cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Lähdekritiikki
Lähdekritiikki journalismissa
Lähdekritiikkiä sovelletaan muun muassa journalismiin. Esimerkiksi Yleisradion Ohjelmatoiminnan säännöstön ohjelmatoiminnan pääperiaatteita koskevassa luvussa todetaan:
Huhtiniemen tapaus
"Selkein esimerkki lähdekritiikin unohtumisesta löytyy median suhtautumisessa salaisen kenttäoikeushuhun keskeiseen todistajaan, 'Syväkurkkuun'. Hän on mies, joka väitti pitävänsä hallussaan todisteita salaisesta kenttäoikeudesta.
Eläkkeellä oleva putkimies tapasi uutisten perusteella ainakin puolenkymmentä toimittajaa. Syväkurkku syötti heille keksityn tarinan satojen, Viipurin puolustuksessa epäonnistuneiden sotilaiden teloituksista Huhtiniemessä. Sodan jälkeen asiakirjat hävitettiin. Syväkurkku väitti olevansa 'salainen tiedustelumies' ja katsoi siksi olevansa pakotettu esiintymään nimettömänä."
Kirjoittaja toteaa tapausesimerkistä: "Media etsi totuutta huhun takaa, mutta tuotti tahtomattaan uusia huhuja."
Aarne Kauhanen
Aarne (Ari) Emil Kauhanen (29. marraskuuta 1909 Helsinki – 11. lokakuuta 1949 Venezuela ) oli suomalainen Etsivän Keskuspoliisin ja sen seuraajaksi perustetun Valtiollisen poliisin virkailija, jonka vastuulla 1930–1940-luvuilla oli erityisesti ulkomaalaisvalvonta. Hän toimi myös Suomen ja natsi-Saksan poliisiviranomaisten välisenä yhdysmiehenä ja oli mukana suomalaisen SS-pataljoonan värväystoiminnassa. Juutalaisvastainen Kauhanen syyllistyi jatkosodan vuosina kuulusteltavien pahoinpitelyyn ja jopa kidutukseen. Sodan jälkeen hän pakeni Etelä-Amerikkaan, jossa Kauhanen kuoli epäselvissä olosuhteissa vuonna 1949.
Varhaiset vuodet
Aarne Kauhasen vanhemmat olivat kauppias Antti Kauhanen ja Alma Sundsten. Kauhanen kävi seitsemän luokkaa Helsingin suomalaista normaalilyseota, ja jatkoi Suomen Liikemiesten Kauppaopistoon, jonka päästötodistuksen hän sai 1928. Kauhanen työskenteli aluksi konttoristina Helsingissä, kunnes siirtyi EK:n virkailijaksi 1933. Vuodesta 1938 alkaen hän toimi Valpon passi- ja ulkomaalaisosaston esittelijänä. Koodinimellä ”Kuha” tunnettu Kauhanen oli Valpon juutalaisvastaisimpia työntekijöitä. Hän teki lukuisia ilmiantoja heidän toimistaan pyrkien saamaan esimiehensä uskomaan suurimmaksi osaksi perättömiin väitteisiinsä.
Sota-aika
Talvisodan aikana hänet siirrettiin valvomaan Pohjanmaalle sijoitettuja ulkomaalaisia vapaaehtoisia. Hieman myöhemmin hänestä tuli Valpon päälliköksi maaliskuussa 1941 nimitetyn Arno Anthonin läheisin apulainen. Anthoni oli Kauhasen tavoin natsimyönteinen ja juutalaisvastainen, kuten myös heidän esimiehenään toiminut sisäministeri Toivo Horelli.
Jatkosodan sytyttyä Kauhanen valvoi turvasäilöön otettuja ulkomaalaisia sekä maassa olleita pakolaisia suorittaen myös heidän kuulustelujaan. Sujuvaa saksaa puhunut Kauhanen toimi myöhemmin Valpon ja Saksan sotilastiedustelun Suomen osaston Kriegsorganisation Finnlandin välisenä yhteysmiehenä tehden Horellin määräyksestä useita matkoja saksalaisten miehittämiin Viroon ja Latviaan. Kauhanen osallistui myös suomalaisen SS-pataljoonan kokoamiseen vapaaehtoisia värvänneen peiteorganisaation Insinööritoimisto Rataksen toimistopäällikkönä. Kesällä 1942 Kauhanen kuului Heinrich Himmleriä isännöineeseen seurueeseen tämän Suomen vierailun aikana.
Vaikka Kauhanen osallistui Horellin ja Anthonin järjestämiin saksalaispakolaisten karkotuksiin, pelasti hän keväällä 1943 itävaltalaisen kirjailijan Adolf Molnárin joutumasta Gestapon käsiin. Kauhanen oli jostain syystä ystävystynyt vasemmistolaisen Molnárin kanssa ilmeisesti suorittamiensa kuulustelujen yhteydessä. Joulukuussa 1947 Molnár puolusti Kauhasta ja Anthonia Hufvudstadsbladetissa julkaistussa kirjoituksessaan, mistä hän sai paljon kritiikkiä osakseen. Vuonna 1944 Kauhanen oli saattamassa 11 karkotettua Tallinnaan, jolloin erään tšekin kerrottiin kuolleen laivamatkan aikana epäselvissä olosuhteissa.
Sodan jälkeen
Pian Moskovan välirauhan solmimisen jälkeen syyskuussa 1944 Kauhanen pakeni Ruotsiin. Valpon henkilökunnasta pakenivat samaan aikaan myös muun muassa Arno Anthoni, apulaispäällikkö Ville Pankko, ylietsivä Arvid Ojasti ja etsivä Erik Jaarma. Helmikuussa 1945 Kauhanen ilmoitti ettei valvontakomission pelossa aio enää palata Suomeen, jossa häntä syytettiin useista kuulustelujen yhteydessä tapahtuneista pahoinpitelyistä. Vuoden 1944 lopussa Puolan valtio oli ehdottanut länsiliittoutuneille Horellin, Anthonin ja Kauhasen lisäämistä sotarikollisten luetteloon, mutta Neuvostoliiton johtama valvontakomissio ei joistain syystä välittänyt pyyntöä Suomen viranomaisille, ja näin heitä ei asetettu syytteeseen sotasyyllisyysoikeudenkäynnissä.
Kauhanen ei saanut Ruotsista turvapaikkaa, vaan jatkoi Tukholmassa myönnetyllä pakolaispassilla Venezuelaan, jonne oli sodan päätyttyä paennut myös useita muita suomalaisia. Hänen kerrotaan hankkineen elantonsa kaupustelulla yhdessä Arvid Ojastin kanssa. Kauhanen pidätettiin Venezuelan pääkaupungissa Caracasissa toukokuussa 1947, kun Valpon kuulusteltavana Helsingissä ollut virolainen insinööri Edgar Jakapi tunnisti hänet Yhdysvaltain konsulaatin edustalla. Venezuelan viranomaiset kuulustelivat Kauhasta odottaen Suomesta lisätietoja pidetäänkö häntä sotarikollisena. Jakapi syytti Kauhasta kidutuksesta, ja kun tieto pidätyksestä kiiri Ruotsiin ilmoittautui Expressenille useita juutalaispakolaisia, jotka kertoivat olevansa valmiita todistamaan häntä vastaan kuulustelujen aikaisista pahoinpitelyistä ja kidutuksista. Kauhasta ei kuitenkaan luovutettu Suomeen, vaan hän kuoli epäselvissä oloissa Venezuelassa lokakuussa 1949.
Toimittaja Elina Sanan vuonna 1978 saaman muistitiedon mukaan Pikmäk-niminen virolainen mies olisi ampunut Kauhasen Argentiinassa tai Uruguayssa. Kertomuksen mukaan Kauhanen kidutti Pikmäkiä Valpon kuulusteluissa, minkä tämä oli päättänyt kostaa. Voi olla myös mahdollista, että kyseessä oli juuri Kauhasen tunnistanut Jakapi.
