cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Diffraktio
Matemaattiset mallit
Jos varjostin on lähellä rakolevyä, tulevat säteet varjostimelle ei-rinnakkaisesti eli aallot ovat pallomaisia. Tällä olettamuksella mallinnettua diffraktiota kutsutaan Fresnelin diffraktioksi, josta muodostuvia interferenssikuvioita kutsutaan Fresnelin interferenssikuvioiksi. Fresnelin kuvioita on kuitenkin hankalampaa tarkastella matemaattisesti, joten usein yksinkertaisessa tarkastelussa käytetään Fraunhoferin malleja. Fresnelin diffraktio lähenee Fraunhoferin diffraktiota, kun lähdettä ja havaintotasoa viedään kauemmas diffraktoivasta kappaleesta. Fresnelin diffraktio kuvaa diffraktiota kokonaisvaltaisesti ja Fraunhoferin diffraktio on approksimaatio edellisestä.
Kaikilla malleilla on heikkoutensa ja vahvuutensa, ja niitä voidaan soveltaa itse kullekin sopiviin ongelmiin. Mallin valintaan vaikuttaa se, mitä tiedetään annetusta ongelmasta.
Rakojen ja rakosysteemin leveyden huomioon ottava tarkka lauseke useamman raon diffraktiolle voidaan johtaa Fourier'n muunnosta käyttämällä Huygensin periaattetta. Useamman kuin kahden raon kokeessa nähdään, että intensiteettimaksimit tulevat tarkkarajaisemmiksi, kun rakoja on enemmän. Tämä johtuu siitä, että diffraktiomaksimien leveys on kääntäen verrannollinen koko rakosysteemin leveyteen. Diffraktiomaksimien verhokäyrän leveys on kääntäen verrannollinen rakojen leveyteen.
Kahden raon interferenssikuvio
Selkein kaksoisraon interferenssikuvio muodostuu käytettäessä vain yhden aallonpituuden omaavia hiukkasia, muita kappaleita tai sähkömagneettista säteilyä eli monokromaattista säteilyä. Monokromaattinen näkyvä valo on vain yhden väristä. pienoiskuva|304x304px|Aallonpituuden λ sähkömagneettinen säteily (tai hiukkaset) tulee vasemmalta ja kulkee kaksoisrakolevyn rakojen kautta, jotka ovat etäisyydellä d toisistaan. Eri raoista tulevat valon pallomaiset aaltorintamat interferoivat kertaluvun m mukaisissa radiaanikulmissa θ. Yksinkertaisessa laskennassa ei oteta huomioon interferenssikuvioiden [[intensiteettiä, joka todellisissa kuvioissa pienenee eli kuviot himmentyvät mitä kauempana kuviot ovat m=0 keskiöstä.]] Fraunhoferin diffraktiossa kohtisuoraan rakolevylle tuleville aalloille kuvion maksimien kulmat eli esimerkiksi valolla kulmat, joihin muodostuvat kirkkaimmat kohdat, saadaan yhtälöllä
Kulmat esimerkiksi valolla ovat kuitenkin niin pieniä, että voidaan olettaa että tan θm ≈ θm, jolloin θm kerrotaan suoraan etäisyydellä L. Maksimin korkeuden ym ilmoittava yhtälö muuntuu siten muotoon
Minimi saadaan yllä olevalla yhtälöllä käyttämällä arvoa (m + 0.5) arvon m tilalla.
Esimerkkejä
Missä kohtaa varjostinta on aallonpituuden 700 n m punaisen valon nollannen kertaluvun valokuvio, jos varjostin on 10 m:n päässä ja raot ovat 1 cm etäisyydellä toisistaan?
Punainen valokuvio muodostuu siis keskelle varjostinta katsottaessa rakojen kohdalta kohtisuoraan varjostimelle.
Punaisen valokuvion kirkkain kohta on erittäin pienessä kulmassa (noin 4*10-5 asteessa) keskimmäisestä valokuviosta. Siten sen korkeus voidaan laskea suoraan ilman tangenttifunktiota. Valokuvioita on kaksi: toisen korkeus on 7 µ m ja toisen -7 µm.
Yhden raon interferenssikuvio
vasen|pienoiskuva|320x320px|Tietokonekuva yhden raon interferenssikuviosta. Interferenssikuvio muodostuu koherenteille hiukkasille, muille kappaleille ja sähkömagneettiselle säteilylle, kuten näkyvälle valolle, myös yhdellä raolla. Syy miksi näin käy, voidaan ajatella helpoimmin klassisen fysiikan Huygensin periaatteen kautta, jossa raon jokaiseen kohtaan muodostuu pallomaisesti etenevä pallolähde aivan kuin rakoja olisi lähekkäin useita. Nämä pallolähteet interferoivat keskenään. Huygensin periaate ei kuitenkaan selitä ilmiötä. pienoiskuva|Huygensin periaatteen mukaisesti rakoon muodostuu usea pallolähde, jotka interferoivat keskenään. Kuvassa niitä on selkeyden vuoksi esitettynä vain 6.|252x252px pienoiskuva|180x180px|Yksöisraon interferenssi. Fraunhoferin diffraktiossa kohtisuoraan rakolevylle tuleville aalloille minimi eli esimerkiksi valolla tummin kohta muodostuu varjostimelle seuraavan yhtälön mukaisesti
Ensimmäisen kertaluvun p arvot (eli kun p = 1) mukaiset minimit määräävät varjostimelle muodostuvan interferenssikuvion keskimmäisen kuvion leveyden. Koska tarkastellaan leveyttä, tulee yhtälö kuitenkin kertoa kahdella, jolloin leveys w saadaan metreinä seuraavan yhtälön mukaisesti
Usean raon interferenssikuvio
Useita rakoja sisältävää rakolevyä, jossa raot ovat säännöllisin välimatkoin toisistaan, kutsutaan hilaksi. pienoiskuva|Valokuva laserista sen kulkiessa hilan lävitse. Keskimmäinen nollannes maksimi (m=0) on kirkkain. Ensimmäiset maksimit (m=1) ovat himmeämpiä valojuovia tämän ympärillä. Kuvasta näkee että m=1 kulmat suhteessa m=0 maksimiin ovat suuria verrattuna vaikkapa kaksoisrakoon, joten maksimien kulmien ja korkeuksien laskemisessa käytetään [[Trigonometrinen funktio|trigonometrisiä funktioita (sin ja tan).|270x270px]] Fraunhoferin diffraktiossa kohtisuoraan säännölliseen hilaan tuleville koherenteille aalloille kuvion maksimin kulma eli esimerkiksi valolla kulma, johon muodostuu kirkkain kohta, saadaan yhtälöllä
Hilan aikaansaamien maksimien korkeus varjostimella saadaan yhtälöllä
thumb|200px|Valokuva kahden (yllä) ja viiden (alla) raon kokeesta [[laserilla.|vasen]] pienoiskuva|Rakojen määrän kasvaessa maksimi rajautuu pienemmälle alueelle. Vihreä: 20 raon hilan maksimi. Punainen: 50 raon, mutta muuten samanlaisen hilan maksimi.|270x270px Yllä olevat yhtälöt eivät kerro että raon interferenssikuvioissa maksimit rajautuvat pienemmille alueille ja niiden väliset etäisyydet kasvavat, mitä enemmän rakoja on jos niiden väliset etäisyydet etäisyydet eivät muutu. Tämä johtuu siitä, että yhtälöissä rakoja oletetaan olevan äärettömästi ja siten hilankin oletetaan olevan äärettömän leveä.
