cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
John William Waterhouse
Tapaus Hylas ja nymfit
Hylas ja nymfit -teos siis otettiin alas manchesterilaisen museon seinältä. Näyttelyn kuraattorien mukaan he halusivat yrittää haastaa "vanhanaikaisen tyylin", jolla naisten vartaloita on kuvattu tavoilla, jotka asettavat heidät joko "kauniiksi ja passiivisiksi objekteiksi tai kohtalokkaiksi naisiksi". Teoksen arveltiin loukkaavan joitakin katsojia, ja vaikuttavan jopa pehmopornolta. Galleria toivoi että museovieraat kommentoisivat asiaa kiinnittämällä post-it-lapuilla ajatuksiaan maalauksen tyhjäksi jääneelle paikalle. Taidemuseon teko aiheutti raivokasta kritiikkiä, ja museota syytettiin muun muassa sensuroinnista, puritanismista ja liiallisesta poliittisesta korrektiudesta. Professori Liz Prettejohn, joka oli toiminut 2009 Waterhouse-näyttelyn kuraattorina Lontoon Royal Academyssä, sanoi että teoksen poistaminen näyttelystä nimenomaan vie mahdollisuuden keskustella teoksesta ja sen herättämistä ajatuksista, ja että otamme itse sen moralisoivan roolin, josta viktoriaanisen aikakauden ihmisiä on aina syytetty. Museo ei ainoastaan poistanut teosta näyttelystä, se otti myös maalausta esittävät postikortit pois myynnistä museomyymälästä. Tapauksen aiheuttama meteli sai gallerian toiminnasta vastaavan Manchesterin kaupunginvaltuuston reagoimaan. Viikon kuluttua teos palautettiin seinälle.
Teutates
Paul-Marie Duval (1993) esitti, että jokaisella kelttiheimolla oli oma ja omannimisensä Teutates.
Latinalainen neliö
thumb|Eräs latinalainen neliö Latinalainen neliö on neliönmuotoinen ruudukko, joka on täytetty eri symboleilla tai luvuilla siten, että jokainen symboli esiintyy täsmälleen kerran kullakin rivillä ja sarakkeella. Nimityksen otti käyttöön 1700-luvulla matemaatikko Leonhard Euler. Latinalainen neliö on taikaneliön muunnelma.
Latinalaisia neliöitä voidaan käyttää esimerkiksi urheilussa järjestämään ottelut kaikki-kaikkia-vastaan-muotoiseen turnaukseen. Maanviljelyksessä niiden avulla voidaan jakaa pelto erityyppisten lannoitteiden testaamista varten niin, että maaperän mahdolliset erot vaikuttavat jokaiseen käsittelyyn samalla tavalla.
Sudoku on täytettynä latinalainen neliö, jossa on lisäksi ylimääräinen osaneliöiden rajoitus.
Funiculì, Funiculà
Funiculì, Funiculà [funikuˈli ffunikuˈla] on italialainen Luigi Denzan säveltämä ja Peppino Turcon sanoittama laulu vuodelta 1880. Se kirjoitettiin Vesuviuksen rinteen ensimmäisen funikulaarin eli rinnevaunun käyttöönoton kunniaksi ja esitettiin ensi kerran saman vuoden Piedigrotta-festivaaleilla Napolissa. Casa Ricordin kustantamasta nuottijulkaisusta tuli hyvin suosittu yli miljoonan kappaleen vuosimyynteineen.
Reipasrytmistä, Napolin murteella sanoitettua laulua on sittemmin luultu usein kansanlauluksi. Näin kävi Richard Straussille, joka kuuli sävelmää Italian-matkallaan ja käytti sitä Aus Italien -sävelrunossaan. Myös Nikolai Rimski-Korsakov luuli sävelmää kansanlauluksi ja käytti sitä laulussaan ”Neapolitanskaja pesenka”.
Laulun tunnettuja esittäjiä ovat Luciano Pavarotti, Mario Lanza ja Andrea Bocelli. The Mills Brothers teki siitä jazzsovituksensa 1940-luvulla. Sävelmän instrumentaaliversiota on käytetty Woody Allenin elokuvassa Broadway Danny Rose (1984). Pohjois-Amerikassa sävelmä tunnetaan myös lastenlauluna ”A Merry Life”.
Suomeksi sävelmän ovat sanoittaneet ainakin R. R. Ryynänen nimellä ”Funiculi funicula”, Pentti Kaartinen nimellä ”Futismatsi” ja Ilkka Aaltonen nimellä ”Meidän tarjoilija”.
Taha Carım
Taha Carım (21. helmikuuta, 1914 – 9. kesäkuuta 1977) oli turkkilainen diplomaatti, joka toimi useissa korkeissa viroissa Turkin ulkoministeriöissä ja jonka Armenialaisten kansanmurhan oikeudenmukaiset kommandot murhasivat Roomassa 1977.
Elämäkerta
Carım syntyi vuonna 1914 Genevessä diplomaattiperheessä. Opintojensa päätyttyä Galatasarayn lukiossa hän jatkoi opiskelua Ranskassa ja valmistui Toulousen yliopistosta. Toisen maailmansodan aikana 29. lokakuuta 1941 Carım liittyi Turkin ulkoministeriöön ja alkoi työskennellä ministeriössä 36 vuotta aina kuolemaansa asti. Hän aloitti palvelunsa pääsihteeristössä ja hänet lähetettiin pian kaupalliselle osastolle, jossa hän nousi kolmanneksi sihteeriksi.
Vuonna 1948 Carım lähetettiin työskentelemään Ateenan Turkin konsulaattiin. Vuonna 1952, kun hän oli saanut ensimmäisen arvon ja hänet lähetettiin johtamaan Turkin Aleksandrian suurlähetystöä, ja samana vuonna hän aloitti Turkin pysyvän edustamisen Natossa. Vuonna 1957 Carım nimitettiin Turkin suurlähettilääksi Caracasiin, joka edusti Turkkia myös Haitissa, Ecuadorissa ja Kolumbiassa.
Vuosina 1960–1961 hän toimi suurlähettiläänä Karachissa ja vuosina 1961–1965 Ottawassa ja vuosina 1965–1976 Beirutissa. Vuonna 1971 ulkopoliittisessa akatemiassa pidetyssä armenialaisten ​​kysymyksiä käsittelevässä konferenssissa hän puhui vuosisatoja vanhasta turkkilaisten ja armenialaisten rinnakkaiselosta.
Tausta
Carımin murha tapahtui kaksi vuotta sen jälkeen, kun armenialaisen militanttijärjestön Armenialaisten kansanmurhan oikeudenmukaiset kommandot olivat murhanneet Turkin Itävallan-suurlähettilään Daniş Tunalıgilin ja Turkin Ranskan-suurlähettilään İsmail Erezin.
Taha Carım toimi suurlähettiläänä Pyhässä istuimessa 2. marraskuuta 1973 alkaen. Maaliskuussa 1977 armenialaiset militanttiryhmät uhkasivat tappaa hänet. Aiempien Turkin diplomaattien murhien vuoksi Turkin ulkoministeriö päätti lähettää turvallisuushenkilöstön Turkin diplomaattisiin edustustoihin. Jonkin aikaa myöhemmin suurlähettiläs Carım pyysi Italian poliisia lopettamaan turvallisuuspalvelun. Sen sijaan hän hankki itselleen pistoolin itsepuolustukseksi.
Murha
Carım oli palaamassa asuinpaikkaansa 9. kesäkuuta 1977 Roomassa, kun kaksi tunnistamatonta aseistautunutta asemiestä ampui edestä ja takaa, eikä hänellä ollut mahdollisuutta puolustautua. Armenialaisten kansanmurhan oikeudenmukaisten kommandot ottivat murhasta vastuun.
