cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Valto Laitinen
Ranskassa hän oli tunnettu säveltäjä, jonka lauluja levytti muun muassa Mireille Mathieu. Hän esiintyi pianistina tunnetuissa jazzklubeissa ja hotelleissa, muun muassa hotelli Ritzissä.
Sarah Hughes
Sarah Elizabeth Hughes (s. 2. toukokuuta 1985) on yhdysvaltalainen taitoluistelija. Hän voitti naisten yksinluistelun kultaa vuoden 2002 talviolympialaisissa Salt Lake Cityssä.
Hughes syntyi New Yorkin Great Neckissä perheensä kuudesta lapsesta neljäntenä. Hänen isänsä on irlantilaistaustainen kanadalainen ja äitinsä amerikanjuutalainen. Taitoluistelijakollega Emily Hughes on hänen nuorempi siskonsa.
Hughes voitti Yhdysvaltain juniorimestaruuden jo vuonna 1998, ja hän debytoi aikuistason Yhdysvaltain-mestaruuskilpailuissa vuonna 1999. Hänen paras saavutuksensa taitoluistelun maailmanmestaruuskilpailuissa on pronssisija, jolle hän ylsi vuonna 2001.
Hughes kelpuutettiin International Jewish Sports Hall of Fameen vuonna 2005. Hän on vuoden 2002 James E. Sullivan -palkittu. thumb|none|Sarah Hughes (toinen vasemmalta) Valkoisessa talossa 2002
Welsh corgi pembroke
Ulkonäkö
Pembroke on ruumiinrakenteeltaan pitkä ja matala sekä suhteellisen vankka. Korvat ovat huomattavan suuret, pystyt ja pyöreäkärkiset. Pembroken häntä voi olla luonnostaan töpö tai täyspitkä, jolloin se on selkälinjan tasolla. Corgin vahva, puolipitkä ja kaksinkertainen turkki on helppohoitoinen. Karvanlähtöaika on tyypillisesti kahdesti vuodessa. Pembroken pää on ketun pään tapainen. Rodulla on taipumusta ylensyöntiin, mikä saattaa aiheuttaa sille selkävaivoja. Sallitut värit ovat fawn (kellanruskea), punainen, soopeli ja black & tan (musta punaruskein merkein). Vähäiset valkoiset merkit sallitaan päässä, kuonossa, niskassa, rinnassa ja raajoissa. Säkäkorkeus on noin 25–30 cm. Urokset painavat noin 10–12 kg ja nartut 9–11 kg.
Suurimmat ulkonäölliset eroavaisuudet cardiganiin ovat korvat (teräväkärkiset, kun taas cardiganilla pyöristyneet) ja häntä (selkeästi lyhyempi kuin cardiganilla).
Luonne ja käyttäytyminen
Yleisesti ottaen corgit ovat pirteitä, laumakeskeisiä paimenkoiria. Muunnosten kesken pieniä eroja on kuitenkin havaittavissa. Pembroke on cardigania sähäkämpi luonteeltaan. Pembroke on serkkuaan enemmän koko korttelin koira. Cardigan kiintyy enemmän yhteen ihmiseen tai perheeseen ja voi olla pidättyväinen vieraita kohtaan, kun taas pembrokea pidetään cardigania helpommin innostuvana koirana, jolla ei käyttökoiran ominaisuuksista ole enää yhtä paljon jäljellä. Pembroke, kuten moni muukin rotu, on seurakoiramaistunut vuosikymmenien jalostuksen tuloksena. Koirat sopivat erinomaisesti myös lapsiperheiden lemmikeiksi, sillä ne tulevat toimeen kaikkien kanssa. Pembroket ovat myös todella leikkisiä.
Harrastukset
Pembrokeja käytetään vuosittain runsaasti näyttelyissä, mutta myös innokkaita agilityn ja tokon harrastusta esiintyy. Myös pelastuskoiraharrastus on kasvattanut jatkuvasti suosiotaan. Varsinaisten kilpalajien ulkopuoleltakin löytyy runsaasti mielekästä tekemistä corgille. Esimerkiksi uusien temppujen opettelu on aktivoivaa puuhaa sekä koiralle että ohjaajalle.
Alkuperä
Keskiajalla Flanderin eli nykyisen Pohjois-Belgian alueen kutojat olivat erityisen arvostettuja, ja vuonna 1107 Britannian Henry I kutsui joukon sikäläisiä käsityöläisiä Lounais-Walesiin. Heidän uskotaan tuoneen mukanaan kotimaansa lammas- ja karjakoiria, jotka olivat todennäköisesti nykyisen welsh corgi pembroken esi-isiä.
Corgeja käytettiin jo varhain paimennustehtävissä. Niitä saatettiin risteyttää paikallisten lammaskoirien kanssa monipuolisemman työkoiran aikaansaamiseksi. Mataluudesta oli karjakoiralle hyötyä, koska lyhytjalkaista paimenta lehmät eivät yltäneet helposti potkaisemaan. Corgi oli arvostettu ja monipuolinen käyttökoira, jossa oli samalla kertaa karjapaimen, tuholaistorjuja, vahtikoira ja perheen lemmikki.
Viikingit toivat ryöstöretkillään pohjoista pystykorvatyyppiä edustaneita koiria Walesiin. Näitä koiria risteytettiin alkuperäisen corgin kanssa. Cardiganissa uskotaan olevan jäljellä enemmän alkuperäistä corgia kuin pembrokessa, ja cardigan on samalla myös rotuna pembrokea vanhempi. Corgit ovat melko varmasti läheistä sukua nykyisille viikinkikoirien jälkeläisille länsigöötanmaanpystykorville, mutta eri näkemyksiä on ollut siitä, toivatko viikingit corgeja Walesista kotiseudulleen vai omia pohjoisia koiriaan Walesiin. Nykyään jälkimmäistä vaihtoehtoa pidetään todennäköisempänä.
1800-luvun lopulla alkoi koiranäyttelytoiminta, jota ilman koneistumisen myötä tarpeettomiksi käyneet koirat olisivat ehkä kuolleet sukupuuttoon. Jo tuolloin pembrokea ja cardigania kasvatettiin erillisinä rotuina, mutta niitä kuitenkin risteytettiin edelleen silloin tällöin keskenään. Vasta 1920-luvulla alettiin rodusta käyttää säännöllisesti nimitystä corgi. Pembrokea ja cardigania ei kuitenkaan vieläkään pidetty erillisinä rotuina, vaan niitä risteytettiin keskenään vuoteen 1933, jolloin rodut eriytettiin toisistaan.
Pembroket olivat kuningatar Elisabet II:n suosiossa ja hän omisti niitä vuosien varrella lukuisia.
Etymologia
Welsh corgien uskotaan asuneen kotiseudullaan Walesissa jo yli 3 000 vuotta sitten. Niiden esi-isät tulivat Walesiin kelttiläisten heimojen mukana – samasta kantamuodosta uskotaan mäyräkoirien syntyneen. Erään tulkinnan mukaan nimi corgi tulee kymrinkielisistä sanoista cor (suom. "kääpiö") ja gi ("koira"). Toisen teorian mukaan juurena on sana cur, jota nykyään käytetään halventavassa merkityksessä ("rakki" tai "piski"). Kolmannen teorian mukaan sana olisi esiintynyt alun perin muodossa kergie ja tarkoittaneen muinaiskeltin kielellä "koiraa".
Dorgie
Elisabet II:n sisko prinsessa Margaret omisti pitkäkarvaisen kääpiömäyräkoira-uroksen nimeltä Pipkin. Vieraillessaan Elisabetin kotona se onnistui astumaan yhden hänen corgeistaan. Lopputuloksena oli seitsemän pentua, joista kuningatar piti niin paljon, että alkoi kutsua niitä dorgeiksi ja alkoi harrastaa tätä uutta "rotua". Hän risteytti Pipkiniä uudelleen muiden corgi-narttujensa kanssa jatkaakseen jalostusta.
