cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kalle Lehmus
Ammattiyhdistys- ja puoluetoimintaan
Väinö Tanner oli kiinnittänyt huomiota toimittaja Lehmukseen ja kutsui tämän Osuusliike Voiman palvelukseen sihteeriksi. Vaalivoiton seurauksena hallitusvaltaan nousevassa SDP:ssä käynnistyivät vuonna 1936 puoluejohdon aloittamat toimet kommunistien erottamiseksi puolueesta. Puoluesihteeri Aleksi Aaltonen pestasi joukon uusia toimitsijoita. Tässä joukossa olivat Toivo Aaltonen, Kalle Kukkonen ja Lehmus, joka nimitettiin järjestösihteeriksi. Tehtävässä Lehmus toimi vuodet 1936–1939.
Ennen sotia Lehmus kuului Mannerheimin nimittämään toimikuntaan, jonka tehtävänä oli selvittää maan käsittävän aseveliliiton perustamista.
Talvisota Päämajan propagandaosastolla
Sodan uhan käydessä ilmeiseksi järjestettiin ylimääräiset kertausharjoitukset eli ”YH”. Jo tätä ennen tiedotushenkilöstölle oli pidetty omat harjoitukset, joihin myös Propagandaliiton jäsen Lehmus osallistui. Joulukuussa 1939 Lehmus vaikutti toimistoupseerina Päämajan propagandaosastolla. Helmikuussa 1940 hän oli osaston toimistopäällikkö. Hän hoiti ulkomaisille sotakirjeenvaihtajille perustettua lehti- ja konferenssihuonetta hotelli Kämpissä.
Välirauhan aika
Talvisodan jälkeen Suomen puolustusvoimissa siirryttiin rauhan kannalle ja tällöin sodanaikaisesta propagandaosastosta tuli sanomatoimisto. Toimiston päälliköksi pyydetty Ilmari Turja kieltäytyi ja suositteli paikalle Lehmusta. Nimitys vahvistettiin joulukuussa 1940. Samalla tehtävä SDP:n järjestösihteerinä päättyi.
Lehmus alkoi saamillaan valtuuksilla suunnitella osaston toimintaa uudelleen ja kävi Saksassa tutustumassa Kolmannen valtakunnan propagandatoimintaan. Toisen Saksan-vierailun hän teki huhti-toukokuussa 1941.
Saksalaisia esikuvia soveltaen perustettiin Päämajan tiedoitusosasto ja suunniteltiin sodan aikana sen alaisuudessa toimivat tiedotuskomppaniat.
Välirauhan aikana syntyi sekä julkisia että salassa toimivia asevelijärjestöjä. Salaisiin järjestöihin lukeutui Suomen Aseveljien Työjärjestö SAT, josta tuli myöhemmin VIA (Vapaus, Isänmaa, Aseveljeys).
TK-toiminta
Päämajan tiedotusosaston alaisuuteen suunniteltiin saksalaisten Propagandakompanie-järjestelmän esikuvan mukaisesti tiedotuskomppanioita, lyhennettynä TK, mistä sittemmin tuli koko toiminnan nimitys, joko TK-toiminta tai pelkkä TK. Jatkosodan aikana perustettuja yksiköitä kutsuttiin yleisesti TK-komppanioiksi ja niiden henkilökuntaa TK-miehiksi. TK-komppanioissa toimi rintamakirjeenvaihtajia, TK-valokuvaajia, TK-elokuvaajia, TK-piirtäjiä ja TK-runoilijoita.
Tiedotustoiminnan lisäksi (tiedotustoimisto 1) tiedotusosastoon kuului tiedotustoimisto 2, joka vastasi valistustoiminnasta (Teatteri-, kiertue-, elokuva-, ohjelma- ja kirjastopalvelu), tiedotustoimisto 3, joka vastasi propagandasta (Venäjänkieliset radiolähetykset, sotavankilehti ja lentolehtiset) ja tiedotustoimisto 4, joka vastasi sensuurista.
Jatkosota
Jatkosodan luonteeseen keskeisesti vaikuttanut Suomen ja Saksan yhteistyö vaikutti myös tiedottamiseen. Jo 18. kesäkuuta 1941 Saksan ulkoministeriö toivoi, että Suomen lehdistössä rajoitettaisiin Saksan toimintaa koskevaa ulkomaista uutisointia. Lehmus välitti toiveen Valtion tiedotuslaitokselle.
Vuoteen 1918, Suomen laajentumispyrkimyksiin, suureen Suomeen ja Karjalan valloittamiseen viitannut Mannerheimin Miekantuppipäiväkäsky 11. heinäkuuta 1941 nostatti kritiikkiä ylipäällikköä kohtaan. Käskyä muotoillessaan Mannerheim suuttui sen sävystä varoitelleelle Lehmukselle. Myöhemmin Lehmus suostutteli poliitikkoja ja päätoimittajia vaikenemaan päiväkäskyyn kohdistuneesta kritiikistä. Mannerheim olisi halunnut sensuroida päiväkäskystä käydyn kriittisen keskustelun julkisuudesta kokonaan.
Lehmus oli myös Mannerheimin 75-vuotisjuhlia 4. kesäkuuta 1942 järjestelleen toimikunnan jäsen ja organisoi onnittelukäynnille saapuneen Hitlerin keskusteluiden tallentamisen Mannerheimin junassa.
Talvella 1942 päämajassa alettiin vänrikki Toivo Jussilan Mannerheimille lähettämän kirjeen innoittamana suunnitella päiväkäskyä Suomen äideille. Päiväkäskyn tekstin laati Lehmus. Mannerheim muokkasi ainoastaan viimeistä lausetta. Valmis käsky päivättiin äitienpäiväksi 10. toukokuuta 1942.
Saksan sotaonnen kääntyminen vaikutti tiedotustoimintaan Suomessakin. Sensuurin linja alkoi kiristyä; ylimmällä johdolla oli epätietoisuutta tulevaisuudesta. Tammikuusta 1943 lähtien TK-kirjoituksissa ei saanut enää mainita Itä-Karjalaa. Toukokuun lopulla 1943 järjestetyillä valistusupseerien neuvottelupäivillä pitämäänsä esitelmään Itä-Karjalan kysymyksestä Lehmus ei saanut pyytämiään linjauksia Mannerheimilta, joten Päämajan kannan ilmaiseminen jäi hänen vastuulleen.
Sensuurin kiristymisestä huolimatta Kalle Lehmus toimi operaattorina Suomen taistelu bolsevismia vastaan -teoksen valmistelussa. Saksalainen kustannusliike Volk und Reich Verlag lähestyi kesällä 1943 Päämajaa ehdotuksella, että he julkaisisivat saksalaiselle yleisölle tarkoitetun koosteteoksen Suomen sodasta Neuvostoliittoa vastaan yhdessä Saksan armeijan kanssa. Teosta valmisteltiin helmikuuhun 1944 asti matalalla profiililla. Lehmuksen lisäksi työryhmässä olivat kenraali Wiljo Tuompo ja eversti Tapio Peitsara. Kirjaa ei koskaan julkaistu, mutta Kalle Lehmus säilytti suuren osan käsikirjoitusmateriaalista hallussaan, jonka hänen pojanpojanpoikansa Jussi Lehmus julkaisi vuonna 2022. Sotapropagandatutkija Helena Pilke on luonnehtinut aineistokokonaisuutta sen kirjoittamisajankohta huomioiden erikoisimmaksi Saksaan suunnatuksi propagandateokseksi, ja on epäillyt koko projektin olleen vain "harhautusoperaatio", jolla saksalaiset yhteysupseerit pidettiin tyytyväisinä.