Cannonball Adderley
1960-luvulla Adderley oli mukana uuden musiikkilajin, soul jazzin, kehittämisessä. Adderley opiskeli vaski- ja puupuhallinsoittimia Floridassa vuosina 1944–1948. Armeijassa hän johti yhtyettä, jossa soitti muun muassa hänen veljensä, trumpetisti Nat Adderley. Vuosina 1957–1959 Adderley soitti maineikkaassa Miles Davisin kvintetissä, samoin kuin supersekstetissä, johon kuului Miles Davisin lisäksi John Coltrane. Vuosina 1959–1963 Adderleyllä oli jälleen oma yhtye, ja 1982 Adderleyn kvintetti laajeni sekstetiksi, kun mukaan tuli Yusef Lateef.
Adderley nähtiin Suomessa ensi kerran Pori Jazzissa kesällä 1972. Hänen soittonsa varsinaisissa tapahtumissa ei ollut totutun vakuuttavaa, mutta kuuluisaksi tulleessa ravintola Teljänhovin jamsessionissa hän yhdessä Chick Corean kanssa ylti huippusaavutukseen.
Baasi
pienoiskuva|upright=0.9|Attikalais-joonialainen baasi. Baasi on antiikin kreikkalaisessa arkkitehtuurissa ja yleisesti klassista arkkitehtuuria edustavissa rakennuksissa pylväänjalusta. Se oli käytössä muissa pylväsjärjestelmissä paitsi doorilaisessa pylväsjärjestelmässä.
Sima (täsmennyssivu)
Sima voi tarkoittaa seuraavia:
Konjunktio
Konjunktio tarkoittaa seuraavia:
Tuuletar
Tuuletar tarkoittaa naispuolista tuulta hallitsevaa luonnonhenkeä tai tuulen personoitumaa. Tuulettaria on hyvin erilaisia. Tuuletar saattaa olla yksittäinen tuulenpuuska, vihuri, tuulispää tai tietynlainen jatkuva tuuli. Tuuletar voi myös olla tuulen jumala, jolta pyytämällä saa suotuisaa ilmaa. Tuulettaria ovat myös vanhoihin karttoihin piirretyt naishahmot, jotka puhkuvat eri ilmansuuntien tuulet maailman reunoilta. Tässä tapauksessa tietty tuuletar vastaa tietystä ilmansuunnasta tulevaa tuulta.
Runonlaulaja Mateli Kuivalattarelta (1771–1846) muistiin saadussa runossa henkilö löytää etsittyään sopivan purjehdustuulen: Löysin tuolta Tuulettaren, ahavaisen armahaisen, kaunosuisen Koiterelta, Matelin matalikolta...
Interjektio
Interjektiot eli huudahduspartikkelit ovat sanoja ja vakiintuneita äännähdyksiä, joilla osoitetaan affektiivista reaktiota tapahtuneeseen, sanottuun tai omaan tunnetilaan. Keskeisimpiä interjektioita suomen kielessä ovat esimerkiksi ai, hui, oho, pyh, voi ja yäk.
Interjektioiden luokka on periaatteessa avoin. Interjektiot muistuttavat ei-kielellistä viestintää, mutta kun jokin ääntely on saanut vakiintuneen fonologisen asun, se katsotaan interjektioksi.
Trevor van Riemsdyk
Trevor van Riemsdyk (s. 24. heinäkuuta 1991 Middleton Township, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen jääkiekkoilija, joka edustaa NHL-seura Washington Capitalsia. Oikealta laukovan van Riemsdykin pelipaikka on puolustaja. Maaliskuussa 2014 hän siirtyi juniorisarjoista Blackhawksin riveihin. Debyytti NHL:ssä tapahtui lokakuussa 2014 Dallas Starsia vastaan. Samalla kaudella Van Riemsdyk voitti myös Stanley Cupin Chicago Blackhawksin riveissä. Van Riemsdykin isoveli James van Riemsdyk on myös NHL-kiekkoilija, joka edustaa nykyisin NHL-seura Philadelphia Flyersia. 2015 kesällä Trevor teki Blackhawksin kanssa kaksivuotisen ja yksisuuntaisen jatkosopimuksen. Maaliskuussa 2021 van Riemsdyk teki Capitalsin kanssa yksivuotisen ja yhteensä 1,9 miljoonan dollarin arvoisen jatkosopimuksen.
Gunnar Lindström
Nils Gunnar Lindström (11. helmikuuta 1896 – 6. lokakuuta 1951) oli ruotsalainen keihäänheittäjä. Hän saavutti olympiahopeaa Pariisissa 1924 tuloksella 60,92 m. Antwerpenin olympialaisissa 1920 hän sijoittui kuudenneksi ja Amsterdamin olympialaisissa 1928 hän jäi karsintaan. Hän heitti vuonna 1924 maailmanennätyksen 66,62 m. Hänen ennätyksensä oli vuonna 1928 heitetty 67,77 m.
Witwatersrand
thumb|200px|Witwatersrand Witwatersrand on matala Gautengin läpi kulkeva vuoristo Etelä-Afrikassa. Witwatersrand muodostaa vedenjakajan, jonka pohjoispuolella joet laskevat Intian valtamereen ja eteläpuolella Atlanttiin.
Witwatersrandia kutsutaan yleisesti lempinimellä Rand, ja se tunnetaan erityisesti siitä, että 40% koko maailman kullasta kaivetaan vuoriston kaivoksista. Rand on myös merkittävä uraanikaivos, sillä kullan sivutuotteena tuotetaan myös uraania.
Beda Stjernschantz
Beda Maria Stjernschantz (10. joulukuuta 1867 Porvoo – 28. toukokuuta 1910 Helsinki) oli suomalainen taidemaalari, jonka pääosin 1890-luvulle sijoittuva tuotanto edustaa symbolismia. Hänen tuotantonsa jäi suppeaksi ja hänen uransa päättyi ennenaikaisesti taloudellisten ja terveydellisten ongelmien vuoksi.
Nuoruus ja opinnot
pienoiskuva|100px|Nuori Stjernschantz Beda Stjernschantz kuului Stjernschantzin aatelissukuun. Hänen vanhempansa olivat Rautatiehallituksen liikennejohtajana toiminut kapteeni Johan Wilhelm Stjernschantz ja Alma Charlotta Sirén. Hänen nuorempi veljensä oli myöhempi Ateneumin taidekokoelman intendentti Torsten Stjernschantz. Perheen muutettua Helsinkiin Beda kävi saksalaista tyttökoulua. Hän opiskeli Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulussa vuosina 1885–1889 ja oli taidemaalari Gunnar Berndtsonin yksityisoppilaana vuosina 1889–1891. Isänsä kuoltua vuonna 1886 Stjernschantz joutui elättämään itsensä ansiotyöllä ja maksamaan taideopintonsa pääosin itse, mikä hankaloitti hänen uraansa. Hänen taidettaan oli ensi kertaa julkisesti esillä Suomen Taiteilijain näyttelyssä vuonna 1891.
Säästettyään tarpeeksi rahaa Stjernschantz matkusti syksyllä 1891 yhdessä Ellen Thesleffin kanssa Pariisiin, jossa he opiskelivat Académie Colarossissa. Stjernschantz joutui palaamaan Suomeen jo vajaan vuoden kuluttua. Vaikka Académie Colarossin taideopetus oli perinteistä, hän sai Pariisissa opastusta myös suomalaiselta taideopiskelijalta Magnus Enckelliltä, joka tutustutti hänet uuteen symbolistiseen virtaukseen. He olivat ensimmäisiä suomalaisia taiteilijoita, jotka omaksuivat symbolistisen tyyliin ja sen taustalla olleen taidefilosofian, jonka mukaan taiteen tuli kuvata todellisuuden takana olevia pysyviä ideoita eikä pelkästään jäljitellä todellisuuden ulkoista muotoa. Stjernschantziin teki vaikutuksen erityisesti Pierre Puvis de Chavannesin tuotanto. Stjernschantz lienee omaksunut Pariisin vuotenaan myös teosofisen maailmankatsomuksen.
