cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
José María Quintana Cabanas
Quintana on modernin espanjalaisen sosiaalipedagogiikan pioneeri, ajattelijapedagogi ja kirjoittaja. Sosiaalipedagogisesti Quintana tuntee erityisesti Johann Heinrich Pestalozzin itselleen läheiseksi. Quintana puolustaa kolmea klassista arvoa: totuutta, hyvyyttä ja kauneutta. Lisäksi hän puolustaa oikeuksien ja velvollisuuksien sekä vapauden ja vastuun liittoa, klassisen kulttuurin ja teknologisen innovaation kädenlyöntiä ja rationaalista käyttäytymistä yhdistyneenä persoonalliseen luovuuteen. Quintana puolustaa siis humanistista pedagogiikkaa, ja on pitkälti hänen ansiotaan, että nykyajan espanjalainen sosiaalipedagogiikka rakentuu vahvalle monitieteelliselle humanistiselle perustalle.
Näiden näkemysten juuret löytyvät Paul Natorpilta. Quintana hyväksyy määritelmistä vain ensimmäisen ja neljännen. Ensimmäinen kohta on ajankohtainen ja välttämätön, neljäs määritelmistä on aitoa ja puhdasta sosiaalipedagogiikkaa. Quintanan näkemyksen mukaan sosiaalipedagogiikka on sosiaalityön pedagoginen tiede.
Vesa-Matti Loiri
Vesa-Matti ”Vesku” Loiri oli suomalainen näyttelijä, koomikko, laulaja ja muusikko.
Loiri teki jo ennen ammattiuraansa väkevän vaikutuksen Jaken roolillaan draamaelokuvassa Pojat. Myöhemmin hän näytteli muun muassa elokuvissa Rakastunut rampa, Pedon merkki ja Ulvova mylläri sekä televisiosarjassa Rauta-aika. Uransa myöhäisvaiheessa Loiri näytteli muutamissa draamakomedioissa, kuten Tie pohjoiseen.
Loirin imago näyttelijänä alkoi kaartua koomikon suuntaan hänen aloittaessaan Spede Pasasen elokuvissa 1960-luvun lopulla. Yhdessä Pasasen kanssa Loiri loi Uuno Turhapuron hahmon, kaikkien aikojen törkyturvan, joka parta ajamatta verkkopaidassaan viihdytti katsojia ja kiihdytti kriitikoita parinkymmenen elokuvan verran vuodesta 1973 alkaen. Muita Loirin komediahahmoja ovat muun muassa Nasse-setä, Jean-Pierre Kusela ja Tyyne. Voimakkaasti karrikoidut hahmot luotiin 1980-luvulla Pasasen tuottamiin television sketsiohjelmiin, ja niiden suosiota hyödynnettiin lainaamalla niitä myös elokuviin ja musiikkialbumeihin. Loiri, Pasanen ja Simo Salminen muodostivat suositun komediatrion Spede, Vesku ja Simo.
Teatterissa Loirin vahvoja tulkintoja olivat Kosolan rooli Ylioppilasteatterin Lapualaisoopperassa ja Tuomaksen rooli Turun kaupunginteatterin Seitsemässä veljeksessä.
Laulajana Loiri sai suosiota etenkin Eino Leinon runoihin sävellettyjen laulujen tulkitsijana. Hän levytti myös suomalaisia iskelmiä, kuten Reino Helismaan ja Juha Vainion tuotantoa, ja vuosina 2006–2008 hän julkaisi Lappi-trilogian, joka sisältää vanhoja suomalaisia pop- ja rock-kappaleita akustisina sovituksina. Levyjen nimet ovat Ivalo, Inari ja Kasari.
Yösoittoja
Yösoittoja on Kazuo Ishiguron viiden tarinan laajuinen novellikokoelma. Teos on Ishiguron ensimmäinen novellikokoelma kuuden romaanin jälkeen.
Vesa-Matti Loiri
Loiri kuoli syöpään 10. elokuuta 2022. Helsingin Sanomien kuolinuutisessa musiikkitoimittaja Ilkka Mattila kirjoitti Loirin olleen Suomen kaikkien aikojen tunnetuimpia, rakastetuimpia ja menestyneimpiä viihdetaiteilijoita.
Yösoittoja
Alkuteos Nocturnes: Five Stories of Music and Nightfall ilmestyi vuonna 2009. Teos ilmestyi Helene Bützowin suomentamana Tammen Keltaisessa kirjastossa vuonna 2011.
Vesa-Matti Loiri
Lapsuus ja nuoruus
Vesa-Matti Loirin isä oli Lappeella vuonna 1911 syntynyt tekninen piirtäjä Taito Vilho Loiri. Hänen äitinsä oli Mustasaaren pitäjässä 1916 syntynyt ja Porissa varttunut kotirouva Lily Ida Annikki Nylund, joka oli suorittanut Porin tyttöjen ammattikoulun talousosaston. Taito ja Lily olivat kihlautuneet keväällä 1942. Perhe oli asettunut Helsingin Töölöön ja siihen syntyi runsas vuosi Vesa-Matin jälkeen kuopus Veli-Pekka Loiri. Loirien sukua asui Kruununhaassa, mukaan lukien Taito Loirin sisaren Sigridin ja tämän aviopuolison Hjalmar Berglundin poika Paavo Berglund, josta tuli aikuisena kuuluisa kapellimestari. Vesa-Mattia kutsuttiin lapsena Matiksi, hänellä oli eripariset silmät, ja hänen kerrotaan oppineen laulamaan ennen kuin hän oppi puhumaan.
Suurten ikäluokkien myötä lapsia oli paljon. Vesa-Mattia pidettiin kaveripiirinsä johtajana ja hän toimi päällikkönä poikien leikeissä, joissa jäljiteltiin valkokankailta nähtyjä elokuvia. Usein kyse oli lännenelokuvista. Vesa-Matti kuului 1950-luvun alussa poikakuoro Cantores Minoresin B-ryhmään, mutta kun oli tarkoitus edetä A:han, hän oli jo kiinnostuneempi muista asioista ja kuorolaulu jäi. Helsingin olympiavuonna 1952 Loirit muuttivat Haagaan, missä Vesa-Matti sai näytellä ensi kerran kesäteatterissa. Hän jatkoi kansakoulun jälkeen vastaperustettuun Pohjois-Haagan yhteiskouluun. Haagassa hän tutustui Kuoppamäkien veljeksiin Jukkaan ja Mikkoon, joiden kanssa hän teini-ikäisenä näytteli tiernapoikia.
Yösoittoja
Kertomukset
Tarinoiden yhteisenä kantavana tekijänä ovat musiikki, muusikot ja iltahämärä. Teemana tarinoissa ovat toteutumattomat mahdollisuudet, ja niitä sävyttää sen aiheuttama surumielinen tunnelma. Toinen ja neljäs tarina sisältävät koomista pohjavirettä, ensimmäisessä ja viimeisessä tarinassa keskeisinä hahmoina ovat kahvilamuusikot, ensimmäisessä ja neljännessä on yhteinen päähenkilö. Tarinat on kerrottu minä-muodossa, ja jokaisessa viidessä kertomuksessa on kertojana mies, joka tarkastelee tilanteita sammakkoperspektiivistä.
Vesa-Matti Loiri
Lapsuus ja nuoruus
1950-luvun lopulla Vesa-Matilla oli yhtye Rock Brothers Loiri, johon kuuluivat Loirin veljesten ohella Mikko Kuoppamäki ja Timo Juslin. Yhtyeen jäsenet esittivät alkuvuonna 1962 nuorisomusikaalin Huipulla tuulee, jonka näki myös Suomen Filmiteollisuuden näyttelijä ja järjestäjä sekä ohjaaja Mikko Niskasen edustaja Paavo Hukkinen. Tämä kysyi, olisiko Vesa-Matti kiinnostunut elokuvaroolista. Kyse oli draamaelokuvasta Pojat.
