cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Juliet Burke
Kolmas tuotantokausi
Ben aikoo pitää lupauksensa päästää Juliet pois saarelta sukellusveneellä, mutta vain tunteja ennen suunniteltua lähtöä Locke räjäyttää sukellusveneen osana Jackin pelastusoperaatiota. Pelastusoperaation seurauksena Toiset pakenevat leiristä jättäen Julietin jälkeensä. Juliet uskottelee, että Toiset ovat hylänneet hänet, vaikka todellisuudessa Ben halusi Julietin vakoilevan Jackia ja muita lentokoneessa olleita. Ben aiheuttaa Clairen sairastumisen, jotta Juliet voisi pelastaa tämän. Vaikka muut ovat epäluuloisia Julietia kohtaan, he sallivat hänen jäädä rannalle heidän kanssaan.
Juliet on viettänyt rannalla muutaman päivän, kun lasta odottava Sun haluaa hänen kertovan, mitä raskaana oleville naisille oikein tapahtuu saarella. Juliet myöntää, että naiset kuolevat aina ennen synnytystä. Seuraavana yönä Juliet kuitenkin herättää Sunin kertoen, että hänellä saattaa vielä olla toivoa. Juliet vie Sunin tutkittavaksi arvellen, että mikäli lapsi olisi saanut alkunsa ennen saarelle tuloa, toivoa saattaisi vielä olla. Tutkimus paljastaa kuitenkin, että lapsi on saanut alkunsa vasta saarella. Yllättäen tieto on Sunille iloinen uutinen, sillä se selventää hänelle lapsen isän henkilöllisyyden. Sunin lähdettyä Juliet nauhoittaa viestin Benille tutkimuksen tuloksesta.
Juliet paljastaa Jackille Benin juonen kertoen haluavansa pois Benin alaisuudesta. Kun Sawyer saa käsiinsä Julietin nauhoituksen Benille, Jack puolustaa Julietia todistaen tämän kertoneen asiasta hänelle jo aiemmin. Nauhoituksen toinen puoli kertoo Benin suunnitelmasta kaapata kaikki mahdollisesti raskaana olevat naiset rannalta, ja Juliet ja Jack kehittävät vastasuunnitelman Toisten väijyttämiseksi. Väijytykseen osallistuvat onnistuvat tappamaan osan Toisista, mutta jäävät itse vangeiksi. Juliet ja Sawyer saapuvat rannalle, ja Hurleyn avustuksella he vapauttavat liittolaisensa.
Siboniso Gaxa
Siboniso Gaxa (s. 6. huhtikuuta 1984 Durban) on eteläafrikkalainen jalkapalloilija, joka edustaa Etelä-Afrikan pääsarjassa pelaava Mamelodi Sundownsia.
Gaxa on pelannut Etelä-Afrikan maajoukkueessa vuodesta 2005 lähtien.
Juliet Burke
Neljäs tuotantokausi
Jackin ryhmä kohtaa laivalta tulleet Faradayn ja Milesin sekä myöhemmin myös Charlotten ja lentäjä Frankin. Selviytyneet ajattelevat laivan tulleen pelastamaan heidät, mutta nämä ovatkin tulleet hakemaan Benin saarelta Widmoren käskystä.
Juliet joutuu tappeluun Charlotten kanssa luullessaan Faradayn ja Charlotten yrittävän tappaa kaikki saarella olijat. Juliet voittaa tappelun, mutta uskoo Faradayta, kun tämä selittää heidän aikeidensa olevan päinvastaisia; he yrittävät pelastaa kaikki saarella olevat tappavalta kaasulta. Faraday onnistuukin tehtävässä ja Juliet selvittää asian paikalle saapuville Jackille ja Katelle. Selviää, että Ben saattaa yrittää käyttää kaasua välttääkseen kiinnijäämisen. Juliet kertoo Jackille pelkäävänsä Beniä ja kehottaa Jackia pysymään kaukana itsestään siltä varalta, että Ben voittaisi sodan tulokkaita vastaan. Jack vastaa, ettei pelkää Beniä, ja suutelee Julietia.
Rannalla Juliet löytää Sunin penkomasta lääketarvikkeita. Sun paljastaa, että he ovat Jinin kanssa aikeissa liittyä Locken joukkoon. Juliet ei voi sallia sitä, sillä jääminen saarelle koituisi todennäköisesti Sunin kohtaloksi. Juliet paljastaa Jinille Sunin maanneen toisen miehen kanssa ennen saarelle tuloa saadakseen pariskunnan jäämään rannalle.
Faraday alkaa järjestää venekyytejä laivalle, ja Juliet vaatii Sunia ja Jiniä menemään ensimmäiseen lastiin. Kun vene palaa seuraavaa lastia varten, Juliet lupaa Faradaylle, ettei tule itse kyytiin, ennen kuin kaikki muut ovat päässeet pois saarelta.
Myöhemmin Juliet istuu yksin rannalla juoden rommia, kunnes laivalle matkanneesta kopterista hypännyt Sawyer ui rantaan. Sawyerin kysyessä, mitä Juliet juhlii, tämä osoittaa merellä olevaa laivaa, jonka luona näkyy vain savua. Sawyer jää rantaan Julietin kanssa ryypiskelemään, kun saari häviää valkoiseen välähdykseen.
Viides tuotantokausi
Välähdyksen jälkeen Sawyer ja Juliet huomaavat laivan ja rantaleirin kadonneen. Faraday selittää heille heidän joutuneen ajassa taaksepäin saaren mukana. Juliet ehdottaa matkaa Joutsen-aseman jäännöksille Faradayn kysyessä lähintä maamerkkiä. Saavuttuaan aseman luukulle Juliet kysyy Faradaylta mahdollisuudesta muuttaa historiaa, mutta tämä sanoo sen olevan mahdotonta. Seuraava aikahyppy vie heidät aikaan ennen aseman räjähdystä. Juliet päättää palata rannalle selviytyneiden kanssa. He löytävät rannalta lautan hyvässä kunnossa. Juliet ehdottaa lautan käyttämistä etsiäkseen laivaväylän, mutta Faraday kieltää ajatuksen, koska hän ei tiedä missä ajassa he ovat ja mihin suuntaan heidän pitäisi mennä.
Samana yönä selviytyneiden kimppuun hyökätään, ja Sawyer ja Juliet pakenevat lentäviä tulinuolia, jotka tappavat osan selviytyneistä. He juoksevat viidakkoon, missä nuori Charles Widmore ryhmänsä kanssa ottaa heidät kiinni ja vaatii heiltä selitystä saarella oloon. Yksi ryhmästä aikoi leikata Julietin käden irti jos he eivät vastaa, mutta Locke pelastaa heidät tainnuttamalla Widmoren ja tappamalla Mattinglyn. Locke alkaa kuulustella Widmorea, mutta hän ei vastaa. Juliet huomaa heidän puhuvan latinaa ja heidän kuuluvan Toisten heimoon. Juliet pyytää heitä viemään heidät Richardin luo, mutta Widmore tappaa Cunninghamin ja pakenee. Juliet ja Sawyer suuntaavat Toisten leiriin Locken kanssa, ja Juliet onnistuu riisumaan Ellien aseista tämän uhkailtua Faradayta. Tämän jälkeen tapahtuu aikahyppy ja leiri katoaa.
Charlotte alkaa kärsiä rajusta nenäverenvuodosta, jolloin Juliet kysyy Faradaylta, tietääkö hän tästä, mutta Faraday sanoo, ettei ole varma. Ryhmä palaa rannalle aikeenaan purjehtia lautalla Orkideaan. Matkalla he löytävät toisen leirin, jossa on kanootteja ja Ajira Airwaysin logo vesipullossa. He lähtevät purjehtimaan saaren ympäri, mutta heitä kohti ammutaan toisesta kanootista. Seuraava aikahyppy vie heidät vuoteen 1988. Viidakossa he kohtaavat Jinin, jonka he luulivat kuolleen. Aikahypyt ovat liikaa Charlottelle, ja hän romahtaa maahan. Ennen kuolemaansa hän ehtii kertoa kaivosta, joka johtaa aseman alaisiin tunneleihin. Ryhmä löytää kaivon, ja Locke ehtii juuri mennä kaivoon ennen aikahyppyä. He huomaavat kaivon kadonneen ja suuren patsaan heidän lähellään. Locken käännettyä jäätynyttä pyörää, viimeinen aikahyppy vie selviytyneet vuoteen 1974.
