cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Hiidenmaan kunta
Hiidenmaan kunta sijaitsee Länsi-Virossa pääosin Hiidenmaan saarella. Kunta muodostaa yksinään Hiidenmaan maakunnan.
Hallinto
Hiidenmaan kunta muodostettiin lokakuussa 2017 yhdistämällä Emmasten, Hiiun, Käinan ja Pühalepan kunnat. Hiidenmaan kunnassa on 9 580 asukasta (1.1.2018).
Vasili Gurko
Vasili Gurkon isä oli kuuluisa sotamarsalkka Josif Gurko. Oltuaan aluksi paašipoikana hänestä tuli 1865 Grodnon husaarirykmentin upseeri ja myöhemmin hän kävi myös yleisesikuntakatemian. Buurisodan aikana 1899–1900 Gurko toimi Venäjän sotilasattašeana ja -neuvonantajana buuriarmeijan puolella. Venäjän–Japanin sodassa 1904–1905 hän komensi ratsuväkiprikaatia. Hän johti myös 1910–1911 toiminutta komiteaa, joka toimitti jälkimmäisen sodan virallisen historian. Vuonna 1911 hänet ylennettiin kenraaliluutnantiksi ja nimitettiin ensimmäisen ratsuväkidivisioonan komentajaksi. Ensimmäistä maailmansotaa edeltäneinä vuosina Gurko tunnettiin armeijan uudistamisen kannattajana ja hän oli yhteistyössä oktobristipoliitikko Aleksandr Gutškovin kanssa.
Hiidenmaan kunta
Hallinto
Kunta muodostuu Kärdlan kaupungista (linn), Kõrgessaaren ja Käinan pienkauppaloista (alevik) sekä 182 kylästä (küla).
Vasili Gurko
Maailmansodan puhjettua Gurkon divisioona liitettiin kenraali Paul von Rennenkampfin joukkoihin ja hän osallistui tämän hyökkäykseen Itä-Preussiin sekä Łódźin taisteluun marraskuussa 1914. Sen jälkeen Gurko toimi kenraali Mihail Aleksejevin esikuntapäällikkönä ja maaliskuusta 1915 kuudennen armeijakunnan komentajana, johtaen venäläisten vastahyökkäystä Bolimówin taistelussa. Myöhemmin hän komensi viidettä armeijaa. Aleksejevin saatua sydänkohtauksen Gurko nimitettiin marraskuussa 1916 pääesikunnan vt. päälliköksi ja hän ryhtyi johtamaan operaatioiden suunnittelua stavkassa. Tsaari Nikolai II:n vastahakoisuus hankaloitti hänen pyrkimyksiään tehostaa armeijan toimintaa. Helmikuun vallankumouksen myötä Gurkosta tuli maaliskuussa 1917 myös vt. ylipäällikkö Venäjän länsirintamalla. Hän joutui kuitenkin pian erimielisyyksiin väliaikaisen hallituksen ja sotaministeri Aleksandr Kerenskin kanssa, sillä hän ei pitänyt heikentyneen armeijan komentamista hyökkäykseen viisaana. Niinpä Gurko erotettiin Kerenskin hyökkäyksen alla kesäkuussa 1917.
Gurko alennettiin divisioonankomentajaksi ja pidätettiin heinäkuussa 1917 koska hän oli ollut yhteydessä syrjäytettyyn tsaariin. Hänet kuitenkin päästettiin pian vapaaksi ja syksyllä 1917 hän poistui Venäjältä Arkangelin kautta. Sen jälkeen hän muutti maanpakolaiseksi Englantiin ja sittemmin Italiaan. Vuonna 1919 hänelle tarjottiin mahdollisuutta tulla komentajaksi sisällissodan valkoiseen armeijaan, mutta hän kieltäytyi.
Jiang Qing
Jiang Qing (14. maaliskuuta 1914 Zhucheng, Kiinan tasavalta – 14. toukokuuta 1991 Kiinan kansantasavalta) oli Mao Zedongin neljäs vaimo ja Kiinan kansantasavallan poliittinen johtaja, joka parhaiten tunnetaan Neljän koplan muodostamisesta.
Varhainen elämä
Jiang Qing syntyi vuonna 1914 Zhuchengissä Shandongin provinssissa. Hänen nimensä lapsena oli Lǐ Shūméng (李淑蒙). Hänen isänsä oli varaton kauppias ja vaunuseppä, ja äiti oli prostituoitu. Vanhempien erottua Jiang muutti äitinsä ja isosiskonsa kanssa Jinaniin isoisänsä luokse.
Näyttelijänura
thumb|left|175px|Jiang Qing näyttelijänä taiteilijanimellä Lán Píng 1930-luvulla Shanghaissa. Kansakoulun jälkeen Jiang liittyi joksikin aikaa kiertävään teatterseurueeseen. 16-vuotiaana hän muutti Taianiin teatterikouluun, johon hän pääsi vapaaoppilaana aloitettuaan suhteen koulun johtajan kanssa. Vuoden kuluttua Jiang seurasi miestä Tsingtaoon, missä hän opiskeli teatteriakatemiassa ja työskenteli yliopiston kirjastossa. Tsingtaosta hän muutti Shanghaihin uuden miesystävänsä kanssa. Hän tutustui miehen kautta paikallisiin kommunisteihin, vaikka ei itse ollutkaan silloin politiikasta kiinnostunut.
Avioliitto Maon kanssa
thumb|Mao ja Jiang 1940-luvulla Yan’anissa Jiang muutti tuntemattomasta syystä vuoden 1938 lopulla idässä sijainneeseen Yan’aniin, jossa kommunistipartisaanit pitivät majaansa. Jiang liittyi kommunistiseen puolueeseen ja aloitti työt Yan’anin taideakatemian teatteritaiteen laitoksella. Hän hakeutui puheisiin puolueen puheenjohtajan Mao Zedongin kanssa, ja he tutustuivat toisiinsa. Maon vaimo oli tuolloin sairaalahoidossa Neuvostoliitossa, ja Mao aloitti rakkaussuhteen Jiangin kanssa. Samalla hän antoi Jiangille nimen Jiang Qing, ’vihreä joki’. Jiang alkoi odottaa Maolle lasta, ja keskuskomitea myöntyi antamaan Maolle avioeron ja luvan uuteen avioliittoon. Jiangia kiellettiin kuitenkin kutsumasta itseään ”rouva Maoksi”, osallistumasta politiikkaan tai tuomaan itseään esille millään tavalla. Avioliitto solmittiin vuonna 1939.
Jiang synnytti Maolle vuoden sisällä kaksi tytärtä. Hän lopetti näyttelijänuransa ja alkoi tavoitella vaikutusvaltaa poliittisen uran kautta. Hänestä tuli Maon sihteeri, joka oli läsnä kaikissa Maon asunnossa käydyissä poliittisissa neuvotteluissa. Pian Mao alkoi käyttää vaimoaan epävirallisena neuvonantajanaan kaikissa päätöksissään.
Maosta tuli Kiinan johtaja vuonna 1949, ja perhe muutti Kiellettyyn kaupunkiin kuuluneeseen Zhongnanhaihin Pekingiin. Jiang nimitettiin aluksi kommunistisen puolueen propagandaosaston keskuselokuvaviraston johtajaksi. Vuoden kuluttua hänestä tuli kulttuuriministeriön elokuvaviraston jäsen, ja hän toimi elokuvataiteen ohjailuosastolla vuoteen 1954 saakka.
