cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Norjan kirjallisuus
1600-luku: Barokkirunous
Norjan omista nimistä omana aikanaan suosituin oli Dorothe Engelbretsdatter (1634–1716), joka oli Norjan ensimmäinen ammattikirjailija, joka pystyi elättämään itsensä kokonaan runojensa myynnillä. Dorothe Engelbretsdatterin runoutta leimaa suru: hän menetti seitsemän yhdeksästä lapsestaan ja lopulta aviomiehensä. Runot ovat leimallisen kristillisiä ja sisältävät runsaasti Magdalan Mariaan liittyvää kuvastoa. Barokille tyypillistä on myös ajatus kaiken katoavaisuudesta ja turhuudesta sekä kuva maailmasta illuusiona, harhakuvana. Merkittävää Dorothe Engelbretsdatterin runoudessa on myös sen syvä henkilökohtaisuus, joka oli tuon ajan runoudessa harvinaista.
Vaikka Dorothe Engelbretsdatter olikin omana aikanaan Norjan suosituin kirjailija, nykyaikana häntä paremmin muistetaan Petter Dass (1647–1707), joka ei elinaikanaan julkaissut mitään. Pappi ja runoilija Dass tunnetaan nerokkaana loppusointujen käyttäjänä ja erityisesti maantieteellisistä kuvauksistaan Pohjois-Norjasta. Dassin tunnetuin teos on Nordlands Trompet ("Pohjois-Norjan trumpetti"), jossa Pohjois-Norjassa virkamiehenä toiminut Dass raportoi alueensa oloista runon keinoin ja huumorin sävyttämänä. Lisäksi Dass kirjoitti saarnoja ja virsiä. Dassin runot ovat pääsääntöisesti käytännöllisiä ja maanläheisiä, mutta syvästi kristillisiä ja sisältävät usein moraalisen opetuksen.
1700-luku: Valistus ja klassismi
Eurooppalainen valistusaate saapui Norjaan 1700-luvulla. Valistuksen keskeisiä ajatuksia olivat rationalismi ja empirismi, jotka omalta osaltaan muovasivat myös ajan klassista kirjallisuutta. Pohjoismaisen klassisen kirjallisuuden merkittävin edustaja oli Ludvig Holberg, joka syntyi Norjan Bergenissä, mutta asui suurimman osan elämästään Kööpenhaminassa ja kirjoitti teoksensa tanskaksi ja latinaksi.
Näytelmäkirjailijana Holberg muistetaan erityisesti komedioistaan, joista tunnetuimpia ovat Jeppe paa Bierget (1723–1725) ja Erasmus Montanus (1731). Näytelmät ovat klassisten ihanteiden mukaisia yhden päivän komedioita, jotka ovat saaneet vaikutteita muun muassa Molièrelta. Holbergin näytelmät esitettiin alun perin Kööpenhaminassa maailman ensimmäisessä tanskankielisessä teatterissa Lille Grønnegadella. Komedioiden lisäksi Holberg kirjoitti muun muassa laajan runoeepoksen, latinankielisen romaanin, moraalifilosofisia esseitä sekä historiallisia tutkimuksia ja populaaritieteellisiä teoksia.
Varsinaisesti norjalaisista klassismin ajan tekijöistä merkittävimpiä olivat Kööpenhaminan norjalaisopiskelijoiden keskuudessa perustettu "Norjalainen seura" ("Norske Selskab"), joka oli kirjallisesti konservatiivinen ja halusi puolustaa klassismin ja antiikin ihanteita, kun tanskalaiset ja muu Eurooppa olivat jo siirtymässä kohti modernimpaa kirjallisuusnäkemystä, esiromantiikkaa. Ryhmän merkittävin jäsen oli Johan Herman Wessel (1742–1785), jota on sanottu Norjan kirjallisuushistorian ensimmäiseksi boheemiksi. Hän oli tyyliltään humoristi, ja hänen tunnetuin teoksensa on komedia Kierlighed uden Stromper ("Rakkautta ilman sukkia", 1772). Näytelmä parodisoi klassisia komedioita sisällöllään ja liioitellulla muotosääntöjen pilkuntarkalla noudattamisellaan, mutta samalla se on muodoltaan täydellinen klassisten ihanteiden edustaja.
1800–1850: Romantiikka
1800-luvun alku on kirjallisuudessa romantiikan ja vahvistuvan kansallistunteen aikaa. Norja siirtyi Tanskalta Ruotsille 1814, jolloin maa sai myös oman perustuslain. Vuosisadan alun tapahtumat johtivat voimistuneeseen nationalismiin ja kirjallisuudessakin kysymyksiin siitä, miten kansakuntaa tulisi alkaa rakentaa.
pienoiskuva|[[Henrik Wergeland]] Vuosisadan alkupuolen tärkein prosaisti oli Maurits Hansen. Hansen oli Norjan lastenkirjallisuuden uranuurtaja ja uudisti myös aikuisille suunnatun lyhyen ja pitemmän proosan muotoa. Hän kirjoitti pääasiassa kauhuromantiikkaa sekä Norjan ja kenties koko maailman ensimmäisen salapoliisiromaanin, Mordet paa Maskinbygger Roolfsen ("Koneenrakentaja Roolfsenin murha", 1840), joka ilmestyi vuotta aiemmin kuin Edgar Allan Poen Rue Morguen murhat (1841). Norjan kirjallisuuden historiassa Hansenilla on tärkeä asema kerrontatekniikkojen kehittäjänä: Hansen hyödynsi esimerkiksi eri kertojia ja eri aikatasoja, mikä vaikutti merkittävästi myöhempään norjalaiseen proosaan sekä toimi muun muassa esikuvana Henrik Ibsenin näytelmien retrospektiiviselle tekniikalle.
Wergeland ja Welhaven
Norjan romanttista runoutta hallitsevat Henrik Wergeland ja Johan Sebastian Welhaven sekä heidän keskinäinen kamppailunsa. Runoilijoiden Wergelandin ja Welhavenin kiistat olivat luonteeltaan ensisijaisesti kirjallisia eivätkä niinkään poliittisia.
Kosmopoliitti ja intellektuelli Johan Sebastian Welhaven (1807–1873) uskoi Norjan kulttuurin kehittyvän parhaiten osana yleisiä, kansainvälisiä kulttuurivirtauksia ja kannatti kirjallisten yhteyksien säilyttämistä Tanskaan, jonka kautta eurooppalaiset virtaukset olivat perinteisesti tulleet Norjaan. Welhaven ja hänen runoutensa olivat vahvan isänmaallisia, mutta hänen mielestään Norja tarvitsi ulkopuolisia virikkeitä kehittyäkseen kulttuurikansaksi. Welhaven moitti Wergelandia isolationistiksi ja tämän runoutta järjenvastaiseksi. Welhavenin oma runous tasapainotteli klassismin muotosääntöjen ja romantiikan rönsyilevän luovuuden välimaastossa. Runot sisältävät saksalaisen kansallisromantiikan innoittamia luontokuvauksia sekä yleisinhimillisiä aiheita kuten rakkaus, taide ja lapsuus. Welhavenin kenties tärkein anti Norjan kirjallisuudelle kuitenkin oli se, että hän kirjallisuudentutkijana toi omana aikanaan vähän luetun barokkirunoilijan Petter Dassin yleiseen tietoisuuteen: voi jopa sanoa, että on Welhavenin ansiota, että Dassia nykyään pidetään yhtenä Norjan suurimmista lyyrikoista.
