cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kerrostalot Suomessa
1920–1940
1920-luvulla pyrittiin yhtenäiseen katukuvaan muurimaisilla taloriveillä. Laajoja kerrostaloalueita tältä aikakaudelta on vain Helsingissä: Etu-Töölö, Vallila, Kallio, Alppiharju, Käpylä ja Kumpula. Muualle Suomeen rakennettiin vain yksittäisiä kerrostaloja.
1940–1960
Sota-aikana asuntorakentaminen väheni huomattavasti, mutta käynnistyi rauhan tultua taas vilkkaasti. Suuri osa asunnoista rakennettiin 1940-luvulla maaseudulle. Rakennusmateriaalipula vaivasi vuoteen 1952 asti. Asuntopula oli huomattava: alueluovutuksissa menetettiin yli 125 000 asuntoa, evakoille piti löytää uudet asuinsijat ja väestönkasvu oli voimakasta. Yksityisten tahojen ohelle asuntoja rakentamaan tulivat kunnat ja aatteelliset tahot, kuten Sosiaalinen asuntotuotanto oy (myöhemmin Sato), Helsingin kaupungin asuntotuotantokomitea (1948) ja Asuntosäätiö. Vuonna 1949 perustettu Arava rahoitti rakentamista valtion halpakorkoisilla lainoilla. 1950-luvulta rakennushankkeet pyrittiin toteuttamaan suurina rakennusryhminä tai lähiöinä. Ratkaisukeinoina asuntopulaan nähtiin standardisointi, elementtirakentaminen, koneistus ja teollinen massatuotanto. Teollisen tuotannon periaatteet hahmoteltiin ja elementtikokeiluja tehtiin 1950-luvulla, mutta todellisuutta niistä tuli vasta 1960-luvulla. Helpointa elementtirakentaminen oli täydentävissä rakennusosissa kuten porrassyöksyissä ja parvekkeissa. Ensimmäisen täyselementtirakenteisen talon elementit tehtiin talon työmaalla (As oy Mäntyviita Tapiolassa).
1960–1975: Lähiöiden aikakausi
1960- ja 1970-luvuilla kerrostalotuotanto keskittyi lähiöihin, joita alettiin rakentaa maaltamuuton aiheuttaman asuntopulan ratkaisemiseksi. Vilkkainta lähiörakentaminen oli 1970-luvun alkupuolella, jolloin huippuvuonna 1974 valmistui 46 200 kerrostaloasuntoa. Tavoitteena oli tuottaa mahdollisimman paljon asuntoja, ja Aravakin ohjeisti, että talon osissa oli pyrittävä ”mahdollisimman pitkälle vietyyn teolliseen sarjatuotantoon”: tarpeettomia ulokkeita tai mutkia ei tullut rakentaa. 1960-luvulla kohdekohtainen suunnittelu väistyi, ja äärimmäisillään talokohtaista suunnittelua ei tarvittu lainkaan suuren rakennusliikkeen yhdistellessä valmiita mallilamelleja. Elementtitehtaan insinööristä tuli arkkitehti.
1960-luvun alussa lähiötalot sijoitettiin avoimen periaatteen mukaisesti, maastonmuotojen mukaan edullisiin ilmansuuntiin. Tällaista veistoksellista asemakaavasommittelua edustavat muun muassa Helsingin Pihlajamäki ja Jyväskylän Viitaniemi. 1960-luvun aikana lähiörakennuksia alettiin sijoitella systemaattisemmin suorakaiteen muotoisiin ryhmiin ruutukaavan pohjalle, jolloin rakennustehokkuus nousi. Joissakin tapauksissa ruutukaava suunniteltiin torninosturien liikeratojen perusteella. Ihanteeksi muodostui tiiviisti ja tehokkaasti rakennettu ”kompaktikaupunki”. Myös autoilun ja kävelyn eriyttäminen oli tavoitteena. Esimerkkejä tällaisesta rakentamisesta ovat muun muassa Helsingin Merihaka ja Itä-Pasila sekä Tampereen Hervanta ja Vantaan Koivukylä. Parhaiten tavoitteet toteutuivat Espoon Olarissa.
Lamelli- ja pistekerrostalojen pohjaratkaisut sovitettiin sarjatuotantoon. Suosittu talotyyppi oli 4-kerroksinen lamellitalo kellarikerroksella. 5−8-kerroksisten hissitalojen lisäksi rakennettiin myös yli kymmenkerroksisia taloryhmiä. 1960−1970-lukujen aluerakentamisen aikana keskityttiin rakennusten valmistamistehokkuuteen valmiiden rakennusten laadun kustannuksella. Elementtien laatuun vaikutti moni asia: rakennustekninen tietämys oli puutteellista ja elementtien nopea lämpökäsittely betonivalimoissa heikensi niiden laatua. 1980- ja 1990-lukujen kehitystyö on tuonut betonielementeille pidemmän käyttöiän.
Tomasz Teofil Kuliński
pienoiskuva|Tomasz Teofil Kuliński Tomasz Teofil Kuliński (12. joulukuuta 1823 – 8. tammikuuta 1907) on puolalainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet nimitettiin vuonna 1872 Satala in Armenian titulaaripiispaksi, ja hänet vihki samana vuonna piispaksi Anton Fiałkowski. Hän sai 15. maaliskuuta 1883 nimityksen Kielcen piispaksi, jona hän toimi kuolemaansa saakka.
Kerrostalot Suomessa
1975–2000
Vastustus 1970-luvun aluerakentamista kohtaan nousi niin, että 1979 aravaohjeissa tuotiin laadullisia tavoitteita määrällisten rinnalle: ulkoarkkitehtuurilta edellytettiin ”mittasuhteiden ihmisläheisyyttä, virikkeisyyttä ja sopeutumista ympäristöön”. Aravalla oli keskeinen vaikutus kerrostalorakentamiseen vuosina 1962-1993, sillä sen ohjeista muodostui ylin käytännön laatutaso. Helsingin asuntojen hinta- ja laatutason sääntelyjärjestelmä Hitas nojasi myös aluksi arava-ohjeisiin. Omistus- ja vuokra-asuntojen rinnalle tulivat osa-omistusasunnot ja asumisoikeusasunnot, joista ensimmäiset valmistuivat 1991.
Muuttoaallon laannuttua keskityttiin täydennysrakentamiseen ja keskusta-alueiden liepeillä olevien rakentamattomien alueiden valtaamiseen asuinkäyttöön. Talotyyppeihin tuli vaihtelevuutta. 1980-luvulle oli tyypillistä vaihtelevampi talomassoittelu ja pienemmät rakennuskoot. Teollisuusalueita muutettiin asuinalueiksi etenkin 1990-luvulla: Helsingissä tällaisia alueita ovat esimerkiksi Vuosaari, Ruoholahti, Pikku Huopalahti, Herttoniemi ja Arabiaranta. Aluerakentamisen virheistä otettiin oppia ja kaavoituksessa pyrittiin luomaan vaihtelua kaupunkikuvaan. Uudet alueet jaettiin pienempiin kokonaisuuksiin rakennuttajien ja suunnittelijoiden kesken. Tarkat kaavoitusohjeet määrittivät pitkälti alueiden toteuttamista, esimerkiksi Länsi-Pasilan ja Katajanokan punatiilijulkisivut olivat ohjeiden mukaiset.
Paalutus
Epäedullisissa rakennuspaikoissa, kuten täyttömaalla tai savisessa maaperässä, rakennuksen paino pitää siirtää paalujen välityksellä kantavaan maaperään. 1960-luvulle asti paalumateriaalina käytettiin pääasiassa puuta, joka vaati säilyäkseen sijoittamista pohjaveden pinnan alapuolelle – muuten paalut saattoivat lahota. Turussa rakennettiin runsaasti puupaaluille perustettuja taloja, sillä kaupungin keskusta sijaitsee Aurajoen rannalla kymmeniä metrejä paksun savikerroksen päällä. Perustusten pettäminen voi johtaa rakennusten painumiseen ja sen seurauksena halkeamiin julkisivussa ja rungossa. Puupaaluista siirryttiin teräsbetoniin ja teräkseen 1960-luvulla.