Keijo K. Kulha on luonnehtinut kesä-heinäkuun 1944 tapahtumia, Normandian maihinnousua saksalaisten ja Neuvostoliiton suurhyökkäystä suomalaisten rintamalla, mielialakatastrofiksi sekä taistelevissa joukoissa että kotirintamalla. Päämajaa moitittiin aiheettoman turvallisuudentunteen luomisesta. Vasta 16. kesäkuuta, viikko suurhyökkäyksen alkamisesta, julkaistiin Mannerheimin päiväkäsky: ”''Sotilaat! Te tiedätte, että isänmaan kohtalo riippuu teistä. Te ette lannistu vastoinkäymisistä. Te olette – me olemme kaikki – ennenkin yhdessä kestäneet kovia iskuja ja tulemme sen nytkin tekemään.''” Sotatapahtumista uutisoivia tiedotusvälineitä kehotettiin tiiviiseen ilmaisutapaan ja pidättymään vastustajan väheksymisestä. Kirjoitusten suositeltu enimmäispituus oli kolme liuskaa.
Sodan jälkeistä julkista ja salaista toimintaa
Sodan jälkeen Suomen puolustusvoimia kontrolloi laajoilla valtuuksilla Liittoutuneiden valvontakomissio vuosina 1944–1947. Sodanaikainen tiedusteluorganisaatio purettiin joulukuussa 1944. Jäljelle jäänyt seuranta- ja analyysitoiminta hoidettiin Pääesikunnan ulkomaaosaston tiedustelutoimistossa. Sitä johti eversti Kuno Waldemar Janarmo. Sotilaallista tiedonhankintaa ei saanut lainkaan kohdistaa Neuvostoliittoon eikä tiedustelu-sanaa käytetty.
Tässä tilanteessa Puolustusvoimien johto hankki tiedustelutietoa salaisen, epävirallisen tiedustelutoiminnan avulla. Keskeinen toimija oli Pääesikunnan tiedotusosastoa johtava Kalle Lehmus. Toiminnasta on käytetty nimitystä Lehmuksen putiikki eikä sen yksityiskohtia, kuten rahoitusta, vieläkään tunneta. Putiikki tuotti poliittisia tilannekatsauksia valtion johdolle tilanteessa, jossa ylintä johtoa aiemmin informoinut Valtiollinen poliisi oli nyt kommunistien hallinnassa oleva ns. Punainen Valpo.
Vuosina 1948–1950 Lehmus luovutti salaisia sotilastietoja Norjan puolustusministerille, Jens Christian Haugelle. Tiedot koskivat Suomen ja Neuvostoliiton sotilaallista tilannetta ja uhkakuvia. Lehmus tapasi Haugea salaisissa tapaamisissa Tukholmassa ja Oslossa. Suomalaisia entisiä kaukopartiomiehiä oli värvätty vakoilumatkoille Neuvostoliittoon ja Lehmus oli tästä tietoinen muun muassa Norjan Helsingin-lähetystössä toimineen Magnus Brattenin kautta, joka toimi operaatiossa yhdyshenkilönä.
Vuodesta 1955 Lehmus toimi puolustusministeriön kansliapäällikkönä ja vuosina 1957–1958 puolustusministerinä von Fieandtin virkamieshallituksessa.
Vuonna 1957 Lehmus järjesti Norjan sotilastiedustelun päällikölle Vilhelm Evangille tapaamisen presidentti Urho Kekkosen kanssa. Tiedustelupäällikkö kertoi Norjan vuonna 1947 kätkeneen räjähteitä Pohjois-Suomeen siltojen räjäyttämistä varten. Tapaamisessa käsiteltiin myös Operaatio Uppsalaa.
Ura päättyi skandaaliin
Lehmuksen organisoiman epävirallisen tiedustelutoiminnan eli Putiikin paljastuminen koitui hänelle kohtalokkaaksi. Siihen oli liittynyt myös sotilastarvikkeiden hankintaa tutkimuskäyttöön epävirallisia teitä. Näin hankittiin esimerkiksi yhdysvaltalaisia sinkoja, joiden pohjalta kehitettiin suomalainen kevyt sinko 55 S 55. Kun verottaja alkoi tutkia Lehmuksen rahaliikennettä vuosilta 1955–1957, paljastui muun muassa suuria obligaatioiden ostoja. Lehmus selitti asiaa tutkineelle oikeuskansleri Olavi Hongan sihteerille obligaatioiden liittyneen puolustusvoimille hankittujen sotateknisten tutkimusvälineiden rahoittamiseen. Rahojen lähdettä hän ei paljastanut. Kuuskosken hallitus päätti hänen erottamisestaan iltakoulussaan 29. heinäkuuta 1958.
Vuonna 1959 Lehmus tuomittiin veronkavalluksesta neljän kuukauden vankeuteen ja hän menetti eläke-etunsa. Hänellä oli ollut tilillään yksityisesti lahjoitettua rahaa, jolla hän oli ostanut muun muassa infrapunatähtäimiä puolustusvoimien tutkittavaksi. Lehmuksella oli vastustajia upseeripiireissä, koska hän ei ollut käynyt kadettikoulua ja oli sosiaalidemokraatti. Helsingin hovioikeus muutti rangaistuksen ehdolliseksi.
Kustaa Vilkunan, Emil Skogin ja Esko Katajarinteen aloitteesta Lehmukselle myönnettiin eläke valtioneuvoston päätöksellä 20. tammikuuta 1972. Asian esitteli valtiovarainministeri Päiviö Hetemäki.
Työ jatkuu taustavaikuttajana
Lehmuksen putiikki siirsi kotimaan tiedustelutoimintansa Veikko Puskalan ja SDP:n johtamalle Puskalan putiikille vuonna 1959 Lehmuksen jouduttua oikeuteen selittämättömistä varoista tilillään. Tutkija Risto Reunan mukaan suora siirtymä on vaikea todistaa, mutta yhtenä konkreettisena todisteena ovat Puskalan putiikin käyttöönsä saamat kuuntelulaitteet, jotka tulivat Pääesikunnan viestiyhteyskeskuksesta. Lehmuksesta tuli uuden putiikin kummisetä.
Kalle Lehmus kuoli 3. maaliskuuta 1987. Hänen vuonna 2021 julkaistun elämäkertansa kirjoitti pojanpojanpoika Jussi Lehmus yhdessä Lasse Lehtisen kanssa.
Montserrado
Montserrado on yksi Liberian viidestätoista piirikunnasta. Montserrado sijaitsee Atlantin rannikolla maan länsiosassa. Sen pinta-ala on 2 740 neliökilometriä. Vuonna 2007 piirikunnassa laskettiin asuvan 982 404 asukasta, joten se on Liberian piirikunnista selvästi tiheimmin asuttu. Väkilukua nostavat sisällissodan takia kodeistaan lähteneet pakolaiset, joita asuu leireissä Monrovian lähistöllä.
Venäjän valtionpankin Helsingin-konttorin ryöstö
thumb|Venäjän valtionpankin Helsingin-konttori Pohjois-Esplanadilla nykyisessä asussaan Ruotsin Helsingin-suurlähetystönä. Venäjän valtionpankin Helsingin-konttorin ryöstö tapahtui 26. helmikuuta 1906. Konttori sijaitsi Helsingin Pohjoisesplanadi 7:ssä, rakennuksessa, jossa nykyään toimii Ruotsin Helsingin-suurlähetystö. Ryöstöstä sai alkunsa helmi-maaliskuun vaihteessa Helsingissä, Keravalla ja Tampereella tapahtunut väkivallantekojen sarja, jossa yhteensä viisi ihmistä kuoli ja seitsemän loukkaantui. Tapaus liittyi Venäjän vuoden 1905 vallankumouksen ja Suomen suurlakon synnyttämään yhteiskunnalliseen levottomuuteen. Latvialaisen vallankumouksellisen Jānis Lutersin organisoiman ryöstön teki Jan Tshokken johtama 15 latvialaisen bolševikin ryhmä, mutta siihen oli sekaantunut myös avustajina toimineita suomalaisia aktivisteja, kuten Karl Gustaf Konrad Nyman, Walter Sjöberg ja Alpo Sailo.
