cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Lippulaiva (kauppakeskus)
Uusi kauppakeskus Lippulaiva (2022–)
Vuonna 2019 Lippulaivan-hankkeen hinnaksi arvioitiin noin 215 miljoonaa euroa. Kauppakeskuksen oli alun perin määrä valmistua vuonna 2020, mutta aikataulu siirtyi keväälle 2022. Myöhästyminen johtui Cityconin ja alkuperäisen rakennuttajan Lehto Groupin sopimuksen kariutumisesta vuonna 2018. Uudeksi urakoijaksi valittiin Skanska, metroaseman rakensi SRV.
Lippulaiva avattiin 31. maaliskuuta 2022. Lippulaivan sadasta liiketilasta kaikki oli muutamaa liiketilaa lukuun ottamatta vuokrattu. Tiloihin muutti Pikkulaivasta siirtyneiden liikkeiden lisäksi useita uusia liikkeitä. Ensimmäinen Cityconin neljästä asuinkerrostalosta valmistui joulukuussa 2022 ja loput alkuvuonna 2023.
Matinkylästä Kivenlahteen kulkeva metro-osuus avattiin matkustajien käyttöön 3. joulukuuta 2022.
Konsepti
Lippulaiva on sen omistajalle Cityconille prototyyppi kaupunkikeskuksesta eli niin kutsuttu urban hub, jossa kaikki ihmisille keskeiset palvelut sijaitsevat kävelymatkan päässä heidän kodeistaan. Konseptissa kestävillä ratkaisuilla on iso rooli.
Ensimmäinen Lippulaiva
Nimensä mukaisesti laivan muotoinen Lippulaiva edusti aikansa ostoskeskusrakentamisen uusia tuulia. Kaksikerroksisista, alun perin 18 200 neliömetriä myyntipinta-alaa sisältänyttä kokonaisuutta pidettiin kauniina ja toimivana. Sen merkittäviä vahvuuksia olivat väljä keskuskäytävä ja kattoikkunoista tulviva luonnonvalo. Merihenkistä tunnelmaa korostivat esimerkiksi toisen kerroksen tiikkikaiteet. Lippulaivan suunnitteli arkkitehti Heikki Koskelo.
Pikkulaiva
Pikkulaivan pinta-ala oli 10 218 neliömetriä, ja siinä oli 8 300 neliömetriä vuokrattavaa pinta-alaa. Pikkulaiva oli rakennettu puutappiliitoksin kootuista moduuleista, jotka voitiin irrottaa toisistaan ja kuljettaa rekan lavalle sopivina paloina toiseen käyttöpaikkaan. Kun myös talotekniset järjestelmät koottiin moduuleina, oli rakennuksen uudelleenkäyttö mahdollista sitten, kun uusi Lippulaiva on otettu käyttöön. Tällainen rakenne on kaupparakennuksissa ensimmäinen laatuaan.
Uusi kauppakeskus Lippulaiva
Ensimmäisessä kerroksessa sijaitsee muun muassa Prisma, K-Supermarket ja Lidl. Paikan muita ankkurivuokralaisia ovat Tokmanni, Jysk, Espoon aluekirjasto ja Elixia. Päivittäistavarakaupalle on varattu vuokrattavasta pinta-alasta noin 45 prosenttia, kahviloille ja ravintoloille 10 prosenttia. Toisessa kerroksessa on erikoisliikkeitä, lasten leikkipaikka ja hoitohuone. Kolmannessa kerroksessa on kuntosali, yksityinen päiväkoti, Terveystalo ja Espoon kaupunkin palvelut, kuten asiointipiste ja aluekirjasto. Pysäköintihallissa on kaksi kerrosta, pullopalautus, ekopiste ja 150 sähkölatauspaikkaa. Kauppakeskuksessa on tilat noin sadalle liikkeelle, kahvilalle, ravintolalle tai palveluntarjoajalle. Keskuksen yhteydessä sijaitsee myös Espoonlahden metroasema ja bussiterminaali. Lippulaiva sijaitsee metroaseman sisäänkäyntien päällä, metroasema itse sijaitsee kauppakeskuksen lounaispuolella.
Rakennuksessa yhteydessä on myös kahdeksan asuinkerrostaloa, joista Citycon rakennuttaa neljä ja Hausia kaksi. Asuntoja tulee yhteensä 550. Cityconin asunnot valmistunevat vuodenvaihteessa 2022-2023. Kyseessä oli ensimmäinen kerta, kun Citycon rakennuttaa vuokra-asuntoja.
Lämmitys
Lippulaivassa on 51 maalämpökaivoa, 3500 neliötä viherkattoa sekä 2500 neliötä aurinkopaneeleita katolla ja seinillä. Rakennus on nollaenergiarakennus ja sen lämmitykseen ja jäähdytykseen käytetään geoenergiaa, minkä lisäksi kesän viilennyksistä kertyvää ylijäämälämpöä hyödynnetään lämmityksessä talvisin. Kompleksi toimii Cityconin kiinteistökehitysjohtaja Risto Sepon mukaan alusta alkaen energiankulutuksen osalta hiilineutraalisti. Rakennuksen alla on 170 noin 300 metrin syvyyteen yltävää geoenergiakaivoa. Lämmitysjärjestelmän on toteuttanut Adven.
Citycon ja VTT seuraavat energiaratkaisujen toimivuutta EU:n energiatehokkuutta edistävässä SPARCS-hankkeesssa (sustainable energy positive & zero carbon communities). Kauppakeskukselle tehdään myös LEED-sertifiointijärjestelmän mukainen ympäristöarviointi.
M/S Scandinavia
Scandinavian sisaralus on M/S SNAV Toscana.
1980–1987
25. tammikuuta 1980 alus laskettiin vesille ruotsalaisella Öresundsvarvetin telakalla. 10. lokakuuta alus luovutettiin Rederi AB Gotlandin omistukseen, joka rekisteröi aluksen Ruotsin lipun alle nimellä Visby. Kotisatamaksi tuli Gotlannin saarella sijaitseva Visby. Samana päivänä alus lähti Landskronasta Kööpenhaminan kautta kohti Visbytä. 10. lokakuuta alus saapui Visbyhyn ensimmäistä kertaa. Teknisistä ongelmista johtuen alus oli painavampi, kuin mitä oli laskettu. Tämän vuoksi sillä oli vaikeuksia päästä pois Visbyn satamasta. Myös muita pienempiä vikoja havaittiin. Näiden ongelmien vuoksi alus meni takaisin rakennustelakalleen, ja sillä välin Visbyn satamaa ruopattiin. Syksyllä 1980, rakennustelakalta lähdettyään, alus meni Gotlannin Sliteen ruoppaustöiden ajaksi. 31. toukokuuta 1981 alus aloitti liikennöinnin eri reiteillä (katso taulukot alempana).
1988–
4. heinäkuuta 2003 Polska Żegluga Bałtycka osti aluksen ja rekisteröi sen Bahaman lipun alle nimellä Scandinavia. Kotisatamaksi tuli Nassau. 7. heinäkuuta alus saapui puolalaiselle Remontowa-telakalle Gdańskiin. 16. heinäkuuta alus aloitti Polferriesin Nynäshamnin ja Gdańskin välisessä liikenteessä. Elokuussa 2005 Scandinavia liikennöi Visbyn keskiaikaviikon aikana reitillä Gdańsk–Visby–Nynäshamn.
Kesä
thumb|250px|Scandinavian [[pelastusveneitä.]] thumb|250px|Scandinavian savupiippu. Lähde:
Muut ajat
Lähde:
Pentti Liedes
Pentti Paavali Liedes (5. toukokuuta 1921 Ii – 6. elokuuta 1985 Ii) oli suomalainen poliitikko, joka toimi SKDL:n kansanedustajana (1954–1966, 1970–1983 ja 1983–1985) ja Iin kunnanvaltuuston puheenjohtajana. Liedes kuului Suomen Kommunistiseen Puolueeseen, sen keskuskomiteaan (1972–1981) ja ”taistolaiseen” oppositioon.
