cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tainaron
Tainaron tai Tainaros  voi viitata seuraaviin paikkoihin Kreikassa:
Taikaesine
Taikaesine eli taikakalu eli fetissi (vanh. fetišši < 'taikakalu' <  'keinotekoinen') on taikuuteen tai yliluonnolliseen uskomukseen liittyvä esine, jolla uskotaan olevan yliluonnollisia voimia tai yhteys yliluonnolliseen. Taikaesineiden palvontaa kutsutaan fetisismiksi.
Yliluonnollisten voimia käsittäminen joidenkin esineiden ominaisuuksiksi tuo (kuvitellut) yliluonnolliset voimat helpommin käsiteltäviksi, hallittaviksi ja ymmärrettäviksi. Monen taikaesineen voima on sen kyvyssä olla yhteydessä johonkin yliluonnolliseen olentoon, kuten jumalaan, ja saada ne toimimaan taikaesineen haltijan eduksi. Tällaisia ovat varsinkin monet suojelevat onnenkalut. Toisten esineiden voima on niissä itsessään. Tällaisiin esineisiin on usein kuviteltu varastoituvan, ja niistä on ajateltu tarvittaessa purkautuvan yliluonnollisia voimia hieman akkujen tapaan. Jotkut taikaesineet ovat erityisen taikavoimaista ainesta, kuten luuta. Toisten voima on niiden muodossa tai alkuperässä. Vainajan voimia on arveltu voitavan käyttää vainajan hallussa olleiden esineiden tai jopa vainajan ruumiinosien kautta.
Eräs yleinen taikakalujen tyyppi on taikasauva, pitkänomainen esine, jolla yleensä osoitettiin kohdetta, johon yliluonnollisten voimien tahdottiin vaikuttavan. Amuletti on suhteellisen pieni, yleensä kaulassa kannettava korua muistuttava taikakalu. Idoli eli kuva on ihmistä tai muuta olentoa esittävien taikakalujen ja jumalankuvien yleistävä ja jokseenkin epätarkka nimitys, joka kätkee alleen niin jumalankuvia kuin oikeiden ihmistenkin kuvia ja monenlaisia merkityksiä. Voodoo-uskonnon piiriin liittyy ihmistä esittävän nuken vahingoittaminen esimerkiksi neuloilla ihmisen itsensä vahingoittamiseksi.
Monille kristityille tärkeä taikaesine on ristiä tai ristinnaulittua Jeesusta kuvaava amuletti. Ristin toivotaan tuovan Jumalan suojelusta, vaikka esimerkiksi virallisen protestanttisen käsityksen ja uskontulkinnan mukaan ristillä esineenä ei ole yliluonnollista merkitystä; ristin tarkoitus on vain muistuttaa kristittyä itseään pyhistä asioista, tai osoittaa kristityn vakaumus muille ihmisille.
Ortodoksisessa kristinuskossa uskotaan pyhien kuvien eli ikonien ihmeitä tekeviin taikavoimiin. Pyhäinjäännökset ovat uskonnollisilta merkkihenkilöiltä jääneeksi väitettyjä esineitä tai ruumiinosia, joilla uskotaan olevan yliluonnollisia voimia tai merkityksiä. Näihin uskotaan varsinkin katolisessa kristinuskossa.
Suomalaisia taikaesineitä
Suomessa on tunnettu monenlaisia taikaesineitä vielä yleisesti 1800-luvulla. Tällaisia olivat esimerkiksi yhteenkasvaneet oksat, korpinkivet, käärmeenkivet ja ukonvaajat. Myös eläinten osia käytettiin, esimerkiksi karhun, kotkan, käärmeen ja lepakkojen ruumiinosia ja jäniksenkäpäliä. Edelleen teräviä esineitä ja metalleja on käytetty. Vielä nykyisinkin käytetään esimerkiksi hevosenkenkiä. Esihistoriallisella ajalla ja historiallisen ajan taitteessa on uskonnollisena- ja taikaesineenä pidetty Ukko ylijumalan kirvestä tai vasaraa kuvaavia amuletteja, ukonkirveitä. Esihistoriallisena aikana tiedetään käytetyn myös karhun hampaita.
Elizabeth Anscombe
Gertrude Elizabeth Margaret Anscombe (18. maaliskuuta 1919 – 5. tammikuuta 2001) oli brittiläinen analyyttiseen koulukuntaan kuulunut filosofi. Hänen erikoisalojaan olivat toiminnan filosofia, mielenfilosofia, filosofinen logiikka, kielifilosofia ja etiikka.
Anscombe oli Ludwig Wittgensteinin oppilas ja tuli tämän filosofian asiantuntijaksi kirjoittaen monia Wittgensteinilta ammentaneita teoksia. Hänen vuonna 1958 julkaistu artikkelinsa "Modern Moral Philosophy" esitteli termin "konsekventialismi" eli seurausetiikka analyyttiseen filosofiaan, ja se on vaikuttanut hänen myöhempien artikkeliensa ohella nykyaikaiseen hyve-etiikkaan. Anscomben monografiaa Intention pidetään yleensä hänen merkittävimpänä teoksenaan, ja se on vaikuttanut nykyfilosofian keskusteluun aikomuksista, toiminnasta ja käytännöllisestä järjestä. Anscombe on vaikuttanut erityisesti Philippa Footiin, Michael Dummettiin, Cora Diamondiin, Rosalind Hursthouseen ja Paul Feyerabendiin.
Arto Noras
Arto Erkki Noras (s. 12. toukokuuta 1942 Turku) on suomalainen kansainvälisesti tunnettu sellotaiteilija.
Noras aloitti sello-opinnot isänsä, Helsingin kaupunginorkesterin fagotistin Erkki Noraksen kannustamana jo 6-vuotiaana ja kävi Sibelius-Akatemian nuoriso-osastossa Yrjö Selinin oppilaana. Selin kiinnitti huomiota äänen ja soiton kauneuteen. Noras jatkoi opintoja Pariisin konservatoriossa Paul Tortelier’n johdolla ja suoritti siellä diplomin vuonna 1964. Pariisissa hän joutui opettelemaan uuden soittotekniikan, sillä solistisen sellonsoiton tekniikka eroaa huomattavasti siitä, mitä käytetään kamarimusiikissa ja orkesterisoitossa.
Noras on saavuttanut paljon kansainvälistä mainetta esiintymällä merkittävien orkestereiden solistina. Häntä arvostetetaan maailmalla myös kamarimuusikkona. Erkki Salmenhaaran mukaan Norakselle on ominaista pettämätön musikaalisuus, briljanttisuus soittamisen teknisissä haasteissa sekä varma musiikillisen muodon taju ja eleganssi. Vuodesta 1970 Noras on toiminut Sibelius-Akatemiassa sellonsoiton professorina. Silti hänen uransa painopiste on ollut kansainvälisessä konserttitoiminnassa.
Noras on perustanut Naantalin Musiikkijuhlat ja toimi niiden taiteellisena johtajana 1980–2022. Myös Paulon sellokilpailu on syntynyt hänen aloitteestaan 1991. Hän on saanut Suomen Kulttuurirahaston tunnustuspalkinnon vuonna 1989.
Vladimir Andrejev
Vladimir Vasiljevitš Andrejev (, s. 7. syyskuuta 1966 Jamantšurino, Tšuvassia, Neuvostoliitto) on venäläinen entinen kilpakävelijä, jonka matkana oli 20 kilometriä.
Andrejev saavutti vuoden 2000 Sydneyn olympialaisissa pronssia 20 kilometrillä. Vuonna 2002 EM-kilpailuissa hän saavutti hopeaa samaisella matkalla. Andrejev oli aktiiviurallaan 174 senttimetriä pitkä ja painoi 65 kilogrammaa. Hän on ammatiltaan sähköasentaja.
