cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Titan IV
Titan IV oli konfiguraatiosta riippuen 3–4–vaiheinen kantoraketti. Boosterit olivat kiinteäajoaineiset ja ensimmäisessä ja toisessa vaiheessa käytettiin hypergolista typpitetraoksidi – aerozine 50 -yhdistelmää. Kolmantena vaiheena voitiin käyttää joko suorituskykyisempää kryogeenisiä ajoaineita käyttänyttä Centauria tai kiinteää ajoainetta käyttänyttä Inertial Upper Stagea (IUS). Raketin IVA- ja IVB-päämallit jaoteltiin eri vaihe- ja laukaisupaikkayhdistelmien mukaan viiteen eri valmistusversioon. Laukaisupaikkoina olivat Floridan Cape Canaveral Air Force Stationin laukaisukompleksit 40 ja 41, sekä Kalifornian Vandenbergin lentotukikohdan laukaisukompleksi 4E. Floridan alustoja käytettiin laajaan kirjoon erilaisia kiertoratoja, kun Vandenbergista laukaistiin pääasiassa polaariradoille suunnanneita sotilassatelliitteja.
Tausta
pienoiskuva|Ensimmäinen sukkulalaukaisu [[STS-1. Avaruussukkulan kaavailtiin korvaavan muut yhdysvaltalaiset kantoraketit.]] Titan IV oli jatkoa Titan-rakettiperheelle, joka oli yksi Yhdysvaltojen pitkäaikaisimmista rakettiperheistä. Sen juuret olivat Martin Companyn 1950-luvun puolivälin jälkeen kehittämissä Titan I- ja Titan II -ICBM-ohjuksissa, joiden pohjalta syntyi myöhemmin merkittävä kantorakettiperhe. Titan III kehitettiin 1960-luvun puolivälissä Gemini-ohjelmassa käytetystä II-mallista lisäämällä rakettiin kiinteää ajoainetta käyttäneet lisämoottorit.
Beslanin koulukaappaus
Seuraukset
Kuolleiden suuri määrä ja lapsien tahallinen surmaaminen herättivät tyrmistystä sekä Venäjällä että muualla maailmassa. Venäjän presidentti Vladimir Putin toteutti nopeassa tahdissa useita uudistuksia, joiden tavoitteena oli terrorismin kitkeminen ja keskushallinnon vallan lisääminen syrjäseuduilla. Liittovaltiosubjektien (esim. Pohjois-Ossetia ja Tšetšenia) johtoa ei enää äänestetty paikallisesti vaan kuvernöörit asetti presidentti. Tämä merkitsi paluuta yhtenäisempään hallintojärjestelmään, joka Neuvostoliiton hajottua oli välillä lakkautettu.
Titan IV
Tausta
Nasan uudelleenkäytettävän avaruussukkulan lennot käynnistyivät 1980-luvun alulla, ja järjestelmän kaavailtiin täyttävän sekä Nasan että Yhdysvaltain asevoimien laukaisutarpeet. Sukkulan oli tarkoitus korvata kaikki kertakäyttöiset kantoraketit, ja raskaammille sotilashyötykuormille tarkoitetun Titan 34D:n piti olla perheensä viimeinen tuotantomalli. Yhdysvaltain puolustusministeriö alkoi kuitenkin epäillä sukkulaohjelman riittävyyttä 1980-luvun alulla tapahtuneiden viivästysten jälkeen. Järjestelmän ylösajon oli jo lähtökohtaisesti odotettu kestävän vuosia, mitä varten ilmavoimat oli hankkinut laukaisujaan varten Martin Mariettalta Titan 34D -raketteja. Tilatut raketit alkoivat kuitenkin käydä vähiin sukkulan laukaisutahdin jäädessä asetetuista tavoitteista. Ilmavoimat esitti kongressille vaatimuksen uuden kertakäyttöisen kaupallisesti valmistetun kantoraketin (CELV, ) kehityksestä maalis-huhtikuussa 1984. Ilmavoimat ja puolustusministeriö kokivat laukaisujärjestelmän tukeutumisen yksin sukkulaan ongelmallisena, sillä yksittäinen onnettomuus voisi näin lamauttaa Yhdysvaltain laukaisukyvyn kohtuuttoman pitkäksi aikaa.
Kongressi oli valmis hyväksymään sukkulan kanssa rinnakkaisen CELV:n kehityksen kansallisen turvallisuuden näkökulmasta, mutta ilmavoimien ehdottamat sopimusratkaisut eivät kelvanneet sille. Ilmavoimat oli siirtänyt CELV:n suunnitteluratkaisuiden määrittämiseen miljoona dollaria tammikuussa 1984. Aihetta koskeva tarjouspyyntö avattiin saman vuoden heinäkuussa, ja siihen vastasivat sekä Convair Atlas- että Martin Marietta Titan-rakettiperheellään. Kilpailuun saatiin vastaus myös Nasalta, vaikka virasto lähtökohtaisesti vastusti ilmavoimien rinnakkaisen laukaisujärjestelmän kehitystä.
Titan IV:n kehitys
pienoiskuva|Nokkakartion aukeamisen testaamista [[Space Power Facilityn maailman suurimmassa tyhjiökammiossa.]] Martin Mariettan Titan 34D7 -ehdotus voitti tarjouskilpailun, ja ilmavoimat solmi helmikuussa 1985 yhtiön kanssa 5,1 miljoonan dollarin arvoisen kehityssopimuksen. Lähtösummaltaan vaatimattomaan sopimukseen kuului kuitenkin myös laajat 2,1 miljardin dollarin arvoiset optiot rakettien toimituksista. Uusi raketti oli Titan IIIC- ja Titan 34D -edeltäjiensä tapaan kolmivaiheinen: pohjana oli jatketuilla ajoainesäiliöillä varustettu Titan 34D, jonka aiemmat 5,5-segmenttiset kiinteäajoaineiset boosterit oli korvattu pidennetyillä seitsemänsegmenttisillä. Rakettiin oli lisätty myös toiseksi vaiheeksi Centaur G -rakettivaihe. Tavoitteena oli saavuttaa noin 4 500 kilogramman hyötykuorma geosynkroniselle kiertoradalle. 34D-7-työnimi juonsi juurensa jatketuista boostereista, jotka oli alun perin kehitetty Titan IIIM -versiota varten. Versiota oli kaavailtu sotilasavaruusasemien laukaisuun tähdänneen MOL-ohjelman kantoraketiksi, mutta raketti ei koskaan toteutunut ohjelman peruunnuttua vuonna 1969.
Martin Marietta oli Titan IV -hankkeen pääurakoitsija ja valmisti raketin ensimmäisen ja toisen vaiheen. Se vastasi myös laukaisukompleksien käyttöönotosta ja ylläpidosta sekä hoiti raketin loppukokoonpanon, hyötykuorman integroinnin ja laukaisutoimet. Yhtiöllä oli lisäksi joukko alihankkijoita, joista merkittävimmät olivat nesterakettimoottoreita toimittanut Aerojet, kiinteän ajoaineen moottoreita toimittanut United Technologiesin Chemical Systems Division (CSD), Centaur-rakettivaiheen valmistaja General Dynamics Space Systems, nokkakartion valmistaja McDonnell Douglas sekä avioniikka- ja instrumentaatiotoimittajat Delco System Operations, SCI Systems ja Cincinnati Electric Corporation. Inertial Upper Stagen valmistaja Boeing Aerospace Operations aiemmin mainittujen alihankkijoiden sijaan oli yhtenä Titan IV -hankkeen pääurakoitsijoista ja oli näin ollen hierarkiassa samalla tasolla Martin Mariettan kanssa. Nokkakartion aukeamista testattiin vuonna 1990 Nasan Glennin tutkimuskeskuksen Space Power Facilityn maailman suurimmassa tyhjiökammiossa.
