cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Rouva Presidentti (elokuva)
Rouva Presidentti on presidentti Tarja Halosen arjesta kertova dokumenttielokuva, jonka ensi-ilta oli 30. maaliskuuta 2012. Elokuvassa seurataan Halosen elämää lähes puolentoista vuoden ajan. Rouva Presidentti -dokumenttielokuvan tuottivat Helsinki-filmi ja Funny-Films.
Elokuva seuraa Halosen toimintaa ja työtä esimerkiksi YK:ssa, valtiopäivien avajaisissa, kesällä Naantalin Kultarannassa, valtiovierailuilla Venäjällä sekä Etelä-Afrikassa ja Namibiassa kuten myös maakuntamatkoilla vaikkapa Forssassa.
Arvioita
Elokuva sai sekä Helsingin Sanomien että Hufvudstadsbladetin arviossa neljä tähteä. Nähtyään dokumentin kutsuvierasensi-illassa ensi kertaa kokonaan presidentti Halonen itse kommentoi elokuvaa: "Hauska elokuva. Valitettavasti tunnistin itseni siitä."
Carl von Heideken
Carl Gustaf von Heideken (13. huhtikuuta 1856 Pori – 13. tammikuuta 1914 Turku) oli suomalainen lääkäri ja Turussa 1890–1995 toimineen Heidekenin synnytyslaitoksen perustaja.
Von Heidekenin vanhemmat olivat arkkitehti Carl Johan Fredrik von Heideken ja Gustava Sofia Järnefelt. Hän pääsi ylioppilaaksi Turun ruotsalaisesta lyseosta 1875 ja hän valmistui Helsingin yliopistosta filosofian kandidaatiksi 1880, filosofian maisteriksi 1882, lääketieteen kandidaatiksi 1882, lääketieteen lisensiaatiksi 1887 ja lääketieteen ja kirurgian tohtoriksi 1889. Von Heidekenin tohtorinväitöskirja  Om ålderns inflytande på hafvandeskap, förlossning och barnsäng hos förstfödersko tarkasteli ensisynnyttäjien iän vaikutusta raskauteen, synnytykseen ja lapsivuodeaikaan.
Von Heideken toimi yksityislääkärinä Turussa vuodesta 1887 alkaen. Vuonna 1890 hän avasi Turussa 15-paikkaisen synnytyslaitoksen. Synnytyslaitoksen puinen päärakennus tuhoutui tulipalossa lokakuussa 1898 mutta von Heideken rakennutti tilalle uuden suuremman 29-paikkaisen kivisen sairaalarakennuksen joka valmistui vuonna 1900. Von Heidekenin kuoltua vuonna 1914 hänen leskensä myi synnytyslaitoksen Turun kaupungille ja synnytyslaitos toimi kunnallisena aina vuoteen 1995 saakka jolloin synnytykset siirrettiin TYKS:iin. Nykyisin entisen synnytyslaitoksen talossa toimii Perhetalo Heideken. Von Heideken oli myös Turun kaupunginvaltuuston jäsenenä ja puheenjohtajana useiden vuosien ajan.
Von Heideken oli naimisissa vuodesta 1887 Ida Rosenlewin kanssa.
Skoolaaminen
thumb|200px|Juhlijat kilistelevät lasejaan. Skoolaaminen tarkoittaa juomalasien yhteen kilistelyä tai kalauttamista. Sitä tehdään usein jonkin asian juhlistamiseksi, ja se suoritetaan yleensä maljan kohottamisen yhteydessä. Tapa tunnetaan jo viikinkien ajoilta. Sen suomenkielinen nimitys tulee ruotsin kielen sanasta skål, joka tarkoittaa maljaa tai kulhoa.
Skoolaaminen suoritetaan yleensä juhlan alussa, kun lasit ovat täynnä kuohuviiniä tai muuta juhlavaa alkoholijuomaa. Juhlissa skoolaaminen on hillittyä, mutta epämuodollisessa tilanteessa, esimerkiksi olutravintolassa, kolpakoita voidaan kalauttaa yhteen railakkaastikin.
Skoolaamisen yhteydessä huudahdetaan usein tietty sana. Yleisimpiä huudahduksia eri maissa ovat:
Aiheesta muualla
Prosit
Brasilia kesäolympialaisissa 1952
Brasilia osallistui Helsingin kesäolympialaisiin 1952 97 urheilijan joukkueella.
Marcelo Gallardo
Marcelo Daniel Gallardo (s. 18. tammikuuta 1976 Merlo, Argentiina) on argentiinalainen entinen jalkapalloilija, pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja. Peliuransa päätyttyä Gallardo on toiminut valmentajana.
Gallardo pelasi pääsarjatasolla argentiinalaisessa River Platessa, ranskalaisissa Monacossa ja PSG:ssä, yhdysvaltalaisessa D.C. Unitedissa ja uruguaylaisessa Nacionalissa. Suurimman osan urastaan hän pelasi River Platessa, jota hän edusti 13:na kautena ja jossa hän voitti viisi mestaruutta. Mestaruuden Gallardo voitti myös Ranskassa (Monaco 1999–2000) ja Uruguayssa (Nacional 2010–2011).
Argentiinan A-maajoukkueessa Gallardo pelasi 44 ottelua ja teki 13 maalia vuosina 1994–2003. Hän oli mukana MM-kisoissa 1998, missä hän pelasi yhdessä ottelussa avauskokoonpanossa ja tuli kahdesti vaihdosta kentälle, ja 2002, jolloin hän ei päässyt lainkaan pelaamaan. Gallardo oli myös saavuttamassa olympiahopeaa Atlantassa 1996.
Donna Fraser
Donna Karen Fraser (s. 7. marraskuuta 1972 Croydon, Lontoo) on brittiläinen pikajuoksija.
Fraser karsiutui Pariisin sisäratojen MM-kisoissa 1997 200 metrin juoksussa välierissä ajalla 23,86. Samana vuonna Ateenan ulkoratojen MM-kisoissa hän karsiutui 400 metrin juoksussa toisissa alkuerissä ajalla 51,11. Vuonna 1998 Fraser sijoittui kolmanneksi Kansainyhteisön kisoissa ja oli voittamassa EM-pronssia 4 x 400 metrin viestijuoksussa Budapestin EM-kisoissa. Sevillan MM-kisoissa 1999 hän karsiutui 400 metrin toisissa alkuerissä. Sydneyn olympialaisissa 2000 hän oli neljäs 400 metrillä ajalla 49,79.
Fraser karsiutui Edmontonin MM-kisoissa välierissä, samoin Ateenan olympialaisissa 2004. Vuonna 2005 hän voitti Euroopan cupin ykkösliigan ja oli mukana voittamassa EM-pronssia Madridin sisäratojen EM-kisoissa pitkässä viestissä. Samana vuonna Helsingin MM-kilpailuissa hän karsiutui henkilökohtaisessa kilpailussa välierissä, mutta oli mukana voittamassa viestipronssia. Hän voitti viestipronssia myös Osakan MM-kilpailuissa 2007. Torinon sisäratojen EM-kisoissa 2009 hän voitti viestihopeaa ja sijoittui kuudenneksi henkilökohtaisessa kilpailussa.
Linus (kuu)
Linus on nimetty Linoksen, muusa Kalliopen pojan, mukaan.
Reino Sirén
Vaikka Reino Sirén ei saavuttanut SM-kultaa, hän kamppaili sotien jälkeen parhaimmillaan Suomen nopeimman miehen tittelistä. Tampereen Yrityksen pikajuoksija pääsi radalle kuudessa maaottelussa ollen voittoisa Norjaa vastaan 100 metrillä ja pikaviestissä Turussa 1950. Kalevan kisoissa hän juoksi 100 metrillä hopealle Esko Inkalan takana 1950 ja 200 metrillä kahdesti pronssille vuosina 1949 ja 1950. Työväen Urheiluliiton mestaruuksia hän keräsi seitsemän kappaletta vuosina 1948–1952.