1974–1977
Juliet, Sawyer ja Miles kohtaavat Faradayn, joka kertoo Charlotten ruumiin kadonneen ja aikahyppyjen pysähtyneen. Matkalla rannalle he kuulevat laukauksia ja huomaavat Toisten kiduttavan nuorta naista. Juliet ja Sawyer tappavat Toiset ja pelastavat naisen. Nainen kertoo nimekseen Amy ja hänen kuuluvan Dharmaan. Amy vie heidät parakeille Dharma-ryhmän luo. Horacen kuulusteltua heitä, hän tarjoaa heille poispääsyä saarelta sukellusveneellä, joka lähtee huomenna tai kahden viikon päästä. Juliet ilmaisee halunsa lähteä saarelta heti huomenna huolimatta siitä, että ettei voi palata vanhaan elämään. Sawyer onnistuu kuitenkin ympäripuhumaan hänet jäämään vielä kahdeksi viikoksi etsimään ystäviään saarelta.
Juliet jää saarelle kolmeksi vuodeksi ja aloittaa parisuhteen Sawyerin kanssa. Hän työskentelee mekaanikkona Sawyerin toimiessa turvallisuuspäällikkönä. Juliet auttaa Amyä synnyttämään lapsensa, jonka tämä nimeää Ethaniksi. Eräänä päivänä Sawyer saa puhelun Jiniltä, joka on löytänyt Jackin, Katen ja Hurleyn. Juliet auttaa Sawyeria liittämään heidät uusina tulokkaina Dharmaan. Juliet huolestuu peläten Sayidin paljastavan heidät, mutta Sawyer rauhoittelee Julietia sanoen hoitavansa asian samalla kun Horace ilmoittaa Sawyerille Sayidin jääneen kiinni viidakossa. Myöhemmin Kate saa tietää Sawyerin ja Julietin suhteesta, muttei pahastu siitä.
Sayidin paettua ja ammuttua nuorta Beniä, Juliet yrittää pelastaa tämän hengen mutta epäonnistuu. Hän pyytää Jackiä auttamaan, mutta tämä kieltäytyy. Kate suostuu lahjoittamaan vertaan Benille, ja Juliet ehdottaa, että Ben on vietävä Toisten luo. Kate ja Sawyer toimittavat Benin Richardille, joka vie Benin Temppelille parannettavaksi. Jack varoittaa Julietia Rogerin epäilevän Katea Benin katoamisesta. Sawyer joutuu vangitsemaan Philin taloonsa tämän saatua tietää Sawyerin ja Katen vieneen Benin. Seuraavana aamuna Sawyer ja Juliet kertovat Jackille, Katelle, Hurleylle ja Jinille aikovansa paeta rannalle ja aloittaa kaiken alusta. Samalla Faraday ryntää huoneeseen kysyen Toisten sijaintia. Juliet kertoo hänelle ääniaidan koodin.
2007
Selviytyneet huomaavat räjähdyksen siirtäneen heidät vuoteen 2007. Sawyer suuttuu Jackille sanoen Julietin kuolleen turhaan ja uhkaa tappaa tämän. Kate kuulee ääniä Joutsen-aseman jäännöksistä, jolloin selviytyneet tajuavat Julietin olevan elossa. Sawyer raahautuu hänen luokseen, ja Juliet valittaa, että he ovat yhä saarella ja ettei se onnistunut. Juliet yrittää kertoa jotakin Sawyerille, mutta ehtii kuolla vammoihinsa ennen tätä. Sawyer ja Miles hautaavat Julietin viidakkoon.
Miles saa kykynsä avulla selville Julietin yrittäneen sanoa Sawyerille, että ”se onnistui.” Tämä voi viitata vaihtoehtoisen aikajanan syntymiseen. Myöhemmin parakeilla Sawyer kertoo Katelle estäneensä Julietia lähtemästä saarelta, koska ei halunnut olla yksin. Sawyer kertoo myös aikoneensa kosia Julietia ja suruissaan heittää kihlasormuksen mereen. Jaksossa Sijainen paljastuu, että Julietin nimi on kirjoitettu luolan seinään sen olleen yliviivattu. Julietin numero on 58. Musta-asuinen mies selittää Sawyerille nimien olleen Jacobin kandidaatteja. Myöhemmin Jack kertoo Sawyerille olevansa pahoillaan aiheuttamastaan Julietin kuolemasta.
Vaihtoehtoinen aikajana
Vaihtoehtoisessa aikajanassa Juliet työskentelee lääkärinä St. Sebastianin sairaalassa sukunimellä Carlson. Hän on naimisissa Jackin kanssa ja heillä on yhteinen poika, David. Julietin ja Jackin erottua David etääntyy Jackistä, kunnes Jack huomaa Davidin musikaaliset lahjat ja selittää tälle, ettei hän tee samaa virhettä mitä isänsä teki. Juliet tekee ultraäänitutkimuksen Sunille, jonka aikana Sun ja Jin muistavat entisen elämänsä saarella. Juliet tapaa Jackin sairaalassa, joka antaa hänelle, Davidille, Clairelle ja itselleen konserttiliput. Konsertin jälkeen Juliet kohtaa Sawyerin, auttaen häntä saamaan suklaapatukan koneesta. Kätellessään Juliet ja Sawyer saavat välähdyksen elämästään saarella ja suutelevat toisiaan. Juliet on kirkossa yhdessä Sawyerin ja muiden selviytyneiden kanssa, kun he ”siirtyivät eteenpäin”.
Lähteet
Lost
Huvudroller i Lost
Thomas Abel Brimage Spratt
Thomas Abel Brimage Spratt (s. 11. toukokuuta 1811 East Teignmouth – 12. maaliskuuta 1888 Tunbridge Wells ) oli englantilainen vara-amiraali, geologi ja hydrografi.
Spratt aloitti Ison-Britannian merivoimissa kesäkuussa 1827, ja 15. lokakuuta 1841 hänestä tuli luutnantti. Komentajakapteeniksi Spratt yleni 5. maaliskuuta 1849 ja 21. huhtikuuta 1851 hän aloitti komentajakapteenina HMS Spitfire -aluksella Välimerellä. Vuonna 1854, Krimin sodan aikana, hän oli komentajakapteenina Spitfirellä Mustallamerellä. Sprattista tuli Spitfiren kommodori 3. tammikuuta 1855. Hänestä tuli 7. tammikuuta 1856 HMS Medinan kommodori. Spratt jäi eläkkeelle 1. huhtikuuta 1870.
Fakolo
Fakolo on maalaiskunta Sikasson alueen Koutialan piirissä Malissa. Sen keskuskylä Zansoni sijaitsee 30 kilometriä Koutialasta luoteeseen. Kunnassa on 11 300 ja keskuskylässä 3 500 asukasta (vuonna 2009).
Fakolon kunta rajoittuu idässä Koutialan piirin Nampén, etelässä Songouan ja Koutialan, lännessä M’Pessoban ja Taon ja pohjoisessa Ségoun alueen Blan piirin Diaramanan kuntiin.
Kuntaan kuuluu kuusi kylää. Asukkaat ovat etupäässä miniankoja, bambaroita ja fulbeja.
Paikallisia elinkeinoja ovat maanviljely, karjanhoito, käsityöammatit ja pienimuotoinen kaupankäynti. Tärkeimmät viljelykasvit ovat maissi, hirssi, durra, riisi ja pavut. Myytäväksi kasvatetaan puuvillaa.
