cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Moonlight
CBS vahvisti toukokuussa 2008 lopettavansa sarjan ensimmäiseen kauteen. Kesäkuussa 2008 James Hibberd sanoi ettei ole onnistunut myymään sarjaa toiselle kanavalle, mikä tarkoittaa sarjan loppua.
Juoni
Moonlight sijoittuu nykyhetken Los Angelesiin, viileään suurkaupunkiin, jossa aitoja vampyyreitä ja muita verenimijöitä on vaikea erottaa toisistaan.
Pääosassa on yksityisetsivä Mick St. John (Alex O’Loughlin), joka tahtoo pitää sisällään uinuvan vampyyrin hallinnassaan. Mick haluaa käyttää energiaansa ihmisten auttamiseen, ei toisten hyväksikäyttöön tai tappamiseen.
Vain muutama tietää Mickin salaisuuden, heidän joukossaan toinen vampyyri, upporikas riskisijoittaja Josef (Jason Dohring), joka ei kärsi inhimillisistä heikkouksista.
Los Angelesissa vaikuttavat pimeät voimat, jotka pitävät Mickin varpaillaan ja täystyöllistettynä. Joku tappaa nuoria naisia ja merkit viittaavat vampyyriin, mutta Mick ei usko niin yksinkertaiseen ratkaisuun.
Kuolemantapauksia penkoo myös tutkiva nettitoimittaja Beth (Sophia Myles), johon Mick tahtomattaan rakastuu. He ovat kohdanneet aikaisemminkin – Beth ei vain muista sitä. Kun Mick rakastuu, ongelmat vain pahenevat: kuinka paljastaa toiselle demoninen puolensa?
Tuotanto
Alkutuotantovaiheessa sarjan nimenä oli Twilight.
Sarjan tuotanto keskeytettiin käsikirjoittajien lakon ajaksi vuosien 2007–2008 aikana.
Derevan viidennes
250px|right|thumb|Derevan viidennes. Novgorodin viidennekset. Derevan viidennes oli yksi viidestä alueesta, joihin Novgorodinmaa jaettiin 1400-luvun lopulta lähtien aina 1700-luvun alkuun saakka. Se rajoittui lännessä Lovatjokeen ja Ilmajärveen sekä pohjoisessa ja koillisessa Mstajokeen.
Viidennes mainitaan ensimmäisen kerran vuoden 1495 verokirjassa, mutta nimitys Dereva tunnetaan jo huomattavasti aikaisemmin. Historioitsija Konstantin Nevolin olettaa sen perustuvan alueen metsäiseen luontoon. Vuonna 1495 Derevan viidenneksessä oli 67 pogostaa ja kolme kaupunkia: Holm, Deman ja Kursk (nykyinen Selejevon kunnan Kursko). 1500-luvun loppupuolella viidennes jakautui pohjoiseen ja eteläiseen puoliskoon.
5USA
5USA on brittiläinen televisiokanava, joka perustettiin 16. lokakuuta 2006 nimellä Five US. Vuonna 2009 kanavan nimi vaihdettiin muotoon Five USA ja vuonna 2011 nykyiseen muotoonsa. 5USA näyttää yhdysvaltalaisia televisio-ohjelmia kello 16.00-01.00. Kanavan rinnakkaiskanavia ovat Channel 5 ja 5*.
Ohjelmistoa
thumb|200px|Kanavan entinen logo
Conwyn linna
Conwyn linna, Conwy Castle on keskiaikainen linnoitus Conwyssa Walesin pohjoisrannikolla. Conwyn linnan rakennutti Walesin valloituksen jälkeen vuosina 1283–1289 kuningas Edvard I lujittaakseen valtaansa Walesissa. Linna rakennettiin suuremman projektin yhteydessä osaksi Conwyn kaupunginmuureja. Seuraavina vuosisatoina linnalla oli suuri merkitys monissa sodissa. Se kesti Madog ap Llywelynin piirityksen talvella 1294–95, ja se oli Rikhard II:n turvapaikka 1399, ja vuonna 1401 sitä pitivät vallassaan Owain Glyndŵrille uskolliset joukot.
thumb|350px|left|Conwyn linnan ja kaupunginmuurin rekonstruktio 1300-luvun alun asuun. Edward keksi nimittää Conwyssä syntynyttä poikaansa Walesin prinssiksi, joka on nykypäivään asti säilynyt kruununperijän arvonimi.
Linnasta vastaa Cadw. Vuonna 2010 linnassa kävi matkailijoita 186 897.
Söderköpingin kunta
thumb|right|250px|Ilmakuvaa kunnan keskustaajamasta Söderköpingistä. thumb|right|250px|Lagnön silta Sankt Annassa kunnan saaristoalueella. thumb|right|250px|[[Stegeborgin linnanrauniot.]] thumb|right|250px|[[Drothemin kirkko.]]
Söderköpingin kunta on Itä-Götanmaan läänissä sijaitseva Ruotsin kunta. Maakuntajaossa se kuuluu Itä-Götanmaahan. Kunnan keskustaajama on Söderköping.
Kunnan maapinta-ala on 674,27 neliökilometriä (1.1.2016) ja asukasluku 14 673 henkeä (31.12.2021).
Kooltaan Söderköping on paljon pienempi kuin sen pohjoispuolella sijaitsevat Norrköpingin kunta ja sen keskustaajama Norrköping. Söderköpingin alueella sijaitsevat Stegeborgin linnanrauniot.
Vuonna 2007 kunnassa oli 139,57 km² peltoa, joten saman ajankohdan maapinta-alaan vertaamalla saadaan peltojen osuudeksi 20,6 prosenttia kunnan maapinta-alasta.
Kuntajaon kehitys
Vuoden 1952 kuntauudistuksessa alueelle muodostettiin seuraavat suurkunnat: Söderköpingin kuntamuoto oli kaupunki, ja kaksi muuta kuntaa olivat maalaiskuntia.
Saksan jalkapallon 1. Bundesliiga 1980–1981
Saksan Bundesliigan kausi 1980–1981 oli järjestyksessään 18. Bundesliigan, Länsi-Saksa n pääsarjan, kausi. Se alkoi 15. elokuuta 1980 ja päättyi 13. kesäkuuta 1981. Hallitsevana mestarina kauteen lähti Bayern München.
Söderköpingin kunta
Vaakuna
Nykyinen vaakuna on entisen Söderköpingin kaupungin vaakuna. Myös Stegeborgin maalaiskunnalla oli oma vaakuna.
Saksan jalkapallon 1. Bundesliiga 1980–1981
Sarjajärjestelmä
Jokainen joukkue pelasi kaksi peliä toisiaan vastaan joukkue, yhden kotona ja yhden vieraissa. Joukkueet saivat kaksi pistettä voitosta ja yhden pisteen tasapelistä. Jos kaksi tai useampi joukkueista oli tasapisteissä, sijoitus määräytyi maalierolla ja jos vielä tasoissa, niin tehdyt maalit ratkaisivat. Joukkue, jolla oli eniten pisteitä kruunattiin mestariksi ja kolme vähiten pisteitä kerännyttä joukkuetta putosi seuraavaksi kaudeksi 2. Bundesliigan.
Söderköpingin kunta
Väestönkehitys
Kunnan väestö taustan mukaan on esitetty seuraavassa taulukossa.
Saksan jalkapallon 1. Bundesliiga 1980–1981
Joukkuemuutokset kaudesta 1979–1980
Hertha BSC, SV Werder Bremen ja Eintracht Braunschweig putosivat edellisen kauden päätteeksi 2. Bundesliigaan. Heidän korvasivat Arminia Bielefeld, 1. FC Nürnberg ja Karlsruher SC: n.