Perhe
Kauhasen puoliso oli Sylvia Nyblom, jonka kanssa hän oli avioliitossa vuosina 1931–1944.
Ozan Tufan
Ozan Tufan (s. 23. maaliskuuta 1995 Orhaneli) on turkkilainen jalkapalloilija, joka edustaa Turkin Superliigassa pelaavaa Fenerbahçea. Tufan on pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja.
Tufan siirtyi kasvattajaseurastaan Bursasporista Fenerbahçeen kesällä 2015, seitsemän miljoonan euron siirtosummalla. Vuoden 2019 alkupuoliskon hän pelasi lainalla Alanyasporissa.
Tufan teki A-maajoukkuedebyyttinsä Turkin paidassa 19-vuotiaana toukokuussa 2014. Hän on pelannut 60 A-maaottelua ja tehnyt niissä yhdeksän maalia. EM-kilpailuissa 2016 hän pelasi täydet minuutit Turkin kaikissa kolmessa ottelussa ja teki joukkueensa toisen maalin viimeisessä alkulohko-ottelussa Tšekkiä vastaan.
Abbie Cornish
Abbie Cornish (s. 7. elokuuta 1982 Lochinvar, Uusi Etelä-Wales) on australialainen näyttelijä, joka tunnetaan useista elokuva- ja televisiorooleistaan, mukaan lukien palkitusta pääosastaan elokuvassa Somersault (2004). Hänet tunnetaan myös kansainvälisesti muun muassa rooleistaan Fanny Brawnena elokuvassa Yön kirkas tähti (2009) ja Sweet Peana elokuvassa Sucker Punch (2011). Ensin mainitun elokuvan rooli toi hänelle useita palkintoehdokkuuksia Amerikassa ja Australiassa.
Varhainen elämä
Abbie Cornish syntyi Uuden Etelä-Walesin osavaltiossa Australiassa Shelley ja Barry Cornishille. Hän on toinen perheen viidestä lapsesta. Cornishilla on kolme veljeä, ja hänen pikkusiskonsa Isabelle Cornish on myös näyttelijä. Cornish kasvoi perheensä 70 hehtaarin maatilalla. Hän jätti lukiossa yhden kouluvuoden väliin. Nuorena häntä kiehtoivat ulkomaiset ja independent-elokuvat.
Cornish varttui eläinten parissa ja ryhtyi kasvissyöjäksi 13-vuotiaana. Vuonna 2006 hänestä tuli australialaisen eläinoikeusjärjestön suurlähettiläs ja osallistui sen järjestämään mainoskampanjaan vuonna 2012.
Ura
Cornishin ura viihdealalla alkoi 13-vuotiaana, kun hän alkoi tehdä mallintöitä päästyään Dolly Magazinen järjestämän kilpailun finaaleihin. Vuonna 1999 hänet palkittiin Australian elokuvainstituutin Young Actor -palkinnolla roolistaan ABC-kanavan televisiosarjassa Wildside. Tämän jälkeen hänelle tarjottiin debyyttiroolia elokuvassa The Monkey's Mask.
Cornish esiintyi vuonna 2012 Madonnan ohjaamassa elokuvassa W.E., joka ei saanut kriitikoiden suosiota. Hän korvasi Emily Bluntin The Girl -elokuvan pääosassa nuorena yksinhuoltajaäitinä, joka auttaa siirtolaisia pääsemään Meksikon rajan yli Texasiin. Cornish esiintyi myös rikoskomediassa Seitsemän psykopaattia (2012) Woody Harrelsonin ja Colin Farrellin kanssa. Elokuva oli arvostelumenestys. Lisäksi hän näytteli RoboCop-elokuvassa vuonna 2014.
Filmografia
thumb|Abbie Cornish [[San Diego Comic-Con International -tapahtumassa vuonna 2013.]]
Jatkotutkinto
Historia
Yliopistojen alkuaikoina niiden tutkintorakenne oli yksiportainen. Perustutkinnon nimikkeenä oli magister, nykyinen maisteri, mutta samaa tasoa kutsuttiin myös tohtorin tutkinnoksi. Maisterin tutkinnon suorittaminen antoi oikeuden opettaa kaikkialla läntisen kirkon piirissä: licentia ad ubiquemque docendi. Kuitenkin jo renessanssiin tultaessa tohtorin ja maisterin tutkinnot olivat eriytyneet.
Ruotsin valtakunnassa, johon Turun akatemia perustettiin, maisteri oli tyypillisesti ylin filosofinen tutkinto. Tohtorin arvonimeä käytettiin lähinnä teologiassa, jossa se oli kuninkaan myöntämä, ansioituneiden piispojen ja rovastien saama, arvonimi. Myös lääke- ja lakitieteessä käytettiin yliopiston ansioituneille maistereille väittelyn jälkeen myöntämää tohtorin tutkintoa. Filosofian tohtori oli kuitenkin mahdottomuus, sillä filosofisen tiedekunnan tarkoituksena oli toimia ylempiin opintoihin valmistavana. Vasta 1700-luvun lopulla alettiin myöntää filosofian tohtorin arvonimiä tieteellisesti ansioituneille, väitelleille maistereille. Samaan aikaan otettiin käyttöön dosentin arvo, joka myönnettiin yliopistossa opetusta antavalle, professuuria odottavalle maisterille (magister docendi). Suomen tultua osaksi Venäjän valtakuntaa myös teologian tohtorin arvon myöntäminen siirtyi hallitsijalta yliopistolle.
1900-luvun alussa perustetut Teknillinen korkeakoulu ja Helsingin kauppakorkeakoulu toivat uusia koulutusaloja ja nimikkeitä jatko-opintojen piiriin. Myöhemminkin alojen eriytyminen on johtanut uusiin tohtorin tutkintonimikkeisiin. On kuitenkin huomattava, että tohtorin (ja lisensiaatin) tutkintonimikkeissä vaihtelua on vähemmän kuin alemmissa tutkinnoissa. Esimerkiksi niin diplomi-insinöörit kuin arkkitehditkin opiskelevat tekniikan tohtoreiksi. Samoin kaikki luonnontieteilijät ja humanistit valmistuvat filosofian tohtoreiksi.
Lisensiaatin tutkintonimike viittaa lisensiaatin oikeuteen (lisenssiin) väitellä suorittamatta ylimääräisiä opintoja. Aina 1950-luvun alkuun saakka lisensiaatin tutkinto oli vapaaehtoinen, mutta tällöin se asetettiin pakolliseksi, ennen väitöskirjaa suoritettavaksi välitutkinnoksi. Myöhemmin lisensiaatintutkinnon pakollisuudesta luovuttiin.
Tohtorin arvo oli 1970-luvulle saakka nimenomaan arvonimi, ei varsinainen tutkinto. Tiedekunta myönsi väitelleelle tohtorin arvon. Vasta koulutuspolitiikan kehittyminen sai aikaan sen, että on siirrytty ymmärtämään tohtorius tutkintona, mikä on mahdollistanut keskitettyjen säännösten antamisen.
Myllykylänjärvi
Myllykylänjärvi on järvi Porvoon koillisosassa itäisellä Uudellamaalla. Sen pinta-ala on yksi neliökilometri. Etäisyys Porvoon keskustasta yhdeksän kilometriä koilliseen.