Terveys
Liioitellun ulkomuotonsa vuoksi rodulla esiintyy mm. mäyräkoirahalvausta ja nivelongelmia. Perinnöllisistä silmäsairauksista corgia koskettavat HC, RD, PRA ja PPM. Suomesta ei ole löytynyt vielä ainoatakaan PRA-tapausta, joskin muualla maailmassa sairaita koiria on tavattu. Muutama kaihipotilas tosin on ollut Suomessakin.
Vuosina 1996–2006 syntyneistä pembrokeista on kuvattu lonkkanivelten osalta ainoastaan 8 prosenttia, joten kovinkaan selkeiden päätelmien tekeminen ei ole mahdollista. Jatkossa asiaan jouduttaneen kuitenkin kiinnittämään entistä enemmän huomiota, sillä yli 70 prosenttia kuvaustuloksista oli ”c” tai huonompi. Erityisiin ongelmarotuihin corgi ei kuitenkaan kuulu pienen kokonsa ansiosta, koska sillä lonkkiin kohdistuva rasitus ei ole kovin suuri; rasitusta tosin lisää rodun taipumus liikalihavuuteen. Corgia onkin aiheellista liikuttaa ja pitää kunnossa lonkka- ja nivelongelmien ennalta ehkäisemiseksi.
Cecil B. DeMille
thumb|Cecil B. DeMille vuonna 1956 Cecil Blount DeMille (12. elokuuta 1881 Ashfield, Massachusetts – 21. tammikuuta 1959 Los Angeles, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen elokuvaohjaaja, tuottaja ja 1900-luvun alkupuolen merkittävimpiä elokuva-alan vaikuttajia. DeMille oli keskeisenä luomassa Hollywoodin tuotantokoneistoa, ja häntä pidetään spektaakkelityylin pääsuunnittelijana. DeMillen uskonnollisista spektaakkeleista maineikkampiin kuuluu Kymmenen käskyä (1956).
Elämä ja ura
Cecil Blount DeMille syntyi 12. elokuuta 1881 Ashfieldissä Massachusettsissa kolmilapsisen perheen keskimmäisenä. Hänen isänsä oli hollantilais-englantilaista sukua ollut näytelmäkirjailija ja episkopaalinen pappi. Hänen äitinsä oli protestantiksi kääntynyt englantilaissyntyinen opettajatar, jonka vanhemmat olivat saksanjuutalaisia. Perheen sukunimen kirjoitusmuoto oli de Mille, mutta Cecil ja hänen veljensä William käyttivät urallaan kirjoitusmuotoa DeMille.
DeMille kävi Pennsylvania Military Collegea ja opiskeli näyttelemistä New Yorkin Academy of Dramatic Arts -koulussa. Valmistuttuaan vuonna 1900 hän työskenteli teatterissa näyttelijänä kymmenen vuoden ajan. Hän meni naimisiin vuonna 1902. DeMille kirjoitti näytelmiä yhteistyössä veljensä kanssa.
Koska DeMille ei menestynyt näyttelijänä, hän harkitsi jo jättävänsä viihdealan. Silloin hän tapasi Jesse L. Laskyn, joka suostutteli DeMillen ryhtymään elokuvaohjaajaksi. Miehet perustivat yhdessä Arthur Friendin ja Samuel Goldwynin kanssa Jesse L. Lasky Feature Play Company -yhtiön, jonka pääjohtaja DeMillestä tuli.
DeMille kuvasi Arizonassa esikoiselokuvansa The Squaw Man (1914). Se on Wyomingiin sijoittuva Broadway-näytelmään perustunut tarina, joka kertoo englantilaisen aatelisen ja intiaaninaisen rakkaudesta. Elokuva oli yksi Hollywoodin ensimmäisistä pitkistä elokuvista, ja se menestyi hyvin.
thumb|DeMille noin vuonna 1920 DeMille ohjasi ensimmäisen spektaakkelinsa, Jeanne d’Arcista kertovan elokuvan Joan the Woman vuonna 1917. Elokuva oli poikkeuksellisen pitkä, mutta se ei osoittautunut menestykseksi kuten ei moni DeMillen seuraavistakaan elokuvista. DeMille ryhtyi siksi tekemään komedioita, joista kriitikot eivät pitäneet mutta joita yleisö tuli katsomaan. DeMille oli mukana perustamassa Haysin toimistoa, joka tarkkaili Hollywoodin elokuvien seksuaalista ja moraalista sisältöä.
DeMille perusti vuonna 1919 Kalifornian ensimmäisen kaupallisen lentoyhtiön Mercury Aviationin. Hän toimi myös Bank of Italyn paikallisosaston pääjohtajana Culver Cityssä.
Epookkielokuviin DeMille siirtyi sensuurin tiukennuttua, jolloin hän jätti aiemmin tekemänsä vihjailevat komediat. DeMillen seuraava spektaakkeli oli Kymmenet käskyt (1923), kallein koskaan tehty elokuva. Siitä tuli suurmenestys, joka tuotti tekokustannuksensa takaisin moninkertaisesti.
Lasky Company oli vuonna 1916 muuttunut Paramount Picturesiksi. DeMille jätti Paramountin vuonna 1925 ja perusti oman yhtiönsä Cecil B. DeMille Picture, jolle hän teki neljä elokuvaa. Näistä kalliista eeppisistä elokuvista menestynein oli Jeesuksen elämästä kertova The King of Kings (1927).
DeMille siirtyi Metro-Goldwyn-Mayerille vuonna 1928. Hänen ensimmäinen äänielokuvansa oli Dynamite (1929). DeMillen ensimmäiset äänielokuvat eivät olleet erityisen menestyksekkäitä lippuluukuilla, joten DeMille palasi Paramountille. Elokuva Ristin merkki (1932) nousi suosituksi, ja DeMille pysyikin Paramountin leivissä uransa loppuun asti. DeMille ohjasi 1930-luvulla niin historiallisia elokuvia kuin nykyaikaankin sijoittuvia, kuten gansterielokuvan This Day and Age (1933). Kleopatra (1934) oli paluu historiallisiin spektaakkeleihin, mutta sitä seurannut Ristiretket (1935) oli Hollywoodin historian siihen mennessä suurin epäonnistuminen. Seuraavissa elokuvissaan DeMille käsitteli Yhdysvaltain historiaa. Sankarieskadroona (1940) oli DeMillen ensimmäinen värielokuva.
Toisen maailmansodan jälkeen DeMille ohjasi menestys elokuvan Simson ja Delila (1949) ja näytteli pitkästä aikaa itsekin, elokuvassa Auringonlaskun katu (1950). Vuonna 1952 DeMille ohjasi omaelämäkerralliseksi kutsutun elokuvan Suuri maailmansirkus, joka sai parhaan elokuvan Oscarin ja josta DeMille itse sai ehdokkuuden parhaasta ohjauksesta. DeMillen viimeinen elokuva oli Kymmenen käskyä (1956), joka oli uusi versio hänen 1920-luvun elokuvastaan. Elokuva oli jättimenestys, ja se on vuosikymmenienkin jälkeen kymmenen eniten lipputuloja maailmassa keränneen elokuvan joukossa.
DeMille kuoli sydänkohtaukseen vuonna 1959.
DeMille sai erikois-Oscarin vuonna 1949 ja Irving G. Thalberg -muistopalkinnon 1952. Hänen mukaansa on nimetty Hollywood Foreign Press Association -yhdistyksen myöntämä kunnia-Golden Globe.
Janet Rowley
Janet Davison Rowley (5. huhtikuuta 1925 New York, New York – 17. joulukuuta 2013 Chicago, Illinois ) oli yhdysvaltalainen geneetikko. Hänelle myönnettiin Lasker-palkinto kliinisestä tutkimustyöstä 1998 ja National Medal of Science 1999.