Reino Sirénin 100 metrin ennätysaika 10,7 Tampereella 1949 sivusi Suomen ennätystä, mutta jäi virallisesti hyväksymättä myötätuuliepäilyjen vuoksi. Hänen oma ennätyksensä 200 metrillä oli 22,4.
Sirén työskenteli työnjohtajana Finlaysonin tehtaalla. Hänen läheinen ystävänsä oli nuori korjausmies Väinö Linna, joka aloitteli kirjallista uraansa.
Arvi Nummi
Arvi Pakarinen, kirjailijanimi Arvi Nummi (1895 – 1925) oli suomalaissyntyinen Neuvosto-Karjalaan siirtynyt kirjailija.
Polvijärven Martovaarassa syntynyt Pakarinen oli mukana työväenliikkeessä ja hän osallistui punaisten puolella Suomen sisällissotaan. Sodan jälkeen Pakarinen siirtyi Neuvosto-Karjalaan jossa hän toimi kirjallisissa ja opetustehtävissä. Pakarinen oli Uhtuan Työläis-Talonpoikais-opiston johtajana ja hän oli mukana perustamassa 1922 Karjalan kommuuni-lehden yhteyteen ensimmäistä suomenkielistä kirjallisuuskerhoa. Tämä kerho julkaisi suomenkielistä aikakauslehteä Nuori raataja. Pakarinen kirjoitti muun muassa kertomukset Perämies Iivanan matka Uhtualle, Kemiä alas ja Kiimasjärveltä Repolaan.
Myyrä
Myyrä voi tarkoittaa seuraavia asioita:
Michael Sprott
Sprott debytoi voittamalla avausottelunsa tyrmäyksellä vuonna 1996. Hänen valmentajanaan toimi Frank Brunoakin valmentanut Terry Lawless. Hän voitti uransa ensimmäiset 11 ottelua, joiden joukossa vanhan veteraaninyrkkeilijä Michael Murrayn ennen kohtaamistaan Harry Seniorin kanssa syyskuussa 1998 Etelä-Afrikan titteliottelussa.
Sprott sai ylleen niin sanotun journeymanin kyseenalaisen statuksen helmikuussa 2001 kohdattuaan Saksan jättiläisen Timo Hoffmanin, joka oli hävinnyt vain Vitali Klitschkolle ennen Sprottin kohtaamista. Sprott hävisi ottelun pistein. Joulukuussa 2001 Sprott matkusti Etelä-Afrikkaan kohtaamaan kovaiskuisen veteraanin Corrie Sandersin. Helmikuussa 2002 Keith Long joutui ulos Britannian mestaruusottelusta, ilmeisesti juuri Danny Williamsin ansiosta. Sprott ei halunnut jäädä tässä asiassa osattomaksi, vaan haastoi Williamsin. Sprottille kävi nolosti, sillä viiden erän jälkeen hän oli juossut itsensä loppuun, ja hän hävisi tyrmäyksellä seuraavassa erässä.
Williams-ottelun jälkeen Sprott otteli 8 helpompaa ottelua, joissa hän tyrmäsi kovaiskuisen Pele Reidin 7. erässä, entisen Britannian mestarin, Michael Holdenin neljännessä erässä, Mark Potterin kolmannessa erässä ja Colin Kennan ensimmäisessä erässä valmistautuessaan uuteen kohtaamiseen Williamsin kanssa, sillä hänellä oli kalavelkoja maksamatta "Brixton Bomberille". Syyskuussa 2003 Sprott kohtasi uudelleen Williamsin ja tyrmäsi tämän vaivattomasti.
Hermann Broch
Hermann Broch (1. marraskuuta 1886 Wien, Itävalta-Unkari — 30. toukokuuta 1951 New Haven, Connecticut, Yhdysvallat) oli itävaltalainen kirjailija, yksi saksankielisen modernismin keskeisistä edustajista.
Michael Sprott
Tammikuussa 2004 Williams ja Sprott kohtasivat kolmannen ja viimeisen kerran. Ottelu päättyi Sprotin voittoon pistein 115–114. Viiden kuukauden kuluttua Williams järkytti nyrkkeilymaailmaa tyrmäämällä paluun tehneen Mike Tysonin. Sprottin uralla tapahtui sen sijaan ikävä käänne hänen kohdatessaan kovaiskuisen Matt Skeltonin. Skelton pysäytti Sprottin 12 erän kamppailun jälkeen ja poistui kehästä voittajana.
Hermann Broch
Elämänvaiheet
Hermann Broch syntyi juutalaisen tehtailijan Josef Brochin (1852–1933) ja Johanna o.s. Schnabelin (1863–1942) perheeseen. Isänsä toiveiden mukaisesti hän opiskeli tekstiilitekniikkaa Wienissä ja Mühlhausenissa ja työskenteli isänsä kutomossa mutta harrasti omin päin kirjallisuutta. Hän kääntyi juutalaisuudesta katolisuuteen vuonna 1909 avioituessaan Franziska von Rothermann kanssa. Avioliitto päätyi eroon vuonna 1923.
Michael Sprott
Helmikuussa 2006 Sprott voitti pistein veteraani Antoine Palatiksen Skotlannissa, mutta WBO-eliminaattori Ruslan Chagaev otteli myöhemmin Sprottinin ulos kehästä yksipuolisessa 8 eräisessä kamppailussa.
Hermann Broch
Elämänvaiheet
Broch myi kutomon vuonna 1927 ja alkoi opiskella matematiikkaa, filosofiaa ja psykologiaa Wienin yliopistossa.
Michael Sprott
Saksan-matkansa jälkeen Sprott oli saanut seuraavan kerran yrittää kamppailla euroopanmestarin tittelistä. Titteliä piti hallussaan Sydneyn olympialaisten kultamitalisti Audley Harrison. He kohtasivat helmikuussa 2007. Harrison oli demolinisioinut Williamsia viimeisessä kamppailussaan, Sprott tuli nopeasti pois loossistaan ja tyrmäsi Harrisonin puhtaasti kolmannessa erässä vasemmalla koukulla.
Hermann Broch
Elämänvaiheet
Brochin ystäväpiiriin kuuluivat muiden muassa Karl Kraus, Robert Musil, Rainer Maria Rilke, Elias Canetti ja Franz Blei. Brochin varsinainen kirjallinen ura alkoi vasta noin 40 vuoden iässä. Hänen romaanitrilogiansa Unissakulkijat (Die Schlafwandler) ilmestyi vuosina 1930–1932. Romaaneissaan hän kuvaa arvojen ja persoonallisuuden hajoamista modernissa yhteiskunnassa.
Michael Sprott
Vuonna 2007 Sprott hävisi Matt Skeltonille 12 eräisessä kohtaamisessa. Ottelu oli todella tylsä pistevoitto Skeltonille. Sprott palasi kehään toukokuussa 2008. Ottelussa hän hävisi Taras Bidenkolle. Vuonna 2009 Sprott otteli entista WBO-liiton mestaria Lamon Brewsteriä vastaan. Sprott kärsi tappion kaikin tuomariäänin.
Hermann Broch
Elämänvaiheet
Kun Itävalta liitettiin natsi-Saksaan (Anschluss), Broch pidätettiin, mutta kansainvälisten vetoomusten jälkeen hänet vapautettiin ja hän sai muuttaa maasta – ensin Isoon-Britanniaan, sitten Yhdysvaltoihin. Vetoomuksen allekirjoittajiin kuului myös James Joyce. Kansallissosialistisessa Saksassa hänen tuotantonsa kiellettiin.
Michael Sprott
Sprottin sisko Ginette Sprott teki itsemurhan vuonna 2009.
Hermann Broch
Elämänvaiheet
Broch viimeisteli romaaninsa Der Tod des Vergil ('Vergiliuksen kuolema') maanpaossa, ja se julkaistiin englanninkielisenä käännöksenä sekä saksaksi vuonna 1945. Elias Canettin lailla hän ryhtyi valmistelemaan laajaa tutkielmaa joukkoilmiöistä, mutta käsikirjoitus jäi keskeneräiseksi, kun Broch kuoli Yhdysvalloissa vuonna 1951.