Päätöiden synty
pienoiskuva|100px|Omakuva vuodelta 1892. Stjernschantz omaksui symbolismiin vivahtavan tyylin Pariisissa vuoden 1892 aikana, mutta hänen taiteensa ei Suomessa herättänyt vielä huomiota. Harmikseen hän joutui viettämään seuraavat kolme vuotta Suomessa samalla kun hänen taiteilijaystävänsä palasivat Pariisiin. Stjernschantzin tämän kauden päätyö on vuonna 1894 valmistunut Lasinpuhaltajat, jonka on sanottu olevan ensimmäinen tehdastyön kuvaus Suomen taiteessa. Impilahden Pitkärannan teollisuusalueella maalattu teos kuvaa tehdastyötä näennäisen realistisesti, mutta yliluonnolliseen dramatiikkaan nojaten. Lasinpuhaltajat oli myöhemmin esillä vuonna 1900 Pariisin maailmannäyttelyssä.
Koska Stjernschantzilla ei edelleenkään ollut varaa matkustaa muiden suomalaistaiteilijoiden tavoin takaisin Ranskaan, hän vietti kesän 1895 ystävänsä Anna Bremerin kanssa Viron edustalla sijaitsevalla Vormsin saarella, jonka vanha ruotsinkielinen asutus teki paikasta suomenruotsalaisille taiteilijoille folkloristisesti kiinnostavan. Siellä syntyi Stjernschantzin päätöihin kuuluva Kaikkialla ääni kaikuu, jossa kansanpukuiset lapset esittävät kansanmusiikkia tyylitellyssä maalaismaisemassa. Toinen mainittava teos oli vuosina 1895–1896 syntynyt nuoren tytön muotokuva Irma, jonka alkuperäisessä versiossa tytön takana leijuneen astraaliolennon Stjernschantz myöhemmin poisti ja korvasi kasviaiheella.
Kaikkialla ääni kaikuu ja Irma saivat molemmat Suomessa taidekriitikoilta myönteistä huomiota, ja Stjernschantzille myönnettiin valtion matkastipendi, jolla hän matkusti talveksi 1897–1898 Italiaan. Siellä hän maalasi viimeisen kuuluisan teoksensa Pastoraali, jossa esiintyvät Ovidiuksen ja Viktor Rydbergin runojen innoittamina antiikin taruhahmot Pan, Ekho ja Narkissos sekä historiallinen henkilö Antinoos.
Stjernschantzin tuotannon vähemmän tunnettuja osia ovat hänen maisemamaalauksensa ja kasvitieteelliset piirustuksensa.
Myöhemmät vaiheet
pienoiskuva|100px|[[Magnus Enckellin muotokuva Stjernschantzista vuodelta 1902]] Stjernschantz kävi vuonna 1900 toisen matkastipendin turvin uudelleen Pariisissa. Myytyään huutokaupassa taulujaan hän matkusti New Yorkiin, jossa asui vuodet 1903–1905 työskennellen kotiopettajana ja lastenhoitajana. Sairastuminen keuhkotuberkuloosiin pakotti hänet palaamaan Suomeen, jossa hän vajosi masennukseen. Vuonna 1906 hän oli kolme kuukautta Nummelan parantolassa Nurmijärvellä. Vuonna 1908 Stjernschantz maalasi vielä Syksy- ja Talvi-nimiset maalaukset, jotka täydensivät vuonna 1897 Pastoraalista alkaneen vuodenaikasarjan. Hän teki itsemurhan Helsingissä 42-vuotiaana vuonna 1910.
Stjernschantz kirjoitti muistikirjaansa filosofi Friedrich Nietzschen lainaamat muinaisen persialaisen mystikon Zarathustran sanat: ”''Omaa kuolemaani minä teille ylistän, vapaata kuolemaa, joka tulee minulle, koska 'minä' tahdon. Ja milloin minä tulen tahtomaan? – Jolla on päämäärä ja perillinen, se tahtoo kuoleman päämäärälle ja perilliselle otolliseen aikaan. Totisesti en tahdo verrata teitä köydenpunojiin: nämä vetävät kankaan pitkäksi ja kulkevat samalla itse aina taaksepäin.''”
Stjernschantzin 2000-luvulla löydetty henkilökohtainen kirjeenvaihto on nykyään Svenska litteratursällskapet i Finlandin hallussa.
Teoksia
Stjernschantzin töitä on nähtävillä esimerkiksi Ateneumin taidemuseossa, K. H. Renlundin taidemuseossa sekä Hämeenlinnan taidemuseossa.
HMS Jacob Bagge (1898)
HMS Jacob Bagge oli Ruotsin laivaston Örnen-luokan torpedoristeilijä.
Palvelus
Se siirrettiin koululaivaksi 1941. Alus poistettiin palveluksesta 13. kesäkuuta 1947 ja se romutettiin 1951.
Geison
pienoiskuva|Vino ja vaakasuora geison merkittynä [[doorilainen pylväsjärjestelmä|doorilaiseen entablementtiin.]] Geison on antiikin kreikkalaisessa arkkitehtuurissa ja yleisesti klassista arkkitehtuuria edustavissa rakennuksissa korniisiin eli entablementin ylimpään osaan kuuluva kattolista.
Joskus geison tulkitaan samaksi kuin korniisi. Se tarkoittaa ennen kaikkea entablementin yläosan vaakasuoria kattolistoja sekä rakennuksen lyhyillä sivuilla päätykolmioiden alapuolella että pitkillä sivuilla. Yleensä termi pitää sisällään myös päätykolmion yläpuoliset vinot kattolistat. Vinojen ja usein myös vaakasuorien geisoneiden yläpuolella sijaitsivat simat eli räystäskourut.
Distinguished Service Order
pienoiskuva|125px|Distinguished Service Order -mitali. Distinguished Service Order on brittiläinen sotilasansiomitali. Sen perusti kuningatar Viktoria 1886. Ansiomitalin vastaanottajat ovat oikeutettuja käyttämään nimensä ohessa lyhennettä DSO.
Tunnettuja kunniamitalilla palkittuja henkilöitä:
Ultravox
Ultravox kokoontui vuonna 2009 "klassiseen" 1980-kokoonpanoonsa ja teki Return to Eden-nimikkeellä kiertueen aluksi Britteinsaarilla ja lopulta laajemmin Euroopassa. Kiertue sai jatkoa vuoden 2010 puolella, (Return to Eden 2) jolloin yhtye konsertoi myös Helsingissä Tavastialla 17.8. Return to Eden -kiertueelta yhtye on tehnyt myös DVD:n ja kaksi CD-levyä sisältävän julkaisun, joka on taltioitu huhtikuussa 2009 Lontoossa Roundhouse-teatterissa.
Kokoonpanot
1980-1986
1993-
Lisäksi:
Diskografia
(LP)
Kokoelmia
Marnen taistelu
Ensimmäinen Marnen taistelu käytiin ensimmäisen maailmansodan alkuvaiheessa 5.–12. syyskuuta 1914 Marnejoella Ranskassa. ”Marnen ihmeeksi” kutsutussa taistelussa ympärysvaltojen ranskalaiset ja brittiläisen siirtoarmeijan joukot pysäyttivät Pariisia kohti edenneet kenraalieversti Moltken johtamat Saksan keisarillisen armeijan joukot.
