cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Argentiinan naisten jääkiekkomaajoukkue
Argentiinan naisten jääkiekkomaajoukkue edustaa Argentiinaa kansainvälisissä naisten jääkiekko-otteluissa. Vuosina 2021–2023 maassa oli 240 rekisteröityä naisjääkiekkoilijaa, mutta joukkueella ei ollut sijoitusta Kansainvälisen jääkiekkoliiton IIHF:n ylläpitämässä naisten maailmanrankingissa. Vuonna 2016 IIHF:n järjestämässä Pan-American Ice Hockey Tournamentissa joukkue saavutti hopeaa. Turnaukseen otti osaa Latinalaisen Amerikan jääkiekkomaajoukkueita. Argentiina osallistui turnaukseen kahdella naisten joukkueella.
Pertti Kansanen
Pertti Johannes Kansanen (s. 1940) on suomalainen kasvatustieteilijä. Hän on ollut vuodesta 1982 Helsingin yliopiston kasvatustieteen (opettajankoulutuksen) professori ja hänen tutkimusalaansa ovat opetuksen tavoitteet, opetussuunnitelman filosofian perusteet ja kasvatuksen teoria.
Vuolinko
Vuolinko on Mikkelin kaupunkiin kuuluva taajama, joka sijaitsee noin viiden kilometrin päässä Mikkelin keskustasta. Vuolingon rautatieasema 1905 ja 1975 välisenä aikana ja se toimi junien kohtauspaikkana vuoteen 2001. Alueelta on löytynyt rautakautisia muinaisjäänteitä. 1500-luvun puolivälissä Vuolingon neljänneskunta oli osa Visulahden pitäjää. Vuolingonjärven rannalla sijaitsee Halttusten tila tai Vuolingon tila, jonka nimi tulee talon 1800-luvulla omistaneista Halttusista. Maatila on ollut asutettuna ainakin 1700-luvulta lähtien, ja se toimi vuoteen 1838 kruunutilana.
Uudenguineankrokotiili
Uudenguineankrokotiili (Crocodylus novaeguineae) on pienehkö krokotiililaji. Se opittiin tuntemaan vasta vuonna 1928.
Koko ja ulkonäkö
Uudenguineankrokotiili kasvaa yleensä noin 2-metriseksi, mutta urokset voivat kasvaa jopa 3,5-metrisiksi, ja naaraat 2,7-metrisiksi. Se muistuttaa erittäin paljon filippiinienkrokotiilia ja monien mielestä ne kuuluvat samaan lajiin. Uudenguineankrokotiili muistuttaa myös ruumiinmuodoltaan siaminkrokotiilia, erityisesti nuoret yksilöt ovat samanlaisia. Kuono on melko kapea. Väritys on ruskeanharmaa. Hampaita on 66–68.
Levinneisyys ja elinympäristö
Uudenguineankrokotiili elää suurilla soilla, rämeillä ja järvissä. Mieluisia elinalueita ovat soistuneet sademetsät ja hitaasti virtaavat joet. Satunnaisesti niitä nähdään myös rannikoilla. Samalla saarella elävän suistokrokotiilin kanssa elinalue menee harvoin päällekkäin. Uudenguineankrokotiili elää alankoalueilta vuoristoalueille jopa 1 500 metrin korkeuteen. Kannaksi arvioidaan 50 000–100 000 yksilöä ja kanta on ainakin vielä melko vahva ja monet sen asuinalueista ovat vaikeapääsyisiä ja huonosti tunnettuja. Se myös lisääntyy hyvin vankeudessa. Lajin nahka on arvokas.
Elintavat
Uudenguineankrokotiili saalistaa lähinnä öisin. Saalista ovat kalat, vesilinnut, sammakkoeläimet ja matelijat. Nuoret yksilöt syövät selkärangattomia kuten hyönteisiä.
Uudenguineankrokotiilit lisääntyvät yleensä kuivalla kaudella. Naaraat rakentavat loka-marraskuussa pesäkeon kaisloista, banaanin lehdistä ja oksista, joita se kovettaa ja vahvistaa mudalla. Pesä on noin 70 senttiä korkea ja puolipallon muotoinen, läpimitta on toista metriä. Se on yleensä 6–8 metrin päässä vesirajasta rantapenkereellä. Yleisimmät paikat ovat sellaisia, joita tiheät pensaat tai puut varjostavat. Naaras munii pesäkekoon 22–45 munaa. Muninta tapahtuu noin 2 viikkoa parittelusta.
Lisääntymistavoissa on eroja pohjoisten ja eteläisten populaatioiden välillä. Eteläisten kantojen naaraiden pesät ovat pienempiä kuin pohjoisten ja ne lisääntyvät sadekaudella. Naaras jää vartioimaan pesää ja kostuttaa sitä ajoittain vedellä, kun on käynyt jäähdyttelemässä. Samalla se tallaa pesästä veteen johtavia polkuja. Naaras ei aina puolusta pesää kovin aktiivisesti, vaikka jää sen lähelle. Emo kuitenkin pelottelee jopa lähestyviä veneitä ja tulee saapujaa vastaan. Se tyyntyy vasta kun uhka perääntyy vähintään 10 metrin päähän. Poikaset kuoriutuvat noin 80 päivän hautumisen jälkeen. Vastakuoriutuneet poikaset ovat selkäpuolelta vihertävänkeltaisia. Pyrstön tyvessä on mustia juovia ja pieniä pyöreitä täpliä. Muu pyrstö on poikkijuovainen. Vatsan sivut ovat ruskeita, keskustasta vaaleita. Poikaset kutsuvat usein emoaan ja naaras tulee paikalle vaaran uhatessa. Iän myötä krokotiilit tummenevat ja muuttuvat vähitellen harmahtaviksi. Naaraat tulevat sukukypsiksi 1,6–2,0-metrisinä, urokset noin 2,5-metrisinä.
Matemaattinen vakio
Matemaattinen vakio on vakio, jonka arvo on kiinnitetty yksikäsitteisellä määritelmällä.
Luettelo vakioista
Taulukon lyhenteet:
Lavantauti
thumb|250px|Yhdysvaltalainen lääkäri rokottaa lasta lavantautia vastaan vuonna 1943. Lavantauti eli tyyfus on vakava, septinen yleisinfektio, jonka aiheuttaa Salmonella typhi -bakteeri. Taudin oireita ovat korkea, pitkään jatkuva kuume sekä ripuli tai ummetus. Hoitamattomana kuolleisuus on noin 10–30 %. Lavantauti on Suomessa nykyisin varsin harvinainen: sitä esiintyy alle kymmenen tapausta vuodessa. Tartunnat on poikkeuksetta saatu ulkomailla, tavallisimmin Intiasta. Tautia vastaan on olemassa rokote.
Nykyään lavantautia esiintyy erityisesti vanhan maailman trooppisilla alueilla, kuten Intiassa, Etelä- ja Kaakkois-Aasiassa, Saharan eteläpuolisessa Afrikassa ja Tyynenmeren saarilla. Harvinaisempi se on Latinalaisessa Amerikassa sekä Lähi-idässä. Viimeisen sadan vuoden aikana lavantautia on esiintynyt kriisien, sotien ja vastaavien poikkeusolosuhteiden aikana erityisesti vankileireillä sekä sodan raunioittamissa yhteiskunnissa.
Taudin suomalaisen nimen arvellaan tulleen siitä, että raskas tauti kaatoi potilaansa ”lavalle”, joka oli pirtin uunin ja seinän välissä sijaitseva talonväen makuupaikka.
Lavantauti on Suomessa määritelty yleisvaaralliseksi tartuntataudiksi.