Runkotyypit
Ennen vuonna 1920 valmistuneissa taloissa runkona käytettiin pääsääntöisesti tiilimuurirunkoa, jossa kantava t ulkoseinät ja talonsisäiset kantavat pitkittäiset sydänmuurit muurattiin tiilestä. Ulkoseinä oli yleensä kaksi tiiltä paksu ja sen alaosaa suojasi kivijalka. Alempien kerrosten muurit olivat yläkerroksia paksumpia rakennusjärjestyksen mukaisesti. Julkisivu jätettiin joko tiilipintaiseksi tai se rapattiin ja maalattiin kalkkimaalilla. Vuosina 1900−1915 pohjakerros oli usein verhoiltu puupaneelein.
1920-luvulla tiilimuurirunko säilyi, mutta alimmassa kerroksessa se saatettiin korvata betonipilareilla liiketilan muunneltavuuden mahdollistamiseksi. Sydänmuureja ei aina rakennettu, ja paljon pienasuntoja sisältävissä taloissa ne saattoivat sijaita myös runkoon nähden poikittain. Sydänmuurit voitiin myös korvata teräsbetonipilareilla, jolloin talossa käytettiin sekarunkoa; se yleistyi Helsingissä 1930-luvulla. Porrashuoneet olivat yleensä kuitenkin tiilimuurattuja. Paremmin lämpöä eristävä monireikätiili mahdollisti kapeamman tiilimuurin, mikä kasvatti vuokrattavan tai myytävän kerrospinta-alan määrää.
1950-luvulla tiilimuurin muuraustyötä yritettiin nopeuttaa ja rationalisoida muun muassa käyttämällä tiilien kuljetukseen tiililavoja ja käyttämällä tavallista kookkaampia suurtiiliä. 1940- ja 1950-luvun alun suosituin runkotyyppi oli sekarunko, jossa kantavat rakenteet sisällä olivat teräsbetonipilareita. Jonkin verran rakennettiin myös kokonaan teräsbetonipilarirunkoisia taloja. 1950-luvun puolivälissä betoni syrjäytti tiilen kantavana seinärakenteena, ja yleisimmäksi runkorakenteeksi tuli betoniseinärunko. Seinät eristettiin ulkopuolelta kevytbetonilla ja julkisivu rapattiin. Rationalisointia edistettiin siirtymällä lautamuoteista kasettimuotteihin ja lopulta suurmuotteihin, jotka edellyttivät nosturia. Ensimmäinen suurmuottitalo valmistui Kuopioon 1958.
1960-luvulla betoni syrjäytti tiilen kantavissa rakenteissa. Yleisimmäksi runkotyypiksi tuli kirjahyllyrunko, jonka kantavan pystyrakenteen muodostivat betoniseinät. Puhdaspiirteisimmillään runkotyyppi oli lamellitaloissa, jossa runkoon nähden poikittaiset seinät ja umpinaiset päädyt olivat kantavia rakenteita; pistetalossa kantavien seinien suhteellinen osuus oli suurempi. Kirjahyllyrungosta esiintyi poikkeavia toteutustapoja välipohja- ja ulkoseinäratkaisuiltaan. 1960-luvun puoliväliin asti kirjahyllyrunko toteutettiin suurilta osin paikalla rakentaen: kantavat väliseinät ja välipohjat valettiin paikan päällä. Portaat, parvekkeet ja kevyet väliseinät saattoivat olla valmisrakenteisia. 1960-luvun lopun ja 1970-luvun alun yleisin rakennustapa oli osaelementtirakenteinen kirjahyllyrunko, joka toteutettiin osin paikalla rakentaen ja osin valmiselementein. Paikan päällä valettiin suurmuoteilla väliseinät ja välipohjat, mutta julkisivut olivat pääosin elementein toteutettuja. Ulkoseinän toteutuksessa yleinen ratkaisu oli käyttää betonisandwich-elementtiä. Ensimmäiset täyselementtirakenteisen kerrostalot valmistuivat jo vuosina 1961–1962 Helsinkiin, Turkuun ja Kuopioon. Väliseinä- ja välipohjaelementit olivat massiivisia betonielementtejä. Viimeisiä tiilimuurirunkoisena tehtyjä kohteita oli Helsingissä Strömsin alue 1963–1965.
Vuonna 1970 julkistettiin suomalainen BES-järjestelemä (betonielementtistandardi). BES-täyselementtitalossa välipohjat olivat esijännitettyjä ontelo- tai U-laattoja, jotka mahdollistivat yli 10 metrin jännevälin. Tämän takia kantavia väliseiniä oli lähinnä huoneistojen välillä. Ensimmäinen BES.-talo valmistui Tampereelle vuonna 1971. BES:n rinnalla kehitettiin betonipilarirunkoista PLS 80 -järjestelmää, joka ei kuitenkaan saanut suosiota. (150) BES-tekniikka säilyi vuosisadan loppuun asti rungon yleisimpänä toteutustapana, mutta sen rinnalla alettiin myös valaa kantavia seiniä ja välipohjia paikan päällä. Ulkoseinät olivat aikavälillä 1975-2000 yleensä betonisandwich-elementtejä tai paikalla muurattuja tiiliseiniä, joiden takana oli betonielementti tai rankaseinä.
1990-luvulla tehtiin myös kokeiluja vaihtoehtojen löytämiseksi BES-järjestelmälle, kuten teräs- ja puurunkoiset kerrostalot. Ensimmäinen kantava teräsrunko valmistui Tampereelle 1991. Vuosikymmenen lopulla usealle paikkakunnalle rakennettiin puurunkoisia 3-4-kerroksisia taloja, jotka hyödynsivät amerikkalaista platform-frame-järjestelmää.
Väli- ja yläpohjat
1910-luvulle asti asuinkerrosten välipohjat kannatettiin yleensä puupalkeilla eli vasoilla. Rakennusjärjestykset eivät sallineet puupohjaa tulisijojen alle eikä kellareiden tai porttikäytävien päälle. Tulisijat kannatettiin tiiliholveilla ja tiilimuurista ulkonevilla ratakiskoilla. Kellareiden, porttikäytävien ja eteishallien päälle rakennettiin joko tiilestä muurattu tynnyri- tai ristiholvi tai ratakiskojen varaan kappaholvi. 1900-luvun alussa välipohjia rakennettiin I-terästen tai ratakiskojen varaan; alapinnan muodosti palkkien varaan valettu (teräs)betonilaatta, joskus myös rapattu puurakenne. Teräsbetonipalkkeja käytettiin ensimmäisen kerran 1900-luvun alun ensimmäisillä vuosikymmenillä, ja lukuisten erilaisten kehitysvaiheiden jälkeen yleisimmäksi välipohjatyypiksi vakiintui alalaattapalkisto. Teräsbetonilaatassa vetojännitys kohdistuu palkin raudoitusteräksiin ja puristusjännitys betoniin. Välipohjat täytettiin äänen- ja lämmöneristyssyistä rakennusjätteellä, luonnontuotteilla tai sivutuotteilla.
1930–luvulla välipohjat olivat lähes aina teräsbetonisia alalaattapalkistoja. Joissain taloissa kokeiltiin myös massiivisia teräsbetonilaattoja.
1970-luvun alkupuolella asti oli tavallista käyttää välipohjana paikalla valettua massiivista teräsbetonilaattaa, jonka pisin jänneväli oli 5–6 metriä. 1960-luvun alussa sen päälle valettiin vielä ”uiva” teräsbetonilaatta ääntä eristämään, mutta siitä luovuttiin kustannussyistä. BES-järjestelmän myötä vaihtoehdoksi tulivat myös esijännitetyt ontelo- ja U-laatat, joiden valmistus Suomessa alkoi vuonna 1970. Ontelolaattojen jännitys muodostui alapinnan raudoituksesta. Massiiviset välipohjaelementit olivat joko huoneen kokoisia työmaaelementtejä, pienempiä maantiekuljetukseen sopivia tehtaassa valmistettuja elementtejä tai moduulimitoitettuja 120 cm:n levyisiä. Välipohjaelementit kiinnitettiin toisiinsa ja kantaviin väliseiniin hitsauksilla ja betonijuotoksilla.
