cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Black Codes
Taustaa
thumb|Henry Louis Stephensin maalaus, jossa mustaihoinen mies lukee Lincolnin ilmoitusta sanomalehdestä vuonna 1863. Unionin silloinen presidentti Abraham Lincoln ilmoitti 1. tammikuuta 1863, että kaikki Yhdysvaltojen orjat tulisi vapauttaa. Tämä tarkoitti suurta muutosta Konfederaatiossa, joka kaksi vuotta myöhemmin hävisi sodan, sillä maan osavaltioiden talous nojasi nimenomaan orjien käyttöön. Kun sota oli päättymäisillään huhtikuussa 1865, Lincoln järkytti monia etelävaltiolaisia entisestään ilmoittamalla, että hän kannatti mustille osittaista äänioikeutta. Lincoln kuitenkin salamurhattiin muutaman päivän kuluttua, ja presidentiksi nousi varapresidentti Andrew Johnson.
Sisällissodan aikana ainoana etelävaltiolaisena senaattorina lojaalina Unionille pysynyt Johnson kannatti osavaltioiden itsemääräämisoikeutta, eikä liittovaltio saanut hänen mielestään puuttua osavaltiotasolla tapahtuviin äänestyksiin. Toukokuussa 1865 Yhdysvalloissa hyväksyttiin perustuslain 13. lisäys, joka kielsi orjuuden koko maassa, mukaan lukien entisissä Etelävaltioissa. Osavaltiot ja niiden korkeimpiin yhteiskuntaluokkiin kuuluneet henkilöt, valkoiset tilanomistajat, saivat kuitenkin hyvin vapaat kädet jälleenrakentaa osavaltioitaan.
Black Codesien käyttöönotto
Yhdysvaltojen jälleenrakennuksen alkaessa valkoiset tilanomistajat pyrkivät saamaan vapautettujen orjien tilalle uutta halpaa työvoimaa. Loppuvuodesta 1865 Mississippi ja Etelä-Carolina hyväksyivät ensimmäiset mustien elämää merkittävästi rajoittaneet lait. Orjien tuli vangitsemisen uhalla hankkia työpaikka ennen seuraavaa tammikuuta. Lisäksi Etelä-Carolinassa muissa kuin maanviljelijän ja palvelijan ammateissa työskennelleiden mustien oli lain mukaan maksettava 10–100 dollarin suuruinen lisävero. Koska presidentti Johnson ei puuttunut näihin lakeihin, niitä säädettiin vuosina 1865 ja 1866 lisää lähes kaikissa entisissä orjuuden sallineissa osavaltioissa. Vaikka nämä osavaltiot takasivat mustille tietyt perusoikeudet, kuten oikeuden omaisuuteen, avioliittoon ja oikeudessa todistamiseen (tosin vain mustia koskevissa tapauksissa), ne pyrkivät ennen kaikkea rajoittamaan mustien työntekoa. Osa osavaltioista rajoitti mustien oikeutta omistaa omaisuutta ja elinkeinovapautta, kun taas käytännössä kaikki Etelävaltioiden osavaltiot rajoittivat mustien työntekomahdollisuuksia. Esimerkiksi jo työssä olevalle mustalle ei saanut tarjota parempipalkkaista työtä.
Black Codesien kieltäminen
Mustien törkeä hyväksikäyttö suututti useita entisiä pohjoisvaltiolaisia, joiden mielestä entisten Etelävaltioiden lait rikkoivat liittovaltion lakeja. Pohjoisvaltiolaisten suuttumuksen ohella tummaihoiseen väestöön kohdistuneet veriset mellakat Memphisissä ja New Orleansissa painostivat liittovaltiota puuttumaan black codes -lakeihin.
Yhdysvaltain kongressi hyväksyi huhtikuussa 1866 presidentti Johnsonin veto-oikeutta vahvemmaksi kansalaisoikeuslain, jolla republikaanien hallitsema kongressi sai aiempaa suuremmat oikeudet jälleenrakennuksen ohjaamiseen. Seuraavana vuonna hyväksyttiin Reconstruction Act of 1867, joka velvoitti entiset Etelävaltiot ratifioimaan myöhemmin hyväksytyn perustuslain 14. lisäyksen, joka taas takasi vapautettujen orjien kansalaisoikeudet koko Yhdysvalloissa. Vuonna 1870 kongressi hyväksyi vielä perustuslain 15. lisäyksen, jonka mukaan kaikilla Yhdysvaltojen (miespuolisilla) kansalaisilla on ihonväristä riippumatta äänioikeus. Lisäksi Yhdysvaltoihin perustettiin niin kutsuttu vapaiden ihmisten virasto, jonka tehtäviin kuului auttaa entisiä orjia näiden vapauduttua orjuudesta. Rahoitusongelmistaan huolimatta vapaiden ihmisten virasto onnistui olemassaolonsa aikana muun muassa tarjoamaan sairaanhoitoa yli miljoonalle vapautetulle mustalle. Tämän niin kutsutun radikaalin jälleenrakennuksen (1867–1877) aikana tummaihoiset voittivat useita osavaltio- ja kongressivaaleja Etelävaltioissa.
Myöhemmät tapahtumat
thumb|280px|1870-luvulla mustien asema heikkeni jälleen, kun [[Ku Klux Klanin kaltaiset ääriliikkeet voimistuivat.]] Radikaalin jälleenrakennuksen kannatus hiipui 1870-luvun aikana samalla, kun syntyi Ku Klux Klanin kaltaisia rasistisia ääriliikkeitä. Kun viimeiset liittovaltion sotilaat lähtivät etelästä ja jälleenrakennus lähestyi vuonna 1877 loppuaan, mustien asema heikkeni entisestään. Vaikka tummaihoisten taloudellinen ja sosiaalinen asema oli noussut huomattavasti, Ku Klux Klan ja muut ääriliikkeet lähes mitätöivät heidän poliittiset saavutuksensa. Black codes -lakien tilalle alkoi radikaalin jälleenrakennuksen loputtua syntyä uusia Jim Crow -lakeja, jotka jatkoivat rotuerottelua etelävaltioissa aina vuoden 1964 kansalaisoikeuslain hyväksymiseen asti.
TOC (prosessi)
TOC (Theory of constraints) on ajattelutapa, jolla pyritään hallitsemaan eri asioita paremmin niin että näille asetetut tavoitteet saavutetaan. TOC-teoriaa voidaan kutsua esteiden teoriaksi. Suomen kielessä käytetään TOC:sta usein termiä "kapeikkoajattelu". Se perustuu ajatukseen että jokaisessa järjestelmässä (systeemissä) on este tai rajoite. Jollei rajoitetta olisi, järjestelmän tuotos olisi joko ääretön tai nolla. Este rajoittaa siis tavoitteesseen pääsyä.
TOC tuotannossa
TOC:n avulla pyritään tuottavuuden parantamiseen, tunnistamalla tavoitteeseen pääsemisen este, rajoite tai kapeikko, ja sitten hallitsemalla tuotantoprosessia paremmin tämän esteen tunnistamisen avulla. Käytännössä tämä voi tarkoittaa sitä, että estettä (kapeikkoa) pyritään kasvattamaan, mikäli tarvitaan lisäkapasiteettia, ja ohjaamaan prosessia käyttäen tätä kapeikkoa ohjauspisteenä. Ohjauspisteenä toimiessaan tuotantoa ohjataan (aikataulu laaditaan) ohjauspisteen mukaan, siten, että lasketaan milloin tuotteen pitää läpäistä ohjauspiste, jotta se on valmis oikea-aikaisesti ja tämän jälkeen lasketaan milloin tuotteen valmistaminen on aloitettava, jotta se on oikeaan aikaan ohjauspisteessä. Koska kapeikko halutaan pitää toiminnassa aina, se suojataan pienellä keskeneräisen tuotannon (KET) varastolla. TOC-menetelmän avulla pyritään siis kapasiteetin, toimitusvarmuuden ja joustavuuden parantamiseen sekä hallittavuuden lisäämiseen.
