cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Nguyễn Ngọc Loan
Elämäkerta
Loanin opiskeluaikojen ystävä Kỳstä tuli Vietnamin pääministeri vuonna 1965 ja hän nimitti Loanin sotilasturvallisuuspalvelun komentajaksi, hieman myöhemmin Vietnamin tiedustelupalvelun päälliköksi ja huhtikuussa 1966 kansallisen poliisin päälliköksi. Yhdysvaltojen Saigonin lähetystöjen tekemien selvitysten mukaan turvallisuustilanne parani Loanin alaisuudessa vuosien 1966 ja 1968 välillä.
Nguyễn Ngọc Loan tuli kansainvälisesti tunnetuksi 1. helmikuuta 1968. Loan teloitti tet-hyökkäyksen aikana Saigonissa vangitun kansallisen vapautusrintaman jäseneksi epäillyn ampumalla tätä päähän kaupungin kadulla. Teloitetun miehen väitettiin olleen osa kuolemanpartiota, joka oli murhannut Loanin alaisen komentajan perheen. Paikalla sattui olemaan myös Associated Pressin valokuvaaja Eddie Adams, joka kuvasi teloitushetken. Adams sanoi luulleensa Loanin aikovan kuulustella vankia, mutta tämä nostikin pistoolinsa ampuen miestä päähän. Myöhemmin Adams kommentoi Vietnamin sodan tunnetuimpiin lukeutuvaa valokuvaansa sanoen olleensa pahoillaan Loanin puolesta ja että valokuva tallentaa hetken ilman, että sen katsoja joutuu välttämättä pohtimaan omaa toimintaansa samassa tilanteessa. Valokuva voitti Pulitzer-palkinnon vuonna 1969.
Doon de Mayence
Doon de Mayence on keskiaikaisten ranskalaisten chanson de geste -runojen sankari. Hänen tarinansa kerrotaan Geste de Doon de Mayence -syklissä eli runosarjassa. Sykli kuvaa Kaarle Suuren kapinallisia paroneja, ja sisältää tarinoita, joiden sankareina ovat Doonin lisäksi Girart de Roussillon, Raoul de Cambrai, Renaud de Montauban ja Ogier De Danemarche. Doonia itseään käsittelevä runo kuvaa ensimmäisessä puoliskossaan hänen lapsuuttaan romantisoivasti. Jälkipuolisko puolestaan kuvaa Doonin sotaretkeä Saksiin ja se saattaa perustua todellisiin tapahtumiin.
Donkki
thumb|[[Blake Griffin suorittamassa donkkia.]] Donkki on koripalloheitto, jossa pelaaja hyppää ilmaan ja heittää pallon alaspäin koriraudan läpi. Pelaaja tarvitsee hyvän ponnistusvoiman pystyäkseen donkkaamaan.
Toinen buurisota
Toinen buurisota käytiin vuosina 1899–1902. Siinä vastakkain olivat Brittiläinen imperiumi ja toisella puolella buurien perustamat Oranjen vapaavaltio ja Transvaal. Buurit hävisivät sodan, jolloin heidän valtionsa menettivät itsenäisyytensä ja ne liitettiin Brittiläiseen imperiumiin.
Donkki
NBA järjestää vuosittain tähdistöviikonlopun aikana donkkikilpailun, jossa pelaajat esittelevät omia donkkejaan.
Toinen buurisota
Tausta
Vuonna 1887 kullankaivajat löysivät maailman suurimman kultaesiintymän Witwatersrandista ("Randi") harjanteelta, joka leviää Pretorian eteläpuolella vajaat sata kilometriä itään ja 50 kilometriä länteen. Löydön tuomasta hyödystä huolimatta Transvaalin presidentti Paul Kruger lausui kaukonäköisesti: "Riemuitsemisen sijaan teidän olisi parempi vuodattaa kyyneleitä, sillä tämän kullan takia maamme kylpee vielä veressä".
Donkki
NCAA kielsi donkkaamisen vuonna 1967, koska Lew Alcindor (nykyisin Kareem Abdul-Jabbar) sai donkista suuren edun. Myöhemmin kielto peruuttiin.
Toinen buurisota
Tausta
Kullan löytämisen jälkeen tuhannet brittiläiset siirtolaiset alkoivat vyöryä rajan yli Kapmaasta. Johannesburgin kaupunki syntyi hökkelikylästä lähes yhdessä yössä, kun uitlanderit (ulkomaalaiset) leiriytyivät kaivosten lähelle. Pian uitlandereita oli Randilla enemmät kuin buureja, mutta he pysyivät kuitenkin koko Transvaalissa vähemmistönä. Afrikaanit hermostuivat ja närkästyivät uitlanderien läsnäolosta ja kielsivät heiltä äänestysoikeuden. Kultakaivosteollisuutta verotettiin raskaasti, mihin vastauksena uitlanderit ja brittiläiset kaivosten omistajat yrittivät kaataa buurihallituksen. Vuonna 1895 Cecil Rhodes sponsoroi epäonnistuneen vallankaappauksen, johon liittyi aseellinen isku, Jamesonin hyökkäys.
Epäonnistunut yritys saada paremmat oikeudet briteille toimi tekosyynä armeijoiden kasvattamiselle Kapmaassa, sillä useat tärkeistä brittiläisistä siirtomaaherroista tukivat buurivaltioiden liittämistä Ison-Britannian valtakuntaan. Heihin kuului muun muassa Kapmaan kuvernööri Sir Alfred Milner, Ison-Britannian siirtomaasihteeri Joseph Chamberlain ja kaivosyhtymien omistajat kuten Alfred Bait, Barney Barnato ja Lionel Phillips. Varmoina siitä, että buurit häviäisivät, he yrittivät hätiköidä sotaa.
Oranjen vapaavaltion presidentti Marthinus Steyn kutsui Milnerin ja Krugerin neuvotteluihin Bloemfonteiniin. Neuvottelut alkoivat 30. toukokuuta 1899, mutta katkesivat pian. Syyskuussa 1899 siirtomaaministeri Joseph Chamberlain lähetti uhkavaatimuksen, jossa hän vaati täyttä tasavertaisuutta Ison-Britannian kansalaisille Transvaalissa.
Kruger, joka oli varma, että sota syttyisi, lähetti samanaikaisesti oman uhkavaatimuksensa, jossa hän antoi briteille 46 tuntia aikaa siirtää joukot pois Transvaalin rajalta, tai Transvaal liittoutuneena Oranjen vapaavaltion kanssa aloittaisi sodan.
Ensimmäinen vaihe: Buurien offensiivi lokakuusta joulukuuhun 1899
Sota julistettiin 12. lokakuuta 1899 ja buurit iskivät ensin valtaamalla alueita Kapmaasta ja Natalista lokakuun 1899 ja tammikuun 1900 välillä. Tätä seurasi buurien joitakin varhaisia voittoja kenraali Redvers Bulleria vastaan. Buurit onnistuivat myös piirittämään Ladysmithin, Mafekingin (jonka joukkoja komensi Robert Baden-Powell) ja Kimberleyn kaupungit.
Ruoan vähennyttyä riittämättömäksi alkoi piiritys verottaa Ladysmithiä, Mafekingiä ja Kimberleytä puolustavia brittisotilaita sekä siviileitä. Mafekingissä Sol Plaatje kirjoitti ”Näin ensimmäistä kertaa hevosen lihaa käytettävän ihmisten ruokana”. Piirityksessä olleita kaupunkeja pommitettiin jatkuvasti tykistöllä ja tämän takia kadut olivat erittäin vaarallisia paikkoja liikkua. Kimberleyn piirityksen lopussa odotettiin buurien kiihdyttävän keskityksiään, joten ihmisiä kehotettiin menemään kaivoksiin piiloon. Kaupungin väestö panikoi ja ihmisiä virtasi kaivoksiin 12 tunnin ajan. Vaikka keskitystä ei koskaan tullutkaan, ei se auttanut alentamaan siviiliväestön ahdinkoa.
