cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Temple Run
Spin-off
Päivityksessä Temple Run: Brave sai uuden powerupin, Will-o'-the-Wisps (virvatulen) näitä löytyy pelistä satunnaisesti. Tämän otettuaan pelaaja joutuu pelin synkempään versioon, jossa normaalin pelaamisen lisäksi pitää kerätä hehkuvia kohteita niin paljon kun kerkeää.
Kun peli julkaistiin App Storessa, se nousi heti myydyimpien listalla kärkeen.
Jatko-osa
Pelistä julkaistiin jatko-osa Temple Run 2 tammikuussa 2013. Jatko-osassa on sama idea, mutta siinä apinat on korvattu yhdellä suurella eläimellä. Kakkososassa on myös uusia "power-uppeja".
Valurauta
thumb|Valurautaa käytetään muun muassa keittoastioissa.
Valurauta on seostettua rautaa, jossa hiilipitoisuus on suurempi kuin teräksessä. Yli 2,11 % hiiltä sisältävät seokset ovat valurautaa, ja sitä vähemmän hiiltä sisältävät ovat niukkahiilisiä (alle 0,25 % C), keskihiilisiä (0,25–0,60 % C) tai runsashiilisiä (0,60–2,11 % C) teräksiä.
Valuraudan sulamispiste on merkittävästi alhaisempi kuin teräksillä mikä on johtanut sen suosioon valumateriaalina. Valurauta on tärkeä materiaali mekaanisten koneiden valmistuksessa. Yksi merkittävimmistä käyttökohteista on autojen polttomoottorien sylinterilohkot.
Valuraudan valmistus on monivaiheinen prosessi, jossa ei-toivotut, materiaalia haurastavien aineiden kuten rikki- ja fosforipitoisuudet pyritään saamaan mahdollisimman pieniksi. Hiili- ja piipitoisuudet lasketaan halutulle tasolle (tavallisimmin 2,4–3,5 % hiiltä, 1–3 % piille), jonka jälkeen sula rauta valetaan muottiin, jossa se jähmettyy lopulliseen muotoonsa. Toisin kuin terästä, valurautaa ei sen kiinteän sulamispisteen vuoksi voida takoa, vaan sitä voidaan yleensä muovata vain valamalla, mistä se on nimensäkin saanut.
Valurautojen tärkein ainesosa raudan ohella on hiili, joka esiintyy valutuotteen mikrorakenteessa puhtaana hiilenä harmaassa valuraudassa suomugrafiittina tai pallografiittina rautamatriisissa, joka muodostuu hiiliteräksissäkin esiintyvistä faaseista: ferriitti, perliitti, martensiitti, jäännös­austeniitti ja seostuksen avulla aikaansaadut erilaiset metalli­karbidit. Mikrorakenteiden muodostumiseen vaikuttavat seosaineet, jäähdytysnopeus valun jälkeen sekä mahdollinen jälkikäteen suoritettava lämpökäsittely.
Valuraudat jaetaan valkoisiin ja harmaisiin valurautoihin. Harmaan valuraudan erityinen muoto on pallografiittivalurauta. Harmaan valuraudan vetomurtolujuutta alentavat grafiittisuomut, jotka saavat aikaan lovivaikutuksen ja siten synnyttävät vetojännityksen alaisena murtumiseen johtavia jännityshuippuja.
Suomugrafiittivaluraudat (GJL)
Suomugrafiittivaluraudassa (GJL, G = valu, J = rauta, L = suomugrafiitti) on keskimäärin 3,4 % hiiltä ja n. 2,2 % piitä. Näitä pitoisuuksia pienentämällä voidaan lisätä valuraudan lujuutta ja kovuutta. Tällöin kuitenkin rakenteen epätasaisuus kasvaa ja eritoten nopeasti jäähtyvät nurkkaukset saattavat jähmettyä valkoiseksi valuraudaksi. Suomugrafiittivaluraudan nimitys tulee murtopinnan väristä, jossa grafiitti esiintyy suomuina. Suomugrafiittivaluraudassa murtuma etenee pitkin grafiittisuomuja, jotka ovat muodostuneet grafiitin jähmettymisen yhteydessä, ja tämän takia murtopinnasta tulee himmeä. Siitä tuleekin suomugrafiittivaluraudan toinen nimi, harmaavalurauta (grey cast iron).
Pii on olennainen osa suomugrafiittivaluraudan valmistuksessa. Kun pii seostetaan ferriitin ja hiilen kanssa, muuttuvat raudan karbidit epävakaiksi. Piin vaikutuksesta hiili irtoaa nopeasti seoksesta puhtaana hiilenä (grafiittina), jättäen yleensä ferriittis-perliittisen matriisin. Seostuksen ja lämpökäsittelyn avulla se voidaan muuttaa ferriittiseksi, perliittiseksi, austeniittiseksi tai päästö­martensiittiseksi. Grafiittipitoisuus tuo valurautaan korroosionkestoa. Grafiitti toimii myös kitkanpoistajana, joka parantaa kulutuksenkestoa. Suomugrafiittivalurautaa voidaan lämpö­käsitellä pehmennyshehkutuksella (870 celsiusasteessa) ja jännityksen poistolla (550 celsiusasteessa). Jännityksenpoistohehkutus suoritetaan suurille ja paksuudeltaan epätasaisille kappaleille. Suomugrafiittivalurautaa ei yleensä karkaista, sillä martensiitin muodostumisesta johtuvat tilavuudenmuutokset aiheuttavat rakenteen säröilyä. Ymppäyksellä voidaan parantaa grafiitin ydintymismahdollisuuksia ja saadaan se ydintymään hienojakoisempana. Ymppäyksellä tarkoitetaan deoksidoivien aineiden (esim. piirauta, piikarbidi) lisäämistä sulaan juuri ennen valua.