Poliittinen ura
Jiang alkoi osallistua politiikkaan vuodesta 1959 alkaen, kun Mao oli menettänyt asemansa valtionpäämiehenä, vaikka pysyikin puolueen johdossa. Jiang uudisti miehensä käskystä Pekingin oopperan klassisen muodon ja toi siihen vallankumouksellista sanomaa. Jiang nimettiin vuonna 1966 perustetun kulttuurivallankumouksen työryhmän varajohtajaksi, ja ryhmä alkoi valmistella ”suurta proletaarista kulttuurivallankumousta”. Jiangin nauhoitettuja palopuheita esitettiin kaikkialla Kiinassa. Puheissaan ja puhekiertueillaan Jiang yllytti massoja suurmielenosoituksiin sekä Punakaartin nuoria taistelijoita hävittämään kulttuurivallankumouksen viholliset: vanhat ajatukset, kulttuurin, tavat ja tottumukset. Maon ja Jiangin ympärille kehittyi henkilökultti, ja heidän kuviaan oli julisteissa kaikkialla.
Vuonna 1973 Mao oli jo alkanut vetäytyä politiikasta, ja samalla Jiangin vaikutusvalta oli vähentynyt. Maan johtoon nousivat uudistusmieliset Zhou Enlai ja Deng Xiaoping. Jiang kuului ”neljän koplaan” yhdessä Yao Wenyuanin, Zhang Chunqiaon ja Wang Hongwenin kanssa. Neljän kopla sai Dengin menettämään asemansa, ja Jiang nousi maan hierarkiassa neljännelle sijalle. Maon kuoltua syyskuussa 1976 neljän kopla kuitenkin hävisi valtataistelun, ja ryhmän jäsenet erotettiin puolueesta ja vangittiin lokakuussa 1976. Kiinan uuden johdon mukaan neljän kopla ”murskattiin yhdellä iskulla”.
Jiang tuomittiin vuosina 1980–1981 pidetyssä oikeudenkäynnissä levottomuuksien lietsomisesta, sabotaasista ja Maon oppien tahallisesta väärintulkinnasta kuolemaan. Useita viikkoja kestäneen oikeudenkäynnin aikana koko maailmalle paljastui, että Kiinan kulttuurivallankumous oli väkivaltaisimmassa vaiheessaan vaatinut kymmenientuhansien ihmisten hengen. Jiang esiintyi oikeudenkäynnissä hyvin uhmakkaasti, ja häntä vastaan esitettyihin syytteisiin hän vastasi vain ”noudattaneensa puhemies Maon käskyjä”. Kuolemanrangaistus oli tarkoitus panna täytäntöön kaksi vuotta myöhemmin, jotta Jiang ehtisi katua tekojaan. Hän ei katunut mitään, mutta kuolemanrangaistus muutettiin kuitenkin elinkautiseksi vankeusrangaistukseksi, jotta Jiangista ei tulisi marttyyriä.
Jiang sairasti vankeutensa aikana kurkkusyöpää. Hän kuoli 14. toukokuuta 1991 hirttäytymällä. Kiinalaisen uutistoimisto Xinhuan mukaan hän oli ollut silloin jo yli seitsemän vuotta vapaana.
Amfilochía
Amfilochía on Kreikan kaupunki ja samanniminen kunta (Δήμος Αμφιλοχίας, Dímos Amfilochías), joka sijaitsee Aitolia-Akarnanian alueyksikössä Länsi-Kreikan alueella. Koko kunnan pinta-ala on 1 091,8 neliökilometriä ja väkiluku 17 056. Varsinaisen Amfilochían kaupungin väkiluku on 3 827 (vuonna 2011).
Amfilochían kaupunki sijaitsee Kreikan luoteisosassa Amvrakikóslahden rannalla. Kaupunki ja kunta ovat ottaneet nimensä saman seudun käsittäneestä antiikin aikaisesta Amfilokhian alueesta. Nykyinen Amfilochían kunta muodostui, kun kunnat Amfilochía, Ínachos ja Menídi yhdistyivät vuoden 2011 alussa Kallikrates-suunnitelman mukaisesti. Kunnan alue vastaa pääosin aikaisempaa Váltoksen provinssin aluetta, ja kunnan nimen muuttamisesta Váltoksen kunnaksi (Δήμος Βάλτου, Dímos Váltou) on ollut kampanja (ainakin vielä vuonna 2014).
Kunnan osat
Vuoden 2011 kuntauudistuksesta lähtien Amfilochían kunta muodostuu kolmesta kunnallisyksiköstä, jotka vastaavat uudistusta edeltäneitä kuntia. Kunnallisyksiköt sekä niihin kuuluvat kylä- ja kaupunkiyhdyskunnat ja asutukset ovat:
Jalkapallon Euroopan cupin kausi 1991–1992
Jalkapallon Euroopan cupin kausi 1991–1992 oli mestarijoukkueiden Euroopan cupin 37. kausi. Cupiin osallistui 32 joukkuetta ja ne pelasivat kaksi cup-muotoista kierrosta, joissa kukin joukkuepari pelasi ottelun koti- ja vieraskentällä yhteistuloksen ratkaistessa jatkoon pääsemisen. Kahden kierroksen jälkeen jäljelle jääneet kahdeksan joukkuetta pelasivat kahdessa neljän joukkueen lohkossa kaksinkertaisen sarjan. Lohkojen voittajat pääsivät loppuotteluun, joka pelattiin Wembley Stadiumilla, Lontoossa 20. toukokuuta 1992. Espanjalainen FC Barcelona voitti loppuottelussa italialaisen Sampdorian jatkoajan jälkeen maalein 1–0.
Kauden parhaat maalintekijät olivat seitsemän maalia tehneet, toisella kierroksella pudonneen Olympique Marseillen Jean-Pierre Papin ja lohkovaiheessa pudonneen Benfican Sergei Juran.
Hallesches Torin metroasema
Hallesches Tor on Berliinin metron asema Kreuzbergissä, Friedrichstraßen eteläpäässä. Linjat U1, U3 ja U6 risteävät Hallesches Torilla. U1 ja U3 pysähtyvät silta-asemalla Landwehrkanalin partaalla, kun taas U6:n laiturit sijaitsevat maan alla. Asema avattiin 18. helmikuuta 1902.
Asema sijaitsee Berliinin juutalaisen museon läheisyydessä. MetroBus-linja M41 pysähtyy asemalla.
thumb|vasen|U6:n laiturit sijaitsevat maanpinnan alapuolella.
Riikka Taivassalo
Riikka Taivassalo (s. 6. huhtikuuta 1987 Espoo) on suomalainen poliitikko ja urheiluvaikuttaja. Hän on toiminut vuodesta 2016 Suomen Cheerleadingliiton puheenjohtajana. Hän on myös lajin kansainvälisen kattojärjestön International Cheer Unionin (ICU) hallituksen jäsen vuodesta 2018.
Taivassalolla on itsellään kilpailutausta cheerleadingissä. Hän alkoi harrastaa lajia vuonna 1996 ja oli sittemmin saavuttamassa muun muassa aikuisten EM-kultaa vuosina 2004 ja 2006 sekä MM-hopeaa vuosina 2003, 2005 ja 2007. Hän oli voittamassa myös useita Suomen-mestaruuksia. Hänen seuransa oli helsinkiläinen Golden Spirit.
Taivassalo on koulutukseltaan valtiotieteiden maisteri. Hän valmistui Helsingin yliopistosta vuonna 2012, pääaineenaan viestintä. Taivassalo työskenteli vuosina 2011–2015 perussuomalaisten Anne Louhelaisen, Jussi Niinistön ja Timo Soinin eduskunta-avustajana. Vuosina 2015–2019 hän oli ulkoministerinä toimineen Soinin lehdistöasioista vastaava erityisavustaja. Taivassalo oli vuoden 2017 puoluehajaannukseen saakka perussuomalaisten jäsen. Myöhemmin hän on vaikuttanut Sinisessä tulevaisuudessa ja oli puolueen ehdokkaana Helsingissä eduskuntavaaleissa 2019.