Vuosien 1985–1986 onnettomuudet
Titan 34D -laukaisut oli jouduttu keskeyttämään elokuussa 1985 tapahtuneen epäonnistuneen laukaisun seurauksena. Onnettomuutta seurasi avaruussukkula Challengerin onnettomuus tammikuussa 1986. Saman vuoden huhtikuussa tapahtui vielä yksi epäonnistunut Titan 34D -laukaisu, jonka jälkimainingeissa koko Titan 34D -kalusto asetettiin laukaisukieltoon tutkimusten ajaksi. Avaruussukkulan laukaisutauko venyi vuosien mittaiseksi seuraavan, sillä seuraava laukaisu oli vasta syyskuussa 1988.
Yhdysvaltain ilmavoimaministeri Edward C. Aldridge Jr. esitteli vuoden 1986 epäonnistumisten jälkimainingeissa ilmavoimien vision useista toisistaan riippumattomista kantoraketeista koostuvasta laukaisujärjestelmästä. Ilmavoimat oli suunnitellut ennen vuotta 1986 esimerkiksi hankkivansa vain noin kymmenen Titan IV:ää, joita oli tarkoitus laukaista Cape Canaveral Air Force Stationin laukaisualustoilta kahden raketin vuositahtia lokakuusta 1988 alkaen. Uusien Titan IV -rakettien lisäksi suunnitelmissa oli ollut käyttää loppuun aiemmin toimitetut Atlas-, Titan 34D- ja Titan II -raketit. Uusi suunnitelma käsitti Titan II- ja Titan IV -laukaisuohjelmien laajentamisen ja uuden keskiraskaan kantoraketin kehittämisen. Suunnitelma sai kongressin ja presidentti Reaganin hallinnon hyväksynnän ja aloitti käytännössä uuden aikakauden Yhdysvaltain avaruuslainsäädännössä. Kaupalliset- ja sotilashyötykuormat sekä Centaur-rakettivaiheen käyttöä vaativat korkeaenergiaisille radoille suuntaavat avaruusluotaimet siirrettiin sukkulasta muihin kantoraketteihin. Vandenbergin lentotukikohtaan alettiin rakentaa uutta Titan-laukaisualustaa suuren inklinaation radoille meneviä laukaisuja varten, minkä lisäksi tukikohtaan suunniteltiin Cape Canaveralin tapaan toista Titan IV -alustaa. Ilmavoimat tilasi vuoden 1986 tapahtumien jälkimainingeissa 13 uutta Titan IV:ää 1,6 miljardilla dollarilla Martin Mariettalta. Tilaus laajeni lopulta kaikkiaan 41 Titan IV -kantorakettiin.
Laukaisut käynnistyvät
pienoiskuva|Ensimmäinen Titan IV nousee kompleksi 41:ltä kesäkuussa 1989. Ensimmäinen Titan IV -laukaisu tapahtui 14. kesäkuuta 1989, kun Inertial Upper Stage (IUS) -rakettivaiheella varustettu Titan 402A -konfiguraation raketti laukaisi Yhdysvaltain asevoimien DSP-14-ennakkovaroitussatelliitin Cape Canaveral Air Force Stationin laukaisukompleksi 41:ltä.
Viisi vuosina 1990–1993 tehtyä Titan IV -laukaisua sujuivat ongelmitta. Pääosa laukaisuista tehtiin ilman kolmatta rakettivaihetta, ja vain yhdellä käytettiin kolmatta IUS-vaihetta. Hyötykuormina oli erilaisia Yhdysvaltain valtiohallinnon tiedustelusatelliitteja.
Kryogeenista Centaur-rakettivaihetta kolmantena vaiheenaan käyttävien Titan IV -rakettien laukaisuvalmistelut käynnistyivät 1990-luvun ensimmäisinä vuosina, mutta niitä hidasti Altas I / Centaur -yhdistelmälle vuosina 1991 ja 1992 sattuneet onnettomuudet, jotka aiheuttivat epäilyjä Centaurin luotettavuuteen liittyen. Onnettomuuksien jälkeen Martin Marietta purki heinäkuussa 1992 Titan IV -kantoraketin vaiheet erilleen, kun raketti oli odottanut koottuna laukaisualustalla yli vuoden. Vuoden 1992 Atlas-onnettomuuden tutkinta johti muutoksiin Centaurissa, mikä viivästytti ensimmäistä Titan IV / Centaur -laukaisua kesään 1993. Viivästys tarkoitti myös toisen, kesällä 1992 kootun, Titan IV -raketin purkamista. Laukaisualustalla koottuna odottanut raketti purettiin helmikuussa 1993. Kompleksi 41:lle siirrettiin ja koottiin vielä kolmas Titan IV / Centaur, joka sekin jouduttiin lopulta purkamaan edeltäjiensä tapaan. Ensimmäinen Centaur-vaiheella varustettu raketti laukaistiin lopulta vasta 7. helmikuuta 1994. Onnistuneen lennon hyötykuormana oli Milstar-tietoliikennesatelliitti.
Ilmavoimien Space Commandia (AFSPC) ja USSPACECOMin komentaja kenraali Chuck Hornerin lokakuussa 1992 antaman lausunnon mukaan Titan IV:n viivästyksistä koitui 1–7 miljoonan dollarin päivittäiset kulut. Horner arvioi, että viivästyksistä olisi kokonaisuudessaan koitunut noin kolmen miljardin dollarin menetykset. Valkoiselle talolle marraskuussa 1992 tuotettu Yhdysvaltain avaruuslaukaisukyvyn tulevaisuutta käsitellyt raportti arvioi Titan IV -ohjelman viivästysten päivittäisiksi kuluiksi jopa kahdeksan miljoonaa dollaria.
Titan IVB
Uuden Titan IV:n jatkokehitysmahdollisuuksia selvitettiin jo ennen raketin kesäkuun 1989 ensilentoa. Yhdysvaltain ilmavoimat oli tehnyt Hercules Aerospacen kanssa sopimuksen päivitettyjen boosterien kehityksestä Titan IIIC -mallista saakka käytössä olleiden UA120-boosterien tilalle lokakuussa 1987. SRMU-mallinimellä tunnetut boosterit valmistettiin uudella ajoaineseoksella, ja niissä käytettiin uutta hiilikuitukomposiittirunkoa. Boosterien suuttimet olivat aiemmista poiketen gimbaaliohjattavat. Uudet moottorit koottiin luotettavuuden parantamiseksi vain kolmesta segmentistä, kun aiemmat UA1207-moottorit oli koottu seitsemästä. Moottorit kasvattivat raketin hyötykuormaa tietyille radoille jopa 25 prosentilla, mutta koostuivat samalla pienemmästä määrästä rakenneosia, mikä lisäsi niiden luotettavuutta. IVB-mallin kehitys käynnistyi varsinaisesti vuonna 1989 tehdyillä hankintasopimuksilla.
Rakettiin kehitettiin ohjelmoitava hallintajärjestelmä laukaisua edeltävää maaoperointia varten, ja asennonsäätöjärjestelmä päivitettiin Honeywellin valmistamilla keveämmillä ja tarkemmilla gyroskoopeilla. Hyötykuormissa käytetyt mekaaniset ja sähköiset rajapinnat standardoitiin. Kantoraketin juurihyötykuormarajapintaan voitiin kiinnittää erilaisia hyötykuormia adapterien avulla. Tuotantoprosesseja uudistettiin ”tehtaalta laukaisuun” ajattelumallilla, jossa tavoitteena oli minimoida laukaisupaikalla tapahtuva kokoonpano ja siihen liittyvät ongelmat. Boosterien kokoonpano eriytettiin uusiin niille varattuihin toimipaikkoihin Cape Canaveralin ja Vandenbergin lentotukikohdissa, mikä poisti tarpeen kokoonpanossa käytetylle toiselle työvuorolle ja nopeutti Titan IVB:n kokonaisprosessointiaikaa Cape Canaveralissa 43 päivään ja Vandenbergissä 134 päivään.
