cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Club Atlético de Madrid
Stadion ja harjoituskeskus
Atlético Madridin ensimmäinen stadion, Estadio Metropolitano, otettiin käyttöön vuonna 1923. Tuolla stadionilla seura pelasi vuoteen 1966, jolloin valmistui Estadio Manzanares. Stadion nimettiin alun perin sen vierestä kulkevan Manzanaresjoen mukaan, mutta vuonna 1971 nimi vaihdettiin seuran silloisen puheenjohtajan Vicente Calderónin kunniaksi Estadio Vicente Calderóniksi. Stadion toimi Atléticon kotikenttänä kauden 2016–2017 loppuun saakka, ja sen yleisökapasiteetti oli 54 851 istumapaikkaa.
Pelkistävä aminointi
Mekanismi ja käytettävät reagenssit
Varsinkin käytettäessä vetyä reaktio on hyvin eksoterminen, minkä vuoksi lämmönsiirto on prosessissa tärkeää. Pelkistävää aminointia voidaan suorittaa niin panosreaktoreissa kuin jatkuvatoimisena prosessina putkivirtaus- tai sekoitussäiliöreaktoreissa. Reaktiot suoritetaan tyypillisesti 50–180 °C:n lämpötilassa ja vedyn paine on 45–335 bar.
Club Atlético de Madrid
Stadion ja harjoituskeskus
Kesällä 2007 seura teki Madridin kaupungin kanssa sopimuksen Vicente Calderónin myynnistä ja muutosta uudelle stadionille, jonka suunniteltu kapasiteetti laajennuksen jälkeen on 73 000 istumapaikkaa. Vanha stadion puretaan ja sen tontti muutetaan seuran mukaan nimetyksi puistoksi (Parque Atlético de Madrid). Osa maa-alueesta varataan myös läheisen oppilaitoksen laajennukseen sekä M-30-kehätien leventämiseen. Uusi stadion on vuonna 1994 rakennettu La Peinetan monikäyttöstadion, jonka seura peruskorjaa jalkapallostadioniksi. Stadionin uusi nimi on Estadio Wanda Metropolitano, jossa yhdistyvät kiinalaisen sponsorin Wanda Groupin sekä seuran ensimmäisen kotistadionin nimet.
Alkuperäisen tavoitteen mukaan joukkue olisi siirtynyt pelaamaan uudelle kotistadionilleen jo liigakauden 2010–2011 alkuun mennessä, mutta aikataulua jouduttiin jatkuvasti muuttamaan rahoitusongelmien ja kaavoituskiistojen seurauksena. Rakennustyöt aloitettiin lopulta maaliskuussa 2011. Uusi stadion Estadio Wanda Metropolitano otettiin käyttöön syksyllä 2017. Seuran kannattajat protestoivat Vicente Calderónin myyntiä ja uudelle stadionille siirtymistä vastaan mielenosoituksilla, julkaisemalla lehdistötiedotteita sekä keräämällä adressia.
Atlético Madridin harjoituskeskus Ciudad Deportiva de Majadahonda sijaitsee Majadahondan kunnassa noin 20 kilometriä Madridin keskustasta. Kompleksiin kuuluu useita harjoituskenttiä sekä 3 500 -paikkainen Miniestadio Cerro del Espino. Harjoituskeskus on sekä edustus- ja reservijoukkueen että juniorijoukkueiden käytössä.
Trofeo Villa de Madrid
Vuosina 1973–2003 Atlético Madrid järjesti Vicente Calderónilla oman kaudenalusturnauksensa Trofeo Villa de Madridin. Vuonna 2004 Columbia Pictures -elokuvayhtiön ollessa seuran pääsponsori turnaus pelattiin nimellä Trofeo Hellboy. Tänä aikana Atlético voitti kotiturnauksensa kaikkiaan 19 kertaa.
Turnausta ei ole virallisesti lakkautettu, mutta sitä ei ole järjestetty enää vuoden 2004 jälkeen. Espanjalaislehdistö on uutisoinut aika ajoin seuran aikeista aloittaa turnauksen järjestäminen uudelleen. Myös jotkut seuran kannattajaryhmistä ovat julkisesti vaatineet perinteen elvyttämistä. Syyksi turnausperinteen katkeamiselle on arveltu taloudellisesti tuottoisampia kesäkiertueita Aasiaan ja Amerikkaan. Heinäkuussa 2012 seura järjesti kaudenalustapahtuman nimellä Noche del Fútbol en el Calderón (suom. Jalkapalloilta Calderónilla).
Puheenjohtajat
Julián Ruete ja Vicente Calderón ovat ainoat puheenjohtajat, jotka ovat toimineet tehtävässä useammin kuin yhteen otteeseen. Rueten ensimmäinen kausi oli vuosina 1912–1919 ja toinen 1920–1923. Calderón, joka on samalla seuran pitkäaikaisin puheenjohtaja, oli tehtävässä vuosina 1964–1980 ja 1982–1987.
Päävalmentajia
230px|pienoiskuva|Diego Simeone.
Muut joukkueet
Edustusjoukkueen lisäksi Atléticolla on kolmanneksi korkeimmalla sarjatasolla Primera Federación -sarjassa pelaava joukkue Atlético Madrid B. Toinen reservijoukkue, Atlético C, lakkautettiin vuonna 2015, jolloin sitä uhkasi putoaminen piiritasolle.
Rekisteröityjä poikien juniorijoukkueita Atléticolla on 39. Lisää junioreita pelaa sisarseura Atlético Madrileño Club de Fútbolissa, jolla on 34 joukkuetta. Molempien seurojen alle 18-vuotiaiden joukkue (juvenil) pelaa ikäluokan korkeimmalla sarjatasolla División de Honor Juvenilissä.
Atléticon nais- ja tyttöjalkapalloilu toimii erillisen seuran Atlético de Madrid Féminasin alaisuudessa. Edustusjoukkue pelaa korkeimmalla sarjatasolla Primera División Femeninassa, minkä lisäksi seuralla on 11 muuta naisten ja tyttöjen joukkuetta. Nykyinen seura perustettiin vuonna 2001, mutta Atléticolla oli naisten joukkue jo 1980-luvulla. Joukkue, tuolloiselta nimeltään Atlético Villa de Madrid, voitti Espanjan-mestaruuden kaudella 1989–1990 ja sijoittui toiseksi kaudella 1990–1991. Pian tämän jälkeen joukkue jäi ilman Jesús Gilin johtaman seuran taloudellista tukea ja suurin osa pelaajista siirtyi toiseen seuraan Oroquieta Villaverdeen, joka voitti tulevina vuosina mestaruuden kolmesti ja Espanjan cupin Copa de la Reinan kahdesti.
Koripallo
Atlético koripallojoukkue perustettiin ensimmäisen kerran vuonna 1922. Joukkueen toiminta tosin lakkasi jo vuoden päästä, mutta se perustettiin uudelleen vuonna 1932, jolloin pelattiin myös Madridin kaikkien aikojen ensimmäinen koripalloderby, jonka Real Madrid voitti numeroin 42–20. Koripallotoiminta ei koskaan päässyt vakiintumaan kunnolla ja joukkue lakkautettiin ja perustettiin uudelleen yhteensä kolme kertaa vuosien 1941 ja 1991 välillä. Joukkue ei voittanut mestaruuksia historiansa aikana.