TOC projektitoiminnassa
TOC projektinhallinnassa perustuu kriittisen ketjun (critical chain) tunnistamiseen, sillä kriittinen ketju on projektin rajoite, mikä estää projektia valmistumasta aiemmin. Kriittinen ketju muodostuu kriittisestä polusta ja resurssirajoitteista. Tämän jälkeen keskitytään hallitsemaan ja nopeuttamaan projektin kriittistä ketjua. Tämä tapahtuu resurssoinnin turvaamisella ja mahdollisten ongelmien ennaltaehkäisyllä. Projektin etenemistä turvataan puskureilla (buffereilla). Projektipuskuri suojaa projektia sen myöhästymiseen liittyviltä riskeiltä, ja syöttöpuskurit suojaavat kriittistä ketjua ei-kriittisten tehtävien myöhästymiseen liittyviltä riskeiltä. Näin ollen TOC on myös riskienhallinnan apuväline.
Esteiden teoriaa voidaan soveltaa myös projektisalkun hallintaan, jolloin pyritään tunnistamaan projektisalkkua rajoittava este, esimerkiksi tietyn tyyppinen osaaminen. Kohdistamalla huomio rajoitteeseen pyritään hallittavuuden lisäämiseen, sekä kapasiteetin, toimintavarmuuden ja joustavuuden parantamiseen.
TOC ongelmanratkaisuprosessi
TOC-teoriaan kuuluu ns. ongelmanratkaisuprosessi, jonka avulla ongelmia pyritään ratkaisemaan tunnistamalla ongelmat, ja niiden ratkaisemiseksi tarvittavat toimenpiteet. TOC-ongelmanratkaisuprosessi muodostuu seuraavista vaiheista: 1. Ongelman tunnistaminen yhdessä 2. Ratkaisun suunnan sopiminen 3. Ratkaisun todetaan ratkaisevan tunnistetun ongelman 4. Negatiivisten seurausten ehkäiseminen 5. Ratkaisun toteuttamisen esteiden poistaminen
Prosessi käydään mieluiten läpi ryhmässä, jolloin sen jokaisessa vaiheessa pyritään yhteisymmärrykseen ja vaiheen lopputuloksesta sopimiseen. Tällöin se on myös muutosjohtamisen apuväline.
Nopeudenrajoitin
Nopeudenrajoitin voi tarkoittaa:
Renault–Nissan B -pohjalevy
Renault–Nissan B -pohjalevy on Renault’n ja Nissanin yhteistyössä kehittämä pohjalevy pienille etu- ja nelivetoisille autoille, joissa moottori on sijoitettu poikittain.
Nissan EV
EV-pohjalevy on kehitetty käytettäväksi sähköauton pohjalevynä.
Nissan V
B-pohjalevyn toinen sukupolvi on nimetty V-pohjalevyksi.
Pjotr Hohlov
Pjotr Iljitš Hohlov (12. tammikuuta 1910 Jesipovo Moskovan alue, Venäjän keisarikunta − 7. maaliskuuta 1990 Moskova, Neuvostoliitto) oli Neuvostoliiton ilmavoimien kenraaliluutnantti ja Neuvostoliiton sankari.
Hohlov kävi seitsemän luokkaa keskikoulua ja työskenteli viilaajana moskovalaisessa tehtaassa. Hän siirtyi palvelukseen Neuvostoliiton laivastoon vuonna 1932. Seuraavana vuonna hän valmistui Volgan lentoteknillisestä koulusta ja vuonna 1936 Jeiskin laivastoilmailuopistosta. Toisen maailmansodan alettua hän osallistui vuosina 1939–1940 talvisotaan.
Kesäkuusta 1941 alkaen Hohlov lensi miinoitus- ja tiedustelulentoja Itämerellä. Hän osallistui Neuvostoliiton suuren isänmaallisen sodan ensimmäiseen Berliiniin kohdistettuun ilmapommitukseen 8. elokuuta 1941 ja tuli nimetyksi Neuvostoliiton sankariksi.
Nissan MS -pohjalevy
Nissan MS -pohjalevy on Nissanin kehittämä pohjalevy etuvetoisille autoille, joissa moottori on sijoitettu poikittain.
Pjotr Hohlov
Hohlovin epäillään olleen sen SB-2-lentokoneen päällikkö, joka välirauhan aikana kesällä 1940 pudotti suomalaisen matkustajakone Kalevan Suomenlahteen. .
Säännöllinen monitahokas
Säännöllinen monitahokas on monitahokas, jonka tahkot ovat yhdenmuotoisia, säännöllisiä monikulmioita ja jotka on järjestetty samalla tavalla kustakin kärjestä. Säännöllisiä monitahokkaita on yhdeksän erilaista: viisi Platonin kappaletta ja neljä Keplerin–Poinsot’n kappaletta.
Mar Dinkha IV
Khanania Soro syntyi Darbandokehin kylässä ja kastettiin Mar Qaryaqosin kirkossa. Khanania Soro sai koulutuksensa isoisänsä Benyamin Soron johdolla. Vuonna 1947, 12-vuotiaana, hän meni Mar Jousip Khnanishon oppiin. Mar Jousip oli Idän assyrialaisen kirkon metropoliitta ja patriarkka Irakissa.
Kahden vuoden teologian opiskelun jälkeen Khanania Soro meni kirkon palvelukseen. 12. syyskuuta 1949 hän meni Mar Joukhanan seurakuntaan, assyrialaisen kirkon toiseksi suurimpaan seurakuntaan, Haririin. Kahdeksan vuotta myöhemmin 15. elokuuta 1957 hän meni vanhan opettajansa Jousip Khnanishon pappiseminaariin.
Kun Mar Eshai Shimun XXIII murhattiin 6. marraskuuta 1975 kotonaan San Joséssa Kaliforniassa, assyrialaisen kirkon piispat kokoontuivat seuraavana vuonna Lontoossa konklaaviin valitsemaan uutta katolikos-patriarkkaa. Khanania Sorosta tuli Mar Dinkha IV, joka oli Assyrian ensimmäisen patriarkan 120. seuraaja. Assyrian ensimmäinen patriarkka oli Tuomas. Vuonna 1994 Mar Dinkha IV tapasi historiallisessa kokouksessa paavi Johannes Paavali II:n Vatikaanissa. Paavi ja Mar Dinkha allekirjoittivat yhteistyösopimuksen assyrialaisen ja roomalaiskatolilaisen kirkon välillä. Vuonna 1996 hän solmi Kaldean kirkon Bagdadin patriarkan Rafael I Bidawidin kanssa. Vuonna 1997 hän aloitti neuvottelut Antiokian syyrialais-ortodoksisen kirkon kanssa anateeman lopettamisesta.
Syyskuussa 2006 Mar Dinkha IV vieraili Pohjois-Irakissa, missä hän tapasi Irakin Kurdistanin kuvernöörin. Hän neuvotteli kuvernöörin kanssa kristityn kirkon avaamisesta alueelle.
Mar Dinkha IV kuoli 26. maaliskuuta 2015 sairaalassa Minnesotan Rochesterissa.
Sylvester Stadler
thumb|right|Sylvester Stadler Sylvester Stadler (30. joulukuuta 1910 Steiermark, Itävalta - 23. elokuuta 1995) oli alkujaan itävaltalainen Saksan SS-joukoissa palvellut SS-kenraali (SS-Brigadeführer).
Stadler meni naimisiin 1936 ja sai kaksi poikaa. Hän kuoli elokuun 23. 1995 Baijerissa, Augsburg-Haunstettenissa.