Henri Bernstein
Henri t. Henry Bernstein (1876–1953 ) oli ranskalainen näytelmäkirjailija, jo nuorena suuren maineen saavuttanut. Hänen päätavoitteensa oli saada näytelmänsä jännittäviksi ja näyttämöllisesti vaikuttaviksi, ja siihen pyrkiessään hän usein uhrasi näytelmän henkilöiden taiteellisen luonnekuvauksen ja itse näytelmän idean eheyden. Juonen sommittelussa ja vuoropuhelun notkeassa ohjauksessa hän oli taitava. Hänen näytelmiään ovat muun muassa Le Marché (1900), Le Détour (1902), Joujou (1903), Le Bercail (1905), La Rafale (1905), La Griffe (1906), Le Voleur (1907), Samson (1908), Israel (1908). Myöhemmin hän käsitteli vakavia aiheita, kuten juutalaisuutta, mikä oli kuitenkin nähtävissä jo näytelmässä Israel, jossa hän kuvaa assimilaation surullisia seurauksia.
Aida de Acosta
Aida de Acosta (28. heinäkuuta 1884 Elberon, New Jersey – 26. toukokuuta 1962 Bedford, New York) oli yhdysvaltalainen seurapiirihenkilö. Hänet tunnetaan ensimmäisenä naisena, joka on yksin lentänyt moottoroitua ilma-alusta. Hän pääsi Pariisissa 29. heinäkuuta 1903 lentämään Alberto Santos-Dumontin rakentamaa ilmalaivaa, viisi kuukautta ennen Wrightin veljesten ensilentoa.
Myöhempinä vuosinaan de Acosta oli lähellä menettää näkönsä kokonaan glaukooman vuoksi. Hänestä tuli silmäsairauksien paremman hoidon puolestapuhuja, ja hän oli mukana perustamassa ensimmäistä silmäpankkia.
Lento
pienoiskuva|left|Aida de Acosta Santos-Dumontin ilmalaivan № 9 ohjaimissa vuonna 1903. Aida de Acosta syntyi 28. heinäkuuta 1884 varakkaaseen kuubalaistaustaiseen perheeseen Elberonissa, New Jerseyssä. Hänen sisaruksiaan olivat muun muassa kirjailijat Mercedes de Acosta ja Rita de Acosta Lydig.
Perhe oli kesällä 1903 Pariisissa, jossa 19-vuotias de Acosta ystävystyi brasilialaisen ilmailijan Alberto Santos-Dumontin kanssa. Santos-Dumont antoi hänelle kolme oppituntia ilmalaivansa № 9 lentämisestä. Lentotunteja hän ei voinut antaa, sillä kori oli niin pieni, että siihen mahtui vain yksi ihminen. Santos-Dumont antoi lopulta de Acostan lentää ilmalaivalla 29. heinäkuuta 1903. Hän lensi Pariisista Bagatelleen Santos-Dumontin seuratessa häntä polkupyörällä ja antaessa ohjeita nenäliinaansa heiluttamalla. Bagatellessa de Acosta laskeutui poolokentälle keskeyttäen käynnissä olleen Englannin ja Yhdysvaltain välisen ottelun. Ottelun jälkeen de Acosta palasi ilmalaivalla takaisin Pariisiin. Hänestä tuli ensimmäinen moottoroitua ilma-alusta yksin lentänyt nainen.
Lehdistön reaktio naiseen ilma-alusta ohjaamassa oli negatiivinen. Myös de Acostan vanhemmat järkyttyivät kuultuaan lennosta. Heidän mielestään naisen tuli saada nimensä sanomalehtiin ainoastaan mentyään naimisiin ja kuoltuaan. Niinpä Santos-Dumont salasi de Acostan henkilöllisyyden ja kertoi kirjassaan Dans l’air lentäjän olleen ”nuori ja hyvin viehättävä kuubalainen, joka oli huomattavassa asemassa New Yorkin seurapiireissä”. Lento nousi jälleen esiin vasta vuonna 1932 illalliskutsuilla New Yorkissa, kun vieraana ollut laivaston upseeri kertoi halustaan lentää ilmalaivalla. De Acosta sanoi ymmärtävänsä halun ja kertoi tarinansa lennostaan.
Yksityiselämä
Aida de Acosta oli naimisissa kahdesti. Hänen ensimmäinen miehensä oli Oren Root III, ulko- ja sotaministeri Elihu Rootin veljenpoika. Pari meni naimisiin 5. marraskuuta 1908. Heille syntyi kaksi lasta: poika Oren Root IV 13. kesäkuuta 1911 ja tytär Alva de Acosta Root 1. toukokuuta 1914. Liitto päättyi avioeroon noin vuonna 1925.
Toisen kerran de Acosta meni naimisiin vuonna 1927 lakimies, kenraali Henry S. Breckinridgen kanssa. Breckinridge oli olympiatason miekkailija, Charles Lindberghin ystävä ja toimi Lindberghin asianajajana tämän pojan kidnappaustapauksessa. He erosivat vuonna 1947.
De Acosta kärsi glaukoomasta ja oli lähellä menettää näkönsä kokonaan. Hänestä tuli silmäsairauksien paremman hoidon puolestapuhuja. Hän johti kampanjaa Wilmerin silmätauti-instituutin perustamiseksi Johns Hopkinsin yliopistolle ja oli mukana perustamassa ensimmäistä silmäpankkia, jonka johtajana hän toimi 1945–1955.
De Acosta kuoli Bedfordissa New Yorkissa 26. toukokuuta 1962.
Marie Sophie Schwartz
Marie Sofie (Sophie) Schwartz, kirjailijanimiä Maria ja Fru M. S. S.***, s. Birath (4. heinäkuuta 1819 Borås, Ruotsi – 7. toukokuuta 1894 Tukholma, Ruotsi) oli ruotsalainen kirjailija.
Elämä ja ura
Schwartz kirjoitti 35 romaania, 115 novellia ja runsaasti lehtiartikkeleita ja pieniä kirjoitelmia. Hänen läpimurtoromaaninsa oli Mannen af börd och qvinnan af folket (1858), josta hänet edelleen tunnetaan Teos on julkaistu suomeksi nimellä Aatelismies ja kansan nainen (1915).
Schwartz oli oman kertomansa mukaan kauppiaan tytär. Isä kuoli ennen tyttären kuolemaa, ja äiti jäi hyvin köyhiin oloihin. Myöhempien tietojen mukaan hänen äitinsä oli piika Carolina Birath (1796–1834) ja isä tuntematon, ehkä joku äidin työnantajaperheen miehistä.
Schwartz oli puolitoistavuotias, kun Tukholman ulkopuolella Blockhusuddenissa asuva ylitullitarkastaja Trotzigin kanssa naimisissa oleva sukulainen otti hänet kasvatikseen. Kun hän oli yksitoistavuotias, hänen koulutuksensa keskeytyi, sillä kasvatusisä ajautui konkurssiin ja vähän myöhemmin kuoli. Varakkaat sukulaiset huolehtivat hänet suureen tyttökouluun, jota hän kävi kaksi vuotta. Joidenkin tietojen mukaan hän avioitui 1840 professori Gustaf Magnus Schwartzin kanssa, mutta uudempien lähteiden mukaan he asuivat yhdessä eikä heitä ollut vihitty, koska Schwartz oli edelleen virallisesti naimisissa katolisen toisen vaimonsa Caroline Schwartzin kanssa. He elivät kuitenkin kuin aviopari ja saivat kaksi poikaa.
Marie Sofie Schwartz oli jo nuorena harrastanut kirjoittamista, joskaan ei julkisesti, ja hän sai 1851 naisten kirjoittamista väheksyneeltä mieheltään luvan etsiä kustantajan yhdelle kertomukselleen. Samana vuonna ilmestyi kirjailijanimellä Fru M. S. S.*** hänen ensimmäinen novellinsa "Förtalet". Sekä siinä että myös seuraavissa teoksissa näkyy vaikutusta Carl Anton Wetterberghin siihen aikaan suosituista tendenssiromaaneista ja ranskalaisista romaaneista. Esimerkiksi 1850-luvun puolivälin tienoilla kirjoitettu jatkoromaani Emancipationsvurmen (ilmestyi kirjana 1860) on kannanotto naisten vapautustaisteluun.
