cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Pyörösähkörauskut
Levinneisyys ja elinympäristö
Pyörösähkörauskuja tavataan lauhkeista ja lämpimistä meristä. Narcininae-alaheimoon kuuluvia lajeja tavataan Atlantista, Intian valtamerestä ja Tyynestämerestä. Narkinae-alaheimon levinneisyys rajoittuu indoläntiselle Tyynellemerelle. Lajit elävät hiekka ja mutapohjilla ja toisinaan niitä tavataan myös koralliriutoilla. Pyörösähkörauskut elävät yleensä 250–1 000 metrin syvyydessä merenpinnasta. Heimon lajien ravintoa ovat pienet kalat, äyriäiset ja monisukasmadot. Niitä saadaan toisinaan trooleilla sivusaaliiksi ja pyrstön liha on syötävää.
M10 (Valko-Venäjä)
Valtatie M10 on noin 526 kilometriä pitkä, Valko-Venäjän eteläosien läpi itä-länsisuuntaisesti kulkeva valtatie. Valtatie alkaa lännessä Brestin alueen Kobrynin kaupungista ja jatkuu Homelin alueen itäosissa sijaitsevan Dobrušin kautta Venäjän rajalle asti. Rajan jälkeen tieyhteys jatkuu venäläisenä valtatienä M13. Valtatie M10 oli vielä vuoden 2014 alussa valtateiden M8, M11 ja M12 tavoin tietulleista vapaa valtatie eli se ei kuulunut BelToll-tietullijärjestelmän valvottuihin valtatieosuuksiin.
Rihmakiduksiset
Rihmakiduksiset (Pteriomorphia, syn. Filibranchia) on yksi simpukoiden (Bivalvia) luokan alaluokista. Siihen luetaan muun muassa arkkisimpukat (Arcidae) ja samettisimpukat (Glycymerididae), jotka kuuluvat rivihampaisten lahkoon (Arcida, syn. Taxodonta), sekä viilasimpukat (Limidae), sinisimpukat (Mytilidae), osterit (Ostreidae) ja kampasimpukat (Pectinidae), jotka aiemmin luokiteltiin epäparisimpukoiden eli epäparisten lahkoon (Anisomyaria), mutta jotka nykyään luetaan omiin lahkoihinsa. Lisäksi alaluokassa on useita sukupuuttoon kuolleita heimoja ja lahkoja.
Pauline Donalda
Pauline Donalda, oikealta nimeltään Lightstone (5. maaliskuuta 1882 Montreal – 22. lokakuuta 1970), oli kanadalainen oopperalaulaja, äänialaltaan sopraano. Hänen vanhempansa olivat Itä-Euroopan juutalaisia, jotka vaihtoivat sukunimensä Lichtensteinista Lightstoneksi.
Mytilida
Mytilida on simpukoiden (Bivalvia) luokkaan kuuluva nilviäislahko. Siihen kuuluu 2 yläheimoa, joista vain Mytiloidea sisältää nykyisin tavattavia lajeja.
Larry Brown
Lawrence Harvey ”Larry” Brown (s. 14. syyskuuta 1940 Brooklyn, New York) on yhdysvaltalainen koripallovalmentaja ja kilpauransa päättänyt koripalloilija. Pelattuaan yliopistokoripalloa Pohjois-Carolinan yliopiston joukkueessa hän kuului olympiakultaa Tokiossa 1964 voittaneeseen maajoukkueeseen.
Brown sai valmennusta Dean Smithiltä ja tuli itsekin myöhemmin tunnetuksi saavutuksistaan valmentajana. Hän on toiminut vuosikymmenien saatossa useiden NBA-joukkueiden päävalmentajana ja työskennellyt myös yliopistokoripalloilijoiden kanssa.
Kaudella 2018–2019 Brown valmensi italialaista Auxilium Torinoa
Ääninäyttelijä
Ääninäyttelijä on pelkästään äänellään esiintyvä, yleensä kuunnelmissa, piirros- ja animaatioelokuvissa tai videopeleissä mukana oleva näyttelijä. Ääninäyttelijä voi myös olla mukana videopelien lokalisoinnissa, ulkomaalaisten ohjelmien jälkiäänityksessä, radiokuunnelmissa tai radio- ja televisiomainoksissa.
Suomessa
Suomessa ulkomaisten animaatiosarjojen äänirooleihin haetaan ja pyydetään näyttelijöitä tai laulajia, joiden äänet muistuttavat elokuvan tai sarjan alkuperäisääntä. Koska Suomessa varsinaisia ääninäyttelijöitä on hyvin vähän ja he ovat useimmiten freelancereita, julkisuuden henkilöt ja nimekkäät näyttelijät ovat saaneet lainata äänensä animaatiohahmoille lähinnä elokuvissa. Esimerkiksi suomalaisista Mika Häkkinen on ollut äänenä Disneyn elokuvassa Autot, Antero Mertaranta Pikku Kanasessa ja Tommy Tabermann elokuvassa Arthur ja minimoit. Vuonna 2007 Pixarin animaatiofilmiä Rottatouille olivat ääninäyttelemässä esimerkiksi Sami Garam, Jyrki Sukula ja Jorma Uotinen sekä vuonna 2008 Kung Fu Pandan ääninäyttelemisessä olivat mukana Tommi Evilä ja Arttu Wiskari.
Yhdysvalloissa
Vuosien ajan Yhdysvalloissa ääninäyttelijät ovat olleet lähinnä matalaprofiilisia esiintyjiä lukuun ottamatta Mel Blancia. Heidän määränsä on myös hyvin pieni verrattuna näyttelijöihin erityisesti Hollywoodissa, jossa työskentelee noin 50 ääninäyttelijää. Rooliin saatetaan pyytää tietyn äänen omaavia ääninäyttelijöitä, jotka tekevät aluksi koe-esiintymisiä ennen kuin mahdollisesti saavat roolinsa. Useimmiten koe-esiintymisissä ääninäyttelijä saa joko kuvan hahmosta kuvauksineen tai pelkästään hahmon kuvauksen tekstinä, jonka pohjalta hänen on luotava hahmolle ääni. Koe-esiintymiset saattavatkin kestää kuukausia, mikäli ääniohjaaja ei löydä mielestään sopivaa ääntä tietylle hahmolle. Näin on esimerkiksi käynyt 1990-luvun Batman-animaatiosarjalle, johon jouduttiin pitkään etsimään sopivaa ääntä Batmanille.
Yhdysvalloissa hyvä ääninäyttelijä voi ansaita 850–1 000 dollaria neljän tunnin äänityksestä. Puolestaan Screen Actors Guildin asettamien sääntöjen mukaan neljän tunnin äänityksestä voi normaalisti ansaita noin 760 dollaria.
Elokuvat
Elokuvissa käytetään mielellään tunnettujen näyttelijöiden ääniä, jota Disneyn ja Dreamworksin elokuvissa on suosittu eniten. Ensimmäisiä esimerkkejä on Viidakkokirja, jossa esiintyivät muun muassa Phil Harris, Sebastian Cabot ja Louis Prima. Tämän jälkeen erityisesti 1990-luvulta lähtien esimerkiksi Samuel L. Jackson, Tim Allen, Hugo Weaving, Eddie Murphy, Robin Williams ja Mike Myers ovat lainanneet ääntään animaatioelokuviin. Myös monet vanhan polven näyttelijät, kuten Paul Newman, Ian McKellen, Robert De Niro ja Peter O'Toole, ovat antaneet äänensä johonkin animaatioon. Sarjoihin perustuvissa elokuvissa mukaan saatetaan ottaa yksi tai kaksi tunnettua näyttelijää, jotka eivät kuitenkaan esiinny sarjassa. Tämä on myös aiheuttanut närkästystä ääninäyttelijöiden keskuudessa, jotka usein joutuvat tyytymään suuren budjetin elokuvissa pieniin sivurooleihin. Poikkeuksia on vain muutamia, kuten elokuvassa Atlantis – Kadonnut kaupunki, jossa Corey Burton toimi kohtuullisessa roolissa Myyränä ja Looney Tunes -elokuvat Space Jam sekä Looney Tunes: Taas kehissä. Molemmissa vain kaksi ääninäyttelijää sai merkittävän roolin. Muun muassa Frank Welker on kertonut ymmärtävänsä roolittajan valinnan, mikäli näyttelijällä on ainutlaatuinen ääni. Billy West puolestaan on kertonut Robin Williamsin, Mike Myersin ja Eddie Murphyn ymmärtävän ääninäyttelemisen idean. West on kuitenkin kritisoinut Hollywood näyttelijöiden taidottomuutta ääninäyttelemisessä, josta he kaiken lisäksi ansaitsevat huomattavasti suuremman palkan kuin perus-ääninäyttelijä.