Juice (vuoden 1992 elokuva)
Juice on tammikuussa 1992 ensi-iltansa saanut rikos-draamaelokuva. Pääosissa nähdään edesmennyt rap-tähti Tupac Shakur ja Omar Epps. Elokuvassa esiintyy myös muun muassa Samuel L. Jackson. Cameorooleissa nähdään Queen Latifah, EPMD, Special Ed, Ed Lover, Doctor Dré, Flex Alexander, Fab Five Freddy ja Treach. Elokuvan ohjauksesta ja käsikirjoituksesta vastasi Ernest R. Dickerson.
Elokuva on kuvattu keskellä New Yorkin Harlemia.
Otava (tähtikuvio)
thumb|Otavan tähtiä Otava on Ison karhun seitsemän näkyvimmän tähden muodostama kauhaa muistuttava tähtikuvio. Pohjoisille kansoille Otava oli taivaan tärkeimpiä, ellei tärkein tähdistö. Muinaiskreikkalaisten tähtitieteestä tuli kansainväliseksi kehittyneen tähtitieteellisen standardin perusta. Tällöin Otava alettiin pitää Ison karhun osana olevana asterismina. Monet kansat ovat kuitenkin pitäneet kiinni Otavan erityisasemasta kielessään ja kulttuurissaan.
Otavan nimet
Muiden kansojen nimiä Otavalle:
thumb|[[Alaskan lipussa on Otava ja Pohjantähti.]] Lisäksi Otavan eri osat ovat saaneet merkityksiä. Pawnee-intiaanit näkivät neljän tähden neliössä paarit. Irokeešit ja muut tasankointiaanit näkivät karhun ja metsästäjät. Neliö oli toisista intiaaneista karhu, jota seurasivat kahvan kolme karhunpentua tai metsästäjää. Eräät tutkijat ovat esittäneet epäilyjä, että tähtikuvion nimeäminen karhuksi olisi eurooppalaista vaikutusta.
Kahvan neljä tähteä näyttivät itäintialaisista kanootilta. Samoin jotkut eteläisemmän Pohjois-Amerikan intiaanit näkivät Otavassa kanootin, mutta toiset kutsuivat sitä vain ”seitsemäksi”.
Negrospirituaali ”Follow the Drinking Gourd” (suom. ”seuraa juomakauhaa”) sisältää kätketyn viestin: Etelävaltioista karanneiden orjien tuli ”seurata juomakauhaa” eli Ison Karhun tähdistöä, sillä sirkumpolaarisena se osoitti aina pohjoiseen, kohti Pohjoisvaltioita, joissa orjuus oli kielletty.
Otavan tähdet
Otavan tähdet tunnetaan arabialaisperäisillä nimillä (”kauhan” kulhosta kahvaan päin lukien) Dubhe, Merak, Phecda, Megrez, Alioth, Mizar ja Alkaid. Mizarin lähellä on pieni himmeä tähti Alcor, joka tunnetaan nimellä Silmänkoettaja. Perinteen mukaan ihmisen näköaisti on hyvä, jos hän kykenee erottamaan Silmänkoettajan: nämä tähdet on tervesilmäisen ihmisen helppoa erottaa toisistaan. Arabit kutsuivat Mizaria ja Alcoria hevoseksi ja ratsastajaksi.
Kiinan vuosituhansia vanhan, katkeamattoman historian aikana Otavan tähdet on nimetty moneen kertaan. Otavan nimi on joko Pohjoisen vakan seitsemän tähteä (北斗七星 běidǒu qīxīng) tai Pohjoisen vakan yhdeksän tähteä (北斗九星 běidǒu jiǔxīng), riippuen yhteydestä ja käytöstä. Kaksi ylimääräistä tähteä ovat nimeltään ”Vasen avustaja” ja ”Oikea avustaja”. Vanhojen tekstien mukaan ne sijaitsevat Mizarin molemmin puolin. Vasen avustaja on Alcor. On loogista olettaa, että jossain vaiheessa menneisyydessä, kun yhdeksän tähden konsepti syntyi, Mizar B on ollut niin kaukana Mizarista, että se on näkynyt paljain silmin yhtä selvästi kuin Alcor yhä näkyy.
Seuraavassa taulukossa Tähden nimi on tähden aitokiinalainen nimitys. Esoteerisia nimiä pidetään Intian buddhalaisten munkkien vaikutuksesta syntyneinä. Niitä käytetään kiinalaisen astrologian ja fengshuin eri menetelmissä. Luoshu-tähdet ovat Luoshun eli Luojoen kaavion yhdeksän numeron nimet.
Otavan merkitys
Otava on sirkumpolaarinen tähtiryhmä eli se sijaitsee niin lähellä pohjoista taivaannapaa, että se pysyy aina horisontin yläpuolella suuressa osassa pohjoista pallonpuoliskoa, muun muassa melkein koko Euroopassa. Siksi Otavalla on ollut kaksi pääasiallista merkitystä pohjoisen pallonpuoliskon ihmisille:
Pohjantähden osoitin
Pohjantähti nimensä mukaisesti näyttää pohjoisen likimääräisen suunnan. Kun Merakista vedetään Dubhen kautta suora viiva ja sitä seurataan noin viisi kertaa Merakin ja Dubhen välinen matka, päädytään Pohjantähteen. Pohjantähden paikantaminen on auttanut ihmisiä suunnistamaan tähtikirkkaina öinä ilman Auringon ja Kuun opastusta.
Vuodenajan määrittäminen
Koska Maa pyörähtää tähtien suhteen neljä minuuttia vaille vuorokaudessa, Otava on samanakin kelloaikana eri vuodenaikoina eri asennossa niin, että sen kahva osoittaa eri ilmansuuntaan. Tämän ilmiön pohjalta eri kansat kehittivät ajanlaskumenetelmiä. Se vaikutti olennaisesti kiinalaisen tähtitieteen käsitteisiin, jotka ovat yhä käytössä.
Tarkempi määrittely tehtiin jakamalla horisontti kahteentoista osaan, jotka nimettiin maallisiksi oksiksi zi, chou, yin, mao, chen, si, wu, wei, shen, you, xu ja hai. Nimiä käytetään kuukausista, joina Otavan kahva osoittaa niitä, sekä kyseisistä ilmansuunnista.
Ali Aaltonen
Aleksi ”Ali” Aaltonen (2. elokuuta 1884 Jämsä – toukokuu 1918 Lahti ) oli suomalainen toimittaja, joka palveli myös upseerina Venäjän keisarillisessa armeijassa ja toimi myöhemmin Suomen sisällissodan aikana punakaartin ensimmäisenä ylipäällikkönä. Sodan loppuvaiheessa Aaltonen teloitettiin Lahdessa Hennalan vankileirillä.
Varhaiset vuodet
Aaltonen syntyi itsellisen Kasper Kallenpojan ja Amanda Matintyttären perheeseen Jämsän Kerkkolassa. Köyhistä oloista lähtenyt Aaltonen pääsi hyväntahtoisen kansakoulunopettajansa kustantamana aloittamaan Jyväskylän lyseon II luokalla vuonna 1897. Hän ei kuitenkaan käynyt koulua loppuun, vaan erosi VII luokalta 1903 ja värväytyi Venäjän armeijaan. Vuosina 1904–1905 Aaltonen osallistui krenatöörirykmentin luutnanttina Venäjän–Japanin sotaan ja oli sen päätyttyä sosialistien mukana vuoden 1905 vallankumouksessa. Kapinallisten kukistuttua Aaltonen vangittiin Moskovassa ja tuomittiin lisäksi menettämään sotilasarvonsa. Vapautumisensa jälkeen Aaltonen palasi Suomeen, työskennellen toimittajana Turussa, Viipurissa ja Kotkassa ilmestyneissä sosialidemokraattisissa sanomalehdissä sekä SDP:n puoluetoimitsijana. Kirjoittaessaan hän käytti myös nimimerkkiä ”Ali Baba”. Aaltosen kirjallinen tuotanto käsittää lehtijuttujen ohella sanomalehdissä julkaistua runoutta ja proosaa.