Myös maksimien intensiteetti kasvaa rakojen määrän kasvaessa. vasen|pienoiskuva|Diffraktiota tapahtuu myös hiloista, joissa on heijastavapintaisia uria. Useaa aallonpituutta sisältävän valon kuten valkoisen valon kulkiessa hilan kautta, sen aallonpituudet diffraktoituvat eri kulmiin eli valo hajoaa spektrikseen. Hilassa ei välttämättä tarvitse olla rakoja diffraktion havaitsemiseksi. Heijastavapintaisissa hiloissa, joissa on säännöllisin välimatkoin pieniä samasuuntaisia uria, on siksi havaittavissa useita pinnan tarkastelukulman mukana muuttuvia värejä eli irisointia. Esimerkkejä ovat DVD-levyt ja riikinkukon sulat.
Esimerkkejä
Hilassa on 5 000 rakoa per cm ja sitä valaistaan 500 nm laserilla. Missä kulmassa ja korkeudella varjostimella ensimmäisen kertaluvun maksimit ovat jos varjostin on 4 m:n päässä hilasta?
Rakojen etäisyys on 1 cm / 5000 = 0.0002 cm eli 2*10-6 m joten
Kulma saadaan arkussinifunktiolla
Korkeus on siten nollannen kertaluvun maksimista
Pyöreän reiän interferenssikuvio
Jos rako on pyöreä, eikä viirumainen, kohtisuoraan reikälevylle tuleville koherenteille aalloille ensimmäisen minimin kulma saadaan Fraunhoferin diffraktion mukaisella yhtälöllä
Arvo 1.22 on ensimmäisen lajin besselin funktioista ja piin likiarvosta matemaattisesti johdettu ja sekin on oikeasti pyöristetty arvo. Tarkempi arvo on 1.21966989... (tarkka arvo).pienoiskuva|200x200px|Valokuva laserin pyöreästä häränsilmämäisestä interferenssikuviosta laserin kulkiessa pienen pyöreän raon lävitse. Keskimmäisen kirkkaan alueen halkaisijan määrää sitä ympäröivä lähin tumma rengas.Keskimmäisen interferenssikuvion maksimialueen eli esimerkiksi valolla keskimmäisen kirkkaan alueen likimääräinen halkaisija on
Yhtälön kerroin 2.44 on 1.22 kerrottuna kahdella koska tarkastellaan leveyttä. Käytettäessä yhtälössä arvoa 1.22 saataisiin vain maksimialueen säde.
Vaikutus optisten laitteiden erotuskykyyn
Linssivirheiden kuten palloaberraation ja väriaberraation ohella myös diffraktio rajoittaa esimerkiksi kaukoputkien ja erityisesti erilaisten mikroskooppien erotuskykyä eli resoluutiota, jolla tarkoitetaan niiden kykyä erottaa toisistaan tarkasteltavia kohteita. Maapallon pinnalla olevia tähtitieteellisiä kaukoputkia rajoittavat tosin merkittävästi myös maan ilmakehän aiheuttamat häiriöt, joka voidaan korjata viemällä kaukoputki ulos ilmakehästä vaikkapa satelliittiin (esimerkiksi Hubble-avaruusteleskooppi). Ilmakehän häiriöt voidaan poistaa käytännössä kokonaan käyttämällä radioteleskooppia.
Aberraatiovirheet voidaan teoriassa poistaa linssistä kokonaan, mutta diffraktio rajoittaa tällaisen kuvitteellisen virheettömän linssin erotuskykyä fysiikan lakien tasolla. Virheetöntä linssiä kutsutaan siksi diffraktiorajoitetuksi linssiksi, sillä diffraktion vaikutusta ei voida poistaa edes teoriassa.
Diffraktio linssissä johtuu siitä, että esimerkiksi valon saapuessa linssiin, toimii linssi kuin pyöreä reikä rakolevyssä. Linssi on siis valolle eräänlainen este, jolloin diffraktiota tapahtuu väistämättä. Tämän vuoksi diffraktiorajoitetulla kaukoputkella katsottaessa erittäin kaukaiset ja siten hyvin pieneltä näyttävät tähdet näyttävät häränsilmämäisiltä interferenssikuvioilta pyöreiden pallojen sijaan. Erittäin pienet kohteet mikroskoopilla katsottaessa näyttävät myös samankaltaisilta. Minkä kokoisia nämä tähtien, mikroskooppisten kappaleiden tai muiden kohteiden interferenssikuviot ovat, riippuu niistä diffraktiorajoitetulle linssille tulevan sähkömagneettisen säteilyn aallonpituudesta, mutta myös linssistä seuraavan yhtälön mukaisesti
Vastaavasti linssin kautta voidaan lähettää sähkömagneettista säteilyä johonkin pisteeseen. Yllä oleva kaava kertoo, minkä kokoiseen pyöreään alueeseen säteily voidaan tarkasti kohdentaa diffraktiorajoitetulla linssillä. Tällä on merkitystä esimerkiksi prosessorien valmistuksessa, joka tehdään optisella litografialla. Litografiassa käytetään muottina toimivaa valokuvamaskia, johon on "piirretty" tummin ja läpinäkyvin aluein prosessoriin tehtävät komponentit. Valokuvamaski toimii sähkömagneettista säteilyä (yleensä käytetään UV-säteilyä) kohdentavana linssinä, joka kohdentaa nämä kuviot puolijohdemateriaalista tehtyyn erittäin sileään levyyn paljon maskia pienemmälle alueelle. Materiaali on käsitelty aineella, joka syövyttää eli etsaa säteilyä saaneita alueita, mutta varjoalueet jäävät syöpymättä. Hallitulla etsauksella saadaan puolijohteeseen tehtyä mikroskooppisen pienet kolmiulotteiset johdinkuviot. Prosessorien tehostamiseksi suhteessa niiden kokoon (katso Mooren laki), täytyy litografian valokuvamaskilla kohdentaa säteilyä yhä pienempiin kohteisiin. Säteilyn aallonpituus kuitenkin rajoittaa yllä olevan kaavan mukaisesti maskilla saatavien johteiden kokoa ja siten prosessorien laskentatehoa. Prosessorien tehoa rajoittavat tosin monet muutkin käytännön ja teoreettiset tekijät.
Suhteessa linssin keskiöön, on linssillä tarkasteltavien kohteiden välillä jokin kulma. Kohteiden välisen kulman pienentyessä kylliksi, sulautuvat kohteiden interferenssikuviot toisiinsa, jolloin ei enää voida nähdä onko kohteita yksi vai kaksi. Jos diffraktiota ei olisi, voitaisiin kuvaa teoriassa aina vain suurentaa toisin linssein. Tällöin pienimmätkin ja läheisimmätkin kohteetkin erottuisivat toisistaan kunhan niiden välinen kulma ei olisi nolla, jolloin kohteet olisivat perättäin suhteessa linssiin tai samassa pisteessä.
Pienin likimääräinen kulma, jossa olevat kohteet diffraktiorajoitetulla linssillä voidaan erottaa toisistaan, saadaan yhtälöllä
pienoiskuva|246x246px|Ylin: α > θmin, kohteet erottuvat. Keskimmäinen: α = θmin, kohteet erottuvat juuri ja juuri. Alin: α < θmin, kohteet eivät erotu, eli ei voida enää varmasti sanoa onko kohteita yksi vai kaksi. Jos kohteiden välinen kulma α on α > θmin tai α = θmin, voidaan kohteiden sanoa erottuvan toisistaan. Jos α < θmin, eivät kohteet erotu toisistaan, sillä niiden interferenssikuviot ovat sulautuneet yhteen. Näitä erotuskyvyn sääntöjä eli kriteereitä kutsutaan Rayleighin kriteereiksi (eng. Rayleigh criterion), sillä ne kehitti Lordi Rayleigh. Muita erotuskyvyn sääntöjäkin tosin on.
