cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Atomi
Atomimalleja
Niels Bohr ratkaisi ongelman esittämällä, että elektronit kiertävät ydintä vain tietyillä pysyvillä, stationaarisilla radoilla. Bohrin mallissa elektronit säteilevät vain siirtyessään radalta toiselle absorboimalla tai emittoimalla fotonin. Mallin heikkoudet liittyvät siihen, että se ei mitenkään selitä kvantittumista. Lopulta fyysikot kuten Erwin Schrödinger saivat kehitettyä kvanttimekaanisen atomimallin, jossa elektronit muodostavat ytimen ympärille todennäköisyyspilviä: koskaan ei voi tietää varmasti, missä elektroni on, vaan se on ikään kuin levittäytynyt koko avaruuteen. Kvanttimekaniikan monimutkaisuuden ja järjenvastaisuuden vuoksi Rutherfordin ja Bohrin yksinkertaisia malleja käytetään edelleen opetuksessa, ja useimmat ihmiset ajattelevatkin atomeja edelleen pieninä aurinkokuntina. Kvanttimekaaninen atomimalli on kuitenkin todistettu päteväksi useilla äärimmäisen tarkoilla kokeilla.
Pahkalampi (Jyväskylä)
Pahkalampi on Keski-Suomessa Jyväskylässä Synsiän kylän lähellä sijaitseva lampi.
Maantietoa
Lammen pinta-ala on 1,7 hehtaaria, se on 300 metriä pitkä ja 100 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 650 metriä.
Vesistösuhteet
Lampi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Suur-Päijänteen alueen (14.2) Ristiselän alueella (14.23), jonka Tyystijoen valuma-alueeseen (14.239) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 148,6 metriä mpy.
Ihmissusi (Arda)
Ihmissudet ovat fiktiivisiä olentoja J. R. R. Tolkienin Keski-Maassa.
Jordy Buijs
Jordy Buijs (28. joulukuuta 1988 Ridderkerk) on alankomaalainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan puolustaja. Vuonna 2012 hän edustaa Eredivisiessä pelaavaa NAC Bredaa, Buijs ei ole sukua Feyenoordissa pelaavalle Danny Buijsille.
Buijs on pelannut junioritasolla Feyenoordin riveissä jo vuodesta 1995, ja siirtyi edustusjoukkueen riveihin vuonna 2007. Jo vuoden päästä hänet siirrettiin lainasopimuksella De Graafschapiin.
Nuoresta iästään huolimatta Buijs on jo ehtinyt saada menestystä Alankomaiden juniorimaajoukkueista. Vuonna 2005 hän oli mukana joukkueessa, joka ylsi hopealle alle 17-vuotiaiden EM-kilpailuissa 2005. Bruijs oli mukana myös nuoten maailmanmestaruuskilpailuissa Perussa. Kyseisissä kisoissa Alankomaat sijoittui kolmanneksi.
Auran I hallitus
Niin kutsutut kansanrintamapuolueet olivat kärsineet ankarat tappiot maaliskuun 1970 eduskuntavaaleissa ja vaalivoittajiksi olivat nousseet oppositiopuolueet, nimenomaan ne puolueet, jotka eivät olleet olleet mukana Urho Kekkosen vaaliliitossa vuoden 1968 presidentinvaalissa. Parlamentarismin periaatteet vaativat, että vaalivoittajalle oli annettava mahdollisuus yrittää uuden hallituksen muodostamista, mutta tilanne oli tältä osin varsin vaikea, koska vaalivoittajilla Kokoomuksella ja Suomen Maaseudun Puolueella oli yhteensä vain runsas neljännes eduskuntapaikoista eli vain hieman enemmän kuin suurimpana puolueena edelleen säilyneellä SDP:lla yksinään. Kokoomuksen hallitustunnustelija, puolueen puheenjohtaja Juha Rihtniemi ei saanut kokoon enemmistöhallitusta eikä presidentti Urho Kekkonen puolestaan suostunut porvarilliseen vähemmistöhallitukseen "ulkopoliittisten syiden" vuoksi. Hallitusneuvottelujen päätyttyä tuloksettomina Kekkonen nimitti Postipankin pääjohtajan Teuvo Auran johtaman virkamieshallituksen, jossa oli sosialidemokraattis-keskustalaista väriä.
Teuvo Auran ensimmäistä ja toista hallitusta kutsutaan yhteisellä lempinimellä "vapaapalokunnat".
Lilius (suku)
Lilius on suomalainen säätyläissuku. Ylä-Satakunnasta lähtöisin olevassa suvussa on esiintynyt sotilaita, valtiomiehiä, liikemiehiä ja professoreita, mutta erityisesti tuomareita ja pappeja. Kulttuurin piirissä tulevat esiin lähinnä kirjallisuuteen liittyvät saavutukset ja lahjoitukset erilaisiin sivistystarkoituksiin. Lilius on yksi Suomen vanhimmista yhä elossa olevista suvuista.
Historia
pienoiskuva|Kirkkoherra Johannes Henrici Liliusta (1630–1663) ja hänen perhettään esittävä [[votiivimaalaus Längelmäen kirkossa. Tekijä tuntematon.]]
Liliuksen suvun kantaisä oli Karkun pitäjän Rainion kylässä asunut varakas ratsupalvelusta suorittanut nimismies Johan ”Hans” Johansson Rainenius (s. 1540), erään myöhäisen jälkeläisensä muistelmissa ”Hannes Birkarlen”, viimeisiä pirkkalaispäälliköitä. Rainion kylän taloista ratsutilaksi yhdistänyttä Hans Johaninpojan perhettä pidettiin jo näihin aikoihin johtavaan satakuntalaiseen väestö kerrokseen kuuluvana. Hänen vaimonsa Beata Markusdotterin äidinisä oli maavouti Henrik Henriksson, Dönsbyn herra. Hans Johaninpoika oli ilmeisesti valistunut ja varakas mies, joka lähetti poikansa Henricus Johannis Liliuksen (k. 1657) Turun akatemiaan. Henricuksesta tuli Längelmäen kirkkoherra.
Henricus Liliuksen puoliso oli Sofia Jakobintytär, jonka isä oli Vesilahden kirkkoherra Jacobus Matthiae Wesilaxius. Avioparin kolme poikaa – Johannis, Andreas ja Gustavus – lähetettiin opiskelemaan Turun akatemiaan. Heistä Johannes ja Andreas toimivat Längelmäen kirkkoherroina ja Gustavus Messukylän kirkkoherrana. Hans Johaninpojan tytär Margareeta nai vuonna 1624 rälssitilalisen Bertil Matinpojan (1605–1681). Verrattain aikaisessa vaiheessa osa suvusta talonpoikaistui, samoin kuin esimerkiksi Falck-, Munck- ja Säämingin Rachlitius-säätyläissuvut. Tämä näkyy siten, että paikkakunnille jääneiden jälkeläisten kummeina ei lainkaan esiintynyt säätyläishenkilöitä tai muun suvun piiriin kuuluneita.
Suvun useat sukupolvet ovat vaikuttaneet muun muassa kirkkoherroina Längelmäellä ja Messukylässä, jossa suvun viiden sukupolven edustajat hallitsivat kirkkoherran virkaa lähes keskeytyksettä vuosina 1690–1848. Suvun jäsenet ovat toimineet kirkkoherroina myös Joutsenossa, Sahalahdella, Jääskessä, Virolahdella, Sakkolassa, Kalvolassa, Orivedellä, Tyrväällä, Ulvilassa ja Hattulassa.
