cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Traumapsykoterapia
Hoito
Viime vuosina psykoterapeuttikoulutuksiin on Suomessa alettu sisällyttää traumapsykoterapiaosuuksia.
Koltur
Koltur on saari Färsaarilla. Se sijaitsee Streymoysta länteen ja Hesturista pohjoiseen. Saaren ainoa kylä on Koltur. Saarella on vuori nimeltään Kolturshaman (478 m). Saaresta tuli asumaton 1980-luvulla, mutta kaksi asukasta palasi vuonna 1994. Kolturin pinta-ala on 2,5 neliökilometriä.
Finn Lied
pienoiskuva|Finn Lied vuonna 1970. Finn Lied (12. huhtikuuta 1916 Fana – 10. lokakuuta 2014) oli norjalainen poliitikko ja insinööri. Hän toimi Forsvarets forskningsinstituttin tutkijana vuodesta 1946, sen tutkimuspäällikkönä vuodesta 1953 ja johtajana vuodesta 1957 vuoteen 1984. Hän oli teollisuusministerinä Brattelin I hallituksessa vuosina 1971–1972. Vuosina 1974–1984 hän toimi Statoilin puheenjohtajana.
Lied oli Norjan työväenpuolueessa. Hän toimi kapteenina Norjan maavoimissa vuosina 1944–1945. Hänestä tehtiin esimerkiksi Pyhän Olavin ritarikunnan komentaja vuonna 1980 ja Royal Victorian Orderin Honorary Knight Commander vuonna 1982. Hän kuului Norjan tiede- ja kirjallisuusakatemiaan vuodesta 1971.
Paul Sabatier
Paul Sabatier (5. marraskuuta 1854 Carcassonne – 14. elokuuta 1941 Toulouse) oli ranskalainen kemisti, jolle myönnettiin Nobelin kemianpalkinto vuonna 1912 metallikatalysoidusta orgaanisten yhdisteiden hydrogenoinnista. Hän jakoi palkinnon toisen ranskalaisen kemistin Victor Grignardin kanssa.
Elämä
Sabatier hyväksyttiin sekä École polytechniqueen että École normale supérieureen; hän valitsi viimeksimainitun ja valmistui sieltä kurssinsa parhaana 1877. Hän jatkoi opintojaan Collège de Francessa ja valmistui tohtoriksi 1880. Sabatier toimi fysiikan professorina Bordeaux’ssa ja Toulousessa, missä hän myöhemmin siirtyi kemian professoriksi ja työskenteli eläkkeelle jäämiseensä asti.
Ura
Sabatierin varhaisin tutkimustyö liittyi rikin ja metallisulfaattien lämpökemiaan, joka oli aiheena hänen tohtorin väitöskirjassaan. Hän jatkoi fysikaalisia ja kemiallisia tutkimuksiaan sulfideihin, klorideihin, kromaatteihin ja kuparin yhdisteisiin. Sabatier tutki myös typen oksideja sekä teki huomattavia löytöjä muun muassa absorptiospektrometriaan liittyen.
Sabatier helpotti myös huomattavasti hydrogenoinnin teollista käyttöä. Vuonna 1887 hän huomasi, että pieni määrä nikkeliä katalyyttinä auttoi vetyä liittymään hiiliyhdisteiden molekyyleihin. Parhaiten Sabatier tunnetaankin tästä Sabatier-reaktiosta sekä kirjallisista töistään kuten vuonna 1913 julkaisemastaan kirjasta La Catalyse en Chimie Organique.
Ahti Lavonen
Antti Ahti Lavonen (21. maaliskuuta 1928 Kaskinen – 26. helmikuuta 1970) oli suomalainen kuvataiteilija. Lavonen kuului Suomen 1960-luvun modernismin keskeisiin vaikuttajiin. Lavonen oli myös Brondan vintin taiteilijaryhmän keskeinen jäsen.
Lavonen opiskeli kuvataidetta Helsingin Työväenopistossa ja Vapaassa taidekoulussa. Hän maalasi ekspressiivisävyisiä asetelmia ja maisemia 1950-luvulla. 1960-luvulle tultaessa Lavonen siirtyi maalaamaan informalismin tyylisuuntaisesti, mikä nosti hänet modernismin etujoukkoihin. Vuosina 1962–1965 hän työskenteli Pariisissa. 1960-luvun puolessavälissä Lavonen hylkäsi informalismin ja hän siirtyi kokeilemaan plastista ilmaisua.
Bernard Katz
Bernard Katz (26. maaliskuuta 1911 – 20. huhtikuuta 2003) oli saksalais-englantilainen biofyysikko. Hän toimi professorina Lontoon University Collegessa vuosina 1952–1978. Hän sai vuonna 1970 Nobelin lääketieteen palkinnon yhdessä Julius Axelrodin ja Ulf von Eulerin kanssa havainnoista, jotka koskivat hermovälittäjäaineita ja niiden vaikutusmekanismeja.
Ahti Lavonen
Lavonen osallistui kulttuurielämään aktiivisesti ja laati lehtikirjoituksia. Hänen tiedetään suunnitelleen oman runokirjan julkaisemista. Runokirja jäi ilmestymättä, mutta hän suunnitteli lukuisia runokokoelmien kansia Otavalle.
Tasavallan presidentti Urho Kekkonen myönsi Lavoselle Suomen Leijonan Pro Finlandia -mitalin 6. joulukuuta 1969.
Ahti Lavosen ensimmäinen puoliso oli Elsa Lavonen, heidän tyttärensä on Soida Lavonen. Lavosen toinen puoliso oli tekstiilitaiteilija Maija Lavonen. Myös perheen poika Kuutti Lavonen on taidemaalari, tytär Sussa Lavonen taas on dramaturgi ja teatteritaiteen maisteri.
Perälammi (Virrat)
Perälammi on Pirkanmaalla Virroilla Korhoskylän lähellä sijaitseva lampi.
Nisäkkäiden anatomia
thumb|[[Carl von Linné antoi nisäkkäille nimen poikasten imettämiseen käytettyjen nisien mukaan. Kuvassa kili ja kuttu.]] Nisäkkäiden anatomia on samankaltaista muiden selkärankaisten kanssa ja muistuttaa suurelta osin matelijoiden anatomiaa, sillä niiden sukupuut erkanivat triaskaudella noin 220 miljoonaa vuotta sitten. Kuten matelijat myös nisäkkäät hengittävät ilmaa ja niillä on verenkierto, mutta niistä poiketen nisäkkäät ovat tasalämpöisiä. Yksinomaan nisäkkäille tyypillisiä anatomisia piirteitä ovat maitorauhaset ja niihin liittyvät nisät, vaihtelevan laajuinen karvapeite sekä naarailla kohtu, jossa jälkeläistä kannetaan kunnes se kehittyy tarpeeksi selvitäkseen hengissä emänsä maidolla ruokittuna.
Perälammi (Virrat)
Maantietoa
Lammen pinta-ala on 1,4 hehtaaria, se on 300 metriä pitkä ja 100 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 600 metriä.
Nisäkkäiden anatomia
Nykyään nisäkkäitä on sopeutunut elämään niin maalla, merellä kuin ilmassakin ja niiden anatomia vaihtelee luonnollisen elinympäristön mukaisesti. Kuitenkin edellä mainitut ominaispiirteet ilmenevät miltei kaikissa nisäkkäissä. Jopa merinisäkkäät joutuvat nousemaan pintaan hengittämään ilmaa ja niillä on karvoja ainakin jossain elämänsä vaiheessa, joskin usein sangen vähän. Vesinokkaeläin on anatomialtaan varsin poikkeava nisäkäs sillä se munii, eikä sillä ole nisiä, mutta se erittää ihon läpi maitoa poikasilleen. Varhaisten nisäkkäiden, jotka muistuttivat nykyistä enemmän matelijaesivanhempiaan, arvellaan olleen tältä osin vesinokkaeläimen kaltaisia. Pussieläinten poikaset taasen syntyvät sen verran kehittymättöminä, että emo kantaa nisään kiinnittyneitä poikasiaan pussissa vielä syntymän jälkeen.