Sisällissodan alkuvaiheet
Lokakuussa 1917 Aaltonen oli Helsingissä organisoimassa Työväen järjestyskaartia, josta myöhemmin muodostuivat sisällissodan aikaiset punakaartit. Marraskuun viimeisenä päivänä SDP ja Suomen Ammattijärjestö valitsivat järjestyskaartille uudeksi johtoelimeksi viisimiehisen ylimmän toimikunnan. Samalla Aaltonen nimitettiin järjestyskaartin ylipäälliköksi, kun pietarilainen Adolf Taimi oli aluksi kieltäytynyt tehtävästä. Aaltosen valintaan vaikuttivat erityisesti hänen Venäjällä hankkimansa upseerikoulutus sekä Kaukoidässä saatu sotakokemus.
Tammikuun alussa Aaltonen matkusti Pietariin hankkiakseen bolševikeilta aseapua Suomen punakaarteille. Hän kuitenkin ratkesi juopottelemaan, jolloin matka venyi parin viikon pituiseksi, eikä Aaltosen olinpaikkaa tiedetty Suomessa. Tammikuun 13. päivänä kokoontunut järjestyskaartin yleisesikunta päättikin, että tyhjäksi jäänyt ylipäällikön paikka on täytettävä mahdollisimman nopeasti. Aaltosen toimintaa oli arvosteltu jo aikaisemmin ja hänen ylipäälliköksi valintaansa pidettiin virheenä. Aaltosen suhtautui alusta alkaen pessimistisesti punakaartien mahdollisuuksiin aseellisessa selkkauksessa, mikä taas teki hänestä monien mielestä liian passiivisen ylipäällikön tehtäviin.
Aaltosen Neuvosto-Venäjältä hankkima aselasti lähti lopulta kohti Viipuria 27. tammikuuta. Suomeen palannut Aaltonen antoi samana päivänä viisisivuisen päiväkäskyn, jossa Työväen järjestyskaarti ja Helsingin punakaarti yhdistetään. Samalla annettiin koko maan järjestyskaarteja koskeva liikekannallepano ja määrättiin hallitus vangittavaksi, mikä merkitsi vallankumouksen käynnistymistä. Lisäksi Aaltosen päiväkäsky sisälsi lukuisia yleisiä määräyksiä ja ohjeita vallankumouksen toteuttamiseksi sekä ohjeistusta punakaartien sotilaskoulutukseen.
Aaltonen yritti myös keskittää ylintä johtoa komentamansa Helsingin yleisesikunnan käsiin, mutta ei kuitenkaan onnistunut suunnitelmissaan. Sen sijaan SDP:n toimeenpaneva komitea päättää myöhemmin illalla erottaa hänet tehtävästään ja nimittää tilalle toimittaja Eero Haapalaisen. Aaltonen jäi punaisten viimeiseksi sotilaskoulutuksen saaneeksi ylipäälliköksi. Pietarin tapahtumien lisäksi erottamisen syynä oli, että hänen katsottiin viivytelleen joukkojen mobilisoinnissa, koska toimeenpaneva komitea oli antanut määräyksen liikekannallepanosta jo vuorokautta ennen Aaltosen päiväkäskyä.
Erottamisen jälkeen Aaltonen siirrettiin alempiin järjestelytehtäviin, joissa hän venäläisen everstin Mihail Svetšnikovin avustuksella laati 30. tammikuuta päivätyn punaisten hyökkäyssuunnitelman. Myöhemmin hän siirtyi Hämeen rintaman sodanjohtoon Tampereelle, missä komentajina toimivat Svetšnikov, Hugo Salmela ja viimeisenä Verner Lehtimäki. Maaliskuun alussa Aaltonen laati Svetsnikovin kanssa punaisten uuden yleishyökkäyksen.
Pako Tampereelta ja kuolema
Aaltonen pakeni kaupungista Tampereen taistelun viimeisenä päivänä huhtikuun 5. ja 6. päivän välisenä yönä. Hän johti yhtä valkoisten saartorenkaan läpi murtautunutta punaisten osastoa. Useasta sadasta miehestä koostunut joukko lähti liikkeelle Pispalan Pölkkylänniemestä ja kiersi Näsijärven jäätä pitkin valkoisten selustan ohi Ylöjärven Mutalaan. Muita samassa yhteydessä paenneita osastoja johtivat Aatto Koivunen ja Verner Lehtimäki. Ylöjärveltä he jatkoivat matkaansa Viljakkalan, Hämeenkyrön ja Karkun kautta Vesilahdelle, jossa punaisten pääjoukot tuolloin olivat. Itää kohti suuntautunut pakomatka katkesi kuitenkin saksalaisten käsiin Nastolassa Villähteen rautatieasemalla. Aaltonen pääsi vielä pakenemaan, mutta hänet vangittiin lauantaina 11. toukokuuta Hollolan pitäjän Miekkiön kylästä. Aaltonen vietiin Lahteen Hennalan vankileirille. ”Täällä hän jätettiin sotilasviranomaisten tutkittavaksi ja lienee jo saanut tuomionsa.” Arvellaan, että virolainen kapteeni Hans Kalm teloitti hänet henkilökohtaisesti pistoolilla. Aaltosen ruumis haudattiin aluksi satojen muiden punaisten tavoin Hennalan joukkohautaan, josta ne myöhemmin siirrettiin Mustankallion hautausmaalle.
Star Wreck IV: The Kilpailu
Ylennyksen saanut amiraali Pirk uuden miehistönsä kanssa saa tehtävän zarquoneilta. Pirkin laivasto edustaa ihmiskuntaa kilpailussa, jossa pitää osoittaa pystyvänsä olemaan zarquonien arvoinen. Voittaja saa palkinnoksi voittamatonta teknologiaa. Kilpailuun on ottanut osaa muitakin; väkivaltakeinoja käyttäviä plingoneita, matalaa profiilia pitäviä turengeita sekä vapaakauppias ja palkkamurhaaja Hans Duo laivastoineen.
Greatest Hits (Spice Girls)
Greatest Hits on brittiläisen popyhtye Spice Girlsin kokoelma-albumi, joka julkaistiin 12. marraskuuta 2007 levymerkillä Virgin Records. Albumi julkaistiin CD-levyn lisäksi myös erikoisversio johon kuuluu CD-levyn lisäksi myös musiikkivideoita sisältävä DVD-levy.
Mazda CX-8
Mazda CX-8 on Mazdan vuodesta 2017 lähtien valmistama crossover-tyyppinen automalli, joka on pidennetty versio Mazda CX-5:stä. Mallia myydään Japanissa, Australiassa, Uudessa-Seelannissa, Kiinassa ja Malesiassa.
Ainoa moottorivaihtoehto oli aluksi 2,2-litrainen dieselmoottori. Syksyllä 2018 valikoimaan lisättiin 2,5-litrainen bensiinimoottori, jonka saa sekä vapaasti hengittävänä että turboahdettuna versiona.
Karl August von Hardenberg
thumb|Karl August von Hardenberg, [[Friedrich Georg Weitschin maalaus.]] Karl August von Hardenberg (31. toukokuuta 1750 Essenrode, Braunschweig – 26. marraskuuta 1822 Genova, Sardinian kuningaskunta) oli preussilainen ruhtinas ja valtiomies, joka toimi Preussin ulkoministerinä vuosina 1804–1806 sekä pääministerinä vuosina 1807 ja 1810–1822. Hän oli maansa merkittävä johtaja Napoleonin sotien aikana ja osallistui Wienin kongressiin. Hardenberg toteutti Preussissa sisäisiä uudistuksia, jotka liberalisoivat maan taloutta ja yhteiskuntaa.
Chicoutimi Saguenéens
Chicoutimi Saguenéens on kanadalainen juniorijääkiekkojoukkue. Se pelaa Ligue de hockey junior majeur du Québecissa eli LHJMQ:ssa. Joukkueen kotiareena on Centre Georges-Vézina Saguenayssa, Quebecissa.