Joulukuun puoliväli osoittautui vaikeaksi brittiarmeijalle. Mustana viikkona (10.-15. joulukuuta 1899) tunnettuna aikana britit kärsivät sarjan tuhoisia tappioita. Stormbergin taistelussa 10. joulukuuta kenraali Sir William Gatacre komensi 3 000:ta miestä, joiden tehtävänä oli lyödä buurien hävitysretket Kapmaasta, ja yritti vallata takaisin rautatiesolmun noin 80 km etelään Oranje-joesta. Gatacre valitsi hyökkäävänsä buurien asemiin yli jyrkän kiviseinämän. Hyökkäyksessä kaatui tai haavoittui 135 sotilasta, lisäksi Gatacre menetti kaksi tykkiä ja noin 600 miestä antautuneina. Magersfonteinin taistelussa 11. joulukuuta 14 000 brittisotilasta Paul Sanford Methuenin alaisuudessa yritti taistella tiensä buurien linjojen läpi vapauttaakseen Kimberleyn piirityksestä. Buurien komentajat Koos de la Rey ja Piet Cronjé kaivoivat taisteluhautansa ennakkoluulottoman suunnitelman mukaan antaakseen kiväärimiehilleen suuremman kantomatkan. Heidän suunnitelmansa toimi. Britit lyötiin kiistattomasti ja he kärsivät 120 miehen tappiot kuolleina ja 690 haavoittuneina, mikä esti brittejä vapauttamasta Kimberleytä ja Mafekingiä. Koko viikon aallonpohja oli Colenson taistelu 15. joulukuuta, jossa Redvers Bullerin komentamat 21 000 brittisotilasta yrittivät ylittää Tugela-joen vapauttaakseen Ladysmithin, jossa 8 000 Louis Bothan komentamaa buuria oli odottamassa heitä. Tykkitulen ja tarkan kivääritulen yhdistelmän ansiosta buurit onnistuivat lyömään kaikki brittien yritykset ylittää joki. Britit kärsivät 1 127 miehen tappiot ja vetäytyessään joutuivat hylkäämään 10 tykkiä, jotka buurit myöhemmin valtasivat. Buurit kärsivät alle 40 miehen tappiot.
Toinen vaihe: Brittien offensiivi tammikuusta syyskuuhun 1900
250px|thumb|Kuollut buurisotilas Spioenkopin taistelussa. 250px|thumb|Suomalaisia ja pohjoismaisia buurien puolelle värväytyneitä vapaaehtoisia vuonna 1901. Britit kärsivät lisää tappioita yrityksissään vallata Ladysmith Spionkopin taistelussa 19. 19.-24. tammikuuta 1900. Redvers Buller yritti uudelleen ylittää Tugela-joen Colensosta länteen, mutta Louis Botha löi hänen joukkonsa jälleen. Taistelun jälkeen britit olivat kärsineet noin 1 000 kaatuneen tappiot, buurien kärsiessä noin 300 kaatuneen tappiot. Buller yritti vielä kerran 5. helmikuuta Val Krantzissa, mutta kärsi jälleen tappion.
Vasta 14. helmikuuta vahvistusten saapuessa lordi Frederick Robertsin alaisuudessa olleet britit pystyivät käynnistämään vastahyökkäyksen varuskuntien vapauttamiseksi. Kenraali John Frenchin johtama ratsuväkidivisioona vapautti Kimberlyn 15. helmikuuta. Paardebergin taistelussa 18.-27. helmikuuta Roberts lopulta löi buurit ja onnistui pakottamaan kenraali Cronjén antautumaan 4 000 miehensä kanssa. Tämä heikensi buurien voimia huomattavasti ja mahdollisti Ladysmithin vapautuksen seuraavana päivänä. 18. toukokuuta tapahtunut Mafekingin vapautus synnytti lähes mellakkamaista juhlintaa Englannissa. Tämän jälkeen britit työntyivät kahteen valtioon ja valtasivat Oranjen vapaavaltion pääkaupungin Bloemfontein 13. maaliskuuta ja Transvaalin pääkaupungin Pretorian 5. kesäkuuta.
Brittiläiset tarkkailijat uskoivat sodan olevan jo ohitse, kun kaksi pääkaupunkia oli vallattu. Kuitenkin buurit tapasivat uudessa pääkaupungissa, Kroonstadissa ja suunnittelivat aloittavansa sissisodan brittien huolto- ja yhteyslinjoja vastaan. Ensimmäinen tämän uuden sodankäynnin taistelu käytiin Sanna's Postilla 31. maaliskuuta, kun Christiaan de Wetin komentamat 1 500 buuria hyökkäsivät Bloemfonteinin vesilaitokseen noin 37 kilometriä kaupungista itään ja väijyttivät raskaasti vartioidun brittisaattueen. Tuloksena 155 brittisotilasta kaatui, 7 tykkiä, 117 vankkuria kaapattiin ja 428 brittisotilasta jäi vangiksi. Yksi viimeisimmistä virallisista taisteluista tapahtui Diamond Hillillä 11.-12. kesäkuuta, lordi Robertsin yrittäessä työntää viimeisetkin jäänteet buurien kenttäarmeijasta iskuetäisyyden toiselle puolelle Pretoriasta. Vaikka Roberts onnistui lyömään buurit pois mäeltä, Louis Botha ei kuitenkaan nähnyt tätä tappiona, sillä hän aiheutti briteille 162 miehen tappiot kärsien itse vain 50 miehen tappiot. Tämä taistelu lopetti viralliset sotilasoperaatiot maassa ja aloitti uudenlaisen sodankäynnin.
Kolmas vaihe: Sissisota syyskuusta 1900 toukokuuhun 1902
Vaikka buurit lyötiin taistelukentällä, he kieltäytyivät myöntämästä tappiota ja monet heistä pakenivatkin metsiin ja käynnistivät pitkällisen sissisodan, joka muuttui brutaalimmaksi loppuaan kohden. Buurisissit alkoivat iskeä rautateitä ja lennätinlinjoja vastaan eri puolilla Transvaalia, Oranjen vapaavaltiota ja jopa Kapmaan sisällä. Heidän uudet taktiikkansa muuttivat sodan taktiikkaa ja tekivät perinteiset suuret brittimuodostelmat tehottomiksi.
Brittiläisten uusi komentaja, lordi Kitchener, vastasi haasteeseen rakentamalla piikkilangalla ympäröityjä paaluvarustuksia, pieniä kivestä rakennettuja rakennuksia, joilla hän pyrki rajoittamaan sissien liikkumisen pienelle alueelle jossa heidät pystyttäisiin helposti tuhoamaan. Yleensä paaluvarustuksien välimatka oli noin 900 metriä. Paaluvarustuksien välissä usein kulki rautalankaa, johon oli kiedottu peltitölkkejä tai valoraketteja – joskus jopa ladattuja kivääreitä linjan suuntaisesti – ilmoittamaan liikkeistä linjan yli ja estämään sitä. Tammikuun 1901 ja sodan lopun välillä noin 8 000 paaluvarustusta oli rakennettu lähes 6 000 kilometrin matkalle. Jokaista paaluvarustusta miehitti aliupseeri sekä noin kuusi muuta miestä. Luutnantti oli vastuussa kolmesta tai neljästä varustuksesta. Lopulta briteillä oli noin 450 000 brittiläis- ja siirtomaalaissotilasta maassa.