Luusto
Nisäkkäillä, kuten kaikilla selkärankaisilla, on koko vartaloa tukeva luista ja rustokudoksesta rakentuva tukiranka, joka antaa yhdessä lihasten ja hermojen kanssa kyvyn liikkua. Nisäkkäiden luunmuodostus (ossifikaatio) kuitenkin poikkeaa muista selkärankaisista. Yhteistä on, että (välillisessä) luutumisessa mesenkyymisolut erilaistuvat ensin rustokudoksen soluiksi, jotka valmistavat tulevan luun mallin mukaisen rustomuotin. Muotin valmistumisen jälkeen rusto kalkkeutuu ja siihen syntyy luutumistumakkeita, joista luutuminen etenee rustomallin syöpyessä luun tieltä. Nisäkkäillä tämä prosessi tapahtuu niin luun päiden keskuksista (epifyysit) kuin luun keskellä olevasta keskuksesta (diafyysi). Nisäkkäillä tavattavan luutumisen etuna on, että nivelpinnat ovat kestävämmät kuin muilla selkärankaisilla.
Perälammi (Virrat)
Vesistösuhteet
Lampi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Ähtärin ja Pihlajaveden reittien valuma-alueen (35.4) Vehkajärven valuma-alueella (35.49), jonka Parannesjoen valuma-alueeseen (35.493) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 148,6 metriä mpy.
Nisäkkäiden anatomia
Luusto
Nisäkkäiden luuranko jaetaan tyypillisesti raajojen ja aksiaaliseen luurankoon. Jälkimmäiseen näistä kuuluvat selkärangan ohella myös kylkiluut ja pääkallo. Raajat (kädellisillä kädet ja jalat) muodostavat kiinnityskohtiensa kanssa raajojen luurangon. Aksiaaliseen luurankoon kuuluvat nisäkkäillä myös välikorvan luut (vasara, alasin ja jalustin) ja kieliluu. Välikorvan luut ovat kehittyneet evoluution tuloksena matelijoiden alaleuasta ja mahdollistavat muita selkärankaisia paremman kuuloaistin. Nisäkkäiden alaleuka on yhtenäinen, mutta matelijoilla se koostuu monesta osasta. Alaleuka on kiinnittynyt nivelen kautta muuhun kalloon, jonka tarkoituksena on suojata aivoja.
Nisäkkäiden selkää tukee selkärangaksi kutsuttu luu, joka suojaa myös yhtä keskushermoston tärkeintä osaa eli selkäydintä. Selkäranka koostuu nikamista, joiden lukumäärä vaihtelee hieman nisäkkäiden kesken, vaikkakin suuria yhtäläisyyksiä esiintyy, mikä viittaa siihen ettei nisäkkäiden aksiaalinen luuranko pääkalloa lukuun ottamatta ole muuttunut paljoakaan. Kaikilla nisäkkäillä on esimerkiksi seitsemän niskanikamaa (sireenieläimillä kuusi ja laiskiaisilla kuusi tai yhdeksän). Rintanikamien lukumäärä vaihtelee suuresti. Sisäelimiä suojaavat kylkiluut ovat kiinnittyneet juuri rintanikamiin ja kehon toisella puolella ne ovat kiinnittyneet rintalastaan. Loppuja nikamia kutsutaan lanne-, risti- ja häntäluun nikamiksi. Lannenikamien lukumäärä on yleensä noin 4–7, mutta lukumäärä vaihtelee lajikohtaisesti erittäin paljon (2–21). Nisäkkäillä ole näihin nikamiin kiinnittyneitä ”kylkiluita”, kuten liskoilla. Alimpaan lannenikamaan on kiinnittynyt ristinikamien muodostama ristiluu. Häntäluiden lukumäärä taas riippuu onko nisäkkäällä häntää ja kuinka pitkä se on (5–50). Vaikka esimerkiksi ihmisellä ei olekaan häntää, on sillä surkastunut häntäluu muistuttamassa sen hännällisistä esi-isistä.
Nisäkkäiden raajat jakavat paljon samoja piirteitä. Useimmilla lajeilla on viisi varvasta (tai sormea) jokaisessa raajassa. Varpaiden luiden lukumäärässä havaitaan selviä yhtäläisyyksiä esimerkiksi kädellisten, eväjalkaisten, norsujen, sorkkaeläinten, kavioeläinten ja lepakoiden välillä. Viisivarpaisilla kädellisillä varvasluiden lukumäärä noudattaa kaavaa (peukalosta pikkuvarpaaseen) 2–3–3–3–3, joka löytyy myös lepakolta ja eväjalkaisilta. Elefantin kaikissa viidessä varpaassa on kolme luuta, samoin kavioeläimillä, joilla on parillinen määrä varpaita (hevosella yksi varvas). Kolmivarpaisilla sorkkaeläimillä kaava on 3–4–4. Ranteen tai nilkan luista löytyy myös paljon vastaavuutta, esimerkiksi ranneluiden lukumäärä poikkeaa nisäkkäiden sisällä hyvin vähän. Alkukantaisilla nisäkkäillä varvasluut noudatti kaavaa 2–3–3–3–3 ja vastaavasti alkukantaisilla liskoilla varvasluut olivat järjestäytyneet kaavan 2–3–4–5–3 mukaisesti.
Hengitys ja verenkierto
Nisäkkäillä on täydellinen kaksinkertainen verenkierto. Tämä tarkoittaa sitä, että nisäkkäiden sydän on nelilokeroinen (oikea kammio ja eteinen; vasen kammio ja eteinen) ja sydämessä on väliseinä, joka estää hapettoman ja hapekkaan veren sekoittumisen. Kaksinkertaisuus tarkoittaa sitä, että nisäkkäiden verenkierrossa on kaksi lenkkiä, joista toinen eli keuhkoverenkierto alkaa sydämen oikeasta kammiosta, josta sydän pumppaa sen keuhkorakkuloihin. Keuhkorakkuloissa happi siirtyy vereen ja hiilidioksidi keuhkoihin diffuusion avulla. Keuhkoista veri siirtyy aorttaan ja muihin valtimoverisuoniin. Nisäkkäillä aortta kaareutuu aina vasemmalle. Linnuilla aortta kaareutuu oikealle, kun taas sammakkoeläimillä ja matelijoilla aortta kaareutuu molempiin suuntiin. Valtimot kuljettavat hapekkaan veren kudoksiin ja laskimot siirtävät hiilidioksidin uudelleen sydämeen ja pieneen verenkiertoon.
Nisäkkäiden lihaksikas pallea erottaa sisäelimet vatsa- ja rintaonteloon. Pallea on sisäänhengitykseen osallistuva lihas. Muilla selkärankaisilla pallea on kalvomainen tai sitä ei ole lainkaan.
Ruoansulatus
Koska nisäkkäät ovat lintujen ohella ainoita tasalämpöisiä eläimiä, vaativat ne muita selkärankaisia enemmän ravintoa samalle kudosmassalle. Tämän vuoksi nisäkkäiden ruoansulatusjärjestelmä on kehittynyt muita selkärankaisia tehokkaammaksi ja pidemmälle. Kaikkiruokaisilla eläimillä ruoansulatusjärjestelmä on verrattain yksinkertainen verrattuna kasvinsyöjiin.