Joukkue
Lähde: EliteProspects
Joukkueenjohto
Lähde: EliteProspects
Karl August von Hardenberg
Varhaisempi ura
Hardenberg nimitettiin vuonna 1790 Preussiin liitettyjen Ansbachin ja Bayreuthin ministeriksi, ja hän onnistui hyvin alueen kehittämisessä. Hän johti Preussin valtuuskuntaa vuoden 1795 rauhanneuvotteluissa Ranskan kanssa ja allekirjoitti maansa edustajana Baselin rauhansopimuksen. Vuodesta 1798 hän toimi kuningas Fredrik Vilhelm III:n luottomiehenä Berliinissä.
Ulkoministerikausi
Hardenberg oli Preussin ulkoministerinä vuosina 1804–1806. Hän kannatti puolueettomuutta Ranskan suuntaan. Hän halusi laajentaa Preussin aluetta liittämällä siihen Englannin omistuksiin kuuluneen Hannoverin, ja neuvotteli asiasta vuoden 1805 alussa Ranskan keisari Napoleonin kanssa. Ennen sopimuksen syntymistä kuningas Fredrik Vilhelm, joka oli tuohtunut Ranskan joukkojen Ansbachissa suorittamasta Preussin alueen loukkauksesta, päättikin solmia marraskuussa 1805 Napoleonin-vastaisen liiton Venäjän kanssa. Tappiollisen Austerlitzin taistelun jälkeen Preussi joutui solmimaan 15. joulukuuta Schönnbrunnin sopimuksella liiton Ranskan kanssa ja luopumaan useista alueistaan vastineena Hannoverista. Napoleonin vaatimuksesta Hardenbergin oli jätettävä ministerinpaikkansa huhtikuussa 1806.
Hallituksen johdossa
Hardenberg osallistui tämän jälkeen Venäjän kanssa käytyihin neuvotteluihin, jotka johtivat neljännen liittokunnan syntyyn ja uuden sodan syttymiseen Ranskaa vastaan. Hänet nimitettiin Preussin hallituksen johtoon 10. huhtikuuta 1807, mutta Preussin sotilaallisen tappion seurauksena hän joutui eroamaan jo saman vuoden heinäkuussa, sillä Napoleon asetti sen ehdoksi rauhanneuvotteluissa. Ollessaan seuraavat kolme vuotta syrjässä Preussin johdosta Hardenberg asui tilapäisesti Riiassa ja suunnitteli kuningas Fredrik Vilhelm III:n pyynnöstä uudistusohjelman Preussille.
Kun Preussi ei vuonna 1810 taloudellisten vaikeuksiensa vuoksi kyennyt enää maksamaan sotakorvauksiaan Ranskalle, Napoleon hyväksyi Hardenbergin nimityksen johtavaksi ministeriksi (leitender minister), jotta tämä voisi elvyttää maan valtiontalouden. Hardenberg toimi samalla myös valtiovarainministerinä. Pääministerinä Hardenberg jatkoi edeltäjänsä Karl vom Steinin aloittamia uudistuksia, tavoitteenaan säilyttää absoluuttinen monarkia mutta samalla modernisoida hallintoa tasavaltaisen Ranskan esimerkin mukaisesti. Hardenbergin vuosina 1810–1812 toteuttamiin uudistuksiin kuuluivat hallinnon tehostaminen, kaupan vapauttaminen, verotuksen uudistaminen, maiden lunastaminen talonpojille suurtilojen maaomaisuudesta ja tasa-arvoisten kansalaisoikeuksien myöntäminen juutalaisille. Hän suunnitteli myös neuvoa-antavan kansalliskokouksen koollekutsumista saadakseen kansalaisten tuen uudistuksille, mutta tämä ei toteutunut hänen elinaikanaan. Varsinkin maanomistaja-aateli vastusti Hardenbergin uudistuksia, ja vuoden 1815 jälkeen maatalouden uudistaminen jouduttiin keskeyttämään.
Vuoden 1812 alussa Preussi joutui allekirjoittamaan liittosopimuksen Ranskan kanssa. Napoleonin tuhoisan Venäjän-sotaretken jälkeen Hardenberg alkoi etsiä tilaisuutta liiton purkamiselle ja lisäsi salassa varustelua. Hänen neuvostaan kuningas liittoutui ensin Venäjän kanssa helmikuussa 1813 solmitulla Kaliszin sopimuksella ja katkaisi vasta sen jälkeen yhteistyön Ranskan kanssa. Napoleonin kukistuttua Hardenberg osallistui Pariisin rauhanneuvotteluihin ja Wienin kongressiin, jossa hän esiintyi sovittelevasti. Wienissä Venäjä ehdotti Saksin liittämistä Preussiin vastineena Puolan yhdistämisestä kokonaan Venäjään. Englanti ja Itävalta vastustivat ajatusta, jolloin Hardenberg suostui luopumaan siitä ja pyrki lähentämään pääkiistakumppaneiksi muodostuneita Englantia ja Venäjää. Yleisen käsityksen mukaan Hardenberg jäi Wienin kongressissa Itävallan taitavan ulkoministerin Klemens von Metternichin varjoon.
Hardenberg asettui vuonna 1815 kannattamaan konservatiivista Pyhää Allianssia. Myöhemmin hänen arvostuksensa kotimaassa väheni. Vaikka hän oli kannattanut uutta perustuslakia, liberaalien silmissä hän oli liian sovitteleva vanhoillisuuden suuntaan. Myöhemmin saksalainen historiankirjoitus esitti hänet valtiomiehenä, joka pelasti Preussin täydeltä romahdukselta Napoleonin sotien aikana.
Hardenberg oli alun perin aatelisarvoltaan paroni, mutta hänet korotettiin vuonna 1814 ruhtinaaksi. Hän oli naimisissa kolmesti ja kaikki hänen avioliittonsa päättyivät avioeroon.
Eino Rahja
Eino Einari Rahja (7. heinäkuuta 1885 Kronstadt – 26. huhtikuuta 1936 Leningrad) oli pietarinsuomalainen bolševikki ja puna-armeijan upseeri, joka 1920–1930-luvuilla tunnettiin Suomen kommunistisen puolueen johdon ankarana kriitikkona ja Otto Wille Kuusisen vastustajana. Vuoden 1917 lokakuun vallankumouksen yhteydessä Rahja toimi V. I. Leninin henkilökohtaisena turvamiehenä ja henkivartijana. Hieman myöhemmin hän hankki punakaartille aseita Neuvosto-Venäjältä ja toimi sisällissodan aikana muun muassa rintamapäällikkönä Lempäälän taisteluissa sekä lyhyesti koko punakaartin ylipäällikkönä. Paettuaan sodan loppuvaiheessa Neuvosto-Venäjälle, Rahja liittyi puna-armeijaan ja toimi syksyllä 1918 perustetun SKP:n johtotehtävissä.
Varhaiset vuodet
Eino Rahja syntyi Kronstadtissa pietarinsuomalaisen työläisen perheeseen. Hänen isänsä oli Kalajoelta kotoisin ollut Aapo Mikonpoika Rahja (1848–1902) ja äiti Katarina Matintytär Sjöberg (s. 1848). Perheessä oli yhteensä yhdeksän lasta, joista kaksi vanhinta ehti syntymään Kalajoella, ennen kuin perhe muutti pysyvästi Pietariin vuonna 1876. Aapo Rahja työskenteli Pietarissa ja Kronstadtissa rautatieläisenä, konepajalla sekä kirvesmiehenä, kunnes kuoli työtapaturman johdosta Pietarissa helmikuussa 1902. Tämän jälkeen perheen elatus jäi 16-vuotiaan Einon ja hänen kaksi vuotta nuoremman veljensä Jukan harteille. Perheen neljä vanhinta tytärtä olivat kaikki kuolleet Pietarissa jo ennen kymmenettä ikävuottaan. Kahdesta muusta veljestä Eemil (s. 1883) oli työkyvytön reumatismin vuoksi ja vanhin veli Jaakko puolestaan oli jo perustanut oman perheen.