Marie Sophie Schwartzin ja Gustaf Magnus Schwartzin poikia ovat yritysjohtaja Viktor Schwartz (1843–1912) ja kielitieteilijä Eugène Schwartz (1847–1914).
Haradok
Haradok  eli Gorodok  on pienehkö kaupunki ja Haradokskin hallintopiirin keskus Vitsebskin alueen pohjoisosissa Valko-Venäjällä melko lähellä Venäjän rajaa. Vuoden 2009 väestönlaskennassa Haradokin kaupungin asukasluku oli 12 968. Koko hallintopiirissä asui 26 760 henkeä, mikä sisältää myös Jezjaryštšan kaupunkimaisen taajaman väestön (1 575 as.).
Haradok on liikenteen kauttakulkukaupunki; siellä on Valko-Venäjältä Venäjän Pihkovaan ja Pietariin vievän rautatien asema. Kaupunki sijaitsee myös valtatien 30px eli :n läheisyydessä. Maakunnan pääkaupunki Vitsebsk sijaitsee 35 kilometriä eteläkaakkoon.
Dirk Bauermann
Dirk Bauermann (s. 10. joulukuuta 1957 Oberhausen) on saksalainen koripallovalmentaja.
Ura
Bauermann pelasi koripalloa aluesarjoissa BBC Krefeldin joukkueessa vuosina 1975–1981. Vuonna 1982 hän aloitti valmentamaan Krefeldin juniorijoukkueita. Tämän jälkeen Bauermann siirtyi apuvalmentajaksi Kalifornian valtionyliopistoon, jossa hän toimi kahden kauden ajan. Sen jälkeen hän muutti takaisin Saksaan ja siirtyi Bayer Giants Leverkusenin apuvalmentajaksi.
Bauermann aloitti päävalmentajana kotimaansa Bayer Giants Leverkusenissa. Hän voitti joukkueensa kanssa seitsemän Saksan mestaruutta, jonka jälkeen hän siirtyi alankomaalaiseen Base Oostendeen. Bauermannin seuraava seura oli Dafni BC, josta hän lähti seurapresidentin uhattua häntä aseella. Vuonna 2001 hän siirtyi Brose Basketsiin, jossa hän voitti uudestaan Saksan mestaruuden. Vuodesta 2003 lähtien Bauermann on toiminut Saksan koripallomaajoukkueen päävalmentajana. Vuoden 2005 EM-kisoissa hän valmensi joukkueensa hopealle. Kesällä 2010 Bauermann aloitti myös FC Bayern Münchenin päävalmentajana.
Kesälahden vaakuna
Vaakunan selitys on ”mustassa kentässä hopeinen aaltokoroinen kärki, jossa kolme viisilehtistä punaista kukkaa asetettuina 1 + 2”. Vaakunan on suunnitellut Heikki Paaer, ja Kesälahden kunnanvaltuusto hyväksyi sen kokouksessaan 30. syyskuuta 1955. Sisäasiainministeriö vahvisti vaakunan käyttöön 3. helmikuuta 1956.
Tšulym
Tšulym tarkoittaa seuraavia asioita:
Kedarnath
Kedarnath on Intian Uttarakhandin osavaltion Rudraprayagin piirikunnassa sijaitsevassa pieni kaupunki. Kaupungissa sijaitsee vanha Kedarnathin temppeli, jonka perustajaksi väitetään joko Malwaa vuosina 1076–1099 hallinnutta ruhtinas Bhojaa tai 700-luvulla elänyttä Adi Shankaraa. Myyttien mukaan alueella sijaitsi nykyistä temppeliä edeltänyt Pandava-suvun rakennuttama temppeli. Mytologisen kertomuksen mukaan Kurukshetran taistelussa voittanut Pandava-suku katui sitä, että joutui tappamaan Kaurava-sukuun kuuluneita sukulaisiaan. Pandavat lähtivät etsimään Shivaa saadakseen häneltä siunauksen, mutta jumala pakeni heitä härän hahmossa Kedarnathiin. Uskonnollisen merkityksen vuoksi Kedarnath on suosittu pyhiinvaelluskohde ja se kuuluu osaksi Char Dham -pyhiinvaellusreittiä. Siellä vierailee vuosittain tuhansia hinduja.
Vuonna 2013 Uttarakhandin aluetta koettelivat suuret tulvat, jotka aiheuttivat tuhoa myös Kedarnathin alueella. Kaupungin rakennukset tuhoutuivat tulvassa, mutta itse temppeli säästyi pahimmilta vahingoilta. Tulvan jälkeen alueella on vuosittain suoritettu etsintöjä ruumiiden löytämiseksi. Ainoa vuosi jolloin etsintöjä ei suoritettu oli 2019, mutta kaikilla etsintäkerroilla on ruumiita myös löytynyt. Vuoden 2013 tulvissa uskotaan kadonneen noin 3 886 henkeä, joista 699 ruumiit on löydetty vuonna 2020.
Intian vuoden 2011 väestönlaskennan mukaan Kedarnathissa asui 612 henkeä, joista 609 oli miehiä. Asukkaista 98 prosenttia on uskonnoltaan hindulaisia.
Christian Maggio
Ura
Maggio aloitti uransa Vicenzassa, jossa hän teki Serie A -debyyttinsä kaudella 2000–2001 pelaten kuusi ottelua. Vicenza tippui kauden päätteeksi Serie B:hen. Hän pysyi Vicenzassa vuoteen 2003 asti, pelaten 38 ottelua ja tehden niissä yhden maalin. Vuonna 2003 Maggio teki sopimuksen Fiorentinan kanssa. Hän pelasi 42 ottelua Serie B:ssä ja auttoi joukkueen takaisin pääsarjaan. Hän ei kuitenkaan saanut Serie A -kausina Fiorentinassa paljon vastuuta ja pelasi lainalla Trevisossa. Maggio pelasi seurassa 56 ottelua neljän vuoden aikana ja teki niissä kaksi maalia.
Maggio siirtyi heinäkuussa 2006 Sampdoriaan lainasopimuksella. Hän nousi ajan saatossa seuran avauskokoonpanoon ja Sampdoria osti Maggion pelaajaoikeudet omakseen vuonna 2007. Hän esitti vakuuttavia otteita kaudella 2007–2008 tehden 29 ottelussa yhdeksän maalia. Kauden päätyttyä hänet myytiin Napoliin kahdeksalla miljoonalla eurolla. Sopimus oli pituudeltaan viisi vuotta.
Lorenz Nieberl
Lorenz Nieberl (7. kesäkuuta 1919 – 12. huhtikuuta 1968) oli saksalainen rattikelkkailija ja olympiavoittaja. Hänen seuransa oli garmischpartenkircheniläinen SC Riessersee.
Christian Maggio
Ura
Maggio debytoi Napolissa 20. heinäkuuta 2008 Panioniosia vastaan Intertoto Cupissa. 14. syyskuuta 2008 hän teki ensimmäisen maalinsa Napolille ottelussa Fiorentinaa vastaan. 8. maaliskuuta 2009 hän loukkasi polvensa ottelussa SS Laziota vastaan ja oli sivussa loppukauden.
Lorenz Nieberl
Niebert voitti kultamitalin sekä kahden että neljän miehen kelkasta MM-kisoissa 1951 ja toisti suorituksen vuoden 1952 olympialaisissa. Hän sai MM-kilpailuissa vuonna 1953 pronssia kahden miehen kisasta ja 1954 neljän miehen kelkoista. Nieberl kilpaili 36-vuotiaana Cortina d'Ampezzon olympialaisissa 1956, joissa hän sijoittui neljän miehen kisassa kuudenneksi ja kaksikossa yhdeksänneksi.