Ruoka kulkee hampaiden mekaanisen hienontamisen jälkeen ruokatorvea pitkin mahaan, jossa tapahtuu kemiallinen tai biokemiallinen hajoaminen. Kasvinsyöjillä on mahassaan symbioottisia bakteereita, jotka muuttavat kasvien hiilihydraatit, kuten selluloosan, haihtuviksi rasvahapoiksi (VFA), joita eläimen on helpompi hyödyntää energianlähteenä. Mahan kehitys on edennyt pisimmälle sorkkaeläimillä ja etenkin märehtijöillä, joilla on neliosainen mahalaukku, jonka osat ovat pötsi eli rapamaha, verkkomaha eli kuninkaankypäri, satakerta ja juoksutusmaha. Bakteereja ruoansulatuksessa käyttävillä eläimillä mahan pH on hieman hapan (hieman alle seitsemän), koska bakteerit eivät selviytyisi kovin happamissa olosuhteissa. Pötsistä ruoka liukuu verkkomahaan, jonka sisäseinässä on verkkomaisesti asettuneita poimuja. Täältä ruoka työntyy uudelleen suuhun pureksittavaksi, märehdittäväksi, ja valuu pötsiin johtavan raon ohi satakertaan, jonka limakalvossa on lehtimäisiä poimuja. Täällä siitä puristuu vettä pois, minkä jälkeen se joutuu juoksutusmahaan, missä siihen sekoittuu mahanestettä. Muilla nisäkkäillä mahan rakenne on huomattavasti yksinkertaisempi.
Mahasta ruoka siirtyy suolistoon, joka koostuu pääosin kahdesta osasta: ohut- ja paksusuolesta. Ohutsuolen nukkalisäkkeiden välissä olevat rauhaset tuottavat entsyymejä, jotka erottavat ravinnosta hiilihydraatit ja proteiinit. Nukkalisäkkeiden kautta ravintoaineet siirtyvät verenkiertoon. Ohutsuolen pituuden on havaittu olevan verrannollinen eläimen ruokavalioon siten, että kasvinsyöjillä on pisin ja hedelmiä syövillä lyhin ohutsuoli. Ohutsuolesta ravintoaines siirtyy paksusuoleen, jossa siitä varastoidaan suoloja ja nesteitä. Paksusuolesta jäljelle jäänyt jäte siirtyy peräsuoleen ja sieltä lopulta peräaukon kautta pois kehosta.
Hermosto ja aistit
Nisäkkäiden aivot ovat muiden selkärankaisten aivoihin verrattuna suuret. Aivojen rakenteesta voidaan erottaa selviä eroja. Nisäkkäiltä löytyy niin sanottu isokorteksi, joka on rakenne isojen aivojen pinnassa ja vastaa sellaisista toiminnoista kuin tietoinen ajattelu, päättely ja etäisyyksien arviointi. Isokorteksi löytyy kaikilta nisäkkäiltä, mutta ei muilta selkärankaisilta. Tälle homologisena rakenteena tutkijat pitävät kuitenkin matelijoiden dorsaalista korteksia, josta osa tutkijoista arvelee isokorteksi muodostuneen. Kädellisten kohdalla isokorteksin toiminta alue on erityisen laaja. Neokorteksin pinta-alaa lisää aivojen voimakas poimuttuminen, vaikkakin pienimmillä nisäkkäillä poimuttuminen on vähäistä tai sitä ei ole lainkaan. Osa tutkijoista väittää poimuttumisen aiheutuvan tarpeesta saada isokorteksille lisää pinta-alaa, mutta toisten tutkijoiden mukaan poimurakenteen ideana on lisätä pinta-alaa, jolloin aivojen tuottaman runsaan lämpöenergian haihtuminen olisi tehokkaampaa.
Nisäkkäiden haju- ja kuuloaistit ovat tehokkaita, ja monien hedelmiä ja kasviksia syövien nisäkkäiden värinäkö on erityisen tarkka.
Mikko Pesälä
Veijo Mikko Pesälä (s. 30. marraskuuta 1938 Iitti) on suomalainen poliitikko, joka edustaa Suomen Keskustaa. Hän toimi kansanedustajana 24 vuoden ajan 1975–1999, joista jälkimmäiset 16 vuotta 1983–1999 eduskunnan varapuhemiehenä. Eduskuntauransa jälkeen hän edusti Suomea ja ELDR-puoluetta yhden kauden Euroopan parlamentissa 1999–2004. Hän oli maa- ja metsätalousministeri vuosina 1994–1995. Pesälä on saanut valtiopäiväneuvoksen arvonimen.
Ura
Mikko Pesälä on ammatiltaan maanviljelijä. Hänen koulutuksenaan on pelkkä kansakoulu sekä myöhemmin kansanopisto, sotilasarvo on sotilasmestari. Naimisissa hän on ollut vuodesta 1961, liitosta on kolme lasta. Luottamustehtäviin Pesälä päätyi kun hänestä tuli maataloustuottajien järjestön MTK:n johtokunnan jäsen 1970-luvun alussa, samoihin aikoihin 1972 hänestä tuli myös Iitin kunnanvaltuuston jäsen, johon hän kuului vuoteen 1984. Eduskuntaan Pesälä nousi Kymen läänin vaalipiiristä vuoden 1975 vaaleissa.
Pesälä valittiin yhteensä kuusi kertaa eduskuntaan, ja hän toimi suurimman osan ajasta varapuhemiehenä ollen yksi pitkäaikaisimmista puhemiehistön jäsenistä. Valiokuntatoiminnassa hän oli pitkään mukana puolustusvaliokunnassa, lakivaliokunnassa sekä maa- ja metsätalousvaliokunnassa.
Vuosina 1991–1995 toiminut Esko Ahon porvarihallitus menetti kaksi ministeriään, kun vuoden 1994 alussa ulkoministeri Paavo Väyrynen lähti virastaan kampanjoimaan presidentinvaaleihin. Virkansa jätti myös Väyrysen uskollinen tukija, maa- ja metsätalousministeri Martti Pura. Uudeksi ulkoministeriksi tuli Heikki Haavisto ja Mikko Pesälästä tehtiin maatalousministeri. Hän toimi tuossa virassa yhtenä Suomen maatalouden suurimmista murroskausista maan liittyessä heti laman jälkeen Euroopan unioniin, ja sai kokea ankaraa arvostelua erityisesti MTK:n taholta. Ministerinvirka päättyi Keskustan kärsiessä suurtappion 1995 vaaleissa ja jäädessä oppositioon.
Mikko Pesälä jätti eduskunnan 24 vuoden jälkeen keväällä 1999 ja asettui ehdolle saman kesän europarlamenttivaaleihin, joissa hänet valittiin vaaliliiton pienimmällä äänimäärällä, noin 24 000 äänellä. Euroopan parlamentissa Pesälän puolueena oli muiden keskustalaisten tavoin ELDR eli Euroopan liberaalidemokraattinen puolue. Keskustan ”kiintiömaanviljelijänä” Pesälä oli EU-parlamentissakin aktiivinen maaseudun asioissa, ja kuului koko viisivuotisen kautensa ajan maatalousvaliokuntaan.
Pesälän toiminta Euroopan parlamentissa jäi yhden kauden mittaiseksi. Vuoden 2004 vaaleissa hän ei enää asettunut ehdolle, vetäytyen näin päivänpolitiikan ulkopuolelle. Pesälä julkaisi jo vuonna 1998 eduskuntauraansa käsittelevän muistelmateoksen Herrana on hyvä olla.
Vuonna 2007 Pesälä oli mukana näyttelemässä Iitin Harrastajateatterissa. Näytelmässä Hunttalan Matti Pesälä esitti Oskari Sievästä.
Aiheesta muualla
Uutisissa muun muassa:
GP3 Malesian Grand Prix 2016
GP3 Malesian Grand Prix 2016 oli GP3-kauden 2016 kahdeksas osakilpailu, joka ajettiin 1.–2. lokakuuta Sepang International Circuitin moottoriradalla Malesiassa. Kilpailu ajettiin Formula 1:sten Malesian GP:n ohessa.
Lauantain kilpailun voittoon ajoi ART Grand Prix -tallin kuljettaja Alexander Albon. Sunnuntain kilpailun voitti Arden International -tallin Jake Dennis.