Suomugrafiittivaluraudan käyttökohteita ja ominaisuuksia
Suomugrafiittivaluraudan valmistaminen on erittäin edullista, se on edullisin metallimateriaali. Se on myös hyvin valettavaa, sillä on alhainen sulamis­lämpö­tila (verrattuna teräksiin, 1250C) ja se on sulana hyvin juoksevaa. Suomugrafiittivaluraudalla on myös alhainen jähmettymiskutistuma. Se on helposti koneistettavaa, rakenteen vuoksi pinnanlaatu ei välttämättä kuitenkaan ole paras mahdollinen. Koneistettavuus riippuu matriisin rakenteesta ja ominaisuuksista. Rakenteensa ansiosta suomugrafiittivalurauta vaimentaa mekaanisia värähtelyjä (myös ääntä), mikä auttaa koneita käymään tasaisemmin. Vaimennusominaisuudet ovat sitä paremmat, mitä enemmän rakenteessa on grafiittia ja mitä suurempina suomuina grafiitti esiintyy. Siksi sitä käytetään myös esim. työstökonerungoissa ja alustoissa jne. Sillä on myös hyvät lämmönjohtavuusominaisuudet, ja tätä ominaisuutta hyödynnetään esim. paistinpannuissa ja jarrulevyissä. Sillä on myös hyvät tribo­logiset ominaisuudet grafiittisuomujensa ja voiteluaineen imeytymisen takia. Se kestää hyvin kulutusta karkaistua terästä vastaan, ja sen takia sitä käytetäänkin esim. sylinterilohkojen ja jarrurumpujen valmistusmateriaalina.
Suomugrafiittiraudalla on myös heikkouksia. Se ei esimerkiksi sovellu kylmä- tai kuumamuokkaukseen vaatimattoman murtovenymän (vedossa) vuoksi. Huonon vedonkestävyyden lisäksi se on muutenkin mekaanisilta ominaisuuksiltaan varsin heikkoa; kestää paremmin puristusta ja taivutusta. Sitä ei myöskään pysty hyvin hitsaamaan sen korkean hiilipitoisuuden takia. Korkeita lämpötiloja varten se ei ole hyvä valmistusmateriaali, sillä yli 400 celsiusasteen lämpötiloissa raudan sisäinen hapettuminen turvottaa sitä, kun happi kulkeutuu valuraudan sisäosiin grafiittisuomuja pitkin.
Tyypillinen koostumusalue: Mekaaniset ominaisuudet:
Pallografiittivaluraudat (GJS)
Pallografiittivaluraudassa grafiitti ydintyy erillisinä pallomaisina sulkeumina, mikä saadaan aikaan kontrolloimalla niiden kasvua seostamalla siihen n. 0,04 % magnesiumia. Myös ceriumia käytetään palloutusaineena. Pallomaiset grafiittisulkeumat heikentävät mekaanisia ominaisuuksia huomattavasti vähemmän kuin suomumaiset grafiittisulkeumat. Pallografiittivalurautojen mekaaniset ominaisuudet ovatkin lähempänä teräksen mekaanisia ominaisuuksia. Grafiitin korkea palloutumisaste ja pieni pallokoko parantavat mekaanisia ominaisuuksia.
Vaikka pallografiittivalurautoja ei useimmiten lämpökäsitellä, niille on kuitenkin mahdollista tehdä monia eri lämpökäsittelyjä, esim. myöstö, ferritointi, normalisointi, nuorrutus, austemperointi ja pinta­karkaisu. Pallografiittivalurauta on hieman huonommin valettavaa kuin suomugrafiittivalurauta, mutta silti terästä parempi. Pallografiittirauta ei myöskään turpoa korkeissa lämpötiloissa. Se on myös melkein yhtä hyvin koneistettavaa kuin suomugrafiittivalurauta. Hitsattavuus ei pallografiittivaluraudassa ole kovin hyvä, mutta suomugrafiittivalurautaan verrattuna sitkeämpi matriisi vähentää hitsin repeilytaipumusta. Pallografiittirauta käy suomugrafiittivalurautaa vaativampiin kohteisiin, jopa valuterästen korvaajana, sillä sen murtolujuus on jopa 900 MPa.
Pallografiittivalurauta kestää hyvin kuoppautumista. Siksi se on usein hammas­pyörien valmistusmateriaali. Muita käyttökohteita ovat esim. moottoreiden komponentit, valssit ja puristinmuotit, uunien osat ja arinaraudat. Pallografiittivaluraudan käyttö lisääntyy jatkuvasti vähentäen muiden rautapohjaisten valumateriaalien käyttöä. Tyypillinen koostumusalue:
Tylppägrafiittivaluraudat (GJV)
Tylppägrafiittia esiintyy aina pallografiittivaluraudoissa epätäydellisen palloutumisen seurauksena. Sitä saadaan valmistetuksi suomugrafiittivalurautaa hallitusti seostamalla, käyttäen grafiittia pallouttavia ja palloutumista estäviä aineita (mm. titaani ja rikki). Tällöin raudan grafiittisuomuista tulee paksumpia ja pyöreämpiä kuin tavallisella suomugrafiittivaluraudalla. Sulan pitää olla puhdasta ja täsmälleen oikean lämpöistä, jotta prosessi onnistuu, siksi tylppägrafiittivaluraudan valmistaminen on vaikeampaa kuin pallografiittivaluraudan. Varsinaiset menetelmät valmistukseen ovat kehittyneet viimeisten 10-20 vuoden aikana. Ominaisuuksiltaan tylppägrafiittivalurauta on suomugrafiittivaluraudan ja pallografiittivaluraudan välimuoto. Sen mekaaniset ominaisuudet ovat paremmat kuin suomugrafiittivaluraudoilla, mutta sen lämmönjohtavuus on huonompi. Se myös kestää paremmin nopeita lämpötilanvaihteluja (terminen šokki) ja sillä on paremmat vaimennusominaisuudet kuin pallografiittivaluraudalla. Tylppägrafiittivaluraudan tyypillisiä käyttökohteita ovat komponentit, joiden pitää kestää lämpötilan vaihteluja ja olla mekaanisesti kestävämpiä kuin suomugrafiittivaluraudasta valmistettuna. Tällaisia kohteita ovat mm. terästehtaiden valu­muotit, moottorien rungot sekä sylinterit, vauhtipyörät, kytkinlevyt, hydrauliikkakomponentit.
