cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kolttasaamelaisten historia
Venäjän valtakausi
pienoiskuva|vasen|Neuvostoliitolle luovutettu Vanhan Suonikylän talvikylä vuonna 1913. Vuoden 1826 jälkeen kolttien maa on jaettu useita kertoja eri valtioiden kesken, mikä on jättänyt jälkensä kansan perinteisiin asutusmalleihin. Tuona vuonna Norja ja Venäjä jakoivat keskenään Näätämön ja Pasvikin alueet, minkä seurauksena kolttasaamelaiset menettivät suuren osan asuinalueestaan ​​ja oikeuksistaan ja maahanmuutto alueelle kiihtyi. Varsinainen rajankäynti tosin tapahtui vasta vuonna 1849. Vuonna 1852 Norjan ja Venäjän raja suljettiin ja yksi kolttasiidoista, Näätämö, jäi kesäalueiltaan Norjan puolelle. Tieto kulki Koillis-Inarin metsäalueilla kuitenkin hitaasti, ja lopullisesti Näätämön kolttien vuotuismuutto loppui vasta 1880-luvulla. Suuri koltansaamelaisen kulttuurin murros alkoi 1800- ja 1900-luvun vaihteessa, jolloin Paatsjoen kolttasaamelaiset menettivät kalastuspaikkojaan Norjalle ja näätämöläiset poronhoito-oikeutensa kveeneille ja norjalaisille. Tämän jälkeen Näätämön kolttasiita käytännössä lakkasi olemasta, ja koltan kieli katosi alueelta 1970-luvulla.
1800- ja 1900-lukujen vaihteessa kolttia oli kaikkiaan 800–900 henkeä. Suurin kolttakylä oli Nuortijärvi, jossa oli yli 200 asukasta; keskikokoisia kyliä olivat 150–200 asukkaan Suonikylä ja Paatsjoki ja pieniä alle sadan asukkaan Hirvas, Muotka, Petsamo ja Näätämö. Näistä Suonikylä ja Hirvas eli Hirvasjärvi olivat ainoat vain kolttien asuttamat. Paikoin vieraat kansallisuudet olivat enemmistönä, mutta elintapojen erot pitivät ryhmät erillään. Kylien välillä oli myös yhteyksiä lujittavia keskinäisiä sopimuksia; esimerkiksi Petsamo ja Suonikylä jakoivat keskenään maa-alueen, jonka käytöstä päätettiin yhteisesti, ja Suonikylällä oli osuus Nuortijärven kylän alueella Tuulomankönkäällä sijaitsevaan lohipatoon. Tästä yhteisomistuksesta ensimmäinen maininta on jo vuodelta 1574.
Kesällä 1919 Lapin rajavartioston päällikkö Martti Wallenius ja Aleksi ”Mosku” Hihnavaara miehineen lähtivät siviilipuvuissa Venäjän rajan yli ”kolttaretkenä” tunnetulle retkelle, jolla kolttasaamelaisia kuulusteltiin kovaotteisesti, pahoinpideltiin ja jopa kidutettiin. Walleniuksen ja Hihnavaaran mukaan retken tavoitteena oli selvittää, ketkä saamelaisista olivat syyllistyneet porovarkauksiin Suomen puolelta. Ilmeisesti kaikki oletettiin syyllisiksi, ja varastettujen eläinten lisäksi retken yhteydessä takavarikoitiin myös saamelaisten omia poroja. Retkikuntalaisista suuri osa oli itse poromiehiä, jotka näin lisäsivät eloaan eli omaa poromääräänsä.
Tarton rauhasta vuoteen 1945
pienoiskuva|Kolttaäiti lapsineen Suonikylän talvikylässä vuonna 1932. pienoiskuva|Kolttanaisia talvipuvuissaan Suonikylän talvikylässä vuonna 1934. pienoiskuva|[[Kolttaköngäs|Kolttakönkään lapinkylää vuonna 1939.]] Vuonna 1920 solmittu Tarton rauha jakoi kolttien asuinalueen kahtia: Paatsjoen, Petsamon ja Suonikylän siidat tulivat osaksi Suomea, kun taas Muotka, Nuortijärvi ja Hirvas joutuivat Neuvosto-Venäjälle. Näätämön siidasta oli tullut osa Norjan kuningaskuntaa jo aiemmin. Viivoittimella vedetty raja ei ottanut lainkaan huomioon paikallisen väestön tarpeita ja vaaransi koko kolttien identiteetin, kun vanhat vuotuiskiertoreitit katkesivat ja perinteiset elinkeinot poronhoito, metsästys ja kalastus vaikeutuivat. Koltat jäivät Petsamossa pieneksi vähemmistöksi suomalaisten alettua muuttaa alueelle. Vuonna 1926 heitä oli yksi neljäsosa Petsamon alueen asukkaista ja vuonna 1930 enää yksi kuudesosa. Vuonna 1921 Petsamon alueella tehtiin väestönlaskenta, jonka mukaan asukkaita oli 1 423. Näistä suurin ryhmä olivat suomalaiset (577), sitten karjalaiset (387) ja kolmantena saamelaiset (221). Petsamon koltat vannoivat uskollisuutensa Suomen valtiolle vuosina 1921–1923, mutta epätietoisuus jatkui vuosikymmenen ajan: paljonko heitä oli ja ketkä kuuluivat Suomeen, ketkä Neuvostoliittoon. Alueella oli ortodoksisten kolttien lisäksi luterilaisia poro- ja merisaamelaisia.
Suomalaisten ja kolttasaamelaisten kulttuurit ymmärsivät toisiaan huonosti. Suomalaiset pitivät kolttasaamelaisia rodullisesti alempiarvoisina ja myös huonompina saamelaisina, porosaamelaisten edustaessa ”aitoa” ja ”alkuperäistä” saamelaiskulttuuria. 1930-luvulle asti kullakin saamelaisperheellä oli ollut nautinta-alueena omat kalajärvensä, mutta tuolloin Suomi myi Petsamon alueen kalastusoikeudet Norjalle, mikä hankaloitti kolttien tilannetta entisestään. 1920-luvun lopulla Paatsjoen siidan ja sen perinteisen nautinta-alueen halki rakennettiin maantie. Yhä useampi saamelainen joutui satunnaistöiden varaan ja jopa kerjäläisiksi. Jotkut innostuivat harvinaisistakin suomalaisista harrastuksista, kuten Vasko Fedotoff, joka oli kansallisen tason mäkihyppääjä 1920-luvulla. Matkamuistoja myytiin turisteille, mutta turistit myös tunkeutuivat saamelaisten koteihin arvostelemaan. Osa valtaväestön edustajista piti kolttia ”ryssinä” ja ”hassuina kääpiöinä”. Negatiivista asennetta selittää osin yleinen venäläisvastaisuus Suomen itsenäistymisen jälkeen.
Erämaiden takainen kolttien Suonikylä köyhtyi Suomeen liittämisen jälkeen. Suonikyläläiset menettivät rajan taakse neljäsosan alueestaan, talvikylä mukaan luettuna, ja varkaat veivät sodan aikana kolme neljäsosaa kylän poroista. Uusi isäntämaa valittiin perinteisten sukualueiden mukaan, ja 35 Suonikylän kolttaa päätti pysyä uuden rajan itäpuolella, jossa heidät sijoitettiin Nuortijärven kylään. Kuolaan ja Kuolan niemimaalle pääsi matkustamaan enää vain erityisluvalla eli idän talvitiet katkesivat. 1920-luvulla päätettiin rakentaa Suonikylälle uusi talvikylä valtion varoin, jotta maanviljelyyn soveltumatonta aluetta voitaisiin hyödyntää edes jotenkin. Vuonna 1928 talvikylään rakennettiin koulu, jossa niin koltansaamen kuin venäjänkin puhuminen oli kiellettyä.