Turkish Movie Days
Turkish Movie Days on Helsingissä järjestettävä elokuvatapahtuma, joka esittelee uusia ja vanhoja turkkilaisia elokuvia. Tapahtuman järjestää Turkin valtion kulttuuri- ja matkailutoimisto. Elokuviin on vapaa pääsy. Kaikki elokuvat on tekstitetty englanniksi.
Tapahtuma järjestetään Suomen elokuvasäätiön Kino K-13 -auditoriossa Katajanokalla. Vuonna 2016 tapahtuma järjestettiin viidettä kertaa 29.9. - 2.10.2016.
Lähteet
http://www.turkki.fi/turkish-movie-days-2016-festivaalin-ohjelma-on-julki/
Ghūl
pienois|”Amine löytyy goulen seurasta.” Kuvitusta [[Tuhat ja yksi yötä|Tuhanteen ja yhteen yöhön (1840).]] Ghūl on arabialaisessa mytologiassa esiintyvä hirviö tai demoni, joka asuu aavikolla, hautausmailla ja muissa autioissa paikoissa. Islamilaisen mytologian ghūlit naamioituvat kauniiksi naisiksi, houkuttelevat luokseen matkalaisia ja syövät heidät. Myös monet länsimaiset kauhukirjailijat ovat kirjoittaneet ghūleista. Länsimaisissa tarinoissa otuksien kerrotaan ryöstelevän hautoja, mutta arabialaisilta ghūleilta tämä pahe puuttuu. Eräs länsimaisissa kuvauksissa toistuva teema ovat miespuolisten ghūlien ja pahojen ihmisnaisten yölliset orgiat.
Arabian sanalle ghūl ei ole vakiintunutta suomennosta. Kauhukirjallisuuden käännöksissä käytettyjä termejä ovat esimerkiksi ruumiinsyöjä, haamu, paholainen, hautapiru, kaamio tai ghouli.
Etymologia
Arabian sana ghūl on maskuliinimuoto, ja sen feminiininen vastine on ghūlah. Nimi saattaa vaihdella hieman eri lähteissä. Joissakin lähteissä vain miespuolisesta hahmosta käytetään nimeä ghūl ja naispuolisiin viitataan nimellä silat. Toisissa käytetään naispuolisista nimeä silat ja miespuolisista kutrub. Edelleen joskus silat on erillinen hahmo, jota ghūlista erottaa kykenemättömyys muuttaa muotoaan.
Ghūlin etymologiaksi on ehdotettu arabian sieppaamista merkitsevää sanaa. Toisaalta sana saattaa olla väännös mesopotamialaisen mytologian gallu-demoneista, jotka kaappasivat eläviä ja veivät heidät mukanaan manalaan. Sana ghūl voi viitata myös yllättävään epäonniseen tapahtumaan yleensä, tai sen tavasta muuttaa muotoansa johdettuna adjektiivina viitattaessa jonkin asian häilyvyyteen.
Ennen islamia
Mahdollisesti arabit omaksuivat ghūl-mytologian Mesopotamiasta, joka kävi aktiivisesti kauppaa Arabian niemimaan paimentolaisten kanssa. Antiikin aikana Mesopotamia oli teknisesti Arabiaa edistyneempi, ja sekä keksintöjä että sanoja lainautui molempiin suuntiin. Sumerien ja akkadilaisten gallu oli alamaailmassa elävä demoni, joka kaappasi jumala Tammuzin ja vei hänet mukanaan kuolleiden valtakuntaan.
Ghūleja esiintyy jo islamia edeltävässä arabiankielisessä runoudessa, kuten Taʾabbaṭa Sharranin teksteissä. Eri demoneilla oli omat asuinpaikkansa: mârid eli saarilla, ghūl autiomaassa, hâmah oli lentävä käärme ja si‘lwah vainosi käymälöitä ja kaatopaikkoja. 1200-luvulla muistiinmerkityn kansanperinteen mukaan paholaiset yrittivät salakuunnella taivasta, jolloin Jumala sinkosi heidän päälleen meteoreja. Osa paholaisista paloi kuoliaaksi, osa putosi mereen ja osa maahan. Mereen pudonneet muuttuivat krokotiileiksi ja maahan pudonneet ghūleiksi. Islamilaisesta mytologiasta tällaiset alkuperäkertomukset puuttuvat.
Ghūl islamissa
Islamilaisessa mytologiassa ghūleja pidetään pahoina djinneinä eli henkiolentoina ja Iblisin jälkeläisinä. Varhaisimmissa tarinoissa ghūlit ovat aina naispuolisia. Ne vaanivat autiomaassa ja kykenevät muuttamaan muotoaan. Aavikoiden lisäksi ghūlit viihtyivät hautausmailla ja muissa autioissa paikoissa. Usein ghūlit tekeytyvät kauniiksi naisiksi ja houkuttelevat luokseen matkalaisia surmatakseen ja syödäkseen heidät. Ghūlin voi kuitenkin tunnistaa sen jaloista, jotka ovat olennon omaksumasta hahmosta riippumatta aasin kaviot. Al-Jahiz kertoo teoksessaan Hayawan ghūlien ratsastavan jäniksillä, koirilla tai strutseilla. Ghūl on surmattava yhdellä iskulla, sillä toinen isku herättää sen taas eloon. Se yrittääkin saada vastustajansa iskemään kahdesti. Toisaalta al-Masudi kirjoittaa teoksessaan Muruj ghūlin pakenevan heti, jos se vakavammin haastetaan. Mutaziliitteina kumpikin suhtautui epäilevästi sen koko olemassaoloon. Al-Jahiz todistelee sitä taruolennoksi ja viittaa siihen runoilijoiden liioitteluna. Al-Masudi puolestaan pitää sitä jonkinlaisena epämuodostuneena eläimenä, joka piilottelee aavikoilla. Jälkimmäiseen kantaan yhtyi al-Zamakhshari.
Koraanissa termi ghūl ei esiinny ollenkaan, mutta viittauksia siihen löytyy haditheista. Hadithien mukaan profeetta Muhammed mainitsi ghūlit useita kertoja ja kehotti rukoilemaan Jumalaa, jotta ihmiset välttyisivät niiden häijyiltä kepposilta. Hadithien mukaan ghūlit kiusaavat ihmisiä pilaamalla heidän ruokansa ja säikyttelemällä erämaassa vaeltavia. Koska ghūlit vihaavat Jumalan nimeä, ne voi karkottaa pois lausumalla ääneen Koraanin jakeita tai rukoilemalla. Toisaalta Muhammedin kerrotaan kiistäneen ghūlien olemassaolon. Muslimioppineet ovat erimielisiä näiden hadithien luotettavuudesta. Joidenkin kommentaattorien mukaan Muhammed kiistää hadithissa vain ghūlien muodonmuutoskyvyn. Toisten mukaan Muhammed tarkoitti, ettei ghūleja ole olemassa enää. Tämän tulkinnan mukaan Jumala loi ghūlit mutta päätti myöhemmin tuhota ne, jotta ihmiset säästyisivät niiden pahuudelta.
Kalifi Umar ibn al-Khattabin kerrotaan surmanneen ghūlin matkustaessaan Syyriassa. Ghūl tuli kysymään Umarilta tämän määränpäätä, mihin Umar vastasi, ettei asia kuulunut ghūlille. Ghūl yritti säikäyttää Umarin kääntämällä päätään täyden kierroksen, jolloin Umar iski miekallaan demonia niskan ja hartian väliin. Myöhemmin hän palasi surmapaikalle ja havaitsi ruumiin kadonneen. Myös Muhammedin seuralainen Arqam ibn Abi’l-Arqam kohtasi kertoman mukaan naishahmoisen ghūlin, joka kantoi selässään sieppaamaansa poikaa. Vastaavia tarinoita lapsia kaappaavista peikoista kerrotaan eri puolilla maailmassa.