Maaliskuussa 1901 Kitchener alkoi käyttää poltetun maan taktiikkaa ja alkoi riisua maaseutua kaikesta, mikä saattaisi olla hyödyksi buurisisseille – karja takavarikoitiin, sadot ja maatilat poltettiin, kaivot myrkytettiin – ja siirsi alueella asuneet perheet väkisin keskitysleireille.
Taktiikka johti sodan loppuun mennessä 30 000 maatilan ja noin 40 pienen kylän tuhoon. Kaikkiaan 116 572 buurimiestä, -naista ja -lasta siirrettiin keskitysleireille. Määrä oli noin neljännes koko buuriväestöstä. Lisäksi leireille suljettiin noin 120 000 mustaa afrikkalaista. Tämä taktiikka nopeasti tuhosikin buurien taistelutahdon ja huoltolinjat. Joulukuuhun 1901 mennessä monet leireille joutuneista oli päästetty lähtemään ja monet miehistä liittyivät kahteen uuteen rykmenttiin jotka taistelivat brittien rinnalla, the Transvaal National Scouts ja Orange River Volunteers, saadakseen sodan loppumaan nopeasti. Sota loppui 31. toukokuuta 1902.
Keskitysleirit
Keskitysleirit buurisodassa perustettiin alun perin turvapaikaksi niille, jotka olivat menettäneet asuinpaikkansa sodan jaloissa. Kuitenkin Kitchenerin uuden taktiikan mukana yhä useampia ihmisiä siirrettiin kodeistaan leireille, jotta buurisissien huoltaminen hankaloituisi. Leirejä rakennettiin lisää ja muutettiin vartioiduiksi vankiloiksi. Idea oli ennen kaikkea inhimillinen, kun sitä suunniteltiin Lontoossa, mutta toteutus ei yltänyt suunnitelmien tasolle. Buurisodan leirien katsotaankin olevan ensimmäisiä keskitysleirejä (myös Yhdysvaltain sisällissodassa syntyneitä leirejä on sanottu ensimmäisiksi).
250px|thumb|Keskitysleiri
Buureja varten rakennettiin kaiken kaikkiaan 45 teltoitettua leiriä. 28 000 vangiksi jääneestä buurimiehestä 25 630 lähetettiin toisaalle, pääasiassa Isoon-Britanniaan. Täten suurin osa leireille jääneistä buureista oli naisia ja lapsia.
Mustia afrikkalaisia varten rakennetuissa 64 leirissä enemmistö oli miehiä. Vaikka mustat afrikkalaiset olikin siirretty pakolla buurialueilta, ei heitä nähty brittihallinnon vihollisina ja heitä käytettiinkin usein palkattuna työvoimana.
Olot leireillä olivat epäterveelliset ja ruoka-annokset niukkoja. Yhä taistelevien miesten vaimot ja lapset saivat vielä normaaliakin pienemmät annokset ruokaa. Huono ravintotilanne ja hygienia johtivat epidemioihin kuten tuhkarokkoon, lavantautiin ja punatautiin. Tämä yhdistettynä sairaalatilojen puutteeseen johti suureen määrään kuolleita - sodanjälkeinen raportti kertoo että 27 927 buuria (joista 22 074 oli lapsia). Kaikkiaan 25% buurivangeista menehtyi.
Mustien leireillä 14 154 mustaa afrikkalaista oli kuollut nääntymiseen, sairauksiin ja heitteillejättöön. 12% mustista afrikkalaisista kuoli (viimeaikaiset tutkimukset asettavat mustien afrikkalaisten kuolonuhrit noin 20 000 uhrin paikkeille).
Palattuaan Britanniaan the South African Women and Children's Distress Fundin edustaja Emily Hobhouse teki paljon työtä julkistaakseen vankien ahdingon vierailtuaan useilla leireillä Oranjen vapaavaltiossa. Hänen viisitoistasivuinen raporttinsa nostatti julkisen metelin ja johti hallituksen komission perustamiseen. Fawcettin komissio kiersi leirejä elokuusta joulukuuhun 1901 ja vahvisti Hobhousen raportin. He olivat erittäin kriittisiä leirien hoidon suhteen ja tekivät useita parannusehdotuksia, esimerkiksi ravinnon parantamiseksi ja lääkintähuollon jakamiseksi. Helmikuuhun 1902 mennessä leirien vuosittainen kuolinvauhti laski ensin 6,9 prosenttiin ja myöhemmin 2 prosenttiin.
Ulkomaille lähetetyt sotavangit
Ensimmäinen suuri joukko ulkomaille lähetettyjä vankeja koostui brittien 21. lokakuuta 1899 Elandslaagten taistelussa kaappaamista buurisotilaista. Ensin suurin osa buurivangeista pidettiin laivoissa, mutta määrien kasvaessa britit päättivät etteivät halua säilyttää heitä paikallisesti. 400 vangin nappaaminen helmikuussa 1900 toimi avaintapahtumana ja britit tajusivat, etteivät he kykene pitämään kaikkia vankeja Etelä-Afrikassa. Britit pelkäsivät pääasiassa, että ystävällismieliset paikalliset saattaisivat vapauttaa vangit. Lisäksi briteillä oli jo ongelmia huoltaa omat joukkonsa Etelä-Afrikassa eivätkä halunneet lisätä taakkaansa huoltamalla vankeja ja päättivät lähettää suurimman osan vangeistaan ulkomaille.
Ensimmäinen merentakainen (ei Afrikan mantereella) käyttöön otettu leiri toimi Saint Helenassa, jonne lopulta saapui yhteensä noin 5 000 sotavankia. Samankokoinen määrä lähetettiin myös Ceyloneille (Sri Lanka). Muut sotavangit lähettiin Bermudaan ja Intiaan. Osa sotavangeista lähetettiin brittiläisen imperiumin ulkopuolelle, eniten (1443) buureja lähetettiin Portugaliin.
Sodan vaikutus Ison-Britannian kotimaan politiikkaan
Sota osoitti selvästi brittien myöntymättömyyspolitiikan vaarat ja syvensi Ison-Britannian sulkeutumista. Pääministeri lordi Salisbury kutsui vuoden 1900 parlamenttivaalit, jotka tunnetaan myös nimellä ”khakivaalit”, tuoreiden voittojen aiheuttaman innostuksen mukana. Maassa oli paljon kansalliskiihkoista innostusta sodan tämän vaiheen menestyksestä ja konservatiivinen puolue voittikin vaalit.
Kuitenkin kannatus heikkeni, kun kävi selväksi että sota ei olisi helppo ja venyisi. Poltetun maan taktiikasta ja keskitysleirien oloista syntyi kova julkinen polemiikki. Kävi myös selväksi, että Ison-Britannian terveydenhuolto ei ollut hyvässä kunnossa: lähes 40% alokkaista oli sopimattomia sotilaspalvelukseen, sillä he kärsivät riisitaudista ja muista köyhyyteen liittyvistä sairauksista. Tämä kaikki osui samaan aikaan kuin yleinen huolestuminen Ison-Britannian köyhien asemasta.
Kiinalaisten työläisten käyttö sodan jälkeen uusissa kruununsiirtomaissa aiheutti myös inhoa Isossa-Britanniassa. Työläisiä pidettiin usein surkeissa oloissa, he saivat vain pientä palkkaa ja heiltä kiellettiin kanssakäyminen paikallisväestön kanssa - tämä johti uuteen julkiseen šokkiin, kun tuli julki homoseksuaalisia tapauksia niiden työläisten joukossa, jotka eivät pystyneet käyttämään prostituoitujen palveluita. Jotkut uskovat, että kiinalaisten työläisten ongelma voidaan nähdä sodan aiheuttaman antipatian huippukohtana.