New Yorkissa syntynyt Rowley valmistui Chicagon yliopistosta. Hän pääsi Yhdysvaltain kansallisen tiedeakatemian jäseneksi vuonna 1984.
Rowley tutki muun muassa kromosomaalisten translokaatioiden vaikutusta leukemian syntyyn.
Akamantis
Akamantis oli antiikin ajan Attikan eli Ateenan kaupunkivaltion muodostaneen alueen fyle eli ”heimo” tai ennemminkin äänestyspiiri, joka perustettiin Kleistheneen uudistuksessa vuonna 508 eaa. Fylen eponyymi heeros oli Akamas, Theseuksen poika, ja sen alkuperäinen numero oli V.
Fyleen kuului alun perin 13 demosta. Myöhemmin osa demoksista siirrettiin perustettuihin uusiin fyleihin, ja pienimmillään fyleen kuului yhdeksän demosta. Niin kutsuttujen makedonialaisten fylejen (Antigonis, Demetrias) lakkauttamisen jälkeen osa demoksista palautettiin Akamantis-fyleen. Kuten kaikilla fyleillä, fylen demokset oli jaetty kolmeen trittykseen ja sillä oli yhteensä 50 edustajaa Ateenan bulessa eli neuvostossa. Fyle säilyi käytössä antiikin ajan lopulle saakka.
Fylen jäseniin viitattiin nimityksellä Akamantidēs, monikossa Akamantidai.
John Rimmer
John Thomas ”Jack” Rimmer (27. huhtikuuta 1878 Ormskirk, Iso-Britannia – 6. kesäkuuta 1962 Liverpool) oli brittiläinen yleisurheilija ja vuoden 1900 kesäolympialaisten kaksinkertainen kultamitalisti.
Pariisin olympialaisissa 1900 Rimmer otti aluksi osaa 1500 metrille, jossa hän sijoittui kahdeksanneksi. Seuraavana päivänä uuvuttavassa ja ainoan kerran olympiaohjelmassa olleessa 4 000 metrin estejuoksussa Rimmer voitti joukkuetoverinsa Charles Bennettin puolentoista metrin erolla. Voittoaika oli 12.58,4. Toisen olympiakultansa Rimmer voitti 5000 metrin joukkuejuoksussa, jossa Ison-Britannian joukkueeseen kuuluivat hänen ja Bennettin lisäksi Alfred Tysoe, Sydney Robinson ja Stanley Rowley. Kilpailussa ei jaettu henkilökohtaisia mitaleja, mutta Rimmer tuli maaliin toisena Bennettin voittaessa.
Seuraavana vuonna Rimmer liittyi Liverpoolin kaupungin poliisivoimiin ja jäi eläkkeelle 30 vuotta myöhemmin ylikonstaapelina. Lenkkeilyä hän jatkoi yli 50-vuotiaaksi.
Arkhilokheion
Arkhilokheion oli antiikin aikainen runoilija Arkhilokhokselle omistettu heroon Paroksen kaupungin lähellä samannimisellä saarella (nyk. Páros) Kreikassa.
Historia
Arkhilokheion rakennettiin alun perin arkaaisella kaudella noin vuonna 525–500 eaa. ja se uusittiin klassisella kaudella noin vuonna 350 eaa. Se kunnioitti paitsi Parokselta kotoisin ollutta runoilija Arkhilokhosta myös Apollonia, muusia ja muita jumalia, ja siellä suoritettiin näille uhreja. Sitä on myös ehdotettu eräänlaiseksi museioniksi, oppineisuuden paikaksi, jossa olisi järjestetty luentoja, lukutilaisuuksia ja runokilpailuja. Siellä saattoi olla myös Arkhilokhoksen kirjoitusten kokoelma sekä muuta kirjakokoelmaa. Heroonin toiminnasta vastasi mahdollisesti oma kulttiyhdistys.
200-luvulle eaa. ajoittuvan niin kutsutun Mnesiepes-piirtokirjoituksen mukaan heroonin rakennutti paikallinen Mnesiepes, joka toimi paikallisyhteisön edustajana ja hyväksytti hankkeensa Delfoin oraakkelilla.
pienoiskuva|vasen|Hauta-ateriaa esittävä reliefi Arkhilokheionista, n. 500 eaa. Pároksen arkeologinen museo. pienoiskuva|vasen|Härän kimppuun käyvää leijonaa esittävä reliefi Arkhilokheionista, n. 500 eaa. Pároksen arkeologinen museo.
Rakennus ja löydökset
Arkhilokheion sijaitsi varsinaisen Paroksen kaupungin ulkopuolella, todennäköisesti itäpuolella. Rakennus oli ulkoilmapyhäkkö ja edusti joonialaista tyyliä. Sen on ehdotettu olleen osa kaupungin gymnasionia, tai itsekin eräänlainen gymnasion tai museion.
Heroonista on löydetty erinäisiä rakenneosia, kuten joonialainen kapiteeli, friisiä reliefeineen sekä orthostaatteja, eri puolilta nykyisen Paroikián kaupungin aluetta, mutta sen sijaintipaikkaa ei tunneta. Nykyisin sen oletetaan usein sijainneen nykyisen Élitaksen suunnassa. Herooniin liittyviä löytöjä on tehty muun muassa Treis Ekklisiés (”Kolme kirkkoa”) -nimellä tunnetulta kolmilaivaisen basilikakirkon rauniopaikalta Paroikián itäpuolelta sekä Élitas-joen itärannalta.
Löytöihin lukeutuvat friisireliefit esittävät Arkhilokhoksen hauta-ateriaa sekä härän kimppuun hyökkäävää leijonaa. Rakennuksen osista on löydetty kaksi merkittävää piirtokirjoitusta: niin kutsuttu Paroslainen kronikka sekä laaja Arkhilokhoksen elämäkerran ja runosäkeitä sisältävä kirjoitus. Paroslainen kronikka oli mahdollisesti koottu Arkhilokheionia varten ja esillä sen seinällä. Tämän on arveltu selittävän sen, että kronikassa esiintyy paljon runoilijoiden nimiä.
Arkhilokheionista tehdyt löydöt ovat Pároksen arkeologisessa museossa Paroikián kaupungissa lukuun ottamatta yhtä Paroslaisen kronikan osaa, joka on Ashmolean Museumissa Oxfordissa.
Ib Michael
Ib Michael Rasmussen (1945 Roskilde, Tanska) on tanskalainen kirjailija. Ensimmäiset romaanit saivat vaikutteita tieteiskirjallisuudesta ja käsittelevät nuorisolevottomuuksia, sen jälkeisten aiheina ovat Etelä-Amerikan alkuperäisasukkaat, ja 1980-luvulla Michael otti kantaa imperialismiin, mihin yhdistyi myyttejä ja mielikuvitusta.
Erkki Pakkanen
Erkki Olavi Pakkanen (19. huhtikuuta 1930 Elimäki – 23. huhtikuuta 1973 Kouvola) oli suomalainen nyrkkeilijä ja olympiamitalisti.
Erkki Pakkanen menetti isänsä 9-vuotiaana, joten jo kansakouluikäisenä hän joutui tekemään lujasti töitä kotitilallaan. Rippikouluikäisenä hän aloitti painiharrastuksen mutta vaihtoi vuonna 1947 valmentaja Urho Majorannan aloitteesta nyrkkeilyyn. Lokakuussa 1949 hän voitti 58 kilon sarjassa Kouvolassa Nyrkkeilyliiton nuorten mestaruuden ja kuukautta myöhemmin nuorten Suomen mestaruuden.