Taistelun aikana ranskalaiset joukot pystyivät syyskuun 5–10. päivien aikana vastustamaan Ranskaan edenneitä saksalaisia joukkoja, jotka ajoivat edellään kohti etelää paenneita Ranskan ja Englannin joukkoja. Saksalla oli kuitenkin liian vähän joukkoja hyökkäykseen. Kun Saksan 1. armeija pyrki varmistamaan saksalaisten sivustan ja kääntyi Pariisin lähelle koottua puolustusta vastaan, saksalaisten 1. ja 2. armeijoiden väliin syntyi aukko.
6.–7. syyskuuta Ranskan 5. armeija ja Englannin siirtoarmeija hyökkäsivät syntyneeseen heikkoon kohtaan ja voittivat aluetta suojanneen ratsuväen. Taistelujen tasapaino kääntyi hieman edullisemmaksi ympärysvalloille ja kahden Saksan armeijan välinen aukko suureni. Saksan 1. armeija oli silti edelleen voitolla taistelussa. Saksan armeijan viestintä ei kuitenkaan toiminut ajantasaisesti, ja lähetti Hentsch päätteli virheellisesti armeijansa olevan tappiolla. Saksan keisarillisen armeijan yleisesikuntapäällikkö Moltke hermostui ja määräsi joukkonsa vetäytymään, ja Schlieffenin suunnitelma epäonnistui.
Tausta
Saksa hyökkäsi elokuussa 1914 Belgian läpi Ranskaan pyrkimyksenään kukistaa Ranska kuten vuonna 1871. Hyökkäyksen pohjana oli Moltken muunnelma Schlieffenin suunnitelmasta. Ranskalaiset, belgialaiset ja avuksi tullut brittien siirtoarmeija joutuivat elokuussa ja syyskuun alussa peräytymään Saksan armeijan joukkojen edessä. Ranska epäonnistui omassa hyökkäyksessään Elsass-Lothringenissa. Epäonnistuminen tuhosi ranskalaisten joukkoja, mutta myös vapautti selvinneitä Ranskan armeijan joukko-osastoja taistelemaan saksalaisia vastaan.
Ylipäällikkö Moltke uskoi 25. elokuuta Ranskan armeijan olevan lyöty ja brittien siirtoarmeijan pienen koon aiheuttaman vaaran mitättömäksi. Moltke uskalsi heikentää armeijaansa, ja Saksan armeijasta siirrettiin kesken hyökkäyksen joukkoja Belgiaan purkamaan piirityksiä ja pitämään rintamaa. Osa joukoista siirrettiin itärintamalle. Siirto 6. ja 7. armeijasta tapahtui vääriin tietoihin perustuen 5. syyskuuta, juuri ennen ratkaisutaistelua. Saksalaisten voima heikentyi ehkä ratkaisevasti varsinkin hyökkäyksen oikealla siivellä. Saksalaisten edetessä heidän armeijansa kului. Kun saksalaiset etenivät, heidän huoltonsa emämaasta käsin vaikeutui ja tuli yhä alttiimmaksi sabotaasille. Vetäytyvä vihollinen oli tuhonnut rautateitä ja siltoja, mikä huononsi huomattavasti saksalaisten huoltoa. Heikentyneellä oikealla siivellä ei ollut reservejä. Mutta taistelu kulutti ja väsytti varsinkin puolustajien joukkoja.
Pariisin ja Verdunin lähellä saksalaisilla oli 40 jalkaväen divisioonaa ja 7 ratsuväen divisioonaa. Ympärysvalloilla oli ylivoima, 60 jalkaväkidivisioonaa ja 10 ratsuväkidivisioonaa.
Marnen taistelussa käytettiin sodassa ensi kertaa radiota viestivälineenä, ja ilmatiedustelua.
Saksan armeija kiertää Pariisin
Joffre aikoi 25. elokuuta pysäyttää saksalaiset Saint Quentinin lähellä, mutta Ranskan armeija hävisi taistelun. Saksan joukkojen aikomus oli 27. elokuuta hyökätä Pariisiin niin että 1. armeijan oli määrä edetä Pariisin länsipuolelle ja 1. armeijan Pariisiin. 30. elokuuta ylijohto määräsi 1. armeijan etenemään Pariisin pohjoispuolelle niin että saksalaisten rintama alkoi kiertyä itään päin.
Ranskan kenraali Lanzeracin johtama 5. armeija hyökkäsi Guisen taistelussa Saksan 1. armeijan kimppuun. Lisäksi Ranskan 5. armeija pysäytti Saksan 2. armeijan etenemisen. Niinpä saksan 2. armeija pyysi 1. armeijalta apua. Tämä oli ensimmäinen vakava takaisku muunnellun Schlieffenin suunnitelman mukaan toimiville saksalaisille.
Saksan joukkojen "höyryjyrä" ajoi Pariisia lähestyessään siellä asuvat pakokauhun valtaan. Ranskan hallitus pakeni 1. syyskuuta 1914 Bordeaux'iin. 2. syyskuuta Saksan armeijan ajateltiin olevan Pariisissa kolmen päivän päästä. Saksan pommikoneet ja zeppeliinit pommittivat jo Pariisia. Pariisiin pudotetut lentolehtiset pitivät Ranskan antautumista ainoana vaihtoehtona.
5. syyskuuta Saksa aikoi hyökätä Epinal-Toulin linnoitusketjua vastaan, ja 1. ja 2. armeijan oli määrä varmistaa sivusta Pariisia vastaan pysähtymällä Marnelle. Näin Saksan armeija jätti Pariisin oikealle ja päätti siirtää 1. armeijan takaisin Marnen pohjoisrannalle. Saksan länttä kohti suuntautunut nopea eteneminen kääntyi 3. syyskuuta koukkaukseksi kohti etelää.
Moltke huomasi, että englantilaiset ja ranskalaiset joukot vetäytyivät niin nopeasti, että näille ei ollut sotasaaliiksi saadusta kalustusta ja vangeista päätellen tuotettu ratkaisevaa tappiota.
Käännös johtui siitä, että Saksan 1. armeija ajoi takaa vetäytyviä Ranskan 5. ja 6. armeijaa. Näin saksalaisen 1. armeijan komentajan von Kluckin joukot eivät edenneet suoraan Pariisia kohti. Kluckin päätös kiertää Pariisi itäpuolitse pani tämän armeijan alttiiksi Pariisin suunnasta tulevalle sivustahyökkäykselle.
Ympärysvaltojen joukot vetäytyivät Marne-joelle.
Ranskalaisten puolustussuunnitelma
pienoiskuva|Saksalaisten eteneminen ennen Marnen taistelua. Huomaa miten I armeija kaartoi Pariisista sivuun, aikomuksena auttaa etelässä olevien ranskalaisten joukkojen saartamisessa. pienoiskuva|Joukko-osastojen ryhmitys Marnen taistelun alussa.
Elokuun lopussa ranskalainen kenraali Joffre aikoi sijoittaa puolustuksen Marne- tai Seine-joelle.
Ranskalaisten kenraali Joseph Joffre aikoi lyödä etenevät saksalaiset suorassa rintamataistelussa. Pariisin sotilaskuvernööri Joseph Simon Gallieni taas aikoi antaa saksalaisten edetä pitkälle etelään ja motittaa sitten saksalaiset. Näin nämä puolustussuunnitelmat olivat ristiriitaisia, ja kumpikaan niistä ei toteutunut.
Joukkojen keskitys Pariisin lähellä yllätti saksalaiset. Saksalaisen kenraali Alexander von Kluckin päätös ajaa takaa etelää, Marnea kohti vetäytyvää Ranskan 6. armeijaa oli huono päätös, Se asetti armeijan oikean sivustan alttiiksi Pariisin suunnasta tulevalle hyökkäykselle. Niinpä Kluck käänsi armeijansa jälleen länteen päin. Mutta tämä avasi levenevän aukon saksalaisten 1. ja 2. armeijan väliin.