Jatkotutkinto
Jatkotutkinnon rakenne ja suorittaminen
Väitöskirja on tohtorin tutkinnon päättävä suoritus, joka suositusten mukaan olisi saatava toteutettua n. neljässä vuodessa. Näiden aikana olisi lisäksi suoritettava jatko-opintojen syventävät opinnot. Väitöskirjalta vaaditaan huomattavasti lisensiaatintutkimusta korkeampaa tasoa. Sen tulee sisältää uutta tieteellistä tietoa sekä syvällistä perehtyneisyyttä tutkimusalaan. Yhteiskunnallisilla ja humanistisilla aloilla väitöskirja on tyypillisesti monografia eli yhden tekijän kirjoittama kirjamuotoinen julkaisu (lyhyimmät yleensä noin parisataa sivua). Luonnontieteellisellä, teknillisellä sekä lääketieteellisellä alalla julkaistaan yleensä joukko (4–6 kpl, joista ainakin kolmessa ns. ensimmäinen tekijä) kansainvälisissä vertaisarvioiduissa tieteellisissä aikakauslehdissä tai konferensseissa julkaistuja artikkeleita yhteenvedon kanssa (nippuväitöskirja eli artikkeliväitöskirja), vaikka myös näillä aloilla on mahdollista julkaista monografiaväitöskirja. Julkaisujen saaminen arvostettuihin lehtiin vaatii tieteellistä uutuusarvoa ja helpottaa näin väitöskirjan arviointia.
Myllykylänjärvi
Maantiede
Myllykylänjärven mutkittelevan rantaviivan pituus on 9 448 kilometriä. Etäisyys järven etelärannalta pohjoisrannalle on 2,1 kilometriä. Järvessä on kolme pientä saarta. Myllykylänjärveä reunustaa metsä, mutta valuma-alueella on runsaasti peltomaata. Järven syvin kohta, lähes kymmenen metriä, sijaitsee altaan eteläosassa Träsknäsin pohjoispuolella. Träsknäs jakaa järven lounaisosan kahteen lahteen, Båtstrandsvikeniin ja Långvikeniin. Järven pohjoisosassa on matala Bossaviken. Långvikenin eteläpuolella maasto kohoaa noin 40 metriä järven pinnan yläpuolelle. Myllykylänjärven kaakkoispuolella sijaitsee Lohijärvi. Järvien välisen metsäalueen sisällä on noin 80 aarin laajuinen Kakarträsket (52,9 metriä mpy).
Jatkotutkinto
Jatkotutkinnon rakenne ja suorittaminen
Väitöskirjan valmistumisen jälkeen tiedekunta (tai vastaava) määrää sille kaksi esitarkastajaa, jotka arvioivat tutkimuksen onnistumisen. Jos väitöskirja on kelvollinen, se saa painatusluvan. Tämän jälkeen väittelijä puolustaa tutkimustaan muodollisessa väitöstilaisuudessa hänelle määrättyä vastaväittäjää l. opponenttia vastaan. Alasta riippuen väittelyn luonne voi vaihdella paljonkin.
Myllykylänjärvi
Maantiede
Myllykylänjärven vesitilavuus on 3 985 000 kuutiometriä.
Jatkotutkinto
Opintojen rahoitus ja sijoittuminen työelämään
Yhteiskunnallisilla ja humanistisilla aloilla jatko-opiskelijat ovat apurahojen varassa. Teknillisillä, luonnontieteellisillä sekä lääketieteellisillä aloilla jatko-opiskelijat ovat tyypillisesti tutkijan, assistentin, tohtorikoulutettavan, apulaislääkärin tai tutkijalääkärin nimikkeellä. Osa tutkijoista työllistyy tutkimusprojektien varoilla, osa voi saada yliopistojen tutkijakoulujen rahoitusta. Näiden palkkaa saavien tutkijoiden lisäksi on apurahoilla opiskelunsa rahoittavia tai työnsä ohella jatko-tutkintoa suorittavia. Erityisesti naisia koskeva ongelma on, että apurahat eivät kartuta sosiaaliturvaa. Tämän vuoksi työttömäksi, äitiyslomalle tai sairauslomalle jäävä apurahatutkija saa vain peruspäivärahan suuruisen avustuksen.
Myllykylänjärvi
Maantiede
Myllykylänjärveen laskee Venjäsoja Venjärviltä, jotka sijaitsevat runsaan kilometrin pohjoiseen. Idästä virtaa laskuoja Uttervikeniin, joka on melko jyrkkärantainen lahti järven itäosassa. Myllykylänjärvi laskee Ilolanjokeen, joka virtaa järven länsipuolitse ja laskee Suomenlahteen noin viisi kilometriä järveltä etelään.
Jatkotutkinto
Opintojen rahoitus ja sijoittuminen työelämään
Tutkijoiden palkat vaihtelevat opintojen aikana suuresti alasta, yliopistosta ja rahoituslähteestä riippuen. Huonoimmin palkatut humanististen alojen jatko-opiskelijat saattavat saada jopa alle 1000 € kuukausipalkkaa. Sen sijaan teknillisillä aloilla palkat ovat selkeästi korkeammat, muista työtehtävistä ja jatko-opintojen edistymisestä riippuen noin 2100-3500 € kuukaudessa.
Jatkotutkinnon suorittaneet siirtyvät tyypillisesti erilaisten julkisten tai yksityisten tutkimus- ja opetuslaitosten tehtäviin sekä valtionhallintoon. Yritysmaailmassa tohtorit toimivat tyypillisesti esimies- tai tutkimustehtävissä. Elinkeinoelämässä työskentelevien tohtoreiden määrä onkin kasvanut voimakkaasti 1990- ja 2000-luvuilla. Tekniikan, kauppatieteen, oikeustieteen ja lääketieteen tohtorit ovat vahvasti edustettuna parhaiten ansaitsevien tutkintonimikkeiden joukossa, keskipalkkojen ollessa yli kaksinkertaisesti väestön keskipalkan. Ulkomailla, erityisesti Keski-Euroopassa, tohtorit ovat verrattain yleisiä yritysmaailman huipulla ja korkeissa yhteiskunnallisissa tehtävissä.
Myllykylänjärvi
Maantiede
Myllykylänjärvi (17.001.1.008) kuuluu Ilolanjoen alaosan alueeseen (17.001), joka on kolmannen jakovaiheen vesistö Ilolanjoen vesistössä (17). Ilolanjoen alaosan alueella sijaitsee yhdeksän vähintään hehtaarin laajuista vakavettä, Myllykylänjärvi on niistä suurin. Toiseksi suurin on eteläinen Venjärvi, kolmanneksi suurin on pohjoinen Venjärvi.
Jatkotutkinto
Opintojen rahoitus ja sijoittuminen työelämään
Tutkijan uralle pyrkivät aloittavat tohtorintutkinnon jälkeen usein ns. post doc -vaiheen. Tällöin he jatkavat alansa tutkimusta työskennellen eri puolilla maailmaa tavoitteenaan pätevöityä professuuriin tai dosentuuriin. Näiden pätevyysvaatimus on samalla tasolla, mutta koska dosentuuriin ei liity työsuhdetta yliopistoon, sen saaminen on helpompaa kuin professuurin.
Taiteellinen ala
Taiteellisen alan ylintä opetusta antavat Taideyliopisto, Aalto-yliopiston taiteiden ja suunnittelun korkeakoulu, Kuvataideakatemia, Lapin yliopisto (taideteollisella alalla) ja Tampereen yliopisto (teatteritaiteen alalla). Nämä yliopistot antavat opetusta kuvataiteiden, musiikin, tanssin, teatteritaiteen sekä taiteen (käytännössä taideteollisuuden) koulutusaloilla, joita kutsutaan taiteellisiksi aloiksi. Näillä aloilla ylemmän korkeakoulututkinnon jälkeisenä koulutuksena voi joko suorittaa tieteellisen jatkotutkinnon (opinnäytteenä lisensiaatintutkimus tai väitöskirja kuten tiedealoilla) tai Taideyliopistossa vaihtoehtoisesti taiteellisen jatkotutkinnon, joka tähtää siihen, että tutkinnon suorittaja "saavuttaa valmiudet luoda itsenäisesti taiteellisen toteuttamisen menetelmiä tai korkeat taiteelliset vaatimukset täyttäviä tuotteita tai suoritteita". Taideteollisen alan jatkotutkinto on tieteellinen, mutta siihen voi sisältyä taiteellisia osioita.