Esimerkiksi erittäin hyvinkin valmistettujen tavallisten valomikroskooppien erotuskyky on rajoittunutta näkyvän valon aallonpituuden vuoksi yllä olevien kaavojen mukaisesti. Liian pienet ja lähekkäiset kohteet näkyvät mikroskoopilla "puuroutuneina", eli toisiinsa sotkeutuneina interferenssikuvioina.
Interferenssikuvio valkoisella valolla
pienoiskuva|Valokuva yhden raon interferenssikuviosta varjostimella auringonvalolle, joka on likimain koherenttia ja valkoista (ylin). Kuvio muodostuu päällekkäisesti useista aallonpituuksista (alemmat).|vasen|211x211px Interferenssikuvio muodostuu koherentille ja kaikkia näkyvän valon aallonpituuksia yhtäläisesti sisältävälle eli puhtaan valkoiselle valolle päällekkäisesti. Keskimmäinen kuvio esimerkiksi yhdellä tai kahdella raolla on valkoinen eli se sisältää kaikkia aallonpituuksia, koska kaikki aallonpituudet muodostavat päällekkäisesti kuvion keskelle tässä artikkelissa esiteltyjen yhtälöiden mukaisesti. Seuraavan kertaluvun kuviot muodostavat sateenkaaren värisen kuvion (spektrin), jossa sininen väri on lähempänä keskimmäistä valkoista valokuviota kuin muut saman kertaluvun värit. Tämä johtuu siitä, että sinisen valon kuviot ovat yllä esiteltyjen yhtälöiden mukaisesti lähempänä toisiaan kuin esimerkiksi punaisen valon.
Diffraktio aineella
pienoiskuva|275x275px|Todellisia elektronien kaksoisraon interferenssikuvioita. Kuvio muuttuu sitä selkeämmäksi mitä enemmän elektroneja osuu havaitsimelle (b:ssä vähiten ja e:ssä eniten). Myös aineella eli materialla on aallonpituus, joka voidaan laskea de Broglien yhtälöllä. Siksi interferenssikuvioita muodostuu aineella sähkömagneettisen säteilyn lisäksi, mutta aineen interferenssikuvioita on usein hankalampi saada aikaan.
Esimerkkejä
Elektronisäteen elektronien liike-energia 1 elektronivolttia (eV). Säteellä osoitetaan kaksoisrakolevyyn. Missä kohtaa elektronien havaitsinta on ensimmäisen kertaluvun maksimi, jos havaitsin on 10 m:n päässä ja raot ovat etäisyydellä 1 cm toisistaan?
Klassisen mekaniikan liike-energian kaavaa voidaan käyttää ja suhteellisuusteorian vaikutukset voidaan jättää huomiotta paitsi yksinkertaistuksen vuoksi, myös siksi että elektronien nopeus on p/m ≈ 600 000 m/s, eli vain noin 20 % valonnopeudesta. De Broglien yhtälöllä käyttäen Planckin vakiota h ja edellisen yhtälön p tarkkaa arvoa elektronien aallonpituudeksi saadaan
Viirurintakerttuli
Viirurintakerttuli (Cardellina canadensis) on kerttulien heimoon kuuluva varpuslintu.
Diffraktio
Esimerkkejä
Maksimeita on kaksi, yksi kohdassa 1.2 µm, ja toinen kohdassa –1.2 µm.
Viirurintakerttuli
Levinneisyys
Viirurintakerttuleita pesii Kanadassa ja Yhdysvalloissa. Talvehtimisalueet sijaitsevat Väli-Amerikan lounaisosissa ja Etelä-Amerikan luoteisosissa. Laji on tavattu Euroopassa kahdesti: Islannissa syyskuussa 1973 ja Irlannissa lokakuussa 2010.
Jazid I
Perimätieto kertoo, että Jazid joutui taistelemaan Ali ibn Abi Talibin poikaa Husainia vastaan, jonka voitti Karbalan taistelussa. Pian tämän jälkeen kapinallinen Abdallah ibn al-Zubayr otti haltuunsa Mekan ja Medinan, jotka Jazid valtasi takaisin lyhyen piirityksen jälkeen takaisin vuonna 680. Vuonna 682 Jazid kuoli ja muutama kuukausi tämän jälkeen myös hänen poikansa ja seuraajansa Muawija II kuoli, jolloin kalifin arvo siirtyi Muawija I:n serkulle Merwanille.
Historiatieteen näkökulma
Muawijan pojista tai serkusta nimeltä Merwan ei ole säilynyt arkeologisia todisteita, joten heitä on pidetty myös uskonnollisen kirjallisuuden luomina keksittyinä hahmoina. Muawijan (661–680) jälkeen vasta kalifi Abd al-Malik ibn Marwan (680 tai 685–705) on jättänyt historiaan jälkensä, joten välivuodet olisivat voineet olla myös sisällissodan aikaa (interregnum) ilman hallitsijaa.
Muslimikirjoittajat ovat korostaneet Jazidin rappeutunutta luonnetta ("Hänen rajut juopottelukautensa ja moraalinen rappionsa olivat hyvin tiedossa). Tarinassa, jossa Muawijaa seuraa hänen moraalisesti kelvoton poikansa, joka pian kuolee samoin kuin toinenkin poika, on nähty uskonnollisen kirjallisuuden langettama taivaallinen kosto kalifille, joka oli hylännyt Muhammedin. Analogia löytyy Vanhasta Testamentista, joka tuntee kuningas Daavidin kelvottoman pojan Absalomin.
Anson Mount
Anson Adams Mount IV (s. 25. helmikuuta 1973 White Bluff, Tennessee) on yhdysvaltalainen näyttelijä, joka on näytellyt televisiosarja- ja elokuvarooleissa.
Adams on perheensä ainoa lapsi. Hänen vanhempansa ovat ammattilaisgolfaaja Nancy Smith ja urheilukirjoittaja Anson Adams Mount III.
Emil Wegelius
Emil Wegelius (13. joulukuuta 1852 Helsinki − 19. tammikuuta 1903 Helsinki) oli suomalainen insinööri ja huviveneiden, erityisesti kilpapurjehdusveneiden suunnittelija. Hän oli myös ammattikuntansa ensimmäisiä edustajia. Hän voitti ensimmäisen venesuunnittelukilpailun 1882. Hän suunnitteli arviolta seitsemisenkymmentä alusta aina purjeveneistä höyrypursiin. Hänen ensimmäinen venepiirroksensa on vuodelta 1879. Hänen luomuksiaan olivat mm. Ägir, Bisquit, Alouette, Greta, Endymion, Miranda, Start, Ila, Barden, Zuleima, Mehallah. Wegelius liittyi NJK-pursiseuraan 1876 ja siirtyi Helsingfors Segelsällskapetiin seuran perustamisen yhteydessä 1893. Hän perusti yhtiön joka rakensi telakkarakennuksen Liuskasaarelle ja oli telakan ensimmäinen vuokralainen. Hän toimi myös Hanasaaren telakan suunnittelijana ja työnjohtajana. Itseoppinut, ilman teoreettista taustaa veneensä suunnitellut Wegelius kuoli yllättäen kesken luomiskauttaan 50-vuotiaana. Wegeliuksen suunnittelemista veneistä yksikään ei ole säilynyt tähän päivään saakka.