Pentti Liedes osallistui jatkosotaan, jonka jälkeen hän harjoitti lyhyen aikaa maalarin ja kirvesmiehen ammatteja. Liedes liittyi SKP:hen 1945 ja seuraavana vuonna hänet palkattiin Valtiollisen poliisin etsiväksi Ouluun. Valpo-kauden jälkeen Liedes kävi Sirola-opiston (1950) ja siirtyi politiikkaan. Hän työskenteli SKDL:n Oulun piirin sihteerinä 1952–1954. Liedes valittiin eduskuntaan vaaleissa 1954. Hänet valittiin viidesti presidentin valitsijamieheksi. Eduskuntavaaleissa 1983 Liedes jäi vain viiden äänen päähän eduskuntapaikasta, jonka vei Heikki Mustonen. Mustosen jo saatua valtakirjansa oikeusistuin kuitenkin kumosi tuloksen uuden ääntenlaskennan perusteella. Liedeksen kuoltua elokuussa 1985 Mustonen nousi jälleen kansanedustajaksi.
Liedeksen isä oli 1920-luvulla kansanedustajana toiminut ja poliittisista syistä vankilaan 1930-luvun alussa tuomittu Jaakko Liedes. Pentti Liedes avioitui Hilja Siiran kanssa vuonna 1943. Pariskunta sai kolme lasta. Neuvostoliitossa asunut kirjailija ja toimittaja Ahti Liedes oli Pentti Liedeksen veli.
Saint-Gilles
Saint-Gilles on usean paikan nimi. Monet niistä on saanut nimensä pyhimys Aegidiukselta.
Act a Fool
Act a Fool voi tarkoittaa seuraavia asioita:
Kristiina Puukko
Puukko on näytellyt muun muassa Kellariteatterissa, improvisaatioryhmä Avokelassa , Vaasan ylioppilasteatterissa , Oranssin Reipas Irma -teatteriryhmässä ja Profiiliteatterissa.
Hän on myös tankotanssija ja tankotanssiopettaja sekä burleskitaiteilija ja drag king.
Puukko on järjestänyt L-World-klubia naisille Dtm:ssä vuodesta 2006. Hän on toiminut myös Helsinki Priden koordinaattorina.
Puukko oli Vihreiden ehdokkaana Helsingissä kunnallisvaaleissa 2008 ja valittiin varavaltuutetuksi.
Kenta Kobashi
thumb|Kenta Kobashi. Kenta Kobashi (syntynyt 1967) on japanilainen showpainija. Hän painii tällä hetkellä Pro Wrestling NOAH:issa. Kobashin ensiesiintyminen tapahtui vuonna 1988, All Japan Pro Wrestlingin (AJWP) riveissä. Hänet on kouluttanut Masanobu Fuchi, Giant Baba, Dory Funk jr. ja Kazuharu Sonoda.
Kultaselkäpiispa
Kultaselkäpiispa (Euplectes aureus) on kutojien heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys
Kultaselkäpiispaa tavataan luonnonvaraisena Angolan keski- ja pohjoisosissa. Lajia on kuvattu yleiseksi, ja sen kannankehitys on vakaa. Se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
King for a Day... Fool for a Lifetime
King for a day... Fool for a Lifetime on amerikkalaisyhtye Faith No Moren viides studioalbumi. Levyn tunnetuimmat kappaleet ovat "Evidence", "Digging the Grave" ja "The Gentle Art of Making Enemies".
Haudattu (elokuva)
Haudattu on vuonna 2010 valmistunut espanjalais-kanadalais-yhdysvaltalainen yhden näyttelijän tähdittämä jännityselokuva ja Irakin sodan keskelle sijoittuva panttivankidraama. Laijiltaan se on trilleri, pienieleinen, yksinpuhelun ja puhelimitse tehtyjen dialogien varassa pitkä fiktioelokuva. Tapahtumat ovat kohdennettu puisessa arkussa toteutettavalle selviytymiselle, mukana on pitkäkestoista ja intensiivistä kuolemanuhkaa, piinaavaa ahdistusta ja epätoivosta tunnelmaa sekä viittauksia raakaan väkivaltaan. Jotkut lähteet pitävät elokuvaa pienen budjetin painajaisena ajautumisesta eristyksiin ilman helppoa poispääsyä. Joidenkin mukaan tämä on närkästyttävä kuvaus oletetusta välinpitämättömyydestä, joka tekee siitä kauhuelokuvan moraaliseen jalomielisyyteen liittyvine harhakuvitelmineen.
23. tammikuuta 2010 ensi-iltansa saanut käytännössä yhden miehen elokuva Haudattu on saanut useita palkintoja. Sen pääosassa nähdään kanadalainen näyttelijä Ryan Reynolds, sen ohjaajana on espanjalainen Rodrigo Cortés ja käsikirjoittajana amerikkalainen ohjaaja ja näyttelijä Chris Sparling.
Juoni
Näytteilijä Ryan Reynolds esittää englanniksi puhutussa elokuvassa epätoivoista Paul Steven Conroyta, joka amerikkalaisen yksityisen urakoitsijan kuorma-autonkuljettajana työskentelee kriisialueella Irakissa ja jonka pahimmat pelkonsa toteutuvat, kun heidän työntekijöiden ryhmän kimppuun hyökätään ja hän tulee tajuihinsa haudattuna puiseen arkkuun noin 6 jalan syvyyteen jonnekin erämaahan. Hän oppii olemaan arkkuun teljetty panttivanki ja amerikkalaisuuteensa pelkistetysta suhtautumisesta johtuvien lunnaiden toivossa kidnapattu, jolla ei ole riittäviä työkaluja päästääkseen ulos umpeen naulatusta laatikosta eikä muutenkaan keinoja vaikuttaa tilanteeseensa. Tämä karmea ja armoton lähtökohta panee hänet kasautuvassa ahdistuksessaan epätoivoisesti ajattelemaan, kenelle hän voisi soittaa ja kuka pelastaa hänet. Tupakansytyttimen, kännykän ja taskulampun avulla alkaa tinkimätön kilpajuoksu ja pakoyritys klaustrofobisesta kuolemanloukusta ennen kuin ilma loppuu. Kun Paul joutuu soittelemaan satunnaisiin numeroihin ja selittelemään samaa asiaa uudelleen, hän pian toistuvasti epäonnistuessa saa huomata, ettei hädän hetkellä ja toivottomaan tilanteeseen joutuneena avun saaminen olekaan helppoa. Hän saa monia lupauksia eri ihmisiltä siitä, että he tekevät parhaansa pelastaakseen hänet, mutta oletukset, tekevätkö virkamiehet kaikkensa hänen vapauttamiseksi muuttuvat jossain välissä väliinputoajamiehestä kertovaksi länsimaiseksi uhkakuvaksi, jossa omaa selustaa turvaavia vaatimuksia motivoidaan kertomalla Paulin kärsivän ongelmasta ulkomaailmassa.
