi on Etelä-Pohjanmaalla Soinissa Hallaperän kylän lähellä sijaitseva järvi.
Maantietoa
Järven pinta-ala on 10,1 hehtaaria, se on 600 metriä pitkä ja 300 metriä leveä. Järvellä on kartan mukaan yksi saari. Järvi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Sen rantaviivan pituus on 1,4 kilometriä.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Ähtärin ja Pihlajaveden reittien valuma-alueen (35.4) Kolunjoen valuma-alueella (35.46), jonka Syväjoen alueeseen (35.463) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 180,8 metriä mpy.
Karl Mölder
Karl Mölder (21. tammikuuta 1899 Kõo, Viljandimaa, Viro – 9. tammikuuta 1975 Helsinki ) oli virolaissyntyinen geologi, joka toimi Geologisen tutkimuslaitoksen maaperägeologina vuosina 1946–1966. Hän oli kansainvälisesti tunnetuimpia piilevien tuntijoita. Hän koulutti Suomeen piilevätutkimuksen asiantuntijoita. Hänen oppilaitaan olivat muun muassa Risto Tynni ja Tuulikki Grönlund.
Mölder opiskeli Tarton yliopistossa ensin vuoden eläintiedettä, ja vuodesta 1922 kasvitiedettä. Hän valmistui maisteriksi 1928. Myöhemmin 1942 hän väitteli tohtoriksi Berliinissä Friedrich Wilhelms Universitätistä ja 1944 Helsingin yliopistosta.
Mölder muutti Suomeen 1935 ja sai turvapaikan Suomesta 1948.
Polyhydroksialkanoaatit
thumb|250px|Poly-3-hydroksibutyraatti (PH3B), polyhydroksivaleraatti (PHV) ja polyhydroksibutyraattivaleraatti (PHBV) ovat esimerkkejä polyhydroksialkanoaateista Polyhydroksialkanoaatit ovat polyestereihin kuuluvia bakteerien tuottamia polymeereja. Ryhmän polymeerit ovat suoraketjuisia hydroksihappojen johdannaisia. Polyhydroksialkanoaatteja voidaan käyttää mahdollisesti biomuovina muun muassa pakkauksissa ja niiden ominaisuudet muistuttavat paljon petrokemianteollisuuden tuotteista valmistettavien polymeerien ominaisuuksia.
Biosynteesi
Bakteereissa polyhydroksialkanoaatit esiintyvät veteen liukenemattomina rykelminä ja polyhydroksialkanoaattien massa voi vastata jopa 90 % bakteerisolujen kuivapainosta. Bakteereissa niiden tehtävä on toimia hiili- ja energiavarastoina. Polyhydroksialkanoaatteja bakteerit valmistavat fermentaation avulla muun muassa sokereista, rasvahapoista ja aminohapoista. Polyhydroksialkanoaatit voidaan jakaa kahteen luokkaan monomeerien hiiliketjun pituuden perusteella. Lyhytketjuiset polyhydroksialkanoaatit koostuvat monomeereista, joissa on 3–5 hiiliatomia ja keskipitkien polyhydroksialkanoaattien monomeereissa on 6–16 hiiliatomia. Yleensä bakteerit tuottavat joko lyhytketjuisia tai keskipitkiä polyhydroksialkanoaatteja ja näiden biosynteesiin ovat omat erikoistuneet entsyyminsä. Eräissä tapauksissa bakteerit voivat muodostaa myös hybridejä, joissa on sekä lyhyitä että pidempiä monomeereja.
Bakteerit muodostavat hiilenlähteistä karboksyylihappoja ja niiden koentsyymi-A-johdannaisia, joita ne hyödyntävät polyhydroksialkanoaattien biosynteesissä. Tyypillisiä polyhydroksialkanoaattien biosynteesin lähtöaineita ovat muun muassa asetyylikoentsyymi-A, propionyylikoentsyymi-A, valeryylikoentsyymi-A, rasvahappojen koentsyymi-A-johdannaiset, sekä hydroksialkanoyylikoentsyymi-A-johdannaiset. Bakteerit kondensoivat näitä karboksyylihappo-koentsyymi-A-johdannaisia polyhydroksialkanoaateiksi. Esimerkiksi (R)-3-hydroksibutyryylikoentsyymi-A-molekyylien kondensoiminen itsensä kanssa johtaa poly-3-hydroksibutyraattiin ja (R)-3-hydroksibutyryylikoentsyymi-A-molekyylien kondensoituminen 3-hydroksivaleryylikoentsyymi-A:n kanssa johtaa polyhydroksibutyraattivaleraattiin. Polyhydroksialkanoaattien teollisessa valmistuksessa käytettäviä bakteereja ovat muun muassa Escherichia coli, Alcaligenes eutrophus ja Cupriavidus necator. Polyhydroksialkanoaattien biosynteesin on havaittu olevan aktiivista silloin, kun soluissa on runsaasti hiilenlähteitä mutta typen, fosforin ja hapen määrä on vähäinen. Fermentaation jälkeen polyhydroksialkanoaatit erotetaan hajottamalla bakteerisolut ja tämän jälkeen esimerkiksi liuotinuutolla.