Montserrado
Läänin pääkaupunki on Bensonville, mutta suurin kaupunki on Liberian pääkaupunki Monrovia. Montserrado oli aluetta, johon ensimmäiset Yhdysvalloista palanneet orjat asettuivat. Siellä on tasaisesti monia eri heimoja. Kristinusko on piirikunnan valtauskonto.
Venäjän valtionpankin Helsingin-konttorin ryöstö
Ryöstö
Tapahtumat saivat alkunsa iltapäivällä 26. helmikuuta 1906, kun 15 latvialaisen joukko ryösti Venäjän valtionpankin Helsingin-konttorin. Ryöstäjät surmasivat vastarintaa yrittäneen pankin vahtimestarin ja pakenivat mukanaan Venäjän ruplia ja Suomen markkoja yhteensä 170 000 ruplan (nykyrahassa noin kahden miljoonaa euroa) edestä. Rosvojoukko hajaantui heti ryöstön jälkeen Helsingistä eri suuntiin.
Montserrado
Montserradon piirikunnan lipun päävärit ovat sininen ja punainen. Ne symboloivat uusia ja vanhoja kulttuureja, jotka kohtaavat lipun keskellä olevassa rengaskuviossa näkyvällä Providencensaarella. Lipun vasemmassa yläkulmassa näkyy Liberian lippu, kuten muissakin Liberian piirikuntien lipuissa.
Venäjän valtionpankin Helsingin-konttorin ryöstö
Ryöstö
Venäjän bolševikit olivat suunnitellet ryöstön hankkiakseen varoja puolueen toimintaan. Bolševikkien keskuskomitean alaisen teknisen taisteluryhmän jäsen Nikolai Burenin oli aiemmin helmikuussa tavannut Helsingissä Latviasta paenneita vallankumouksellisia, joiden kanssa hän sopi ryöstöstä. Tähän tammikuussa 1906 Suomeen tulleeseen latvialaisjoukkoon kuuluivat muun muassa riikalaiset Tshokken (Čoke) veljekset Jan (Jānis), Karl ja Gustaf sekä Kristian Jakob Treiman (Kristiāns Treimanis) ja Petter Salin (Pēteris Saliņš) Cēsiksen kaupungista sekä Jan Tshokken naisystävä Emma Gails (Emma Gailīte).
Ryöstön suunnittelija Nikolai Burenin oli varakkaan pietarilaisen kauppiaan poika ja konserttipianisti. Hän oli aloittanut vallankumouksellisen uransa vuoden 1901 Pietarin ylioppilasmellakoiden jälkeen. Burenin sopi tapaamisessa, että Jan Tshokke toisi ryöstöpäivän iltana saaliin hänelle Tampereelle, jossa Bureninilla oli tällöin bolševikkien hyväksi konsertti.
Bolševikkien johtaja Vladimir Lenin oli vieraillut helmikuun alussa salaa Helsingissä tapaamassa Vladimir Smirnoffia ja kirjailija Maksim Gorkia. Lenin lienee tällöin antanut siunauksensa ryöstösuunnitelmalle. Burenin väitti myöhemmin muistelmissaan saaneensa toimeksiannon Venäjän sosiaalidemokraattisen työväenpuolueen keskuskomitealta, mutta väitettä on pidetty epäuskottavana.
Pako
Ryöstön jälkeen Karl ja Gustaf Tshokke sekä Kristian Jakob Treiman ostivat junaliput Keravalle ja lähtivät Helsingistä. Heidän tulostaan sähkötettiin Keravalle tieto. Kun ryöstäjät siellä laskeutuivat junasta, santarmi Mihailov yritti pidättää heidät, mutta Karl Tshokke ampui hänet. Kahakassa ryöstäjät pakenivat Keravan asemalta. Heidän pakonsa päättyi Alikeravan kylään Hakalan talon riiheen, jonne poliisi heidät piiritti. Lyhyen laukaustenvaihdon jälkeen kolmikko antautui poliisille.
28-vuotias Jan Tshokke, edellisten veli, pakeni saalisrahat mukanaan Emma Gailsin, Petter Salinin ja kolmannen tuntemattomaksi jääneen miehen kanssa Helsingistä junalla Tampereelle, jossa he esiintyivät vainottuina Baltian pakolaisina mennessään tapaamaan Kansan Lehden taloudenhoitajaa Vihtori Kososta. He näyttivät Kososelle suosituskirjeensä, ja tämä järjesti heille majoituksen Viinikankadulla sijainneeseen matkustajakoti Saimaan. Kosonen ei tiennyt tässä vaiheessa latvialaisten osuudesta pankkiryöstöön eikä heidän yhteyksistään Venäjän bolevikkeihin. Saman päivän iltana Jan Tshokke meni tapaamaan Nikolai Bureninia, joka oleskeli Tampereella, ja luovutti saalisrahoja hänelle. Burenin piti tuolloin pianokonsertin Tampereella, jossa hän säesti pianolla venäläisiä laulajia.
Emma Gails lähti 28. helmikuuta takaisin Helsinkiin selvittämään, mitä muille koplan jäsenille oli tapahtunut. Gailsin oli tarkoitus ilmoittaa tilanteesta koodisähkeellä Jan Tshokkelle. Vihtori Kosonen oli alkanut epäillä Tshokken joukon puheiden todenmukaisuutta havaittuaan, että heillä oli runsaasti Venäjän rahaa mukanaan. Kun joukkoon kuulunut Petter Salin halusi vaihtaa Venäjän rahaa Suomen rahaksi, Kosonen ilmoitti asiasta poliisille. Salin pidätettiin 1. maaliskuuta Kansan Lehden toimituksessa hänen tultuaan hakemaan rahoja.
Jan Tshokken pidätys
Matkustajakoti Saiman palvelija oli tällä välin löytänyt seurueen huonetta siivotessaan eräästä vuoteesta revolverin ja tikarin ja ilmoitti asiasta poliisille. Kun latvialaiset olivat käymässä kaupungilla, poliisit tutkivat heidän huoneensa ja löysivät sieltä mainitut esineet. Löytö vahvisti poliisin epäilyjä siitä, että kyseessä olivat valtionpankin ryöstäneen koplan jäsenet. Pian matkustajakoti Saimasta ilmoitettiin poliisille, että latvialaiset olivat todennäköisesti poistumassa Tampereelta klo 13.05 Helsinkiin lähtevällä junalla.
Etsiväkomisario Alfred Balkewitsch, ylikonstaapeli Milan ja konstaapeli Heikki Ylänen lähtivät heti Tampereen rautatieasemalle pidättämään latvialaisia. Sinne saapui myös matkustajakodin palvelija, jonka oli tarkoitus osoittaa poliisille pidätettävät. Poliisit pidättivät vain Jan Tshokken juuri kun hän oli nousemassa Helsingin-junaan. Tshokken päällystakin taskusta otettiin Mauser-pistooli, mutta hänelle ei tehty kunnollista ruumiintarkastusta. Väkijoukon seuratessa Tshokkea lähdettiin viemään jalan pitkin Hämeenkatua kohti Tampereen kaupungintalon takana sijaitsevaa poliisiasemaa. Poliiseilla ei ollut aseita Tshokkelta otettua pistoolia lukuun ottamatta, sillä edellisen vuoden suurlakon yhteydessä poliisin aseet oli takavarikoitu. ja ne olivat nyt Tampereen maistraatin hallussa.