Henrik Wergeland (1808–1845) oli yksi kaikkien aikojen tuotteliaimmista runoilijoista. Jo 22-vuotiaana hän julkaisi yhden maailmankirjallisuuden pisimmistä runoteoksista, 590-sivuisen maailman luomisesta kertovan runon Skabelsen, Mennesket og Messias ("Luominen, ihminen ja Messias", 1830). Vielä kuolinvuoteellaan hän kirjoitti viimeisen elinvuotensa aikana sairastaessaan peräti 860 sivua lyriikkaa ja 570 sivua proosaa, näiden joukossa muun muassa eräät Wergelandin tunnetuimmat runot, "Til Foraaret" ("Keväälle") ja "Til min Gyldenlak" ("Kultalakalleni"). Wergeland oli syvästi kansallisromanttinen eikä pitänyt kirjallisia yhteyksiä Tanskaan tärkeinä. Ranskan vallankumouksen porvarilliset valistusajatukset innoittivat häntä pyrkimyksissään luoda Norjasta kulttuurikansa. Wergelandia kutsutaan usein Norjan "kansallisrunoilijaksi".
Kansanrunot ja -tarinat
pienoiskuva|Asbjørnsenin ja Moen kansansatukokoelman 5. painoksen kansi vuodelta 1874.
Kuten Suomessa, myös Norjassa kansallisromanttiset ajatukset innoittivat tutkijoita ja kirjailijoita jalkautumaan kansan pariin keräämään suullisena perintönä kulkeneita kansanrunoja ja tarinoita. Norjassa Peter Christen Asbjørnsen ja Jørgen Moe ottivat mallia ennen kaikkea saksalaisilta Grimmin veljeksiltä. Tavoitteena oli löytää Norjan kansan "henki" maaseudun vanhoista runoista ja vahvistaa siten Norjan kansallista identiteettiä.
Asbjørnsen ja Moe kirjoittivat muistiin keräysmatkoilla kuulemiaan tarinoita, muokkasivat tekstin hieman norjalaistetuksi tanskaksi ja julkaisivat valikoiduin osin. Asbjørnsenin ja Moen kokoelmia pidetäänkin niin kieleltään kuin sisällöltään enemmän oman aikana, 1800-luvun, teoksina, vaikka niiden pohjana olevat tarinat saattavatkin olla vuosisatoja vanhoja. Asbjørnsen ja Moe julkaisivat yhdessä teoksen Norske Folkeeventyr (1841, 1843–1844, 1851) ja lisäksi omia kokoelmiaan molemmat erikseen.
Ivar Aasen ja kansan kieli
Siinä missä Asbjørnsen ja Moe kiersivät keräämässä kansan tarinoita, Ivar Aasen (1813–1896) oli kiinnostunut itse kielestä. Norjaa oli kirjoitettu jo 500 vuotta tanskan kirjakielellä, joka poikkesi merkittävästi puhutusta norjasta ja sen lukuisista murteista. Jo Asbjørnsen ja Moe olivat norjalaistaneet kirjoittamaansa tanskaa, mutta se ei Aasenille riittänyt: hän halusi luoda kokonaan uuden norjan kirjakielen ja lähti kiertämään maaseutua keräten sanoja, ilmauksia ja kieliopillisia rakenteita, jotka olivat norjan kielelle erityisiä. Hän julkaisi 1848 kansankielen kieliopin Det Norske Folkesprogs Grammatik ja 1850 sanakirjan Ordbog over det norske Folkesprog.
Maaseudulta kotoisin olleelle Aasenille kielessä ei ollut pelkästään kyse kansallisromantiikasta, vaan toisaalta se oli myös luokkakysymys: tanskaa ja tanskaan perustuvaa norjaa käyttivät virkamiehet ja ylemmät luokat, kun taas Aasenin uusi kirjakieli perustui "tavallisen kansan" kieleen.
Garrett Raboin
Raboinin isä oli jääkiekkovalmentaja, joka auttoi hänet harrastuksen pariin. Garrett menestyi yliopistossa opillisesti, mutta myös kiekollisesti hänen ollessa St. Cloudin osavaltionyliopiston joukkueen kapteenina vuosina 2008–2010. Raboin vei joukkueensa myös NCAA:n finaaliotteluihin ensi kertaa oppilaitoksen historiassa ja oli itse liigan parhaita kiekollisia puolustajia. Raboin on valittu yliopistosarja NCAA:n tähdistöön kahdesti.
Kaudella hän lähti Eurooppaan pelaamaan ammittilaiseksi valmistuttuaan erityisopettajaksi. Hän pelasi jääkiekon SM-liigassa Turun Palloseurassa. Hänet palkattiin Lee Sweattin lähdön takia, mutta hän loukkaantui heti European Trophy -kisoissa eikä pelannut harvinaisen telaluun murtuman takia kuin vasta 15. marraskuuta. Kaudelle Raboin teki vuoden mittaisen jatkosopimuksen. Raboin ja TPS purkivat kuitenkin sopimuksensa 6. lokakuuta 2011, koska Raboin ei mielestään saanut tarpeeksi peliaikaa. Myöhemmin lokakuussa hän siirtyi Norjan pääsarjan Lørenskogiin.
Pablo Ervin Schmitz Simon
pienoiskuva Pablo Ervin Schmitz Simon (s. 4. joulukuuta 1943 Fond du Lac, Wisconsin) on Nicaraguassa toimiva yhdysvaltalainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin kapusiinien papiksi 3. syyskuuta 1970 ja nimitettiin Bluefieldsin vihkipiispaksi sekä Eleplan titulaaripiispaksi 22. kesäkuuta 1984. Pispaksi vihkiminen seurasi 17. syyskuuta. Pääkonsekraattorina toimi Andrea Cordero Lanza di Montezemolo, jota avustivat Miguel Obando Bravo ja Salvador Albert Schlaefer Berg.
Schmitz Simon sai 28. heinäkuuta 1994 nimityksen Bluefieldsin apostoliseksi vikaariksi.
HMS Hugin (P151)
Valmistus
Alus tilattiin 15. toukokuuta 1975 Bergenistä Bergens Mekaniske Verksteder A/S:ltä. Se laskettiin vesille 3. kesäkuuta 1977 ja liitettiin laivastoon 3. heinäkuuta 1978.
Louhisaaren kalliomaalaus
Louhisaaren kalliomaalaus sijaitsee Pyhäjärven Louhisaaressa Parikkalassa Etelä-Karjalassa Venäjän vastaisen rajan lähellä sen rajavyöhykkeellä. Maalaus on kivikautinen ja sen löysi Olavi Ahokas vuonna 1988.
Kallio ja sen sijainti
Maalaus sijaitsee Suitsansaaren itäpuolella olevan Louhisaaren länsirannalla sen ruhjeisen kallioseinämän eteläpäässä. Valtakunnan rajalle on 2 kilometriä matkaa. Maalauksen alin kohta on nykyään 1,8 metriä vedenpinnan yläpuolella, mutta 1800-luvulla vedenpinta oli noin 1,5 metriä ylempänä. Tämä näkyy edelleen kalliossa vaaleana vaakasuuntaisena kulumana. Esihistoriallisella ajalla järven pinta on kuitenkin ollut nykyistäkin alempana. Maalauskallion pinta katsoo lounaaseen.
Maalaus
Maalausalueella on punaväriä paikoin 4 metriä leveällä alueella, mutta selviä kuvioita erottuu vaivoin muutamasta kohdasta. Oikealla oleva suurin kuvio on melko epäselvä ja sillä on verkkomainen rakenne, joka on mitoiltaan 90×30 senttimetriä. Ihmissilmin katsoen vaikuttaa siltä, että verkkokuvio onkin 7−8 hirveä, jotka "seisovat toistensa päällä" eli ne on maalattu allekkain. Edelleen, valokuvan punaväriä digitaalisesti vahvistamalla näyttää siltä, kun hirviä onkin kaksi turvat vastakkain ja näitä monta päällekkäin.