Shirō Fukai
thumb|right|Shirō Fukai
Shirō Fukai (4. huhtikuuta 1907 Akita – 2. heinäkuuta 1959 Kioto) oli japanilainen säveltäjä.
Fukai oli japanilaisen taidemusiikin ranskalaisvaikutteista koulukuntaa edustaneen Meiro Sugaharan oppilas. Tuberkuloosi esti häneltä yliopisto-opinnot. Hän muutti Tokioon vuonna 1928. Kun Sugahara halusi yhdistellä Japanin ja Ranskan perinteitä, Fukai puolestaan ei kiinnittänyt erityistä huomiota japanilaiseen musiikkiin vaan omaksui ihanteekseen etenkin Maurice Ravelin. Hallinnon asettamiin vaatimuksiin myöntyen Fukai sävelsi 1930-luvun loppupuolella ja 1940-luvun alkupuolella japanilaisiin ja aasialaisiin aineksiin pohjautuneita teoksia, mutta otti etäisyyttä kiihkomielisestä nationalismista.
Fukain tuotantoon kuuluu orkesteriteoksia, baletteja ja muuta, kuten elokuvamusiikkia lähes kahteensataan elokuvaan. Näiden elokuvien joukossa on Kenji Mizoguchin ja Tomu Uchidan ohjauksia. Fukai kuoli äkillisesti Kiotossa, jossa oli työskentelemässä uuden elokuvan musiikin parissa.
Tammelundin Liikenne
pienoiskuva|Tammisalon bussi 83 vuonna 1970. Tammelundin Liikenne Oy on linjaliikennettä Helsingissä ja Vantaalla harjoittava linja-autoyritys. Se perustettiin vuonna 1946 hoitamaan nimensä mukaisesti Tammisalon liikenneyhteyksiä, ja vuoteen 1982 saakka sen ainoa linja kulkikin Rautatientorin ja Tammisalon välillä. Kun Helsingin sisäisten linjojen numerointi vuonna 1966 yhtenäistettiin, tämä linja sai numeron 83.
Toimintansa alkuaikoina Tammelundin Liikenne joutui ajamaan vanhoilla, sota-ajan rasittamilla ja huonokuntoisilla linja-autoilla. Vuonna 1958 Tammelundin Liikenteen perustaja Niilo Anttila myi yhtiön Lars Elersille, joka hankki useita uusia autoja. Vuosina 1961–1964 Tammelundin Liikenne ajoi Helsingin kaupungin liikennelaitoksen laskuun linjaa 43 Rautatientorilta Myllypuron omakotialueelle. 1960-luvun lopussa alkoi keskustelu yksityisten liikenteenharjoittajien toiminnan siirtämisestä Helsingin kaupungin hoidettavaksi, ja vuonna 1973 neuvotteluja käytiin myös Tammelundin Liikenteen siirtymisestä Helsingin kaupungin omistukseen. Sopimusta ei kuitenkaan syntynyt, ja Tammelundin Liikenne pysyi itsenäisenä. Vuonna 1974 Lars Elers perusti Tammelundin Liikenteen sisaryhtiöksi pelkästään tilausajoihin keskittyneen Oy Polarbus Ab:n.
Kun Helsingin metro otettiin käyttöön, linja 83 lyhennettiin Herttoniemen metroasemalta Tammisaloon kulkevaksi liityntälinjaksi. Samalla se siirtyi Helsingin kaupungin liikennelaitoksen hoitoon, ja korvauksena Tammelundin Liikenne sai osan Munkkiniemen ja Vanhankaupungin välillä liikennöineen poikittaislinjan 52 vuoroista. Nykyään Tammelundin Liikenne liikennöi Helsingin sisäisiä linjoja 16, 22(B), 21(N), 54, 90(A,N) ja 96(N). Syksystä 2015 alkaen liikennöitäväksi tuli myös Vantaan sisäinen linja 588, joka siirtyi Nobinan liikennöitäväksi syksyllä 2018.
Kesäkuussa 1990 Tammelundin Liikenne otti käyttöön Suomen ensimmäisen, Mercedes-Benz O405N -mallisen matalalattiaisen linja-auton, ja siitä lähtien yhtiön kalustohankinnat olivat miltei yksinomaan Mercedes-Benzin matalalattiabusseja. Vuonna 1997 yhtiö osti Suomen ensimmäiset neljä maakaasua polttoaineenaan käyttävää linja-autoa, joilla ajettiin alihankintana Helsingin kaupungin liikennelaitoksen linjaa 62 Rautatientorilta Pirkkolaan. Vuonna 2007 Tammelundin Liikenne siirtyi uusien autojen hankinnoissa Mercedes-Benzistä Volvoon.
Mikko Kavén
Mikko Juhani Kavén (s. 19. helmikuuta 1975 Lahti) on suomalainen entinen jalkapalloilija. Hän oli pelipaikaltaan maalivahti.
Ulkomaiden kentiltä Kavénilla on kokemusta myös Skotlannista Motherwellista ja Norjasta Vålerengasta. Suomessa hän on Unitedin lisäksi pelannut Helsingin Jalkapalloklubissa, FC Hongassa ja FC Kuusysissä. Suomen maajoukkueessa hän pelasi 15 ottelua vuosina 1997–2006.
Kaudella 2010 Kavén toimii Teuvo Moilasen kanssa Ilveksen taustajoukoissa oman pelaamisensa lisäksi. Moilanen on mukana pienempien maalivahtilupausten kanssa ja Mikko Kavén antaa valmennusapua Ilveksen edustusjoukkueen ja A:n maalivahdeille.
Kavénin perheeseen kuuluu vaimo sekä kaksospojat Aku ja Joonas.
Firma (romaani)
Firma on vuonna 1991 julkaistu John Grishamin kirjoittama jännitysromaani. Firma on Grishamin toinen romaani ja hänen läpimurtoteoksensa. Kirja on käännetty lukuisille kielille ja alkuteosta on myyty yli seitsemän miljoonaa kappaletta. Se oli muun muassa New York Timesin bestsellerlistan kärjessä 47 viikkoa. Kirjasta on tehty samanniminen elokuva 1993. Vuonna 2012 kirjasta tehtiin myös televisiosarja.
Juoni
Kirjan päähenkilö Mitch McDeere valmistuu Harvardista vuosikurssinsa parhaana ja hänet palkataan Memphisissä sijaitsevaan verotukseen erikoistuneeseen lakitoimistoon. Pian Mitchille selviää että firma on mafian omistuksessa ja sen työntekijöitä on kuollut epäilyttävissä olosuhteissa. FBI haluaa hänen auttavan saadakseen firman syytteisiin.
Pyhän Henrikin saarnahuone
Saarnahuonetta ympäröi arkkitehti Pehr Johan Gylichin suunnittelema uusgoottilaista tyyliä edustava tiilinen Pyhän Henrikin kappeli, joka valmistui vuonna 1857.
Sijainti ja rakenteet
Aitta – tarkemmin sanottuna luhtiaitasta säilynyt alaosa – sijaitsee Ylistaron kylässä Kokemäenjoen rannalla noin kilometrin päässä nykyisestä Kokemäen keskustasta. Samalla alueella oletetaan sijainneen Teljän rautakautinen kauppapaikka. Paikalta ei ole löydetty jäänteitä rautakautisista rakennuksista, mutta kappelin ympäristöstä on professori Unto Salon vuonna 1960 tekemissä kaivuksissa löydetty keskiaikaisen Ylistaron kylän rakennusten pohjia. Muinaisjäännökset ovat osittain tuhoutuneet tai ainakin pitkälti vaurioituneet alueen ollessa perunapeltona 1800-luvun alussa sekä myöhemmin kappelin ja sitä ympäröivän puiston rakennustöiden yhteydessä. Näiden ja muiden aihetodisteiden perusteella Teljän arvellaan sijaineen saarnahuoneen ympäristössä. Ylistaron kylä oli keskiajan lopulta alkaen Kokemäen suurin kylä.