Rich Piana
pienoiskuva|Rich Piana (oikealla) ja [[Con Demetriou vuonna 2013.]] Richard Eugene Piana (26. syyskuuta 1970 – 25. elokuuta 2017) oli yhdysvaltalainen kehonrakentaja ja liikemies. Hän voitti International Federation of Bodybuilders (IFBB) Mr. Teen California -kilpailun vuonna 1989, IFBB Mr. California -kilpailun 1998 sekä National Physique Committee (NPC) -kilpailut vuosina 2003 ja 2009.
Piana piti videoblogia. Hänen videonsa pitivät sisällään motivaatiopuheita, henkilökohtaisia tarinoita, treenausmontaaseja sekä katsauksia hänen elämäänsä. Videoiden sanoma oli, että vain 5% ihmisistä olisi valmiita tekemään mitä vain unelmiensa saavuttamiseksi.
Väinö Kirstinä
Väinö Antero Kirstinä (29. tammikuuta 1936 Tyrnävä – 23. syyskuuta 2007 Helsinki) oli suomalainen kirjailija ja runoilija.
Ura
Kirstinä kirjoitti ylioppilaaksi Oulun lyseosta 1956 ja valmistui filosofian kandidaatiksi Helsingin yliopistosta 1963. Kirstinä on tunnettu lähinnä modernista runoudestaan, mutta hän oli myös merkittävä esseisti ja suomentaja.
Singaporen Grand Prix 2018
Singaporen Grand Prix 2018 (virallisesti Formula 1 2018 Singapore Airlines Singapore Grand Prix) oli Formula 1 -kauden 15. osakilpailu, joka ajettiin 16. syyskuuta Marina Bayn katuradalla Singaporessa. Kilpailun voitti Mercedeksen Lewis Hamilton.
John Veitch (runoilija)
John Veitch (26. lokakuuta 1829 Peebles, Scottish Borders – 3. syyskuuta 1894 Peebles) oli skotlantilainen runoilija, filosofi ja historioitsija.
John Veitch syntyi Peeblesissä, Skotlannin etelärajalla. Hänen isänsä oli Espanjan-sodan veteraani ja äitinsä uskonnollinen. Äiti kannatti filosofi Thomas Chalmersin johtamaa vapaakirkkoliikettä. Veitch sai hyvän koulutuksen paikallisissa kouluissa, joissa hänen luokkatovereidensa joukossa oli Henry Calderwood, myöhemmin Edinburghissa moraalifilosofian professori. Veitch sai apurahan opintoihin Edinburghin yliopistossa. Hän valmistui ylioppilaaksi 16-vuotiaana vuonna 1845. Vaikka Veitch pysyi syvästi uskonnollisena, hän hylkäsi pappisuran ja työskenteli jonkin aikaa yksityisopettajana Pohjois-Skotlannissa.
Akteemisella uralla Veich nimitettiin 1860 St Andrewsin yliopiston logiikan, metafysiikan ja retoriikan professoriksi ja siten moraalifilosofian professorin tehtävään ja neljä vuotta myöhemmin Glasgow'n yliopiston logiikan ja retoriikan professoriksi. Veitchiä pidettiin loistavana älyllisenä ja erinomaisena filosofina.
Jo ennen kuin hän sai yliopiston viran, hän oli kääntänyt Descartesin teoksia englanniksi, ja siten hänestä tuli filosofi, joka esitteli Descartesin ensimmäisenä englanninkieliselle yleisölle. Jälkeenpäin katsottuna se oli ehkä hänen suurin filosofinen saavutuksensa. Intuitionistisena filosofina hän jäi Sir William Hamiltonin varjoon. Nykyisin lähes unohdetulla Hamiltonilla oli omana aikanaan vahva kansallinen ja kansainvälinen filosofinen ja älyllinen arvovalta.
Matti Markkanen
Matti Vilho Olavi Markkanen eli ”Volvo-Markkanen” (myöh. Martin Edholm, 4. joulukuuta 1937 Lapua – 2. maaliskuuta 2016 Helsinki ) oli Suomen tunnetuimpia rikollisia. Hän teki 1960-luvun lopulta aina 1980-luvun alkuun saakka satoja rikoksia lähes kaikissa Pohjoismaissa.
Markkanen tuli tunnetuksi lähinnä pankkiryöstöistä ja siitä, että hän varasti pakoautokseen tavallisesti Volvon, mistä median keksimä lisänimi juontuu. Syyksi juuri Volvon valintaan Markkanen on maininnut sen, että kyseistä automerkkiä mainostettiin 1960-luvun Tanskassa murtovarmaksi, joten hän koki kyseisen auton varastamisen ikään kuin haasteena. Hän tutustui autoon vuokraamalla yhden ja opettelemalla, kuinka se voidaan ottaa käyttöön ilman avaimia. Itse ryöstelyjen motiiveiksi hän kertoi jännityksen kaipuun ja halun vastustaa vallitsevia auktoriteetteja.
Rikollinen ura
Vapauduttuaan Markkanen ryhtyi jälleen tekemään ryöstöjä. Kun hän 1. joulukuuta 1975 oli yhdessä Matti Mäki -nimisen rikostoverinsa kanssa ryöstänyt Nurmijärven osuuspankin Röykän konttorin ja paennut paikalta, poliisi käynnisti takaa-ajo-operaation, jonka aikana Markkanen yritti ampuakin häntä etsineen poliisin ja poliisikoiran, Lexin. Häntä kiinniottamaan hälytettiin sotaväkeäkin, ja useita tunteja kestäneen takaa-ajon jälkeen hänet saatiinkin kiinni jo samana iltana Espoon Röylässä. Hänet tuomittiin ryöstöistä jälleen seitsemäksi vuodeksi vankeuteen.
Jouduttuaan näin uudestaan vankilaan hän onnistui kuitenkin karkaamaan peräti kahdesti. Ensimmäinen vankilapako tapahtui vuonna 1977 ja päättyi kuukauden päästä Norjassa siellä tapahtuneen ryöstön jälkeen. Markkanen pakeni uudestaan 7. syyskuuta 1980 kahdesta taposta 16 vuoden rangaistusta kärsineen Mikko Salmisen kanssa Helsingin keskusvankilasta. Pakomatkansa aikana miehet syyllistyivät kymmeniin rikoksiin Suomessa, Ruotsissa ja Norjassa. Markkanen pidätettiin 3. marraskuuta 1980 Smålandissa, Etelä-Ruotsissa. Poliisin koirapartio oli saanut vihjeen Markkasen piilopaikasta sen perusteella, että eräästä kesämökistä oli varastettu patja. Markkanen oli aseistautunut vahvasti, mutta antautui poliisille tekemättä vastarintaa. Salminen puolestaan oli palannut jo kuukautta aiemmin Suomeen ja jäänyt kiinni Kajaanissa 3. lokakuuta.
Markkanen vapautui vankilasta vuonna 1987.
Viimeiset vaiheet
Myöhemmin 1990-luvulle tultaessa Volvo-Markkanen esiintyi usein julkisuudessa, johti muun muassa rakennusyritystä ja oli jopa ehdolla vuoden 1995 eduskuntavaaleissa. Samana vuonna hänet tuomittiin koruliikkeen ryöstösaaliin kätkemisestä. Taavi Kassilan kirja Kameleontti (WSOY 1988) väittää Markkasen toimineen myös vakoojana KGB:ssä ja ranskalaisessa OAS-terroristijärjestössä. Kirjaa on kuitenkin epäilty osittain fiktiiviseksi. Toisaalta Markkanen itsekin kertoi Yle Puheen haastattelussa kyseisistä yhteyksistä ja niistä mainitaan myös Matti Simolan toimittamassa suojelupoliisin historiikissa. Markkasen isä Olavi Markkanen toimi sotien aikana saksalaisten ja suomalaisten sotilaiden yhteysupseerina, ja oli yhteyksissä myös venäläisiin, ja Markkasen mukaan sai poikansa näillä yhteyksillä KGB:n palvelukseen. Neuvostoliiton lähetystö ainakin tarjosi lähetystösihteeri Viktor Zegalin kautta 1961 Matille mahdollisuutta opiskella Moskovassa.