Ominaisuudet ja käyttö
Polyhydroksialkanoaatteja on tutkittu muun muassa pakkausmateriaaleina sekä lääketieteellisiin sovelluksiin. Niiden käytössä ongelmaksi on osoittautunut monien polyhydroksialkanoaattien hauraus ja se, että prosessointi tuotteeksi on vaikeaa. Lisäksi polyhydroksialkanoaattien tuotantokustannukset ja sitä kautta hinta ovat merkittävästi korkeampia verrattuna maaöljystä valmistettaviin polymeereihin.
Rautakarbonyyli
Rautakarbonyyli eli rautapentakarbonyyli tai pentakarbonyylirauta (Fe(CO)5) on metallikarbonyyliyhdisteisiin kuuluva raudan organometalliyhdiste. Ainetta voidaan käyttää erittäin puhtaan raudan valmistukseen ja orgaanisen kemian synteeseissä.
Ominaisuudet ja reaktioita
Rautakarbonyyli on huoneenlämpötilassa väriltään keltainen neste. Yhdiste on veteen liukenematon, mutta liukenee orgaanisiin liuottimiin, kuten bentseeniin, dietyylieetteriin, asetoniin, etyyliasetaattiin ja molekyylipainoltaan suurikokoisiin alkoholeihin.
Valmistus ja käyttö
Ensimmäisen kerran rautakarbonyyliä syntetisoitiin vuonna 1891. Sen kaupallinen valmistus alkoi kuitenkin vasta vuonna 1925 sopivien korkeapainesysteemien kehityttyä. Rautakarbonyyliä valmistetaan hienojakoisen raudan ja hiilimonoksidin välisellä reaktiolla 150–200 °C:n lämpötilassa paineen ollessa 5–30 MPa. Pienellä määrällä rikkiä on katalyyttinen eli reaktiota nopeuttava vaikutus.
Rautakarbonyyliä käytetään pääasiassa hienojakoisen ja erittäin puhtaan raudan valmistamiseen. Yhdistettä on myös käytetty bensiinissä nakutusta estävänä lisäaineena. Muita käyttökohteita ovat orgaaninen synteesi, muun muassa väriaineiden pelkistys, ja hiilikuidun ominaisuuksien parantaminen.
Pyrrhoksen voitto
thumb|200px|Pyrrhos saapuu Italiaan joukkoineen, John Leechin kuvitus teokseen The Comic History of Rome 1850-luvulta. Pyrrhoksen voitto on vertauskuva, jolla kuvataan niin raskaita menetyksiä vaatinutta voittoa, että siitä on voittajalle enemmän haittaa kuin tappion kärsineelle.
Suuret tappiot sodassa ovat tavallisia varsinkin hyökkäävälle osapuolelle, mutta varsinaisesta Pyrrhoksen voitosta voi puhua, kun voiton aiheuttamia raskaita tappioita voi verrata häviöön ja niillä on merkittävä vaikutus sodankäynnin jatkamisen kannalta.
Käsitteen alkuperä
Käsitteelle nimen antanut Epeiroksen kuningas Pyrrhos kävi sotaa Roomaa vastaan 280–275 eaa. Hänen epeiroslaisensa voittivat lukumääräisesti pienemmän roomalaisarmeijan Herakleian taistelussa 280 eaa. Seuraavana vuonna Asculumin taistelussa Pyrrhoksen ja Rooman armeijat olivat suurin piirtein samanvahvuisia, ja Pyrrhos voitti jälleen. Vaikka roomalaisten tappiot molemmissa taisteluissa olivat paljon suuremmat kuin epeiroslaisten, he saattoivat kuitenkin korvata menetyksensä täydennysjoukoillaan. Vastaavasti Pyrrhoksella ei ollut varaa tappioihin ja hänen kerrotaan sanoneen: "Vielä yksi tällainen voitto, niin olen hukassa".