Monet irlantilaiset nationalistit sympatisoivat buureja, sillä he näkivät heidät brittiläisen imperialismin sortamana kansana aivan kuten itsensäkin. Pieni joukko irlantilaisia vapaaehtoisia lähtikin taistelemaan buurien rinnalle huolimatta siitä, että brittien joukoissa taisteli monia heidän irlantilaisia maamiehiään. Englannissa ”Pro buuri” -kampanja laajeni kirjailijoiden usein ihannoidessa buurien yhteiskuntaa.
Sodan hoidon synnyttämän julkisen levottomuuden tuloksena pidettiin vuoden 1906 parlamenttivaalit, jossa konservatiivit menettivät 246 paikkaa parlamentissa jättäen heille vain 156 paikkaa ja liberaalien saadessa murskavoitolla 216 paikkaa lisää nostaen heidän määränsä 399:ään.
Kanada
Aluksi Kanadan pääministeri Wilfrid Laurier pyrki pitämään Kanadan sodan ulkopuolella. Kanadan hallitus oli jakautunut kahtia pääasiassa osallistumista vastustavien kanadanranskalaisten ja osallistumista kannattavien välillä. Lopulta Kanada lupautui lähettämään vapaaehtoisia, materiaalia ja kuljetuskalustoa Etelä-Afrikkaan, kunhan Iso-Britannia maksaisi heidän palkkansa ja muut kulut sekä palauttaisi heidät Kanadaan palveluksen loppuessa. Buurisota oli ensimmäinen sota, jossa suuri määrä kanadalaisia palveli ulkomailla.
Loppujen lopuksi lähes 7 000 kanadalaista vapaaehtoista palveli Etelä-Afrikan sodassa. Kuitenkin suurin osa saapui vasta vihollisuuksien loputtua muiden palvellessa varuskunnissa vapauttaen britit taistelemaan etulinjassa. Arviolta 277 kanadalaista kuoli sodassa. Kanadalaisista 89 kaatui taistelussa, 135 kuoli tauteihin tai onnettomuuksiin ja lisäksi 252 haavoittui.
Australia
Osana brittiläistä imperiumia, Australian siirtokunnat tarjosivat sotilaita Etelä-Afrikan sotaan. Ainakin 12 000 miestä palveli kuuden siirtokunnan, tai (vuodesta 1901 eteenpäin) Australian kansainyhteisön nostattamissa joukkioissa. Noin yksi kolmasosa miehistä värväytyi kaksi kertaa. Moni värväytyi suoraan brittien Etelä-Afrikan osastoihin tai paikallisosastoihin. Noin 600 australialaista kaatui buurisodassa, noin puolet taistelussa ja puolet tauteihin.
Australialaiset palvelivat pääosin jokaisesta siirtokunnasta muodostetuissa yksiköissä, joita kutsuttiin nimellä ”mounted rifles”, ”bushmen” tai ”imperial bushmen”. He taistelivat brittien offensiivissa ja pitkässä sissisodassa. Australialaisia miehiä arvostettiin heidän ratsailta-ampumiskykynsä takia. Australialaiset kotona pääasiassa tukivat sotaa, mutta sodan venyessä heidän silmänsä avautuivat sodan vaikutuksista buurisiviileihin. Erityisesti heihin vaikutti sellaisten henkilöiden kuin luutnanttien Morant ja Handcock tuomitseminen ja teloittaminen vuonna 1902.
Uusi-Seelanti
Kun toinen buurisota tuntui uhkaavalta, Uusi-Seelanti tarjoutui lähettämään joukkoja brittien tueksi. 28. syyskuuta 1899 pääministeri Richard Seddon pyysi parlamentilta lupaa tarjota briteille joukkoa ratsuväkeä apuna ja lupaa koota kyseinen yksikkö, jos tarjous hyväksyttäisiin. Hänen mukaansa brittien asema kiistassa Transvaalin kanssa oli ”hillitty ja oikeudenmukainen”. Hän painotti Uuden Seelannin ja emämaan välistä sidettä ja tarvetta vahvalle brittiläiselle imperiumille suojelemaan siirtokuntia.
Monella tapaa Etelä-Afrikan sota asetti puitteet Uuden-Seelannin tulevalle osallistumiselle kahdessa maailmansodassa. Erityisesti tilannetta varten kasatut yksiköt, jotka koostuivat pääasiassa vapaaehtoisista, lähetettiin ulkomaille palvelemaan brittiläisen imperiumin tarpeita. Uusiseelantilaisten nauttima menestys poiki ajatuksen, että uusiseelantilaiset olivat luonnostaan hyviä sotilaita ja tarvitsivat vain vähän koulutusta kyetäkseen toimia luotettavasti ja tehokkaasti.
Jag Panzer
Jag Panzer on yhdysvaltalainen power metal -yhtye, joka perustettiin vuonna 1981.
Vapaapudotustorni
Vapaapudotustorni on huvipuistolaite, joka on korkea torni. Torniin on kiinnitetty vaunu tai vaunuja, joissa matkustajat istuvat. Tavallisesti vaunu nostetaan ylös ja pudotetaan nopeasti tornin huipulta, tornin alapäässä jarrut pysäyttävät vaunun.
Suomen vapaapudotustornit
Suomessa on kuusi isoa vapaapudotustornia:
Lapsille tarkoitettuja matalampia vapaapudotuslaitteita ovat Linnanmäellä Hiphop ja Hypytin, Tykkimäellä Pump Pump, Särkänniemessä Majakka, Funparkissa Tähtitorni ja PowerParkissa Jumpin' Star.
Hilkka Silanen
Hilkka Ilta Tuulikki Silanen (31. tammikuuta 1908 Viipuri – 27. huhtikuuta 1989 Tampere) oli suomalainen näyttelijä. Hän oli uransa alkupuolen näyttelijänä monissa teattereissa, sittemmin ohjaajana Kotkan teatterissa 1957–1961 ja Tampereen teatterissa 1961–1979. Tampereen teatterissa hän oli ohjaajantyön ohella apulaisjohtajana 1963–1968. Häntä on arvostettu ohjaajana erityisesti nykydraaman tulkinnoista. Hänet palkittiin Pro Finlandialla 1964.
Agathaumas
Agathaumas (nimen merkitys: ”suuri ihme”) oli sarvinaamoihin kuulunut kasvinsyöjädinosaurussuku. Se eli liitukauden loppupuolella Maastricht-vaiheella. Sukuun kuului yksi laji, tyyppilaji A. sylvestris. Agathaumaksen fossiileja on löydetty Wyomingista, Yhdysvalloista.
Koko
Agathaumaksen on kuviteltu olleen hyvin suuri ceratopsiani, mahdollisesti 10 metriä pitkä. Arvio ei ole kuitenkaan varma, jäänteiden vähäisyydestä johtuen.
Fossiilit
Agathaumaksen fossiileja on löydetty Wyomingista, Yhdysvalloista. Löydettyihin fossiileihin lukeutuu osittaisia jäänteitä, jotka sisältävät yhteensä 16 selän, kaulan ja hännän nikamaa, osittaisen lantion ja muutamia kylkiluita.
Nimi ja luokittelu
Nimen Agathaumakselle antoi paleontologi Edward Drinker Cope vuonna 1872. Nimi tarkoittaa ”suurta ihmettä”, mikä viittaa dinosauruksen valtavaan kokoon. Cope luuli alun perin Agathaumaksen olevan hadrosauri, kunnes Othniel Charles Marsh kuvasi Triceratopsin vuonna 1889.