Söderköpingin kunta
Väestönkehitys
Hieman vanhempien vuoden 2009 lopun tietojen mukaan kunnassa asui 151 Suomessa syntynyttä, mikä vastasi 1,1 prosenttia kunnan väestöstä. Vielä vanhempien vuoden 1984 lopun tietojen mukaan 2,8 prosenttia kunnan asukkaista oli ulkomailla syntyneitä. Tuolloin kunnassa asui 130 Suomessa syntynyttä, mikä vastasi 1,1 prosenttia kunnan väestöstä.
Saksan jalkapallon 1. Bundesliiga 1980–1981
Kauden yhteenveto
Mestaruuden voitti toisen kerran peräkkäin Bayern München neljän pisteen erolla HSV:en. 1. Bundesliigasta putosivat toinen müncheniläisjoukkue 1860 München, FC Schalke 04 sekä FC Bayer 05 Uerdingen.
Söderköpingin kunta
Väestönkehitys
Vuoden 2010 tietojen mukaan 20 vuotta täyttäneiden kuntalaisten mediaaninettotulot olivat 191 288 kruunua. Vuodelta 2007 olevan tiedon mukaan kuntalaisten nettovarallisuuden mediaani oli 80 000 kruunua.
Saksan jalkapallon 1. Bundesliiga 1980–1981
Kauden yhteenveto
Maalipörssin voiton vei nimiinsä toisen kerran peräkkäin Karl-Heinz Rummenigge 29 maalillaan.
Söderköpingin kunta
Väestönkehitys
Vuoden 2011 lopussa kunnan väestö jakautui eri ikäryhmiin seuraavasti:
Elinkeinot
Seuraava taulukko kuvaa työpaikkojen ja työllisten jakautumista eri elinkeinojen kesken. Luvut on laskettu kahdessa eri Statistiska centralbyrånin tilastossa ilmoitettujen perusteellisempien tietojen pohjalta. "Päiväväestö" (ruots. dagbefolkning) kertoo kunnassa sijaitsevista työpaikoista ja "yöväestö" (ruots. nattbefolkning) puolestaan kunnassa asuvien elinkeinosta. Työpaikkaomavaraisuus on laskettu päivä- ja yöväestön suhteena. Alkutuotanto tarkoittaa maa- ja metsätaloutta sekä kalastusta. Jalostuksen kohdalla on laskettu yhteen tavaranvalmistus- ja kierrätysteollisuus, energia- ja ympäristöyritykset sekä rakennusteollisuus. Muut toimialat on laskettu palveluihin lukuun ottamatta niitä, joiden elinkeino on tuntematon.
Taajamat
Kunnassa on 5 taajamaa, joiden osuus kunnan väestöstä vuoden 2010 lopussa oli 61,1 prosenttia. Taajamien ulkopuolella asui tuolloin 5 455 asukasta. Seuraavassa on lueteltu kunnan alueella sijaitsevat taajamat väkilukuineen:
Kunnan keskustaajama on lihavoitu.
Pientaajamat
Yli 200 asukkaan taajamien lisäksi kunnassa on vuoden 2010 tietojen perusteella myös seuraavat 50–199 asukkaan pientaajamat:
Entiset pientaajamat
Ruotsissa on tehty tilastoja pientaajamista aikaisemmin myös vuosina 1990, 1995, 2000 ja 2005. Seuraavat paikkakunnat ovat olleet pientaajamia jonakin tai joinakin vuosina vuosien 1995, 2000 ja 2005 aikana, mutta ne eivät olleet pientaajamia vuonna 2010:
Kunnanvaltuusto
Ruotsissa valitaan joka neljäs vuosi edustajat valtiopäiville, aluevaltuustoihin ja kunnanvaltuustoihin. Seuraavassa taulukossa on esitetty valtiopäivillä edustettuina olevien puolueiden saamat valtuustopaikat Söderköpingin kunnanvaltuustossa vuodesta 1973 lähtien.
Piirit
Vuodesta 2016 alkaen kunta on jaettu seuraaviin piireihin:
Seurakunnat
Vuoden 2012 aluejaon mukaan kunnassa on seuraavat Ruotsin kirkon seurakunnat:
Historialliset seurakunnat
Seuraavassa luettelossa on mainittu kaikki nykyisen kunnan alueella sijainneet seurakunnat. Jos seurakunta on lakkautettu, niin sen perässä on asteriski (*). Mahdolliset suluissa lukevat nimet ovat seurakunnan vaihtoehtoisia tai vanhempia nimiä. Jos nimen perässä lukee kbfd, niin kyseessä "kirkonkirjapiiri", joka ei ole muodostanut omaa seurakuntaa, vaikka ne seurakuntiin rinnastetaankin.
Denis Glušakov
pienoiskuva|Denis Glušakov vuonna 2017. Denis Glušakov (s. 27. tammikuuta 1987 Millerovo, Venäjän SFNT, Neuvostoliitto) on venäläinen jalkapalloilija, pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja. Hän edustaa Venäjän jalkapalloliigan Lokomotiv Moskovaa. Gluŝakov on kritisoinut ankarasti maansa nykyhallinnon, erityisesti presidentti Putinin, toimia.
Roman Šaronov
thumb|Roman Šaronov Roman Šaronov (s. 8. syyskuuta 1976 Moskova, Venäjän SFNT, Neuvostoliitto) on venäläinen jalkapalloilija, pelipaikaltaan laitapuolustaja. Hän edusti suurimman osan aikaa urastaan Venäjän jalkapalloliigan Rubin Kazania.
EM-kilpailuissa 2004 Šaronov pelasi kaksi ottelua. Venäjän toiseen alkulohko-otteluun hän ei päässyt, koska sai ensimmäisessä ottelussa kahden varoituksen seurauksena ulosajon ja siten yhden ottelun pelikiellon.
Faxonius immunis
Faxonius immunis on Pohjois-Amerikasta kotoisin oleva rapulaji, joka esiintyy vieraslajina Saksassa, Reinin yläjuoksulla. Lajia ei ole toistaiseksi havaittu Suomessa.
Faxonius immunis kasvaa 4–9 senttiä pitkäksi. Se on väriltään harmaanvihreä. Saksien kärjissä on oranssia. Koiraat vivahtavat yleensä hiukan violettiin, ja ovat hiukan naaraita suurempia.
Tämä rapulaji pystyy kulkemaan myös kuivalla maalla etenkin sadesäällä, ja näin siirtymään lammikosta toiseen.
Usko Laukkanen
Usko Laukkanen (27. helmikuuta 1930 Helsinki – 5. tammikuuta 2000 Helsinki ) oli suomalainen mainosgraafikko, kirjankuvittaja, animaattori ja sarjakuvapiirtäjä.
Laukkanen aloitti sarjakuvien piirtämisen jo 15-vuotiaana ja hänen ensimmäinen sarjakuvansa Masa ja Pena ilmestyi Seura-lehdessä. Vuonna 1948 Laukkanen voitti kotimaisen karsinnan kansainvälisessä nuorten matkailujulistekilpailussa ja hän sai vielä kunniamaininnan varsinaisessa loppukilpailussa.
Kidevioletti
Kidevioletti eli kristallivioletti tai metyylivioletti 10B (C25H30N3Cl) on yksi triaryylimetaaneihin kuuluvista metyyliviolettiväriaineista. Sitä käytetään muun muassa musteissa ja biokemiallisissa tutkimuksissa. Kidevioletti on kiinteänä violetin ja pronssinvärinen. Veteen liuenneena se on voimakkaan violetti. Kideviolettia valmistettiin ensimmäisen kerran vuonna 1883.
Usko Laukkanen
Usko Laukkanen oli monipuolinen kuvittaja ja sarjakuvantekijä. Hänet tunnetaan ehkä parhaiten kuvituksistaan moniin lastenkirjoihin ja oppikirjoihin. Kokonaisen sukupolven käsissä kuluivat aikoinaan muun muassa Lasten oma aapinen ja Lasten oma lukukirja (1958) jatko-osineen, samoin muut Otavalle ja Valistukselle tehdyt koulukirjat.