Hirvistä oikealle on heikosti säilynyt koukkupolvinen ihminen ja aivan oikeassa reunassa on kämmenpainauma. Äärimmäisenä vasemmalla erottuu kaksi erillistä eläinkuviota, jotka katsovat toisiaan.
HMS Hugin (P151)
Palvelus
Alus poistettiin palveluksesta 21. huhtikuuta 2001. Se on asetettu näytteille Göteborgin merikeskukseen.
Norjan kirjallisuus
Ivar Aasen ja kansan kieli
Ivar Aasenin kielitieteellinen työ on usein – myös hänen omissa silmissään – jättänyt varjoonsa hänen ansionsa kirjallisuuden parissa. Hän kirjoitti erityisesti runoja ja näytelmiä, joiden tarkoitus oli osoittaa kansan kielen taipuvan myös taiteelliseen toimintaan, mutta pioneeriaseman lisäksi niillä on myös selkeä oma taiteellinen arvonsa. Aasenin kirjallinen työ perusti koko nykyisen uusnorjankielisen kirjallisuuden.
Aasenin työtä kansankielisen kirjallisuuden parissa jatkoi esseistiikan ja journalismin uranuurtaja Aasmund Olavsson Vinje (1818–1870). Vinjen matkakertomus Ferdaminni fraa Sumaren 1860 ('Matkamuistoja kesältä 1860', 1861) oli ensimmäinen kansankielellä julkaistu pidempi proosateos. Vinje kirjoitti myös runoja ja romaaneja, mutta hänet tunnetaan parhaiten esseistään ja sanomalehtityöstään. Vinje julkaisi Dølen-nimistä, ensimmäistä uusnorjankielistä sanomalehteä vuosina 1858–1870. Hänen esseensä olivat täynnä huumoria ja ironiaa, ja häntä on kuvattu peräti karnevalistiseksi. Vinjen esseet olivat moderneja ja kansainvälisesti suuntautuneita ja hänen kieltään on kuvailtu voimakkaaksi ja vivahteikkaaksi.
1850–1860-luku: Kohti realismia
pienoiskuva|[[Camilla Collett]] 1850- ja 1860-lukujen kirjallisuudesta käytetään usein nimityksiä myöhäisromantiikka ja poeettinen realismi. Kirjallisuus sai yhä enemmän lukijoita, kun tavallinenkin kansa oppi vähitellen lukemaan. Kirjailijat alkoivat kiinnittää yhtä enemmän huomiota ihmisten elinoloihin, mutta ongelmiin puututtiin usein kirjoittamalla idealisoituja kuvia ihanteellisesta kansanelämästä, kuten esimerkiksi Bjørnstjerne Bjørnsonin maalaiskertomukset.
Bjørnstjerne Bjørnson (1832–1910) tunnetaan erityisesti yhteiskunnallisena keskustelijana. Hän symboloi Norjan itsenäisyyskamppailua ja kehittymistä virkamiesyhteiskunnasta moderniksi demokratiaksi, ja kaunokirjallisuuden tuottaminen oli yksi hänen välineistään. Novelli Synnøve Solbakken (1857,, WSOY 1879 ) on esimerkki Bjørnsonin maalaiskertomuksista, jotka kuvasivat kansan elämää maaseudulla. Bjørnson sijoitti tapahtumat omaan aikaansa ja antoi henkilöille Norjan "kansanluonteeseen" liittämiään ominaisuuksia, ja vanhaan saagakirjallisuuteen teos kytkeytyy muun muassa kohtalomotiivin kautta. Vaikka tyyliltään teos on pitkälti romanttinen, siinä on realistisen kehitysromaanin piirteitä. Myös kerrontateknisesti Synnøve Solbakken on uudenaikainen. Maalaistarinoiden lisäksi myös Bjørnsonin viikinkiajan Norjaan sijoittuvat historialliset näytelmät kuuluvat poeettiseen realismiin.
Vuosisadan puolenvälin kenties merkittävin proosakirjailija oli Camilla Collett (1813–1895), jonka pääteos Amtmandens Døttre ("Maaherran tyttäret") ilmestyi alun perin kahdessa osassa 1854 ja 1855, myöhemmin uutena, muokattuna painoksena 1879. Amtmandens Døttre oli ensimmäinen norjalainen teos, joka kiinnitti huomiota naisten yhteiskunnalliseen asemaan, erityisesti liittyen avioliittoon ja naisten itsemääräämisoikeuteen – ylipäätään ensimmäinen teos, jonka tavoitteena oli nostaa yhteiskunnan epäkohtia keskusteluun. Kerronnallisesti romaani on lähellä romantiikkaa, mutta enteilee alkavaa realismin aikaa.
Norjan kansainvälisesti tunnetuin kirjailija Henrik Ibsen (1828–1906) julkaisi ensimmäisen näytelmänsä, muinaiseen Roomaan sijoittuvan Catilinan vuonna 1850 ja hallitsi koko vuosisadan loppupuolen norjalaista draamaa. 1850- ja 1860-luvuilla hän kirjoitti antiikkiin ja Norjan varhaishistoriaan sijoittuvia näytelmiä esikuvinaan muun muassa englantilainen William Shakespeare ja tanskalainen Adam Gottlob Oehlenschläger. Tärkeimpiä kansallisromantiikan ja realismin välimaastoon lukeutuvia näytelmiä ovat Kongs-Emnerne (1863,, WSOY 1884 ), joka liittää 1200-luvulla käydyn kuningas Haakon Haakoninpojan ja Skule-jaarlin valtataistelun 1800-luvun kansakunnan rakentamisen henkeen, ja Peer Gynt (1867), joka yhdistää norjalaisia kansallisromanttisia ja myyttisiä aineksia psykologiseen kehityskertomukseen ja identiteetin etsimiseen.
1870–1890-luku: Realismi ja naturalismi
pienoiskuva|[[Henrik Ibsen, 1870]] Vuonna 1871 tanskalainen kirjallisuusteoreetikko Georg Brandes luennoi ajatuksiaan nykyaikaisesta kirjallisuudesta ja käynnisti pohjoismaisissa kirjallisuushistorioissa "modernina läpimurtona" ("det moderne gennembrud") tunnetun kirjallisen kehityksen, joka johti kirjallisen realismin ja naturalismin kauteen myös Norjassa.
Monet aiemmin pikemminkin kansallisromantiikkaan ja poeettiseen realismiin liittyneet kirjailijat, kuten Bjørnstjerne Bjørnson ja Henrik Ibsen, alkoivat 1870-luvulla kirjoittaa realismin ihanteiden mukaisia tekstejä, joiden pyrkimyksenä oli osallistua yhteiskunnalliseen keskusteluun. Naisten emansipaatio oli keskeinen teema Norjan realistisessa kirjallisuudessa, ja siihen tähtäsivät esimerkiksi Bjørnsonin Leonarda (1879) ja Ibsenin Et Dukkehjem (1879, eli Nora).
Ibsenin kriittinen realismi
Runomittaan kirjoitettu ja idylliselle maaseudulle sijoittuva Brand ei kuitenkaan muodollisesti täytä realistisen draaman vaatimuksia. Yleensä Ibsenin kriittisen realismin katsotaan alkavan näytelmästä Samfundets Støtter (1877,, suomennos Joel Lehtonen, Karisto 1916 ). Ibsenin kriittiseen realismiin lasketaan myös näytelmät Et Dukkehjem (1879, eli Nora, K.E. Holm 1880 ), Gengangere (1881,, Hagelberg 1886 ) ja Et Folkefiende (1882).