Suurin osa paleontologeista on sitä mieltä, että Agathaumas on hyvin kyseenalainen ceratopsianisuku siitä lähtien, kun se perustui osittaisten lonkkaluiden kuvaukseen. Muut myöhemmin sukuun johdetut jäänteet ovat sittemmin siirretty joko ceratopsianeihin Triceratops tai Monoclonius, tai hadrosauriin Thespesius. Agathaumauksen epävarmuus johtuu siitä, että lonkkaluut eri ceratopsianisukujen- ja lajien välillä eivät juurikaan vaihtele. Ainoa keino Agathaumaksen varmistamiseksi omaksi suvukseen olisi löytää lisämateriaalia, ihannetapauksessa kallo, joka kuuluisi samalle yksilölle, jonka lonkkaluut löydettiin.
Muuta
Taiteilija Charles R. Knight teki Agathaumaksesta maalauksen Copelle. Hän maalasi siitä mahtavannäköisen pedon, jolla yhdistyi Triceratopsin pitkähköt otsasarvet ja Styracosauruksen piikikäs kauluri.
Luettelo pikkuplaneetoista: 133001–134000
Tämä on luettelo Aurinkokunnan numeroiduista pikkuplaneetoista numerojärjestyksessä alkaen 133001:stä ja päättyen 134000:een. Kokonaisen luettelon löytää katsomalla Luettelo pikkuplaneetoista.
Sahalahden punakaarti
Sahalahden punakaarti syntyi kun marraskuussa 1917 työväki järjesti viikon kestäneen lakon vaatimuksenaan 8 tunnin työpäivä. Lakon aikana Lahdenkulman työväenyhdistys perusti järjestökaartin (eli punakaartin), johon liittyi vuoden loppuun mennessä 19 jäsentä. Punakaarti ei juurikaan toiminut ennen sotaa. Kun järjestö tarttui aseisiin vuonna 1918, siihen liittyi nopeasti useita jäseniä; kaiken kaikkiaan siihen kuului 131 jäsentä, joista noin kymmenen oli naisia.
Sahalahden Punasen Kaartin Pataljoonassa oli yksi komppania ja siinä neljä plutoonaa. Punakaartin esikunta toimi Vilpeilän koululla. Sodan loputtua 48 punakaartilaista tuomittiin valtiorikosoikeudenkäynneissä. Kuolemaan ei tuomittu ketään, mutta 25 heistä menehtyi vankileirien kehnoihin oloihin.
Tanssimania
thumb|Die Wallfahrt der Fallsüchtigen nach Meulebeeck, [[Hendrik Hondius (1642) Pieter Brueghel vanhemman (1564) pohjalta.]] Tanssimania oli Euroopassa pääasiassa 1300- ja 1600-lukujen välillä esiintynyt ilmiö, jossa ihmisjoukot alkoivat tanssia ja vääntelehtiä villisti, holtittomasti ja pakonomaisesti, joskus tunteja tai peräti vuorokausia yhteen menoon. Ensimmäinen epidemia alkoi Reininlaaksossa vuonna 1374, ja muutamassa viikossa mania oli levinnyt suurin osiin Koillis-Ranskaa ja Alankomaita. Mania jatkui useita kuukausia ennen laantumistaan. Vuonna 1491 useat alankomaalaiset nunnat alkoivat riehua eläinten tavoin ja tekivät seksuaalisia ehdotuksia manaajille ja papeille. Seuraavien 200 vuoden aikana samanlainen käytös toistui etenkin nunnaluostareissa. Vuonna 1518 Strasbourgissa koettiin uusi mania. Aikakirjojen mukaan siihen osallistui 400 ihmistä, miehiä, naisia ja lapsia, ja kymmeniä heistä kuoli.
Tanssimania oli todellinen ilmiö, jota kuvattiin useissa lähteissä. Sen aiheuttajasta ei ole kuitenkaan päästy varmuuteen. Sitä on kutsuttu kerettiläiseksi tanssikultiksi, sen on arveltu olleen psyykkisperäinen joukkosairaus, ja on myös arveltu, että se olisi ollut ergotismia, jota aiheutti torajyvä.
Emile Zuckerkandl
Emile Zuckerkandl (1922–2013) oli itävaltalaissyntyinen ranskalainen molekyylibiologi, joka kehitti yhdessä Linus Paulingin kanssa molekyylikelloksi nimetyn ajoitusmenetelmän California Institute of Technology -yliopistossa Kalifornian Pasadenassa 1960-luvun alkupuolella. Häntä pidetään yhtenä molekyylievoluution tutkimuksen uranuurtajista.
Zuckerhandl syntyi Itävallassa juutalaisperheeseen, jonka äiti lapsineen pakeni perheen isän luo Pariisiin natsien noustua valtaan Itävallassa 1938. Natsien vallattua myös Ranskan perhe pakeni Algeriaan, jossa asui vuoteen 1945 saakka. Emile-poika haaveili lääkärin urasta, mutta oli myös lahjakas pianisti. Matemaatikko Walther Mayer, Albert Einsteinin läheinen työtoveri Princetonin yliopistossa, kuului Zuckerhandlin perheen ystäviin ja järjesti pojalle jo perheen Algerian-vuosina stipendin, jolla tämä olisi päässyt opiskelemaan Yhdysvaltoihin. Sodan jälkeen perhe palasi kuitenkin Pariisiin, jossa Emile Zuckerkandl opiskeli aluksi Sorbonnen yliopistossa, mutta huomasi stipenditarjouksen olevan yhä voimassa ja sai opiskelupaikan Illinois’n yliopistosta. Master-tutkinnon tutkielmaprojektin hän teki Massachusettsin osavaltion Woods Holessa sijaitsevassa merentutkimuslaitoksessa ja palasi sitten valmistuttuaan Ranskaan. Siellä hän jatkoi biokemian opintojaan, meni naimisiin ja työskenteli sitten useita vuosia Ranskan suurimmassa merentutkimuslaitoksessa. 1950-luvun keskivaiheilla hän tutustui Linus Paulingiin, joka houkutteli Zuckerkandlin pariskunnan muuttamaan vuonna 1959 Kaliforniaan ja otti Emile Zuckerkandlin tutkijaksi Caltech-yliopistoon. Vuonna 1963 Zuckerkand vieraili tutkijana Dick Jonesin laboratoriossa Oregonissa. 1970-luvun alussa hän meni mukaan vastaperustetun Journal of Molecular Evolution -lehden toimittajaryhmään.
Lääketeknikko
Lääketeknikko on apteekkialan ammatillinen perustutkinto. Lääketeknikko työskentelee useimmin apteekissa, mutta muita mahdollisia työpaikkoja ovat muun muassa lääketehdas, lääketukkukauppa ja sairaala-apteekki.
Lääketeknikko ei saa antaa lääkeneuvontaa.
Vanhainkoti Aurinko
Vanhainkoti Aurinko oli alun perin Uudenkirkon Halilassa Karjalan Kannaksella sijainnut venäjänkielinen yksityinen vanhainkoti. Vanhainkoti perustettiin vuonna 1904. Sen asukkaiksi tuli etupäässä varakkaita, yksin jääneitä venäläisvanhuksia. Paikka oli valittu keskeltä mäntymetsää, koska sen ilmanalaa pidettiin suotuisimpana mahdollisena. Laitos oli suosittu alusta asti.
Vanhainkodissa oli oma ortodoksinen Pyhän Aleksanteri Nevskin kirkko, jossa Halilan seurakunnan papisto toimitti kerran kuussa palveluksia. Ylimääräisten kertausharjoituksien aikana rajapitäjässä sijaitseva vanhainkoti määrättiin evakuoitavaksi. Uusi koti löytyi Porvoon Gammelbackasta: sieltä ostettiin tyhjillään ollut vanha herraskartano, josta tulikin sitten laitoksen lopullinen sijoituspaikka.