Tshokken piiritys
Kun Tshokelle alettiin poliisilaitoksen tiloissa tehdä perusteellista ruumiintarkastusta, hän tempaisi povitaskustaan tikarin. Syntyneessä kahakassa konstaapeli Ylänen onnistui pakenemaan huoneesta, mutta ylikonstaapeli Milan sai vammoja Tshokken tikariniskuista ja Tshokke yritti ampua hänet Browning-pistoolillaan. Milan onnistui kuitenkin lopulta pakenemaan, ja paikalle tulleet palomiehet pelastivat hänet palotikkaiden avulla rakennuksen ikkunasta. Tällä välin oli Tampereen kauppatorille ja Hämeenkadun varteen kokoontunut väkeä seuraamaan tapausta. Tshokke ilmaantui poliisilaitoksen ikkunaan, huusi venäjäksi väkijoukolle ja yritti ampua näkemiään poliiseja. Hän oli loukannut kätensä rikkoessaan ikkunan, ja siitä vuoti verta. Tshokke yritti saada apua katselijoilta huutamalla venäjän, saksan ja viron sekoituksella: ”Jos soome mies minä autteis is politsii, minä ruski sotsialidemokraatti is bojevoje organisatseija!”
Tshokke ilmoitti myös saksan kielellä olevansa santarmien takaa-ajama sosiaalidemokraatti ja pyysi väkijoukkoa hakemaan ”punaisen organisaation” hänelle apuun. Tshoken huudellessa ikkunasta onnistui komisario Balkewitsch hiipimään samaan huoneeseen ja oli juuri päässyt Tshokken taakse, kun tämä huomasi hänet ja pisti komisarion kuoliaaksi tikarilla. Samalla hetkellä huoneeseen ryntäsi poliisikonstaapeli Karl Josef Grönfelt, mutta Tshokke ehti ampua häntä useita kertoja. Grönfelt pääsi raahautumaan pois huoneesta, mutta hän kuoli saamiinsa vammoihin illalla sairaalassa.
Tshokke jatkoi edelleen huuteluaan kadulla olevalle väkijoukolle. Konstaapeli Juho Ylinen yritti ampua Tshokkea Hämeenkadun toiselta puolen Tshokkelta takavarikoidulla Mauser-pistoolilla, mutta Tshokke onnistui ampumaan pistoolin Ylisen kädestä ja haavoittamaan häntä lievästi. Sitten Tshokke yritti ampua eräästä aseliikkeestä saatua kivääriä pidellyttä konstaapeli Heikkilää, mutta luoti osui sivulliseen. Ohi kulkenut Timo Korpimaa kuuli Tshokken huutavan "Kansan Lehti redaktööriä". Vihtori Kosonen selittikin, että Suomen sosiaalidemokraatit eivät voineet hyväksyä yksityisiä terroritekoja, ja kehotti häntä antautumaan. Monet väkijoukosta yrittivät turhaan kehottaa Tshokkea antautumaan. Pattitilanne jatkui pitkälle iltapäivään. Tshokken kanssa käytiin neuvotteluja, mutta hän kieltäytyi antautumasta. Osa väkijoukosta suhtautui myönteisesti Tshokkeen, ja kun palokunta aikoi taltuttaa Tshokken voimakkaan vesisuihkun avulla, jotkut uhkasivat katkoa letkun ja pahoinpitelivät letkua pidellyttä miestä.
Vaskiseppä Gellman yritti nyt vapaaehtoisena pidättää Tshokken, mutta tämä ehti ampumalla haavoittaa häntä ensin. Nyt vedettiin yleisöltä salassa toinen vesiletku Kauppakadulta kaupungintaloon, ja neljän vapaaehtoisen joukko, ruiskumestari K. V. Lehtimäki, vanhempi korpraali J. W. Lehtonen, kirjaltaja Juho August Eklund ja talonomistaja Heikki Tamminen, onnistui tunkeutumaan huoneeseen, jossa Tshokke piileskeli, ja kaatamaan hänet vesisuihkun avulla lattiaan. Tshokke saatiin pidätetyksi, mutta hän ehti vielä ampua Tammisen ja haavoittaa Eklundia. Välikohtaus oli alkanut puoli kahdelta iltapäivällä, ja se päättyi kello viiden aikaan. Kaksi poliisia ja yksi siviili kuoli, loukkaantuneita oli seitsemän: kolme poliisia ja neljä siviiliä.
Albertosaurus
Albertosaurus oli suurikokoinen teropodi, joka eli noin 76-70 miljoonaa vuotta sitten liitukaudella. Albertosaurus on saanut nimensä Kanadassa sijaitsevasta Albertan provinssista, josta tämän dinosauruksen fossiileita on löydetty.
Anatomia
Albertosauruksen pituus täysikasvuisena oli noin 10 metriä ja paino 2-3 tonnia.
Venäjän valtionpankin Helsingin-konttorin ryöstö
Ryöstäjien ja ryöstösaaliin kohtalot
Tampereelle palannut Emma Gails ilmoittautui poliisille seuraavana päivänä, vaikka hänelle luvattiin järjestää mahdollisuus lähteä pakoon. Seurueen kolmas mies onnistui pakenemaan. Saalisrahat vastaanottanut Buranin lähti pian tapauksen jälkeen Yhdysvaltoihin eikä palannut Suomeen viiteen vuoteen. Suurin osa saalisrahoista meni hänen kauttaan luultavasti Venäjän bolševikeille, osa jäi Suomeen pakolaisavun ja agitaation rahoittamiseen. Rikollisilta saatiin takaisin pidätysten yhteydessä 35 623 Suomen markkaa ja 36 445 Venäjän ruplaa; osa rahoista saattoi myös mennä Tshokken ”tamperelaisille ystäville”.
Albertosaurus
Anatomia
Albertosauruksella oli suurikokoinen pää ja lyhyet eturaajat, kuten muilla tyrannosaureilla. Sillä oli pitkä häntä ja se oli kahdella jalalla liikkuja. Albertosauruksen kallo ja lonkkaluut olivat lyhyemmät kuin muilla tyrannosaureilla. Kuten muilla teropodeilla, myös Albertosauruksella oli pitkät takaraajat.
Venäjän valtionpankin Helsingin-konttorin ryöstö
Ryöstäjien ja ryöstösaaliin kohtalot
Kaikkiaan saatiin kiinni viisi latvialaista ryöstäjää ja kolme heidän suomalaista avustajaansa. Jan Tshokke tuomittiin Tampereen raastuvanoikeudessa murhista kolmeen elinkautiseen kuritushuonerangaistukseen ja usean ihmisen haavoittamisesta 19 vuoden kuritushuonerangaistukseen. Tshokke kuoli Kakolassa rangaistusta suorittaessaan 9. kesäkuuta 1910 keuhkotautiin. Oikeudenkäynnissä venäläiset viranomaiset vapauttivat Emma Gailsin. Vapauttamisen takia on päätelty hänen olleen Venäjän hallituksen provokaattori.
Albertosaurus
Anatomia
Albertosauruksen uskotaan kävelleen noin 14-21 kilometrin tuntivauhtia. Sen maksiminopeus on ollut 30 km/h. On mahdollista että Albertosaurus on kyennyt juoksemaan myös 40 kilometrin tuntivauhtia. Nuoret yksilöt ovat saattaneet olla nopeampia kuin aikuiset.
Albertosauruksen kallon pituus oli metri. Sen kaula oli normaalisti S-asennossa. Albertosauruksen silmät näyttivät enemmän sivuille kuin tyrannosaurus rexillä, minkä takia Albertosaurus on todennäköisesti ollut huonompi etäisyyden arvioinnissa kuin tyrannosaurus rex.