Joidenkin lähteiden mukaan elokuvassa ja päähenkilöstä syntyvässä tunnelmassa puuttuu vain yhteen huoneistoon tai huoneeseen sijoittuvan tekokeinoisuus. Yhden näyttelijän ja puhelimen kanssa tehtyjen dialogien varassa pysyvän jännityksen sytykkeenä toimii tiedon puute ja juonesta tekee seurattavan juuri se, että Conroyn puhelinkeskusteluja myöten saadaan jatkuvasti käyttöön uutta tietoa, mikä vähitellen muuttaa niin poliittisia kuin henkilökohtaisia panoksia, nostaa yhteiskuntakriittisyyttä, paljastaa yritys- ja sotateollisuuden kasvottomuutta. Jännitystä lisätään hupenevalla ilmavirralla ja matkapuhelimen akulla, myös kutsumattomalla vieraalla, joka sattuu olemaan haudattuna arkkuun yhdessä Conroyn kanssa ja jonka rooliosuutta myöten elokuva uhraa The New York Timesin kriitikon mielestä viimeisen eheytensä. Cortés sanoi hänen elokuvansa olevan puhdasta Hitchcockia, jota tunnetaan yhtenä parhaimpana pienen ympäristön hyödyntäjänä. Haudattu on sekä hänen Köyden reaaliaikaista jännitystä että ties missä ajelehtivan Pelastusveneen teljetyn ja Takaikkunan liikkumisrajoitteisen näkökulmaa. Hitchcockiin viittaa elokuvan Psykon tyyliin alkutekstijakso sävelmineen ja jopa yksi Vertigoa jäljittävistä julisteista. Ja vaikka ohjaaja myönsi elokuvan asettuvan nykypäivän aiheisiin, Irakiin, terrorismiin, yritysmaailman ja valtion byrokratiaan, sodan julmuuteen, hän sanoi Haudatun tavoitteena olevan kaivautua yhä syvemmälle Hitchcockin vanhalle, jännitysten ja intensiivisen juonikkuuden haasteelliselle alueelle. Cortésin sanojen mukaan hän oli alusta alkaen saanut ehdotuksia käyttää kameraa arkun ulkopuolella. Sillä ensin keskittyessä todella rajalliseen tilaan, jossa ei voi tehdä tavanomaisia asioita, ja sitten noustessa pinnalle, kurkatessa puhelinlinjojen toiseen päähän tai näyttäessä muistikuvia ja muita roolihahmoja, kuten pantiivankeja sieppaavien johtajaa, vaimoa ja liittovaltion viranomaisia, elokuva antaisi jonkin verran happea yleisöllekin. Cortésin mielestä pienen budjetin raameissa sijoittuessaan vaikka New Yorkiin elokuvan tapahtumat olisivat jääneet ilman dramaattisia kuvia, mikä olisi ollut peruuttamaton tapa pilata elokuva ja minkä tuloksena olisi ollut televisiosarja.
Tuotanto
Haudattu on Rodrigo Cortesin ensimmäinen englanninkielinen ja toinen täyspitkä elokuva. Joidenkin lähteiden mukaan enemmän komediapuolelta tuttu Ryan Reynolds oli ensimmäinen ehdokas pääosaan Cortesin seurattuaan hänen suoriutumistaan elokuvassa The Nines. Buster Keatonista, Max Ophülsista ja Martin Scorsesesta hyvin inspiroituneelle ohjaajalle oli äärettömän tärkeää saada vähäkomponenttiseen elokuvaansa vivahteita ja rytmiä hallitsevan ja kaiken oikein tekevän näyttelijän. Ensimmäiselle tapaamiselle Reynolds saapui ilman agenttia, mukana vain moottoripyöräkypärä, ja hän varmistui päärooliin ohjaajan kanssa 40 minuuttia kestäneen yhteisen lounaan päätteeksi. Käsikirjoitus oli tähdelle pahinta, mitä hän koskaan oli lukenut.
Kuvauspaikkana oli Barcelona ja kuvaus kesti 17 päivää, jolloin kului 7 arkkua. Ensimmäisessä arkussa olivat liukuvat seinät, jotta kuvaajat voisivat siinä käyttää kameraa ja kääntää sitä ympäri Ryania. Tuloksena oli kuvamateriaalia leikkaamatta reaaliajassa tapahtuva kohtaus, jossa kamera pyörii kahdesti arkkuun vangitun ympärillä. Toinen arkku tehtiin hyvin pitkä välittämään syvyysvaikutelmaa. Kolmas arkku saattoi kääntyillä ympäri ja neljännessä oli armeeraus tuomassa lisää vahvuutta, jotta Ryan kaikkien voimiensa mukaan voisi sitä nyrkkiä ja paukuttaa sisältäpäin.
Voitot ja ehdokkuudet
Haudatulla on voittoja ja ehdokkuuksia vuosilta 2010 ja 2011.
Vastaanotto
The New York Timesin Stephen Holdenin mielestä raa’an käsikirjoituksen tunnepohjaiset vaatimukset ovat yltäneet pitemmälle Reynoldsin kykyjä, joka ei ole koskaan ollut syvällinen näyttelijä. Reynolds ei ikinä oivaltanut ahtaalle joutumisen ydintä, vaikka hän pimeässä maanalaisessa vankillassaan paljon hikoilee, huutaa ja kiroilee. Joko hänet ohjattiin raivoamaan tai hänen äänekäs kiukkuilu osoittaa, että päähenkilönä Paul ei ole kovin välkky. Päinvastoin, hän on lapsellisen tyhmä, joka tässä tilanteessa lopultakaan ei ymmärrä, että rauhallinen ja puntaroidu puhe voisi vakuuttaa kuulijan, että kyseessä ei ole turha marisija. Lisäksi että ”Haudattu” on huolimaton monessa yksityiskohdassaan, johon mm. kuuluu kidnappaajan pitämä surkea puolivillainen poliitinen saarna, sen voisi luokitella seurattavaksi alle 17-vuotiaille vain aikuisen seurassa, koska siinä on runsaasti kirosanoja. Kykyä hetkessä ladata videoita YouTubeen ja valmiuden toteuttaa puheluita Lähi-idän autiomaahan haudatusta laatikosta maapallon toiselle puolelle voi laskea kokonaan teknologiseksi ihmeeksi. Olankohautuksella tekopyhyydestä, mutta elokuvan olisi pitänyt pysyä nöyrää ja pahoinvoivaa miestä seuraavassa sykähdyttävässä juonessa. Jotkut Rotten Tomatoesin arvostelutkin pitävät elokuvan jännitystä manipuloivana. Reynoldsia ei pidetä kovin hyvänä esittämään hermostunutta ja ahdistunutta ja hänen roolihahmo toimii kuin typerys lähes koko elokuvan.
Aaro Rautiainen
Aaro Heikki Rautiainen (19. tammikuuta 1891 Nurmes – 7. elokuuta 1976) oli suomalainen jääkärieversti. Hänen vanhempansa olivat maanviljelijä Aaro Rautiainen ja Riitta Kotilainen. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1921 Saara Visan kanssa. Saara Visa kuoli vuonna 1930 ja Aaro Rautiainen avioitui toisen kerran vuonna 1932 Aino Julia Kaukolahden kanssa.
Opinnot
Hän kirjoitti ylioppilaaksi Nurmeksen yhteiskoulusta vuonna 1914 ja liittyi Karjalaiseen osakuntaan. Opiskelujaan hän jatkoi Helsingin yliopiston filosofisen tiedekunnan maanviljelys-taloudellisella osastolla vuosina 1914–1915. Hän suoritti sotilashallinnollisen kurssin I jakson vuonna 1927 ja kaasusuojelukurssin Helsingissä samana vuonna. Sotakorkeakoulun yleisen osaston hän kävi vuosina 1929–1931.
Jääkäriaika
Hän liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n 3. komppaniaan 23. marraskuuta 1915, josta hänet siirrettiin 9. heinäkuuta pataljoonan 2. konekiväärikomppaniaan. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella. Rintamakomennuksensa jälkeen Libaussa vuonna 1917 hänet siirrettiin pataljoonan ratsuosastoon.