Markkanen muutti vuonna 2001 Espanjan Fuengirolaan ja asui siellä kevääseen 2008 asti, jolloin hän muutti Helsingin Itäkeskukseen. Markkasen kerrottiin joulukuussa 2008 olevan vakavasti sairas. Hän sai aivohalvauksen ja poti diabetesta. Kuitenkin hän esiintyi julkisuudessa myös 2010-luvulla, muun muassa television ja radion puheohjelmissa.
Markkanen asui viimeiset vuotensa Helsingin Puotinharjussa ja kuoli pitkäaikaiseen sairauteen Meilahden sairaalassa maaliskuussa 2016.
Matti Markkasen poika Sakari Markkanen (s. 1988) on vuonna 2020 julkaissut toimittaja Kimmo Laakson kanssa tekemänsä kirjan Rikolliseksi kasvatettu. Pojan mukaan isä ei koskaan lopettanut rikollista uraansa ja kasvatti hänetkin rikolliseksi.
Kari Niemi
Kari Juhani Niemi (s. 28. tammikuuta 1965 Anjala) on suomalainen pikajuoksija.
Niemi voitti Suomen mestaruuden 100 metrillä Turussa vuonna 1989 ja 200 metrillä Jyväskylässä vuonna 1992. SM-hopealla hän oli 100 metrillä Hämeenlinnassa 1988. Viestijuoksun SM-kisoissa hän saavutti pronssia 4 × 100 metrin viestissä Tampereen Kisatovereiden joukkueessa vuonna 1986.
100 metrillä Niemi juoksi ennätyksekseen Järvenpäässä 9. kesäkuuta 1988 ajan 10,45. Urallaan Niemi edusti Karhulan Urheilijoita (1984–1985, 1991–), Tampereen Kisatovereita (1986–1988) ja Anjalan Kuohua (1989–1990). Häntä valmensi Sakari Seppälä.
Niemi on ohjelmapalveluyritys SeikkailuviiKari Oy:n omistaja ja toimitusjohtaja.
Arado TL-Jäger
Arado TL-Jäger, eli Turbinen-luftstrahljäger, joka tunnetaan myös piirrosten numerointinimellä TEW 16/43-23 oli toisen maailmansodan aikaan Saksassa suunniteltu torjuntahävittäjä. Koneen suunnitteli Arado, ja sen tarkoituksena oli vain havainnollistaa lentotekniikan kehityksen suomia uusia mahdollisuuksia.
Suunnittelu ja kehitys
Vuoden 1942 lopussa alettiin Aradolla tutkimaan tähän aikaan vielä uuden nuolisiipikonseptin vaikutuksia lentokoneen aerodynamiikkaan ja suorituskykyyn. Syynä tähän oli Aradon pyrkimys etsiä aerodynaamisempaa rakennetta suihkumoottorikoneille, sillä Aradolla kaksi vuotta aikaisemmin aloitetun Ar 234 projektin yhteydessä huomattiin siipien suoran muotoilun olevan yksi rajoittavimpia tekijöitä lentokoneen suorituskykyyn suurilla nopeuksilla. Täten syntyi Aradon projekti E.560, jonka ainoa tehtävä oli tutkia nuolisiipien aerodynamiikkaa suihkumoottoroiduissa lentokoneissa.
E.560 projekti tuotti tulosta, ja 11.elokuuta vuonna 1943 laati Arado raportin Saksan ilmailuministeriölle, jossa tämä kehotti panostamaan enemmän suihkumoottorikoneiden kehitykseen, sillä tavanomaisten mäntämoottorikoneiden kehittäminen kävisi kalliiksi, eikä suuria muutoksia niiden suorituskykyyn enää tapahtuisi lentotekniikan ollen niiden osalta jo pitkälle kehittynyttä.
Raportin mukana annettiin myös havainnollistavia sekä vertaavia esimerkkejä siitä kuinka suoritusarvot vaihtelevat mäntä- ja suihkumoottorikoneiden välillä. Eräässä raportin osiossa pohdittiin osana näitä havainnollistavia esimerkkejä tulevaisuuden hävittäjälentokoneesta, joka kykenisi suorittamaan torjuntalentoja korkealla lentäviä kohteita vastaan. Esimerkkiratkaisuna ehdotettiin Aradon kolmea aikaisemmin osana sisäistä tutkimustyötä suunnittelemaa torjuntahävittäjää, joista jokainen käytti muuta voimanlähdettä kuin mäntämoottoria.
Arado TL-Jäger
Yksi näistä Aradon esittämistä torjuntahävittäjistä oli TL-Jäger, (suom. suihkumoottorihävittäjä) joka nimensä mukaisesti käytti suihkumoottoreita voimanlähteenään. Piirrokset tästä lentokoneesta ovat luotu 3. kesäkuuta 1943. Ajatuksena kyseisen lentokoneen suunnittelulle oli että korkealla tapahtuvien torjuntalentojen suorittamiseksi oli lentokoneessa oltava mahdollisimman suuri nousunopeus, eikä mäntämoottori olisi tämän vuoksi enää soveltuvin moottorivaihtoehto tehtävään. Täten oli moottoreina käytettävä vähintäänkin suihkumoottoreita suoritusarvojen nostamiseksi. TL-Jägerissä näitä onkin kahdet asennettuna yksittäin sen molempien siipien alapuolelle. Nämä siivet olivat muodoltaan E.560 projektissa jo pitkään tutkitut suorat nuolisiivet, joilla pyrittiin parantamaan koneen suorituskykyä suurilla nopeuksilla. Siipien kärkiväli oli 10,6 metriä ja siipipinta-ala 20 m². Koneen rungolla oli pituutta 12,2 metriä, ja se sisällytti yksipaikkaisen ohjaamon koneen etuosassa, sekä kolmet polttoainesäiliöt ohjaamon takana. Koneessa oli myös sisäänvedettävä kolmipyöräteline, jonka etupyörä vetäytyi rungon sisälle ja päälaskutelineet siipien sisälle. Aseistuksen tuli olla runkoon ohjaamon alapuolelle asennetut kahdet 20 mm MG 151/20 konetykit, sekä yksi 30 mm MK 103 konetykki asennettuna näiden väliin. Lentopainoa lopulliselle yksilölle olisi tullut 7 000 kilogrammaa.
Suihkumoottorien käyttö korkealle nousemiseen sisältää kuitenkin yhden suuren heikkouden, jonka Arado raportissaan ilmaisi, ja se oli niiden tuottaman työntövoiman heikkeneminen lentokorkeuden kasvaessa, joka myös tarkoittaa pienempää nousunopeutta. Tämän vuoksi siirrettiin huomio Aradon kahteen seuraavaan vaihtoehtoon, R-Jägeriin sekä K-Jägeriin, jotka hyödynsivät molemmat vähintäänkin rakettimoottoria voimanlähteenään.
Baixo Mondego
thumb|Baixo Mondego Portugalin kartalla Baixo Mondego on Portugalin Região Centroon kuuluva ala-alue. Nimensä se on saanut Mondegojoesta.
Baixo Mondegon pinta-ala on 2 062 km² ja väkiluku noin 332 326 (2011 ). Noin puolet asukkaista alueen asuu joko Coimbrassa tai Figueira da Fozissa.
Ari Laitinen
Ari Juhani Laitinen (s. 26. tammikuuta 1962 Kotka) on aktiiviuransa päättänyt suomalainen korkeushyppääjä. Hän edusti vuodesta 1978 lähtien Karhulan Urheilijoita sekä veteraanisarjoissa urheillessaan vuodesta 2008 lähtien Kunto-Pirkkoja ja hänen valmentajanaan toimi Antero Aarnio. Kalevan kisoista Laitinen saavutti korkeushypyssä jaetun pronssin vuonna 1985. Yleisten sarjojen kilpailuihin hän osallistui viimeksi vuonna 1999 ja veteraanisarjojen kilpailuihin vuonna 2010.