Uusien boosterimoottorien kehitys viivästyi tuotanto-onglemien ja testauksessa sattuneiden onnettomuuksien seurauksena. Ensimmäisissä tuotantolinjalta valmistuneissa moottoreissa oli havaittu komposiittirakenteen delaminoitumista. Ongelma saatiin kuitenkin korjattua, ja kehitysohjelmassa päästiin siirtymään koekäyttövaiheeseen. Ensimmäistä koemoottoria oltiin kokoamassa Edwardsin lentotukikohdassa, kun sen segmenttien pinoamisessa käytetyn nosturin vastapaino irtosi aiheuttaen nosturin romahtamisen ja yhden työntekijän kuoleman. Nosturin rakenteet törmäsivät romahtaessaan boosteriin ja saivat yhden sen segmenteistä syttymään tuleen. Onnettomuuden seurauksena aloitettiin tutkinta, jonka läpivienti viivästytti kehitysohjelmaa entisestään.
Titan IVA-laukaisut jatkuivat IVB-mallin kehityksessä kohdatuista vaikeuksista huolimatta. Ongelmien aiheuttamien viivästysten seurauksena ilmavoimat suunnitteli siirtävänsä osan IVB-mallilla laukaistavaksi kaavailluista hyötykuormista jo käytössä olevalle IVA:lle. Vanhan mallin boosterimoottoreita valmistaneelle CSD:lle tehtiin lisälaukaisut kattava jatkotilaus IVA-mallin boostereista, jotka poistuisivat käytöstä IVB-mallin käyttöönoton myötä, minkä seurauksena CSD joutuisi alasajamaan niitä rakentaneen tuotantolinjansa.
Alkuperäinen Titan IV sai päivitetyn IVB-mallin myötä samaa järjestelmää noudattavan mallinimen Titan IVA. Päivitetyn raketin ensilento tapahtui 23. helmikuuta 1997 Cape Canaveral Air Force Stationin laukaisukompleksi 40:ltä. IUS-rakettivaiheella varustettu Titan 402B -konfiguraation raketti laukaisi Yhdysvaltain ilmavoimien DSP-18-ennakkovaroitussatelliitin (USA-130). Raketin toimittaja oli Lockheed Martin, joka oli syntynyt Lockheedin ja Martin Mariettan yritysfuusiossa maaliskuussa 1995.
Kilpi (tähdistö)
Kilpi (lat. Scutum, gen. Scuti) on pieni tähdistö ekvaattorin eteläpuolella, Linnunradan tähtipilvien kohdalla. Suomessa se näkyy parhaiten syksyisin.
Tähdistön alueella sijaitsevia Messierin kohteita ovat tiivis tähtijoukko M11, jota on epäilty välillä avoimeksi, välillä pallomaiseksi tähtijoukoksi, sekä M26.
Titan IV
Boosterin räjähdys elokuussa 1993
pienoiskuva|upright|K-11-lennon Titan IVA hieman ennen tuhoutumistaan. Turvallisuusluokiteltuja hallinnon hyötykuormia kuljettanut Titan IVA K-11 laukaistiin Vandenbergin lentotukikohdan laukaisukompleksi 4E:ltä 2. elokuuta 1993. Laukaisu oli järjestelyiltään poikkeuksellinen, sillä ilmavoimat oli tavastaan poiketen kutsunut mediaa seuraamaan sitä. Laukaisu eteni alkuun normaalisti, mutta päättyi toisen boosterin räjähdykseen 101 sekuntia lentoonlähdön jälkeen.
Kilpi (tähdistö)
R Scuti on puolisäännöllinen RV Tauri -tyyppinen muuttuva tähti, jonka kirkkaus vaihtelee välillä 5,7–8,4 magnitudia.
Titan IV
Boosterin räjähdys elokuussa 1993
Onnettomuutta seuranneessa tutkinnassa juurisyyksi selvisi rutiininomaisessa laadunvalvonnassa havaitun vian virheellinen korjaus. Onnettomuuden aiheuttaneessa segmentissä oli havaittu ajoainemassan rakennevika, joka oli pyritty korjaamaan piirakanpalan leikkaamista muistuttavalla menetelmällä, jossa moottorisegmentin viallinen kohta leikattiin pois ja syntynyt leikkaus valettiin täyteen uutta ajoainemassaa. K-11-lennolle myöhemmin päätyneessä segmentissä korjaus oli viety äärimmilleen aiempiin vastaaviin verrattuna: likimain koko ajoainemassa oli korvattu uudella. Segmentti ei kuitenkaan läpäissyt korjauksen jälkeen röntgenkuvauksella tehtyä laadunvalvontaa Cape Canaveralissa, eikä sitä päädytty tällä erää laukaisemaan. Korjattu segmentti lähetettiin myöhemmin Vandenbergin lentotukikohtaan, missä se läpäisi laadunvalvonnan ja koottiin toiseen K-11-lennon boostereista.
Kilpi (tähdistö)
Tähtikuvion alkuperäinen koko nimi on Scutum Sobieskii eli Sobieskin kilpi. Johannes Hevelius nimesi sen vuonna 1690 puolalaisen kansallissankarin ja vaalikuninkaan Jan Sobieskin eli Juhana III:n (1629–1696) mukaan.
IV armeijakunta
IV armeijakunta voi tarkoittaa useaa erimaalaista sotatoimiyhtymää eri aikoina.
Titan IV
Boosterin räjähdys elokuussa 1993
Boosterin normaalia laajamittaisempi korjaus ei kuitenkaan johtanut lopulliseen onnettomuuteen. Juurisyyksi paljastui tekemättä jäänyt työvaihe, jossa pois leikatun ja uudelleenvaletun ajoainemassan välinen sauma olisi tiivistetty läpipalamisen estävällä täyteaineella. Täyteaineen puute päästi palokaasut kosketuksiin boosterin ulkoisen metallikuoren kanssa niiden paloajan loppupuolella, mikä johti edelleen koko boosterin räjähtämiseen.
IV armeijakunta
Suomalaisia:
Titan IV
Boosterin räjähdys elokuussa 1993
Onnettomuuden taustalla olivat Titan IV-ohjelman toteutuksessa tehdyt rahoitusvalinnat, joissa oli päädytty tuottamaan tarvittavat kantoraketit mahdollisimman alhaisin kustannuksin. Yhdysvaltain puolustushallinnon tilintarkastustoimisto oli ajanut mallia, jossa raketteja valmistavat tuotantolaitokset tekisivät Titan IV-raketit omalla tahdillaan, jolloin laukaisutahtia nopeammin valmistuvat raketit jäisivät odottamaan varastoon, ja tuotantolaitokset voitaisiin ajaa alas tai siirtää toisiin tehtäviin Titan-tuotannon päätyttyä. Ratkaisu oli kustannuksiltaan halvempi hitaampaan, laukaisutahtia vastanneeseen, tuotantotahtiin nähden. Sitä vastustivat kuitenkin raketteja käyttävät ilmavoimat ja tiedusteluvirasto NRO, jotka näkivät toimintamallin merkittävimmäksi ongelmaksi tuotannon alasajoon liittyvän tietotaidon menettämisen, kun ohjelman parissa työskennelleet siirtyisivät muihin tehtäviin ennen tuotettujen kantorakettien laukaisuja. Osaavan henkilökunnan puute oli johtanut useisiin epäonnistuneisiin laukaisuihin edellisellä vuosikymmenellä, eikä K-11 ollut tässä suhteessa poikkeus: vanhanmallisten boosterisegmenttien korjaamiseen perehtynyt työvoima oli jättänyt CSD:n, kun vanhan moottorimallin tuotanto oli päättymässä Titan IVB -version uusien boosterien myötä.
”Launch on demand” -tavoite
AFSPC:n tavoitteena oli siirtyä mahdollisuuksien puitteissa niin sanottuun ”Launch on demand” -toimintamalliin, jossa rakettilaukaisut tapahtuisivat ohjelman nimen mukaisesti kysyntäpohjaisesti. Sotilaskäytössä olevien satelliittikonstellaatioiden ylläpitoon ei panostettaisi rauhan aikana, vaan ne ylösajettaisiin sodan kynnyksellä tiheässä tahdissa tehdyillä laukaisuilla. AFSPC:n tavoittelema mallissa oli yhtenevyyksiä tapaan, missä hävittäjälaivue tai panssariyksikkö sijoitettaisiin ulkomailla olevaan toimintapaikkaansa 60 päivän kuluessa kriisin alkamisesta.