Vielä 1920-luvulla Suonikylän lapinkyläjärjestelmä edusti kolttasaamelaisten vanhaa maankäyttöä, jossa kyläkokous jakoi nautinta-alueet sukujen kesken, jotka puolestaan antoivat ne perheille. Perinne oli särkymässä, kun suomalaiset alkoivat tunkeutua kolttien pyyntialueille. Ammattikalastajia kävi ryöstökalastamassa koltta-alueella ja kettuja pyydettiin laittomasti myrkkysyöteillä Suonikylän metsissä. Poronhoitopaliskunnassa valta oli suomalaisilla ja siksi oli ehdotettu suonikyläläisille omaa paliskuntaa. Niinpä Suonikylästä alettiin 1930-luvulla kaavailla erillistä suojelualuetta, kolttaterritoriota. Koltat tai ainakin osa heistä olivat itse aloitteentekijöinä. Lapin sivistysseura alkoi tukea suojeluhanketta, kun taas lääninhallitus ehdotti kolttien vähittäistä siirtymistä kiinteään asutukseen asutustilojen avulla. Lopulta hanke kuitenkin kaatui; tyrmääjiä eivät olleet ”Helsingin herrat” vaan Lapin omat virkamiehet.
Neuvostoliitossa pakkokollektivointi tuhosi sotienvälisenä aikana kolttien perinteisen poronhoitoelinkeinon. Myös uskonnollisesti Neuvostoliiton aika oli tuhoisaa valtion uskonnonvastaisen politiikan vuoksi. Hirvaan kylän asukkaat siirrettiin 1920–1930-luvuilla idempänä sijaitsevaan kolhoosikylään Juonniin ja uusi piirijako halkaisi Muotkan kylän kahtia. Neuvostoliiton suurimman kolttakylän Nuortijärven alueelle perustettiin Tuuloman kolhoosi. Kuolan saamelaiset joutuivat nyt samaan asemaan kuin muut neuvostokansalaiset, eikä perinteisillä oikeuksilla ollut enää merkitystä.
Talvisodan sytyttyä Petsamon saamelaiset joutuivat evakkoon. Suonikyläläiset asutettiin Tervolaan ja Paatsjoen saamelaiset Norjaan, mutta Petsamonkylän evakuointi viivästyi ja sen asukkaat joutuivat sotatoimialueelle ja sieltä vankileirille Neuvostoliiton puolelle keskelle Kuolan niemimaata. Lupa Petsamoon palaamiseen annettiin 11. huhtikuuta 1940. Talvisodan päättymisen jälkeen koltat palasivat kyliinsä, mutta joutuivat uudelleen evakkoon jatkosodan aikana. Sodassa sai surmansa myös muutamia kolttasaamelaisia ja tuberkuloosi alkoi levitä. Lapin sodan sytyttyä Petsamon saamelaiset siirrettiin Pohjanmaalle Kalajoen ja Oulun tienoille, missä vallinnut maanviljelyskulttuuri puhtausihanteineen oli heille vieras ja monissa taloissa karsastettiin erikoista kieltä puhuvia ja toiseen uskontokuntaan kuuluvia tulokkaita. Sopeutuminen osoittautui vaikeaksi, ja lähes kaikki poronsa menettäneet koltat palasivat Lappiin jo vuosina 1945–1946.
Sotien jälkeen
pienoiskuva|Koltat asutettiin valtion rakennuttamiin standardimallisiin kolttakoteihin. Kuvan kolttakoti on nykyisin [[Kolttien perinnetalo|museona Sevettijärvellä.]] Petsamon alueella asuneet saamelaiset menettivät perinteiset sukualueensa toisen maailmansodan jälkeisissä alueluovutuksissa. Pohjanmaan evakkomatkan jälkeen koltat sijoitettiin tilapäisiin asuinpaikkoihin, osa lähelle entisiä kotiseutuja Luton kairaan, toiset korsuihin Nangujärven ja Tsarmijärven seuduille. Jotkut päätyivät Inarijärven pohjoispuolella säilyneisiin lapintaloihin tiettömien taipaleiden taakse.
Lopullisia asuinpaikkoja alettiin osoittaa 1940-luvun lopulla. Tällöin Petsamon alueen kolmen saamelaiskylän asukkaat sijoitettiin asumaan Inarin kuntaan niin, että Suonikylän asukkaat asettuivat Inarijärven pohjoispuolelle Sevettijärven alueelle, Petsamon asukkaat Mustolan-Nellimin alueelle Inarijärven kaakkoiskulmalle ja Paatsjoen asukkaat Keväjärvelle Inarijärven eteläpuolelle. Inarissa valtion maille määriteltiin vuoden 1955 kolttalaissa ns. koltta-alue, jolta Petsamossa syntyneellä koltalla oli oikeus saada kolttatila rakennuksineen. Lisäksi oli oikeus käyttää valtion maata ja vesialueita elinkeinoihin, rakennuspuiden otto-oikeus metsähallinnon osoituksesta, polttopuiden otto-oikeus sekä eräitä poronhoitoa ja kalastusta tukevia lisäetuuksia. Sevettijärven alueella koltat asutettiin yli 80 kilometrin pituiselle vyöhykkeelle, jolla talot olivat liian lähekkäin vastatakseen entistä kesäajan järviasutusta ja liian kaukana toisistaan vastatakseen talvikylää. Uusi asuinympäristö oli luonnonvaroiltaan köyhää verrattuna entisajan Suonikylään. Kiinteään asutukseen ei kuulunut enää vuotuismuuton piirteitä ja kolttatilojen vaatimattomat rakennukset rakennutti Suomen valtio.
Teiden varsilla sijainneiden, sodan loppuvaiheessa tuhottujen asutusten tilalle kasvoivat uudet kylät palveluineen. Suonikylän kolttien asuttaminen ennestään harvaanasutulle Sevettijärven alueelle synnytti kyläkeskuksen, jonne rakennettiin koulu asuntoloineen, terveystalo ja rukoushuone. Kylään perustettiin tällöin myös kauppaliike uutta asutusta palvelemaan. Keväjärvellä, Mustolassa ja Nellimissä kolttasaamelainen asutus sijoittui inarinsaamelaisen asutuksen lomaan. Jälleenrakennuksen myötä näille alueille rakentui yhteiskunnan ja liike-elämän palveluita, samalla palvelemaan myös alueelle sijoitettua kolttaväestöä.
1960-luvulla Neuvostoliiton puolelle rakennettiin pääasiassa suomalaisvoimin Ylä-Tuuloman vesivoimalaitos, jolloin Nuorttijärvi muutettiin samankaltaiseksi tekojärveksi kuin Suomen Lokka ja Porttipahta. Alueella asuneet koltat joutuivat siirtymään Tuulomajoen alajuoksulle Tuuloman sovhoosiin poronhoitajiksi ja perinteisestä elinkeinojen harjoittamisesta tuli mahdotonta.
1970-luvulta nykypäivään
Alkuperäisten asuttamistoimien jälkeen kolttasaamelaisten keskuudessa on tapahtunut sekä sisäistä muuttoliikettä että muuttoa saamelaisalueen ulkopuolelle. Suurin muuttoaalto osui 1960-luvun loppupuolelle ja 1970-luvun alkuun, jolloin ns. suuret ikäluokat olivat kasvaneet aikuisikään ja hakivat itselleen parempia elinmahdollisuuksia, erityisesti työ- ja asuinmahdollisuuksia. Identiteettikriisiä pahensi perinteisen vuotuiskierron loppuminen, kun alueet olivat pienentyneet entiselle elämänmuodolle riittämättömiksi. Koltat oli asutettu kiinteisiin taloihin ja elämää yritettiin sopeuttaa uusiin suomalaisiin olosuhteisiin. Myös poronhoito harvinaistui elinkeinona: kun vielä 1960-luvun lopulla 80 prosenttia koltansaamenkielisistä harjoitti poronhoitoa, vuonna 1972 se oli pääasiallinen toimeentulon lähde enää neljänneksellä ja vuonna 1980 enää kymmenesosalla.