Christian Maggio
Ura
Viidellä ensimmäisellä Napolin-kaudellaan Maggio teki Serie A:ssa neljä, viisi, neljä, kolme ja neljä maalia mutta viidellä viimeisellä kaudellaan ei enää yhtään. Hän kuului kauteen 2014–2015 saakka joukkueen vakiokokoonpanoon mutta sai kolmella viimeisellä kaudellaan vähemmän peliaikaa. Mestarien liigassa hän pelasi 17 ottelua.
Italian maajoukkueessa Maggio pelasi 34 ottelua vuosina 2008–2014.
Lorenz Nieberl
Nieberlin vaimo Evi Lanig ja tämän veli Hans-Peter olivat alppihiihtäjiä.
Clarence Brown (ohjaaja)
Clarence Brown (10. toukokuuta 1890 – 17. elokuuta 1987) oli merkittävä yhdysvaltalainen elokuvaohjaaja. Hänet nimitettiin Oscar-palkintoehdokkaaksi neljä kertaa parhaasta ohjauksesta (vuonna 1930 kahdesta elokuvasta yhdessä) ja kerran parhaasta elokuvasta, mutta hän ei koskaan saanut palkintoa.
Brown ohjasi lukuisia tähtinäyttelijöitä, muun muassa Greta Garboa ja Joan Crawfordia kumpaakin viisi kertaa. Garbo piti Brownia suorastaan lempiohjaajanaan.
Brown sai elokuvastaan Anna Karenina parhaan ulkomaisen elokuvan palkinnon Venetsian elokuvajuhlilla vuonna 1935.
Veikko Nevanlinna
Veikko Wilhelm Nevanlinna (12. tammikuuta 1920 – 22. elokuuta 2012) oli Jyväskylän yliopiston matematiikan apulaisprofessori. Nevanlinna työskenteli Jyväskylän yliopiston matematiikan apulaisprofessorina 1966–1983. Veikko Nevanlinna väitteli tohtoriksi Helsingin yliopistossa 1964 lukuteorian alalta aiheesta Über die elementaren Beweise der Primzahlsätze und deren äquivalente Fassungen.
Veikko Nevanlinna oli Frithiof Nevanlinnan poika.
SOS-Lapsikylä Suomessa
SOS-Lapsikylä on sitoutumaton kansainvälinen järjestö, jonka päämääränä on lisätä lasten ja perheiden hyvinvointia sekä suojella lasten oikeuksia ympäri maailman. Suomessa se aloitti toimintansa vuonna 1962. Suomessa on kymmenen lapsikylää, ja vuonna 2017 ne auttoivat lähes 500:tä lasta ja nuorta.
Historia
Suomeen SOS-lapsikyläaatteen toi mukanaan opiskelija Kaija Laitinen. Hän oli tutustunut toimintaan opiskellessaan Keski-Euroopassa 1950-luvun lopulla. Suomen SOS-lapsikyläyhdistys perustettiin lopulta Laitisen tuttavan, sosiaalineuvos Albin Gebhardtin, johdolla vuonna 1962, ja ensimmäinen lapsikylä valmistui Espoon Tapiolan Metsäpirtintien tontille vuonna 1966. Ensimmäisinä asukkaina sinne muutti yhdeksän orvoksi jäänyttä sisarusta Pohjois-Savosta maaliskuussa 1966. Heistä vanhin oli 15-vuotias ja nuorin kaksi kuukautta.
Toiminta ja tavoitteet
Suomalaisen SOS-Lapsikylän ensisijainen tavoite on, että lapsi saisi kasvaa omien vanhempiensa luona. Silloin, kun vanhemmat eivät yksin pysty huolehtimaan lapsistaan, SOS-Lapsikylä pyrkii tukemaan perhettä erilaisilla tukimuodoilla. Jos omassa perheessä asuminen ei tuesta huolimatta onnistu, lapsikylän vaihtoehtona on tarjota lapselle turvallinen sijaiskoti. Apua tarvitsevat lapset ja perheet tulevat SOS-lapsikylien ja nuorisokodin palvelujen piiriin kuntien sosiaalitoimen kautta. Hoitomuotoja ovat yhteisöllisesti tuettu perhehoito lapsikylissä tai kasvua tukeva hoito nuorisokodissa.
Tram Chimin kansallispuisto
thumb|250px|Tram Chimin kansallispuisto on tunnettu Mekongjoen tulvaniittyjen runsaasta linnustosta. Tram Chimin kansallispuisto eli  Tram Chinhin kansallispuisto on luonnonsuojelualue Vietnamissa, aikaisemmalta nimeltään Tam Nongin lintujensuojelualue. Se kattaa jäänteen Mekongin suiston tulvaniityistä ja ruovikoista, jotka ovat kadonneet tehokkaan tulvansuojeluohjelman myötä. Alueella suojellaan kahlaajalintuja, etenkin saruskurkia. Puistossa elää myös muita maailmassa uhanalaisia lintulajeja.
Masutatsu Ōyama
Masutatsu (Mas) Ōyama (, syntyjään, 27. heinäkuuta 1923 Korea – 26. huhtikuuta 1994 Tokio, Japani) oli korealaissyntyinen japanilainen karateka. Ōyama kehitti karaten merkittävimmän täyskontaktityylisuunnan kyokushinkain. Hänellä oli tapana kokeilla ja osoittaa karatetaitojensa toimivuus lukuisissa haasteotteluissa. Ōyama tunnetaan myös sonneja vastaan käymistään tappeluista, joissa hänen väitetään tappaneen nautaeläimiä yhdellä iskulla.
SOS-Lapsikylä Suomessa
Toiminta ja tavoitteet
SOS-Lapsikylä työskentelee myös tukea tarvitsevien perheiden kanssa, jotta mahdollisimman moni lapsi voisi kasvaa omien vanhempiensa kanssa, ja perhe voisi pysyä yhdessä. SOS-Lapsikylä tarjoaa useassa toimipisteessään muun muassa perhekuntoutusta ja tukiperhetoimintaa. SOS-Lapsikylä tarjoaa myös Theraplay-terapiaa haastavissa ympäristöissä kasvaneille lapsille.
Masutatsu Ōyama
Varhaisvuodet
Ōyaman alkuperäinen nimi oli Choi Young-Eui, hän syntyi Japanin vallan alla Gimjessä, nykyisin Etelä-Koreaa. Lapsena hänet lähetettiin Mantšuriaan, Kiinaan asumaan siskonsa maatilalla. Ollessaan 9-vuotias hän oppi maatilla työskenneeltä maanviljelijältä Chakurikia, kiinalaista kenpoa, jota hän harjoitteli noin kaksi vuotta. Ōyaman elämäkerrankirjan mukaan se oli hänen ensimmäinen oppimansa kamppailulaji. Ōyama palasi 12-vuotiaana Koreaan, jossa hän jatkoi kamppailulajien harjoittelemista tyylillä joka oli sekoitus kenpoa, kungfuta ja jujutsua.
SOS-Lapsikylä Suomessa
Toiminta ja tavoitteet
Lapsikylä panostaa erityisesti nuorten itsenäistymisen tukemiseen. Koska nuorten valmiudet itsenäistyä ovat yksilöllisiä, SOS-Lapsikylä pyrkii ottamaan tämän huomioon ja tukemaan nuorta aina siihen saakka, kunnes hän pärjää omillaan. Tavoitteena on saattaa nuori itsenäiseen elämään, omillaan toimeentulevaksi aikuiseksi, jolla on tukenaan oma sosiaalinen verkostonsa. SOS-Lapsikylä toimii muutenkin aktiivisesti auttaakseen lapsia ja perheitä saamaan paremman tulevaisuuden ja on mukana lukuisissa kansallisissa ja kansainvälisissä työryhmissä, tekee omaa tutkimustyötä ja pyrkii lobbaamaan.