Maaliskuussa 1952 Kouvolan Nyrkkeilijöitä edustava Pakkanen saavutti kevyessä sarjassa (alle 60 kg) SM-pronssia Kalevi Alanteen ja Risto Fagerströmin takana. Olympiakarsinnat oteltiin toukokuussa Helsingin Messuhallissa, ja Pakkanen voitti kevyen sarjan finaalissa Pauli Dufvan hajaäänin. Olympiavalintojen kannalta ratkaisevassa ottelussa heinäkuun alussa Kouvolassa Pakkanen tyrmäsi Dufvan kolmannessa erässä.
Pakkanen loukkasi oikean kätensä kämmenluun jo kilpailumatkalla Tanskassa vuonna 1950, eikä se koskaan palautunut täysin terveeksi. Vuonna 1953 Nyrkkeilyliiton mestaruuskilpailuissa käsi petti lopullisesti, ja Pakkanen lopetti nyrkkeilyuransa 23-vuotiaana. Elantonsa hän hankki autonkuljettajana, vuodesta 1958 alkaen itsenäisenä yrittäjänä.
Erkki Pakkasella oli kaksi poikaa, vuonna 1953 syntynyt Jarmo ja vuonna 1958 syntynyt Jyrki. Jarmo Pakkanen kilpaili raviohjastajana Kouvolan raviradalla pääsiäisenä 1973, kun katsomossa istunut Erkki Pakkanen kuoli sydämen petettyä.
Kontulan kelkkapuisto
thumb|upright=2|Kelkkapuisto talvella 2010
Kontulan kelkkapuisto (myös kutsumanimi Kessa tai Kessan mäki nyttemmin jo puretun Kesoilin huoltoaseman mukaan; ) on Helsingin Kontulassa sijaitseva vapaa-ajan alue. Kelkkapuistossa on muun muassa skeittiramppeja, ja talvisin puisto on suosittu pulkkailupaikka. Kelkkapuistossa on näiden aktiviteettien ohella tarjolla myös tiloja muun muassa ratagolf- ja koiraharrastajille.
Skeittipuisto suunniteltiin yhdessä nuorten kanssa. Suunnittelutyöt aloitettiin vuonna 1999 Kontulan lähiöasemalla etsimällä puistolle sopivaa paikkaa, jossa melu ei häiritsi naapureita ja jonne olisi helppo tulla; valinta oli Kelkkapuisto. Skeittaajien ja bleidareiden suunnitteluryhmä teki Kontulan paikallisagenda-ryhmän, Kivikko Seuran ja lähiöprojektin tukemana opintomatkan Tukholman Söderiin. Matkan pohjalta nuoret suunnittelivat haluamansa rampit, ja lopulta puisto valmistui vuonna 2002. Hankkeen rinnalla Kontulan väestönsuojaan saatiin sisäskeittihalli.
Kelkkapuistossa on myös vuodesta 2003 asti järjestetty vuotuinen KontuFestari, jossa on ollut joka vuosi noin 10 000–15 000 kävijää. Maksuton festari on Itä-Helsingin suurin kulttuuritapahtuma.
Leo Honkala
Leo Ilmo Honkala (8. tammikuuta 1933 Oulu – 17. toukokuuta 2015 Oxelösund, Ruotsi ) oli suomalainen painija, painivalmentaja ja olympiamitalisti. Hän on ainoa olympiamitalin henkilökohtaisessa lajissa oululaisena voittanut (muutti vuonna 1954 Tampereelle) urheilija.
Suomessa asuessaan poliisina työskennellyt Honkala edusti Oulun Pyrintöä, Oulun Poliisi-Urheilijoita ja Tampereen Poliisi-Urheilijoita.
Painijana
Honkala valittiin 19-vuotiaana Suomen edustajaksi Helsingin 1952 olympialaisiin kreikkalais-roomalaisen painin kevyimmässä eli 52 kilon sarjassa. Kisoihin valmistautuessaan hän sai keripukin, jota hoidettaessa hänen painonsa nousi 60 kiloon. Niinpä hänen viimeinen valmistautumisviikkonsa kului laihduttaessa.
Ensimmäisessä olympiaottelussaan ”Lelle” Honkala voitti Saaria edustaneen Ziemmerin selätyksellä. Toisessa ottelussa hänet tuomittiin pistein 1–2 hävinneeksi Saksan Weberille, mutta vastalauseen jälkeen numerot kääntyivät suomalaisen voitoksi. Egyptin Fawzysta Honkala sai työvoiton mutta kärsi työhäviön Neuvostoliiton Boris Gurevitšille. Viimeisessä ottelussa Italian Ignazio Fabraa vastaan yksi pistetuomareista näytti jo italialaisen menneen selälleen, mutta mattotuomari ei yhtynyt näkemykseen, ja lopulta ottelu päättyi Fabran voittoon. Honkala sai pronssia.
Vuonna 1953 Honkalan olkapää meni ensimmäisen kerran sijoiltaan, ja kun seuraavina vuosina tehdyt kaksi leikkausta eivät parantaneet olkapäätä, lopetti Honkala uransa. Ainoan Suomen mestaruutensa hän voitti uransa loppuhetkillä vuonna 1956 Jämsässä.
Elämä urheilijanuran jälkeen
Honkala muutti 1960-luvun puolivälissä Ruotsiin ja jatkoi siellä seuravalmentajana siviilityönsä ohessa. Vuonna 1974 hän siirtyi Ruotsin Painiliiton valmentajaksi ja kouluttajaksi, ja vuosina 1980–1985 hän toimi liiton päävalmentajana.
Honkala kilpaili voimanostossa ikämiesvuosinaan. Marraskuussa 2006, 73-vuotiaana, hän tunnusti käyttäneensä anabolisia steroideja ennen kesän 2006 veteraanien voimanoston EM-kisoja.
Honkala löydettiin kuolleena kotoaan 17. toukokuuta 2015.
KTM
Lyhenne KTM voi tarkoittaa:
FS Georges Leygues (D640)
Georges Leygues oli Ranskan laivaston 1979 palvelukseen otettu Georges Leygues -luokan monitoimifregatti, joka poistettiin palveluksesta alkuvuodesta 2014.
Valmistus
Alus tilattiin Brestin telakalta, missä köli laskettiin 16. syyskuuta 1974. Se laskettiin vesille 17. joulukuuta 1976 ja otettiin palvelukseen 10. joulukuuta 1979.
Palvelus
Alus poistettiin palveluksesta 21. maaliskuuta 2014.
VL Tuisku
VL Tuisku oli suomalainen Valtion lentokonetehtaan suunnittelema ja valmistama yksimoottorinen kaksipaikkainen monitoimilentokone, jota käytettiin muun muassa lentäjäkoulutukseen sekä lento-, pommitus-, kuvaus- ja viestintäharjoituksiin. Suomen ilmavoimilla oli käytössään 31 Tuiskua vuosina 1935–1950.
Kehitys ja tuotanto
Suomenlinnan lentokonetehtaan insinöörit ja suunnittelijat aloittivat Tuiskun suunnittelun vapaa-ajallaan vuonna 1932 vastikään lentotekniikan opinnot Berliinissä suorittaneen Arvo Ylisen johdolla. Koneen kehittely vapaa-ajalla johtui lentokonetehtaalla vallinneesta huonosta tilanteesta, jonka aiheuttivat Oeschin komitean tutkinnat ja henkilöstönvaihdokset.
Ilmavoimat ja niiden esikunnan teknillisen osaston päällikkö Reino Rissanen osallistuivat Tuisku-projektiin, sillä hän piti kotimaisten lentokonetyyppien kehittämistä jo koulutusmielessä tarpeellisena. Tehtaan tilanteen rauhoituttua toukokuussa 1933 puolustusministeriö teki tilauksen Tuiskun suunnittelusta 120 000 markan hintaan ja vesi- ja maalaskutelineillä varustetusta prototyypistä noin 396 300 markan hintaan. Tilaushintaan ei sisältynyt prototyypin moottoria, joksi koneen suunnittelijat olisivat halunneet yhdysvaltalaisen 240 hevosvoiman Lycoming R-680:n, mutta koneeseen osoitettiin samantehoinen brittiläinen Armstrong Siddley Lynx IV C.