Fredrik IV
thumb|200px|Fredrik IV sarkofagi Roskilden kirkossa. Fredrik IV (tanskaksi Frederik 4.) (11. lokakuuta 1671 – 12. lokakuuta 1730) oli Tanskan ja Norjan kuningas vuosina 1699–1730.
Linda Fratianne
Linda Sue Fratianne (s. 2. elokuuta 1960) on yhdysvaltalainen taitoluistelija. Hän voitti neljä perättäistä Yhdysvaltain-mestaruutta vuosina 1977–1980 ja olympiahopeaa Lake Placidissa 1980.
Fredrik IV
Elämäkerta
Fredrikin hallintokausi alkoi sodalla Ruotsia vastaan. Tanskan liittolaisina olivat Puola ja Venäjä, ja tämä suureksi Pohjan sodaksi nimetty sota kesti yli 20 vuotta. Tanskan tavoitteena oli vallata Ruotsilta Skåne, ja Ruotsin liittolaiselta Holstein-Gottorpin herttuakunnalta oli tarkoitus ottaa Slesvig. Tanskan sotaretki loppui kuitenkin lyhyeen, sillä Fredrikin serkku, Ruotsin kuningas Kaarle XII, pakotti tanskalaiset rauhaan jo vuonna 1700, sodan ensimmäisenä vuonna.
Fredrik ei lannistunut vuoden 1700 tappiosta, vaan odotti sopivaa hetkeä liittyäkseen sotaan uudelleen. Tällainen hetki tuli vuonna 1709, kun Ruotsi kärsi Pultavan taistelussa suuren tappion Venäjää vastaan. Tanskan joukot tekivät maihinnousun Skåneen, mutta heidän armeijansa suoritukset olivat jälleen kehnonlaisia. Tanskan liittolainen Venäjä ajoi kuitenkin Ruotsin niin ahtaalle, että lopulta Tanskakin saattoi esiintyä sodan voittajana. Frederiksborgin rauhassa 1720 Tanska sai Ruotsilta sotakorvauksia. Holstein-Gottorpin herttuakunnalta se sai Slesvigin. Saalis jäi melko pieneksi, kun ottaa huomioon, että suuri Pohjan sota oli Tanskalle erittäin raskas koettelemus.
Sotimisen ohella Fredrik ehti tehdä kaikenlaista muutakin, sillä hän oli älykäs ja aikaansaava kuningas. Maaorjuus lakkautettiin Sjællandissa vuonna 1702, kouluja rakennettiin ja gregoriaaninen kalenteri otettiin käyttöön. Fredrik oli myös innokas kristinuskon levittäjä. Hänen aloitteestaan lähetyssaarnaajia lähetettiin muun muassa Intiaan ja Grönlantiin. Fredrik harrasti myös kulttuuria ja oli erityisen kiinnostunut arkkitehtuurista.
Fredrik avioitui vuonna 1695 Luisa zu Mecklenburgin kanssa. Fredrik piti useita rakastajattaria ja solmi kahden rakastajattarensa kanssa morgnanaattisen "vasemman käden" avioliiton. Kuningatar Luisan kanssa hänellä oli viisi lasta, ja kolmen muun naisen kanssa yhteensä kahdeksan lasta. Vanhetessaan Fredrik tosin alkoi katua syntejään. Hän koki pietistisen herätyksen.
Fredrik kuoli tuberkuloosiin vuonna 1730 Odensen linnassa, ja hänet haudattiin Roskilden katedraaliin.
Taínaro
Taínaro ( eli Ακρωτήριο Ταίναρο, Akrotírio Taínaro) eli Matapás (Κάβο Ματαπάς/Ματαπά, Kávo Matapás/Matapá; myös Matapanin niemi), antiikin Tainaron, on niemi Peloponnesoksen etelärannikolla Kreikassa. Se on Mánin niemimaan eteläisin kärki, Manner-Kreikan eteläisin piste ja koko Manner-Euroopan toiseksi eteläisin piste. Hallinnollisesti niemi kuuluu Anatolikí Mánin kuntaan Lakonian alueyksikössä.
thumb|left|240px|Taínaron niemeä. Antiikin aikana niemellä sijaitsi Tainaronin kaupunki. Sen lähellä sijaitsi (ja sijaitsee edelleen) luola, jota kreikkalaiset pitivät Haadeen sisäänkäyntinä. Herakleen kerrottiin raahanneen Kerberoksen ulos manalasta sen kautta. Pausaniaan mukaan niemellä oli useita temppeleitä, mukaan lukien Poseidonille omistettu temppeli. Bysanttilaisella ajalla Poseidonin temppelin paikalle rakennettiin kirkko.
Roomalaisella kaudella niemimaalle syntyi Kainepoliin (Caenepolis) eli Tainaroksen kaupunki, jota ei tule sekoittaa varhaisempaan Tainaronin kaupunkiin.
Toisen maailmansodan aikaan vuonna 1941 niemen edustalla käytiin Matapanin taistelu.
Tapio Kotkavuori
Tapio Kotkavuori oli kyseisellä nimellä tunnetun suomalaisen kirjailijan ja okkultistin pseudonyymi, jonka käytön kirjailija lopetti kesällä 2007.
Kotkavuoren nimellä on julkaistu kaksi kirjaa, Vasemman käden polku sekä Saatanan mustat nahkasiivet eli Sodoman 104 päivää eli San Franciscon päiväkirja (Voimasana, 2004), joista ensin mainittu on julkaistu myös englanniksi nimellä The Left Hand Path (Voimasana, 2007). Kotkavuori on myös kirjoittanut esipuheen Anton LaVeyn suomennettuun Saatanalliseen Raamattuun sekä toiseen suomeksi julkaistuun tunnettuun grimoireen La Poule Noireen eli Mustaan Kanaan. Tämän lisäksi Kotkavuorelta on julkaistu ambient-tyylinen CD-levy Terra Hyperborea (Gemina Stella, 2004). Vuonna 2016 häneltä ilmestyi uusi kirja Tapio Kotkavuoren nimellä, englanninkielinen "Aletheia: My Path in the Temple of Set", tulevan kirjatrilogian ensimmäinen osa. thumb|right|Tapio Kotkavuori
Setin Temppeli
Kotkavuori oli niin sanotun vasemman käden polun initiaatti vuodesta 1990. Hän kuului kansainväliseen Setin Temppeliin vuodesta 1991 vuoteen 2007 ja oli pitkään Temppelin pohjoismaisista jäsenistä pitkäaikaisin, sekä toimi myös järjestöä hallinnollisen elimen, "Yhdeksän neuvoston", jäsenenä. Kotkavuori oli myös Temppelin sisäisen Suuren Karhun Järjestön perustaja, sekä naimisissa Temppelin perustajan, Michael Aquinon, tyttären kanssa. Vuonna 2008 Setin Temppelin Ylipapitar antoi Kotkavuorelle Honorary Setian -arvon.
Kotkavuoren artikkeleita on julkaistu useissa Setin Temppelin julkaisuissa, ja hän sekä puhui että veti työpajoja ja loi sekä ohjasi mustan magian työskentelyjä monissa Setin Temppelin paikallisissa ja kansainvälisissä tapahtumissa Euroopassa ja Yhdysvalloissa.
Kuolinilmoitus
Tapio A. Kotkavuoren kuolinilmoitus julkaistiin Turun Sanomissa 27.10.2007. Kustantajan mukaan ilmoitus vastasi kyseisen pseudonyymin – ei nimeä käyttäneen henkilön – kuolemaa, ja oli tarkoituksenmukainen ilmoitus Tapio Kotkavuoren nimellä tunnetun kirjailijan ja okkultistin olemisen päättymisestä: "[Koska Kotkavuoren kirjailijapersoona on niin tiiviisti liitetty julkaisujensa teemoihin ja Setin Temppeliin,] on epäilemättä hänen Työssään tapahtunut suuri painopisteen muutos, jos hän päättää vaihtaa maagista nimeään, niin sanotusti 'kuolla ja syntyä uudestaan'."