Ghūlit esiintyvät useissa Tuhannen ja yhden yön tarinoissa. Tarinoissa ghūlilla voitiin viitata paitsi demoniin myös kannibalismiin mielistyneeseen ihmiseen. Joidenkin versioiden mukaan ghūl naamioituu erämaavaeltajan matkatoveriksi. Arabian niemimaalla 1800-luvulla matkustelleen Charles Montagu Doughtyn mukaan ghūlit houkuttelivat autiomaassa kulkevia harhaan matkimalla heidän äitiensä ja siskojensa ääniä. Todelliselta muodoltaan otus on ruma ja pelottava: sillä on aasin kaviot, kissan suu ja karvainen ruumis. Joidenkin tarinoiden mukaan ghūlilla on vain puolikas ruumis, kun taas toinen puoli on näkymätön. Ajatus ”puolikkaasta ihmisestä” on yleinen kansantarinoiden aihe myös Arabian ulkopuolella.
Arabialaisessa tarinaperinteessä ghūlit yhdistetään joskus hyeenoihin: molempien kerrottiin houkuttelevan uhrit pesäänsä, mikäli ne eivät löydä raatoa syötäväksi. Hyeenaa muistuttaneen eläimen kerrotaan ahdistelleen mekkalaisten aasia vuonna 1667. Miehet lähtivät jäljittämään olentoa, jolloin se pakeni läheiseen taloon, missä se vahingoitti naista. Miehet saivat lopulta otuksen kiinni ja tappoivat sen. Koska he eivät tunnistaneet eläintä, he nimittivät sitä ghūliksi.
Pohjois-Afrikassa ghūl-kertomukset yhdistyivät berberien kansanperinteeseen, jossa esiintyi monenlaisia yliluonnollisia olentoja.
Nykyään
Arabimaiden kouluttamattoman väestön ja erityisesti vanhuksien parissa ghūleihin uskotaan edelleen laajasti. Ne ovat myös suosittuja satuhahmoja, joilla pelotellaan tottelemattomia lapsia. Nykyajan kertomuksissa ghūlilla viitataan yleisesti ihmissyöjään, joka voi olla joko ihminen tai paholainen. Monet arabikirjailijat ovat käyttäneet aihetta, tunnetuimpana palestiinalainen Emile Habibi teoksessaan Khurāfiyyat Sarāyā Bint al-Ghūl (1991, engl. Saraya, the Ogre’s Daughter). Monet ghūl-aiheisista teoksista perustuvat vanhaan arabialaiseen tarinaperinteeseen.
Länsimaissa
pienois|pysty|[[H. P. Lovecraftin kuvitusta novelliinsa ”Pickmanin malli”.]] Tuhannen ja yhden yön tarinat ranskaksi kääntäneen Antoine Gallandin (1646–1715) mukaan ghūlit ovat miespuolisia hirviöitä, jotka nauttivat metsästämisestä ja kaivelevat toisinaan hautausmaita syömäkelpoisten ruumiiden toivossa. Galland kehitteli Amina-nimisen naishahmon, joka ei piittaa tuoreen aviomiehensä sylistä vaan livahtaa öisin hautausmaalle ghūlien seurasta nautiskelemaan. Amina ei esiinny arabiankielisessä alkutekstissä. Gallandin keksintöä on myös ghūlien taipumus haudanryöstöön, mikä ilmeisesti on hyeena-assosiaation peruja. Vanhoissa englanninkielisissä versioissa ghūl käännettiin toisinaan peikkonaiseksi.
Englanninkielisessä kirjallisuudessa ghūlit esiintyivät ensimmäistä kertaa 1786, jolloin ilmestyi William Beckfordin kirjoittama ja Samuel Henleyn kääntämä romaani Hirmuvaltias. Kertomuksessa ghūlit asuvat hautausmaalla ja irstailevat mustaa magiaa harjoittavien naisten kanssa. Todennäköisesti kuuluisin ghūleja käsitellyt länsimainen kirjailija oli Edgar Allan Poe (1809–1849), jonka mukaan otus ei ole ”enempää nainen kuin mieskään, ei ihminen eikä peto”. H. P. Lovecraft (1890–1937) kirjoitti ghūleista Tuhannen ja yhden yön ja Hirmuvaltiaan innoittamia kauhutarinoita. Niissä ghūlit ovat koiramaisia otuksia, jotka salaa vaihtavat poikasiaan ihmislapsiin. Cthulhu-tarustoon kuuluvissa kauhutarinoissa liiaksi kannibalismia harjoittava ihminen voi vähitellen muuttua ghūliksi. Samoin muutokselle altistaa niiden seurassa vietetty aika.
Ghūlit eivät ole modernissa länsimaisessa viihteessä erityisen yleisiä, vaikka ovatkin ajoittain esiintyneet kauhuelokuvissa. Vampyyrien tavoin kauhuelokuvien ghūlit ovat kuolleita ihmisiä, jotka ovat heränneet uudelleen eloon, ja ne muistuttavat monessa suhteessa zombeja. Vampyyreistä poiketen ghūlit eivät tarvitse elääkseen verta vaan ihmislihaa. Tunnettuja ghūl-vaikutteisia kauhuelokuvia ovat esimerkiksi George A. Romeron Elävien kuolleiden yö (1968) ja Umberto Lenzin Incubo sulla città contaminata (1980). Sittemmin aihetta on tehnyt suosituksi roolipeli Vampire: The Masquerade (1991), jossa pelaajat eläytyvät vampyyrien ja muiden epäkuolleiden rooleihin. Pelimaailmassa ghūlit ovat ihmisiä, joissa on hieman vampyyriverta, mutta ei tarpeeksi muuttamaan heitä kokonaan vampyyreiksi. Ghūlit palvelevat oikeita vampyyreja, joista poiketen ne kykenevät liikkumaan myös päiväsaikaan.
Suomennoksissa ghūleja on vaihtelevasti kutsuttu esimerkiksi ruumiinsyöjiksi, haamuiksi , paholaisiksi , hautapiruiksi tai kaamioiksi. Dungeons & Dragons -roolipelin suomennettu ”punalaatikko” (1988) käyttää englannista mukailtua nimeä ”ghouli”.
Lääketieteellinen selitys
Ghūl-kansanperinteen taustalla saattavat olla tavalliset haaskaeläimet, jotka ovat kaivaneet matalia hautoja auki ravinnon toivossa. Myös todelliset haudanryöstötapaukset ovat voineet synnyttää tarinoita ruumiita häpäisevistä hirviöistä.
François Bertrandia on toisinaan kutsuttu ”Pariisin ghouliksi”. Hän oli Ranskan armeijan kersantti, joka tuomittiin hautojen häpäisystä 1849. Bertrandilla oli pakkomielteinen tarve silpoa, paloitella ja pureskella ruumiita. Hän harrasti niiden kanssa myös seksiä ja oli ensimmäinen henkilö, jota psykiatrit kuvailivat nekrofiiliksi.
Algol
Algol-tähden nimi on peräisin arabiankielisestä nimestä raʾs al-ghūl, ”demonin pää”. Tähden nimi viittaa paholaisiin myös monissa muissa kielissä, mikä johtunee sen kirkkauden muutoksista.
Juliette Mayniel
Juliette Mayniel (22. tammikuuta 1936 – 21. heinäkuuta 2023 ) oli ranskalainen näyttelijä. Vuoden 1960 Berliinin kansainvälisillä elokuvajuhlilla hän voitti parhaan naisnäyttelijän Hopeisen karhun roolistaan elokuvassa Kirmes – hän joka pelkäsi. Muita elokuvia, joissa Mayniel on esiintynyt, ovat olleet Rohkea nuoruus (1959), Silmät ilman kasvoja (1960), Troijan urhot (1961) ja Assassinio made in Italy (1965).
Get Ready!