Pauline Donalda
Ura
Donalda osoitti lapsena lahjakkuutta ja pääsi stipendin turvin opiskelemaan Royal Victoria Collegeen. Donald Smithin antama lahjoitus avasi nuorelle laulajalle vuonna 1902 mahdollisuuden lähteä jatkamaan opintoja Pariisi; taiteilijanimensä Pauline Donaldan sopraano ottikin käyttöön lahjoituksen tekijän kunniaksi.
Ääninäyttelijä
Elokuvat
Kuitenkin erittäin tunnetut julkkisnäyttelijät vaativat useita tuhansia dollareita kertaäänityksestä. Esimerkiksi Cameron Diazille maksettiin 20 miljoonaa dollaria hänen ääninäyteltyään animaatioelokuvassa Shrek Prinsessa Fionaa. Tämän myötä esimerkiksi videopelikehittäjät palkkaavat mieluummin ammattilaisen kuin Hollywood-näyttelijän tekemään äänirooleja. Tales of Symphonian tuottaja Nao Higo kertoi haastattelussa ääninäyttelemisen vaativan erilaisia kykyjä kuin teattereissa ja televisiossa näyttelemisen. Eikä tunnetun näyttelijän saaminen äänirooliin välttämättä tarkoita hyvää tulosta.
Erityisesti tämä on aiheuttanut keskustelua tuottajien ja ääninäyttelijöiden välille, kun kuuluisat näyttelijät yhä enemmän vievät ääninäyttelijöiden työpaikkoja niin mainosäänenä kuin animaatioiden parissa. Animaatiotuottaja Fred Seibert on muun muassa väittänyt Disneyn alkaneen vasta 1990-luvulla käyttää julkkisnäyttelijöitä animaatioissa, koska pelkkä animaatiohahmo ei auta tai riitä mainostamaan elokuvaa. Myös hän itse palkkaa tuottamiinsa animaatioihin mieluummin tunnettuja näyttelijöitä. Kuitenkin ääninäyttelijä Bob Bergenin mukaan Disney on historiansa aikana aina käyttänyt elokuvissaan kuuluisia näyttelijöitä, joista osalla on ollut kokemusta radiossa näyttelemisestä. Tämän myötä kuuluisien näyttelijöiden palkkaaminen ei ole mikään uusi asia, mutta se vaikuttaa siltä, koska 1990-luvun aikana ja jälkeen on tuotettu yhä enemmän animaatioelokuvia.
Myös ääniohjaaja Mark Evanier kertoi julkkisten herättävän enemmän mielenkiintoa aikuisten keskuudessa, jonka myötä elokuva saisi enemmän yleisöä. Se ei kuitenkaan välttämättä takaa parasta mahdollista suoritusta. Esimerkiksi Mark Hamill ja David Paymer ovat Evanierin mielestä onnistuneet äänirooleissaan yhtä uskottavasti kuin tavallinen ääninäyttelijä. Osa tuottajista puolestaan haluaa palkata näyttelijöitä heidän nimensä tuoman arvon mukaan. Hän kertoi olleensa mukana eräässä pieleen menneessä tuotannossa, jossa ohjelman tuottaja kertoi haluavansa vain tunnettuja näyttelijöitä, vaikka se tarkoittaisi heikkoa ääninäyttelemistä. Evanier oletti tuottajan herättävän yhtiöiden kiinnostusta mikäli sarjassa olisi mukana merkittäviä näyttelijöitä.
Videopelit
2000-luvulla erityisesti videopeleissä ääninäytteleminen on ollut kasvussa. Yhä useampi näyttelijä tekee näytelmäroolien lisäksi äänirooleja ja videopelien tuotannon kehittyessä menestyneempään suuntaan, osa heistä saatetaan tunnistaa jopa paremmin videopelien rooleista kuin näytelmärooleistaan. Muun muassa Michael Ironside ja Keith David ovat nousseet mittavien televisiourien jälkeen takaisin tunnettavuuteen Splinter Cellin ja Halon myötä. Useat ääninäyttelijät saattavat esiintyä lukuisissa peleissä. Yksi nykyään ehkä tunnetuin ääninäyttelijä videopeleissä lienee Nolan North, johtuen hänen monista eri rooleistaan useissa peleissä.
Annie-palkinto
Vuosittaisessa Annie-palkintogaalassa jaetaan palkinto muun muassa ääninäyttelijöille parhaasta televisio- ja elokuvaroolisuorituksesta. Parhaimmillaan ääniroolista on voinut voittaa Emmy-palkinnon, jonka ovat voittaneet muun muassa Dan Castellaneta vuosina 1992, 1993 ja 2004, Nancy Cartwright vuonna 1992, Rob Paulsen vuonna 1999, Pamela Adlon vuonna 2002 sekä Joe Alaskey vuonna 2004.
Japanissa
Japanissa ääninäyttelijät kulkevat nimityksellä seiyū. Japanin animaatiotuotanto valmistaa noin 60 prosenttia maailman animaatiosarjoista. Maassa on noin 130 seiyū-koulua. Seiyūjen koulutus on Japanissa organisoituneempaa toimintaa kuin esimerkiksi ääninäyttelijöillä Yhdysvalloissa, jossa ei ole ääninäyttelemiseen perustuvia kouluja ja ääninäyttelijöiksi haluavat käyvät lähinnä näyttelijäkoulujen pitämillä äänikursseilla. Seiyū-kouluihin siirrytään peruskoulutuksen jälkeen, mutta vain parhaimmisto oppilaista valitaan seiyūiksi, ja todennäköisyys tulla tunnetuksi alalla on hyvin matala. Kaikki seiyūt eivät ole seiyū-koulujen entisiä oppilaita, vaan heidät on koulutettu ammattiin lapsesta saakka tai he ovat erityisesti vanhojen seiyūjen tapauksessa klassisesti koulutettuja näyttelijöitä, jotka ovat siirtyneet teatterin lavalta ääninäyttelyn maailmaan. 1990- ja 2000-luvuilla on myös yleistynyt menestyvien viihdetaiteilijoiden trendi saavuttaa uutta kuuluisuutta alkamalla seiyūksi.