Geghard
thumb|270px|Geghardin luostari
Vanhainkoti Aurinko
Tiloihin sisustettiin erääseen saliin oma kirkko, jossa vuoteen 1950 Kotkan ortodoksisen seurakunnan kirkkoherra, jonka vastuulle entisen Halilan seurakunnan väestö oli sodan päätyttyä luovutettu, kävi toimittamassa kirkkoslaavin kielisiä jumalanpalveluksia noin kerran kuukaudessa. Kirkko oli pyhitetty edelleen Aleksanteri Nevskin muistolle. Palvelukset olivat avoimia kaikille kiinnostuneille ja ne mainittiin vielä vuonna 1974 käytössä olleessa seurakunnan painattamassa esitteessä jollainen tuli mm. kaikille seurakuntaan liittyneille.
Geghard
thumb|270px thumb|270px Geghardin luostari (armeniaksi: Գեղարդ) on omalaatuinen rakennelma Armeniassa Kotajk'in maakunnassa. Osittain viereisten kallioiden sisään rakennettu luostari on myös listattu UNESCOn maailmanperintöluetteloon.
Vanhainkoti Aurinko
Kun siirtoseurakunnat vuonna 1950 sulautettiin olemassa oleviin, sielunhoitovastuun ottivat hoitaakseen Helsingin ortodoksisen seurakunnan papit.
Geghard
Vaikka Neitsyt Marialle omistettu pääkirkko on rakennettu 1215 ja sen suuri eteisosa 1215–1225, kerrotaan, että Georgios Valontuoja perusti luostarin 300-luvulla luolassa sijainneen pyhän lähteen paikalle. Vanhin, 600-luvulla valmistunut luostarin muurien ulkopuolella sijaitseva luolakirkko on omistetty luostarin perustajalle. Luostaria on tästä syystä kutsuttu aiemmin nimellä Ayrivank (luolan luostari). Vuonna 1240 rakennettiin pääkirkon eteisestä aukeava vasemmanpuoleinen luolakappeli, jossa on lähdevesiallas- Veden uskotaan olevan erityisen pyhää tai aiankin tuovan onnea. Eteisen oikealle puolelle avattiin 1263 toinen luolakappeli. Kirkon ulkopuolella on vielä yksi kiveen kaivettu luolakirkko.
Vanhainkoti Aurinko
Jatkosodan jälkeen evakoiden osaltaan aiheuttama tilantarve aiheutti sen, että perustettiin toinen vanhainkoti, "Syysaurinko", Nurmijärvelle; kuolleisuus alkoi keski-iän kohotessa muodostua niin suureksi, että Syysaurinko suljettiin varsin pian ja sen asukkaat muuttivat Gammelbackaan.
Geghard
Luostarin nykyisten rakennusten valmistumisen (900–1200 -luvut) jälkeen luostarin nimi muutettiin viitaamaan keihääseen, josta luostarin nykynimi on peräisin. Nykyäänkin siitä käytetään usein nimeä Geghardavank (Գեղարդավանք, keihään luostari), sillä luostarissa kerrotaan säilytetyn pitkään muiden muinaismuistojen seassa keihästä, jolla roomalaissotilas haavoitti Jeesusta ristiinnaulitsemisen aikana. Sittemmin keihäs on siirretty Etšmiadzinin katedraalin museoon.
Jyrkkäreunaiset kalliot, jotka reunustavat Geghardia, kuuluvat Azat-joen rotkoon. Osa luostarikompleksin kirkoista on kokonaan kaivettu esiin kalliosta, kun osa on yksityiskohtaisia rakennuksia, joiden ulkoseinät ovat arkkitehtuurisesti monimuotoisia ja huoneet ovat syvällä kalliossa.
Vanhainkoti Aurinko
Laitoksen johtajana toimi vuodesta 1956 sen sulkemiseen asti eräs Leinon vangeista, ratsumestari Dmitri Kuzmin-Karavajev. Syyskuussa 1974 palotarkastuksessa todettiin että vanha rakennus on auttamattoman paloturvaton; viimeisille seitsemälletoista asukkaalle hankittiin paikat vanhainkoti Helenasta Hämeentiellä Helsingissä, Porvoosta ja Espoon Westendissä sijaitsevasta vanhainkoti Kanervasta ja loppuun palvellut "Aurinko" suljettiin. Rakennukseen jätettiin peruslämpö päälle eikä edes sähköjä katkaistu.
Laitoksen kirkossa toimitettiin lyhyt hartaus lakkauttamisen johdosta ja kirkon esineistö siirrettiin pääasiassa vanhainkoti Helenan kirkkoon ja jotain seurakunnan varastoihin.
Saman vuoden marraskuussa syttyi sähköjohdoista tuhoisa tulipalo, joka ennen palokunnan paikalle ehtimistä tuhosi vanhan rakennuksen kivijalkaan asti.
Pohjolan Peruna
Pohjolan Perunan tuotemerkkejä ovat ROOTY ja Mummon sekä hotelli- ja ravintola-alan käyttöön tarkoitetut Mestari-tuotteet. Tuotevalikoimaan kuuluvat kuivatuotteet, pakasteet, tuoretuotteet ja valmisateriat.
Yritys lanseerasi maaliskuussa 2021 uuden Rooty-elintarvikebrändin, johon kuuluvat pakastetuotteet pannunuudeli ja perunahippu. Rooty Perunahippu valittiin vuoden innovaatioksi marraskuussa 2021 Iltalehden Kultainen Pippuri -kilpailussa.
Pohjolan Perunan pääkonttori sijaitsee Raahen Vihannissa ja myyntikonttori Vantaalla.
Yritys on Elintarviketeollisuusliiton ja Ruokatietoyhdistys ry:n jäsen.
Jean-Claude Darcheville
Jean-Claude Ducan Darcheville (s. 25. heinäkuuta 1975 Sinnamary, Ranskan Guayana, Ranska) on ranskalainen jalkapalloilija, joka edustaa Skotlannin valioliigassa pelaavaa glasgowlaista Rangersia. 173 senttimetriä pitkän Darchevillen pelipaikka on hyökkääjä.
Karhia
thumb|right|250px|Karhian kylänraittia kesäkuussa 2013. Karhia on kylä Säkylässä entisen Köyliön kunnan alueella. Se sijaitsee noin kuuden kilometrin päässä sekä Köyliön entisen kunnan keskustaajamasta Kepolasta että nykyisen kunnan keskustaajamasta Säkylästä.
Jean-Claude Darcheville
Darcheville on edustanut ammattilaisurallaan myös Rennesiä (1995–1998), Nottingham Forestia (1998–1999), Lorientia (1999–2002) ja Bordeaux’ta (2002–2007). Ranskan liigan kaudella 2001–2002 hän sijoittui maalipörssin kolmanneksi 19 maalillaan.
Karhia
Karhian rakennuskanta koostuu pääosin omakoti- ja maataloista. Kylää sivuaa lännessä yhdystie 2131. Siitä risteää Karhian kyläkeskuksen läpi Satakunnan vankilaan kulkeva Vankilantie, joka jatkuu edelleen Vuorenmaalle. Karhiaan pääsee Kankaanpäästä ja Yttilästä myös Karhiantietä pitkin, joka on osa historiallista Pyhän Henrikin tietä.
Jean-Claude Darcheville
Nykyiseen seuraansa Darcheville siirtyi kesällä 2007 ilmaisella siirrolla, manageri Walter Smithin mukaan korvaamaan uransa lopettanutta kroatialaiskärki Dado Pršota. Hän solmi Rangersin kanssa kaksivuotisen sopimuksen, vaikka Bordeaux’kin tarjosi hänelle uutta, niin ikään kaksivuotista sopimusta, ja useat muutkin ranskalaisseurat, muun muassa Monaco, olivat kiinnostuneita hänestä.
