cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Parnavaz II
Georgialaiset vuosikirjat keskittyvät vuorostaan Mirian II:n, kuningas Parnadžomin maanpakoon lähetetyn ja Iranissa kasvaneen pojan kotiinpaluuseen. Mirian palasi Kartliin persialaisen armeijan johdossa, tappoi Bartomin (Parnavazin) ja tuli kuninkaaksi. Bartomin sanotaan aiemmin adoptoineen Kartamin, Kudžin pojanpojan (Kudži oli Egrisin väitetty hallitsija Iberian myyttisen ensimmäisen kuninkaan Parnavaz I:n aikaan). Kartam joutui kuitenkin myös tapetuksi taistelussa Miriania vastaan. Tästä huolimatta Kartamin raskaana oleva vaimo – Bartomin tytär – onnistui pakenemaan Armeniaan, jossa hän synnytti Aderki-nimisen pojan.
The Shadow
The Shadow on yhdysvaltalaisen populaarikulttuurin hahmo, joka suoritti ensiesiintymisensä radiossa 31. heinäkuuta 1930. Myöhemmin hahmo on esiintynyt myös kirjallisuudessa, sarjakuvissa ja elokuvissa.
The Shadow luotiin alun perin kertojahahmoksi Detective Story Hour -radiosarjaan, joka taas oli puolestaan luotu markkinoimaan Street & Smithin kustantamaa Detective Story Magazine -pulplehteä. Oman lehtensä hahmo sai huhtikuussa 1931, jolloin ilmestyi The Shadow Magazinen ensimmäinen numero. The Shadow'n nimeä kantava radiosarja puolestaan aloitti 26. syyskuuta 1937 pääosassaan Orson Welles. Radiosarja päättyi 26. joulukuuta 1954.
The Shadow, oikealta nimeltään Lamont Cranston, on oikeudenpuolustaja. Radiosarjassa hänellä on kyky muuttua näkymättömäksi. Pulp-lehdessä häneltä tämä kyky puuttui, lukuun ottamatta viimeisiä lehden vuonna 1949 ilmestyneitä numeroita. Sitä ennen hänet kuvataan naamioitumisen mestarina.
Botlihin kieli
Botlihin kieli (botlihiksi буйхaлъи мицIцIи, buihałi mic’c’i tai буйхaдaлъи мицIцIи, buihadałi mic’c’i) on botlihien puhuma dagestanilainen kieli. Sitä puhutaan Venäjällä Dagestanin tasavallan Botlihin piirin Botlihin ja Miarsun kylissä.
1990-luvulla botlihin puhujia arvioitiin olleen noin 3 tuhatta henkeä. Venäjän vuoden 2002 väestönlaskennassa rekisteröitiin kuitenkin vain 90 botlihin puhujaa. Väestönlaskennan tulosten perusteella lähes kaikki botlihit pitävät itseään etnisesti ja kielellisesti avaareina. Vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan Venäjällä on 206 botlihin puhujaa.
Botlih kuuluu dagestanilaisten kielten avaarilaisen ryhmän andilaiseen alaryhmään. Sen lähin sukukieli on godoberi. Molemmissa kylissä puhutaan omaa murretta, joiden väliset erot ovat lähinnä äänteellisiä. Avaari on vaikuttanut voimakkaasti kielen fonetiikkaan, morfologiaan ja sanastoon. Botlih toimii kieliyhteisön suullisen kanssakäymisen välineenä. Sivistyskielinään puhujat käyttävät avaaria ja venäjää. Avaari toimii osin myös suullisen kansanperinteen kielenä.
Matti Sulamaa
Matti Veikko Sulamaa oli suomalainen kirurgi, joka sai professorin arvonimen.
Sulamaan vanhemmat olivat laamanni Eemeli Bernhard Sulamaa (aiemmin Sohlman) ja Hellin Lahja Maaria Nyman. Ylioppilaaksi Sulamaa pääsi Normaalilyseosta 1928, lääketieteen lisensiaatiksi hän valmistui 1935. Valmistuttuaan Sulamaa työskenteli vuodesta 1936 Suomen Punaisen Ristin sairaalassa ja kävi harjoittamaan jatko-opintoja. Ne viivästyivät, kun sairaala muutettiin sotasairaalaksi, mutta toisaalta Sulamaa kehitti sodan aikana polikliinisen kirurgian ohella myös sotakirurgiaa.
Sulamaa, joka oli aikanaan kutsunnoissa julistettu palveluskelvottomaksi lievän kampurajalan johdosta, ylennettiin talvisodan ansioistaan lääkintäkapteeniksi (1940) ja jatkosodan lopulla lääkintämajuriksi (1944). Molemmissa sodissa hän toimi kenttä- ja sotasairaalan lääkärinä, osallistuen mm. kesän 1944 Viipurin taistelun lääkintähuoltoon 53. Kenttäsairaalaosaston päällikkölääkärinä. Jatkosodan alkuvaiheessa Sulamaa toimi 11. Kenttäsairaalan A-osaston päällikkönä ja samalla II Armeijakunnan kirurgisena tarkastajana.
Kirurgisten tautien erikoislääkärin oikeudet Sulamaa sai 1941 ja väitteli lääketieteen ja kirurgian tohtoriksi 1942. Arvo Ylppö pyysi hänet sotien jälkeen Lastenklinikalle perustetun kirurgisen osaston lääkäriksi. Sulamaa perehtyi lastenkirurgiaan tehden useita opintomatkoja Eurooppaan 1946–1965 ja Yhdysvaltoihin 1950. Tarvittavien välineiden hankinnan ja käytön opettelun ohella vaadittiin muuan muassa nukutusaineiden ja -menetelmien kehittämistä.
Sulamaan puoliso vuodesta 1935 oli Lea Kaarina Mannila, perheeseen syntyi neljä poikaa.
Sergio Mattarella
Sergio Mattarella (s. 23. heinäkuuta 1941 Palermo) on italialainen poliitikko ja Italian kahdestoista presidentti. Hänen virkakautensa alkoi 3. helmikuuta 2015. Aiemmin Mattarella on toiminut perustuslakituomioistuimen tuomarina sekä Italian opetus- ja puolustusministerinä.
Mattarella äänestettiin Italian presidentiksi tammikuussa 2015 sen jälkeen, kun häntä aiemmin virassa ollut Giorgio Napolitano erosi. Hänet valittiin uudestaan virkaan 29. tammikuuta 2022.
Mattarella oli naimisissa Marisa Chiazzesen kanssa vuoteen 2012 saakka kunnes jäi leskeksi. Parilla on kolme lasta. Mattarellan tytär Laura Mattarella on edustanut leskimiesisänsä rinnalla Italian "ensimmäisenä naisena".
Rakkaudella – Raulilta
thumb|245px|right|Sävel rakkauden -kasetin kansi. Kuvassa taustalla Kääntelän kauppa [[seututie 280|Helsingintien varressa laulajan kotikylässä Someron Hirsjärvellä.]] Rakkaudella – Raulilta (MILP 150) on Rauli Somerjoen albumi vuodelta 1982. Iskelmä- ja tanssimusiikkia sisältänyt albumi tehtiin nopeasti ja pienellä joukolla, eikä siitä tullut heti kovin tunnettua. Jälkeenpäin se on kuitenkin julkaistu kahdesti uudelleen. Tunnetuimmaksi kappaleeksi levyltä on noussut kotiseutuhumppa "Bussi Somerolle".
Syntyvaiheet
Levyn tuottajana toimi Minimusic-levy-yhtiön omistaja Harry Aaltonen, jolle levyn tekoa ehdotti Yleisradiossa musiikkitoimittajana työskennellyt Rauli Somerjoen veli Kari Somerjoki. Kappaleet levylle valitsi Rauli Somerjoki itse ja levyn käytännön toteutuksesta vastasi kokenut studiomuusikko Reijo Lehtovirta. Musiikillisesti Somerjoki halusi levyn kappaleet soitettavan perinteiseen tapaan eikä antanut sovittajille erityisohjeita. Omat kappaleensa hän oli laulanut valmiiksi kasetille kitaran säestyksellä.