Seiyūt ovat ääninäyttelijöitä radiokuunnelmissa ja osallistuvat Japanin ulkopuolella tuotettujen elokuvien ja televisiosarjojen japaninkieliseen ääniraidan jälkiäänitykseen, mutta parhaiten heidät tunnetaan animesarjojen ja videopelien ääninäyttelystä. Monien seiyūjen nimi yhdistetään pysyvästi heidän esittämiin roolihahmoihin hyvin suosituissa ja kaupallisesti menestyneissä animesarjoissa. Animen valtavan määrän ja kysynnän takia seiyūjen rooliluettelossa on jopa satakunta animesarjaa. Hyvin menestyvän animaatioteollisuuden takia monet seiyūt ovatkin Japanin populaarikulttuurin kuuluisuuksia, jotka tekevät työtään täysipäiväisesti. Monet vanhempien sukupolvien seiyūt ovat jatkaneet ammattia eläkkeelle ja jopa kuolemaansa asti. Kuuluisat seiyūt siirtyvät usein myös muusikoiksi, J-pop-laulajiksi ja radiojuontajiksi sekä näyttelevät japanilaisissa elokuvissa ja televisiosarjoissa. Japanissa on perustettu seiyūjeille omia värväystoimistoja, jotka päättävät seiyūjen kiinnityksestä animesarjoihin ja valitsevat heille sopivan roolituksen animesarjoissa. Värväystoimistot myös käyvät kaupallisesti tuottoisaa liiketoimintaa seiyūjen työsuhteen siirtämisestä toisten värväystoimistojen kesken. Seiyūjen suosio Japanissa vetää vertoja tavallisille näyttelijöille, pop-muusikoille ja muille viihdemaailman idoleille, ja monet heistä ovat saavuttaneet julkisuuden henkilön aseman. Heille on perustettu fanikerhoja ja vankkoja seuraajakuntia paitsi Japanissa myös Yhdysvalloissa ja muissa länsimaissa.
Seiyūn ammatin suuren arvostuksen takia tunnettuja ja suosittuja seiyūja on lukemattomia, muun muassa Kikuko Inoue, Megumi Hayashibara, Aya Hirano, Aya Hisakawa, Mayumi Iizuka, Mika Kanai, Nana Mizuki, Kotono Mitsuishi, Ikue Ōtani, Romi Paku, Kugimiya Rie, Mitsuki Saiga, Yukari Tamura, Akira Kamiya, Jun Fukuyama, Toshio Furukawa, Tōru Furuya, Daisuke Gōri, Rikiya Koyama, Mamoru Miyano, Toshiyuki Morikawa, Jōji Nakata, Akio Ōtsuka, Chikao Ōtsuka, Rei Sakuma, Kaneto Shiozawa, Minami Takayama, Kōichi Yamadera ja Norio Wakamoto.
Seiyū-termin historia
Japanilaisen ääninäyttelyn juuret ulottuvat 1920-luvun puoliväliin valtion yleisradioyhtiön NHK:n aloitettua ensimmäiset japaninkieliset radiolähetykset. Alun perin japanilaisia radioääniä ja dubbaajia kutsuttiin ”ääninäyttelijöiksi”, mutta käytössä lyhentyi ensimmäiseen ja viimeiseen kanjiin muodostaen sanan seiyū. Sana levisi laajaan käyttöön vasta 1970-luvulla, erityisesti animesarjan Space Battleship Yamato myötä. Jotkut ennen tätä aikaa aloittaneet vanhemmat ääninäyttelijät saattavat vierastaa seiyū-termin käyttöä ja pitävät sitä vähättelevänä, koska se ei enää sisällä "näyttelijä"-sanaa. 1960-luvulla Japanin ulkopuolella tuotettuja elokuvien ja televisiosarjojen tuonnin nousun myötä japaninkielisen jälkiäänityksen tekemistä varten alettiin kouluttaa seiyūja perinteisten elokuva- ja televisionäyttelijöiden paikalle. 1980-luvulle mennessä animesta oli tullut Japanin valtavirtaviihdettä varmistaen seiyūjen yhteiskunnallisen aseman japanilaisessa populaarikulttuurissa. Ensimmäisten erittäin suosittujen animesarjojen seiyūjen nimet levisivät maan halki, ja he alkoivat esiintyä myös animesarjojen ulkopuolella televisio- ja radio-ohjelmissa. 1990-luvun puoliväli esitteli seiyūjen ammattiin uuden menetelmän saada rooleja ja saavuttaa kuuluisuutta videopelien ääninäyttelyllä. Samalla vuosikymmenellä tapahtunut Internetin teknologinen ja yhteiskunnallinen läpimurto antoi seiyūjen faneille menetelmän hankkia, kerätä ja varastoida tietoa seiyūista sekä laajentaa seiyūjen seuraajakuntien levinneisyyttä Japanin ulkopuolelle maailmanlaajuisessa mittakaavassa.
Aiheesta muualla
声優
Pauline Donalda
Ura
Donalda debytoi Jules Massenet'n avustuksella 30. joulukuuta 1904 Nizzassa Massenet'n Manon-oopperan nimiroolissa. Muihin Donaldan rooleihin lukeutuivat Nedda Ruggero Leoncavallon Pajatsossa ja Jenny saman säveltäjän Chattertonissa. Hän esiintyi paitsi Nizzassa, myös muun muassa Covent Gardenissa, Brysselissä, Pariisissa, Venäjällä, Bostonissa ja New Yorkissa. Viimeksi mainitussa hän teki ensimmäisen esiintymisensä 7. joulukuuta 1906. Saman vuoden marraskuussa hän oli tehnyt ammattimaisen Kanadan-ensiesiintymisensä. Hän ei pelkästään tulkinnut oopperarooleja vaan esiintyi myös oratorioissa ja piti konserttikiertueita.
Donaldalta on säilynyt yhdeksän levytystä. Hän myös julkaisi kirjoituksen "A Jewish singer's career" teoksessa Canadian Jewish Year Book, vol 2, 1940-1.
Yksityiselämä
Donaldan ensimmäinen avioliitto päättyi eroon, mutta Donalda meni uusiin naimisiin Pariisissa kesäkuussa 1918 tanskalaisen tenori Mischa Léonin kanssa.
Jouko Parviainen
Jouko Antero Parviainen (s. 4. maaliskuuta 1958 Kuopio) on suomalainen yhdistetyn hiihtäjä, joka kilpaili kansainvälisellä tasolla vuosina 1985–1988. Hän edusti urallaan Puijon Hiihtoseuraa.
Morskoi vokzal (Pietari)
thumb|270px|Morskoi vokzal Morskoi vokzal (, suom. "Merenkulkusatama") on matkustajalaivasatama Nevanlahden rannalla Pietarissa Vasilinsaarella. Se sijaitsee noin 4,7 kilometrin päässä keskustasta Lenexpo-messukeskuksen vieressä. Sataman terminaalirakennuksessa toimii Morskoi Vokzal-hotelli (aiemmin nimellä Morskaja), joka avattiin rakennuksen kunnostuksen yhteydessä vuonna 2003. Sataman ja sen yhteydessä sijaitsevan hotellin katuosoite Pietarissa on Pl. Morskoi Slavy 1. Morskoi vokzal on osa laajempaa Pietarin suursatamaa.
St. Peter Line -varustamo liikennöi Morskoi vokzal -terminaalin ja Helsingin Länsisataman välistä linjaa M/S Princess Maria -laivalla. Alus lähtee vuoroiltoina joko Pietarista tai Helsingistä ja saapuu seuraavana aamuna linjan toiseen päähän. Saman varustamon M/S Princess Anastasia risteilee reittiä Pietari (Morskoi vokzal) - Helsinki (Länsisatama) - Tukholma (Frihamnen) - Tallinna (Terminal A).
Morskoi Fasadin alue: Merimatkustajasatama ja paljon muuta
Morskoi vokzal on yksi viidestä Pietarin merimatkustajaliikennettä palvelevista laivojen satamapaikoista, mutta se kävi risteilyliikenteen kasvaessa 2000-luvulla pieneksi. Pietarin uudeksi merimatkustajaliikenteen pääsatamaksi rakennettiin uusi, vuosina 2009-2011 käyttöön otettu Morskoi Fasad -alueen Merimatkustajasatama (sijainti 59.94717°N, 30.19336°W). Se sijaitsee Vasilinsaaren länsiosissa, noin kolme kilometriä Morskoi vokzal -sataman luoteispuolella. Morskoi Fasadin Meriliikennesatama yksi Euroopan suurimmista matkustajalaivasatamista ja siellä on paikka seitsemälle alukselle. Uuden sataman laitureihin mahtuvat pisimmillään 317 metriä pitkät alukset. Yleisemmin: Tästä Vasilinsaaren länsireunalla sijaitsevasta, 476.7 hehtaarin Morskoi Fasadin täyttömaa-alueesta (suom. merellinen julkisivu) on suunniteltu kehittettävän monipuolinen meri- ja jokiliikennettä, liike-elämää ja asumista palveleva uusi kaupunkialue.