Brochin kootut teokset (10 nidettä) julkaistiin Sveitsissä vuosina 1952–1961 ja kriittinen editio (13 nidettä) Saksassa vuosina 1974–1981.
Teoksia
thumb|upright|Hermann Brochin muistomerkki [[Teesdorfissa.]]
Viola scorpiuroides
Viola scorpiuroides on monivuotinen orvokkilaji. Se on 10–30 senttimetrin korkuinen.
Viola scorpiuroides kukkii tammikuusta huhtikuun alkuun. Toisen lähteen mukaan maaliskuusta huhtikuuhun. Kukat ovat väriltään keltaisia, enintään senttimetrin kokoisia, ja niissä on kaksi mustaa pistettä kussakin kukassa.
Viola scorpiuroides kasvaa kivikkoisilla paikoilla meren läheisyydessä. Kasvi on alun perin kotoisin Pohjois-Afrikasta. Nykyisin kasvia tavataan Pohjois-Afrikan lisäksi Kreikalle kuuluvilla Antikytheran, Kytheran ja Kreetan saarilla, jotka sijaitsevat Välimeressä. Kreetalla kasvia tavataan saaren itä- ja länsiosassa, mutta ei keskiosassa.
Kidō butōden G Gundam
Tarina
Tulevaisuusvuosisadan (Future Century, F.C.) vuonna 60 13. Gundam-taistelu käynnistyy panoksena kaikkien siirtokuntavaltioiden herruus. Yksi osallistujista on päähahmo Domon Kasshu, joka taistelee muita ottelijoita vastaan koko maapallo areenanaan. Hänen todellinen päämääränsä on kuitenkin etsiä veljensä Kyōji Kasshu, joka petti kotimaansa Neo Japanin ja katosi kaapattuaan Ultimate Gundamin (Devil Gundam).
Viola scorpiuroides
Kasvi on suojeltu Kreikan presidentin asetuksella (67/1981). Lisäksi kasvi on luokiteltu harvinaiseksi Kreikan harvinaisten ja uhattujen kasvien punaisessa kirjassa (1995).
Kidō butōden G Gundam
Maailma
Tulevaisuuessa maapallon elinolosuhteet ovat ympäristön saastumisen vuoksi romahtaneet. Tämän vuoksi maailman valtiot pitävät maapallon ympärillä hallussaan avaruussiirtokuntia, joihin valtioiden hallinto on siirretty.
Ihmiskunnan hallitseva luokka on muuttanut asumaan siirtokuntiin, mutta köyhät, joilla ei ole varaa siirtyä asumaan avaruuteen, ovat edelleen jäljellä maanpinnalla. Tämän vuoksi siirtokunnat hallitsevat politiikkaa, taloutta ja armeijoita, käyttävät Gundam-taistelua tuhoamissodan korvikkeena ja elävät yltäkylläisyydessä, kun taas maapallolle jääneistä useimmat joutuvat sinnittelemään köyhyydessä kaupunkien suurissa slummeissa.
Yleistä
G Gundam oli ensimmäinen kolmesta ns. Heisei-Gundam-televisiosarjasta, joiden tuottamiseen Yoshiyuki Tomino ei osallistunut (vaikka edeltävä Kidō senshi V Gundam tehtiinkin Heisei-kaudella, ei sitä lueta Heisei-Gundamien joukkoon, sillä Tomino tuotti sen).
Kidō senshi V Gundamin jälkeen Tominolle tarjottiin sopimusta uuden Gundam-sarjan teosta, mutta tämä kieltäytyi. Uudeksi sarjaksi ehdotettiin mm. avaruusvuosisata-jatkumoon kuuluvaa, Marsiin sijoittuvaa ”Polka Gundamia”, mutta näistä suunnitelmista luovuttiin, ja projekti ajautui vaikeuksiin. V Gundamin aikaan pääsarjan ja samaan aikaan julkaistun SD Gundam -sarjan tuotteiden menekki oli ollut suurta ala-astelaisten keskuudessa, ja siksi uutelle sarjalle päätettiin antaa SD Gundamin piirteitä. Samaan aikaan Street Fighter II:n kaltaiset tappelupelit ja Dragon Ball Z olivat suosiossa, ja siksi Bandai pyysikin tuottajia tekemään ”Gundamin, mutta tappelugenreen kuuluvana”. Kuultuaan tästä Tomino – välttääkseen sponsorien sekaantumisen tuotantoon – totesi, että seuraavana vuorossa olis showpaini-Gundam. Tomino sanoi, ettei ”sellaiseen hölmöilyyn pysty kuin Imagawa”, ja niin Yasuhiro Imagawa valittiin sarjan ohjaajaksi.
G Gundam erosi aiemmista Gundameista selvästi sarjakuvamaisella taustatarinallaan, jossa maailman herruutta ei ratkaistu sodalla, vaan kunkin maan edustajien ohjaamien Gundamien välisellä taistelulla kamppailulajeja käyttäen. Hahmojen yksityiskohdista vastaamaan kiinnitettiin sarjakuvapiirtäjä Kazuhiko Shimamoto. Lisäksi Imagawa pyysi mecha-suunnittelija Kunio Ōkawaraa suunnittelemaan Time Bokan -jatkumon Yatterman-sarjan robottien kaltaisia koneita.
Koska G Gundam erosi niin merkittävästi aiemmista Gundameista, eivät sen oheistuotteet Katsumi Kawaguchin mukaan käyneet kaupaksi kolmeen kuukauteen sarjan aloituspäivästä lukien. Lopulta G Gundam onnistui kuitenkin odotusti saamaan paitsi uusia faneja ala-asteikäisten keskuudesta, myös houkuttelemaan sivuhahmoillaan, kuten Idän voittamattomalla, vanhoja Gundam-harrastajia sarjan pariin. Huolimatta myöhemmästä myynnin parantumisesta alkupuoliskon heikko menestys johti siihen, että vuoden lopulla G Gundam -tuotteiden yhteenlaskettu myynti ei juuri eronnut V Gundam -tuotteiden myyntituloksesta. G Gundam kuitenkin edisti myös SD Gundam -tuotteiden myyntiä, minkä seurauksena Gundam-tuotteiden kokonaismyynti kasvoi huomattavasti edellisvuoteen verrattuna. Tämän vuoksi sarjan maine on avaruusvuosisata-Gundam-sukupolven ja SD Gundam -sukupolven keskuudessa erilainen, ja se jakaa voimakkaasti mielipiteitä Gundam-fanien keskuudessa yleisestikin.
Kunio Ōkawaran mukaan ”Gundam Wing on olemassa koska G Gundam tehtiin, ja X:n ansiosta Seed ja 00 ovat olemassa.”
Sarja esiteltiin B-Club-lehdessä väliaikaisnimellä ”Kidō tōshi G Gundam”. Myös pääosarobotti Shining Gundam esiteltiin tuolloin nimellä Rising Gundam.
G Gundam myös hyklkäsi siihen asti Gundamien maskottina toimineen Haron, jonka paluu tapahtui vasta seitsemän vuotta myöhemmin Gundam Seedin myötä.
Vaikutteet
Kidō butōden G Gundamissa on nähtävissä paljon vaikutteita hongkongilaisista elokuvista, jotka ovat yksi ohjaaja Imagawan harrastuksista.
Lisäksi vaikutteita on otettu myös muualta:
Jaksoluettelo
Kolmena viikkona ennen varsinaisen sarjan alkua näytettiin ohjelmaa, jossa kerrattiin siihenastisten Gundam-sarjojen tapahtumia. Ohjelman tuottivat Michael Tomioka ja Shinji Uchiyama. Tämä johtui viivästyksistä itse sarjan tuotannossa.