BES-järjestelmän mukaisten U-laattojen valmistus lopetettiin 1983, mutta ontelolaattojen valmistusta jatkettiin, ja ne olivatkin yleisin välipohjarakenne aikavälillä 1975–2000. Joillakin paikkakunnilla, kuten Kuopiossa, paikalla valetut välipohjat olivat yleisempiä. Vuodesta 1979 tuotettiin myös esivalmistetun kuorilaatan ja paikallavalun yhdistäviä välipohjaratkaisuja.
Julkisivut
Rakennuksen kadunpuoleinen julkisivu on koristeellinen – sileitä pihajulkisivuja ei välttämättä edes esitelty rakennuspiirustuksissa. 1800-luvun lopun rakennuksia on luonnehdittu uusrenessanssityylisiksi, sillä ne muistuttivat mittasuhteiltaan ja koristeellisuudeltaan renessanssiajan italialaispalatseja. Julkisivuissa haettiin kolmikerroksisuuden vaikutelmaa kerrosmäärästä riippumatta. Jäsentelyssä toistuivat doorilainen, joonialainen ja korinttilainen pylväsjärjestelmä. Alakerrokset koristeltiin rustikoinnilla, jolla pyrittiin jäljittelemään suuria kiviharkkoja. Se tehtiin tiilestä ja rappauksesta. Mitä ylemmäs mentiin, sitä kevyempää koristelu oli. Ikkunoita koristeltiin pylväillä, kolmiopäädyillä ja listoilla. Räystäät olivat suuria. Rakennuksen kulmia saatettiin koristaa viisteillä tai kulmatorneilla. Erilaiset yksityiskohtaiset koristeosat tehtiin yleensä kipsistä.
Curiosity (Carly Rae Jepsenin kappale)
Curiosity on kanadalaisartisti Carly Rae Jepsenin kappale hänen ensimmäiseltä, Curiosity-EP:ltä. Sen julkaisi 604 Records EP:n toisena singlenä 1. toukokuuta 2012. Ryan Stewartin tuottamana ja sanoittamana "Curiosity" on ylätempoinen pop-kappale, joka ottaa vaikutteita dance ja synthpop-musiikista. Sanoituksellisesti kappale kertoo tytöstä, jonka paha poika yllättää köyhällä tavalla ja jolta tämä haluaa lisää rakkauttaan. Kappale sai musiikkikriitikoilta pääosin positiivisia vastaanottoja, jotka huomioivat sen samanlaisuuksia Jepsenin edellisen singlen, "Call Me Mayben" kanssa. Julkaisunsa jälkeen kappale on päässyt Canadian Hot 100-listan 18. sijalle. Kappaleesta tehtiin myös uusi versio hänen kansainvälisesti julkaistua Kiss-debyyttialbumia varten.
Kerrostalot Suomessa
Julkisivut
1900-luvun alun Jugend-taloissa luovuttiin uusrenessanssityylin koristeluista ja symmetriasta. Tilalle tulivat yhtenäiset vaaleasävyiset roiskerapatut pinnat. Suomen luonnosta ja historiasta ammennetut koristeelliset yksityiskohdat toteutettiin luonnonkivestä tai rappauksesta kipsikoristeiden sijaan. 1910-luvun jugendklassismin myötä klassiset muotoaiheet ja symmetria palasivat taas valikoimiin. Taloissa saattoi olla puolipyöreitä tai kulmikkaita erkkereitä. Puhtaaksimuuratut tiilijulkisivut alkoivat yleistyä 1910-luvulla.
Curiosity (Carly Rae Jepsenin kappale)
Kappalelista
Digitaalinen lataus
Kerrostalot Suomessa
Julkisivut
1920-luvun uusklassiset julkisivut olivat askeettisia ja sileäpintaisia. Ikkunat olivat aivan julkisivun pinnassa ja koristerappaukset perustuivat muutamiin antiikista periytyviin koristeaiheisiin. Helsingissä talojen julkisivuja ohjattiin suunnittelukaavioilla. Etu-Töölössä vallitseva julkisivu oli puhtaaksimuurattu tiili. Funktionalismin myötä julkisivut muuttuivat vieläkin yksinkertaisemmiksi. Uutuuksia olivat parvekkeet ja kulmaikkunat. Funkkisjulkisivuille leimallista oli valkoinen rappaus. Siirtymä oli vaiheittainen, ja klassisia koristeaiheita esiintyi taloissa vielä 1930-luvuillakin. Vuosikymmenten vaihteessa kukoisti myös lyhyt art deco -aikakausi koristeaiheissa sekä klassismia että funkkista edustavissa taloissa
Puhtaaksimuurattu tiili, rappaus ja julkisivulevyt olivat 1960-luvun alussa julkisivujen hallitsevia elementtejä. Arkkitehdit suosivat virtaviivaista ilmettä, joka syntyi nauhaikkunoista ja sisäänvedetyistä parvekkeista. Päätyseinät verhoiltiin kevytbetonilla tai tiilellä. 1960-luvun lopulla ruutuelementtijulkisivut yleistyivät ja päätyseinissä alettiin käyttää betonisandwich-elementtejä. Pitkillä sivuilla elementit olivat huoneenlevyisiä, ja ne kiinnitettiin kantavien väliseinien päätyihin.
Ruutuelementtien käyttö jatkui 1970-luvun BES-elementtitaloissa. Kahden huoneen levyisiä julkisivuelementtejä käytti lähinnä A. Puolimatka Oy vuodesta 1968. Tuotannoltaan edullinen kerrostalo muodostui samanlaisista ruutuelementeistä, ja julkisivua hallitsivat rungon ulkopuolelle sijoitetut parveketornit. Toisinaan ulkokuoreen tehtiin vaaka- tai pystynauhoja ilmeen muuntelemiseksi. Joitakin taloja verhoiltiin puhtaaksimuuratulla punatiilellä.
1970-luvun lopulla julkisivuja alettiin päällystää tiililaatoilla, keraamisilla laatoilla ja 1980-luvulta alkaen väribetonilla. 1980-luvun lopulla julkisivuissa alettiin myös leikitellä postmoderneilla muodoilla ja väreillä. Ikkunoiden koot ja sijoittelu saattoivat vaihdella samassa julkisivussa, parvekkeiden kannatusratkaisut monipuolistuivat ja koristelut palasivat. 1990-luvun alun lamakaudella palattiin hillitympään ilmaisuun, mutta parantunut elementtitekniikka mahdollisti ikkunoiden sijoittelun aiempaa monipuolisemmin. Elementtitalojen julkisivuja saatettiin taas rapata tai puhtaaksimuurata. Vuonna 1995 uusi vähimmäiskerroskorkeus (3 m) muutti paitsi julkisivujen myös asuntojen ilmettä.
Ikkunat
Ikkunat olivat 1970-luvulle asti kaksilasisia, joista molemmat aukenivat sisään. Arava-säännökset vaativat ikkunatyyppien määrän rajoittamista, joten jokaisen ikkunan yhteyteen sijoitettiin avattava tuuletusikkuna. 1960-luvun nauhaikkunoissa saattoi olla suuria lasiruutuja, mutta toisin kuin ruutuikkunat, ne piti asentaa työmaalla erikseen. 1960-luvun lopulta ikkunat olivat yleensä neliömäisiä.