Suomen sisällissota
thumb|300px|Jääkäripataljoonan ratsuosasto Libaussa syksyllä 1917. Etualalla Luutnantti Sievert ja Zugführer Ljungberg. Hän astui Suomen armeijan palvelukseen 11. helmikuuta 1918 kornetiksi ylennettynä ja saapui Suomeen (Vaasaan) 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Hänet sijoitettiin Suomen valkoiseen armeijaan joukkueenjohtajaksi Karjalan ratsujääkärirykmentin 3. eskadroonaan. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Karjalankannaksella ja Viipurissa.
Sisällissodan jälkeinen aika
Rautiainen palveli sisällissodan jälkeen edelleen Karjalan ratsujääkärirykmentissä, josta muodostettiin myöhemmin Hämeen ratsurykmentti. Rykmentissä hänet määrättiin 12. elokuuta 1919 alkaen päälliköksi konekiväärieskadroonaan. Päällikön tehtävistä hänet siirrettiin 5. heinäkuuta 1924 alkaen talouspäällikön viransijaiseksi, jonka sijaisuus muuttui vakinaiseksi 24. marraskuuta 1924. Ratsuväkiprikaatin intendentiksi hänet nimitettiin 12. lokakuuta 1928. Intendentin tehtävistä hänet komennettiin 1. maaliskuuta 1932 alkaen hoitamaan Satakunta-Hämeen sotilasläänin esikuntapäällikön tehtäviä ja määrättiin 1. heinäkuuta 1933 alkaen Tampereen itäisen sotilaspiirin päälliköksi ja l. helmikuuta 1937 alkaen Tampereen sotilaspiirin päälliköksi.
Talvi- ja jatkosota
Rautiainen osallistui talvisotaan Jalkaväkirykmentti 12:n komentajana ja otti osaa taisteluihin Länsi-Kannaksella, Koiviston saaristossa ja Viipurinlahdella. Välirauhan aikana hän toimi edelleen samassa tehtävässä kunnes hänet siirrettiin Etelä-Kymenlaakson suojeluskuntapiirin päällikkönä. Hänet siirrettiin vielä ennen jatkosotaa pataljoonan komentajaksi 9. Prikaatiin ja edelleen Jalkaväenkoulutuskeskus 13:n komentajaksi. Jatkosodan puhjettua hän toimi aluksi samassa tehtävässä, kunnes vuonna 1942 hänet nimitettiin Perä-Pohjolan sotilasläänin komentajaksi. Hänet komennettiin rintamajoukkoihin vuonna 1942 ja sijoitettiin komentajaksi Jalkaväkirykmentti 15:een, missä hän palveli aina vuoteen 1944 saakka, jolloin hänet nimitettiin Keski-Suomen sotilasläänin komentajaksi ja edelleen Ilmasuojelu komentajaksi V Armeijakunnan esikuntaan, missä tehtävässä hän palveli sodan loppuun saakka.
Sotien jälkeinen aika
Rautiainen palveli sotien jälkeen Jalkaväenkoulutuskeskus 24:n päällikön viransijaisena, josta hänet siirrettiin myöhemmin päälliköksi Jalkaväenkoulutuskeskus 29:ään ja edelleen Jalkaväenkoulutuskeskus 12:een. Rautiainen erosi vakinaisesta palveluksesta 1944 ja työskenteli sen jälkeen edustajana Kasvinsuojelu Oy:n palveluksessa vuoteen 1954 saakka.
Luottamustoimet
Rautiainen toimi Hämeen ratsurykmentin kunnianeuvoston jäsenenä vuonna 1923 ja varapuheenjohtajana vuonna 1924 sekä Ratsuprikaatin kunniatuomioistuimen varajäsenenä vuonna 1924. Hän toimi myös Lappeenrannan kaupunginvaltuuston jäsenenä vuosina 1928–1929 ja Lappeenrannan teatteriyhdistyksen johtokunnan jäsenenä vuosina 1927–1929 sekä Tampereen ratsastusseuran johtokunnan sihteerinä vuosina 1933–1934 ja varapuheenjohtajana vuosina 1935–1936 sekä puheenjohtajana 1937–1939.
Tony Yayo
Tony Yayo, oikealta nimeltään Marvin Bernard (s. 31. maaliskuuta 1978), on yhdysvaltalainen rap-artisti. Hän on yksi 50 Centin johtaman G-Unitin alkuperäisjäsenistä. Yayo pidätettiin New Yorkissa mm. laittomien aseiden hallussapidosta vuonna 2003 ja hän joutui yli vuodeksi vankilaan. Samana vuonna hän sai tyttären. Yayon päästyä vapaaksi ei mennyt kuin päivä ja hän joutui uudestaan vankilaan, tällä kertaa väärennetyn passin vuoksi. Vankilasta päästyään Yayo alkoi valmistella esikoisalbumiaan Thoughts Of A Predicate Felon, joka julkaistiin lopulta elokuussa 2005. Enimmäkseen Yayon kappaleet käsittelevät hänen viettämäänsä aikaa vankilassa.
Albumit
Thoughts of a Predicate Felon
Hiihdon maailmanmestaruuskilpailut 2021 – naisten 30 km perinteinen
Tulokset
Kilpailu järjestettiin kello 12.30.
Seiken Shukumine
Seiken Shukumine 祝嶺正献 (1925–-2001) oli taidon ja gensei-ryū-karaten luoja.
Shukuminea voidaan pitää yhtenä budon uudistajista. Hänen pyrkimyksenään oli kehittää budoa vastaamaan paremmin nyky-yhteiskunnan tarpeisiin.
Maunu Eerikinpoika
thumb|Maunu Eerikinpoika valtaistuimellaan Maunu Eerikinpoika (ruots. Magnus Eriksson) (1316 – 1. joulukuuta 1374) oli Ruotsin kuningas 1319–1364 ja Norjan kuningas 1319–1355.
Kuninkaana
Maunu aloitti sodan Novgorodia vastaan vuonna 1348. Maunu julisti sodan ristiretkeksi ja pian sota sai myös paavin suostumuksen. Maunu Eerikinpojan ristiretki alkoi hyvin kun ruotsalaiset valtasivat Pähkinäsaaren, mutta he menettivät sen pian. Sota päättyi vuonna 1351. Maunu joutui lopulta vaikeuksiin Ruotsin ylimystön kanssa eikä pystynyt jatkamaan sotaa.
Syrjäyttäminen
Tanskan hajanaisuuden avulla Maunu sai alamaisikseen Skånen maakunnan. Maunun valtakauden aikana kruunun varat hupenivat ja hän joutui panemaan rälssiäkin verolle. Maunua vastaan puhkesi aatelin keskuudessa kapinaliike 1350-luvulla ja vuonna 1364 Albrekt Mecklenburgilainen valtasi Tukholman ja Maunu pakeni Norjaan poikansa kuningas Haakonin suojiin. Albrektin äiti oli Maunun sisar Eufemia Eerikintytär ja isä Mecklenburgin sukuinen Albrekt vanhempi, "Mecklenburgin kettu ja ahne saalistaja". Hän väitti polveutuvansa vanhoista Sverkerin ja Eerikin kuningassuvuista.
Vuonna 1365 Maunu palasi Ruotsiin poikansa Haakonin kanssa. Enköpingin lähistöllä käydyssä Gatan taistelussa Maunu vangittiin ja Haakon pakeni Norjaan. Albrekt kuitenkin vapautti Maunun vuonna 1371. Hän palasi Norjaan, jossa hän hukkui laivansa upotessa rannikolla vuonna 1374.
Maunu Eerikinpojan testamentti
Kuningas Maunun testamenttina tunnettu teksti on sepitetty luultavasti Valamon luostarissa 1400-luvulla tai 1300-luvun lopulla. Teos kertoo Maunun selvinneen hengissä laivansa upottua. Tämän jälkeen hän matkusti luostariin, jonka oletetaan olleen Valamo. Maunusta kerrotaan tulleen ortodoksinen munkki nimellä Grigori. Kolme päivää ja yötä myöhemmin hän kuoli, mutta ennen kuolemaansa hän ehti kirjoittamaan testamenttinsa, joka on suunnattu hänen pojalleen ja veljelle, jota ei ole olemassa. Testamentissaan Maunu varoittaa heitä toistamasta hänen virhettään ryhtymällä sotaan Venäjää vastaan.