Kidevioletti
Ominaisuudet
Kiinteänä kidevioletti on violetteja tai pronssinvärisiä kiteitä. Yhdiste liukenee veteen, ja sen vesiliuos on väriltään voimakkaan violetti. Sen absorptiomaksimi on aallonpituudella 579 nm. Yhdiste on pH-indikaattori. pH-arvon laskiessa protonoituu ensin yksi kidevioletin tertiäärisistä aminoryhmistä ja yhdisteen väri muuttuu vihreäksi. Happamuuden vielä kasvaessa protonoituu myös toinen tertiäärinen aminoryhmä ja liuos muuttuu keltaiseksi.
Usko Laukkanen
Huomiota herätti myös Laukkasen kirjoittama ja kuvittama Laulumaja (1956), joka sijoittui kolmanneksi pohjoismaisessa kuvakirjakilpailussa ja julkaistiin Tammen Kultaisissa kirjoissa sarjan ainoana kotimaisena teoksena sekä käännöksinä useissa eri maissa.
Kidevioletti
Valmistus
Ensimmäisen kerran kideviolettia valmistivat 1883 Heinrich Caro ja Alfred Kern, jotka valmistivat sitä N,N-dimetyylianiliinin ja fosgeenin välisellä reaktiolla. Ensimmäisessä vaiheessa reaktiossa muodostuu niin kutsuttu Michlerin ketoni, joka reagoi dimetyylianiliiniylimäärän kanssa muodostaen kideviolettia. Nykyisin käytetään myös toista menetelmää, jossa dimetyylianiliini kondensoituu formaldehydin kanssa jääetikan toimiessa liuottimena. Näin muodostuu väritön leukokidevioletti, joka hapetetaan kidevioletiksi. Aikaisemmin hapettimena käytettiin kromaatteja tai lyijydioksidia, mutta niiden myrkyllisyyden vuoksi hapettimena käytetään nykyisin mangaanidioksidia.
Usko Laukkanen
Myöhemmin Laukkanen työskenteli myös mainoskuvittajana (mm. Liikenneturva, Postipankki) ja -animaattorina (mm. Esson Tiikeri tankkiin -mainos 1960-luvulla). Uransa loppupuolella hänen näkyvin työnantajansa oli tamperelainen Satukustannus, jolle syntyi kymmeniä kuvakirjoja 1970–1990-luvuilla ja joita käännettiin jonkin verran myös venäjäksi ja ruotsiksi. Hän teki myös mainoksia, lehtien kansikuvia ja äänilevyjen kansia sekä postikortteja.
Kidevioletti
Käyttö
thumb|Grampositiivisia bakteereja violetiksi värjäytyneinä Kideviolettia käytetään muun muassa musteiden valmistukseen ja paperin värjäykseen. Sitä on käytetty myös kirjoituskoneiden värinauhoissa. Sillä on myös antibakteerisia ominaisuuksia. Biokemiassa kideviolettia käytetään gramvärjäyksessä. Se värjää grampositiiviset bakteerit violeteiksi, mutta ei gramnegatiivisia bakteereita.
Usko Laukkanen
Laukkanen sai 1953 piirtämästään Masto & Märssy -sarjakuvasta Suomen sarjakuvaseuran Puupäähattu-palkinnon 1988. Sarjakuvien teon ohella hän kuvitti lukuisia lasten- ja nuortenkirjoja sekä suunnitteli kirjankansia.
Canon EOS Ra
Canon EOS Ra on japanilaisyhtiö Canonin valmistama täyden kinofilmikoon peilitön Canonin R-sarjan digitaalinen järjestelmäkamera, joka julkaistiin 2019. Kamera on kehitetty erityisesti tähtitaivaan kuvaamiseen. Kamerassa käytetään Canonin RF-sarjan objektiivejä kuten laajan 10-kertaisen zoomausalueen Canon RF 24-240MM F4-6.3 IS USM -objektiiviä. Kameralla on mahdollista ottaa myös 4K-videota (16:9) 3 840 × 2 160 (30, 25, 24 kuvaa/s). Kameraan käyvät SD-, SDHC-, SDXC-, UHSI- ja UHSII-muistikortit. Muut R-sarjan kamerat ovat Canon EOS R, Canon EOS RP, Canon EOS R5 ja Canon EOS R6.
Antonio Chimenti
pienoiskuva|Antonio Chimenti Antonio Chimenti (s. 30. kesäkuuta 1970 Bari) on italialainen entinen jalkapallomaalivahti. Hän edusti urallaan muun muassa AS Romaa, Lecceä, Juventusta ja Cagliaria.
Pizza
pienoiskuva|Pizza, josta irrotetaan siivua. Pizza [pitsa] tai pitsa on italialaisperäinen, yksinkertaisimmassa muodossaan uunissa paistettu, litteä, usein pyöreä leipä, joka on päällystetty yleensä tomaateilla tai tomaattikastikkeella, juustolla sekä muilla valinnaisilla täytteillä. Yleensä kyse on avopiiraasta, mutta myös täytettyjä pizzoja (kuten calzone) tunnetaan. Pizza on kansainvälisesti hyvin tunnettu ja suosittu ruokalaji, ja Suomessa se on suosittu viikonloppuruoka. Juusto on usein mozzarellaa tai joskus usean juuston sekoitusta. Suomalaisissa pizzerioissa juustona käytetään usein edamjuustoa tai sinihomejuustoa, mutta käytetään myös mozzarellaa.
Sanaa pizza käytettiin alun perin tarkoittamaan suurta määrää taikinapohjaisia ruokalajeja. Sanan arvellaan olevan peräisin latinan verbistä pincere ’soseuttaa’.
Pizzapohja ja sen täytteet
Täytteinä voidaan käyttää suurta määrää erilaisia raaka-aineita, kuten esimerkiksi:
Pizzapohja on yleensä mausteeton, mutta siihen voidaan myös lisätä voita, valkosipulia, yrttejä tai seesaminsiemeniä tai taikinaan voidaan sekoittaa esimerkiksi raastettua juustoa. Yksinkertaisimmillaan pizzapohja koostuu vedestä, vehnäjauhoista, suolasta ja hiivasta, mutta variaatioita on paljon.
Pizza nautitaan yleensä kuumana.
Pizzan syönti- ja valmistuspaikat
Pizzaa syödään ravintoloissa, joita kutsutaan usein pizzerioiksi. Joissakin pizzerioissa pizza valmistetaan paikalla asiakkaiden nähden. Sitä voidaan ostaa myös päivittäistavarakaupoista pakaste- ja einestuotteena. Monilla alueilla pizzan voi tilata puhelimitse tai internetissä ja myös tekstiviestillä kotiin kuumana. Pizzaa voi valmistaa myös itse kotona.
Historia
Pizzan historia voidaan jäljittää Suur-Kreikan kreikkalaissiirtokuntiin saakka Etelä-Italiassa. Pizza saattaa olla ensimmäisen kerran mainittu Vergiliuksen Aeneiksen seitsemännessä kirjassa.
Marcus Porcius Caton 200-luvulla eaa. kirjoittama Rooman historia mainitsee ”litteän kivillä paistetun taikinapyörylän, jossa on täytteenä oliiviöljyä, yrttejä ja hunajaa”. Roomalaiset käyttivät hunajaa lähes ruoassa kuin ruoassa. Lisää todisteita on löydetty Pompejista, jonka kaivauksista löydettiin pizzerioita muistuttavia kauppoja ja myös pizzan kaltaista ruokaa esittävä fresko. On väitetty, että Persian kuninkaan Dareios Suuren (521–486 eaa.) sotilaat valmistivat pitkän marssipäivän päätteeksi kilpensä päällä litteää leipää, jonka he päällystivät taateleilla ja juustolla.