Parvekkeet
1800-luvun lopun ja 1900-luvun alussa taloissa oli harvoin huoneiston yhteydessä parvekkeita. Toisinaan niitä saatettiin käyttää julkisivun koriste-elementteinä. Vuoteen 1968 arava-säännöt kielsivät parvekkeen rakentamisen yksiöihin. 1960-luvulla suosittiin ulokeparvekkeita, mutta vuosikymmenen lopulla alkoivat yleistyä kantaviin pieliseiniin perustuvat parveketornit.
Vesikatto
1800-luvulla talojen yleisin kattomateriaali oli teräspelti, joka oli aluksi helposti ruostuvaa mustaa peltiä. Galvanoitua peltiä alettiin käyttää Helsingissä 1910-luvulla. Peltikatto maalattiin yleensä joko mustalla kivihiilitervalla tai öljymaalilla. Ulkonäkösyistä toisinaan arkkitehdit käyttivät tiilikattoja taloissa, mutta savupiippujen ja muiden hankalien kohtien ympärillä käytettiin silti teräspeltiä. Kattoa kannattelivat puiset kattotuolit. Rakennusjärjestyksen mukaisesti vierekkäisiä taloja erottivat vesikaton yläpuolelle nousevat palomuurit.
Porrashuoneet
1800- ja 1900-luvun vaihteessa monessa kerrostalossa oli myös keittiönportaat, joista kuljettiin keittiöihin ja pienasuntoihin. Ennen vesikäymälöitä keittiönportaiden kautta vietiin pihalle myös kuivakäymälän jäteastia. Suurimpiin huoneistoihin johti edustava pääportaikko, jonka eteisaula oli holvattu ja päällystetty seinä- ja kattopinnoiltaan kipsi- ja rappuskoristeilla ja seinämaalauksilla. Uusrenessanssitaloissa eteisaulojen lattiamarmoroinnit eli kivenmukailumaalaukset olivat värikkäitä ja kuviollisia. Portaat oli usein kannatettu ratakiskoilla tai I-teräksillä. Pääportaissa suosittu pintamateriaali oli Tallinnan kalkkikivi.
1920–1930-luvuilla porrashuoneet sijoitettiin usein pihan puolelle, vaikkakin Töölössä sisäänkäynti oli poikkeuksetta kadun puolella. Yleinen ratkaisu portaissa oli vapaakantoinen porras, joka muodostui teräsbetonisista harkoista. niiden yläpinta oli mosaiikkibetonia tai värjättyä betonia. 1930-luvun art-deco-porrashuoneissa korostuivat kontrasti. Uutuutena joihinkin porraskäytäviin rakennettiin rikkakuiluja, jotka johtivat kellarikerroksen jätehuoneeseen. Hissejä rakennettiin nelikerroksisiin tai korkeampiin taloihin.
1960- ja 1970-luvuilla yleisin porrastyyppi oli elementtirakenteinen, kaksivartinen suora porras. Porraskäytävät saattoivat olla kattoräppänää lukuun ottamatta luonnonvalottomia. Porrasaskelmat olivat mosaiikkibetonia ja tasot yleensä muovilaattoja. Hissejä rakennettiin vain viisikerroksisiin tai korkeampiin taloihin, sillä arava-ohjeet kielsivät sen muuten.
Kaupunkisuunnitteluihanteet
Kun 1920-luvun alussa tavoitteena oli vielä muodostaa yhtenäisiä muurimaisia talorivejä, 1920–1930-lukujen vaihteessa funktionalismi mullisti kaavoitusperiaatteet. Tavoitteeksi tuli avoin korttelirakenne ja selkeä ero katu- ja pihajulkisivun välillä katosi. Kaupunkialueet haluttiin jakaa erillisiin alueisiin asumiselle, työnteolle ja virkistäytymiselle. Tiiviiseen umpikortteliin liitetyt sosiaaliset ja terveydelliset epäkohdat haluttiin poistaa. Neljä aluetta edustavat tätä suunnitteluperiaatetta: Sunila, Taka-Töölö, Rautpohja ja Helsingin Olympiakylä. Muuten suurin osa kaupunkien rakentamisesta oli täydennysrakentamista olemassa oleviin umpikortteleihin. Vuonna 1921 valmistui Helsingin Ullanlinnaan 8-kerroksinen kerrostalo ja 1929 Albertinkadulle 10-kerroksinen.
1940-luvulla funktionalismin avoin rakennustapa yhdistyi lähiöaatteeseen, ja syntyi suomalainen metsäkaupunki. 1950-luvulla uudet asuinalueet hajasijoitettiin kaupunkirakenteesta erilleen omiksi yksiköikseen. Rakennukset sijoiteltiin maastonmuotojen mukaan suotuisiin ilmansuuntiin. Osa alueista oli pienipiirteisiä ja maastoon sekoittuvia, mutta osa oli veistoksellisia sommitelmia, joissa alueita halkoivat ylipitkät lamellitalot ja kukkuloilla kohosivat tornitalot. 1950-luvulla alkoi myös kaupunkikeskustojen saneerausaalto, jossa vanha rakennuskanta korvattiin kookkaammilla asuin- ja liikerakennuksilla. Samalla vanha ruutukaava rikottiin sijoittamalla rakennuksia irti katulinjasta. Avoin korttelirakenne mahdollisti kokeilevat pohjaratkaisut (kuten Helsinkiin vuonna 1951 valmistunut Käärmetalo). Yleisin rakennus oli 3–4-kerroksinen lamellitalo, mutta myös 3–8-kerroksisia pistetaloja rakennettiin. Vanhojen talojen suojelemiseksi Helsingissä alettiin laatia asemakaavoja, joissa rakentamisoikeus merkittiin keinotekoisen alhaiseksi. Rakennuttaja ei olisi saanut rakentaa purettavan talon tilalle kuin puolet aikaisemman talon kerrospinta-alasta, mikä hillitsi purkamishaluja.
1970-luvun lopulla pyrittiin tuottamaan selkeästi hahmotettavia, ruutukaavaan perustuvia korttelikokonaisuuksia, joissa liikenne järjesteltiin kuten perinteisessä umpikorttelissa. Helsingin Malminkartanossa pyrittiin välttämään funktionalismin oppien mukaista, pelkkiin asuntoihin keskittyvää lähiörakennetta kiinnittämällä huomiota ympäristön virikkeellisyyteen ja sijoittamalla työpaikkoja alueelle. Usein alueilla pyrittiin sekoittamaan vuokra- ja omistus- sekä pien- ja kerrostaloasumista.
1990-luvulla korostettiin ekologisuutta ja hyvää kaupunkiympäristöä. Paikalla rakentamista haluttiin kehittää.
Asunnot
Kerrostaloissa asuivat alkuaikoina ylemmät yhteiskuntaluokat, mikä näkyi monin tavoin rakennusten toteuttamistavasta. Pihasiivissä sijaitsi pienasuntoja, hevostalleja ja käymälöitä, mutta kadunvarsitiloissa oli ylellisiä suurasuntoja. 1800-luvun suurasunto saattoi kattaa koko kerroksen ja olla 200–300 neliömetrin kokoinen. Kulku huoneesta toiseen suunniteltiin niin, että pääporras oli isäntäväelle vieraineen ja palvelusväki käytti keittiöportaita. Huoneet olivat läpikuljettavia ja edustustilat sijaitsivat kadun puolella – pihan puolella olivat makuuhuoneet, keittiö ja palvelusväen tilat.
Työväestölle tarkoitetut kiviset asuinkasarmit eivät yleistyneet Suomessa. Helsingissä työväen asuinkerrostaloja rakennettiin itäiseen kantakaupunkiin, ja ne sisälsivät lähinnä yhden huoneen asuntoja. Pihalla sijaitsivat yhteiset käymälät. Kun vesivessat yleistyivät, käytävälle sijoitettiin yhteinen käymälä. Ensimmäisen kerran asunnon vähimmäiskorkeus määriteltiin Helsingin rakennusjärjestyksessä vuonna 1895 (2,7 m), mutta asunnot olivat yleensä tätä korkeampia. 1900-luvun alkuun asti edustavien asuinhuoneistojen korkeus oli 3,5–3,6 metriä tai enemmän.