Blanka-kirjastot
Blanka-kirjastot on Turunmaan kirjastojen yhteinen kirjastokimppa. Blanka-kirjastoihin kuuluvat Kemiönsaaren kunnankirjasto ja Paraisten kaupunginkirjasto. Kirjastokimppa nimettiin Blankaksi vuonna 1995. Kirjastokimpan nimi viittaa kuningatar Blanka Namurilaiseen.
Vuonna 2017 uutisoitiin Vaski-kirjastojen ja Blanka-kirjastojen yhteenliittymistä koskevista neuvotteluista. Kirjastokimppojen liitokseen ei kuitenkaan päädytty.
Toimipisteet
Kirjastokimppaan kuului kesäkuussa 2021 yhteensä kymmenen toimipaikkaa:
Keltaperäpiispa
Keltaperäpiispa (Euplectes capensis) on kutojien heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys
Keltaperäpiispaa tavataan Afrikan etelä-, itä ja keskiosissa. Lajia on kuvattu suurimmaksi osaksi yleiseksi, ja sen kannankehitys on vakaa. Se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Punainen sulka
Punainen sulka – parhaita seikkailuromaaneja oli WSOY:n kustantama kirjasarja, jossa julkaistiin poikien seikkailuromaaneja vuosina 1957–1970.
Arto Kytöhonka
Kytöhonka työskenteli Ilta-Sanomien kolumnistina ja Hämeen läänintaiteilijana. Lisäksi hän veti kirjallisuuskursseja ja hänellä oli oma, Äitini talo -niminen pienkustantamo.
Vantaan taiteilijaseura
Vantaan taiteilijaseura on Vantaalla toimiva, vuonna 1994 perustettu vantaalaisten ammattikuvataiteilijoiden rekisteröity yhdistys. Yhdistys pyrkii herättämään kiinnostusta kuvataiteisiin ja edistämään Vantaalla asuvien kuvataiteilijoiden ammatillista ja taloudellista etua. Yhdistyksen päätoiminta liittyy näyttelytoiminnan ja vantaalaisen kuvataiteen näkyvyyden edistämiseen. Yhdistys ylläpitää taiteilijatalo Gjutarsia, jossa on kaksi galleriatilaa ja taiteilijan työtila. Ylemmän kerroksen pieni studiotila toimii kesäkaudella taiteilijaresidenssinä ulkomaisille taiteilijavieraille. thumb|270px|Galleria K on [[Vantaan taidemuseo Artsi|Vantaan taidemuseon ja Vantaan taiteilijaseuran yhdessä ylläpitämä taidegalleria Tikkurilassa, kaupungintalon naapurissa.]] Yhdessä Vantaan taidemuseon kanssa taiteilijaseura ylläpitää myös Galleria K -taidegalleriaa Vantaan kaupungintalon sivurakennuksessa Tikkurilassa (Asematie 7). Huhtikuussa 2014 taiteilijaseuran oma näyttelytoiminta siirtyi suurelta osin tähän galleriaan. Yhdistys tuottaa nykyään puolet taidegallerian näyttelyistä. Myös taiteilijaseuran jäsenten teoksia välittävä taidelainaamo sijaitsee tätä nykyä Galleria K:n tiloissa.
Arto Kytöhonka
Kytöhonka oli 1980-luvulla myös yksi mikrotietokoneiden käytön edelläkävijöistä kirjailijoiden joukossa. Hän suomensi eräiden ohjelmien käyttöliittymiä, kehitteli runogeneraattorin ja kirjoitti tekstinkäsittelyoppaan tavallisille tietokoneen käyttäjille. Kytöhonka jaksoi myös toistuvasti muistuttaa tiedotusvälineitä käsitteiden hakkeri ja krakkeri välisestä erosta.
Arto Kytöhonka teki itsemurhan 48-vuotiaana helmikuussa 1992. Hänen isänsä oli porilainen kirjakauppias Ole Kytöhonka ja isoisänsä rakennusmestari Arthur Fagerholm.
Vantaan taiteilijaseura
Yhdistys sai Vantaan kulttuuripalkinnon vuonna 2010.
Taiteilijatalo Gjutars
thumb|270px|Taiteilijatalo Gjutars Vantaan [[Kuninkaalassa.]] Vantaan taiteilijayhdistys ylläpitää Tikkurilan suuralueen Kuninkaalan kaupunginosassa (Vanha Kuninkaalantie 6) sijaitsevaa, kaupungilta vuokraamaansa ja taiteilijataloksi paljolti talkootyönä vuosina 1996–1998 kunnostettua puutaloa. Talossa yhdistyksen jäsenet ovat järjestäneet taidenäyttelyitä, illanviettoja ja muita tilaisuuksia. Näyttelykäytössä taiteilijatalon alakerta muodostaa 45 neliön laajuisen galleriatilan, josta käytetään nimeä Galleria Gjutars. Lisäksi alakerrassa on keittiö, WC ja omalla sisäänkäynnillä varustettu noin 15 neliön laajuinen taiteilijan työtila.
Taiteilijatalon toisessa kerroksessa sijaitsee studioasunto. Tätä pientä tilaa myönnetään kesäkaudella taiteilijaresidenssiksi vieraileville ulkomaisille ammattitaiteilijoille. Tilan vieraileva taiteilija voi hakemuksesta saada käyttöön tavallisesti touko-syyskuun välisenä aikana; tyypillinen vierailuaika kestää kuukauden. Talvikaudella, eli loka-huhtikuussa taidetalon 2. kerros on toiminut pienempänä galleriatilana.
Taidetalo Gjutarsissa on järjestetty myös työpaja- ja kurssitoiminta muillekin kuin taiteilijaseuran jäsenille. Talossa ja sen piha-alueella on järjestetty esimerkiksi koko perheelle suunnattuja taidetyöpajaviikonloppuja. Talon piha-alueella on joitain julkisia taideteoksia, esimerkiksi Petri Kiviniemen tekemä ihmishahmoa esittävä teos.
Vladimir Lenin
Vladimir Iljitš Lenin (yleensä V. I. Lenin), alkuperäinen sukunimi Uljanov (22. huhtikuuta (J: 10. huhtikuuta) 1870 Simbirsk, Venäjän keisarikunta – 21. tammikuuta 1924 Gorkin kylä lähellä Moskovaa) oli venäläinen vallankumouksellinen, bolševikkipuolueen johtaja ja leninistisen ideologian perustaja.
Nimi Lenin oli alkujaan yksi Vladimir Uljanovin vallankumouksellisista salanimistä. Erään selityksen mukaan nimi Lenin on muunnos Siperian Lena-joesta ja tarkoittaa joen varren asukasta. Toisen selityksen mukaan nimi saatiin Leninin paossa käyttämästä passista, joka oli kuulunut Nikolai Lenin -nimiselle todelliselle henkilölle.
Leninin kontribuutiot marxilaiseen ajatteluun tunnetaan leninisminä. Lenin kehitti muiden muassa ajatukset demokraattisesta sentralismista ja kannatti kurinalaista kaaderia, vallankumouksen etujoukkoa.
Varhaisvuodet
pienoiskuva|pysty|Lenin noin vuonna 1887. pienoiskuva|pysty|Lenin, kuva pidätysajalta. Joulukuu 1895. Leninin isä Ilja Nikolajevitš Uljanov (1831–1886) oli korkeasti koulutettu matemaatikko ja toimi virkamiehenä julkisen koulutuksen kehittäjä ja kohosi virka-asemansa perusteella perinnölliseen aatelistoon.