Masutatsu Ōyama
Varhaisvuodet
Sodan loputtua 1945 Ōyama jätti lentosotakoulun ja aloitti Eiwa Karate tutkimuskeskuksen Suginami osastolla, mutta sulki sen pian huomattuaan olevansa ei toivottu korealainen. Hän löysi paikan asua Tokiossa, jossa hän tapasi myös tulevan vaimonsa. Ōyama pääsi 1946 Waseda yliopistoon opiskelemaan urheilutieteitä. Myöhemmin hän kävi Takushoku yliopistoa. Tämän jälkeen Ōyama siirtyi harjoittelemaan Gōjū-ryū karatea korealaisen So Nei Chun oppiin, joka oli tyylisuunnan perustajan Chōjun Miyagin pitkäaikaisimpia oppilaita. Ōyama joutui sittemmin Japanin poliisin ahdistelemaksi, kun hän liittyi korealaiseen puolueeseen Japanissa, joka halusi Korean yhdistymistä. Ōyama kierteli samaan aikaan pitkin Tokiota haastaen riitaa Yhdysvaltain armeijan poliisien kanssa ollessaan turhautunut poliittiseen tilaan.
SOS-Lapsikylä Suomessa
Toiminta ja tavoitteet
SOS-Lapsikylä hakee jatkuvasti uusia sijaisvanhempia. Suomessa lapsikylävanhemmalla on hoidossaan maksimissaan neljä lasta; pariskunnalla lapsia voi olla seitsemän.
Masutatsu Ōyama
Varhaisvuodet
Hänen ystävä ja opettaja So Nei Chu ehdotti Ōyamaa menemään yksin vuoristoon harjoittelemaan mieltään ja kehoaan. Hän aikoi viettää kolme vuotta Minobu vuorella Yamanashissa. Ōyama rakensi hökkelin vuoren läheisyyteen ja sai kuukausittain vieraakseen ystävänsä Tateyamasta. Hän alkoi kuitenkin epäröimään päätöstään ja lähetti kirjeen Solle, joka ehdotti hänelle vuorelle vetäytymistä. Hän rohkaisi vastakirjeessä Ōyamaa olemaan vielä vuorella ja ehdotti ajamaan toisen kulmakarva pois, jotta häntä ei houkuttaisi tulemaan takaisin ihmisten ilmoille. Ōyama oli vuorilla lopulta 14 kuukautta, kunnes palasi Tokioon harjoittelun päätteeksi. Palattuaan takaisin hän antoi suurta arvostusta Miyamoto Musashin kirjoittamalle The Book of Five Rings kirjalle, joka oli hänen ainoa luettava teos vuoristossa. Paluun myötä hän voitti 1947 Japanin karatemestaruuden. Ōyama oli kuitenkin suunniltaan ettei ollut päässyt alkuperäiseen tavoitteeseensa harjoitella vuoristossa kolme vuotta, jonka myötä hän palasi takaisin vuorille. Tällä kertaa Ōyama matkasi vuonna 1948 Kiyosumi vuorelle, jossa hän harjoitteli yhteensä 18 kuukautta. 1949–1950 Ōyama jatkoi Gōjū-ryūn harjoittelemista Asakusa dojolla, jossa häntä opettivat muun muassa Gogen Yamaguchi ja tyylisuunnan perustajan poika Kei Miyagi. Hän saavutti 6. danin arvon ja alkoi kehittämään omaa tyyliään karatesta, jossa olisi tärkeää olla muun muassa iskuja kestävä keho.
Oyama Dojo
Ōyama asui 1950 karjateurastamon vieressä, jossa hän kävi harjoittelemassa elävien sonnien kanssa kokeillaakseen kykyjään. Hän tappeli 52 sonnin kanssa, joista hän tappoi kolme yhdellä iskulla ja loput 49 menettivät sarvensa. Kaksi vuotta myöhemmin Ōyama matkasi Yhdysvaltoihin esittelemään karatea. Hän vieraili 32 eri kaupungissa ja otteli tuona aikana seitsemässä ottelussa. Ōyama vieraili 1952 myös Havaijilla, jossa hän tapasi Bobby Lowen, joka oli harjoitellut isänsä opissa kungfuta ja omasi 4. danin mustanvyön judossa, 2. danin kenpossa ja 1. danin aikidossa, sekä välisarjan ottelija nyrkkeilyssä. Lowe matkasi Ōyaman mukana Japaniin uchideshiksi ja harjoitteli hänen opissaan päivittäin puolentoista vuoden ajan. thumb|250px|Oyama 1954. Ōyama avasi oman dojon Ōyama Dojon Mejirossa, Tokiossa 1953 ja jatkoi matkustamista ympäri Japania ja maailmaa esittelemässä kehittämäänsä karatea. Yhdysvalloissa hän tappeli sonnia vastaan Chicagossa, jossa Ōyama katkaisi shutolyönnillä sonnilta sarven. Kaksi vuotta myöhemmin hän vieraili Etelä-Amerikassa ja Euroopassa, jossa Ōyama kävi myös haasteotteluita. Palattuaan takaisin Japaniin hän siirsi dojonsa 1956 Rikkyo yliopiston takana olleeseen balettikoulun tiloihin. 1957 mennessä hänen karatensa oli saanut maineen vahvana, intensiivisenä ja kovaa lyövänä, mutta käytännöllisenä tyylinä, jonka Ōyama nimesi Kyokushiniksi, joka tarkoittaa lopullista totuutta. Samana vuonna hän vieraili Mexico Cityssä esittelemässä karateaan ja otteli jälleen sonnia vastaan, mutta oli tällä kertaa menettää henkensä, kun sonni hyökkäsi häntä takaapäin. Ōyama onnistui kuitenkin katkaisemaan sonnilta sarven, mutta vietti kuusi kuukautta parannellen vammojaan. Myös muiden tyylisuuntien harjoittajat kävivät harjoittelemassa hänen dojollaan ja ottivat osaa täyskontakti otteluissa, jotka olivat loukkaantumisherkkiä sillä ottelu päättyi vasta, kun jompi kumpi ottelijoista verbaalisesti kertoi luovuttavansa. Oyama Dojon jäsenet ottivat täysikontakti ottelunsa tosissaan nähdessään heidän tyylinsä olleen ensisijaisesti taistelutaito. Ottelussa oli muutamia laittomia tekniikoita, mutta sallittuja olivat muun muassa kantapäällä potkiminen, pyyhkeeseen tai rättiin käärityillä nyrkeillä, heitot ja potku nivusiin oli myös yleisiä. Yksi hänen oppilaistaan Kenji Kato kertoi Ōyaman tarkkailevan muita tyylejä ja omaksuvan mielestään hyödylliset tekniikat oikeassa tappelussa omaan tyyliinsä, eikä rajoittanut niitä pelkästään karatetekniikoihin. Vuoteen 1957 mennessä Ōyamalla oli noin 700 oppilasta, vaikka useat oppilaat jättivät dojon liian kovan treenin vuoksi, joista koitui loukkaantumisia. Tuolloin heillä ei ollut virallisia karatepukuja, vaan oppilaat käyttivät tavallisia vaatteita.
SOS-Lapsikylä Suomessa
Toiminta ja tavoitteet
Muun muassa DNA, Dr. Oetker, Cramo, Danske Bank, Fazer ja Ikea ovat tukeneet Suomen SOS-Lapsikylän toimintaa.
Toimipisteet
Suomessa lapsikylätyötä tehdään kymmenellä paikkakunnalla: Espoossa, Kaarinassa, Kuopiossa, Punkaharjulla, Rovaniemellä, Tampereella, Vantaalla, Vihannissa ja Ylitorniolla sekä nuorisokodissa Jyväskylän Vaajakoskella.