Opiskelu
Sylvester Stadler syntyi vuonna 1910 Fohnsdorfissa Itävallan Steiermarkissa. Stadler opiskeli ammattikoulun sähkölinjalla, josta hän ei ikinä valmistunut. Stadler liittyi vuonna 1933 Itävallan SS:ään 23-vuotiaana, hänet siirrettiin melkein saman tien Saksaan koulutukseen. Stadler toimi jonkin aikaa joukkueen johtajana, jonka jälkeen hänet määrättiin Bad Tölziin Upseerikoulutukseen vuonna 1935. Upseerikoulutuksesta hän valmistui SS-Untersturmführerinä.
Palvelu armeijassa
Tulikasteensa Stadler sai Puolassa, jossa palveli Panzer Division "Kempf":ssä (yhdistetty SS ja Wehrmacht-yksikkö). Vuonna 1940 Stadler siirrettiin "Der Führeriin" komppanian komentajaksi. Syyskuussa 1941 Stadler siirrettiin Saksaan 2. rykmentin komentajaksi, jonka aikana hän haavoittui ja joutui Saksaan toipumaan. Toipilasaikana hän toimi kouluttajana Bad Tölzissä ja Braunschweigissä.
Kesäkuussa 1943 Stadlerista tuli rykmentinkomentaja. Hän johti rykmenttinsä läpi Kurskin ja Mius-joen taisteluiden. Hänelle myönnettiin "Tammenlehvät" syksyllä 1943 suorituksista kesän taisteluissa.
Stadler osallistui pienen ranskalaiskylän Oradour-sur-Glanen siviilien joukkomurhaan SS-Sturmbannführer Otto Diekmannin johdolla 10. kesäkuuta 1944. Stadler asetti herran sotaoikeuteen, mutta Diekmann kuoli taistelussa 29.6.1944, ennen oikeudenkäyntiä (Diekmann oli tietoinen tulevasta sotaoikeudesta ja luultavasti teki "itsemurhan" taistelussa). Tästä jäi ikuinen "tahra" Stadlerin ansioluetteloon, hänen ollessa komentajana.
Heinäkuun 10. 1944 Stadler otti komentoonsa Kurt "Panzermeyer" Meyer kanssa juuri muodostetun 9. SS-panssaridivisioona Hohenstaufenin. Hän oli yksi nuorimmista divisioonan komentajista Saksan armeijassa. Stadler haavoittui vakavasti Normandiassa. Toivuttuaan hän palasi SS-Hohenstaufenin johtoon.
Hohenstaufen taisteli Puolassa, Ranskassa, Normandiassa, eli idästä länteen. Hohenstaufen oli yksikkö joka taisteli surullisen kuuluisasta kukkula 112:sta ja sen jälkeen Falaisessa ja Arnhemissa, Sen jälkeen Ardenneilla ja viimeiseksi Unkarissa. Stadler johti jäljelle jääneet joukkonsa Itävaltaan ja antautui amerikkalaisille toukokuun 8. 1945
Miekat Ritaristiin (Schwertern - Nr. 152), ojensi Sepp Dietrich, ne hän sai Toukokuun 6.-45, eli 2 päivää ennen antautumista. Sodan loppuessa hän oli arvoltaan SS-Brigadefûhrer (kenraalimajuri).
Stadler haavoittui sodan aikana useasti. Hänen henkilökohtainen toimintansa toi hänelle kultaisen lähitaistelu-merkin, divisioonan komentajana 1944.
The Neon Demon
The Neon Demon on vuonna 2016 ensi-iltansa saanut kansainvälisesti tuotettu psykologinen jännityselokuva, jonka on ohjannut Nicolas Winding Refn. Elokuvan juoni seuraa nuorta mallia (Elle Fanning) Los Angelesissa, missä hänen henkensä joutuu uhatuksi muiden mallien kateuden johdosta.
The Neon Demon sai ensi-iltansa 20. toukokuuta 2016 Cannesin elokuvajuhlilla, missä se kilpaili Kultaisesta palmusta.
Préporché
Préporché on kunta Ranskassa Nièvren departementissa Burgundi-Franche-Comtén alueella. Se sijaitsee noin 24 kilometriä Château-Chinon (Ville)’n kaupungista etelään.
Hugenotit polttivat Préporchén kirkon Ranskan uskonsodissa vuonna 1570. Kirkko kuitenkin kunnostettiin. Kirkossa on nykyaikaiset lasimaalaukset, sekä 1500-luvulta peräisin oleva monivärinen Pyhän Pietarin patsas.
Kunta on osa Morvanin luonnonpuistoa (Parc naturel régional du Morvan).
Hekatombaia
Hekatombaia tai Hekatomboia   oli antiikin kreikkalainen juhla, joka sai nimensä silloin suoritetusta hekatombiuhrista eli sadan härän uhraamisesta.
Juhla tunnetaan myös muun muassa Aiginalta ja Argoksesta, jossa se oli omistettu Heralle, sekä Delfoista, Delokselta, Lakoniasta (Spartasta) ja Tegeasta.
Anthesteria
Anthesteria oli antiikin Ateenassa vietetty uuden viinin juhla, joka oli omistettu Dionysokselle. Juhla oli kolmipäiväinen, ja sitä vietettiin juhlasta nimensä saaneen Anthesterion-kuun 11.–13. päivä eli nykyisen helmi-maaliskuun aikoihin.
Historia
Erään teorian mukaan Anthesteria olisi alun perin saattanut olla omistettu Kronokselle ja Zeus Kronionille. Historiallisella ajalla juhla oli kuitenkin aina omistettu Dionysos Eleuthereukselle. Näin se edusti Dionysoksen kultin saapumista Ateenaan ja sen ottamista osaksi kaupungin kulttijärjestelmää. Toisaalta juhlan seremoniat vaikuttavat liittyvän orfilaiseen teologiaan, jonka mukaan Zeus teki pojastaan Dionysoksesta hallitsijan yhdeksi päiväksi, ja antoi tämän jälkeen giganttien surmata Dionysoksen ja leikata tämän neljääntoista palaan. Samalla tavoin juhlassa ensin juodaan ja sitten muistetaan kuolleita neljällätoista alttarilla.
Juhla tunnettaan Ateenan lisäksi myös muista joonialaisista kaupungeista.
Ohjelma
Anthesteria-juhla oli kolmipäiväinen. Päivien nimet olivat Pithoigia, Khoes ja Khytroi. Juhlaan kuului muun muassa viinin juontia ja erilaisia juomakilpailuja sekä uhreja ensin Dionysokselle ja sitten vainajahengille ja Hermes Khthoniokselle. Anthesterian järjestämistä johti kuningasarkontti eli basileus, aivan kuten se aiemmin oli kuulunut Ateenan kuninkaalle. Tärkeimmässä seremoniassa kuningasarkontin puoliso basilinna annettiin puolisoksi Dionysokselle.
Anthesteria-juhlaa on luonnehdittu luonteeltaan ”ateenalaisten jouluksi”. Se oli iloinen ja riehakaskin, mutta samalla arvokas. Juhlaan ottivat osaa niin vapaat kuin orjatkin, toisin sanoen se tarkoitti orjille vapaata työstä. Myös koululaisilla oli vapaata. Hieman ennen juhlaa järjestettiin suuret markkinat, mikä toi Ateenaan paljon ulkomaalaisia kauppiaita, ja näin läsnä oli paljon muiden kaupunkien asukkaita.
Pithoigia
Anthesteria-juhlan ensimmäinen päivä eli Anthesterion-kuun 11. tunnettiin nimellä Pithoigia. Silloin uhrattiin Dionysokselle, avattiin suuret viiniruukut, jotka oli sinetöity viininkorjuun ja -valmistuksen yhteydessä edellisenä syksynä nykyisen syyskuun aikoihin, ja maisteltiin uutta viiniä ensimmäisen kerran. Samalla suoritettiin muitakin valmisteluja seuraavaa päivää, joka oli juhlan pääpäivä, varten. Iltapäivällä Limnaissa sijainneen Dionysoksen temppelin ympärille kiinnitettiin köysi, todennäköisesti estämään sisäänpääsy asiattomilta. Sen jälkeen kokoonnuttiin kulkuetta varten. Siihen saivat osallistua myös yli kolmivuotiaat lapset. Osallistujat koristautuivat seppelein ja kukin.