Vaikka roomalaiset tunsivat useita erilaisia litteitä leipiä, joihin lisättiin öljyä ja mausteita, nämä ruoat ovat lähinnä pizzan esi-isiä eivätkä varsinaisia nykyisen tyyppisiä pizzoja. Tomaattia ei vielä tunnettu Euroopassa eikä intialaista vesipuhvelia, jonka maidosta valmistetaan mozzarellaa, ollut tuotu vielä Campaniaan Napolin alueelle.
Tomaatin tullessa Eurooppaan 1500-luvulla sen uskottiin ensin olevan myrkyllinen. Kuitenkin 1700-luvun loppuun mennessä köyhätkin Napolin ympäristön asukkaat käyttivät sitä litteän leipänsä täytteenä, ja ruokalajin suosio alkoi kasvaa. Pizzasta tuli matkailunähtävyys, ja Napolissa vierailevat kävivät kokeilemassa sitä kaupungin köyhillä alueilla.
Kunnia nykyaikaisen pizzan luomisesta annetaan leipuri Raffaele Espositolle. Vuonna 1889 Pietro... e basta così -pizzeriassa (kirjaimellisesti ”Pietro... ja tuo riittää”, perustettu vuonna 1880 ja yhä toiminnassa nimellä Pizzeria Brandi) työskentelevä Esposito leipoi erikoispizzan Italian kuninkaan Umberto I:n ja kuningattaren Margheritan vierailua varten. Pizza oli hyvin isänmaallinen: se muistutti Italian lippua vihreine (basilika), valkoisine (mozzarella) ja punaisine (tomaatti) väreineen, ja nimettiin Pizza Margheritaksi kuningattaren kunniaksi.
Vuonna 1905 perustettiin ensimmäinen amerikkalainen pizzeria Manhattanille. Pizzan kansainvälinen läpimurto tuli toisen maailmansodan jälkeen. Sodan loputtua Napolista kotiutetut joukot veivät pizzan Yhdysvaltoihin myös italialaisten maahanmuuttajien piirien ulkopuolelle. Dean Martinin kuuluisan laulun ensimmäinen säe ”When the Moon hits your eye like a big pizza pie, that’s amore” vuodelta 1953 lisäsi pizzan suosiota.
Pizza napoletana sai Euroopan unionin tuotesuojan vuonna 2010. Napolilainen pizza lisättiin Unescon aineettoman kulttuuriperinnön luetteloon vuonna 2017.
Pizzan historia Suomessa
pienoiskuva|Adriano Vinciguerran ensimmäinen pizza Lappeenrannassa, entinen "Pizza Napoletana" eli kuvauksen mukaan "italialaisten oma piirakka" käyttää nykyään nimeä "peruspizza" ja on saatavana Kourulan Cup-Kahvilassa täysin alkuperäisen reseptin mukaan. Täytteinä on tomaattia ja juustoa.Vappuna vuonna 1961 perusti Giovanni Tedeschi Haminaan Suomen ensimmäisen pizzaravintolan, Ravintola Giovannin. Perustaja oli italialainen keittiömestari ja merimies, joka oli työskennellyt pizza-alalla Yhdysvalloissa ennen tuloaan Haminaan. Ravintola Giovanni lopetti toimintansa 1980-luvun alussa. Seuraavan oikeaoppisen pizzaravintolan, Adriano Barin perusti Adriano Vinciguerra Lappeenrantaan vuonna 1964. Suomessa pizzeriat ja pizza yleistyivät 1970-luvulla. Vuonna 1975 Dennis Rafkin perusti Turkuun ensimmäisen Pizzeria Dennisin. Vuonna 1976 Rabbe Grönblom perusti pizzerian O sole mio, josta hän kehitteli Pizzeria N:o 1 -ketjun. Vuonna 1987 hän perusti Suomen suurimmaksi kasvaneen pizza-liikkeiden ketjun Kotipizzan. Nykyisin Kotipizza on Pohjoismaiden suurin pizzaravintolaketju. Pizzan suosiota levitti myös S-ryhmän vuonna 1978 perustama Rosso-perheravintolaketju.
Pizza on ollut suosittua suomalaisessa ruokakulttuurissa ja pizzerioita on perustettu Suomeen runsaasti. Erityisesti maahanmuuttajat ovat perustaneet pizzerioita ja pizzan hinnalla on kilpailtu: esim. Oulussa hinnat olivat vuonna 1998 17–25 markan (2,85–4,20 euron) välillä, mutta pizzoja myytiin jopa kahdeksalla markalla (1,35 euroa). Suurimmat kuluerät pizzassa ovat Elinkeinoelämän keskusliitton mukaan työvoimakulut (36,5 %) ja raaka-aineet (34,5 %) ja onkin epäilty, että toimintaan liittyisi harmaata taloutta.
Vuonna 2008 Kotipizza lanseerasi Berlusconi-pizzan, joka nimettiin Italian pääministeri Silvio Berlusconin mukaan. Silvio Berlusconi oli vuonna 2005 lausunnoissaan arvostellut ja väheksynyt suomalaista ruokakulttuuria. Kotipizzan mainoskampanja Berlusconi-pizzasta voitti Grand Effie -palkinnon. Kotipizza on järjestänyt myös muitakin kampanjoita, joissa pizzoille on annettu tunnettujen henkilöiden nimiä. Vuonna 2010 aiheena oli pääministerivaalit, ja pizzat oli nimetty eri ministereiden ja kansanedustajien mukaan.
Valmispizzojen valmistus Suomessa alkoi 1980-luvulla, kun Saarioinen valmisti ensimmäiset valmispizzat keväällä 1981. Suuren suosion saaneet valmispizzat ovat saaneet monta lempinimeä, kuten esimerkiksi roiskeläppä. Jauheliha- ja kinkkupizzat ovat valmisruokamarkkinoiden myydyimpiä tuotteita maksalaatikon ohella. Valmispizzojen kulutus on ollut suurta: valmispizzan historian aikana on syöty yli 600 miljoonaa pizzaa. Saarioisen Valkeakosken tehdas valmisti vuoden 2010 aikana noin 20 miljoonaa pizzaa. Suomessa ostetaan vuodessa noin 40 miljoonaa pakastepizzaa, keskimäärin yli 100 000 pakastepizzaa päivässä.
Suomessa kehitetyt Ooni-pizzauunit tulivat markkinoille vuonna 2012.
Vuonna 2021 perustettiin pizzayhdistys Pizzanpaistajat ry.
Erilaisia pizzoja
pienoiskuva|Pizzauuni Pizzasta on tullut kansainvälinen ruoka ja täytteitä voidaan muunnella paikalliseen makuun sopiviksi. Pizzoissa on sama perusrakenne mutta suuri valikoima erilaisia täytteitä, kuten sardellia, kananmunaa, ananasta, lammasta, salamia, katkarapuja, munakoisoa, kuskusta, kanaa, kalaa tai sinihomejuustoa, monia paikalliseen tapaan valmistettuja liharuokia tai erikoisempia mausteita kuten currya. Pizza voidaan valmistaa myös ilman lihaa, sekä ilman juustoa. Tavallisesti pizzassa on täytteet pizzan päällä, mutta joskus täytteet on leivottu sisään pizzaan, jolloin sitä kutsutaan nimellä calzone.
Pizza voidaan paistaa myös ohuella leipäpohjalla tai paksummalla leivällä jota kutsutaan pannupizzaksi. Taikina voi olla hyvin paksu, kuten chicagolaistyylisessä pannupizzassa tai olematon, kuten Roomassa. Jotkin pizzat valmistetaan nykyään juustolla täytetyllä taikinalla. Ravintoloissa pizza voidaan paistaa kaasu- tai sähköuunissa, kuljetushihnalla tai usein kalliimmissa ravintoloissa puulla tai hiilellä lämmitettävässä uunissa. Kotiin on myytävänä pizzakiviä ja uuneja, jotka jäljittelevät tiiliuunin vaikutusta.