Nimiq
Nimiq on kanadalaisen Telesat Canada -tietoliikenneyhtiön tietoliikennesatelliittien perhe. Nimi Nimiq tulee Inuittien kielestä joka tarkoittaa voimaa joka yhdistää tai sitoo kappaleet tai kohteet yhteen.
Nimiq 1
Nimiq 1 satelliitti laukaistiin Baikonurin avaruuskeskuksesta 20. toukokuuta 1999 Proton D-1-e kantoraketilla. Satelliitti oli Kanadan ensimmäinen kotivastaanottajille suunniteltu tietoliikennesatelliitti. Telesat vuokrasi koko satelliittin lähetyskapasiteetin kanadalaiselle Bell Canadalle.
Nimiq 2
Bell Canada tilasi Telesatilta Nimiq 2 satelliittin lisätäkseen lähetyskapasiteettia ja aloitti samalla HDTV lähetykset. Satelliitti laukaistiin 29. joulukuuta 2002 Proton Breeze M kantoraketilla. Pian käyttöönoton jälkeen 20. helmikuuta 2003 satelliittissa havaittiin teknisiä vikoja ja aurinkopaneeleiden tuottama virta riitti ainoastaan 26:lle, 32:sta transpondereista. Nimiq 4 satelliittin laukaisun jälkeen Nimiq 2 siirrettiin samaan rata-asemaan Nimiq 1:n kanssa.
Nimiq 3, 4i, 4iR
Nimiq 2 satelliitissa ilmenneiden teknisten ongelmien vuoksi Bell Canada vuokrasi yhdysvaltalaiselta DirecTV yhtiöltä, sen käytöstä poistamia satelliitteja jotka olivat edelleen kiertoradalla. DirectTV3 ja DirectTV2 nimettiin uudelleen nimillä Nimiq 3 ja Nimig 4i. Nimiq 3 sijoitettiin samaan rata-asemaan Nimiq 2 satelliitin kanssa täydentämään teknisten ongelmien vuoksi puuttuvaa kapasiteettia. Nimiq 4i sijoitettiin samaan rata-asemaan Nimiq 1:n kanssa tehostamaan lähetystehoa. Nimig 4i satelliitin polttoaine loppui ja se korvattiin 28. huhtikuuta 2007 Nimiq 4iR satelliitilla.
Nimiq 4
Nimiq 4 laukaistiin Proton Breeze M kantoraketilla 20. syyskuuta 2008 ja se korvasi ikääntyvän Nimiq 4iR satelliittin.
Nimiq 5
Tammikuussa 2007 Telesat tilasi Nimiq 5 -satelliitin yhdysvaltalaiselta Space Systems/Loral -yhtiöltä, joka rakentaa sen LS-1300-satelliittirungolle. Satelliitin alihankkijoina toimi kanadalaisia yrityksiä: Com Dev International Ltd valmisti multipleksereitä ja kytkimiä ja MacDonald, Dettwiler and Associates Ltd valmisti satelliitin antennit.
Se laukaistiin Baikonurin avaruuskeskuksesta 18. syyskuuta 2009 Proton Breeze M-kantoraketilla.
Tupolev Tu-154
Tupolev Tu-154 on keskipitkän matkan matkustajakone, joka on muodostanut Neuvostoliiton ja Venäjän sekä IVY:n matkustajalentokonekaluston rungon monien vuosien ajan. Konetyypin ensilento tapahtui 1968 ja uuden Tu-154M:n, jossa on muun muassa taloudellisemmat suihkuturbiinimoottorit, vuonna 1984.
Tyypin sarjatuotanto päättyi 2006. Aviakor-tehtaan viimeiset Tupolev-tilaukset valmistuvat 2010.
Aeroflot teki viimeisen Tu-154-lennon 31. joulukuuta 2009. Yhtiöllä oli tuolloin vielä 23 konetta. Ne korvattiin käytössä Airbus A320:lla.
Konetta valmistettiin tuhat kappaletta. Se on ollut luotettava erityisesti pohjoisissa olosuhteissa. Tyypillä on kuitenkin varsin synkkä menneisyys, sillä onnettomuuksissa on tuhoutunut 66 konetta (6,6 % valmistetuista). Useimpien onnettomuuksien on väitetty johtuneen ihmisten virheistä, ei itse lentokoneen vioista. Tässä yhteydessä sitä voi verrata sitä läheisesti muistuttavaan yhdysvaltalaiseen vastineeseensa, Boeing 727:een, joita on menetetty 110 noin 1 800 valmistetusta koneesta (6,1 %).
Miks Indrašis
Miks Indrašis (s. 30. syyskuuta 1990 Riika, Latvian SNT, Neuvostoliitto) on latvialainen jääkiekkoilija, joka pelaa Ruotsin toiseksi korkeimmalla sarjatasolla HockeyAllsvenskan-joukkue Brynäs IF:ssä.
Tupolev Tu-154
Kone on hyvin meluisa. Ainoastaan TU-154M, paremmilla Solovjev-moottoreilla varustettu versio, saa lentää EU:n alueelle. Iranissa konetyypille on sattunut useita onnettomuuksia. Venäjällä 1990-luvulla sattuneet useat onnettomuudet johtuivat usein huollon laiminlyömisestä.
Miks Indrašis
Seuraura
Indrašis on riikalaisen LB:n kasvatti. Hän debytoi Latvian pääsarjassa vain 14-vuotiaana HK Liepājas Metalurgsissa kaudella 2005–2006. Seuraavan kerran Indrašis pelasi miesten pelejä Latvian toiseksi korkeimmalla sarjatasolla SK LSPA/Riian riveissä kaudella 2007–2008 ja kaudella 2008–2009 hän pelasi joukkueessa. Kaudella 2009–2010 Indrašis pelasi siellä Latvian pääsarjaa sekä Valko-Venäjän Ekstraligaa HK Riika 2000:n paidassa. Kauden 2009–2010 hän pelasi Extraligaa Dinamo-Juniors Riiassa, jonka sisäisen maalipörssin Indrašis voitti ja jakoi sisäisen pistepörssin voiton Jānis Straupen kanssa tehoilla 20+19=39. Hän jakoi koko liigan maalipörssin kuudennen sijan kolmen muun pelaajan kanssa.
Kauden 2010–2011 Indrašis pelasi Venäjän nuorten sarjaa, MHL:ää HK Riiassa, jonka sisäisen piste- ja syöttöpörssin hän voitti tehoilla 21+32=53. Kaudella 2011–2012 Indrašis pelasi peräti neljässä eri seurajoukkueessa. Hän pelasi valtaosan kaudestaan Ekstraligaa HK Liepājas Metalurgsissa ja ison osan myös MHL:ää HK Riiassa, jonka paras pistemies Indrašis oli kevään 2012 pudotuspeleissä Juris Upītisin ja Roberts Bukartsin kanssa tehoilla 3+3=6. Hän pelasi myös yhden KHL-ottelun Dinamo Riiassa ja vahvisti kevään 2012 pudotuspeleissä myös HK Juniors Riikaa Latvian pääsarjassa. Toukokuussa 2012 Indrašis teki kolmivuotisen jatkosopimuksen Dinamo Riian KHL-joukkueen kanssa.
Varsinaisella KHL:n tulokaskaudellaan 2012–2013 Indrašis teki 43 runkosarjaottelussa tehot 14+12=26, joilla hän oli Dinamo Riian kolmanneksi paras pistemies. Indrašis voitti kauden päätteeksi KHL:n pudotuspelien ulkopuolelle jääneiden joukkueiden kesken pelatun turnauksen, Nadežda Cupin. Kaudella 2014–2015 hän oli Riian paras maalintekijä ja neljänneksi paras pistemies tehoilla 16+15=31.