Käsipallo
Käsipallo on Atléticon menestyksekkäin laji jalkapallon jälkeen. Käsipallojoukkue toimi ensimmäistä kertaa vuosina 1950–1992. Tänä aikana se voitti Espanjan mestaruuden seitsemän kertaa ja Espanjan cupin kymmenen kertaa. Se ylsi myös kahdesti loppuotteluun kansainvälisissä turnauksissa. Puheenjohtaja Jesús Gil lopetti käsipallojoukkueen toiminnan kauden 1991–1992 päätteeksi taloudellisiin syihin vedoten. Käsipallotoiminta elpyi vuonna 2011, kun Espanjan pääsarjassa pelaava Ciudad Realin joukkue muutti pääkaupunkiin ja otti uudeksi nimekseen BM Atlético de Madrid. Joukkue pelasi kotiottelunsa Palacio Vistalegren sisäareenalla Madridissa. Paluukaudellaan Atlético voitti Espanjan cupin ja supercupin sekä sijoittui toiseksi liigassa. Se ylsi myös Mestarien liigan finaaliin, jossa se kärsi tappion saksalaiselle THW Kielille. Kaudella 2012–13 joukkue voitti toistamiseen Espanjan Cupin ja uusi kakkossijansa liigassa. Heinäkuussa 2013, vain kahden pelatun kauden jälkeen, käsipallotoimintaa laukautettiin taloudellisista syistä.
Riikka Krenn
Riikka Krenn (s. 1979) on suomalainen toimittaja, joka työskentelee Rantapallo.fi-matkailusivuston päätoimittajana sekä Suomen Mensan jäsenlehden päätoimittajana.
Club Atlético de Madrid
Lentopallo
Seuran presidentti Vicente Calderón perusti Atléticon lentopallojoukkueen 1960-luvun puolivälissä. Joukkue nousi Espanjan pääsarjaan kaudella 1967–68 ja voitti ensimmäisen Espanjan mestaruutensa jo seuraavalla kaudella. 1970-luvun alkupuoli oli seuran historian menestyksekkäintä aikaa: se voitti tuplamestaruuden peräti kolmeen otteeseen (1971, 1974 ja 1975). Miesten lentopallojoukkue lakkautettiin vuonna 1977 seuran heikon taloustilanteen takia, mutta lajia kuitenkin pelattiin Atléticossa edelleen junioritasolla. Pääsarjajoukkue teki lyhyen paluun 1980-luvun puolella kunnes kaikki lentopallotoiminta lopetettiin Atléticossa vuonna 1984. Atlético voitti historiansa aikana Espanjan mestaruuden kaikkiaan viisi kertaa.
Riikka Krenn
Krenn on valmistunut maisteriksi Jyväskylän yliopiston viestintätieteiden laitokselta pääaineenaan yhteisöviestintä. Koulutukseltaan hän on filosofian maisteri.
Club Atlético de Madrid
Rugby
Atléticon rugbyjoukkue toimi alun perin vuosina 1914–1959. Tänä aikana se voitti yhden Espanjan mestaruuden vuonna 1949. Toiminta elpyi vuonna 2012, kun Espanjan pääsarjassa pelaava CRC Pozuelo Madrid otti uudeksi nimekseen Rugby Atlético de Madrid ja ryhtyi käyttämään seuran punavalkoisia värejä. Paluukaudellaan Atlético ylsi sarjan välierävaiheeseen saakka. Vuonna 2014 CRC Pozuelo otti takaisin vanhan nimensä ja peliasunsa, ja yhteistyö Atléticon kanssa päättyi. Nykyisin Atléticon rugby-toimintaa ylläpitää piiritasolla pelaava Club Atlético de Rugby.
Riikka Krenn
Krenn toiminut vuodesta 2010 alkaen Rantapallo.fi-matkailusivuston päätoimittajana. Rantapallo on Suomen suurin matkailualan verkkopalvelu, jossa toimituksellisen sisällön ja hakupalvelujen lisäksi toimii myös laaja blogiportaali.
Club Atlético de Madrid
Moottoriurheilu
Syksyllä 2008 Atlético teki aluevaltauksen moottoriurheilun puolelle perustamalla oman tallin Superleague Formula -sarjaan. Kausilla 2009 ja 2010 Atléticon autolla kilpaillut María de Villota oli sarjan historian ensimmäinen naiskuljettaja. Sarja lakkautettiin vuonna 2011.
Riikka Krenn
Aiemmin Krenn on asunut vuosia Saksassa ja toiminut siellä toimittajana, vapaana kirjoittajana ja suomen kielen opettajana. Hänen julkaisuihinsa kuuluvat myös saksalaisen Polyglott-kustantamon matkaopaskirja Finnland on Tour (2010) sekä yhdessä kuvittaja Sanna Partasen kanssa julkaistu kaksikielinen lastenkirja Hugo kaukana kotoa - Hugo weit weg von Zuhause (2007). Vuosina 2003-2010 Krenn on toiminut myös Suomen Mensan jäsenlehden toimituskunnassa ja vuoden 2015 alusta lehden päätoimittajana.
Krennin luoma Hugo-hahmo kertoo kaksikielisen tarinan suomalaisen Hugo-hirven eksymisestä Saksaan ja matkasta takaisin Suomeen. Krenn ja Partanen ovat esiintyneet Hugo-hahmon kanssa muun muassa Leipzigin kirjamessuilla, Helsingin kirjamessuilla sekä useissa kulttuuritapahtumissa Suomessa, Saksassa ja Luxemburgissa. Hugo kaukana kotoa - Hugo weit weg von Zuhause on ensimmäinen kaksikielisesti julkaistu suomalais-saksalainen lastenkirja.
Ys (Ranska)
thumb|right|260px|E. V. Luminaisin maalaus Flight of King Gradlon, by E. V. Luminais, 1884 (Musée des Beaux-Arts, [[Quimper)]] Ys, myös Is, Ker-Is tai Ker-Ys on bretagnelaisen perimätiedon mukaan mereen vajonnut kaupunki, joka olisi keskiajan alussa sijainnut Douarnenezin lahdella Bretagnen länsirannikolla.
Kaupungin perustaminen
Perimätiedon eräiden versioiden mukaan Ys olisi sijainnut merenpinnan alapuolella. Sen perustajaksi mainitaan Gradlon, Cournouaillen kuningas, joka olisi rakentanut sen tyttärensä Dahutin pyynnöstä. Toisen tarinan mukaan se olisi rakennettu 2000 vuotta ennen Gradlonin aikaa alkujaan merenpinnan yläpuolelle, mutta koska maa hitaasti vajosi, Gradlonin aikana se olisi ollut nousuveden aikana merenpinnan alapuolella. Sitä suojasi tulvilta suuri pato, jossa ollut portti avattiin laivoja varten laskuveden aikana. Portin ainoa avain oli kuninkaan hallussa.
Tuho
Legendan mukaan Ys olisi ollut maailman kaunein kaupunki, mutta Dahutin vaikutuksesta siitä tuli todellinen synnin ja paheiden pesä. Hän olisi järjestänyt orgioita ja tappanut rakastajansa aina aamun koittaessa. Lähetyssaarnaaja Pyhä Winwaloe saapui kaupunkiin saarnaamaan ja varoittamaan Jumalan vihasta ja rangaistuksesta, mutta Dahut ja muut kaupungin asukkaat eivät suhtautuneet häneen vakavasti.
Eräänä päivänä muuan punaiseen pukeutunut ritari saapui Ysiin. Dahut pyysi häntä luokseen, ja yhtenä iltana ritari suostui. Keskellä yötä puhkesi myrsky, ja meren aallot mursivat padon portteineen. Dahut sanoi ritarille: "Raivotkoon myrsky, mutta kaupungin portit ovat vahvat, ja isälläni, kuningas Gradlonilla on niiden ainoa avain." Tähän ritari vastasi: "Isäsi, kuningas nukkuu. Voit helposti ottaa häneltä sen avaimen." Dahut varasti avaimen isältään ja antoi sen ritarille, joka osoittautui itse paholaiseksi. Tarinan eri versioiden mukaan tällöin joko ritari tai juopunut Dahut itse olisi avannut portin.