Vaatimaton rakennus muodostuu 3,7 × 4,4 metrin levyisestä ja noin kahden metrin korkuisesta katottomasta hirsikehikosta. Seinien paksuus on noin 13 cm. Vanhimmat hirret ovat takaseinällä. Alimmat hirret on osin uusittu 1850- ja 1950-luvuilla. Seinässä on pieni ikkuna-aukko, josta piispa Henrikin kerrotaan saarnanneen ulos kertyneelle yleisölle. Aitta on alun perin ollut kaksikerroksinen, mutta sen luhti on ainakin osittain tuhoutunut tulipaloissa. Muistitiedon mukaan tuhoutuneeseen ylempään kerrokseen liittyneet välikatto ja kattoluukku olisivat olleet olemassa vielä 1800-luvulla. Nykyinen lankkulattia on tehty vasta 1950-luvulla. Nurkkasalvokset edustavat Suomessa harvinaista tyyppiä. Niilo Valonen arveli tämän kertovan hansakauppaan liittyneistä varhaisista saksalaisvaikutteista keskiajan Suomessa. Etuseinämän hirsien erikoista varholiitosta ei ole tavattu muissa vanhoissa suomalaisissa aitoissa. Seinissä on runsaasti kaiverrettuja ja lyijykynällä kirjoitettuja kävijöiden nimikirjoituksia vuosien varrelta.
1800-luvulla rakennukseen kuului myös tuntemattomana aikana tehty malkakatto ja ikkunaseinän puolella erillinen ulkokatos. Katos saattoi liittyä aitan tuolloiseen käyttöön heinälatona. Kappelin rakennuttanut Kokemäenkartanon omistaja Carl Henrik von Knorring on kertonut, että alkuperäiseen saarnahuoneeseen kuului rakenteita, joita ei enää laitettu paikalleen kun aitta koottiin uudelleen tiilirakennuksen sisään. Nämä hirret koottiin suojaan kappelin ovan läheisyyteen. Mikäli ne olisi laitettu paikalleen, olisi kulku ulko-ovesta ollut hankalaa. Vanhemmissa kuvauksissa Saarnahuoneen hirsiä kuvailtiin iästään huolimatta hyväkuntoisiksi, mutta 1900-luvulla niissä on todettu runsaasti lahoamisesta, homeesta ja hyönteisistä aiheutuneita vaurioita. Hirret kyllästettiin vuonna 1955.
Perimätieto ja vanhimmat kirjalliset maininnat
thumb|Piispa Henrikin rintakuva kappelin puistossa. [[Emil Cedercreutzin veistoksen kopio vuodelta 2002.]] Vaikka Kokemäkeä ei mainita Pyhän Henrikin legendassa eikä Pyhän Henrikin surmavirressä on paikkakunnalla säilynyt vuosisatoja perimätieto, että Henrik olisi saarnannut ja viettänyt elämänsä viimeisen yön pienessä rakennuksessa Ylistaron kylässä. Tapahtuma-ajaksi on mainittu tammikuu 1156 tai epämääräisemmin 1150-luku. Keskiajan lopulta on säilynyt joitain asiakirjoja, joista voidaan päätellä, että Ylistaroon kokoontui väkeä Henrikin muistopäivien aikoihin 20. tammikuuta (”Talvi-Heikki”) ja 18. kesäkuuta (”Kesä-Heikki”).
Vanhin kirjallinen maininta aitasta on Sigfrid Aronus Forsiuksen 1610-luvulla kirjoittamassa latinankielisessä Suomen kronikassa. Aronius kertoo Henrikin nukkuneen viimeisen yönsä Ylistaron kylässä sijainneessa talonpoikaisrakennuksessa. Lisäksi hän mainitsee kristinuskon omaksumisen jälkeen kappeliksi vihityn aitan säilyneen kylän keskellä vahingoittumattomana, vaikka tuli on useaan kertaan vuosisatojen aikana hävittänyt Ylistaron muut rakennukset. Aroniuksen mukaan aitta oli merkittävä pyhiinvaelluskohde, varsinkin Henrikin muistopäivinä tammi- ja kesäkuussa. Hän kertoo rakennuksen sisäseinien olleen verhoiltu villakankaalla ja mainitsee myös, kuinka lampuodit ovat pitäneet aittaa kunnossa sen maineen sekä pyhiinvaeltajien paljouden takia.
Kappeliksi muutetun piispa Henrikin yöpaikan mainitsee myös Johannes Messenius vuosina 1628–1629 kirjoittamansa Skandinavian historian Scondia Illustratan kymmenennessä osassa. Messeniuksen tiedot kuitenkin ilmeisesti pohjautuvat suurimmaksi osaksi Forsiuksen julkaisematta jääneeseen kronikkaan, josta hänellä oli hallussaan kopio. Messeniuksella on mahdollisesti ollut tiedossaan myös saarnahuoneeseen liittynyttä kansanperinnettä, mutta asiasta ei ole varmuutta. Tiedossa ei myöskään ole, kävivätkö Forsius tai Messenius milloinkaan paikan päällä Ylistaron kylässä. Kokemäen historian kirjoittaneen Tapio Salmisen mukaan Forsiuksen tiedot ovat sen luonteisia, että hänen on itse täytynyt käydä paikalla tai kuulla ensi käden tietoa joltakin Kokemäellä vierailleelta henkilöltä. Forsiuksen tiedetään matkustaneen Turusta Lappiin vuonna 1601, joten on mahdollista että Pohjanmaan halki tehty matka on kiertänyt myös Kokemäen kautta. Ruotsalaissyntyinen Turun akatemian professori Algot Scarin kirjasi vuosina 1737 ja 1748 tekemissään tutkimuksissa tiedon siitä, että Henrik olisi yöpymisen lisäksi saarnannut rakennuksessa. Hän oli saanut tietonsa kirjeitse Kokemäen kirkkoherrana toimineelta Nikolaus Tolpolta.
Ensimmäinen suoranainen silminnäkijäkuvaus saarnahuoneesta on 1730–1740-lukujen taitteesta. Kauppakollegion asessorina toiminut Ulrik Rudenschöld vieraili Kokemäellä elokuussa 1737. Hän kuului toimikuntaan, jonka tehtävänä oli pohtia parannuskeinoja Suomen heikkoina pidettyihin liikenneyhteyksiin. Rudenschöld julkaisi selostuksensa vuonna 1741. Hän mainitsee kertomuksessaan Ylistaron kylässä sijaitsevan puisen rakennuksen, joka oli ollut pystyssä jo ”ainakin 500 vuotta”. Lisäksi Rudenschöld kertoo, ettei aitta ole enää asuttavassa kunnossa, mutta hirret ovat kuitenkin suuremmaksi osaksi hyväkuntoisia. Hän mainitsee myös, että aittaa oli keskiajalta lähtien käytetty uhrikappelina. Uhraaminen oli Rudenschöldin mukaan päättynyt vasta aivan lähiaikoina. Uhrilahjojen ja -rahojen käytöstä ei ole säilynyt tietoa. Kokemäen kirkon tilikirjat ovat tallella 1600-luvun puolivälistä lähtien, mutta aitasta saatuja tuloja ei niihin ole merkitty.