Ilja Uljanov oli ajatusmaailmaltaan vapaamielinen ja toimi tavoitteenaan demokratian edistäminen Venäjällä ja esimerkiksi ilmaisen yleisen koulutuksen alulle panija. Iljan suku oli alun perin nimeltään Uljanin ja taustaltaan joidenkin lähteiden mukaan talonpoikainen mordvalainen, joidenkin lähteiden mukaan tšuvassi.
Leninin äiti, Maria Aleksandrovna Blank (1835–1916), tunnettiin vapaamielisenä. Äidin kautta Leninin esivanhemmista löytyy äidin äidinisän puolelta saksalaista verenperintöä, äidinisä puolestaan oli kristinuskoon kääntynyt juutalainen Alexander Blank. Lisäksi Leninillä sanotaan olleen isänäidin puolelta kalmukkilaista tai kirgiisiläistä sukutaustaa ja hänen äitinsä äidinäiti oli Pietariin muuttanutta ruotsalaista sukua. Leninin isä kuoli aivoverenvuotoon vuonna 1886 Leninin ollessa vasta kuudentoista vanha.
Lenin kastettiin Venäjän ortodoksiseen kirkkoon. Hän kääntyi 16-vuotiaana kuitenkin ateistiksi tutustuttuaan 1700-luvun valistusfilosofiaan. Leninin kiinnostus valistusajan tietoteoriaan näkyi hänen myöhemmissä teoksissaan.
Opinnot ja poliittinen herääminen
Lenin ei kuitenkaan jäänyt lakimiesuralle, vaan liittyi vallankumoukselliseen toimintaan ja johti marxilaisia opintokerhoja keskittäen toimintansa suurimmaksi osaksi Pietariin. Vallankumouksellisen toimintansa johdosta hänet pidätettiin 7. joulukuuta 1895, ja viranomaiset pitivät häntä vangittuna vuoden ajan. Tämän jälkeen hänet karkotettiin kolmeksi vuodeksi Siperiaan Jeniseiskin kuvernementissa sijaitsevaan Šušenskojen kylään. Siellä karkotettujen annettiin melko rauhassa jatkaa kirjallisia töitään ja solmia yhteistyösuhteita keskenään. Šušenskojeen oli karkotettuna myös suomalainen vallankumouksellinen Oskar Engberg, jonka kanssa Lenin ystävystyi. Karkotusaikanaan vuoden 1898 heinäkuun 10. päivänä Lenin meni naimisiin sosialistiaktivisti Nadežda Krupskajan kanssa. Vuonna 1899 hän julkaisi teoksen Kapitalismin kehitys Venäjällä. Kirja julkaistiin salanimellä Vladimir Iljin. Teos käsitteli kattavasti keisarikunnan kansantaloutta, pääosin venäläisen marxismin perustajan Georgi Plehanovin näkemyksien pohjalta.
Vuonna 1900 Leninin karkotustuomio päättyi. Hän matkusteli Venäjällä ja matkusti sitten Sveitsin Zürichiin, jossa hän tapasi Georgi Plehanovin. Tämän ja Aleksandr Potresovin kanssa hän suunnitteli Iskra-lehden perustamista. Lehden perustamisen jälkeen Lenin matkusti Saksan Nürnbergiin neuvottelemaan Saksan sosiaalidemokraattiseen puolueeseen kuuluvien ystäviensä kanssa. Seuraavan syksyn hän vietti Münchenissä toimittaen Iskra-lehteä, jonka ensimmäiset painokset olivat pieniä, muutaman sadan kappaleen suuruisia. Iskra-lehdet salakuljetettiin Saksan, Itävallan ja Turkin rajojen ylitse Venäjälle. Leninin vaimo Nadežda Krupskaja saapui Müncheniin 1. huhtikuuta 1901 ja Nadeždan äiti Jelizaveta Vasiljevna toukokuussa 1901. Nadežda huolehti Iskran kirjeenvaihdosta ja Jelizaveta Vasiljevna avusti salakielisten kirjeiden kirjoittamisessa.
Lenin siirsi 1902 Iskra-lehden toimituksen Münchenistä Lontooseen huomattuaan Baijerin poliisin tarkkailevan heidän toimiaan. Syksyllä 1902 Siperiasta paennut Lev Trotski tapasi Leninin Lontoossa ja Lenin ehdotti häntä Iskra-lehden toimitusneuvoston jäseneksi Georgi Plehanovin vastustaessa tätä. Iskra-lehden toimitusneuvoston jäsen Juli Martov ehdotti toisessa edustajakokouksessa lehden toimituksen siirtämistä Sveitsiin Geneveen Georgi Plehanovin vuoksi. Lenin äänesti tätä ehdotusta vastaan kaikkien muiden jäsenten kannattaessa sitä. Huhtikuussa 1903 Iskra-lehden toimitus siirtyi Geneveen.
Bolševikkipuolueen synty
Lenin nousi Venäjän sosiaalidemokraattisessa työväenpuolueessa vaikutusvaltaiseen asemaan.
Maaliskuussa 1902 perustettu edustajakokouksen järjestelykomitea päätti, Leninin ollessa yhtenä päättämässä, mitkä ryhmät Euroopassa ja Venäjällä saivat osallistua Belgian Brysselissä pidettävään puolueen toiseen edustajakokoukseen. Lenin oli järjestänyt Iskran edustajille edustajakokoukseen enemmistön. Edustajakokous aloitettiin 17. heinäkuuta 1903, mutta Belgian poliisin aiheuttamien hankaluuksien vuoksi kokous siirrettiin Lontooseen, jossa kokousta pidettiin Veljeyden kirkossa 30. heinäkuuta 1903 ja jatkettiin vielä English Clubissa Charlotte Streetillä. Kokouksessa käsiteltiin puolueen ohjelmaa, agraarikysymystä ja puolueen sääntöjä. Puolueen johtamisesta käydyt keskustelut päättyivät Leninin ja Plehanovin näkemyksen voittoon, jolloin Bundin ja muiden ryhmittymien edustajat marssivat kokouksesta ulos. Lenin nimitti voittoa saanutta ryhmäänsä enemmistöläisiksi eli bolševikeiksi ja hävinnyttä Juli Martovin ryhmää vähemmistöläisiksi eli menševikeiksi. Lenin kirjoitti edustajakokouksen tapahtumista artikkelissaan ”Askel eteenpäin, kaksi taaksepäin”. Tässä kokouksessa perustettiin Venäjän sosiaalidemokraattinen työväenpuolue, puolueen keskuskomitean jäseniksi valittiin Gleb Krzizanovski, F. V. Lengnik ja V. A. Noskov. Iskra-lehden toimitusneuvostossa oli nyt entisen seitsemän jäsenen sijaan vain Juli Martov, Lenin ja Georgi Plehanov.
Genevessä lokakuussa 1903 pidetyssä Venäläisten sosialistien ulkomaisenliiton edustajakokouksessa Juli Mortov hyökkäsi Leniniä vastaan, Georgi Plehanov siirtyi Juli Mortovin ja menševikkien puolelle. Axelrod ja Martov syyttivät Leniniä siitä, että hän pyrki tekemään puolueesta kenraalijoukon ilman armeijaa. Bolševikeista tuli nyt vähemmistö, Lenin erosi Iskrasta ja puolueneuvostosta.