Koska portti avattiin myrskyn ja nousuveden aikana, vuoren kokoinen aalto vyöryi Ysin yli. Kuningas Gradlon ja hänen tyttärensä nousivat hevosen selkään. Pyhä Winwaloe lähestyi heitä ja sanoi Gradlonille: "Työnnä takaisin takanasi istuva demoni." Ensin Gradlon yritti kieltäytyä, mutta lopulta hän myöntyi ja työnsi tyttärensä mereen. Meri nielaisi Dahutin, josta tuli merenneito Morgen.
Gradlon pakeni Quimperiin, josta tuli hänen uusi pääkaupunkinsa. Hänen muistokseen pystytettiin ratsastajapatsas, joka on edelleen paikoillaan Pyhän Corentinin katedraalissa Quimperissa.
Tarinan katsotaan viittaavan kristinuskon voittoon kelttiuskonnosta, sillä Pyhän Winwaloen kerrotaan käännyttäneen Gradlonin.
Kulttuurisia viittauksia
Ys on myös laulaja ja lauluntekijä Joanna Newsomin albumi vuodelta 2006..
Ysin mukaan on saanut nimensä myös japanilaisen Falcom-yhtiön videopelisarja Ys, joka on tullut suosituksi sekä Japanissa että Yhdysvalloissa.
Aino Nykopp-Koski
Ann-Maria Myllgren (ent. Aino Kerttu Annikki Nykopp-Koski; s. marraskuu 1950 Rantsila ) on suomalainen sarjamurhaaja, joka työskennellessään perushoitajana murhasi viisi potilastaan ja yritti murhata useita muita potilaitaan vuosina 2004–2009. Ennen henkirikoksia hänelle oli langetettu ehdollisia vankeustuomioita muun muassa huumaavien lääkeaineiden ja potilaiden omaisuuden varastamisesta. Selkeää motiivia vanhusten murhille ei löytynyt, mutta se saattoi liittyä uhrien omaisuuden tavoitteluun. Julkisuudessa hänestä on käytetty myös nimitystä Myrkkyhoitaja.
Kolme Nykopp-Kosken hoitamaa potilaista kuoli sairaalassa vuosina 2004, 2005 ja 2006, ja myrkytykset jäivät tuolloin havaitsematta. Uhrit jouduttiin oikeuden päätöksellä nostamaan haudasta. Tämän jälkeen oikeuskemiallinen tutkimus paljasti vuonna 2009, että kahdessa tapauksessa uhrien kuolinsyynä oli keskushermostoon vaikuttavan lääkkeen yliannostus. Lisäksi Nykopp oli varastanut uhriensa omaisuutta.
Poliisi alkoi tutkia Nykoppin toimia maaliskuussa 2009 sattuneen myrkytystapauksen jälkeen. Nykopp oli todistajan kertoman mukaan valmistanut jogurttiannoksen, johon oli sekoitettu erilaisia hengenvaarallisia lääkkeitä. Uhriksi joutunut iäkäs nainen saatiin pelastettua Marian sairaalassa. Tutkinnan aikana selvisi monta vastaavanlaista myrkytystapausta. Nykopp kiisti rikokset. Häneltä takavarikoitiin 1 800 huumaavaa lääketablettia. Hänen mukaansa joissakin tapauksissa oli kyse luonnollisista kuolemista, toisissa potilaat ottivat itse liikaa lääkkeitä.
Oikeudenkäynti ja vankeus
Helsingin käräjäoikeus katsoi Nykoppin 14. toukokuuta 2010 antamallaan välipäätöksellä syylliseksi viiteen murhaan, viiteen murhan yritykseen ja kahteen törkeään pahoinpitelyyn ja määräsi hänet mielentilatutkimukseen. Tutkimuksen mukaan hän toimi täydessä ymmärryksessä, ja hänellä oli antisosiaalinen persoonallisuushäiriö, johon liittyy useita psykopaattisia piirteitä. Tutkimuksen mukaan hän oli kyvykäs manipuloimaan muita ihmisiä valheellisella empaattisella käytöksellä.
Nykopp tuomittiin Helsingin käräjäoikeuden päätöksellä 22. joulukuuta 2010 elinkautiseen vankeuteen. Nykopp-Koski valitti tuomiosta ja tapauksen käsittely hovioikeudessa alkoi syksyllä 2011. Helsingin hovioikeus katsoi 29. maaliskuuta 2012 antamallaan tuomiolla Nykoppin syylliseksi viiteen murhaan, viiteen murhan yritykseen, kolmeen törkeään pahoinpitelyyn, kahteen törkeään varkauteen, kahteen varkauteen sekä kahteen huumausainerikokseen.
Hovioikeus piti käräjäoikeuden langettaman elinkautisen vankeustuomion voimassa. Korkein oikeus hylkäsi Nykopp-Kosken valituslupahakemuksen 22. marraskuuta 2012 antamallaan päätöksellä.
Ennen tuomiota Nykopp oli tutkintavankeudessa puolitoista vuotta. Nykoppin yhteydenpito vanhaan perheeseensä katkesi, mutta hän avioitui toisen vangin kanssa tutkintavankeutensa aikana.
Myllgren anoi hovioikeudelta pääsyä ehdonalaiseen keväällä 2020 suoritettuaan elinkautisesta tuomiostaan 11 vuotta. Hovioikeus hylkäsi anomuksen vedoten muun muassa Myllgrenin tekemien rikosten määrään ja laatuun sekä siihen, että Myllgrenin riski syyllistyä uudelleen väkivaltarikokseen on suuri.
Kultakäärmeenpää
Kultakäärmeenpää (Channa stewartii) on käärmeenpäiden (Channidae) heimoon kuuluva kalalaji. Lambert Playfair kuvaili lajin tieteelle vuonna 1867.
Ulkonäkö ja koko
Kultakäärmeenpään väritys on punaruskea. Peräevä on huomattavan sininen. Lajin pisin tavattu yksilö oli 25 senttimetrin mittainen.
Elinympäristö ja levinneisyys
Kultakäärmeenpäät elävät lammissa ja virroissa. Lajia tavataan Intian ja Nepalin alueella.
ABA (lentoyhtiö)
pienoiskuva|upright|ABA:n mainos 1920-luvulta. AB Aerotransport eli ABA oli ruotsalainen vuonna 1924 perustettu matkustajalentoyhtiö, joka sulautui vuonna 1948 SASiin. Yhtiö syntyi nimellä Aktiebolaget Aerotransport. Sen perustajat olivat Carl Florman, Adrian Florman, Ernst Linder, John Björk ja Johan Nilsson. Päärahoittaja – kuten suomalaisen Aero Oyn synnyssä – oli, Ruotsissa bulvaanin kautta, saksalainen Junkers, joka vuonna 1925 omisti 82 prosenttia yhtiöstä. Ruotsin valtiosta tuli vuonna 1935 yhtiön omistaja.
1920-luku
pienoiskuva|ABA:n Junkers F 13. Ensimmäinen kaupallinen lento tehtiin 2. kesäkuuta 1924 Lindarängenistä Tukholmassa ja Helsinkiin Junkers F 13 -vesikoneella. Matkustajia oli neljä. Linja Helsinkiin jatkui vuoteen 1928 asti. Tämän jälkeen yhtiö lennätti öisin postilinjalla Tukholma-Malmö-Amsterdam-Lontoo. Vuonna 1925 yhtiö avasi reitin Berliiniin yhteistyössä Deutsche LuftHansan kanssa.
ABA otti ensimmäisenä käyttöön kolmimoottorisen matkustajalentokoneen reitillä Amsterdamiin. Yhtiö osti toukokuussa 1925 kolme Ruotsissa valmistettua Junkers G 24 -konetta olennaisesti Junkersin Ruotsissa sijaitsevalta AB Flygindustri -tehtaalta.