Get Ready! on alankomaalaisen eurodance-yhtyeen 2 Unlimitedin esikoisalbumi, joka julkaistiin 24. helmikuuta 1992. Albumi sisältää 2 Unlimitedin läpimurtohitin ”Get Ready for This”. Get Ready! sijoittui Alankomaiden musiikkilistan sijalle 12. Suomessa se sijoittui Suomen virallisen listan sijalle 40. ja oli musiikkilistalla yhteensä kaksi viikkoa.
Värttinäpoimu
Värttinäpoimu sijaitsee ohimolohkon alueella.
Tällä poimulla on tärkeä tehtävä kasvojen tunnistamisessa, sillä sen alueella sijaitsee nk. värttinäpoimun kasvoalue (fusiform face area, FFA). Jos se vaurioituu, ihminen ei enää tunnista aiemmin tuntemiensakaan ihmisten kasvoja. Ihmisten tunnistaminen voi kuitenkin tapahtua edelleen esimerkiksi äänestä.
Vokatiivi
Vokatiivi (puhuttelusija) on sijamuoto, joka ilmaisee substantiivin olevan se, jolle puhe kohdistetaan.
Vokatiivia käytetään ainakin latinassa, sanskritissa, muinaiskreikassa, sekä useissa slaavilaisissa ja kelttiläisissä kielissä, mutta ei suomen kielessä, jossa vokatiivin tehtävät ovatkin nominatiivilla. Indoeurooppalaisiin kieliin vokatiivi periytyy indoeurooppalaisesta kantakielestä, jossa se oli e-päätteinen tai päätteetön (vrt. latina).
Esimerkkejä nominatiivin vokatiivisesta käytöstä suomen kielessä:
Romaaniset kielet
Latinassa vokatiivi on useimmiten nominatiivin näköinen. Kuitenkin toisen deklinaation us-päätteisillä maskuliineilla se päättyy e-kirjaimeen. Esimerkiksi:
Romaanisista kielistä myös romaniassa on vokatiivisijamuoto. Romaniassa feminiinin vokatiivin pääte on yleensä -o, ja maskuliinissa ja neutrissa -e. Monikossa pääte on -lor.
Slaavilaiset kielet
Vokatiivi on käytössä mm. puolassa, tšekissä, serbokroatiassa, bulgariassa ja ukrainassa, mutta slovakista se katsotaan kadonneeksi.
Puolassa ja tšekissä vokatiivi on yleisemmin feminiinissä -o-päätteinen ja maskuliinissa -e-päätteinen. Joissain taivutusluokissa on kuitenkin -u-pääte. Neutreilla ja monikolla vokatiivi ei eroa nominatiivista.
Venäjässä ei ole vokatiivia, mutta sitä käytetään sanojen Бог (Jumala) ja Господь (Herra) yhteydessä ja jossain raamatunlainauksissa kirkkoslaavin vaikutuksesta.
Vera Ralston
thumb|Vera Ralston elokuvan Kentuckyläiset tulevat trailerissa. Věra Helena Hrubá eli Vera Ralston (1919 – 9. helmikuuta 2003) oli yhdysvaltalainen näyttelijä.
Ralston syntyi Prahassa, Tšekkoslovakiassa, mutta muutti Yhdysvaltoihin ja sai maan kansalaisuuden vuonna 1946. Hänellä oli rooleja muun muassa elokuvissa Lissabon: vaarojen keskus (1944), Kentuckyläiset tulevat (1949) ja Mies joka kuoli kahdesti (1958).
Ralston vetäytyi näyttelijänuraltaan vuodesta 1958. Hän kuoli Santa Barbarassa, Kaliforniassa vuonna 2003, ja hänellä on tähti Hollywood Walk of Famella.
Salibandyseura Viikingit
Salibandyseura Viikingit (lyh. SSV) oli vuonna 1986 perustettu helsinkiläinen salibandyn erikoisseura, joka lakkautettiin vuonna 2017, kun se fuusioitui yhdessä Tapanilan Erän salibandyjaoston kanssa EräViikingit -seuraksi. Viikingit tunnettiin aiemmin nimillä Salibandy ja Sulkapallo Vuosaari sekä SalibandySeura Vuosaari. Viimeisin nimi oli ollut käytössä keväästä 2000 lähtien, jolloin seura yhdistyi Vuosaaren Viikinkien kanssa. Samalla syntyi yksi suuri salibandyn erikoisseura Itä-Helsingin alueelle. SSV oli ensimmäinen salibandyseura, jolle myönnettiin Nuori Suomi Sinetti laadukkaasta nuorisotoiminnasta. Vuonna 2009, lisenssimäärällä mitattuna SSV oli Suomen yhdeksänneksi suurin salibandyseura. 02.03.2017 EräViikingit ilmoitti, että SSV:n ja Erän toiminta lakkautetaan 1.6.2017 ja toiminta siirretään EräViikinkeihin.
Miesten edustusjoukkue pelasi lopettaessaan Suomen korkeinta sarjatasoa salibandyliigaa.
Perustaminen ja nousu mestaruussarjaan
Vuonna 1986 Jari-Petri Anttila ja Jari Wassholm lopettivat aktiivisen jalkapalloilun Puotinkylän Valtissa. Heidän suunnitelmissaan oli perustaa oma jalkapalloseura, mutta suunnitelmat vaihtuivat, kun tuolloin Vuosaaren urheilutalon vahtimestarina toiminut Anttila sai seurata työpaikallaan ensimmäisiä salibandyn SM-kilpailuja. Lajista innostuneena Anttila ja Wassholm päättivät perustaa salibandyseuran. Suomen Salibandyliitto oli perustettu vain vuotta aikaisemmin ja kaksikko tiesi, ettei rahoitusta pelkästään salibandyn harrastamiseen tulisi, joten he päättivät hakea Helsingin kaupungilta tukea aloittelevan seuran toimintaan, jonka nimenä oli Salibandy ja Sulkapallo Vuosaari - SSV. Lyhennettä tuki myös Anttilan suosikkijalkapallojoukkue HSV. Seurassa siis harrastettiin myös sulkapalloa, vaikka yhtään virallista ottelua ei pelattu.
Rahaa seuran pyörittämiseen Anttila ja Wassholm keräsivät myös tekemällä omatoimimatkoja Ruotsiin, josta he ostivat salibandymailoja ja myivät niitä Suomessa eteenpäin. Tämä tulonlähde tyrehtyi, kun Jarmo Perttilä perusti salibandymailoja valmistaneen Pro Stickin. Perttilä siirtyi kaudelle 1992–1993 S.C. Dalmacista SSV:hen, jolloin seuran ja Perttilän välinen yhteistyö alkoi tuoda rahaa seuralle.
Ensimmäisellä kaudellaan 1987–1988 SSV pelasi miesten I-divisioonaa ja pääsi ensiyrittämällä karsimaan ylimälle sarjaportaalle, jota tuolloin kutsuttiin nimellä mestaruussarja (nykyinen Salibandyliiga). Karsinnat kuitenkin epäonnistuivat ja SSV:tä ei olisi nähty seuraavalla kaudella mestaruussarjassa, ellei Tamperelainen Manse City olisi luopunut sarjapaikastaan. Näin järjestettiin uudet karsinnat neljän joukkueen SSV, Bolla Bolla, Lemon ja mestaruussarjasta karsivan SaPa:n kesken. Joukkueen onnistui voittamaan karsinnat ja kausi 1988–1989 oli seuran ensimmäinen mestaruussarjatasolla.
Ensimmäiset vuodet pääsarjassa ja 1990-luku
Kaksi ensimmäistä kautta eivät juuri menestystä tuoneet, mutta kolmannella kaudellaan 1990–1991 SSV:n sijoittui kolmanneksi ja sai ensimmäisen SM-mitalinsa.