1960−1970-lukujen asunnot olivat 1950-luvun asuntoja väljempiä. Arava-asuntojen enimmäispinta-ala oli vuonna 1968 120 neliömetriä, ja huoneet olivat harvoin sallitun minimin, 20 neliömetrin, kokoisia. Arava-ohjeiden vaatimusten ja elementtityyppien minimoinnin takia huoneet olivat usein saman levyisiä. Suosittu moduuliajattelu sitoi kaikki mitat jonkin tietyn perusmoduulin kerrannaisiin. Arava-ohjeissa suositus oli 3 m. 1970-luvun esijännitetyt 12 m:n levyiset välipohjaelementit vapauttivat periaatteessa pohjaratkaisuja, mutta syvennysten ja ulokkeiden teko oli hankalaa. Vapaarahoitteisissa asunnoissa rakennettiin apukeittiöitä ja huoneistosaunoja.
Kazimierz Gurda
thumb|right|Kazimierz Gurda pienoiskuva Kazimierz Gurda (s. 20. elokuuta 1953) on puolalainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihki papiksi Kielcen hiippakuntaan Jan Jaroszewicz 11. kesäkuuta 1978. Hänet nimitettiin Kielcen vihkipiispaksi sekä Chusiran titulaaripiispaksi 18. joulukuuta 2004. Piispaksi vihkiminen seurasi 5. helmikuuta 2005. Pääkonsekraattorina toimi Kazimierz Ryczan, jota avustivat Edward Henryk Materski ja Marian Florczyk.
Jalokotka
Jalokotka (Nisaetus cirrhatus) on haukkojen heimoon kuuluva lintu. Se on aiemmin kuulunut sukuun Spizaetus. Sitä tavataan Kaakkois- ja Etelä-Aasiassa Bangladeshssa, Bruneissa, Kambodžassa, Intiassa, Indonesiassa, Laosissa, Malesiassa, Myanmarissa, Nepalissa, Filippiineillä, Singaporessa, Sri Lankassa, Thaimaassa ja Vietnamissa.
Sen elinpiiriä ovat subtrooppiset ja trooppiset kosteat alavat metsät, suot, kuivat savannit ja joet aina 1 500 metrin korkeuteen saakka.
FDDI
FDDI on optisiin siirtoyhteyksiin perustuva verkko (siirtotienä valokuitu). FDDI-protokolla perustuu Token Bussiin, joka on kuin väylämainen Token Ring, ja sen perinteinen nopeus on 100 Mbit/s. FDDI on loogisesti kandennettu rengas, mutta fyysinen topologia on tähtimäinen.
Kuisma ja Helinä (vuoden 1932 elokuva)
Kuisma ja Helinä on vuonna 1932 valmistunut suomalainen elokuva, jonka on ohjannut Kalle Kaarna. Elokuvan käsikirjoitus perustuu Larin Kyöstin samannimiseen runoelmaan vuodelta 1902. Samasta aiheesta ohjasi myös Ilmari Unho samannimisen elokuvan vuonna 1951.
FDDI
FDDI:n etuina ovat suuri kaistanleveys, pieni vaimennus sekä suoja sähkömagneettisia häiriöitä vastaan. Pääasiassa sitä käytetään runkoverkkoratkaisuna, mutta se suunniteltiin kytkettäväksi suoraan työasemiin.
Kuisma ja Helinä (vuoden 1932 elokuva)
Muut tekijät
Elokuvan ensi-ilta oli 10. tammikuuta 1932 Capitol- ja Gloria-teattereissa Helsingissä.
FDDI
Ensimmäiset julkiset FDDI-kaupunkiverkot rakennettiin Suomessa 1990-luvun alussa. FDDI-verkot nykyaikaistetaan yleensä vaihtamalla ne Gigabit Ethernet -verkoiksi.
Vassdalstinden
Vassdalstinden on Skandeihin kuuluva vuorenhuippu Ørstan kunnassa, Norjassa. Huipun korkeus merenpinnan tasosta on 1 277 metriä.
József Csík
József Csík (s. 1. tammikuuta 1946) on entinen unkarilainen keihäänheittäjä.
Csík sijoittui Helsingin EM-kilpailuissa 1971 keihäänheitossa kymmenenneksi tuloksella 76,24 m. Münchenin 1972 olympialaisissa hän oli kahdestoista tuloksella 76,14 m.
Souls (pelisarja)
Souls on epävirallinen nimitys From Softwaren kehittämälle toimintaroolipelisarjalle. Sarjan aloitti vuonna 2009 PlayStation 3:lle julkaistu Demon’s Souls. Jatko-osa Dark Souls julkaistiin 2011 ja Dark Souls II 2014. Viimeisin osa, Dark Souls III, julkaistiin vuonna 2016.
Pelisarjan pelit ovat kolmannesta persoonasta kuvattuja toimintaroolipelejä, jotka keskittyvät asein ja taioin käytävään taisteluun hirviöitä vastaan. Pelaajat taistelevat loppuvastuksia vastaan, ovat vuorovaikutuksessa tietokoneen ohjaamien hahmojen kanssa ja seikkailevat avoimessa, keskiaikaisteemaisessa pelimaailmassa tavoitteenaan edetä tarinassa. Pelit ovat tunnettuja vaikeudestaan.
Pelisarjaan liittyvät pelit
FromSoftwarelta julkaistiin maaliskuussa 2015 Bloodborne PlayStation 4:lle. Pelin ohjasi Souls-pelisarjan luoja Hidetaka Miyazaki. Vaikka peli on immateriaalioikeudeltaan itsenäinen tuote, eikä virallinen Souls-peli, siinä on samoja elementtejä ja teemoja kuin Souls-pelisarjassa. Tämän takia se usein liitetään Souls-peleihin.
Myynti
Dark Souls -pelien kaksi ensimmäistä osaa ovat myyneet yhteensä yli 8,5 miljoonaa kappaletta heinäkuuhun 2015 mennessä. Sarjan pelit ovat myyneet yli 27 miljoonaa kappaletta toukokuuhun 2020 mennessä.
Orvokki Manninen
Orvokki Johanna Manninen (o.s. Ojala, s. 6. lokakuuta 1947 Vimpeli) on suomalainen entinen yleisurheilija.
Manninen saavutti 1960-luvun loppupuoliskolla SM-kisoista yhteensä kaksi kultaa, kymmenen hopeaa ja viisi pronssia. Mitalit tulivat pikamatkoilta, aitajuoksusta, 5-ottelusta ja viesteistä. 5-ottelussa hän sijoittui pronssille PM-kilpailuissa 1967. Maaotteluissa hän edusti Suomea 12 kertaa.
Jimmy Ruffin
thumb|Jimmy Ruffin 1960-luvulla. Jimmy Ruffin (7. toukokuuta 1936 Collinsville, Mississippi – 17. marraskuuta 2014 Las Vegas, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen soullaulaja. Hän kuului niin sanottuihin Motown-laulajiin.
Orvokki Manninen
Mannisen ennätys 100 metrillä oli 12,1 ja 200 metrillä 25,0. Orvokki Mannisen tytär Johanna Manninen on myös pikajuoksija.
Jimmy Ruffin
Ruffinin merkittäviä kappaleita olivat ”What Becomes of the Brokenhearted” ja ”Hold on to My Love”.
Ruffinin veli David Ruffin lauloi The Temptations -yhtyeessä.
Riehakas ryöstö
Riehakas ryöstö on brittiläinen rikoselokuva vuodelta 1969. Elokuvan käsikirjoitti Troy Kennedy Martin ja ohjasi Peter Collinson. Pääosissa nähdään Michael Caine, Noël Coward ja Benny Hill. Myös Mini-autot ovat elokuvassa keskeisessä osassa, sillä niitä käytetään tarinan ryöstössä pakovälineinä.