Yösoittoja
Vastaanotto
Sanomalehti The Independentin mukaan teos on kaunis ja nokkela kirja ajan kulumisesta.
Vesa-Matti Loiri
Varusmiespalvelus
Loiri suoritti varusmiespalveluksensa Isosaaren rannikkotykistörykmentissä Helsingin edustalla. Hän aloitti sen lokakuussa 1962 eli pari viikkoa ennen Pojat-elokuvan ensi-iltaa. Samaan aikaan hänellä oli harjoittelijasopimus oopperan näyttämömiehenä, sopimuksen purku armeijan takia onnistui, joskin vaivalloisesti. Loiri sai armeijasta lomaa matkustaakseen Ouluun Poikien ensi-iltaan. Hän haki Suomen teatterikouluun toistamiseen keväällä 1963 ja pääsi sisään. Loirin varusmiespalvelus päättyi syyskuussa 1963, ja hänen sotilasarvonsa oli alikersantti.
Teatterikoulu
Loiri kävi Suomen teatterikoulun vuosina 1963–1966. Opettajista hänen mieleensä jäi varsinkin improvisointia opettanut Tea Ista. Koulussa opetettiin myös muun muassa lausuntaa, rytmistä liikuntaa, akrobatiaa ja miekkailua. Opiskelijat saivat kokemusta ja lisätuloja avustamalla Suomen Kansallisteatterin ja Helsingin Kaupunginteatterin tuotannoissa. Loirin kurssikavereita olivat muun muassa Esko Roine ja Eero Melasniemi sekä Elli Castrén, jonka tunnettuihin rooleihin kuuluu Turhapuro-elokuvien sihteerin osa.
Yösoittoja
Vastaanotto
Ilkan kriitikko Pentti Orhanen miettii, onko kiinteä Yösoittoja edes perinteinen novellikokoelma, sillä kertomukset ilmaisevat enemmän osana kokonaisuutta kuin itsenäisinä tarinoina. "Mutta – laatutaiteen ystäville, Ishiguroa haarukkapaloina, olkaa hyvä!" tarjoaa Helsingin Sanomissa Matti Mäkelä.
Vesa-Matti Loiri
Teatterikoulu
Loirin näyttelijän ura oli kaatua jo ensi metreillä hänen heikkoon puheääneensä. Puhetekniikan opettajat pitivät sitä pahasti sairaana ja sen hoitaminen kuntoon oli edellytys teatterikoulun aloittamiselle. Tohtori Aatto Sonninen opetti Loirille äänenkäytön perusteita, minkä jälkeen Teatterikoulun laulunopettaja antoi Loirille yksityistunteja yksityiskohtaisesti ja tulos oli onnistunut.
Näyttelijä
Loirin näyttelijän ura kesti noin 60 vuotta. Hän näytteli sekä teatterissa, elokuvissa että televisiossa, ja hänen on sanottu luoneen uransa hyvin ristiriitaisista aineksista. Hän tuli tunnetuksi etenkin komediarooleistaan, vaikka hän on tehnyt myös vakavaa draamaa. Elokuvarooleja hänelle kertyi yli 70.
Puheteatteri
Loiri oli kiinnitettynä Helsingin kaupunginteatteriin vuosina 1966–1971 ja Turun kaupunginteatteriin 1973–1977. Vuosina 1971–1973 hän työskenteli vapaana näyttelijänä.
Teatterissa Loirin tärkeitä rooleja olivat ”Jumalan valitsema kansanjohtaja” Kosola Arvo Salon Lapualaisoopperassa, Tuomas Kalle Holmbergin ohjaamassa Seitsemässä veljeksessä ja Nikolai Stavrogin Dostojevskin Riivaajissa. Hänen ohjaajanaan teatteritaiteessa oli useimmiten Holmberg, toisinaan myös Matti Aro, Ralf Långbacka ja Arto af Hällström.
Lapualaisoopperaa Ylioppilasteatterille työstäessään ohjaaja Kalle Holmberg kysyi Loirilta, voisiko tämä kuvitella tekevänsä poliittista teatteria, mihin Loiri: "Politiikka ei kiinnosta mua pätkääkään". Holmberg tarkensi, että kyse on teatterista, ei politiikasta, jolloin Loiri suostui oitis. Alkoi Holmbergin ja Loirin kolmikymmenvuotinen yhteistyö.
Lapualaisooppera sai ensi-iltansa maaliskuussa 1966. Loirin osasuoritus oli vahvasti sisäistetty ja väkevästi tulkittu. Hän otti yleisönsä heti lavalle astuessaan vuorosanoilla "Kosola tulee!". Näytelmästä tuli yksi Suomen teatterihistorian merkittävimmistä ja se sai valtavasti palstatilaa. Helsingin Sanomien Sole Uexküll kiinnitti huomionsa Loirin muhkeaan ääneen ja lapsenkasvoisuuteen. Lapualaisoopperaa näyteltiin myös Tukholmassa Dramatenin pienellä näyttämöllä. Dagens Nyheterin Göran O. Eriksson arvioi esityksen sensaatioksi. Loirin muhkea ääni teki vaikutuksen myös Svenska Dagbladetin Urban Stenströmiin, siitä käytettiin adjektiiveja "arvovaltainen" ja "kivikova".
Loiri loisti Turussa myös nimiosallaan näytelmässä Tykkimies Kauppalan viimeiset vaiheet (1974–1975). Alpo Ruuthin käsikirjoittamaa näytelmää esitettiin 56 kertaa ja se sai lähes 32 000 katsojaa. Kaikkiaan Turun vuodet olivat Loirille mieluisia; hän sai nauttia hyvästä ohjaustyöstä ja taitavista vastanäyttelijöistä.
Loirin mainittaviin teatterirooleihin kuuluu myös pääosat näytelmässä Kepissä on kaksi päätä. Hänen viimeinen roolinsa puhenäyttämöllä oli Davies Ryhmäteatterin näytelmässä Talonmies, jota näyteltiin loppuunmyydyille katsomoille kaudella 1993–1994 ja viimeisen kerran kevätkaudella 1995, jonka jälkeen Loiria ei enää nähty puheteatterin parissa.
Ooppera
Vuonna 1992 Loiri näytteli sokean laulajan roolin Aulis Sallisen oopperassa Kullervo. Nimiroolin teki Jorma Hynninen. Loiri koki Kullervon yhdeksi rajuimmista tuotannoista, joissa hän oli esiintynyt. Kriitikko Seppo Heikinheimo teilasi koko oopperan, joskaan ei Loiria erityisesti. Kullervon kantaesitys annettiin Los Angelesissa helmikuussa 1992. Suomen ensi-ilta oli Helsingin uudessa oopperatalossa marraskuussa 1993. Hannu-Ilari Lampila suhtautui Kullervoon Heikinheimoa suopeammin. Loirin osasuorituksesta hän mainitsi: " -- Loirin sokea laulaja antaa esitykselle svengaavaa nykyaikaista kabareepoljentoa". Kullervoa näyteltiin vuonna 1995 Nantesin oopperassa, ja Loirin suoritus sai huomattavasti paremmat arviot kuin Los Angelesin ja Helsingin esityksissä. Kullervoa näyteltiin vielä yhdeksän kertaa kansallisoopperassa alkuvuodesta 1999.
Kullervon sokea laulaja ei ollut Loirin ensimmäinen oopperarooli. Hänellä oli ollut Jim Mahoneyn rooli oopperassa Mahagonnyn kaupungin nousu ja tuho vuosina 1970–1971.
Elokuvaroolit
pienois|Vesa-Matti Loiri vuonna 1962 ensimmäisessä elokuvaroolissaan Pojat-elokuvassa. Loiri ylärivissä kolmas vasemmalta. Ensimmäisen elokuvaroolinsa Loiri sai 17-vuotiaana Mikko Niskasen nuorisokuvauksessa Pojat (1962), mutta hänen varsinaisena läpimurtonaan on pidetty Niskasen ohjaamaa Lapualaismorsian-elokuvaa (1967). Hän on näytellyt vahvoja draamarooleja muun muassa elokuvissa Rakastunut rampa (1975), Pedon merkki (1981), Sokkotanssi (1999), Rumble (2002), Pahat pojat (2003) ja Tie pohjoiseen (2012).