Plutarkhos kuvaili Pyrrhoksen tilannetta Asculumin jälkeen seuraavasti: "...Pyrrhoksen kerrotaan vastanneen voittosanoman tuoneelle, että seuraava tällainen voitto tekee hänestä lopun. Sillä hän oli menettänyt suuren osan joukoista, jotka hän toi mukanaan, ja melkein kaikki hänen läheiset ystävänsä ja tärkeimmät komentajansa; siellä ei ollut ketään värvättäväksi, ja hän piti liittolaisiaan Italiassa huonoina. Toisella puolen, kuin kaupungissa olevasta lähteestä olisi virrannut, roomalaisten leiri oli nopeasti ja ylin kyllin täytetty tuoreilla miehillä, joilta ei puuttunut rohkeutta kärsittyjen tappioiden vuoksi, vaan joille niiden synnyttämä viha antoi uutta voimaa ja päättäväisyyttä jatkaa sodankäyntiä."
Pragmaattinen sanktio (1549)
Vuoden 1549 Pragmaattinen sanktio oli keisari Kaarle V:n antama edikti, joka yhdisti nykyisten Alankomaiden, Belgian ja Luxembourgin alueella sijainneet "seitsemäntoista maakuntaa" yhdeksi jakamattomaksi kokonaisuudeksi, säilyttäen provinssien olemassaolevat tavat, lait ja hallitusmuodot.
Edikti oli osa Kaarlen suunnitelmaa luoda keisarikunnan alueista keskitettyjä hallintoalueita. Yksinkertaistamalla maakuntien perimyslakeja ja määräämällä, että ne kaikki periytyisivät yhdelle perilliselle, Kaarle käytännössä yhdisti Alankomaat yhdeksi valtiomuodostelmaksi. Kaarlen luovuttua vallasta 1555 Alankomaat siirtyivät hänen pojalleen Filip II:lle.
Pragmaattisen sanktion on esitetty olleen yksi syy Alankomaiden kapinaan. Se suututti monet paikalliset asukkaat, jotka pitivät maakuntia selvästi erillisinä.
Alueet
Julistus on kirjoitettu keskiranskaksi. Siinä luetellaan seuraavat alueet, joita kutsutaan yhteisesti nimellä nos Pays de pardeçà ("meidän Maamme täällä"), eli Alankomaat, erotuksena alueista joita kutsutaan nos Pays de par delà, eli "meidän Maistamme toisaalla", millä tarkoitettiin Franche-Comtéa ja Burgundin herttuakuntaa.
Isobretagnenajokoira
Luonne ja käyttäytyminen
Rotu oli rohkea, sitkeä, kiivasluonteinen ja itsepäinen.
Alkuperä
Isobretagnenajokoira oli vanha rotu, joka jalostettiin alun perin suden metsästykseen Luoteis-Ranskan lammaslaitumien alueilla. 1500-luvun alkupuolella Frans I omisti rodunedustajista koostuneen kuninkaallisen ajueen, ja myöhemmin samalla vuosisadalla Kaarle IX mainitsi rodun olleen yksi senajan tärkeimmistä ajokoirista. Kuitenkin 1800-luvun keskivaiheilla susikantojen romahduttua kuoli myös isobretagnenajokoira lähes sukupuuttoon. Vuonna 1873 löydettiin enää varmoja todisteita vain kolmesta osittain rodun perimää kantaneesta ajueesta.
Vaikutus nykyisiin rotuihin
Ranskalaiset rodun ihailijat ehtivät ennen sukupuuttoa risteyttää sen briquet griffon vendéenin kanssa, jalostaen siitä samalla pienemmän version: griffon fauve de bretagnen.
Rebekka Haase
Rebekka Haase (s. 2. tammikuuta 1993) on saksalainen pikajuoksija.