Esiintyvyys
Lavantautiin arvioidaan sairastuvan vuosittain 22–33 miljoonaa ihmistä ja siihen kuolee 216 000–500 000. Endeemisellä alueellaan lavantauti on tyypillisesti lasten ja nuorten sairaus. Suurin osa tapauksista on alle 20-vuotiaita ja yli 35-vuotiaiden ikäryhmissä tauti harvinaistuu. Seurantajaksolla 1970–2009 taudin ilmaantuvuus on vaihdellut 198–810 tapausta 10 000 asukasta kohti vuodessa.
Lavantauti kuuluu niihin sairauksiin, jotka olisi ainakin teoriassa mahdollista saada hävitettyä maailmasta kokonaan. Ylivoimaisesti yleisimmin lavantauti tarttuu ulosteella saastuneen juomaveden välityksellä. Parannukset vesijohto- ja viemärijärjestelmissä hävittivätkin taudin suuresta osasta Eurooppaa ja Pohjois-Amerikkaa 1900-luvun puoleenväliin mennessä. Tämä on vahva todiste hygienian merkityksestä taudin torjunnassa, sillä taudin kroonisia kantajia on ollut väestössä vielä tuolloin runsaasti. Onnistunut juuriminen vaatisi massiivisia investointeja kehittyvien maiden vesijohto- ja viemäriverkostoihin, taudin kroonisten kantajien tehokasta jäljittämistä sekä nykyisiä tehokkaampia ja pitemmän suojan tarjoavia rokotteita. Toistaiseksi kovin laajoja ponnistuksia taudin hävittämiseksi ei ole tehty.
Taudinkuva
thumb|250px|Piirros, joka kuvaa lavantautibakteerien pääsyä [[kaivoon.]] Suoleen päässet lavantautibakteerit lisääntyvät suolen limakalvolla ja tunkeutuvat lopulta suolen seinämän läpi paikallisiin imusolmukkeisiin. Sieltä bakteerit etenevät imusuonistoa pitkin koko elimistön syöjäsolu- eli retikuloendoteliaalijärjestelmään ja lopulta verenkierron mukana moniin sisäelimiin, erityisesti sappirakkoon. Tähän kuluu taudin itämisaika, joka on noin 7–21 päivää. Oireinen tauti alkaa vähitellen ja oireiden alkaessa bakteerit ovat jo levinneet kaikkialle elimistöön. Oireita ovat alussa päänsärky, ruokahaluttomuus, väsymys ja alaselän kipu. Useiden päivien aikana tasaisesti lopulta korkeaksi nouseva kuume on luonteenomainen oire. Ilman asianmukaista hoitoa, kuume pysyttelee noin 40 asteessa jopa kahden viikon ajan.
Pienillä lapsilla esiintyy ripulia, yleisemmin potilaalla on kuitenkin ummetusta tai vain hieman löysää ulostetta. Myöhemmin väsymys lisääntyy ja noin 20 %:lle valkoihoisista potilaista vatsan iholle ilmestyy hyvin tyypillistä vaaleanpunaista ihottumaa. Komplikaatioita voi esiintyä lähes missä tahansa elimessä, myös aivoissa. Veren valkosolu- ja verihiutalemäärät putoavat ja melkein kaikilla potilailla veren seerumin transaminaasiarvot nousevat, mikä viestii maksan toimintahäiriöstä. Kolmannella sairausviikolla voi syntyä suolistoverenvuotoa ja suoli voi puhjeta. Jos potilas jää eloon, paraneminen alkaa yleensä neljännellä viikolla.
Vaikka lapsillakin esiintyy hengenvaarallista tautimuotoa, alle kaksivuotiailla tauti on usein varsin lievä. Serologisten tutkimusten perusteella pikkulasten lähes oireettomana sairastama lavantauti on ainakin osassa taudin esiintymisaluetta paljon luultua yleisempi.
Suolistokomplikaatiot
Kolmannella viikolla voi esiintyä suolistoverenvuotoja, joiden tuloksena ulosteen väri muuttuu. Ulosteita onkin tarkkailtava. Myös kuumeen lasku voi olla merkkinä verenvuodosta. Suolessa oleva haava voi myös puhjeta, oireena on kipu. Myöhemmin voi kehittyä vatsakalvontulehdus, joka johtaa hoitamattomana kuolemaan.
Diagnoosi
Lavantautibakteeri voidaan osoittaa verinäytteestä viljelemällä. Joskus voidaan käyttää myös ulosteviljelyä. Erityisesti alueilla, joilla lavantautia ei esiinny luonnostaan, oikea diagnoosi voi olla vaikea ja oireet voivat johtaa harhaan. Etenkin kun taudin alkuvaiheessa oireet ovat usein vähäisiä. Kuumeilevalta matkailijalta on syytä ottaa veriviljelynäyte aina, vaikka potilaan tila ei muuten viittaisikaan bakteeri-infektioon. Pelkkiin positiivisiin vasta-aineisiin perustuva diagnoosi ei ole luotettava.
Suomessa kaikki lavantautilöydösten bakteerinäytteet toimitetaan Terveyden ja hyvinvoinnin laitoksen laboratorioon, missä niille tehdään PCR-tyypitys.
Lavantautilöydöksestä on tehtävä tartuntatauti-ilmoitus sekä Terveyden ja hyvinvoinnin laitokselle että potilaan kotikunnan tartuntataudeista vastaavalle lääkärille.
Hoito
Tetrasykliinien avulla taudin kulku saadaan lyhenemään. Suomessa antibioottihoitona on suonensisäisesti 10–14 vuorokauden ajan annettava keftriaksoni. Vuodelepo on tärkeää. Noin puolet maailman lavantautibakteerikannoista on jossain määrin resistenttejä fluorokinoloneille.
Hoitamattomana lavantaudin tapauskuolleisuus voi nousta yli 20 %:iin ja entisaikoina tauti oli varsin pelätty. Kun vuonna 1948 huomattiin kloramfenikolin toimivan lääkkeenä, kuolleisuus saatiin nopeasti pudotettua alle prosenttiin, mutta 2000-luvun aikana antibioottiresistentit bakteerikannat ovat nostaneet kuolleisuuden hiljalleen uudestaan nousuun.
Kahdesta viiteen prosenttia tartunnan saaneista jää pysyvästi lavantaudin kantajiksi. Tällöin bakteeri jää sappirakkoon, josta henkilö erittää niitä ulosteissaan ympäristöönsä. Ennen fluorokinolonihoitoja ainoa tapa lopettaa kantajuus oli sappirakon kirurginen poisto. Nykyisin siprofloksasiinilla ja norfloksasiinilla saadaan tuhottua kantajuus jopa 90 %:lla tapauksista.
Ensimmäinen rokote lavantautia vastaan kehitettiin jo 1896. Melko alkeelliseen rokotteeseen liittyi runsaasti haittoja, mutta sen hyödyt olivat selkeät ja Britannian armeija rokotti sotilaansa rutiininomaisesti lavantautia vastaan jo ennen ensimmäistä maailmansotaa. Nykyisin tautiin on olemassa sekä kapseleina suun kautta otettavia että pistoksena lihakseen annettavia rokotteita. Lavantautirokotetta suositellaan matkailijoille, jotka oleskelevat endeemisellä alueella pitkään tai heikon hygienian olosuhteissa.
Aiheesta muualla
Typhus (morbus)
David Lloyd George
David Lloyd George (17. tammikuuta 1863, Manchester – 26. maaliskuuta 1945) oli walesilainen valtiomies, joka toimi Yhdistyneen kuningaskunnan pääministerinä kuuden vuoden ajan vuosina 1916–1922. Lloyd George oli viimeinen Yhdistyneen kuningaskunnan liberaalipuoluetta edustanut pääministeri. Englannin Manchesterissa syntyneen Lloyd Georgen vanhemmat olivat walesilaisia ja Lloyd George on toistaiseksi ainoa pääministeri, jonka äidinkieli on ollut muu kuin englanti. Hän oli kymrinkielinen. Kymri oli Lloyd Georgen ja tämän vaimon Margaretin kotikieli heidän asuessa Lontoossakin, ja pääministerin virka-asunnon palvelijatkin palkattiin sillä perusteella, että nämä osasivat kymriä.