K-11-lennon epäonnistuminen elokuussa 1993, ja siitä seuranneet viivästykset upottivat ohjelman edelleen syvemmälle suohon. Ilmavoimat onnistui välissä laukaisemaan IVA-raketteja melko hyvällä tahdilla Cape Canaveralin tukikohdastaan: neljä vuonna 1994 ja kolme seuraavana. Tavoitteisiin ei kuitenkaan päästy tämän jälkeen jälleen vuosiin. Taustalla olivat uuden IVB-mallin boosterimoottorien ongelmat, jotka kuitenkin ratkesivat 1990-luvun loppupuolella.
Peräkkäiset epäonnistumiset vuosina 1998–1999
Titan IV -ohjelmaa vaivanneet ongelmat alkoivat hälvetä 1990-luvun loppupuolella, mikä sai AFSPC:n asettamaan tavoitteeksi laukaista neljä rakettia Cape Canaveralista alle 12 kuukaudessa. Suunnitelmissa oli laukaista kolme vanhanmallista IVA:ta ja yksi uudenmallinen IVB. Laukaisuista ensimmäinen tapahtui 9. toukokuuta 1998, kun Centaur-vaiheella varustettu Titan IVB vei salaisen hyötykuormansa onnistuneesti kiertoradalle.
Erika Pykäläinen
Erika Pykäläinen (s. 2001) on suomalainen alppihiihtäjä, joka edustaa Hyvinkään Slalomseura Sukkulaa. Hän kilpailee lähinnä pujottelussa ja suurpujottelussa. Pykäläinen kuuluu Suomen naisten B-maajoukkueeseen.
Titan IV
K-17
Seuraava laukaisu ei mennyt yhtä hyvin. K-17-lennon Centaur-vaiheella varustettu Titan IVA tuhoutui vain 40 sekuntia lentoonlähdön jälkeen, kun kantoraketti oli hajonnut voimakkaan virheellisen ohjusliikkeen seurauksena. Onnettomuustutkinta totesi epäonnistumisen syyksi vaurioituneen johdotuksen, minkä seurauksena ohjaustietokone oli menettänyt virransyöttönsä hetkellisesti. Tietokone oli nollaantunut takaisin laukaisuhetkeen T-0.
Titan IV:n normaaliin laukaisuprofiiliin kuului esiohjelmoitu nyökkäävä liike hieman lentoonlähdön jälkeen. Saman nyökkäävän liikkeen tekeminen 40 sekuntia lentoonlähdön sai kuitenkin yliääninopeuksilla kulkeneen raketin rakenteen pettämään, mikä johti koko kantoraketin ja hyötykuorman tuhoon. K-17-lennon kohdalla aikataulupaine oli ollut yksi vaikuttavista tekijöistä: rakettia valmistelleet insinöörit olivat havainneet useita sähkövikoja, jotka oli kuitenkin jätetty huomiotta. Epäonnistunut laukaisu ei ollut myöskään ensimmäinen laatuaan. Vastaava johdotusvaurion seurauksena tapahtunut raketin tuhoon johtanut epäonnistuminen oli tapahtunut noin 12 vuotta aiemmin Delta 3914 -raketin laukaisun yhteydessä.
Erika Pykäläinen
Pykäläinen kilpaili ensimmäistä kertaa alppihiihdon maailmancupissa lokakuussa 2018 Söldenin suurpujottelussa. Hän karsiutui toiselta kierrokselta. Ensimmäisen pujottelun maailmancuposakilpailunsa Pykäläinen laski saman vuoden marraskuussa Levillä. Kauden kahdessa muussakaan suurpujottelun osakilpailussa hän ei päässyt toiselle kierrokselle. Aktiivisemmin hän kilpaili maailmancupissa kaudella 2021–2022 mutta ei edelleenkään päässyt yhdessäkään kilpailussa toiselle kierrokselle.
Titan IV
K-32
Toukokuun 1998 epäonnistunut lento viivästytti jäälleen Titan IV -laukaisuja, ja seuraava lento tapahtui vasta 9. huhtikuuta 1999. IUS-vaiheella varustetun Titan IVB K-32:n oli tarkoitus viedä Defense Support Program (DSP) -ennakkovaroitussatelliitti geosynkroniselle kiertoradalle. Lennon alkuvaihe sujui ongelmitta, mutta IUS-vaiheen poltto epäonnistui ja hyötykuorma jäi suunnitellusta radasta poikenneelle matalammalle elliptiselle kiertoradalle.
Erika Pykäläinen
Pykäläinen kilpaili vuoden 2019 maailmanmestaruuskilpailuissa Åressa. Hän sijoittui suurpujottelussa 38:nneksi ja keskeytti pujottelun ensimmäisellä laskukierroksella. Hän oli mukana myös joukkuekilpailussa. Cortina d’Ampezzon MM-kilpailuissa 2021 Pykäläinen sijoittui suurpujottelussa 29:nneksi ja keskeytti pujottelun ensimmäisellä kierroksella. Myöskään parisuurpujottelu ja joukkuekilpailu eivät tuoneet menestystä. Pekingin olympialaisissa 2022 Pykäläinen keskeytti sekä pujottelun että suurpujottelun avauskierroksella.
Pykäläinen sijoittui alppihiihdon nuorten MM-kilpailuissa 12:nneksi suurpujottelussa vuonna 2018, kahdeksanneksi supersuurpujottelussa ja yhdeksänneksi suurpujottelussa vuonna 2021 sekä viidenneksi joukkuekilpailussa, kuudenneksi suurpujottelussa ja 14:nneksi alppiyhdistetyssä vuonna 2022. Eurooppa-cupissa hänen paras suorituksensa on neljäs sija suurpujottelussa tammikuussa 2019 Tignes'ssä. Pykäläinen otti ensimmäisen voittonsa FIS-kilpailuista joulukuussa 2017 ja myöhemmin samalla kaudella vielä kolme lisää. Kaikkiaan hän on voittanut 11 FIS-kilpailua.
Pykäläinen on voittanut Suomen-mestaruuden vuonna 2018 suurpujottelussa sekä vuonna 2019 supersuurpujottelussa ja alppiyhdistetyssä. Lisäksi hän on voittanut Alpecimbra FIS Cupin alle 16-vuotiaiden tyttöjen sarjassa suurpujottelun, sijoittunut pujottelussa toiseksi ja ollut mukana voittamassa joukkuekilpailua Suomen joukkueessa.
Titan IV
K-32
Epäonnistuminen johti aiempien IUS:ää käyttäneiden lentojen telemetriatietojen tarkastamiseen, mikä paljasti vastaavia vaiheiden erkanemisen ongelmia useilla muillakin lennoilla. Konfiguraatiokuvissa havaittiin, että liittimet oli teipattu näilläkin lennoilla, mutta ne olivat sattuneet tästä huolimatta aukeamaan. Telemetriatiedoissa esiintyneisiin poikkeamiin ei ollut kuitenkaan puututtu, eikä vaiheen konfiguraatiota oltu tarkasteltu kriittisesti.
K-26
K-32-lennon tutkinta oli käynnissä edelleen huhtikuun lopulla, kun Centaur-vaiheella varustetun Titan IVB K-26:n kaavailtiin laukaisevan Milstar-tietoliikennesatelliitti kiertoradalle. Aiemman lennon ongelmat liittyivät IUS-rakettivaiheeseen, ja Titan-ohjelman hallinto päätti edetä laukaisun suhteen tutkinnan keskeneräisyydestä huolimatta.