Suvun jäseniä oli 1700-luvulla aktiivisesti mukana Suomen kulttuurielämässä, muun muassa Aurora-seurassa, Åbo Tidningarissa ja Turun Soitannollisessa Seurassa. Suku ollut myös näkyvästi mukana Turun akatemian alkuajoista saakka, mikä korostui kustavilaiseen aikaan tultaessa. Turun akatemiaan liittyy myös oletettavasti erheellinen kertomus Lilius-nimen alkuperästä, joka olisi juontanut liljakasveja koskevasta väitöskirjasta De lilis. Johannes Henrici Lilius puolusti Turun akatemiassa vuosina 1651, 1653 ja 1656 kolmenkin professorin väitöskirjoja eri asteisia tutkintoja varten, mutta yksikään niistä ei käsittele liljakasveja. Talouselämässä suku on ollut vahvasti mukana Suomen kolmanneksi vanhimman yrityksen Tamfeltin historiassa. Tamfeltin pitkäaikaisena toimitusjohtajana oli Henrik Lilius. Kirjankustantamoalalla toimi Lilius & Hertzberg -kustantamo, jonka perusti Kasimir Lilius. Armas August Lilius sekä hänen poikansa Karl Holger Thorleif Lilius toimivat myös kirjankustantamoalalla Papyrus Oy:n toimitusjohtajina.
Suvun piirissä perustettuja sivistysrahastoja ovat esimerkiksi F. O. Liliuksen testamenttirahasto Helsingin yliopiston oikeustieteellisessä tiedekunnassa, Nanny Liliuksen stipendirahasto sekä Arvid, Harri ja Heidi Liliuksen rahasto Helsingin Suomalaisessa Yhteiskoulussa.
Vahvan säätyläissuvun leima näkyy Liliusten suvulla myös siinä, että sukuun on aikojen kuluessa ollut avioliittojen kautta kytkentöjä moniin suomalaisiin aatelis- ja sivistyssukuihin.
Suvun jäseniä
Kaikki Suomessa eläneet Liliukset, yhtä helsinkiläistä Lilius/Lieto-perhekuntaa lukuun ottamatta, kuuluvat satakuntalaiseen Lilius-sukuun.
Aarne Sihvo
Aarne Sihvo (käytti Saksassa peitenimeä Sicher, 22. marraskuuta 1889 Virolahti – 12. kesäkuuta 1963 Helsinki) oli suomalainen jääkärikenraali, joka toimi sotaväen päällikkönä vuosina 1926–1933 ja puolustusvoimain komentajana vuosina 1946–1953.
Sihvo liittyi jääkäriliikkeeseen ensimmäisten joukossa. Sotilaskoulutuksensa jälkeen hänet lähetettiin useasti Suomeen jääkärivärväriksi; kolmannella värväysreissullaan hän joutui kalterijääkäriksi Špalernajan tutkintavankilaan vapautuen vasta helmikuun vallankumouksen yhteydessä maaliskuussa 1917. Hän palasi sisällissodan alla Suomeen jääkärien pääjoukon edellä kouluttamaan suojeluskuntia, ja komensi sisällissodassa Karjalan ryhmää.
Perhetausta
Sihvon vanhemmat olivat kansakoulunopettaja Antti Adolf Sihvo ja Minna Elisabeth Nyman. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1918 Elli Inkeri Ikosen kanssa, joka kuoli vuonna 1946. Heidän poikansa, vasta 18-vuotias tykkimies, Ylermi Sihvo kaatui jatkosodassa hyökkäyksessä Viipuriin elokuussa 1941. Vuosi ensimmäisen vaimonsa kuoleman jälkeen Sihvo avioitui Aune Gertrud Sireliuksen kanssa.
Opinnot
Sihvo kirjoitti ylioppilaaksi Käkisalmen yhteiskoulusta vuonna 1910 ja liittyi Wiipurilaiseen Osakuntaan. Opintojaan hän jatkoi vuosina 1910–1915 Helsingin yliopiston filosofisen tiedekunnan fyysis-matemaattisella osastolla ja lääketieteellisessä tiedekunnassa ja vuosina 1933–1935 maatalous-metsätieteellisessä tiedekunnassa sekä suoritti vuonna 1914 lääketieteen alkututkinnon ja vuonna 1935 maatalous- ja metsätieteiden kandidaattitutkinnon. Hän suoritti kenraali Vilho Nenosen johtamat päällystökurssit vuonna 1923 ja teki opintomatkan Sveitsiin vuonna 1920 ja Ranskaan vuosina 1920–1921 sekä lyhytaikaisia komennuksia Puolaan, Viroon, Latviaan ja Ruotsiin. Italian sotakorkeakoulun (Scuola di Guerra) hän kävi vuosina 1923–1925. Opiskeluaikoinaan Aarne Sihvo lauloi II bassoa Ylioppilaskunnan Laulajissa.
Jääkärikausi
Marraskuussa vuonna 1915 hänet komennettiin Suomeen suorittamaan jääkärivärväystä ylioppilaspiireissä ja Karjalankannaksella. Tuolloin Latvian Mitauhin sijoitettuun komppaniaansa Sihvo palasi tammikuussa vuonna 1916. Hänet komennettiin takaisin Suomeen kuitenkin jo toukokuussa. Hänen tehtävänsä Suomessa oli samoin kuin edellisellä kerralla ottaa osaa jääkärivärväykseen. Alkukesän Suomessa vietettyään hän palasi takaisin Saksaan ja komppaniaansa heinäkuussa 1916.
Sihvo otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella. Misse-joelta hänet komennettiin Suomeen syyskuussa 1916 jo kolmannen kerran. Tällä kertaa hänen tehtävänään oli johtaa ja järjestää uusi värväys- ja etappilinja (läntinen etappi). Näihin aikoihin venäläiset santarmit olivat jo perillä suomalaisten puuhista, ja näin Sihvokin jäi 2. lokakuuta 1916 Jyväskylässä santarmien vangiksi.
Sihvo kuljetettiin aluksi Vaasaan, mistä alkukuulustelujen jälkeen hänet siirrettiin Helsingin lääninvankilaan ja edelleen lopulliseen sijoituspaikkaansa Pietarin Špalernajan vankilaan. Sihvon vapautui vankilasta Venäjän vallankumouksen yhteydessä, jolloin hän 12. maaliskuuta 1917 pääsi vapaaksi muiden vankien kanssa. Pietarista hän matkusti takaisin Saksaan Berliiniin. Berliinissä hän yhdessä suomalaisen sotilastoimiston johtajan kreivi von Schwerinin kanssa yritti järjestää Altonan työosastoon joutuneiden jääkärien kohtaloa. Saksasta Sihvo komennettiin erikoistehtäviin Tukholmaan kesäkuussa vuonna 1917. Neljä kuukautta kestäneen Tukholmassa olonsa jälkeen hän palasi takaisin Berliiniin.
Suomen sisällissota
Sihvo lähetettiin Berliinistä Suomeen lokakuussa vuonna 1917 järjestelemään ja kouluttamaan suojeluskuntia lähestyvää vapaussotaa silmällä pitäen. Suomeen hän saapui 23. lokakuuta 1917 Ylitorniolle, mistä hän matkusti ensiksi Hyrynsalmen kautta Kajaaniin ja koulutti siellä kokoontuneita suojeluskuntalaisia viikon päivät. Kajaanista hän matkusti edelleen suurlakon aikana Helsinkiin ja johti ylioppilassuojeluskunnan ja Helsingin suojeluskunnan sotilasharjoituksia, joita pidettiin salassa Yliopiston voimistelusalilla ja osakuntatalossa.