Vuonna 1903 Lenin johti bolševikkiosaa sen erottua menševikeistä. Tämä jako johtui suureksi osaksi Leninin pamfletista Mitä on tehtävä?. Puolue tulisi rajata yksinomaan ammattivallankumouksellisille, Lenin halusi muut työläiset ja sympatisoivat idealistit pois puolueesta. Puolueesta pitäisi myös tehdä tiukan keskusjohtoinen, jotta se pystyisi vallankumoukseen. Lenin oli huomannut, että työläisillä itsellään ei ollut vallankumouksen vaatimaa yhteistä tahtoa, koska kapitalismin aikana heidän olonsa olivat parantuneet hieman. Lenin ei myöntänyt tämän johtuvan kapitalismista vaan siirtomaista (imperialismista) ja sanoi olojen parantumisen olevan eräänlaista työläisten lahjontaa. Myöhemmin Lenin sai myös Lev Trotskin vakuutettua siitä, että työläisten sijaan kumous onnistuisi vain ammattivallankumouksellisilta, minkä seurauksena menševikkeihin jäänyt Trotski lopulta vaihtoi puolta.
Leninin puoluekäsityksen ydin oli johtajuus. Työläiset tarvitsivat tietoisuutensa ohjausta, joka tuli korkeammalla tasolla olleelta älymystöltä. Älymystön päätehtävä oli kasvattaa työväenluokka kypsäksi toteuttamaan vallankumous. Kasvatustyö puolestaan ei onnistuisi vain julkaisemalla artikkeleita, vaan siihen tarvittiin puoluetta. Älymystöllä oli tieteellistä tietoa, jota tarvittiin vallankumousteorian kehittämisessä, ja vain vallankumousteorialla varustettu puolue voi toivoa menestyvänsä vallankumouksen toteuttamisessa. Puolueen johtoon piti saada kokopäivävallankumouksellisia, jotka voivat toimia vain, jos heidän ei tarvinnut pelätä jäävänsä valitsematta uudelleen seuraavassa puoluekokouksessa.
Menševikit toimivat enemmän Länsi-Euroopan puolueiden lailla, kun taas bolševikit olivat taistelujärjestö, joka pyrki kaatamaan tsaarinvallan muun muassa terrorilla. Menševikkien merkittävimpinä johtajana olivat Juli Martov, Georgi Plehanov ja Vera Zasulitš. Bolševikkeihin liittyivät myöhemmin monet entisistä menševikeistä muun muassa Lev Trotski, jonka taidot osaltaan auttoivat lokakuun vallankumouksen onnistumisessa, ja Aleksandra Kollontai. Menševikit pitivät puoluejäsenyyden avoimena ja tekivät yhteistyötä myös muiden puolueiden kanssa ja sen jäseniä päätyi myöhemmin jopa toiseen Aleksandr Kerenskin johtamaan väliaikaiseen hallitukseen.
Lenin oli Genevessä vuoden 1904 lopusta vuoden 1905 alkuun, mutta lähetti Venäjälle asiamiehiä perustamaan bolševikkien alueellisia konferensseja, joita perustettiin kolme. Ne lähettivät edustajansa elimeen, jonka nimeksi tuli Enemmistön komiteoiden toimisto. Leninin ja Bogdanovin johtamalla toimistolla oli kahdeksan jäsentä. Se perusti puolueen nimissä pienen kirjakustantamon. Lenin perusti Vperjod-lehden (Eteenpäin) yhdessä Anatoli Lunatsarskin ja Bogdanovin kanssa. Iskran kilpailijaksi tarkoitettu viikkolehti aloitti ilmestymisensä 22. joulukuuta 1904.
Venäjä oli aloittanut sodan Japania vastaan vuonna 1904 ja sota oli kääntynyt vuoden lopulla tappiolliseksi. Eserrie oli murhannut sisäministeri V. K. Plehwen kesällä 1904. 9. tammikuuta 1905 ﻿Pietarin työläiset marssivat pappi Georgi Gaponin johdolla viemään anomusta Talvipalatsiin keisari Nikolai II:lle lakiasäätävän kokouksen koollekutsumiseksi. Anomuksessa esitettiin muun muassa progressiivisen tuloveron ja työsuojelulain säädännön aikaan saamista ja Venäjän–Japanin sodan lopettamista. Marssijoiden edessä marssi ortodoksikirkon pappi Georgi Gapon. Talvipalatsin lähelle päästyään heitä kehotettiin hajaantumaan, mutta he jatkoivat marssimistaan, ja sotilaat avasivat tulen surmaten kymmeniä ihmisiä. Joka puolella Venäjää alettiin lakkoilemaan ja syntyi mellakoita.
Bolševikkien keskuskomitea kutsui kolmannen edustajakokouksen koolle vuonna 1905. Menševikit; Plehanov, Juri Martov ja muut iskralaiset, jotka eivät suostuneet osallistumaan Lontoon kokoukseen, kokoontuivat Genevessä. Lontoon kokoukseen osallistuivat bolševikit ja muutamat menševikkiedustajat. Kokous aloitettiin 12. huhtikuuta 1905 salaisessa istuntosalissa, jonka paikkaa ei tiedetä. Lenin esitti kokouksissa jyrkkiä mielipiteitä, joiden johdosta menševikit sanoivat Leninin pettäneen marxilaisuuden. Lenin vaati, että puolueen pitää käyttää hyväkseen syntynyt vallankumouksellinen tilanne ja puolueen on tämän tähden muutettava toimintatapojaan.
Lenin matkusti Nadežda Krupskajan kanssa Genevestä Saksan kautta Tukholmaan, josta he matkustivat höyrylaivalla Helsinkiin, saapuen junalla Pietariin 8. marraskuuta 1905. Pietarissa ollessaan Lenin kirjoitti lehtiartikkeleita ja piti yhteyksiä puoluetovereihinsa, kävi puhumassa puolueen tilaisuuksissa ja kansankokouksissa. Lenin muun muassa kehotti bolševikkiosastoja aktiiviseen toimintaan. Joulukuussa 1905 sosialidemokraattinen työväenpuolue järjesti Tampereella puoluekonferenssin, jossa Lenin ja Stalin tapasivat toisensa ensimmäisen kerran.
Vuodet maanpaossa
Venäjän vuoden 1905 vallankumouksen jälkeen joulukuussa Moskovassa bolševikkien aseellinen vallankaappausyritys epäonnistui, ja Lenin joutui lähtemään turvallisuussyistä maanpakoon Suomeen vuonna 1907. Lenin asui sen jälkeen useita kertoja Suomessa ja matkusteli Euroopassa osallistuen erilaisiin sosialistisiin kokouksiin ja muuhun toimintaan.
Lenin aloitti yhteistyön menševikkien kanssa. Menševikit vastustivat monia Leninin näkemyksiä, mutta Lenin kannatti heidän ehdotustaan osallistua vaalikampanjaan Kaukasiassa. Puolueen keskuskomiteaan kuului nyt seitsemän menševikkiä ja kolme bolševikkia, mutta Lenin ei ollut heidän joukossaan. Bolševikkiryhmä perusti salaisen bolševikkikeskuksen, jonka jäseniksi valittiin Lenin, Bogdanov ja Leonid Krasinin. Bolševikkiryhmä perusti Suomen puolelle Terijoen Kuokkalaan Villa Vasan huvilaan tukikohtansa, jossa Lenin ja muutamat muut bolševikit työskentelivät 15 kuukauden ajan. Kuokkalasta Lenin matkusti tärkeisiin kokouksiin, joita pidettiin Suomessa ja Lontoossa sekä Stuttgartissa. Venäjälle Lenin ei enää matkustanut ennen vuotta 1917.