Kluckin ja Bülowin armeijoiden välissä oli valtava aukko. Liittoutuneiden ilmatiedustelu näki "armeijattoman alueen". Brittijoukot ryntäsivät tähän aukkoon ja etenivät vastarintaa kohtaamatta, mutta itse valiten hitaasti., Pariisin koillispuolella. Saksalaiset eivät tienneet, että Ranskan 6. armeijan oikean siiven takana oli 25 km aukko, mistä olisi päässyt etenemään pidemmälle.
Ourcqin taistelu
5. päivänä Saksan 1. armeijan oikealla sivustalla etenevä IV AK:n komentaja Hans von Gronau sai vihiä että Ranska keskitti joukkojaan myös Pariisin seuduille, jolloin Ranskan 6. armeija paljastui vuorokautta ennen hyökkäystään.
Ranskalainen Michel-Joseph Maunouryn 6. armeija hyökkäsi 5. syyskuuta yllättäen Kluckin oikeaan sivustaan. Kluck käänsi joukkonsa vastahyökkäykseen.
Alkoi Ourcqin taistelu 5.–9. syyskuuta. Mutta saksalaiset taistelivat raivokkaasti ja onnistuivat estämään täpärästi saarrostuksen. 1. armeija komentaja Kluck lähetti Gronaulle vain hieman apujoukkoja, koska piti hyökkäystä vain harhautuksena. Vasta 7. syyskuuta Kluck käsitti, että ranskalaisten hyökkäys oli vakava uhka.
Kluckin tekemä siirto avasi 1. ja 2. rintamien väliin 50 km levyisen aukon. Saksalaiset sijoittivat tähän aukkoon ohuesti ratsuväkeä. Ranskan 6. armeijan hyökkäys pani saksalaisen IV Res Ak:n peräytymään. Pian saksalainen II armeija saapui auttamaan IV Res. AK:ta. Brittien ja ranskalaisten hyökkäys kohdistui nyt kahden armeijan väliseen aukkoon.
Idässä Verdunin lähellä Saksan armeija eteni, kunnes lännen taistelut pakottivat saksalaiset siirtämään joukkoja sinne.
Pariisista koilliseen ja itään käytiin kolmen päivän ajan taistelua, jossa ranskalaiset hyökkäsivät von Kluckin armeijan kimppuun, ja Kluck vastasi rajuilla vastahyökkäyksillä. Niinpä rintamalinja aaltoili. Maunouryn 6. armeija oli luhistumaisillaan. Pariisin taksit kuljettivat uusia sotilaita rintamalle. Näiden merkitystä on suuresti liioiteltu, ne kuljettivat rintamalle vain pari rykmenttiä. Enemmät joukot ja kalusto kuljetettiin muun muassa kuorma-autoilla ja junilla.
Patrick McNally (jääkiekkoilija)
Patrick McNally (s. 4. joulukuuta 1991) on yhdysvaltalainen jääkiekkoilija, joka pelaa San Jose Sharksin organisaatiossa. Hän on Vancouver Canucksin neljännen kierroksen varaus vuoden 2010 varaustilaisuudesta.
Marnen taistelu
Ranskan 5. armeija ja brittien siirtoarmeija hyökkäävät
Kun Saksan armeija vetäytyi, samalla 9. armeijan komentaja Foch hyökkäsi, vaikka hänen alaisten joukkojen oikea ja vasen sivusta olivat vetäytymässä.
Patrick McNally (jääkiekkoilija)
Ura
McNally siirtyi Milton -akatemiaan juniorina ja pian hänestä tuli hyökkäävimmistä yliopistokiekkoilijoista. McNally nimettiin joukkueen varakapteeniksi kaudella 2010–2011.
Marnen taistelu
Ranskan 5. armeija ja brittien siirtoarmeija hyökkäävät
Joffre suostutteli melko vastahakoisen Englannin siirtoarmeijan komentajan Frenchin hyökkäämään sanoen, että "Englannin kunnia on kysmyksessä". Englannin armeija viivytteli hyökkäystään vielä 6. päivänä ja hyökkäsi Saksan 1. ja 2. armeijoiden väliseen aukkoon, ja löi ratsuväen Petit Morinissa 7. syyskuuta. Niinpä ratsuväkisuoja rintaman aukossa repeytyi kahtia. Englantilaiset etenivät Cuulommiersin tasalle ja näin 1. ja 2. armeijoiden välissä oli jälleen aukko. Von Bülow joutui vetämään armeijansa oikeaa sivustaa 9 km taaksepäin, kun Ranskan 5. armeija hyökkäsi.
Patrick McNally (jääkiekkoilija)
Ura
McNally varattiin USHL-joukkue Indiana Iceen vuoden 2010 varautilaisuudessa, mutta hän päätti kuitenkin pelata Milton -akatemiassa kauden loppuun asti. Hänet varattiin neljännellä kierroksella Vancouver Canucksiin. Hän oli Vancouverin ensimmäinen varaus numerolla 115.
Marnen taistelu
Ranskan 5. armeija ja brittien siirtoarmeija hyökkäävät
Epäluottamus ja pelko epäonnistumista kalvoivat Moltken ja Bülowin mieltä. Saksan joukkojen johto säikähti muuttunutta tilannetta ja pelkäsi pitkälle edenneiden, jakautuneiden joukkojensa joutuvan saarroksiin. Saksalaiset eivät pitäneet pientä brittiarmeijaa vielä isona uhkana.
Patrick McNally (jääkiekkoilija)
Ura
Viimeisenä vuotenaan Miltonissa McNally johdatti joukkueen 26-3-1 -tilastolla NEPSACin mestaruuteen. McNally valittiin joukkueen parhaaksi pelaajaksi toisena vuotena peräkkäin. McNally oli NEPSACin puolustajien pistepörssin voittaja 51 pisteellään..
Marnen taistelu
Ranskan 5. armeija ja brittien siirtoarmeija hyökkäävät
Se siirsi suuren osan 1. armeijan joukkoja varmistaakseen sivustansa. Ranskalaiset pitivät puoliaan Nanteulissa ja aikoivat hyökätä.
Patrick McNally (jääkiekkoilija)
Ura
McNally siirtyi pelaamaan Harvardin yliopistoon syksyllä 2010. Hän oli finalisti kilpailussa ECACin vuoden tulokkaan palkinnosta.
Marnen taistelu
Ranskan armeija tappiolla
Saksan keisari Vilhelm vaati 7. päivänä armeijansa hyökkäämään niin kauan kuin se voi. Von Kluck jatkoi joukkojensa siirtoa Marnen pohjoispuolelle, sivustan paljastuminen pani Bülowinkin siirtämään oikeaa sivustaansa taaksepäin. mutta vasen siipi hyökkäsi yhä.
Patrick McNally (jääkiekkoilija)
Ura
Viimeisenä vuotenaan Crimsonissa kaudella 2014–2015 McNally pelasi 21 piste per peli -tahdilla, kunnes joutui polvivamman vuoksi loppukaudeksi sivuun. Vancouver kauppasi McNallyn NHL-oikeudet San Jose Sharksiin vuoden 2015 varaustilaisuuden yhteydessä. 2. heinäkuuta 2015 McNally teki kahden vuoden tulokassopimuksen San Josen kanssa.
Marnen taistelu
Ranskan armeija tappiolla
7.–8. päivän tienoilla lienevät saksalaisten ja ranskalaisten voimat olleen tasan ja kummankin olisi tullut mahdollisuus voittaa taistelu.