Masutatsu Ōyama
Yksityiselämä
Ōyama oli naimisissa Chiyakon kanssa aina kuolemaansa saakka. He saivat kolme tytärtä Ruiko, Grace-Eki ja Christina Kikuko. Ōyama sai neljä muuta lasta avioliiton ulkopuolella. Keiko Nakamura syntyi toisen maailmansodan aikana. Ōyama itse kertoi elämäkerrassaan, ettei ollut tietoinen lapsesta, ennen kuin asia kävi ilmi 1970-luvulla. Tuolloin hän oli saanut myös kolme poikaa korealaisvaimonsa kanssa; Choi Kwang Bum, Choi Kwang Soo ja Choi Kwang Hwa. Lapset kertoivat isänsä käyneen kerran kuukaudessa katsomassa heitä Koreassa. He harjoittelivat myös kamppailulajeja isänsä innoittamana, kuten hapkidoa ja taekwondoa.
Kuoleman jälkeen
Bungei Shunjū lehti valitsi joulukuussa 2021 Ōyaman sata vaikutusvaltaisinta japanilaista sadan vuoden ajalta listalle.
SOS-Lapsikylä Suomessa
Kritiikki
SOS-Lapsikylä on saanut kritiikkiä sijaishuollossa tapahtuneista laiminlyönneistä ja kaltoinkohtelusta. Ylitornion lapsikylän pitkäaikainen johtaja ja sittemmin SOS-Lapsikylän aluesuunnittelijanakin toiminut Kai Lomma kertoi vuonna 2018 pitävänsä kritiikkiä aiheellisena. Samana vuonna SOS-Lapsikylä irtisanoi yhteistoimintaneuvotteluissa 74 työsopimusta. Irtisanomisten taustalla oli korkeimman oikeuden päätös, jonka mukaan kylässä työskentelevien sijaisten työ kuuluu työaikalain piiriin, eikä siihen voi siten soveltaa poikkeussääntöjä. Näkemysten muuttumisen myötä työsuhteisia lapsikylävanhempia ei enää ole.
Matthias A. Chimole
Matthias A. Chimole (1916 Nakhwala – 18. marraskuuta 2005) oli malawilainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi 21. syyskuuta 1947 ja nimitettiin Zomban hiippakunnan johtoon 21. syyskuuta 1970. Piispaksi vihkiminen seurasi 13. joulukuuta. Pääkonsekraattorina toimi James Chiona, jota avustivat Jean-Louis Jobidon ja Eugen Joseph Frans Vroemen.
Mika Gröhn
Mika Gröhn -nimisiä henkilöitä ovat:
Gervazio Moses Chisendera
Gervazio Moses Chisendera (1928 – 14. elokuuta 2004) oli malawilainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi 4. syyskuuta 1960 ja nimitettiin Dedzan hiippakunnan johtoon 25. kesäkuuta 1984. Piispaksi vihkiminen seurasi 30. syyskuuta. Pääkonsekraattorina toimi Matthias A. Chimole, jota avustivat James Chiona ja Medardo Joseph Mazombwe.
Chisendera erosi tehtävistään Dedzan piispana 7. syyskuuta 2000.
Ambrosius Bosschaert
Ambrosius Bosschaert (18. marraskuuta 1573 Antwerp – 1621 Haag) oli Alankomaiden kultakauden aikana vaikuttanut asetelmiin erikoistunut taidemaalari, joka kuvasi erityisesti kukkia. Hän oli erittäin arvostettu aikakautensa taiteilijoiden ja taiteen ostajien keskuudessa.
Bosschaertin maalaukset aloittivat Alankomaissa 1600-luvun puoliväliin saakka jatkuneen asetelmamaalauksen genren. Hänen töitään ylenkatsottiin 1700- ja 1800-luvuilla, mutta 1900-luvulla Bosschaert herätti uudelleen tutkijoiden ja keräilijöiden mielenkiinnon.
Elämä ja ura
vasen|pienoiskuva|Kukka-asetelma lasimaljakossa marmorisyvennyksessä, 1610, 35,3 × 23,3 cm, yksityiskokoelma. Monien protestanttien tavoin Bosschaertin perhe pakeni uskonnollista vainoa katolisesta Espanjan Alankomaasta. Perhe asettui silloisen Zeelandin saarialueen Middleburgiin, joka oli merkittävä Hollannin Itä-Intian kauppakomppanian keskus. Valinta vaikutti Bosschaertin taiteeseen ja aiheisiin, sillä kaupungissa myytiin eksoottisia kukkia ja hedelmiä, joita kasvatettiin myös alueen kasvitieteellisissä puutarhoissa. Bosschaertille näistä tuli hänen asetelmiensa materiaalia.
Bosschaert toimi vuodesta 1593 vuoteen 1613 Pyhän Luukkaan taidemaalarien killan hallituksen jäsenenä ja dekaanina. Vuonna 1602 Bosschaert meni naimisiin Maria van der Astin kanssa. Marian veli Balthasar van der Ast (1593/1594–1657) oli hyvin todennäköisesti Bosschaertin oppilas. Bosschaert menestyi sekä maalarina että taidekauppiaana.
Bosschaert työskenteli myöhemmin myös Amsterdamissa (1614), Bergen op Zoomissa (1615–1616), Utrechtissa (1616–1619) ja Bredassa (1619). Bosschaert menehtyi vuonna 1621 matkalla Haagissa, jossa hän oli toimittamassa maalaamansa kukka-asetelmaa ostajalle Fredrick van Schurmanille. Bosschaertin kolmesta pojasta Johanneksesta, Ambrosius nuoremmasta ja Abrahamista tuli isänsä tavoin maalareita, jotka keskittyivät kukka-asetelmiin.
Tyyli ja teokset
Bosschaertilta on säilynyt noin 50 työtä. Hänen ensimmäiset kukka-asetelmansa saattoivat olla kasvitieteellisille puutarhoille tehtyjä tilaustöitä. Maalaukset osoittautuivat erittäin suosituiksi ja kaupalliseksi menestykseksi. 1600-luvun Alankomaissa jalostettiin, keräiltiin ja kaupattiin eksoottisia kukkia ja kukkasipuleita, mikä johti lopulta tulppaanimaniana tunnettuun sijoituskuplaan 1634–1637. Myös kukka-asetelmia arvostettiin ja niille riitti ostajia. Bosschaertille maksettiin yhdestä maalauksesta jopa 1 000 guilderia.
Samaan aikaan Bosschaertin kanssa katolisessa Espanjan Alankomaassa flaamilainen Jan Brueghel vanhempi maalasi kukka-asetelmia. Brueghel myös mitä ilmeisimmin työskenteli välillä Middleburgissa. Voidaan olettaa, että mestarit saivat vaikutteita toisiltaan.
Bosschaertin maalaukset ovat pienikokoisia ja yleensä kovalle kuparialustalle maalattuja. Maalaukset ovat sommittelultaan symmetrisiä ja maalattu pystyasentoon. Lähes kaikissa on yksi monokromaattisella alustalla kuvattu maljakko, johon on aseteltu runsas kimppu värikkäitä kukkia. Kimpussa ovat tieteellisen tarkasti maalattuja jalostettuja kukkia, yleensä tulpaaneja, ruusuja ja liljoja. Pöydällä on muutamia huolella valittuja irrallisia kukkia, pieniä eläimiä tai vesipisaroita. Joissakin Bosschaertin maalauksissa on voimakas trompe-l'oeil- motiivi.
On kiistanalaista, miten paljon Bosschaert jatkoi 1500- ja 1600-lukujen perinnettä, jossa kaikilla maalauksissa näkyvillä elementeillä oli voimakas symbolinen, usein uskonnollinen merkitys. Ilmeisesti maalauksissa on ainakin joitakin symbolisia merkityksiä. Bosschaertin kimpuissa on eri aikoina kukkivia kasveja, joten maalaukset eivät ole realistisia todellisuuden jäljitelmiä. Jokainen kukka on kuvattu huolellisesti, ja maalauksia onkin kutsuttu joskus kukkamuotokuviksi.
Ksylatsiini
Ksylatsiini on lääke jota käytetään sedaatioon, anestesiaan, kivunlievitykseen ja lihasten rentouttamiseen suurilla eläimillä. Se on johdettu klonidiinista.