Maajoukkueura
Indrašis edusti Latviaa Sotšin olympiakisoissa 2014 sekä niiden karsinnoissa. Hän pelasi myös MM-kilpailuissa vuosina 2012, 2013, 2014 ja 2015. Indrašis oli vuoden 2012 turnauksessa Latvian paras pistemies ja maalintekijä tehoilla 3+2=5. Hänet palkittiin joukkueen top-3-pelaajana.
Indrašis pelasi myös alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuonna 2010 sekä alle 18-vuotiaiden I-divisioonan MM-kilpailuissa vuonna 2008, jolloin hän voitti B-lohkon hopeaa ja palkittiin turnauksen parhaana hyökkääjänä.
Kylmäveto
Metallin kylmävedolla tarkoitetaan muokkausprosessia, missä pitkä metallituote vedetään kartiomaisen reikätyökalun, vetokiven, läpi. Prosessissa metallituotteen poikkipinta-ala pienenee. Tyypillinen kylmämuokkausaste vedossa on 10-30%.
Tyypillisiä vedettyjä tuotteita ovat esimerkiksi kuparilanka, metalliputket ja -tangot.
Vetolaitteet
Yksinkertaisin vetolaitteisto on kultaseppien käyttämä reikälevy. Levyssä on lukuisia, halkaisijaltaan erikokoisia reikiä. Hopealanka pakotetaan työntämällä sopivan reiän läpi, läpitulleesta päästä tartutaan hohtimilla ja vedetään loppu lanka läpi.
Kaikki vetolaitteistot on varustettu pääntekoasemalla. Päänteko on työvaihe missä vedettävän tuotteen pää supistetaan niin pieneksi, että se voidaan pujottaa vetokiven läpi. Yleisin pääntekolaite on epäkeskovalssi.
Sykliset vetolaitteet, vetopenkit
Vetopenkeissä tuote vedetään vetokiven läpi kelkalla, joka kulkee edestakaisin. Pisimmät suprajohdeteollisuudessa käytettävät vetopenkit ovat jopa 50 metriä pitkiä. Yleisimmin kelkkaa vedetään ketjulla, mutta myös hydraulisylinteri- ja hammastankovetoisia penkkejä on valmistettu erikoistarkoituksiin.
Vetokivi
Vetokivi on työkalu, jonka läpi metallituote vedetään. Vetokivien materiaalina käytetään joko kovametallia tai teollista timanttia. Kaavinvetokivi poistaa vedettävän tuotteen pinnalta ohuen materiaalikerroksen.
Tupolev Tu-154
Erilaisia muunnoksia ovat Tu-154, Tu-154A, Tu-154B, Tu-154B1, Tu-154B2 ja Tu-154M.
Tu-154, Tu-154A, Tu-154B
Ensimmäinen Tu-154 tuli Aeroflotin käyttöön 1972. Aeroflot on käyttänyt kaikkia Kuznetsovin moottoreihin perustuvia tyyppejä. Tu-154A käytti tehokkaampia moottoreita, ja Tu-154B lisäsi edelleen lentoonlähtöpainoa. Tu-154S on Tu-154B:n rahtiversio. thumb|250px|TU-154:n kuormausta Helsinki-Vantaalla.
Tu-154M
Tu-154M on taloudellisemmilla Aviadvigatelin moottoreilla varustettu versio vuodelta 1982. Aeroflotin mukaan kone on useita länsikoneita luotettavampi. Konetyyppi on ainoa Tu-154-malli, jolla on lupa lentää Euroopan unionin alueelle.
Edeltäjiä ja seuraajia
Tupolev Tu-155, Tupolev Tu-156, Tupolev Tu-160, Tupolev Tu-204 ja Tupolev Tu-214.
Tulevaisuus
Vuonna 2003 Tupolev tarjosi uudeksi lyhyen ja keskipitkän matkan lentokoneeksi Tupolev Tu-234:ää (Tupolev Tu-204-300), mutta sitä paremmaksi osoittautui MS-21, joka on yhdistelmä Iljušin Il-214- ja Jakovlev Jak-242 -hankkeista. MS-21-100- (132 matkustajaa), MS-21-200- (156 matkustajaa) ja MS-21-300- (174 matkustajaa) koneiden uskotaan tulevaisuudessa korvaavan nykyisiä Tupolev Tu-154:iä matkustajaliikenteessä. MS-21 liittyy lisäksi kuljetuskoneversiossaan Intian ja Venäjän kuljetuskoneprojektiin.
Tammikuussa 2011 sattuneen onnettomuuden vuoksi Venäjän liikenneturvallisuusvirasto kehotti lentoyhtiöitä toistaiseksi lopettamaan lennot Tu-154B-koneilla. Vuonna 2013 Tupolev lopetti mallin valmistuksen.
Onnettomuuksia
Tu-154-koneita on menetetty 67: onnettomuuksissa 58, alasampumisissa tai muissa vastaavissa viisi ja kaappauksissa neljä. Konetyypin pahin onnettomuus sattui 10. heinäkuuta 1985, kun Aeroflotin lennolla 7425 käytetty Tu-154B-2 syöksyi lentäjän virheen vuoksi maahan lähellä Utškudukia nykyisen Uzbekistanin alueella. Kaikki 200 koneessa ollutta kuolivat onnettomuudessa.
Konetyyppiä käyttäneitä ja käyttäviä lentoyhtiötä
Aeroflot, Baikal Air, Balkan Bulgarian Airlines, Bashkirian Airlines, Belavia, China Northwest Airlines, China Southwest Airlines, Dagestan Airlines, Far East Aviation, Foreign Kazakh Airways, Georgian Air, Iran Air Tours, Lot, Luftwaffe, Malév, Sibir Airlines, Tajikistan Airlines, Tarom, Transair Georgia, Vladivostok Avia, Vnukovo Airlines, Air Koryo.
Youri
Yourin kunnan pinta-alaksi ilmoitetaan noin 600 neliökilometriä. Sitä ympäröi joka suunnalta Nioron piirin Gavinanén kunta. Seutu kuuluu Sahelin vyöhykkeeseen.
Asukkaat ovat etupäässä soninkeja ja fulbeja. Puhutuin kieli on soninke ja vallitseva uskonto islam.
Yourin kautta kulkee Nioron ja Kayesin välinen maantie. Paikallisia elinkeinoja ovat maanviljely, karjanhoito, käsityöammatit ja kaupankäynti. Tärkeimmät viljelykasvit ovat maapähkinä, durra, hirssi, lehmänpapu ja maapapu. Tuotantoeläimiä ovat naudat, lampaat, vuohet, aasit ja hevoset. Yourissa pidetään viikoittaiset markkinat.
Tupolev Tu-144
Ensimmäinen sarjatuotantokone syöksyi maahan Pariisin ilmailunäyttelyssä 1973. Kun Tu-144:lle sattui toinen kuolemaan johtanut onnettomuus vuonna 1978, se päätettiin poistaa matkustajaliikenteestä. Rahtilennot jatkuivat vielä jonkin aikaa, mutta kaikkiaan Tu-144:llä lennettiin kaupallisia lentoja vain 102. Niistä 55 oli matkustajalentoja, joilla kuljetettiin yhteensä alle 3 300 matkustajaa. Kaupallisten lentojen lopettamiseen vaikuttivat osaltaan myös Neuvostoliiton taloudelliset ja yhteiskunnalliset olot. Tupolevilla oli vaikeuksia saada koneesta riittävän taloudellinen, luotettava ja mukava kaupalliseen liikenteeseen. Toisin kuin Tu-144, Concorde oli vakituisessa käytössä vielä 1990-luvulla. Länsimaissa oli matkustajia, joilla oli varaa maksaa tuhansia dollareita nopeasta yliäänilennosta, ja niinpä yliäänikoneilla voitiin lentää kannattavasti. Neuvostoliitossa vastaavaa varakkuutta ei ollut, eikä Tu-144 näin ollen voinut kilpailla laajarunkokoneiden kanssa.