Vaikka suunnittelutyöt olikin aloitettu harrastepohjalta vapaa-ajalla, Tuiskun suunnittelutöihin kului 1933 puolet piirustuskonttorin työtunneista. Konetyypin tuulitunnelikokeet tehtiin Prahassa. Tehdas arvioi prototyypin lopulliseksi hinnaksi 736 500 markkaa kehityskustannukset mukaan lukien. Arvio ylittyi lopulta 78 660 markalla.
Tuiskun ensimmäisestä tuotantosarjasta tehtiin tarjous helmikuussa 1935. Tarjouksessa maakoneen hinnaksi määriteltiin 380 000 markkaa, vesikoneen 430 000 markkaa ja tähystäjäkoneen 400 000 markkaa. Konetarjouksen kokonaissumma oli noin 4,84 miljoonaa markkaa, ja Tuiskuihin tarjottiin sekä Lycoming- että Lynx IV C -moottoreita. Alustava tilaus saatiin helmikuussa, ja ensimmäisen 12 koneen sarjan rakentamiseen myönnettiin 3,4 miljoonaa markkaa vuodelle 1935. Koneista kahdeksan varustettiin maalaskutelineillä ja loput neljä kellukkeilla. Koko sarja valmistui keväällä 1936 alkuperäistä yhtä konetta laajempana. Ylimääräinen kone oli ylioppilaiden keräysvaroilla rakennettu TU-163, joka sai lisänimen ”Pilven Veikko”.
Toisen tuotantosarjan rakentamisesta alettiin keskustella lentokonetehtaan toimitusjohtajan aloitteesta. Konesarjan tuotanto haluttiin aloittaa tehtaan työllisyyden parantamiseksi, ja 16 koneen sarja tilattiinkin 5,724 miljoonan markan hintaan jo helmikuussa 1936. Työt sarjan parissa aloitettiin tehtaan ollessa vielä Suomenlinnassa, mutta ne saatettiin loppuun uusissa tehdastiloissa Tampereella. Sarjan koneista neljä oli vesikoneita. Suomen Sokeri lahjoitti toisen sarjan koneen TU-165 rakentamiseen tarvittavat varat, minkä takia se sai lisänimen ”Sokeri-Sirkku”. Nimi siirtyi myöhemmin koneyksilölle TU-178 alkuperäisen ”Sokeri-Sirkun” (TU-165) tuhouduttua. Konesarja tuli lopulta laskettua edullisemmaksi, ja voitto palautettiin valtiolle.
Vuonna 1938 lentokonetehdas teki spesifikaation Jupiter IV -moottorilla varustetusta Tuiskusta lähinnä kellukekäyttöä varten. Hanke tosin hautautui vesilentämisen vähentyessä. Koneisiin tehtiin lisäksi käytön aikana pieniä parannuksia. Kellukekoneet muunnettiin maakoneiksi marraskuusta 1939 lähtien.
Koelento-ohjelma
pienoiskuva|[[Lentosotakoulu|LeSK:n Tuiskuja Kauhavalla heinäkuussa 1943.]] Prototyyppi valmistui marraskuussa 1933, ja Uuno E. Mäkelä lähti sen ensilennolle 10. tammikuuta 1934. Yleisesti ottaen kone koettiin tyydyttäväksi, vaikka parannettavaakin löytyi. Tuiskun prototyyppi, tunnukseltaan TU-149, oli 91 kilogrammaa painavampi kuin oli suunniteltu, osittain raskaamman moottorin takia. Koneen suurimmaksi vaakalentonopeudeksi mitattiin 209 kilometriä tunnissa, ja nousukyky oli tilauksessa määriteltyjen vaatimusten mukainen. Prototyyppi nousi kilometrin korkeuteen neljässä minuutissa ja 46 sekunnissa.
Koelento-ohjelma eteni nopeasti, ja 29. tammikuuta Mäkelä lensi koneen rajasyöksykokeen. Viimeiseen syöksyyn lähdettiin 2 100 metrin korkeudesta. Nopeuden ylitettyä 350 kilometriä tunnissa prototyypin siivet menivät flutteriin ja alkoivat värähdellä rumpujen kuminaa muistuttavalla äänellä. Oikaisuvaiheessa ylä- ja alasiiven välinen liike oli noin 10–15 senttimetriä, mikä aiheutti siipien hajoamisen. Mäkelä pääsi vaivoin koneesta ulos ja turvautui laskuvarjoon.
Onnettomuuden jälkeen puolustusministeri Arvi Oksala lupasi Mäkelälle jo seuraavana päivänä rahoituksen toiseen prototyyppiin. Koneen suunnittelua johtanut Arvo Ylinen pystyi osoittamaan flutterin syyn ja esitteli tutkimustensa tulokset Teknillisellä korkeakoululla 28. maaliskuuta 1934. Esityksen yleisöön kuului muun muassa ilmavoimien komentaja Jarl Lundqvist. Toisesta prototyypistä tehtiin tilaus toukokuussa 1934 noin 559 600 markan hintaan.
Resonanssiongelmat pyrittiin ratkaisemaan moottorin elastisella kiinnityksellä, sillä koneen runkorakenteeseen oli hankala lähteä enää tekemään muutoksia. Käytetty ratkaisu oli ensimmäinen Pohjoismaissa ja ensimmäisten joukossa koko maailmassa. Resonanssiarvo saatiin elastisella kiinnityksellä käyttökierrosten alle, mutta värinät siirtyivät takaohjaamon mittaritauluun, joka lopulta myös kiinnitettiin joustimien varaan. Lopputulosta pidettiin tyydyttävänä.
Tuiskun toinen prototyyppi TU-150 lensi ensilentonsa vuodenvaihteessa 1934–1935, ja helmikuuhun 1935 mennessä sillä oli lennetty 70 tuntia. Toinen prototyyppi oli tullut noin 75 000 markkaa alkuperäistä arviota kalliimmaksi ja oli ainoa Tuisku, johon asennettiin suunnittelijoiden suosittama Lycoming R-680-BA -moottori. Koneen ohjainvoimat vaativat hieman säätämistä, mutta muuten se oli varsin onnistunut. Huippunopeus oli pinnassa 204 kilometriä tunnissa ja Tuisku nousi kilometriin noin viidessä minuutissa.
Toisen prototyypin koelento-ohjelman aikana tuli vastaan vain yksi vakavampi ongelma. Aapo Parviaisen lentäessä koneella esittelylentoa maaliskuussa 1935 se meni heikosti oikenevaan syöksykierteeseen. Ilmavoimien komentaja määräsi ongelman tutkittavaksi, ja tutkimuksissa Tuiskusta löydettiin ongelmallinen kierremuoto. Sivuperäsimen kokoa kasvatettiin, mitä pidettiin tyydyttävänä ratkaisuna.
Aktiivikäyttö
pienoiskuva|Tuiskuja Laajalahden tähystäjäkurssilla heinäkuussa 1943. Ensimmäinen 13 koneen sarja valmistui syyskuuhun 1936 mennessä ja toinen 16 konetta käsittänyt heinäkuussa 1937. Tuiskuista puolet sijoitettiin Ilmasotakoululle Kauhavalle ja loput maa- ja vesilentoasemille. Rykmenttien muodostuksen yhteydessä Ilmasotakoulu säilyi koneiden pääkäyttäjänä, ja yksittäiset koneet olivat lentorykmenttien 1, 2 ja 4 sekä erillisen lentolaivueen käytössä. Talvisotaan mennessä koneista kolme oli tuhoutunut ja loput keskitettiin Ilmasotakouluun ja täydennyslentolaivueisiin. Välirauhan aikana tuhoutui kuusi konetta. Jatkosodassa Tuiskut oli sijoitettu talvisodan tapaan Lentosotakoululle ja täydennyslentolaivueisiin. Sotien jälkeen viisi konetta siirrettiin varastoon loppuun käytettyinä ja 16 Tuiskua jatkoi yhteyskonekäytössä. Vuonna 1948 ilmavoimilla oli vain kaksi lentokelpoista konetta, joista toinen lensi konetyypin viimeisen lennon tammikuun lopulla 1950, jolloin koneilla oli lennetty kokonaisuudessaan 52 000 tuntia. Konetyypillä sattuneissa lento-onnettomuuksissa tuhoutui 11 konetta ja kuoli kahdeksan henkilöä. Koneilla lennettiin lentovarikolla vielä viimeisen virallisen lennon jälkeen ”pimeästi”. Viimeiset Tuiskut poistuivat kirjanpidosta joulukuussa 1952.