Valkoiset valuraudat
Valkoinen valurauta muodostuu jäähdyttämällä sula nopeasti, jolloin rakenteeseen ei ehdi muodostua haurastuttavia grafiittisulkeumia. Valkoisissa valuraudoissa kaikki hiili on sitoutuneena sementiittiin (Fe3C). Valkoisesta valuraudasta saadaan lämpökäsittelyn avulla tempervalurautaa eli adusoitua valurautaa.
Valkoinen valurauta on kovaa ja haurasta, mutta kestää hyvin kulumista. Tämä johtuu siitä, että kovat karbidipartikkelit kestävät kulutusta paremmin kuin pehmeä grafiitti. Seostuksen (esim. kromin, molybdeenin tai nikkelin) avulla valkoisen valuraudan kulutuksenkestävyyttä voidaan edelleen parantaa ja samalla saadaan yhdistettyä siihen hyvä sitkeys.
Tempervaluraudat (GJM)
Tempervaluraudat eli adusoidut valuraudat ovat lämpökäsittelyn avulla tuotettavia seoksia, jotka muistuttavat ominaisuuksiltaan pallografiittivalurautoja. Tempervalurautaa saadaan valkoisen valuraudan lämpökäsittelyn (adusoinnin) avulla. Adusoinnissa kappaletta pidetään hapettavassa väliaineessa n. 940–1 070 °C:n lämpötilassa useiden tuntien ajan (n. 12–30 h). Tässä vaiheessa valuraudan rakenne on austeniittinen ja sisältää temperhiiltä. Jäähdytysnopeudella saadaan säädettyä matriisin lopullinen rakenne ja sen kautta valuraudan ominaisuudet. Näin eri lujuusluokkien valuraudat voidaan valaa samasta perussulasta. Adusoitavan raudan hiili- ja piipitoisuuden on oltava matalat, jotta valukappale jäähtyisi valkoisena valurautana. Tempervalurautojen hitsattavuus on melko hyvä ja valuominaisuudet erinomaiset. Huonona puolena on hinta. Pitkä lämpökäsittely nostaa kustannuksia, ja tempervaluraudat ovatkin korvautumassa pallografiittivaluraudoilla.
Tempervalurautojen tyypillisiä käyttökohteita ovat kulkuväline- ja sähköteollisuuden suursarjatuotteet, joissa tarvitaan hyvää työstettävyyttä ja sitkeyttä, hyvää vaimennuskykyä ja pallografiittivaluraudan mekaanisia ominaisuuksia sekä hyvää hitsattavuutta.
Valuraudan hitsaus
Valurautaa ei voi hitsata tavanomaisesti, koska hitsattaessa hitsauskohta jäähtyy nopeasti ja hitsiaineen viereen syntyy kova ja hauras vyöhyke. Hitsiaineen tarttuminen perusaineeseen voi olla huono tai hitsiliitoksen lujuus ei vastaa perusaineen lujuutta. Valuraudan kuumahitsaus on ainoa tapa, jolla saadaan täysin perusaineen ominaisuuksia vastaava hitsausliitos. Siinä korjattava kappale kuumennetaan valuraudan tyypistä riippuen noin 300–600 °C:n lämpötilaan, jossa hitsaus suoritetaan. Hitsauksen jälkeen kappaleen annetaan jäähtyä mahdollisimman hitaasti ja tasaisesti, jolloin kappaleeseen ei pääse syntymään suuria lämpöjännityksiä.
Valuraudan kylmähitsaus voi tapahtua joko ilman esikuumennusta tai kuumentamalla kappale paikallisesti tai kokonaan 200–250 °C:een. Tästä käytetään myös nimitystä puolikuumahitsaus. Väärin suoritettu esikuumennus voi sekin aiheuttaa kappaleen murtumisen.
Valuraudan kylmähitsaukseen käytetään yleisimmin hitsaupuikkoja, joissa lisäaine on koostumukseltaan puhdasta nikkeliä (Ni 95 %) tai nikkeli-rautaseoksia (NiFe 55 %/45 %). Näitä lisäaineita käytettäessä hitsiaine jää pehmeäksi ja se on hyvin koneistettavissa. Hitsiaineen lujuusarvot eivät kummallakaan lisäainetyypillä vastaa valurautaa.
Noidantappajat
Noidantappajat (Witchfinder General) on brittiläinen kauhuelokuva vuodelta 1968. Se perustuu Ronald Bassettin samannimiseen romaaniin ja kertoo 1600-luvulla eläneestä noidanmetsästäjästä Matthew Hopkinsista, joka sai toimiensa johdosta lisänimen ”Witchfinder General”.
Juoni
Eletään vuotta 1645, ja Englantia koettelee verinen sisällissota. Aikana, jolloin laki on lähes olematonta, Matthew Hopkins (Vincent Price) ja hänen avustajansa John Stearne (Robert Russell) kiertelevät Itä-Angliaa etsien ja tuomiten epäiltyjä noitia paikallisten kyläläisten avustuksella.
Filippiinien historia
Filippiinien saariryhmän aluetta ovat alun perin asuttaneet australo-melanesialaiset kansanryhmät, jotka saapuivat alueelle Aasian mantereelta maasiltaa pitkin. Noin 5 000–2 000 vuotta sitten alueelle muutti malaijeja ja alkuperäisasukkaat muuttivat heidän tieltään saarten sisäosiin. Filippiinien saariston malaijit kävivät kauppaa Malaijien saariston ja Intian suunnasta tulleiden muslimikauppiaiden kanssa, mikä vauhditti islamin leviämistä. Suurin osa nykyisen Filippiinien alueen asukkaista kääntyi islamin uskoon 1200-luvulla.