Helsingissä hän sai Uudelta metsätoimistolta määräyksen matkustaa Jyväskylään missä hänen tuli astua Jyväskylän piiripäällikön toimeen. Jyväskylässä hän koulutti joulukuussa vuonna 1917 Jyväskylän ja sen ympäristön suojeluskuntalaisia. Vimpelin sotakoulun suunnitteluvaiheisiin hän myös osallistui ja koulun lopulta aloitettua toimintansa Sihvo toimi sotakoulun niin sanotun Pokelan komppanian päällikkönä. Hän kävi Vimpelistä käsin Lappajärvellä antamassa sinne kokoontuneelle ratsukoulun miehistölle jalkaväkikoulutusta.
pienoiskuva|150px|[[Antti Favénin maalaama muotokuva vuodelta 1918]]
Vuodenvaihteessa Sihvo matkusti takaisin Helsinkiin, missä hän tapasi valkoisten ylipäällikön kenraali Mannerheimin ja sai häneltä määräyksen lähteä Karjalaan. Hän matkustikin saamiensa ohjeiden mukaan Helsingistä Tampereelle ja Kangasalan kautta Mänttään, missä hän sai käsiinsä ylipäällikön lähettämät toimintaohjeet, jotka koskivat Karjalan rintaman muodostamista. Mäntästä Sihvo matkusti edelleen Antreaan, minne hän saapui 2. helmikuuta 1918 ja hän otti 5. helmikuuta 1918 vastaan rintamapäällikön tehtävät. Hieman myöhemmin 12. helmikuuta 1918 alkaen hän toimi Karjalan joukkojen virkaatekevänä ylipäällikkönä. Hän johtikin sitten koko sisällissodan ajan Karjalan ryhmää aina Viipurin operaatioon saakka, jolloin 18. huhtikuuta 1918 alkaen hänet alistettiin Itäarmeijalle ja hänen komentamansa Armeijakunta muuttui Sihvon Ryhmäksi. Hänen komentamansa Sihvon ryhmä aloitti Viipuria vastaan kohdistuvan hyökkäyksen etenemällä pohjoisesta käsin Näätähin ja Kilpeenjoen kautta Viipuriin, missä hänen joukkonsa torjuivat Naulasaaren taistelussa vihollisen pakoyritykset Viipurista. Hänen toimensa siivittivät hänet hurjaan ylenemisputkeen ja vasta 29-vuotiaana hänet ylennettiin everstiksi 3. toukokuuta 1918. Sisällissodan päättyessä Sihvo oli Karjalassa kenraali Mannerheimia huomattavasti tunnetumpi ja kansallisellakin tasolla hänet nähtiin Mannerheimin kilpailijana. Myöhemmin oli tyypillistä, että Sihvon uran huippuhetket osuivat Mannerheimin uran hiljaisiin kohtiin.
Sisällissodan jälkeinen aika
Sisällissodan jälkeen Sihvo toimi Aunuksen retkikunnan komentajana vuonna 1919 ja oli Edistyspuolueen kansanedustajana 1919–1920 (Viipurin läänin itäisestä vaalipiiristä). Hän sai vapautuksen kansanedustajan tehtävästä 1920 pitkän ulkomaanmatkan ja aktiivipalvelukseen siirtymisen vuoksi.
Aktiivipalvelukseen palattuaan Sihvo komennettiin monien muiden nuorten jääkäriupseerien tavoin täydentämään sotilaskoulutustaan ulkomaiseen sotakorkeakouluun. Sihvo opiskeli Italian sotakorkeakoulussa (Scuola di Guerra) vuosina 1923–1925, minkä jälkeen hänet ylennettiin kenraalimajuriksi. Tällöin Sihvo oli korkeimmalle kohonnut jääkäriupseeri. Sihvo toimi Sotakorkeakoulun ensimmäisenä virallisena johtajana vuosina 1925–1926, kunnes hänet nimitettiin sotaväen päälliköksi 22. toukokuuta 1926 korvaamaan entinen Venäjän armeijan kenraali Karl Fredrik Wilkama. Sihvo oli tehtävään luonnollinen valinta. Hän oli poliittiselta kannaltaan vapaamielinen porvari, jonka viiteryhmiä olivat edistyspuolue ja maalaisliitto. Tämä vastasi Suomen sen hetkistä hallitusta. Lisäksi hän oli suomenkielinen jääkäri, mikä tyydytti aitosuomalaiset piirit. Ruotsinkieliset piirit Sihvo suututti edistämällä suomen kielen asemaa aktiivisesti. Hän mm. rankaisi kahta ruotsinkielistä aktiiviupseeria siitä, että nämä olivat palvelusaikana puhuneet keskenään ruotsia suomenkielisten asevelvollisten läsnä ollessa. (Lain mukaan sotaväen virkakieli oli suomi.)
Kenraaliluutnantiksi Sihvo ylennettiin 14. elokuuta 1930. Vuoden 1932 Mäntsälän kapina tapahtui hänen päällikkökaudellaan, jolloin Sihvo toimi aktiivisesti presidentti Pehr Evind Svinhufvudin tukena sen kukistamisessa. Vapaamielisenä porvarina Sihvolla ei ollut sympatiaa äärioikeistolle. Ansio kapinan kukistamisesta kuuluikin suurelta osin hänelle, mikä suututti oikeistolaiset piirit, erityisesti suuren osan upseerikuntaa. Tapahtumien jälkimainingeissa Sihvo erosi tehtävästään 13. tammikuuta 1933.
Sota-ajan sivuraiteelta takaisin Puolustusvoimien komentajaksi
Eronsa jälkeen Sihvo toimi Puolustuslaitoksen tarkastajana ja väestönsuojelutehtävissä. Sotien aikana hän ei saanut rintama- tai operatiivisia komentajuuksia, vaan toimi Kotijoukkojen komentajana. On esitetty spekulaatioita, että Mannerheim piti Sihvon hänen uraansa nähden vähäisessä tehtävässä, koska tunsi henkilökohtaista antipatiaa kilpailijaansa kohtaan. Sotien jälkeen presidentti Paasikivi kuitenkin nimitti hänet 4. kesäkuuta 1946 puolustusvoimain komentajaksi, ja hänet ylennettiin jalkaväenkenraaliksi 20. syyskuuta 1946. Komentajana Sihvon tehtävänä oli johtaa Puolustusvoimia niiden syvimmän rappiotilan aikana. Hänen kautensa alkupuolta varjostivat asekätkentäoikeudenkäynnit ja rauhansopimusten määräämä aseistariisunta, joita Sihvo, uskollisena hallitukselle, avusti. Sihvon jälkimmäiseen komentajakauteen sattuivat myös Kemin kapina ja hälytystila keväällä 1948, jolloin Puolustusvoimat varautui torjumaan kommunistien vallankaappauksen ja riisui aseista liikkuvan poliisin. Sihvo oli komentajana erittäin epäsuosittu upseerikunnan piirissä, koska hän oli aikoinaan kukistanut Mäntsälän kapinan ja noudatti nyt tiukasti virallista Neuvostoliittoon myönteisesti suhtautunutta puolustuspolitiikkaa. Komentajan virasta Sihvo erosi 31. toukokuuta 1953. Sihvon kuoltua Kadettikunta aikoi aluksi jättää hänen hautajaisensa mielenosoituksellisesti huomiotta, mutta muutti päätöksensä Puolustusvoimien johdon puututtua asiaan.