Zürichin EM-kilpailuissa 2014 Haase pääsi 100 metrillä välieriin ajalla 11,35. Välierässä hän juoksi 11,52 ja karsiutui jatkosta. Vuonna 2015 Haase karsiutui Prahan EM-hallikilpailuissa 60 metrin juoksun välierissä. IAAF World Relays -kilpailuissa hän kuului Saksan pronssijoukkueeseen 4 × 200 metrin viestissä. Hän voitti Tallinnan alle 23-vuotiaiden EM-kisoissa kultaa 100 ja 200 metrillä sekä Saksan pikaviestijoukkueessa. Pekingin MM-kisoissa hän karsiutui 100 metrin alkuerissä ajalla 11,29 ja sijoittui 4 × 100 metrin viestissä viidenneksi.
Amsterdamin EM-kilpailuissa 2016 Haase karsiutui 100 metrin välierissä ja sai pronssia 4 × 100 metrin viestissä. Rio de Janeiron olympialaisissa hän karsiutui 100 metrin alkuerissä ja kuului neljänneksi sijoittuneeseen Saksan pikaviestijoukkueeseen. Hän sijoittui Belgradin EM-hallikilpailuissa 2017 kahdeksanneksi 60 metrillä ajalla 7,21. IAAF World Relays -kilpailuissa 2017 hän saavutti kultaa 4 × 100 metrin ja hopeaa 4 × 200 metrin viestissä. Lontoon MM-kilpailuissa hän karsiutui 200 metrin välierissä ja oli pikaviestissä neljäs. Berliinin EM-kilpailuissa 2018 hän saavutti 4 × 100 metrin viestissä pronssia ja karsiutui 200 metrillä välierissä. Glasgow'n EM-hallikilpailuissa 2019 hän karsiutui 60 metrin välierissä.
Haase kuului Saksan 4 × 100 metrin viestijoukkueeseen, joka sijoittui viidenneksi vuonna 2021 järjestetyissä Tokion olympialaisissa. Hän juoksi ankkuriosuuden Saksan saavuttaessa pikaviestin MM-pronssia Eugenessa 2022 sekä voittaessa Euroopan-mestaruuden samana vuonna Münchenissä. EM-kilpailujen 100 metrillä hän karsiutui välierissä.
Craco
Craco on kunta Materan maakunnassa, Basilicatan alueella Etelä-Italiassa.
Historia
Varhaisimmat Cracosta löydetyt ihmisasutuksen jäljet ovat 700-luvulta eaa. peräisin olevat haudat. Vuonna 1963 vanhakaupunki evakuoitiin maanvyörymän takia.
Tummasiipimuuranen
Tummasiipimuuranen (Myrmotherula behni) on puumuurien heimoon kuuluva varpuslintu.
Craco
Historia
Craco otettiin World Monuments Fundin julkaisemalle maailman uhanalaisimpien kulttuurikohteiden listalle vuonna 2010.
Rebekka Haase
Haasen ennätys 100 metrillä on 11,06 ja 200 metrillä ulkoradoilla 22,76. Sisäradoilla hän on juossut 60 metriä 7,14 ja 200 metriä 22,77.
Tummasiipimuuranen
Tummasiipimuurasta tavataan Brasiliassa, Kolumbiassa, Ecuadorissa, Ranskan Guianassa, Guyanassa ja Venezuelassa, ja sen levinneisyysalueen pinta-ala on noin 1 190 000 km2. Lajia on kuvattu harvinaiseksi ja se on vähenemässä elinympäristöjen tuhoutumisen vuoksi. Laajan levinneisyysalueen turvin se on kuitenkin luokiteltu elinvoimaiseksi.
Craco
Kuvauspaikkana
Cracon ympäristö on tunnettu kuvauskohde, joka on toiminut monien elokuvien kuvauspaikkana. Niistä tunnetuimpia lienevät:
Kontulan historia
Kontula kuuluu Helsingin Mellunkylän kaupunginosaan, jonka alueella on ollut asutusta keskiajalta asti. Haja-asutusta nykyisen Kontulan tienoilla oli jo 1930-luvulla Mellunmäen asutuksen levittäydyttyä lännemmäksi. Nykyisen Kontulan alueella oli kuitenkin lähinnä suoalueita, ja se pysyi pitkään rakentamattomana. Seudulle pääsy helpottui, kun Porvoontie valmistui 1930-luvulla, ja tien varteen alkoi syntyä esikaupunkimaista pientaloasutusta. Helsingin kaupunki käynnisti alueen yleiskaavatyön vuonna 1953, jolloin alueelle julistettiin rakennuskielto. Kaupunginvaltuusto jakoi vuonna 1962 Kontulan Helsingin kaupungin, Hakan ja Saton rakennettavaksi.