ABAn ensimmäisiin ohjaajiin kuulu saksalainen hävittäjä-ässä Herman Göring, joka kuului Handelsbolaget Aero-Transportin omistajiin; yhtiö oli ABAn edeltäjiä.
1930-luku
pienoiskuva|ABA:n Junkers Ju 52/3m. ABA vuonna 1931, ts. laman aikana, useita Junkersin koneita (F 33, F 34, G 23 ja G 24). Pitemmille reiteille oli ostettu kolmimoottorisia Fokker F XII -koneita. Yhtiö muuntui valtioyhtiöksi vuonna 1935.
Vuonna 1938 yhtiö osti yhden Junkers Ju 86Z-7 koneen postikoneeksi, se siirtyi vuonna 1940 Ruotsin ilmavoimille.
Vuosi 1937 ABA hankki Douglas DC-3 -koneita. Näillä yhtiö lensi muun muassa Moskovaan. Vuonna 1939 koneisiin alettiin maalata tunnukseksi SWEDISH AIR LINES. Yhtiöllä oli myös viisi Junkers Ju 52/3m ja yksi Junkers F 13 ja kaksi Fokker F XII konetta.
1940-luku
Sodan ajan ABA lensi useimpiin kohteisiinsa, muun muassa Lontooseen lennettiin vuodesta 1942 alkaen kuriirireitillä. Tässä koneena käytettiin mm. Boeing B-17 Flying Fortress.
30. kesäkuuta 1948 valtio yhdisti ABA:n ja SILAn. Vuonna 1946 ABAn SILA-osuus tuli Ruotsin osuudeksi SAS-yhtiötä, joka oli tuolloin vasta löyhä yhteistyö ABAn, Tanskan DDL:n ja Norjan DNL:n välillä.
Louis Laber
Louis Laber (alk. Solomon Laber; 24. huhtikuuta 1889 Tšerno-Ostrov, Ukraina, Venäjän keisarikunta – 26. joulukuuta 1929 Helsinki) oli ukrainalaissyntyinen Suomalaisen Oopperan pääohjaaja. Hän teki itsemurhan sen jälkeen kun hän ei Neuvosto-Venäjän kansalaisena saanut maassaololupaa.
Elämä
Laber valittiin Suomalaisen Oopperan pääohjaajaksi, ja hän saapui Helsinkiin 10. kesäkuuta 1929 ulkoministeriön myöntämällä kolmen kuukauden viisumilla ja työluvalla. Laber aloitti työnsä ohjaajana ja lavastussuunnittelijana Suomalaisessa Oopperassa 15. elokuuta 1929. Hän ohjasi syyskauden aikana Aleksandr Borodinin Ruhtinas Igorin ja Giacomo Puccinin Turandotin; jälkimmäinen oli Suomalaisen Oopperan syyskauden 1929 huomattavin oopperaesitys. Hän valmisteli vielä joulukuussa muun muassa Pjotr Tšaikovskin Jevgeni Oneginin ja Leevi Madetojan baletti-pantomiimin Okon Fuokon esityksiä. Lehtilausuntojen mukaan hän osoitti ohjaajana innostusta ja kykyä alallaan.
Louis Laber haudattiin Helsingin juutalaiselle hautausmaalle.
Biologinen funktio
Biologinen funktio viittaa elävien systeemien ja niiden osien erilaisiin toimintoihin, kapasiteetteihin ja päämääriin. Biologian filosofiassa näkemykset funktioista voidaan jakaa kahteen päätyyppiin. Ensimmäisen näkemyksen mukaan funktiot ovat jotain sellaista, jota luonnonvalinta on suosinut evolutiivisessa historiassa. Esimerkiksi lintujen höyhenet kehittyivät aikoinaan lämmönsäätelyä, eivät lentämistä varten. Täten lämmönsäätelyä voidaan pitää höyhenten evolutiivisena funktiona. Toisaalta funktioita voidaan tarkastella irrallaan niiden historiallisesta valintakontekstista. Tällöin on mahdollista puhua siitä, että esimerkiksi höyhenten (nykyinen) funktio on myös auttaa lentämisessä.
Saksankielinen kirjallisuus
Saksankielinen kirjallisuus käsittää kaiken saksan kielellä julkaistun kirjallisuuden. Tässä aihe on rajattu koskemaan vain alkukielisenä saksaksi julkaistuja kaunokirjallisia teoksia. Koska saksaa puhutaan usean valtion alueella, voidaan saksankielinen kirjallisuus edelleen jakaa kansallisiin kirjallisuusperinteisiin, merkittävimpinä Saksan kirjallisuus, Itävallan kirjallisuus ja Sveitsin kirjallisuus. Historiallisista syistä saksankielistä kirjallisuutta nimitetään usein myös Saksan kirjallisuudeksi.
Varhaiskeskiaika
Saksan alueen kansanrunous kehittyi varhaiskeskiajalla pääasiassa suullisena perinteenä, sillä kirjoitustaito ja kirjallisuuden kieli, latina, olivat kirkon ja luostarien hallussa, eikä kirkko pitänyt maallista kirjallisuutta tärkeänä. Ensimmäisiä säilyneitä saksankielisiä tekstejä on Kaarle Suuren valtakaudella noin vuonna 800 tallennettu sankaritarina Hildebrandslied, suomeksi Hildebrandin laulu. Seuraava kuningas Ludvig Hurskas käski uskonnollisista syistä tuhoamaan muut 700-luvulla muistiin kirjoitetut sankarirunot. Tältä ajalta säilyneitä uskonnollisia runoja ovat Wessobrunner Gebet, Muspilli ja muinaissaksilainen Heliand, jotka on kirjoitettu alkusointuisilla säkeillä.
Sydänkeskiaika
Karolingien hallitsijoiden jälkeen Saksan alueella tuli valtaan saksilaisia kuninkaita ja he voimistivat latinan käyttöä niin paljon, että saksankielinen kirjallisuus hävisi 150 vuodeksi. Noin 1100-luvun puolivälissä tapahtui kirjallisuudessa merkittävä muutos, kun Clunyn liikkeenä tunnettu kirkollinen uudistusliike otti uudelleen käyttöön kansankieliset uskonnolliset tekstit. Samalla myös ranskan kielen vaikutus kasvoi. Vähitellen syntyi myös ensimmäinen saksankielisen kirjallisuuden kukoistuskausi. Heinrich von Veldeke kirjoitti eepoksen Eneit (noin vuonna 1185), joka vakiinnutti eeppisen runomitan ja loppusoinnun. Tällä aikakaudella syntyi ristiretkien heijastumana ympäri Eurooppaa sankareita, rakkautta ja kuolemaa käsitteleviä eeppisiä runoelmia, joiden huomattavimmat työt saksankielisillä alueella olivat Erec (noin vuonna 1185), Iwein (noin vuonna 1200), Tristan ja Isolde (noin vuonna 1210), Nibelungein laulu (noin vuonna 1200) ja Wolfram von Eschenbachin teos Parzival (noin vuonna 1200). Minnerunous oli laji, jota esitettiin laulamalla yksiäänisesti harpun tai viulun säestyksellä. Lauluja sävellettiin 1400-luvun alussa myös moniäänisiksi, mutta ne olivat harvinaisia. Minnelaulua esiintyi 1100-luvun loppupuolelta 1400-luvulle asti, mutta suosituinta se oli 1200-luvun alkuvuosikymmeninä. Se oli trubaduurirunouden saksalainen vastine, jonka vaiheet liittyvät 1300-luvulta alkaen myös mestarilauluun.