Luottamustoimet
Sihvo toimi kansanedustajana ja sotilasasiainvaliokunnan varapuheenjohtajana vuosina 1919–1920 ja oli suojeluskunta-asetusta laatineen komitean jäsenenä vuonna 1921. Hän toimi myös Suomen upseeriliiton johtokunnan puheenjohtajana vuosina 1925–1926 ja oli valtioneuvoston määräämänä apujäsenenä tutkintolautakunnassa, jossa käsiteltiin suomen kielessä suoritettavia tutkintoja vuosina 1925–1926. Hän toimi yleisesikunnan asettaman geodesian ja topografian oppikirjan toimitusvaliokunnan jäsenenä vuosina 1925–1926.
Hän toimi Suomen Sotilasaikakauslehden päätoimittajana vuosina 1926–1927, puolustusneuvoston jäsenenä vuosina 1926–1933 ja valtioneuvoston asettaman polttoainekomitean jäsenenä vuosina 1934–1935. Lisäksi hänen toimiinsa kuului valtioneuvoston asettaman ammus- ja räjähdysaineiden varastojen järjestelyä tutkineen komitean puheenjohtajuus vuosina 1937–1938 ja valtioneuvoston asettaman itsenäisyyshistorialautakunnan jäsenyys vuodesta 1937 alkaen. Sihvo toimi Valtion kivääritehtaan johtokunnan puheenjohtajana vuodesta 1933 alkaen. Lisäksi hän oli Karjalaisen ja Viipurilaisen osakunnan kunniajäsen ja Association des amis de Saint-Cyrin jäsen vuodesta 1932. Lisäksi hänen luottamustehtäviinsä kuului komennus, jossa hänet annettiin Ruotsin kuninkaan Kustaa V:n käyttöön vuonna 1925, jolloin kuningas vieraili Suomessa, sekä samanlaiseen tehtävään, jossa Latvian presidentti Jānis Čakste vieraili Suomessa vuonna 1926.
Kirjallinen tuotanto
Aarne Sihvo on julkaissut kirjat:
Aarne Sihvo on myös sanoittanut neljä pikkuveljensä Sam Sihvon säveltämää laulua.
Buenos Aires
Buenos Aires (espanjaksi ), virallisesti Buenos Airesin autonominen kaupunki erotuksena samannimisestä maakunnasta, on Argentiinan pääkaupunki sekä myös suurin kaupunki ja tärkein satama. Se on maan osavaltioihin kuulumaton itsehallinnollinen liittopiirikunta. Itse kaupungin asukasluku on noin 3,1 miljoonaa ja koko metropolialueen 15,2 miljoonaa vuonna 2019. Buenos Aires on yksi Etelä-Amerikan suurimmista väestökeskittymistä.
Suomeksi kaupungin nimi tarkoittaa ’hyvät ilmat’.
Historia
Kaupungin perusti Pedro de Mendoza vuonna 1536. Intiaanit tuhosivat sen, jonka jälkeen Juan de Garay rakennutti kaupungin uudelleen vuonna 1580. Vuonna 1776 siitä tehtiin La Platan varakuningaskunnan pääkaupunki. Sen satamakaupungin asema toi lisäpanostusta sen kehittämiseen, usein sisämaan kustannuksella.
Yksi kaupungin osista muutettiin Argentiinan valtion pääkaupungiksi maan itsenäistyessä vuonna 1816.
Kaupunki alkoi vaurastua 1880-luvulta alkaen. Se alkoi teollistua ja sataman kautta kulki Argentiinan elintarvikevienti. Kaupunkia verrattiin Euroopan metropoleihin ja sinne rakennettiin leveitä puistokatuja. Kaupungissa aloitti liikennöinnin Etelä-Amerikan ensimmäinen metro vuonna 1913. Toisen maailmansodan aikana Buenos Airesiin virtasi köyhiä maaseudulta työnhakuun. Kaupungin väkiluku kolminkertaistui, ja siellä asui kolmannes koko maan väestöstä. Tämän kaupunkilaisen työväenluokan tuella Juan Perón nousi presidentiksi vuonna 1946.
Väestö
left|200px|thumb|Av. 25 de mayo thumb|left|200px|Caminito Buenos Airesin väestö on pääosin Espanjasta, Italiasta ja Saksasta saapuneiden siirtolaisten jälkeläisiä. Lisäksi kaupungissa on huomattavia muualta tulleiden yhteisöjä – muun muassa arabeja, juutalaisia, armenialaisia, kiinalaisia, korealaisia, bolivialaisia ja perulaisia. Italialaisvaikutteet näkyvät muun muassa alueella puhuttavassa espanjan kielenmurteessa. Valtaosa ihmisistä on uskonnoltaan katolisia.
Buenos Airesista kotoisin olevia henkilöitä (ja asioita) kutsutaan nimellä porteño.
Maantiede ja ilmasto
thumb|left|200x200px|Satelliittikuva Río de la Platasta. Buenos Aires näkyy oikealla rannalla. Buenos Aires sijaitsee Atlanttiin laskevan Río de la Platan etelärannalla. Río de la Plata on Uruguay- ja Paranájoen yhteinen suistoalue. Estuaari muodostaa kaupungin kohdalla leveän lahden, jonka toisella rannalla on Uruguay ja sen pääkaupunki Montevideo.
Kaupunkialue on varsin tasaista, ja se sijaitseekin pampaksi kutsutun suuren ruohotasangon koillisreunalla.
Kaupunki on jaettu 47 kaupunginosaan (barrios).
Buenos Airesin ydinkeskustassa on säilynyt siirtomaa-aikainen ruutukaava.
Talous
Buenos Airesin suurkaupunkialueella tuotetaan puolet Argentiinan bruttokansantuotteesta.
Alue käyttää 42 prosenttia maan energiasta. Sähköä tuotetaan lähinnä kuudella polttovoimalalla, jotka käyttävät maakaasua, dieseliä ja polttoöljyä. Kaupunki ottaa valtakunnanverkosta enemmän energiaa kuin tuottaa.
Liikenne
Buenos Airesia palvelee kaksi lentoasemaa. Useimmat kansainväliset lennot tulevat Ezeizan lentoasemalle, kun taas kotimaanlennot käyttävät yleensä Jorge Newberyn lentoasemaa. Kaupunkiin on säännöllistä lauttaliikennettä Uruguayn puolelta Coloniasta ja Montevideosta. Pitkän matkan linja-autot käyttävät massiivista ja nykyaikaista Retiron linja-autoasemaa aivan kaupungin keskustassa.
Buenos Airesin metro, subte, on vuodelta 1913. Paikallisjunat kuljettavat työmatkaliikennettä lähiöihin ja naapurikaupunkeihin. Vuonna 2007 kaupungissa otettiin käyttöön myös kevytraitiotie, jota aiotaan laajentaa.
Urheilu
Kaupungissa on lukuisia jalkapallojoukkueita, muun muassa San Lorenzo de Almagro, Independiente, Racing, Velez Sarsfield, Argentinos Juniors, Nueva Chicago, Banfield ja Huracan. Kaupungin tunnetuimmat joukkueet ovat kuitenkin River Plate ja Boca Juniors. Näiden joukkueiden kohtaaminen ottelussa on aina merkittävä tapaus, ja sitä kutsutaan nimellä Superclásico. Eräs maineikkaista joukkueista, jolla on oma stadion, on Atlanta (sinikeltaiset paidat).