Nimi
Rakennuksesta ja sen tyypistä on vanhoissa kirjallisissa lähteissä käytetty hyvin kirjavia nimityksiä. Forsius kutsui sitä ”yksinkertaiseksi talonpoikaiseksi makuupaikaksi”, Rudenschöld puhui ”puisesta puodista” – mitä nimitystä käytettiin myös Henrik Gabriel Porthanin toimittamassa Erik Tuneldin maantieteen kirjassa – ja eräässä kansantarinassa puhutaan puolestaan ”kammiosta”. Useimmat nimityksistä ovat ilmeisesti kuitenkin tarkoittaneet nimenomaan aittaa. Zachris Topelius tosin väitti 1845 sen olleen alkujaan lato tai riihi. Tavallinen kansa käytti rakennuksesta 1800-luvun alkupuolella nimitystä ”saarna-aitta”. Saarnahuone-nimitys vakiintui vasta tiilikappelin rakentamisen aikoihin lehdistössä käydyn keskustelun myötä. Kokemäellä uutta kappelia kutsuttiin aluksi ”Sant Hentrikin kirkoksi” ja myöhemmin ”Henrikin patsaaksi”.
Saarnahuone pyhiinvaelluskohteena
Tutkija Mauno Jokipii on arvellut rakennuksen liittyneen Sant Henrikin tie -nimiseen keskiaikaiseen pyhiinvaellusreittiin. Jokipiin mukaan aitta olisi ollut Pohjanmaalta, Ylä-Satakunnasta ja Hämeestä saapuneiden pyhiinvaeltajien viimeinen etappi ennen Köyliöstä alkanutta ja Nousiaisten kirkkoon päättynyttä vaellusta. Saarnahuone ei varsinaisesti olisi kuulunut pyhiinvaellusreittiin, mutta sen olemassaolo kuitenkin tuki piispa Henrikin pyhimyskulttia. Siksi rakennuksen ylläpito olisi Jokipiin mielestä jo keskiajalla annettu Turun piispan paikallisten lampuotien huoleksi. Ylistaron kylässä oli isojaon aikaan vuonna 1786 Cappeli äng -niminen niitty, jonka omisti Pyhänkorvan rälssitila. Se saattaa olla yhteydessä piispa Henrikin saarnahuoneeseen ja periytyä jo keskiajalta.
Saarnahuoneen ylläpito ei liene enää 1700-luvun puolivälin jälkeen ollut lampuotien vastuulla. Siltä vuosisadalta peräisin olevat lähteet eivät mainitse kappelin lakkauttamista. Tietoa on vain uhri- ja pyhiinvaellusperinteen loppumisesta. Se on todennäköisesti johtunut valistusajan johdosta muuttuneesta seurakuntaelämästä ja jumalkuvasta sekä samoihin aikoihin alaa vallanneiden herätysliikkeiden vaikutuksesta.
Saarnahuoneeseen on liittynyt monia yliluonnollisia uskomuksia. Rakennuksen tai ainakin sen alaosan on sanottu selvinneen pyhyytensä ansiosta useista koko Ylistaron kylän tuhonneista tulipaloista. Siinä onkin paikoin havaittavissa vanhoja palamisjälkiä. Kokemäen muinaisjäännöksiä vuonna 1876 luetteloinut Kustaa Killinen kertoi, että kansanperinteen mukaan aitan yläpuolella ollut luhti olisi palanut kahteen kertaan. Tuli olisi kuitenkin aina pysähtynyt alaosan ylimpiin hirsiin. Johan Adolf Lindströmin mukaan luhti paloi kolmesti. Rymättyläläisen kansantarinan mukaan eräs isäntä yritti ensin polttaa ja sitten purkaa aitan, mutta se oli aamulla taas koossa. Varsinkin ajalla ennen uskonpuhdistusta saarnahuoneessa on väitetty tapahtuneen ihmeparantumisia. Rakennuksen seinistä on vielä 1900-luvullakin revitty tikkuja, sillä niiden kerrottiin auttavan hammassärkyyn. Aitan alta kaivettua multaakin on aikoinaan käytetty tautien parantamiseen. Kotiseutuneuvos Esko Pertola on 1950-luvulla kertonut perinteestä, jossa saarnahuonen seinistä revittiin tikkuja ja kokeiltiin, josko ne palavat.
Iänmääritys
Jo 1800-luvulla paikalla käyneet tutkijat kiinnittivät huomiota saarnahuoneen eri ikäisiin hirsiin. Aittaan vuonna 1807 tutustunut luutnantti Carl Gustaf Ramsay mainitsi, että ”Henrikin ladon” ylimmät ja alimmat hirsikerrat olivat uusia. Vuonna 1860 saarnahuonetta tutkinut J. A. Lindström kertoo myös eri-ikäisistä hirsistä. Hänen mukaansa aitassa oli myös yksi kuusinen hirsi, kun kaikki muut olivat mäntyä.
Vuosina 1990 ja 2003 Joensuun yliopistossa tehdyt hirsien vuosilustojen tutkimukset ovat osoittaneet, että vanhimmat rakennuksessa käytetyt puut on kaadettu 1470-luvulla. Vuonna 1990 ajoitetuista hirsistä kaksi on kaadettu talvella 1472–1473, yksi talvella 1509/1510, yksi 1530-luvulla sekä kolme 1570- ja kolme 1620-luvuilla. Vuonna 2003 ajoitetusta kolmesta hirrestä vanhin oli talvelta 1578–1579, toinen talvelta 1732–1733 ja kolmas 1780-luvulta. Kolmea tutkittua hirttä ei saatu ajoitettua. Ajoituksista päätellen Piispa Henrik ei olisi todellisuudessa voinut yöpyä rakennuksessa, vaikka hän olisikin oikeasti elänyt. Toisaalta kaikkia hirsiä ei saatu ajoitettua ja koska ajoitetut olivat pitkältä aikaväliltä 1500–1700-luvuilta, on hirsiä ilmeisesti vaihdettu useaan kertaan. Näin ollen saarnahuoneen alkuperäistä rakennusajankohtaa ei voida varmasti selvittää, mikä periaatteessa jättää avoimeksi mahdollisuuden, että se voisi sittenkin olla jo Henrikin ajalta.
On kuitenkin yhtä lailla mahdollista, että piispasta kertova perimätieto voi liittyä johonkin samalla paikalla aiemmin olleeseen toiseen rakennukseen. Useimmat hirret olivat alun perin kuuluneet johonkin toiseen rakennukseen eli hirsiä uusittaessa valittiin jo valmiiksi vanhan näköisiä, jotta rakennuskin säilyisi iäkkään näköisenä. Tämä tehtiin mahdollisesti pyhiinvaeltajia silmällä pitäen. On myös mahdollista, että rakennus on koottu tulipalon jälkeen kokonaan uudelleen ja siihen olisi käytetty hirsiä eri-ikäisistä vanhoista rakennuksista. Saarnahuoneen on joka tapauksessa yleensä sanottu olevan Suomen vanhin säilynyt puurakennus.
Rakennus
Pyhän Henrikin kappeli on rakennettu punatiilestä ja se edustaa uusgotiikkaa. Se on kahdeksankulmainen ja jokaisessa kulmassa on jykevä pilari. Kappelissa on seitsemän suippokaarista ikkunaa. Suippokatto on kuparipeltiä ja sen huipulla on risti. Rakennuksen läpimitta on 8,4 metriä.