Museokoneet
pienoiskuva|VL Tuisku Suomen ilmailumuseossa. Koneyksilö TU-178 ”Sokeri-Sirkku” on entisöitynä näytteillä Suomen ilmailumuseolla Vantaalla.
Rakenne
Tuiskun runko oli hitsattua teräsputkea ja siivet kangasverhoiltua puurakennetta.
Ville Nieminen
Ville Juhani Nieminen (s. 6. huhtikuuta 1977 Tampere) on suomalainen uransa lopettanut jääkiekkoilija, Stanley Cup-voittaja, olympiamitalisti sekä nykyinen jääkiekkovalmentaja. Nieminen oli pelipaikaltaan laitahyökkääjä, ja hän edusti mittavalla urallaan lukuisia eri seuroja, viimeisimpinä Tampereen Tapparaa SM-liigassa kaudella 2013–2014 ja uransa viimeiseksi jäänyttä seuraa Rauman Lukkoa kauden 2014–2015. Nieminen on toiminut kaudesta 2018–2019 kauteen 2019–2020 Pelicansin päävalmentajana.
Niemisen ammattilaisura käynnistyi Tapparassa kaudella 1994–1995, ja hän teki lopullisen läpimurtonsa seurassa kaudella 1996–1997, jonka jälkeen NHL-seura Colorado Avalanche varasi hänet NHL:ään vuoden 1997 varaustilaisuudessa numerolla 78. Niemisen ura Pohjois-Amerikan ammattilaissarjoissa käynnistyi jo seuraavalla kaudella Coloradon farmijoukkueessa, AHL-liigan Hershey Bearsissa. NHL:ssä Nieminen debytoi kaudella 1999–2000, ja jo seuraavalla kaudella hän vakiinnutti pelipaikkansa NHL:ssä ja oli kauden päätteeksi Coloradon mukana voittamassa NHL:n Stanley Cup-mestaruutta. Nieminen pelasi NHL:ssä seitsemän kauden ajan ja edusti Coloradon ohella Pittsburgh Penguinsia, Chicago Blackhawksia, Calgary Flamesia, New York Rangersia, San Jose Sharksia ja St. Louis Bluesia.
Suomen jääkiekkomaajoukkueessa Nieminen on saavuttanut olympiahopeaa Torinon vuoden 2006 talviolympialaisista ja toisen sijan vuoden 2004 maailmancupista. Lisäksi hän on edustanut Suomea Salt Lake Cityn vuoden 2002 talviolympialaisissa.
Alkuvuodet
Suomessa Niemisen seuroja ovat olleet Koovee, Rauman Lukko ja Tappara, jonka liigajoukkueessa hän aloitti ammattilaisuransa kaudella 1994–1995. Colorado Avalanche varasi hänet NHL:ään kolmannella kierroksella (vuorolla 78) vuonna 1997. Tämän jälkeen hän pelasi kolme kautta AHL:ssä, Hershey Bearsin joukkueessa.
AHL, NHL ja Stanley Cup
Kaudella 2000–2001 Nieminen pelasi sekä Coloradossa että Hersheyn AHL-joukkueessa. Hän aloitti kautensa jälleen AHL:ssä ja nousi ajoittain Coloradon pelaavaan kokoonpanoon, mutta vastuu NHL:ssä jäi ajoittain vain muutamien otteluiden mittaiseksi ja Niemiselle avautui pelipaikka Coloradosta lähinnä silloin, kun joku joukkueen muista pelaajista oli loukkaantuneena. Nieminen esitti seurajohdolle myös vaihtopyyntöjä päästäkseen toiseen seuraan, jossa hän voisi saada vastuuta NHL-joukkueen pelaavasta kokoonpanosta. Tästä huolimatta hänet kuitenkin päätettiin pitää Coloradossa. Nieminen sai todellisen tilaisuuden, kun hänelle avautui pelipaikka Coloradon toisesta hyökkäysketjusta Peter Forsbergin rinnalta, kun Coloradon laitahyökkääjä Adam Deadmarsh loukkaantui. NHL:n runkosarjassa Nieminen pelasi 50 ottelua pistein 14+8=22, ja AHL:ssä hän saavutti 28 ottelussa pistemäärän 10+11=21. Lopulta juuri ennen NHL:n siirtorajan umpeutumista Colorado kauppasi Deadmarshin Los Angeles Kingsiin vaihdossa puolustaja Rob Blakeen, ja Niemisen paikka Forsbergin rinnalla joukkueen toisessa ketjussa varmistui. Forsbergin loukkaantuminen pudotuspeleissä ei hidastanut hyvän pelivireen löytäneen Niemisen ja muun joukkueen tahtia, ja lopulta Colorado voitti NHL:n Stanley Cup-mestaruuden toisen kerran seurahistoriansa aikana, kun se kukisti NHL:n finaalisarjassa mestaruutta puolustaneen New Jersey Devilsin otteluvoitoin 4–3. Pudotuspeleissä 23 ottelua pistein 4+6=10 pelanneesta Niemisestä tuli historian viides Stanley Cupin voittanut suomalainen jääkiekkoilija.
Lintujen suojelu
Lintujen uhat
Nykyisin lintuja uhkaavat ilmastonmuutos, elinympäristön muutokset rakentamisen takia, tehomaatalous, joka vie sekä elinympäristöä että ravintoa, vesistöjen rehevöityminen, ravinnon puute, metsästys ja ihmisen aiheuttama vaino.
Ville Nieminen
AHL, NHL ja Stanley Cup
Stanley Cupin voitettuaan Nieminen jatkoi Coloradossa myös kaudella 2001–2002. Hän pelasi Coloradossa 53 ottelua pistein 10+14=24, ennen kuin hänet kaupattiin Pittsburgh Penguinsiin. Pittsburghissa Nieminen kiekkoili kauden loppuun 13 runkosarjan ottelussa, joissa hän teki pisteet 1+2=3. Heikon kauden pelannut Pittsburgh jäi kuitenkin pudotuspelien ulkopuolelle seurahistoriassaan ensimmäistä kertaa 12 vuoteen
Lintujen suojelu
Lintujen uhat
1800-luvun lopussa eksoottisten lintujen höyheniä ja nahkoja käytettiin muotiasuissa. Tätä vastustamaan perustettiin naisryhmiä kuten Englannin Royal Society for the Protection of Birds (RSPB, perustettu 1889) Ja Yhdysvalloissa Audubon Naturalist Society (1893).
Ville Nieminen
AHL, NHL ja Stanley Cup
Nieminen pelasi NHL:ssä useassa eri joukkueessa. Coloradon ja Pittsburghin lisäksi hänen edustamiaan seuroja olivat Chicago Blackhawks, Calgary Flames, New York Rangers, San Jose Sharks ja St. Louis Blues. Vuonna 2004, edustaessaan Calgaryä, jossa pelasi vain loppukauden, hän pelasi toisen kerran urallaan Stanley Cupin loppuotteluissa, mutta tuolla kertaa Tampa Bay Lightning voitti mestaruuden.