Myöhäiskeskiaika
pienoiskuva|upright|Hans Sachs Sankarirunouden lyhyen kukoistuskauden jälkeen ritarit menettivät kultturisen johtoasemansa. Porvaristo ei heti kyennyt ottamaan johtoasemaa, vaan ajan teokset olivat ritarirunouden jäljittelyä tai sen liioittelua. Mestarilaulu jatkoi minnelaulun muotoperinteitä porvariston ja käsityöläisten keskuudessa. Mestarilaululle olivat ominaisia tiukat muotosäännöt, jotka oli koottu kirjaksi, jota kutsuttiin tabulatuuriksi (tabulatur). Laulujen aihepiiri oli vaihteleva, mutta niiden sävy oli yleensä didaktinen, erityisesti jos sisältökin oli uskonnollinen. Esitystapa sekä yksin- että kuorolauluna oli yksiääninen. Mestarilauluja esitettiin erityisesti eteläisen Saksan ja Reininmaan kaupunkien porvarikilloissa. Järjestettiin myös keskinäisiä laulukilpailuja. Mestarilaulajista kuuluisin on kaikkiaan 4 275 mestarilaulua kirjoittanut nürnbergiläinen Hans Sachs (1494–1576), mutta maineikas on myös Hans Folz (noin 1450–1510).
Opettavais-siveellinen runous tuli esille uutena kirjallisuuden lajina ja se huipentui Hugo von Trimbergin noin vuonna 1300 valmistuneeseen syntiluetteloon Der Renner.Toinen uusi laji oli hengellinen draama: alkun perin kirkoissa esitettyjä kuvaelmia alettiin esittää toreilla ja ne saivat uusia aiheita ja piirteitä (joulu- ja pääsiäisnäytelmät, legendat, profeettojen näytelmät).
Vuodet 1350–1600
Saksalainen kirjallisuus pyrki vuosina 1350–1600 viihdyttämään ja opettamaan lukijoitaan. Tavoitteeseen pyrittiin monilla eri kirjallisuuden muodoilla, mutta tasoltaan ne eivät nousseet kiitettävällä tasolle, eikä huomattavia teoksia syntynyt kuin muutama. Ensimmäisiä saksalaisen proosan tuotteita oli böömiläisen Johannes von Teplin teos Der Ackermann aus Böhmen (noin vuodelta 1400). Siinä leskeksi jäänyt päähenkilö käy vuoropuhelua kuoleman kanssa. Monenlaisia ihmisten paheita tarkasteleva Sebastian Brantin teos Das Narrenschiff (1494) teki suuren vaikutuksen lukijoihin ja sen suosio pysyi suurena jopa vuosisatojen ajan. Tähän aikaan alkoivat myös kansanomaiset pilanäytelmät ja muu pilakirjallisuus nousta suosituiksi. Niistä tunnetuin on sveitsiläisen Heinrich Wittenweilerin satiirieepos Der Ring (noin vuodelta 1400). Viihteeksi tarkoitettuja olivat 1500-luvun niin sanotut kansankirjat, jotka olivat laajempien teosten proosaversioita, pilakertomuksia, historiallisten henkilöiden kuvauksia (Till Eulenspiegel, Faust) tai hölmöläistarinoita.
Johannes Gutenbergin kehittämä painokone alkoi tuottaa saksankielistä kirjallisuutta vuonna 1450 ja kirjojen hinta halpeni. Kirjallisuuden harrastusta lisäsi myös humanismin aate, mutta se painotti latinankielisyyttä ja muita klassisia kieliä. Uskonpuhdistuksen aatteeseen kuului lukutaidon edistäminen ja kirkollisten tekstien kääntäminen kansankielelle. Niinpä Martti Luther alkoi vuonna 1522 työn Raamatun saksantamiseksi, ja käännös vaikutti merkittävästi saksan kirjakielen kehitykseen. Vanha testamentti ilmestyi saksaksi jo samana vuonna vuonna 1522 ja Uusi testamentti vuonna 1534. Uskonpuhdistus vaikutti voimakkaasti myös Sveitsissä. Liike lisäsi virsien käyttöä ja luterilaiset virret olivat aikansa parasta lyriikkaa. Humanisti Erasmus Rotterdamilainen toisaalta pelkäsi, että uskonpuhdistus saattaisi osoittautua vihamieliseksi taiteille ja kulttuurille. Tämä toteutui 1600-luvulla ainakin osittain, kun pietismi julisti pyrkimystä yksinkertaiseen elämäntapaan ja vastusti muodikasta pukeutumista, tanssia ja teatteria.
Merkittäviä 1500-luvun saksankielisiä kirjailijoita olivat näytelmäkirjailija Jörg Wickram (noin 1505–1562) ja satiirikko Johann Fischart (1546–1590).
Barokki
Barokin ajan saksalaisen kirjallisuuden periaatteet kirjasi runoilija Martin Opitz teoksessa Buch von der Deutschen Poeterey (1624). Se korosti, että kirjailijan oli otettava mallia antiikin ja oman aikansa länsieurooppalaisista esikuvista, noudatettava kielen puhtautta ja runomittoja. Opitz vakiinnutti sonetin, oodin ja epigrammin Saksan kirjallisuuteen. Barokki oli teemallisesti ja rakenteellisesti monipuolista ja ulottui kansantarinoista lyriikkaan. Kirjallisuus-, runous- ja kieliyhdistyksiä perustettiin runsaasti. Opitzin lisäksi ajan keskeisimpiä kirjailijoita olivat Jakob Böhme, Hofmann von Hofmannswaldau ja Daniel Caspar von Lohenstein. Barokin aikana kehittyi myös saksankielinen draama, vaikka teatterikulttuurista merkittävä osa olikin jesuiittojen ylläpitämää latinankielistä näytelmää. Näytelmäkirjailijoista tärkein oli Andreas Gryphius. Romaanikirjallisuus nousi 1600-luvun lopussa ensimmäiseen kukoistuskauteensa. Ala jakautui paimenromaaneihin, sankariromaaneihin ja veijariromaaneihin. Paimenromaanit olivat pakoa kuviteltuun maalaisidylliin. Sankariromaaneista keskeisin oli 24-osainen ja 25 000-sivuinen Amadis. Tällaiset ritari- eli hoviromaanit olivat epärealistisia tarinoita mutkikkaista hovien tapahtumista. Yhteiskunnan toista laitaa kuvasivat veijariromaanit.
Fazıl Say
thumb|right|Fazıl Say
Fazıl Say (s. 14. tammikuuta 1970 Ankara) on turkkilainen säveltäjä ja pianisti.
Saksankielinen kirjallisuus
Valistus (noin 1720–1785)
Valistusajan luetuin kirjailija oli Christian Fürchtegott Gellert (1715–1769), jonka hengellisiä runoja sävellettiin virsiksi. Hänen suosituin kirjansa Fabeln und Erzählungen oli kansanomainen tarinakokoelma, joka käännettiin lähes kaikille kulttuurikielille. Merkittävimpiä lyyrikoita olivat Johann Christian Günther (1695–1723) ja Barthold Heinrich Brockes (1680–1747). Aikakauden huomattavimpia teoksia lienevät Friedrich Gottlieb Klopstockin (1724–1803) laaja uskonnollinen eepos Der Messias, Christoph Martin Wielandin (1733–1813) romaani Geschichte des Agathon (1766/67) sekä Gotthold Ephraim Lessingin (1729–1781) taidehistoriallinen teos Laokoon 1766 ja näytelmä Nathan Viisas. Klopstockin runokokoelmaa Oden (1771) pidetään käänteentekevänä, sillä se on ensimmäinen runoteos, jota nykylukijakin ymmärtää, kun taas sitä aikaisemmat kuuluvat historialliseen, vaikeasti avautuvaan kerrokseen.