Ensimmäisenä eurooppalaisena Filippiineille saapui tutkimusmatkailija Fernão de Magalhãesin johtama espanjalainen retkikunta vuonna 1521. Magalhães ja osa hänen retkikuntansa miehistöstä saivat surmansa taistelussa Mactanin saarella, mutta osa retkikunnasta selvisi takaisin Espanjaan. Espanjan kuningas Filip II lähetti Filippiineille toisen retkikunnan, joka valloitti saaret Espanjan alaisuuteen vuonna 1565. Maa nimettiin kuningas Filip II:n mukaan Filippiineiksi.
Espanjan siirtomaavalta Filippiineillä kesti 333 vuotta. Espanjalaiset tekivät Manilasta Filippiinien pääkaupungin, ja Manilasta kehittyi espanjalaisille tärkeä Kaakkois-Aasian kaupan keskus. Filippiineillä sallittiin maanomistus vain espanjalaisille tilallisille ja paikallisväestö joutui usein pakkotyöhön, mikä kasvatti siirtomaavallan vastustusta.
Yhdysvallat tuki Filippiinien kansallismielisiä kapinassa Espanjaa vastaan, mutta tuki loppui kun maa siirtyi Yhdysvaltain hallintaan. Aguinaldo julisti Filippiinit itsenäiseksi, mutta se ei sopinut Yhdysvalloille, vaan Filippiineistä tehtiin Yhdysvaltain siirtomaa. Filippiiniläiset kansallismieliset vastustivat siirtomaahallintoa ja tilanne kärjistyi sissisodaksi Yhdysvaltain miehitystä vastaan.
Filippiinejä alettiin valmistella itsenäisyyttä varten 1930-luvulla, jolloin maalle myönnettiin autonomia. Japani valtasi Filippiinit toisen maailmansodan aikana, ja maahan nimitettiin japanilaismyönteinen nukkehallitus. Sodan jälkeen maa palasi Yhdysvaltain hallintaan ja Filippiinit itsenäistyi vuonna 1946.
Ferdinand Marcos nousi maan presidentiksi vuonna 1965 ja hän johti maata diktatuurin suuntaan. Hänen diktatuuriaan vastustettiin yhä laajemmin ja oppositiojohtaja Benigno Aquinon salamurhan jälkeen hänet syrjäytettiin vallankaappauksella vuonna 1986.
Esihistoria
Filippiinien saariston ensimmäiset asukkaat olivat aetoja, joiden epäillään saapuneen alueelle Aasian mantereelta noin 25 000 vuotta sitten. Aetat olivat negriittejä, joiden saapuessa saaristosta oli maayhteys nykyisen Kiinan ja Malesian alueelle. Viimeisimmän jääkauden jälkeen maayhteys saarille katkesi, ja sen jälkeen ihmiset ovat saapuneet meritietä pitkin nykyisen Kiinan ja Indonesian alueilta. Ensimmäiset asukkaat järjestäytyivät barangay-nimisiksi kyliksi, joita johti datu. Kyläyhteisöissä eli noin 30-100 hengen yhteisö, jotka muodostuivat suvuista. Usein eri barangay-yhteisöt nahistelivat keskenään ja yhteistyö kylien välillä oli harvinaista.
Mendesinantilooppi
Mendesinantilooppi eli mendesantilooppi (Addax nasomaculatus) on afrikkalainen äärimmäisen uhanalainen antilooppilaji. Sen kanta pieneni 80 prosenttia vuosina 1995–2005.
Filippiinien historia
Islamin saapuminen
Islamin levittäytyminen Filippiinien saaristoon alkoi vuoden 1380 tienoilla. Islam levisi saarille Indonesiasta. Ensimmäisinä sen vaikutusvaltaan kuuluivat Filippiinien eteläisimmät osat Sulun saaristo ja Mindanao. Islamin mukana tuli sulttaanien ylipäällikkyyteen perustuva hallintojärjestelmä. Muslimihallitsijat syrjäyttivät saariston perinteisen hallintajärjestelmän ja alueelle syntyi uusia sulttaanikuntia. Sulttaanikunnat olivat hallinnollisesti ja taloudellisesti voimakkaampia kuin perinteiset kyläyhteisöt, ja muslimihallitsijat liittivät alaisuuteensa suuria alueita. Kun ensimmäiset eurooppalaiset saapuivat alueelle vuonna 1521, oli muslimihallitsijoiden valta levinnyt jo saariston pohjoisimpiin osiin.
Magalhães ja kolonialismin alku
Filippiinien kirjoitettu historia alkaa vuodesta 1521, jolloin Espanjan kuninkaan palveluksessa ollut Fernão de Magalhães saapui Limasawan ja Cebun saarille. Magalhães epäonnistui saariston valtaamisessa paikallisten asukkaiden vastarinnan takia. Magalhães sotkeutui paikallisten päällikköjen väliseen konfliktiin ja Magalhães sekä osa hänen miehistöstään sai surmansa Mactanin taistelussa Cebun naapurisaarella Mactanilla, kun päällikkö Lapu-Lapun joukot tappoivat heidät. Osa Magalhãesin miehistöstä pääsi pakenemaan Lapu-Lapun joukkoja ja he palasivat Espanjaan lastinaan suuri määrä kalleuksia. Espanjan kuningas lähetti retkikunnan palattua saarille uusia valloittajia.
Mendesinantilooppi
Nisäkäsnimistötoimikunnan ehdotus lajin uudeksi suomenkieliseksi nimeksi on saharanantilooppi.
Filippiinien historia
Magalhães ja kolonialismin alku
Espanjalaiset palasivat paremmin varustautuneina vuonna 1565 Miguel Lopez de Legazpin johdolla. Hän johti 400 miehen retkikuntaa, jonka tehtävänä oli valloittaa saaristo Espanjan alaisuuteen. Seuraavina vuosikymmeninä suuri osa nykyisten Filippiinien alueesta liitettiin Espanjan vallan alle. Vuonna 1571 espanjalaiset valtasivat Manilan, joka oli tuolloin muslimisaarnaajien etäisin tukikohta ja Tondon kuningaskunnan pääkaupunki. Suurta osaa kaupungista hallitsi myös kiinalainen merirosvo Lim Ah-hong. Espanjalaiset valtasivat Manilan ja tekivät siitä oman pääkaupunkinsa. Manilasta muodostui espanjalaisten sotilaallinen, kaupallinen ja uskonnollinen keskus ja muslimit karkotettiin eteläiselle Mindanaon saarelle.