Lloyd George oli lähtöisin köyhistä oloista, ja se suuntasi hänen poliittista toimintaansa huonompiosaisten puolustamiseen. Ennen siirtymistään politiikkaan Lloyd George toimi lakimiehenä. Poliittisen toimintansa Lloyd George aloitti 1880-luvulla kampanjoimalla liberaalipuolueen puolesta vuoden 1885 parlamenttivaaleissa. Ensimmäisen kerran Lloyd George valittiin parlamenttiin vuonna 1890 walesilaisen Caernarfonin alueen vaalipiirin edustajana. Yhdistyneen kuningaskunnan hallitukseen Lloyd George nousi ensimmäisen kerran vuonna 1905. Hän oli tuolloin budjettitaistelun keskushenkilönä, sillä hän halusi kiristää rikkaiden veroja. Pääministeriksi Lloyd George nousi ensimmäisen kerran vuonna 1916 liberaalipuolueen ja konservatiivipuolueen koalitiohallituksessa. Ensimmäisissä ensimmäisen maailmansodan jälkeisissä vaaleissa vuonna 1918 hallituskoalitio sai valtaosan edustajanpaikoista ja Lloyd George jatkoi pääministerinä. Lloyd Georgen pääministerikausi päättyi konservatiivien päätettyä, että he lopettavat koalitioyhteistyön vuoden 1922 vaaleista alkaen.
Ennen ensimmäistä maailmansotaa Lloyd George ei kiinnittänyt juurikaan huomiota kansainväliseen politiikkaan. Kun Saksa hyökkäsi loppukesällä 1914 Belgiaan, hän katsoi välttämättömäksi liittyä sotaan. Hän toimi sodan aikana aluksi varusteluministerinä ja sitten sotaministerinä, kunnes tuli joulukuussa 1916 pääministeriksi. Hän voimisti tällöin Ranskan ja Britannian yhteistyötä sodan voittamiseksi. Sodan päätyttyä voittoon hän sai suuren kansansuosion. Ensimmäisen maailmansodan rauhanneuvotteluissa Lloyd George oli liittolaismaiden Wilsonin ja Clemenceaun mielipiteiden välimaastossa: Hän halusi rangaista Saksaa, mutta ei liian ankarasti. Hän halusi Saksan menettävän laivastonsa ja siirtokuntansa, koska brittien mukaan nämä uhkasivat Britannian Imperiumia. Woodrow Wilsonin tapaan hän ei halunnut Saksan ajautuvan kostomielialaan rauhanehtojen takia, jolloin Saksa olisi saattanut aloittaa uuden sodan. Hän halusi myös, että Saksa ja Britannia aloittaisivat kaupankäynnin. Ennen sotaa Saksa oli Britannian toiseksi suurin kauppakumppani. Britit eivät ehkä pitäneet ajatuksesta, mutta totuus oli, että kaupankäynti Saksan kanssa toi heille työpaikkoja.
Pääministerikautensa loppuvuosina Lloyd Georgen onnistui lopettaa Irlannin vapaussota (1919–1921) kokoamalla osapuolet neuvotteluihin. Sopimus tarkoitti Irlannin tasavallan itsenäisyyden tunnustamista. Ulkopolitiikassa hänelle tuli kuitenkin raskas tappio, kun Turkki ei tunnustanut Sèvresin sopimusta, mikä merkitsi Turkin kreikkalaisväestön karkotusta vuonna 1922. Tällöin konservatiivipuolue erosi Lloyd Georgen hallituksesta. Poliittisen uransa loppuajan hän oli oppositiossa pyrkien kokoamaan liberaalipuolueen rivit uudelleen yhteen. Hänen viimeinen poliittinen tekonsa oli vuoden 1940 manööveri, jolla pääministeri Neville Chamberlain pakotettiin eroamaan tämän jouduttua Hitlerin katteettomien lupausten pauloihin.
Hiukan ennen kuolemaansa vuonna 1945 Lloyd George aateloitiin Dwyforin jaarliksi.
Lloyd George muistetaan Britannian yhteiskunnan kehittäjänä ja varhaisen hyvinvointivaltio-ajattelun edistäjänä. Hänen johdollaan tehtiin liberaaleja hyvinvointiuudistuksia: muun muassa kehitettiin työttömyysturvaa sekä vanhusten- ja sairaiden hoitoa. Lloyd George oli sosiaaliliberaali.
Erkki Kannosto
Kannosto opiskeli Kuvataideakatemiassa vuosina 1966–1970 ja on vuodesta 1974 lähtien toiminut useaan otteeseen Taideteollisen korkeakoulun tuntiopettajana ja vs. yliopettajana sekä Pekka Halosen akatemian opettajana vuonna 2000. Hän on pitänyt lukuisia yksityisnäyttelyitä vuodesta 1969 lähtien.
Kannosto teki uransa alkupuolella poptaiteeksi luonnehdittavia teoksia, mutta myöhemmin töitä voi sanoa realistisiksi. Sellaisia ovat muun muassa henkilöaiheiset pienoisveistokset ja marmorihahmot. Punavankien muistomerkki vuodelta 1978 Lahden Fellmaninpuistossa on hänen tunnettu veistoksensa.
Kannostolle myönnettiin valtion ylimääräinen taiteilijaeläke vuonna 2021.
Erkki Kannoston poika on kuvanveistäjä Sakari Kannosto.
Luonnonlääke
Luonnonlääke on luontaisesti esiintyvästä asiasta saatava lääke vastakohtana synteettisesti valmistetuille lääkkeille.
Historia
Historiallisesti katsoen kaikki lääkkeet on aluksi saatu luonnosta. Tätä on luultavasti tapahtunut pitkään kivikaudella aikana, josta ei ole mitään muistiin merkittyä tietoa. Kiinalaiset ovat käyttäneet ma huang -rohdosta, joka sisältää efedriiniä, ainakin 5 000 vuoden ajan. Kiinalainen C. C. Lee alkoi tutkia rohdosta Yhdysvalloissa sinne muutettuaan ja löysi efedriinin. Intiassa on käytetty muinaisten hindukirjoitusten mukaan Rauwolfia serpentina -kasvia, jonka osoitettiin myöhemmin sisältävän reserpiiniä. Etelä-Amerikan intiaanit ovat ilmeisesti käyttäneet eri Chondrodendron-suvun kasveissa esiintyviä, kuraren tyyppisiä aineita myrkkynuolissaan. Claude Bernard osoitti 1800-luvun puolivälissä kuraren vaikuttavan hermo-lihasliitokseen, ja monien kokeilujen jälkeen siitä tuli 1930-luvulla tehokas poikkijuovaisten lihaksien salpaaja, mikä oli edellytys kirurgisten leikkauksien kehittymiselle.
Vanhimman tunnetun lääkkeiden valmistus- ja annostusohjeiston laativat sumerilaiset Mesopotamiassa noin vuonna 2200 eaa., ja ehkä tunnetuin tällainen dokumentti on ns. Ebersin papyrus Egyptistä noin vuodelta 1550 eaa. Kreikkalainen Galenos kokosi ja luetteloi aikansa käsitykset lääkehoidosta 100-luvulla ja tuli samalla pysäyttäneeksi arvovallallaan alan kehityksen 1 500 vuodeksi. Kasvikunnasta saatuja uutteita ja muita valmisteita kutsutaan edelleenkin usein galeenisiksi valmisteiksi.