Muu media
TV-sarjan lähetyksen aikoihin Kōdanshan julkaisemassa Comic Bom Bom -sarjakuvalehdessä julkaistiin Kōichi Tokitan sarjakuvaversiota, jonka juoni noudatteli liki täysin televisiosarjan tapahtumia. Tämä johtui siitä, että Comic Bom Bomin toimitus päätti, että edeltävästä V Gundamista poiketen G Gundamin tarina oli sellaisenaan ala-astelaistenkin ymmärrettävissä. Tämä arvio pitikin paikkansa, sillä G Gundam nousi Comic Bom Bomin kolmen kaikkien aikojen suosituimman sarjakuvan joukkoon. Lisäksi sarjakuva sai faninsa innostumaan myös animaatiosarjasta. Koska sarjakuvan pohjana käytettiin luonnosvaiheen jaksokäsikirjoituksia ja piirustusvaiheessa oli muitakin hankaluuksia, osa sarjakuvasta piirrettiin uudelleen sen Hong Kongin julkaisua varten, ja vuodesta 2005 Japanissa julkaistuissa pokkareissakin on käytettyä uusia piirustuksia.
Comic Bom Bomin rinnakkaisjulkaisu ”Deluxe Bom Bomissa” julkaistiin myös Toshiya Murakamin rinnakkaissarjaa ”Kidō butōden G Gundam gaiden – Shōryū densetsu”, jonka pääosassa oli Sai Saici.
Bandain julkaiseman pienoismallilehti B-Clubin joka numerossa oli erikoisartikkeli ”Gekkan Gundam Fight”, ja lisäksi sarjan ensilähetyskierroksen aikana siinä julkaistiin novelli ”Shōen no hate” sekä sarjan päättymisen jälkeen numeroissa 114 ja 115 sarjakuva ”Gundam Mask no chōsen”, jonka piirsi Masaaki Fujihara. Fujihara teki myös ”Fukushū no J Gundam” -sarjakuvan, joka julkaistiin MediaWorksin ”G Gundam Handbookissa”. Kummatkin Fujiharan sarjat käsittelevät sivutarinamaisesti sellaisia Domonin otteluita, joita ei näytetty televisiosarjassa. Sarjakuvien tapahtumat keskittyvät Neo Dodon lentävään valtakuntaan.
TV-sarjan ollessa vielä kesken Bandai julkaisi 27.12.1994 Super Famicomille G Gundam -tappelupelin. Pelin teki Pandora Box. Koska peli julkaistiin sarjan ollessa vielä kesken ja sen robottien yksityiskohdat erosivat paikoin sarjan Gundameista, on nähtävissä, että peliä tehdessä oli käytetty luonnosvaiheen Gundameja eikä lopullisia versioita. Lisäksi, vaikka pelissä oli Rising Gundam, joka siinä vaiheessa oli vasta julkistettu lehdissä mutta jota vielä ei oltu nähty itse sarjassa, ei se sisältänyt Nobell Gundamia, joka oli esiintynyt sarjassa jo kuukautta ennen pelin julkaisua. Myös Devil Gundamin ulkomuoto oli vain peliä varten suunniteltu. Osa ensimmäistä kertaa pelissä esiintyneistä erikoisliikkeiden nimistä on sittemmin omaksuttu osaksi Gundam-kaanonia itse televisiosarjassa ja myöhemmissä peleissä.
Sarjan päättymisen jälkeen Kadokawa shoten julkaisi Yoshitake Suzukin (Fuynori Gobu) romaaniversioinnin. Aivan kuten siihen astisetkin Kidō senshi Gundam -romaanit, Kidō butōden G Gundam -romaani käytti televisiosarjaa pohjana maailmalleen, mutta samalla kuvasi omanlaisensa, sarjaa vakavamman maailman. Romaanin kohdeyleisökin oli animaatiosarjan katsojakuntaa vanhempi.
Lisäksi suunniteltiin pienoismallisarja Kidō butōgaiden Gundam Fight 7th, johon tv-sarjan henkilöstö suunnitteli hahmot ja Gundamit. Pienoismallien lisäksi tehtiin aiheesta myös sarjakuva. Alun perin Kazuhiko Shimamoton piti vastata sarjasta, mutta tämän kiireiden vuoksi työ annettiin avustajana toimineelle Kitarō Ototoille. Tämäkään ei tosin ratkaissut aikatauluongelmia. Koska projekti julkistettiin vain neljästi vuodessa ilmestyvässä ”Comic Bom Bom zōkangōssa" eikä se muutenkaan saanut juurikaan medianäkyvyyttä, jäi sen suosio vähäiseksi, ja lopulta pienoismallien julkaisu peruutettiin kokonaan. Suunnitelman perinnöksi jäi kuitenkin Ototoin kirjoittama kaksiosainen novelli "Kidō butōden G Gundam – The Next Generation”, joka kuvaa 14. Neo Japanin Gundam Fight -karsintaotteluita.
Oheistuotteet
Erilaisia G Gundam -tuotteita julkaistiin myyntiin suuret määrät paitsi sarjan esityksen aikana, myös sen jälkeen. Erityisesti huomionarvoisia ovat liki kaikki finaaleissa esiintyneet mobile fighterit käsittänyt MS in Action!! -toimintafiguurisarja, johon kuului myös varsin poikkeuksellisia malleja. Tämä johtui halusta suunnata tuote Yhdysvaltain, jossa sarjaa juuri esitettiin, markkinoille.
Lisäksi Master Grade Series -pienoismallisarjassa julkaistiin useita sarjan mobile fightereita.
Haamu ja Hassun Pekka
Haamu ja Hassun Pekka on vuonna 1980 ilmestynyt suomalainen lastenkirja, jonka on kirjoittanut Pirkko Huhtanen ja kuvittanut Urpo Huhtanen.
Juoni
Pekka Hassu joutuu naurunalaiseksi sukunimensä vuoksi ensimmäisenä koulupäivänään.
Ihmisiä muuttaa pois kylästä jatkuvasti yhä enemmän, ja kylän pieni koulu saatettaisiin jopa sulkea. Pekka murehtii yksikseen ja tapaa Fabian Kammosen, kummituksen, joka kertoo Pekalle, että myös kummituksilla on ongelmia; kukaan ei ole pitkään aikaan pelännyt haamuja, ja niiden arvostus on romahtanut.
Thomas James Churchill
Thomas James Churchill (10. maaliskuuta 1824 – 14. toukokuuta 1905) oli yhdysvaltalainen demokraattipoliitikko, lakimies ja kenraali. Churchill syntyi Kentuckyssä lähellä Louisvilleä ja opiskeli lakia Transylvanian yliopistossa Lexingtonissa. Vuonna 1848 hän muutti Little Rockiin ja toimi myöhemmin Etelävaltioiden kenraalina Yhdysvaltain sisällissodassa. Churchill sai viimeisen ylennyksensä kenraalimajuriksi hieman ennen sisällissodan päättymistä Etelävaltioiden tappioon.
Churchill toimi Arkansas'n osavaltion kuvernöörinä vuosina 1881–1883. Häntä edelsi William Read Miller ja seurasi James Henderson Berry.
Puristekakku
Puristekakku on kuivamateriaali, joka jää jäljelle aineksesta, kun siitä puristetaan nesteet. Esimerkiksi ruokaöljyn, viinin, soija- ja kookosmaidon valmistuksessa jääviä puristekakkuja käytetään yleisesti eläinten rehuna. Joitain näistä on saatavilla myös ihmisravinnoksi.
Katso myös
Siemenpuriste
Win Tin
Win Tin (12. maaliskuuta 1930 – 21. huhtikuuta 2014) oli burmalainen poliitikko, toimittaja, kirjailija ja aktivisti. Hän oli Myanmarin demokratialiikkeen perustajia ja pitkäaikaisin poliittinen vanki.
Win Tin tuomittiin vuonna 1989 kahdeksikymmeneksi vuodeksi vankeuteen hallituksen vastaisista kirjoituksistaan. Hän sai armahduksen 2008. Hän perusti vuonna 1988 yhdessä oppositiojohtaja Aung San Suu Kyin kanssa NLD-puolueen (National League for Democracy).