Italialaisia pizzoja
pienoiskuva|Pizza Margherita pienoiskuva|Pizza Capricciosa
Paikallisia erikoisuuksia
pienoiskuva|Pepperonipizza. pienoiskuva|Japanilainen salaatilla ja katkaravuilla täytetty pizza.
Jesse Quick
Jesse Quick, oikealta nimeltään Jesse Chambers on DC Comicsin sarjakuvissa esiintyvä kuvitteellinen sankari ja Salaman liittolainen. Len Strazewskin ja Mike Parobeckin luoma hahmo esiintyi ensimmäisen kerran vuoden 1992 Justice Society of America -sarjakuvan toisen osan ensimmäisessä numerossa. Jesse on Johnny Quickin ja Liberty Bellen tytär, joka otti käyttöön isänsä nopeuskaavakkeen. Hän peri myös äitinsä erikoiskyvyt.
Sarjakuvissa
Jesse Chambers syntyi Queensissa, New Yorkissa 1940-luvun supersankareille Johnny Quickille ja Liberty Bellelle. Isä opetti tyttärelleen kaavakkeen 3x2(9yz)4a, jolla hän sai otettua energiaa Speed Forcesta eli nopeusvoimasta toivoen että tyttärestään tulisi supersankari, mutta Jesse omisti elämänsä opiskellakseen supersankareiden menneisyyttä. Opiskellessaan Gothamin yliopistossa, hänen vanhempiensa aikainen sankariryhmä Justice Society of America ilmestyi takaisin pitkän poissaolon jälkeen. Jesse alkoi tekemään opinnäytetyötä supersankareiden vaikutuksesta yhteiskuntaan. Hän alkoi seuraamaan sankareita luokitellen heidän seikkailut. Isänsä pyydettyä tytärtään viemään ryhmälle joitain dokumentteja Jesse päätyi auttamaan ryhmään sankarin roolissa, joka täytti isänsä haaveen.
Wally West ja Max Mercury toivat Jessen opettamaan Bart Allenia supernopeuden saloista. Wally ajatteli mikäli hän ei palaisi enää takaisin Speed Forcesta, Jesse ottaisi hänen paikkansa Salamana. Jesse ei kuitenkaan uskonut Wallya vaan huomasi hänen suunnitelleen Bartin uudeksi Salamaksi. Wally yritti vain herätellä Bartia olemaan tosissaan uuden sankarin roolista. Jesse pelasti Wallyn Kobralta, joka yritti ampua laseraseella Linda Parkia. Laser osui sitä vastoin hänen jalkaansa jättäen pahan vamman, jota Jesse ei kyennyt itse parantamaan supernopeudellaan. Wallyn palattua takaisin Speed Forcesta hän auttoi parantamaan Jessen jalan. Hän kuitenkin menetti myöhemmin voimansa ja syytti Wallya, joka käytti liikaa Speed Forcea. Todellisuudessa Savitar oli syyllinen Speed Forcen ylikäyttämiseen. Wally taisteli Savitaria vastaan Jessen isän kanssa, joka uhrasi henkensä pelastaakseen heidät. Jesse sai voimansa takaisin, mutta suri kuollutta isäänsä.
Teinititaanit
Jesse hyväksyi astua isänsä Quickstart Enterprises yhtiön johtajaksi liittyen samoihin aikoihin Teinititaaneihin. Wally päätti valita Jessen ryhmän jäseneksi, kun Teinititaanit päättivät uudistaan ryhmäänsä uusilla jäsenillä. Jesse hylkäsi aluksi tarjouksen, mutta myöhemmin suostui liittymään. Hän ei ollut ryhmässä pitkään tuntiessaan olleensa Wallyn varjossa. Nightwing yritti vielä suostutella Jesseä liittymään uudelleen.
Soolosankarina
Jätettyään Teinititaanit Jesse jäi asumaan Pittsburghiin, jossa hän puolusti jatkuvasti kaupunkia superroistoilta. Jesse ei tämän vuoksi kyennyt auttamaan Salamaa kovin usein. Hän lopulta hylkäsi hetkellisesti sankarina olemisen ja keskittyi Quickstart Enterprises toimintoihin ja sosiaaliseen elämäänsä. Myöhemmin Jesse liittyi Justice Societyn jäseneksi ja otti äitinsä käyttämän sankarinimen toimien uutena Liberty Bellenä. Hän meni myös naimisiin Hourmanin eli Rick Tylerin kanssa.
Kirill Nababkin
thumb|Kirill Nababkin Kirill Nababkin (, s. 8. syyskuuta 1986 Moskova, Venäjän SFNT, Neuvostoliitto) on venäläinen jalkapalloilija, pelipaikaltaan laitapuolustaja. Hän edustaa Venäjän jalkapalloliigan TsSKA Moskovaa.
Tammerfors Aktuellt
Tammerfors Aktuellt (lyh. TA) on ruotsinkielinen tamperelainen paikallislehti. Se on ainoa Tampereen alueella säännöllisesti ilmestyvä ruotsinkielinen lehti, joka ilmestyy kahden viikon välein perjantaisin, ja jatkaa jo lopetetun Tammerfors Aftonbladin perintöä.
Tammerfors Aktuellt käsittelee lähinnä Tampereen ja lähialueen ruotsinkielistä toimintaa ja kulttuuria. Koska kyseessä on rekisteröityneen yhdistyksen, Svenska Sällskapsklubben i Tammerfors, jäsenlehti, se on voittoa tavoittelematon. . Se toimii myös ilmoitusalustana ja kontaktina kaupungin ruotsinkielisille väestölle.
Lehden päätoimittaja on Simon Hannus. Sen levikki on 400 kappaletta. .
Dancing on My Own
Dancing on My Own on Robynin kappale, joka on esiintynyt Gossip Girlin neljännen tuotantokauden seitsemännessä jaksossa nimeltään Ruusujen sota (War of the roses). Se sijoittui Sverigetopplistanin ykkössijalle vuonna 2010.
George Anson (paroni)
thumb|380px|Ansonin retkikunnan reitti maailman ympäri '''George Anson, Ansonin 1. paroni''' (23. huhtikuuta 1697 – 6. kesäkuuta 1762) oli englantilainen amiraali ja rikas aristokraatti, joka muistetaan maailmanympäripurjehduksestaan ja kuninkaallisen laivaston johtamisesta seitsenvuotisen sodan aikana.
Ansonin isä oli Shugboroughin William Anson ja hänen äitinsä Isabella Carrier. Äiti oli Macclesfieldin jaarlin ja lordikansleri Thomas Parkerin käly. Tästä sukusiteestä oli hyötyä tulevalle meriupseerille.
Maailmanympärysmatka
Sodan Jenkinsin korvasta käynnistyttyä Anson ylennettiin kommodoriksi ja lähetettiin sotimaan Espanjan omistuksia vastaan Etelä-Amerikkassa komennossaan kahdeksasta laivasta koostunut osasto. Se koostui lippulaiva HMS Centurionin lisäksi viidestä sotalaivasta ja kahdesta huoltolaivasta.
Huono-onninen retkikunta ei onnistunut alkuperäisessä tehtävässään, vaan koki jatkuvia vastoinkäymisiä. Koska matkan alkaminen oli myöhässä, Anson joutui kiertämään Kap Hornin aikana, jolloin Atlantin ja Tyynenmeren risteämisalueella vallitsi myrskyinen sää. Kaksi laivoista ei onnistunut ohittamaan Kap Hornia, ja ne palasivat Englantiin. HMS Wager haaksirikkoutui Chilen edustalla. Siihen mennessä kun Ansonin retkikunta tavoitti Juan Fernándezin saaret, oli laivojen määrä huvennut kolmeen ja hänen miehistönsä laskenut 961 lähteneestä 335 mieheen. Koska Perun edustalla ei ollut merkittävästi espanjalaislaivastoa, hän onnistui häiritsemään vihollista ja ryöstämään pienen Paitan kaupungin Perussa 13. – 15. marraskuuta 1741.