Luonnonlääkkeiden ongelmat
Luonnonlääkkeissä oli kaksi ongelmaa. Ensinnäkin vaikuttavan aineen pitoisuudet saattoivat samassakin kasvissa vaihdella rajusti mm. kasvupaikasta ja säistä riippuen. Tämä johti toisaalta lääkkeen huonoon tehoon, toisaalta myrkytysten yleisyyteen. Tästä ovat viimeisimpinä esimerkkeinä digitaliksenlehti, jota käytettiin sydämen vajaatoiminnan hoitoon, ja alvejuuriuute, jota käytettiin matolääkkeenä vielä 1960-luvulla. Molemmissa on varsin myrkyllisiä aineita, digitoksiinia ja floroglusiinijohdoksia. Siksi farmasiassa tunnettiin erityinen oppi, biologinen standardisointi, jonka tavoitteena oli varmistaa tuotteiden tasalaatuisuus. Tästä huolimatta myrkytykset olivat tavallisia.
Toinen ongelma oli se, että poppamiehet käyttivät yleensä monimutkaisia seoksia eivätkä välttämättä tienneet, mikä kasvi seoksessa oli vaikuttava. Tästäkin on hyvänä esimerkkinä digitoksiini. Englantilainen William Withering sai eräältä kansanparantajalta yli 20 rohdosta sisältävän yrttireseptin, joka paransi vesipöhöä. Withering huomasi varsin pian, että vaikuttava komponentti oli rohtosormustinkukan lehti, ja julkaisi sen vaikutuksen melko täsmällisesti vuonna 1785 ilmestyneessä teoksessa An Account of the Foxglove, and Some of Its Medical Uses: with Practical Remarks on Dropsy and Other Diseases.
Luonnonlääkkeiden käyttö oli myös sattumanvaraista siksi, että sairauksien luonnetta ei ymmärretty, minkä vuoksi hoidettiin lähinnä sairauksien oireita. Niinpä kiinapuunkuorta käytettiin aluksi vain kuumelääkkeenä ja sen käytöstä tuli järjenmukaista vasta, kun kuoresta löydetyn kiniinin todettiin tappavan malarialoisia. Kuumelääkkeenä kiinanpuunkuori on suhteellisen huono, mutta malariaan se tehoaa hyvin, vaikka se onkin varsin myrkyllinen lääke.
Luonnonlääkkeet nykylääketieteessä
Luonnonlääkkeitä on runsaasti edelleen aivan normaalin koululääketieteen lääkevalikoimissa, tosin pitkälle puhdistettuina tai sitten synteettisesti tai puolisynteettisesti valmistettuina. Esimerkkejä ovat digitoksiinin, efedriinin ja reserpiinin lisäksi mm. oopiumista saatavat morfiini, kodeiini ja papaveriini, atropiini ja skopolamiini, adrenaliini ja noradrenaliini, dopamiini ja levodopa, pilokarpiini, fysostigmiini, ergotamiini, kokaiini, prostaglandiinit, salisylaatit, kortisoni johdoksineen, hepariini, dikumaroli, kaikki vitamiinit, erytropoietiini (Epo), ksylitoli, monet ulostusaineet, kaikki hormonit, kolkisiini, monet mikrobilääkkeet, kuten penisilliinit, tetrasykliinit, kloramfenikoli, erytromysiini, streptomysiini ja muut aminoglykosidit, nystatiini ja monet syöpälääkkeet, kuten vinka-alkaloidit, taksaanit, bleomysiini ja daktinomysiini. Monista näistä lääkeaineryhmistä on kehitetty joko puolisynteettisiä johdoksia tai kokonaan synteettisiä sukulaisaineita, joiden ominaisuudet ovat luonnonainetta paremmat. Oma lukunsa on viime vuosina alkanut geeniteknologinen tuotanto, esimerkiksi insuliinin tuottaminen geeniteknologisesti tai kokonaan uusien proteiinilääkkeiden tuotanto.
Yhteenvetona voidaan todeta, että koululääketiede on hyödyntänyt varsin tehokkaasti ne luonnosta saatavat aineet, joiden teho ja myrkyttömyys ovat olleet hyväksyttävällä tasolla. Se ei sulje pois sitä, että poppamiesten ja muista perinteisistä luonnonlääkkeistä olisi vielä löydettävissä uusia ja tuntemattomia aineita. Pääasiassa "luonnonlääkintään" on kuitenkin jäänyt aineita, jotka ovat joko liian myrkyllisiä tai liian tehottomia läpäistäkseen vaatimukset viralliseen lääketieteelliseen käyttöön.
Neretvan taistelu
Neretvan taistelu tai (Tapaus Valkoinen) oli toisessa maailmansodassa akselivaltojen ja Jugoslavian partisaanien välinen taistelu miehitetyssä Jugoslaviassa. Saksalaisjoukkojen jouduttua perääntymään Pohjois-Afrikassa vuonna 1942, Saksan sodanjohto pelkäsi liittoutuneiden maihinnousua Balkanille. Adolf Hitler määräsi Alexander Löhrin kukistamaan partisaaniesiintymät Jugoslaviassa. Suunnitelman tarkoituksena oli kukistaa partisaanien luoma Bihaćin tasavalta. Suunnitelma pantiin alulle 8. tammikuuta Löhrin tavattua Italian 2. armeijan komentajan Mario Roattan Zagrebissa. Kolmiosainen suunnitelma alkoi 20. tammikuuta 1943 ja taistelun aikana saksalaiset ja Četnikit hyökkäsivät partisaanien hallitsemiin Likan, Kordunin, Banijan, Cazinin, Grmečin, Drvarin, Glamočin, Livnon, Jajcen, ja Ključin kaupunkeihin. Partisaanit onnistuivat vetäytyessään valtaamaan Imotskin, Ljubuškin, Široki Brijegin, Prozorin ja Jablanican kaupungit italialaisilta. Partisaaniosastojen jäätyä mottiin Neretvan lähistölle heidän johtajansa Josip Broz Tito määräsi tuhoamaan joen ylittävät sillat perääntyessään. Taistelut päättyivät maaliskuussa 1943 akselivaltojen taktiseen voittoon partisaanien kärsiessä raskaita tappioita. Saksalaiset eivät kuitenkaan onnistuneet kukistamaan lopullisesti partisaaniesiintymiä Jugoslaviassa. Partisaanit jatkoivat vastarintaa saksalaisia ja Četnikeitä vastaan sodan loppuun saakka. Neretvan taistelusta tehtiin myöhemmin samanniminen elokuva vuonna 1969.
Australian naisten jääkiekkomaajoukkue
Australian naisten jääkiekkomaajoukkue edustaa Australiaa kansainvälisissä naisten jääkiekko-otteluissa. Vuonna 2022 maassa oli 825 rekisteröitynyttä naisjääkiekkoilijaa. Vuoden 2022 lopulla maajoukkue oli Kansainvälisen jääkiekkoliiton IIHF:n ylläpitämässä naisten maailmanrankingissa 33. sijalla.
Kehä III
Kehä III eli kantatie 50 on pääkaupunkiseutua ympäröivä 45 kilometriä pitkä kehätie, joka yhdistää kaikki Helsingin säteittäiset sisääntuloväylät lännestä kantatieltä 51 itään seututielle 170.
Tie kulkee neljän kunnan alueella (Kirkkonummi, Espoo, Vantaa ja Helsinki). Osuus Espoon keskuksesta valtatien 1 liittymästä Vantaan Länsisalmeen valtatien 7 liittymään on osa eurooppatietä E18, joka yhdistää Britteinsaaret Pohjoismaiden kautta Pietariin.