Venäjän vallankumous ja Suomen sisällissota
Rahja työskenteli Pietarissa sorvarina, rautateillä lämmittäjänä sekä työnjohtajana Lanskajan lentokonetehtaalla. Vuonna 1903 hän liittyi veljensä Jukan tavoin Venäjän sosialidemokraattiseen työväenpuolueeseen (VSdTP), josta Rahja myöhemmin siirtyi 1912 perustettuun bolševikkipuolueeseen. Hän tutustui Leniniin, jota yhdessä Hugo Jalavan kanssa auttoi vuoden 1917 heinäkuun levottomuuksien jälkeen pakenemaan Suomeen. Hieman ennen lokakuun vallankumouksen alkua hän avusti Leniniä palaamaan Venäjälle. Pietarin kadut tuntenut Rahja saattoi Leniniä esimerkiksi tämän matkalla Smolnaan, jossa 7. marraskuuta tehtiin lokakuun vallankumouksen aloittamista koskevat päätökset. Vallankumouksen jälkeen marraskuussa 1917 Rahja valittiin Pietarin suomalaisen punakaartin esikuntaan ja samalla hänet siirrettiin Suomeen bolševikkihallituksen Suomen komissaarin apulaiseksi.
Vuodenvaihteessa 1917–1918 Eino ja Jukka Rahja hankkivat Suomen punakaarteille aseita. Ali Aaltosen, Eero Haapalaisen ja Onni Kallion saapuessa tammikuun puolivälissä Pietariin ostamaan aseita, Rahja käytti hyväkseen suhteitaan Leniniin ja hankki suomalaisille suuren ase- ja ammuslastin, joka toimitettiin perille ns. suurella asejunalla. Veljekset matkasivat junalla Suomeen 27. tammikuuta, jolloin se joutui Kämärän rautatieasemalla valkoisten väijytykseen. Kämärän taistelu oli Suomen sisällissodan ensimmäinen taistelu. Jukka Rahjan haavoittumisesta huolimatta aselasti saatiin lopulta perille punakaarteille. Sisällissodan aikana Rahja toimi aluksi venäläisen sotaväen ja punaisten välisenä tulkkina, mutta niiden poistumisen jälkeen Lenin määräsi hänet 9. maaliskuuta lähtien Pietariin Suomen aseman komissaariksi. Maaliskuun 18. päivä Rahja oli Lylyssä tukemassa punaisten puolustusta valkoisten suurhyökkäystä vastaan. 20. maaliskuuta punakaartin ylipäällikkö Eero Haapalainen erotettiin ja tilalle nimitettiin Rahjan, Evert Elorannan ja Adolf Taimin muodostama kolmikko. Rahja oli kuitenkin tehtävässä vain kolme päivää, kun hän 24. maaliskuuta alkaen toimi Lempäälän rintaman ylipäällikkönä. pienoiskuva|300px|SKP:n keskuskomitea Moskovassa 1920. Eino Rahja kolmas oikealta. Valkoisten saartorenkaan kiristyessä Tampereen ympärillä, poistui Rahja kuitenkin nopeasti rintamalta hankkimaan lisävoimia punaisille. Hänen kerrotaan lähtiessään sanoneen, ettei ole ”Rahja vaan Rähjä”, ellei pysty tuomaan 15 000 miestä punaisten avuksi. Kansanvaltuuskunnan valtuuttamana hän matkusti Pietariin hankkimaan joukkoja ja aseita, mutta venäläisten sijasta onnistui saamaan avuksi vain kaksi komppaniaa pietarinsuomalaisia. Paluumatkallaan Rahja onnistui kuitenkin Etelä-Suomesta mobilisoimaan Lempäälän rintamalle noin 2 000 miestä, kaksi panssarijunaa, tykkejä sekä lentokoneen. Hän teki lentokoneella tiedustelulentoja sekä pudotti jopa pommeja, saamatta kuitenkaan aikaiseksi suurta tuhoa. Rintaman murruttua Rahja pakeni Lahden ja Kouvolan kautta Venäjälle. Pietarissa hän toimi aluksi Suomesta saapuneita punapakolaisia vastaanottaneessa komiteassa, värväten myös punakaartissa taistelleita miehiä puna-armeijaan.
Sisällissodan jälkeen
Ympärysvaltojen Pohjois-Venäjän intervention yhteydessä Rahja kävi brittien kanssa neuvotteluja suomalaisten joukkojen osallistumisesta sotaan, ja lopulta Vienan Karjalassa perustettiin Muurmannin legioona kesäkuussa 1918. Vuodenvaihteessa Rahja kävi Pietarin kansainvälinen punaupseerikoulun ensimmäisen kurssin, toimien sen jälkeen vuoteen 1922 saakka puna-armeijan suomalaisjoukkojen komissaarina ja tarkastajana. Tämän jälkeen hän oli jäsenenä Pietarin vallankumouksellisessa sotaneuvostossa. Rahjan veljesten Einon ja Jukan kerrotaan myös salakuljettaneen elintarvikkeita Suomesta Neuvosto-Venäjälle vuosina 1918–1919.
Neuvosto-Venäjällä Rahja oli alusta asti mukana siellä perustetun SKP:n toiminnassa. Kielitaitonsa ja hyvin suhteidensa ansiosta Rahjan veljesten asema puolueessa oli erittäin vahva. Heitä syytettiin kuitenkin taloudellisista väärinkäytöksistä. Rahjat puolestaan arvostelivat SKP:n johtohahmoja, kuten Otto Wille Kuusista ja Kullervo Mannerta. He olivat poliittisen toiminnan kannalla, kun taas veljekset uskoivat sotilaalliseen toimintaan. Eino Rahjan mielestä puolue oli vain lauma virkamiehiä, kun sen olisi pitänyt olla vallankumouksellinen organisaatio. Hänen näkemyksensä mukaan SKP ei onnistuisi tekemään Suomessa vallankumousta, vaan sen käynnistäjäksi tarvittaisiin Suomen ja Neuvostoliiton välinen sota, jonka jälkeen maa vallankumouksen myötä liittyisi Neuvostoliittoon. SKP:ssä erityisesti Rahjan ja Kuusisen välit olivat kireät. Kun Jukka Rahja ammuttiin niin sanotuissa Kuusisen klubin murhissa elokuussa 1920, hän epäili veriteon takana olleen juuri Kuusisen. Tämä puolestaan yritti päästä eroon Rahjasta vuotta myöhemmin pidetyssä SKP:n neljännessä puoluekokouksessa. Kuusinen uhkasi lähteä puolueesta, ellei Rahjaa eroteta keskuskomiteasta, mutta lopulta molemmat jatkoivat SKP:ssä Mannerin puolustettua Rahjaa. Miesten väliset erimielisyydet jatkuivat kuitenkin edelleen ja vuonna 1923 tapahtuneen Leninin kuoleman jälkeen kumpikin taisteli NKP:n johtoon nousseen Stalinin suosiosta.
Rahja pudotettiin SKP:n keskuskomiteasta lopulta vuonna 1927, jonka jälkeen hän kuitenkin yleni puna-armeijassa kenraaliluutnantin arvoiseksi armeijankomentajaksi. Myöhemmin 1930-luvulla Rahja keräsi NKVD:lle Kuusista ja Mannerta vastaan suunnattuja tietoja. Alkoholismista kärsinyt Rahja erotettiin armeijasta 1935 ja vangittiin vielä samana vuonna. Hänelle langettiin kuolemantuomio, mutta Rahja kuoli keuhkotuberkuloosiin vuonna 1936 ennen sen täytäntöönpanoa. Tuomiosta huolimatta Rahja haudattiin sankarillisin menoin Aleksanteri Nevskin hautausmaalle.