Spede-tuotannot
Loiri näytteli 19 Uuno Turhapuro -elokuvan lisäksi yli kymmenessä muussa Spede Pasasen tuottamassa kokoillan elokuvassa. Ohjaajana toimi Ere Kokkonen, kuten Turhapuroissakin. Tavaksi muodostui, että elokuvat saivat hyvät katsojaluvut mutta melko huonot arvostelut. Ensimmäinen Spede-tuotanto, jossa Loiri näytteli, on Noin 7 veljestä. Se tuli ensi-iltaan elokuussa 1968. Loirilla on anakronismeilla hulluttelevassa Jukka Virtasen ohjaamassa elokuvassa huovin rooli. Pasasen ja Loirin yhteistyö alkoi kyseisestä elokuvasta ja samoin alkoi muotoutua kolmikko Spede Pasanen, Vesa-Matti Loiri ja Simo Salminen. Noin 7 veljeksen jälkeen Loiri sai alati suurempia roolitehtäviä.
pienois|Loiri roolissaan Näköradiomiehen ihmeelliset siekailut -elokuvassa yhdessä [[Tarja-Tuulikki Tarsalan kanssa vuonna 1969.]] Aamulehden Matti Rosvall huomioi Loirin osasuorituksen elokuvassa Näköradiomiehen ihmeelliset siekailut (1969): "Loiri kantaa kunnialla läpi roolin, joka ei ole rooli vaan sitaisten tekaistu nippu erilaisia pöhköjä tilanteita." Kesällä 1969 sai ensi-iltansa elokuva Leikkikalugangsteri, jossa Loirin katsottiin tarvitsevan vahvaa henkilöohjausta, jottei tämä olisi "suistunut maneereihin".
Jouluna 1969 ensi-iltaan tuli ensimmäinen värillinen Spede-tuotanto Pohjan tähteet. Elokuvassa Loirilla on päärooli ohjaaja Pohjana ja hän on myös yksi käsikirjoittajista Pasasen ja Ere Kokkosen ohella. Pohjan tähteet perustuu kommelluksiin, joita oli sattunut aiemmissa Spede-elokuvissa. Loirin taiteellinen rekisteri hyödynnettiin tehokkaasti ja hän teki vaikutuksen kriitikko Paula Talaskiveen, jonka mukaan Loiri on "monipuolisempi näyttelijä ja koomikko kuin uskotaankaan". Pohjan tähteet arvosteltiin kokonaisuutena yhdeksi parhaista Spede-elokuvista – kaikista puutteistaankin huolimatta. Pohjan ihastusta näyttelee Arja Saijonmaa, jonka roolihahmo ei kuitenkaan lämpene Pohjan lemmelle. Loirille oli sattua kuvausten yhteydessä kohtalokas onnettomuus.
Huhtikuussa 1970 valkokankaille tuli komedia Jussi Pussi, joka irvaili aikakauden vasemmistoradikaaleille opiskelijoille. Loiri näytteli nimiosan, psykologian opiskelija Jussi Lietesalon. Aikalaiskriitikot eivät lämmenneet elokuvan anti-intellektualismille ja piilopornolle, mutta kun ensi-illasta oli kulunut neljännesvuosisata, kriitikot näkivät elokuvan satiirisena ajankuvana, jolla on kiistaton kulttuurihistoriallinen arvo.
Elokuussa 1970 oli elokuvan Speedy Gonzales – noin 7 veljeksen poika ensi-ilta. Loiri käsikirjoitti sen yhdessä Pasasen ja Kokkosen kanssa, ja sen ideana oli irvailla lännenelokuvien kliseille. Loiri ei näyttele elokuvassa. Aikalaiskriitikot ottivat teoksen vastaan varauksellisesti ja käsikirjoituksessa havaittiin ontumista. Yleisömenestys oli sitä vastoin hyvä, noin 306 000 katsojaa, eli jokainen maksanut katsoja kuittasi noin markan ja yksitoista penniä elokuvan 340 000 markan tuotantokustannuksista.
Seitsemän veljeksen nimestä ammennettiin kolmannen kerran elokuvassa Kahdeksas veljes, joka kuvattiin talvella 1970–1971 ja esitettiin ensi kerran kevättalvella 1971. Pasanen tuotti, käsikirjoitti ja ohjasi elokuvan, ja lisäksi näytteli keskeisimmän roolin, Jallin. Loirin roolina on Jaska Hujanen, joka huijaa rehellisesti lisäansioita Jallin kaverina. Kritiikin kärki kohdistui Pasaseen, Loirin roolia ei erityisemmin huomioitu.
Ensimmäinen Uuno Turhapuro -elokuva, jonka nimi on ytimekkäästi Uuno Turhapuro, sai ensi-iltansa 24. elokuuta 1973. Turhapuroja kuvattiin 1970-luvulla mustavalkoisina ja siitä edespäin värillisinä. Elokuvia tuotettiin ainakin puoliteollisesti ja ne saivat kuusinumeroisia katsojalukuja, ja siten pelastivat monen suomalaisen elokuvateatterin vararikolta. Ne myös työllistivät elokuvantekijöitä aikana, jolloin suomalainen elokuvatuotanto oli hiipunut ja toivat takaisin teollista elokuvan teon perinnettä, joka oli kuihtunut 1950-luvun jälkeen. Vain kaksi Turhapuro-elokuvaa jäi alle sadan tuhannen katsojan: Uuno Turhapuron veli (1994), jossa Loiria ei ollut ensinkään, ja Johtaja Uuno Turhapuro – pisnismies (1998). Elokuvakriitikot yleensä teilasivat Turhapurot, mutta soraääniäkin kuului silloin tällöin. Esimerkiksi Martti Savo kehui Loirin suoritusta elokuvassa Uuno Turhapuron aviokriisi (1981) ja näki siinä laajempia ulottuvuuksia. Savo arvioi, että Turhapuron sosiaalipummihahmossa on ärsyttäviä kliseitä, mutta toisaalta myös perisuomalaista veijaritraditiota. Tuonnempana kriitikot ovat alkaneet suhtautua Turhapuro-elokuviin myötämielisemmin.
Turhapurot olivat tauolla vuosina 1979 ja 1980. Lokakuussa 1980 ensi-iltaan tuli Pasasen Tup akka lakko, joka on Koeputkiaikuisen jatko-osa. Kriitikko Helena Ylänen nosti esiin Loirin osasuorituksen, hänen mukaansa tämä heittäytyi rooliinsa "ihmeen vakavasti"; "häntä on kiinnostavaa ja antoisaa seurata", Ylänen summasi. Elokuva kokonaisuudessaan sai nuivanlaisen kriitikkovastaanoton. Yleisöä elokuva kiinnosti, se katsojaluvuksi kirjattiin lähes 320 000.
Alkuvuonna 1984 sai ensi-iltansa Lentävät luupäät, jossa Loiri näytteli robottia. Elokuva kuuluu Pasasen niin sanottuihin b-tuotantoihin, joita tuotettiin 1980-luvulla Turhapurojen rinnalla. Alkuvuonna 1985 ensi-iltansa sai b-tuotanto Hei kliffaa hei, jonka päärooleissa ovat Loiri ja Salminen. Roolihahmoina ovat televisiosketseistä suosioon ponnahtaneet Auvo ja Kultsi. Helena Ylänen arvosteli Loirin näyttelemän Auvon vain kalpeaksi versioksi Turhapurosta. Hufvudstadbladetin Staffan Bruun arvosteli Hei kliffaa hein Turhapuroja paremmaksi nimenomaan Loirin ansiosta.