Kehä III on myös tärkeä Venäjälle menevän liikenteen läpikulkureitti, vuonna 2008 valmistuneen Vuosaaren sataman tavarankuljetusreitti sekä kantatien 45 ohella tärkein Helsinki-Vantaan lentoaseman maaliikenteen välittäjä. Vilkkaimmillaan Kehä III:lla ajaa noin 80 000 ajoneuvoa vuorokaudessa. Tikkurilan kohdalla tiestä käytetään myös nimeä Ala-Tikkurilantie. Kehä III:n pikavuoropysäkit ovat nimeltään Vantaanportti, Tuupakka ja Tikkurilan tienhaara.
Tien nopeusrajoitus vaihtelee välillä 60–100 kilometriä tunnissa ja se on valaistu koko matkalta. Tietä on vaiheittain levennetty nelikaistaiseksi, osin kuusikaistaiseksikin, ja vanhanaikaisia tasoliittymiä on muutettu eritasoliittymiksi.
Suunnittelu
Helsingin seudun ulomman kehätien suunnittelu aloitettiin 1940-luvun lopussa. Alkuperäisissä suunnitelmissa tie olisi kulkenut Jorvaksentieltä Latokasken ja Muuralan kautta Bodominjärven eteläpuolelle, josta eteenpäin tie olisi kulkenut pääosin toteutunutta linjausta Kuusikkoon asti. Kuusikon kohdalta tie olisi jatkunut Heikinlaakson ja Alppikylän läpi Mellunkylään ja edelleen Vuosaareen. Suunnitelmaa muutettiin 1950-luvun alussa ja idässä tie linjattiin kulkemaan aiempaa pohjoisemmaksi Lahdentien ja Porvoontien välillä. Suunnittelun edetessä tielinjaukseen tehtiin myös useita muita muutoksia, esimerkiksi Porvoon moottoritien suunnittelun käynnistyttyä ohikulkutietä kaavailtiin päättyväksi moottoritien liittymään, jolloin aiemmin suunniteltu itäisin osuus Porvoontielle asti olisi jäänyt toteutumatta. Lopullisessa suunnitelmassa tie kuitenkin päätettiin rakentaa Porvoontielle asti. Vantaankosken ja Hakunilan välisen osuuden tiesuunnitelma valmistui syksyllä 1958 ja tavoitteena oli saada rakennustyöt käyntiin jo talvella 1959. Asiaa käsiteltiin Helsingin maalaiskunnan valtuustossa vielä useaan otteeseen ja tiesuunnitelma vahvistettiin syyskuussa 1959, noin vuosi suunnitellusta jäljessä.
Alun perin ohikulkutie suunniteltiin rakennettavaksi savisorapäällysteiseksi seitsemän metriä leveäksi maantieksi, jolle olisi rakennettu yksiramppiset eritasoliittymät ainoastaan Hämeenlinnantien ja Lahdentien risteyksiin. Rakennustöiden aloittaminen viivästyi kuitenkin edelleen rahoituksen puuttuessa ja suunnitelmaan tehtiin vielä useita muutoksia, yhtenä merkittävimmistä tien päällystäminen kestopäällysteellä koko matkalta. 1962 päätettiin Lahdentien liittymä toteuttaa kaksiramppisena liikenteen sujuvuuden parantamiseksi. Myös Tuusulantien risteys todettiin liian vaatimattomaksi jo ennen rakennustöiden aloittamista ja se päätettiin toteuttaa eritasoliittymänä.
thumb|280px|left|Vuonna 1969 Lentoasemantien liittymässä alettiin kokeiluluontoisesti käyttää paikannimien sijaan viitoitusta itään ja länteen. Myöhemmin tien nimen vaihduttua Kehä III:ksi käytäntö laajeni muualle ja on käytössä edelleen.
Rakentaminen
Ohikulkutien varsinaiset tienrakennustyöt pääsivät lopulta käyntiin Vantaankosken ja Hakunilan välisellä osuudella helmikuussa 1962 ja samana vuonna alkoi myös ensimmäisten siltojen rakentaminen. Rakennustöihin käytettiin vankityövoimaa. Tie rakennettiin vanhaan Helsingin pitäjän paikallisteiden verkostoon ohittamaan pääkaupunkiseutu itä-länsisuunnassa pohjoisesta. Ensimmäisenä liikenteelle saatiin avattua Kirkonkylän ja Hakunilan välinen kuusi kilometriä pitkä tieosa lokakuussa 1963. Tien länsipäässä, Jorvaksen ja Bembölen välisellä osuudella rakennustyöt etenivät huomattavasti ohikulkutien muita osuuksia hitaammin. Bembölen ja Länsisalmen välinen osuus oli avattu liikenteelle jo vuoden 1965 lopulla, mutta samoihin aikoihin Bembölen ja Jorvaksen välisen osuuden tiesuunnitelma vasta saatiin vahvistetuksi. Läntisimmän osuuden viivästymiseen vaikutti merkittävästi, että 1950-luvulla ensimmäisiä tiesuunnitelmia tehtäessä suurin osa Kirkkonummesta kuului vielä Neuvostoliitolle luovutettuun Porkkalan vuokra-alueeseen, minkä vuoksi ohikulkutie oli alkuperäisissä suunnitelmissa linjattu valtakunnanrajana toimineen Espoonlahden itäpuolitse Kauklahdesta Jorvaksentielle Kivenlahteen. Porkkalan palautuksen jälkeen erilaisia linjausvaihtoehtoja tutkittiin vuosien ajan, kunnes lopulta päädyttiin vaihtoehtoon, jossa ohikulkutien jatko-osan linjaus muutettiin jatkumaan Kivenlahden sijaan Jorvakseen.
Tiesuunnitelman vahvistamisen jälkeen rakennustyöt uudella osuudella saatiin nopeasti käyntiin ja ne aloitettiin Bembölen ja Kauklahden välillä joulukuussa 1965. Tien ajorata rakennettiin yhdeksän metriä leveäksi, jonka lisäksi ajoradan kummallekin puolelle tehtiin 0,75 metriä leveät pientareet pyöräilijöitä varten. Eritasoliittymiä rakennettiin uudelle tieosuudelle aiempaa enemmän. Bembölen ja Kauklahden välisen tieosan rakennustyöt valmistuivat syksyllä 1967 ja jatko-osa Jorvakseen vuotta myöhemmin, syksyllä 1968, jolloin tie saavutti nykyisen pituutensa.
Alun perin tien virallinen nimi oli Helsingin ohikulkutie, mutta sitä kutsuttiin yleisesti myös ulommaksi kehätieksi tai pelkäksi kehätieksi. Muita nimityksiä olivat Rengastie, Ulkoväylä ja Vantaanväylä. Tie numeroitiin aluksi maantieksi 972 lähinnä hallinnollisia tarkoituksia varten. Vuonna 1971 numero vaihdettiin kantatie 50:ksi, minkä myötä sitä alettiin käyttää myös opaskartoissa ja muissa opasteissa. Vuonna 1972 tielle annettiin nykyinen nimi Kehä III, kun muita pääkaupunkiseudun kehäteitä alettiin suunnitella. Nimeen saatiin malli Kööpenhaminasta, jossa kehätiet oli numeroitu keskustasta lähtien 1, 2, 3 ja niin edelleen. Muutamissa liikennemerkeissä käytettiin pelkkää Ohikulkutie-nimeä vuodesta 1969 vuoteen 1973, jolloin uusi nimi vaihdettiin myös opasteisiin. Käytäntö aiheutti aluksi sekaannusta, sillä uusissa opastusmerkeissä opastettiin aiemmasta paikannimiin perustuvasta viitoituksesta poiketen ainoastaan Ohikulkutielle itään ja länteen. Myöhemmin liikennemerkkejä on täydennetty paikkakuntaopastein, mutta ilmansuuntiin perustuva viitoituskäytäntö on pysynyt käytössä nykyhetkeen asti.