Buenos Airesin lähellä sijaitsee moottorirata nimeltä Autódromo Oscar Alfredo Gálvez. Siellä on ajettu muun muassa Formula 1 -sarjan Argentiinan osakilpailuja vuoteen 1998 asti.
Formula E -sarjan osakilpailuja on ajettu Puerto Maderon katuradalla kaudesta 2014–2015 asti.
Nuorten kesäolympialaiset 2018 järjestetään Buenos Airesissa syyskuussa 2018 ja olympiastadionina toimii Estadio Monumental.
Air Mauritanien lento 625
Air Mauritanien lento 625 oli Air Mauritanien Mauritanian sisäinen reittilento Nouakchottista Tidjikjaan. Lennolla 1. heinäkuuta 1994 käytetty Fokker F28-4000 ajautui ulos kiitotieltä laskeuduttuaan Tidjikjaan liian kovaa hiekkamyrskyssä. Myrskyn vuoksi miehistö oli jo joutunut hylkäämään useita lähestymisyrityksiä. Onnettomuuteen päättyneellä yrityksellä kone osui kiitotiehen liian kovaa, ja laskutelineet pettivät. Kone liukui ulos kiitotieltä, törmäsi kivikkoon ja syttyi tuleen.
Lennolla oli 89 matkustajaa ja neljä miehistön jäsentä. Onnettomuudessa kuolivat kaikki miehistön jäsenet sekä 76 matkustajaa, eli yhteensä 80 ihmistä. Se on pahin Fokker F28:lle sattunut onnettomuus ja Mauritanian historian pahin lento-onnettomuus.
Bretton Woodsin järjestelmä
Bretton Woods -järjestelmä oli kansainvälinen talouden hallintajärjestelmä, jonka tarkoituksena oli kansainvälisten talousinstituutioidensa avulla pitää maailmantaloutta, erityisesti valuuttakursseja, vakaana. Bretton Woods oli olemassa 1944–1971.
Historia
Ennen toisen maailmansodan loppua liittoutuneet alkoivat kehitellä kansainvälistä kiinteiden kurssien valuuttajärjestelmää tarkoituksenaan välttää ensimmäisen maailmansodan jälkeinen taloudellinen kaaos, joka välillisesti johti 1930-luvun suureen lamaan. Malli syntyi kompromissina neuvotteluissa, joita johti Yhdysvaltojen puolelta Harry Dexter White ja Britannian puolelta John Maynard Keynes.
Valuuttajärjestelmän solmimiseksi järjestettiin toisen maailmansodan aikana heinäkuussa 1944 kansainvälinen finanssikonferenssi Mount Washington -hotellissa New Hampshiren osavaltion Bretton Woodsin kaupungissa. Kokouksessa sovittu järjestelmä sai nimensä kaupungin mukaan. Aikaisemmin oli kokoonnuttu Britannian, Yhdysvaltojen ja Kanadan kesken. Nyt mukana oli 44 maata. Keynes oli ennakoinut Ison-Britannian päätyvän maksutaseongelmiin sodan jälkeen.
Vain osa Keynesin ajatuksista otettiin käyttöön, esimerkiksi yleistä unitas-nimistä valuuttaa ei tullut. Hänen toteutuneita tavoitteitaan on Kansainvälinen valuuttarahasto (IMF). Sen tarkoituksena oli valuuttaongelmien käsitteleminen. Yhdysvaltain dollari sai varantovaluutta aseman. Vaihtokurssit määrättiin suhteessa dollariin, joka taas sidottiin kulta an kurssilla 35 Yhdysvaltain dollaria / kultaunssi. Bretton Woodsissa päätettiin myös perustaa Kansainvälinen jälleenrakennus- ja kehityspankki (nykyään osa Maailmanpankkia). Nämä olivat konferenssin tärkeimmät tulokset.
Siitä lähtien valuuttojen siirtojen ja kaupan esteitä on purettu. Euroopan unionin 19 jäsenmaata siirtyi vähitellen 2000-luvulla käyttämään pääosin  euroa joten siitä  tuli  dollarin rinnalle toinen päävaluutta.
1970-luvulta alkaen Maailmanpankki ja IMF ovat joutuneet etenkin eteläisen pallonpuoliskon maiden arvostelemaksi. Bretton Woods -järjestelmän eräitä päätavoitteita oli estää kilpailevat devalvaatiot (työttömyyden vienti maasta toiseen) ja sallia vain tilapäistä rahoitusapua perustavanlaatuisen epätasapainon tapauksessa.
Valuuttojen sidotut kurssit
Esitetyt päivämäärät ovat ne, jolloin kurssit otettiin käyttöön; kelluva kurssi on merkitty *.
BKT vuonna 2014 on 339,5 miljardia dollaria
Japanin jeni
BKT 2012 on 4,525 biljoonaa dollaria
Saksan markka
BKT 2012 on 3,123 biljoonaa  dollaria
Englannin punta
BKT 2012 on 2,323 biljoonaa dollaria
Ranskan frangi
BKT 2012 on 2,253 biljoonaa dollaria
Italian liira
BKT 2012 on 1.834 biljoonaa dollaria
Espanjan peseta
BKT 2012 on 1,409 biljoonaa dollaria
Alankomaiden guldeni
BKT 2012 on 709.5 biljoonaa dollaria
Belgian frangi
BKT 2012 on 419,6 miljardia dollaria
Sveitsin frangi
BKT 2012 on 362,4 miljardia dollaria
Kreikan drakma
BKT 2012 on 280,8 miljardia dollaria
Tanskan kruunu
BKT 2012 on 208,5 miljardia dollaria
Luettelo Brysselin metron asemista
Tämä on luettelo Brysselin metron asemista. Mukana ovat myös raitiovaunujen asemat reiteiltä, joilla ne kulkevat maan alla ja metron kaltaisilla vuoroväleillä.
Asemat
Linjat 1, 2, 5 ja 6 ovat metrolinjoja, ja linjoilla 3, 4, 7 ja 25 kulkee prémétro.
Leontopolis (Heliopolites)
Leontopolis (, myös ) eli Nai-ta-khut oli kaupunki muinaisessa Egyptissä. Se sijaitsi Ala-Egyptissä eli Niilin suistossa ja kuului Heliopoliteen nomokseen.
Maantiede
Leontopolis sijaitsi Niilin suiston kaakkoisosassa pohjoiseen Heliopoliista ja kaakkoon Athribiksesta. Kaupungin arkeologinen kohde ja tell eli rauniokumpu tunnetaan nimellä Tell el-Yahudiya, ”Juutalaisten kukkula”. Se sijaitsee noin kaksi kilometriä etelään nykyisestä Shibin el-Qanatirin kylästä.
Kaupunkia ei tule sekoittaa toiseen Leontopoliihin (nyk. Tell el‐Muqdam) pohjoisempana Leontopoliteen nomoksessa.
Historia
Leontopolis on ollut olemassa viimeistään keskivaltakunnan ajalta (n. 2055–1650 eaa.) lähtien, ja se säilyi olemassa roomalaiselle kaudella saakka.
pienoiskuva|vasen|upright=0.7|Leontopoliista löydetty Sabbataioksen Samuelin pojan hautakivi vuodelta 23 jaa. [[Louvre.]] Ptolemaios VI:n aikana (180–145 eaa.) Leontopoliihin syntyi juutalainen yhdyskunta. Se sai alkunsa siitä, että juutalainen pappi Onias pakeni Jerusalemista Egyptiin noin vuonna 162–160 eaa. Ptolemaios otti hänet hyvin vastaan, ja hän sai perustaa Heliopoliteen nomoksen alueelle juutalaisen sotilassiirtokunnan pakolaisille. Kuningas antoi Oniaalle myös luvan muuttaa eräs egyptiläinen temppeli juutalaiseksi temppeliksi, jonka suunnitelma perustui Jerusalemin temppeliin. Perusteena pyyntöönsä Onias käytti Jesajan kirjan ennustusta siitä, että Egyptiin perustettaisiin juutalainen temppeli.