Näytelmät noudattelevat Georg Brandesin vaatimuksia realistiselle draamalle ja asettavat yhteiskunnallisia onelmia keskusteluun. Merkittäviä teemoja ovat esimerkiksi naisten asema, kirkon kritiikki ja poliittinen ja kulttuurinen liberalismi sekä yksilön ja yhteisön edun asettaminen vastakkain. Muodoltaan ne ovat yksinkertaisia: henkilöitä on vähän ja tapahtumat pysyvät yleensä koko näytelmän ajan samassa paikassa, useimmiten ylemmän keskiluokan kodissa. Ibsenin tunnuspiirteitä on retrospektiivisen tekniikan käyttö: hahmojen menneisyydestä selviää asioita nykyajan keskustelujen kautta ilman, että menneisyyden tapahtumia varsinaisesti näytetään. Retrospektiivisen tekniikan kehittämisessä Ibsenin innoittajana oli muun muassa Maurits Hansen.
Monet Ibsenin näytelmistä olivat aikanaan skandaaleja. Et Dukkehjem kohautti, kun päähenkilö Nora lähtee epätyydyttävästä avioliitosta ja jättää miehensä ja lapsensa. Gengangere sen sijaan kuvaa, mitä voi käydä, jos nainen jää epätyydyttävään liittoonsa. Gengangere tarttui lähes jokaiseen oman aikansa tabuun: se kritisoi voimakkaasti kirkkoa ja pappien kaksinaismoralismia, ja näytelmässä käsitellään seksitauteja, insestiä ja eutanasiaa.
Purkakaa tämä muuri!
thumb|350px|Ronald Reagan pitämässä puhetta [[Brandenburgin portti|Brandenburgin portilla 12.6.1987.]] ”Purkakaa tämä muuri!” on kuuluisa haaste, jonka Yhdysvaltain presidentti Ronald Reagan esitti Neuvostoliiton kommunistisen puolueen pääsihteerille Mihail Gorbatšoville Berliinin muurilla.
Puheessaan Brandenburgin portilla Berliinin kaupungin 750-vuotisen olemassaolon juhlassa 12. kesäkuuta 1987 hän haastoi Neuvostoliiton kommunistijohtajan purkamaan muurin, joka oli symboli itäblokin maiden sulkeutuneisuudelle, eristäytyneisyydelle ja siten vapauttamaan ne kommunismista ja sosialismista.
Taustaa
Berliinin muurista, jonka rakentaminen alkoi vuonna 1961, oli tullut kommunistisen pakkovallan symboli.
Vojakkalan koulu
Vojakkalan koulu on lakkautettu peruskoulu Tornion Vojakkalassa. Toimiessaan koulu oli Tornion toiseksi pohjoisin kyläkoulu. Vuonna 2009 koulussa oli 50 oppilasta, ja koulun rehtori oli Pekka Tilja.
Purkakaa tämä muuri!
Puhe
Kun Reagan saapui 12. kesäkuuta 1987 Berliiniin, hänet vietiin Valtiopäivätaloon, jossa seurue katseli muuria rakennuksen parvekkeelta. Reagan piti puheensa Brandenburgin portilla, nykyisellä Platz des 18. März -aukiolla kello 14, ja hänen edessään oli kaksi luodinkestävää lasia mahdollisten Itä-Saksan suunnasta tulevien luotien varalta. Noin 45 000 kuulijaa seurasi puhetta paikan päällä, ja heidän joukossaan olivat Länsi-Saksan presidentti Richard von Weizsäcker ja Saksan liittokansleri Helmut Kohl.
Kokonaisuudessaan puheen kuuluisin osa, Gorbatšoville esitetty haaste, kuului:
Muistomerkki puheen 25-vuotisjuhlan kunniaksi
Berliinin pormestari Klaus Wowereit paljasti pronssisen muistolaatan 12. kesäkuuta 2012 juhlistaen siten Reaganin muuripuheen 25-vuotisjuhlaa. Pormestari totesi muistomerkin muistuttavan berliiniläisiä ”synkästä ajasta”, joka on voitettu.
Muistolaatta on sijoitettu lähelle alkuperäisen puheen pitopaikkaa Brandenburgin portin läheisyyteen Straße des 17. Juni -kadulle.
Muistolaattaan on kirjoitettu muuripuheen kuuluisin osa alkukielellä englanniksi ja käännöksenä saksaksi. Sen lisäksi laattaan on noilla kielillä kirjoitettu teksti, jossa viitataan sekä Reaganin puheeseen että Berliinin muurin murtumiseen kaksi vuotta myöhemmin:
Anwar Shaikh
pienoiskuva|Anwar Shaikh vuonna 2016. Anwar Shaikh (s. 1945, Karachi, Pakistan ) on yhdysvaltalainen taloustieteilijä. Hän toimii professorina New School yliopistossa New Yorkissa. Hän tutkii kapitalistista taloutta klassisesta, erityisesti marxilaisesta näkökulmasta.
Stratikles
Stratikles oli antiikin kreikkalainen filosofi tai filosofian historioitsija, joka kirjoitti stoalaisen koulukunnan historiasta teoksen nimeltä Stoalaisista. Teos kuuluu samaan lajityyppiin kuin ajan monet Filosofien perimysjärjestykset -nimiset teokset, paitsi että se keskittyi yhden koulukunnan historiaan. Muutoin Stratikleen elämästä tai ajoituksesta ei tiedetä paljoakaan.
Christian Walz (albumi)
Christian Walz on Christian Walzin omaa nimeä kantava debyyttialbumi. Levy julkaistiin 1. marraskuuta 1999. Se oli Ruotsin albumilistalla kuusi viikkoa, parhaimmillaan sijalla 39.
Albumilta julkaistiin kolme singleä. Ensimmäisenä One Time, toisena Lovin’ Is Alright ja viimeisenä Sentimental.
Intian parlamenttivaalit 2014
Intian parlamenttivaalit 2014 olivat maailman suurimmat vaalit, joissa oli 815 miljoonaa äänioikeutettua. Ne kestivät viisi viikkoa 7. huhtikuuta - 12. toukokuuta 2014.
Vaaleissa valittiin Intian parlamentin alahuoneen eli Lok Sabhan 543 jäsentä, joiden lisäksi kaksi paikkaa on varattu presidentin nimittämille kahdelle anglointialaiselle.
Ylivoimainen voittaja oli Intian kansanpuolue (Bharatiya Janata Party, BJP), joka sai 282 paikkaa.
Vaalien jälkeen Intian parlamenttiin nousi 62 naista, mikä oli suurin naisten osuus siihen mennessä. Islaminuskoisten parlamentaarikkojen määrä laski alhaisimmaksi sitten vuoden 1952 parlamenttivaalien jälkeen jääden 23:een edustajaan.
Botswanan historia
Ennen siirtomaa-aikaa
Vuoden 650 tienoilla nykyisen Botswanan alueelle syntyi voimakas Toutswen valtakunta, joka saavutti kukoistuskautensa 1050-luvulla ja oli olemassa 1400-luvulle saakka. Taloudellisesti valtion voimakkuus perustui huomattavan runsaaseen karjaan ja kansainvälisiin kauppayhteyksiin. Hallitsijat antoivat palveluihin ja kunnianosoituksiin käytettyä karjaa myös valtion köyhemmille asukkaille. Valtakunta on saanut nykyisen nimensä Palapyen pohjoispuolella sijaitsevasta Toutswemogala Hillistä, josta on tehty arkeologisia löytöjä.