Ensimmäiset parannustyöt
Autoistumisen ja pääkaupunkiseudun asutuksen laajentumisen myötä ohikulkutien liikennemäärät alkoivat kasvaa nopeasti heti tien valmistumisen jälkeen ja ensimmäiset parannustyöt käynnistyivät jo 1960-luvun lopulla, jolloin aloitettiin eritasoliittymien rakentaminen Porintien eli nykyisen Vihdintien ja Lentoasemantien risteyksiin. Samaan aikaan Helsinki-Vantaan lentoasemalle oltiin rakentamassa uutta terminaalirakennusta sekä tieyhteyttä ohikulkutielle, jotka lisäsivät liikennemääriä entisestään. Lentoasemantien liittymä saatiin avattua liikenteelle osittain keskeneräisenä samanaikaisesti uuden terminaalirakennuksen kanssa syyskuussa 1969 ja Porintien liittymä vuotta myöhemmin. Myös Hämeenlinnantien yksiramppista eritasoliittymää parannettiin vuonna 1968, jolloin liittymään rakennettiin uusi lounainen ramppi. Rampin ansiosta Hämeenlinnantien liikenteen ei tarvinnut enää kääntyä vasemmalle, mikä paransi liikenteen sujuvuutta.
1970-luvun alussa Lahden moottoritien rakentaminen vaikutti merkittävästi myös Kehä III:n linjaukseen ja liittymäjärjestelyihin. Alkuperäinen Lahdentien eritasoliittymä ehti olla käytössä vain muutaman vuoden, sillä liittymä jouduttiin purkamaan kokonaan moottoritien ja uusien liittymäramppien tieltä, jotka sijoittuivat suurelta osin vanhan liittymän kohdalle. Paikalle rakennettiin täysin uusi eritasoliittymä, jossa kehätien liikenne johdettiin kulkemaan moottoritien alitse suuren kiertoliittymän kautta. Liittymä valmistui marraskuussa 1973, jolloin Lahden moottoritie avattiin liikenteelle. Samassa yhteydessä rakennettiin uusi ramppi Vanhalle Porvoontielle, jonne ei aiemmin ollut suoraa ajoyhteyttä ohikulkutieltä.
Toisen ajoradan rakentaminen
Myös Ala-Tikkurilan ja Hakunilan välisen tieosuuden leventämistä nelikaistaiseksi suunniteltiin 1970-luvulla, mutta Kalkkikallion hankala maasto hidasti suunnittelua. Kalkkikallion pitkä ja jyrkkä ylämäki oli muodostunut ongelmalliseksi jo 1960-luvulla, mutta tuolloin ongelma saatiin ratkaistua rakentamalla idän suuntaan kulkevalle raskaalle liikenteelle erillinen ryömintäkaista. Liikennemäärien kasvaessa toisen ajoradan rakentaminen kuitenkin edellytti laajamittaisempia parannustöitä ja vuonna 1979 suunnitelussa oli kolme eri linjausvaihtoehtoa. Ensimmäisessä vaihtoehdossa tie olisi säilynyt pääosin entisellä paikallaan ja toisessa vaihtoehdossa tietä olisi siirretty etelämmäs Kalkkikallion eteläpuolelle. Kolmannessa vaihtoehdossa tie olisi kulkenut kallion läpi tunnelissa. Tunnelin kalleuden vuoksi uusi tie päätettiin kuitenkin rakentaa 12 metriä syvään kallioleikkaukseen noin 50 metriä vanhaa tietä pohjoisemmaksi. Tiesuunnitelma sai lainvoiman kesällä 1988 ja varsinaiset rakennustyöt Ala-Tikkurilan ja Hakunilan välillä pääsivät käyntiin vuonna 1990. Seuraavana vuonna aloitettiin Hakunilan ja Porvoonväylän välisen osuuden leventäminen nelikaistaiseksi. Kalkkikallion (Kalkkivuoren) ylittävä nelikaistainen tieosuus välillä Tikkurila–Porvoonväylä sekä Tikkurilan–Tapulikaupungin eritasoliittymä valmistuivat kokonaisuudessaan vuonna 1993.
Turunväylän liittymän ja Espoon keskuksen läheisyydessä oleva osa Kehä III:a rakennettiin 1980-luvun lopulla kokonaan uudestaan ja siirrettiin noin kilometrin verran entistä lännemmäksi. Alueella ollut Kehä III:n alkuperäinen linjaus jäi paikalliseksi kokoojatieksi, jonka nimenä nykyisin on Espoontie. 1990-luvulla pääkaupunkiseudun läpiajoliikennettä haluttiin ohjata kauemmas keskustasta ja tämän seurauksena Turunväylän ja Porvoonväylän välisestä osuudesta tuli vuonna 1992 osa eurooppatietä E18, kun E3 oli aiemmin kulkenut Kehä I:n kautta. Vuonna 1993 aloitettiin toisen ajoradan rakentaminen Espoon keskuksen ja Vanhankartanon välille ja se avattiin liikenteelle 1995, jolloin yhtenäinen kaksiajoratainen osuus ulottui Muuralasta Porvoonväylän liittymään. Espoon puolella sijaitsevien eritasoliittymien rakennustyöt jatkuivat kuitenkin vuoteen 1997 asti.
2000-luvun parannustyöt
Kehä III:a on 2000-luvulla parannettu useaan otteeseen. Kesällä 2002 parannustyöt aloitettiin Tikkurilan ja Pakkalan välisellä osuudella ja ne valmistuivat 2005. Malmin–Suutarilan ja Helsingin pitäjän kirkonkylän liikennevalo-ohjatut tasoliittymät korvattiin eritasoratkaisuilla, ja Tuusulanväylän vanha, osin liikennevalo-ohjattu eritasoliittymä korvattiin täydellisellä valo-ohjaamattomalla eritasoliittymällä. Tikkurilan–Tapulikaupungin sekä Vantaanportin eritasoliittymiä parannettiin pienin rakenteellisin muutoksin. Samalla sujuvoitettiin julkisen liikenteen kulkuedellytyksiä tiellä rakentamalla koko perusparannetulle tieosuudelle ruuhka-aikoina käytössä olevat linja-autokaistat. Myös uusia, entistä selkeämpiä pysäkkijärjestelyitä toteutettiin kaikkien keskeisten eritasoliittymien kohdalle. Hankkeen rakentamiskustannukset olivat noin 69 miljoonaa euroa. Valmistuttuaan perusparannus poisti ruuhkautumisongelman koko parannetulla osuudella.
Lokakuussa 2007 avattiin liikenteelle Kehä III:n jatke, Vuosaaren satamatie (seututie 103), tien itäisestä päätepisteestä Itäväylän liittymästä Porvarinlahden alittavan tietunnelin läpi Vuosaaren satamaan. Vuosaaren tietunnelin rakentamisen yhteydessä rakennettiin Kehä III:n ja valtatien 7 eritasoliittymään Helsingin suuntaan uusi liittymisramppi, joka otettiin käyttöön kesällä 2008.
Vantaankosken ja Lentoasemantien välinen seitsemän kilometrin osuus on Kehä III:n ruuhkaisin. Syksyllä 2009 tielle aloitettiin mittava perusparannus, jossa tie rakennettiin osin uudelle paikalle, tasoliittymät korvattiin eritasoliittymillä ja olemassa olevia eritasoliittymiä parannettiin. Myös joukkoliikenteen toimintaedellytyksiä parannettiin. Hankkeen ensimmäisessä vaiheessa Nuolitien, Kalliosolantien ja Ansatien liikennevalo-ohjatut risteykset poistettiin ja niiden korvaajaksi rakennettiin kokonaan uusi Kalliosolan eritasoliittymä. Lisäksi liikennevalot poistettiin Hämeenlinnanväylän liittymästä, minkä yhteydessä myös Vantaankosken ja Martinkylän eritasoliittymiä parannettiin. Uudet kevyen liikenteen alikulut rakennettiin Voutilanpuiston ja Ansatien kohdalle. Ensimmäisen vaiheen parannustyöt valmistuivat kokonaisuudessaan marraskuussa 2011. Hankkeen kustannusarvio vuoden 2006 kustannustasossa oli 135 miljoonaa euroa.