Vuoden 1974 lainmuutos antoi mahdollisuuden hakea uusia tiloja koltta-alueelle. Tämä hillitsi poismuuttoa ja toi jopa joitakin paluumuuttajia koltta-alueen kyliin. Uusia kolttatiloja perustettiin Sevettijärven, Keväjärven ja Nellimin alueille yhteensä 85. Keväjärven alueelle kaavoitettiin vain asuntotontteja, ja monet nuoret perheet sekä Sevettijärveltä että Nellimistä hakeutuivat työmahdollisuuksien läheisyyden takia asumaan Keväjärvelle. Kolttalakiin myöhemmin tehdyillä muutoksilla on pyritty tukemaan elinkeinotoimintaa ja kulttuuria, mutta vaikutukset ovat jääneet vähäisiksi erityisesti Keväjärven Nellimin alueella.
Karjalaisten evakkojen tavoin myös koltat kohtasivat syrjintää uusilla kotiseuduillaan, ja koltansaamen kieli alkoi taantua. Jo 1990-luvun lopulla nuorin koltansaamea äidinkielenään puhuva koltta oli 20-vuotias. Kolttalasten ainoa opetuskieli kouluissa oli 1970-luvulle saakka suomi, ja lapset asuivat pitkien välimatkojen ja huonojen kulkuyhteyksien takia usein asuntoloissa, joissa mahdollisuuksia kulttuuriperinnön eteenpäin siirtämiseen ei ollut. Opetus pohjautui suomalaiseen kulttuuriin ja kieleen, eikä saamelaisia käsitelty oppikirjoissa juurikaan. Vielä Sevettijärvellä kolttaa puhuneet lapset joutuivat yläasteella Inarissa vaihtamaan kieltään kiusaamisen vuoksi. Lapset vieraantuivat omasta kulttuuristaan ja heidän kolttaidentiteettinsä heikkeni. Lisäksi muut saamelaiset vieroksuivat ortodoksisia kolttia. Sietämättömät ennakkoluulot ja köyhät elinolot vaikuttivat osaltaan siihen, että kolttaäidit rohkaisivat etenkin tyttäriensä suomalaistumista ja avioitumista suomalaisten kanssa, sillä avioliitto toisen koltan kanssa edistäisi vähemmistöaseman ja siten alemman sosiaalisen statuksen jatkumista. 1970-luvun alkupuolella nuoret koltat yrittivätkin useimmiten salata etnisyytensä ollessaan tekemisissä ulkopuolisten kanssa.
pienoiskuva|vasen|[[Sevettijärven koulu.]] Sevettijärven alueelle vedettiin sähköt vuonna 1979, ja tie Kaamasesta Näätämöön, Norjan rajalle, saatiin kokonaisuudessaan valmiiksi ja päällystettyä vuonna 1989. Sevettijärvelle saatiin ala-asteen lisäksi yläaste vuonna 1990. Yläasteen tarkoituksena on ollut vahvistaa koltan kielen osaamista ja kolttaperinteen ja -kulttuurin tuntemusta kouluikäisten keskuudessa. Koulukiinteistössä toimii myös kolttasaamelainen kulttuurisiida. Kylässä toimii kahvila, jossa on elintarvikekioski, asiamiesposti ja internet-piste.
Venäjällä kolttia ei enää 1990-luvulla asunut lainkaan Muotkan ja Petsamon alueilla, mutta vanhaa kolttaväestöä oli vielä Ylä-Tuulomassa sekä jonkin verran myös muualla entisen Nuortijärven alueella. Pääosa koltista eli muiden kuolansaamelaisten tavoin Kuolan niemimaan sisäosissa poronhoito-, kalatalous- ja maatalouskollektiiveissa, joissa he asuvat ja työskentelevät yhdessä muiden kansallisuuksien kanssa. Suurin osa heistä asui Luujärvellä, joka on nykyisin Kuolan niemimaan ainoa varsinainen saamelaissiita. Eräitä vanhoja tyhjennettyjä koltta-asuinpaikkoja alettiin pienessä määrin asuttaa uudelleen 1990-luvulla.
Keväjärven kylässä ei ole omaa koulua eikä muitakaan kokoontumistiloja, vaikka asukkaita on lähes 200. Kylän asukkaat käyttävät 12 kilometrin päässä sijaitsevan Ivalon palveluita. Keskellä kylää on talkoovoimin rakennettu jääkiekkokaukalo. Kylällä on Siskeljärven rannalla oma venesatama, josta pääsee Inarijärven Nanguvuonolle. Myös Nellim on kokenut koulun lakkauttamisen aiheuttaman taantuman, vaikka siellä on muutoin säilynyt kohtuullisen hyvä palveluvarustus. Nellim on tärkeä veneliikenteen tukikohta itäiselle Inarille ja satama-alueen palvelut ovat jopa parantuneet kalastuselinkeinoa ajatellen.
1970-luvulla koltansaamelainen kulttuuri alkoi jälleen voimistua. Vasta tuolloin alettiin kehittää yhtenäistä koltansaamen kirjoitustapaa, ja vuonna 1983 julkaistiin Suomen ensimmäinen latinalaisella kirjaimistolla kirjoitettu koltankielinen kirja, rukouskirja Ristoummi Mo'lidvake'rjj. Ennen vuotta 1970 syntyneiden kolttien äidinkieli on tavallisesti koltansaame, mutta myöhemmin lapset ovat oppineet useimmiten suomen ensimmäisenä kielenään. Vuoden 1990 jälkeen on kuitenkin syntynyt muutamia kaksikielisiä lapsia, ja monet ovat jälleen alkaneet opiskella esivanhempiensa unohtamaa kieltä. Kieltä on myös opetettu Sevettijärvellä vuodesta 1991 eteenpäin, ja toisen asteen oppilaitos Saamelaisalueen koulutuskeskus on järjestänyt koltansaamen lyhyt- ja etäopetuskursseja vuodesta 2012. Vuonna 2017 Suomessa toimi kaksi koltansaamen kielipesää, toinen Sevettijärvellä kolttasaamelaisten kotiseutualueella ja toinen Ivalossa. Kielipesätoiminnan ansiosta myös monet lapset ovat oppineet koltansaamen kielen.
Nykyään kolttasaamelaisia on noin tuhat; heistä suurin osa on joko Norjan, Suomen tai Venäjän kansalaisia. Pääosa jäljellä olevista koltista asuu Inarissa ja muualla Suomessa, mutta heitä on jonkin verran myös Norjan puolella. Venäjällä kolttia on nykyisin vain muutamia. Kulttuurisesta elpymisestä huolimatta koltat ovat joutuneet 1990-luvulle tultaessa yhä selvemmin vähemmistöasemaan perinteisillä sukualueillaan niin Suomessa kuin Venäjälläkin. Vain hyvin harva koltta asuu nykyisin Koltanmaalla, ja vielä 1800-luvulla seitsemän suuren kylän muodostama yhtenäinen kulttuurialue on pelkkä muisto. Neuvostoliiton hajottua ovat kuitenkin palautuneet aiemmin katkenneet yhteydet Kuolan niemimaan ja Suomen kolttien välille.
Vuonna 2011 Norjan valtio palautti 96 kolttasaamelaisten luurankoa, jotka oli kaivettu haudoistaan ​​Neidenissä vuonna 1915.
Guaco
thumb|Guaco Guaco on venezuelalainen salsaa soittava yhtye. Se perustettiin 1960-luvulla. Guacon keulahahmo on laulaja Gustavo Aguado. Guaco ei ole Venezuelan ulkopuolella kovin tunnettu, vaikka sen musiikkia onkin julkaistu myös muualla.