Riehakas ryöstö on säilyttänyt suosionsa nykypäivään asti. Se valittiin 1900-luvun vaikuttavimpien brittiläistä kulttuuria edustavien elokuvien joukkoon BFI:n kyselyssä vuonna 1999. Marraskuussa 2004 Total Film -lehti valitsi sen kaikkien aikojen 27. parhaaksi brittiläiselokuvaksi. Se ei kuitenkaan menestynyt julkaisuhetkellään Yhdysvalloissa, mihin Caine pitää syynä harhaanjohtavaa ja huomaamatonta markkinointikampanjaa. Elokuva oli ehdolla kuitenkin Golden Globe -voittajaksi (paras ulkomainen englanninkielinen elokuva), mutta jatko-osien suunnittelu haudattiin sillä erää.
Elokuvasta tehtiin uusintaversio The Italian Job vuonna 2003. Vuonna 2001 julkaistiin elokuvan pohjalta myös videopeli PlayStationille ja Microsoft Windowsille.
Juoni
Vankilasta vapautunut veijarimainen englantilaiskelmi Charlie Croker (Michael Caine) suunnittelee vuosisadan kultaryöstöä. Hän kokoaa ryhmällisen kokeneita konnia, jotka matkaavat Italiaan toteuttaakseen päällisin puolin mahdottomalta näyttävän teon. Ryhmä aikoo varastaa 4 miljoonan dollarin arvoisen kultalastin aivan Italian mafian silmien edestä. Pako kohti Sveitsin rajaa toteutetaan ajamalla Mini-autoilla läpi Torinon katujen.
Shin Sang-hoon
Seuraura
Sang-hoon pelasi vuosina 2009–2012 Etelä-Korean paikallista sarjaa Jung Dong HS:n joukkueessa, jonka jälkeen hän siirtyi kaudeksi Yonsei Universityn yliopistojoukkueeseen kaudeksi 2012–2013.
Kaudeksi 2013–2014 Sang-hoon siirtyi monen maanmiehensä ohella Mestis-joukkue Kiekko-Vantaahan seuran ja eteläkorealaisen Halla Group -konsernin välisen yhteistyön myötä. Hän oli joukkueen toiseksi paras maalintekijä ja neljänneksi paras pistemies tehoilla 13+10=23.
Sang-hoon palasi kaudeksi 2014–2015 kotimaahansa ja siirtyi Aasian liigan Anyang Hallaan. Kesällä 2016 NHL-varaamaton Sang-hoon osallistui Dallas Starsin kehitysleirille. Kaudella 2016–2017 hän oli Anyang Hallan kolmanneksi paras maalintekijä 21 osumallaan. Pudotuspeleissä Sang-hoon oli joukkueen paras pistemies ja syöttäjä tehoilla 3+7=10. Hän jakoi myös Anyang Hallan sisäisen tehotilaston voiton isoveljensä Shin Sang-woon ja Lee Don-kun kanssa lukemalla +7.
Kaudeksi 2017–2018 Sang-hoon siirtyi pelaamaan Daemyung Sangmun joukkueeseen.
Maajoukkueura
Sang-hoon edusti Etelä-Koreaa Pyeongchangin olympiakisoissa 2018. Hän pelasi myös MM-kilpailuissa vuonna 2018 sekä IA-divisioonan MM-kilpailuissa vuosina 2013, 2014, 2016 ja 2017, joista viimeisin turnaus päättyi hopeaan ja Etelä-Korean historian ensimmäiseen sarjanousuun MM-kilpailujen pääsarjatasolle. Vuoden 2016 turnauksessa hän jakoi joukkueensa sisäisen tehotilaston voiton Eric Reganin kanssa lukemalla +4. Sang-hoon pelasi myös IB-divisioonan MM-kilpailuissa vuonna 2015 voittaen kultaa. Hän pelasi myös Aasian talvikisoissa vuonna 2017, jolloin hän voitti hopeaa. Sang-hoon oli Etelä-Korean paras pistemies ja maalintekijä tehoilla 3+2=5. Hän jakoi myös joukkueensa sisäisen tehotilaston voiton Seo Yeong-junin ja Kim Sang-wookin kanssa lukemalla +3.
Sang-hoon pelasi myös alle 20-vuotiaiden IIB-divisioonan MM-kilpailuissa vuonna 2014 voittaen hopeaa. Hän oli Etelä-Korean paras pistemies ja maalintekijä tehoilla 9+5=14. Sang-hoon pelasi myös alle 18-vuotiaiden I-divisioonan MM-kilpailuissa vuosina 2010 ja 2011. Hän oli ensimmäisessä turnauksessa Etelä-Korean paras pistemies ja maalintekijä tehoilla 9+3=12. Sang-hoon palkittiin joukkueen parhaana pelaajana. Jälkimmäisessä turnauksessa hän toimi Etelä-Korean kapteenina.
Sang-hoon pelasi myös IIHF U20 Challange Cup of Asiassa vuonna 2012 voittaen pronssia.
Muuta
Sang-hoonin isoveli Shin Sang-woo pelaa ALIH:ta Anyang Hallassa ja hän on kuulunut myös Etelä-Korean maajoukkueen vakiopelaajiin.
C’mon
C'mon on hollantilaisen house-musiikin tuottajan Tiëston ja yhdysvaltalaisen DJ:n Diplon kappale. Kappale julkaistiin 11. toukokuuta 2010. Kappale löytyy myös Tiëston Club Life Volume One - Las Vegas -miksauskokoelma-albumilta.
Inlandsbanan (yritys)
Inlandsbanan AB (IBAB) on ruotsalainen osakeyhtiö, joka hallinnoi ja ylläpitää nimellä Inlandsbanan tunnettua Ruotsin sisäosissa kulkevaa noin 1 300 kilometrin pituista vähäliikenteistä rataosaa sekä sen sivuratoja. Sen vastuulla ovat myös lupa-asiat sekä liikenteenohjaus. Yhtiö on perustettu 1993, ja sen omistavat 15 kuntaa joiden halki rata johtaa.
Inlandsbanan AB:n toiminnot jaettiin 1. kesäkuuta 2009 alkaen kahteen osaan. Tuolloin perustettiin tytäryhtiö Inlandståget AB, jonka vastuulle siirtyi rautatieliikenteen vetopalvelujen tarjonta. IBAB omistaa tytäryhtiön koko osakekannan. Inlandståget AB työllisti yhtiöjärjestelyn aikaan 15 henkilöä.
Murdoch
Murdoch on muun muassa seuraavien henkilöiden sukunimi:
Tillig
Tillig (TILLIG Modellbahnen GmbH & Co. KG) on saksalainen pienoisrautateitä valmistava yritys. Tillig valmistaa kaksikiskovirroitusjärjestelmiin sopivia vetureita, vaunuja sekä kiskoja H0- ja TT-mittakaavoissa.
Good Time (Owl Cityn ja Carly Rae Jepsenin kappale)
Good Time on yhdysvaltalaisen electronica-yhtye Owl Cityn ja kanadalaisartisti Carly Rae Jepsenin kappale. Se julkaistiin Owl Cityn The Midsummer Station-studioalbumin ensimmäisenä sekä Jepsenin Kiss-studioalbumin toisena singlenä 26. kesäkuuta 2012. "Good Timen" sanoittivat Matt Thiessen, Brian Lee sekä Adam Young Owl Citystä. Kappale sai musiikkikriitikoilta pääosin positiivisia vastaanottoja, jotka kuvailivat sitä kesähitiksi.
"Good Time" oli julkaisunsa jälkeen maailmanlaajuisesti kaupallinen menestys, saavuttaen listan kärjen Kanadassa, Uudessa-Seelannissa ja Etelä-Koreassa, saavuttaen samalla sijoituksia kymmenen parhaan joukossa Yhdysvalloissa, Japanissa, Isossa-Britanniassa, Alankomaissa ja monissa muissa maissa.