Venäjän valtionpankin Helsingin-konttorin ryöstö
Jälkipyykki
Tshokke-juttu herätti melkoista mielenkiintoa Tampereen työväen keskuudessa. Tapahtumapäivän illalla oli Kansan Lehden toimituksessa varta vasten asetetun tutkintalautakunnan kokous, jossa Kosonen sai tehdä selkoa menettelystään. Häntä moitittiin siitä, että oli ilmoittanut rahapaketista poliisille. Kosonen oli kuitenkin menetellyt oikein, jos tahdottiin pitää kiinni länsimaisista sosialidemokraattisista periaatteista. Osa Työväestä tunsi myötätuntoa ryöstäjiä kohtaan ja oli sitä mieltä, että rahat olisi pitänyt käyttää työväenliikkeen hyväksi.
Albertosaurus
Anatomia
Albertosauruksella oli alaleuassa 14-16 hammasta ja yläleuassa 17-19. Sen yläleuassa oli kummallakin puolella neljä normaalia pienempää hammasta, jotka olivat D-muotoisia ja pakkautuneet tiiviisti yhteen. Albertosauruksen puruvoiman on arveltu olleen noin 3413 newtonia. Esimerkkinä tyrannosaurus rexillä puruvoima oli noin 35 000-57 000 newtonia.
Kasvu
Fossiileista on saatu selville että Albertosaurus oli kaksivuotiaana noin kaksi metriä pitkä ja 50 kilogrammaa painava. Suurin ja vanhin löydetty Albertosaurus on ollut kuollessaan noin 28-vuotias. Kuten muilla tyrannosaureilla, myös Albertosauruksella kasvu oli nopeinta 4-16-vuotiaana. Kasvupyrähdyksen aikana Albertosauruksen paino on saattanut kasvaa jopa 122 kilon vuosivauhtia.
Fossiilit
Albertosauruksesta on löydetty 26 yksilön jäänteitä. Suurin osa näistä jäänteistä on löydetty Horseshoe Canyonin muodostelmasta, Albertasta. Tästä on voitu olettaa, että Albertosaurus on mahdollisesti ollut laumaeläin. Monet löydetyt yksilöt ovat olleet noin 14-vuotiaita kuollessaan.
Ensimmäinen Albertosauruksen fossiili, osittainen kallo, löydettiin vuonna 1884, löytäjänä Joseph Burr Tyrellin johtama geologinen tutkimusryhmä. Vuonna 1889 Tyrellin kollega löysi Albertosauruksen kallon ja luurangon osia. Paleontologi Edward Drinker Cope antoi tälle lajille nimeksi Laelaps incrassatus. Vuonna 1904 Lawrence Lamb tutki fossiileja uudelleen ja vaihtoi nimeksi Dryptosaurus incrassatus. Vuonna 1905 paleontologi Henry Fairfield Osborn vaihtoi lajille nimeksi Albertosaurus sarcophagus.
Ravinto
Albertosaurus oli muiden teropodien tapaan lihansyöjä. Albertosauruksen kanssa samoilla seuduilla on elänyt monenlaisia kasvinsyöjädinosauruksia, kuten hadrosaureja, sarvipääliskoja ja ornithopodeja. Nämä ovat varmasti olleet Albertosauruksen ruokalistalla.
Rengon kirkko
thumb|250px|Rengon kirkko, sankarihaudat Isänmaan puolesta 1939–1940, 1941–1944. Rengon kirkko on kirkko Hämeenlinnan Rengossa. Kirkko on keskiaikainen kivikirkko ja se on käytössä vielä nykyäänkin. Se on rakennettu joko 1400-luvun loppuvuosikymmenillä tai 1500-luvun alkupuolella; Markus Hiekkasen mukaan todennäköisimmin vuosien 1510 ja 1550 tai 1560 välisenä aikana. Kahdeksankulmainen kirkko hylättiin käytöstä 1600-luvulla. Keskiaikaisesta kirkosta on jäljellä hyvin vähän, sillä vuonna 1783 kiviraunio purettiin perustuksia lukuun ottamatta ja sitä hyödyntäen rakennettiin uudelleen. Kirkko on omistettu Pyhälle Jaakolle ja se on ollut suosittu pyhiinvaelluspaikka alusta alkaen. Nykyiset urut ovat 15-äänikertaiset ja ne ovat Kangasalan urkutehtaan rakentamat vuonna 1981.
Kirkon vieressä, entisessä lainajyvämakasiinissa, on Härkätien museo, jossa esitellään muun muassa kirkon historiaan liittyvää esineistöä.
Tikopia
Tikopia on saari Salomonsaarilla, Tyynellä valtamerellä. Se sijaitsee Santa Cruz -saarten ryhmässä, jonka eteläisin saari se on. Saari on osa Temotun provinssia.
Saaren pinta-ala on 5 neliökilometriä ja asukasluku noin 1 200. Useimmat asukkaista ovat polynesialaisia ja puhuvat tikopian kieltä, joka kuuluu austronesialaisten kielten polynesialaiseen kieliryhmään.
HMS Ledbury
Valmistus
Alus tilattiin 31. maaliskuuta 1977 Vosper Thornycroftilta. Se laskettiin vesille 1978 kumminaan Lady Elizabeth Berthan ja valmistui 11. kesäkuuta 1981.
Palvelus
Palvelukseen otettaessa alus liitettiin Portsmouthin laivastotukikohtaan sijoitettuun 2. miinantorjuntalaivueeseen. Se raivasi Falklandin sodan päätyttyä HMS Breconin kanssa kaksi Port Stanleyn edustalla ollutta miinakenttää. Samoin alus paikansi ja raivasi 1985-1991 sisaralustensa mukana Suezin kanavan ja Persianlahden alueen miinoituksia.
Alus oli telakalla kesäkuussa 2009, jolloin sille asennettiin uusi Sea Fox -miinantorjuntajärjestelmä korvaamaan ranskalainen PAP RCMDS.
Răzvan Raț
Răzvan Dincă Raț (s. 26. toukokuuta 1981 Slatina, Romania) on romanialainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan puolustaja. Hän edustaa Espanjan Segunda Divisióniin keväällä 2016 pudonnutta Rayo Vallecanoa ja lukeutuu myös Romanian maajoukkueen vakionimiin.
Raț on vuonna 1998 alkaneella ammattilaisurallaan edustanut kotimaassaan Rapid Bukarestia ja Bacăuta. Hän saavutti Rapid Bukarestin riveissä kaksi liigamestaruutta ja yhden cup-mestaruuden. Vuosina 2003–2013 hän pelasi Ukrainan jalkapalloliigassa Šah’tar Donetskin riveissä voittaen seitsemän liigamestaruutta ja viisi cup-mestaruutta. Hän siirtyi kesällä 2013 Englannin Valioliigan West Hamiin ja helmikuussa 2014 edelleen Primera Divisiónin Rayo Vallecanoon. Kesällä 2014 hän siirtyi Kreikan Superliigan PAOK:iin ja vuoden kuluttua takaisin Rayo Vallecanoon.
Romanian maajoukkueessa Raț debytoi vuonna 2002. Hän pelasi Romanian kaikki kolme ottelua EM-kilpailuissa 2008 ja kaksi ottelua EM-kilpailuissa 2016. Hän on pelannut 27. kesäkuuta 2016 mennessä kaikkiaan 113 A-maaottelua, joissa hän on tehnyt kaksi maalia.
Marvel Studios: Legends
Marvel Studios: Legends on yhdysvaltalainen Disney+-tilausvideopalveluun julkaistu televisiosarja, joka keskittyy Marvel Cinematic Universen elokuvissa esiintyneisiin hahmoihin. Jokainen jakso näyttää hahmojen ja esineiden merkittävimpiä kohtauksia elokuvista ja Disney+-sarjoissa, joissa nämä ovat esiintyneet, johdatuksena näiden tuleviin esiintymisiin tulevissa elokuvissa tai sarjoissa.