Hankkeen ensimmäisen vaiheen lisäurakka aloitettiin kesällä 2010 Raappavuorentien ja Hämeenlinnanväylän liittymän välillä. Siihen kuuluivat tien linjauksen siirtäminen hieman aiempaa etelämmäksi, Isontammentien ja Myllyniityntien risteysten korvaaminen Myllymäen eritasoliittymällä sekä uusi tieyhteys Martinkyläntielle. Parannustyöt valmistuivat kesäkuussa 2012. Vuonna 2011 eritasoliittymän itäpuolelle valmistui myös Itä- ja Länsi-Vantaan yhdistävän Kehäradan rautatiesilta. Rata avattiin matkustajaliikenteelle heinäkuussa 2015.
Kesällä 2013 aloitettiin Kehä III:n perusparannuksen toinen vaihe, joka sisälsi seuraavat parannustoimenpiteet:
Kehä III:n perusparannus, 3. vaihe
Kun Kehä III:n viimeinen lähivuosien perusparannushanke valmistuu, tulee se olemaan 3+3-kaistainen eritasoliittymillä varustettu tie Vanhankartanon ja Tikkurilan sekä Lahdenväylän ja Porvoonväylän välisillä osuuksilla sekä 2+2-kaistainen eritasoliittymillä varustettu tie Bembölen ja Vanhankartanon sekä Tikkurilan ja Lahdenväylän välisillä osuuksilla.
Kehä III Espoosta länteen
Mankin ja Muuralan välinen osuus tullaan parantamaan 2020-luvulla nelikaistaiseksi tieksi. Hankkeen yhteydessä nykyisiä Mynttilän ja Mankin eritasoliittymiä tullaan täydentämään. Hankkeen kustannusarvio on noin 47 miljoonaa euroa.
Nelikaistaista osuutta on suunniteltu jatkettavan myöhemmin Länsiväylälle asti. Hankkeessa rakennetaan uusi Majvikin eritasoliittymä sekä täydennetään nykyinen Sundsbergin eritasoliittymä. Mankin ja kantatie 51:n välisen osuuden rakentamiskustannuksiksi on arvioitu noin 73 miljoonaa euroa.
Onnettomuustiheys
Onnettomuustiheys kantatie 50:llä on Suomen maanteiden kolmanneksi suurin: vuosina 2014–2015 sillä tapahtui 42 henkilövahinkoon johtanutta onnettomuutta (48 onnettomuutta sataa tiekilometriä kohti vuodessa). Osittain tästä syystä Kehä III:lle asennettiin syksyllä 2010 yhteensä 17 automaattista nopeusvalvontakameraa. Kameravalvontaa laajennettiin Vantaankosken ja Tuusulanväylän väliselle osuudelle vuonna 2018.
Ethernet
thumb|right|Ethernet-kaapeli Ethernet on pakettipohjainen lähiverkkoratkaisu (Local Area Network, LAN), joka on yleisin ja ensimmäisenä laajasti hyväksytty lähiverkkotekniikka. Nimi Ethernet on lähtöisin maailmaneetteristä: jaetusta kommunikaatioon käytetystä väylästä, yhteisestä viestiavaruudesta. Nykyään nimitys "Ethernet" viittaa joukkoon lähiverkkojen toteutustapoja, jotka käyttävät CSMA/CD-kilpavaraustekniikkaa jakaessaan siirtotien työasemien kesken. Ethernet toteuttaa OSI-mallin kerrokset 1 ja 2 (fyysinen- ja siirtoyhteyskerros). IEEE on standardoinut Ethernet-tekniikoita 802.3-työryhmässä.
Ethernet on ytimessään protokolla, joka kertoo miten tietoa välitetään johtimissa.
Ethernetin vaiheet
Ensimmäistä Ethernet-verkkoa – jota nimitettiin Alto ALOHANetiksi – alettiin kehittää Xeroxin Palo Alton tutkimuskeskuksessa vuonna 1972. Ensimmäinen käyttökohde oli Xerox Alto-tietokone. Aluksi verkon siirtonopeus oli 2,94 Mbit/s koaksiaalikaapelin yli. David Boggs ja Robert Metcalfe julkaisivat Ethernetin kuvauksen vuonna 1976 artikkelissa Ethernet: Distributed Packet Switching for Local Computer Networks. 30. syyskuuta 1980 DEC, Xerox ja Intel julkaisivat "siniseksi kirjaksi" kutsutun Ethernetin määrittelyn, josta tuli viisi vuotta myöhemmin IEEE-standardi IEEE 802.3.
Laajemmin Ethernet-verkkoa alettiin käyttää 1980-luvulla. Aluksi käytettiin halkaisijaltaan yli 10 mm vahvuiseen koaksiaalikaapeliin perustuvaa Ethernet-versiota (10Base5 eli "paksu" Ethernet), 1985 hyväksyttiin ohuempaa ja halvempaa kaapelia käyttävä versio (10Base2 eli "ohut" Ethernet). Seuraavaksi tuli 10baseT, halpaa Cat3-parikaapelointia käyttävä versio.
Vuonna 1995 saavutettiin 100 Mbit/s siirtonopeus, FastEthernet eri versioineen, joista 100baseTX on jäänyt käyttöön. Siirtonopeuden kasvu perustui paitsi parempiin verkkolaitteisiin ja laadukkaampiin kaapeleihin (Cat5) niin ennen kaikkea verkon rakenteen muuttumiseen: Ethernetissä alun perin käytetty väylärakenne (topologia) oli muuttunut tähtimäiseksi, eli jokainen "solmu" on erillisen yhteyden (kaapelin) päässä eikä riipu toisen solmun yhteydestä, ja keskitin tai kytkin välittää tietoja. Aiemmin 10Base2-kaapelit kulkivat solmusta (tietokoneesta) toiseen.
Vuonna 1998 kehitettiin seuraava versio GigabitEthernet, jossa 1 Gbit/s nopeus saavutettiin ottamalla käyttöön pidemmät kehykset, pienentämällä CSMA/CD-algoritmille sallitun alueen kokoa, tehostamalla siirrossa käytettävää koodausta eli symbolin esitystapaa, siirtymällä half-duplexiin ja lisäämällä PAM-modulaatioon kaksi uutta jännitetasoa. Nykyisin käytössä on jo 10 Gbit/s Ethernet, joka tuki aluksi vain valokuituyhteyksiä, mutta nyt käytössä on jo useampi standardi myös kuparikaapeleille.
Fyysinen toteutus
thumb|320px|Ethernet-verkko
Perinteinen Ethernet on topologialtaan väylä: kaikki verkossa olevat koneet ovat kiinni samassa kaapelissa ja jokainen niistä näkee toistensa liikenteen. Kaapelointina oli aluksi 10Base5, Orange Hose Ethernet eli "paksueetteri", eli 10 milliä paksu RG-8-koaksiaalikaapeli, johon laitteet liitettiin erillisten lähetin-vastaanotinyksiköiden eli transceiverien avulla. Yhden kaapelin eli segmentin enimmäispituus oli 500 m.