K-26-laukaisu sujui alkuun onnistuneesti. Titan IVB:n omien rakettivaiheiden poltot sujuivat ongelmitta, ja Centaur-vaiheen ensimmäinen poltto käynnistyi onnistuneesti. Polton aikana hetkellä T+450 s havaittiin kuitenkin kallistumissuunntaisia poikkeamia. Nämä eivät kuitenkaan johtaneet vielä suurempiin ongelmiin, ja rakettivaiheen ensimmäinen poltto päättyi onnistuneesti. Toinen Centaur-poltto ei kuitenkaan onnistunut: vaihe meni hallinnasta, ja vei kalliin sotilashyötykuormansa hyödyttömälle kiertoradalle.
Epäonnistumisen syyksi havaittiin Centaurin ohjaustietokoneen bugi, jossa kääntymissuuntaiseksi liikevakioksi oli syötetty arvo –0.199, kun oikea lukema olisi ollut –1.99. Virheellisen vakion vaikutus oli havaittavissa jo ensimmäisen polton aikaisissa poikkeamissa, mikä oli kuluttanut turhaan rakettivaiheen asennonsäätöjärjestelmän ajoainetta. Säätöjärjestelmän ajoaine oli loppunut toisen vaiheen polton aikana, jolloin koko vaihe oli mennyt hallinnasta. Ohjausjärjestelmälle tehdyt laukaisua edeltäneet simulaatiokokeissa oli havaittu poikkeamia, mutta nämä oli taas aiempien epäonnistumisten tapaan jätetty huomiotta epäolennaisina.
Ilmavoimat oli päässyt tavoitteeseensa neljästä Titan IVB -laukaisusta alle 12 kuukaudessa, mutta kolme näistä oli täysin epäonnistuneita. Kysyntäpohjainen malli osoittautui epäonnistumisten valossa Titan IV:n tapauksessa kokonaan mahdottomaksi, ja ilmavoimat joutui kokonaisvaltaisesti uudelleenarvioimaan laukaisutoimintansa toteutusta. Raketin kokoonpanoon, tarkastuksiin, laukaisuun ja satelliitin alkuvaiheen sisäänajoon kului Titan IV:n tapauksessa oikein toteutettuna kokonainen vuosi.
Käytöstä poistuminen ja museokappaleet
pienoiskuva|vasen|upright|Viimeinen Titan IV nousee Vandenbergin kompleksi 4E:ltä lokakuussa 2005. Uuden sukupolven kertakäyttöisten rakettien kehittämiseen tähdännyt EELV-ohjelma käynnistyi 1990-luvulla. Pitkäaikaisen Titan-ohjelman päätös tuli uuden ohjelman myötä näköpiiriin, sillä EELV-ohjelman puitteissa kehitetyt uudet kantoraketit olivat huomattavasti halvempia Titan IV:n 411 miljoonan laukaisukohtaisiin kustannuksiin nähden. Titan IV oli myös kokonaisjärjestelyiltään varsin monimutkainen uusiin EELV-raketteihin verrattuna.
Ilmavoimat aloitti uuteen ohjelmaan siirtymisen vuonna 1998, mutta Titan IV pysyi siirtymävaiheen aikana käytössä vielä 2000-vuosikymmenen puoliväliin. Viimeinen uusi Titan IV valmistui Lockheed Martinin Coloradon Denverissä sijaitsevalta tehtaalta huhtikuussa 2002. Jäljellä olevien Titan IV- ja Titan II -laukaisujen pääelementtien valmistus saatiin päätökseen saman vuoden loppuun mennessä, minkä jälkeen Titan-ohjelman tuotantoa ja testauslaitoksia alettiin ajaa alas.
Viimeiset Titan IV -laukaisut tapahtuivat vuonna 2005. Cape Canaveralin viimeinen Titan IV laukaistiin 29. huhtikuuta, ja se vei NRO:n salaisen hyötykuorman kiertoradalle. Vandenbergin viimeinen laukaisu tapahtui 19. lokakuuta, ja se vei toisen NRO:n salaisen hyötykuorman polaarikiertoradalle. Titan-rakettiperheen eri variaatioita laukaistiin niiden yli 50-vuotisen palveluksen aikana 386, joista Titan IV:n eri malleja 39.
Kamateró
Kamateró sijaitsee noin yhdeksän kilometriä Ateenan keskustasta pohjoiseen ja se on käytännössä Ateenan esikaupunki. Kamateró oli itsenäinen kunta vuoden 2010 loppuun saakka. Vuoden 2011 alussa se yhdistettiin Kallikrates-suunnitelmana tunnetun aluehallintouudistuksen myötä Ágioi Anárgyroi-Kamaterón kunnaksi yhdessä Ágioi Anárgyroin kanssa, jolloin se muuttui yhdeksi Ágioi Anárgyroi-Kamaterón kunnan kunnallisyksiköistä.
Titan IV
Käytöstä poistuminen ja museokappaleet
Titan-ohjelman työt päättyivät merkittävällä osalla henkilökunnasta noin kaksi kuukautta viimeisten laukaisujen jälkeen, joskin osa pysyi töissä vielä seuraavan vuoden puolelle jatkuneissa laitosten alasajo-, purku- ja puhdistustöissä. Laukaisujen päättymisen myötä Lockheed Martin vähensi yhteensä 425 Cape Canaveralissa työskennellyttä henkilöään. Vandenbergissa irtisanomiset koskivat 159 henkilöä ja Lockheed Martinin Denverin tehtaalla 250 henkilöä. Noin 60 prosenttia päättymisen myötä vähennettäväksi määrätystä henkilöstöstä siirtyi kuitenkin uusiin työtehtäviin Lockheed Martinin sisällä. Ohjelman päättyminen vaikutti myös raketin osatoimittajiin, kuten boosterivalmistaja Alliantiin, moottorivalmistaja Aerojetiin ja avioniikkaa valmistaneeseen Honeywelliin. Laukaisujen päättymisen arvioitiin vaikuttavan kaikkiaan 600–700 henkilön työtehtäviin, kun alihankkijat otettiin huomioon.
pienoiskuva|Oregonin [[Evergreen Aviation Museumin Titan IV -rakettivaiheet.]]
Kahden Titan IV -raketin ensimmäiset ja toiset vaiheet päätyivät kahteen yhdysvaltalaiseen ilmailumuseoon. Ensimmäinen on näytillä Yhdysvaltain ilmavoimamuseossa Ohion Wright-Pattersonin lentotukikohdassa ja toinen Evergreen Aviation Museumissa Oregonin McMinnvillessä. Kaksi ylimääräiseksi jäänyttä SRMU-boosteria hävitettiin räjäyttämällä Utah Test and Training Rangella syyskuussa 2006.
Laukaisuprofiili
Titan IVA:n laukaisu käynnistyi kahden kiinteää ajoainetta käyttäneen boosterin sytytyksellä. IVA-mallin tapauksessa boosterit paloivat 111 sekuntia, ja irtautuivat ensimmäisestä vaiheesta noin kymmenen sekuntia sen käynnistyksen jälkeen. 126,4 sekuntia lennon alun jälkeen (T+126,4 s) ajoittunut vaiheiden irtautuminen tapahtui noin 53 kilometrin korkeudessa. Nestemäistä typpitetraoksidi - aerozine 50 ajoaineyhdistelmää käyttäneen toinen vaihe paloi noin T+116,6 s saakka. Yhdysvaltain itärannikon laukaisuissa toinen vaihe käynnistyi tyypillisesti noin hetkellä T+302,1 s noin 143 kilometrin korkeudessa. Toisen vaiheen poltto kesti noin 222,8 sekuntia, sammuen noin 532,9 sekuntia lennon alun jälkeen. Toisen vaiheen polton päätteeksi hyötykuorma saavutti noin 162 kilometrin korkeuden ja 1 800 kilometrin etäisyyden laukaisupaikasta. Vaiheen irtautumisen jälkeen satelliitti oli noin 148 × 175 km pysäköintiradalla.