Soittajiksi Lehtovirta valitsi kokeneita muusikoita. Kitaraa ja bassoa soitti Lasse Luoto, hanuria Taito Vainio, Rumpuja Aarne Mustonen ja Lehtovirta itse soitti puhallinosuudet. Tällä joukolla taustat kahteentoista kappaleeseen saatiin äänitettyä päivässä. Myös lauluosuudet valmistuivat nopeasti kahdessa päivässä, ja Somerjoki hoiti ne rutiinilla rytmillisesti ja rennosti, mitä tuottaja Harry Aaltonen arvosti: "Mun mielestä se laulo paremmin kuin nämä perinteiset humppalaulajat." Kuvat levyn kanteen otettiin Vihtkarin valokuvaamossa Vihdissä, ja sekä Rauli että Kari Somerjoki olivat myös niihin tyytyväisiä.
Sisältö
Vanhoista klassikoista levyllä otettiin tangot "Mustalaisviulu", "Itämaista rakkautta" ja "Arpiset haavat". Somerjoen omia kappaleita levyllä olivat "Illan varjo harmain" ja salanimellä Teppo Räme tehty "Alla kuusipuun". Myös Harry Aaltosen soittajakaveri Raul Reiman teki levylle kaksi uutta kappaletta "Bussi Somerolle" ja "Et sinä tule". Muut kappaleet olivat joko vanhaa suomalaista tanssimusiikkia ("Kastehelmi ja lumikukka", "Minne häipyvät silmät tummat", "Kotikuusi", "Tähdenlento") tai käännösiskelmiä ("Itämaista rakkautta", "Sävel rakkauden").
Bussi Somerolle
Laulun sanoissa selostetaan matka Yhdysliikenteen ("paras kuski Yhdysliikenteen") bussilla Tarvontien ("olen vapaa, bussi Tarvontietä kiitää"), Brynolf Poutasen kaupan ("tuttu kauppa Brynolf Poutasen mua tervehtii kuin hymyillen"), Lukkarin mutkan ("kurvi Lukkarin jo meni, siinä herään"), Kääntelän ("näen Kääntelän, en jääkään vielä pois"), Esakallion ("Esakallio kun tulee heti perään") ja Lammin mäen ("Lammin mäki vihdoin eessäni jo ois") kautta  Somerolle, jonka kohteista laulun lopussa mainitaan Hämeen Härkätie ("Hämeen Härkätielle saavutaan") ja ravintola Hämeenportti ("Hämeenportin näen paikallaan").
Paikoista Brynolf Poutasen kauppa sijaitsee Pusulan Hyönölän kylässä seututien 280 varrella ja oli toiminnassa vuoden 2015 lopuun. Lukkarin mutka oli Somerniemellä, mutta jäi syrjään tien nykyisestä linjauksesta kun tietä oikaistiin. Kääntelä sijaitsee tien varressa Someron Hirsjärvellä ja Lammi on kylä Somerolla Someron Kirkonmäen kupeessa. Ravintola Hämeenportti on Someron keskustassa Sepäntiellä. Eri aikoina se on välillä ehtinyt toimia myös nimillä Kaupunginhotelli-Ravintola Satumaa ja Drunk'n Monkey Somero.
Laulussa mainituista paikoista lähellä Kääntelää sijaitsi laulajan perheen kotipaikka Ahola ja sen lähellä Helsingintien varressa laulajan perheen pitämä Somerjoen kioski, jota 2000-luvulla on pidetty kesäisin avoinna laulajan muistokohteena nimellä Baddingin kioski Paratiisi. Esakallio oli yksi Somerjoen ensimmäisen yhteen The Five Yesin ensimmäisistä esiintymispaikoista.
11.7. 2015 Somerolla järjestettiin Somerolla Bussi Somerolle -tapahtuma, jonka yhteydessä paljastettiin Rauli Badding Somerjoen muistomerkki Badding-pysäkki Someron keskustassa Kiiruun puistossa.
Kappaleet
A-puoli B-puoli
Uudelleenjulkaisut
Vuonna 1986 Dojo Records julkaisi albumin uudestaan nimellä Sävel rakkauden (DOJLP 5005) ja Poptori julkaisi levyn kolmannen kerran vuonna 2001 nimellä Bussi Somerolle (SNAPCD-605).
Vuonna 1985 ilmestyi Reijo Lehtovirran soololevy, jossa Lehtovirta soittaa saksofonilla lähes kaikki Rakkaudella – Raulilta -albumin sävelmät samojen taustojen päälle, joita käytettiin Somerjoen levyllä.
Viittauksia
Tiisun vuonna 2017 ilmestyneellä albumilla Tänne ei jää kukaan on kappale "Bussi täältä pois".
Trollfjordvatnet
Trollfjordvatnet on järvi Austvågøyan saarella Norjan Lofooteilla Hadselin kunnan alueella. Siihen virtaa vettä järven pohjoispuolella sijaitsevalta Isvatnetin järveltä sekä sen etelä- ja länsipuolella levittäytyviltä Trolltindanin ja Higravtindanin vuorten jäätiköiltä. Järven vesi laskee sen koillispuolella sijaitsevaan Trollfjordenin vuonoon.
Kotzebue
Kotzebue on kaupunki Alaskan länsirannikolla. Se sijaitsee hiekkaniemellä Baldwinin niemimaan päässä Kotzebuensalmen rannalla. Kaupunki on 53 kilometriä pohjoiseen pohjoisesta napapiiristä.
Kaupunki on saanut nimensä Kotzebuensalmen (Kotzebue Sound) mukaan. Se on taas nimetty Otto von Kotzebuen mukaan.
Arkeologiset todisteet osoittavat inupiattien asuneet alueella ainakin 1400-luvulta lähtien. Heidän kielellään nimi paikalle on Kikiktagruk tai Qikiqtagruk.
Jörö-Jukka
thumb|Jörö-Jukka. Vuoden 1917 painos. Jörö-Jukka on vuonna 1845 julkaistu lasten kuvakirja, jonka loi saksalainen lääkäri Heinrich Hoffmann (1809–1894). Jörö-Jukka on myös samassa teoksessa esiintyvä hahmo, poika joka ei antanut leikata hiuksiaan ja kynsiään. Runomuotoisessa kirjassa on kymmenen humoristista ja opettavaista kuvitettua tarinaa.
Yleistä
Jörö-Jukkaa pidetään yhtenä maailman tunnetuimmista lastenkirjoista. Painoksia on enemmän kuin tuhat, sitä on julkaistu useamman kymmentä miljoonaa kappaletta kymmenillä kielillä. Jo Hoffmannin eläessä, kolmenkymmenen vuoden aikana julkaisemisesta, kirjasta oli otettu sata painosta pelkästään Saksassa ja se oli julkaistu saksan lisäksi yhdeksällä eri kielellä.
Suorasukaisella rikos ja rangaistus -mentaliteetilla kohdeyleisöään (3–6-vuotiaat) lähestyvän Jörö-Jukan tunnusmerkkejä ovat humoristisen naivistinen kuvitus ja kauhuefektit. Hoffmann on toisiaan seuraavilla kuvilla sarjakuvan edelläkävijöitä. Kauhuefektien pioneeri hän ei kumminkaan ollut, sillä saralla olivat ansioituneet jo aikakauden sadut ja nonsense-runous. Hyväntahtoisen Hoffmannin tarkoitus ei kuitenkaan ollut erityisesti pelotella lapsia, vaan hän halusi teoksillaan ilahduttaa ja hauskuuttaa.
Jörö-Jukan synty
thumb|110px|Heinrich Hoffmann noin 35-vuotiaana eli Struwwelpeterin syntyaikoihin.