Leontopoliin juutalaissiirtokunta laajeni, kun sinne muutti pakolaisia Palestiinasta seleukidihallinnon harjoittaman sorron alta. Juutalaisyhdyskunta kukoisti roomalaiselle kaudelle saakka, mutta sillä vaikuttaa olleen lähinnä paikallista merkitystä, sillä sitä ei mainita aleksandrialaisissa lähteissä. Näin Egyptin vanhempi juutalaisväestö ei vaikuta olleen juurikaan kiinnostunut uusista tulokkaista. Temppeli suljettiin keisari Vespasianuksen aikana osana juutalaissodan aikaisia juutalaisuuden vastaisia toimia.
Rakennukset ja löydökset
pienoiskuva|upright=0.88|Kaavakuva Heliopoliin hyksojen linnoituksen arkeologisesta kohteesta.
Leontopoliin juutalainen temppeli tunnetaan parhaiten rabbiinisista lähteistä. Niiden mukaan se vaikuttaa olleen aito temppeli, ei pelkkä synagoga, ja siellä suoritettiin juutalaisia uhritoimituksia, jotka luettiin ainakin jossakin määrin päteviksi. Näin se on ainoa tunnettu Jerusalemin ulkopuolinen juutalainen temppeli.
Vahtajärvi
Vahtajärvi, jota aiemmin kutsuttiin myös Vatsajärveksi , on Keski-Suomessa Jyväskylässä Synsiän kylän lähellä sijaitseva järvi.
Maantietoa
Järven pinta-ala on 21 hehtaaria, se on 1,2 kilometriä pitkä ja 350 metriä leveä. Järvellä on kartan mukaan kaksi saarta. Sen rantaviivan pituus on 3,2 kilometriä.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Suur-Päijänteen alueen (14.2) Ristiselän alueella (14.23), jonka Tyystijoen valuma-alueeseen (14.239) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 150,4 metriä mpy.
Birgit Jaakola
Birgit Päivikki Jaakola (3. toukokuuta 1943 Kiikoinen – 9. maaliskuuta 2017 Kiikoinen, Sastamala) oli suomalainen kotiseutuneuvos ja kulttuuriperinnön tutkija. Hän työskenteli muun muassa Rauman ja Porin kaupunkien kulttuurijohtajana. Hänet tunnettiin muun muassa Rauman Mustan Pitsin yön ja Kiikoisten Purpurijuhlien perustajana. Hän sai vuonna 2013 Kotiseutuliiton korkeimman tunnustuksen, kotiseututyön ansiomitalin.
Jaakola oli mukana kunnallisissa luottamustehtävissä, kuten Kiikoisten kunnanvaltuustossa ja sittemmin Sastamalan varavaltuutettuna. Sastamalassa hän toimi myös kulttuuri- ja vapaa-aikalautakunnassa, Sastamala Gregorianan hallituksessa, Sastamalan museon neuvottelukunnassa, Sastamalan kirjapääkaupunki -työryhmässä ja Tyrvään vanhan pappilan suunnittelutyöryhmässä. Hän oli myös Kiikoisten Kotiseutuyhdistyksen puheenjohtaja ja kirjoitti näytelmiä Kiikoisten Kesäteatteriin.
Ennen yllättävää kuolemaansa Birgit Jaakola oli jättänyt väitöskirjansa tarkastettavaksi ja suostunut ehdokkaaksi kevään 2017 kunnallisvaaleissa Sastamalan kaupunginvaltuustoon Kokoomuksen listan sitoutumattomana ehdokkaana.
Pursimies
Pursimies voi tarkoittaa seuraavia:
Afganistanin demokraattinen tasavalta
Afganistanin demokraattinen tasavalta (dariksi جمهوری دمکراتی افغانستان‎, Jumhūri-ye Dimukrātī-ye Afghānistān, paštuksi دافغانستان دمکراتی جمهوریت‎, Dǝ Afġānistān Dimukratī Jumhūriyat), vuodesta 1987 Afganistanin tasavalta (dariksi جمهوری افغانستان‎, Jumhūrī-ye Afġānistān, paštuksi د افغانستان جمهوریت‎, Dǝ Afġānistān Jumhūriyat), oli valtio Keski-Aasiassa vuosina 1978–1992. Tänä aikana Afganistania hallitsi kommunistinen Afganistanin kansandemokraattinen puolue. Se tuli valtaan Mohammed Daud Khanin hallinnon syrjäyttäneessä Saur-vallankumouksessa.
1980-luvulla demokraattisen tasavallan historiaa leimasi Neuvostoliiton johtama Afganistanin sota. Neuvostojoukkojen vetäydyttyä maasta Mohammad Najibullahin hallinto kaatui ja maahan perustettiin Afganistanin islamilainen valtio.
Kommunistien valtaannousu
Kommunismin ideologia oli suurimmalle osalle maan väestöstä täysin vierasta, mutta PDPA:lla oli tukenaan maan armeija ja kommunismilla oli kannatusta kaupunkien koulutetun eliitin keskuudessa. Suuri osa maan väestöstä piti vallankaappausta maan hallitsevan eliitin keskinäisenä välienselvittelynä, joka ei juuri vaikuttanut tavallisiin kansalaisiin. Etenkin maaseudulla elämä jatkui entisenlaisena, eivätkä Kabulin tapahtumat näkyneet millään tavalla.
Heti vallankumouksen jälkeen jatkuivat PDPA:n sisällä Parchamin ja Khalqin keskinäiset välienselvittelyt. Khalqin Nur Muhammad Taraki otti Daudin tavoin itselleen sekä pääministerin että presidentin virat. Varsin pian Parchamin jäseniä alettiin siirtää vähemmän merkityksellisiin virkoihin. Merkittävät Parcham-poliitikot nimitettiin suurlähettiläiksi, Mohammad Nadžib Allah Iraniin ja Babrak Karmal Prahaan. Taraki alkoi luoda ympärilleen henkilökulttia, ja hallinto alkoi muuttua yhä stalinistisemmaksi. Tarakiin viitattiin suurena johtajana, mutta todellista valtaa Tarakin takana käytti toinen Khalq-johtaja, Hafiz Allah Amin. Amin ja Taraki puhdistivat PDPA:n tehokkaasti Parchamin jäsenistä, joista useimpien kohtalona oli vankeus tai teloitus. Karmal ja Nadžib Allah eivät käskyistä huolimatta palanneet Afganistaniin vaan katsoivat viisaimmaksi pysytellä ulkomailla.
Kun PDPA oli puhdistettu Parchamin jäsenistä, alkoi Tarakin ja Aminin välinen valtataistelu. Heidän valtansa kasvoi Parchamin jäsenten eliminoinnin myötä, mutta kansansuosio rapistui, sillä merkittävien vähemmistöjen edustajat olivat useimmiten Parchamin tukijoita, kuten tadžikkeja tai šiioja, kun taas Khalqin tukijat olivat enimmäkseen sunnalaisia paštuja. Kannatuspohjan koventuessa otettiin yhä useammin käyttöön voimakeinot, jotta poliittiset vastustajat saatiin vaiennettua.