Lähteet
59.92608°N, 30.23464°W
Kirjavaras
Kirjavaras (Bibliotekstjuven) on ruotsalainen television minidraamasarja, jonka on vuonna 2010 ohjannut Daniel Lind Lagerlöf ja käsikirjoittanut Malin Lagerlöf. Sarja perustuu tositapahtumiin, Kuninkaallisen kirjaston käsikirjoitusosaston johtajan Anders Buriuksen tekemiin kirjavarkauksiin, mutta ei ole dokumentti.
Mansaari
Mansaari ( tai Ellan Vannin, ) on saari Irlanninmeressä Irlannin ja Ison-Britannian saarten välissä. Se ei ole osa mitään Yhdistyneen kuningaskunnan neljää osaa (Englanti, Wales, Skotlanti ja Pohjois-Irlanti), vaan kuuluu kruununalusmaana Britannian kruunun alaisuuteen.
Kirjavaras
Sarja heijastaa ruotsalaista luokkayhteiskuntaa. Päähenkilö, kirjallisuudentutkija John Johnsson kokee jäävänsä taustansa ja nimensä vuoksi syrjään virkanimityksissä. Hän ottaa uuden nimen Manneus ja pääsee Kuninkaallisen kirjaston assistentiksi, joskin ansiot pienenevät. Hän yrittää käytöstapojaan ja pukeutumistaan kehittämällä päästä haikailemiinsa piireihin. Tiukka taloudellinen tilanne ajaa hänet ahtaalle, ja hän alkaa myydä kirjaston kirjoja. Kriitikko Harri Römpötin mukaan sarja on laadukasta draamaa ja sykähdyttävä sivistynyt jännäri.
Catherine Dupont
Catherine Lattoco (o.s. Glineur, ent. Dupont, s. 11. toukokuuta 1958 Ferrière-la-Grande, Nord, Ranska) on entinen ranskalainen keihäänheittäjä.
Catherine Dupont voitti naisten keihäänheitossa Ranskan mestaruuden vuosina 1981 ja 1982. Heinäkuussa 1981 hän paransi kahdesti Ranskan ennätystä, ensin tulokseen 53,70 m ja kaksi viikkoa myöhemmin tulokseen 55,08 m. Jälkimmäinen säilyi Ranskan ennätyksenä maaliskuuhun 1983 saakka. Kansainvälisiin arvokilpailuihin Dupont ei osallistunut. Hän edusti Feignies AC -seuraa.
Mansaari
Mansaaren suurin kaupunki ja hallinnollinen keskus on Douglas. Toiseksi suurin asutuskeskus on Onchan, joka on kasvanut kiinni Douglasiin. Douglasin ympäristössä asuu noin puolet saaren väestöstä. Kolmanneksi suurin kaupunki on Ramsey. Saaren entinen pääkaupunki on Castletown.
Historia
Ensimmäiset asukkaat saapuivat Mansaarelle kivikaudella. Aluksi asukkaat elivät keräilyllä ja metsästyksellä, mutta myöhäiskivikaudella he oppivat viljelemään maata. Näihin aikoihin saaren eri puolille rakennettiin kivimonumentteja. Pronssikaudella ilmestyivät suuret yhteisöhaudat, jotka korvasivat pienemmät kumpuhaudat. Ensimmäiset merkit kelttiläisestä vaikutuksesta ovat rautakaudelta.
Mansaari tunnettiin antiikin aikana nimellä Mona. Manksinkielisten kelttien asuttamalle saarelle saapui irlantilaisia lähetyssaarnaajia 400-luvulla, ja 600-luvulla saari kuului lyhyesti Northumbrian kuningaskuntaan. Norjalaiset viikingit perustivat saarelle siirtokuntia 800-luvulta lähtien. Tällöin saari tunnettiin nimellä Eubonia. Viikingit perustivat saaren hallintoelimen Tynwaldin ja tekivät maanjakouudistuksia. 900-luvulla Mansaari oli Dublinin viikinkikuningaskunnan hallussa ja vuodesta 990 Orkneysaarten hallitsijoiden alla. Godfred I Crovan julisti vuonna 1079 Mansaaren itsenäiseksi valtakunnaksi, Mannin kuningaskunnaksi. Godfredista alkunsa saanut dynastia hallitsi saarta ja osia Skotlannin rannikkosaarista vuoteen 1265 asti. Kuninkaista merkittävin oli skottilaissyntyinen Argyllin jaarli Somerled, joka nousi Mansaaren valtaistuimelle 1158.
1200-luvulla Mansaaren hallitsijat hakivat turvaa Norjan hallitsijoista turvatakseen riippumattomuutensa vahvoilta naapureiltaan. Saaren viimeinen kuningas oli Magnus II, jonka kuoleman jälkeen vuonna 1265 saari joutui Norjan ja Skotlannin kiistakapulaksi. Skotlanti sai saaren pysyvästi haltuunsa vuonna 1275 mutta säilytti sen itsehallinnon. Vuonna 1333 saari siirtyi Englannin kuninkaiden käsiin. He nimittivät saaren hallitsijoiksi ylimyksiä, jotka kutsuivat itseään Mansaaren kuninkaiksi ja myöhemmin herroiksi.
Stanleyn hallitsijasuku piti Mansaarella valtaa 1400-luvun alusta vuoteen 1736. Sen jälkeen saari annettiin Athollin herttuoille. Koska saaresta tuli merkittävä salakuljetuksen keskus, se siirrettiin vuonna 1765 suoraan Ison-Britannian kruunulle. Vuonna 1828 Mansaaresta tuli Ison-Britannian kruunun omistama itsehallinnollinen alue.
Maantiede ja ilmasto
thumb|Mansaaren kartta thumb|Mansaaren sisäosia, taustalla saaren korkein kohta [[Snaefell]] Mansaari sijaitsee Irlanninmerellä suurin piirtein yhtä kaukana Englannin, Irlannin, Skotlannin ja Walesin rannikoista. Saari on 48 kilometriä pitkä ja 16 kilometriä leveä ja pinta-alaltaan 572 neliökilometriä. Saaren sisäosan massiivin korkein kohta on Snaefell, jonka korkeus on 621 metriä. Kukkulat ovat jääkausien pyöreiksi kuluttamia ja ruohopeitteisiä. Puita kasvaa vain suojaisissa paikoissa. Rannikko on kallioista.
Pääsaaren lounaispuolella on pieni Calf of Manin saari, joka on lintujen rauhoitusalueena.
Mansaaren ilmasto on merellinen ja lauhkea. Helmikuun keskilämpötila 4,9 astetta ja elokuun 14,3 astetta. Vuotuinen sademäärä on 1 140 millimetriä.
Mansaarenkissa on luultavasti saaren alkuperäislaji.
Hallinto
Mansaari on Ison-Britannian kruunun alainen itsehallintoalue. Sen päämies on Lord of Mann, joka on brittien hallitsija. Häntä edustaa saaren varakuvernööri. Yhdistynyt kuningaskunta vastaa Mansaaren puolustuksesta ja huolehtii sen kansainvälisistä suhteista. Saaren oma kansanedustuslaitos Tynwald vastaa lähes kaikista sisäisistä asioista. Kansalaisuusasioissa noudatetaan yleensä Britannian käytäntöjä, mutta koska Mansaari ei ole osa EU:ta, henkilöt, jotka eivät ole asuneet Britanniassa yli viittä vuotta tai joiden vanhemmat tai isovanhemmat eivät ole syntyneet Britanniassa, eivät saa samoja oikeuksia esimerkiksi työnhaussa.