Noin vuonna 1300 Toutswen valtakunta menetti johtavan asemansa Mapungubwen valtakunnalle. Mahdollisesti viereisen Suur-Zimbabwen valtakunnan nousemisen seurauksena valtio hajosi 1400-luvulla. Jo vuonna 1095 läntiset sothot olivat saavuttaneet nykyisen Botswanan eteläosat ja perustaneet Kgalagadi (Kalahari)-valtakunnan. Toutswen luhistuttua lisää basothoja ja tswanoja siirtyi alueelle. Muodostui erilaisia pieniä valtakuntia ja kansoja, kunnes 1800-luvun alussa tswanat asuttivat koko nykyisen Botswanan itäosan.
Mfecanen aikana vuonna 1830 bakololot ja ndebelet levittäytyivät kuningas Mzilikaziin johdolla länteen, jolloin aiheutui sotilaallisia yhteenottoja tswanojen kanssa.
Siirtomaa-aika
1830-luvulla suuri osa Kapmaan buureista muutti pohjoiseen ja hyökkäsi tswanojen kimppuun; he korottivat veroja ja ottivat orjia. Varsinainen kolonisaatio alkoi vuonna 1840, jolloin alueelle saapuivat ensimmäiset valkoihoiset lähetyssaarnaajat ja kauppiaat. Vuonna 1845 sir David Livingstone London Missionary Societysta perusti Kolobengiin maan ensimmäisen pysyvän lähetysaseman.
Vuosina 1852–1853 buurit (joukossa mm. nuori Paul Kruger) valtasivat tswanojen alueen ja ryöstivät naisia, lapsia ja karjaa. Myös lähetysasemia vastaan hyökättiin ja niitä tuhottiin, mutta suunniteltu pidempiaikainen miehitys epäonnistui. Tswanat puolestaan kostivat hyökkäilemällä buurialueen itäosiin, kunnes vastaperustetun Etelä-Afrikan tasavallan hallitsija Andries Pretorius solmi rauhansopimuksen tswanojen kanssa. Vuonna 1867 saksalainen tutkimusmatkailija Karl Mauch löysi suuren kultaesiintymän Tatista nykyisen Francistownin lähistöltä.
Vuosina 1881–1884 buurit ja tswanat ajautuivat jälleen sotaan, kun buurilaiset ja brittiläiset palkkasoturit hyökkäsivät etelästä tswanojen kimppuun. Sodan seurauksena tswanojen asuma-alueelle perustettiin Stellalandin ja Goshenin buuritasavallat. Molemmat alueet joutuivat kuitenkin pian brittiläisten joukkojen miehittämiksi, ja vuonna 1885 ne julistettiin Brittiläisen Betšuanamaan kruununsiirtomaaksi. Nykyisin alue kuuluu Etelä-Afrikan tasavaltaan.
pienoiskuva|Kgosi Khama III. Cecil Rhodesin perustama, itsenäisesti toimiva monopoliyhtiö British South Africa Company tavoitteli myöhemmin oikeuksia hallinnoida ja hyödyntää Betšuanamaata vastoin maalle annettuja asianmukaisia myönnytyksiä. Estääkseen tämän ja siihen liittyvät alueliitokset tswanapäälliköt (BaKgosi) Khama III, Bathoen I ja Sebele I matkustivat vuonna 1895 Lontooseen. Siellä he vaativat, että suojelusopimuksia noudatetaan, ja onnistuivatkin tässä; tähän vaikutti myös Jamesonin hyökkäyksen epäonnistuminen. Alueella näkyi kuitenkin edelleen hallinnollista yhdentymistä Etelä-Afrikan kanssa; aluetta mm. hallinnoitiin Mafekingistä Etelä-Afrikasta. Vuosina 1896–1897 rakennettiin rautatie Mafekingistä Betsuanamaan itäosien halki Etelä-Rhodesiaan. Vuonna 1910 Betsuanamaa muodosti muiden eteläisen Afrikan alueiden kanssa Etelä-Afrikan tulliliiton. 1950-luvulle asti perinteiset heimopäälliköt huolehtivat hallinnosta.
Vuonna 1920 perustettiin European Advisory Council ja Natives Advisory Council, joiden tehtävä oli antaa suosituksia kullekin alueen väestöryhmälle. Vuonna 1950 ne yhdistettiin Joint Advisory Counciliksi ja otettiin näin ensimmäiset askeleet kohti maan täydellistä itsenäisyyttä. Tämän elimen vuonna 1960 yhdessä Legislative Councilin kanssa hyväksymä perustuslaki loi Botswanan parlamentin, jolla oli alun perin myös neuvoa-antavia tehtäviä; tosin alkuvaiheessa eurooppalaiset olivat parlamentissa enemmistönä. Vuodesta 1959 alkaen syntyi useita puolueita, kuten välitöntä itsenäisyyttä kannattanut Botswana People’s Party; maltillisempi Botswana Democratic Party (BDP) muodostui 1961. Kesäkuussa 1964 britit päättivät myöntää maalle itsenäisyyden. Britannian Westminster-järjestelmään perustuva toinen perustuslaki hyväksyttiin vuonna 1965. Kansalliskokouksen lisäksi perustettiin House of Chiefs, pääosin seremoniallinen kamari, jolla ei ollut veto-oikeutta BaKgoseille eikä muille perinteisille hallitsijoille. Samaan aikaan pääkaupunki siirrettiin Mafikengistä Gaboroneen, jolloin alue sai ensimmäistä kertaa historiansa aikana oman pääkaupungin. Samana vuonna järjestettiin ensimmäistä kertaa vaalit, joissa Seretse Khaman johtama BDP sai yli 80 prosenttia äänistä. Khama oli bamangwato-heimon nimellinen päällikkö ja Khama III:n pojanpoika, mutta hän joutui väliaikaisesti luopumaan vaatimuksistaan avioituessaan brittiläisen Ruth Williams Khaman kanssa.
Itsenäisyys ja siirtomaavallan jälkeinen aika
pienoiskuva|Botswanan hallinnollinen jako vuonna 1995 Botswana itsenäistyi 30. syyskuuta 1966 ja liittyi samaan aikaan Kansainyhteisöön. Vuonna 1965 pääministeriksi nousseesta Seretse Khamasta tuli Botswanan ensimmäinen presidentti. Hän onnistui pääasiassa pitämään maansa konfliktien ulkopuolella.
Britannian hallitus ei ollut tehnyt juuri mitään protektoraatin kehittämiseksi, joten Botswana oli itsenäistyessään yksi Afrikan köyhimmistä valtioista; tuolloin siellä oli vain viisi kilometriä päällystettyä tietä ja kolme lukiota. Maan taloudellinen tilanne parani huomattavasti, kun Orapan läheltä löydettiin vuonna 1967 ensimmäiset suuret timanttikerrostumat; suurin osa Botswanan tuloista saadaan edelleen timanttien viennistä. Korkeat tulot johtivat valtion nopeaan talouskasvuun: vuonna 2003 maassa oli jo noin 6000 kilometriä päällystettyä tietä ja noin 300 lukiota. Nykyisin Botswana on yksi Afrikan rikkaimmista valtioista, eikä siellä esiinny juurikaan köyhyyttä tai nälänhätää.
Vuonna 1966 Seretse Khama nimitti eteläafrikalaisen professorin ja entisen ANC:n virkamiehen Zachariah Keodirelang Matthews Botswanan diplomaattiseen palvelukseen. Hän edusti maan etuja vuonna 1968 tapahtuneeseen kuolemaansa asti sekä Yhdysvalloissa että YK:ssa.