Orion
Orion voi tarkoittaa ainakin seuraavia asioita:
Matalaröllinurmikka
Matalaröllinurmikka (Eragrostis minor) on heinäkasvien (Poaceae) heimoon, röllinurmikoiden (Eragrostis) sukuun kuuluva kasvilaji. Matalaröllinurmikka on yksivuotinen ja usein matalakasvuinen kasvilaji, joka on sekoitettavissa lähinnä vain muihin röllinurmikkalajeihin.
Matalaröllinurmikka kasvaa löyhinä mättäinä, ja sen varret ovat kasvutavaltaan maanmyötäisiä tai kohenevia. Lehtitupet ovat pitkäkarvaisia, ja lehdet ovat melko kapeita sekä tasapintaisia. Kielekkeen paikalla on karvarivi. Matalaröllinurmikan kukinto on pitkulainen ja melko tiivis röyhy. Röyhyn tähkylät ovat pitkulaisia, vain 1–2 mm leveitä, tummia, vihneettömiä ja monikukkaisia. Kussakin tähkylässä on usein yli kymmenen kukkaa. Tähkylöiden kaleet ovat lyhyet sekä keskenään hieman erikokoiset, ja niissä on yhdestä kolmeen suonta. Ulkohelpeet ovat köliselkäisiä, vihneettömiä ja kolmisuonisia. Matalaröllinurmikka kukkii elo–syyskuussa.
Matalaröllinurmikka kasvaa avoimilla ja hiekkaisilla kasvupaikoilla ihmisvaikutteisessa ympäristössä. Suomessa matalaröllinurmikasta on tehty vain pari havaintoa Helsingin ja Turun seuduilta.
Aiheesta muualla
vasen|pienoiskuva|400x400px|Matalaröllinurmikan kukinto
Aaro Kivilinna
Aaro Gabriel Kivilinna (5. joulukuuta 1906 Viipuri – 11. helmikuuta 1940 Johannes) oli suomalainen pesäpalloilija, jääkiekkoilija ja urheiluvaikuttaja. Hän pelasi urallaan sekä pesäpalloa että jääkiekkoa pääsarjatasolla. HJK:ssa hän voitti kolme jääkiekon Suomenmestaruutta ja yhteensä seitsemän SM-mitalia. Helsingin Pallonlyöjissä Kivilinna sai puolestaan kaksi pesäpallon SM-mitalia.
Kivilinna oli mukana sekä pesäpallon että jääkiekon kehittämisessä. Hän oli 1931 HPL:n edustajana Pesäpalloliiton perustamiskokouksessa ja toimi 1932–1936 Jääkiekkoliiton sihteerinä ja 1936–1940 varapuheenjohtajana. Jääkiekkoliitto jakaa vuosittain hänen mukaansa nimettyä muistopalkintoa, joka annetaan vuoden parhaalle seuralle, ja hänet on valittu Suomen Jääkiekkoleijonaksi.
Pesäpallo
Aaro Kivilinna pelasi Helsingin Pallonlyöjissä pesäpalloa 1928–1931. Pesäpalloliiton tilastoissa Kivilinna on voittanut kahdesti pesäpallossa SM-pronssia. Kaudella 1929 HPL sijoittui jaetulle kolmannelle sijalle ja kaudella 1930 kolmanneksi.
Kivilinna toimi vuoden 1931 HPL:n puheenjohtajana ja edusti lokakuussa 1931 seuraa Pesäpalloliiton perustamiskokouksessa. Lisäksi Kivilinna toimi perustamiskokouksen puheenjohtajana. Pesäpalloliiton johtokunnassa hän oli 1933–1938.
Jääkiekko
Kivilinna aloitti jääkiekon syksyllä 1928. Puolustajana pelannut Kivilinna oli voittamassa vuonna 1929 HJK:n paidassa Suomenmestaruutta. Kivilinna pelasi HJK:ssa kevääseen 1937 saakka. Hän voitti seurassa yhteensä kolme Suomenmestaruutta, kaksi SM-hopeaa ja kaksi SM-pronssia. Pisteitä Kivilinna teki pelaamissaan 18 ottelussa 2+2. Lisäksi hän pääsi pelaamaan yhtä maaottelua.
Kivilinna nousi pelaajauransa aikana Suomen jääkiekkoliiton sihteeriksi (1932–1936). Hän oli osallistunut Jääkiekkoliiton toimintaan jo sen perustamisesta vuodesta 1929 saakka. Liiton varapuheenjohtajana Kivilinna toimi 1936–1940. Liittohallituksessa Kivilinna istui 1932–1940.
Kivilinna toimi aktiivisesti tehtävässään suomalaisen jääkiekkoilun hyväksi. Hän julkaisi lukuisia artikkeleita, piti radioesitelmiä ja puhui jääkiekkoilusta ympäri maata.
Jääkiekkoliitto harkitsi osallistumista vuoden 1936 talviolympialaisiin. Rahatilanteen takia se jäi vain ajatukseksi, mutta liitto lähetti Kivilinnan ja jääkiekkovalmennukseen perehtyneen Niilo Tammisalon Garmisch-Partenkircheniin hakemaan oppia kansainvälisistä peleistä. Opin lisäksi tarkkailijat tekivät monia kontakteja jääkiekon huippumaihin. Kontaktiensa ansiosta Kivilinna edusti sittemmin Suomea Kansainvälisen jääkiekkoliiton LIHG:n komiteassa.
Kivilinna toimi ainakin yhdessä ottelussa erotuomarina. Hän tuomitsi 1938 Erkki Saarisen kanssa Suomen ja Ruotsin kohtaamisen. Se oli ensimmäinen kerta Suomessa, kun jääkiekko-ottelussa käytettiin kahta erotuomaria.
Kaatuminen talvisodassa
Kivilinna kaatui luutnanttina talvisodassa Karjalankannaksella Johanneksen Kinnassaaressa.
Merkitys ja tunnustukset
Kivilinna oli suomalaisen jääkiekkoilun uranuurtajia. Pelaamisen lisäksi hän toimi monissa tehtävissä liiton hallituksessa. Kivilinna levitti lajia ympäri Suomea, ja hänen tavoitteenaan oli nostaa jääkiekko pois muiden lajien varjosta ja sen pelaajien keskittyvän täysipainoisesti lajiin heidän urheilu-uransa päälajina.
Jääkiekkoliitto on jakanut vuodesta 1973 Kivilinnan mukaan nimettyä muistopalkintoa, joka myönnetään seuralle, joka on pärjännyt parhaiten SM-liiga, Mestis, Naisten SM-sarja, A-, B- ja C-nuorten SM-liiga huomioon ottaen. Hänet on valittu myös ensimmäisten joukossa vuonna 1985 Suomen jääkiekkoleijonaksi.
Irjalan kartano
Irjalan kartano (ruots. Irjala gård) on entinen säteriratsutila Vihdissä, Uudellamaalla. Kartano muodostettiin vuonna 1621. Kartanon 1760-luvulla rakennettu päärakennus tuhoutui tulipalossa vuonna 1894.
Historia
Irjalan kartano perustetiin säteriksi vuonna 1621. Säteriratsutilaksi tila muodostettiin 1683. Tilan omistajat tunnetaan jo vuodesta 1539 asti, jolloin omistajana oli Lauri Heikinpoika. Heikinpojan suku aateloitiin nimellä Stålhane ja suku omisti tilan aina 1600-luvun loppuun asti. Muita merkittäviä omistajasukuja ovat olleet muun muassa Munck, Melin, von Haartman ja Hiidenheimo. Vuonna 1876 Irjalan kartano myytiin Kyrkstadin Höyrysahaosakeyhtiölle. Yhtiö hakkasi kartanon metsät ja myi tämän jälkeen kartanon eteenpäin.