Marraskuussa 1986 sai ensi-iltansa television rikossarjoja parodioiva Liian iso keikka, jonka kriitikot arvioivat mukiinmeneväksi. Helsingin Sanomien Pertti Avola kirjoitti Loirin suorituksesta: "Miehellä on enemmän elokuvakomiikan tajua kuin useimmilla suomalaisilla komedianikkareilla yhteensä". Jouluna 1986 valkokankaille tuli vuoden toinen b-tuotanto, Pikkupojat, jossa kolmikko Spede, Vesku ja Simo näyttelee pääroolit. Aikalaiskriitikoiden arvioissa toistui kaava, jossa itse elokuva arvosteltiin korkeintaan keskinkertaiseksi, mutta Loirin osasuoritus hyväksi.
Muut tuotannot
Loirin filmografiaan oli kertynyt muutama elokuvarooli jo ennen hänen astumistaan Speden talliin.
Loirin elokuvadebyytti, jatkosodan aikaiseen Ouluun sijoittuva Pojat sai valtaosin myönteiset arviot aikalaiskriitikoilta. Loirin roolihahmo Jake on yksi Raksilan kaupunginosan pojista, vastapuolena on Tuiran kaupunginosan pojat. Jaken äiti lähtee elokuvan lopussa junalla saksalaisen sotilaan matkaan. Jake juoksee loppukohtauksessa junan perässä, saa siitä otteen, raahautuu lyhyen matkan junan mukana, kunnes hänen otteensa herpoaa. Hän jää makaamaan raiteiden väliin. Vaikuttava ja uskottavasti toteutettu kohtaus jäi suomalaisen elokuvan historiaan. Kohtauksessa ei käytetty sijaisnäyttelijää, vaan Loiri halusi tehdä sen itse. Ohjaaja Niskanen vaati kuitenkin melkoisen määrän pehmusteita ja luvan Loirin vanhemmilta. Elokuva-Aitan Kirsti Jaantila luonnehti Loirin osasuoritusta "järkyttäväksi nuorukaishahmoksi". Loiri teki vaikutuksen eläytymisellään ja näyttelemisen vaistollaan.
Loiri näytteli sivuosan kahdessa Jörn Donnerin ohjaamassa eroottissävyisessä komediassa: Hellyys (1972) ja Krapula (1973). Viimeksi mainittu on ensin mainitun elokuvan ruotsinkielinen versio. Loirin suorituksia ei erityisemmin huomioitu, ja Krapulassa hänen rooliaan ei edes kreditoitu.
Vuonna 1975 Loiri näytteli Sakris Kukkelmania Esko Favénin elokuvassa Rakastunut rampa. Hän sai melko hyvät arviot roolisuorituksestaan, joskin arveltiin, että katsojat peilaavat sitä Turhapuro-hahmoon. 1980-luvun kriitikot pitivät Sakrista yhtenä Loirin parhaista vakavista roolitehtävistä. Vuonna 1981 Loirilla oli rintamakirjeenvaihtaja Uskon rooli Jaakko Pakkasvirran historiallisessa sotadraamassa Pedon merkki. Aikalaiskriitikot arvioivat elokuvan visuaalisesti taidokkaaksi, mutta sisällöltään melko tyhjäksi. Loirin osasuoritus huomioitiin myönteisesti.
Loirin harrastukseen nyrkkeilyyn liittyvä draama Kuka on Joe Louis? (1992) sai vain noin puolitoista tuhatta katsojaa ja kriitikotkin suhtautuivat elokuvaan nyrpeästi. Loirin osasuoritus valmentajana keräsi kuitenkin kiitosta. Demari-lehden Pertti Lumirae: "Uunot, Tyynet, Kuselat ja muut sivupersoonat saivat joskus katsojan unohtamaan mikä loistava näyttelijä Vesku todellisuudessa on". Loirilla oli sivuosa Christian Lindbladin ohjaamassa draamakomediassa Ripa ruostuu (1993). Pääosia näyttelivät Sam Huber ja Mari Vainio, Loirin osasuoritusta ei juurikaan huomioitu. Katsojia kertyi vain noin 2 300.
Vuonna 2003 Loiri näytteli ison sivuosan Aleksi Mäkelän toimintaelokuvassa Pahat pojat, jonka katsojaluvuksi kirjattiin lähes 615 000. Hän erottui itseoikeutetusti näyttelijäjoukon kantavaksi voimaksi Joukon roolissaan, Helena Ylänen arvioi. Vuonna 2005 Loirilla oli keskeinen osa torikauppias Vernerinä Timo Koivusalon historiallisessa musiikkidraamassa Kaksipäisen kotkan varjossa, jonka taiteellinen taso arvioitiin heikonlaiseksi. Loirin osasuoritus oli Olli-Matti Oinosen näkemyksen mukaan ammattitaitoinen. Loiri esittää elokuvassa muutamia lauluja, kuten "Pelimannin perintö" ja "Elonkorjuu" sekä "Monta syytä jatkaa", joka on duetto Anneli Saariston kanssa.
Koomiset roolit saivat jatkoa 2010-luvulla. Loiri näytteli Leo Poralan roolin Mika Kaurismäen tie-elokuvassa Tie pohjoiseen vuonna 2012. Helsingin Sanomien kriitikko arvioi elokuvan mittatilaustyöksi Loirille ja toista pääroolia näytelleelle Samuli Edelmannille. Kriitikon mukaan Loirin imago oli roolia suurempi, sillä Poralaan oli kirjoitettu runsaasti Loirin ominaisuuksia ja sairauksia. Vuonna 2015 Loiri näytteli boheemia Urhoa Mika Kaurismäen draamakomediassa Elämältä kaiken sain. Urhon tytärtä näytteli Armi Toivanen. Suomen Kuvalehden kriitikon mukaan Kaurismäki oli löytänyt menestyksen salaisuuden, joka on Vesa-Matti Loiri.
Loirin viimeinen elokuvarooli oli Vilppulan osa Mika Kaurismäen draamakomediassa Mestari Cheng. Lappiin sijoittuva elokuva sai ensi-iltansa syyskuussa 2019, lähes 57 vuotta myöhemmin kuin Pojat. Lapin Kansan Tenka Issakainen arvosteli elokuvan sympaattiseksi saduksi, joka on kuitenkin toivottoman höperö ja kliseinen. Loirin roolihahmo tulkitsee elokuvassa "Lapin suven" – alkoholin vaikutuksen alaisena. Episodin Miia Hartikainen analysoi: "Vesa-Matti Loiri ja Kari Väänänen nähdään leppoisana ukkoparivaljakkona ja tuntuu, että he joutuvat pidättelemästä itseään viemästä showta ja tyytymään sivurooleihinsa." Hartikaisen arvion mukaan Loirin koko potentiaalia ei osattu hyödyntää.
Televisioroolit
pienois|pysty|Vesa-Matti Loiri ja Kristiina Halkola Yleisradion televisio-ohjelmassa "Oma. Omat ja varastetut. Kabaree!" vuonna 1969. pienois|pysty|Vesa-Matti Loiri Yleisradion televisio-ohjelmassa Naked City vuonna 1969. 1960-luvulla Loiri näytteli Yleisradion tv-teatterissa, jossa hänen varhaisimpia roolejaan olivat muun muassa Aljoškan osa Mikko Niskasen ohjaamassa televisionäytelmässä Ihmisiä elämän pohjalla (1967) ja Tommin osa Veikko Kerttulan ohjaamassa näytelmässä Olviretki Schleusingenissa (1967). Myöhemmin Loiri näytteli huomattavan roolin seppä Ilmarina tv-teatterin Kalevala-tulkinnassa nimeltä Rauta-aika (1982). Tykkimies Kauppalan tarina sovitettiin televisionäytelmäksi 1977, ja Loiri toisti siinä teatterista tutun roolinsa. Joulukuussa 1979 esitettiin ensi kerran Tuija-Maija Niskasen ohjaama televisioelokuva Seth Mattsonin tarina, jossa Loiri näytteli nimiroolin.