Palomäki
Palomäki voi tarkoittaa seuraavia:
Soul-siskot
Soul-siskot (Joyful Noise) on yhdysvaltalainen elokuva vuodelta 2012. Tyylilajiltaan se on musiikillinen draamakomedia. Pääosia näyttelevät Queen Latifah ja Dolly Parton, tärkeimpiä sivuosia puolestaan näyttelevät Keke Palmer ja Jeremy Jordan. Elokuvan ohjasi ja käsikirjoitti Todd Graff ja Dabney Coleman. Musiikin sävelsi Mervyn Warren.
Soul-siskojen ytimessä on kaksi voimakastahtoista naista, Vi Rose ja G. G., jotka joutuvat tekemään jokseenkin vastentahtoisesti yhteistyötä gospel-kuoron pelastamiseksi.
Dolly Parton tekee Soul-siskoissa ensimmäisen pääroolinsa sitten vuoden 1992.
Juoni
Soul-siskot on aikalaiskuvaus, joka sijoittuu Pacashau'n kaupunkiin Georgiaan. Nelikymppinen Vi Rose Hill on teini-ikäisten Olivian ja Walterin äiti, joka saa johdettavakseen gospel-kuoron, Pacashau Sacred Divinity Choir, jonka aiempi johtaja on kuollut yllättäen. Vi Rosen puoliso Marcus työskentelee asevoimissa kaukana perheestään. Edesmenneen kuoronjohtajan leski, G. G. Sparrow, on kirkon tärkeä rahoittaja ja mukana kuoron toiminnassa. G. G.:n luona asuu hänen myöhäisteini-ikäinen lapsenlapsensa Randy. Kuoro tähtää Joyful Noise -kilpailuun, jossa se on aiempina vuosina menestynyt heikosti. Pacashau tarvitsee kuoron nostattavaa henkeä enemmän kuin koskaan kaupungin matalavireisen tilan takia.
Vi Rosen ja G. G.:n välit ovat huonot. Heidän konfliktinsa eskaloituu riitaan baarissa, jossa Vi Rose työskentelee. Vi Rose läimäisee G. G.:tä ja saa potkut. Draaman huippukohdan jälkeen alkaa konfliktin sovittelu.
Eripurasta huolimatta kuoro saadaan pidettyä kasassa ja se matkustaa Joyful Noise -kilpailuun Los Angelesiin. Esitys alkaa surkeasti, mutta kun kuoro ottaa käyttöön uuden, modernin sovituksen kesken esityksen, yleisö on yhtäkkiä haltioissaan. Vi Rose ja G. G. päätyvät sovintoon.
Vastaanotto
Soul-siskot sai heikohkon kriitikkovastaanoton. Variety-lehden Peter Debruge: ” -- despite the sheer volume of music on offer, very little of it feels authentic — or especially inspiring”, ”vaikka musiikkia on yllin kyllin tarjolla, vain pieni osa siitä tuntuu aidolta — tai erityisen inspiroivalta”. Debruge nostaa esiin Partonin rooliin kirjoitetun sutkaisun, joka koskee G. G.:n korjailtua ulkonäköä: ”God didn’t make plastic surgeons so they could starve”, ”Luoja ei luonut plastiikkakirurgeja siksi, että nämä näkisivät nälkää”.
Time-lehden Richard Corliss arvioi elokuvaa otsikolla ”Is it Awfully Nice or Just Plain Awful?”, ”Kamalan kivaa vai pelkästään kamalaa?”.
Soul-siskot tuotti noin 31 160 000 dollaria, josta kotimarkkinoiden osuus oli 99,3 prosenttia. Muualla kuin Yhdysvalloissa elokuva tuotti 226 000 dollaria.
Soundtrack
Soul-siskojen soundtrack Joyful Noise julkaistiin 10. tammikuuta 2012. Mukana on kolme Dolly Partonin alkuperäissävellystä ja yhdeksän muuta sävellystä. Albumilta lohkaistiin single-julkaisut ”He's Everything” ja ”From Here to the Moon and Back”.
Bruce Arena
Bruce Arena (s. 21. syyskuuta 1951 Brooklyn, New York) on yhdysvaltalainen jalkapallovalmentaja ja entinen jalkapalloilija, pelipaikaltaan maalivahti. Marraskuusta 2016 lähtien hän on toiminut Yhdysvaltain jalkapallomaajoukkueen päävalmentajana.
Ura
Arena aloitti valmentajauransa 1970-luvulla yliopistotasolla. Hän valmensi Virginian yliopiston jalkapallojoukkuetta 18 vuoden ajan ja johdatti sen viiteen NCAA:n mestaruuteen. Arenan ottelutilasto yliopistovalmentajana on 295 voittoa, 32 tasapeliä ja 58 tappiota. Hänen valmennettaviinsa Virginiassa lukeutui useita pelaajia, jotka nousivat sittemmin tärkeään rooliin Yhdysvaltain maajoukkueessa, muun muassa Claudio Reyna, Jeff Agoos, John Harkes, Tony Meola ja Richie Williams.
Arena palkattiin Steve Sampsonin seuraajaksi Yhdysvaltain jalkapallomaajoukkueen päävalmentajana lokakuussa 1998 maan menestyttyä sitä ennen heikosti Ranskan MM-kisoissa kesällä 1998. Arena toimi maajoukkueen peräsimessä vuoteen 2006 saakka ja hän on näin Yhdysvaltain maajoukkueen historian toiseksi pitkäaikaisin päävalmentaja. Arena valmensi maata kaksissa jalkapallon maailmanmestaruuskilpailuissa, Japanin ja Etelä-Korean kisoissa 2002, joissa Yhdysvallat eteni aina puolivälieriin saakka (maan paras MM-sijoitus sitten vuoden 1930), ja Saksan kisoissa 2006, joissa maa jäi alkulohkonsa hännille. Arenalla on hallussaan eniten voittoja Yhdysvaltain joukkueen päävalmentajana ja hän on johdattanut maan sen historian parhaalle sijalle FIFA-rankingissa (4. sija).
Maajoukkuepestin jälkeen Arena palkattiin Red Bull New Yorkin päävalmentajaksi. Hän ehti valmentaa newyorkilaisseuraa puolitoista vuotta, kunnes hän erosi loppusyksystä 2007. Arena ilmoitti lopettamisestaan New Yorkin hävittyä välierissä New England Revolutionille.
Arena palasi valmennustehtäviin elokuussa 2008, kun MLS-seura Los Angeles Galaxy palkkasi Arenan uudeksi päävalmentajakseen. Arenan johdolla Galaxy voitti kolme MLS Cupin mestaruutta ja oli neljästi MLS-liigan läntisen konferenssin mestari. Hänet valittiin myös kahdesti MLS:n vuoden parhaaksi valmentajaksi. Arena jätti Galaxyn päävalmentajan tehtävät marraskuussa 2016 ja palasi Yhdysvaltain jalkapallomaajoukkueen päävalmentajaksi kymmenen vuoden tauon jälkeen.
Ennen valmentajauraansa Arena oli jalkapallomaalivahti ja hän sai tililleen myös yhden ottelun maansa maajoukkueessa; hän oli kentällä vuonna 1973 ystävyysottelussa Israelin maajoukkuetta vastaan.
Niin on aina ollut
Niin on aina ollut on Katri Helenan albumi, joka julkaistiin 2015.
Kiukaisten koulu
Kiukaisten koulu on peruskoulu Euran Kiukaisissa. Koulussa opiskelee 104 oppilasta. Koulussa on vuosiluokat 1–6, sekä kuusi perusopetuksen ryhmää, yksi joka luokka-asteelle. Koulun rehtorina toimii Päivi Mäkinen ja vararehtorina Anu Lähdeniemi. Koulussa on luokanopettajien lisäksi englanninopettaja, erityisopettaja ja esiopetuksen opettaja.