Lopezin johtamat espanjalaiset valtasivat Visayasaaret, mikä aloitti saaristossa Espanjan 333 vuotta kestäneen siirtomaa-ajan. Alue nimettiin Filippiineiksi Espanjan kuninkaan Filip II:n mukaan. Legazpi nimettiin alueen ensimmäiseksi kenraalikuvernööriksi. Filippiinien eteläisten saarien sulttaanikuntia Espanja ei kuitenkaan saanut koko valtakautensa aikana kunnolla hallintaansa.
Mendesinantilooppi
Ulkonäkö ja koko
Mendesinantilooppi on sopeutunut aavikon elämään: sen sorkat ovat leveät jotta ne kannattelevat sitä hiekalla. Turkki on talvella ruskeanharmaa, mutta haalistuu kesällä lähes valkoiseksi. Sarvet ovat tontot ja kierteiset. Niiden välissä on tummempi ”otsatukka”. Eläimen naamassa on vaalea rasti. Eläin on 150–170 senttimetriä pitkä, ja sen säkäkorkeus on metrin verran.
Filippiinien historia
Magalhães ja kolonialismin alku
Espanjalla oli kolme tärkeää tavoitetta Filippiineillä. Saaristo oli maan ainoa siirtomaa Aasiassa, ja Filippiineiltä käsin maa pyrki turvaamaan oman osuutensa Kaakkois-Aasian maustekaupassa. Filippiineiltä pyrittiin myös kehittämään Espanjan kauppayhteyksiä Kiinan ja Japanin suuntaan ja käännyttämään filippiiniläisiä kristinuskoon. Kristinuskon levittämisellä pyrittiin myös tekemään alueen asukkaista kuuliaisia miehittäjävallalle, sillä maassa oli vain muutama tuhat espanjalaista, jolloin valtaa ei voitu rakentaa pelkästään sotilaallisen ylivoiman varaan. Saarten valloitus tapahtuikin suhteellisen vähällä väkivallalla, toisin kuin espanjalaisten Etelä-Amerikan valloitus, osittain siksi että monet omaksuivat kristinuskon rauhanomaisesti, paitsi alueen muslimit.
Täysin ilman verenvuodatusta Espanjan siirtomaa-ajan alku Filippiineillä ei kuitenkaan käynyt. Filippiineillä asui runsaasti kiinalaisia, ja kiinalaisten ja espanjalaisten välillä vallitsi syvä epäluuloisuus joka puhkesi toisinaan väkivaltaisuuksiksi. Vuonna 1603 maassa liikkui huhuja, joiden mukaan kiinan keisari olisi suunnittelemassa Filippiinien valloitusta. Tämä johti paikallisten kiinalaisten joukkomurhaan, jossa epäillään saaneen surmansa 23 000 kiinalaista. Espanjalaiset rajoittivat kiinalaisten ja japanilaisten määrää saarilla vuonna 1606 säädetyllä lailla, mikä aiheutti kiinalaisten kapinointia useaan otteeseen 1600-luvulla.
Mendesinantilooppi
Levinneisyys
Mendesinantilooppeja elää useilla toisistaan eristyneillä alueilla Saharan autiomaassa.
Filippiinien historia
Espanjan hallinto Filippiineillä
Espanjalaiset hallitsivat Filippiinien siirtomaataan Uudesta Espanjasta, nykyisestä Meksikosta. Saarten pääkaupungista Manilasta kehittyi nopeasti Kaakkois-Aasian kaupan keskus. Filippiineiltä tehtiin vuosina 1604-1815 kerran tai pari merimatka Meksikon Acapulcoon, lastina Kaakkois-Aasian silkkiä, mausteita ja posliinia. Paluumatkalla Meksikosta tuotiin Filippiineille siirtolaisia, lähetyssaarnaajia ja kruunun virkamiehiä. Tämän tuloksena Filippiineistä syntyi aasialainen maa, jossa on paljon latinalaisamerikkalaisia piirteitä. Filippiinit on Itä-Timorin ohella ainoa katolinen maa Aasiassa.
Mendesinantilooppi
Elintavat ja ravinto
Mendesinantilooppi elää aavikolla ja virtsaa hyvin tiivistä nestettä välttääkseen nestehukkaa. Ne liikkuvat 5–20 yksilön laumoissa joita johtaa uros. Ravintona ne käyttävät ruohoa ja pensaita, joita kasvaa siellä täällä autiomaassa. Laumat kulkevat pitkiä matkoja ravintoa löytääkseen.
Filippiinien historia
Espanjan hallinto Filippiineillä
Paikallisväestön käännytys katolisuuteen oli nopeaa ja menestyksekästä. Käännytystyön tarkoituksena espanjalaisilla oli myös saada ideologinen ylivalta Filippiineillä. Maallinen ja uskonnollinen valta-asema olivat hyvin lähellä toisiaan. Etenkin maaseudulla hallinto jäi munkkien ja pappien huoleksi. Espanjalaiset jesuiitat olivat toisinaan korruptoituneita suurmaanomistajia ja paikallisten maatyöläisten riistäjiä, jotka unohtivat uskonnolliset periaatteensa kun he olivat asettuneet Filippiineille.
Perinteisesti maa oli ollut filippiiniläisessä barangay-yhteiskunnassa yhteisomistuksessa. Maata ei omistanut edes kylän päällikkö, vaan päällikkyys perustui arvostukseen. Espanjalaiset sotilaat eivät löytäneetkään maasta odottamiaan rikkauksia, jolloin kuningas palkitsi heidät antamalla heidän hallittavakseen maaomaisuuksia ja oikeuden kantaa veroa tietyltä alueelta. Monet maanomistajat keskittyivät vain veronkantoon laiminlyöden muut velvollisuutensa paikallisväestön olojen kohentamiseksi. Maan taloudellinen kehittäminen ei kiinnostanut espanjalaisia ja heitä enemmän kehitykseen vaikuttivat kiinalaiset siirtolaiset. Kiinalaisten rikastuessa liikaa heidät ajettiin pois maasta sillä tekosyyllä että he eivät olleet katolisia.