Kolari (täsmennyssivu)
Kolari voi tarkoittaa seuraavia:
Henk Grol
Hindrik Harmannus Arnoldus ”Henk” Grol (s. 14. huhtikuuta 1985 Veendam) on hollantilainen judoka. Hän on olympia- ja MM-mitalisti.
Grol voitti 81 kg:n painoluokan alle 20-vuotiaiden Euroopan-mestaruuden 2003. Hän sai saman ikäluokan EM- ja MM-kilpailuissa pronssia 90-kiloisten sarjassa 2004.
Grol kilpaili alle 100 kg:n painoluokassa vuosina 2007–2016. Hän voitti 2008 EM-kultaa Lissabonissa ja sai Pekingin olympialaisissa pronssia. Hän saavutti 2009 käydyissä Rotterdamin MM-kilpailuissa hopeaa häviten finaalin Kazakstanin Maksim Rakoville. 2010 Grol voitti jälleen MM-kilpailuissa hopeaa häviten finaalin yukolla Japanin Takamasa Anaille. Henk Grol saavutti vuosina 2009 ja 2010 myös EM-hopeaa.
Grol saavutti Lontoon olympialaisissa 2012 pronssia alle 100 kg:n sarjassa. Seuraavana vuonna hän sai Lukas Krpálekin jälkeen hopeaa Budapestin EM-kilpailuissa. Rio de Janeiron MM-kilpailuissa hän hävisi loppuottelussa Elkhan Mammadoville. Bakun Euroopan kisoissa 2015 hän sai pronssia 90 kg.
Grol voitti alle 100 kg:n Euroopan-mestaruuden Kazanissa 2016 kukistettuaan loppuottelussa belgialaisen Toma Nikiforovin. Hän sai EM-pronssia yli 100 kg:n sarjassa Tel Avivissa 2018. Hän oli samassa painoluokassa kolmas myös Minskin Euroopan kisoissa 2019. Tokion MM-kilpailuissa 2019 hän sijoittui seitsemänneksi. Hän sai hopeaa Lissabonin EM-kilpailuissa 2021 hävittyään loppuottelussa venäläiselle Inal Tasojeville.
Grol on saavuttanut Masters-, Grand Slam- ja Grand Prix -kilpailuissa kahdeksan turnausvoittoa, neljä kakkossijaa ja seitsemän kolmossijaa. Maailmancupeissa ja Continental Open -kilpailuissa hänellä on kolme voittoa ja neljä kolmossijaa.
Bob Mirovic
Bob Mirovic (s. 25. helmikuuta 1966 Kroatia) on australialainen raskaansarjan ammattilaisnyrkkeilijä. Hän on urallaan voittanut 29 ottelua, hävinnyt 20 kertaa ja otellut kahdesti ratkaisemattoman.
Mirovic ei otellut ainuttakaan amatööriottelua vaan aloitti suoraan ammattilaisena. Hänen ensimmäinen ottelunsa oli 15. toukokuuta 1987 Sam Kurukitogia vastaan, ja sen hän voitti kolmannessa erässä kolmen lattiaanlyönnin jälkeen. Seuraavaksi hän hävisi kahdesti maanmiehelleen Arzan Basicille pistein mutta palasi voittojen tielle otteluissaan maanmiestään Mark Morania ja fidžiläistä Niko Degaita vastaan. Steve Unterholzerin kanssa hän otteli kahdeksaneräisessä ottelussa tasan mutta hävisi toisen erän tyrmäyksellä James Grimalle.
Lokakuussa 1994 Mirovic voitti Matthew Reidin tyrmäyksellä ja seuraavan vuoden alussa pisteillä. Uusiseelantilaiselle August Tanuvasalle hän hävisi pisteillä, voitti maanmiehensä Colin Wilsonin teknillisellä tyrmäyksellä ja otteli James Griman kanssa tasatuloksen 12-eräisessä kamppailussa. Tammikuussa 1997 Mirovic tyrmäsi James Alin neljännessä erässä, mutta sitä seurasivat tappiot Grimalle, Justin Fortunelle sekä Joe Bugnerille ottelussa Australian raskaansarjan mestarin tittelistä.
Mirovic voitti Colin Wilsonin 5. syyskuuta 1998 ottelussa avoimesta Australian raskaansarjan mestaruudesta. Myös Danny Buzzan ja John Wybornin hän voitti, mutta kesäkuussa 1999 Kali Meehan tyrmäsi hänet neljännessä erässä. Aisea Namalle kärsityn tyrmäystappion jälkeen hän voitti Clay Auimatagin pistein, Peau Lemaugan kolmannen erän tyrmäyksellä ja Nathan Briggsin kuudennen erän tyrmäyksellä saaden Australian mestaruuden takaisin itselleen.
OPBF-liiton mestaruusottelussa Mirovic hävisi viidennen erän tyrmäyksellä Peter Okhellolle. Tätä seurasi viiden voiton putki, vastustajina Colin Wilson, Roger Izonritei, Auckland Auimatagi, Phil Gregory sekä uudelleen Auimatagi.
Mirovic pääsi 26. huhtikuuta 2003 ottelemaan Kansainyhteisön mestaruudesta Danny Williamsia vastaan mutta hävisi tälle neljännessä erässä. Mitch O'Hellon ja Danny Buzzan hän tyrmäsi mutta hävisi elokuussa venäläiselle jätille, Nikolai Valujeville pistein. Kolme seuraavaa vastustajaansa, Silovate Rasaku Juniorin, Paul Robinsonin ja Mosese Kavikan Mirovic voitti tyrmäyksellä mutta hävisi 5. kesäkuuta 2004 Kansainyhteisön mestaruusottelussa Matt Skeltonille neljännen erän tyrmäyksellä.
Seuraavat vastustajansa, Hiriwa Te Rangin ja Colin Wilsonin Mirovic voitti, mutta tätä seurasivat pistetappiot Timo Hoffmannille ja Rob Callowaylle. Jälkimmäinen ottelu koski WBF-liiton mestaruutta. Richard Tutakin hän voitti mutta hävisi sitten jälleen Peter Okhellolle. Tätä seurasivat tyrmäysvoitot Tutakista ja Fatu Tuimanonosta. Sinan Samil Samille ja Shane Cameronille Mirovic hävisi mutta pääsi silti ottelemaan WBF-liiton mestaruudesta Francois Bothaa vastaan. Tämän ottelun hän hävisi. 2. marraskuuta 2007 Mirovic kohtasi Colin Wilsonin ja voitti tämän tyrmäyksellä. Viimeksi Mirovic otteli vuoden 2008 syyskuussa häviten John Hopoatelle.
Mihai Eminescu
upright|pienoiskuva| [[Tiedosto:Eminescu signature.png|center|180pxMihai Eminescu muotokuva. Valokuvan otti Jan Tomas, Praha, 1869. Alla Mihai Eminescu nimikirjoitus.]] oikea|200px
Mihai Eminescu (oik. Mihail Eminovici; 15. tammikuuta 1850 – 15. kesäkuuta 1889) oli romanialainen romantiikan ajan runoilija. Eminesculla oli suuri vaikutus kansallisen herätyksen vaikutusvaltaisin runoilijoihin ja prosaisteihin. Hän oli myös mukana romaniankielisen lehdistön perustamisessa ja toiminnassa. Hän opiskeli Ukrainassa sekä Wienin yliopistossa (1869–1872) ja Berliinissä (1872–1874).
Eminescu nimitettiin 1874 Iaşin yliopiston kouluvastaavaksi ja kirjastonhoitajaksi. Hän kuitenkin erosi tehtävästä koska siirtyi konservatiivisen Timpul-sanomalehden päätoimittajaksi. Hänen kirjallinen uransa päättyi vuonna 1883, kun hän sairastui kupan aiheuttamaan mielenterveyshäiriöön, ja hän kuolikin kuppaan vuonna 1889.
Eminescun runoja on julkaistu useilla kielillä, pääasiassa saksaksi, mutta 1930-luvulla myös englanniksi ja 1990-luvulla suomeksi.