I Hear Black
I Hear Black on thrash metal -yhtye Overkillin seitsemäs studioalbumi. Se julkaistiin 9. maaliskuuta 1993. I Hear Black on ensimmäinen Atlantic Recordsin julkaisema Overkill-albumi.
Kappaleet
Japanin bonuskappale:
Jan Jaroszewicz
Jan Jaroszewicz (27. toukokuuta 1903 – 17. huhtikuuta 1980) oli puolalainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi 11. lokakuuta 1925 ja nimitettiin Kielcen vihkipiispaksi sekä Letopoliin titulaaripiispaksi 10. joulukuuta 1957. Piispaksi vihkiminen seurasi 11. helmikuuta 1958. Pääkonsekraattorina toimi Czeslaw Kaczmarek, jota avustivat Michal Klepacz ja Piotr Kałwa.
Jaroszewicz osallistui Vatikaanin toiseen kirkolliskokoukseen. Hän sai 20. maaliskuuta 1967 nimityksen Kielcen piispaksi, jona hän toimi kuolemaansa saakka.
Anton Perwein
Anton Perwein (10. marraskuuta 1911 – 14. joulukuuta 1981) oli itävaltalainen käsipalloilija. Hän kilpaili vuoden 1936 kesäolympialaisissa Berliinissä ja kuului siellä hopeaa saaneeseen joukkueeseen.
Suomi talviolympialaisissa 1936
Suomi osallistui vuoden 1936 talviolympialaisiin Garmisch-Partenkirchenissä noin 30 hengen joukkueella. Se sai yhteensä kuusi mitalia: yhden kullan, kaksi hopeaa ja kolme pronssia.
Mannuistenvuori
thumb|right|200px|Vuoren huipulla sijainnut kolmiomittaustorni. Mannuistenvuori on 55,6 metriä korkea mäki Varsinais-Suomessa. Vuoren huippu ja sen pohjoisosat sijaitsevat Mynämäen kunnan Mietoisissa, Mannuisten kylässä. Vuoren länsi- ja eteläosa puolestaan kuuluvat Orkovakkisten ja Kivivuoren kyliin. Mynämäen ja Maskun kunnan raja kulkee Mannuistenvuoren huipun kautta siten, että vuoren itäpuoli jää Lemun Kaivosten kylään.
Vuoren huipulla on aiemmin sijainnut kolmiomittaustorni, jonka jäänteet ovat vielä havaittavissa vuoren huipulla. Mannuistenvuoren rinteessä on myös noin kolme metriä syvä, halkaisijaltaan puolitoistametrinen hiidenkirnu. Harrastajatutkija Keijo Parkkunen tyhjensi kirnun ja merkitsi sinne vievän polun sekä itse kirnun maalilla vuonna 2008, jonka vuoksi Turun käräjäoikeus tuomitsi Parkkusen sakkoihin. Vuorelle johtaa Lemusta myös Kolkanpolun retkeilyreitti, joka yhdistyy vuorella Mietoisten reitistöön. thumb|left|200px|Mannuistenvuoren hiidenkirnu, jossa näkyy Parkkusen maalimerkki.
David Cienciala
David Cienciala (s. 1. joulukuuta 1995 Třinec, Tšekki) on tšekkiläinen jääkiekkoilija.
Seuraura
Cienciala on HC Třinecin oma kasvatti. Hän voitti kaudella 2010–2011 koko Tšekin C-juniorisarjan pistepörssin tehoilla 36+41=77. Kaudeksi 2012–2013 Cienciala siirtyi Suomeen ja Rauman Lukon B-nuoriin, joiden paras pistemies ja maalintekijä hän oli tehoilla 32+28=60. Cienciala sijoittui koko B-nuorten SM-sarjan maalipörssissä toiseksi edellään vain Bluesin Teemu Pulkkinen ja jakoi pistepörssin neljännen sijan Kärppien Sebastian Ahon kanssa. Hänet palkittiin kauden päätteeksi sarjan parhaana hyökkääjänä Esa Peltonen -palkinnolla ja valittiin tähdistökentälliseen. Kauden 2013–2014 Cienciala pelasi Lukon A-nuorissa.
Heinäkuussa 2014 Cienciala teki kaksivuotisen sopimuksen kasvattajaseuransa HC Třinecin Extraliga-joukkueen kanssa. Hänen tulokaskautensa toi 32 runkosarjaottelussa kolme maalia ja 18 playoff-ottelussa kaksi maalia. Cienciala voitti kauden päätteeksi Extraliga-hopeaa. Cienciala pelasi ison osan kaudestaan miesten pelejä myös lainalla sarjatasoa alempana 1. Národní Hokejová Ligan LHK Jestřábi Prostějovissa, jossa hän teki 17 runkosarjaottelussa tehot 4+3=7.
Maajoukkueura
Cienciala on pelannut kymmenen nuorten ja kolme poikien maaottelua.
Muuta
Ciencialan isä Roman oli entinen alempien sarjojen jääkiekkoilija ja juniorivalmentaja. Hän menehtyi äkillisesti vuonna 2012.
Espanjalainen asetelma
Espanjalainen asetelma on suomalaisen taiteilijan Tuomas von Boehmin öljy- ja temperavärein paperille maalattu asetelma vuodelta 1953. Maalaus on kiinnitetty pahville ja kooltaan se on 46×38 cm. Ester ja Jalo Sihtolan kokoelmiin kuuluvan työn omistaa Ateneumin taidemuseo.
Solveigin laulu (romaani)
Solveigin laulu on Lassi Sinkkosen romaani vuodelta 1970. Se kuuluu Sinkkosen tunnetuimpiin teoksiin ja suomalaisen kirjallisuuden klassikoihin jälkirealismin edustajana. Teos on käännetty unkariksi nimellä Solveig dala ja saksaksi nimellä Solveigs Lied. Kirjan pohjalta on tehty televisiosarja Solveigin laulu ja näytelmä. Itsenäinen tarinan jatko on teos Solveig ja Jussi (1973).
Solveigin laulu on proletaarisen perhe-elämän kuvaus, jossa kertojana on nuori tyttö, Solveig Numminen, jonka elämäntarinan kautta muodostuu kuva kolmesta työläissukupolvesta. Se kertoo vahvojen naisten kovasta osasta helsinkiläisessä työläismiljöössä, 1930-luvulta sotavuosien läpi 1950-luvulle.
Jalkapallon suomenmestaruuskilpailut 1945
Jalkapallon Suomen mestaruus 1945 ratkaistiin cup -kilpailussa, johon Palloliitto ja TUL nimesivät kumpikin 32 joukkuetta. Mestaruuden voitti Vaasan Palloseura. Palloliitto ja TUL ratkoivat myös omat mestaruutensa erillisissä mestaruussarjoissaan.
Suomenmestaruusottelut
Ennen varsinaisen SM-kilpailun alkua Palloliiton puolella suoritettiin 24 karsintaottelua. TUL:n puolella tarvittiin vain yksi karsintapeli: Toukolan Teräs - Käpylän Kunto 5-1.
SPL:n karsintaottelut
'''Varsinaisen kilpailun 1. ja 2.kierros'''
Suomen mestarit
VPS: Mauno Rintanen, Kauko Sillanpää, Olavi Laakso, Väinö Kuivasniemi, Tauno Koistinen, Matti Roden, Väinö Kultti, Olavi Autio, Pentti Uusikylä, Aimo Tuomisto ja Jussi Mäkinen. Lisäksi joukkueessa olivat kauden 1945 aikana pelanneet: Arimo Hirvi, Erkki Riihimäki, Topi Nordman, Kaimo Lintamo ja Pentti Hakala. Joukkueen valmentajana toimi Birger Julin.
Egidio Negrin
Egidio Negrin (4. huhtikuuta 1907 – 15. tammikuuta 1958) oli italialainen roomalaiskatolinen arkkipiispa. Hänet vihittiin papiksi Vicenzan hiippakuntaan 14. heinäkuuta 1930 ja nimitettiin Ravennan arkkipiispaksi 24. toukokuuta 1952. Piispaksi vihkiminen seurasi 29. kesäkuuta; pääkonsekraattorina toimi Carlo Zinato, jota avustivat Antonio Mantiero ja Giuseppe Zaffonato.