Khoes
pienoiskuva|upright=0.86|Anthesteria-juhlassa käytetty [[khus (keramiikka)|khus-viinikannu, n. 410 eaa. Kuvituksessa lelukärryjä vetävä pieni Eros.]]
Juhlan toinen eli Anthesterion-kuun 12. päivä tunnettiin nimellä Khoes. Se oli juhlan pääpäivä, ja joskus nimeä käytettiin koko juhlasta. Päivä sai nimensä siitä, että silloin jokaisella oli oma khus-kannu. Päivää vietettiin juomalla viiniä ja järjestämällä muun muassa juomakilpailuja.
Kulkue oli samalla Dionysoksen hääkulkue, sillä sen jälkeen suoritettiin pyhä avioliittoseremonia, jossa kuningasarkontin puoliso eli basilinna annettiin puolisoksi jumalalle. Basilinna edusti seremoniassa symbolisesti Ateenaa itseään. Basilinnan seurueena oli neljätoista papitarta ( tai ). Basilinna vannotti papittarilla valan, rukoili siunausta koko kaupungille ja vietti yön Limnain temppelissä, joka oli auki vain tuon yhden päivän vuodesta. Joidenkin tietojen mukaan hääseremonia sijoittui Bukoleioniin.
Aamulla levättiin, kunnes viininjuonti alkoi iltapäivällä. Kaikkien palkat oli maksettu ennen juhlia, jotta kaikki saattoivat ostaa viiniä. Kaupunki oli antanut rahaa köyhille, jotta myös nämä saattoivat hankkia viiniä itselleen. Ihmiset kutsuivat vieraita tarjoten itse pöydät, tyynyt ja seppeleet, kun taas vieraat toivat koreissa ruoat ja viinikannut viineineen. Juhlassa järjestettiin myös juomakilpailuja, joissa palkittiin se, joka ensimmäisenä tyhjensi viinikannunsa. Kuningasarkontti johti juomakilpailuja Thesmotheteionissa. Esimerkiksi Aristofaneen komedian Akharnalaiset loppu kuvaa Khoes-päivää.
Joidenkin tietojen mukaan Khoes-päivää pidettiin yhtenä epäpuhtaista ja epäonnen päivistä ja päivänä, jolloin kuolleet liikkuvat maan päällä, ja joskus sama yhdistettiin jo Pithoigia-päiväänkin. Mytologiassa juomajuhlan järjestäminen tällaisena päivänä selitettiin Pandionin keinoksi, joka mahdollisti erinysten vainoaman Oresteen osallistumisen juhlaan. Erinykset vastasivat tässä maan päällä kulkeneita vainajahenkiä.
Juominen jatkoi pitkälle iltaan ja yöhön aina seuraavan päivän puolelle. Khoes-päivä päättyi kuitenkin vakavammin siihen, että juomarit laittoivat seppeleensä viinikannujensa ympäri, veivät nämä Limnain temppeliin, kaatoivat loput viinistä juomauhriksi, millä kunnioitettiin kuolleita, ja antoivat seppeleen lahjaksi jumalalle.
Khytroi
Juhlan kolmas eli Anthesterion-kuun 13. päivä tunnettiin nimellä Khytroi. Se oli vakavahenkinen ja arvokas päivä, joka oli omistettu kuolleille. Päivä sai nimensä astioista, joita käytettiin uhraamisessa vainajahengille sekä Hermes Khthoniokselle, jota pidettiin kuolleiden saattajana. Mytologiassa uhri selitettiin sen muistona, kuinka Deukalionin tulvasta selvinneet olivat uhranneet tulvassa menehtyneiden hengille.
Seremonia alkoi veden noutamisella. Tämän jälkeen erääseen temppelin lähellä olleeseen suureen kuoppaan, johon tulvavedet legendan mukaan olivat hävinneet, kaadettiin uhriksi jauhettua viljaa ja hunajaa. Tämän jälkeen pystytettiin neljätoista alttaria, joilla neljätoista gerairai-papitarta uhrasi kaikkien jyvien sekoitusta naisten kannettua khytroi-astiat paikalle päidensä päällä.
Marjatta Teirilä
Marjatta Teirilä on suomalainen oboisti ja ergonomiatutkija. Hän on suorittanut 1983 oboensoiton diplomitutkinnon Sibelius-akatemiassa. Hän on tutkinut soittamisen fyysisiä ongelmia Laakson sairaalassa, kliinisen fysiologian osastolla dos. Yrjö Salorinteen johdolla. Tutkimuksensa tuloksista hän kirjoitti pedagogiseen käyttöön tarkoitettuja artikkeleita opettaessaan Sibelius-Akatemiassa puhallinpedagogiikkaa ja musiikkifysiologiaa vuosina 1985–1998.
Puhallinsoiton työfysiologinen tutkimus tiivistyi yhtenäiseksi raportiksi 1998 julkaistussa väitöskirjassa Physiology of Wind-Instrument Playing and the Implications for Pedagogy. Teirilä on jatkanut tutkimusta ergonomiasta yleisemmin Itä-Suomen yliopistossa.
Luettelo sellisteistä
Tämä on luettelo sellisteistä.
EMI
EMI Group Limited eli Electric and Musical Industries Ltd. oli alun perin brittiläinen monikansallinen äänite- ja elektroniikka-alan yhtiö. EMI muodostui vuonna 1931 Columbia Graphophone Companyn ja The Gramophone Companyn yhdistyessä monikansalliseksi levy-yhtiöksi, äänitallenteiden tuottajaksi ja monen elektroniikkateollisuuden alan yhtiöksi. EMI, Virgin EMI Records ja sen monet muut levymerkit ovat nykyisin Universal Music Groupin levymerkkejä tai yhtiöitä. EMI Group oli yksi maailman neljästä suuresta levy-yhtiöstä (muut ovat Sony Music Entertainment, Universal ja Warner). Yhtiön pääkonttori oli Lontoossa.
Yhtiö oli listattu Lontoon pörssissä ja kuului osana FTSE 100 -osakeindeksiin, kunnes helmikuussa 2011 EMI:n osti Citigroup. Marraskuussa 2011 Citigroup ilmoitti myyvänsä EMI:n levymerkit Universalille ja musiikkikustannustoiminnan Sonyn johtamalle ryhmälle. Kauppa saatettiin päätökseen syyskuussa 2012. Englantilainen EMI Records Ltd. nimettiin uudelleen Parlophone Records Ltd. -nimiseksi vuonna 2013. Warner Music Group osti Parlophone Music Groupin, jolloin muun muassa Chrysalis- ja Parlophone-tuotannot sekä EMI Classics siirtyivät Warnerille. Mute Records Ltd. siirtyi BMG-Sonylle.
Historia
right|thumb|EMI:n rakennus Lontoossa. Electric and Musical Industries Ltd, muodostettiin maaliskuussa 1931, kun Columbia Graphophone Company ja The Gramophone Company yhdistyivät. Viimeksi mainitulla oli omistuksessaan jo silloin kuuluisa His Master's Voice -levymerkki. Uusi yritys alkoi siis toimia sekä äänitetuotannon että levysoitinten ja niihin liittyvien äänentoistolaitteiden aloilla. thumb|EMI:n kerroskuvauslaitteiston ensimmäisiä versioita
Laitevalmistus
right|thumb|EMI:n kannettava avokelanauhuri vuodelta 1954 Yhtiön levysoittimista alkanut laitetuotanto johti 40 vuotta kestäneeseen menestystarinaan. EMI:n insinööri Alan Blumlein tutki stereofonista äänentallennusta jo kauan ennen kuin se kypsyi kaupalliselle asteelle 1950-luvun lopulla. Blumlein kuoli vuonna 1942 ollessaan testaamassa uudenlaisen tutkan prototyyppiä. Toisen maailmansodan aikana ja sen jälkeen EMI:n laboratoriot Hayesissä kehittivät tutka- ja ohjustekniikkaa hyödyntäen siinä analogista tietokonetekniikkaa. Myöhemmin EMI paneutui radio- ja tv-lähetystekniikkaan ja toimitti BBC:lle ensimmäisen televisiolähettimen. EMI kehitti ja valmisti myös tv-kameroita, joiden huipennukseksi muodostui EMI 2000 -väritelevisiokamera, josta tuli lähes standardi brittiläisessä tv-tuotannossa 1970-luvulta aina 1980-luvun alkuun saakka.