Vuonna 1944 Irjalan kartano jaettiin Hiidenheimon suvun perillisten kesken kolmeksi tilaksi: Irjalaksi, Tömäjäksi ja Pölkkäksi.
Rakennukset
Kartanon pihapiirissä oli myös muun muassa 1800-luvun alussa valmistunut tilanhoitajan asunto, navetta, talli, vaunusuoja ja aittoja. Tilanhoitajan asuntoa käytettiin päärakennuksena tulipalon jälkeen, mutta se purettiin 1971. Navetta on tiilipilarirakenteinen ja hirsirunkoinen. Se on valmistunut 1910-luvun vaihteessa. Talli ja vaunusuoja ovat 1800-luvulta. Neljästä aitasta kaksi on pitkänurkkaisia aittoja, joiden lisäksi on vielä liha-aitta ja jauhoaitta.
Talouskeskukseen on myös kuulunut kolmas asuinrakennus, joka toimi terveyskylpylänä ja lasten kesäsiirtolana. Tämä 1800-luvulla valmistunut sanatorioksikin kutsuttu rakennus siirrettiin 1900-luvun vaihteessa muualle.
Strontiumperoksidi
Strontiumperoksidi (SrO2) on strontium- ja peroksidi-ionien muodostama epäorgaaninen ioniyhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää pyrotekniikassa ja antiseptisenä aineena.
Ominaisuudet
Huoneenlämpötilassa strontiumperoksidi on valkoista kiteistä ainetta. Yhdiste reagoi veden ja happojen kanssa muodostaen vetyperoksidia ja happea. Kidevedettömän yhdisteen lisäksi tunnetaan myös kidevedellinen oktahydraatti (SrO2·8H2O). Kidevesi poistuu rakenteesta kuumennettaessa. Strontiumperoksidi on muiden peroksidien tavoin vahva hapetin.
Valmistus ja käyttö
Strontiumperoksidia voidaan valmistaa kuumentamalla strontiumoksidia happi-ilmakehässä. Muita tapoja ovat strontiumoksidin ja vetyperoksidin välinen reaktio ja vetyperoksidin lisääminen strontiumsuolojen vesiliuoksiin, jolloin strontiumperoksidi saostuu. Strontiumperoksidia voidaan käyttää punaisen värin lähteenä pyrotekniikassa ja merkkiammuksissa. Sitä voidaan myös käyttää antiseptisenä aineena.
Inini
Inini oli Ranskan Guayanasta erotettu Ranskan siirtomaa vuosina 1930–1946. Vuosina 1951–1969 se oli erillinen arrondissementti.
thumb|125px|left|Ininillä oli myös omat postimerkkinsä. Maronin sivujoesta nimensä saanut territorio käsitti noin 70 000 neliökilometrin laajuisen sademetsävyöhykkeen Ranskan Guayanan sisäosassa. Sen ulkopuolelle jäi vain kapea rannikkovyöhyke. Alueen perustaminen vuonna 1930 liittyi siirtomaaviranomaisten pyrkimykseen hallinnoida ja hyödyntää sisämaata, joka oli aikaisemmin jätetty oman onnensa nojaan. Ininin hallinnon johtajana toimi Ranskan Guayanan kuvernööri, mutta alueella oli oma budjettinsa eikä se ollut Guayanan yleisneuvoston alainen. Alueen väestö oli hyvin kirjavaa käsittäen ranskalaisia, ulkomaalaisia, intiaaneja ja mustaihoisia maroneja. Vuonna 1931 Ininissä oli 3 510 ja vuonna 1946 5 024 asukasta. Sen hallinnollinen keskus oli Saint-Élie.
Guayanasta tuli vuonna 1946 Ranskan merentakainen departementti, mutta Inini säilytti siirtomaa-asemansa vuoteen 1951 asti. Alue oli erillinen arrondissementti vuoteen 1969, jolloin se jaettiin viideksi kunnaksi. Vuosina 1931–1946 Ininissä toimi erityinen vankileirihallinto indokiinalaisia vankeja varten. Ensimmäinen, vuonna 1931 saapunut 535 vangin kuljetus jäi Ranskan vasemmiston painostuksesta myös viimeiseksi. Vapautetut vangit palautettiin kotimaahansa vuosina 1954–1963. Alueen luonnonvaroista hyödynnettiin kultaa ja jalopuuta.
Historia
Siirtokunnan tarkoituksena oli kehittää erilleen Gayennean ympäröivästä rannikkoalueesta. Siirtomaa perustettiin virallisesti 6. kesäkuuta 1930, ja oli pääasiassa sotilaallisessa käytössä. Siirtomaata hallitsi Ranskan Guyanan kuvernööri. Vuonna 1930 alueella oli yhteensä seitsemän upseeria ja yhdeksän santarmia. Siirtomaan päätavoitteena oli kullankaivosyritysten ja viidakossa olevien kaivosten tie yhteyksien parantaminen. Vuonna 1931 työvoima koostui 535 vangista, jotka olivat kapinoineet Ranskan valtaa vastaan indokiinassa. Vankeja vartio Senegalilaiset tirailleureitat. Vuonna 1936 kuvernööri ilmoitti Pariisiin, että hanke oli onnistunut, ja sisäiset reitit voitaisiin avata kolonisaatiota varten. Vuonna 1937 vangit kapinoivat.
Vuonna 1941 amerikkalaiset joukot sijoitettiin Surinameen suojelemaan siirtomaata ja amerikkalaisten omistamaa teollisuutta. Vuonna 1942 Brasilia julisti sodan Saksaa vastaan. Tällöin Inini oli osana Vichy Ranskaa, ja oli täten natsi-Saksan liittolainen. Tämän johdosta Inini joutui nyt kahden vihamielisen valtion väliin, joten hallinon päätehtävä oli rajojensa suojelu 16. maaliskuuta 1943 asti, jonka jälkeen Inini asettui Vapaan Ranskan puolelle. 6. joulukuuta 1944 vankileirit hylättiin ja annamiitit palasivat normaaleihin vankiloihin.
Lopulta suunnitelma alueen sisäisten tie- ja rautatieyhteyksien kehittämisestä epäonnistui. Kolmen käytetyn vankilan rauniot näkyvät nykyäänkin. Vuonna 1944 Vapaan Ranskan johtajien kesken pidettiin Brazzavillen konferenssi, joka lupasi sodan jälkeen kaikille Ranskan siirtomaiden kansalaisille samat oikeudet kuin Ranskan kansalaisilla. Tämän toteuttamiseksi Ranskan Guayana muutettiin 19. maaliskuuta 1946 Ranskan departementiksi, mutta Ininiä ei liitetty siihen, koska sieltä puuttuivat peruspalvelut. 17. maaliskuuta alue hajotettiin kommuuniksi ja alistettiin säännölliseen demokraattiseen hallitukseen.
SVR (tiedustelupalvelu)
SVR on Venäjän ulkomaantiedustelupalvelu. SVR:n juuret ovat NKVD:n 20. joulukuuta 1920 perustetussa ulkomaanosastossa. Se tunnettiin sittemmin KGB:n ensimmäisenä direktoraattina erotuksena turvallisuuspoliisista. Nykyisen nimensä se sai vuonna 1991 Neuvostoliiton hajotessa.
SVR suorittaa ulkomaista tiedustelua, terrorismin vastaista toimintaa ja tietojen vaihtoa vieraiden tiedustelupalveluiden kanssa. Virasto vastaa myös tietojen analysoinnista. FSB:stä poiketen SVR ei toimi poliisitehtävissä.
Organisaatio
SVR on suoraan Venäjän presidentin alainen ministeriöön verrattavissa oleva virasto, jonka johtajalla on kenraalin sotilasarvo. SVR raportoi suoraan presidentille. Organisaatioon kuulunee esikuntadirektoraatti ja seitsemän varsinaista direktoraattia.