Tynwald
Tynwald on Mansaaren hallitus. Se perustettiin vuonna 976, ja se on yksi vanhimmista eduskuntalaitoksista. Mansaaren eduskunta ajoittuu 930-luvulle. Tynwald-päivänä pidetään seremoniallinen tapaaminen Tynwaldin kukkulalla, jolloin julistetaan uudet virat ja kerrotaan lyhyt selonteko edellisenä vuonna tehdyistä lakimuutoksista.
Politiikka
Suurin osa Mansaaren poliitikoista edustaa itseään ennemmin kuin puolueita. Suurin poliittinen ryhmä on Liberaali Vannin-puolue, joka ajaa saarelle suurempaa itsemääräämisoikeutta. Toinen merkittävä tekijä on Mec Vannin, nationalistinen puolue, joka ajaa saarelle itsenäisyyttä.
Oikeuslaitos
Mansaaren tuomioistuimissa tuomareita ei kutsuta termillä judge vaan deemster. Saarella on vain kolme kokopäiväistä deemsteriä ja yksi vetoomustuomari (the Judge of Appeal).
Paikallishallinto
225px|thumb|left|Mansaaren aluejako Perinteisesti Mansaari on jaettu kuuteen hallintoalueeseen joita kutsutaan nimellä sheading. Alueet ovat Ayre, Glenfaba, Garff, Michael, Rushen ja Middle. Alueilla on nykyään merkitystä vaalipiireinä ja lainsäädännön yksikköinä. Nykyinen paikallishallintolaki on vuodelta 1927, ja se jakaa Mansaaren 24 kuntaan. Kunnat ovat:
Väestö
Vuonna 2006 saarella asui 80 058 henkilöä, joista 26 218 asui pääkaupungissa Douglasissa. Vuonna 2016 saaren väkiluku oli 83 314. Mansaaren alkuperäistä kelttiläistä väestöä kutsutaan mankseiksi. He muodostavat nykyisin saaren vähemmistön, sillä Mansaaren asukkaista vain 38 069 (47,6 %) henkilöä on syntynyt saarella. Saaren muualla syntyneistä asukkaista 29 785 (37,2 % koko väestöstä) oli syntynyt Englannissa, 2 707 (3,4 %) Skotlannissa. Kanaalisaarien ja EU:n ulkopuolella syntyneitä oli 3 434, eli 4,3 % väestöstä. Kansallisuudeltaan suurin osa ilmoitti vuonna 2006 olevansa brittejä (75 104), iiriläisiä oli 1 966, muita eurooppalaisia 1 077 ja aasialaisia 837.
Kieli
Mansaarella puhuttiin aikaisemmin manksin kieltä, joka muistuttaa iiriä ja gaelia. Manksi alkoi erottua iiristä joskus 1100–1700-luvuilla. Kieli jäi 1900-luvulla pois käytöstä, vaikka sitä edelleen tutkitaan, opiskellaan ja harrastetaan jonkin verran. Vuonna 2001 1 689 mansaarelaista ilmoitti osaavansa jonkin verran manksia.
Mansaarella puhuttu englannin kieli on oma murteensa. Se on saanut vaikutteita manksin kielestä. Murre on tosin melkein kadonnut suuren siirtolaismäärän takia. T. E. Brown oli tunnettu runoilija, joka kirjoitti Mansaaren englannilla.
Talous
Mansaarella on hyvin kevyt verotus (tulovero 10 %–18 %). Yritysvero on useimmissa tapauksissa 0 %, yrityksistä vain pankkien tuloja verotetaan. Turismi ja pankkiala ovat avainasemassa saaren talouselämässä. Maanviljely ja kalastus ovat talouden tukipilareita. Mansaaren hallitus on yrittänyt markkinoida saarta hyvänä paikkana elokuvien tekemiseen. Vuoden 1995 jälkeen saarella on kuvattu yli 80 elokuvaa.
Valuutta
Mansaaren valuutta on Mansaaren punta, joka on sidoksissa Englannin puntaan suhteessa 1:1. Mansaaren punnat ovat käypää valuuttaa vain Mansaarella. Myös Englannin punta käy Mansaarella. Mansaari painattaa myös yhden punnan seteleitä, vaikka on olemassa myös samanarvoisia kolikoita. Mansaaren kolikot ovat muodoltaan, kooltaan ja seokseltaan identtisiä Englannin kolikoiden kanssa, ja vain niiden kuva-aiheissa on eroja.
Aiheesta muualla
54.23333°N, -4.51667°W
Tyttö Harlemista
Tyttö Harlemista (engl. Hollow Image) on vuonna 1979 julkaistu draama-/televisioelokuva. Elokuvan pääosia esittävät Robert Hooks, S. Pearl Sharp, Dick Anthony Williams, Hattie Winston, Morgan Freeman, Anna Maria Horsford, Samuel E. Wright, Minnie Gentry, Laurie Chock, Ted Beniades, Lea Scott, Arthur French ja Pat McNamara. Elokuvan on ohjannut Marvin J. Chomsky.
Larry Brown (baseballpelaaja)
pienoiskuva|Larry Brown vuonna 1974. Larry Leslie Brown (s. 1. maaliskuuta 1940) on yhdysvaltalainen baseballpelaaja. Hän syntyi Länsi-Virginian Shinnstonissa ja vaikutti Major League -tasolla vuosina 1963–1974.
Brownin veli oli 35-vuotiaana aivokasvaimeen kuollut baseballpelaaja Dick Brown.
Leo Rwabwogo
Leo Rwabwogo (3. kesäkuuta 1949 Tororo, Eastern – 15. tammikuuta 2009 Rugongo, Western) oli ugandalainen nyrkkeilijä ja kaksinkertainen olympiamitalisti. Hän sai pronssia kärpässarjassa vuoden 1968 kesäolympialaisissa Méxicossa ja hopeaa kesäolympialaisissa 1972 Münchenissä.
Rwabwogo sai hopeaa Kansainyhteisön kisoissa 1970 ja kilpaili Afrikan kisoissa 1973. Urheilumenestyksestään huolimatta Rwabwogo eli sittemmin köyhyydessä.
D. C. Williams
pienoiskuva|D. C. Williams vuonna 1983. Donald Cary Williams (28. toukokuuta 1899 Kalifornia – 16. tammikuuta 1983 Kalifornia) oli yhdysvaltalainen filosofi, joka toimi Harvardin yliopiston filosofian professorina.
Williams tunnetaan muun muassa trooppi-käsitteen käyttöönotosta metafysiikassa artikkelissaan ”The Elements of Being” (1953).
Korean avaruusteknologian komitea
Korean avaruusteknologian komitea (hangul 조선우주공간기술위원회, hanja 朝鮮宇宙空間技術委員會) on Korean demokraattisen kansantasavallan (Pohjois-Korean) avaruusjärjestö, joka on perustettu 1980-luvulla.
Sen toiminta perustuu – kuten kaikkien omia kantoraketteja kehittäneiden maiden kohdalla on – yhteistoimintaan puolustusvoimien rakettikehitykseen.
Komitea johtaa avaruustutkimusta ja satelliittien kehittämistä. 12. maaliskuuta 2009 Korean demokraattinen tasavalta solmi YK:n alaisen Outer Space Treaty -sopimuksen ja satelliittien rekisteröintikonvention. . Maa oli ennen tätä laukaissut Kwangmyŏngsŏng-2-satelliittinsa avaruuteen.
Komitea johtaa Musudan-ri-avaruuskeskuksen toimintaa ja on kehittänyt Paektusan- ja Unha-kantoraketit ja Kwangmyŏngsŏng-satelliitit. Ensimmäisen Kwangmyŏngsŏng-1-satelliitin laukaisu tehtiin 31. elokuuta 1998. Länsimaat eivät ole tunnustaneet kumpaakaan onnistuneeksi. Vuoden 2009 laukaisu johti länsimaiden lisääntyneeseen painostukseen syyttäen maata mannertenvälisen ohjuksen laukaisukokeesta.