Vuonna 1958 EMI rakensi Godfrey Hounsfieldin johdolla Britannian ensimmäisen täysin transistoroidun tietokoneen nimeltä EMIDEC 100. 1960-luvun lopulla äänilevyliiketoiminnalla vaurastunut EMI pystyi sijoittamaan kehitystoimintaan. Vuonna 1971 EMI kehitysryhmä sai valmiiksi ensimmäisen tomografia- eli kerroskuvauslaitteiston, joka mullisti lääketieteen kuvantamismenetelmiä. Laitteiston pääsuunnittelija Godfrey Hounsfield sai työstään lääketieteen Nobel-palkinnon 1979.
Vähitellen EMI:n laitekehitys- ja valmistustoiminta myytiin muille yrityksille, pääasiassa Thorn Electrical Industriesille, mistä syntyi Thorn EMI.
Musiikkibisnes
EMI:n edeltäjä The Gramophone Company oli perustanut tytäryhtiöitä Kansainyhteisön maihin kuten Intiaan, Australiaan ja Uuteen-Seelantiin. Näissä maissa Gramophone Company ja sittemmin EMI hallitsi levymarkkinoita 1920-luvulta 1960-luvulle saakka ennen kuin paikalliset levy-yhtiöt, kuten Festival Records, alkoivat haastaa EMI:n monopolin kaltaista asemaa. Yli 150 000 eri puolilla maailmaa tehtyä 78 kierrosnopeuden äänilevyä on koottu EMI:n arkistoon Hayesissa, ja joitakin niistä on julkaistu CD:nä vuodesta 2008 lähtien Honest Jon's Records -levymerkillä.
Aloitusvuonnaan 1931 EMI avasi kuuluisaksi muodostuneet levytysstudionsa Abbey Roadilla Lontoossa. 1930–1940-luvuilla EMI:n kuuluisimmat artistit olivat Arturo Toscanini, Sir Edward Elgar ja Otto Klemperer. EMI alkoi palkata uusia kykyjä etsiviä "Artist and Repertoire Managereita", kuten George Martinin, joka sai EMI:n kiinnittämään talliinsa The Beatles -yhtyeen. EMI julkaisi ensimmäisen LP-levyn vuonna 1952 ja ensimmäiset sterofoniset levytykset vuonna 1955, ensin kelanauhalla ja vuodesta 1958 alkaen vinyylilevyillä.
Vuonna 1957 EMI sai otteen Yhdysvaltain markkinoista ostamalla 96 prosenttia Capitol Recordsin osakkeista. Vuosina 1960–1995 yhtiön pääkonttorina oli Manchester Squarella sijainnut "EMI House", jonka portaikko on ikuistettu The Beatlesin Please Please Me -albumin kansikuvaan.
Sir Joseph Lockwoodin johdolla EMI nautti valtavaa menestystä populaarimusiikin alalla 1950-luvun lopulta aina 1970-luvun alkuun. Kun HMV-levymerkki varattiin klassisen musiikin äänitteille, pop-artistit tekivät sopimuksia EMI:n muille levymerkeille, kuten Parlophonelle, Columbialle, Capitol Recordsille ja vuonna 1967 perustetulle EMI Harvestille. EMI:n kulta-ajan yhtyeisiin kuuluivat Beatlesien ohella muiden muassa The Hollies, The Shadows, The Beach Boys ja Pink Floyd. Kuuluisimpia sooloartisteja olivat Frank Sinatra, Cliff Richard, Cilla Black ja Nat King Cole.
EMI:n loppu yhtiönä
Elokuussa 2007, EMI:n talousvaikeuksien myötä, Terra Firma Capital Partners -yhtiö otti EMI:n omistukseensa. Tammikuussa 2008 pitkäaikainen johtaja Tony Wadsword jätti yhtiön 25 vuoden jälkeen. Guy Hands aikoi leikata työpaikkoja 1 500 – 2 000 hengeltä ja nostaa myyntiä 200 miljoonalla vuodessa. Leikkaukset oli suunniteltu vuodelle 2008, ja vaikutukset tulivat vaikuttamaan kolmannekseen EMI:n 5 000 työntekijästä.
Monet EMI:lle levyttäneet artistit ja yhtyeet, muun muassa Radiohead, lähtivät leikkausten vuoksi pois yhtiöstä. Paul McCartney oli jättänyt EMI:n jo ennen omistajavaihdosta. The Rolling Stones teki sopimuksen yhdestä albumista Interscope/Universal EMI:n kanssa helmikuussa 2008. Helmikuussa 2011 Terra Firma Capital Partners joutui luovuttamaan EMI:n sen ostoa rahoittaneelle Citigroup-pankille vastineeksi lainojen anteeksiannosta. Marraskuussa 2011 EMI:n kilpailija Universal Music ilmoitti ostavansa EMI:n levymerkit ja Sonyn johtama ryhmä EMI:n musiikkikustannustoiminnan. Syyskuussa 2012 Euroopan komissio ja Yhdysvaltain Federal Trade Commission hyväksyivät Universal-kaupan. Euroopan komissio kuitenkin vaati, että Universal myy osia EMI:stä ja myös osia emoyhtiöstä. Myytäviä EMI:n osia olivat levymerkit Parlophone, Chrysalis, Mute ja Classics. The Beatles jää Universalille, vaikka se on ollut Parlophone-levymerkillä.
Englantilainen EMI Records Ltd. nimettiin uudelleen Parlophone Records Ltd. -nimiseksi vuonna 2013. Warner Music Group osti Parlophone Music Groupin. Muun muassa Chrysalis ja Parlophone tuotannot siirtyivät Warnerille. Mute Records Ltd. siirtyi BMG-Sonylle. EMI Classics artisteineen yhtiöitettiin Warner Classicsiin ja Virgin Classics Warnerin elvytetylle Erato Recordsille.
EMI Finland
Tytäryhtiö EMI Finland aloitti toimintansa Suomessa 1972 toimien muun muassa Helsingin Pitäjänmäessä Arinatiellä Finnvox-studion naapurina. Myöhemmin yhtiön pääkonttori sijaitsi Helsingin Ruoholahdessa ja työllisti kymmenkunta työntekijää. EMI Finlandin artisteja ovat olleet muun muassa CMX, Neljä Ruusua, Lapinlahden Linnut, Irina, The 69 Eyes ja Waltari. Muun muassa vuonna 2001 EMI Finland osti Poko Rekords Oy -levy-yhtiön, joka jatkoi toimintaansa Tampereella Kyttälänkadulla. Keväällä 2009 Poko Rekords Oy sulautettiin EMI Finlandiin, mutta levymerkki jatkoi itsenäisenä vanhalla artistirepertuaarillaan Popedasta Yöhön. EMI Finland kuuluu vuodesta 2013 Universal Music Groupin Universal Music Finlandiin levymerkkeineen.
Vuonna 2016 nimi EMI Finland palasi suomalaisille musiikkimarkkinoille, kun Suomen Universal Music aloitti yhteistyön The Fried Music in kanssa. Fried Musicin levy-yhtiötoiminta vaihtoi tällöin nimekseen EMI Finland ja julkaisut jaetaan EMI Capitol -levymerkillä.