Maunouryn 6. armeija oli 8. päivänä jo tappiolla, kun saksalaiset siirsivät joukkojaan sitä vastaan Marnen eteläpuolelta. mutta Maunouryn armeija piti puoliaan. . Englantilaiset eivät olleet Marnella 8. päivänäkään. Idempänä saksalaisten 2. armeijan vasen siipi ja 3. armeija etenivät voitokkaasti, ja vielä idempänä Ranskan 4. armeija ja Saksan 4. armeija taistelivat keskenään paikallaan. Saksan 5. armeija eteni, muttei pystynyt murtautumaan linnakeketjun vahvistamasta jokilinjasta läpi. Ranskalaiset valmistautuivat etelässä jo 8. päivänä vetäytymään, mutta Baijerin kruununprinssi Rupprecht keskeytti hyökkäyksensä, koska voimat olivat armeijalta vähissä. Ranskalaisten 6. ja 9. armeijaa uhkasi tappio. Vain Ranskan 5. armeija ja englantilaiset etenivät. Mutta myös saksalaisten 6. armeijan hyökkäys oli pielessä ja rintama rikki 1. ja 2. armeijoiden välissä.
Saksan armeija vetäytyy
Britit etenivät Marnelle lähelle saksalaisen 1. armeijan selustaa 9. syyskuuta.
Tässä vaiheessa päämaja lähetti everstiluutnantti Hentchin toistamiseen rintamalle. Hentchillä oli lupa antaa hätätilassa perääntymiskäsky. Ylipäällikkö Moltke uskoi armeijansa olevan häviöllä ja tuhon uhkaavan oikeata siipeään 8. syyskuuta.
Saksan päämajan lähetti everstiluutnantti Hentsch ja Bülow sopivat, että saksalaisten armeija saisi vetäytyä, jos englantilaiset hyökkäisivät. Hentsch saapui Kluckin luo ja väärin kertoi Kluckille Bülowin jo vetäytyvän, vaikka tätä 2. armeijaa vastaan ei oltu hyökätty ollenkaan. Kluckin komentopaikassa vallinnut voittomieliala hävisi, ja Kluck uskoi Hentschin puheet. Niinpä Saksan armeijat vetäytyivät.
9. päivän iltana Saksan 1. ja 2. armeijan tilanne näytti melko hyvältä. Ranskan 6. armeijaa uhkasi tuho, koska Saksan 1. armeija taisteli täydellä voimalla ja ranskalaiset olivat aivan näännyksissä. Englantilaiset ylittivät Marnen vasta 9. päivän iltana, koska saksalainen ratsuväki viivytti heitä yhä. Ranskan 9. armeijan johtaja päätti yhä hyökätä, mutta hänen joukkonsa vetäytyivät taaksepäin.
Mutta ylipäällikkö Moltke, jolla oli huono käsitys rintaman oloista, suhtautui varauksellisesti. Moltken lähetti Hentch ja Bülow päättivät 2. armeijan vetäytymisestä armeijoiden välissä olevan aukon takia ja kysymättä Kluckilta mitään 8. päivän iltana ja tietämättä että 2. armeija oli voitolla. Englantilaisten lentäjien hyökkäykset kylvivät pakokauhua Saksan armeijaan 9. päivän aamuna. Mutta Kluckin päämajassa oli voitokas tunnelma, kun 1. armeijan oikea siipi oli aikeissa hyökätä 6. armeijan selustaan. Hentschin antaman selostuksen mukaan Saksan 5. ja 6. armeijat eivät edenneet ja 2. armeija oli lopussa, joten 1. armeijan oli vetäydyttävä. 9. päivänä Kluckin luo saapunut Hentcsh painosti väittelyn jälkeen myös 1. armeijan peräytymään. Näin vaikka Pariisin Eiffel-torni oli näkyvissä ja ranskalaiset pakenivat, kun heidän armeija oli luhistumassa. Tämä johtui siitä, että Ranskan armeijan vasen siipi oli etenemässä, niin kuin englantilaisetkin. Kun Bülow sai ilmoituksen Saksan 1. armeijan vasemman siiven tilapäisestä vetäytymisestä, hän luuli tilapäisen vetäytymisen olevan osa laajempaa perääntymistä. Niinpä 2. armeija vetäytyi. Peräytymisen oli määrä olla tilapäinen. Ranskan armeija oli luhistumaisillaan.
Ylijohto hämmästyi, kun sai tietää 2. armeijan peräytymisestä. Ranskan armeija eteni vasta 10. päivän illalla. 11. päivänä Moltke sai huomata saksalaisten 4. ja 5. armeijoiden olevan hyvässä iskussa, mutta 3. armeijan asema oli epävarmempi. Sekin sanoi pitävänsä asemansa. Moltke aikoi määrätä 3., 4. ja 5. armeijansa hyökkäämään. Mutta von Bülowin mukaan vihollinen uhkasi murtautua läpi 3. armeijan oikealla sivustalla. Niinpä Moltke määräsi 3., 4. ja 5. armeijansa peräytymään. Von Bülow vetäytyi 12. päivästä alkaen Reimsin suuntaan. Mutta Kluck ei vastoin käskyjä vetäytynyt, ja 1. ja 2. armeijan aukko jäi yhä auki. Englantilaiset ja ranskalaiset iskivät uudestaan kiilan saksalaisten armeijoiden väliin. 13. päivän iltana 3-5 armeijat saivat käskyn irrottaa yhden armeijakunnan länteen 1. ja 2. armeijoiden avuksi. Ranskalaiset hyökkäsivät saksalaisia 1. ja 2. armeijaa vastaan, mutta nämä kestivät ja 15. syyskuuta armeijoiden välinen aukko oli suljettu. Saksalaiset koettivat hyökätä 16. syyskuuta jälkeen taas etelään 1., 2. ja 7. armeijansa voimin, muttei tämä onnistunut, kun ranskalaiset taistelivat kovasti vastaan.
Lopputulos
Sielullisesti sairaalloinen Moltke erotettiin yleisesikunnan päällikön virasta, ja tilalle nimitettiin aiempi sotaministeri Falkenhayn. Pariisi, ehkä koko Ranska pelastui saksalaismiehitykseltä. Ranskan ja brittien armeijat työnsivät saksalaistet taaksepäin. Mutte ranskalaisten etenemine ei ollut kyllin nopeaa, että he olisivat kyenneet estämään saksalaisia asettumasta vetäydyttyään juoksuhautoihin. Sotahistorioitsijat yleensä pitävät tätä voittona. Mutta koska ranskalaiset eivät kyenneet saarrostuksella tai muulla tavoin lyömään saksalaisia, historioitsijat kiistelevät voiton suuruudesta. Saksalaiset jäivät yhä osaan Ranskasta ja Belgiaan.
Saksan armeija vetäytyi lopulta lähes kiinteisiin asemiin. Molemmat osapuolet yrittivät monta kertaa pohjoisessa saarrostavaa hyökkäystä. Vihollinen vastasi aina omilla hyökkäyksillään. Tämä oli "kilpajuoksu merelle", ja länsirintama syntyi.
Galleria
Marnen taistelun kehitys
Birger Brosa
right|thumb|Birger Brosan sinettiBirger Brosa (Brosa tarkoittaa "hymyilevä"), toimi Ruotsin jaarlina vuosina 1174-1202. Hänen syntymäaikaansa ei tiedetä, mutta hän kuoli 9. tammikuuta 1202 Visingsössä. Birger oli Bengt Snivilin poika ja kuului mahtavaan Bjälbo-sukuun. Keskiaikaisissa teksteissä häntä kutsutaan joko Sveojen jaarliksi tai Sveojen ja Gööttien jaarliksi.
Ennen vuotta 1170 hänen tiedetään olleen naimisissa Brigit Haraldsdotterin, Norjan kuninkaan Harald Gillen tyttären, kanssa.