Eläinlääketieteessä ksylatsiinia käytetään yksin tai yhdessä ketamiinin kanssa nukutuslääkkeensä. Käytöstä ihmisillä ei varsinaisesti tiedetä, mutta väärinkäyttöä esiintyy paikoitellen paljonkin (erityisesti Yhdysvalloissa), ja se voi johtaa voimakkaaseen riippuvuuteen tai pahimmillaan kuolemaan.
Ksylatsiinia myydään Suomessa valmistenimillä Nerfasin vet, Rompun vet, Sefazin vet ja Xysol vet.
Etelä-Korea kesäolympialaisissa 2016
Etelä-Korea osallistui vuoden 2016 kesäolympialaisiin 204 urheilijan voimin 24 lajissa. Kisojen avajaisissa joukkueen lipunkantajana toimi miekkailija Gu Bon-gil.
János Csonka
Perhetausta ja opinnot
Kouluvuotensa János vietti Versecissä. Hän oli hyvä oppilas ja suoritti ylioppilastutkinnon erinomaisin arvosanoin. Saksan kieli oli pakollinen oppiaine, jota moni unkarilainen vierasti, sillä sitä pidettiin sorron välineenä. János oli kuitenkin kiinnostunut kielten oppimisesta; saksan lisäksi hän opiskeli latinaa, josta oli myöhemmin apua ranskan kielen opinnoissa. 19-vuotiaana hän saavutti ammattipätevyyden isänsä työpajassa. Tämän jälkeen hän työskenteli Alföldin ja Fiumen välisen rautatien Szegedin konepajalla, jossa hän pääsi tutustumaan höyryveturien rakenteeseen sekä rautateiden kunnossapitoon. Vuonna 1873 hän siirtyi Budapestiin Unkarin valtion rautateiden varikolle.
Kerrytettyään ammatillista osaamistaan sekä kehitettyään saksan ja ranskan kielen taitojaan Csonka toteutti vanhan unelmansa ja lähti vuonna 1874 opintomatkalle. Aluksi hän suuntasi Wieniin Itävallan keisarillisille ja kuninkaallisille rautateille. Keisarikunnan pääkaupunki tarjosi koulutusmahdollisuuksien lisäksi museoita, näyttelyitä ja muita virikkeitä, jotka laajensivat nuoren Csonkan yleissivistystä. Hän jatkoi opintomatkaansa Korneuburgiin, Sankt Pölteniin ja sitten Zürichiin, jossa tutustui maineikkaaseen Escher Wyssin konepajaan. Vuonna 1875 Csonka saapui Pariisiin, jossa työskenteli ompelukoneita valmistaneella Journaux-Leblondilla. Pariisissa hän tutustui pienessä kirjapainossa Lenoir-moottoriin ja kiinnostui samalla polttomoottoritekniikasta ja oivalsi sen mahdollisuudet. Csonka vieraili myös Lontoossa sekä muutamassa brittiläisessä teollisuuskaupungissa. Hänen palattuaan Pariisiin vuonna 1876 hän sai tietää, että Budapestin teknillinen korkeakoulu haki johtajaa työpajalleen. Csonka päätti hakea paikkaa. Hänet valittiin tehtävään siitä huolimatta että oli 32 hakijan joukosta nuorin. Vain 25-vuotiaan Csonkan valintaan vaikuttivat käytännön pätevyys, ulkomaankokemus sekä erinomainen kielitaito, sillä yli kaksi vuotta kestäneen opintomatkansa aikana hän oli oppinut puhumaan saksaa ja ranskaa sujuvasti.
Korkeakoulun palvelukseen
János Csonka aloitti työnsä teknillisellä korkeakoululla 11. helmikuuta 1877. Työpajalla oli alkeelliset olosuhteet ja puutteelliset henkilöstöresurssit. Csonka esitti korkeakoulun johdolle että palkkaisi lisähenkilöstöä omalla kustannuksellaan sillä ehdolla, että voisi käyttää tiloja myös omiin tarkoituksiinsa. Tarjous hyväksyttiin.
Korkeakoulun työpajalle hankittiin Otto Langen -kaasumoottori, joka kuitenkaan ei toiminut tyydyttävästi. Csonka suunnitteli moottorin pohjalta parannetun version, joka valmistui vuonna 1879. Nelitahtinen, nestejäähdytteinen moottori oli varustettu venttiilikoneistolla, joka käytti myös imuventtiileitä. Tuohon aikaan oli vielä yleistä, että imuventtiilit avautuivat alipaineen avulla. Moottori oli valmistettu kokonaan itse puutteellisin työkaluin. Lopputulos osoitti, että Csonka oli paitsi erinomainen suunnittelija, hän myös hallitsi käytännön valmistusmenetelmät.
Ensimmäistä moottoria seurasi lukuisa joukko keksintöjä, muun muassa petrolitoiminen moottori sekä kaasuturbiini. Csonka arveli jo varhain että nestemäiset hiilivedyt tulisivat yleistymään polttomoottorien polttoaineina. Vuonna 1882 työpajassa valmistui kaksipolttoainemoottori, jota voitiin käyttää vaihtoehtoisesti joko kaasulla tai petrolilla. Polttoaineen vaihto kävi kahta venttiiliä kääntämällä. Kaksitahtinen, vesijäähdytteinen moottori oli varustettu mekaanisilla katkojan kärjillä. Se valmistui ennen Daimlerin moottoripyöränmoottoria, jonka usein uskotaan olleen ensimmäinen nestemäisellä polttoaineella toiminut moottori. Csonkan moottorille myönnettiin patentti 16. maaliskuuta 1885.
Csonkan moottorien maineen kantauduttua yliopiston ulkopuolelle Ganz-yhtymän toimitusjohtaja András Mechwart kiinnostui niiden valmistamisesta ja pyysi häntä suunnittelemaan tuotantovalmiin moottorimallin. Yhteistyön kautta Csonka tutustui Ganzilla työskennelleeseen nuoreen insinööriin, Donát Bánkiin. Työn tuloksena syntynyt Bánki-Csonka -nimellä tunnettu moottori erosi prototyypistä siten, että pystyssä ollut sylinteri oli käännetty makaavaksi.
Csonkan ja Bánkin yhteistyö jatkui projektin jälkeen ja johti useisiin patentteihin. Eräs näistä oli kaasu- ja petrolikäyttöinen vasara. Aikana, jolloin sähköverkot eivät olleet vielä kovin kattavia, keksinnöstä oli hyötyä useille pienyrityksille.
Kaasutin
Seuraavaksi Csonka ja Bánki suunnittelivat ja rakensivat kokonaan uuden nelitahtisen, pystysylinterisen moottorin, jossa oli patentoitu automaattinen hehkuputkisytytysjärjestelmä. Tämä moottorimalli antoi alkusysäyksen polttoaineensyötön kehittämiselle.
Tuohon aikaan oli tyypillistä, että polttoaine höyrystettiin jäähdytysnesteen avulla, pakokaasulla kuumentamalla tai jopa avoimella liekillä ja johdettiin sitten sylinteriin. Tämä oli kuitenkin riskialtista ja tulipalot olivatkin yleisiä.
Ranskalainen Longuemare-niminen yritys alkoi soveltaa Csonkan ja Bánkin keksintöä luvatta. Ganz-yhtymässä, jolle patenttioikeudet kuuluivat, harkittiin syytteen nostamista, mutta pääjohtaja Mechwart pelkäsi prosessin tulevan liian kalliiksi, joten oikeustoimista pidättäydyttiin. Tämän lisäksi yritys ei maksanut patentin rekisteröintimaksua määräajassa, jolloin patentti raukesi.
Csonkan ja Bánkin kaasuttimessa oli jo alusta asti neulaventtiili sekä läppäventtiili. Se esiteltiin Pariisin maailmannäyttelyssä vuonna 1900. Kaasuttimen keksiminen osoittautui valtavaksi harppaukseksi polttomoottoritekniikan kehittämisessä, sillä ratkaisu oli yksinkertainen, taloudellinen ja paloturvallinen.