Renault Dauphine
thumb|250px|Renault Dauphine Gordini. Renault Dauphine oli Renault'n 1956–1967 valmistama automalli. Dauphinea koottiin Ranskan lisäksi monissa maissa: Etelä-Afrikassa, Australiassa, Meksikossa, Belgiassa ja Irlannissa sekä lisenssillä Italiassa, Brasiliassa, Espanjassa, Argentiinassa, Yhdysvalloissa ja Japanissa.
Aikakauden edulliset pikkuautot olivat yleensä kaksiovisia. Siitä Dauphine oli neliovisena poikkeus. Tekniikan maailma 9/1960 kertoo, että se on erityisen matala ja sen otsapinta pieni, joten "ilmanvastuksella ei ole suurtakaan merkitystä". Ohjaus oli kuitenkin tuulelle herkkä.
Dauphine esiteltiin vuonna 1956 korvaamaan menestyksekäs Renault 4CV. 4CV:n tavoin Dauphinessa oli yhdestä osasta koostuva monokokkirunko. Se oli 4-ovinen sedan kuten 4CV, mutta siinä ei ollut 4CV:n "kaappariovia". Se oli myös raskaampi ja pidempi kuin edeltäjänsä, mutta käytti samaa moottoria, tosin iskutilavuudeltaan ja teholtaan suurempaa versiota (760 cm³:n sijasta 845 cm³ ja 19 hv:n sijasta 32 hv). Dauphine oli surullisenkuuluisa huonon suorituskykynsä vuoksi: Road & Track -lehti mittasi Dauphinen kiihtyvyydeksi 0-100 km/h 32 sekuntia. Kesällä 2009 Time-lehdessä julkaistiin autotoimittaja Dan Neilin artikkeli hänen mielestään kaikkein huonoimmista autoista. Neilin mukaan Dauphinen pellit ruostuivat hetkessä.
Perusmallin muunnelmat
Vuosina 1960–1962 valmistettiin ylellisempää Dauphine Ondine -nimistä versiota. Dauphine Gordini taas oli sporttiversio, Dauphine 1093 kilpamalli ja Dauphine Caravelle/Floride (1958–1968) oli Dauphine Gordiniin perustuva kaksiovinen avomalli.
Dauphine Gordini
Erikoismalli Gordinin moottoriin oli viritetty lisää 9 hv eli yhteensä 40 hv, ja kolmivaihteisuus oli muutettu nelivaihteisuudeksi. Huippunopeus oli 121 km/h ja kulutus 7,3 l/100 km. Se oli "liian suorituskykyinen ollakseen perheauto". Sen käyttökelpoisuutta lisäsi eräänlainen kumityynyihin perustuva Aerostable-jousitus. Hinta oli nykyeuroiksi (2010) muunnettuna 14 000 euroa, mikä Dauphinen perusmalliin verrattuna oli 1 000 euroa enemmän. Se oli kuitenkin pieni hinta neljännestä vaihteesta ja parannetusta sisustuksesta, joten Gordinista tuli Suomessa hyvin suosittu.
Aiheesta muualla
Renault Dauphines -sivusto
Erste Liga (jääkiekko)
Runkosarja pelataan nelinkertaisena sarjana, jonka jälkeen neljä parasta joukkuetta jatkaa pudotuspeleihin. Välieristä selviää jatkoon kahdella voitolla, mutta mestaruuden voittamiseen tarvitaan kolme voittoa.
Koromogawan taistelu
Koromo-joen taistelu, myös Koromogawan taistelu, ( = joki) käytiin Japanissa Minamoto no Yoshitsunen Koromo-joen varrella sijainneessa linnakkeessa Kamakura-kaudella 15. kesäkuuta 1189.
Koromogawa no taten linnakkeen oli rakennuttanut Fujiwara no Hidehira, Tōhokun lääninherra, joka otti Yoshitsunen suojelukseensa tämän ollessa vielä nuori sotilas. Hidehiran oma talo sijaitsi linnakkeesta itään, lännessä sitä suojasivat vuoret ja etelässä Koromo-joki.
1180–1185 Minamoto-klaani kävi sodan Taira-klaania vastaan. Minamotoa johti Minamoto no Yoritomo, joka oli suvun veljeksistä vanhin. Nuorempi veli Yoshitsune palveli isoveljeään kenraalina ja ansioitui useissa taisteluissa. Sodan jälkeen Yoritomon arvovaltaa vähensi se, että klaanin johtajan pikkuveli oli ansainnut hänelle asemansa shōgunina. Lisäksi Yoshitsune teki virheen veljeillessään juonikkaan keisari Go-Shirakawan kanssa ilman Yoritomon lupaa. Keisari palkitsi Yoshitsunen arvonimillä ja tiluksilla, mikä sai shōguniksi nousseen veljen raivoihinsa. Huolimatta pikkuveljen kirjeitse lähettämistä uskollisuudenvaloista Yoritomo lähetti jopa salamurhaajan veljensä kimppuun. Salamurhaaja epäonnistui ja jäi kiinni, mutta Yoshitsune joutui vetäytymään maan alle. Hänellä oli kuitenkin paljon ystäviä ja ihailijoita, joiden luona hän saattoi piileskellä.
Vuonna 1188 hän palasi yhä itsenäiseen Fujiwara no Hidehiran johtamaan Mutsun provinssiin. Yoritomo sai tietää liikusta pian, mutta pidättäytyi hyökkäämästä, koska hänen uskonnolliset neuvonantajansa pitivät koko vuotta epäonnisena sotatoimille. Yoshitsunen vanha ystävä lääninherra Fujiwara kuoli seuraavana vuonna, mutta hänen poikansa jatkoivat pakolaisen suojelemista. Kuitenkin 15. kesäkuuta uusi lääninherra Yasuhira johti satoja ratsumiehiä hyökkäykseen Koromogawa no tateen.
Taistelu oli kiivas, mutta voimasuhteet olivat hyökkääjän puolella. Yoshitsunen adjutantti Saitō Musashibō Benkei suojeli viimeiseen saakka isäntäänsä, joka vetäytyi torniin tekemään harakirin. Tarinan mukaan kymmeniä lähitaistelussa surmannut Benkei pysyi seisaallaan, vaikka hänen kerrottiin näyttäneen piikkisialta häneen iskeytyneiden nuolien vuoksi. Kun Benkei viimein kaatui maahan, hänen tajuttiin olleen kuolleen jo jonkin aikaa. Tietäen perheensä kohtalon olevan sinetöity Yoshitsune surmasi vaimonsa ja lapsensa ja lopuksi itsensä.
Mika Myllylä
thumb|Mika Myllylä vuonna 2001. Mika Kristian Myllylä (12. syyskuuta 1969 Oulu – 5. heinäkuuta 2011 Kokkola ) oli Suomen menestyneimpiä mieshiihtäjiä. Hän voitti olympiakultaa perinteisen hiihtotavan 30 kilometrin matkalla Naganossa 1998 ja neljä maailmanmestaruutta, joista kolme Ramsaun MM-hiihdoissa 1999. Yhteensä Myllylä voitti urallaan kuusi olympiamitalia ja yhdeksän MM-mitalia. Seuratasolla Myllylä edusti Haapajärven Kiiloja ja uransa viimeisinä vuosina Joutsan Pommia.
Arvokisamitalien määrällä (15 kpl) mitattuna Myllylä on yksi menestyneimpiä suomalaisia maastohiihtäjiä yhdessä Marja-Liisa Kirvesniemen ja Aino-Kaisa Saarisen kanssa.
Myllylästä, Jari Isometsästä ja Harri Kirvesniemestä käytettiin heidän aktiiviaikanaan nimikettä ”karpaasit”.
Myllylä oli yksi niistä suomalaishiihtäjistä, jotka jäivät kiinni dopingtestissä Lahden MM-hiihdoissa 2001. Hän ei kilpailukieltonsa jälkeen onnistunut tekemään paluuta maajoukkueeseen ja lopetti uransa kauden 2004–2005 jälkeen.
Mika Myllylä löydettiin kotoaan kuolleena 5. heinäkuuta 2011. Kuolinsyyksi todettiin tapaturma, mutta asiasta ei ole annettu sen tarkempaa tietoa julkisuuteen.