Capoeira
thumb|350px|Capoeiraa kadulla [[Amsterdamissa.]] Capoeira [kapuˈeira] on brasilialainen itsepuolustuslaji ja tanssi. Lajin harjoittajan voidaan sanoa tanssivan, taistelevan tai pelaavan capoeiraa.
George Anson (paroni)
Maailmanympärysmatka
Kun hänen miehistönsä tila heikkeni keripukin vuoksi ja laivansa alkoivat olla matkan kuluttamia, Anson joutui siirtämään loput miehistöstään HMS Centurioniin. Retkikunta pysähtyi lepäämään Tinianin saarelle, josta se jatkoi Macaoon marraskuussa 1742. Ansonilla oli vaikeuksia kiinalaisten kanssa, mutta selvittyään niistä hän päätti purjehtia kaakkoon saalistamaan rikkaita espanjalaiskaljuunoita, jotka huolehtivat kaupankäynnistä Meksikon ja Filippiinien välillä. Retkikunnan monet vastoinkäymiset palkittiin, kun 20. kesäkuuta 1743 HMS Centurion onnistui kaappaamaan Manilan kaljuuna Nuestra Señora de Covadongan, joka kuljetti aikanaan käsittämättömän suurta aarretta: 1 313 843 hopearahaa. Anson purjehti takaisin Macaoon, jossa myi kaapatun lastin ja purjehti kohti Englantia Hyväntoivonniemen kautta. Hän saapui perille 15. kesäkuuta 1744.
Capoeira
Capoeira oli alun perin sorrettujen brasilialaisten orjien ja heidän jälkeläistensä underground-liike. 1900-luvulla se nousi alimman kansanluokan lajista suosituksi kansalliseksi ajanvietteeksi ja koko Brasilian kulttuuriksi. Sitä harjoitetaan ja opetetaan nykyisin Brasilian lisäksi myös Pohjois-Amerikassa, Euroopassa ja muualla maailmassa.
George Anson (paroni)
Maailmanympärysmatka
Palkkio teki Ansonista rikkaan miehen, mikä mahdollisti myöhemmin sukukartanon rakentamisen Shugborough Halliin.
Capoeira
Capoeira on moniulotteinen laji, ja sitä harjoitetaan afrobrasilialaisen musiikin tahdissa. Siinä voi nähdä piirteitä afrobrasilialaisesta populaarikulttuurista, esittävästä tanssitaiteesta, täyskontaktikamppailusta, kontakti-improvisaatiosta ja akrobatiasta. Afro-brasilialainen soitinorkesteri ja monimutkaiset traditiot kuuluvat capoeiraan erottamattomasti. Monipuolisuudesta huolimatta capoeirassa on myös aina samoina pysyviä tekijöitä: capoeiraottelussa on aina kaksi osapuolta, ja se tehdään aina musiikin rytmin mukaisesti. Capoeiran pehmeä liikekieli on hyvin voimakasta ja persoonallista. Vaikka liikkeiden järjestystä capoeiraottelussa ei voi suunnitella etukäteen, ne ovat usein silti varsin kontrolloituja.
George Anson (paroni)
Myöhempi ura
Anson toimi parlamentin jäsenenä 1744-1747. Vuonna 1747 hän komensi laivastoa, joka voitti ranskalaisen amiraali de la Jonquièren laivaston Kap Finisterren ensimmäisessä taistelussa. Ansonin laivat onnistuivat kaappaamaan neljä linjalaivaa, kaksi fregattia ja seitsemän kauppalaivaa. Tämä lisäsi Ansonin suosiota, ja hänet ylennettiin vara-amiraaliksi ja aateliseksi Sobertonin paroni Ansoniksi.
Capoeira
Etymologia
Nei Lopesin mukaan sanan capoeira kantamuoto on afrikkalaisperäinen kapwila, joka tarkoittaa suomeksi selkäsaunaa ja korvapuustia. Sana on merkinnyt vastakohtaa sanoille pahantekijä ja ennustettava ja synonyymiä sanoille kerskuri, pelokas ja pelottava.
George Anson (paroni)
Amiraliteetin ensimmäinen lordi
Anson jatkoi meriupseerin uraansa hallintotehtävissä joulukuusta 1744 alkaen. Amiraliteetin ensimmäinen lordina hän toimi kesäkuusta 1751 marraskuuhun 1756 ja jälleen kesäkuusta 1757 kuolemaansa saakka. Hänen uudistuksiinsa kuuluivat mm. merijalkaväen siirtäminen armeijalta laivastolle, aliupseereiden omat univormut sekä ikääntyneiden kapteenien ja amiraalien eläkkeelle siirtymisen jouduttaminen eläkejärjestelmällä.
Capoeira
Etymologia
Sanan eri merkitykset voidaan karkeasti jakaa kahdesta pääjuuresta lähteviksi. Brasilian alkuperäiskansojen enemmistön puhumasta murteesta guaranysta juontuvat merkitykset viittaavat puuhun, lehtiin, metsään ja kasvillisuuteen yleisesti johtuen sanojen kytkennästä "caa"-, "co"- ja "ko"-alkuihin. Portugalin kielestä juontuvat merkitykset viittaavat erääseen kukko-sanan muotoon, kastroituun kukkoon, kanalaan ja kanahäkkiin. Kuitenkin ilmeisesti noin vuoden 1577 jälkeen sana capoeira on alkanut yleisellä tasolla viitata orjien käyttämiin kamppailumuotoihin ja niiden harjoittajiin.
Belitung
Belitung (aiemmin myös Billiton) on saari Indonesiassa. Se kuului Etelä-Sumatran provinssiin ennen kuin se vuonna 2000 muodosti yhdessä Bangkan ja muutamien pienempien saarten kanssa oman Bangka-Belitungin provinssinsa. Belitung sijaitsee Sumatran saaresta hieman itään.
Capoeira
Etymologia
Nimi capoeira tarkoittaa myös erästä Brasiliassa esiintyvää lintua, täplä­siipistä puu­viiriäistä (Odontophorus capueira). Lajin urospuoliset edustajat käyttäytyvät toisiaan kohtaan aggressiivisesti. Uhattuna täpläsiipinen puuviiriäinen välttää lentämistä ja pyrkii piiloutumaan aluskasvillisuuteen tehokasta suojaväriään käyttäen.
Belitung
Belitung oli Ison-Britannian hallussa vuodesta 1812 lähtien, mutta se luovutti alueen Alankomaille vuonna 1824. Belitungin suurin kaupunki on Tanjungpandan. Saarella on yhteensä noin 260 000 asukasta ja sen pinta-ala on noin 4800 neliökilometriä.
Capoeira
Varhaiset lähteet
Capoeiran menneisyydestä on säilynyt monia jäänteitä. Rikas suullinen perimätieto kuten tarinat, laulut ja runot kertovat capoeiran pitkästä ja rikkaasta historiasta. Kirjallista lähdeaineistoa on säilynyt runsaasti.
Syntyteoriat
Capoeiran alkuperä on edelleen osittain hämärän peitossa ja keskustelua lajin afrikkalaisista ja brasilialaisista piirteistä käydään yhdä. Capoeira muodostui oletettavasti synteesinä Afrikan eri osista Brasiliaan tuotujen orjien erilaisista taistelu-, tanssi-, rituaali- ja soitintyyleistä. Laji syntyi mahdollisesti Salvadorissa ja bahialaisessa Recôncavossa sekä kehittyi myös esimerkiksi Recifessä ja Rio de Janeirossa, mistä se myöhemmin kuitenkin katosi. Capoeiran synnystä on esitetty myös muunlaisia teorioita.