Kalle Holmbergin ohjaama Rauta-aika oli aikansa televisiotapaus. Loirin rooli seppä Ilmarina oli monelle yllätys, sillä hänet tunnettiin tuohon aikaan ennen kaikkea Uuno Turhapurona. Monien oli lähestulkoon mahdotonta hyväksyä Loiria mihinkään muuhun rooliin. Turhapuro-yhteys oli eräille aikalaisille myös keppihevonen käydä Rauta-ajan kimppuun. Hintava ja kiistelty teos sai kuitenkin lukuisia palkintoja. Rauta-ajan kuvaukset aloitettiin jo 1978, niiden alussa Loiri oli aika ajoin psykiatrisessa hoidossa.
Turhapuroa on toisinaan pidetty modernisoituna mukaelmana Putkinotko-romaanin Juutas Käkriäisestä. Vuonna 1998 Loiri näytteli Juutaksen roolin Reima Kekäläisen ohjaamassa televisiosarjassa Putkinotko. Juutaksen rääväsuista vaimoa Rosinaa näytteli Eija Vilpas. Sarjassa näytteli myös Loirin tytär Jenni Loiri.
Loiri näytteli myös muutamissa lyhytelokuvissa. Kulttimaineeseen on noussut Jani Volasen ohjaama farssimainen tie-elokuva Rumble vuodelta 2002. Siinä Loirin roolina on Leo, hurjastelevan miesnelikon ikänestori. Vuonna 1995 Loiri näytteli sivuosan Jukka-Pekka Siilin ohjaamassa psykologisessa draamassa Ruuvimies. Hänen roolihahmonsa on varastomies Simo Nikander ja roolihahmon lemmenkohteena on Titta Jokisen näyttelemä sihteeri Vaara.
Vesku Show
Loirin nimikko-ohjelma oli Vesku Show (1988–1991), jonka hän myös käsikirjoitti ja jossa näyttelivät hänen lisäkseen Simo Salminen, Hannele Lauri, Eija Vilpas ja Juha Muje. Ohjelmaa esitettiin mainokset pois lukien noin 45 minuutin jaksoina neljän viikon välein. Ohjelma oli suoraa jatkoa Spede Show'lle, jossa Loiri oli mukana 1970-luvun alussa ja vuodesta 1984, jolloin ohjelma palasi ruutuihin kymmenen vuoden tauon jälkeen. Loirin Spede Show'ssa tyypittelemät kuuluisat hahmot, kuten laulaja Kusela ja televisiokuuluttaja Tyyne, jatkoivat Vesku Show'ssa. Uutena Loirin tulkitsemana sketsihahmona oli jummi jammia hokeva isohampainen baarimikko. Ohjelma sai enimmillään noin 1,6 miljoonaa katsojaa.
Komediahahmot
MTV 3 tuotti Turhapurosta 23-osaisen televisiosarjan, jota esitettiin kevätkaudella 1996. Sen käsikirjoitti Pasanen ja ohjasi Reija Virolainen. Sarjassa on mukana Turhapuro-elokuvien näyttelijäkaarti Härski Hartikaista lukuun ottamatta. Sarjasta tuli pettymys joka suhteessa, eikä sitä ole julkaistu edes DVD:nä. Se antoi kuitenkin hieman vauhtia muusikko Linda Lampeniuksen uralle, hänen roolinaan on psykiatri Kielo Nuppu.
Peter von Baghin mukaan Loirin komediahahmot vetoavat suoraan ”kansalliseen psyykeen”. Ne ovat samalla kertaa ronskeja ja hienovireisiä ja yhdistävät aikuisten ja lasten huumoria, mutta niiden pohjalla on aina Loirin perusvakavuus ja terävä huomiokyky. Uuno Turhapuron roolissa hän liukuu taiturimaisesti läpi koko asteikon ”normaalitilan” ja hulluuden välillä.
Ääninäyttelytyö
Näyttelemisen ohella Loiri on tehnyt myös muutaman ääniroolin. Vuonna 1993 Loiri teki debyyttinsä ääninäyttelijänä Disneyn animaatioelokuvassa Aladdin, jossa hän esitti Henkeä. Kyseisen elokuvan suomenkielinen ääniraita sai paljon tunnustusta, ja Disney palkitsi sen kaikkein parhaimpana Aladdinin dubbauksena. Loiri sai erityismaininnan "ainutlaatuisen omaperäisestä" roolisuorituksestaan. Vuonna 1996 hän ääninäytteli pääroolin elokuvassa Kaikenkarvainen Charlie. Elokuva oli tosin valmistunut jo vuonna 1989.
Radioteatteri
Uransa alkuvuosina Loiri oli mukana useissa kuunnelmissa, mutta myöhemmin häntä ei juuri pyydetty radioon. Vasta 2000-luvun koittaessa Loiri sai Radioteatterissa kaksi merkittävää tehtävää. Ensimmäinen niistä oli kirjailija Matti Pulkkinen Helena Ihalan kuunnelmassa Ehdotus elämäksi (2000), joka on trilogia Pulkkisen tuotannosta. Lisäksi Loiri sävelsi ja esitti teokseen kuuluvan musiikin. Kuunnelmassa näyttelivät myös Pirkko Saisio, Aake Kalliala ja Ossi Ahlapuro sekä eräitä muita. Toinen mainittava rooli Loirilla oli Kalle Holmbergin kolmiosaisessa kuunnelmassa Ristisaatto (2007).
Televisiojuontaja
Vuonna 1994 toteutettiin MTV3:n kesäsarja Pelimies Vesku, jonka Loiri juonsi. Hän ei näytellyt sarjassa rooleja. Sarjaa esitettiin yhdeksän jaksoa ja siinä haastateltiin urheilijoiden ja taiteilijoiden ohella arkkipiispa John Vikströmiä, muotialan vaikuttaja Laila Snellmania ja monitoiminainen Lenita Airistoa.
Muusikko
Laulajana Vesa-Matti Loiri tunnetaan suomalaisten iskelmien ja Eino Leinon runoihin sävellettyjen laulujen tulkitsijana. Hänen repertoaariinsa kuuluu myös huumorilauluja, folkhenkisiä tulkintoja suomirockin klassikoista ja joululauluja. Loirin ensimmäinen single on vuonna 1968 julkaistu humoristinen "Saiskos pluvan?", jota seurasi noin 40 singlejulkaisua, viimeisenä "Eilen kun mä tiennyt en" (2016), joka on duetto Paula Koivuniemen kanssa.
Loiri soitti myös huilua, etenkin jazzia, ja hänen esikoisalbuminsa 4+20 (1971) oli lähes kokonaan instrumentaalilevy. Siinä on myös tulkinta Oskari Merikannon ”Itkevästä huilusta”. Loiri on esiintynyt Pori Jazzissa usein, ensimmäisen kerran vuonna 1974. Vuonna 1980 hän edusti Suomea Eurovision laulukilpailussa kappaleella ”Huilumies”, joka sai finaalissa kuusi pistettä ja jäi viimeiseksi. Kappale oli Aarno Ranisen nimenomaan Loirille tekemä.
pienois|pysty|vasen|Vesa-Matti Loiri vuonna 1980 Loiri levytti Eino Leinon runoihin perustuneita lauluja ensimmäisen kerran vuonna 1978 albumilla Eino Leino. Albumi on myynyt tuplaplatinaa, lähes 118 000 kappaletta. Hän on tehnyt yhteensä neljä albumia Leinon runoista, viimeisenä Päivän laskiessa vuodelta 2001. Lauluja sävelsivät Henrik Otto Donner ja melko tuntematon porvoolainen harrastajamuusikko Perttu Hietanen ja ne sovitti kitaristi Taisto Wesslin. Reino Helismaan sanoittamia lauluja hän on tulkinnut albumilla Vesku Helismaasta (1977) ja Juha Vainion sanoittamia lauluja kahdella Ystävän laulut -albumilla (2003 ja 2004). Vuonna 1998 hän teki kirkkolaulukiertueen, jonka avulla Suomen Punaiselle Ristille kerättiin yhteensä lähes 170 000 markkaa.