LC-41:n kunnostaminen ja muut infrastruktuurivalmistelut
Ilmavoimat myönsi Martin Mariettalle 56,9 miljoonan dollarin rahoituksen Cape Canaveralin lentotukikohdan pohjoisosassa sijaitsevan Titan-rakettien ITL-alueen (engl. Integrate-Transfer-Launch) uudistamiseen Titan IV -kalustoa varten helmikuussa 1985. Martin Marietta palkkasi rahoituksen turvin noin 50 paikallista alihankkijaa kunnostamaan laukaisukompleksi 41:n liikkuvan huoltotornin (MST, engl. Mobile Service Tower) ja syöttöjohtotornin (UT, engl. Umbilical Tower), sekä muuta ifrastruktuuria. Kunnostustyöt käsittivät muutostöitä muun muassa ITL-alueen rakettien kokoonpanoon käytettyyn VIB-rakennukseen (engl. Vehicle Integration Building) ja boosterien kokoonpanoon käytettyyn SMAB-rakennukseen (engl. Solid Motor Assembly Building). SMABin kunnostustyöt kestivät marraskuulta 1986 kevääseen 1987. VIB:n kunnostaminen ajoittui maalis- ja lokakuun 1987 välille. Rakettien siirtelyyn käytettyjen kuljettimien 1 ja 4 kunnostaminen kesti syyskuulta 1986 pitkälle vuoteen 1988. Liikuteltavan MST:n koekäytöt ajoittuivat loka-marraskuulle 1987, ja saatiin päätökseen seuraavan vuoden huhtikuuhun mennessä, jolloin Martin Marietta luovutti laitteiston ilmavoimien ylläpidettäväksi.
LC-40:n kunnostaminen
Yhdysvaltain ilmavoimat teki keväällä 1990 Martin Mariettan kanssa sopimuksen Cape Canaveralin laukaisukompleksi 40 muuntamisesta Titan IV:lle soveltuvaksi. Yhtiö teetti laukaisualustan 100 miljoonaa dollaria maksaneet suunnittelu-, hankita- ja rakennustyöt Bechtel Nationalilla. Projekti käsitti uuden liikkuvan huoltotornin (MST, engl. Mobile Service Tower) ja syöttöjohtotornin (UT, engl. Umbilical Tower) rakentamisen sekä kompleksin tukilaitteiden päivittämisen. Uudet tornit suunniteltiin rantaolosuhteet huomioiden paremmin korroosionkestäviksi ja syöttöjohtotornin suunnittelussa huomioitiin raskaammat SRMU-boosterit, jotka olivat kehitteillä osana Titan IV:n päivitettyä versiota. Vanha UT-torni purettiin elokuun 1990 lopulla. Vanhan MST:n purku onnistui määritettyä tavoiteaikataulua nopeammin. Kompleksille rakennettiin uusi 21-kerroksinen ja 81 metriä korkea MST ja 15-kerroksinen, 52-metrinen UT. Jälkimmäinen valmistui syksyllä 1991 ja ensimmäinen seuraavan vuoden huhtikuussa.
Laukaisukompleksi 40:n laitteistoasennukset valmistuivat keväällä 1992, mutta kompleksilla oli ongelmia muun muassa nostureiden ja EMI-suojattujen ovien EMI-vuotojen kanssa. Ongelman korjaaminen kesti marraskuulle 1992, mikä viivästytti koko kompleksin käyttöönoton saman vuoden joulukuulle. Asennustyöt jatkuivat kompleksin ACS-rakennuksessa (engl. Air-Conditioning Shelter) seuraavan vuoden alulle. Ensimmäinen Titan IV saapui alustalle saman vuoden kesäkuussa. Centaur-vaiheella varustettu raketti laukaisi Milstar-tietoliikennesatelliitin 7. helmikuuta 1994.
Vandenberg
Yhdysvaltain ilmavoimien polaariratojen laukaisut tehtiin itärannikolla sijainneen Cape Canaveralin laukaisusuuntien rajoituksista johtuen Vandenbergin lentotukikohdasta Yhdysvaltain länsirannikolla. Kaliforniassa, Los Angelesin lähellä sijainneen tukikohdan eteläpuolella oli pelkkää valtamerta, mikä mahdollisti turvalliset laukaisut korkean inklinaatiokulman naparadoille. Titan-perheen laukaisut olivat ennen IV-versiota tapahtuneet länsirannikolla kompleksi 4:ltä, jonka kaksi alustaa oli jaettu raketin varhaisemmalle Titan II -versiolle (SLC-4W) ja myöhemmille III- ja 34D-versiolle (SLC-4E). Idempänä sijainnut SLC-4E päätettiin muuntaa uudelle Titan IV:lle soveltuvaksi.
Rakennustöiden arvioitiin kestävän noin 16 kuukautta niiden alkaessa, mutta projekti venyi tavoiteaikataulusta neljällä kuukaudella, mikä viivästytti jo aiemmin merkittävistä aikatauluongelmista kärsinyttä Titan IV -ohjelmaa entisestään. Vandenbergin rakennustyömaan viivästymisen taustalla oli projektin alkuvaiheessa käytetyissä rakennusmateriaaleissa havaitut laatuongelmat.
Alun perin MOL-ohjelmaa varten rakennettua kompleksi 6:tta suunniteltiin 1990-luvun alulla muunnettavaksi Titan IV / Centaur -laukaisuihin soveltuvaksi. Alustaa oli muokattu ennen tätä noin 3,3 miljardilla dollarilla avaruussukkulan polaariratojen laukaisuja varten, mutta hanke oli peruuntunut Challenger-onnettomuuden seurauksena vuonna 1989. SLC-6:n uudelleen­konfigurointi­projektin rahoitus katkaistiin kuitenkin tilivuodella 1992, sillä alustalle ei nähnyt tarpeeksi suurta käyttöä muuttuneissa laukaisusuunnitelmissa. SLC-6:n hyötykuormien prosessointitiloja käytettiin kuitenkin tästä huolimatta SLC-4:ltä tapahtuvissa laukaisuissa.
Laukaisukonfiguraatiot
pienoiskuva|Cassini-Huygens-laukaisun toinen rakettivaihe VIB-kokoamisrakennuksessa huhtikuussa 1997. Titan IV:ää valmistettiin kahtena pääversiona, joiden alavariaatiot eroteltiin nelimerkkisen mallitunnuksen avulla. Tunnukset olivat IVA-mallin osalta muotoa 40nA ja IVB:n osalta muotoa 40nB, missä n oli eri alavariaatioita erottava numerotunnus. Numerotunnuksia oli viisi raketin eri konfiguraatioille:
Esimerkiksi mallitunnus Titan 402B tarkoitti Titan IVB -rakettia, jossa käytettiin IUS-rakettivaihetta kolmantena vaiheena.
Hyötykuorma
Lähteet:
Rakettivaiheet
pienoiskuva|Titan IVB:n ensimmäinen vaihe [[Evergreen Aviation & Space Museumissa Oregonissa. Kuvassa ovat vaiheen alapäässä olevat kaksi LR-87-nesterakettimoottoria.]] Lähteet:
Laukaisuhistoria
Titan IV -raketteja laukaistiin kaikkiaan 39 vuosina 1989–2005. Laukaisuista 35 oli onnistuneita ja loput neljä epäonnistuneita, mikä tarkoittaa 89,7 prosentin onnistumisastetta.
'
Kaikki raketin hyötykuormat olivat yhtä lukuun ottamatta Yhdysvaltain puolustushallinnon asettamia. Ainut poikkeus oli päivitetyn Titan IVB:n toisella lennolla lokakuussa 1997 Saturnukseen laukaistu Nasan Cassini-Huygens-luotain. Yhdysvaltain puolustushallinnon hyötykuormat jakautuivat seuraaviin ryhmiin:
Määrällisesti eniten laukaistiin NOSS-tiedustelusatelliitteja (12 + 3), DSP-ennakkovaroitussatelliitteja (7 + 1) ja KH-11-tiedustelusatelliitteja (5 + 0). Määrä on ilmoitettu suluissa: (onnistuneet + epäonnistuneet).