SVR:n kokonaisvahvuus on tuntematon, mutta Saksan hallituksen teettämän raportin mukaan sillä on arviolta 13 000 työntekijää. Järjestöä johti vuodesta 2007 vuoteen 2016 asti entinen Venäjän pääministeri Mihail Fradkov ja myös yksi hänen edeltäjistään, Jevgeni Primakov, on toiminut maan pääministerinä.
NextJet
Yhtiön lennot olivat pääosin Pohjoismaiden sisäisiä. Arlandan lentoasemalta yhtiö liikennöi ainakin Maarianhaminaan, Hagforsiin, Mora-Siljaniin, Svegiin, Torsbyhyn, Örebrohon ja Poriin. Lentoyhtiöllä oli myös lentoja Porista Helsinkiin ja Oulusta Tromssaan Luulajan kautta.
Lentoyhtiö operoi myös tilauslentoja Cessna 560XL-mallin liikesuihkukoneella. Yhtiö käytti myös Golden Airin vanhaa Saab 340A-mallin potkurimatkustajakonetta, johon mahtuu 33 matkustajaa. Yhtiön IATA-lentoyhtiökoodi oli 2N, ja yhtiö jakoi sen ukrainalaisen Южмашавиа / Yuzhmashair-lentoyhtiön kanssa. Yksi NextJetin omistajista oli ABBA-yhtyeen entinen solisti Björn Ulvaeus.
NextJet lensi myös Tampere-Pirkkalaan Brommasta ja operoi Air Ålandin lennot.
Huhtikuussa 2017 Porin kaupunginvaltuusto päätti myöntävänsä NextJetille 3,5 miljoonan euron tuen, jolla lentoyhtiö rahoittaa päivittäiset reittilennot Porista Helsinkiin ja Tukholmaan.
Konkurssi
16. toukokuuta 2018 NextJet tiedotti, että kello 14 Suomen aikaa kaikki lennot perutaan. Yhtiö hakeutui samalla hetkellä konkurssiin.
Ivalo (nimi)
Ivalo tai Ivalu on grönlantilainen ja tanskalainen naisen etunimi. Grönlannissa se on yksi kymmenestä suosituimmasta nimestä, mutta Suomessa se on varsin harvinainen: Väestörekisterikeskuksen tietojen mukaan nimi Ivalo on annettu vuoden 2019 elokuuhun mennessä seitsemälle miehelle ja vain kuudelle naiselle. Tanskassa nimen sai 53 tyttöä vuonna 2010.
Megalosaurus
Megalosaurus (nimen merkitys ”suuri lisko”) on ensimmäinen nimetty dinosaurussuku, jonka ainoa laji on Megalosaurus bucklandii. Siitä on löydetty hyvin vähän fossiileja, joista tunnetuin lienee sen leukaluu. Megalosauruksella oli pituutta yhdeksän metriä ja painoa noin tonni.
Sillä oli luultavasti kolme kynnellistä sormea, mutta asiasta ei ole täyttä varmuutta,nimittäin megalosaurus oli hyvin varhainen teropodi, ja kuten esim. ceratosauruksella, sillä saattoi olla neljä kynnelistä sormea. Lisäksi sillä oli kolme kynnellistä varvasta ja erittäin terävät hampaat, joten se oli valmis hyökkäämään isojenkin kasvinsyöjädinosauruksen kimppuun. Megalosauruksen luokittelusta ei ole varmuutta fossiilien vajaavaisuuden vuoksi. Jotkut tutkijat luokittelevat sen lähemmäs Podokesauridae-heimoa, toiset taas Ceratosauridae-heimoon, jotkut Spinosauridae-heimoon.
Historia
Megalosauruksen ensimmäiset fossiilit löydettiin jo 1700-luvulla Englannista. Myöhemmin, 1820-luvulla siitä löydettiin vähän lisääkin fossiileja. Pian tätä hirmuliskoa alettiin kuvitella nelijalkaiseksi, matalaksi ja raskaaksi pedoksi. Itse asiassa sen nimeäjä William Buckland ja muut ajattelivat Megalosauruksen vain ylisuureksi liskoksi. Tosiasiassa Megalosaurus oli nopea, kahdella jalalla liikkuva peto. Mutta ajatus siitä, että pelottava peto olisi joskus kävellyt Englannin maaseudulla, varmasti kauhistutti asiasta kuulleita. Megalosaurus eli jurakaudella 170–150 miljoonaa vuotta sitten.
Remona Burchell
Burchell sijoittui 2018 Birminghamin sisäratojen MM-kilpailuissa 60 metrillä kahdeksanneksi. Vuodelle 2021 siirretyissä Tokion olympialaisisa hän juoksi alkuerissä Jamaikan 4 × 100 metrin viestijoukkueessa, joka loppukilpailussa voitti toisella kokoonpanolla kultaa. Eugenen MM-kilpailuissa 2022 hän juoksi niin ikään alkuerissä Jamaikan pikaviestijoukkueessa, joka tällä kertaa saavutti loppukilpailussa hopeaa. 200 metrillä hän karsiutui välierissä. Saman vuoden Birminghamin Kansainyhteisön kisoissa hän juoksi kolmannen osuuden Jamaikan pronssijoukkueessa 4 × 100 metrin viestissä.
Burchellin ennätys 100 metrillä on 11,03 {Jacksonville 2014), 200 metrillä 23,40 (Kingston 2021) ja sisäradoilla 60 metrillä 7,08 (Lexington 2015).
Luettelo Akseli Gallen-Kallelan Malmin-ajan taideteoksista
Luettelo Akseli Gallen-Kallelan Malmin-ajan taideteoksista sisältää Akseli Gallen-Kallelan vuosina 1890–1892 toteuttamia taideteoksia. Niistä monet on maalattu Helsingin Malmilla. Taiteilija avioitui toukokuussa vuonna 1890, teki häämatkan Kainuuseen ja Vienan Karjalaan, asui perheen ensimmäisessä kodissa Malmilla, oleskeli kesää Visuvedellä, matkusti Pariisiin ja Kuusamon Paanajärvelle. Luettelo auttaa hahmottamaan aikakauden tunnettujen teosten kuten Aino-taru n (1891) ja Madonna n (1891) syntytaustaa.
Natalie Talmadge
Natalie Talmadge (29. huhtikuuta 1896 New York City, New York – 19. kesäkuuta 1969 Santa Monica, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen mykkäelokuvakauden tilapäinen elokuvanäyttelijä, joka nykyään tunnetaan parhaiten Norma Talmadgen ja Constance Talmadgen sisarena. Hänet tunnetaan myös avioliitostaan Buster Keatonin kanssa. Lyhyen elokuvauransa aikana hän teki ainoastaan yhdeksän elokuvaa, joista huomattavampia ovat Suvaitsemattomuus (1916) ja Ruutia, räminää ja rakkautta (1923).
Varhaiset vuodet
Natalie Talmadge syntyi New Yorkin Brooklynissä 29. huhtikuuta vuonna 1896. Hän oli vanhempiensa Frederick ”Fred” (1868–1925) ja Margaret ”Peg” Talmadgen (omaa sukua Jose, 1864–1933) keskimmäinen tytär. Nataliella oli kaksi sisarta: Norma (1894–1957) ja Constance (1898–1973). Hänen isänsä oli työtön alkoholisti ja hänen äitinsä työskenteli erilaisissa ammateissa. Talmadgen perhettä varjosti köyhyys, ja hänen isänsä hylkäsi perheen joulupäivänä vuonna 1900. Hän kävi Flatbushissa Erasmus Hall High Schoolia.
Ura
thumb|left|Natalie Talmadge vuonna 1920 Talmadge teki ensiesiintymisensä D. W. Griffithin ohjaamassa spektaakkelielokuvassa Suvaitsemattomuus (1916). Tämän jälkeen hän teki muutamia sivurooleja sisariensa elokuviin, joita olivat Norman The Isle of Conquest (1919) ja Rakkautta tai vihaa (1921) sekä Constancen Rakkauden erikoistuntija (1921).