Lapsuus ja nuoruus sekä uran alku
Mika Myllylän ollessa kaksivuotias perhe muutti vuonna 1971 Haapajärveltä Ruotsiin Trollhättaniin, jossa Mikan vanhemmat työskentelivät Saabin autotehtaalla. Kouluikään ehdittyään Mika innostui isänsä ohjauksessa urheilusta ja liittyi paikalliseen urheiluseuraan, jossa hänen päälajikseen tuli suunnistus. Perhe palasi Ruotsista Suomeen Haapajärvelle talvella 1980. Myllylä kirjoitti myöhemmin muistelmissaan, että saatuaan vuonna 1980 joululahjaksi Järvisen lasikuitusukset hänen ainoaksi ajanvietteekseen tuli hiihto. Voitettuaan ensimmäisen piirinmestaruutensa talvella 1983 Myllylä päätti ryhtyä kilpahiihtäjäksi. Peruskoulun jälkeen Myllylä ei enää jatkanut koulunkäyntiä.
Vuonna 1984 Myllylä aloitti paikallsesti tunnetun hiihtovalmentajan Aarne Ahon ohjauksessa hiihdon eri osa-alueiden määrätietoisen harjoittelun. Vuonna 1989 Myllylä kilpaili nuorten maailmanmestaruuskisoissa, mutta hänet jätettiin erään kostean illanvieton vuoksi pois nuorten viestijoukkueesta. Hän pääsi kuitenkin samana vuonna mukaan Suomen hiihdon MM-joukkueen valmennusryhmään, kun siitä oli vapautunut yksi paikka Marjo Matikaisen päätettyä lopettaa uransa ennen seuraavan kauden alkua.
Kansainvälinen ura
Ensimmäisissä aikuisten arvokilpailuissaan Val di Fiemmen MM-hiihdoissa 1991 Mika Myllylä osallistui 10 kilometrin perinteisen hiihtotavan kilpailuun, jolla sijoitus oli 39:s. Seuraavalla kaudella hänet valittiin Suomen joukkueeseen Albertvillen olympialaisiin, jossa hänen sijoituksensa olivat 14:s perinteisen hiihtotavan 10 kilometrillä, 20:s takaa-ajokilpailuissa ja 34:s perinteisen tyylin 30 kilometrillä. Alkutalvesta 1992–1993 Myllylä sijoittui maailmancupin osakilpailussa Ramsaussa neljänneksi, mutta Falunin MM-hiihdoissa hänen parhaaksi henkilökohtaiseksi sijoituksekseen jäi 17. sija perinteisen 10 kilometrillä, minkä lisäksi hän oli takaa-ajossa 18:s ja 30 kilometrillä 23:s. Lisäksi hän hiihti avausosuuden viestissä, jossa Suomi sijoittui neljänneksi, ja keskeytti vapaan hiihtotavan 50 kilometrillä.
Kaudella 1993–1994 Myllylä löi itsensä kansainväliselle huipulle. Tammikuussa hän sijoittui kahdesti palkintokorokkeelle maailmancupissa; hän oli kolmas Kavgolovon perinteisen hiihtotavan 15 kilometrillä ja Holmenkollenin vapaan tyylin 15 kilometrillä. Lillehammerin olympialaisissa hän oli Suomen menestynein mieshiihtäjä. Myllylä saavutti kaksi henkilökohtaista mitalia: olympiahopeaa perinteisen hiihtotavan 50 kilometrillä ja -pronssia vapaan tyylin 30 kilometrillä. Lisäksi hän hiihti avausosuuden Suomen pronssia voittaneessa viestijoukkueessa sekä sijoittui neljänneksi takaa-ajokilpailussa ja kuudenneksi perinteisen tyylin 10 kilometrillä. Maaliskuussa Myllylä sijoittui Falunin maailmancup-kilpailussa perinteisen tyylin 30 kilometrillä toiseksi häviten vain Harri Kirvesniemelle. Maailmancupin yhteispisteissä Myllylä sijoittui neljänneksi.
Thunder Bayn MM-hiihdoissa 1995 Myllylä saavutti pronssia perinteisen 10 kilometrillä ja oli takaa-ajokilpailussa sekä perinteisen 30 kilometrillä neljäs. Viestiin hän ei osallistunut sairastumisen vuoksi. Maailmancupin kokonaispisteissä hän oli kahdeksas. Kausi 1995–1996 oli välivuosi arvokisojen osalta ja Myllylä sijoittui maailmancupissa kahdesti palkintokorokkeelle; hän oli kolmas joulukuussa Santa Caterinan 10 kilometrillä ja tammikuussa Nové Měston 15 kilometrillä, molemmat perinteisellä hiihtotavalla. Maailmancupin lopputuloksissa hän oli 14:s. Alkutalvesta 1996–1997 Myllylä voitti ensimmäiset maailmancupin osakilpailunsa. Joulukuussa hän oli nopein Davosin perinteisen hiihtotavan 10 kilometrillä ja tammikuussa Kavgolovon vapaan tyylin 30 kilometrillä. Trondheimin MM-hiihdot Myllylä aloitti sijoittumalla kymmenenneksi vapaan 30 kilometrillä, mutta perinteisen 10 kilometrillä hän saavutti pronssia ja nousi tämän jälkeisessä takaa-ajossa MM-hopealle. Hän oli mukana myös Suomen hopeaa saavuttaneessa viestijoukkueessa ankkuriosuuden hiihtäjänä. Kilpailujen päätösmatkalla, perinteisen 50 kilometrillä hän voitti ensimmäisen maailmanmestaruutensa vajaan minuutin erolla Erling Jevneen. Maailmancupin kokonaistuloksissa Myllylä sijoittui toiseksi Björn Dählien jälkeen. Myllylä palkittiin Vuoden urheilijana 1997.
Myllylä aloitti kauden 1997–1998 vaihtelevasti mutta voitti myös yhden maailmancupin osakilpailun, tammikuun alussa Kavgolovossa hiihdetyn vapaan hiihtotavan 30 kilometrin kilpailun. Naganon olympialaiset Myllylä aloitti voittamalla kovassa lumisateessa käydyn perinteisen 30 kilometrin kilpailun ylivoimaisesti, puolentoista minuutin erolla toiseksi sijoittuneeseen Erling Jevneen. Hän saavutti kisoissa myös jälleen pronssia perinteisen 10 kilometrillä sekä Suomen viestijoukkueessa, jossa hän hiihti toisen osuuden. Takaa-ajokilpailussa hän sijoittui kuudenneksi. Maailmancupin yhteispisteissä hän sijoittui seitsemänneksi. Maailmancupkausi 1998–1999 alkoi Myllylältä vaisuhkosti, mutta ennen Ramsaun MM-hiihtoja hän voitti maailmancupin osakilpailun Seefeldissä 10 kilometrin vapaalla. MM-hiihdoissa Myllylä voitti henkilökohtaisella tasolla lähes kaiken mahdollisen: maailmanmestaruudet vapaan 30 kilometrillä sekä perinteisen 10 kilometrillä ja 50 kilometrillä. Lumisateisessa takaa-ajokilpailussa Myllylä taipui loppusuoralla Norjan Thomas Alsgaardille, joka sai Myllylän kiinni tämän joutuessa avaamaan lumen peittämän ladun, ja otti hopeaa. Viestissä Myllylä hiihti toisen osuuden ja Suomi sijoittui viidenneksi. Maailmancupissa Myllylä sijoittui lopulta kolmanneksi. Hänet palkittiin jälleen Vuoden urheilijana.