Helsingin metron rakentaminen aloitettiin 1970-luvulla. Metroliikenne Itäkeskukseen alkoi vuonna 1982, ja metron rakentaminen Kontulaan aloitettiin ensimmäisen vaiheen valmistuttua. Minimivaatimuksin toteutettu Kontulan metroasema otettiin käyttöön 1. marraskuuta 1986. 1990-luvun laman aikana Kontula leimautui yhdeksi laman symboleista. Työttömyysaste nousi yli Helsingin keskiarvon, kun se ennen lamaa oli ollut vain noin kaksi prosenttia.
Osana Mellunkylää
200px|thumb|Mellunkylän ja Kontulan alue näkyy oikeassa yläkulmassa Kalmbergin kartaston kartalla vuodelta 1855. Kontula on osa Mellunkylän kaupunginosaa, joka on kuulunut Helsingin asuttuihin pitäjiin jo keskiajalta asti. Mellunkylässä 1500-luvulla asuneet tilalliset omistivat Kontulan alueen maat, mutta ne eivät soveltuneet viljelyyn kallioiden, soiden ja hiekkaisuuden takia. Mellunkylän maat jaettiin isojaossa 1700-luvun lopulla viideksi kantatilaksi, jolloin Kontulan maista suurimman osan sai Borgsin talo. Borgsin saamalle alueelle on muun muassa rakennettu Naapurintien, Porttitien ja Keinutien talot. Myös muilla tilallisilla ylsi alueita Kontulan puolelle, mutta kapeampina kiiloina. Kontulan ensimmäiset asukkaat asettuivat Kilatorppaan 1800-luvun lopulla, ja heidän tilansa sijaitsi Borgsin tilan mailla nykyisten Humikkalan- ja Linnanherrantien risteyksessä.
Mellunkylän alueen asukasmäärä lisääntyi tilapäisesti ensimmäisen maailmansodan aikana, kun Venäjä aloitti 1915 Helsingissä maalinnoitusketjun rakentamisen Pietarin puolustuksen lujittamiseksi. Työt loppuivat vuonna 1918, eivätkä linnoitteet ehtineet valmistua kokonaan. Kontulan alueella on vieläkin jäljellä jäänteitä linnoitustöistä. Myöhemmin 1970-luvulla Kontula-lehti vaati linnoitteiden tuhoamista, koska vanhemmat pelkäsivät lastensa loukkaavansa itsensä niissä leikkiessään, ja koska alkoholistit kokoontuivat niiden luona. Muinaismuistolaki kuitenkin asetti linnoitteet suojeluun vuonna 1971.
Haja-asutusta nykyisen Kontulan tienoilla oli jo 1930-luvulla Mellunmäen asutuksen levittäydyttyä lännemmäksi. Nykyisen Kontulan alueella oli kuitenkin lähinnä suoalueita, ja se pysyi pitkään rakentamattomana. Porvoontien valmistuessa 1930-luvulla seudulle pääsy helpottui, ja tien varteen alkoi syntyä esikaupunkimaista pientaloasutusta. Vuonna 1937 alueella järjestettiin ammunnan MM-kisat. Helsingin osaksi Kontula tuli Mellunmäen mukana vuonna 1946, kun ennen sotaa alulle pantu alueliitos toteutettiin. Alueen asutus alkoi tihentyä 1940-luvulla, kun rintamiehille annettiin tontteja rakennettavaksi. Alueelle muutti myös muita omakotitalorakentajia.
Tulevaisuuden lähiö
Kontula kaavoitettiin kolmena aluekokonaisuutena: itäisen puolen asemakaava valmistui vuonna 1963 ja länsipuolen asemakaavat vuosina 1964 ja 1965. Koska alue sijaitsi irrallaan muusta kaupunkirakenteesta ja sillä oli vähän kytkentöjä muihin lähiseudun asuinalueisiin, Kontula voitiin suunnitella itsenäisenä yksikkönä. Periaatteita asemakaavoituksessa olivat muun muassa maaston huomioon ottava väljä ja selkeä rakenne. Rakennusmassoittelu oli suurta ja sen vastapainoksi piti luoda laajoja piha-alueita ja avoin korttelirakenne. Puistoalueet sijoitettiin asuinkortteleiden ja yleisten rakennusten keskelle. Kontulan paikalliskeskus sijoitettiin matemaattisesti keskelle aluetta, ja sen mitoittelu perustui alueen sisäiseen ostovoimaan.