Fazıl Say
Say aloitti pianotunneilla käymisen vuonna 1973 Alfred Cortot'n johdolla opiskelleen Mithat Fenmenin johdolla. Vuosina 1983–1987 hän opiskeli Ankaran valtionkonservatoriossa pianonsoittoa Kâmuran Gündemirin ja sävellystä İlhan Baranin johdolla. Tämän jälkeen hän opiskeli vuoteen 1991 Düsseldorfin Robert Schumann -yliopistossa pianonsoittoa opettajanaan David Levine. Vuosina 1991–1995 Say asui Berliinissä, jossa hänen sinfonisia teoksiaan esitettiin ensimmäisen kerran. Hän myös opetti tänä aikana kamarimusiikkia Berliinin taideyliopistossa.
Saksankielinen kirjallisuus
Sturm und Drang (noin 1767–1785)
Saksan 1700-luvun kirjallisuuden kaksi voimahahmoa Johann Wolfgang von Goethe ja Friedrich Schiller synnyttivät kirjallisuuteen Sturm und Drang -nimisen virtauksen,. Se oli ajanjakso, jolloin kirjallisuudessa korostuivat yksilön kokemukset ja tunteet. Aikakauden tunnetuin teos on Goethen Nuoren Wertherin kärsimykset, mutta myös Schillerin näytelmä Räuber (Rosvot, 1781) on huomattava kiihkeän kauden tuotos. Kauden voi tulkita myös tekijöidensä nuoruuden kiihkoksi. Kauden kultturifilosofian muotoili filosofi Johann Gottfried von Herder.
Fazıl Say
Vuonna 1995 Say tuli palkituksi New Yorkin Young Concert Artists -kilpailussa. Hän muutti samana vuonna New Yorkiin ja vuonna 2002 Istanbuliin. Vuonna 2001 kantaesitettiin hänen oratorionsa Nâzım, Turkin kulttuuriministeriön tilaustyö. Myöhempiä teoksia ovat olleet muiden muassa viulukonsertto 1001 Nights in the Harem (2008), Istanbul Symphony (2010), trumpettikonsertto (2010), klarinettikonsertto Khayyam (2011), sinfoniat nro 2 (Mesopotamia, 2012) ja nro 3 (Universe, 2012), pianokonsertto Water (Su) (2013) sekä kaksoispianokonsertto Gezi Park 1 (2013). Istanbul Symphony toi Saylle vuonna 2013 Echo Klassikin erikoispalkinnon.
Saksankielinen kirjallisuus
Sturm und Drang (noin 1767–1785)
Goethen ja Schillerin toiminta kattoi kaikkiaan vuodet 1765–1830, jolloin saksankielinen kaunokirjallisuus eli suurinta kukoistuskauttaan. Sitä on nimitetty myös Goethe-ajaksi, ja se koostui kolmesta jaksosta: Sturm und Drang (noin vuosina 1767–1785), Weimarin klassinen aika vuosina 1786–1805 ja romantiikan jakso noin vuosina 1795–1830.
Fazıl Say
Say on toiminut esimerkiksi Radio Francen nimikkotaiteilijana, Montreux Jazz Festivalin tuomariston puheenjohtajana ja Euroopan unionin Kulttuurienvälisen vuoropuhelun lähettiläänä. Sayn saamien palkintojen joukossa ovat olleet London International Award ja Cannesin pronssileijona.
Jumalanpilkkatapaus
Say sai vuonna 2013 kymmenen kuukauden ehdollisen tuomion jumalanpilkasta, sillä hän oli julkaissut Twitterissä otteita Omar Khayyamin runoista. Otteissa muun muassa viitattiin paratiisiin, jossa virtasi viini ja kysyttiin, onko mahdollisesti kyse juomaravintolasta. Sayn jumalanpilkkatapaus eteni Turkin korkeimpaan oikeuteen, jossa Say sai vuonna 2015 vapauttavan tuomion, sillä hänen toimintansa todettiin kuuluneen ilmaisunvapauden piiriin.
Saksankielinen kirjallisuus
Weimarin klassismi (noin 1786–1805)
Aikakauden keskeisimpiä teoksia ovat Goethen teokset kuten Ifigeneia Tauriissa ja Wilhelm Meisterin oppivuodet. Schiller taas kirjoitti lyriikkaa, balladeja (kuten Die Bürgschaft), lukuisia näytelmiä sekä teoreettista kirjallisuudentutkimusta.
Muita tämän ajan kirjailijoita olivat Karl Philipp Moritz (1757–1793), Christoph Martin Wieland (1733–1813), Jean Paul (1763–1825) ja Johann Gottfried von Herder (1744–1803). Heistä Paul oli korkealle arvostettu, toisinaan jopa Goethen yläpuolelle. Hänen laajoissa proosateksteissään yhdistyivät vakavuus ja leikillisyys, tunteet ja kuvittelut. Hän oli varhainen romantikko. Moritzin omaelämäkerrallista romaania Anton Reiser pidetään ensimmäisenä saksankielisenä psykologisena romaanina.
Romantiikka (noin 1795–1835)
Grimmin veljekset toivat satukirjoillaan esille Saksan kansanrunouden 1800-luvun ensimmäisinä vuosina. Samaan aikaan alettiin kiinnostua keskiajasta, luonnosta ja tunteista. Filosofit Gottlieb Fichte ja Friedrich von Schelling muotoilivat näistä romantiikan aatteen. Jenassa työskentelevät ja siellä ystävystyneet kirjailijat August Wilhelm Schlegel (1767–1845), Friedrich Schlegel (1772–1829), Wilhelm Heinrich Wackenroder (1773–1798), Ludwig Tieck (1773–1853) ja Novalis (1772–1801) muodostivat Jenan piirin, joka toi useita uusia virtauksia kirjallisuuteen. He sekoittivat romaaneihinsa piirteitä runoista, balladeista ja saduista. Heistä Friedrich Schlegel kirjasi romantiikan kirjallisuuden ohjelman, jossa yhdistyvät tieto ja usko, tiede ja taide, filosofia ja uskonto.
Muita keskeisiä kirjailijoita olivat muusikko-kirjailija E. T. A. Hoffmann (1776–1822), runoilija Joseph von Eichendorff (1788–1857) ja Heinrich Heine (1797–1856).
Realismi (1848–1890)
Realismi syntyi 1800-luvun puolivälissä vastareaktiona romantiikan todellisuuspakoiselle asenteelle. Realistien mielestä kirjallisuuden piti käsitellä oman ajan yhteiskunnallisia ongelmia rehellisesti ja kaunistelematta. Yksi realistisen kirjallisuuden saksalainen edelläkävijä oli runoilija Annette von Droste-Hülshoff. Sveitsin ja Itävallan keskeisiä realismin kirjailijoita ja heidän teoksiaan:
Naturalismi (1880–1900)
pienoiskuva|vasen|upright|Gerhart Hauptmann Naturalismi pyrki realismin tavoin kuvaamaan arkitodellisuutta, mutta yhteiskunnallisten vääryyksien kuvaamisen sijaan naturalismi pyrki mahdollisimman tarkkaan ja kaunistelemattomaan kuvaukseen. Naturalistit halusivat soveltaa empiiristen tieteiden tuloksia kirjallisuuteen. Suuntaus syntyi realismin haarautumana ja sitä on pidetty realismin myöhäisvaiheena tai pitkälle vietynä realismina. Naturalismin ja realismin ero oli, että naturalistit pyrkivät luomaan todellisen kuvan usein ilman yhteiskunnallista sisältöä.
Gerhart Hauptmannin (1862–1946) naturalistinen näytelmä Die Weber (1892, suom. Kankurit) sai laajaa kansainvälistä huomiota. Naturalismia edusti omalla tavallaan myös Frank Wedekindin (1864–1918) näytelmä Frühlings Erwachen (1891). Siitä arvosteltiin Vilhelmin-aikaisen Saksan ulkokultaista seksuaalimoraalia, joka koitui erityisesti murrosikäisten nuorten kohtaloksi.