Tunnettuja artisteja
Yhtiön tunnetuimpia artisteja olivat muun muassa Depeche Mode, MC Hammer, Ice Cube, Deep Purple, The Rolling Stones, Robbie Williams, Roxette, OK Go, Coldplay, Radiohead, Iron Maiden, The Beatles, Pink Floyd ja Kylie Minogue.
Rattikelkkailu
thumb|Yhdysvaltain nelimiehinen rattikelkkajoukkue [[Talviolympialaiset 2002|Salt Lake Cityn olympialaisissa vuonna 2002.]] Rattikelkkailu on kelkkailu-urheilua yksi-, kaksi- tai nelihenkisin joukkuein, jotka istuvat nykyaikana kuomulla peitetyn, vaijereilla ohjattavan kelkan kyydissä nopeilla, reunavalleilla varustetuilla jäisillä radoilla.
Historia
Tiettävästi ensimmäistä varsinaista rattikelkkaa käytti talvella 1888–1889 Sveitsin Davosissa lomailemassa ollut yhdysvaltalainen Stephen Whitney. On myös esitetty, että laji olisi kehitetty jo 1880-luvun alkupuolella Albanyssa, New Yorkin osavaltiossa Yhdysvalloissa, ja sieltä kulkeutunut Sveitsiin. Sveitsi onkin kautta aikain ollut lajin emä- ja keskusmaa. Vuonna 1897 perustettiin Sankt Moritzissa ensimmäinen kelkkailuseura, ja vuonna 1903 rakennettiin ensimmäinen keinotekoinen rata St. Moritzin ja Celerinan välisen tien varrelle.
thumb|left|Nelimiehinen joukkue rattikelkan kyydissä [[Davosissa vuonna 1910.]] Aivan alkuaikoina kelkat rakennettiin puusta, mutta sittemmin siirryttiin teräksen käyttöön. Rattikelkkailusta tuli nopeasti rikkaan ja seikkailunhaluisen väen ajanvietettä.
Itävallan Grand Prix 2000
Itävallan Grand Prix 2000 oli Formula 1 -sarjan osakilpailu, joka ajettiin 16. heinäkuuta 2000 A1-Ringillä. Kilpailun voitti Mika Häkkinen. McLaren-talli ei kuitenkaan saanut Mikan voitosta pisteitä, sillä hänen autonsa elektroniikkalaatikosta puuttui sinetti. Nopeimman kierroksen kilpailussa ajoi David Coulthard ajalla 1,11.783. Luciano Burti teki F1-debyyttinsä korvaten Eddie Irvinen, koska Irvine oli kipeä.
Rattikelkkailu
Historia
Kansainvälinen kelkkailuliitto perustettiin vuonna 1923, ja rattikelkkailu olikin mukana jo seuraavana vuonna järjestetyissä ensimmäisissä talviolympialaisissa Ranskan Chamonix’ssa, jotka toimivat myös lajin ensimmäisinä maailmanmestaruuskilpailuina. Tuolloin kilpailtiin neljän ja viiden miehen kelkoilla samassa sarjassa. 1928 Sankt Moritzin olympialaisissa kilpailtiin viiden miehen kelkoilla, ja 1932 Lake Placidin kisoissa vakiintuivat sarjoiksi kahden ja neljän miehen kelkat.
Menestyneimpiä rattikelkkailumaita ovat olleet sekä Itä- että Länsi-Saksa ja Sveitsi. Eniten arvokisamitaleja (olympialaiset sekä EM- ja MM-kilpailut) ovat keränneet sveitsiläiset laskijat. 1970-luvulla Itä-Saksasta kasvoi rattikelkkailun mahtimaa kelkkojen teknisen kehitysten edistysaskelten seurauksena, ja Saksojen yhdistymisen jälkeen ovat saksalaislaskijat kahmineet 1990-luvulla mitaleita roppakaupalla. Myös Italialla on pitkät rattikelkkailuperinteet, mutta parhaat vuodet ajoittuvat 1950–1960-luvulle. Samoin Itävallan kirkkaimmat vuodet ovat jo takanapäin. Kansainvälisiin arvokilpailuihin on ottanut osaa myös vähemmän perinteisiä talviurheilumaita kuten Australia, Japani, Uusi-Seelanti ja Jamaika. Jamaikan joukkueen osallistumisesta 1988 Calgaryn olympialaisiin on tehty fiktiivinen elokuva Kelkkajengi vuonna 1993.
Lajin kuvaus
thumb|Yhdysvaltalaiskaksikko [[Vonetta Flowers ja Jill Bakken lähtökiihdytysvaiheessa Salt Lake Cityn olympialaisissa 2002.]] Rattikelkkailun lopputulokseen merkittävimmin vaikuttava tekijä on lähtökiihdytys. Lähtö tapahtuu 15 metrin mittaiselta tasaiselta alueelta niin sanottuna lentävänä lähtönä, jossa kelkan miehistö kiihdyttää alkuvauhdin työntämällä kelkkaa juosten, ja hyppää sen jälkeen sen kyytiin. Nelihenkisen joukkueen jarrumiehelle tulee juoksumatkaa noin 50 metriä. Ennen 1930-lukua kilpailijat istuivat jo valmiiksi kelkan kyydissä, ja lähtö tapahtui kun kelkan edestä poistettiin pönkkä. Sittemmin siirryttiin lentävään lähtöön, mutta aluksi vain jarrumiesten oli sallittua työntää kelkkaa.
Laskun aikana etummaisena istuva miehistön jäsen pyrkii välttämään hidastavia törmäyksiä reunavalleihin. Muiden henkilöiden on vain pidettävä päänsä alhaalla ja pysyteltävä liikkumattomina. Kun kelkka on ylittänyt maaliviivan, on jarrumiehen tehtävänä vetäistä jarruvivusta.
Kilpailuissa on kaksi tai neljä laskua, joiden yhteisaika ratkaisee lopputulokset. Ajat mitataan sadasosasekunnin tarkkuudella. Huippunopeudet nousevat noin 140–150 kilometriin tunnissa.
Kelkka
Nimestään huolimatta rattikelkkaa ei ohjata ratilla vaan vaijerilla. Jo lajin alkuvuosina kelkan ohjaaminen tapahtui kaksipäisen vaijerin avulla, mutta 1930–60-luvuilla käytettiin rattiohjausta. Sittemmin siirryttiin takaisin vaijereihin, mutta suomen kieleen oli jo vakiintunut nimitys rattikelkkailu.
1930-luvulla alkoivat ilmestyä nykyisten kaltaiset, kuomuilla peitetyt kelkat. Kelkanrakennustaito onkin pitkän aikaa ollut lajin merkittävä osa-alue, jonka johtavana maana ovat eri aikoina olleet Sveitsi, Italia ja 1970-luvulla Itä-Saksa, joka kehitti kelkkojen aerodynaamisia ominaisuuksia muun muassa tuulitunnelia apuna käyttäen. Sen jälkeen kelkanrakennus muodostuikin varsinaiseksi tekniseksi kilpajuoksuksi, jossa hyödynnetään muun muassa auto- ja lentokoneteollisuuden innovaatioita. 1990-luvulta lähtien kelkkojen rakennetta koskevia säännöksiä on tiukennettu kehittelyn hillitsemiseksi.
Radat
Radan pituuden tulee olla 1 200–1 300 metriä, josta vähintään 1 200 metriä alamäkeen.
Vuonna 1969 rakennettiin ensimmäinen keinojäärata Königsseehen, Baijeriin. Sen jälkeen kalliit keinoradat ovat yleistyneet kiihtyvällä tahdilla. Maailmassa on nykyisellään vain kourallinen kansainväliset mitat täyttäviä ratoja, pääasiassa talviolympialaisten isäntäkaupungeissa, joista ainoastaan Sankt Moritzin rata on perinteinen luonnonjäärata.