Kirja kehkeytyy
Joulun alla vuonna 1844 Hoffmann lähti ostamaan kuvakirjaa lahjaksi vanhimmalle, kolmevuotiaalle pojalleen. Mieluista ei löytynyt; oli vain pitkiä tarinoita, typeriä kuvakokoelmia ja moraalisaarnoja. Hän saapui kotiin ja ojensi vaimolleen kuitenkin kirjan, sanoen: "Tässä on pojalle kirja!" Vaimo huudahti että sehän on vain tyhjä muistivihko. Hoffmann vastasi: "No, me teemme siitä kirjan!" Hoffmannin into uhkasi kuitenkin välillä laantua: työ vaati enemmän aikaa ja vaivaa, kuin hän oli tullut ajatelleeksi.
Isän kuvittamat ja kertomat viisi tarinaa olivat Carl-pojalle mieluisia. Yllättäen myös aikuiset pitivät kirjasta. Kustantaja Zacharias Löwenthal sai kirjan käsiinsä ja tajusi kirjan omaperäisyyden. Hän painosti Hoffmannia julkaisemaan kirjasen. Ensin vastahakoisesti asiaan suhtautunut Hoffmann suostui lopulta. Kuvakirja julkaistiin ensimmäisen kerran vuonna 1845 ja se myytiin loppuun neljässä viikossa.
Seuraaviin painoksiin Hoffmann kirjoitti uusia tarinoita niin, että niitä oli lopulta kymmenen, ja piirsi myöhemmin kuvituksen uudelleen. Alkuperäinen kirja oli nimeltään Lustige Geschichten und drollige Bilder mit fünfzehn schön kolorierten Tafeln für Kinder von 3–6 Jahren (Hauskoja tarinoita ja hullunkurisia kuvia 3–6-vuotiaille lapsille). Nimihahmo Jörö-Jukasta tuli vasta teoksen kolmannessa painoksessa. Erikieliset laitokset ja etenkin venäläisen painoksen hahmo vaikuttivat Jörö-Jukan ulkonäköön. Ei tiedetä kenen käsialaa Jörö-Jukan nykyään tunnettu "afrokampaus" on, mutta hahmo sai Hoffmannin hyväksynnän. Jörö-Jukasta on ollut neljä erilaista versiota; nykyinen Jukka vakiintui 1860-luvulla. Nykymuotoinen laitos taas on peräisin vuodelta 1859. Silloin oltiin saavutettu kirjan 28. painos.
Lääkärin apuna
Hoffmann kertoo että lapsia peloteltiin lääkärillä. "Jos syöt tuota liikaa, tohtori tulee ja antaa sinulle pahaa lääkettä tai iilimatoja!" Niinpä kun lääkäri tulee tutkimaan sairasta lasta, panee pikku kullannuppu niin kovasti vastaan, että tutkiminen on liki mahdotonta. Hoffmann oli keksinyt tällaisessa tilanteessa ottaa avukseen paperin ja kynän: hän piirsi paperille jännittävän pikku hirviön, Struwwelpeterin, sai lapsen rauhoittumaan ja voitti tällä tavoin lapsipotilaan luottamuksen.
Kertomukset
thumb|Häijy poika Volmar on, telmääjä ja vallaton...
Jörö-Jukka
Havainnollisen kuvan kera kerrotaan pojasta, joka ei anna leikata tukkaansa tai kynsiään. ”Nyt on pää kuin vanha lato, kynsi niin kuin onkimato.”
Nimikertomuksessa on vain yksi sivu, jolla Jörö-Jukka seisoo ikään kuin kirstun kannella tai korokkeella, kädet ja jalat harallaan. Tukka on valtava ja kynnet monta kertaa sormia pidemmät. Kirstun etuosan reunoissa on molemmin puolin paneelit, joihin on symmetrisesti kuvattu kampa ja sakset. Etuosan keskellä on Jörö-Jukasta kertovat riimit, suomeksi kahdeksan riviä tekstiä.
Ensimmäinen painos sisälsi johdantorunon ja viisi kertomusta. Kun vihkossa oli vielä yksi sivu jäljellä, piirsi Hoffmann tälle viimeiselle sivulle laatan päälle seisomaan pörröpäisen takkutukan, joka sai nimekseen Der Struwwelpeter. Alku-Jukan otsatukka valuu kasvoille, kun taas nykyisen "Afro-Jukan" tukka on otsalta lyhyt. Alku-Jukan kaapu on melko yksinkertainen, mutta nyky-Jukasta poiketen kynnet ovat huomattavasti pidemmät ja koukeroisemmat.
Kuinka vallattoman Volmarin kävi
Kolmesivuinen kertomus häijystä ja ilkeästä pojasta, joka temuaa paikat rikki ja pahoinpitelee niin ihmisiä kuin eläimiä. Pojan kohtaloksi koituu koiran rääkkääminen: koira puree Volmaria. Kun Volmar makaa vuoteessa ja saa tohtorilta karvasta rohtoa, pääsee koira syömään pojan makkaran ja muut herkut.
Volmarin tarina sisältyy ensipainoksen viiteen kertomukseen.
Tyttö ja tulitikut
Kahden sivun tarinassa yksin kotiin jäänyt Laura-tyttö alkaa leikkiä tulitikuilla. Hän ei piittaa kissojen Missisen ja Massisen varoituksista, vaan jatkaa tikkuleikkejä, kunnes palaa poroksi. Kolmas kuva näyttää Lauran dramaattisesti liekkien kourissa. Neljännessä kuvassa "Laurasta nyt ainoastaan kenkäpari jälkeen jää. Ynnä läjä tuhkaa vaan, niinkuin näyttää kuva tää."
Tarina neekeripojasta
Sulkaukko-kertomus sisältyy ensipainoksen viiteen tarinaan.
Juttu pelottomasta metsämiehestä
Ensimmäinen kirjan tarinoista, joka ei varsinaisesti pyri antamaan lapselle opetusta tarinan varjolla. Jänisjahdissa oleva metsästäjä väsähtää lämpimänä päivänä. Metsämiehen uinuessa jänö hiipii paikalle ja vohkii pyssyn sekä miehen silmälasit. Mies herää juuri ajoissa, että ehtii paeta pyssyllä tähtäävää jänöä. Tätä seuraavassa kaoottisessa tilanteessa mies pelastautuu hyppäämällä pää edellä kaivoon, "metsästäjän muijan" kahvikuppi särkyy ja kahvit kaatuvat pupun pojan päälle. Kolme sivua pitkä kertomus.
Jänönmetsästys on yksi ensipainoksen viidestä kertomuksesta.
Tällainen käänteistarina on tuttu asetelma lastenkirjallisuudessa. Lapsi voi samaistua eläimeen ja kokea hallitsevansa aikuisia.
thumb|Pelottava Kraatari.
Peukalon-imijä Pekka
Kaksisivuisessa äiti lähtee asioille ja kehottaa Pekkaa olemaan kiltisti. Hän varoittaa, että jos Pekka on tottelematon ja imee peukaloa äidin poissa ollessa, Kraatari tulee ja leikkaa peukalot irti. Heti äidin lähdettyä Pekka uhmaa kieltoa. Kolmannessa kuvassa Kraatari syöksyy sisään järkyttävän isot sakset kädessään.
Peukalo-Pekan kohtalosta kertova tarina oli mukana jo ensipainoksessa.
Pikku Lassi, joka ei soppaa syönyt
Pulska mutta kiukutteva Lassi julistaa, ettei enää halua syödä soppaa. Poika laihtuu ja laihtuu, mutta ei silti anna periksi. ”Ja nyt hän kuivui niinkuin korsi, vain vajaan luodin mahtoi painaa: Ja viimein hänet surma sorsi, maan mullassa nyt makaa vainaa.”
Myös kertomus Soppa-Lassista oli ensipainoksen viiden tarinan joukossa.
Juttu Jaakosta, joka tuolia keikuttaa
Kolmen sivun kertomuksessa vanhemmat opastavat Jaakkoa istumaan nätisti ruokapöydässä. Poika ei piittaa sanomisista: "Hän renkuttaa ja lenkuttaa, hän liikuttaa ja kiikuttaa tuoliansa taukoomatta, muistutusta muistamatta." Lopulta Jaakko horjahtaa taaksepäin, tarttuu pöytäliinaan ja kaatuessaan tulee kiskoneeksi koko kattauksen mukanaan maahan vanhempien kauhuksi.