Seuraavaksi kehitettiin 10Base2, "ohuteetteri", thinnet tai cheapernet. Paksu "letku" korvattiin suhteellisen ohuella ja notkealla RG-58-koaksiaalikaapelilla. Laitteet kytketään peräkkäin ketjuun, laitteiden ja kaapelin osien liittämiseen käytetään BNC-liittimiä. Ethernet-kaapeli voitiin nyt viedä suoraan verkkokortille, erillistä liitinyksikköä ei tarvittu. Ohuemman koaksiaalikaapelin sähköiset ominaisuudet eivät olleet yhtä hyvät kuin paksun, ja segmentin pituus piti laskea 185 metriin.
Aluksi kaikki verkon koneet oli kytketty yhteiseen kaapeliin. Pian kuitenkin kehitettiin toistin, digitaalinen vahvistin, joka toistaa yhden kaapelin liikenteen toisessa. Alkuperäisen spesifikaation mukaan toistimia sai kytkeä kaksi peräkkäin, 1985 sallittiin neljä peräkkäistä toistinta ja viisi segmenttiä.
Vuodesta 1990 alkaen käyttöön tuli edelleen halvempi ja helpompi parikaapeliin perustuva tähtimäinen Ethernet. Jokaisella verkkoon kytketyllä laitteella oli oma kaapelinsa, joka oli kytketty tähden keskellä olevaan toistimeen, keskittimeen. Ethernet ja puhelinverkko voivat nyt käyttää rakennusten sisällä yhteiskaapelointia: samat parikaapelit ja RJ-45-liittimet käyvät sekä puhelimille että Ethernet-verkoille.
Kuparikaapelille on tullut vaihtoehdoksi valokuitukaapeli, jolla on etuja erityisen pitkien kaapeleiden kanssa sekä suurta kaistaa vaativissa verkoissa. Valokuitu on myös immuuni sähkömagneettisille häiriöille, joita teollisuusympäristöissä esiintyy.
Vuonna 2009 julkaistussa HDMI 1.4 -standardissa on tuki Ethernetille, jonka tarkoituksena on helpottaa esimerkiksi älytelevisioiden kaapelointia, koska sama kaapeli voi kuljettaa sekä AV-signaalit että verkkosignaalit.
Sillat ja kytkimet
Kun verkkoon kytkeytyi satoja koneita, joiden teho ja tiedonsiirtotarpeet olivat moninkertaistuneet 1970-luvulta, Ethernetin alun perin rajattomalta tuntuneen 10 Mb/s kapasiteetin rajat alkoivat tulla vastaan. Ratkaisu tähän ongelmaan, samoin kuin perättäisten toistimien ja segmenttien määrään, oli verkon osien erottaminen toisistaan sillalla. Silta on laite, joka vastaanottaa kehyksen yhdestä verkon osasta ja lähettää sen toiseen. Ethernetin CSMA/CD-algoritmi toimi itsenäisesti kussakin sillalla erotetussa verkon osassa, kullekin osalla oli käytettävissään Ethernetin koko 10 Mb/s kapasiteetti.
Viimeisin 10 Mbit/s Ethernetin kehitysvaihe oli kytketty Ethernet: siinä keskitin ei olekaan toistin (hub) vaan kytkin. Verkon jokainen työasema voi viestiä toisista riippumatta, jokaisella 10 Mbit/s nopeudella (aikaisemmin koko verkon yhteinen nopeus oli 10 Mbit/s).
Siirtoyhteys
Ethernetin kaistanvarausmenetelmä on CSMA/CD (Carrier Sense Multiple Access With Collision Detection). Se on kilpavarausmenetelmä: jos mikään muu laite ei lähetä (Carrier Sense), kaikilla laitteilla on oikeus aloittaa lähetys (Multiple Access). Jos kaksi tai useampi laite alkaa lähettää samanaikaisesti, ne havaitsevat törmäyksen (Collision Detection) ja keskeyttävät lähetyksen. Törmäykseen osallistuneet laitteet odottavat satunnaisen ajan, jonka jälkeen ne yrittävät uudelleen lähettämistä.
Kuva:IEEE_802.3_frame.png
Fast Ethernet
Fast Ethernet on yleisnimitys kaikille 100 Mbit/s siirtäville Ethernet-tekniikoille. Näitä ovat:
Gigabit Ethernet
Gigabit Ethernet on yleisnimitys kaikille 1 Gbit/s siirtonopeuteen pystyville Ethernet-verkkotekniikoille. Tekniikka on standardoitu 1000BASE-T:ssa Cat5e kuparikaapeloinnille ja 1000BASE-SX:ssa lyhyille kuituyhteyksille. 1000BASE-TX vaatii toimiakseen Cat6-luokan kaapeloinnin.
Gigabit Ethernetissä on kaikki toimivaksi todettu, "vanha" Ethernet ja FastEthernet tekniikka pyritty säilyttämään ja samalla on saavutettu yhteensopivuus vanhoihin 10 Mbit/s ja 100 Mbit/s verkkoihin.
Lähetys tapahtuu edelleen kilpavaraustekniikalla, mutta lyhyiden kehysten pituus on kasvatettu täytetavuilla vähintään 512 tavuun, jotta lähetysaika kasvaa ja törmäys voidaan havaita koko segmentin pituudella.
10 Gbit Ethernet
10 gigabitin Ethernet määriteltiin ensimmäisen kerran IEEE 802.3 standardin liitteessä IEEE 802.3ae. Määriteltyjä mediatyyppejä oli seitsemän, kaikki erilaisia valokuituja. Myöhemmin ovat tulleet muun muassa standardit 802.3ak ja 802.3an erilaisille kuparikaapeleille.
10 gigabitin Ethernetissä on myös otettu käyttöön XGMII (Gigabit Media Independent Interface), jonka tarkoituksena on ohjata datavirta varsinaiselle siirtomediakohtaiselle alikerrokselle ja loogisesti erottaa siirtomediakohtainen elektroniikka kaikille toteutuksille yhteisestä siirtokerroksen elektroniikasta.
Vuonna 2016 ethernetin käyttö ohitti InfiniBandin Top 500-listan suosituimpana kytkentänä supertietokoneissa: InfiniBandin käyttö laski 205:een järjestelmään kun gigabitin ethernet oli käytössä 218:ssa järjestelmässä, joista 176 käytti 10 gigabitin ethernetiä.
400 Gbit Ethernet
Toukokuussa 2021 arvioitiin päivityssyklin alkavan 400 gigabitin ethernetiin.
Terabit Ethernet
Muun muassa Facebook on ilmaissut tarpeen terabitin ethernetille: vuonna 2010 oli jo tarve 100 gigabitin ethernetille.
Maria Mutola
Maria de Lurdes Mutola (s. 27. lokakuuta 1972 Chamanculo, Mosambik) on entinen mosambikilainen yleisurheilija, jonka päälaji oli 800 metrin juoksu.
Aluksi Mutolan urheilulaji oli jalkapallo, jossa hän olikin erinomainen. Hän pelasi samassa joukkueessa poikien kanssa, sillä tytöille ei ollut omia joukkueita. Hän vaihtoi lajinsa 14-vuotiaana juoksuun, vaikka ajatteli, että juokseminen ei ole häntä varten. Jo 15-vuotiaana Mutola osallistui 1988 Soulin olympiakisojen 800 metrille, mutta vielä tuolloin kisataival jäi alkueriin. Tosin hän oli 15-vuotiaana Afrikan kilpailuissa toinen. Maria Mutolan ensimmäinen valmentaja oli Stelio.
Tokion MM-kisoissa 1991 Mutola sijoittui 800 metrillä neljänneksi, ja Mosambikissa odotettiin hänen tuovan maansa ensimmäisen olympiamitalin vuoden 1992 olympialaisista Barcelonasta. Hän jäi kuitenkin 800 metrillä viidenneksi, ja ainoassa kansainvälisissä kilpailuissa juoksemassaan 1 500 metrin arvokilpailussaan yhdeksänneksi.