Vuonna 1918 Talmadge kirjoitti Keatonin ja Roscoe ”Fatty” Arbucklen lyhytelokuvan Out West käsikirjoituksen. Hän työskenteli tällöin myös Arbucklen ja sisariensa sihteerinä. Hän teki viimeisen roolityönsä aviomiehensä elokuvassa Ruutia, räminää ja rakkautta (1923). Hän päätti lyhyen elokuvauransa yhdeksän elokuvan jälkeen ja alkoi keskittyä perhe-elämäänsä.
Peg-äiti kirjoitti tyttäristään kirjan, The Talmadge Sisters, joka julkaistiin vuonna 1924. Vuonna 1927 sisaret avasivat Kalifornian San Diegoon Talmadge Parkin, joka tunnetaan nykyisin nimellä Talmadge District.
Yksityiselämä
Talmadge avioitui koomikko Buster Keatonin (1895–1966) kanssa 31. toukokuuta vuonna 1921. He pitivät siviiliseremonian Keatonin agnostisismin takia, vaikka Talmadge oli katolinen. Heidän esikoispoikansa Buster Keaton Junior syntyi Los Angelesissa 2. kesäkuuta 1922, ja hänet kastettiin Joseph Talmadge Keatoniksi. Esikoispoika esiintyi jo vuoden vanhana vanhempiensa kanssa elokuvassa Ruutia, räminää ja rakkautta, jossa hänen roolinaan oli Willie McKay. Talmadgen ja Keatonin toinen poika Robert ”Bob” Talmadge Keaton syntyi Los Angelesissa 3. helmikuuta 1924. thumb|right|Keaton ja Talmadge hääpäivänään 31. toukokuuta vuonna 1921 Toisen lapsen syntymän jälkeen Talmadgen ja Keatonin avioliitto alkoi rakoilla. Talmadge epäili aviomiehensä tapailevan muita naisia häneltä salaa, ja tilannetta pahensivat Keatonin työongelmat ja hänen kasvava alkoholisminsa. Heidän 11-vuotinen avioliittonsa kariutui lopulta, ja paljon julkisuutta saanut katkera avioero myönnettiin 25. heinäkuuta vuonna 1932. Talmadge vei avioeron yhteydessä Keatonin omaisuuden, myi heidän Italian Villa -kartanonsa vuonna 1933 ja kielsi Keatonia tapaamasta lapsiaan. Avioeron jälkeen Talmadge vaihtoi lapsiensa sukunimen Keatonista Talmadgeen ja oli tehnyt lapsilleen hyvin selväksi, että heidän sukunimensä on Talmadge eikä Keaton. Tämä oli vaikeaa etenkin 10-vuotiaalle Josephille, joka oli tottunut syntymäsukunimeensä. Myöhemmin Keaton korjasi välinsä Josephiin ja Robertiin. Keaton avioitui uudestaan avioeron jälkeen mutta Talmadge ei.
Avioeronsa jälkeen Talmadgella oli rakkaussuhde näyttelijä Larry Kentin (1900–1967) kanssa. Constance oli ostanut hänelle talon, jossa hän asui Kentin kanssa yhdessä. Heidän rakkaussuhteensa jäi kuitenkin lyhyeksi.
Ajan kuluessa Talmadgesta tuli yksinäinen, mikä johti alkoholismiin. Hän joi päivittäin runsaasti viskiä, ja lisäksi hän oli ketjupolttaja. Hän ei koskaan päästänyt irti vihastaan entistä aviopuolisoaan Keatonia kohtaan. Keatonin nimeä ei saanut koskaan mainita hänen läsnä ollessaan, mistä tuli perheen keskuudessa myöhemmin vitsi. Hänen lastenlapsensa usein tahallaan raivostuttivat isoäitinsä mainitsemalla Keatonin nimen pelkästään huvittaakseen itseään. Viimeisinä vuosinaan hän kärsi heikosta terveydestä.
Kuolema
Natalie Talmadge kuoli alkoholismista kehittyneeseen sydänhalvaukseen 73-vuotiaana Kalifornian Santa Monicassa sijaitsevassa sairaalassa torstaiyönä 19. kesäkuuta vuonna 1969. Hänet haudattiin Los Angelesissa sijaitsevalle Hollywood Forever -hautausmaalle Abbey of the Psalms -nimisen mausoleumin Shrine of Eternal Love -pyhäkköön. Pyhäkössä sijaitsee Talmadgen perheen oma yksityishuone Talmadge Family Room, jonne on haudattu myös sisaret Norma ja Constance, vanhemmat Fred ja Peg sekä Norman aviopuoliso Carvel James ja Constancen aviopuoliso Walter Giblin. Kun Talmadgen lapset Joseph ja Robert ”Bob” aikanaan kuolivat, heidät haudattiin muualle. Joseph kuoli 84-vuotiaana Kalifornian Santa Ynezissä 14. helmikuuta vuonna 2007 ja Robert 85-vuotiaana Kalifornian Del Marissa 19. heinäkuuta vuonna 2009.
Elis Andersson
Elis Albin Andersson (26. lokakuuta 1904 Eckerö – 31. joulukuuta 1983 Eckerö) oli ahvenanmaalainen poliitikko ja edusti RKP:tä Suomen eduskunnassa vuosina 1959–1966.
Andersson syntyi Eckerössä, Ahvenanmaalla ja kävi viisi luokkaa oppikoulua. Hänen vanhempansa olivat maanviljelijä August Albin Andersson ja Alma Sirena Mattsson. Hänen aviopuolisonsa oli vuodesta 1933 Elin Zenaide Ulenius.
Andersson toimi muun muassa bussikuskina ja hoiti Ålandsbankenin sivukonttoria Eckerössä. Hän oli myös maanviljelijä ja Eckerön kunnanvaltuuston puheenjohtaja.
Anderssonin ura eduskunnassa alkoi 1959. Hän oli presidentin valitsijamiehenä 1962. Andersson kuoli Eckerössä uudenvuodenaattona 1983.
Tekninen tarkkailu
Teknisellä tarkkailulla tarkoitetaan viranomaisen esitutkinnassa käyttämää pakkokeinoa tai pakkokeinoja, joissa käytetään teknistä apuvälinettä tiedon saantiin. Tekninen tarkkailu jaetaan kolmeen eri seurannan muotoon, joista jokaisen käytölle on laissa erilaiset vaatimukset. Tekninen tarkkailu jaetaan kuunteluun, katseluun, seurantaan sekä laitetarkkailuun. Nämä kuuluvat salaisiin pakkokeinoihin.
Teknistä kuuntelua ja laitetarkkailua pidetään näistä neljästä pakkokeinosta järeimpänä ja sitä saa käyttää vain jos epäillystä rikoksesta säädetty ankarin rangaistus on vähintään neljä vuotta vankeutta. Tekninen kuuntelu on eri pakkokeino kuin toiset viestinnän seurantaan keskittyvät, telekuuntelu tai televalvonta, ja niiden käytölle on erilaiset vaatimukset.
Katselua ja seurantaa sen sijaan saa käyttää myös huomattavasti pienemmissäkin rikoksissa, joissa epäillystä rikoksesta säädetty ankarin rangaistus on enemmän kuin kuusi kuukautta vankeutta.
1.1.2014 voimaan tulleella pakkokeinolailla teknisen tarkkailun pakkokeinoihin lisättiin neljäs pakkokeino, Tekninen laitetarkkailu. Tällä tarkoitetaan, että poliisi saa tietyin edellytyksin murtautua kansalaisen tietokoneelle tai vastaavalle laitteelle ja hankkia tietoja salaa. Teknisestä laitetarkkailusta on säädetty erityisesti pakkokeinolain 10. luvun 23. ja 24. pykälissä.