Lintujen suojelu
Lainsäädäntö ja direktiivit
Euroopan unionissa vanhin luonnonsuojeluun liittyvä tarkoittava direktiivi oli vuoden 1979 direktiivi 79/409/EY, jota sanotaan usein lintudirektiiviksi. Direktiiviä päivitettiin vuonna 2009.
Ville Nieminen
Paluu Eurooppaan
NHL-kauden 2006–2007 jälkeen Nieminen jätti Pohjois-Amerikan jääkiekon ja palasi takaisin Eurooppaan, kun hän teki vuoden 2007 kesäkuussa kaksivuotisen sopimuksen ruotsalaisen Allsvenskan-seura Malmö Redhawksin kanssa. Malmö panosti joukkueeseensa kautta 2007–2008 varten suuresti, sillä seura tavoitteli paikkaa Ruotsin korkeimmalta sarjatasolta Elitserienistä kaudelle 2008–2009 pudottuaan Allsvenskaniin keväällä 2007. Nieminen pelasi seurassa hyvän kauden pelaten runkosarjassa 34 ottelua, joissa hän teki pisteet 9+15=24. Pudotuspeleissä Nieminen pelasi kymmenen ottelua tehoin 2+4=6. Malmö ei kovasta panostuksestaan huolimatta onnistunut nousemaan Elitserieniin, ja vuoden 2008 toukokuussa seura tiedotti ostaneensa Niemisen ulos sopimuksestaan, joka olisi kattanut Niemiselle ruotsalaisseurassa vielä kauden 2008–2009.
Lintujen suojelu
Lainsäädäntö ja direktiivit
Lintudirektiivin I liite määrittelee 181 uhanalaista villiä lintua, joista Suomessa esiintyy 63 lajia.
Ville Nieminen
Paluu Eurooppaan
Pian sen jälkeen, kun Malmö oli ilmoittanut Niemisen sopimuksen purkautumisesta Niemisen ilmoitettiin tehneen kaksivuotisen sopimuksen Tampereen Tapparan kanssa. Niemisen huhuttiin ennen Tapparan kanssa tehtyä sopimusta neuvottelevan useiden eri liigojen seurojen kanssa, mutta hän kertoi halunneensa itse siirtyä Tapparaan. Hänen mukaansa Tapparaan siirtymisessä edesauttoivat keskushyökkääjä Janne Ojasen päätös jatkaa peliuraansa tamperelaisseurassa, kuten myös Niemisen Viljami-pojan koulunkäynti. Kaudella 2008–2009 Nieminen teki runkosarjassa 55 ottelussa tehopisteet 21+20=41, mutta Tappara oli tilastollisesti kauden huonoimpia joukkueita eikä päässyt pudotuspeleihin sijoituttuaan runkosarjassa toiseksi viimeiselle sijalle.
Lintujen suojelu
Suojelualueet
EU-maiden on perustettava uhanalaisille lajeille ja muuttolinnuille erityisiä suojelualueita, joilla on niiden selviytymiselle suotuisat olosuhteet ja jotka sijaitsevat lintujen luonnollisella levinneisyysalueella (niiden luontaisessa elinympäristössä). Erityistä huomiota on kiinnitettävä kosteikkoihin. Erityiset suojelualueet ovat osa ekologisten suojelualueiden muodostamaa Natura 2000 -verkostoa.
Ville Nieminen
Paluu Eurooppaan
Nieminen edusti Tapparaa vielä kauden 2009–2010 pelaten 55 runkosarjaottelua pistein 15+14=29 ja yhdeksän pudotuspeliottelua pistein 3+3=6, mutta Tapparan pudotuspelitaival katkesi puolivälierissä kun se hävisi KalPalle otteluvoitoilla 4–2.
Lintujen suojelu
Suojelualueet
Suomessa BirdLife Suomi seuraa jäsenyhdistyksineen erityisesti uhanalaisten ja harvalukuisten lajien tilaa ja toimii vähentyneiden lajien suojelutilanteen parantamiseksi.
Ville Nieminen
KHL
Tappara ilmoitti kauden 2009–2010 jälkeen, ettei Nieminen jatka seurassa. Kaudeksi 2010–2011 Nieminen ja myös Tapparassa päättyneellä kaudella pelannut laitahyökkääjä Jonas Enlund siirtyivät kumpainenkin vuoden 2010 kesäkuussa yksivuotisilla sopimuksilla Venäjän KHL-liigan Sibir Novosibirskiin. Sibirissä Nieminen oli joukkueensa toiseksi tehokkain pisteidentekijä runkosarjassa tehtyään 53 ottelussa tehopisteet 12+23=35.
Kaudeksi 2011–2012 Nieminen siirtyi Sibiristä Neftehimik Nižnekamskiin yksivuotisella sopimuksella. Hänen kautensa seurassa kuitenkin päättyi nopeasti, sillä Neftehimik purki Niemisen sopimuksen kuuden runkosarjaottelun jälkeen vuoden 2011 lokakuussa. Nieminen ehti kuudessa Neftehimikissä pelaamassaan ottelussa merkkauttaa yhden maalin ja neljä rangaistusminuuttia.
Kahden KHL:ssä epäonnistuneen seurakokeilun jälkeen Nieminen siirtyi vuoden 2012 tammikuussa Ruotsin Allsvenskaniin Örebro HK:n joukkueeseen. Nieminen pelasi ensimmäisen ottelunsa Örebrossa kauden 2007–2008 seuraansa Malmö Redhawksia vastaan ja onnistui jo ensimmäisessä ottelussaan maalinteossa. Hän pelasi Örebrossa kauden loppuun ja teki runkosarjan 15 ottelussaan pisteet 5+4=9. Hän edusti Örebrota myös kuudessa pudotuspeliottelussa.
Viimeiset kaudet SM-liigassa
Venäjällä ja Ruotsissa vietetyn kauden 2011–2012 jälkeen Nieminen teki kaksivuotisen sopimuksen Tampereen Tapparan kanssa. Tampereelle kaudeksi 2012–2013 palannut Nieminen pelasi kauden 17-vuotiaan Aleksander Barkovin ja Henrik Haapalan rinnalla Tapparan kärkiketjussa. Kausi oli Niemiselle henkilökohtaisella tasolla suurin menestys sitten AHL:n Hershey Bearsissa vietetyn kauden 1999–2000, sillä Barkovin rinnalla Nieminen teki koko SM-liigauransa suurimman yhden kauden maali-, piste- ja syöttölukemansa viimeistellessään runkosarjassa tehopisteet 22+28=50. Hänen tehotilastonsa oli +17, ja koko runkosarjan pistepörssissä hän sijoittui kahdeksanneksi. Tappara oli Helsingin Jokerien jälkeen runkosarjan toiseksi paras joukkue ja eteni pudotuspeleissä pisteet 3+3=6 tehneen Niemisen johdattamana finaalisarjaan, jossa se kuitenkin koki tappion Porin Ässille, joka voitti mestaruuden otteluvoitoin 4–2. Hopeamitaliin päättyneen finaalisarjan jälkeen Nieminen sanoi Tapparan olevan valmis mestariksi vuoden kuluttua.