Vuodesta 1981 Tu-144 oli vain koelento- ja tutkimuskäytössä. Sen tuotanto loppui virallisesti vuonna 1983, kun vain 16 konetta oli valmistettu. Tämän jälkeen konetyypillä tehtiin vielä 13 kansainvälisen ilmailuliiton hyväksymää nopeus- ja korkeusennätystä. 1980-luvulla Tu-144-koneilla lennettiin tutkimuslentoja ja koulutettiin kosmonautteja Buran-avaruussukkulaa varten. Vielä 1990-luvulla Tu-144 oli käytössä koealustana venäläis-amerikkalaisessa projektissa, jonka tavoitteena oli luoda uuden sukupolven yliäänimatkustajakone. Viimeisen kerran Tu-144 lensi 14. huhtikuuta 1999.
Tausta ja kehityksen alku
Neuvostoliitto oli 1960-luvulle tultaessa teknisen kehityksen kärkimaita. Se oli laukaissut vuonna 1957 avaruuteen ensimmäisen satelliitin, Sputnik 1:n, ja Vostok-ohjelman myötä se oli lähettänyt huhtikuussa 1961 avaruuteen ensimmäisen miehen (Juri Gagarin) ja kesäkuussa 1963 ensimmäisen naisen (Valentina Tereškova). Kehitys teknologiassa nähtiin maan johdossa eräänlaisena vastalääkkeenä yhteiskunnan ongelmille. Yhtenä tärkeänä kehityskohteena oli ääntä nopeampi matkustajalentokone, ja 1960-luvun alkupuolella sellaista kehittivät Yhdysvalloissa Boeing, Lockheed ja Douglas sekä Euroopassa Britannia ja Ranska yhteistyössä. Ääntä nopeampaa matkustamista pidettiin erityisen tärkeänä, sillä Neuvostoliitto kattoi kuudesosan kaikesta maailman maapinta-alasta.
Uuden yliäänikoneen suunnittelua Tupolevilla johti isänsä, tehtaan perustajan Andrei Tupolevin jälkeen pääsuunnittelijaksi noussut Aleksei Tupolev. Kylmän sodan aikana vakoilu oli yleistä, ja ääntä nopeampien matkustajakoneiden suunnitelmat ja piirrokset olivat halutuimpia tietoja. Neuvostoliittolaisilla oli jopa oma nimensä brittiläis-ranskalaisen Concorde-ohjelman vakoilutoimille: operaatio Brunnhilde. Operaation suurimpia voittoja oli se, kun venäläissyntyinen ranskalainen Sergei Fabiew välitti Concorden kaikki tekniset dokumentit mikrofilmillä Neuvostoliiton virtausdynamiikan keskusinstituutille (TsAGI). Mikrofilmit salakuljetettiin Neuvostoliittoon Oostende–Varsova-pikajunan ensimmäisen luokan käymälään rakennetussa salalokerossa ja Aeroflotin reittilennoilla. Britanniassa kaksi Kodakin työntekijää joutui helmikuussa 1965 oikeuteen vakoilusta syytettyinä. Samassa kuussa Aeroflotin Pariisin-johtaja Sergei Pavlov pidätettiin pariisilaisessa ravintolassa hallussaan lautasliina, joka sisälsi salaista tietoa laskutelineistä, jarruista ja metallurgiasta. Ranskan presidentti Charles de Gaulle oli tästä niin vihainen, että vaati saada henkilökohtaisesti allekirjoittaa Pavlovin karkotusmääräyksen.
Esittely ja ensilento
pienoiskuva|Neuvostoliittolainen Tu-144-aiheinen postimerkki vuodelta 1969. pienoiskuva|Tu-144:n siiven kokeilemiseen käytetty MiG-21I Analog. Ensimmäisen kerran suunnitelma mallinimen Tu-144 saanesta koneesta esiteltiin yleisölle Pariisin ilmailunäyttelyssä 1965, jossa oli esillä pienoismalli. Tupolevin kertomien tietojen mukaan koneesta oli tarkoitus tulla 120-paikkainen ja 130-tonninen, ja sen suunniteltiin lentävän noin 6 400 kilometriä nopeudella Mach 2,3. Tu-144:n luvattiin tekevän ensilentonsa vuonna 1968. Britit epäilivät painoarvion olevan liian pieni ja tekivät myöhemmin oikeaksi osoittautuneen arvion siitä, että moottorien tarvittava työntövoima olisi 40 000 paunaa. Seuraavan kerran Tu-144:n pienoismalli oli näytillä Montrealin maailmannäyttelyssä vuonna 1967. Tässä vaiheessa moottorit olivat vielä kaikki yhtenä ryhmänä koneen takaosassa, ja niiden ilmanottoaukko oli jaettu kahteen osaan. Kolme kuukautta myöhemmin Britannian teknologiaministeri John Stonehousen johtama kauppavaltuuskunta pääsi tutustumaan Tu-144:n prototyyppiin Žukovskin lentoasemalla lähellä Moskovaa. Hän piti koneen valmistustiloja alkukantaisina, mutta oli kuitenkin vaikuttunut itse koneesta.
Brittiläisessä valtuuskunnassa oli mukana myös Concordea kehittäneen British Aircraft Corporationin puheenjohtaja George Edwards. Hän keskusteli Aleksei Tupolevin kanssa todeten muun muassa, että Tu-144:n moottorit ja niiden ilmanottoaukot olivat väärässä paikassa ja siipi liian yksinkertainen. Lisäksi hän sanoi, että Tu-144:n käyttämät puhallinturbiinit heikensivät koneen taloudellisuutta matkalennossa, vaikka tekivätkin siitä hiljaisemman. Edwards lisäsi, että moottoreiden pitäisi olla noin puolivälissä siipeä, johon Tupolev vastasi olevansa samaa mieltä, mutta hallintalaitteita oli vaikea saada tällöin toimimaan. Sekä Concorden että Tu-144:n suunnittelijoilla oli vaikeuksia saada koneensa toimimaan työntövoiman ollessa epäsymmetrinen, ja tämän korjaamiseksi Tupolevilla tiedettiin, että moottorit oli saatava siirrettyä rungon alta siipien alle. Myös TsAGI teki työtä asian ratkaisemiseksi. Jotta suunnittelijat ja lentäjät saivat tuntumaa koneen hallintaominaisuuksista, MiG-21-hävittäjästä rakennettiin Tu-144:n kaltaisella siivellä varustettu malli MiG-21I Analog, joka lensi ensi kertaa 18. huhtikuuta 1968.
Tu-144:n ensilento tapahtui lopulta luvatusti vuonna 1968. Vuoden viimeinen viikko oli Moskovan ympäristössä sumuinen, mutta 31. joulukuuta sää kirkastui. Edellisellä viikolla 80 vuotta täyttänyt Andrei Tupolev saapui limusiinilla katsomaan 120. ja viimeistä kertaa, kuinka uusi Tupolev-malli nousi ensilennolleen. Lähtökiito kesti 25 sekuntia, minkä jälkeen kone nousi ilmaan. Sen kapteenina oli Bakussa syntynyt 42-vuotias Edward Eljan, joka oli ollut myös Tupolev Tu-104:n ensilennolla. Perämiehenä oli Mihail Kozlov ja lentoinsinööreinä koelento-ohjelman johtaja V. N. Benderov sekä Juri Seliverstov. Miehistöllä oli varmuuden vuoksi päällään painepuvut, ja he istuivat heittoistuimilla. Laskutelineet alhaalla tehty ensilento kesti 37 minuuttia, ja sillä saatiin tallennettua tuhansia eri tietoja. Se tapahtui kaksi kuukautta aiemmin kuin Concorden ensilento, mikä teki Tu-144:stä maailman ensimmäisen ääntä nopeamman matkustajalentokoneen.