Ténéré
thumb|250px|Kartta Ténérén alueesta thumb|Ténérén dyynejä Ténéré on aavikkoalue eteläisessä Saharassa, joka ulottuu koillisesta Nigeristä läntiseen Tšadiin. Se on pinta-alaltaan noin 400 000 km². Sen rajoina on perinteisesti pidetty Aïrvuoristoa lännessä, Ahaggarvuoristoa pohjoisessa, Djadon tasankoa koillisessa, Tibestivuoristoa idässä ja Tšadjärveä etelässä.
Nimi Ténéré tulee tuaregikielestä ja tarkoittaa "aavikkoa".
Ténéré on äärimmäisen kuivaa ja kuumaa aluetta. Vuotuinen sademäärä on yleensä noin 25 mm. Vettä on äärimmäisen vaikea löytää edes maan alta. Kaivoja on vähän, ja ne saattavat olla satojen kilometrien päässä toisistaan.
Suurin osa Ténérén nykyisistä asukkaista on Aïrvuoriston ja Azawaghin alueella asuvia tuaregeja. Muita etnisiä ryhmiä ovat hausat, songhait, wodaabet,  maurit, ja tebut.
Ténérén suurin kaupunki on Agadez, muita merkittäviä kaupunkeja ja kyliä ovat Abalagh, Arlit, In-Gall, Tahoua ja Tanout.
Katso myös
17.8558°N, 11.36294°W
Maimakteria
Maimakteria oli antiikin Ateenassa vietetty juhla, joka oli omistettu Zeus Maimakteelle. Sitä vietettiin juhlasta nimensä saaneessa Maimakterion-kuussa eli nykyisen marras-joulukuun aikoihin, mutta sen tarkempaa päivää ei tunneta. Juhlassa säiden ja ilmojen säätäjää Zeusta rukoiltiin antamaan leutoja talvisäitä. Zeuksen Maimaktes-epiteetti tarkoitti ”myrskyisää”. Muutoin juhlasta tiedetään vain vähän.
Jakob Duwall
Jakob Duwall (s. n. 1589 - k. 1634) oli ruotsalainen vapaaherra ja kenraali.
Hänen isänsä Albrekt MacDougall oli skotti, joka oli tullut Ruotsiin palkkasotilaana noin vuonna 1594. Jakob syntyi Saksassa sitä ennen.
Kolmikymmenvuotisessa sodassa Jakob Duwall komensi kenraalina ruotsalaista armeijaa Sleesiassa. Steinau an der Oderin luona hän kärsi vuonna 1633 tappion Wallensteinille. Duwall joutui vangiksi ja kuoli pian vapautumisensa jälkeen vuonna 1634.
Suomessa Duwall omisti läänityksenä hetken aikaa ensin Kyminkartanon. 1.12.1627 hänelle läänitettiin Vehkalahdelta Neuvottoman ja Salmin kylät, joihin myöhemmin Kymin puolelta liitettiin Kaarniemi, Marinkylä, Saksala ja Ylänummi. Myöhemmin hän sai vielä Summan kylän Suortin ratsutilaa lukuun ottamatta sekä Tavastilan autiotilat. Kymenlaakson alueella hänellä oli läänityksinä muun muassa Suur-Ahvenkosken kartanolääni Pyhtäällä.
Ben Affleck
Benjamin Géza Affleck-Boldt (s. 15. elokuuta 1972 Berkeley, Kalifornia) on yhdysvaltalainen näyttelijä sekä Oscar-palkittu elokuvantekijä. Hän aloitti uransa jo lapsinäyttelijänä, mutta julkisuuteen hän nousi erityisesti elokuvasta Will Hunting (1996). Sen hän käsikirjoitti yhdessä ystävänsä Matt Damonin kanssa. Heidät palkittiin siitä parhaan alkuperäisen käsikirjoituksen Oscarilla. Affleck on näytellyt sen jälkeen useissa menestyneissä elokuvissa, mutta toisaalta myös suuresti flopanneessa Giglissä. Affleckin ensimmäinen ohjaustyö oli Gone Baby Gone (2007) ja menestynein Argo (2012), josta Affleck voitti muun muassa Golden Globen ohjauksesta ja tuottajana parhaan elokuvan Oscarin. Affleck astui 2010-luvulla myös Batmanin rooliin kolmessa DC Extended Universe -sarjan elokuvassa.
Nuoruus ja uran alku
Benjamin Affleck syntyi Kalifornian Berkeleyssä, ja hänen vanhempansa olivat Chris ja Tim Affleck. He erosivat, kun Ben oli 11-vuotias. He olivat tuossa vaiheessa muuttaneet Kaliforniasta Massachusettsin Cambridgeen, missä Ben kasvoi yhdessä veljensä Caseyn kanssa.
Affleck aloitti uransa lapsinäyttelijänä, ja hänen ensimmäinen roolinsa oli Burger Kingin mainoksessa. Ensimmäinen elokuva oli perheystävän tuottama itsenäinen elokuva The Dark End of the Street (1979). Affleck oli vuonna 1984 mukana PBS:n televisiotuotannossa The Voyage of the Mimi. Samana vuonna hän tapasi muutaman korttelin päässä asuneen kaksi vuotta vanhemman Matt Damonin, jonka kanssa hän myöhemmin ystävystyi.
Läpimurto Will Huntingissa
Will Hunting muutti Affleckin uran suunnan, ja hän sai sen jälkeen rooleja monista huomattavista elokuvista. Vuonna 1998 hän näytteli sekä vuoden toiseksi tuottoisammassa elokuvassa Armageddon että sivuroolissa parhaan elokuvan Oscarin saaneessa Rakastuneessa Shakespearessa. Affleck ja Damon olivat vuonna 1999 mukana Kevin Smithin ohjaamassa Dogmassa, jossa he näyttelivät langenneita enkeleitä.
Affleck oli vuonna 2000 sivuroolissa pörssiin sijoittuneessa draamassa Boiler Room – rahat tai henki, pääosassa toimintatrillerissä Pelin henki ja Gwyneth Paltrow’n pääparina romanttisessa draamassa Sydän lyö. Affleck näytteli 2001 kassamagneetissa Pearl Harbor, jonka tuottivat Armageddonin tavoin Michael Bay ja Jerry Bruckheimer.
Affleck siirtyi 2000-luvun alussa myös tuottajaksi. Hän perusti Damonin kanssa LivePlanet-nimisen tuotantoyhtiön. He tuottivat muun muassa dokumenttisarjan Project Greenlight, joka oli kolme kertaa ehdolla parhaan tosi-tv-sarjan Emmyyn. Ohjelman tarkoituksena oli antaa aloitteleville käsikirjoittajille mahdollisuus toteuttaa omia taiteellisia visioitansa. Affleckin seuraavia töitä näyttelijänä olivat toimintaelokuva Peloista pahoin, jossa hän esitti Tom Clancyn kehittämää Jack Ryan -nimistä agenttia, ja sarjakuvafilmatisointi Daredevil.
Vaikeudet
Affleck ja näyttelijä-muusikko Jennifer Lopez olivat 2000-luvun alussa hyvin seurattu pari, ja heitä kutsuttiin yusein mediassa yhteisnimellä ”Bennifer”. He näyttelivät yhdessä romanttisessa elokuvassa Gigli – rajua rakkautta (2003), joka sai musertavat arviot. Se floppasi myös pahoin lipunmyyntitilastoissa, mikä haittasi Affleckin uraa ja yksityiselämää. Affleckin ja Lopezin suhde puhutti parin vuoden ajan käytännössä enemmän kuin Affleckin ura. Pari peruutti häänsä vuonna 2004 ja kertoivat median liiallisen kiinnostuksen olleen syynä eroon.
Giglin jälkeen Affleckin seuraavat elokuvat eivät keränneet katsojia. Näitä olivat tieteisjännäri Paycheck (2003), Tyttö tuollainen (2004) ja komedia Kuusi, pukki & kuokkavieras (2004). Affleckin seuraava menestynyt elokuva oli vuonna 2006 ensi-iltansa saanut elämäkerta Hollywoodland, jossa hän oli Teräsmiestä aikoinaan näytellyt George Reeves ja josta hän oli Golden Globe -ehdokkaana. Samana vuonna ilmestyivät myös Tiskirotat 2 ja Pomon päiväkirja.