Seretse Khaman vuonna 1980 tapahtuneen kuoleman jälkeen presidentiksi tuli Ketumile Masire, jota seurasi Festus Mogae vuonna 1998. Festus Mogae valittiin presidentiksi toisen kerran 30. marraskuuta 2004. Huhtikuussa 2008 Seretse Khaman pojasta Ian Khamasta tuli Botswanan neljäs presidentti; vuonna 2018 hänen tilalleen tuli Mokgweetsi Masisi. Tähän mennessä jokainen Botswanan presidentti on kuulunut BDP:hen, joka on voittanut ehdottomalla enemmistöllä myös kaikki aiemmat parlamenttivaalit.
Botswana arvioitiin vuonna 2020 Afrikan toiseksi vähiten korruptoituneeksi maaksi Seychellien jälkeen.
Bäk in bisnes
Bäk in bisnes on rap-artisti Tykopaatin kolmas pitkäsoitto, joka julkaistiin Monsp Recordsin kautta 4. huhtikuuta 2014. Albumin ensimmäinen musiikkivideo julkaistiin kappaleesta "Puistossa" joulukuussa 2011, ja toinen musiikkivideo kappaleesta "Huono maine" maaliskuussa 2014. Kolmas musiikkivideo julkaistiin huhtikuussa 2014 albumin nimikkokappaleesta "Bäk in bisnes".
Alseuosmiaceae
Alseuosmiaceae on kasviheimo, joka kuuluu koppisiemenisten lahkoon Asterales. Siinä on neljä sukua ja kymmenen lajia, joista viisi kuuluu sukuun Alseuosmia. Heimo kasvaa Uudessa-Guineassa, Itä-Australiassa, Uudessa-Seelannissa ja Uudessa-Kaledoniassa.
Tuntomerkit
Heimon kasvit ovat enemmän tai vähemmän puuvartisia, ja niillä on kierteisasentoiset ja sahalaitaiset lehdet, joiden hangassa on solukarvatupsut. Kukat ovat tavallisesti viisilukuiset, toisinaan lukuisuus vaihtelee neljästä seitsemään. Tavallisesti pohjus ei ole maljamainen. Verholehdet ovat erillisiä, ja terälehtien reunoissa on tavallisesti siipimäiset liuskat; niiden laidat ovat ripsuisia tai repaleisia. Heteet ovat kasvaneet kiinni teriöön, joka on tavallisesti putkimainen. Kukissa on kehänalainen sikiäin, joka koostuu kahdesta tai kolmesta emilehdestä, sekä nektario. Luotti on tuskin laajentunut. Siemenaiheita on vähintään kaksi kutakin emilehteä kohti. Hedelmä on marjamainen, tavallisesti verhiöllinen ja siinä on melko pieniä siemeniä.
Luokittelu
Suvut, jotka nykyään muodostavat heimon Alseuosmiaceae, on sijoitettu luokitteluissa milloin minnekin, muun muassa kuusamakasveihin (Caprifoliaceae), matarakasveihin (Rubiaceae), ruutakasveihin (Rutaceae) tai kanervakasveihin (Ericaceae). Takhtajanin luokittelussa (1997) heimo oli olemassa, mutta sijoitettuna lahkoon Hydrangeales.
Heimoon kuuluvat suvut :
Syvännekrotti
Syvännekrotti (Ceratias holboelli) on meren pohjassa elävä kala.
Iason Nysalainen
Iason Nysalainen (ensimmäinen vuosisata eaa.) oli antiikin kreikkalainen stoalaiseen koulukuntaan kuulunut filosofi. Hän oli kotoisin Nysasta, Anatoliasta.
Syvännekrotti
Se on vaikea tutkimuskohde, siksi sen elämäntavoista tiedetään niin vähän. Luultavasti syvännekrotti enimmäkseen makailee pohjassa pyyntiantenni huojuen. Pyyntiantennin päässä olevan valoelimen hohde houkuttelee paikalle uteliaita saaliskaloja, jotka samalla uivat suoraan nälkäiseen kitaan. Sitä tavataan tyypillisesti trooppisissa ja lauhkeissa merissä 400–2000 metrin syvyydessä. Syvännekrottinaaras voi kasvaa 120 senttiä pitkäksi, mutta jää yleensä 77-senttiseksi. Uros on paljon pienempi, enintään 16 senttiä pitkä. Koiras kiinnittyy suullaan naaraaseen ja syvännekrotit sulautuvat vähitellen yhteen. Koiraan ruumis surkastuu pois sukupuolielimiä lukuun ottamatta. Kalat elävät symbioottisessa suhteessa, jossa niiden ei säännöllisesti tarvitse etsiä uutta kumppania syvissä vesissä.
Iason Nysalainen
Iason oli Menekrateen poika ja äitinsä puolelta stoalaisen Poseidonioksen lapsenlapsi. Hän oli Poseidonioksen oppilas ja seurasi tätä stoalaisen koulun johdossa Rhodoksella. Näin hän on vaikuttanut ensimmäisen vuosisadan eaa. puolen välin jälkeen. Suda mainitsee neljä hänen kirjoittamaansa teosta:
Syvännekrotti
Syvännekrotti on ahnas peto, joka petkuttaa saaliskalat luokseen. Se heiluttaa päässän olevaa uloketta, jonka kärjessä oleva ihokappale näyttää makoisalta pikku madolta.
Iason Nysalainen
Sudan mukaan on kuitenkin epäselvää, oliko Kreikan elämä todella hänen kirjoittamansa; se mainitsee myös Iason Argoslaisen kirjoittaneen samannimisen neljä kirjaa käsittäneen teoksen.
Yleisurheilu Kansainyhteisön kisoissa 2010
Kansainyhteisön kisojen 2010 yleisurheilukilpailut käytiin 6.–12. lokakuuta 2010 sekä maratonjuoksut 14. lokakuuta. Yleisurheilukilpailut käytiin Jawaharlal Nehru Stadiumilla, paitsi kävely- ja maratonkilpailut kaupungin kaduilla. Kilpailujen ohjelmassa oli 23 lajia sekä miehille että naisille. Lisäksi vammaisurheilijoille oli kolme lajia miehille ja naisille.
Mitalistit
Lähde: cwgdelhi2010.org
Eetu Peuhkuri
Seurajoukkueura
Peuhkuri on lappeenrantalaisen Veiterän kasvatti. Hän oli voittamassa seuran A-juniorien kanssa SM-kultaa vuonna 2011.
Veiterän edustusjoukkueessa Peuhkuri pelasi yhdeksän vuoden ajan kaudesta 2006–2007 alkaen. Kaudella 2014–2015 Veiterä saavutti Suomen Cupin mestaruuden ja Bandyliigassa SM-pronssia. Kaudeksi 2015–2016 Peuhkuri siirtyi Ruotsin Elitserienin Broberg/Söderhamn Bandyyn.
Keväällä 2021 Peuhkuri lähti kolmannen kerran Ruotsiin ja toista kertaa Vetlandan edustusjoukkueeseen.
Maajoukkueura
Peuhkuri pelasi ensimmäiset A-maaottelunsa Suomen maajoukkueessa tammikuussa 2015. Hän kuului maajoukkueeseen MM-kilpailuissa Habarovskissa vuonna 2015 ja Uljanovskissa vuonna 2016, joista jälkimmäisissä Suomi saavutti hopeaa.
Saavutukset
Seurajoukkueessa
Maajoukkueessa
Perhe
Peuhkuri on jääpallosuvusta. Hänen isoisänsä Matti Peuhkuri nousi Veiterän edustusjoukkueeseen vuonna 1959. Matin pojista Anssi, Harri ja Kari Peuhkurista pisimmälle lajissa pääsi viimeksi mainittu, joka pelasi 78 A-maaottelua. Kari on myöhemmin toiminut Jääpalloliiton puheenjohtajana, ja Anssi puolestaan Veiterän valmentajana. Kolmannesta polvesta SM-tasolla ovat Eetun lisäksi pelanneet Joonas ja Topi Peuhkuri.