Tie neuvostomiehitykseen
Kommunistisen ideologian mukaan Afganistanista pyyhittiin pois kaikki viralliset viittaukset islamiin ja sukupuolet määritettiin tasa-arvoisiksi. Määritteet eivät olleet omiaan nostamaan kommunistihallinnon suosiota vanhoillisten uskonoppineiden keskuudessa. Suosion lisäämiseksi talonpoikaisväestön keskuudessa toteutettiin maauudistus, jolla maattomalle väestönosalle jaettiin maata ja lainojen vakuuksina olleiden maiden kiinnitykset mitätöitiin. Näin pyrittiin saamaan väestö ymmärtämään kommunismin ideologia. Kommunismin periaatteita oli tarkoitus opettaa väestölle myös lukutaitokampanjan avulla, jolla väestö pyrittiin saamaan lukutaitoiseksi vuoden sisällä. Hanke oli täysin epärealistinen, ja se epäonnistui surkeasti, sillä vallanpitäjillä ei juuri ollut käsitystä maaseudun oloista. Maaseudun asukkaat eivät kauan suostuneet istumaan kaupunkilaisopiskelijoiden opetettavana, ja tilannetta pahensi myös naisten ja vieraiden miesten istuminen yhdessä. Vastoin odotuksia maareformi ei nostanut hallinnon suosiota. Suurmaanomistajat eivät suostuneet luopumaan maistaan, ja myös talonpoikaisväestö piti maan takavarikointia epäoikeudenmukaisena. Köyhät talonpojat eivät myöskään enää kyenneet hankkimaan siemenviljaa, koska maata ei enää voinut kiinnittää. Sen seurauksena maatalouden tuottavuus laski jyrkästi, mistä kärsivät eniten vähäosaiset.
Muidenkin Khalqin tekemien uudistusten vaikutus oli enimmäkseen kielteinen. Tilanne pysyi rauhallisena pitkään, sillä Khalq oli paštujen hallinnassa. Ensimmäisenä Khalqin valtaa vastaan ryhtyivät kapinoimaan vaikeakulkuiset Nurestan ja Hazaradžat, jotka olivat pian maan keskushallinnon ulottumattomissa. Lisäksi Iranin islamilainen vallankumous aiheutti levottomuutta Iraniin rajautuvissa maakunnissa. Maaliskuussa 1979 Heratissa alkoi laaja kapina, johon osallistui Iranista palanneita työläisiä. Kapinaan liittyi myös Heratin varuskunta, ja kapinan yhteydessä surmattiin Khalq-hallinnon virkamiehiä. Keskushallinto kukisti kapinan verisesti ja kovensi otteitaan vastaavien levottomuuksien välttämiseksi.
Vuoden 1979 edetessä Khalqin hallinnon tilanne alkoi muuttua yhä tukalammaksi. Tilanteen rauhoittamista tärkeämmäksi tuli kuitenkin Khalq-johtajien Nur Muhammad Tarakin ja Hafiz Allah Aminin keskinäinen välienselvittely. Khalq oli jakautunut kahteen leiriin, ja sen johtohahmojen välit olivat jo avoimen vihamieliset. Syyskuussa 1979 kansalaisille kerrottiin, että Taraki oli vakavasti sairas, ja muutaman viikon päästä tiedotettiin hänen kuolemastaan. Lopullista selvyyttä hänen viimeisten viikkojensa tapahtumiin ei ole saatu, mutta epäilemättä hänet tapettiin. Tarakin kuoltua Hafiz Allah Amin oli Afganistanin yksinvaltias, mutta kommunistihallinnon tilanne oli jo muuttunut peruuttamattoman tukalaksi. Suurin osa maasta oli jo irtautunut Kabulin komennosta, ja kaikkialla oli sotilaskapinoita ja kansannousuja. Myös Pakistanin puolelle paenneet islamistit huomasivat tilaisuutensa tulleen ja liittyivät taisteluun. Amin pyrki rauhoittamaan tilanteen syyttämällä Tarakia ja perumalla joitakin uudistuksia, kuten maauudistuksen, ja hän turvautui korostetun islamilaiseen retoriikkaan. Afganistanin kansa ymmärsi kuitenkin, että äkillinen linjanmuutos johtui hallinnon tilanteen toivottomuudesta.
Neuvostomiehitys
Neuvostoliitossa tilanteen kehitystä seurattiin huolestuneena. Saur-vallankumouksen jälkeen valtaan noussut Afganistanin kommunistihallinto osoittautui yhteistyökyvyttömäksi muiden kommunistihallitusten kanssa. Neuvostoliitto pelkäsi, että Iranin islamilainen vallankumous saattaisi toteutua myös Afganistanissa, mikä voisi aiheuttaa ketjureaktion, joka leviäisi Keski-Aasian sosialistisiin neuvostotasavaltoihin. Iranin vallankumouksen vuoksi Yhdysvallat menetti tärkeimmän liittolaisensa alueella, ja Moskovassa pelättiin Afganistanin luisumista lännen leiriin. Viimeinen pisara neuvostohallinnolle oli, kun marraskuussa 1979 Amin vaati Neuvostoliittoa kutsumaan suurlähettiläänsä kotiin Kabulista.
Neuvostoliiton asevoimien joukot alkoivat 27. joulukuuta 1979 siirtyä Uzbekistanin neuvostotasavallan Termezistä rajan yli Afganistanin puolelle. Vielä samana päivänä Neuvostoliiton erikoisjoukot tunkeutuivat presidentin päämajaan ja tulitaistelun jälkeen surmasivat Hafiz Allah Aminin. Neuvostoliiton tarkoituksena oli asettaa Afganistaniin itselleen myötämielinen hallitus ja vetäytyä sen jälkeen mahdollisimman nopeasti maasta. Uudeksi presidentiksi nimitettiin Babrak Karmal, joka palasi Afganistaniin Neuvostoliiton miehitysjoukkojen mukana. Karmal pyrki retoriikallaan oikeuttamaan vallankaappauksen ja esiintyi Aminin hirmuvallan vastakohtana. Hän pyrki myös korostamaan maan perinteisiä uskonnollisia arvoja ja häivyttämään näin hallinnon kommunistisen ideologian taustalle. Poliittiset vangit määrättiin vapautettavaksi, mutta todellisuudessa he olivat Khalq-hallinnon aikana vangittuja Parchamin jäseniä. Pian heidän tilalleen vankiloihin joutuivat Parchamin hallinnon vastustajat.
Kansan silmissä Karmal oli kuitenkin Neuvostoliiton valtaan nostama nukkehallitsija. Neuvostoliiton väliintulolla olikin täysin päinvastainen vaikutus kuin Kremlissä oli laskelmoitu. Varsin pian kasvoi Neuvostoliittoon ja Karmaliin kohdistunut poliittinen vastustus, joka levisi nopeasti.