Edellisellä kerralla, kun Darcheville pelasi Isossa-Britanniassa, hän ei viihtynyt kauaa kohdattuaan sopeutumisvaikeuksia vaimonsa ja lastensa kuoltua auto-onnettomuudessa vähän ennen siirtoa.
Järvihirviö
Yhteistä hirviöille on se, että niitä havaitaan vain harvoin. Olentojen väitetään useimmiten muistuttavan jättiläismäistä ankeriasta, käärmettä tai sukupuuttoon kuolleita joutsenliskoja. Järvihirviöiden olemassaolosta ei ole todisteita.
Ibadilaisuus
Ibadilaisuus on ikivanha islamin suuntaus, jolla on vajaat 3 miljoonaa kannattajaa. Heistä valtaosa asuu Omanissa, jonka väestöstä he muodostavat eri lähteiden mukaan 45–75 %. Libyassa on 300 000–400 000 ibadiittia ja heitä asuu myös Afrikan itärannikolla, etenkin Sansibarissa, joka kuului Omanin sulttaanikuntaan 1600-luvulta 1800-luvulle. thumb|right|Al-Khornaqin linnaa rakennetaan al-Hirassa. Persialainen kuva 1400-luvulta thumb|Nizwa, ibadiittien asuttama kaupunki Omanissa
Rahasäiliö
thumb|300px|Roopen rahasäiliö Don Rosan piirtämänä. thumb|300px|[[Roope Ankka|Roope sekä Tupu, Hupu ja Lupu rahasäiliön sisällä Don Rosan piirtämässä tarinassa Hämäyksen hurrikaani.]] thumb|300px|Nykyisen rahasäiliön tilalla oli ennen [[Ankkalinnake.]] Rahasäiliö on yhdysvaltalaisen sarjakuvapiirtäjän Carl Barksin keksimä kuvitteellinen rakennus, joka esiintyy Disneyn sarjakuvamaailmassa Roope Ankan kotina ja rahavarojen säilytyspaikkana.
Säiliö nähtiin ensimmäisen kerran 31. heinäkuuta 1951 julkaistussa tarinassa Betonikolossi. Barks oli kuitenkin käyttänyt aiemminkin rahasäiliön kaltaisia rakennuksia tarinoissa Lumottu papukaija vuodelta 1950 ja Ankkalinnan pamaus vuodelta 1951.
Kuvaus
Rahasäiliö on kuution muotoinen betoninen varastorakennus, joka sijaitsee Rahasäiliökukkulalla keskellä Ankkalinnan kaupunkia. Julkisivua koristaa valtava dollarin tunnus tai suomennoksissa usein Roopen nimikirjaimet RA. Carl Barksin mukaan Rahasäiliön holvin tilavuus on kolme kuutioeekkeriä. Ilmaus on Barksille tyypilliseen tapaan paradoksaalinen, sillä eekkeri on tosiasiassa pinta-alan yksikkö eikä ”kuutioeekkeri” tarkoita mitään. Vuonna 2001 Don Rosa piirsi yhdessä ystävänsä Dan Shanen kanssa Rahasäiliön yksityiskohtaisen pohjapiirroksen, joka julkaistiin Talon kokoinen vastustaja -tarinan yhteydessä. Piirustusten mukaan säiliö on ulkomitoiltaan 43 metriä korkea, 40 metriä leveä ja 40 metriä pitkä. Varsinaisen holvin lisäksi rakennuksessa on Roopen toimisto ja asuintilat. Rahasäiliössä työskentelee Roopen ohella paljon henkilökuntaa, kuten sihteeri neiti Näpsä.
Järvihirviö
Amerikka
Yhdysvaltojen länsiosassa sijaitsevalla Tahoejärvellä kerrotaan Tessiksi nimetystä olennosta. Sille on jopa perustettu oma museo.
Ibadilaisuus
Uskonnolliset käsitykset
Ibadiitit eivät ole sunneja eivätkä šiioja vaan muodostavat oman ryhmänsä islamin sisällä. Erot uskonnossa ovat kuitenkin pieniä. Ibadiitit nojautuvat Koraaniin ja haditheihin, mutta heidän hadith- kokoelmansa ovat suppeampia kuin sunneilla. He jakavat 800-luvun mutazaliittien käsityksen siitä, että Koraani on luotu, kun taas muut muslimit pitävät sitä luomattomana. Ibadiittien johtaja on imaami, jonka uskonoppineet valitsevat. Ibadiitit eivät tunnusta oppia yhdestä ainoasta kalifaatista vaan pitävät kiinni oikeudesta valita oma johtajansa. Tämä itsenäisyyden korostus lienee tärkein erottava tekijä. Nykyään ibadiitit ovat opillisesti lähellä sunnalaisuutta. Ibadiitit muodostavat islamin sisällä oman šariakoulukuntansa.
Rahasäiliö
Kuvaus
Rahasäiliö on hyvin varusteltu Roopen vihollisten – yleensä Karhukoplan – hyökkäyksiltä ja sen asejärjestelmiin on kuulunut eri tarinoissa muiden muassa ansaluukkuja, rikkihapolla täytettyjä altaita, karhunrautoja ja maamiinoja. Roopen toimistossa säilytetään buurisodan (vanhoissa suomennoksissa Suomen sodan) aikaista kanuunaa, jota käytetään toimistoon tunkeutuvia vihollisia vastaan. Säiliö on kuitenkin monissa tarinoissa onnistuttu kutistamaan, laukaisemaan avaruuteen, upottamaan valtameren syvyyksiin tai jopa tuhoamaan.
Järvihirviö
Amerikka
Läntisessä Kanadassa, Brittiläisen Kolumbian King Islandilla elävästä Yukista on kerrottu nähdyn sen vedenpinnan yläpuolelle kohonneet pyrstöevä ja käärmemäinen pää. Hieman enemmän väitettyjä havaintoja on tehty Okanaganjärven Ogopogosta. Huhujen mukaan Manitobajärvessä piileskelee Manipogo. Kanadan ja Yhdysvaltojen rajalla sijaitsevassa Eriejärvessä väitetään elävän Bessieksi kutsuttu käärmeen näköinen, 9-12 metriä pitkä järvihirviö. Se havaittiin ensimmäisen kerran 1817, ja sen pyydystäjälle on luvattu 100 000 dollarin palkkio. Kanadan viides järvihirviö on Champlainjärven hevosenpäinen Champ.
Etelä-Amerikassa, Argentiinan Patagoniassa elää tarinan mukaan Nahuelito-niminen vesieläin 824 km² laajuisessa Nahuel Huapi-järvessä vuoriston juurella. Intiaanien kertomista tarinoista innostuneet tutkijat alkoivat etsiä sitä vuonna 1922, kun järven rannalta oli löytynyt valtavat jalanjäljet.
Rahasäiliö
Kuvaus
Carl Barksin tarinassa Rahalähde paljastetaan, että Rahasäiliön vieressä oli alun perin Ankkalinnan perustajan Julle Ankanpään omistama linnoitus nimeltä Ankkalinnake. Suositun piirtäjän Don Rosan – jonka koko tuotanto sisältää valtavasti viittauksia Barksin tarinoihin – tekemän tarinan Ankkalinnakkeen valloittaja mukaan Roope rakensi Rahasäiliön Ankkalinnakkeen paikalle vuonna 1902.
Ibadilaisuus
Islamilainen perimätieto
Islamilaisen perimätiedon mukaan ibadiitit erkanivat 600-luvulla kharijiiteista, jotka vuorostaan olivat kalifi Alin kannattajista vuonna 657 irtautunut kapinallinen ryhmä. Nimensä ibadiitit olisivat saaneet johtajastaan Abdallah ibn Ibadista. Kerrotaan, että joillekin muslimeille oli liikaa Alin sovinnollisuus Muawijaa kohtaan, minkä takia he lähtivät omille teilleen.