Kaudella 2013–2014 Tapparan kapteenina pelannut Nieminen teki runkosarjan 55 pelaamassaan ottelussa tehopisteet 7+15=22. Tappara oli runkosarjassa toinen. Niemiselle kauden runkosarja ja pudotuspelit eivät tuottaneet tehopisteiden osalta edellisen kauden tapaista menestystä ja pudotuspelien puolivälieräsarjassa Lahden Pelicansia vastaan tehottomuudesta kärsinyt Nieminen sai jopa seurata yhden ottelun sivusta. Tappara eteni kauden pudotuspeleissä aina finaalisarjaan asti, jossa se kohtasi runkosarjan voittajajoukkueen, Oulun Kärpät. Tappara johti finaalisarjaa jo otteluvoitoin 3–1, mutta Kärpät onnistui tasoittamaan ottelusarjan ja venyttämään mestaruuden ratkaisun seitsemänteen loppuotteluun. Suomen mestaruus ratkesi lopulta mitä tiukimmalla tavalla, kun Kärppien laitahyökkääjä Juhamatti Aaltonen laukoi Kärpät mestariksi seitsemännen ottelun jatkoajalla. Näin ollen Tapparan ja pudotuspeleissä tehopisteet 3+3=6 viimeistelleen Niemisen oli tyydyttävä hopeamitaliin jo toisena vuonna perättäin. Niemisen pudotuspelien kolme maalia olivat jokainen otteluidensa voitto-osumia.
Valmennusura
Nieminen aloitti vuonna 2015 Mestis-joukkue KeuPa HT:n päävalmentajana. Kaudesta 2016–2017 lähtien Nieminen toimii Jukurien apuvalmentajana. Keväällä 2018 Nieminen nimettiin Lahden Pelicansin uudeksi päävalmentajaksi kauden 2017–2018 lopuksi. Hän aloitti tehtävänsä kesällä kautta 2018–2019 varten. Kaudella 2018–2019 Pelicansin pelatessa HPK:ta vastaan Nieminen sai suihkukomennuksen heitettyään tavaroita jäälle. Jäälle lensivät pyyhe, pikkutakki ja juomapulloja.
Kaudella 2019–2020 Nieminen erotettiin Pelicansin päävalmentajan tehtävästä joukkueen alhaisen sijoituksen vuoksi.
Kaudeksi 2020–2021 Nieminen siirtyi HockeyAllsvenskan-joukkue MODO Hockeyn päävalmentajaksi.
Muuta
Nieminen voitti rullakiekon Suomen mestaruuden pelatessaan Team 957:n paidassa vuonna 1999 sekä Pahalammen riveissä vuonna 2014. Hänet valittiin tuolloin myös vuoden rullakiekkoilijaksi Suomessa sekä Rullakiekon SM-liigan All Stars -kentälliseen. Ville Nieminen avioitui kaikessa hiljaisuudessa Kaisa (o.s. Nurmi) Niemisen kanssa elokuussa 2008. Heillä on kolme lasta.
Niemisen anoppi Anne Nurmi oli myös 80-luvulla maajoukkuetason jääkiekkoilija. Ville Niemisen isä Esa Nieminen pelasi 29 ottelua SM-sarjassa Tapparan ja Hilparan joukkueissa vuosina 1964-1970. Villen poika Viljami puolestaan debytoi Tapparan miesten joukkueessa maaliskuussa 2022. Villen siskontytär Linnea Melotindos pelaa Naisten liigaa Ilveksen joukkueessa.
Nikolai Grigorjev
thumb|right|Nikolai Grigorjev Nikolai Dmitrijevitš Grigorjev (14. elokuuta 1895 Moskova – 10. lokakuuta 1938 Moskova) oli venäläinen shakinpelaaja sekä loppupelitehtävien säveltäjä.
Grigorjev oli Moskovan mestari neljä kertaa: 1921, 1922, 1923–24 ja 1929. Hänen pelaajauransa kesti vuodesta 1910 vuoteen 1929. Hän hävisi pelit Aleksandr Alehinille (1915 ja 1919) ja Mihail Botvinnikille (1927)
Halmstadin linna
thumb|300px|Halmstadin linna.
Halmstadin linna ( on linna Halmstadin kaupungin keskusta-alueella, Ruotsin Hallandissa. Linna koostuu neljästä linnanpihaa ympäröivästä rakennuksesta. Linnan on rakennuttanut Tanskan kuningas Kristian IV, ja sen rakennustyöt saatiin päätökseen todennäköisesti vuonna 1615. Tyyliltään linna edustaa Kristian IV:n renessanssia. Vuonna 1645 Hallanti siirtyi Ruotsille ja linnasta tuli kuninkaan asuinpaikka hänen vierailujensa aikana. Nykyisin linna on Hallandin läänin lääninresidenssi ja siellä on lääninhallituksen tiloja.
Koukku (verotus)
Koukku oli veroyksikkö, joka tunnettiin viimeistään keskiajalta lähtien Suomessa. Toiselta nimeltään yksikkö oli aatra. Yksi koukku oli yhden tilan veroluku. Kun tila jakaantui, jakaantui samalla sen koukkuvero. Keskiajalla koukku oli yleisesti käytössä Suomessa, ja vielä uudella ajallakin paikoin Ylä-Satakunnassa ja Hämeessä. Koukkuveron alkuperä on hämärä, ja sitä ovat useat tutkijat yrittäneet selventää. Koukku ja sen ruotsinkielisillä alueilla käytetty vastine bol korvaantuivat 1400-luvun alussa yksiköllä savu.
Koukkua maksettiin sekä kirkolle että valtiolle, mutta epäyhtenäisesti (muutamilla alueilla vain kruununverona). Kirkon verona se näkyy asiakirjoissa jo 1200-luvulla, ja tutkijat arvelevat sen tarkoittaneen pakanuuden ajalla kantatilaa ja siitä maksettua veroa. 1300-luvulla se oli koko Länsi-Suomessa yleinen vero. Niinpä vuonna 1413 koukkuja oli Turun läänissä 345 ja 1/6, Satakunnassa 664 ja Hämeen läänissä 958. Kukin koukku oli 12 tynnyrinalaa viljapeltoa. Myös Savossa käytetty vero arviopunnanmaa voidaan rinnastaa koukkuun.
Keskiajalla koukun määritelmä oli kuusi tangonalaa ja yksi tangonala oli kuusi kyynärää. Toisen määritelmän mukaan koukku oli maa-ala, johon voitiin kylvää kolme puntaa viljaa. Muita keskiaikaisia veronkantoperusteita olivat neljänneskunta, savu ja jousi.
Koukkua vastaavat veroyksiköt muualla
Koukkuverotus sai ilmeisesti nimensä vanhanaikaisesta huhtakoukusta eli ”preussilaisesta aurasta”, joka ei kääntänyt maata kuten myöhemmät aurat, vaan pelkästään viilsi siihen uran. Verotusterminä koukku lienee alun perin tarkoittanut yhtä maatilaa. Vastaavia ”auraveroja” on ollut käytössä laajalti Itämeren piirissä ja kauempanakin. Historiallisista merkinnöistä päätellen koukkuvero tunnettiin suomalaisten itämerensuomalaisten sukulaiskansojen ja slaavilaisten ja balttilaisten keskuudessa jo ennen kuin se tunnettiin Ruotsissa. Suomenkaan koukkuverotus ei ole peräisin Ruotsista.
Baltian alkuperäiskansojen keskuudessa koukku oli todennäköisesti veromuotona jo pakanuuden aikana. Alun perin vero on maksettu kultakin auralta, ja myöhemmin kultakin tilalta. Kristillisyyden levitessä siitä tuli kirkon vero. Muinaisvirossa sillä oli nimi arve. Näin olleen koukku olisi ikivanha veromuoto suomensukuisten kansojen piirissä.
Koukkuauran omistavat tilat ovat 1200-luvun saksalaisen ritarikunnan hallitsemassa Preussissa joutuneet maksamaan vain puolet siitä auraverosta, jonka uudemman auratyypin omistamat tilat ovat maksaneet. Tällä on ilmeisesti tasoitettu koukkuauran kehnosta työtuloksesta koituvaa haittaa. Koukkuaura on niin tehoton, että usein sillä on täytynyt kyntää pelto ristiin, kun taas uudemmalla auratyypillä on riittänyt yhteen suuntaan kyntö. Tavallisen auran työstä on siis koitunut kaksinkertainen tulos, ja tämä on otettu huomioon verotuksessa.