Laukaisut jakautuivat seuraavasti konfiguraatioittain:
Oskari Laaksonen
Oskari Laaksonen (s. 2. heinäkuuta 1999 Tampere) on suomalainen jääkiekkopuolustaja, joka pelaa Ruotsin pääsarjassa SHL-joukkue Luleå HF:ssä. Laaksonen laukoo oikealta.
Seuraura
Laaksonen on Tampereen Ilveksen kasvatti. Hän oli kaudella 2014–2015 seuran B-nuorten tehokkain puolustaja tehoilla 7+18=25, joilla Laaksonen sijoittui koko B-nuorten SM-sarjan puolustajien pistepörssissä viidenneksi.
Buffalo Sabres varasi Laaksosen kolmannella kierroksella 89. pelaajana NHL:n varaustilaisuudessa 2017. Varaus oli hieman yllättävä, sillä hän ei esiintynyt juuri varaustilaisuutta edeltäneissä rankingeissa. Laaksonen jatkoi kaudella 2017–2018 Ilveksen A-nuorissa. Hän debytoi seuran SM-liigajoukkueessa 9. tammikuuta 2018 Hämeenlinnan Pallokerhoa vastaan. Laaksonen merkittiin Ilveksen seitsemänneksi puolustajaksi. Hän sai ottelussa jääaikaa lopulta 7.49 minuuttia. Laaksonen sai myös syöttöpisteen oltuaan kakkossyöttäjänä Tapio Laakson tekemään maaliin. Hän keräsi ottelusta teholukeman +1. Pentti Pynnönen valitsi Laaksosen ottelun Alumnien tähtien kolmostähdeksi. Hän pelasi kauden aikana SM-liigassa kaikkiaan 21 runkosarjaottelua tehden neljä syöttöpistettä.
Kaudella 2018–2019 Laaksonen jatkoi Ilveksessä vuoden mittaisella SM-liigasopimuksella. Hän teki liigauransa avausmaalin 21. syyskuuta 2018 ylivoimalla Vaasan Sportia vastaan. Laaksonen sai ottelussa myös syöttöpisteen Arttu Ruotsalaisen tekemään maaliin. Kaikkiaan hän teki ensimmäisen kokonaisen SM-liigakautensa aikana 46 runkosarjaottelussa tehot 3+21=24 ja neljässä playoff-ottelussa yhden syöttöpisteen. Laaksonen oli runkosarjassa Ilveksen tehokkain puolustaja sekä toiseksi paras syöttäjä Arttu Ruotsalaisen ja Eemeli Suomen kanssa. Häneltä jäi runkosarjan päätöskierroksella tulleen käsivamman vuoksi väliin pudotuspelien ensimmäinen kierros. Joulukuussa 2018 Laaksonen teki Ilveksen kanssa kaksivuotisen jatkosopimuksen. Kausi 2019–2020 hänellä osoittautui edellistä vaisummaksi ja Laaksosen pistemäärä puolittui, kun hän teki 46 runkosarjaottelussa vain tehot 2+10=12.
Laaksonen teki kesäkuussa 2020 kolmivuotisen NHL-tulokassopimuksen Buffalo Sabresin kanssa. Syyskuussa seura lainasi hänet kaudeksi 2020–2021 toistaiseksi voimassa olevalla sopimuksella SM-liigajoukkue Pelicansiin. Laaksonen oli joukkueen tehokkain puolustaja tehoilla 4+8=12, kunnes tammikuussa 2021 Sabres kutsui hänet harjoitusleirilleen. Laaksonen lähetettiin leirityksen päätteeksi AHL-joukkue Rochester Americansiin. Hän teki koronaviruspandemian lyhentämän tulokaskauden aikana 28 runkosarjaottelussa tehot 2+15=17, joilla Laaksonen oli joukkueen paras syöttäjä, neljänneksi paras pistemies ja tehokkain puolustaja.
Aivotyrä
Aivotyrä eli enkefaloseele, encephalocele tai aivojen pullistuma on epämuodostuma, jossa aivokudos tai aivokalvot pullistuvat aivokopasta kallon luuston kehityksen vaurioiduttua. Tavallisin on okkipitaalinen enkefaloseele eli takaraivonpuoleinen aivotyrä. Aivotyrää peittää usein iho. Aivotyrä johtuu hermostoputken sulkeutumishäiriöstä raskauden varhaisessa vaiheessa, noin 3. – 4. raskausviikon aikana.
Luolavuori
Luolavuori on kaupunginosa Turussa noin kolme kilometriä kaakkoon keskustasta. Se kuuluu Uittamo-Skanssin suuralueeseen. Alueen asukasluku on 4 566 (2007). Luolavuoren rakennuskanta koostuu pääosin 1950-luvulla rakennetuista kerros- ja pientaloista. Luolavuoren itäreunassa on Aarne Ehojoen toimiston suunnittelema Petreliuksen asuinalue, joka jatkuu sieltä edelleen Peltolan puolelle.
Kaupunginosassa sijaitsevat Luolavuoren koulu, Luolavuoren ja Mäntyrinteen vanhainkodit sekä Luolavuoren vesitorni. Petreliuksen alueella sijaitsevat Henrikinkirkko, kuntoutuskeskus Petrea, Tähkäpuisto sekä Petreliuksen uimahalli.
Luolavuoren nimi on peräisin huipun alla sijaitsevasta Luolavuoren luolasta. Luolan sisäänkäynti löytyy suunnilleen puolessa välissä keskellä rinnettä tenniskentän ja vesitornin välissä. Sisäänkäynti on ahdas, mutta sen takaa avautuu tila, jossa voi hyvin kävellä. Tarinan mukaan rikolliset pitivät luolaa aikoinaan majapaikkana.
Aivotyrä
Enkefaloseele voi olla yksittäin esiintyvä epämuodostuma, jonka taustalla on erilaisia tekijöitä, mutta se voi myös liittyä laajempaan epämuodostumaoireyhtymään tai sen ohella voi olla useita muita epämuodostumia. Aivotyrä voi liittyä esimerkiksi Joubertin oireyhtymään. Enkefaloseeleen liittyy henkisen ja liikunnallisen kehityksen häiriöitä, jotka kuitenkin ovat vaikeudeltaan eriasteisia riippuen aivotyrän koosta ja muista ongelmista.
Luolavuori
Luolavuoren kukkula on nykyään 65 metrin korkeudella merenpinnasta. Kukkula kohosi nykyiseen korkeuteensa vuosina 1941–1970 toimineen Peltolan kaatopaikan ansiosta. Myöhemmin kukkula muuttui kaatopaikasta Ilpoisten maankaatopaikaksi. Kun kukkula oli vielä 1950-luvulla kaatopaikkana, sieltä ammuttiin 665 grammaa painanut Suomen suurin rotta. Nykyään alue on suosittu lenkkeily- ja koirien ulkoilutuspaikka.
Aivotyrä
Aivotyrä todetaan yleensä jo raskauden aikana äidin veren AFP-pitoisuuden noususta tai ultraäänikuvauksella, jolloin synnytykseen voidaan valmistautua valitsemalla sopiva synnytyspaikka ja synnytystapa.
Sikiökaudella havaittuja enkefaloseeleja on Suomessa vuosina 1993–2009 ollut yhteensä noin 200 lapsella. Esiintyvyys on noin 2 /10 000 syntynyttä lasta. Samalla aikavälillä naisista, jotka kuulivat tulevansa saamaan enkefaloseele lapsen, 75 prosenttia päätti valita raskaudenkeskeytyksen.
Aivotyrän korjaaminen leikkauksella vastasyntyneellä on usein mahdollinen. Jos pullistuma on laaja ja siihen liittyy ehkä muitakin rakennepoikkeavuuksia, seurauksena voi olla kuolema. Kuolemantapaukset ovat kuitenkin suhteellisen harvinaisia, esimerkiksi vuonna 2006 niitä oli Suomessa vain yksi, sillä laajojakin pullistumia voidaan korjata.