Kekkapää Mikko
Mikolla on paha tapa kulkea katsomatta eteensä, eikä ota opikseen, vaikka menee sen vuoksi kumoon. Mikko kulkee edelleen "pää kekassa", ja niinpä hän eräänä päivänä koulumatkallaan putoaa rantapenkereeltä mereen. Hänet pelastetaan pian veden varasta. "Vaan Mikko laukkuaan jäi vaille, se tuossa purjehtii nyt muille maille." Tarina on kolmen sivun pituinen.
Pilviin kadonnut Erkki
Erkki-poika lähtee myrskysäällä ulos sateenvarjon kanssa. Tuulispää vie ensin Erkiltä hatun päästä, sitten hirmupuuska vetää sateenvarjon ilmaan, ja Erkki lentää kohti taivaita. "Vaan mihin tuuli mahtoi Erkin viedä, ei sitä kukaan ihminen nyt enää tiedä." Tarinan kuvat on varustettu kehyksillä kuten taulut.
Metsämies-tarinan tapaan kertomus ei ole suoraviivaisen opettavainen, vaan käsittelee ennemminkin tunteita: lähes jokainen vanhempiinsa suuttunut lapsi uhkaa joskus karkaavansa kotoaan. Alla piilevä opetus voi olla siinä, että jos lapsi toteuttaa aikeensa, voi hän päätyä vaaraan.
Versiot
Kirjan ensipainos eli kantapainos julkaistiin vuonna 1845. Painoksen määrä oli 1 500 kappaletta. Kantapainoksessa oli johdantoruno, viisi tarinaa ja lopussa Jörö-Jukka. Ensipainoksen tarinat olivat Kuinka vallattoman Volmarin kävi, Tarina neekeripojasta, Juttu pelottomasta metsämiehestä, Pikku-Lassi joka ei soppaa syönyt sekä Peukalonimijä Pekka. Toinen painos ilmestyi vuonna 1846 (5 000 kappaleen painos). Painokseen tuli mukaan kaksi uutta tarinaa: Tyttö ja tulitikut sekä Juttu Jaakosta joka tuolia keikuttaa. Kolmannesta painoksesta lähtien Jörö-Jukasta tuli koko julkaisun nimihenkilö. Kun viides painos julkaistiin vuonna 1847, mukana oli vielä kaksi tarinaa lisää: Kekkapää Mikko ja Pilviin kadonnut Erkki. Viidennessä painoksessa Jörö-Jukka siirtyi kirjan alkuun, heti alkuriimien jälkeen.
Vuonna 1858 puupiirrokset korvasivat kirjan litografiakuvat ja samassa yhteydessä Hoffmann piirsi kuvat uudelleen, ja ne julkaistiin seuraavan vuoden 28. painoksessa. Piirroksiin tuli enemmän taustoja, rekvisiittaa ja yksityiskohtia, ja kuvat muuttuivat vähemmän kömpelöiksi. Kekkapää Mikko saa kaavun sijaan housut, Pilvi-Erkin kertomuksen kuvat saavat taulunkehykset. Kuvien erotuksena on köynnöksiä jne. Hoffman piirsi myös uuden Jörö-Jukan.
Jörö-Jukka-mallit
Alkuperäinen Jörö-Jukka (malli A) siis korvautui vuoden 1858 jälkeen uudella Jörö-Jukalla (malli C). On olemassa näiden välimalli, malli B 1840–50-luvulta, jota Hoffmann ei kuitenkaan käyttänyt. B-mallin tukka on laineikkaan pörröinen ja ulottuu vyötärölle saakka. B-Jukka katsoo kasvoille valuvien suortuvien takaa alaviistoon. Kädet on muista malleista poiketen kohotettu ylös, kynnet ovat lyhyemmät kuin alkuperäisellä mallilla. Malli C:llä suupielet ovat kääntyneet alas, kynnet ovat lyhentyneet ja hän on noussut seisomaan korokkeen päälle. Tukka on kokenut huomattavan muutoksen, se roikkuu suorana melkein maahan saakka kuin viitta, mutta ei peitä enää kasvoja. Hoffmann oli käynyt oikeutta kirjanpainaja J. Scholzia vastaan vuonna 1849 julkaistuista luvattomista painoksista. Mahdollisesti malli C vaihtui malli D:hen niin nopeasti sen vuoksi, että Hoffmann saattoi pelätä itse joutuvansa oikeuteen. C-mallia olisi ehkä voitu syyttää yhdennäköisyydestä pilapiirtäjä Paul Gavarnin Un enfant terriblen kanssa. D-mallin Jörö-Jukasta ei ole säilynyt alkuperäispiirrosta, eikä ole varmaa, että se on Hoffmannin piirtämä. Hoffmannin uusintapiirroksista esimerkiksi kuva, jossa Laura syttyy palamaan, on melkoisen yhdennäköinen vuonna 1849 Venäjällä julkaistun Jörö-Jukan Laura-kuvan kanssa. Myös Volmarin ja Peukalo-Pekan tarinoiden joihinkin kuviin Hoffmann saattoi ottaa mallia venäläisestä Stepka-Rastrepka-painoksesta.
Muissa maissa
Muiden maiden Jörö-Jukka-julkaisut noudattelevat suurelta osin Hoffmannin toista käsikirjoitusversiota, mutta enemmistö D-mallin Jukalla. Suomessa Jörö-Jukka on julkaistu D-mallin lisäksi A- ja C-mallina. Tanskassa on säilytetty alkuperäinen A-mallin Jörö-Jukka, ja se on pysynyt kirjan viimeisellä sivulla. Neekeripoikatarinan Sulkaukko on Tanskassa Den store Bastian, josta on tullut kirjan nimihahmo. Yhdysvalloissa painettiin vuonna 1935 kirjailija Mark Twainin kääntämä Jörö-Jukka. Käännös syntyi alkujaan kuitenkin jo vuoden 1891 jouluna, kun Twain perheineen asusti Berliinissä. Twain oli vähissä varoissa ja sai ilmeisesti itsekin syödä halpaa soppaa kyllästymiseen asti. Pikku Lassi joka ei soppaa syönyt sai Twainilta omakohtaisen tuntuisen riimityksen, joka eroaa vakiokäännöksistä.
Suomeksi
Suomeksi Jörö-Jukka ilmestyi ensimmäisen kerran vuonna 1869. Käännös syntyi Yrjö Sakari Yrjö-Koskisen perhepiirissä omien lasten iloksi. Kääntäjä saattoi olla Yrjö-Koskinen, hänen ensimmäinen vaimonsa Sofia Forsman tai toinen puoliso Theodolinda Hahnsson, tätä ei tarkemmin tiedetä. Osuutta asiaan saattoi olla myös Julius Krohnilla, joka auttoi Yrjö-Koskista lastenrunojen suomennoshankkeessa.
Vuonna 1922 ilmestyi kolme uutta suomennosta:
Syy vuoden 1922 "Jukka-buumille" on ilmeisesti ollut se, että tekijänoikeusaika oli juuri kulumassa loppuun, ja moni kustantaja otti "varaslähdön", myös muualla kuin Suomessa. Edellä mainittujen lisäksi riimejä on kääntänyt myös Veikko Pihlajamäki. WSOY palasi myöhemmin Yrjö Sakari Yrjö-Koskisen käännökseen. Sittemmin joka vuosikymmenellä on julkaistu yksi tai useampi painos Jörö-Jukasta.