Vuosisadan vaihteesta vuoteen 1933
Ranskasta alkanut symbolistinen virtaus, etupäässä Stéphane Mallarmén, Charles Baudelairen ja Arthur Rimbaudin teoksissa vaikutti myös saksankielisellä alueella. Merkittävimmät saksankielisen symbolismin edustajat ovat Stefan George (1868–1933), Hugo von Hofmannsthal (1874–1929) ja Rainer Maria Rilke (1875–1926). Keskeisimpiä kirjallisuuskaupunkeja olivat Berliini ja Wien.
Taiteellisten suuntausten kehittyessä kohti modernismia syntyi saksankielisellä kielialueella myös eeppisiä ja laajoja, kokeilevia romaaneja, joista merkittävimpinä Rainer Maria Rilke teoksellaan Die Aufzeichnungen des Malte Laurids Brigge (1910), Heinrich Mann (1871–1950), Thomas Mann (1875–1955), Hermann Broch (1886–1951), Robert Musil (1880–1942), Franz Kafka (1883–1924) ja Hermann Hesse (1877–1962).
Heimatkunst-niminen kansantaiteellinen taidesuunta näkyi kirjallisuudessa vuosina 1890-1910. Se oli modernismin vastainen ja konservatiivinen liike, jonka katsotaan luoneen pohjaa kansallissosialiselle Blut und Boden -liikkelle. Taidesuuntaa edustivat muiden muassa Julius Langbehn (1851–1907), Clara Viebig (1860–1952) ja Gustav Frenssen (1863–1945).
Ekspressionismia pidetään viimeisenä suurena kirjallisuusvirtauksena Saksassa. Alkusysäys ekspressionistiselle lyriikalle tuli Jakob van Hoddisin runosta Weltende (suom. maailmanloppu) vuonna 1911. Muita keskeisiä ekspressionistejä olivat Gottfried Benn (1886–1956), Alfred Döblin (1878–1957), Albert Ehrenstein, Carl Einstein, Salomo Friedlaender, Walter Hasenclever, Georg Heym, Heinrich Eduard Jacob (1889–1967), Ludwig Rubiner, Else Lasker-Schüler (1869–1945), August Stramm, Ernst Toller (1893–1939), Georg Trakl (1887–1914) ja Alfred Wolfenstein.
Ekspressionismin jälkeen kirjallisuuteen palasi realistinen ote, jota kutsuttiin uusasiallisuudeksi (Neue Sachlichkeit). Teatterin alueella keskeisiä kirjailijoita olivat Ödön von Horváth (1901–1938), Bertolt Brecht (1898–1956) sekä ohjaaja Erwin Piscator. Romaanitaiteessa vaikuttivat Erich Kästner (1899–1974), Anna Seghers (1900–1983), Erich Maria Remarque, Arnold Zweig, Marieluise Fleißer, Irmgard Keun ja Gabriele Tergit. Suomessa tunnetuin tämän ajan tuote lienee Erich Maria Remarquen romaani Im Westen nichts Neues (Länsirintamalta ei mitään uutta).
Like Drawing Blood
Like Drawing Blood on belgialais-australialaisen muusikko ja tuottaja Gotyen toinen studioalbumi, jonka julkaisi Creative Vibes 21. toukokuuta 2006. Gotye tuotti albumin kappaleet vuosien 2003-2005 aikana Melbournessa, masteroinnin ja miksaamisen hoiti elokuvasäveltäjä François Tétaz.
Saksankielinen kirjallisuus
Kansallissosialismi
Monet maahan jääneet kirjailijat vaiennettiin tai jopa surmattiin, kuten Jakob van Hoddis ja Carl von Ossietzky. Jotkut kirjailijat taas olivat kansalaissosialistien suosiossa. Näitä olivat esimerkiksi Gottfried Benn, Ernst Jünger, Erich Kästner, Gerhart Hauptmann, Heimito von Doderer ja Wolfgang Koeppen.
Like Drawing Blood
Albumilta julkaistiin kolme singleä: "Learnalilgivinandlovin", "Giving Back" ja "Heart's a Mess", joka esiintyi myös vuonna 2013 julkaistussa The Great Gatsby -elokuvassa.
Saksankielinen kirjallisuus
Toisen maailmansodan jälkeinen kirjallisuus
Toisen maailmansodan jälkeistä tilannetta on usein kuvattu kirjalliseseksi nollapisteeksi. Keskeisiksi kirjallisiksi yhteisöiksi muodostuivat Wienin ryhmä ja Ryhmä 47, jotka määrittelivät vahvasti sodanjälkeisen kirjallisuuden tilaa.
Uusien saksankielisten valtioiden synty merkitsi erilaisia ehtoja niissä ilmestyvälle kirjallisuudelle. Seuraavassa esitetään Saksan liittotasavallan, Saksan demokraattisen tasavallan, Itävallan ja Sveitsin kirjallisuus erikseen. Mutta eroja ei pidä korostaa liikaa. Kaikesta huolimatta on kyse samasta kielestä, ja – DDR pois lukien – yhteisestä markkina-alueesta.
Saksan liittotasavalta
Vietnamin sodan ja muun poliittisen liikehdinnän myötä poliittiset teemat nousivat vahvasti myös kirjallisuuteen. Syntyi runsaasti poliittista lyriikkaa ja draamaa.
Saksan demokraattinen tasavalta
Saksan demokraattinen tasavalta, DDR, määritteli itsensä kirjallisuusyhteiskunnaksi (saks. Literaturgesellschaft). Käsitteen on luonut kirjailija ja kulttuuriministeri Johannes R. Becher), joka vastusti kovasti korkeakulttuurin marginalisoitumista vain rajoittuneen kansanosan nautittavaksi. Kuitenkin tämä ajatus tuhoutui valtion pyrkiessä käyttämään kirjallisuutta propagandan välineenä ja valtion harjoittama sensuuri oli voimakasta.
Tunnettuja kirjailijoita olivat Hermann Kant (s. 1926) ja Johannes Bobrowski (1917–1965). Monet kirjailijat joutuivat jättämään maansa, esimerkiksi Wolf Biermann (s. 1936), Sarah Kirsch (s. 1935) ja Uwe Johnson (1934-1984).
Muita keskeisiä kirjailijoita olivat muun muassa Christa Wolf (s. 1929), Heiner Müller (1929–1995), Irmtraud Morgner (1933–1990), Stephan Hermlin (1915–1997), Stefan Heym (1913–2001), Jurek Becker (1937–1997).
Itävallan kirjallisuus
Toisen maailmansodan jälkeen keskeisessä asemassa oli Wienin ryhmä, keskushenkilöinään Gerhard Rühm (s.1930) ja H. C. Artmann (1921–2000). Myös Albert Paris Gütersloh (1887–1973), Heimito von Doderer (1896–1966), Ernst Jandl (1925–2000), Franzobel (s. 1967), Friederike Mayröcker (s. 1924) ja Christine Lavant (1915–1973) ovat itävaltalaisen kirjallisuuden tärkeitä nimiä.
Kirjallisuus nousi erityiseen kukoistukseen Itävallassa 1960- ja 1970-luvuilla Peter Handken (s.1942), Ingeborg Bachmannin (1926–1973) ja Thomas Bernhardin (1931–1989) ansiosta. Nykyajan keskeisimpiä nimiä ovat ainakin Norbert Gstrein, Elfriede Jelinek (s.1946), O. P. Zier (s. 1954), Sabine M. Gruber (s.1960) ja Ruth Aspöck (s. 1947). Heitä nuoremman sukupolven kirjailijoita on Cornelia Travnicek (s. 1987).