Rahjan taajama
Eino Rahjan mukaan on nimetty Leningradin alueen Seuloskoin piirissä sijaitseva Rahjan taajama.
Muuta
Kirkkonummelainen diplomi-insinööri Jaakko Rahja (s. 1955) julkaisi vuonna 2014 omakustanteena Rahjan veljeksistä kertovan pienoiselämäkerran. Hän ei kuitenkaan kuulu veljesten kanssa samaan Rahjan sukuun.
William Callaway
William Callaway on yhdysvaltalainen ääninäyttelijä, joka työskenteli urallaan useimmiten Hanna-Barberan tuottamissa animaatiosarjoissa. Hänen tunnetuimmaksi rooliksi jäi 1970-luvun Superystävät-animaatiosarjan myötä sarjakuvasankari Vesimies. Callaway toimi myös 1980-luvulla Lucky Luken, sekä Smurffeissa Kömpelösmurffin ja Maalarismurffin ääninä ja teki useimmiten 1990-luvulla enimmäkseen sivuääniä animaatioihin.
Callaway teki ääniroolien ohella myös näytelmärooleja 1970-luvulla televisiosarjoihin, jotka olivat useimmiten cameorooleja.
Maino
Jermaine Coleman (s. 30. elokuuta 1978, tunnetaan paremmin taiteilijanimellään Maino) on yhdysvaltalainen hip hop -artisti.
Moja republika
Moja republika (kyrillisesti kirjoitettuna ) eli Tasavaltani on Bosnian serbitasavallan hymni, jonka alueen parlamentti hyväksyi 15. heinäkuuta 2008. Aiempi hymni oli vuonna 2007 Bosnia-Hertsegovinan perustuslakituomioistuimen vuonna 2007 hylkäämä Bože Pravde.
Тамо гдје најљепша се зора буди Часни и поносни живе добри људи Тамо гдје се рађа нашег сунца сјај Стамен, пркосан је мој завичај
За њега сви се сад помолимо Другу земљу ми немамо
У срцу мом само је један дом У срцу је велика моја република У срцу мом најљепша звијезда сја Моја република, Република Српска
Тамо гдје су наши преци давни Име уписали у сваки корак славни Тамо гдје се рађа нашег сунца сјај Стамен и пркосан је мој завичај
У срцу мом је један дом У срцу је велика моја република У срцу мом најљепша звијезда сја Моја република, Република Српска
Juho Karjalainen
Juho Vihtori Karjalainen (s. 15. maaliskuuta 1947 Säräisniemi) on suomalainen taidegraafikko ja kuvataiteilija. Hänen töitään oli ensi kerran julkisesti esillä Teiniliiton taidepäivillä Lahdessa vuonna 1966 ja jury-näyttelyiden osalta Oulussa vuonna 1969.
Karjalainen opiskeli Suomen Taideakatemian koulussa vuosina 1970–1974 ja suoritti grafiikan jatko-opintoja Lontoossa vuonna 1974.
Suurilla alastontutkielmilla on Karjalaisen tuotannossa merkittävä osa. Teoksissaan hän esittää ihmishahmot useimmiten katsojaan nähden selin päin kääntyneinä ja pelkistettyinä liioista yksityiskohdista. Selän ja vartalon suurista muodoista syntyy teosten keskeinen, maisemallinen elementti, jonka yksityiskohdissa on tuotu esiin valon ja varjon lankeaminen eri tavoin. Ulkoisesti niukka aiheen käsittelytapa näkyy myös Karjalaisen pelkistetyissä maisematutkielmissa.
Karjalainen on käyttänyt grafiikassaan erityisesti akvatinta-etsaustekniikkaa ja piirustuksissaan punaliitua. Hänen maalauksellista akvatintatekniikkaansa on luonnehdittu virtuoosimaiseksi ja silti samalla vaivattoman oloiseksi. Karjalaisen merkittäviin julkisiin töihin kuuluu Vantaan Rekolan kirkon alkuperäisen alttaritaulun toteutus teoksella Valo, joka on sittemmin siirretty kirkon toiseen seurakuntasaliin.
Karjalainen oli Keski-Suomen läänintaiteilija vuosina 1978–1980 ja taiteilijaprofessorina viisivuotiskauden 2005–2010. Läänintaiteilijana toimiessaan hän aloitti Jyväskylän kaupungin grafiikan pajan toiminnan. Karjalaiselle on myönnetty kuvataiteen valtionpalkinto vuonna 1979 ja Pro Finlandia -mitali vuonna 2010.
Jurmon lentotukikohta
Jurmon lentotukikohta Jurmossa Korppoossa nykyisen Paraisten alueella oli ensimmäisessä maailmansodassa Venäjän Itämeren laivaston 2. Ilmailuprikaatin 5. ilmailudivisioonan Turun Vähä-Heikkilän lentoaseman ja Jungfrusundin lentoaseman toimintaan liittyvä laskusilta, jota käytettiin lentoveneiden toimintaa tukemaan.
Jurmossa oli yksi puinen lentokonehalli. Tukikohtaa miehitettiin vain satunnaisesti käytön tarpeiden mukaan.
Nicolas Besch
Nicolas Besch (s., Ranska) on ranskalainen jääkiekkoilija. Hänen pelipaikkansa on puolustaja. Besch on pelannut useaan otteeseen Ranskan maajoukkueessa, aikuisten maailmanmestaruuskilpailuissa hän on ollut mukana Itävallassa 2005, Latviassa 2006, Venäjällä 2007, Kanadassa 2008 ja Saksassa 2010.
Vuosina 2001–2007 Besch pelasi Ranskan liigassa Rouenin joukkueessa. Hän on kaksinkertainen Ranskan mestari. Besch oli lähellä siirtyä Jukureihin jo kaudeksi 2007–2008, mutta hän päätti suunnata Ruotsin Leksands IF:ään. Besch ehti pelata Leksandsissa vain kolme peliä kunnes siirtyi Nyköpingiin, sieltä hän siirtyi joulun jälkeen Mestikseen, Vaasan Sportiin. Kaudeksi 2008–2009 Besch solmi yksivuotisen sopimuksen Mikkelin Jukurien kanssa. Kaudella 2009–2010 hän pelasi Ranskan liigassa Brûleurs de Loups de Grenoblessa. Kaudeksi 2010–2011 hän palasi Mikkelin Jukureihin.
Karsinnat jalkapallon Euroopan-mestaruuskilpailuihin 2020 – Lohko A
Lohko A karsinnoissa jalkapallon Euroopan-mestaruuskilpailuihin 2020 oli yksi kymmenestä karsintalohkosta, jolla ratkaistiin pääsy Euroopan-mestaruuskilpailuihin 2020. Lohkossa pelasivat Bulgaria, Tšekki, Englanti, Kosovo ja Montenegro.
Englanti ja Tšekki etenivät kahtena parhaiten sijoittuneena joukkueena lopputurnaukseen.
Alfonso III
Alfonso III tarkoittaa seuraavia henkilöitä:
Toralinna
Toralinna on Helsingin Keski-Pasilassa Veturitien varrella sijaitseva punatiilinen asuinrakennus. Sen itäpuolella sijaitsevat Pasilan veturitallit ja pieni ratapiha. Rakennuksen osoite on Veturitie 3.
Historia
pienoiskuva|vasen|Pihapiiriin kuuluva rautatieläistalo vuonna 2020. Toralinna valmistui vuonna 1899 VR:n työntekijöiden vuokra-asunnoiksi. Sen suunnitteli arkkitehti Bruno Granholm, joka toimi tuolloin Rautatiehallituksen pääarkkitehtina.