Vaikka Jörö-Jukka ilmestyi suomeksi vuonna 1869, se ilmestyi Suomessa ruotsiksi jo 20 vuotta aiemmin eli vuonna 1849. Samana vuonna julkaistiin Ruotsissa kaksi laitosta: ilman lupaa eli rosvopainoksena A. Bonnierin kustantama Julbocken eller (den svenska Drummelpetter)..., ja P. G. Bergin kustantama Drummelpelle, eller.... Jälkimmäistä painosta oli muokattu, vaikka se mainittiin Hoffmannin tekemäksi. Esimerkiksi Peukalo-Pekan ja Soppa-Lassin tarinat saavat onnellisen lopun. Bonnierin piraattiversio Drummelpetter on uskollinen Hoffmannin työlle. On todennäköistä, että Drummelpetter on painettu samalla kerralla sekä Suomeen että Ruotsiin: kirjan johdantoruno ja painotyö on täsmälleen sama, ainoa ero on, että alkusivulla lukee svenskan sijasta finska.
Vastaanotto
thumb|Laura syttyy tuleen ja palaa poroksi.
Yleisön keskuudessa
Jörö-Jukasta tuli heti bestseller, ensimmäinen painos myytiin loppuun Saksassa alle kuukaudessa. Hoffmann mainitsee että pian Jörö-Jukan julkaisemisen jälkeen vanhemmat pysäyttelivät häntä kaupungilla Frankfurtissa. He kertoivat lääkärille, että kirja oli tuottanut suurta iloa ja on ollut avuksi. Tai että jopa hitaanlaisesti kehittynyt kolmevuotias oli lyhyessä ajassa oppinut laskettelemaan kirjan ulkoa.
Jörö-Jukan kertomukset ovat lasten elämässä tuttuja ja tavallisia: ruuasta kiukuttelu, kiusaaminen, aikuisten kieltojen rikkominen ja poikkeavuuteen suhtautuminen. Tarinat ovat lähellä lasten toiveita ja pelkoja. Lapsen tekee mieli tehdä asioita, mutta rangaistus pelottaa. Kertomusten viesti on, ettei lapsi ole yksin tunteittensa kanssa. Lisäksi huolestuttavien ja pelottavien asioiden käsittely yhdessä aikuisen kanssa ja huumorin varjolla lievittää pelkoa. Itse Jörö-Jukan tarina kuvaa sitä, että lapsi pyrkii välttämään ruumiillisen koskemattomuuden loukkaamista, että lapsi haluaa olla itsenäinen. Pienet lapset panevat voimakkaasti hanttiin esimerkiksi lääkärin vastaanotolla, vaikka tutkimus olisi kivutonta.
Kritiikki
Julkaisu sai jo pian ilmestymisensä jälkeen myös kritiikkiä. Lääkäri sai nuhteita kuvista. Ne kuvasivat kuulemma asioita ja henkilöitä liian voimakkaasti, liioitellen ja pelottavasti. Vastaukseksi Hoffmann totesi ironisesti, että eikö lapsia sitten pitäisi estää pääsemästä myös taidegallerioiden maalauksien ja antiikin veistosten äärelle, estää heitä näkemästä esimerkiksi Laokoon-ryhmää. Samoin heitä pitäisi kieltää piirtelemästä omia tikku-ukkojaan. Tai kuulemasta satuja kuten Punahilkka tai Lumikki. Hoffmannin mielestä sellainen ihminen on onnellinen, joka pystyy säilyttämään osan lapsuudestaan ja sen taiasta aikuisuuteen saakka. Hoffmann puolusti Jörö-Jukkaa ja muitakin kuvakirjojaan sillä, että pieni lapsi voi ymmärtää abstrakteja asioita vain näkemiensä kuvien avulla.
Lapsen fantasiamaailma on julma ja siinä on maagisia aineksia. Aikuiset suhtautuvat Jörö-Jukan tarinoihin tosikkomaisemmin, sillä he ovat rationalisoituneet ja etääntyneet lasten ajattelutavasta ja animistisesta maailmasta. Sen vuoksi julman lopun saava tulitikkuleikki tai peukaloiden irti leikkaaminen koskettaa aikuista eri tavalla kuin lasta. Turun yliopistossa lastenpsykiatrian professorina toiminut Jorma Piha ei usko Jörö-Jukan tarinoiden aiheuttavan pelkotiloja pienille lukijoille, ennemmin päinvastoin: Kun ihminen tunnistaa ja nimeää huolta aiheuttavat asiat, niistä tulee vähemmän pelottavia.
Kulttuurinen vaikutus
thumb|Parodiateos Swollen-Headed William (keisari Vilhelm II) vuodelta 1914, Jörö-Jukka-museossa Frankfurtissa. Jörö-Jukkaan ( ja ) on viitattu lukuisissa TV-sarjojen jaksoissa. Siitä on tehty elokuvia, kuten Der Struwwelpeter (ohjaaja Fritz Genschow, 1955) ja lyhytelokuva Der Struwwelpeter (ohjaaja Sabine Asanger, 2010). Hahmo on päätynyt myös teatterilavalle ja inspiroinut musiikkia. Englantilainen 1980- ja 1990-luvulla vaikuttanut yhtye sai kirjan mukaan nimensä, Shock Headed Peters. Rammstein julkaisi vuonna 2005 levyllä Rosenrot kappaleen nimeltä "Hilf Mir", joka perustuu tarinaan "Die gar traurige Geschichte mit dem Feuerzeug" eli "Tyttö ja tulitikut".
Kun Jörö-Jukasta tuli maailmanlaajuisesti suosittu, siitä tehtiin runsaasti myös parodiaversioita. Esimerkiksi ensimmäisen maailmansodan aikana julkaistiin Isossa-Britanniassa keisari Wilhelm II:sta rienaava Swollen-headed William. Saksassa taas julkaistiin 1915 Der Kriegs-Struwwelpeter, jossa liittoutuneet saavat rangaistavien lasten osan. Lontoossa 1941 julkaistiin kirja nimeltä Struwwelhitler: A Nazi Story Book, jonka tekijäksi oli merkitty Doktor Schrecklichkeit (Tohtori Kammotus), eikä se jäänyt ainoaksi Hitler-aiheiseksi Jukka-parodiaksi.
Alppihiihdon maailmanmestaruuskilpailut 1958
15. alppihiihdon maailmanmestaruuskilpailut järjestettiin Itävallan Bad Gasteinissa 2.–9. helmikuuta 1958.
Syöksylasku
<br style="clear:both" />
Suurpujottelu
<br style="clear:both" />
Pujottelu
<br style="clear:both" />
Alppiyhdistetty
<br style="clear:both" />
Bălți
Bălți on Moldovan toiseksi suurin kaupunki ja Pohjois-Moldovan talouden ja sivistyksen keskus. Kaupunki sijaitsee historiallisessa Bessarabiassa, Raut-joen varrella.
Vuoden 2014 alussa Bălțin kaupungissa arvioitiin olevan 144 300 asukasta, maaseutuväestö mukaan luettuna Bălțin kaupunkipiirin (Municipiul Bălți) asukasluku oli 149 800. Vuosikymmenessä kaupungin väkiluku on kasvanut yli 20 000:lla, sillä vuonna 2004 asukkaita oli 122 669.
Romanialaisten 1930-luvulla suorittaman väestönlaskennan mukaan kaupungin asukkaista 20 000 oli juutalaisia, 10 000 romanialaisia ja 5 000 ukrainalaisia ja venäläisiä. Alueen ollessa osa Neuvostoliittoa sinne muutti runsaasti väkeä eri puolilta Neuvostoliittoa. Moldovan itsenäistyttyä monet työikäiset ovat lähteneet enemmän tai vähemmän pysyvästi siirtotyöläisiksi, ja kaupungin väestöstä huomattavan iso osa on lapsia ja vanhuksia. Vuoden 2004 väestönlaskennan mukaan kaupungin asukkaista oli romaniankielisiä moldovalaisia 54 %, ukrainalaisia 24 % ja venäläisiä 19 %.
Bălți sijaitsee kukkuloiden keskellä, ja ympäröivä maasto on viljavaa. Maanviljely on seudun tärkein elinkeino.
Tauno Luiro
pienoiskuva|Luiro vuonna 1952. Tauno Johannes Luiro (24. helmikuuta 1932 Rovaniemi – 29. lokakuuta 1955 Rovaniemen mlk.) oli suomalainen mäkihyppääjä. Seuratasolla Luiro edusti Ounasvaaran Hiihtoseuraa.