Andrea Anastasi
pienoiskuva|Andrea Anastasi vuonna 2013. Andrea Anastasi (s. 8. lokakuuta 1960) on italialainen lentopallovalmentaja. Pelaajana hän voitti Euroopan-mestaruuden vuonna 1989 ja maailmanmestaruuden vuonna 1990.
Pyhän Henrikin saarnahuone
Saarnahuoneen suojelu ja kappelin rakentaminen
Suomen Senaatti päätti lokakuussa 1839 suojella piispa Henrikin saarnahuoneen kansallisena muistomerkkinä. Aloitteen suojelusta olivat tehneet aiemmin samana vuonna toisistaan riippumatta Kokemäen kirkkoherrana toiminut Fredrik Grönholm sekä Kokemäenkartanossa syntynyt Finströmin kirkkoherra Frans Peter von Knorring. Grönholm olisi halunnut sen siirrettäväksi noin kilometrin päässä sijaitsevan Kokemäen kirkon viereen. Alkuperäiselle paikalle olisi hänen ehdotuksensa mukaan pystytetty muistomerkiksi kivinen obeliski. Suojelua käsitteli aluksi Turun tuomiokapituli, joka lähetti ehdotuksen edelleen senaatille, pyydettyään sitä ennen Helsingin yliopiston historian professorilta Gabriel Reiniltä lausunnon saarnahuoneen aitoudesta. Hankkeen toteuttamisen vahvisti keisari Nikolai I maaliskuussa 1840.
Tuomiokapituli palkkasi Turun kaupunginarkkitehti Pehr Johan Gylichin suunnittelemaan suojarakennuksen eli Pyhän Henrikin kappelin. Gylich laati piirustukset vuonna 1844, mutta rakentaminen viivästyi vuosilla. Tontin ahtauden vuoksi oli vieressä kulkevan maantien linjausta sekä eräitä muita rakennuksia siirrettävä. Lehdistössä pelättiin saarnahuoneen ehtivän jopa tuhoutua ennen kuin suojarakennus saataisiin valmiiksi. Rakennusurakan sai huutokaupassa hoitaakseen Kokemäenkartanon omistaja Carl Henrik von Knorring, aikaisemmin mainitun kirkkoherran nuorempi veli.
Maaliskuun alussa 1853 von Knorring pyysi tuomiokapitulilta kahden vuoden lykkäystä valmistumisen määräaikaan. Muuraustöitä päästiin jatkamaan vasta syksyllä 1854 ja vuotta myöhemmin rakennus oli ikkunoita ja sisäseinien rappausta vaille valmis. Tiilikappelin lopputarkastuksen suoritti lääninarkkitehti Georg Theodor von Chiewitz syyskuussa 1856. Koska kappelia ympäröi perunamaa eikä sinne johtanut kunnollista tietä, Chiewitz sai tarkastuksen jälkeen suunnitella tuomiokapitulin pyynnöstä rakennuksen ympärille englantilaistyylisen puiston, joka toteutettiin vielä ennen vihkiäisiä. Eva Kristiina Malmi lahjoitti jälleen tarvittavan maa-alan, minkä lisäksi rovasti Grönholm lunasti 15 ruplalla kolme kapanalaa maata viereisestä Napparin tilasta, jonka isäntä ei suostunut luovuttamaan sitä ilmaiseksi. Puiston rakennutti Carl Henrik von Knorringin poika Eugen von Knorring.
Vihkimistilaisuus
Kappeli vihittiin lopulta käyttöön ”Kesä-Heikkinä” 18. kesäkuuta 1857, jolloin oletettiin kuluneen tasan 700 vuotta kristinuskon tulosta Suomeen. Juhlavuotta vietettiin erilaisin tapahtumin myös muualla Suomessa. Kappelin vihkiäisiin osallistui Kokemäellä jopa 5 000 henkeä. Kyseessä oli Suomen ensimmäinen kulttuurihistoriallinen museo.
Kappelin oven yläpuolelle kiinnitetyssä graniittilaatassa oleva runomuotoinen teksti perustui ehdotukseen, jonka 25-vuotias August Ahlqvist oli vuonna 1851 jättänyt senaatille. Se kuuluu seuraavasti:
''Tässä saarnasi sanaa, lunastusta lausui kerran pyhä hurskas Henrikimme, Suomen pispa ensimmäinen. Sana tuotti siunauksen, kantoi kaunihin hedelmän jost’ on Herralle ylistys, Henrikille muistopatsas.''
Ilkivaltaa ja muita ongelmia
Kappelin vihkimisen jälkeen ongelmaksi muodostui sen ylläpito. Kaupungeissa, kartanoissa ja pappiloissa oli totuttu puistojen ja erilaisten monumenttien hoitamiseen, mutta maaseutupitäjässä sellainen oli outo asia. Ylläpitoon ei voitu kirkon ja kruunun säädösten perusteella velvoittaa ketään, koska kappeli oli pystytetty vapaaehtoisilla lahjoituksilla ja yksityisillä varoilla. Sen ympäristö muuttuikin nopeasti joutomaaksi, josta ei kukaan pitänyt huolta. Jo kaksi vuotta vihkimisen jälkeen sanomalehti Hämäläinen kirjoitti puiston olevan häpeäksi koko pitäjälle. Lehti raportoi pensaiden olleen kuolleita ja maan täynnä rikkaruohoja. Puiston hoitamiseen havahduttiin kuitenkin seuraavalla vuosikymmenellä. Kesällä 1862 kappelin ruostuneet rautaosat maalattiin, samoin kuin rakennuksen ovet. Samalla siistittiin ja raivattiin villiintynyt puisto. 1860-luvun jälkipuoliskolta lähtien kappeli ympäristöineen tuli Kokemäen seurakunnan hoidettavaksi, vaikka asiasta ei virallista sopimusta tuomiokapitulin kanssa tehtykään.
Toisen ongelman alkuaikoina muodostivat ilkivallantekijät ja varkaat. Kappeli sijaitsi vilkkaalla paikalla neljä kaupunkia yhdistävän maantien varrella ja sen luona olleeseen rahalippaaseen kertyi säännöllisesti rahaa. Ensimmäisen kerran rahalahjoitukset varastettiin vuonna 1858. Vuoden 1866 syksyyn mennessä lippaseen oli murtauduttu ainakin neljä kertaa, jonka jälkeen lukot viimein vaihdettiin vahvempiin ja lipas päätettiin tyhjentää useammin.
1930-luvulla kiinnitettiin huomiota jo 1800-luvun alusta peräisin olevaan saarnahuoneessa vierailevien tapaan kaivertaa nimikirjaimensa sen hirsiseiniin. Kappelin seinille ripustettiinkin kieltotauluja ja paikalle tuotiin vieraskirja nimikirjoituksia varten. Myöhemmin kaiverruksia on kuitenkin alettu arvostamaan ja nykyään niiden katsotaan kasvattavan rakennuksen historiallista arvoa.
Kappelia on 1900-luvun alusta asti vaivannut hidas kallistuminen Kokemäenjoen rantatöyrästä kohti, mikä on aiheuttanut myös halkeamia sen seiniin. Heikko maaperä ei ole kestänyt raskaan tiilirakennuksen painoa. Tilannetta ovat pahentaneet rantapengertä kuluttaneet vedenjuoksutukset Kokemäenjoessa, jotka aloitettiin Kolsin voimalaitoksen valmistuttua 1940-luvulla vain hieman kappelista ylävirtaan. Vuonna 1975 kallistuman suuruudeksi mitattiin 21,5 cm. Sortumavaaraa pelättiin, mutta korjaushankkeita hankaloitti havainto, ettei kappeli ollut virallisesti kenenkään omaisuutta. Sitä korjattiin ensi kerran Museoviraston johdolla vuonna 1976. Myöhemmin on tehty lisää korjauksia ja alkuperäinen rautapeltikatto vaihdettiin kupariseen vuonna 1989. Nyttemmin kallistumaa on mitattu säännöllisesti; vuonna 2006 se oli 25,1 cm.