Vuosina 2006–2008 Loiri julkaisi Lappi-trilogian, joka sisältää vanhoja suomalaisia pop- ja rock-kappaleita akustisina sovituksina. Trilogian päätti syksyllä 2008 julkaistu Kasari, jonka Loiri sanoi olevan ”ehkä viimeinen levy”. Vuonna 2009 ilmestyi kuitenkin albumi Hyvää puuta, joka sisältää muun muassa J. Karjalaisen, Heikki Salon ja Jarkko Martikaisen Loiria varten tekemiä kappaleita. Vuonna 2010 ilmestyi Skarabee, jolle kappaleita ovat tehneet muun muassa Olavi Uusivirta, Timo Kiiskinen ja Tuure Kilpeläinen. Loiri esiintyi Seinäjoen Provinssirockissa kesäkuussa 2009 ja esitti tiivistunnelmaisella keikalla muun muassa Eppu Normaalin, Kolmannen Naisen ja Juice Leskisen kappaleita. Se oli hänen ensimmäinen esiintymisensä rockfestivaaleilla. Kesällä 2010 hän esiintyi Ruisrockissa. Kun Suomen jääkiekkomaajoukkue oli voittanut MM-kultaa toukokuussa 2011, pelaajat toivoivat Loirin esiintymään voitonjuhliinsa Helsingin Kauppatorille. Vuonna 2013 Loiri esitti itsenäisyyspäivänvastaanoton juhlakonsertissa kappaleet "Lapin kesä" ja "Nocturne".
Vuonna 2014 Loiri esiintyi Vain elämää -televisiosarjan kolmannella kaudella.
Kaikkiaan Loirin albumeja on julkaistu yli 30. Kaksitoista levyä on ylittänyt vähintään kultalevyrajan, ja yhteensä hänen albumeitaan on myyty yli 660 000 kappaletta. Hän itse sanoi musiikin olevan viimeinen asia, josta hän oli valmis luopumaan.
Urheilija
Loiri kävi Pohjois-Haagan yhteiskoulun. Urheilulajeista Loiri on harrastanut muun muassa nyrkkeilyä, jalkapalloa, käsipalloa, vesipalloa, jääkiekkoa, biljardia ja golfia. Vuonna 1969 hän kertoi harrastavansa palloilua ”jääkiekosta biljardiin”. Loiri pelasi joukkuelajeissa aina maalivahtina. SM-kultaa hän on saavuttanut vesipallossa ja käsipallossa. Lajeista hän on sanonut ottaneensa vakavimmin jalkapallon ja nyrkkeilyn. Hän luopui urheilu-urasta näyttelemisen takia.
Loiriin oli jo lapsena tehnyt suuren vaikutuksen jugoslavialaisen maalivahti Vladimir Bearan rangaistuspotkun torjunta Helsingin olympialaisten jalkapallon loppuottelussa Unkari–Jugoslavia, minkä jälkeen hän halusi vain maalivahdiksi. Hänen muita esikuviaan jalkapallossa olivat venäläinen Lev Jašin ja espanjalainen Ricardo Zamora. Loiri pelasi nuorena jalkapalloa Huopalahden Hurjissa ja Töölön Vesassa. 1960-luvun alussa hän nousi Töölön Vesan edustusjoukkueeseen kolmanneksi ylimmällä sarjatasolla, mutta joutui lopettamaan jalkapallouransa kesken aloittaessaan opinnot Teatterikorkeakoulussa.
Myöhemmin hän pelasi maalivahtina viihdetaiteilijoiden urheiluseura Zoomissa, josta HJK värväsi hänet marraskuussa 1971 varamaalivahdiksi. HJK:lla oli samaan aikaan loukkaantumishuolia maalivahtien kanssa. Seura oli tarkkaillut Loiria jo hänen pelatessaan Töölön Vesassa. HJK:n puuhamiehen Markku Peltoniemen mukaan Loirin pallovarmuus ja torjuntatekniikka eivät olleet samaa tasoa kuin SM-sarjan kärkivahdeilla, mutta hänen kimmoisuutensa teki vaikutuksen. Loiri pelasi HJK:ssa yhden kauden 1972. Hän pelasi kaudella ainakin heinäkuussa yhden ottelun verran Suomen Cupia ja osan näytösottelusta puolalaista Górnik Katowicea vastaan. HJK:n päävalmentaja Raimo Kauppinen kuvaili häntä vuonna 1972 hyväksi maalivahdiksi ja pelaajaksi, joka paneutuu tehtäväänsä ja ottaa hommansa aina tosissaan. Loiri on edustanut jalkapallourallaan myös Finnairin Palloilijoita. Peltoniemi ja myös Loiri itse on arvioinut, että hän olisi voinut kehittyä kansallisen huipputason maalivahdiksi, jos olisi keskittynyt vain jalkapalloon.
Nyrkkeily kiehtoi Loiria jo nuorena ja hän harrasti poikanyrkkeilyä. Loiri otteli kolme ottelua 75-kiloisten avoimessa sarjassa vuosina 1969–1970, joista hän voitti kaksi. Vaikka Loiri olikin harrastanut nyrkkeilyä, hän osallistui näihin otteluihin lähes kylmiltään. Otteluissa olikin kysymys osaltaan julkisuustempusta katsomoiden täyttämiseksi, sillä yleisöä kiinnosti jo siinä vaiheessa julkkiksena tunnetun Loirin menestyminen nyrkkeilykehässä. Loiri on sanonut, että hänen rytmitajustaan oli apua nyrkkeilyssä, mutta näyttelijän ammatissa ei olisi ollut eduksi, jos silmät olisivat olleet jatkuvasti mustina.
Loiri on myös lahjakas biljardin pelaaja, ja hän esittelee taitojaan muun muassa elokuvassa Uuno Turhapuro armeijan leivissä vuonna 1984. Tosissaan hän pelasi vain kaisaa, joka oli biljardin ainoa kilpailumuoto Suomessa siihen aikaan. Hän ylsi SM-tuloksissa parhaimmillaan 14. sijalle. Loiri on muun muassa toiminut Suomen Biljardiliiton puheenjohtajana vuosina 1993 ja 1994–1999 sekä saanut liitolta hopeisen ansiomerkin vuonna 1989.
Golfissa Loirilla oli neljän vuoden ajan oma nimikkokilpailunsa, Vierumäellä pelattu Vesku Open. Laji oli hänelle harrastus ilman merkittäviä saavutuksia. Loiri tunnettiin myös innokkaana raviurheilun harrastajana, joka omisti ravihevosia 1980-luvulta lähtien. Hänen hevosiaan oli muun muassa Suuren Suomalaisen Derbyn vuonna 2015 voittanut Fabrice Duo.
Palkintoja ja tunnustuksia
Loiri on saanut uransa aikana lukuisia elokuva-, televisio- ja musiikkialan palkintoja. Tasavallan presidentti Martti Ahtisaari myönsi Loirille Suomen Leijonan Pro Finlandia -mitalin 6. joulukuuta 1996. Jussi-palkinnon hän on saanut muun muassa roolista elokuvassa Pojat (1963), Rakastunut rampa (1976) ja Pedon merkki (1982), ja parhaan miespuolisen esiintyjän Telvis-palkinnon hän on saanut vuosina 1984, 1986 ja 1987. Betoni-Jussin Loiri pokkasi vuonna 1998.
Loiri on voittanut vuoden miessolistin Emma-palkinnon useammin kuin kukaan muu: vuosina 2003, 2006 ja 2007. Loiri sai myös erikois-Venlan vuonna 1989 ja Kultaisen Venlan erityisansioistaan televisioalalla vuonna 2011. Loiri on ainoa suomalainen, joka on voittanut sekä Venlan, Emman että Jussin.
Vuonna 1993 Loirille myönnettiin MTV:n kulttuuripalkinto.