Bălți
Bălți on Pohjois-Moldovan liikenteen solmupiste. Kaupunkiin johtaa valtatie M14 pääkaupungista. Bălți-Slobozian rautatieasema on kaupungin päärautatieasema. Moldovan rataverkko risteää kaupungissa. Sen luoteispuolella on Bălțin kansainvälinen lentoasema, eli Bălți-Leadoveni, ICAO-koodi LUBL).
thumb|center|550px|Bălți on myös teollisuuskaupunki.
Tauno Luiro
Helmikuussa 1951 Luiro oli ensimmäinen ei-norjalainen, joka voitti nuorten mäkikilpailun Holmenkollenilla. Oslon olympialaisissa vuonna 1952 Luiro oli 18:s.
Luiro oli mäkihyppääjä Tauno Käyhkön eno. Luiron pikkuveli Erkki Luiro edusti Suomea yhdistetyssä Innsbruckin olympialaisissa 1964.
Luiro sairasti diabetesta, ja vuonna 1955 hän sairastui keuhkotuberkuloosiin, johon menehtyi Muurolan parantolassa. Suomen Hiihtoliitto oli myöntänyt Luirolle ansiomerkkinsä vain hetkeä ennen kuolinuutisen saapumista.
Vuonna 2010 Luiro valittiin Suomen urheilun Hall of Fameen. Helmikuussa 2017 hänet valittiin Hiihtomuseon pohjoismaisten hiihtolajien kunniagalleriaan.
Himantandraceae
Himantandraceae on kasviheimo koppisiemenisten Magnoliales-lahkossa. Heimossa on vain yksi suku: Galbulimima.
Euboia
Euboia ( tai Évvia,, , ) on Kreikan saari, joka sijaitsee Manner-Kreikan itärannikon edustalla. Se on Kreikan toiseksi suurin saari. Saaren pinta-ala on ja asukasluku  (vuonna 2011). Hallinnollisesti saari kuuluu Euboian alueyksikköön ja Keski-Kreikan alueeseen. Saaren pääkaupunki on Chalkída.
Himantandraceae
Tuntomerkit
Suvun kaksi lajia ovat puuvartiskasveja, joiden lehdet ovat kahdessa rivissä, hyvin aromaattisia ja korvakkeettomia. Kasvi on kilpikarvojen peittämä. Kukissa on paljon kehälehtiä. Hedelmä on enemmän tai vähemmän yhdislehtinen synkarppi, jossa on sivuilta litistyneitä siemeniä.
Euboia
Maantiede
Euboia sijaitsee Egeanmeren länsilaidalla Keski-Kreikan itärannikon edustalla. Saari on pitkä ja kapea. Sen suurin pituus pohjoisesta etelään on noin 180 kilometriä ja sen leveys vaihtelee kuuden ja 48 kilometrin välillä. Pinta-alaltaan Euboia on Kreikan toiseksi suurin saari Kreetan jälkeen. Euboian erottavat mantereesta Évripos- eli Euripossalmi sekä sen pohjoisenpuoleinen Pohjoinen Euboianlahti ja etelänpuoleinen Eteläinen Euboianlahti.
Himantandraceae
Tuntomerkit
Aineenvaihdunta tuottaa eräitä alkaloideja. Kehälehdet ovat kahtena kiehkurana ja kukassa on 3–23 joutoheteistä muodostunutta terälehteä. Sikiäin muodostuu 6–30 emilehdestä, kussakin tavallisesti kaksi riippuvaa siemenaihetta. Hedelmä on luumarjamainen; kustakin emilehdestä kehittyy yksi luumarja ja ne kasvavat vaihtelevissa määrin yhteen; luumarja on monikivinen.
Euboia
Maantiede
pienoiskuva|vasen|Euboian saaren pohjoisrannikkoa. Korkeimpana erottuu [[Dírfivuori.]] Euboiasta on siltayhteys mantereelle Évripos-salmen yli Chalkídan kaupungin kohdalla. Lisäksi sekä saaren pohjois- että eteläosista on lauttayhteyksiä mantereelle. Koska saari on suurikokoinen, lähellä Manner-Kreikkaa ja kytketty sillalle mantereeseen, sitä ei Kreikassa useinkaan lueta saareksi varsinaisen saariston tavoin. Samasta syystä sitä ei usein lueta varsinaisiin Egeanmeren saariin, kuten ei myöskään meren eteläreunalla sijaitsevaa Kreetaa.
Buduhin kieli
Buduhin kieli (buduhiksi будад мез, budad mez) on buduhien puhuma dagestanilainen kieli. Sitä puhutaan Azerbaidžanin Quban piirin Buduhin kylässä sekä eräissä lähikylissä. 1990-luvulla puhujia arvioitiin olevan noin 5 000 henkeä.
Euboia
Maantiede
pienoiskuva|vasen|[[Chalkídan kaupunkia ja Évripos-salmi, Euboian saaren puoli vasemmalla ja Manner-Kreikka oikealla.]] Euboia on vuoristoinen ja sen korkeimmat vuoret ovat Dírfi, Pyxariás ja Óchi. Muihin vuoriin kuuluu muun muassa Ólympos. Saaren vuoret ovat Thessalian vuorten jatkeita. Euboian länsirannikon keskivaiheilla sijaitsee Lilántion tasanko, jolla virtaa Lílas-joki.
Euboian edustalla sijaitsee lukuisia pienempiä saaria, joista tärkeimpiä ovat Lichádes-saariryhmän saaret Pohjoisessa Euboianlahdessa Euboian luoteiskulman edustalla, Petalioí-saariryhmän saaret Petaliónlahdessa Euboian saaren eteläkärjen länsipuolella sekä Stýran saari Euboian länsirannikolla. Kauempana Euboian koillispuolella Egeanmeressä sijaitsevat useimmat Pohjoiset Sporadit ja länsipuolella muista erillään samaan saariryhmään luettu Skýros. Euboiasta kaakkoon sijaitsevat Kykladit, lähimpänä Ándros.
Hallinto, kaupungit ja kunnat
Hallinnollisesti Euboian saari jakaantuu seitsemän kunnan alueelle. Kunnat ovat Chalkída, Dírfys-Messapía, Erétria, Istiaía-Aidipsós, Kárystos, Kými-Alivéri sekä Mantoúdi-Límni-Agía Ánna. Näistä Chalkídan kunta käsittää alueita sekä mantereen puolelta että Euboialta. Muut kunnat sijaitsevat kokonaan saarella. Kaikki kunnat kuuluvat saaresta nimensä saaneeseen Euboian alueyksikköön, johon kuuluu myös Skýroksen kunta.
Saaren suurin kaupunki on pääkaupunki Chalkída ( asukasta vuonna 2011), joka sijaitsee Évripos-salmen kohdalla osaksi saarella ja osaksi mantereen puolella. Saaren muita suurempia kaupunkeja ovat Néa Artáki ( asukasta), Vasilikó, Psachná , Kárystos , Alivéri , Istiaía , Erétria , Amárynthos , Ágios Nikólaos , kylpyläkaupunki Loutrá Aidipsoú , Vathý , Kými , Néa Lámpsakos ja Gymnó.
Antiikki
pienoiskuva|[[Eretria|Antiikin Eretrian kaupungin raunioita.]] Antiikin aikana Euboia tunnettiin myös nimillä Makris ja Dolikhe  pitkän muotonsa vuoksi, sekä nimillä Hellopia  ja Abantis  siellä asuneiden heimojen mukaan. Muita nimiä olivat muun muassa Asopis ja Khalkodontis. Saaren varsinainen antiikin aikainen nykyisinkin käytössä oleva nimi on peräisin kreikan sanoista eu (, ”hyvä”) ja būs (, ”härkä”); saari oli toisin sanoen ”Hyvien härkien saari” tai ”Hyvä saari härille”.