Lenin oli saavuttanut menševikeille asettamansa poliittiset tavoitteensa ja lopetti yhteistyön vuonna 1907. Kuokkalasta Lenin ja muut bolševikit joutuivat lähtemään kesäkuussa 1907, uusi bolševikkikeskus perustettiin Pariisiin. Pariisissa Lenin kirjoitti lähinnä vain päivänpoliittisiin kysymyksiin liittyneitä artikkeleita ja reagoi tapahtumiin johtamatta mitään käytännön toimintaa. Hän kävi lukuisissa kokouksissa puhumassa ja tuli puhujana tunnetuksi sekä yleistajuisesta asioiden käsittelytavastaan että persoonallisesta esiintymisestään. Lenin solmi ystävyyssuhteen venäläis-ranskalaiseen bolševikkiin Inessa Armandiin. Lenin vaihtoi asuinpaikkaa Pariisista Longjumeauhon, sieltä Krakovaan ja viimein syksyllä 1914 Berniin.
Helmikuun vallankumous
Ensimmäisen maailmansodan nöyryytykset ja pula veivät tsaarinvallan suosion pohjalukemiin. Silti vielä tammikuussa 1917 Lenin arvioi, että tsaarinvalta ei kukistuisi hänen elinaikanaan. Helmikuun vallankumouksessa 1917 duuman väliaikainen komitea otti vallan käsiinsä ja asetti väliaikaisen hallituksen. Sen johtoon tuli liberaalidemokraattisen kadettipuolueen ruhtinas Georgi Lvov ja yhdeksän muuta kadettipuolueen ministeriä duuman liberaalienemmistön vuoksi.
Koska Petrogradin neuvosto oli jo yhtä merkittävä, tai merkittävämpi valtakeskus kuin hallitus, hallitukseen otettiin mukaan ainoana sosialistina neuvoston kakkosmies, sosialistivallankumouksellisten Aleksandr Kerenski. Väliaikainen hallitus antoi kansalle ihmisoikeudet, lakkautti sensuurin ja kuolemantuomion sekä vapautti poliittiset vangit muttei taipunut Saksan rauhanehtoihin, missä kaikki puolueet sosialistisia myöten tukivat sitä. Kansa kuitenkin oli yhä erittäin tyytymätön jatkuvaan sotaan, mikä kuukausien mittaan vei hallituksen suosiota.
Venäjä oli edeltävien kolmen vuoden aikana käynyt sotaa, jossa oli kaatunut yli miljoona venäläistä. Suurin osa kuolleista oli pakkovärvättyjä rivimiehiä, joita käytettiin ensimmäisen maailmansodan taisteluissa lähinnä tykinruokana. Sodan suoraan ja välillisesti aiheuttamat siviilitappiot, joita ei ole tilastoitu luotettavasti, eivät myöskään jääneet vähäisiksi. Viimeinen naula arkkuun oli kesällä 1917 surkeasti epäonnistunut ja jopa 400 000 venäläisen hengen vaatinut Kerenskin hyökkäys, jonka seurauksena Venäjän armeija käytännössä romahti. Sodan vastustaminen oli Leninin päätavoitteita, ja hän halusi lopettaa sen mahdollisimman pian.
Takaisin Venäjälle 1917
pienoiskuva|Leninin junamatka Sveitsistä Venäjälle 1917. Saksan hallitus näki tilaisuutensa ja lähetytti Leninin Suomen kautta Venäjälle tekemään vallankumouksen, jotta maa irtautuisi sodasta. Saksan hallituksen luvalla Lenin pääsi matkustamaan Sveitsistä ”sinetöidyssä junassa” Saksan läpi Ruotsiin ja sieltä edelleen Suomeen. Matkaseurana olivat Nadežda Konstantinova, Zinovjevit, Karl Radek, Inessa Armand ja Fritz Platten sekä muita, yhteensä 32 emigranttia. ”Sinetöinnistä” huolimatta heinäkuussa pääministerin paikan liberaaleilta saanut SR:n Kerenski väitti myöhemmin Leniniä saksalaisten agentiksi.
16. huhtikuuta 1917 Lenin saapui Pietariin (siihen aikaan Petrograd) Suomen asemalle ja otti bolševikkiliikkeen komentoonsa ja haukkui väliaikaista hallitusta tukeneet Pravdan toimittajat Lev Kamenevin ja Josif Stalinin. Lenin asettui Huhtikuun teeseissä tukemaan neuvostovaltaa, vaikka bolševikeilla ei ollut vielä merkittävää valtaa neuvostoissa.
Entinen bolševikki ja otsovisti Aleksinski syytti Leniniä saksalaisten vakoojaksi viitaten Venäjän sosiaalidemokraattisen työväenpuolueen rahoituslähteisiin, minkä seurauksena Leniniä vastaan käynnistettiin kiivas lehdistökampanja. Koska tappouhkauksiakin esitettiin, Lenin ja Zinovjev pakenivat rajan tuntumaan, mistä Lenin jatkoi myöhemmin Suomeen. Suomessa Lenin valmisteli kolmea kirjoitusta: artikkeleita ”Uhkaava katastrofi ja kuinka sitä vastaan on taisteltava” ja ”Kykenevätkö bolševikit pitämään valtiovallan?” sekä valtio-opilliseksi pääteokseksi tarkoitetun Valtion ja vallankumouksen loppulukua.
Lokakuun vallankumous
Bolševikit yrittivät jo heinäkuussa vallankaappausta Trotskin johdolla Leninin suunnitelmien mukaan, mutta yritys epäonnistui. Tuolloin bolševikkeja tukevassa konekiväärikomppaniassa levitettiin huhuja, että yksikkö siirrettäisiin rintamalla Saksaa vastaan. Rykmentinkokous kehotti sotilaita kapinaan ja matruusit siirtyivät laivoihin ja lähtivät ottamaan Pietaria haltuunsa. Joukko suuntasi bolševikkien päämajaan Krzezińskan palatsille, jossa Leniniä vaadittiin ottamaan johto. Matkalla Taurian palatsiin vaatimaan neuvostoa ottamaan vallan käsiinsä, tavattiin SR:n johtaja Viktor Tšernov, jota oltiin viemässä ammuttavaksi, mutta Trotski sai hänet pelastettua. Lopulta rintamalta tulleet joukot piirittivät Krzezińskan palatsin ja väliaikainen hallitus määräsi bolševikkijohtajat Leninin, Trotskin, Grigori Zinovjevin, Lev Kamenevin ja Anatoli Lunatšarskiin pidätettäväksi.
Liberaalit vetäytyivät pian hallituksesta ja se jäi sosialisteille Kerenskin johdossa. Kerenskin suunnitteleman hyökkäyksen epäonnistuttua ja armeijan menetettyä satatuhatta miestä väliaikaisen hallituksen asema heikkeni entisestään. Kerenski pelkäsi että syytökset bolševikkeja vastaan vahvistaisivat oikeistoa, joten bolševikkien lehdet saivat jatkaa ilmestymistään eikä punakaartia riisuttu aseista.
Kornilovin oikeistolaisen kapinan jälkeen Lenin päätteli, ettei neuvostoilla ole mahdollisuuksia menestyä, kun vastapuolen otteet kovenevat. Hän alkoi vaatia aseellista kansannousua. Syyskuussa Lenin lähetti kirjeet, joissa ilmoitti kansannousun hetken koittaneen. Lokakuussa, kun Lenin Pietariin saavuttuaan osallistui salaa keskuskomitean kokoukseen, hanke viimein hyväksyttiin äänin 10-2 ja se pantiin toimeen 25. lokakuuta (7. marraskuuta). Väliaikainen hallitus koki viimeiset tappionsa, kun saksalaiset valtasivat Itämeren saaria, Kronstadt ja Pietari valmistautuivat hyökkäykseen ja kaupungin evakuointia valmisteltiin. Suuriruhtinaiden palatseja alettiin ryöstellä ja kapinasta puhuttiin jo yleisesti. Trotski nimettiin Pietarin neuvoston puheenjohtajaksi. Varuskunnan ja hallituksen välille syntyi aseellinen yhteenotto, kun hallitus pyrki siirtämään epäluotettavat joukot rintamalle.