Rahasäiliö
Kuvaus
Kukkulaa, jonka päällä linnake sijaitsi ja jossa rahasäiliö nykyisin sijaitsee, kutsutaan suomeksi Rahasäiliökukkulaksi. Kukkulan alkuperäinen nimi oli Don Rosan mukaan englanniksi ”Killmule Hill” eli Ankkalinnakkeen Valloittajan uudessa suomennoksessa "Muulinsurmamäki", mutta kun Roopen Rolls Regal -merkkinen automobiili ei pääse kukkulan päälle (Roope Ankan elämä ja teot osa 10, "Aku Ankka Lataamo" numero 49L 15). Niin kukkula sai nykyisen (todellisuudessa Carl Barksin antaman) nimensä ”Killmotor Hill” eli ”Moottorinrikkojakukkula” tai uuden suomennoksen mukaisesti "Moottorinsurmamäki". Englanninkielisessä versiossa uuden nimen kukkulalle "antaa" Mummo Ankan eli Kaino-Vienon puoliso Hepsu. Don Rosan mukaan Roope ostaa mäkeä alas rymistäneelle autolleen Mummolta tallin, josta tämä noutaa sen myöhemmin Carl Barksin tarinassa Ankkalinnan Juhla-ajot; näin Roopen kottero ei hajonnut, vaikka Hepsu tokaisee uudessa suomennoksessa mäen ottavan hengen myös uusmuotisilta automobiileilta.
Aiheesta muualla
Duck universe
Ibadilaisuus
Historiatieteen näkemyksiä
Kharijiittien keskus oli aluksi Irakin Basrassa, mistä liike levisi Pohjois-Afrikkaan. Vuonna 739 sinne syntyi kapinaliike, jota Damaskoksen kalifit eivätkä heidän jälkeensä abbasidit saaneet enää kukistettua.. Toinen ibadiittien valtakeskus syntyi Omaniin.
Länsimaisessa historiankirjoituksessa on torjuttu ajatus, että ibadiitit olisivat saaneet nimensä johtajastaan Abdallah ibn Ibadista. Varhaisimmat ibadiitteina pidetyt kirjoittajat eivät nimittäin mainitse hänen nimeään. Volker Popp on todennut, että sana ibād on arabian sanan abd (palvelija, orja) monikkomuoto, joka oli arabian murteista tunnettu vain Mesopotamiassa. Mesopotamian al-Hirassa vaikutti arabialainen kristitty ryhmä, joka käytti itsestään tätä nimeä. Nimitys viittasi Vanhaan Testamenttiin, jossa Abraham, Iisak ja Jaakob olivat "Jumalan palvelijoita". Al-Hira oli lakhmideiksi kutsuttujen kristittyjen (nestoriolaisten) arabien pääkaupunki.
Ibadiitit ovat voineet kehittyä tästä mesopotamialaisesta kristillisestä ja gnostisesta liikkeestä, sillä historia tuntee ibadiitit myös kristillisenä lahkona.
Lektiini
thumb|390px|Ihmisen [[galektiini-1, joka on lektiini (PDB: 1W6O). Kuvassa on homodimeeri, jonka puolikkaat ovat kiinni toisissaan ei-kovalenttisesti. Kummankin puolikkaan hiilihydraattia spesifisesti sitovassa kohdassa on kiinni hiilihydraatteihin kuuluva laktoosi (suuret punavihreät molekyylit).]] Lektiinit ovat hiilihydraatteja spesifisesti ja reversibeelisti sitovia proteiineja, jotka eivät ole vasta-aineita tai entsyymeitä. Spesifisyys tarkoittaa sitä, että lektiinit sitoutuvat yleensä vain tiettyihin hiilihydraatteihin. Reversibeeli sitoutuminen tarkoittaa, että sidos voi rikkoutua. Lektiinit voivat olla myös entsyymeitä, mutta niillä on kaikista entsyymeistä löytyvän aktiivisen kohdan lisäksi yksi tai useampi hiilihydraatteja spesifisesti sitova kohta. Lektiineitä on monia ja niitä on laajalti luonnossa, muun muassa eläimissä, kasveissa, sienissä, bakteereissa ja viruksissa. Lektiini on yleispätevä termi, mutta niitä saatetaan kutsua täsmentävästi niiden toiminnosta ja alkuperästä riippuen nimin agglutiniini, hemagglutiniini ja fytohemagglutiniini.
Järvihirviö
Eurooppa
Euroopan ja samalla koko maailman tunnetuin järvihirviö on Skotlannin Loch Ness-järven Loch Nessin hirviö. Ison-Britannian Cornwallissa kerrotaan Nessietä muistuttavasta Morgawrista. Walesin Llyn Tegid-järvi puolestaan on Teggien kotipaikka. Teggiestä on havaintoja 1920-luvulta lähtien, ja se muistuttaa krokotiilia tai pientä plesiosaurusta. Vuonna 1995 japanilainen tutkimusryhmä etsi sitä koluamalla järven pohjaa minisukellusveneellä kolmen päivän ajan.
Lektiini
Risiini on ensimmäinen löydetty lektiini. Peter Hermann Stillmark löysi sen ja julkaisi tuloksensa vuonna 1888 Tarton yliopistossa kirjoittamassaan väitöskirjassa.
Järvihirviö
Eurooppa
Pohjoismaissakin on omat järvihirviötarunsa. Islannissa on kerrottu Lagarfljótin madosta jo 1300-luvulla. Ruotsin Jämtlandissa sijaitsevassa Storsjön-järvessä puolestaan väitetään elävän kuusi metriä pitkä hirviö nimeltä Storsjöodjuret eli Storsie, josta kertovista tarinoista on ensimmäinen muistiinmerkintä vuodelta 1635. Lounais-Norjan Seljordin kunnassa, Seljordsvatnet-järvellä huhutaan olevan Selma-niminen, jättiläisankeriasta muistuttava olento. Suomessa väitetään tehdyn järvihirviöhavaintoja 1800-luvulla Höytiäisellä, ennen vedenpinnan laskua vuonna 1859. Toinen ja edellistä tunnetumpi hirviötarina liittyy Taivalkosken Loukusassa sijaitsevaan Loukusanjärveen. Siellä on väitetään tehdyn 1950-luvulta vuoteen 1989 useita havaintoja vedestä nousevasta valtavasta sileästä selästä, joka katoaa nopeasti takaisin veden alle. Eräät silminnäkijät ovat kertoneet oliolla olevan krokotiilimainen suu. Apu-lehti julkaisi vuonna 1962 tästä Loukusanjärven hirviöstä laajan artikkelin, jonka teon yhteydessä oliota etsittiin sukeltamalla.
Lektiini
Luokittelu
Lektiineitä luokitellaan niiden alkuperän perusteella esimerkiksi kasvilektiineiksi. Niitä jaotellaan myös niiden sitomien hiilihydraattien perusteella esimerkiksi fruktoosia sitoviksi lektiineiksi. Niitä luokitellaan myös proteiinirakenteen perusteella kymmeniin eri ryhmiin. Esimerkiksi R-lektiineiksi luetaan risiini, abriini ja muut näiden kanssa rakenteellisesti samankaltaiset lektiinit. Risiini on myös esimerkki lektiinistä, joka on lisäksi entsyymi. Lektiineitä luokitellaan myös niiden toimintojen perusteella. Soluja yhteen sitovia lektiineitä kutsutaan joskus nimellä agglutiniini. Jos ne sitovat punasoluja yhteen, niitä saatetaan kutsua nimellä hemagglutiniini ja jos ne ovat lisäksi kasviperäisiä, niitä saatetaan kutsua nimellä fytohemagglutiniini.