Pois ajettujen kiinalaisten aseman kaupassa saivat puoliveriset kiinalaismestitsit, jotka olivat filippiiniläisten ja kiinalaisten yhteisiä jälkeläisiä. Heidän käännyttyään kristinuskoon he saivat palkkiokseen laajoja maaomaisuuksia, joista kehittyi myöhemmin suurtiloja, haciendoja, jotka keskittyivät pääasiassa vientituotteiden viljelyyn. 1700-luvun lopulla Manilan satama avattiin muillekin kuin espanjalaisille ja brittiläiset ja yhdysvaltalaiset tulivat maan vientimarkkinoille. Tärkeimmät vientituotteet olivat riisi, tupakka, sokeri ja indigo. Kehitys johti kuitenkin siihen että monet filippiiniläiset menettivät maansa ja ajautuivat köyhyyteen.
Vastarinta Espanjan valtaa vastaan
Espanjalaiset kohtasivat alusta asti vastarintaa Filippiineillä siirtomaavaltaa vastaan. Vastarinta valloittajia kohtaan ei kuitenkaan ollut yhtenäistä, sillä filippiiniläiset yhteisöt olivat hajallaan eri saarilla. Ainoastaan Mindanaon saaren islamilainen väestö pystyi vastustamaan espanjalaisvaltaa.
Hänen hallintokaudellaan nousi myös merkittävä kapina vuonna 1872, kun 250 filippiiniläistä sotilasta nousi kapinaan siirtomaavaltaa vastaan nykyisen Caviten provinssin alueella. Kapina kukistettiin ja sen seurauksena kolme filippiiniläistä pappia, Mariano Gomez, Jacinto Zamorra ja José Burgos teloitettiin helmikuussa 1872 salaliittosyytteen varjolla. Heistä tuli Filippiinien itsenäisyystaistelun ensimmäiset marttyyrit ja heidän teloituksensa jälkeen Filippiinien kansa yhtyi maan lukeneiston johdolla taisteluun Espanjan siirtomaavaltaa vastaan.
Filippiinien vallankumous
Vuonna 1888 perustettiin propagandaliike la solidaridad, joka vaati uudistuksia Espanjan siirtomaahallintoon ja filippiiniläisten kohtelemista tasa-arvoisina kansalaisina espanjalaisten rinnalla. Liike perustettiin Espanjassa ja sen perustajina olivat maassa opiskelleet filippiiniläiset yläluokan edustajat. Eräs liikkeen perustajista oli José Rizal, tuleva kansallissankari. Rizal perusti Filippiineille palattuaan vuonna 1892 Liga Filipinan. Järjestö oli vain reformistinen ja sen aatteena oli korostaa Filippiinien saariston yhtenäisyyttä. Rauhanomaisen painostuskeinon tavoitteena oli saada espanjalaiset suostumaan hallinnon uudistuksiin. Rizal kuitenkin pidätettiin heti järjestön perustamisen jälkeen ja hänet karkotettiin Mindanaon saarelle.
Muutamat Liga Filipinan jäsenet perustivat vuonna 1894 Katipunan -järjestön, jonka tavoitteena oli irrottaa Filippiinit Espanjan hallinnasta tarvittaessa vaikka väkivalloin. Liikkeen johtoon nousi Andrés Bonifacio. Vuonna 1896 Katipunan aloitti aseellisen vallankumouksen Espanjan hallintoa vastaan. Katipunanin vallankumoukselta puuttui keskitetty johto ja kansa lähti taisteluun spontaanisti usealla alueella. Katipunanin ensimmäinen vallankumousyritys epäonnistui surkeasti ja sen seurauksena José Rizal teloitettiin joulukuussa 1896.
Katipunanin johdossa olleen Bonifacion suosio romahti kapinallisten keskuudessa ja hänen tilalleen nousi Emilio Aguinaldo. Tämä perusti Biak-na-Baton tasavallan ja nimitti itsensä sen presidentiksi. Bonifacio syrjäytettiin vallankumoushallinnon johdosta ja häntä syytettiin juonittelusta Aguinaldoa vastaan. Aguinaldo teloitutti Bonifacion toukokuussa 1897 syyttäen tätä salaliitosta, mutta todellinen syy oli Aguinaldon vallanhalu.
Aguinaldon hallinnon myötä Filippiinien itsenäisyys ei tullut Espanjan siirtomaahallinnolle kysymykseenkään. Espanjassa haluttiin Filippiinien levottomuuksille nopeaa ratkaisua, sillä Espanja oli samaan aikaan sodassa Yhdysvaltoja vastaan. Espanja suostui filippiiniläisten vaatimuksiin sillä ehdolla, että Aguinaldo ja hänen kannattajansa poistuisivat maasta. Espanja valtasi nopeasti takaisin Aguinaldon johtamien kapinallisten hallinnassa olleet alueet ja joulukuussa 1897 allekirjoitettiin Biak-na-Baton rauhansopimus. Aguinaldo vetäytyi itse Hongkongiin espanjalaisilta saamat rahansa mukanaan. Toiset katsoivat Aguinaldon myyneen Filippiinien itsenäisyyden muutamasta kolikosta, Aguinaldo taas sanoi myöhemmin suunnitelleensa itsenäisyystaistelun jatkamista maan ulkopuolelta käsin.