Toralinnassa asuivat veturinkuljettajat ja -lämmittäjät perheineen. Rakennus jäi tyhjilleen 1980-luvulla, kun VR ei enää tarvinnut sitä. Vuonna 1987 rakennus remontoitiin, ja kaikki 64 asuntoa ovat sittemmin olleet vuokralla.
Veturitallit, Toralinna ja pihapiirin kaksi puutaloa ovat Museoviraston suojelukohde, joka tunnetaan nimellä ”Pasilan veturitallit ja rautatieläistalot”. Toinen säilyneistä puutaloista on niin kutsuttu varikonpäällikön talo, paritaloksi rakennettu huvila, joka on myös Granholmin suunnittelema. Puutaloja oli vielä 2010-luvun alussa kolme, mutta yksi niistä paloi elokuussa 2014. Tulipalossa kuoli kaksi ihmistä. Pihapiiriin kuuluu myös tiilinen asetinlaiterakennus, jota ei kuitenkaan ole suojeltu.
Hankkeet
pienoiskuva|vasen|Toralinnassa ei ole asuttu vuoden 2018 jälkeen. Toralinna on tarkoitus peruskorjata, mutta valmistumisajankohdasta ei ole tietoa. Viimeisimmät vuokralaiset muuttivat sisäilmaongelmien vuoksi pois vuonna 2019, eikä rakennuksessa ole sen jälkeen ollut asukkaita. Rakennuksen omistaa vuokra-asuntoja tarjoava Sato Oy. Kesään 2023 mennessä rakennuksessa oli muun muassa korjattu veden- ja lämmöneristystä sekä purettu välipohjat. Sato on ilmoittanut kohonneiden rakennus- ja remontointikustannusten syyksi remontin lykkääntymiseen.
Rakennus suojellaan asemakaavalla ja sen käyttö asuinrakennuksena jatkuu mahdollisuuksien mukaan. Myös hotellitoimintojen mahdollisuutta tutkitaan. Toralinna on kokonaisuudessaan noin 3 900 neliömetrin kokoinen.
Toralinnan itäpuolella olevaa ratapihaa pyritään supistamaan pienemmäksi, jotta alueelle voitaisiin rakentaa puisto- ja tapahtuma-alue.
Ansermet
Ansermet on muun muassa seuraavien henkilöiden sukunimi:
Eronen
Eronen on suomalainen sukunimi, joka on muun muassa seuraavilla henkilöillä:
Michel Barnier
Michel Barnier (s. 9. tammikuuta 1951) on ranskalainen poliitikko, joka toimi Euroopan unionin sisämarkkina- ja palvelukomissaarina Barroson komissiossa vuosina 2010–2014. Barnier on ollut vuodesta 2006 Euroopan kansanpuolueen varapuheenjohtaja.
Barnier on valmistunut Pariisin ESCP Europe-kauppakorkeakoulusta vuonna 1972. Barnier on naimisissa ja hänellä on kolme lasta.
Kromosomi 16
pienoiskuva|Kromosomi 16 Kromosomi 16 on yksi ihmisen 23 eri kromosomista. Ihmisillä on kaksi kappaletta kromosomi 16:ta. Kromosomissa 16 on noin 90 miljoonaa emäsparia ja noin 1 300 geeniä.
Geenit
Näihin kuuluvat muun muassa:
Taudit ja sairaudet
Muun muassa seuraavat taudit on liitetty kromosomi 16:ssa sijaitsevien geenien virheisiin:
Michael Innes
Michael Innes, oikea nimi: John Innes Mackintosh Stewart, (30. syyskuuta 1906 Edinburgh, Britannia – 12. marraskuuta 1994 Surrey, Britannia ) oli skotlantilainen kirjailija ja kirjallisuudentutkija. Hän kirjoitti salapoliisiromaaneja nimellä Michael Innes ja oli Britannian johtavia jännityskirjailijoita. Romaanit ovat alan klassikoita ja tyyliltään kirjallista proosaa. Hän kirjoitti viitisenkymmentä jännityskirjaa, novelleja, näytelmiä, elämäkertoja ja kirjallisuudentutkimusta. Lisäksi hän kirjoitti akateemisia monografioita, muun muassa Oxford History of English Literaturen viimeisen osan.
Stewart siirtyi 1935 Etelä-Australiaan Adelaiden yliopistoon, jossa hän hoiti englanninkielisen kirjallisuuden Jury-professuuria. Ensimmäisen Michael Innes -jännitysromaaninsa Death at the President's Lodging (1936) hän kirjoitti matkalla Australiaan. Sittemmin hän työskenteli Oxfordissa, josta hän jäi eläkkeelle. Hän piti Australiassa puhuttavaa englantia rumana ja oli sitä mieltä, että hänen oxford-korostuksensa vaikutti siihen, ettei häntä juuri haastateltu radioon Australiassa. Hän palasi Britanniaan toisen maailmansodan jälkeen.
Stewart avioitui 1932 Margaret Harwickin kanssa, joka loi uran lääkärinä. Heidän viidestä lapsestaan Angus Stewartista tuli kirjailija, jonka tunnetuin teos on Sandel (1968).
Stewart sijoitti kirjojen tapahtumia Australiaan, ja kaikkein australialaisin niiden henkilöhahmoista on Martin Fish.
Luettelo Kreikan kaupungeista
Tämä luettelo Kreikan kaupungeista luettelee kaikki Kreikan kaupungit, toisin sanoen maan kaikki asutukset, joissa on yli asukasta. Erikseen on lueteltu varsinaiset kaupungit (πόλη, póli), toisin sanoen asutukset, joissa on yli asukasta, ja pienet kaupungit (κωμόπολη, komópoli), joissa on – asukasta (vuonna 2011).
Ekspress
pienoiskuva|300px|Venäjän satelliitti Ekspress-AM5 [[Maailman avaruusviikko|Maailman avaruusviikoilla 5. lokakuuta 2011 Madridissa.]]
Uusin, Ekspress-AM 33 laukaistiin 28. tammikuuta 2008.
Ekspress-A2 eli Ekspress-6A
Ekspress-6A on venäläinen tietoliikennesatelliitti.
Sen rakensi venäläinen NPO PM ja sen radiohyötykuorman toteutti ranskalainen Alcatel Space. Se laukaistiin avaruuteen 12. maaliskuuta 2000, ja se toimi ainakin vuoteen 2010 tai 2011 asti.
Sillä on 12 kappaletta C- ja 5 kappaletta Ku-kaistan mikroaaltotranspondereita. Sen sähköteho on 2 500 W. Se operoi geosynkronisella kiertoradalla asemassa 103 E.
Ekspress AM -satelliitit
Satelliitit on suunnitellut NPO Prikladnoi Mehaniki. Satelliitin massa on noin 2 600 kg. Niiden radiolaitteet on viime vuosina toimittanut ranskalainen Alcatel (Ekspress-AM-satelliitit numero 2, 3, 11, 22, 33 ja 44) ja japanilainen NEC (Ekspress-AM satelliitti numero 1). Nykyisten satelliittien toiminta-aika on 12 vuotta. Asemat radalla: GEO – 40,0° E (AM1), 80,0° E (AM2), 140,0° E (AM3).
Satelliiteissa on seuraavat transponderit:
Ekspress AM-11-satelliittiin osui 28. maaliskuuta 2006 mikrometoriitti tai avaruusromua, joka johti sen jäähdytysnesteen menetykseen ja satelliitin pyörimiseen. Satelliitti siirretiin nk. hautausmaakiertoradalle GEO-radan yläpuolelle.
Ekspress-AM-perheen satelliitit on laukaistu Baikonurin kosmodromilta Proton-kantoraketeilla
Tulevia laukaisuja
Jelena Ivaštšenko
Jelena Viktorovna Ivaštšenko (, 28. joulukuuta 1984 Omsk, Venäjän SFNT, Neuvostoliitto – 15. kesäkuuta 2013 Tjumen ) oli venäläinen judoka ja Euroopan mestari.