Iheb Msakni
Iheb Mohamed Msakni (s. 18. heinäkuuta 1987) on tunisialainen jalkapalloilija. Keskikentän laidalla pelaava Msekni edustaa Tunisian pääsarjassa ES Sahelia.
Hänen veljensä Youssef pelaa myös jalkapalloa Qatarin pääsarjassa.
Ura
Tammikuussa 2012 Msakni siirtyi kolmen ja puolen vuoden sopimuksella Espéranceen. Hän pelasi ensimmäisen ottelunsa Esperancen paidassa 11. helmikuuta 2012 ES Zarsista vastaan, jonka Esperance voitti maalein 5–0. Msakni teki kuitenkin avausmaalinsa kolmannessa ottelussaan CS Sfaxienia vastaan, joka oli myös ottelun ainoa maali.
Jorge Mendes
Jorge Paulo Agostinho Mendes (s. 7. tammikuuta 1966 Lissabon), on portugalilainen jalkapalloilijoiden pelaaja-agentti. Hänet tunnetaan ”superagenttina”, jonka suojatteihin kuuluvat muun muassa Cristiano Ronaldo, Radamel Falcao ja Thiago Silva sekä manageri José Mourinho. Mendes sai osakseen paljon huomiota, kun hänen asiakastaan David de Geaa oltiin vahvasti viemässä englantilaisesta Manchester Unitedista espanjalaiseen Real Madridiin vuoden 2015 siirtoikkunassa.
Brian David Usanga
Brian David Usanga (24. lokakuuta 1928 Obotim – 26. toukokuuta 2005) oli nigerialainen roomalaiskatolinen arkkipiispa. Hänet vihittiin papiksi 8. joulukuuta 1956 ja nimitettiin Calabarin vihkipiispaksi sekä Ubaban titulaaripiispaksi 5. elokuuta 1966. Piispaksi vihkiminen seurasi 4. joulukuuta. Pääkonsekraattorina toimi Luigi Bellotti, jota avustivat James Moynagh ja Dominic Ignatius Ekandem.
Usanga sai 5. helmikuuta 1970 nimityksen Calabarin piispaksi ja 26. toukokuuta 1994 arkkipiispaksi. Hän jäi eläkkeelle 17. joulukuuta 2003.
Randolph Engineering
Randolph Engineering Inc. (RE) on kahden insinöörin, Jan Waszkiewiczin ja Stanley Zaleskin vuonna 1972 perustama yhtiö. Alun perin yhtiö valmisti silmä- ja sotilasoptiikan valmistuksessa tarvittavia koneita.
Vuonna 1982 Randolph Engineering valittiin Yhdysvaltain puolustushallinnon (US Department of Defence) aurinkolasien päätoimittajaksi. Aurinkolasituotteiden myynti siviileille aloitettiin 1980-luvun lopussa. Samoihin aikoihin tuotevalikoima laajeni kattamaan myös urheiluampujille tarkoitetut tuotteet.
Yhtiö ja sen tuotteet on palkittu moneen kertaan teknisestä laadusta, optiikasta sekä innovatiivisuudesta. Yhtiön tärkein tuote on Randolph Aviator-aurinkolasi, joka on mm. US. Airforcen sotilaslentäjien ja NASA:n astronauttien vakiovaruste.
Yhdysvaltain puolustushallinto on edelleen Randolph Engineering Inc:in tärkein asiakas. Asiakkaiden joukkoon on liittynyt myös useiden NATO-maiden vastaavia laitoksia. Yhtiön käyttämä teknologia, koneet ja laitteet ovat kaikki yhtiön itsensä kehittämiä ja valmistamia.
Randolph Engineering Inc. on perheyhtiö, jonka toimiva johto on pääosin perustajien jälkikasvua. Yhtiön tuotantolaitokset ja pääkonttori sijaitsevat Randolphin kaupungissa Massachusettsin osavaltiossa Yhdysvalloissa.
Kaarlo Levón
Kaarlo Aleksanteri Levón (22. toukokuuta 1867 Raahe – 30. maaliskuuta 1936 Raahe) oli raahelainen filosofian tohtori, seminaarin lehtori ja kirjailija.
Kaarlon isä oli Carl Albert Levón ja äiti Henrica o.s. Hjertman. Hän pääsi ylioppilaaksi Oulun yksityislyseosta 1887 ja opiskeli Helsingin yliopistossa valmistuen filosofian kandidaatiksi 1890, lisensiaatiksi 1894 ja tohtoriksi 1897. Levón toimi Raahen seminaarin suomen kielen lehtorina vuodesta 1912 alkaen.
Kaarlo Levón tuli tunnetuksi kotiseutuaiheisista kirjoista, joihin hän kiersi haastattelemassa Saloisten ja Raahen sekä naapurikuntien ihmisiä. Levónin kirjallista työtä jatkoi aikanaan hänen veljenpoikansa Martti Levón. Tohtori Kaarlo Levón oli myös puuhamiehenä perustettaessa Raahen kotiseutuyhdistystä vuonna 1915.
Kaarlo Levón oli naimisissa vuodesta 1892 Sigrid Poppiuksen kanssa.
Moottoripyörätrialin maailmanmestaruuskausi 2001
Trialin maailmanmestaruudesta ajettiin 27. kerran vuonna 2001. Mestaruuden voitti britti Dougie Lampkin, jolle mestaruus oli viides perättäinen.
MM-sarjan parhaat
Lähde:
São Paulon yliopisto
thumb|Lääketieteen tiedekunta 1900-luvun alkupuolella. São Paulon yliopisto on perustettu 1934. Se on yksi suurimmista korkeakouluista Brasiliassa ja Latinalaisessa Amerikassa. Yliopistolla on noin 75 000 opiskelijaa. Kampuksia on yksitoista, joista neljä sijaitsee São Paulon kaupungissa. Pääkampus Campus Armando de Salles Oliveira on 744 hehtaarin suuruinen. Kampuksia on myös Baurussa, Lorenassa, Piracicabassa, Pirassunungassa, Ribeirão Pretossa ja kaksi São Carlosissa.
The Times Higher Education 2008 World University Rankings sijoitti USP:n sijalle 196 maailman parhaiden yliopistojen listalla. Se oli paras sijoitus Latinalaisen Amerikan yliopistolle.
Shanghain Jiao Tong -yliopiston julkaiseman listan mukaan, USP on maailman parhaiden yliopistojen listalla vuonna 2015 101.–151. parhaan ryhmässä, eli sijoittuu Brasilian yliopistoista parhaiten.
Ginger Rogersin filmografia
Tämä on luettelo Ginger Rogersin filmografiasta, teatteriesiintymisistä ja palkinnoista.
Anja Winquist
Anja Winquist (o.s. Jaatinen; 9. huhtikuuta 1934 Sortavala – 16. joulukuuta 2015 Turku) oli suomalainen muotoilija ja keraamikko. Hän teki pitkän uran keramiikkasuunnittelijana Arabialla.
Winquist opiskeli muotoilua Taideteollisessa oppilaitoksessa, josta valmistui vuonna 1955. Valmistumisensa jälkeen hän siirtyi työskentelemään Arabialle vuonna 1955 ja työskenteli yhtiön palveluksessa vuoteen 1974 saakka. Winquist suunnitteli koriste-esineiden lisäksi myös käyttökeramiikkaa, kuten Karelia-astiaston. Winquist lähti Arabiasta vuonna 1974 Pentikin palvelukseen kouluttamaan ja kehittämään yhtiön toimintaa. Uransa loppuvaiheessa hän toimi myös Turun kaakelitehtaan vastaavana muotoilijana.