Hänen uskotaan hallinneen koko Ruotsin valtakuntaa. Birger nimitettiin jaarliksi kuningas Knuut Eerikinpojan hallituskaudella, ja hän säilytti asemansa myös Knuutin seuraajan Sverker Kaarlenpojan aikana kuolemaansa saakka vuoteen 1202. Birgerin ansioksi luetaan, että Ruotsissa säilyi rauha aikana, jolloin sekä Tanskassa että Norjassa käytiin sisällissotaa. Monet kruununtavoittelijat hakivat ja saivat suojelusta Birgeriltä, heidän joukossaan birkebeinien päälliköt Eystein Meyla ja Sverre Sigurdinpoika, jotka olivat Brigitin sukulaisia.
Birger omisti tiloja ympäri Ruotsia ja oli myös antelias lahjoittaja, joka lahjoitti maata Risebergan ja Neriken luostareille. Birgit vetäytyi Nerikeen viimeisiksi vuosikseen Birgerin kuoleman jälkeen.
Ilmajoen asevarikon räjähdysonnettomuus
Ilmajoen asevarikon räjähdys tapahtui jatkosodan aikana 20. lokakuuta 1941 Ilmajoen Palonkylässä sijainneella Asevarikko 4:llä. Räjähdyksessä kuoli viisi henkilöä, varikon rakennukset kärsivät suuria vaurioita ja runsaasti varastoituja ampumatarvikkeita ja räjähdysaineita tuhoutui.
Asevarikko 4:lle on varastoitu erilaisia ampumatarvikkeita kiväärinpatruunoista aina tykinammuksiin saakka. Ammukset oli varastoitu pariinkymmeneen varastovajaan jotka oli erotettu toisistaan 1,5–2,5 metrin korkuisilla maavalleilla. Varikolla oli työssä yli 40 miestä varastotöissä ja lisäksi vartiomiehiä oli kolme. Ensimmäinen räjähdys tapahtui aamupäivällä noin kello 11 aikaan vajassa jossa neljän miehen ryhmä oli irrottamassa kärkitulppia englantilaisista kuuden tuuman kranaateista. Ensimmäistä räjähdystä seurasi 15 minuutin kuluttua toinen suurempi räjähdys kun vajaan varastoidut ampumatarvikkeet räjähtivät ja koko vaja tuhoutui täysin. Ammuksensirpaleet ja räjähdysten sinkoamat palavat kappaleet aiheuttivat vajan ympäristössä lisää vahinkoja ja sytyttivät tulipaloja.
Suurin yksittäinen räjähdys tapahtui noin kello 12 aikaan kun ruuti- ja räjähdysainevarasto tuhoutui niin että jäljelle jäi vain 2,5 metriä syvä 10 × 12 metrin kokoinen kuoppa. Sammutustöihin päästiin jatkuvien räjähdysten ja sirpalevaaran takia vasta iltapäivällä ja pieniä räjähdyksiä jatkui aina seuraavaan aamuun saakka. Ilmanpaine rikkoi ikkunoita varikon lähiymäristön taloissa ja räjähdys kuultiin 15 kilometrin päässä Seinäjoella saakka.
Räjähdyksessä kuoli neljä vajassa työskennellyttä miestä ja lisäksi yksi vartiomies sai surmansa ammuksen sirpaleesta. Räjähdyksen alkusyynä oli se että yhden ammuksen kiinnijuuttunutta kärkitulppaa yritettiin avata väkivalloin sillä seurauksella että tulpan kierteisiin jäänyt tetryylijauheräjähde syttyi kuumentuessaan palamaan.
Kaarle Fredrik
thumb|Kaarle Fredrik, [[David von Krafftin maalaama muotokuva noin vuodelta 1722.]] Kaarle Fredrik (, ; 30. huhtikuuta 1700 Gottorp – 18. kesäkuuta 1739 Rohlsfhagen, lähellä Oldesloea, nyk. Saksa) oli Holstein-Gottorpin herttua, jota kaavailtiin Ruotsin kuninkaaksi Kaarle XII:n kuoleman jälkeen. Hän oli myös Venäjän keisari Pietari III:n isä.
Nuoruus ja kaavailut Ruotsin kuninkaaksi
Kaarle Fredrikin vanhemmat olivat Holstein-Gottorpin herttua Fredrik IV ja Ruotsin kuningas Kaarle XII:n vanhempi sisko Hedvig Sofia. Hänen isänsä kaatui suuren Pohjan sodan Kliszówin taistelussa hänen ollessaan vain kaksivuotias, minkä jälkeen hän varttui Ruotsin hovissa. Kaarle XII määräsi Arvid Hornin siskonpoikansa holhoojaksi. Kaarle Fredrik menetti kahdeksanvuotiaana myös äitinsä, minkä jälkeen hänen kasvatuksestaan vastasi hänen isoisoäitinsä Hedvig Eleonoora. Holstein-Gottorpin sijaishallitsijana toimi samaan aikaan Kaarle Fredrikin setä Kristian August, kunnes Tanska valtasi herttuakunnan vuonna 1713.
Kaarle XII:n kuollessa lapsettomana vuonna 1718 Ruotsia hallinnut pfalzilainen suku sammui mieslinjalta, jolloin nuoresta Kaarle Fredrikistä tuli ehdokas uudeksi hallitsijaksi. Kun Ruotsin säätyvaltiopäivät kuitenkin valitsivat hallitsijaksi Kaarle XII:n nuoremman siskon Ulriika Eleonooran, Kaarle Fredrik lähti maasta toukokuussa 1719 ja muutti vuonna 1721 Venäjälle keisari Pietari Suuren kutsumana.
Samaan aikaan Ruotsin valtiopäiville syntyi niin sanottu holsteinilainen puolue, joka kannatti Kaarle Fredrikiä vuoden 1720 uudessa kuninkaanvaalissa, mutta kuninkaaksi valittiin Ulrika Eleonooran puoliso, Hessenin prinssi Fredrik. Holsteinilaiset saivat vuonna 1723 valtiopäivillä läpi päätöksen, jolla Kaarle Fredrikille myönnettiin ”kuninkaallisen korkeuden” arvonimi ja 50 000 taalarin vuotuinen eläke. Venäjän avoin tuki alkoi kuitenkin vähentää hänen suosiotaan Ruotsissa ja holsteinilaisen puolueen kannatus romahti vuoden 1727 valtiopäivillä.
Perintö
Kaarle Fredrik kuoli 39-vuotiaana vuonna 1739. Hänen vuonna 1728 syntynyt poikansa Karl Peter Ulrich valittiin myöhemmin Venäjän kruununperijäksi ja nousi aikanaan hallitsijaksi nimellä Pietari III. Kaarle Fredrikin serkku Aadolf Fredrik valittiin vuonna 1751 Ruotsin kuninkaaksi.
HMS Claes Horn (1898)
HMS Claes Horn oli Ruotsin laivaston Örnen-luokan torpedoristeilijä.
Valmistus
Alus tilattiin W. Lindbergs Verkstads & Varf AB:lta. Se laskettiin vesille 9. helmikuuta 1898 ja alus otettiin palvelukseen 7. elokuuta 1898.
Palvelus
Alus poistettiin palveluksesta 10. joulukuuta 1923 ja se romutettiin vuotta myöhemmin.
Cadillac DeVille
Cadillac DeVille on yhdysvaltalaisen Cadillacin valmistama ylellinen sedan. Auton valmistus alkoi vuonna 1958 ja se loppui vuonna 2005. DeVillen korvasi Cadillac DTS.