Pohjois-Korea on esittänyt kaavailuja jopa miehitetyistä lennoista vaikka sen rakettikapasiteetti ei selvästikään riitä sellaiseen avaruustoimintaan.
Maalla on pitkään ollut yhteistyötä Pakistanin ja Iranin islamilaisen tasavallan kanssa.
UR-100N
thumb|right|300px|UR-100N/SS-19-ohjuksia.
UR-100N on Venäjän käytössä oleva mannertenvälinen ballistinen ohjus. Sen Nato-koodi on SS-19 Stiletto.
Sen kehitystyö alkoi Neuvostoliitossa vuonna 1970 OKB-52-suunnittelutoimistossa. Ohjuksen lentokokeet tehtiin vuosina 1973-1975. UR-100N on neljännen sukupolven siilosta laukaistava nesteajoainetta käyttävä mannertenvälinen ballistinen ohjus. Sitä varten jouduttiin rakentamaan uudet siilot, koska se ei sopinut UR-100-ohjuksen siiloihin. UR-100N tuli Neuvostoliiton asearsenaaliin 1974 alkaen. Vuonna 1978 ohjuksia oli tuolloin siiloissa 180 kappaletta.
Vuonna 1976 alkoi siitä kehitetyn version UR-100NUTTH suunnittelu. Lentokokeet tapahtuivat viisi vuotta myöhemmin. Vuonna 1979 UR-100UTTH tuli palveluskäyttöön. Vuonna 1983 se oli korvannut vanhempia ohjuksia. Tuolloin UR-100UTTH-ohjuksia oli siiloissa 360 kappaletta. Tämä luku laski vuoteen 1991 mennessä 300:aan. Osa Ukrainan alueella olleista ohjuksista tuli Venäjän hallintaan.
Venäjä säilytti käytössä 170 ohjusta muutettuna vastaamaan aserajoitussopimusten sisältöä, jossa niihin sallittiin kuhunkin vain yksi ydinkärki. Ohjusten määrä laskee kohti 50:ntä vuoteen 2010 mennessä. Yhdysvaltain ohjuspuolustusaloitteen saadessa George W. Bushin hallinnolta enemmän rahoitusta kuin 1990-luvulla, Venäjä ainakin uhkasi 2000-luvun alussa muuntaa ohjukset takaisin monta ydinkärkeä kuljettaviksi.
Užventis
Užventis on Liettuan länsiosassa, Šiauliain läänissä sijaitseva kaupunki. Se on osa Kelmėn kunnallispiiriä. Venta-joki virtaa kaupungin läpi. Užventis sijaitsee 25 kilometriä luoteeseen Kelmėstä. Vuonna 2010 kaupungin väkiluku oli 813 asukasta, mikä tekee siitä yhden pienimmistä kaupungeista Liettuassa.
Lähteet
55.78333°N, 22.65°W
Al Taliaferro
thumb|Al Taliaferron piirtämä kansikuva. Charles Alfred ”Al” Taliaferro oli yhdysvaltalainen sarjakuvapiirtäjä, joka tunnetaan parhaiten Aku Ankka -piirtäjänä. Hän opiskeli piirtäjäksi kirjekurssilla. Taliaferro toimi valaisinsuunnittelijana, opiskeltuaan Kalifornian taideinstituutissa. Sitä ennen hän muutti Glendaleen.
Taliaferro saapui Disneyn studiolle vuonna 1931. Aluksi hän puhtaaksipiirsi Floyd Gottfredsonin kaksisivuisia Mikki Hiiri -strippejä. Hän piirsi Silly Symphonies -animaatioiden pohjalta sarjakuvaa, jonka käsikirjoittajana oli Ted Osborne.
Taliaferro teki käsikirjoittaja Bob Karpin kanssa Aku Ankka -sanomalehtistrippejä vuodesta 1938 vuoteen 1965 saakka. Tavalliset päivästripit olivat noin puolen sivun pituisia ja sunnuntaistripit sivun pituisia. Timo Ronkainen luonnehtii Taliaferron suureen rooliin päivittäisten strippien laadinnassa, sekä jopa niiden saadessa osittaista vastustustakin. Taliaferron päivästrippejä on julkaistu Suomessa Aku Ankka päivästä päivään -kokoelmissa. Sunnuntaistrippejä on puolestaan julkaistu Aku Ankan Sunnuntaisarjat -albumeissa. Hassunkuriset sinfoniat on julkaistu Juice Leskisen suomentamana.
Al Taliaferron luomia hahmoja ovat muun muassa Tupu, Hupu ja Lupu, Pulivari, Hansu Hanhi ja Mummo Ankka. Hänet nimitettiin Disney-legendaksi 2003. Viimeisin Taliaferron sarjakuvastrippi julkaistiin 15 päivää ennen hänen kuolemaansa. Taliaferro otti hahmoihinsa mallia sukulaisistaan. Mummo Ankka (joka oli alussa ”oikea pirttihirmu”) oli pilaversio hänen anopistaan. Iines puolestaan käyttäytyi (Taliaferron omien sanojen mukaan) kuin hänen vaimonsa Lucy. Eräässä tarinassa Taliaferro käytti Akun puhelinnumerona omaansa, mikä johti pilapuheluvyöryyn.
Tiuhatöyhtövana
Tiuhatöyhtövana (Eucomis comosa) kuuluu parsakasvien (Asparagaceae) heimoon ja on huonekasvina kasvatettava koristekasvi. Kasvi on kotoisin Etelä-Afrikasta. Tiuhatöyhtövanalla on noin viiden senttimetrin kokoinen sipuli, josta kasvavat lehdet ruusukkeena ja 30–60 cm korkea tanakka kukkavana. Vanan latvassa on tiheä, ananasta muistuttava kukinto. Kukinnon päälle kasvaa vihreistä lehdistä muodostuva tupsu.
Mytilinae
Mytilinae on sinisimpukoiden (Mytilidae) heimoon kuuluva meressä elävien nilviäisalaheimo. Se sisältää seitsemän sukua.
Arktinen Banaani
Arktinen Banaani on suomalainen kustantamo, joka aloitti toimintansa sarjakuvakustantamona vuonna 1995. 2010-luvulta lähtien kustantamo on laajentanut tarjontaansa myös kauno- ja tietokirjallisuuteen. Kustantamo julkaisee sekä aikuisille, nuorille, että lapsille sopivaa kirjallisuutta, vaikka aikuisille suunnattuja julkaisuja on tavannut olla suhteessa enemmän.
Harto Pasonen perusti Arktisen Banaanin sarjakuvien välitysmyyntiä harjoittavan Valiosarjat Oy:n aputoiminimeksi. Valiosarjat haettiin konkurssiin vuonna 2021. Nykyään Arktinen Banaani on Pasosen Goodseller Finland Oy:n aputoiminimi.
Kustantamon nimen keksi sarjakuvapiirtäjä Timo Mäkelä. Alun perin nimeä suunniteltiin Alpha-sarjakuvalehdelle.
Kauniaisten laskettelurinne
thumb|Granin mäki
Fjällskidarklubben-37-seura järjesti pujottelun suomenmestaruuskisat Granibackenissa 18. tammikuuta 1943. Grankulla IFK aloitti laskettelutoiminnan 1946.
Grankulla IFK:n lasketteluosasto, GrIFK Alpine, vastaa laskettelurinteen toiminnasta kun taas Kauniaisten kaupunki omistaa rinteen. Lasketteluseura on Suomen suurin noin 1 000 jäsenellä ja hiihtokouluun osallistuu noin 900 4–12-vuotiasta oppilasta. GrIFK Alpine on ollut Suomen paras lasketteluseura vuosina 2000–2008. Marcus Sandell on seuran tunnetuin alppihiihtäjä.
Michael Louette
Michael Louette on belgialainen lintutieteilijä.