Antiikin ajalla saaren merkittävimmät kaupungit olivat Khalkis ja Eretria. Khalkis oli merkittävä sekä strategisesti että kauppapaikkana, koska se toimi Euripossalmen ylityspaikkana. Muita merkittäviä kaupunkeja olivat muun muassa Histiaia ja Karystos. Aidepsos oli jo antiikin ajalla suosittu kylpyläpaikka. Euboian kaupungit kukoistivat erityisesti 500-luvulla eaa. Persialaiset tuhosivat saaren ja orjuuttivat sen väestön vuonna 490 eaa. Tämän jälkeen saari päätyi Ateenan valtaan ja kaupungit rakennettiin uudelleen. Euboialaiset kapinoivat Ateenaa vastaan vuosina 446 ja 411 eaa., mutta se ei saavuttanut itsenäistä asemaa.
pienoiskuva|Boúrtzin linna [[Kárystos|Kárystoksessa.]]
Myöhempi historia
Keskiajalla Euboia tunnettiin nimellä Egripo, mikä oli muuntuma Euripossalmen nimestä. Neljännen ristiretken jälkeen vuonna 1204 saari jaettiin frankkiaateliston kesken. Tämän jälkeen saari päätyi vähitellen venetsialaisten vallan alle 1300-luvulle tultaessa. Venetsian vallan aikana saari tunnettiin nimellä Negroponte (”Musta silta”) Khalkiissa olleen sillan mukaan. Turkkilaiset valtasivat saaren vuonna 1470. Venetsialaiset yrittivät vallata saaren takaisin vuonna 1688. Saari liitettiin itsenäistyneeseen Kreikkaan vuonna 1830. Antiikin Aidepsoksen paikalla sijaitseva Loutrá Aidipsoú saavutti aseman suosittuna turistikohteena uudelleen 1800-luvulla.
Dieter Boden
Dieter Boden on saksalainen diplomaatti, Euroopan turvallisuus- ja yhteistyöjärjestön vaalitarkkailun johtaja, joka sitä ennen palveli 2002–2005 Saksan liittotasavallan suurlähettiläänä Euroopan turvallisuus- ja yhteistyöjärjestössä.
Boden antoi henkilökohtaisen lausunnon Frankfurter Rundschaulle, jossa hän totesi Euroopan turvallisuus- ja yhteistyöjärjestön vaalitarkkailun aikaisemmat myönteiset arviot vääriksi sekä epäili väärinkäytöksiä Georgian presidentinvaalien ääntenlaskennassa tammikuussa 2008.
Soundgarden
Yhtyeen tunnettuja kappaleita ovat muun muassa "Outshined", "Rusty Cage", "Spoonman", "The Day I Tried To Live", "Black Hole Sun" ja "Pretty Noose".
Historia
Soundgarden perustettiin vuonna 1984. Tuolloin Chris Cornell soitti rumpuja ja lauloi, Hiro Yamamoto soitti bassoa ja Kim Thayil kitaraa. Myöhemmin Scott Sundquist tuli rumpaliksi, jolloin Chris pystyi keskittymään yhtyeeseen laulajana. Vuonna 1986 Scott lähti yhtyeestä ja hänen tilalleen tuli Matt Cameron.
Yhtye julkaisi ensimmäisen albuminsa Ultramega OK vuonna 1988 ja sai sillä Grammy-ehdokkuuden. Vuonna 1989 julkaistiin yhtyeen toinen albumi Louder Than Love. Yamamoto lähti yhtyeestä ja Jason Everman tuli hänen tilalleen. Vielä saman vuoden aikana basisti vaihtui taas Ben Shepherdiksi.
Yhtyeen kolmas albumi Badmotorfinger julkaistiin 1991. Kappaleet "Rusty Cage" ja "Outshined" saivat suosiota grunge-aallon myötä, ja albumeja myytiin yli miljoona.
Varsinainen läpimurtolevy oli vuonna 1994 julkaistu Superunknown. Albumin suuri hitti "Black Hole Sun" on luultavasti yhtyeen tunnetuin kappale. Muita hittejä olivat "Spoonman" ja "The Day I Tried to Live". Levyllä korostuivat voimakkaat psykedeelisen rockin vaikutteet. Vuonna 1996 yhtye julkaisi viidennen albuminsa Down on the Upside, joka oli aikaisempia albumeita kevyempi. Tästä muun muassa kitaristi Kim Thayil ei pitänyt. Samalla yhtyeen jäsenten turhautuminen alkoi ilmentyä. Albumin promokiertue päättyi seuraavan vuoden helmikuussa, kun basisti Shepherd heitti bassonsa ilmaan turhautuneena laitevian takia ja lähti pois lavalta.
Soundgarden hajosi vuoden 1997 huhtikuussa ja saman vuoden aikana julkaistiin kokoelma A-Sides. Yhtyeen keulahahmo Chris Cornell aloitti soolouran ja siirtyi sittemmin Audioslave-yhtyeeseen. Matt Cameron siirtyi Pearl Jamin rumpaliksi.
Cornell ilmoitti vuoden 2010 ensimmäisinä päivinä Facebook- ja Twitter-sivuillaan Soundgardenin palaavan lavoille. He esiintyivätkin Lollapaloozassa elokuussa 2010 ja julkaisivat uuden kokoelma-albuminsa Telephantasmin syyskuussa 2010 ja uuden albuminsa King Animal marraskuussa 2012.
Marraskuussa 2014 Soundgarden julkaisi kolmilevyisen kokoelman Echo of Miles: Scattered Tracks Across the Path, joka sisälsi useita aiemmin julkaisemattomia kappaleita, aiempien singlelevyjen B-puolia, uudelleenmiksattuja kappaleita ja yhtyeen tekemiä covereita. Kim Thayil myös puhui yhtyeen aikeista aloittaa uuden levyn tekeminen vuoden 2015 aikana.
Yhtyeen laulaja Chris Cornell kuoli äkillisesti 18. toukokuuta 2017 muutama tunti yhtyeen Detroitin konsertin jälkeen. Hän surmasi itsensä konsertin jälkeen hotellin kylpyhuoneessa.
Euhemeros
Euhemeros (, n. 330 - 260 eaa.) oli antiikin kreikkalainen kyreneläiseen koulukuntaan kuulunut filosofi ja kirjailija. Hän esitti Pyhä kirjoitus (Hiera Anagraphê) -nimisessä utopistis-filosofisessa matkakertomuksessa, että jumalat ovat alun perin olleet ihmisiä, joita on heidän kuolemansa jälkeen ryhdytty palvomaan. Monet hallitsijat ovat todellisuudessakin julistautuneet jumalaksi. Tätä ajattelua on myöhemmin ruvettu kutsumaan euhemerismiksi.
Kyrene
Kyrene oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) Kyrenaikassa Libyassa. Sen arkeologinen alue sijaitsee lähellä nykyistä Shahhatin kaupunkia.
Maantiede
Kyrene sijaitsi noin yhdeksän kilometriä sisämaahan Pohjois-Afrikan rannikosta eli Välimeren rannasta, ja noin 180 kilometriä itäkoilliseen nykyisestä Bengasin kaupungista. Se oli rakennettu kalkkikivitasanteelle, joka oli ylempi kahdesta porrasmaisesta tasanteesta, joiden kautta aavikon ylätasanko laskeutuu alas Välimerelle. Näin kaupungin paikkaa suojasivat vuoret eteläpuolella, kun taas pohjoisessa avautui laaja näköala merelle. Sijaintinsa ansiosta kaupunkii oli suojattu aavikon kuumilta tuulilta, mutta se oli avoin meren viilentäville tuulille.
pienoiskuva|vasen|Kyrenen ympäristön rotkoja. Kyrenen kaupunkikeskus oli rakennettu kahdelle tasanteella olleelle kukkulalle ja niiden väliseen laaksoon, joka laskeutui luoteeseen. Kukkuloiden suurin korkeus oli noin 620 metriä merenpinnasta laskettuna. Kukkuloista lounaanpuoleinen toimi kaupungin akropoliina eli linnavuorena, ja sillä sijaitsivat myös agora ja roomalainen forum. Nykyisin kukkula on kokonaan arkeologista aluetta. Koillisenpuoleinen kukkuloista on nykyisin osa Shahhatin kaupunkia.