Saarnahuone ja kappeli nykypäivänä
Kappelin ovi on suljettu riippulukolla, jonka avainta säilytettiin pitkään naapuritaloissa. 2000-luvun alussa tehdyn päätöksen mukaan avaimen saa noutaa kaupungintalolta ja kirkkoherranvirastosta. Kesäaikaan avain on saatavana myös Kokemäen Seuratalon läheisyydessä olevasta kahvilasta. Ilman avainta kappeliin on mahdollista päästä heinäkuisin, jolloin paikalla on myös opastus. Saarnahuoneen puistoon on vapaa pääsy ympärivuotisesti.
Museovirasto teki 1983 opetusministeriölle esityksen, että saarnahuone ja kappeli otettaisiin kansallisena muistomerkkinä viraston hallintaan. Kokemäen kaupungin ja seurakunnan vastuulle jäi ympäröivän alueen hoito sekä kohteen matkailukäyttö. Nykyään Pyhän Henrikin saarnahuone ja sen historiallinen ympäristö on Museoviraston luokittelema valtakunnallisesti merkittävä rakennettu kulttuuriympäristö. Puistoalue on Satakunnan vanhimpia suunniteltuja puistoja.
Vuonna 2002 kappelin puistoon pystytettiin piispa Henrikin pronssinen rintakuva, joka on kopio Kokemäen kirkossa olevasta kuvanveistäjä Emil Cedercreutzin terrakottaveistoksesta. Kyseessä oli Emil Cedercreutzin säätiön lahjoitus.
Preeriakana
Preeriakana (Tympanuchus cupido) on preeriakanojen sukuun kuuluva kanalintulaji.
Tuntomerkit
Preeriakana on tukeva ja kauttaaltaan ruskean juovikas lintu. Molemmilla sukupuolilla on pitkät niskasulat. Soitimella koiraan keltaiset ilmapussit niskan sivuilla ja silmien yläpuolella täyttyvät.
Levinneisyys
thumb|250px|Naaras
Hiljainen paikka: Osa 2
Hiljainen paikka: Osa 2 on vuonna 2020 ensi-iltansa saanut kauhuelokuva, jonka on ohjannut ja käsikirjoittanut John Krasinski. Sen pääosissa on Emily Blunt, Millicent Simmonds, Noah Jupe ja Cillian Murphy. Elokuva on jatkoa elokuvalle Hiljainen paikka (2018).
Hiljainen paikka: Osa 2 sai maailmanensi-iltansa 20. maaliskuuta 2020. Koronaviruspandemian vuoksi teatteriensi-iltaa kuitenkin lykättiin yli vuodella, ja Yhdysvalloissa elokuva sai ensi-iltansa 28. toukokuuta 2021 ja Suomessa 11. kesäkuuta.
Juoni
Elokuva jatkuu ensimmäisen osan lopusta. Abbottin perheen maatilan tuhouduttua on Evelynin, Reganin ja Marcuksen kohdattava ulkomaailman vaarat.
Jatko-osat
Pääosan esittäjä Emily Blunt on todennut elokuvan todennäköisesti saavan kolmannen osan. Ohjaaja John Krasinskilla on useampi toteuttamiskelpoinen idea trilogian kolmatta osaa varten. Esituotannossa on myös samaan elokuvamaailmaan sijoittuva spin-off-elokuva, jonka käsikirjoittaa ja ohjaa Jeff Nichols. Paramount Pictures on ilmoittanut spin-off-elokuvan ensi-illaksi 31. maaliskuuta 2023.
Leila Ben Youssef
Leila Maryam Ben Youssef (s. 13. marraskuuta 1981 Sidney, Montana, Yhdysvallat) on tunisialainen seiväshyppääjä, joka kilpailee Yhdysvalloissa Stanfordin yleisurheiluseurassa. Hän voitti kultaa Vuoden 2008 Afrikan-mestaruuskilpailuissa Etiopiassa.
Elämäkerta
Ben Youssef syntyi Yhdysvalloissa tohtori Lofti Ben-Youssefille ja Marie Therese Ben-Youssefille. Hänen isänsä on kotoisin Tunisiasta ja äiti Ranskasta. Tämän myötä Ben Youssefilla on kolmen maan kansalaisuudet, mutta päätti edustaa isänsä kotimaata Tunisiaa.
Hän opiskeli Sidney, Montanassa, jonka aikana Ben Youssef muun muassa voitti vuosina 1996–1998 AAU nuorten olympiamestaruuden seiväshypyssä. Hän edusti Tunisiaa vuoden 2008 kesäolympialaisissa Pekingissä, sijoittuen sijalle 17.
Laura Ingalls Wilder
Laura Elizabeth Ingalls Wilder oli yhdysvaltalainen kirjailija. Hän kirjoitti Pieni talo -nimellä tunnetun sarjan romaaneja, jotka pohjautuivat hänen lapsuuteensa ja nuoruuteensa uudisraivaajaperheessä. Hän muokkasi tapahtumia kuitenkin vapaasti, minkä vuoksi kirjoja voidaan pitää historiallisena kertomakirjallisuutena.
Wilderin tytär Rose Wilder Lane rohkaisi äitiään kirjoittamaan muistelmansa. Kustantaja torjui ensimmäisen version, joten Wilder muokkasi tekstiään sopivammaksi lapsille. Tytär Rose auttoi editoimaan ja julkaisemaan romaanit, joista tuli hyvin suosittuja.
Suosittu televisiosarja Pieni talo preerialla (1974–1982) perustuu löyhästi Pieni talo -kirjasarjaan.
Nuoruus
Laura Ingalls syntyi 7. helmikuuta 1867 vanhempiensa Charles ja Caroline Ingallsin hirsimökissä Wisconsinissa lähellä Pepinin kylää. Hänellä oli neljä sisarusta: isosisko Mary, pikkusiskot Carrie ja Grace sekä vauvana kuollut pikkuveli Charles. Kaksi vuotta Lauran syntymän jälkeen perhe muutti Kansasiin, josta tuli Ingallsin elämäkertaromaanin Pieni talo preerialla tapahtumapaikka.
Opettajan ura ja avioliitto
pienoiskuva|upright|Laura ja Almanzo Wilder vuonna 1885. Koska Ingallsin perhe muutti niin usein, lapset joutuivat koulunkäynnin ohella opiskelemaan paljon itsekseen. Laura ryhtyi opettajaksi hankkiakseen perheelleen lisätuloja, joita tarvittiin etenkin kun isosisko Mary kävi sokeainkoulua. Laura selvitti opettajankokeen 15-vuotiaana vuonna 1882. Hänen ensimmäinen opettajantyönsä oli yhden huoneen maalaiskoulussa vajaan 20 kilometrin päässä kotoa.
Maatöiden ohessa Wilder kirjoitti aikakauslehtiin, kuten McCall’s Magazineen ja Country Gentlemaniin. Hän kirjoitti myös St. Louis Stariin kanoista sekä toimi 12 vuoden ajan Missouri Ruralistin toimittajana.