Louette väitteli tohtoriksi Antwerpenin yliopistossa 1977. Hän työskentelee Tervurenin Musée royal de l’Afrique centralessa ja tutkii etenkin afrikkalaisia lintuja.
Louette on nimennyt linnuista guineanloistikan (Melignomon eisentrauti), kivujärvenkehrääjän (Caprimulgus prigoginei) (maanmiehensä Alexandre Prigoginen kunniaksi) ja yhdessä Constantine Walter Bensonin kanssa lufirankutojan (Ploceus ruweti).
Dick Brown
Richard Ernest ”Dick” Brown (17. tammikuuta 1935 – 17. huhtikuuta 1970) oli yhdysvaltalainen baseballsieppari, joka pelasi Major League -tasolla vuosina 1957–1965. Hänen nuorempi veljensä on baseballpelaaja Larry Brown.
Brown syntyi Länsi-Virginian Shinnstonissa ja opiskeli yliopistossa Florida Statessa. Hänen ennenaikainen kuolemansa 35 vuoden ja kolmen kuukauden iässä oli seurausta aivokasvaimesta.
David Poisson
David Poisson (31. maaliskuuta 1982 Annecy – 13. marraskuuta 2017 Nakiska, Alberta) oli ranskalainen alppihiihtäjä, joka oli erikoistunut syöksylaskuun ja supersuurpujotteluun.
Poisson kuoli harjoituksissa Kanadan Nakiskassa 13. marraskuuta 2017.
Mirjam Kaaja
Mirjam Matilda Kaaja (14. maaliskuuta 1907 Tottijärvi – 1997) oli suomalainen pakinoitsija.
Mestarien liigan kauden 2010–2011 lohkovaihe
Jalkapallon Mestarien liigan kauden 2010–2011 lohkovaiheen ottelut alkoivat 14. syyskuuta ja loppuivat 8. joulukuuta 2010.
Arvonta
Lohkovaiheen arvontatilaisuus suoritettiin 26. elokuuta 2010 Monacossa alkaen kello 19.00 (UTC+2).
Joukkueet olivat jaettu neljään eri arvontakoriin ranking pisteiden mukaan. Hallitseva mestarijoukkue Internazionale on sijoitettu automaattisesti ykköskoriin. Samoista maista olevia joukkueita ei voi arpoa samaan lohkoon. Yhdellä ottelukierroksella on kaksi ottelupäivää, joista toisena pelaavat lohkojen A–D joukkueet ja toisena lohkojen E–H joukkueet. Jokaisessa arvontakorissa on kahdeksan joukkuetta, ensimmäisen korin joukkueet ovat rankingsijoilla 1–10, toisen 11–29, kolmannen 30–63 ja neljännen 73–180 sekä sijoittamattomat.
Lohkot
Joukkueet jaetaan kahdeksaan neljän joukkueen lohkoon, joissa lohkojen joukkueet pelaavat toisiaan vastaan koti- ja vierasottelun. Jokaisen lohkon kaksi parasta pääsevät pudotuspelien neljännesvälieriin. Lohkon kolmanneksi sijoittuvat pääsevät Eurooppa-liigan kauden 2010–2011 ensimmäiselle pudotuspelikierrokselle ja neljänneksi sijoittuvat putoavat pois.
Lohko A
O = ottelut, V = voitot, T = tasapelit, H = häviöt, TM = tehdyt maalit, PM = päästetyt maalit, ME = maaliero
Lohko B
O = ottelut, V = voitot, T = tasapelit, H = häviöt, TM = tehdyt maalit, PM = päästetyt maalit, ME = maaliero
Lohko C
O = ottelut, V = voitot, T = tasapelit, H = häviöt, TM = tehdyt maalit, PM = päästetyt maalit, ME = maaliero
Lohko D
O = ottelut, V = voitot, T = tasapelit, H = häviöt, TM = tehdyt maalit, PM = päästetyt maalit, ME = maaliero
Lohko E
O = ottelut, V = voitot, T = tasapelit, H = häviöt, TM = tehdyt maalit, PM = päästetyt maalit, ME = maaliero
Lohko F
O = ottelut, V = voitot, T = tasapelit, H = häviöt, TM = tehdyt maalit, PM = päästetyt maalit, ME = maaliero
Vietnamin ilmavoimat
250px|right
Vietnamin ilmavoimat on Vietnamin sosialistisen tasavallan ilmapuolustuksesta vastaava puolustushaara.
Perustaminen 1940-luvulla
Pohjois-Vietnam perusti ilmavoimansa 1940-luvulla, jolloin siihen kuului kaksi koulukonetta: De Havilland Tiger Moth ja Morane-Saulnier. Lentokoneet olivat olleet aiemmin keisari Bảo Đạin yksityisomaisuutta. Vuonna 1945 Bảo Đại luovutti lentokoneensa Vietnamin hallitukselle.
9. maaliskuuta 1949 Ho Tši Minh organisoi Ilmavoimien tutkimuskomitean. Lentäjiä ja mekaanikkoja lähetettiin koulutettaviksi Neuvostoliittoon ja Kiinan kansantasavaltaan. Vietnamin ilmavoimien ensilento tapahtui Tiger Moth -koneella 15. elokuuta 1949.
Vuonna 1956 aloitettiin sotilaslentäjien systemaattinen koulutus Pohjois-Vietnamissa. Ensimmäinen ilmavoimien yksikkö oli 919. kuljetusrykmentti, joka perustettiin 1. toukokuuta 1959. Toinen yksikkö oli 910. koulutusrykmentti, jonka kalustona olivat Jak-18-koulukoneet.
Vuonna 1963 Ilmavoimat ja Ilmapuolustusvoimat yhdistettiin.
Vuodet 1964–1974
thumb|250px|[[MiG-19 Vietnamin ilmavoimien museossa Hanoissa]]
Ensimmäinen Pohjois-Vietnamin taistelukone oli T-28 Trojan-koulukone, joka saatiin laosilaiselta lentäjältä. Sitä käytettiin yöhävittäjänä vuoden 1964 alusta alkaen. Sillä ammuttiin alas 15. helmikuuta 1964 Yhdysvaltain ilmavoimien C-123 kuljetuskone, josta tuli samalla Vietnamin kansantasavallan ensimmäinen ilmavoitto.
Helmikuussa 1964 Pohjois-Vietnam sai Kiinalta MiG-17-hävittäjiä. 3. helmikuuta 1964 perustettiin 921 hävittäjärykmentti "Sao Do".
6. lokakuuta 1964 Kiinasta saatiin lisää MiG-17-koneita. 7. syyskuuta 1964 perustettiin 923. hävittäjärykmentti "Yen The". Toukokuussa 1965 perustettiin 929. pommitusrykmentti, joka varustettiin Il-28 pommikoneilla. Il-28-koneilla tehtiin vain yksi sotilaallinen operaatio, kun ne pommittivat vuonna 1972 Laosia. Yhdysvallat piti Il-28-koneita merkittävinä pommitusmaaleina. Pommikoneen merkitys oli Vietnamille symbolinen. Myös pommituksen ajankohta on symbolinen – silloin Yhdysvallat haki "kunniallisen perääntymisen tietä" Vietnamin sodasta.
Jatkossa Yhdysvaltain hävittäjäaseen johtajat kokivat kriisin, kun vanhanaikaisena pidetyt MiG-17 -hävittäjät ampuivat alas F-105 Thunderchief-hävittäjäpommittajia. Tappioita puolusteltiin yllätetyksi tulemisella ja sillä, että pommittajien liikehtimiskyky oli huono suuren pommikuorman vuoksi. Amerikkalaisten koettelemukset johtivat mm. Top Gun -ilmataistelukoulutuksen aloittamiseen vuonna 1968. Niissä koulutettuja lentäjiä tuli sotaan vasta 1972 – heidän saavutuksiaan on kuvattu Yhdysvaltain vetäytymisvaiheessa loistaviksi (tappiosuhde 10:1 yms.). Senkin jälkeen yhdysvaltalaiset lentäjät väittivät, että ilmataistelun sääntöjen mukaan vietnamilaiskoneita voi ampua vain näköyhteydessä viholliskoneeseen.