Kyreneä suojasi pohjoisen puolelta rotko, nykyinen Wadi Bel Gadir, ja etelänpuolelta toinen rotko, nykyinen Wadi Bu Turkia. Kaupungin paikka oli vehreä ja siellä oli suuri lähde, joka laski vetensä mereen rotkon kautta. Lähteen nimi oli Kyre, mistä kaupunki sai nimensä. Kyreneläiset omistivat lähteen Apollonille, ja siksi antiikin lähteet viittavat siihen myös Apollonin lähteenä.
Njala
Njala (Tragelaphus angasii) on afrikkalainen nautaeläinlaji.
Kyrene
Maantiede
Kyrenen kaupunkivaltion hallussa ollut alue oli suhteellisen suurikokoinen, ja sen kooksi on arvioitu yli 500 neliökilometriä. Seutu oli paikallisen libyalaisen asbystaiden (Asbystai) heimon aluetta. Kreikkalaiset hallitsivat runsaiden vesilähteiden ja hedelmällisten niittyjen alueita, kun libyalaisten alueet kauempana sisämaassa olivat karumpaa seutua. Kyrenen satamakaupunki oli Apollonia, joka sijaitsi linnuntietä noin 12,5 kilometriä Kyrenestä koilliseen. Kyrenestä länteen sijaitsivat Barke ja Ptolemais.
Kaupungin perustaminen
Kyrene oli doorilainen kreikkalainen siirtokunta, jonka perustivat vuonna 631 eaa. Therasta tulleet asuttajat Battoksen johdolla. Koska Thera oli Spartan siirtokunta, Sparta oli tavallaan myös Kyrenen toinen emäkaupunki. Siirtokuntalaiset, jotka purjehtivat kreikkalaisten tuohon aikaan vain heikosti tuntemalle Libyan rannikolle Delfoin oraakkelin kehotuksesta, asettuivat ensin Platean saarelle Bomban lahdelle, sillä he vaikuttavat erehtyneen pitämään sitä mannermaana. Yritettyään epätoivoisesti asuttaa paikkaa kaksi vuotta, he pyysivät jälleen neuvoa oraakkelilta ja siirtyivät sitten vastapäiselle rannikolle, ja asuivat tämän jälkeen Aziriin alueella nykyisen Dernan kaupungin lähellä kuusi vuotta.
pienoiskuva|vasen|Kyrenen kuningas [[Arkesilaos II valvoo villan niputusta ja silfionin valmistusta. Kuvitusta Arkesilaos-maljana tunnetussa lakonialaisessa mustakuviotekniikalla koristellussa kyliksissä noin vuodelta 565–560 eaa.]] Tämän jälkeen eräät paikalliset asukkaat saivat suostuteltua kreikkalaiset siirtymään parempaan paikkaan, ja ohjasivat heidät Irasan alueen läpi Kyrenen lopulliselle paikalle. Libyalaiset oppaat itse pitivät Irasan aluetta paljon parempana, ja ohjasivat siksi kreikkalaiset sen läpi yöllä, jotta he eivät olisi keksineet asettua sinne. Kyrenen paikka ei kuitenkaan ollut paljoakaan huonompi hedelmällisyyden ja luonnonkauneuden puolesta. Kaupunki nimettiin Kyren lähteen mukaan. Myöhemmin syntyi myytti, jossa kaupunki yhdistettiin Kyrene-nimiseen thessalialaiseen nymfiin, johon Apollon olisi rakastunut ja jonka hän olisi vienyt Afrikkaan joutsenten vetämissä vaunuissa.
Kyreneläiset olivat aluksi hyvissä väleissä paikallisen libyalaisen asbystaiden heimon kanssa. Asbystait jäljittelivät monissa asioissa kreikkalaisia. Myös kyreneläisten suhteet heitä ympäröineihin barbaareihin olivat paljon läheisemmät kuin yleensä oli tapana, sillä ensimmäiset asukkaat olivat ottaneet itselleen libyalaiset vaimot. Näin kaupungin asujaimistossa oli hyvin paljon libyalaista verta. Tämä päti jopa kuningassukuun, ja Herodotoksen mukaan jopa kaupungin perustajan Battoksen nimi olisi ollut libyalaista alkuperää, tarkoittaen ”kuningasta”. Hänen alkuperäiseksi nimekseen mainitaan Aristoteles Theralainen.
Njala
Koko ja ulkonäkö
Naaraat ja urokset ovat hyvin erinäköisiä, sillä urokset ovat tummanruskeita ja niillä on 60–83 senttimetriä pitkät kierteiset sarvet. Urokset ovat myös tuuheaharjaisia kaulasta, vatsan alaosasta ja selästä, kun taas naaraat ovat uroksia vaaleamman ruskeita ja niiden raidat erottuvat paremmin. Naaraiden korvat ovat myös suuremmat. Tämän lisäksi naaraat ovat voimakasrakenteisempia ja niiltä puuttuvat myös sarvet. Urosten säkäkorkeus on 100–115 senttimetriä, naaraiden vain 80–100 senttimetriä. Painoa naaraalla on noin 60 kiloa ja uroksella jopa 140 kiloa.
Kyrene
Battoksen suvun dynastia
Battoksen suvun eli battiadien (Battiadai) dynastia kesti lähes kaksi vuosisataa, noin vuodesta 630 eaa. noin vuoteen 440 eaa. Siihen kuului kahdeksan kuningasta, joiden niminä olivat vuorotellen Battos ja Arkhelaos. Herodotos sanoo, että Delfoin oraakkeli olisi määritellyt, että kuninkaina tulisi olemaan neljä Battosta ja neljä Arkhelaosta. Kaupungin perustajaa, jo mainittua Battos I:stä (kuninkaana n. 630–600 eaa.) pidettiin myöhemmin suuressa arvossa paitsi kaupungin perustajana myös hyvän hallintonsa vuoksi, ja kyreneläiset kunnioittivat häntä heeroksena.
Njala
Elinympäristö
Njalat elävät vesistöjä reunustavissa tiheiköissä ja miombo-savanneilla sekä jokivarsimetsissä alueilla, joissa on paljon puustoa.
Kyrene
Battoksen suvun dynastia
Battos I:n pojan Arkesilaos I:n (kuninkaana n. 600–583 eaa.) ajasta antiikin lähteet eivät mainitse mitään erityistä. Hänen seuraajansa Battos II (kuninkaana n. 583–560 eaa.) tunnettiin lisänimellä ”Onnellinen” (Eudaimon), ja hänen aikansa oli kuningassuvun ajan merkittävintä. Silloin kaikille kreikkalaisille lähetettiin kutsu tulla ja asettua asumaan Kyreneen, ja uusille siirtokuntalaisille luvattiin maata. On ehdotettu, että Kyrenen satamakaupungin Apollonian synty olisi ollut seurausta siitä, että Kyreneen tuli paljon uusia asukkaita meritse, eikä alkuperäisten asukkaiden tavoin pitkin kiertelevää maareittiä.
Njala
Elintavat ja lisääntyminen
Njalanaaraat elävät vasojen kanssa pienissä ryhmissä. Urokset elävät yksikseen. Naaraat elävät suunnilleen 85 hehtaarin laajuisella alueella ja urokset 65 hehtaarin alueella. Njalaurokset eivät perusta reviirejä, mutta toisia uroksia kohdatessaan ne testaavat paremmuutensa pörhistämällä valkoisia selkäkarvojaan ja häntäänsä. Sarvia näytetään mutta niitä ei muuten käytetä, joten oikeita yhteenottoja ei ole. Vahvimmat urokset parittelevat naaraan kanssa sen paripäiväisen kiiman aikana, vasat syntyvät kuivana kautena seitsemän kuukauden kantoajan jälkeen. Poikaset vieroitetaan puolivuotiaina.