Jonotusviive
Jonotusviive tarkoittaa kaukoviestinnässä ja tietotekniikassa aikaa, jonka tehtävä odottaa jonossa, ennen kuin se voidaan suorittaa. Se on verkkoviipeen avaintekijä. Kytketyssä verkossa jonotusviipeellä tarkoitetaan aikaa kutsun alullepanijan merkinannon loppumisen ja saapuvan lähetteen vastaanottamisen välillä. Se voi johtua alkukytkimestä, välikytkimistä tai puheluvastaanottimen huoltokytkimestä. Dataverkkojen jonotusviive on viipeiden summa palvelupyynnön ja virtapiirin muodostamisen päätelaitteelle välillä. Pakettikytkentäverkkojen jonotusviive on datapaketin kohtaamien viipeiden summa sillä välillä, kun paketti laitetaan verkkoon, ja kun se toimitetaan kohdeosoitteeseensa.
Termiä käytetään useimmiten reititinten yhteydessä. Kun paketit saapuvat reititimeen, ne täytyy käsitellä ja lähettää. Reititin voi käsitellä vain yhden paketin kerrallaan. Jos paketin saapuvat reitittimen käsittelynopeutta nopeammin (kuten purskelähetteenä), reititin laittaa ne jonoon (kutsutaan myös puskuriksi) siihen asti, että se pystyy lähettämään ne. Viive voi vaihdella myös paketeiden välillä, joten keskiarvot ja tilastot luodaan yleensä jonotusviivettä arvioimalla ja mittaamalla.
Kun saapuvaa liikennettä on reitittimen käsittelykykyä enemmän, ja jono alkaa täyttyä, jolloin jonon läpi kulkevien paketeiden viipeiden määrä kasvaa. Nopeus, jolla jonon sisältö voidaan käsitellä, on laitteiston lähetysnopeuden funktio, mikä johtaa klassiseen viivekäyrään. Keskimääräinen viive, jonka tietty paketti todennäköisesti kohtaa, saadaan kaavalla 1/(μ-λ), jossa µ on laitteiston sekunnissa käsittelemien pakettien määrä, ja λ on keskimääräinen arvo, kuinka nopeasti paketteja saapuu käsiteltäväksi. Tätä kaavaa voi käyttää silloin, kun jonosta ei putoa paketteja.
Enimmäisjonotusviive on verrannollinen puskurin kokoon. Mitä pidempi lähetystä odottavien pakettien jono on, sitä pidempi on keskimääräinen odotusaika. Reitittimen lähetystä odottavien paketeiden jono kertoo myös mahdollisen syyn paketin katoamiselle. Koska reitittimen jonon käytössä oleva puskurimuisti on rajallinen, reitittimen, joka vastaanottaa paketteja liian nopeasti, jono saattaa täyttyä. Tällöin reitittimellä ei ole muuta mahdollisuutta kuin yksinkertaisesti hylätä jonon ylittävät paketit.
Kun lähetysyhteyskäytäntö käyttää täysissä puskureissa pakettien pudotusta lähytysnopeutensa säätämisessä, kuten Internetin TCP tekee, kaistanleveys on jaettu kohtuullisesti lähes teoriittisella suorituskyvyllä, jolloin verkon tukkeutumisen aiheuttamat viipeet ovat vähäisiä. Kun tämä takaisinkytkentämekanismi puuttuu, viipeistä tulee ennalta arvaamattomia, ja ne kasvavat jyrkästi. Pakettien pudotusta voi pitää myös suorituskyvyn moottoritienä, jolla sisäänajorampit ovat tehokkain ratkaisu; vastaavasti TCP:n itsesäätely on tehokkain tapa, kun liikenteenä on paketteja ajoneuvojen asemesta. Tämä on sekä vaikea mallintaa matemaattisesti että vaikea ymmärtää ihmisille, jotka eivät ole riittävät harjaantuneita matematiikassa tai verkkotiedoissa. Jos paketeiden pudottaminen epäonnistuu ja puskurointimäärä alkaa kasvaa, puskuri paisuu.
Kendallin merkintätavan M/M/1/K-jonotusmallia, jossa K on puskurin koko, voidaan käyttää analysoimaan tietyn järjestelmän jonotusviivettä. Kun paketteja putoaa jonosta, jonotusviipeen laskemiseen tulee käyttää Kendallin merkintätapaa. M/M/1/K-jonotusmalli on yksinkertaisin ja tärkein verkon analysoinnissa käytettävä malli.
Dan Issel
Daniel Paul "Dan" Issel (s. 25. lokakuuta 1948 Batavia, Illinois) on yhdysvaltalainen koripalloilija ja koripallovalmentaja. Hän pelasi sentterinä ja isona laitahyökkääjänä ABA:ssa kausina 1970–1976 ja NBA:ssa kausina 1976–1985. Hänet nimettiin Naismith Memorial Basketball Hall of Fameen vuonna 1993.
Samoalaiset kielet
Samoalaiset kielet muodostavat yhden austronesialaisen kielikunnan kieliryhmistä. Ryhmä on saanut nimensä samoan kielestä. Muita samoalaisia kieliä samoan lisäksi ovat muun muassa tuvalu, kapingamarangi, nukuoro, niuafo'ou, pukapuka, tokelau, nukumanu, tikopia sekä hävinnyt niuatoputapu.
Dan Issel
Issel edusti yliopistosarjoissa Kentuckyn yliopiston Wildcats-joukkuetta. Detroit Pistons varasi hänet NBA:han kahdeksannella varauskierroksella ja kaikkiaan 122. varausvuorolla vuoden 1970 varaustilaisuudessa. Issel aloitti ammattilaisuransa kuitenkin kilpailevan ABA-liigan Kentucky Colonelsissa, jossa hän pelasi viisi kautta ja voitti vuonna 1975 liigan mestaruuden. Vuonna 1975 hän siirtyi Denver Nuggetsiin, joka siirtyi NBA:han vuonna 1976 ABA:n tultua lakkautetuksi. Issel pelasi NBA:ssa Nuggetsin joukkueessa yhdeksän kautta.
Issel pelasi ABA- ja NBA-urallaan 1218 runkosarjaottelua, joissa hän teki keskimäärin 22,6 pistettä, otti 9,1 levypalloa ja antoi 2,4 koriin johtanutta syöttöä. Hän oli tulokaskaudellaan liigan paras pistemies. Pudotuspelejä hänelle kertyi 133, ja niissä hän teki keskimäärin 22,1 pistettä, otti 9,4 levypalloa ja antoi 2,1 koriin johtanutta syöttöä. Issel pelasi ABA:n tähdistöottelussa vuosina 1971–1976 ja NBA:n tähdistöottelussa vuonna 1977.
Issel oli NBA:ssa Denver Nuggetsin päävalmentaja kausina 1992–1995 ja 1999–2002. Molemmilla kerroilla hän lähti tehtävästä kesken kolmannen kauden. Jälkimmäiseen lähtöön vaikutti hänen joulukuussa 2001 lausumansa katsojalle suunnattu etninen loukkaus, joka päätyi televisiokuvaan. Issel sai seuraltaan neljän ottelun toimitsijakiellon ja sakkoa, ja toimitsijakiellon päätyttyä hän ilmoitti eroavansa.
American Virgin
American Virgin voi viitata:
Nuclear Assault
Nuclear Assault oli thrash metal/crossover thrash -yhtye. Se perustettiin Yhdysvalloissa vuonna 1985. Basisti Dan Lilker erotettiin Anthraxista albumin Fistful of Metal valmistumisen jälkeen. Hän halusi soittaa aggressiivisempaa musiikkia ja perusti Nuclear Assaultin laulaja-kitaristi John Connellyn kanssa. Yhtye hajosi 1990-luvulla, mutta kokosi rivinsä uudelleen vuonna 2002.