Yhdysvallat kävi Espanjaa vastaan sotaa Kuubassa ja yhdysvaltalaiset lupasivat tukea Filippiinien itsenäisyystaistelulle, mikäli filippiiniläisjoukot auttaisivat Yhdysvaltoja ja George Deweyn johtamia merivoimia sodassa Espanjaa vastaan. Aguinaldo palasi Filippiineille toukokuussa 1898 Yhdysvaltojen houkuttelemana. Hän otti jälleen johdon filippiiniläisten taistelussa Espanjaa vastaan. Aguinaldo julisti Filippiinit itsenäiseksi 12. kesäkuuta 1898. Filippiiniläiset valtasivat pian Luzonin saaren lukuun ottamatta Manilaa. Espanja oli tässä vaiheessa valmis luopumaan Filippiineistä. Espanja luovutti sodan päätteeksi lokakuussa 1898 solmitun Pariisin rauhansopimuksen mukaisesti Filippiinien hallinnan Yhdysvalloille 20 miljoonan dollarin korvausta vastaan.
Yhdysvaltain miehitys
Aguinaldo julistautui vuonna 1899 itsenäisen Filippiinien tasavallan presidentiksi. Yhdysvallat ei Aguinaldon pettymykseksi tunnustanutkaan Filippiinien itsenäisyyttä, vaan Yhdysvaltain presidentti William McKinley julisti Filippiinit kuuluvaksi Yhdysvaltojen alaisuuteen. Yhdysvallat ei poistanut sota-aluksiaan Filippiinien vesiltä sodan päätyttyä, vaan päinvastoin joukkoja Filippiineillä lisättiin. Helmikuussa 1899 maiden välillä alkoivat taistelut. Yhdysvallat oli sotilaallisesti paremmin varustautunut ja Aguinaldon johtamat filippiiniläiset joutuivat siirtymään sissisotaan sotilaallisen ylivoiman vuoksi. Aguinaldo saatiin pidätettyä huhtikuussa 1901, jolloin hän kehotti filippiiniläisiä antautumaan. Taistelut päättyivät pääosin vuonna 1902, mutta joillakin alueilla sissisota jatkui vielä joitakin vuosia. Mindanaolla taas muslimiväestö oli jatkuvassa vastarinnassa islamilaisen valtion puolesta.
Yhdysvallat toimi sissisodassa raa'asti filippiiniläisiä kohtaan ja monia kyliä pakkosiirrettiin tai eristettiin sissien pakottamiseksi nälän avulla esiin piiloistaan. Kokonaisten kylien asukkaita sai surmansa joko taisteluissa tai he menehtyivät nälkään tai tauteihin. Eri arvioiden mukaan filippiiniläisiä menehtyi 100 000 – 600 000.
Myös Yhdysvalloissa Filippiinien miehitys aiheutti vastustusta. Presidentti McKinleyn republikaaneja syytettiin imperialistisen politiikan harjoittamisesta Yhdysvaltain ulkopuolella ja oppositiossa olleen demokraattisen puolueen ympärille syntyi miehitystä vastustanut anti-imperialistinen liike. Tosin monet liikkeeseen kuuluneet ajoivat omaa etuaan, sillä sokeriruo'on viljelijät eivät halunneet kilpailevaa tuontia Filippiineiltä, kun taas sokeriruokoteollisuus halusi Filippiineiltä halvempia raaka-aineita.
Yhdysvaltain siirtomaahallinto
Yhdysvallat pyrki väkivaltaisen miehitysvaiheen jälkeen voittamaan nopeasti filippiiniläisten luottamuksen maan ensimmäisen kuvernöörin William Howard Taftin johdolla. Yhdysvallat kehitti maan terveydenhuoltoa ja tieverkostoa ja kansaan yritettiin istuttaa amerikkalaista kulttuuria muun muassa koulutusta kehittämällä. Opetuskielenä oli englanti. Filippiinien hallintoa luovutettiin maan oman yläluokan käsiin ja maahan perustettiin amerikkalaismyönteinen Filippiinien liittopuolue (Partido federal), joka kannatti Filippiinien kuulumista Yhdysvaltoihin. Filippiinien nationalistit perustivat taas vuonna 1902 kansallispuolueen (Partido Nacionalista), jonka toiminta aluksi kiellettiin sillä Yhdysvallat kielsi Filippiinien itsenäisyyttä ajaneen toiminnan. Puolueen toiminta sallittiin vasta vuonna 1907, kun kielto kumottiin. Äänioikeus Filippiineillä oli rajoitettu muun muassa lukutaidon perusteella, jolloin vain maan koulutettu eliitti sai äänestää.
Kansallispuolue ajoi Filippiinien itsenäisyyttä hyvin maltillisesti ja sen mukaan maan tuli kehittyä riittävästi ennen itsenäistymistä. Se suhtautui Yhdysvaltain hallintoon myönteisesti ja kun Yhdysvallat vuonna 1916 otti esille Filippiinien mahdollisen itsenäisyyden, ei puolueen sisällä enää innostuttu asiasta, sillä suuri lamakausi oli alkamassa. Taloudellisesti Filippiinit oli hyvin riippuvainen Yhdysvalloista.
Filippiinien yhteisö
Vuonna 1935 Yhdysvaltain presidentti Franklin D. Roosevelt hyväksyi lain, jonka mukaan Filippiineille myönnettäisiin itsenäisyys 10 vuoden siirtymäajan jälkeen. Siirtymäajaksi muodostettiin autonominen Filippiinien yhteisö ja sen presidentiksi valittiin Manuel L. Quezon. Varapresidentiksi valittiin Sergio Osmeña.
Japanin miehityskausi
Filippiinien kansainyhteisön muodostamisen jälkeen Yhdysvallat ei ollut tehnyt mitään Filippiinien puolustuksen turvaamiseksi. Ilmapiirin kiristyessä Tyynellämerellä Toisen maailmansodan aikana Presidentti Quezon ja kenraali Douglas MacArthur joutuivat puolustussuunnitelmaa laatiessaan toteamaan maan puolustuskyvyn olevan heikko.
Toiseen maailmansotaan kuulunut Tyynenmeren sota alkoi 8. joulukuuta 1941 kun Japani hyökkäsi Pearl Harboriin Yhdysvaltain laivastotukikohtaan. Vain kymmenen tuntia tämän jälkeen Japani hyökkäsi Filippiineille ja miehitti saariston. Filippiinien ja Yhdysvaltain joukot puolustivat maata taistellen, mutta myös Yhdysvaltain joukot joutuivat antautumaan tai pakenemaan maasta. Quezon ja Osmeña pakenivat maasta yhdysvaltalaisten mukana ja he perustivat Yhdysvalloissa toimineen Filippiinien pakolaishallituksen.