Arvokisojen välikautena 1999–2000 Myllylä kilpaili maailmancupissa harvakseltaan vaikka voittikin yhden osakilpailun. Alkukaudesta 2000–2001 Myllylä voitti maailmancupin osakilpailun Davosissa ja oli yksi ennakkosuosikeista ennen Lahden MM-hiihtoja. Myllylän kuitenkin väitettiin sairastuneen ennen kilpailuja, eikä hän osallistunut perinteisen 15 kilometrin avausmatkalle. Takaa-ajon ensimmäisellä osuudella, 10 km:n perinteisellä Myllylä oli nopein, mutta tästä ei jaettu mitaleja eikä Myllylä osallistunut kilpailun ratkaisevalle vapaan osuudelle. Hän ei osallistunut myöskään 30 kilometrille, mutta ankkuroi Suomen miehet viestikultaan. Mitali kuitenkin hylättiin, kun Janne Immonen jäi kiinni Hemohesin käytöstä. Lopulta Myllylä jäi myös itse kiinni samasta aineesta, kun koko Suomen joukkue testattiin, ja hänelle langetettiin kahden vuoden kilpailukielto. Myllylä ilmoitti tämän jälkeen lopettavansa kilpahiihtämisen ja pyysi rikettään anteeksi Suomen kansalle osoitetussa testamentissa.
Uran jälkeen
Kilpailukieltonsa jälkeen Myllylä palasi kilpaladuille muttei tehnyt paluuta maajoukkueeseen eikä kansainväliselle huipulle. Hän voitti kuitenkin muutaman suomenmestaruuden ennen kuin lopetti uransa lopullisesti kauden 2004–2005 jälkeen. Myllylä palasi kuitenkin kilpaladuille vielä vuonna 2009 ja hiihti Keski-Pohjanmaan Maakuntaviestissä Nivalan joukkueen ankkurina sekä Kontiolahdella SM-kilpailuissa Joutsan Pommin miesten viestijoukkueen 3. osuuden. Maakuntaviestissä Myllylä hävisi kaksi minuuttia osuuden nopeimmalle, Teemu Kattilakoskelle.
Yksityiselämä
Mika Myllylä oli naimisissa Suvi Myllylän (ent. Paavola) kanssa ja heillä on kolme lasta. Myllylän häistä julkaistiin Ilta-Sanomissa vuonna 1995 viiden sivun mittainen hääartikkeli. Myllylän häissä olivat kutsuttuina mm. Kirvesniemet, Räsäset, Vähäsöyringit ja Leppävuoret Myllylät erosivat vuonna 2007. Eronsa jälkeen Myllylä teki vuonna 2007 testamentin kahdelle pojalleen ja yhdelle tyttärelleen. Myllylät palasivat yhteen vuoden 2009 alussa mutta erosivat uudelleen saman vuoden syksyllä. Myllylä myös tunnusti julkisesti kristillistä uskoaan. Suvi Myllylä tunnusti tv-ohjelmassa vuonna 2019 tienneensä Mika Myllylän dopingin käytöstä jo ennen Lahden MM-kisoja.
Myllylä työskenteli oululaisessa metsästys- ja ulkoiluvaatteita myyvässä Erätukussa vuonna 2006 hetken ja teki yrityksen toimintaa tunnetuksi.
Hämeenlinnan kaupunginteatteri teki näytelmän Riisuttu mestari Myllylän tarinasta, joka perustui samannimiseen omaelämäkerralliseen kirjaan, joka ilmestyi Lahden doping-skandaalin jälkeen. Näytelmän dramatisoi ja ohjasi Hannu Matti Tyhtilä ja sen ensi ilta oli 21. helmikuuta 2008.
2. helmikuuta 2010 Nelosen tv-uutiset kertoi Myllylän tunnustaneen Keskusrikospoliisin dopingtutkinnassa epo-hormonin käytön. Käytön tarkkaa aikaa tai sitä, kuka oli ainetta hänelle antanut, Myllylä ei ollut kertonut.
Toukokuussa 2011 Myllylä löydettiin tajuttomana kauppareissultaan WC-kopista ja vietiin tapauksen johdosta sairaalaan. Tapauksen johdosta poliisi eristi alueen.
Rikostuomiot
Vuoden 2008 tammikuussa Myllylä sai Haapajärven käräjäoikeudessa kolme kuukautta ja kymmenen päivää ehdollista vankeutta sekä 40 päiväsakkoa (520 euroa). Tuomioon kuului myös kahdeksan kuukauden ajokielto. Hänen katsottiin syyllistyneen törkeään rattijuopumukseen, tavalliseen rattijuopumukseen, kulkuneuvon kuljettamiseen oikeudetta sekä kahteen väärän lausuman yllytysyritykseen viranomaismenettelyssä.
Lokakuussa 2010 Myllylä sai käräjäoikeudessa 74 päiväsakkoa kolmesta pahoinpitelystä, jotka olivat tapahtuneet saman vuoden tammi- ja maaliskuussa.
Kuolema
Myllylä oli hankkinut itselleen revolverin kuolemaansa edeltävänä viikonloppuna sillä seurauksella, että poliisi oli käynyt hakemassa hänet huostaansa. Myllylä oli hankkinut aseen kertomansa mukaan, koska eräs hänen tuttavansa oli uhannut tappaa hänet. Lisäksi Myllylän kerrottiin nukkuneen viime ajat kirves sängyn alla. Kiinni otettaessa hän puhalsi 2,05 promillea. Myllylä vakuutti poliisikuulustelussa ampuneensa rivitalonsa terassin ovelta takapihalle tähtäämättä mitään tai ketään. Hänellä ei kuitenkaan ollut revolverin hallussapitämiseen oikeuttavaa lupaa. Poliisivankilassa vietetyn yön jälkeen Myllylä ei muistanut, miksi hän oli ampunut revolverillaan.
Mika Myllylä löydettiin kotoaan kuolleena 5. heinäkuuta 2011 kello 11. Poliisi tutki asiaa kuolemansyynselvittämisenä eikä epäillyt tapaukseen liittyvän rikosta. Ilmoitus asiasta tuli sivulliselta, ja Myllylä oli asunnossaan yksin, kun hänet löydettiin. Myllylälle tehtiin oikeuslääketieteellinen ruumiinavaus. Kuolinsyytutkimuksen valmistumisesta julkisuuteen kertoi Paavo M. Petäjä, jonka mukaan Myllylän kuolinsyy oli tapaturma. Kuolinsyyn huhuttiin aikaisemmin olleen itsemurha, mutta Petäjän mukaan kyseessä ei ollut sairauskohtaus eikä itsemurha vaan tapaturma, johon ei liity rikosta. Tarkempia tietoja tapaturmasta ei ole kerrottu. Myllylä haudattiin hiljaisesti perhepiirissä 22. heinäkuuta 2011 Haapajärven uudelle hautausmaalle.
Haapajärven kaupunki avasi 7. heinäkuuta 2011 Myllylän muistonäyttelyn, jossa esiteltiin mm. Myllylän palkintokokoelma, hiihtoasuja ja mitalisuksia.
Kuolinsyyn tietojen urkinta
Tammikuussa 2012 tuli esiin, että useat poliisit olivat urkkineet tietoja poliisin tietojärjestelmästä liittyen Myllylän kuolemaan. Poliisihallitus teki tutkintapyynnön Valtakunnansyyttäjänvirastolle, ja asiaa tutkitaan rikosnimikkeinä henkilörekisteririkos sekä virkavelvollisuuden rikkominen. Selvisi, että 136 poliisia epäillään urkinnasta. Kesäkuussa 2013 syytteen sai 90 ihmistä. Ensimmäiset tuomiot urkinnasta annettiin heinäkuussa: Pohjois-Karjalan käräjäoikeus tuomitsi neljästä syytetystä kahdelle seitsemän päiväsakkoa ja hylkäsi kahden muun syytteet. Kaiken kaikkiaan urkinnasta tuomittiin 72 henkilöä. Poliisien lisäksi tuomittujen joukossa oli myös vartijoita ja toimistotyöntekijöitä. Rangaistukseksi tuomitut saivat korkeintaan 15 päiväsakkoa.
Muut huomionosoitukset
Mika Myllylä on saanut viisi Suomen Olympiakomitean myöntämää sisupuukkoa. Näistä kolme jaettiin Lillehammerissa 1994 ja kaksi Naganossa 1998.