Negrin sai 4. huhtikuuta 1956 nimityksen Trevison piispaksi (henkilökohtainen titteli: arkkipiispa), jona hän toimi kuolemaansa saakka.
Russ Grimm
Russell Scott ”Russ” Grimm (s. 2. toukokuuta 1959 Scottdale, Pennsylvania) on yhdysvaltalainen amerikkalaisen jalkapallon valmentaja ja entinen ammattilaispelaaja. Hän pelasi hyökkäyksen linjamiehenä, pääasiassa vasemman puolen sisempänä linjamiehenä. Hän pelasi koko ammattilaisuransa Washington Redskinsissä ja voitti sen aikana kolme Super Bowlia. Pelaajauransa jälkeen Grimm on valmentanut Redskinsiä, Pittsburgh Steelersiä ja Arizona Cardinalsia.
Pelaajana
Ennen ammattilaisuraansa Grimm pelasi kaudet 1977–1980 Pittsburghin yliopiston amerikkalaisen jalkapallon joukkueessa. Hän aloitti yliopistouransa tukimiehenä, mutta hänet siirrettiin myöhemmin sentteriksi. Washington Redskins varasi hänet NFL:ään numerolla 69 vuoden 1981 NFL:n varaustilaisuuden kolmannella kierroksella, ja hän vakiinnutti paikkansa seuran aloituskokoonpanossa jo tulokaskaudellaan, kaudella 1981, jolla hänestä tehtiin hyökkäyksen sisempi linjamies. Hän oli yksi Redskinsin tunnetun, lempinimen The Hogs saaneen hyökkäyslinjan alkuperäisistä jäsenistä muun muassa ulompien linjamiesten Joe Jacobyn ja George Starken sekä oikean puolen sisemmän linjamiehen Mark Mayn kanssa.
Grimm pelasi Redskinsissä lopulta koko ammattilaisuransa, ja oli tärkeässä roolissa seuransa menestyksessä etenkin uransa alkupuoliskolla. Hän oli voittamassa pelaajana kolmea Super Bowlin mestaruutta, kausina 1982 (Super Bowl XVII), 1987 (Super Bowl XXII) ja 1991 (Super Bowl XXVI), ja pelasi myös kauden 1983 Super Bowlissa (Super Bowl XVIII), jonka Redskins hävisi. Hänet valittiin neljästi peräkkäin, kausina 1983–1986, NFL:n tähdistöotteluun eli Pro Bowliin, ja hänet nimettiin myös monen eri tahon omiin NFL:n tähdistökentällisiin, muun muassa Associated Pressin (AP) ensimmäiseen tähdistökentälliseen kausina 1983–1985 ja toiseen tähdistökentälliseen kaudella 1986 sekä Pro Football Writers Associationin (PFWA) ensimmäiseen tähdistökentälliseen kausina 1983–1986. Grimmin pelaajauran jälkimmäistä puoliskoa haittasivat loukkaantumiset. Kausina 1987, jolla hän aloitti sentterinä, ja 1988 hän oli sivussa suurimman osan otteluista polvivammojen vuoksi. Viimeisellä runkosarjakaudellaan, kaudella 1991, hän pelasi Redskinsin kaikissa 16:ssa ottelussa, mutta oli aloituskokoonpanossa niistä vain yhdessä.
Pelaajauran jälkeen
Pelaajauransa jälkeen Grimm on toiminut amerikkalaisen jalkapallon valmentajana. Hän toimi kausina 1992–2000 Washington Redskinsin apuvalmentajana, ensimmäiset viisi kautta sisempien laitahyökkääjien valmentajana ja seuraavat neljä hyökkäyslinjan valmentajana, ja kausina 2001–2006 Pittsburgh Steelersin apuvalmentajana, vastuualueenaan joukkueen hyökkäyslinja. Hän toimi myös kolme kautta, kaudet 2004–2006, Steelersin apulaispäävalmentajana ja oli voittamassa kaudella 2005 ensimmäistä Super Bowliaan valmentajana (Super Bowl XL). Kaudesta 2007 alkaen hän on toiminut Arizona Cardinalsin apulaispäävalmentajana ja hyökkäyslinjan valmentajana sekä kaudesta 2009 alkaen myös joukkueen juoksupelin koordinaattorina. Vuonna 2016 Grimm siirtyi Tennessee Titansin hyökkäyksen linjan valmentajaksi. Tammikuussa 2018 Grimm ilmoitti jäävänsä eläkkeelle.
Yksityiselämä
Grimmillä on neljä lasta, pojat Chad, Cody ja Dylan sekä tytär Devin. Heistä kaksi viimeksi mainittua ovat kaksosia. Chad Grimm on toiminut kaudesta 2009 alkaen Arizona Cardinalsin apuvalmentajana ja Cody Grimm on pelannut kaudesta 2010 alkaen takapuolustajana NFL:n Tampa Bay Buccaneersissa.
Ari Haanpää
Ura
Haanpää aloitti SM-liigauransa Ilveksessä kaudella 1983–1984. Nuorten maajoukkueessa pelaamiensa otteiden ansiosta Haanpää varattiin NHL:ään kesällä 1984. Varaajana oli New York Islanders. Haanpää ei ehtinyt vakiinnuttamaan kunnolla pelipaikkaansa Ilveksessä, kun lähti jo syksyllä 1985 Pohjois-Amerikkaan. Hän ehti kuitenkin voittamaan mestaruuden Ilveksessä keväällä 1985.
NHL:ssä Haanpää yritti kolmen kauden ajan. kaudella 1986–1987 hän pelasi 41 ottelua Islandersissa, mutta seuraavalla kaudella hän pelasi vain yhden ottelun ylhäällä ja lopun kaudesta Springfield Indiansissa AHL:ssa. Haanpää päättikin tästä syystä palata Suomeen.
Pohjois-Amerikasta Haanpää siirtyi hieman yllättäen Lukkoon kaudeksi 1988–1989. Hän pelasi koko kauden Esa Keskisen rinnalla ja teki 28 maalia. Kokonaisuudessa kausi oli Haanpään uran tehokkain SM-liigassa. Seuraavalla kaudella Haanpää loukkaantui kesken kauden, mutta ehti tehdä 24 pelissä 17 maalia.
Kaudella 1990–1991 Haanpää pelasi JyP HT:ssä, jota edusti kolmen kauden ajan. Ensimmäisellä Jyväskylän kaudella hän sivusi maaliennätystään tehdessään 28 maalia. Keväällä 1992 JyP HT voitti hopeaa ja keväällä 1993 pronssia ja Haanpää valittiin hopeakauden jälkeen SM-liigan tähdistökentälliseen.
Haanpää palasi Tampereelle kaudeksi 1993–1994, kun hän puki Tapparan peliasun ensimmäistä kertaa päälleen aikuisten sarjoissa. Haanpää pelasi Tapparassa kolme kautta ennen siirtymistään Euroopan sarjoihin. Hän pelasi vielä Itävallassa Wiener EV:ssä, Saksan kakkosliigassa GEC Nordhornissa ja Ranskan liigan Reimsissä, kunnes lopetti uransa vuonna 1999. SM-liigassa Haanpää pelasi runkosarjassa 358 ottelua, joissa teki pisteet 160+118.
Miesten maajoukkueessa Haanpää pelasi 11 A- ja 17 B-maaottelua. Nuorten tasolla hän edusti Suomea 25 ja pojissa 22 ottelussa. Hän pelasi kahdet 18-vuotiaiden EM-kilpailut ja 20-vuotiaiden MM-kilpailut. Hän voitti hopeaa 18-vuotiaiden kisoista 1983 ja 20-vuotiaiden kisoista 1984.