Vuonna 2014 Dan Lilker ilmoitti lopettavansa muusikon uransa, joka tarkoitti Brutal Truth -yhtyeen loppumista vuoden 2014 loppuun mennessä ja Nuclear Assaultin lopettamista "Final Assault"-kiertueen jälkeen. Kyseinen kiertue saapui myös Suomeen, jolloin Nuclear Assault soitti Porissa 1.8.2015 Porispere-festivaalilla.
Marraskuussa 2022 yhtye ilmoitti lopettavansa toimintansa.
Lacrossen SM-sarja
Lacrossen SM-sarja on Suomen lacrossen eli haavipallon korkein sarjataso. Miesten SM-sarjaa pelattiin vuosina 2005–2018 ja naisten SM-sarjaa on pelattu vuodesta 2007 lähtien. Vuodesta 2020 lähtien miehet ovat pelanneet haavipallon ja sisähaavipallon hybridisarjaa.
Historia
Suomen mestaruudesta on pelattu vuodesta 2005 lähtien, jolloin miesten SM-turnaukseen osallistui 4 joukkuetta. Vuonna 2009 miesten sarjaan osallistui jo kymmenen joukkuetta. Vuonna 2010 SM-sarjan osallistujamäärät hieman laskivat kun Maanpuolustuskorkeakoulun opiskelijajoukkue sekä Turun toinen joukkue jäivät pois sarjasta. Vuonna 2011 miesten sarjaan osallistui 8 joukkuetta.
Naisten Suomen mestaruudesta kisattiin ensimmäisen kerran kesällä 2007 Lahdessa, jolloin mestaruudesta kilpaili kaksi joukkuetta: Helsinki Lacrosse Naiset ja Turku Titans Ladies.
The Stone Roses
The Stone Roses on englantilainen, Manchesterista lähtöisin ollut rockyhtye. Se on julkaissut kaksi kokopitkää levyä, joista etenkin ensimmäinen, vuonna 1989 julkaistu The Stone Roses, on saavuttanut yleisön ja kriitikoiden pysyvän suosion. Albumi mainitaan etenkin yhtyeen kotimaassa usein kaikkien aikojen parhaimpien joukkoon kuuluvaksi. The Stone Roses on vaikuttanut paljon 1990-luvun puolivälin brittipop-ilmiöön. Mm. Noel Gallagher on sanonut, että hän halusi tulla rocktähdeksi kun näki ensimmäistä kertaa yhtyeen esiintyvän.
Yhtyeen tunnetuimpia kappaleita on mm. "I Wanna Be Adored", "She Bangs The Drums", "Made Of Stone", "I Am the Resurrection", "Fools Gold", "Waterfall" ja "Love Spreads".
Suomessa yhtye on esiintynyt yhteensä neljä kertaa, vuonna 1990 Provinssirockissa ja vuonna 1995 Tullikamarilla sekä kaksi kertaa Tavastialla.
Musiikillinen ja visuaalinen tyyli
Yhtye oli rock-perinteen jatkaja mm. The Beatlesin, The Byrdsin ja Led Zeppelinin jalanjäljissä, mutta se saavutti myös tanssikansan suosion yhdistämällä sointiinsa moderneja rytmejä. The Stone Roses oli kotonaan Manchesterista alkaneessa Madchester-muotivirtauksessa, jossa elektroninen tanssimusiikki ja rock soivat sulassa sovussa.
Yksi The Stone Rosesin visuaalisista tavaramerkeistä olivat kitaristi John Squiren Jackson Pollock -vaikutteiset maalaukset, joita se käytti levyjen kansissa.
Alkuajat (1984-1988)
The Stone Rosesin perustivat manchesterilaiset lapsuudenystävät, laulaja Ian Brown ja kitaristi John Squire vuonna 1984. Yhtyeen soundissa kuului ensi alkuun punk The Clashin ja Sex Pistolsin innoittamana, mutta punk-vaikutteet vaihtuivat pian 1960-lukulaiseen kitararockiin. Vuonna 1987 julkaistu single "Sally Cinnamon" edusti jo tunnistettavaa Stone Roses -soundia, joka puhkeaisi kukkaan seuraavien vuosien aikana. Myös yhtyeen klassinen kokoonpano oli saanut lopullisen muotonsa, bassossa Gary "Mani" Mounfield, rummuissa Alan "Reni" Wren. Yhtye ryhtyi työstämään debyyttialbumiaan Silvertone-yhtiölle.
The Stone Roses (1989-1992)
Suotuisat arvostelut ja puskaradio nostivat The Stone Roses -albumin menestykseksi ja The Stone Rosesin ilmiöksi. Albumilta julkaistiin ensimmäiseksi singlet "Made Of Stone" ja "She Bangs The Drums", mutta vuoden 1989 kruunasi ennenjulkaisemattomia kappaleita sisältänyt tuplasingle "Fools Gold/What The World Waiting For". Alun perin singlen B-puoleksi tarkoitettu, hypnoottinen, lähes 10-minuuttinen "Fools Gold" nousi suosioon niin rock- kuin tanssiklubeillakin. Yhtye oli noussut vajaan vuoden aikana kotimaansa suurimmaksi ja menestyneimmäksi yhtyeeksi. Myös singlen toinen kappale "What The World Is Waiting For" oli erittäin suosittu positiivisen tunnelmansa ja Jimi Hendrix vaikutteisen Squiren riffittelyn takia.
Vuoden 1990 kesällä The Stone Roses järjesti jättimäisen, legendaariseen maineeseen nousseen festivaalin Spike Islandilla, Mersey-joen suistolla, sekä julkaisi viimeisen singlensä "One Love" Silvertone-levy-yhtiön leivissä. Yhtyeestä lupailtiin suurta maailmanlaajuista menestystä. The Stone Rose kuitenkin hiljeni saman vuoden aikana, sillä levytyssopimuksen purkamisesta kehkeytyi kaksi vuotta kestänyt oikeustaistelu, mikä keskeytti yhtyeen nousukiidon.
Vuosina 1991-1992 julkaistiin debyyttialbumilta vielä singlet kappaleista "I Wanna Be Adored", "Waterfall", "I Am The Resurrection", jotka tulivat suosituiksi. Samoihin aikoihin eläteltiin toiveita yhtyeen toisesta studioalbumista ja yhtye aloittikin 1992 toisen albuminsa kappaleiden teon ja nauhoittamisen.
Toinen tuleminen ja hajoaminen (1994-1996)
The Stone Rosesin ensimmäinen uusi julkaisu neljään vuoteen oli single "Love Spreads" vuonna 1994. Sen julkaisi Geffen. Single otettiin hyvin vastaan sillä se nousi Ison-Britannian singlelistan toiselle sijalle, ja sitä seurasi pitkään odotettu kakkosalbumi Second Coming. Albumi oli edeltäjäänsä raskaampi ja äänimaailmaltaan rikkaampi. Kappaleista pitkälti vastanneen John Squiren kitarointi oli saanut entistä syvempiä blues- ja hard rock-sävyjä. Vaikka menestyikin hyvin kaupallisesti, Second Coming ei ole noussut samanlaiseen klassikkoasemaan kuin debyytti. Erityisen rankkaa kritiikki oli tuoreeltaan.
Sopimusvastoinkäymiset ja Brownin ja Squiren valtataistelu verottivat The Stone Rosesin bändihenkeä. Rumpali Reni oli ensimmäinen, joka lähti 1995, ja 1996 seurasi Squire. Erimielisyyksistä ei suollettu yksityiskohtia julkisuuteen, mutta seurauksena oli The Stone Rosesin voimahahmojen Ian Brownin ja John Squiren välien täydellinen katkeaminen. Molemmat ovat esittäneet eriytymisen yhdeksi syyksi toisen osapuolen päihteiden käyttöä. The Stone Roses jatkoi hetken, mutta Brownin johtama, varamiehistöllä esiintynyt yhtye ei saavuttanut fanien suosiota.