Teknisen tarkkailun määritelmät
Teknisellä tarkkailulla tarkoitetaan siis tarkemmin sanottuna:
Teknisen kuuntelun edellytykset
Kun on syytä epäillä jotakuta rikoksen esitutkintaa toimittava viranomainen saa kohdistaa epäiltyyn teknistä kuuntelua, jos kuuntelulla saatavilla tiedoilla voidaan olettaa olevan erittäin tärkeä merkitys rikoksen selvittämiselle.
Veropalkkalaitos
Veropalkkalaitos eli määräjakoislaitos oli Ruotsissa ja Suomessa 1680-luvulta alkaen käytetty ruotujakolaitokseen liittyvä järjestelmä, jonka mukaan kunkin tilan verot oli ennalta määritelty tietyn viranhaltijan palkan maksamiseen. Veropalkkalaiset olivat erityisesti upseereja.
Tekninen tarkkailu
Teknisen katselun edellytykset
Kun on syytä epäillä jotakuta rikoksesta, josta säädetty ankarin rangaistus on enemmän kuin kuusi kuukautta vankeutta, epäiltyyn tai tiettyyn paikkaan, jossa hänen voidaan olettaa oleskelevan, saadaan kohdistaa teknistä katselua, jos katselulla saatavilla tiedoilla voidaan olettaa olevan erittäin tärkeä merkitys rikoksen selvittämiselle.
Veropalkkalaitos
Jo 1600-luvun alkupuolella Kustaa II Adolfin aikana oli sotaväen palkkausta vähitellen siirretty veropalkkapohjalle. Se idea periytyi Kustaa Vaasan ajalta, mutta vakavammin sitä oli yritetty toteuttaa Kaarle IX:n vuonna 1602 annetusta palkka-asetuksesta alkaen. Kustaa II Adolfin perusajatus oli, että komppanianpäällikölle osoitettiin erityisessä sotilasmaakirjassa talonpoikaistalot, joiden veroista hän sai palkkansa. Tätä veropalkkalaitosta kutsutaan vanhemmaksi jakolaitokseksi erotuksena 1600-luvun lopun ruotujakolaitokselle. Palkkatiloja oli kylläkin useammanlaisia ja terminologia hieman horjuvaa.
Waterbury
Waterbury on kaupunki Yhdysvaltain itärannikolla sijaitsevassa Connecticutin osavaltiossa. Kaupungissa asui 110 366 ihmistä vuonna 2010. Waterbury on väkiluvultaan New Havenin piirikunnan toiseksi suurin kaupunki.
Veropalkkalaitos
Sotilaspalkkatila oli yleisnimitys kaikille sotaväen palkkaukseen osoitetuille tiloille. Osa niistä oli vapaatiloja, joita ratsuväessä joskus kutsuttiin nimellä ratsutila. Kun upseeri tai ratsukon varustava talonpoika omisti tilan, sen verovapaus oli korvauksena ratsukon pidosta. Jos taas kyseessä oli muu talonpoikaistila, siitä kannetut verot osoitettiin upseerin ratsun varustamiskorvaukseksi. Jalkaväessä taas vapaatilan veroilla maksettiin päällystön vuosipalkka. Ratsuväen upseereilla oli myös etuustiloja, joiden verot muodostivat ratsuväen upseerin vuosipalkan.
Tekninen tarkkailu
Teknisen katselun edellytykset
Jos tekninen katselu kohdistuu vankeinhoitolaitoksen huostassa olevaan rangaistusta rangaistuslaitoksessa suorittavaan, pakkolaitokseen eristettyyn tai tutkintavankiin, edellytetään kuitenkin, että epäily koskee rikosta, josta säädetty ankarin rangaistus on vähintään neljä vuotta vankeutta, taikka huumausainerikosta tai näiden rikosten rangaistavaa yritystä taikka terroristisessa tarkoituksessa tehtävän rikoksen valmistelua ja että katselulla saatavilla tiedoilla voidaan olettaa olevan erittäin tärkeä merkitys rikoksen selvittämiselle.
Waterbury
Väestö
Kaupungin asukkaista 38,5 prosenttia on valkoisia, 37,2 prosenttia latinalaisamerikkalaisia ja 17,9 prosenttia mustia. 92,2 prosenttia asukkaista on Yhdysvaltain kansalaisia. Kaupungin väestön keski-ikä on 34,7 vuotta.
Tekninen tarkkailu
Teknisen katselun edellytykset
Teknistä katselua saa kohdistaa epäiltyyn vain hänen ollessaan vakituiseen asumiseen tarkoitetun tilan ulkopuolella. Teknistä katselua saa lisäksi kohdistaa epäiltyyn, joka suorittaa rangaistusta rangaistuslaitoksessa taikka on pakkolaitokseen eristetty tai tutkintavanki, hänen ollessaan sellissään tai vankien käytössä olevissa laitoksen muissa tiloissa.
Esitutkintaa toimittavalla virkamiehellä on oikeus sijoittaa katselulaite katselun kohteena oleviin tiloihin, jos katselun suorittaminen sitä edellyttää. Virkamiehellä on tällöin oikeus laitteen asentamiseksi ja pois ottamiseksi salaa mennä edellä mainittuihin tiloihin.
Teknisen seurannan edellytykset
Kun on syytä epäillä jotakuta rikoksesta, josta säädetty ankarin rangaistus on enemmän kuin kuusi kuukautta vankeutta, hänen käyttämäänsä kulkuneuvoon tai rikoksen kohteena olevaan tavaraerään saadaan rikoksen selvittämiseksi kohdistaa teknistä seurantaa.
Esitutkintaa toimittavalla virkamiehellä on oikeus sijoittaa seurantalaite seurattavan kulkuneuvon sisälle, jos seurannan suorittaminen sitä edellyttää. Virkamiehellä on tällöin oikeus laitteen asentamiseksi ja pois ottamiseksi salaa mennä kulkuneuvon sisälle.
Teknisen laitetarkkailun edellytykset
Teknisellä laitetarkkailulla tarkoitetaan tietokoneen tai muun vastaavan teknisen laitteen taikka sen ohjelmiston toiminnan, sisältämien tietojen tai yksilöintitietojen muuta kuin yksinomaan aistinvaraista tarkkailua, tallentamista tai muuta käsittelyä rikoksen selvittämiselle merkityksellisen seikan tutkimiseksi.
Teknisellä laitetarkkailulla ei saa hankkia tietoa viestin sisällöstä eikä televalvonnan edellytyksien alaan tarkoitetuista tunnistamistiedoista.
Esitutkintaviranomainen saa kohdistaa teknistä laitetarkkailua rikoksesta epäillyn todennäköisesti käyttämään tietokoneeseen tai muuhun vastaavaan tekniseen laitteeseen taikka sen ohjelmistoon, kun tätä on syytä epäillä Teknisen kuuntelun edellytyksissä tarkoitetusta rikoksesta, jotka ovat
Tuomioistuin päättää teknisestä laitetarkkailusta pidättämiseen oikeutetun virkamiehen vaatimuksesta. Jos asia ei siedä viivytystä, pidättämiseen oikeutettu virkamies saa päättää teknisestä laitetarkkailusta siihen asti, kunnes tuomioistuin on ratkaissut luvan myöntämistä koskevan vaatimuksen. Asia on saatettava tuomioistuimen ratkaistavaksi heti, kun se on mahdollista, kuitenkin viimeistään 24 tunnin kuluttua pakkokeinon käytön aloittamisesta.
Pratunam
thumb|Baiyoke Tower II on Pratunamin maamerkki ja Thaimaan toiseksi korkein rakennus.
Pratunam on kortteli Ratchathewin kaupunginosassa Bangkokissa Thaimaassa, jonne ovat keskittyneet kaupungin suurimmat vaatemarkkinat. Pratunam tarkoittaa kanavan sulkuporttia.