Ibaraki
Ibaraki voi tarkoittaa seuraavia paikkoja Japanissa.
Karl August Ramsay
Ramsayn isä oli Savon ja Karjalan läänin maaherra (1791–1803) everstiluutnantti Anders Johan Ramsay ja äiti Johanna Barbara Petersen. Karl August Ramsay nai vuonna 1821 serkkunsa Beata Fredrika Charlotta af Petersenin (k. 1863). Perheeseen syntyi ainakin kolme poikaa, toimitusjohtaja Alexander Volter Ramsay (s. 11. syyskuuta 1825), maanviljelijä Johan August Ramsay (s. 6. heinäkuuta 1827) ja kirjailija Anders Gustaf Ramsay (s. 25. kesäkuuta 1832).
Münster
thumb|200px|Raatihuone Münster on kaupunki Saksassa, Nordrhein-Westfalenin osavaltion pohjoisosassa. Sitä pidetään Westfalenin alueen kulttuurikeskuksena. Vuoden 2011 väestönlaskennassa siellä oli 289 576 asukasta.
Kolmikymmenvuotisen sodan päättänyt Westfalenin rauha solmittiin Münsterissä 1648 ja kaupunki määrättiin katolilaiseksi. Vuonna 1802 Preussi valloitti kaupungin Napoleonin sotien aikana ja siitä tuli Preussin Westfalenin provinssin pääkaupunki vuonna 1815.
Toisessa maailmansodassa Münster tuhottiin lähes kokonaan pommituksissa, mutta se rakennettiin sodan jälkeen vanhaa jäljentämällä.
Pension Benefit Guaranty Corporation
Pension Benefit Guaranty Corporation (PBGC) on yhdysvaltalainen valtionyhtiö, jonka tarkoituksena on suojata yksityisten yritysten eläkerahastoja sekä jatkaa ja hoitaa yksityisten yritysten aikaisemmin hallinnoimia eläkerahastoja. PBGC:n historia liittyy siihen, että yksityiset yritykset ovat tarjonneet eläkkeitä 1800-luvun lopulta alkaen, mutta niitä ei oltu säännelty juuri lainkaan ennen vuotta 1974 jolloin PBGC perustettiin. PBGC on tärkeä, kun yritys joutuu konkurssiin tai ei muuten kykene maksamaan eläkemaksuja.
PBGC:n perustamisen historia on autonvalmistaja Studebakerin konkurssissa vuonna 1963. Studebakerin eläkerahasto tuhoutui yrityksen konkurssissa. Tämä käynnisti 10-vuotisen kamppailun liittovaltion lainsäädännön saamiseksi. Vuonna 1974 saatiin voimaan Employee Retirement Income Security Act (ERISA). Tähän lainsäädäntöön kuului myös PBGC:n perustaminen.
44 miljoonan yhdysvaltalaiset eläkkeet ovat tämän yrityksen suojaamia ja 1,5 miljoonan yhdysvaltalaisen eläkkeet tulevat tämän yrityksen hallinnoimista eläkerahastoista. Suurin tapaus kun eläkerahasto on siirretty kokonaan PBGC:lle on ollut vuonna 2005 tapahtunut United Airlines -lentoyhtiön neljän eläkerahaston lakkauttaminen, kun lentoyhtiö toimi konkurssilainsäädännön alaisuudessa. Tapauksessa PBGC:lle siirtyi 7,3 miljardin Yhdysvaltain dollarin maksuvaateet ja 122 000 eläkkeensaajaa.
Alkuvuodesta 2019 PBGC otti hoidettavakseen Sears Holdings -vähittäiskaupan alan yrityksen kaksi eläkerahastoa, joiden eläkkeensaajiin kuuluu noin 90 000 henkilöä.
John Berger
John Peter Berger (5. marraskuuta 1926 – 2. tammikuuta 2017 ) oli brittiläinen kirjailija, taidekriitikko ja kuvataiteilija. Vuonna 1972 hän julkaisi kirjan Ways of Seeing, (Näkemisen tavat) ja sitä tukevan televisiosarjan, joilla hän tuli suuren yleisön tietoon. Samana vuonna ilmestyi hänen tunnetuimpiin teoksiinsa lukeutuva romaani G., jolla kirjailija voitti vuoden 1972 Booker-palkinnon.
1970-luvun alkupuolella Berger teki käsikirjoitusyhteistyötä sveitsiläisen ohjaajan Alain Tannerin kanssa tämän elokuvissa Salamanteri (1971), Hetki naisen elämässä (1974) ja Jonas täyttää 25 vuonna 2000 (1976).
Luettelo Mauritiuksen presidenteistä
Luettelo Mauritiuksen presidenteistä.
Louis Bromfield
Louis Bromfield (27. joulukuuta 1896 Mansfield, Ohio, Yhdysvallat – 18. maaliskuuta 1956 Columbus, Ohio, Yhdysvallat ) oli yhdysvaltalainen kirjailija ja toimittaja.
Bromfield opiskeli Cornellin yliopistossa maataloutta ja Columbia-yliopistossa journalismia. Hän oli ensimmäisen maailmansodan aikana Ranskassa ambulanssinkuljettaja. Sodan päätyttyä hän oli Time-lehdessä kulttuurikriitikkona. Hän aloitti kirjailijanuran muutettaan 1923 Pariisiin. Pariisissa hän kirjoitti merkittävimmät romaaninsa, joissa hän kuvasi amerikkalaista elämänmuotoa. Niistä Varhainen syksy on saanut Pulitzer-palkinnon.
Palattuaan Yhdysvaltoihin maanviljelijäksi Bromfield kirjoitti lähinnä viihderomaaneja ja matkakirjoja.
Vapaa-ajattelu
thumb|[[Keto-orvokki|Orvokki on vapaa-ajattelun tunnus. .]]
Vapaa-ajattelu tarkoittaa uskonnosta vapaata ajattelua, joka suhtautuu kriittisesti kirkkoon ja sen yhteiskunnalliseen vaikutukseen ja pyrkii täydelliseen uskonnon ja ateismin vapauteen. Usein vapaa-ajattelulla tarkoitetaan ateismia.
Vapaa-ajattelua ei tule sekoittaa vapaamielisyyteen.
Vapaa-ajattelu on alun perin tarkoittanut niitä, jotka järjen avulla pääsivät yleiseen jumalakäsitteeseen. Myöhemmin on nimitys saanut yleisemmän merkityksen, ja sitä on käytetty varsinkin ajattelijoista, jotka uskonnollisissa kysymyksissä jyrkästi poikkeavat perinnäisistä uskonopeista. Esimerkiksi Spinoza ja Voltaire ovat olleet usein esimerkkeinä vapaa-ajattelijoista. Esimerkiksi Saksassa perustettiin 1881 Saksalainen vapaa-ajattelijaliitto, ja Belgiassa perustettiin 1880 Kansainvälinen vapaa-ajattelijaliitto”.
Vapaa-ajattelulla tarkoitetaan historiallisesti lähinnä ateistisia ajatussuuntauksia, joita ovat edustaneet ateistit, uskonnottomat sekulaarihumanistit, rationalistit ja materialistit. Suomessa kansainvälistä vapaa-ajattelijaliikettä on edustanut Vapaa-ajattelijain liitto.