Mika Kaurismäki on ohjannut Loirista dokumenttielokuvan Vesku, joka sai ensiesityksensä Ivalossa 20. elokuuta 2010. Esiintyjät dokumenttiin itse nimennyt Loiri on sanonut dokumentin koskettaneen häntä ja antoi Kaurismäen näkemykselle varauksettoman tunnustuksen. Loirista on julkaistu myös Petri Nevalaisen kirjoittama elämäkerta Saiskos pluvan, Vesa-Matti Loiri vuonna 2010. Loiri itse ei kuitenkaan ollut mukana kirjan tekemisessä eikä antanut sen pohjaksi haastatteluja saatikka hyväksynyt kirjoitettua vaan loukkaantui kirjailijalle luvattomasta elämäkerrasta.
Loirista ilmestyi syyskuussa 2019 Otavan kustantamana Jari Tervon kirjoittama elämäkertakirja Loiri.
Joulukuussa 2011 Loirille myönnettiin taiteen valtionpalkinto. Palkitsemisperusteluissa painotettiin Loirin kykyä olla sekä poikkeuksellisen suosittu koomikko että vahvojen draamaroolien tekijä. Perustelujen mukaan Loirin taiteilijanura edusti tinkimättömän taiteilijan näkemyksen mukaista etsimistä, kokeilua ja löytämistä.
Elokuussa 2013 HJK palkitsi Loirin seuran kaikkien aikojen värikkäimpänä maalivahtina.
Vuonna 2023 Yle tuotti 20-osaisen audiodraaman Rakastitko, Vesku?. Draaman ovat käsikirjoittaneet Liila Jokelin, Jussi Moila ja Juhana von Bagh, joka myös ohjasi teoksen. Loiria tulkitsee draamassa Pyry Kähkönen.
Yksityiselämä
pienois|pysty|Vesa-Matti Loiri esiintymässä Mikaelinkirkossa Turussa vuonna 2009.
Parisuhteet
Loiri oli naimisissa kolme kertaa, joista kaksi liittoa päättyi eroon.
Sosiokulttuurinen innostaminen
Sosiokulttuurinen innostaminen on Ranskasta toisen maailmansodan jälkeen, vapaaehtoistyön pohjalta lähtenyt yhteiskunnan uudelleenrakentamiseen pyrkivä sosiaalipedagoginen toiminta.
Vesa-Matti Loiri
Parisuhteet
Hänen ensimmäinen puolisonsa oli näyttelijä Tuula Nyman vuosina 1967–1969. Toinen puoliso oli Mona Loiri, joka kuoli vuonna 1977 auto-onnettomuudessa. Vesa-Matti ja Mona Loirin poika Jan kuoli 20-vuotiaana vuonna 1994, myös auto-onnettomuudessa. Kolmannen puolisonsa Riitta Loirin kanssa Vesa-Matti Loirilla on lapset Jenni (s. 1979) ja Joonas (1982–2019). Loiri oli kihloissa vuosina 1971–1972 malli Katja Peiposen kanssa ja vuosina 1989–1993 malli Marita Hakalan kanssa. Hakalan jälkeen Loiri oli avoliitossa itseään 23 vuotta nuoremman Stina Toljanderin, sittemmin Edelmann, kanssa. Loiri asui Toljanderin kanssa Helsingin Pakilassa. Heille syntyivät pojat Ukko (s. 1995) ja Sampo (s. 1996). Pariskunta erosi vuonna 1999. Loiri seurusteli myös muun muassa Lenita Airiston kanssa 1970-luvulla.
Sosiokulttuurinen innostaminen
Tarkoitus, tehtävä ja tavoitteet
Sosiokulttuurinen innostaminen on ihmisten välistä vuorovaikutusta toisiin, esim. vapaa-ajantoiminnan järjestämiseen tähtäävä muoto. Toisille puolestaan sosialistava ja kasvattava pedagoginen työmuoto.
Vesa-Matti Loiri
Loukkaantuminen ja elämäntapa
Vuonna 1970, juuri ennen Speedy Gonzales – Noin 7 veljeksen poika -elokuvan kuvauksia, Loiri loukkaantui vakavasti jalkapalloa pelatessaan. Omien sanojensa mukaan hän kävi lähellä kuolemaa ja sai ruumiista irtautumisen kokemuksen. Elokuvassa Loirin korvasi pankinryöstäjä Clyden roolissa Pertti Melasniemi. Loukkaantumisen lisäksi hänen vaimonsa ja poikansa tapaturmaiset kuolemat lisäsivät hänen kiinnostustaan henkimaailman ilmiöihin ja näkyihin. Myöhemmin 1970-luvulla Loiri oli selvänäkijä Aino Kassisen oppilaana useita vuosia.
Sosiokulttuurinen innostaminen
Tarkoitus, tehtävä ja tavoitteet
Innostamisen tarkoituksena on luoda yksilölle sosiaalisia verkostoja, esimerkiksi harrastustoiminnan kautta. Tarkoituksena on lisäksi herätellä erilaisia tunteita sekä avata innostettavan maailmankuvaa ja lisätä kiinnostuksen kohteita ympäristöstään. Lisäksi innostaminen tavoittelee ihmisten välistä kommunikaatiota lisäämällä antamaan tukea oppimiseen.
Vesa-Matti Loiri
Loukkaantuminen ja elämäntapa
Loirin ajatusmaailmaa onkin luonnehdittu henkiseksi. Hän oli kiinnostunut esoteriasta ja salatieteistä. Hän ei välittänyt rahasta ja joutui siksi osittain talousvaikeuksiin 1970-luvulla. 1960-luvulla Loirilla oli tapana laittaa soittokeikoistaan saamansa viiden ja kymmenen markan setelit jenkkikassiin, jonka hän sitten tyhjensi asuntonsa lääkekaappiin. Sieltä hän aina otti rahaa kun tarvitsi. Näin ollen näistä varoista jäivät verot tyystin maksamatta, kunnes verottaja alkoi karhuta saataviaan korkoineen. Loiri ajautui henkilökohtaiseen konkurssiin vuonna 1977. Loirin pelastukseksi koitui lopulta silloinen valtiovarainministeri Erkki Liikanen, joka antoi Loirille anteeksi 150 000 markkaa valtiovarainministerin päätöksellä. Loppuvelkaa varten Loirille järjestettiin laina, jonka takaajina olivat Liikanen, Spede Pasanen, Mainos-tv sekä sanoittaja Vexi Salmi.
Sosiokulttuurinen innostaminen
Tarkoitus, tehtävä ja tavoitteet
Siinä lisäksi halutaan opettaa yksilöä tekemään päätöksiä sekä olemaan dialogissa muiden ihmisten kanssa.
Vesa-Matti Loiri
Päihteet
Elämäkertakirjassaan Loiri paljasti käyttäneensä nuoruudessaan huumaus- ja päihdyttäviä aineita, kuten kannabista, meskaliinia ja silokki-sieniä. 1970-luvulla Loiri pahoinpiteli laulaja Frederikin Hotelli Hesperiassa ja tuomittiin 40 päiväsakkoon. Vuonna 1994 Loiri pahoinpiteli näyttelijä Ville Virtasta töölöläisellä nakkikioskilla. Jupakasta uutisoitiin lehdissä, mutta siitä ei nostettu oikeusjuttua. Vuonna 1977 Loiri yritti itsemurhaa nauttimalla runsaasti rauhoittavia lääkkeitä.
Sosiokulttuurinen innostaminen
Sosiokulttuurisen innostamisen muodot
Sosiokulttuurisella innostamisella on kolme muotoa: sosiaalinen, joka pyrkii esimerkiksi luomaan uusia ystävyyssuhteita, pedagoginen, joka pyrkii opettamaan uutta ja keinoja tavoitteiden saavuttamiseksi sekä kulttuurinen, jonka tarkoitus on tuoda erilaisia mahdollisuuksia yhteiskunnastamme esille.