Fenetyyliasetaatti
Fenetyyliasetaatti (C10H12O2) on estereihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Rakenteeltaan se on fenetyylialkoholin ja etikkahapon esteri. Yhdistettä käytetään hajusteena ja aromiaineena.
Ominaisuudet, valmistus ja käyttö
Huoneenlämpötilassa fenetyyliasetaatti on väritöntä nestettä. Aineen tuoksu on hedelmäinen ja kukkaismainen muistuttaen esimerkiksi ruusun tai hunajan tuoksua. Yhdisteellä on vadelmankaltainen maku. Fenetyyliasetaatti liukenee hyvin useimpiin orgaanisiin liuottimiin. Fenetyyliasetaattia esiintyy useiden kukkien tuoksussa ja monissa hedelmissä. Sitä on esimerkiksi omenoissa, banaaneissa, hapankirsikoissa, vaniljassa, teessä ja ruusuissa. Yhdistettä esiintyy myös semiokemikaalina eliöiden viestinnässä.
Fenetyyliasetaattia valmistetaan asetyloimalla fenetyylialkoholia. Fenetyyliasetaattia käytetään hajusteissa tuomaan niihin ruusun tai orvokkien kaltaista tuoksua ja usein sitä käytetään yhdessä fenetyylialkoholin kanssa. Tämän lisäksi sitä käytetään elintarvikkeissa aromiaineena.
Hääilo
Hääilo oli vuosina 2008-2011 Kustannus-Osakeyhtiö Kotimaan kustantama vuosittain ilmestynyt suomalainen häälehti. Ensimmäisen kerran Hääilo ilmestyi Kotimaan liitelehti-Ilon erikoisnumerona vuoden 2008 alussa. Hääilo määritteli itsensä ”kirkkohäiden äänenkannattajaksi”. Lehteä tehtiin seurakuntien tarpeisiin jaettavaksi ensisijaisesti kihla-, kuulutus- ja hääpareille. Lehden sisällössä keskityttiin häävalmistelujen lisäksi vihkitapahtumaan ja parisuhteeseen.
Ensimmäisen Hääilon painos oli 15 000 ja se painettiin Virossa. Formaatiltaan lehti oli ns. leikattu tabloid. Vuoden 2009 Hääilon formaatti muuttui perinteiseksi liimaselkäiseksi aikakauslehdeksi ja se painettiin Iisalmessa. Hääilon päätoimittajina olivat Olli Seppälä ja Annmari Salmela.
Pan-Eurooppa Instituutti
Pan-Eurooppa Instituutti (PEI) (englanniksi Pan-European Institute) on Turun yliopiston kauppakorkeakoulussa toimiva tutkimusinstituutti. PEI keskittyy talouden ja yhteiskunnan muutosten tutkimiseen sekä seurantaan erityisesti Itämeren talousalueella ja EU:n itäisissä rajanaapureissa.
Organisaatio
PEI on hallinnollisesti osa Turun kauppakorkeakoulun Markkinoinnin ja kansainvälisen liiketoiminnan laitosta. Instituutissa työskentelee noin 10 tutkijaa, joista pääosa toimii projektirahoituksella. Yksikköä johtaa Turun yliopiston kauppakorkeakoulun professori Kari Liuhto.
Neuvoa-antava elin
Pan-Eurooppa Instituutin toimintaa tukee neuvoa-antava elin, joka koostuu puheenjohtajasta ja 10 jäsenestä. Instituutin neuvoa-antava elin koostui toukokuussa 2020 seuraavista henkilöistä :
Puheenjohtaja:
Juhani Wihanto, toimitusjohtaja, Wihanto Group
Jäsenet:
Historia
PEI aloitti toimintansa yksityisen aloitteen ja varainkeruun pohjalta vuoden 1987 syksyllä. Yksikön toiminta alkoi nimellä Itäkaupan tutkimus- ja koulutusyksikkö.
Itäkaupan tutkimus- ja koulutusyksikön tutkimuksen ja opetuksen kohteina olivat Euroopan sosialistiset taloudet ja sen aikainen Neuvostoliitto. Yksikön perustamisesta lähtien tutkimuksen ja opetuksen keskeisenä kohteena on ollut myös Itämeren alueen talous. Ensimmäiset luennot aihepiiristä pidettiin lukuvuonna 1986-1987, jolloin myös käynnistyi yksikön tutkimustoiminta.
Vuosina 1987-2003 yksikön johtajana toimi professori Urpo Kivikari. Professori Kivikarin eläköidyttyä professori Kari Liuhto kutsuttiin Pan-Eurooppa Instituutin johtajaksi Lappeenrannan teknillisestä yliopistosta syksyllä 2003.
Vuonna 2015 Pan-Eurooppa Instituutti palkittiin Eurooppa-palkinnolla, jonka myönsi Eurooppasäätiö (nykyisin osa Turun Yliopistosäätiötä ).
Pan-Eurooppa Instituutti juhlisti 30. juhlavuottaan vuonna 2017 järjestämällä korkeatasoisen seminaarin nimeltä ”Russian enigma – Decoding mysteries and turning them into business opportunities”.
Tutkimus
Reilun kolmen vuosikymmenen aikana PEI on tehnyt kymmeniä tilaustutkimuksia, joita on rahoittanut mm. Euroopan unioni, Suomen pääministerin kanslia, maamme ministeriöt ja Suomen Akatemia. Tutkimustoiminnan ohella Pan-Eurooppa Instituutin asiantuntijat ovat olleet mukana kehittämässä useiden entisten neuvostotasavaltojen talousjärjestelmiä. Esimerkkinä voidaan mainita professori Kari Liuhton osallistuminen Venäjän hallitukselle tehtyyn 2020-strategiatyöhön.
PEI on harjoittanut tiivistä tutkimusyhteistyötä Centrum Balticum -säätiön kanssa syksystä 2011 lähtien, jolloin professori Liuhto aloitti säätiön osa-aikaisena johtajana.
Alla muutamia esimerkkejä PEI:n tutkimushankkeista:
Opetus
PEI:n tekemä tutkimus on perustana yksikön tarjoamalle opetukselle Turun yliopiston kauppakorkeakoulussa. PEI tarjoaa kolme luentokurssia, jotka ovat osa kansainvälisen liiketoiminnan aineen opetustarjontaa:
Itämeren alueen keskustelun aktivoiminen
Vuodesta 2004 lähtien PEI on julkaissut Itämeren alueeseen keskittyvää lehteä ”Baltic Rim Economies”. Lehteä jaetaan kymmenille tuhansille lukijoille yli 80 maassa. Lehteen on kirjoittanut noin 3000 asiantuntijaa. Asiantuntijoiden joukossa on muun muassa EU-komissaareja (ml. Jean-Claude Juncker, José Manuel Barroso), ministereitä, diplomaatteja, kaupunginjohtajia, liikemiehiä, toimittajia ja tutkimusmaailman edustajia. Lehti on lukijoilleen ilmainen ja lehden jakelulistalle voi liittyä Baltic Rim Economies -lehden sivuilta.
Shane Lowry
thumb|220px|Shane Lowry kentällä vuonna 2012. Shane Thomas Lowry (s. 12. kesäkuuta 1989 Perth, Länsi-Australia) on irlantilais-australialainen jalkapalloilija. Pelipaikaltaan hän on puolustaja, ja kauden 2013–2014 jälkeen hän on ollut vailla seuraa oleva vapaa pelaaja hänen sopimuksensa päätyttyä Millwallin kanssa.