Historia
Vapaa-ajattelun aatteelliset juuret ulottuvat muinaiseen Intiaan ja Kreikkaan. Renessanssin aikana uudestaan herännyt kiinnostus antiikin humanismiin ja luonnontieteiden nousu edistivät vapaa-ajattelua. 1600-luvun lopulla ja 1700-luvulla vapaa-ajattelu merkitsi ensisijaisesti uskonnosta tai uskonnollisista dogmeista vapaata ajattelua. Nimitys vapaa-ajattelija levisi John Tolandin ja Anthony Collinsin välityksellä. Myöhemmin vapaa-ajattelua kehittivät valistusajattelijat. Ranskan vallankumouksen yhteydessä ilmestyi 1793 lehti Le Libre Penseur (Vapaa ajattelija), mutta järjestäytynyt vapaa-ajattelijaliike syntyi vasta myöhemmin.
Kansallisella tasolla vapaa-ajattelijat järjestäytyivät ensin 1860-luvulla Englannissa. 1870-luvulla järjestäytyminen jatkui Yhdysvalloissa ja Saksassa. Manner-Euroopan maista vapaa-ajattelijat järjestäytyivät parhaiten Belgiassa. Sen voimaa edisti liberalistien ja sosialistien yhteinen taistelu katolista kirkkoa vastaan. Ranskassa vaikutti vahva tasavaltalainen vapaa-ajattelun perinne, mutta liikkeen voimaa heikensi jakautuminen liberalistiseen ja sosialistiseen siipeen. Kirkonvastainen perinne oli vahva myös Espanjassa ja Italiassa, mutta järjestäytyminen oli vähäistä.
Vapaa-ajattelijain maailmanliitto, alkuaan Kansainvälinen vapaa-ajattelijaliitto perustettiin vuonna 1880 Brysselissä. Perustajat olivat D. M. Bennet Yhdysvalloista, Giovanni Bovio Italiasta, Charles Bradlaugh Englannista, Ludwig Büchner Saksasta, Ramon Chies Espanjasta, Wilhelm Liebknecht Saksasta, alankomaalaissyntyinen Jakob Moleschott Italiasta, César de Paepe Belgiasta, Charles Renouvier Ranskasta, Herbert Spencer Englannista ja Karl Vogt Sveitsistä. Liiton tarkoituksia oli pyrkiä ajatuksenvapauden turvaamiseen ja ihmiskunnan vapauttamiseen uskonnollisista ennakkoluuloista. Jäsenjärjestöjä ovat eri maiden kansalliset liitot. Tärkein toimintamuoto on ollut yhteiset kongressit. Suomesta liittoon kuului aikaisemmin Vapaa-ajattelijain liitto 1946–1994.
Rooman kongressissa 1904 liitto hyväksyi yhteisen periaatejulistuksen. Maailmanliiton eri kongressien julkilausumien mukaan vapaa-ajattelijat pyrkivät totuuteen tieteen, hyvyyteen etiikan, kauneuteen taiteen ja oikeudenmukaisuuteen yhteiskunnallisen uudistustyön avulla. Vapaa-ajattelijain mielestä näiden päämäärien toteuttaminen edellyttää kirkon ja valtion erottamista, koulun ja kirkon erottamista sekä täydellisen ajatuksen, omantunnon, uskonnon ja ateismin vapauden toteuttamista. Julistuksissa todetaan myös, että vapaa-ajattelijain kansainvälinen liike on puoluepoliittisesti sitoutumaton ja että vapaa-ajattelijat levittävät aatettaan väkivallattomin ja demokraattisin menetelmin. Liikkeen suuri hetki oli kirkon ja valtion ero Ranskassa 1905. Vuoden 1905 kongressi pidettiinkin Pariisissa.
Suomi
Suomessa valistusaate vaikutti lähinnä sivistyneistön keskuudessa. 1800-luvun lopulla Suomeen tuli darvinismi. Vuonna 1887 yritettiin perustaa uskonnonvapaus- ja suvaitsevaisuusyhdistys, mutta viranomaiset eivät sallineet yhdistyksen toimia. Vuonna 1889 Eero Erkon toimittama lehti Keski-Suomi julkaisi artikkelisarjan kehitysopista. Sen johdosta syntyi kiivas keskustelu, johon osallistuivat muun muassa Juhani Aho ja Minna Canth. Samana vuonna alkoivat Minna Canth ja A. B. Mäkelä julkaista Kuopiossa Vapaita Aatteita -lehteä, joka esitteli muun muassa kehitysoppia. Lehti oli lopetettava, koska ennakkosensuuri poisti suuren osan lehden kirjoituksista.
Vuosina 1902–05 ilmestyneeseen Euterpe-lehteen kirjoittivat muun muassa Rolf Lagerborg, Gunnar Castrén ja Georg Schauman. Vuosina 1909–17 S. E. Kristiansson julkaisi Vapaa Ajatus -lehteä. A. B. Sarlin kirjoitti laajan kirjasarjan salanimellä Asa Jalas.
Ylioppilasyhdistys Prometheuksen toimintaan (1905–14) osallistuivat muun muassa Edvard Westermarck, Rafael Karsten, Rolf Lagerborg, Knut Tallqvist, Wilhelm Bolin, Yrjö Hirn, Georg Schauman, Hjalmar Magnus Eklund, Harry Federley, Alma Söderhjelm, Gunnar Castrén, K. H. Wiik, Viktor Heikel ja Ernst Lampén. Yhdistys vaati tunnustuksellisen uskonnonopetuksen poistamista kouluista. Westermarck oli myös Englannin vapaa-ajattelijajärjestön jäsen.
Vapaa-ajattelijat odottivat paljon vuoden 1923 uskonnonvapauslailta. Tuloksiin pettyneinä he alkoivat 1920-luvun lopulla perustaa siviilirekisteriläisyhdistyksiä. Yhdistykset muun muassa perustivat omia hautausmaita. 1930-luvun alussa siviilirekisteriläisten järjestäytyminen vaikeutui, mutta vuosikymmenen lopulla järjestäytyminen saattoi jatkua, ja 1937 perustettiin Suomen siviilirekisteriyhdistysten keskusliitto, josta tuli myöhemmin Vapaa-ajattelijain Liitto Liiton äänenkannattaja alkoi ilmestyä 1937 nimellä Ajatuksen vapaus.
Talvisodan lähestyessä hallitusta vaadittiin lakkauttamaan epäilyttäviksi katsottuja järjestöjä. Keskeisen Tampereen yhdistyksen lakkauttaminen lähes lopetti siviilirekisteriläisliikkeen toiminnan jo hieman ennen talvisotaa. Liiton kotipaikka siirrettiin Turkuun, ja tiettävästi varsinaista toimintaa liiton tasolla oli seuraavan kerran vasta keväällä 1942. Kunnolla toiminta jatkui vasta jatkosodan jälkeen 1945. Tällöin liiton kotipaikaksi tuli Helsinki. Liiton lehden nimeksi tuli Vapaa Ajattelija. Toisen maailmansodan jälkeen Suomen vapaa-ajattelijain järjestäytyminen jatkui vilkkaana, ja myös kirkosta eroaminen yleistyi.
Vapaa-ajattelijain liitto
Vapaa-ajattelijain liitto on osa kansainvälistä vapaa-ajattelija-, humanisti-, sekularisti-, ateisti- ja rationalistiliikettä. Liiton tavoitteena on kirkon ja valtion ero sekä tieteellisen todellisuuskäsityksen edistäminen. Liiton jäsenyhdistyksiin kuuluu noin 1 500 jäsentä. Sääntöjensä mukaan liitto on uskonnottomien ja uskontokuntiin kuulumattomien henkilöiden muodostamien yhdistysten keskusjärjestö. Liitto on poliittisesti sitoutumaton. Sen tavoitteena on ajaa uskonnottomien etuja, oikeuksia ja oikeusturvaa sekä edistää tieteeseen perustuvan uskonnottoman todellisuuskäsityksen leviämistä, uskontokritiikkiä ja ajatuksenvapautta.