Ohjaajaksi
thumb|vasen|upright|Affleck [[The Townin kuvauksissa.]] Affleck astui vuonna 2007 myös ohjaajan rooliin, kun hän ohjasi ja käsikirjoitti rikosdraaman Gone Baby Gone. Sen pääosaa näytteli Benin veli Casey Affleck. Dennis Lehanen romaaniin perustunut elokuva oli taiteellisesti kehuttu. Ben Affleck näytteli vuonna 2009 romanttisessa komediassa Jätä se!, rikostrillerissä State of Play ja työpaikkasatiirissa Extract – kielletyn hedelmän maku.
Affleck näytteli 2010 pääroolia rikoselokuvassa The Town, jonka hän myös ohjasi. Kaksi vuotta myöhemmin hän ohjasi tositapahtumiin perustuvan elokuvan Argo, joka kertoo CIA:n suorittamasta pelastusoperaatiosta Iranin panttivankikriisin aikaan. Affleck sai laajasti kehuja ohjaustyöstään ja voitti muun muassa Golden Globen. Hän sai myös Oscarin tuottajana, sillä Argo palkittiin parhaana elokuvana.
Affleck näytteli 2012 Terrence Malickin elokuvassa To the Wonder ja 2013 verkkouhkapelaamisen maailmaan sijoittuneessa trillerissä Runner Runner. Gillian Flynnin romaaniin perustuneessa jännityselokuvassa Gone Girl (2014) Affleck esitti vaimonsa katoamiseen yhdistettyä miestä.
Batmanin roolissa
Affleck valittiin vuonna 2013 näyttelemään Batmaniä tulevaan Batman v Superman: Dawn of Justice -elokuvaan. Valinta herätti sarjakuvan faneissa voimakkaan vastareaktion, ja hänen syrjäyttämisestään tehtiin jopa vetoomus. Batman v Superman: Dawn of Justice sai ensi-iltansa vuonna 2016, ja monet kriitikot kehuivat Affleckin suoritusta. Tämä näytteli Batmania myös Suicide Squadissa ja Justice Leaguessa. Affleckin piti myös ohjata seuraava Batman-elokuva, mutta hän vetäytyi vuonna 2017 projektista. Kaksi vuotta myöhemmin hän ilmoitti myös, ettei näyttelisi enää hahmoa.
Batmanin rinnalla Affleck näytteli myös muissa elokuvissa. Hän oli muun muassa autistinen gangstereiden kirjanpitäjä toimintaelokuvassa The Accountant (2016). Lehanen romaaniin perustuneen Live by Night -elokuvan Affleck myös ohjasi ja käsikirjoitti.
Yksityiselämä
Affleck oli kihloissa laulaja-näyttelijä Jennifer Lopezin kanssa vuosina 2002–2004. He alkoivat seurustella uudelleen vuoden 2021 keväällä ja kihlautuivat keväällä 2022. Naimisiin he menivät heinäkuussa 2022 Las Vegasissa kaikessa hiljaisuudessa. Affleck avioitui näyttelijä Jennifer Garnerin kanssa vuonna 2005. Kesäkuussa 2015 pariskunta ilmoitti eroavansa ja lopullinen ero myönnettiin kesällä 2017. Heillä on kolme lasta.
Affleck kärsii päihdeongelmista ja on ollut vuosina 2001–2018 kolmesti vieroitushoidossa.
Tomi Pettinen
Tomi Pettinen (s. 17. kesäkuuta 1977 Ylöjärvi) on suomalainen jääkiekkopuolustaja, joka pelasi 437 ottelua jääkiekon SM-liigassa. Hän pelasi rauhallista ja hyvää kiekollista peliä. Pettinen pelasi myös 24 NHL-ottelua New York Islandersin paidassa.
Vuoden 2010 helmikuussa Pettinen sai ottelussa vakavan silmävamman, jonka pelätään vahingoittaneen pysyvästi hänen vasemman silmänsä näkökykyä.
Ura
Pettinen aloitti uransa kasvattajaseurassaan Tampereen Ilveksessä ja debytoi SM-liigassa kaudella 1996–1997, jolloin sai tililleen 16 ottelua, joissa syntyi myös hänen liigauransa ensimmäinen maali. Toisella kaudella 1997–1998 hän vaihtoi Ilveksestä Rauman Lukkoon. Kauden 1998–1999 hän aloitti Helsingin IFK:ssa, mutta pelasi lähes koko kauden jääkiekon I-divisioonaa Kokkolan Hermeksessä.
Pettinen palasi Ilvekseen kaudeksi 1999–2000 ja murtautui joukkueen kokoonpanoon. Hän teki 51 ottelussa tehot 1+6=7 ja New York Islanders varasi hänet yli-ikäisenä kesällä 2000. Ilveksen kauden 2001–2002 päätyttyä Pettinen pelasi AHL:n pudotuspeleissä, Bridgeport Sound Tigersin riveissä keväällä 2002. Pettinen solmi heinäkuussa 2002 kaksivuotisen- ja suuntaisen sopimuksen Islandersin kanssa. Ensimmäisellä Pohjois-Amerikan kaudellaan Pettinen pelasi enimmäkseen farmissa ja pääsi pelaamaan myös kaksi NHL-ottelua. Pettinen sai aloittaa kauden 2003–2004 NHL:ssä, kun Islandersin puolustaja Radek Martínek loukkaantui. Pettisen komennus jäi kuitenkin lyhyeksi ja hän pelasi kaikkiaan neljä NHL-ottelua kauden aikana.
Kesäkuussa 2004 Pettinen solmi 1+1-vuotisen sopimuksen Rauman Lukon kanssa. Heinäkuussa hän jatkoi vuodella sopimustaan Islandersin kanssa, mutta pelasi kautensa Raumalla NHL:n työsulun vuoksi. Pettinen palasi kasvattajaseuraansa Ilvekseen kauden 2005–2006 kattavalla sopimuksella huhtikuussa 2005. Ilveksen urheilutoimenjohtaja Juha Hautamaa kommentoi hänestä:
Pettinen ei kuitenkaan pelannut ollut kovin kauan Ilveksen mukana, kun hän palasi New York Islandersin organisaatioon kaudeksi 2005–2006 kaksivuotisella ja yksisuuntaisella sopimuksella. Pettinen olikin ilmoittanut Ilvekselle että lähtee Pohjois-Amerikkaan, mikäli hän saa yhden suunnan sopimuksen. Kauden 2005–2006 aikana Pettinen pelasi 18 NHL-ottelua ilman tehopisteitä.
Pettinen siirtyi kaudeksi 2006–2007 Frölunda HC:n riveihin, Ruotsin Elitserieniin. Hän kuitenkin siirtyi kesken kauden ja 27 ottelun jälkeen sarjatasoa alemmas HockeyAllsvenskanin Leksands IF:ään, jossa pelasi myös kauden 2007–2008. Pettinen palasi Rauman Lukkoon kaudeksi 2008–2009 nelivuotisella sopimuksella. Hän oli Lukon ykköspuolustaja. Pettisen ensimmäinen sopimuskausi jäi kuitenkin rikkonaiseksi ja 46 ottelun mittaiseksi vuoden vaihteessa vaivanneen polvivamman takia. Hän lopetti uransa kauden 2011–2012 jälkeen.
Nykyään Pettinen valmentaa Tampereen Ilveksen C2 98 syntyneitä poikia.
France Ellegaard
France Marguerite Ellegaard-Carlstedt (10. lokakuuta 1913 Pariisi, Ranska – 17. huhtikuuta 1999 Espoo, Suomi) oli tanskalais-suomalainen pianisti. Hänet luetaan 1900-luvun merkittävien skandinaavisten pianistien joukkoon.