Kontulan alue jaettiin suunnitelmissa neljään sektoriin, jotka erottivat toisistaan kokooja- ja jalankulkukadut sekä puistoalueet. Ajoneuvoliikenne pyrittiin pitämään korttelin sisällä mahdollisimman vähäisenä. Kaavassa kiinnitettiin huomiota ajoliikenteen ja kevyen liikenteen erottamiseen. Suunnitelmassa otettiin huomioon myös autoistuminen varaamalla jokaiselle perheelle oma autopaikka, vaikka 1960-luvun keskivertoperheellä ei vielä ollut autoa. Yhtenä huomionkohteena oli myös ”metron kaltainen raideliikenne”.
Kerrostalot nousevat
250px|thumb|right|Kerrostaloja Kotikonnuntien varrella.
Kontula oli Hakan ja Saton toinen iso aluerakentamiskohde Helsingissä Pihlajamäen jälkeen. Asuntopula oli Helsingissä suurta, eikä rakentamisen alkuvaiheessa elementtituotannon arkkitehtonisia ratkaisuja juurikaan arvosteltu. Rakennusliikkeet olisivat jopa halunneet rakentaa alueesta tiheämmän ja taloista pelkistetympiä. Alueen suurta kokoa pidettiin aikanaan ylpeydenaiheena, ja muun muassa Sato Oy:n toimitusjohtaja Antti Pelkola kehui vuonna 1963 Kontulaa ”Helsingin ympäristön suurimmaksi yhtenäiseksi asuinalueeksi”. Suuri osa Kontulasta rakennettiin suon päälle, jonka vuoksi kuljetukset ja rakentaminen kärsivät maaperän vetisyydestä. Kadut eivät kestäneet raskasta liikennettä ja sora-autoja upposi vetiseen maahan. Rakentamisen myötä Kontulaan tuli myös paljon työväkeä. Työläiset tapasivat työviikon päätteeksi juopotella, ja alkoholin salakauppa kukoisti alueella.
Kontulan rakentaminen rahoitettiin pääasiassa asuntosäästämisellä, ja kolmessa ensimmäisessä vaiheessa suuriksi osin aravalainoituksella. Aravalainan saaneet yhtiöt maksoivat kolmanneksen rakennuskustannuksista itse, ja loput aravalainalla sekä muilla lainoilla. Kaikki kolmen ensimmäisen vaiheen asunnot oli varattu jo pari vuotta ennen niiden valmistumista. Asuntojen hinnat olivat kohtuullisia: vuonna 1965 ensimmäisten valmistuneiden talojen hinta oli Hakan taloissa 635 mk / m². Vuoteen 1970 mennessä hinta oli kohonnut jopa 1 000 mk / m². Asunnot myytiin pankkien asuntosäästäjille, ja aluksi kauppa kävi hyvin. Myyntivaikeudet alkoivat vuonna 1966, kun säästäjät alkoivat luopua hankkeistaan. Inflaatio oli laskenut vuosien 1963–1964 10,4 % tasosta vuonna 1965 tasoon 4,8 %. Vasta vuoden 1967 devalvaation jälkeen asuntokauppa lähti taas uuteen nousuun.
Elementtitaloista löytyi paljon puutteita niiden valmistuttua. Elementtien eristykset oli asennettu osin huolimattomasti, ja useissa taloissa äänieristys oli huono. Lämmönjakelussa oli alkuaikoina ongelmia, sillä lämpö jakautui epätasaisesti: alakerran asukkaat kärsivät liiasta lämmöstä ja yläkerrassa lämpöä oli liian vähän. Myös talojen hisseissä oli ongelmia: hisseille ei päässyt ulko-ovitasanteelta vaan vasta puoli kerrosta ylempää ensimmäisten asuntojen tasalta. Virheen korjaaminen tuli ajankohtaiseksi etenkin 1990-luvulla asukkaiden ikääntyessä.
Keskustan ahtaudesta Kontulaan
thumb|left|250px|Vuonna 1975 valmistunut Kontulan kirjasto.