Liiton on tarkoituksena toimia uskonnottomien yhteiskunnallisen ja oikeudellisen aseman parantamiseksi tekemällä aloitteita valtiovallalle ja kunnille ja toimimalla uskonnottomien puolestapuhujana julkisessa keskustelussa. Liiton tavoitteina on myös antaa tietoa uskonnottomien ihmisten oikeuksista ja velvollisuuksista. Liitto myös valistaa ihmisiä uskonnottomaan tapakulttuuriin liittyvissä tavoissa kuten nimenantojuhlassa, aikuistumiskoulutuksessa ja -juhlassa, avioliiton solmimisessa ja hautajaisten järjestämisestä.
Vapaa-ajattelijoiden mielestä julkisen vallan tulee olla uskontoihin nähden puolueeton. Tavoitteena on lainsäädännöllisin muutoksin valtiokirkkojärjestelmän purkaminen ja uskonnonopetuksen poistaminen kouluista, päivähoidosta sekä valtion yliopistoista. Kaksi valtiokirkkoa, Suomen evankelis-luterilainen kirkko ja Suomen ortodoksinen kirkko, tulee muuttaa tavallisiksi yhdistyksiksi, jotka perivät jäsenmaksunsa kuten muutkin yhdistykset eivätkä kirkollisveron kautta. Kirkoilla ei tule olla julkisoikeudellista asemaa eikä mitään erioikeuksia.
Liiton puheenjohtajina ovat toimineet muun muassa Kusti Kulo, V. T. Aaltonen, Yrjö Ruutu, Väinö Voipio, Kari Saari, Erkki Hartikainen ja Jussi K. Niemelä. 1970-luvulla ja 1980-luvun alussa liiton silloisen pääsihteerin Erkki Hartikaisen tavoitteena oli saada Suomen kouluihin oma oppiaine uskonnottomille. Hartikainen teki vuonna 1978 kantelun Yhdistyneitten Kansakuntien ihmisoikeuskomitealle uskontojen historian ja siveysopin peruskoulun opetussuunnitelmasta Suomessa. Kantelu ratkesi 1981 ja Suomeen saatiin elämänkatsomustieto kouluihin oppiaineeksi.
Vapaa-ajattelu
thumb|150px|[[George Holyoake.]] Kirjailija Väinö Voipio määritteli vapaa-ajattelijan seuraavasti (1963):
thumb|150px|[[Robert G. Ingersollin kootut teokset.]]
Kari Saaren mukaan vapaa-ajattelu määritellään nykyisin käsitykseksi, jolle on tunnusomaista järkiperäisyys ja avoimuus uusille perustelluille näkemyksille, sekä kyky jatkuvaan uudistumiseen. Vapaa-ajattelu arvostaa järjen vapaata käyttöä ja tieteellistä ajattelua. Vapaa-ajattelijat eivät pidä totena mitään muuta kuin sellaista, mikä on älyllisesti perusteltua. W. K. Cliffordin tunnetun lausuman mukaan on aina ja kaikkialla väärin uskoa mihinkään riittämättömin perustein. Saaren mukaan aina tulee olemaan asioita, josta ei tiettynä hetkenä ole inhimillistä tietoa. Ei ole kuitenkaan luottamista siihen, että olisi olemassa jokin kokemusperäisen tutkimuksen ja havainnoinnin ylittävä keino hankkia tietoa kaikkeudesta, kuten henkilökohtaiset kokemukset tai pyhien kirjojen tapaiset arvovallat. Vapaa-ajatteluun kuuluu pyrkimys taistella henkistä urautumista ja auktoriteettiuskoa vastaan.
Saaren mukaan aina tulee olemaan asioita, joita ihmisjärki ei tietyllä hetkellä kykene käsittämään. Ei ole kuitenkaan osoitettu, että olisi olemassa jokin uskonnollinen tietämisen laji, jonka avulla voitaisiin saada selville tieteeltä ja järkiajattelulta salattuja totuuksia.
Vapaa-ajattelijain liiton kulttuuriohjelman mukaan vapaa-ajattelijat edustavat Suomessa sekulaaria humanismia, joka on luontoon perustuva, ei-jumalauskoinen ja eettinen elämänkäsitys.
Muut nimitykset
Jussi K. Niemelä kirjoitti vuonna 2009 toimiessaan Vapaa-ajattelijain liiton puheenjohtajana, että useille tahoille on pesiytynyt ennakkoluulo, jossa vapaa-ajattelu yhdistetään neuvostoliittolaiseen marxilaiseen ateismiin. Niemelän mukaan tätä ennakkoluuloa levittää kirkko. Hänen mukaansa suhtautumista vapaa-ajatteluun voi verrata joidenkin kristillisten tahojen tapaan suhtautua homoihin, jossa homot hyväksytään niin kauan kuin he eivät tee homoseksuaalisia tekoja. Niemelän mukaan asiaa voisi auttaa se, jos ateistit alkaisivat käyttää itsestään englannin kielen sanaa bright, joka yhdistää vapaa-ajattelun länsimaiseen humanistiseen liikkeeseen.
Erkki Hartikainen pitää sanaa 'bright' huonona peitenimenä. Myös 'vapaa-ajattelija', 'rationalisti' ja 'humanisti' ovat sekaannuksia aiheuttavia peitenimiä. Kun bright-sanaa levitettiin, hän sanojensa mukaan esitti Atheist Alliancelle vastalauseen moiselle sanahölmöilylle. Ateismia ei voida Hartikaisen mielestä tehokkaasti edistää peitenimillä. Ateismista on puhuttava ateismina tai vielä mieluummin jumalattomuutena. Jos jotain muuta sanaa halutaan käyttää, ateistit voivat kutsua itseään sivistyneiksi.
Lauri Olavi Routila
Lauri Olavi Routila (vuoteen 1936 Rosenberg; 30. syyskuuta 1934 Pori – 20. tammikuuta 2020 Jyväskylä ) oli suomalainen filosofi, fenomenologi ja Jyväskylän yliopiston taidekasvatuksen professori.
Koulutus ja ura
Routila suoritti filosofian kandidaatin tutkinnon Turun yliopistossa vuosina 1956–1959. Lisensiaatiksi hän valmistui sieltä vuonna 1962 ja väitteli filosofian tohtoriksi vuonna 1969 aiheenaan Aristoteleen filosofia. Routila toimi Turun yliopiston filosofian assistenttina vuosina 1960–1969, filosofian vt. professorina 1970–1971 ja filosofian dosenttina vuosina 1970–1999. Hän oli Suomen Akatemian vanhempi tutkija vuosina 1971–1977 ja 1979–1980 sekä Hampurin yliopiston filosofian professori vuonna 1978. Hänet nimitettiin Jyväskylän yliopiston taidekasvatuksen professoriksi vuonna 1985. Virkanimike muuttui sittemmin taiteentutkimuksen professoriksi, ja hän hoiti virkaa vuoteen 1999 asti. Routila toimi myös Kustannusliike ja kirjapaino Clarionin toimitusjohtajana ja graafisena suunnittelijana vuosina 1980–1983.
Grande Armée
thumb|Grande Armée Venäjän sotaretkellä 1812. Grande Armée eli Suuri armeija syntyi, kun Napoleon I uudelleennimesi Britteinsaarten valloitukseen tarkoitetun armeijan ja siirsi sen Ranskan itäosaan aloittaakseen sodan vuonna 1805 Itävaltaa ja Venäjää vastaan. Armeijan nimeä käytettiin myös myöhempien sotaretkien yhteydessä, mutta yleensä sitä käytetään kaikkien Napoleonin kokoamien armeijoiden yhteydessä 1800-luvun alkupuolella (katso Napoleonin sodat).
Ensin Grande Armée koostui kuudesta armeijakunnasta. Saatuaan tietää Itävallan ja Venäjän suunnitelmista hyökätä Ranskaan Napoleon lähetti armeijan Saksaan. Armeija voitti muun muassa Ulmin taistelun ja Austerlitzin taistelun.