Nykytiedon mukainen syntyhistoria
Todenmukaisimman teorian mukaan tärkeitä capoeiran syntyyn vaikuttaneita tekijöitä olivat erilaiset kamppailulajit, tanssit, taistelutanssit ja rituaalit Afrikasta, Euroopasta ja Latinalaisesta Amerikasta, jotka ovat sekoittuneet kulttuurilliseksi synteesiksi vuosisatojen mittaan. Kun yhdistetään ihmisen tietynlainen synnynnäinen tarve ilmaista itseään kulttuurillisesti, afrikkalaisessa sosiaalisessa kulttuurissa ilmenevä häilyvä raja kamppailun, musiikin ja tanssin välillä, taistelutanssien suosio afrikkalaisessa kulttuurissa ja länsiafrikkalaisten melko rankka elinympäristön muutos, saadaan lopputulokseksi capoeira; spontaanina mutta välttämättömänä inhimillisenä ja kulttuurillisena itseilmauksen muotona. Kuvaukset capoeirasta 1800-luvun ensimmäiseltä puoliskolta ovat hyvin samankaltaisia nykycapoeiran kanssa. Voisi siis sanoa, että capoeira on kehittynyt kulttuurillisena synteesinä nykymuotoonsa suunnilleen vuosien 1800-1850 välisenä aikana. Capoeira ei kuitenkaan ole kulttuurisena synteesinä ainutlaatuinen, vaan samankaltaisia esimerkiksi juuri tanssia ja taistelua yhdistäviä lajeja harrastetaan monissa maissa, joihin tuotiin orjia.
N'golo
Eri syntyteoriat ehdottavat yksittäisiä afrikkalaisia tansseja ja rituaaleja capoeiran alkujuureksi. Erään tunnetuimman teorian mukaan capoeira liittyy Angolan eteläpuolella eläneen mucupe-heimon initiaatiorituaaliin (rituaali, jossa tyttö siirtyy aikuisuuteen) eli efundulaan. Brasilialaisen historioitsijan lbano de Neves e Souzan teorian mukaan efundulan yhteydessä nuoret soturit tanssivat n’goloa eli seeprojen tanssia. N’golon voittaneella pojalla on oikeus valita vaimo ilman myötäjäisiä initiaatiorituaaliin osallistuvien tyttöjen joukosta. Ajan myötä Benguelan alueen roistojoukot (muxilingues) alkoivat käyttää n’golon askelia taistellessaan. Tämän Neves e Souzan näkemyksen mukaan tämän perinteen alueelta kaapatut orjat olisivat vieneet capoeiran keskeiset elementit mukanaan Brasiliaan ja capoeira juontuisi suoraan n’golosta. Neves e Souzan teoria on kuitenkin siitä esitetyn kritiikin perusteella hyvin puutteellinen, eikä perustu historiallisiin faktoihin. Neves e Souzan epäillään jopa tekaisseen todistusaineistoa. Tämän vuoksi tämä kuuluisa teoria ei ole kovin varteenotettava tekijä capoeiran historiaa tutkittaessa.
Tanssin muotoon puettu taistelulaji
thumb|Jogar capoeira ou Danse de la guerre. Maalaus vuodelta 1835. Joidenkin kertomusten mukaan plantaasien isännille capoeira oli uhka ja he kielsivät taistelutaitojen harjoittamisen. Tämän vuoksi orjat halusivat piilottaa taistelutekniikat tilanteen niin vaatiessa ja yhdistivät "angolaleikkiin" musiikkia ja rituaalimaisia liikkeitä. Näin orjat hämäsivät isäntiään, jotka eivät aina ymmärtäneet, että outojen rituaalipuuhien taakse oli kätkettynä tappavia itsepuolustusliikkeitä. Tämä tarina ei kuitenkaan ainakaan Brasilian lakikäytäntöjä 1800-luvulla tarkastellessa voi pitää paikkaansa. Suunnilleen vuoteen 1814 saakka orjanomistajat olivat sallineet erilaiset kulttuuriset ilmaisut, myös kamppailun. Niihin oli jopa kannustettu, sillä niitä pidettiin eräänlaisina orjuusjärjestelmän varoventtiileinä ja ne pitivät yllä afrikkalaisryhmien välisiä eroja. Joidenkin plantaasien omistajien tiedetään viihdyttäneen itseään seuraamalla orjien taistelua ja jopa erilaisia haasteotteluita järjestettiin. Vuoden 1814 jälkeen käsitykset orjien vaarallisuudesta kuitenkin muuttuivat. Tähän johtivat useat orjakapinat sekä Portugalin hovin saapuminen Rio de Janeiroon. Orjiin alettiin suunnata mittavia vainoja ja kaikenlaiset kulttuurillisen ilmaisun muodot kiellettiin, kamppailu, tanssi ja rituaalit mukaan lukien. Taistelutaitojen naamioiminen tanssiksi tai rituaaliksi ei olisi täten ollut järkevää, sillä niitäkään ei enää suvaittu.
Palmares
Jotkut capoeiran historiaa tutkineet esittävät quilombojen syntymisen ja niissä elämisen keskeisenä capoeiran kehitysvaiheena. Erään tarinan mukaan nykycapoeiran merkittävin juuri olisi peräisin Palmaresin quilombosta. Tarinan mukaan leirin tuhoamisvaiheessa paenneet capoeiristat levittävät taistelutanssin Brasilian muihin osiin. Kerrotaan myös, että jatkuva orjanomistajien taholta tullut uhka olisi toiminut käyttövoimana capoeiran kehittymiselle quilomboissa. Eri plantaaseilta paenneiden orjien mukana capoeira olisi jalostunut edelleen tehokkaaksi taistelulajiksi. Nykytiedon mukaan näin ei kuitenkaan käynyt; quilomboja puolustettiin ennen kaikkea niiden syrjäisellä sijainnilla ja viime kädessä tuliaseilla. Capoeiralla ja quilomboilla ei siis nykyään nähdä mitään kovin merkittävää suhdetta. Quilomboissa, samoin kuin muissakin afrikkalaisperäisten orjien kokoontumispaikoissa on kuitenkin mahdollistunut itseilmaisun vapaus, valta omaan kehoon ja ajankäyttöön sekä tarve eri heimoja edustavien karanneiden orjien identiteetin vahvistamiselle. Tämä on tietysti ollut erittäin hedelmällistä maaperää pienelle kulttuurivaihdolle.
Muut teoriat
Suoran yhteyden johonkin yksittäiseen afrikkalaiseen perinteeseen etsimisen, Palmaresin sankarillisen puolustamisen ja tanssiksi naamioidun itsepuolustuslajin lisäksi on olemassa muitakin teorioita, jotka perustuvat lähinnä capoeiristojen tai tutkijoiden mielikuvitukseen. Niihin liittyvät esimerkiksi kertomukset eri eläinten liikkeiden matkimisesta tai orjien käsikahleista, jotka mahdollistivat vain jaloilla tehtävät tekniikat. Nämäkään teoriat eivät kuitenkaan tämänhetkisen historiallisen tiedon perusteella pidä paikkaansa.
1500- ja 1600-luvut
Afrikan ja Etelä-Amerikan välisen orjakaupan käynnistyttyä 1500-luvulla capoeira-sanalla viitattiin yleisesti mitä tahansa afrikkalaisperäisten orjien käyttämään kamppailu­muotoon. Nykymuotoista capoeiraa ei kuitenkaan tuohon aikaan ole ilmeisesti ollut vielä olemassa.
1700-luku
Ensimmäiset capoeirasta kertovat kirjalliset lähteet löytyvät 1770-luvulta, jolloin riolainen toimittaja Joaquim Manuel de Macedo kuvasi capoeiraa ja capoeiristoja kolumneissaan. Tähän aikaan capoeiraa tavattiin jonkinlaisessa muodossa kolmesta kaupungista: Rio de Janeirosta, Recifestä ja Salvadorista. Rio de Janeiron capoeira, jota myöhemmin kutsuttaisiin "capoeira carioca", ei ollut kuitenkaan aivan samanlaista kuin nykymuotoinen capoeira. Rio de Janeirossa capoeira näyttäytyi ainoastaan väkivaltaisessa muodossaan, eikä siinä käytetty lainkaan musiikkia.