Aivotyrät luokitellaan niiden sijainnin mukaan seuraavasti:
Spinetti
thumb|Spinetti Spinetti on pienikokoinen, cembalon sukuinen kielisoitin, jossa kielet kulkevat viistosti (noin 30 asteen kulmassa) koskettimistoon nähden. Spinetit olivat aikoinaan suosittuja pienuutensa ja edullisen hintansa vuoksi.
Oskari Laaksonen
Seuraura
Syksyn 2021 harjoitusleirin päätteeksi Buffalo Sabres lähetti Laaksosen Rochester Americansin AHL-joukkueeseen.
Maajoukkueura
Laaksonen pelasi alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuonna 2019, jolloin hän voitti maailmanmestaruuden. Laaksonen valittiin Kazakstania vastaan pelatun alkulohkon ottelun päätteeksi Suomen ottelun parhaaksi pelaajaksi. Yhteensä hän on pelannut 25 nuorten maaottelua.
Suomen A-maajoukkueessa Laaksonen on pelannut kaksi ottelua ilman tehopisteitä. Hän teki A-maajoukkuedebyyttinsä vain 19-vuotiaana Sweden Hockey Gamesin 7. helmikuuta 2019 Jaroslavlissa pelatussa avausottelussa Venäjää vastaan. Laaksonen merkittiin Suomen nelospuolustajapariin Niklas Frimanin viereen.
Pelityyli
Laaksonen on kuvaillut omiksi vahvuuksikseen kiekollisen pelin, pelinlukutaidot, syöttötaidot ja hyökkäyspään pelaamisen. Hän on maininnut esikuvakseen Erik Karlssonin.
Muuta
Laaksosen isä on entinen Suomen salibandymaajoukkueen puolustaja Jyrki Laaksonen, joka on tunnettu myöhemmin lastenohjelma Pikku Kakkosen juontajana. Hänen äitinsä Katja Laaksonen (omaa sukuaan Kerttula) on aerobicin EM-pronssimitalisti ja joukkuevoimistelun moninkertainen Suomenmestari. Katja tunnettiin myöhemmin Jumppa -televisio-ohjelman ohjaajana. Myös Oskari itse esiintyi lapsena yhdessä pikkuveljensä Konstan kanssa heidän vanhempiensa televisio-ohjelmissa. Oskarin setä Tom Laaksonen on entinen jääkiekkohyökkääjä, pelasi omalla urallaan pudotuspelit mukaan lukien yli 200 SM-liigaottelua. Hän on tehnyt sittemmin uran SM-liigan erotuomarina. Oskarin äidin lanko on omalla urallaan hyökkääjänä yli 250 SM-liigaottelua pelannut Sami Karjalainen, joka on luonut pääsarjauraa myös Ranskassa ja Tanskassa.
Oskari Laaksonen on opiskellut liikuntaneuvojaksi Varalan urheiluopistossa.
Spinetti
Suomessa spinetin suosio kasvoi, kun ensin Jukka Tolonen ja hiukan myöhemmin Pekka Pohjola käyttivät sitä soololevyillään.
Pro Football Hall of Fame Game
thumb|240px|Fawcett Stadium iltavalaistuksessa Cantonissa, Ohiossa. Etualalla Pro Football Hall of Famen näyttelytilat. Pro Football Hall of Fame Game on yhdysvaltalaisen amerikkalaisen jalkapallon ammattilaisliigan, NFL:n, vuosittain pelattava näytösottelu, joka järjestetään samana viikonloppuna kuin Pro Football Hall of Famen valintaseremonia. Ottelu pelataan Fawcett Stadiumilla, joka on aivan Hall of Fame -museon vieressä Cantonin kaupungissa Ohion osavaltiossa.
NFL nimeää joukkueet, jotka kohtaavat ottelussa. Kyseiset joukkueet joutuvat pelaamaan normaalin neljän näytösottelun sijaan viisi ottelua ennen NFL:n runkosarjaa, koska Hall of Fame -seremonia järjestetään viikkoa ennen varsinaisen näytösottelusarjan alkua.
Vuosina 1999-2005 ottelu järjestettiin maanantai-iltana, ABC:n Monday Night Football -lähetyksenä. Tätä ennen ottelun ajankohta oli useimmiten lauantai-iltapäivä. Kaudesta 2006 lähtien ottelu on järjestetty sunnuntai-iltana, NBC:n Sunday Night Football -lähetyksenä.
Otteluhistoria
* - Ottelu päättyi 5 m 29 sek ennen päätösvihellystä ukkosmyrskyn ja salamoinnin takia.
** - Ottelu päättyi 5 m 49 sek ennen päätösvihellystä ukkosmyrskyn ja salamoinnin takia.
Ykä Babitzin
Georgij ”Ykä” Babitzin (s. 27. maaliskuuta 1955 Helsinki ) on suomalainen muusikko. Hän on julkaissut yhden soololevyn ja levyttänyt muutamia kappaleita sisaruksiensa kanssa. Ykä on ollut mukana albumeilla Babitzin'it konsertissa (1975) sekä Kirka, Muska, Sammy, Anna ja Ykä Babitzin (1983).
Hän osallistui Suomen euro­viisu­karsintoihin 1974 kappaleella ”Senhän sanoo järkikin” (duetto yhdessä Muskan kanssa).
Ykä Babitzinin tuotanto on määrältään vähäinen, sillä muutaman levytyksen jälkeen hän päätti tehdä elämänuransa muualla kuin musiikin parissa. Hän perusti keramiikka-alan yrityksen, joka valmistaa keraamisia maatuvia tuhkauurnia, ja toimii alan yrittäjänä edelleen.
Suku
Ykän isän Leon (s. 1914 Pietarissa Venäjällä) perhe pakeni bolševikkien marraskuussa 1917 suorittamaa lokakuun vallankaappausta Suomeen. Ykän äiti Jelizaveta eli Elisabeth (o.s. Zarubina, s. 1917) syntyi Suomen myöhemmin luovuttamassa osassa Karjalaa ja oli osittain juuriltaan saksalainen Reininmaalta. Äidin isä oli ollut komendantti Venäjän laivastossa ja teki itsemurhan, kun bolševikit tulivat hakemaan häntä. Ykän vanhempien suvuissa oli muitakin tsaarin armeijan upseereita. Putkimies Leo ja kotiäiti Elisabeth asuivat lastensa kanssa Helsingin Eirassa näiden ollessa pieniä ja kotikieli oli venäjä. Myöhemmin perhe muutti Helsingin Maunulaan. Babitzinien sisarussarjaan kuuluvat Ykän lisäksi myös musikaaliset Aleksandr (Sammy) (1948–1973), Kirill (Kirka) (1950–2007), Marija (Muska) (s. 1952) ja Anna (s. 1961). Lisäksi perheeseen oli jo aiemmin syntynyt Leo (1946–1948), joka hukkui kaksivuotiaana.
Rax Buffet
thumb|Rax Buffetin aikaisempi logo. Rax Buffet (aikaisemmalta nimeltään Golden Rax Pizzabuffet) on suomalainen vuonna 1994 perustettu ravintolaketju, jolla on 30 toimipaikkaa 21 paikkakunnalla. Ketju kuuluu Restel-konserniin.
Toimintamalli on buffet, jossa asiakas maksaa kertasumman ja saa alkoholijuomia ja jälkiruokaa lukuun ottamatta syödä ja juoda rajattomasti. Ruokina on muun muassa pizzaa ja broileria.
Restel Ravintolat Oy:n toimitusjohtajana toimii Mikael Backman.
Rax Buffet -ravintoloissa pidetään muutaman kerran vuodessa niin sanottuja kampanjaviikkoja, jolloin tavallisen valikoiman lisäksi tarjotaan muita ruokalajeja. Näitä kampanjaviikkoja ovat esimerkiksi Jenkkiviikot sekä Texmex-viikot, jolloin teemana ovat amerikkalainen ja texmexruoka.