The Stone Rosesin jälkeen (1996-2011)
Jätettyään The Stone Rosesin John Squire perusti The Seahorses -yhtyeen ja esiintyi mm. Oasis-yhtyeen Knebworth esiintymisessä elokuussa 1996 kappaleessa "Champagne Supernova". Perinnetietoista brittirockia soittanut Seahorses ryhmä kuitenkin lopetti julkaistuaan vain yhden levyn. Sittemmin Squire on julkaissut kaksi soololevyä, joilla hän myös ensimmäistä kertaa laulaa. Squire jatkaa niin ikään maalaamista ja on järjestänyt näyttelyjä teoksilleen.
Myös Ian Brown luo soolouraa ja on saavuttanut sillä kriitikoiden arvostuksen. Hän on julkaissut neljä studioalbumia vuoden 1996 jälkeen.
Mani jatkaa basson soittamista Primal Scream -yhtyeessä.
Bändin kolme jäsentä on ilmaissut vuosien mittaan kiinnostuksensa koota The Stone Roses uudestaan, mutta laulaja Ian Brown on tyrmännyt ajatuksen. Hän kuitenkin esittää yhä The Stone Rosesin kappaleita muun keikkamateriaalinsa ohessa.
Kolmas tuleminen
Yhtye ilmoitti lokakuussa 2011 palaavansa yhteen. Se on harjoitellut salaa ja esiintyy Manchesterissa Heaton Parkissa 29. ja 30. kesäkuuta 2012. Sen jälkeen se lähtee laajalle maailmankiertueelle.
Stone Roses julkaisi uuden singlensä BBC:n Radio1-kanavan välityksellä 12.5.2016 ja kappale kantaa nimeä "All For One" ja musiikillisesti antaa kunnioitusta vanhemmalle tuotannolle.
Maryna Arzamasava
Maryna Aljaksandrauna Arzamasava (, o.s. Katovitš (Катовіч),, s. 17. joulukuuta 1987 Minsk) on valkovenäläinen keskimatkojen juoksija.
Arzamasava sijoittui 2012 Helsingin EM-kilpailujen 800 metrillä alun perin neljänneksi, mutta nousi dopingtapausten vuoksi hopealle. Hän saavutti 800 metrillä pronssia Göteborgin sisäratojen EM-kilpailuissa 2013 ja Sopotin sisäratojen MM-kilpailuissa 2014. Zürichin EM-kilpailuissa 2014 hän voitti kultaa 800 metrillä ennätysajallaan 1.58,15. Pekingin MM-kilpailuissa 2015 hän voitti kultaa ajalla 1.58,03. Rio de Janeiron olympialaisissa 2016 hän sijoittui 800 metrillä seitsemänneksi. Hän kuului Valko-Venäjän joukkueeseen, joka saavutti IAAF World Relays -kilpailuissa 2017 hopeaa 4 × 800 metrin viestissä.
Henkilökohtaiset ennätykset
Lähteet: IAAF, Tilastopaja
Kathryn Stott
thumb|right|Kathryn Stott
Stott opiskeli Yehudi Menuhin Schoolissa ja Royal College of Musicissa. Hänen opettajiensa joukossa olivat Nadia Boulanger, Vlado Perlemuter ja Kendall Taylor. Stott eteni finalistiksi Leedsin kansainvälisessä pianokilpailussa vuonna 1978. Stott on tehnyt vuosikymmenten ajan yhteistyötä Yo-Yo Man kanssa. Kaksikko on levyttänyt yhdessä ja kiertänyt säännöllisesti Eurooppaa, Yhdysvaltoja, Etelä-Amerikkaa ja Kaukoitää. Hänen muita yhteistyökumppaneitaan kamarimusiikissa ovat olleet Noriko Ogawa, Christian Poltéra, Karen Gomyo, Janine Jansen, Yura Lee, Lars Anders Tomter, Henning Kraggerud, Truls Mørk, Tine Thing Helseth, Aleksandr Sitkovetski ja Maksym Rysanov. Stott on esiintynyt kansainvälisesti myös sooloresitalistina ja konserttosolistina.
Stott on levyttänyt laajasti. Hän on tehnyt levytyksiä muun muassa Decca Recordsille, EMI:lle, Philips Recordsille, Hyperion Recordsille ja Sony Musicille. Stottin levytysten joukossa ovat kaikkien Gabriel Faurén soolopianoteosten tulkinnat Hyperionille ja Dmitri Kabalevskin pianokonserttojen tulkinnat BBC Philharmonicin kanssa Chandos Recordsille. Stott teki yhteistyötä eteläamerikkalaisten muusikoiden kanssa Sonyn Grammy-palkitulla levyllä Soul of the Tango (1997 ) ja sen seuraajalla, albumilla Obrigado Brazil. Stott on korostanut ohjelmistossaan myös brittiläistä musiikkia, kuten teoksia Frank Bridgeltä ja William Waltonilta. BIS Recordsille hän on tehnyt levytyksiä John Fouldsin ja Erwin Schulhoffin sävellyksistä. Stott on myös kantaesittänyt uusia, häntä itseään varten sävellettyjä teoksia muiden muassa Graham Fitkiniltä. Peter Maxwell Davies sävelsi vuodelta 1997 olevan pianokonserttonsa Stottille. Vuonna 2020 Stott ja Yo-Yo Ma tekivät albumin Songs of Comfort and Hope musiikillisena reaktiona COVID-19-pandemian vaikutuksiin.
Stott on toiminut taiteellisena johtajana monissa tapahtumissa (esimerkiksi Australian Festival of Chamber Music, 2018–2021) ja kuratoinut konserttisarjoja. Hän on istunut Hallé-orkesterin hallituksen jäsenenä. Stott on toiminut pianonsoiton professorina Royal Northern College of Musicissa (Manchester) ja opettanut lisäksi Norjan valtiollisessa musiikkikorkeakoulussa. Hänellä on Ordre des Arts et des Lettres'n arvo Chevalier. Hänellä on Lucy-niminen tytär.
Lofa
Lofan pinta-ala on 11 637 neliökilometriä. Ennen vuotta 2001, kun Gbarpolu erotettiin omaksi piirikunnakseen, Lofan pinta-ala oli 19 360 neliökilometriä. Vuonna 2007 piirikunnassa laskettiin asuvan 347 039 asukasta. Väkiluku romahti vuosituhannen alussa sisällissodan takia, mutta monet pakolaiset ovat palaamassa takaisin. Piirikunnan hallintokeskus on Voinjaman kaupunki. Lofa on tunnettu Liberian vilja-aittana. Se tuottaa ison osan maan maataloustuotteista, myös tärkeitä vientikasveja kahvia ja kaakaota. Suurin etninen ryhmä on lormat.
Lofan piirikunnan lipussa näkyy vihreää maata halkova Lofan joki sekä risukimppua pitelevä käsi, joka kuvaa metsien ja joen yhtenäisyyttä. Lipun vasemmassa yläkulmassa näkyy Liberian lippu, kuten kaikissa Liberian piirikuntien lipuissa.
Tikopian kieli
Tikopia on Tikopiassa, Salomonsaarilla puhuttava austronesialainen kieli. Se kuuluu samoalaisiin kieliin ja on läheisintä sukua anutan kielelle. Tikopiaa puhuu äidinkielenään noin 3 320 ihmistä (1999).
Tikopian kielessä on viisi lyhyttä vokaalia /u, i, o, e, a/ ja viisi pitkää vokaalia /u: i: o: e: a:/ sekä 11 konsonanttia /p t k m n ŋ s f l r v /. ŋ tarkoittaa äng-äännettä. Useimmissa muissa Tyynenmeren kielissä on vain r (ei l) tai vain l (ei r), mutta tikopiassa on molemmat.