1800-luku
thumb|Taistelevia neekereitä, Brasilia. [[Augustus Earlen maalaus vuodelta 1824.]] Erilaisista 1800-luvun taideteoksista löytyy viitteitä capoeiraan. Saksalainen taidemaalari Johann Moritz Rugendas kuvasi brasilialaista kulttuuria vuonna 1824 ilmestyneessä kirjassaan Voyage Pittoresque et historique dans le Brésil. Kirjasta löytyy esimerkiksi kuva "Jogar capoeira ou Danse de la guerre", jonka kuvatekstissä todetaan:
''Mustat harrastavat erästä toista sotaisaa ja paljon rajumpaa lajia – capoeiraa. Kaksi mestaria käy toistensa kimppuun, kumpikin yrittää kaataa vastustajansa puskemalla tätä rintaan. Hyökkäys estetään sivuhypyillä ja taitavalla estämisellä. Mutta silloin tällöin käy niin, että päät iskeytyvät yhteen kovalla voimalla, ja hauskanpito alenee taisteluksi, jossa ei ole harvinaista, että veitset tahraavat urheilun verellä.''
Capoeiran kriminalisointi 1800-luvulla
Afrikkalaisen kulttuurin erilaiset piirteet hyväksyttiin Brasiliassa 1800-luvun alkupuolelle saakka. Afrikkalaisuuden moninaisuutta jopa edistettiin, koska erilaisten kulttuurivaikutteiden ajateltiin estävän yhtenäisen identiteetin ja tehokkaan vastarinnan synnyn. Tilanne muuttui täysin 1800-luvun alkupuolella Portugalin kuninkaan Dom João VI:n tultua maanpakoon Brasiliaan, kun Napoléon Bonaparte ulotti Euroopan valloituksensa myös Iberian niemimaalle.
Eräs Brasilian uusien vallanpitäjien hallitsemispolitiikan kulmakivistä oli alkuperäiskulttuurien järjestelmällinen tuhoaminen. Tämän vuoksi kaikki afrikkalaisuuden ilmentymät pyrittiin kieltämään Brasiliassa. Luonnollisesti tämä koski myös capoeiraa. Viranomaisten ohella monet orjaisännät kielsivät lajin harjoittamisen. Orjien oman­arvon­tunnon nousun seuraukset oli jo nähty esimerkiksi Haitilla vuonna 1804, ja vallanpitäjät pelkäsivät capoeiran antavan kansallisuustunteen ja identiteetin rakennusaineksia. Siirtomaahallintoa koskeva laki vuodelta 1814 laki kielsi muiden alkuperäiskulttuurien ilmentymien ohella kaikki tanssit, jotka eivät olleet eurooppalaista alkuperää. Nämä kulttuurien ilmentymiä koskeneet käytänteet paljastavat, että teoria capoeiran naamioimisesta tanssiksi ei mitä luultavimmin ole paikkansapitävä. Rio de Janeiron poliisin arkistosta tavataan ensimmäiset viranomaisten kirjalliset tiedot capoeirasta. Näissä 1800-luvun alun dokumenteista voidaan nähdä capoeiran väkivaltainen luonne. Vuoden 1809 arkistomateriaalissa capoeiraa kuvataan lajiksi, jossa "käytetään keppiä, puukkoa, nyrkkiä ja partaveistä". Kamppailu- ja teräasetekniikoita harjoiteltiin aktiivisesti kunkin katujengin harjoituksissa, joista oli vastuussa aina joku jengin vanhempi jäsen. Kuvattu capoeira kuului Rio de Janeirossa liikkuvien jengien valtataisteluihin ja ryhmän voimakkaamman identiteetin kasvattamiseen.
Valtion viranomaiset päättivät aika ajoin käyttää capoeiraa hyödykseen. Hallituksen virkamiehet määräsivät capoeiristoja käytettävän ei-toivottuja saksalaisia ja irlantilaisia lähetyssaarnaajia vastaan 1820-luvun lopulla. Brasilian kruunu hyödynsi capoeiristojen taitoja Paraguayta vastaan käydyssä sodassa vuosina 1865–1870. Sotatoimissa kunnostautumisesta palkinnoksi orjille luvattiin vapaus – tätä lupausta ei kuitenkaan yleisesti täytetty.
Kun Brasiliaan vuonna 1889 sai ensimmäisen rikoslakinsa, capoeiristat saivat erikoismaininnan. Capoeira kriminalisoitiin lain voimalla ja se päätettiin kitkeä lopullisesti pois myös kaupungeista. Código Penal da República dos Estados Unidos do Brasil kyseiseltä vuodelta toteaa, että capoeira, samoin kuin kaikki afrikkalaisen kulttuurin ilmentymät, taide, uskonnot, musiikki ja tanssit ovat kiellettyjä. Lain aiheuttaman vainon vuoksi capoeira taantui useissa osissa Brasiliaa, mutta Bahian osavaltiossa capoeira eli vahvana.
Merkillepantavaa on se, että capoeiraa harjoitettiin 1800-luvulla monissa suurkaupungeissa, kuten Rio de Janeirossa ja Recifessä, lajin väkivaltaisemmassa muodossa. Vuosisadan vaihteessa capoeira kuului kaikkein pahamaineisimpien rikollisten perustaitoihin. Capoeirataidot olivat myös yksilöiden vahvan itsetietoisuuden osasia. Samalla capoeira loi tiiviitä ja vaikeasti kontrolloitavia ryhmiä ja vaarallisia taistelijoita. Capoeiraryhmiä tai katujengejä kutsuttiin yleisnimellä maltas. Uudessa kaupunkimiljöössä capoeirataitoja käytettiin itsepuolustuksen lisäksi henkilökohtaisen kunnian ja omaisuuden hankkimiseen sekä uuden identiteetin rakennusaineena. Rio de Janeiron capoeiraa "capoeira cariocaa", samoin kuin recifeläistä capoeiraa, harrastettiin 1700- ja 1800-luvuilla ilmeisesti kokonaan ilman musiikkia ja se oli tyyliltään ja tarkoitusperiltään paljon väkivaltaisempaa kuin esimerkiksi Bahian capoeira. Teräasetekniikat kuuluivat olennaisena osana capoeira cariocaan. Riodejaneirolainen ja recifeläinen capoeira kuihtuivat lopulta kuitenkin käytännöllisesti katsoen pois poliisin harjoittaman ankaran painostuksen takia 1900-luvun alkuun mennessä.
1900-luku
1930-luvulla Manoel dos Reis Machado avasi Brasilian ensimmäisen capoeirakoulun. Pitkään kiellettynä ollut laji alkoi saada arvostusta ja siitä tehtiin laillista. Se alkoi levitä alimmasta yhteiskuntaluokasta ylemmäs ja siitä tuli suosittua koko maassa. Capoeiraa alettiin pitää ensimmäisenä todellisena brasilialaisena urheilulajina.
1900-luvun loppupuolella capoeira on muuttunut melkoisesti. 1960- ja 1970-luvuilla riolaisen Senzala-ryhmän edelleen kehittäessä opetusmenetelmiä ja capoeiraan tuotiin muitakin uutuuksia: vyöjärjestelmät, univormut ja tarkat suoritustavat tiettyjen tekniikoiden suorittamiseen. Senzala-ryhmän opetusmenetelmän ja tietynlaisen standardoinnin suosio on kuitenkin ollut 1900-luvun loppupuolella laajaa. Tätä nykyä käytännössä lähes kaikki maailman capoeira-ryhmät tyylistä riippumatta siis noudattavat Senzala-ryhmän 1960-luvulla käyttöönottamaa opetusmenetelmää, joka puolestaan on perua itämaisista kamppailulajeista.