Näytelmäkirjailijoista voidaan mainita muiden muassa Christoph Ransmayr (s. 1954) ja Werner Schwab (1958–1994).
Sveitsin kirjallisuus
Merkittävimmät sveitsiläiset kirjailijat ovat Max Frisch (1911–1991) ja Friedrich Dürrenmatt (1921–1990), mutta myös Adolf Muschg (s. 1934), Peter Bichsel (s. 1935) ja Urs Widmer (s. 1938).
Saksan nykykirjallisuus
Keskeisiä nykykirjallisuuden hahmoja ovat mm. Oswald Wiener, Hans Wollschläger, Christoph Ransmayr, Walter Moers ja Marlene Streeruwitz. Tunnetuin saksalainen tieteiskirjailija on Andreas Eschbach ja Peter Schmidt on tunnettu rikosromaaneistaan. Tunnetuimpia populäärikirjailijoita ovat mm. Christian Kracht, Benjamin von Stuckrad-Barre ja Rainald Goetz. Merkittäviä nykylyyrikoita ovat mm. Marcel Beyer, Durs Grünbein, Uwe Kolbe sekä Thomas Kling (1957–2005).
Myös Saksassa asuvien siirtolaisten tuottama kirjallisuus on kasvamassa. Tunnetuimpia nimiä lienevät esimerkiksi Feridun Zaimoglu, Wladimir Kaminer ja Rafik Schami.
Hakaniemen mellakka
Hakaniemen mellakka oli 2. elokuuta 1906 Helsingissä Hakaniemen torilla tapahtunut aseellinen välikohtaus. Viaporin kapinaan liittyneen yhteenoton osapuolina olivat ylioppilaiden suojeluskaarti vastapuolenaan punakaarti ja kapinallisia Venäjän laivaston matruuseja. Välikohtaus sai alkunsa, kun punakaartilaiset yrittivät pysäyttää Hakaniemessä raitiovaunun kulun. Selkkaus vaati yhteensä yhdeksän kuollutta, joista seitsemän kuului suojeluskaartiin ja kaksi punakaartiin eli työväen järjestyskaartiin. Lisäksi mellakassa loukkaantui kymmeniä.
Margaret Cho
Margaret Moran Cho (s. 5. joulukuuta 1968 San Francisco, Kalifornia) on yhdysvaltalainen stand up -koomikko ja näyttelijä.
Hakaniemen mellakka
Tapahtumien kulku
thumb|Ylioppilaiden suojeluskaartin jäseniä [[Keskuskatu (Helsinki)|Keskuskadulla.]] Tilanne Helsingissä kärjistyi, kun punakaartilaiset kolmantena lakkopäivänä, torstaina 2. elokuuta, pysäyttivät väkisin Helsingin raitiovaunujen kulun. Ylioppilaiden suojeluskaartin päällikkö, ratsumestari Didrik von Essen määräsi tällöin aseistetut kaartilaiset turvaamaan liikenteen jatkumisen. Jokaiseen vaunuun nousi useita suojeluskuntalaisia. Eräs Hakaniemeen kello 10 aamulla kaupungilta saapunut raitiovaunu pysäytettiin raiteille kasatuilla esteillä. Suojeluskuntalaisten poistettua esteet vaunun ympärille kerääntynyt väkijoukko alkoi kivittää heitä, ja pian molemmat osapuolet avasivat tulen. Paikalle saapuneet ratsupoliisit onnistuivat rauhoittamaan tilanteen. Liikennöinti Sörnäisiin kulkevalla linjalla päätettiin lopettaa vapaaehtoisesti, mutta kun vaunuja oltiin viemässä Hakaniemen raitiovaunuhalliin, alkoi suojeluskuntalaisten kivittäminen ja laukaustenvaihto uudelleen. Ratsupoliisit yrittivät jälleen rauhoittaa tilanteen. Kun paikalle saapui keskustasta poliisimestarin valtuuttama kapteeni Carl Caloniuksen komentama 60 miehen suojeluskuntaosasto, ratsupoliisit vetäytyivät syrjään, koska eivät kyenneet enää hallitsemaan tilannetta.
Margaret Cho
Cho on korealaisten maahanmuuttajien jälkeläinen. Hän on parhaiten tunnettu sosiaalisesti ja poliittisesti kriittisestä sekä rotu- ja seksuaalivähemmistöjä käsittelevästä stand upistaan. Lisäksi hän on tehnyt uraa näyttelijänä, sanoittajana ja säveltäjänä.
Hakaniemen mellakka
Tapahtumien kulku
Toisin kuin suojeluskuntalaiset, toimivat Hakaniemeen kerääntyneet punakaartilaiset järjestäytymättömästi ja ilman kunnollista johtoa tai kaartin tunnuksia. Heillä oli kuitenkin ylivoima. Suojeluskuntalaiset asettuivat ampumaketjuun raitiovaunuhallin eteen ja ammuskelu jatkui. Paikalle saapui punakaartin päämajasta Eläintarhan huvilalta kymmenen Viaporin kapinaa tukenutta venäläistä matruusia, jotka oli johdattanut paikalle punakaartiin kuulunut suomalainen pannuseppä Ursin ilmeisesti omasta aloitteestaan. Venäläiset alkoivat tulittaa suojeluskuntalaisia takaapäin hallituilla yhteislaukauksilla. Suojeluskuntalaisten päällikkö Calonius kaatui ja suojeluskuntalaiset pakenivat epäjärjestyksen vallassa, minkä jälkeen myös venäläiset poistuivat. Pääkahakassa oli siihen mennessä kuollut viisi suojeluskuntalaista ja yksi punakaartilainen. Osa suojeluskuntalaisista saattoi vahingossa ampua toisiaan sekasortoisen pakonsa yhteydessä. Hetkeä myöhemmin Hakaniemeen pyrki keskustasta vielä toinen, luutnantti Erik Åkermanin komentama 23 miehen vahvuinen suojeluskuntaosasto, joka joutui myös ankaraan tulitukseen. Myös Åkerman kaatui, jolloin hänenkin miehensä perääntyivät. Erään tiedon mukaan Åkerman olisi hetkeä ennen kuolemaansa ampunut harhalaukauksen Sörnäisten piirin poliisikonstaapeli Viktor Vilhelm Strömiin, joka sai kaksi luotia vatsaansa ja kuoli komplikaatioihin seuraavan vuoden tammikuussa.
Seuraukset
thumb|Vangittuja punakaartilaisia ollaan saattamassa poliisilaitokselle. Mellakan poliisitutkinnassa oli yli 200 henkilöä, joista 20 asetettiin syytteeseen. 15 syytettyä vapautettiin todisteiden puutteen vuoksi, mutta viisi sai hovioikeudessa syytteen valtiopetoksesta. Lopulta syytetyistä tuomittiin vain yksi punakaartin komppanian päällikkö. Syytettyjen asianajajana toiminut entinen prokuraattori Valde Hirvikanta vaati myös suojeluskuntalaisten asettamista syytteeseen, mutta näin ei tehty, koska he olivat toimineet poliisimestarin alaisina ja siten virallisessa järjestystehtävässä.
Mellakassa kuolleiden punakaartilaisten hautajaiset muodostuivat poliittisiksi mielenosoitukseksi porvariston väkivaltaa vastaan. Hautajaissaattue oli suuri ja siihen osallistui suomalaisten rinnalla paljon venäläisiä vallankumouksellisia. Suojeluskuntalaisille järjestettiin valtion kustannuksella juhlalliset hautajaismenot, mikä oli protesti punakaartien väkivaltaa vastaan. Mellakassa kuolleet suojeluskaartilaiset on haudattu Hietaniemen hautausmaalle yhteishautaan. Muistomerkin suunnitteli arkkitehti Valter Jung.