Vuonna 1965 tuli käyttöön myös MiG-21, joka osoittautui tehokkaaksi mm. B-52-pommikoneita vastaan. Vasta vuoden 1966 lopulla Yhdysvallat pystyi yhteen vastatoimeen: Toisen maailmansodan ja Korean sodan veteraani eversti Robin Olds johti 7. tammikuuta 1967 Operaatio Boloa, jossa MiG-21-koneet houkuteltiin ilmaan F-105-maalien kimppuun, ja kun nämä vetäytyivät, MiG-21:t joutuivat F-4 Phantomien kanssa ilmataisteluun. Tässä taistelussa eversti Olds muka ampui alas Pohjois-Vietnamin hävittäjä-ässän eversti Tombin, vaikka Tomb ei ollut todellinen henkilö, vaan vain amerikkalaisten legenda.
Suurin osa Yhdysvaltain lentokoneista Vietnamin sodassa ammuttiin alas ilmatorjuntatykeillä ja -ohjuksilla.
24. maaliskuuta 1967 921, 923 ja 919 rykmentit muodostivat 371. ilmadivisioonan ("Thang Long" – Su Doan Khong Quan 371). Vuonna 1969 perustettiin 925. hävittäjärykmentti – se käytti Shenyang J-6-hävittäjiä. Vuonna 1972 perustettiin 927. hävittäjärykmentti "Lam Son".
Pohjois-Vietnam käytti sodassa MiG-17F, PF (J-5), MiG-19 (J-6) sekä MiG-21F-13 (ja PF, PFM ja MF versiot) hävittäjiä.
1975–2006 Vietnamin kansantasavallan ilmavoimat
Vuoden 1975 kampanjassa Vietnamin yhdistämiseksi sen ilmavoimat lensivät vain muutamia sotalentoja A-37-koneilla. Ilmatorjunta-ohjuksia siirrettiin eteläiseen Vietnamiin siltä varalta, että Yhdysvallat tekisi ilmaiskuja Vietnamiin. Amerikkalaiset vetäytyivät toukokuussa 1975, ja Vietnam pääsi rauhantilaan.
31. toukokuuta 1977 Vietnamin kansanilmavoimat (Khong Quan Nhan Dan Viet Nam) erotettiin ilmatorjuntajoukoista – vastaava ratkaisu tehtiin Suomessa toisen maailmansodan jälkeen.
Mäkihypyn maailmancup 2001–2002
Mäkihypyn maailmancup 2001–2002 käsitti 23 osakilpailua, joista yksi peruttiin. Ensimmäinen osakilpailu pidettiin Kuopiossa Suomessa 23. marraskuuta 2001 ja viimeinen osakilpailu Oslossa Norjassa 17. maaliskuuta 2002.
Vietnamin ilmavoimat
1975–2006 Vietnamin kansantasavallan ilmavoimat
Vuonna 1979 Vietnam kukisti aseellisella väliintulolla Kambodžan hirmuhallinnon. Vietnamin ilmavoimat lensi tukilentoja A-37-koneilla.
Nykyajan Vietnamin ilmavoimat käyttävät Mig-21, Su-22 ja Su-27/30-koneita. Sen iskuvoima on pienempi kuin monilla lähialueen muilla mailla. Koneita on alle 400 ja henkilövahvuus 30 000.
20. toukokuuta
20. toukokuuta on gregoriaanisen kalenterin mukaan vuoden 140. päivä (141. päivä karkausvuonna). Vuodesta on jäljellä 225 päivää.
Vietnamin ilmavoimat
Tukikohdat
Käytössä
Sotilaskäyttö päättynyt
Lentokoneet
Hävittäjät
Koulukoneet
Kuljetuskoneet
Kuten kaikissa muissakin maissa, kansallinen lentoyhtiö – tässä tapauksessa Vietnam Airlines – antaisi laivastonsa asevoimien käyttöön sodan tai kriisin aikana.
Helikopterit
Muut
Ei enää käytössä
QNX
QNX (ent. Quantum UNIX, QUNIX) on reaaliaikainen (RTOS) Unixin kaltainen käyttöjärjestelmä. Nimi muutettiin nykyiseen muotoon Unix-tavaramerkin silloisen omistajan AT&T:n pyynnöstä.
Käyttöjärjestelmän ensimmäisen version toteutti yrityksen toinen perustaja Dan Dodge ja se julkaistiin vuonna 1982. Ensimmäistä versiota ajettiin Intel 8088-suorittimella. QNX:ssä on POSIX-tuki.
QNX Neutrino mikroydin on toteutettu pääasiallisesti C-kielellä.
QNX on palvelin-asiakas -arkkitehtuurin käyttöjärjestelmä mikroytimellä. Selkeyden vuoksi käyttöjärjestelmään yleensä viitataan koko nimellä QNX Neutrino erottaakseen sen yhtiönimestä.
Palvelin-asiakas arkkitehtuurin käyttöjärjestelmänä QNX hyödyntää alkuperäistä ideaa ajaa suurinta osaa käyttöjärjestelmästä suojatuissa prosesseissa suoritettavia ohjelmistoja, jotka tunnetaan palvelimina tai moduuleina. Tämä eroaa perinteisistä monoliittisista käyttöjärjestelmistä, joissa käyttöjärjestelmä toimii suurena yksittäisenä ohjelmistona, jolla on erityisiä ominaisuuksia. QNX:n tapauksessa palvelimien/moduulien käyttö antaa käyttäjien (kehittäjien) kytkeä pois toimintoja, joita he eivät tarvitse, ilman että muuttaisivat käyttöjärjestelmän arkkitehtuuria tai käyttöjärjestelmää itsessään.
Research In Motion osti QNX Software Systems yhtiön vuonna 2006.
BlackBerry ja Renesas Electronics ovat julkistaneet aikomuksen kehittää itseajavaa autoa perustuen QNX teknologiaan.
Judith Ayaa
Judith Ayaa (15. kesäkuuta 1952 – 2002 Kampala) oli ugandalainen pikajuoksija. Hän kilpaili vuoden 1972 kesäolympialaisissa Münchenissä ja eteni semifinaaliin naisten 400 metrin juoksussa sijoittuen siellä eränsä seitsemänneksi. Hänen henkilökohtainen ennätyksensä 400 metrissä on 52.68.
Kansainyhteisön kisoissa 1970 Edinburghissa Ayaa sai pronssimitalin 400 metrin juoksussa.
Motorola 68000 -sarja
pienoiskuva|Julkaisua edeltävä XC68000-malli. pienoiskuva|Motorola 68000. pienoiskuva|Motorola 68060. Motorola 68000 (MC68000, m68k, 68k) on Motorolan valmistama mikroprosessorisarja, joka julkistettiin vuonna 1979. Se oli aikanaan suosittu suoritin. Nimitystä 68000 käytetään sekä sarjan ensimmäisestä mallista että myös koko sarjasta ja sen toteuttamasta CISC-suoritinarkkitehtuurista.
Saman mallisarjan suorittimia ovat 68000, 68010, 68020, 68030, 68040, 68060 eri muunnoksineen. Prosessoreista on halvempia malleja käyttöön muun muassa sulautetuissa järjestelmissä.
Prosessoria käytettiin useissa Unix-työasemissa, muun muassa Sun Microsystemsin varhaisissa malleissa, Hewlett-Packardin HP 9000 -sarjassa, Silicon Graphicsin IRIS 1000 ja IRIS 2000 -sarjoissa, NeXTin NeXT Computer -tietokoneissa sekä Digital Equipment Corporationin VAXstation 100 -terminaalissa. Kotitietokoneissa sitä käytettiin muun muassa Commodore Amiga, Atari ST, Apple Macintosh ja Sinclair QL -tietokoneissa.