Copterlinen onnettomuus 2005
thumb|Onnettomuuskopteri [[Helsinki-Malmin lentoasemalla elokuussa 2002]] Copterlinen helikopterionnettomuus tapahtui 10. elokuuta 2005, kun Copterline Sikorsky S-76nC+ -helikopteri putosi mereen Suomenlahdella Viron edustalla. Onnettomuudessa kuoli 14 ihmistä. Heistä kahdeksan oli suomalaisia (mukaan lukien kaksi miehistön jäsentä), neljä virolaisia ja kaksi yhdysvaltalaisia.
Helikopteri oli lähtenyt lennolle AAQ103 kello 12.40 Tallinnasta, josta se ehti lentää kolme minuuttia kohti Helsinkiä, kunnes se katosi toisiotutkasta. Helikopterin pudottua veteen se upposi vajaan 50 metrin syvyyteen vieden kaikki matkustajat mukanaan.
Onnettomuudessa menehtyneiden joukossa olivat Työturvallisuuskeskuksen toimitusjohtaja Matti Kopperi (s. 1944), keskuksen apulaisjohtaja diplomi-insinööri Marjut Ruotsalainen (s. 1952), keskuksen hallituksen puheenjohtaja, Elinkeinoelämän keskusliiton työsuojelujuridiikan asiantuntija Tapio Kuikko (s. 1951), keskuksen hallituksen varapuheenjohtaja, SAK:n yhteistoimintasihteeri Pentti Vainio (s. 1946) ja SAK:n apulaisjohtaja Ari Seger (s. 1954). Ari Segerin oli tarkoitus aloittaa lokakuussa 2005 Kopperin seuraajana Työturvallisuuskeskuksen toimitusjohtajana. Virolaisuhrien joukossa olivat virolaisen Kalev-suklaa- ja makeistehtaan johtajan Oliver Kruudan vaimo Ruta Kruuda (s. 1967) ja sisar Kristel Soll (s. 1965).
Onnettomuus
Onnettomuus tapahtui viisi kilometriä Naissaaresta itään, lähellä Aegnan saarta. Kone pyöri 13 kertaa oman akselinsa ympäri ja putosi sen jälkeen veteen. Virolaisen tutkijalautakunnan väliraportin mukaan onnettomuuden aiheutti irronnut metallipinnoite, joka tukki kopterin pääroottorin ohjaustehostimen takaisinvirtauskanavat. Vika teki helikopterin ohjauksesta mahdotonta, koska lentäjän lihasvoimat eivät riitä ohjaamaan helikopteria ilman ohjaustehostinta. Se, että sääilmiö olisi aiheuttanut onnettomuuden, on pois suljettu Suomen Ilmatieteen laitoksen laatiman raportin perusteella. Raportti vahvistaa ilmamassan ja meriveden lämpötilaeron olleen lähestulkoon olematon, joten vesipyörteen tarvitsemaa energiaa (meriveden ja ilmanlämpötilan eroa) ei ollut tapahtuman aikana tai tapahtuman paikalla.
Tutkijalautakunta
Viron talous- ja viestintäministeriön alaisen tutkijalautakunnan raportit viivästyivät useaan otteeseen. Elokuussa 2007 lautakunta julkisti väliraportin, joka tukee aiempia epäilyksiä siitä, että onnettomuuden aiheutti servon eli ohjaustehostimen vika. Elokuussa 2008 julkaistu loppuraportti vahvisti servovian ja lisäsi servon myöhästyneen huollon osasyyksi onnettomuuteen. Onnettomuusraportin julkaisutilaisuudessa 11. elokuuta 2008 puhunut Viron Onnettomuustutkintakomission operatiivinen johtaja, varapuheenjohtaja Tõnu Ader vahvisti Copterline Oy:llä olleen vielä 199 lentotuntia aikaa tehdä raportissa mainittu myöhästynyt huoltotoimenpide. Myös Suomen Ilmailuhallinto on lausunnossaan Viron onnettomuusviranomaisille vahvistanut, että Copterline Oy:llä oli huoltomääräysten mukaan käytettävänään kymmenen prosentin jousto-aika, joten Copterline Oy ei ollut ylittänyt mitään määräaikaa eikä siten syyllistynyt mihinkään laiminlyöntiin.
Luettelo Meri-VHF-kanavien taajuuksista ja käyttötarkoituksista
Meri-VHF:n on ollut osa kansainvälistä meriturvallisuuden viestijärjestelmää ja laitteen radiokanava 16 on perinteisesti ollut hätäkanava. Tämän hätäkanavan kuuntelua jatketaan Suomessa, vaikka kauppamerenkulussa on siirrytty jo uuteen maailmanlaajuiseen merenkulun hätäviestijärjestelmään (GMDSS, Global Maritime Distress and Safety System). Huvialukset käyttävät hätäkutsuille ja -sanomille kanavaa 16, joten kanavan päivystäminen on perusteltua.
Huvialusten välinen radioliikenne
Huvialusten välisen suoran radioliikenteen kanavat Suomen alueella:
Kalastusalusten välinen radioliikenne Suomessa
Kalastusalusten välisen suoran radioliikenteen kanavat Suomen alueella:
AIS-järjestelmän käyttämät kanavat
AIS-järjestelmä
Michael Courtney
Michael Courtney (5. helmikuuta 1945 – 29. joulukuuta 2003 ) oli Apostolinen nuniatuuri Burundiin ja Eanach Dúinin arkkipiispa.
Michael Aidan Courtney syntyi Summerhillissä, Nenaghissa, Tipperaryn kreivikunnassa.
Hän meni Clonfert-seminaariin ja hänet vihittiin papiksi 9. maaliskuuta 1968. Hän astui Pyhän istuimen diplomaattiseen palvelukseen vuonna 1980 ja työskenteli Etelä-Afrikan, Senegalin, Intian, Jugoslavian, Kuuban, Egyptin nuniatuurin palvelukissa. Hänet nimitettiin Euroopan neuvoston erityislähettilääksi ja pysyväksi tarkkailijaksi Strasbourgiin.
Paavi Johannes Paavali II nimitti Courtneyn apostoliseksi nuniaatuuriksi Burunndiin ja Eanach Dúinin arkkipiispaksi 18. elokuuta 2000. Hän vastaanotti 12. marraskuuta 2000 Pyhän Marian, Nenaghin Roomankirkon kirkon arvon kardinaali Francis Arinzetä, jumalallisen jumalanpalveluksen seurakunnan kardinaaliprefektiltä
Kuolema ja hautajaiset
Joulukuussa 2003, kun hän palasi Bujumburaan pastoraalisista tehtävistä aseistautunut aseryhmä ampui hänen autoonsa, kun hän ajoi Minagon läpi, joka oli noin 30 kilometrin päästsä pääkaupungista Bujumburasta etelään. Arkkipiispa Courtneyyn oli osunut  päähän, olkapäähän ja jalkaan ja kuoli verenvuotoon kirurgisessa sairaalassa. Hän oli 58-vuotias. Arkkipiispa Courtneyyn oli ollut keskeinen tekijä edellisen kuukauden aikajan allekirjoittaessa Burundin hallituksen ja tärkeimmän hutu oppositio-ryhmän välisen rauhansopimuksen. Sotilaalliset Hutun ryhmän kansalliset vapautusjoukot, jotka olivat kieltäytyneet allekirjoittamasta sopimusta, ilmoittivat etteivät he olleet murhanneet Courtneytä.
Hautajaisiin osallistui kardinaalit Arinze ja Desmond Connell, arkkipiispa Seán Brady, paavin nuniatuuri Giuseppe Lazzarotto ja muut tunnetut piispat ja papit kaikkialta Irlannista. Irlannin puolustusministeri Michael Smith edusti Irlannin hallitusta hautajaisissa.
Arkkipiispa Courtney haudattiin Dromineeriin, Tipperaryn kreivikuntaan Lough Dergin rannalle, lähelle hänen kotipaikkaa Nenaghia.