Neuvostomiehityksen ja sitä seuranneiden levottomuuksien vuoksi Afganistanista alkoi vyöryä pakolaisia Durand-linjan yli Pakistaniin. Vuonna 1988 afganistanilaisia oli paennut Pakistaniin jo yli kolme miljoonaa. Pakistanissa sotilasvallankaappauksella maan johtoon noussut Muhammad Zia ul-Haq näki Afganistanin sekavan tilanteen myös mahdollisuutena vahvistaa omaa asemaansa. Hän sai tilaisuuden esiintyä kommunismin vastaisena islamin puolustajana ja lännen liittolaisena. Zian hallinto otti afganistanilaiset pakolaiset vastaan, ja Pakistanin puolella heille tarjottiin aseita ja sotilaskoulutusta, minkä jälkeen heidät lähetettiin takaisin Afganistaniin taistelemaan Neuvostoliiton ja Afganistanin hallituksen joukkoja vastaan. Myös Yhdysvallat antoi tukensa afganistanilaisille sissisotilaille. Operaatio syklonina tunnettu salainen operaatio takasi kapinallisille Yhdysvaltojen taloudellisen tuen ja aseistuksen. Virallisesti Yhdysvallat kielsi avustavansa afgaanisissejä, ja heille toimitettiin vain neuvostomallista aseistusta. Kommunismin vastaisen taistelun hengessä Pakistanista tuli alueella Yhdysvaltojen tärkein liittolainen, ja Zian hallinnon ihmisoikeusrikkomukset ja demokratiakysymykset sivuutettiin. Pian afganistanilaisia sissejä alkoi tukea myös Saudi-Arabia, joka pelkäsi, että neuvostovalta saattaisi levitä myös vallankumouksesta toipuvaan Iraniin. Tällöin kommunistisen suurvallan vaikutus ulottuisi jo Persianlahden vastarannalle. Pakistanissa maan sotilastiedustelupalvelu (Inter-Services Intelligence, ISI) otti ulkomaiset aseet ja käteisavustukset vastaan ja jakoi ne edelleen paikallisille sissiryhmien johtajille. Pakistanin oli tärkeä pitää sissiryhmien avustusten koordinointi omissa käsissään, sillä aseistetut paštutaistelijat olivat potentiaalinen uhka myös Pakistanille. thumb|Neuvostoliittolaisten sotilaiden vangitsemia [[mujahideen-taistelijoita.]]
Ulkovaltojen tukemat sissiryhmät, joille Pakistan kanavoi aseavun ja taloudellisen avun, alettiin pian tuntea yhteisnimityksellä mujahideenit. Todellisuudessa he eivät muodostaneet missään vaiheessa yhtenäistä ryhmää. Heitä yhdisti ainoastaan islamilainen retoriikka, ja he uskoivat taistelevansa islamin puolesta, mutta käsitykset erosivat hyvin paljon, siitä minkälaisen islamin. Sissiryhmien hajaannus oli myös ISI:n politiikan tulos, sillä Pakistanin rajojen sisäpuolelle ei haluttu paštunationalistisen aatteen leviämistä, joten tuki kanavoitiin islamistisille liikkeille. Pakistan tunnusti seitsemän järjestöä Afganistanin edustajiksi, mikä sai sissijoukot taistelemaan myös keskenään. Mujahideenit rekrytoivat suuren joukon Pakistanin pakolaisleireillä asuvia nuoria afgaaneja, mutta myös arabimaista saapui tuhansia vapaaehtoisia. Arabien taloudellisen tuen ja arabivapaaehtoisten avulla Afganistaniin syntyi radikaali islamismi. Näiden vapaaehtoisten mukana Afganistaniin saapui myös Osama bin Laden.
Pakistanin tukemat sissijoukot olivat vahvimmillaan lähellä Pakistanin rajaa, mutta Afganistanin länsi- ja pohjoisosiin ei ulkovaltojen tuki yltänyt. Yksi tehokkaimmista neuvostovaltaa vastustaneista oli Ahmad Shah Massoudin johtama vastarintaliike, joka toimi käytännössä Kabulin vallan ulottumattomissa. Massoud kykeni ylläpitämään armeijaa, jonka turvin itsenäisen hallintorakenteen ylläpito oli mahdollista. Hänen hallinnoimallaan alueella elinkeinoelämä, terveydenhuolto ja koululaitos pysyivät toiminnassa. Massoud toimi kuitenkin ISI:n näkökulmasta katsoen liian itsenäisesti, eikä hänelle annettu läheskään yhtä suurta apua kuin sai hänen puoluetoverinsa Gulbuddin Hikmatyar, joka lisäksi yritti katkaista huoltoreitit Massoudin hallitsemille alueille.
Heratin maakuntaan taas muodostui Mohammad Ismail Khanin johtama valtakeskus, joka toimi myös riippumattomana Kabulin keskushallinnon vallasta. Hänen tukialueensa sijaitsi Iranin vastaisella rajalla, joten hän oli ulkomaisen avun saavuttamattomissa. Oma lukunsa kommunistihallintoa vastustavista kapinallisista olivat šiialaiset ryhmät, joille ei annettu ISI:n kanavoimia avustuksia. Hazaradžat kääntyi šiialaisena alueena Iranin puoleen, josta tuli sen tärkein tukija. Hazaradžat kärsi kuitenkin sisäisistä kiistoista, ja siellä puhkesi eri heimojen ja poliittisten ryhmien välinen sisäinen konflikti. Hazaradžat oli ainoa Afganistanin alue, joka kärsi enemmän tuhoja sisällissodan vuoksi kuin taisteluista neuvostomiehittäjää vastaan.
Koko Afganistanin sodan anatomia oli hyvin sekalainen, eikä tilanne ollut Kabulin kommunistihallinnon käsissä. PDPA:n sisällä Khalq ja Parcham eivät edelleenkään kyenneet yhteistyöhön. Parchamin Karmal oli maan johdossa, mutta maan armeija ja poliisivoimat antoivat tukensa Khalqille. Karmal ei voinut syrjäyttää vaikutusvaltaisia jäseniä armeijan ja poliisin johdosta, jolloin sotilastiedustelun sai hoidettavakseen Parchamille uskollinen uusi valtion tiedustelupalvelu KhAD, jonka johtoon asetettiin Mohammad Nadžib Allah. KhADista tuli maan hallinnon tärkein kontrollin välikappale, joka soluttautui kapinallissoluihin ja yllytti näitä kääntymään toisiaan vastaan, teki sabotaaseja Pakistanin puolella ja lahjoi heimoja kääntymään maan hallituksen puolelle. KhADilla oli myös omat taistelujoukkonsa, ja siksi Khalq ryhtyi vahvistamaan myös omia rivejään kehittämällä poliisivoimista puolisotilaallisen organisaation, joka alettiin tuntea nimellä Sarandoi. KhAD ja Sarandoi joutuivat keskenään useasti yhteenottoihin, mikä heikensi hallinnon mahdollisuuksia tukahduttaa kapinallisten vastarintaa. Afganistanin varsinainen armeija taas oli konfliktin aikana pitkään lähes hyödytön, sillä maan hallinnon ristiriidat näkyivät myös upseerikunnan keskuudessa. Lisäksi armeijaa heikensi värvättävien puute. Kommunistihallinto piti hallussaan vain kaupunkeja, kun maaseutu oli eri sissiryhmien hallinnassa. Lisäksi suuri osa maan väestöstä oli paennut Pakistaniin ja Iraniin, missä kapinalliset saattoivat harjoittaa omaa värväystoimintaansa.
Sodan pitkittyessä Neuvostoliitto alkoi kyllästyä Babrak Karmaliin ja Afganistanin hallituksen kyvyttömyyteen toimia. Karmalin suurin ongelma oli, että hän oli noussut valtaan neuvostoarmeijan tukemana, ja hänet nähtiin Neuvostoliiton nukkehallitsijana. Neuvostoliitto halusi Afganistanin johtoon hallitsijan, joka kykenisi selviytymään ilman neuvostoarmeijan tukea, jolloin Neuvostoliitto voisi vetäytyä Afganistanista. Vuonna 1986 Karmal kutsuttiin Moskovaan, ja hänen poissa ollessaan maan johtoon asetettiin Mohammad Nadžib Allah.