Seuraavalla kaudellaan tekeminen hieman vakavoitui ja joukkue ylsi ensi kertaa historiansa aikana SM-loppuotteluun. Josba oli kuitenkin vahvempi ja SSV:lle ripustettiin kaulaan hopeiset mitalit. Kausi 1991–1992 oli myös J-P Anttilan viimeinen täysimittainen kausi pelaajana. Seuraavalle kaudelle hän siirtyi joukkueen päävalmentajaksi, mutta pelasi myös yhdeksän ottelua pelaajana. Valmentajana Anttila korosti harjoittelun merkitystä ja sai tähän vinkkejä jääkiekon puolelta Jokereista tutulta Juha Salolta.
Seuraavalla kaudella SSV kohtasi Josban jo välierissä, joissa loppuotteluun pääsyyn tarvittiin kolme voittoa. Josba vei ensimmäisen kohtaamisen nimiinsä Helsinkiläisten kotiareenalla, mutta SSV vei kolme seuraavaa ottelua ja eteni loppuotteluun voiton 3–1. Siellä vastaan tuli toinen vuosaarelainen salibandyseura Vuosaaren Viikingit. Suomen mestaruuteen tarvittiin tuolloin kaksi voittoa. Ensimmäisen ottelun SSV voitti lukemin 4–3. Ottelun ratkaisijoina voidaan pitää 4–3 voitto-osumaa laukonutta joukkueen kapteenia Kari Honnia ja kaksi maalia laukonutta jääkiekkopiireistäkin tuttua Valeri Krykovia. Joukkueiden toinen kohtaaminen oli kahden pelatun erän jälkeen tasan 2–2, mutta kolmannessa erässä Perttilä laukoi SSV:n maalin johtoon ja voitti lopulta kohtaamisen 4–2 ja Suomen mestaruuden otteluvoitoin 2–0.
Värit ja logo
SSV:n värit ja logo ovat vaihdelleet historian saatossa. Ensimmäiset verryttelyasut tilattiin raumalaiselta vaatealan yritykseltä, jonka mallistossa oli vinoruudullinen verryttelyasu. Myös pelaajien tyttöystävät vaikuttivat värivalintaan, joten asut olivat väritykseltään vaaleanpunaista ja sinistä. Samaisen yrityksen mallistosta joukkue sai myös siniset ja valkoiset pelipaidat. Tätä ennen joukkue oli pelannut valkoisissa liiveissä. Viikinkien yhdistyessä seuraan väreihin tuli musta. Nykyään SSV pelaa kotonaan mustissa ja vieraissa valkoisissa peliasuissa.
Ensimmäisenä logona seuralla oli sinivalkoinen ympyrä, joka kuvasi salibandy- ja sulkapalloa ylhäältä päin. Sen suunnitteli perustajajäsenenäkin toiminut Pekka Heinilahti. Perusidea pysyi pitkään samana, vaikka ulkonäköä hieman muutettiinkin. Ennen nykyistä logoa oli käytössä logo, joka esitte salibandypalloa ja jonka keskellä luki "SSV Floorball Helsinki Finland 1986". Nykyisessä logossa on kuvattuna punainen mailaa pitelevä salibandypallo, jonka päässä on viikinkihattu. Myös tämä logo on kokenut muutoksia kun se aiemmin oli runsaammin yksityiskohtia sisältävä sinisellä Viikingit tekstillä. Tämä sininen teksti on muuttunut sittemmin mustaksi ja myös logo on muuten logo on kokenut pieniä muutoksia.
EräViikingit
24. maaliskuuta 2016, pidetyssä lehdistötilaisuudessa SSV ja Tapanilan Erä kertoivat fuusioituvansa EräViikingeiksi. EräViikingeillä pelaa kaudella 2016-17 joukkue miesten- ja naisten Salibandyliigassa ja yksi joukkue A-, B- ja C-junnujen SM-sarjoissa, tytöissä ja pojissa. D-G pojat jatkavat EräViikingit-seurasta huolimatta vanhoilla nimillään. Divarijoukkue Erä Akatemia toimii väliaskeleena A-junioreiden ja liigajoukkueen välillä. EräViikingit-seurasta tulee maailman suurin salibandyseura yli 2000:lla jäsenellään.
Glen Canyonin vesivoimalaitos
Voimalaitos on varustettu kahdeksalla generaattorilla, jotka tuottavat yhteensä 1 320 megawatin sähkötehon ja viisi terawattituntia vuosittain. Laitoksen sähköä siirretään käytettäväksi muun muassa Wyomingin, Utahin, Coloradon, Uuden Meksikon, Arizonan, Nevadan ja Nebraskan osavaltioihin.
Pato on osa Colorado River Storage Project -hanketta. Padon rakennuskustannukset olivat noin 245 miljoonaa dollaria.
Niemiselet
Niemiselet (meänk. Niemisuvanto) on Ruotsissa Norrbottenissa Luulajan kunnassa sijaitseva järvi, joka kuuluu Rånejoen vesistöön. Järven pohjoisrannassa sijaitsee pieni kylä Niemisel.
Krst Pod Triglavom-Baptism
Krst pod Triglavom - Baptism Below Triglav on Laibach-yhtyeen viides albumi. Se sisältää musiikkia Neue Slowenische Kunstin samannimisestä teatteriesityksestä. Hostnik-kappale on ainoastaan albumin LP-versioilla.
Niemiselet
Maantietoa
Niemiselet on 4,8 kilometriä pitkä, 1,1 kilometriä leveä ja sen pinta-ala on 223 hehtaaria eli 2,23 neliökilometriä. Järven nimi viittaa suvantoon ( tarkoittaa suvantoa). Sen katsotaan leviävän Rånejoesta Lillstrykenin salmesta, joka on 50 metriä leveä, ja päättyvän Niemiholmin joen saareen. Saaren eteläpuolella virtaa Selstryken ja pohjoispuolella Mjösundet. Molemmat päättyvät pieniin koskiin. Järvi on muodostunut kapeaan ja loivarinteiseen laaksoon, jonka kummallakin sivulla kohoaa moreeniset vuoret. Järven koillispuolella kohoaa Ronningsvikberget 120 metriä vedenpinnan yläpuolelle ja lounaispuolella Degerberget vastaavasti 110 metrin korkeuteen. Laaksossa esiintyy moreenikumpareita ja De Geer -moreeniharjanteita. Nämä vaikuttavat järven muotoihin niin, että rannoilla vuorottelevat monet niemet ja lahdet toisiaan, ja järvestä pilkistää pinnan yläpuolelle kahdeksan saarta. Niemiä ovat pohjoisrannalla Viknäsudden, Hendersudden, Sörsundsudden ja Skiftesudden, ja etelärannalta voidaan mainita Åtigårdsudden. Åtigårdsuddenin ja Sörsundsuddenin välissä on salmi Sörsund. Åtigårdsuddenin jatkeena on Hedholmenin saari ja salmen alapuolella Notholmen, Svedjeholmen ja Tomasholmen. Järven rannat ovat harvaan asuttuja ja paikoin on jälkellä peltopalstoja aktiiviljelyn ajoilta. Kumpaakin rantaa seuraa tie, jotka ylittävät joen Niemiselin ja alajuoksulla Orrbyn kohdalla.
Krst Pod Triglavom-Baptism
Kappaleet
819–822 1095–1270 1961–1982 1983–1987
Hostnik- ja Apologija Laibach -kappaleiden sanoitus Tomaž Hostnik. Hostnik-kappaleen musiikki on Kraftwerk-yhtyeen kappaleesta Ohm Sweet Ohm. Wienerblut on Johann Strauss nuoremman sävellys. Graeme Revell on sovittanut kappaleen Germania. Kaikki muut kappaleet ovat Laibachin tekemiä. Kappaleet on nauhoitettu ja miksattu studio Tivolissa Ljubljanassa joulukuussa 1985 ja tammikuussa 1986.