Jatkokehitys
pienoiskuva|Tu-144:n prototyyppi Berliinissä vuonna 1971. Ensilennon jälkeen Aleksei Tupolev antoi Tehnika molodeži -lehdelle (”Teknologiaa nuorille”) rehellisen haastattelun, jossa hän myönsi, että vaikeudet Tu-144:n kehittämisessä eivät liittyneet ääntä nopeammin lentämiseen, vaan sen tekemiseen taloudellisesti, luotettavasti ja mukavasti. Muissa lehdissä julkaistut artikkelit olivat optimistisempia. Izvestijassa pohdittiin mahdollisuutta lentää Moskovasta sadan pituusasteen päähän Habarovskiin 3 tunnissa 20 minuutissa ja todettiin, että Moskovasta kello 12 lähtevä matkustaja olisi Montrealissa yhdeksältä ja olisi siten ”äänen lisäksi aurinkoakin nopeampi”.
Tu-144 esiteltiin yleisölle Moskovan Šeremetjevon lentoasemalla 20. toukokuuta 1969. Se ylitti ensimmäistä kertaa äänen nopeuden 1. kesäkuuta 1970, ja 15. heinäkuuta tehtiin koko ohjelman nopeusennätys, Mach 2,35 (noin 2 500 km/h). Neuvostoliiton ulkopuolella prototyyppi nähtiin ensimmäistä kertaa Pariisin ilmailunäyttelyssä 25. toukokuuta – 5. kesäkuuta 1971. Se teki suuren vaikutuksen: Ranskan presidentti Georges Pompidou kutsui sitä kauniiksi ja Concorden suunnittelijat myönsivät sen olevan hiljaisempi ja siistimpi kuin Concorde. Koska Tu-144 oli ulkomuodoltaan Concorden kanssa samankaltainen, se sai länsimaissa lempinimen ”Concordski”. Pariisin ilmailunäyttelyn jälkeen vuorossa oli esittely- ja reittikoelentoja Budapestiin, Hannoveriin ja Sofiaan. Moskovasta Sofiaan lennettiin ääntä nopeammin. Yhdellä lennoista jouduttiin tekemään hätälasku Varsovaan kahden moottorin sammuttua lähestymisen alkuvaiheessa. Syynä tähän oli värinän aiheuttama väsymismurtuma siivessä. Ongelma oli kuitenkin sen verran lievä, että kone saatiin lennettyä seuraavana päivänä takaisin Moskovaan.
Koelennoilla Tu-144:stä oli löytynyt huomattavia ongelmia. Moottorien sijoitus lähelle runkoa aiheutti kovaa värinää, jota edes rungon titaaniset osat eivät kestäneet. Kone suunniteltiin koelentojen jälkeen uudelleen. Päivitetyt NK-144F-moottorit saatiin lopulta sijoitettua pareittain siipien alle. Runkoa pidennettiin niin, että matkustamossa oli kummallakin puolella alkuperäisen 25:n sijasta 34 ikkunaa, ja rungosta tehtiin poikkileikkaukseltaan pyöreämpi. Muutoksia tehtiin myös nokkaan ja tutkajärjestelmään ja APU-generaattori siirrettiin pyrstöstä tyyrpuurin puoleiseen moottorinaselliin. Yksi ulkoisesti näkyvimpiä muutoksia oli avattavien canard-siipien lisääminen rungon etuosaan ohjaamon taakse. Hitailla nopeuksilla laskusiivekkeinä toimineiden elevonien laskeminen aiheutti koneen nokkaa alaspäin painavan voiman, joka saatiin kumottua avaamalla canard-siivet.
Tu-144S ja onnettomuus Pariisissa
pienoiskuva|Ensimmäinen Tu-144S Pariisin lentonäytöksessä 1973, päivää ennen onnettomuutta. Muutosten jälkeen sarjatuotantokone sai mallinimen Tu-144S. Se lensi ensilentonsa Žukovskin lentoasemalta 20. maaliskuuta 1972. Kuukauden kuluttua se lensi ääntä nopeammin 110 minuutissa Moskovasta Taškentiin. Prototyyppi sen sijaan lensi viimeisen kerran 27. huhtikuuta 1973. Sillä lennettiin 120 lennolla kaikkiaan 180 tuntia, joista 50 ääntä nopeammin. Kone romutettiin myöhemmin historiallisesta merkittävyydestään huolimatta.
Järjestyksessään toinen Tu-144S ja ensimmäinen varsinaisen tuotantomallin kone saapui Pariisin ilmailunäyttelyyn 1973 Le Bourget’n lentoasemalle lennettyään Moskovasta tunnin ja 57 minuuttia pääasiassa ääntä nopeammin. Näyttelyn viimeisenä päivänä, 3. kesäkuuta, sen piti tehdä näytöslento kapteeninaan Kozlov, joka oli ollut ensilennolla perämiehenä. Hänen lisäkseen koneessa oli viisi miehistön jäsentä, joista yksi oli koelento-ohjelman johtaja, niin ikään ensilennolla mukana ollut Benderov. Ranskalaisviranomaiset muuttivat kuitenkin aikatauluja niin, että Tu-144:n vuoro lyheni viiteen minuuttiin. Concorden henkeäsalpaavan lennon jälkeen Tu-144 nousi ilmaan ja teki vaikuttavan, joskin typistetyn lennon.
Näytöslennon lopuksi Tu-144 lensi matalalla kiitotien yllä laskutelineet ja -siivekkeet alhaalla ja canard-siivet auki, minkä jälkeen jälkipolttimet käynnistettiin ja kone alkoi nousta nopeasti. Kilometrin korkeuteen noustuaan kone alkoi selvästi olla vaikeuksissa: sen nokka laski alaspäin ja se joutui nopeaan syöksyyn matalalla. Miehistö yritti nostaa nokkaa ylös, mutta sen aiheuttamat G-voimat ylittivät rungon kestokyvyn. Vasen siipi katkesi, kone kääntyi ylösalaisin ja räjähti. Tapahtumia seurasi koko ajan 300 000 katsojaa, mukana suuri osa maailman ilmailuyhteisöstä. Kone putosi Goussainvillen kylään. Vuonna 2000 Air Francen lennolla 4590 ollut Concorde syöksyi vain muutaman kilometrin päähän samasta paikasta. Yksi moottoreista päätyi puutarhaan, siiven kappale lensi kaupungintalon pihalle, ohjaamo tuhosi asuintalon ja palavaa polttoainetta virtasi kaduilla. Kuusihenkisen miehistön lisäksi kahdeksan kyläläistä sai surmansa ja yli 60 loukkaantui vakavasti.
Onnettomuuden syy oli edelleen kiistelty 2010-luvun lopulla. Yleisesti hyväksyttynä tosiasiana pidetään kuitenkin sitä, että lentoa kuvaamassa ollut Ranskan ilmavoimien Mirage-hävittäjä tuli hyvin lähelle Tu-144:ää. Tämä todennäköisesti yllätti lentäjät, jotka eivät lyhentyneen näytösajan vuoksi olleet muutenkaan täysin tilanteen tasalla, sillä heidän oli ollut pakko poiketa ohjelmasta, jota oli harjoiteltu Moskovassa ainakin kuudesti. Lentäjät tekivät äkillisen väistöliikkeen, joka johti ongelmiin. Ranskalainen televisiotoimittaja Michel Tauriac oli halunnut lennolle mukaan, mutta Benderov oli kieltäytynyt lupautuen kuitenkin ottamaan Tauriacin kameran mukaan ja kuvaamaan lennon aikana. On arveltu, että irtonainen kamera jumitti väistöliikkeen aikana perämiehen ohjaimet viivyttäen koneen nostamista syöksystä.