Kun Napoleonin Ranskan mahti kohosi, Grande Armée kasvoi yhä suuremmaksi. Venäjän sotaretken alkaessa armeijassa oli 680 000 miestä. Kaikkia osastoja komensivat ranskalaiset kenraalit, paitsi Puolan ja Itävallan armeijakuntia, ja armeija oli koottu monikansallisista joukoista, Sotaretki sujui aluksi hyvin, mutta lopulta armeija joutui perääntymään pois Venäjältä, kärsien valtavat 400 000 miehen tappiot.
Myöhemmin armeija koottiin uudestaan, kunnes lopulta Ranska kärsi tappion Waterloon taistelussa.
Grande Armée’n mukaan on nimetty Pariisin Avenue de la Grande Armée, joka on Avenue des Champs-Élysées’n jatkeena Riemukaaren toisella puolella ja johtaa La Défensen suuntaan.
Organisaatio
Grande Armée oli jaettu armeijakuntiin, joita oli yleensä viidestä seitsemään, ja jokaisessa oli 10 000–50 000 miestä, keskimäärin 20 000–30 000. Armeijakunnat pystyivät toimimaan itsenäisesti, koska mukana oli kaikki huoltojoukot. Yleensä ne toimivat melko läheisessä yhteistyössä pysyen päivän marssin päässä toisistaan. Armeijakuntaa johti, koosta ja tehtävästä riippuen, joko marsalkka tai divisioonankenraali.
Napoleon luotti armeijakuntien komentajiin ja antoi heille suuren vapauden toimia sodassa kuten halusivat, kunhan he täyttivät Napoleonin strategiset tavoitteet. Kuitenkin Napoleon saattoi vaihtaa komentajat tai asettua itse johtoon.
Armeijan taktisten muodostelmien perusta oli 4 000–6 000 miestä käsittävä divisioona. Nämä koostuivat 2–3 prikaatista, jotka taas koostuivat kahdesta rykmentistä. Divisioonalla oli käytössään myös 3–4 patterin tykistöprikaati, jonka kussakin patterissa oli neljä tykkiä ja kaksi haupitsia. Divisioonat pystyivät myös itsenäiseen toimintaan ja niitä komensi divisioonankenraali (nykyään kenraalimajurin arvoinen).
Keisarillinen kaarti
thumb|[[Édouard Detaille: Keisarillisen kaartin krenatööri.]] Ranskan keisarillinen kaarti (Garde Imperiale) oli aikansa eliittijoukko, joka muodosti kokonaisen oman armeijakuntansa. Napoleon halusi kaartin olevan esimerkki kaikille sotilailleen, ja koska se oli taistellut useilla sotaretkillä Napoleonin kanssa, sitä pidettiin täysin luotettavana. Kaartin jalkaväkeä käytettiin vain harvoin suoraan taisteluissa, mutta ratsuväkeä ja tykistöä käytettiin enemmän.
Vuosien saatossa kaarti kasvoi kooltaan. Vuonna 1800 siihen lukeutui 3 000 miestä, ja sen koko saavutti huippunsa 1812, jolloin kaartissa oli jo 112 000 miestä.
Kaartin jalkaväki
Kaartin jalkaväki jakautui kolmeen osaan.
Kaartin ratsuväki
thumb|Krenatööriratsuväkeä Eylaun taistelussa Keisarillisen Kaartin ratsuväki sisälsi muutamia oman aikansa parhaimpia ja urhoollisimpia ratsuväen joukko-osastoja, kuten pelätyt Kaartin ratsukrenatöörit sekä Kaartin puolalaiset ratsukeihäsmiehet, jotka kumpainenkaan eivät koskaan historiansa aikana hävinneet yhtäkään taistelua vihollisen ratsuväelle. Vuonna 1804 Keisarillisen kaartin ratsuväki koostui kahdesta rykmentistä eli ratsukrenatööri- ja ratsujääkärirykmenteistä sekä pienistä joukoista santarmeja ja mamelukkeja. Vuonna 1806 mukaan lisättiin yksi rakuunarykmentti. Puolan sotaretken jälkeen 1807 Kaarti sai osakseen lansieerirykmentin puolalaisia ratsukeihäsmiehiä. Seuraava lisäys oli toinen ulaanirykmentti, ns. ”Punaiset lansieerit”, joka koottiin ranskalaisista ja hollantilaisista. Kolmas liettualaisista koottu lansieerirykmentti jäi lyhytikäisemmäksi. Kaartin ratsuväki otti usein osaa taisteluihin ja toimi yleensä tehokkaasti muutamia poikkeuksia lukuun ottamatta.
Armeijan ratsuväki
Napoleonin itsensä käskystä ratsuväki muodosti noin viides- tai kuudesosan Grande Arméesta. 800–1 200 miehen ratsuväkirykmentit muodostuivat kolmesta tai neljästä eskadroonasta, jotka muodostuivat kahdesta komppaniasta. Lisäksi oli huoltojoukot. Jokaisen rykmentin ensimmäisen eskadroonan ensimmäistä komppaniaa kutsuttiin ”eliitiksi”, koska sille annettiin parhaat miehet ja hevoset. Ranskan suuren vallankumouksen jälkeen Ranskan ratsuväki oli kärsinyt kokeneiden kuninkaalle uskollisten upseerien kadottua. Napoleon rakensi ratsuväen uudelleen tehden siitä yhden maailman parhaista. Grande Arméen ratsuväkeä ei juurikaan voitettu taistelussa ennen vuotta 1812 ja Venäjän sotaretkeä. Ratsuväki jaettiin kahteen pääosaan.
Raskas ratsuväki
thumb|Karabinieeri
Armeijan jalkaväki
Jalkaväki muodosti suurimman osan Grande Arméesta. Se jaettiin kahteen pääosaan, linjajalkaväkeen (Infanterie de Ligne) eli raskaaseen jalkaväkeen ja kevyeen jalkaväkeen (Infanterie Légère).
Linjajalkaväki
Linjajalkaväki muodosti jalkaväestä suurimman osan. Grande Arméeta muodostettaessa linjajalkaväkeä oli 89 rykmenttiä, myöhemmin 156. Rykmenttien koko vaihteli, koska pääyksikkönä toimi pataljoona. Pataljoonan koko oli periaatteessa 840 miestä, mutta se oli vain pataljoonan täysi koko ja harvat saavuttivat sen. Tyypillisempi koko olikin 400–600 miestä.
Kevyt jalkaväki
Kevyellä jalkaväellä oli Grande Arméessa tärkeä rooli, vaikka sitä oli suurimmillaankin vain 35 rykmenttiä. Linjajalkaväki pystyi tekemään samat asiat taistelussa, myös kahakoinnin, mutta ero oli koulutuksessa ja moraalissa. Koulutus tähtäsi liikkumanopeuteen ja tarkkuuteen. Moraali oli korkealla juuri sen takia, että kevyttä jalkaväkeä käytettiin paljon muun muassa suojaamaan suurempia muodostelmia. Miehet oli myös koulutettu liikkumaan paremmin maastossa ja suojautumaan tulelta. Kevyen jalkaväen pataljoonan koostumus oli täsmälleen samanlainen kuin linjajalkaväen, mutta fusiliereille ja krenatööreille oli omat vastineet.
Tykistö
thumb|Tykkimiehiä Smolenskin taistelussa Napoleon itse oli tykistöupseeri, ja on sanonut: ”Jumala on sen puolella, jolla on paras tykistö.” Tykistö oli Grande Arméen tulivoimaisin osa, joka pystyi tuottamaan viholliselle eniten tappioita lyhyen ajan sisällä. Tykistö koottiin usein suuriksi pattereiksi, jolloin voitiin keskittää tuli tiettyyn paikkaan. Armeijan tykistön miehistö oli hyvin koulutettu ja tykkejä pystyttiin siirtämään paikasta toiseen erittäin nopeasti.