Niemiselet
Luontoarvoja
Valuma-alueen maaperän yleisimmät maalajit ovat moreeni (64,3 %), turve (3,3 %), hiekka tai sora (1,5 %), siltti (7,9 %) ja kallioalue (6,3 %). Muut alueet ovat erilaisia vesistöjä.
Järven lähialueella sijaitsee Snöbergetin luonnonsuojelualue, joka sijaitsee järvelle näkyvällä vuorella. Sen huippu on ollut jääkauden jälkeen vedenkoskematonta aluetta, joten sen maaperä ei ole veden huuhtomaa ja siinä on paljon ravinteita jäljellä. Vuoren metsämaastossa on paljon vanhaa ja hakkaamatonta metsää jäljellä. Järveltä nousee vuorelle 2,5 kilometriä pitkä polku.
Vesistösuhteet
Niemiselet kuuluu Rånejoen vesistössä (päävesistötunnus 7) Rånejoki pääuomaan yhtenä sen vesireitin järvenä. Se on Rånejoen läpivirtausjärvi, jonka yläpuolisen valuma-alueen pinta-ala on 3 932 km². Järven omaa lähialuetta on vain 16,2 km², josta tulee vuorten metsäisiltä rinteiltä seitsemän puroa. Selbäckenin lähteenä on Stormyran Degerbergetin takaa. Järven luusuassa on sen keskivirtaama (MQ) noin 42,7 m³/s. Rånejoki laskee Perämereen Råneåssa 24 kilometrin päässä Luulajassa.
Koivujärvi (Mänttä-Vilppula, Ylä-Kolkki)
Koivujärvi on Pirkanmaalla Mänttä-Vilppulassa Ylä-Kolkin kylän lähellä sijaitseva järvi.
Maantietoa
Järven pinta-ala on 70 hehtaaria, se on 2,0 kilometriä pitkä ja 900 metriä leveä. Järvellä on kartan mukaan kaksi saarta. Sen rantaviivan pituus on 7,3 kilometriä.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Ähtärin ja Pihlajaveden reittien valuma-alueen (35.4) Vehkajärven valuma-alueella (35.49), jonka Parannesjoen valuma-alueeseen (35.493) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 121,4 metriä mpy.
GP3 Abu Dhabin Grand Prix 2016
GP3 Abu Dhabin Grand Prix 2016 oli GP3-kauden 2016 yhdeksäs ja viimeinen osakilpailu, joka ajettiin 26.–27. marraskuuta Yas Marinan moottoriradalla Abu Dhabissa. Kilpailu ajettiin Formula 1:sten Adu Dhabin GP:n ohessa.
Lauantain kilpailun voittoon ajoi ART Grand Prix -tallin kuljettaja Nyck de Vries. Sunnuntain kilpailun voitti DAMS -tallin Jake Hughes.
Juudaan evankeliumi
Juudaan evankeliumi, katso:
Leena Uotila
Uotila oli yksi Ryhmäteatterin perustajajäsenistä 1967. Myöhemmin hän on työskennellyt useissa Helsingin kaupunginteatterin tuotannoissa. Hän toimi Muumilaakson tarinoiden kertojana ja sen useiden sivuhenkilöiden, kuten Vilijonkan, ääninäyttelijänä. Mikko Niskasen elokuvassa Ajolähtö (1982) Uotilalla oli rooli nuoren Laten työkaverina ja petikumppanina. Leena Uotila on voittanut parhaan naispääosan Jussi-palkinnon elokuvasta Rakastunut rampa (1975).
Kirsi Ojansuu-Kaunisto
Kirsi Johanna Ojansuu-Kaunisto (ent. Ojansuu, o.s. Hietala, s. 15. joulukuuta 1963 Kemijärvi) on suomalainen poliitikko. Hän toimi vihreiden kansanedustajana vuosina 1999–2011.
Koulutukseltaan Ojansuu-Kaunisto on kasvatustieteen maisteri (1988), luokanopettaja ja teologian kandidaatti (2017). Vuodesta 2012 hän on opiskellut Helsingin yliopiston teologisessa tiedekunnassa. Hän valmistui teologian maisteriksi kesäkuussa 2020.
Pappisvihkimys oli 13.5.2021 Helsingin tuomiokirkossa.
Seurakuntapastori Malmin seurakunnassa 1.6.2021- 30.8.2023. Vastuualueena erityisesti yhteiskunnallinen työ.
Ura
Ojansuu-Kaunisto kirjoitti ylioppilaaksi Lohjan lukiosta vuonna 1982. Hän opiskeli Tampereen yliopiston Hämeenlinnan Opettajankoulutuslaitoksessa vuosina 1983–1988. Valmistuttuaan kasvatustieteen maisteriksi hän toimi Hämeenlinnassa luokanopettajana vuoden 1999 eduskuntavaaleihin asti, jolloin hänet valittiin eduskuntaan. Kasvatusalan lisäksi Ojansuu-Kaunisto on opiskellut myös kuvataiteita Hyvinkään taidekoulussa. Vuodesta 2012 hän on opiskellut teologiaa Helsingin yliopistossa.
Ensimmäisen kerran Ojansuu-Kaunisto valittiin kansanedustajaksi vuoden 1999 vaaleissa Hämeen vaalipiiristä ja uudelleen vuosina 2003 ja 2007. Vuoden 2011 eduskuntavaaleissa hän jäi valitsematta. Vihreän eduskuntaryhmän varapuheenjohtajana hän toimi 2003–2005 ja 2009–2011.
Ojansuu on ollut myös Käsi- ja taideteollisuusliitto Taito ry:n hallituksen jäsen 2001–2007, Kelan valtuutettu 2003–2011 sekä Kirkon ihmisoikeuskysymysten neuvottelukunnan jäsen vuodesta 2005.
Ojansuu-Kaunisto toimii aktiivisesti muun muassa vähemmistöjen, laadukkaan koulutuksen ja kestävän kehityksen puolestapuhujana.
Yksityiselämä
Ojansuu-Kaunisto oli vuosina 1984–2008 naimisissa filosofian opettaja ja kirjailija Johannes Ojansuun kanssa ja heillä on kolme lasta. Marraskuussa 2011 Ojansuu avioitui keskustan varapuheenjohtaja Timo Kauniston kanssa.
Ojansuu-Kaunisto harrastaa kirjallisuutta, kulttuuritapahtumia ja kuntoilua. Arvoikseen hän ilmoittaa elämän säilyttämisen ja suojelemisen sekä kulttuurin. Hänen mottonsa on: ”Vaikka tietäisin, että maailma tuhoutuu huomenna, niin tänään istuttaisin omenapuun.”
Valka
Valka  on pieni rajakaupunki Pohjois-Latviassa, Vidzemen maakunnassa ja on samalla Valkan kunnan (Valkas novads) keskus.
Väestö
Vuoden 2012 alussa kaupungissa arvioitiin asuvan 5 891 henkeä ja koko Valkan kunnassa 10 265 henkeä. Valkan väestöstä suurin osa on latvialaisia ja loput venäläisiä ja muita kansalaisuuksia. thumb|left|Valkan ortodoksinen kirkko
Neuvostoliiton hajoamisen jälkeen on pääuskonto evankelisluterilainen kristinusko. Kuitenkin vain pieni osa väestöstä on uskonnollisia, eikä juuri kukaan harjoita sitä aktiivisesti.
Historia
Keskiajalla Valkassa kokoontui vanhan Liivinmaan parlamentti. Se vihittiin kaupungiksi vuonna 1286. Vuonna 1584 se kuitenkin menetti itsenäisyytensä ja jäi Puola-Liettuaan kuuluneen Liettuan suuriruhtinaskunnan valtaan. Vuonna 1626 ruotsalaiset valloittivat kaupungin, ja vuonna 1721 se siirtyi Venäjän hallintaan. Ensimmäisessä maailmansodassa vuonna 1918 saksalaiset polttivat kaupungin perinpohjaisesti.