Vesa-Matti Loiri
Lappi
Loiri oli innokas Lapin-kävijä ja hän vietti vuosikymmenet kesiä mökillään Ivalossa. Hänen Lappi-trilogiansa äänitettiin Ivalossa ja myös hänestä kertova elokuva Vesku sai ensi-iltansa siellä. Elokuvassa Loiria kuvattiin sekä mökillä että kalastamassa Inarinjärvellä.
Sosiokulttuurinen innostaminen
Innostamisen elementit
J-C Gillet'ä mukaillen.
Vesa-Matti Loiri
Sairastelut
Loirin terveys horjui 2000-luvulla. Hän sairasti aikuistyypin diabetesta, verenpainetautia ja uniapneaa. Kesällä 2010 hän sai sairauskohtauksen ja oli kuolla aivojen hapenpuutteeseen. Kaksi vuotta myöhemmin Loirin uutisoitiin laihtuneen 30 kiloa ja olevan hyvässä kunnossa parin edellisvuoden takaiseen tilanteeseen nähden. Syksyllä 2014 Loiri kertoi käyneensä vatsalaukun ohitusleikkauksessa, minkä seurauksena hänen painonsa putosi kaikkiaan noin 70 kiloa. Hän sai sittemmin myös diabeteksensa hallintaan eikä enää tarvinnut insuliinipistoksia. Loiri kuitenkin kertoi, että diabetes ehti vaurioittaa hänen jalkojensa hermoratoja, minkä seurauksena hänen liikkumisensa vaikeutui huomattavasti. Viimeisinä vuosinaan Loiri joutui myös luopumaan huilunsoitosta, sillä diabeteksen aiheuttamien hermoratavaurioiden seurauksena myös hänen vasemmanpuoleisen pikkusormensa motoriikka heikentyi.
Herra Pahuus
Sarjakuva
Nathaniel Essex oli englantilainen biologi, joka kehitti edistyneitä teorioita ihmisevoluutiosta ja oli erittäin pakkomielteinen Charles Darwinin evoluutioteoriaan. Hänen mielestään Darwinin ja nykyajan moraaliset rajoitukset estävät syvempää tutkimista. Tehdessään omaa tutkimusta vuonna 1859 Essex huomasi ihmiskunnan kokevan mutaatiokasvuja, jota hän kutsui "Essexin tekijäksi". Essexin teorioita pilkattiin, mikä sai hänet katkeraksi. Lisäksi poikansa kuolema laittoi Essexin työskentelemään yhä enemmän. Hän yritti samalla lähestyä yhtiöitä rahoitusmielessä, kuten Helvetintulen Klubia, mutta jokainen yhtiö kieltäytyi rahoittamasta Essexin tutkimuksia. Lopulta hän palkkasi ryhmän rikollisia, joita Essex alkoi kutsua nimellä Marauderit. Heidän tehtävinään oli siepata ihmisiä Lontoon kaduilta, jotta hän voisi tehdä kokeita ihmisiin.
Vesa-Matti Loiri
Sairastelut
Tammikuussa 2022 Loiri hakeutui lääkäriin huonovointisuuden ja kipujen vuoksi. Tutkimuksissa löytyivät ruokatorven syöpä ja maksasyöpä. Loirille annettiin elinaikaa neljästä kuuteen kuukautta. Hän ei kertonut tilanteestaan julkisuuteen sekä kieltäytyi syöpäleikkauksista. Loiri halusi viettää viimeiset hetkensä kotonaan, tavata ystäviään sekä pysyä poissa julkisuudesta. Heinäkuussa Loiri joutui sairaalahoitoon, jossa hän kuoli 10. elokuuta 2022.
Herra Pahuus
Sarjakuva
Myöhemmin liittoutuessaan Tuhon kanssa yhteen, Tuho käyttää Essexin edistynyttä teknologiaa mutatoidakseen tämän yli-inhimilliseksi olennoksi. Tästä hyvästä Tuho komentaa Essexiä, joka kutsuu nyt itseään nimellä Herra Pahuus luomaan kulkutaudin heikentääkseen maailman. Herra Pahuus kuitenkin kieltäytyy luomasta kyseistä kulkutautia ja luokin ruton, joka hyökkää vain Tuhoa kohti. Tämä ajaa muinaisen mutantin talvihorrokseen.
Vesa-Matti Loiri
Kuoleman jälkeen
Loirin hautajaiset pidettiin 20. syyskuuta 2022 Johanneksenkirkossa Helsingissä. Valtio osallistui hautajaiskuluihin.
Herra Pahuus
Voimat ja kyvyt
Herra Pahuus pitää hallussaan useita voimia useiden kokeiden myötä, joita hän on myös kopioinut itseensä erinäisillä mutanttigeeneillä. Pahuudella on muun muassa yli-inhimillinen vahvuus, kestävyys, pitkäikäisyys, kykenee luomaan energiakentän ja teleportaamaan. Lisäksi Herra Pahuudella on psyykkisiä kykyjä ja nerokas tiedemies genetiikassa ja kloonaamisessa.
Vesa-Matti Loiri
Julkikuva
Loirin julkikuva jakautui vahvasti kahteen osaan, koomikkoon ja vakavaan taiteilijaan. Hän ei menettänyt taiteellista uskottavuuttaan liikkuessaan populaarikulttuuria ja korkeakulttuuria erottavan rajan molemmin puolin, vaan hän pyrki madaltamaan rajaa. Nuorena miehenä urheiluharrastus oli usein pinnalla Loiria käsiteltäessä, aivan 1960-luvun lopulla Helsingin Sanomat mainitsi hänet "Suomen kuuluisimmaksi iskijäksi" – aiheena oli nyrkkeily. Samaan aikaan Loirin asema julkisuuden henkilönä haki vielä muotoaan, seuraavan vuosikymmenen alussa se pikkuhiljaa vakiintui ja hän sisäisti julkisuuden osaksi ammattiaan. Turhapuron hahmo oli keskeinen osa Loirin julkista kuvaa, mutta se ei milloinkaan hallinnut sitä kokonaisuudessaan. Loirin uran suuria siirtoja oli Einon Leinon runoihin perustuvien laulujen levyttäminen 1970-luvun lopulla: hänen taiteilijakuvansa sai sielukkaamman ulottuvuuden.
Herra Pahuus
Arvostelu
Hahmo oli listattu sijalle 29 vuonna 2009 IGN-sivuston laatimassa kautta aikain sata suurinta sarjakuvarikollista.
Thronoi
Thronoi oli antiikin aikainen kaupunki Kyproksen saarella. Se sijaitsi samannimisellä niemellä saaren kaakkoisrannikolla, nykyisen Sotíran kylän Agía Théklan alueella noin kahdeksan kilometriä länteen nykyisestä Agía Nápasta.
Thronoin kaupungista tiedetään vain vähän. Strabon ja Ptolemaios mainitsevat sen, mutta Strabonin maininnasta jää epäselväksi, koskeeko se niemeä vai kaupunkia. Paikalla on paljon jäänteitä hellenistisen ja roomalaisen kauden kaupungista. Niihin kuuluu muun muassa kaupunginmuuria, pyhäkön jäänteet sekä kallioon kaivettuja kammioita. Paikalla on suoritettu vain vähän arkeologisia tutkimuksia.
Demoni Etrigan
Demoni Etrigan on Jack Kirbyn vuonna 1972 luoma kuvitteellinen sarjakuvahahmo ja antisankari. Etrigan seikkailee DC Comicsin sarjakuvissa. Hahmo esiintyi ensimmäisen kerran The Demon #1 tarinassa syyskuussa 1972. Etrigan on Belial nimisen demonin poika. Etrigan kykenee siirtymään Jason Blood nimisen demonologin ruumiiseen tämän luettua loitsun, joka muuttaa hänet demoniksi. Etriganilla on keltainen iho, sarvet päässä, punaiset silmät ja verkkomaiset korvat ja hän puhuu lauseita runotyyliin. Hahmo on toiminut satunnaisena Batmanin liittolaisena.