Monissa Kaakkois-Aasian maissa japanilaismiehitys edisti kansallismielisten aatteiden syntymistä, mutta Filippiineillä miehitys lujitti maan riippuvuutta Yhdysvalloista. Japanilaiset levittivät propagandaa, jonka mukaan Aasian tuli kuulua Aasialaisille, mutta filippiiniläiset olivat omaksuneet pitkän siirtomaakautensa aikana espanjalaisten tuoman roomalaiskatolisen uskonnon ja Yhdysvaltain siirtomaana he pitivät itseään lähes amerikkalaisina. Filippiiniläiset suhtautuivat vihamielisesti japanilaisten harjoittamaan julmaan miehitysvaltaan ja maan väestö oli haluton yhteistyöhön japanilaisten kanssa. Vihamielisyyttä nosti miehitysajan alkuvaiheessa tapahtunut Bataanin kuolemanmarssi. Vain osa omaa etuaan ajaneesta maan yläluokasta liittoutui japanilaisten kanssa.
Filippiineillä maan radikaali vasemmistosiipi oli perustanut vuonna 1930 kommunistisen puolueen, joka taas perusti vuonna 1942 antijapanilaisen armeijan, Hukbalahapin, joka vastusti japanilaisvaltaa.
Sodan suunta muuttui ja japanilaiset jäivät yhä pahemmin alakynteen. Yhdysvallat halusi palauttaa Filippiinit hallintaansa aloitti maan valtauksen lokakuussa 1945. Yhdysvaltain armeija nousi Douglas MacArthurin johdolla maihin Leyten saarelle ja sai vallattua Manilan takaisin hallintaansa Manilan taistelun jälkeen helmikuussa 1945. Sota päättyi Japanin antautumiseen syyskuussa 1945. On arvioitu että sota ja Japanin miehityskausi vaati miljoonan filippiiniläisen hengen. Maan pääkaupunki Manila oli sodan jälkeen pahasti raunioina. Japani tuomittiin maksamaan Filippiineille 800 miljoonan dollarin sotakorvaukset.
Yhdysvallat halusi kuitenkin saada kaiken kunnian japanilaisten kukistamisesta ja maa näki kommunistisessa Hukbalahapissa aatteellisen vihollisensa jo ennen kylmän sodan alkua. Yhdysvaltain armeija nousi maihin Luzonin saarelle missä Hukbalahapin joukot riisuttiin aseista ja sen johtaja Luis Taruc vangittiin.
Itsenäisyyden alkuajat
Sodan aikana Kansainyhteisön presidentti Quezon kuoli maanpaossa ollessaan vuonna 1944 ja uudeksi presidentiksi tuli varapresidentti Osmeña, joka palasi Filippiineille yhdessä amerikkalaisten kanssa. Sodan jälkeen maan japanilaismielisen hallinnon presidentti Laurel vangittiin, mutta hänet armahdettiin pian ja hän palasi Filippiinien politiikkaan. Osmeñan ja kenraali MacArthurin välit olivat huonot ja MacArthur otti vallan omiin käsiinsä. Hän nimitti virkoihin omat suosikkinsa aina kun Yhdysvaltain armeija oli vapauttanut jonkun alueen japanilaisista, ja Osmeñan oli tyytyminen päätöksiin. MacArthur puhdisti ystävänsä Manuel Roxasin maineen, vaikka tämä oli toiminut maan japanilaismyönteisessä hallituksessa. MacArthur väitti että Roxas oli toiminut itse asiassa Yhdysvaltain agenttina ja vapautti tämän sotarikossyytteistä. Roxas nousi näin kilpailemaan Osmeñan kanssa maan presidentin virasta MacArthurin myötävaikutuksesta, ja Roxas voittikin vuoden 1946 presidentinvaalit ja hänet nimitettiin itsenäisen Filippiinien ensimmäiseksi presidentiksi. Filippiinit itsenäistyi 4. heinäkuuta 1946. Nykyisin maa viettää itsenäisyyspäiväänsä kuitenkin kesäkuun 12. päivä, joka oli vuoden 1898 itsenäistymispäivä. Maa oli sodan jälkeen raunioina ja maa oli riippuvainen Yhdysvaltain taloudellisesta avusta. Yhdysvallat myönsi Filippiineille taloudellista apua maan jälleenrakentamiseen, mutta pakotti vastineeksi Filippiinit hyväksymään Yhdysvalloille edulliset kauppasopimukset. Maiden sopiman Bellin kauppalain mukaan yhdysvaltalaiset ja filippiiniläiset saivat samanlaiset oikeudet maan luonnonvaroihin. Tämä oli ristiriidassa Filippiinien perustuslain kanssa, joten maa oli pakotettu muuttamaan sitä. Lisäksi Yhdysvallat sai maiden välisen tukikohtasopimuksen mukaisesti 99 vuodeksi oikeuden pitää Filippiineillä sotilastukikohtiaan.
Presidentti Roxas ei olisi saanut toteutettua näitä lakeja täysin laillisin keinoin, joten hänen edustamansa liberaalipuolue esti yhdentoista edustajan osallistumisen kongressin työhön tekaistulla vaalivilppisyytteellä. Näin estettiin vasemmistolaisen demokraattisen allianssin toiminta. Kommunistien toimintaa ei Filippiineillä sallittu ja Hukbalahap julistettiin laittomaksi. Heille ei näin jäänyt muuta keinoa kuin jatkaa aseellista taistelua. Hukbalahabista muodostettiin vuonna 1948 kansallisen vapautuksen armeija, HNB, joka sai tukea taisteluunsa maan talonpoikaisväestöltä joka oli tyytymätön asemaansa muun muassa maanomistusolojen vuoksi. 1950-luvun alkupuolella HNB:n käymä sissisota saatiin rauhoitettua kun maan puolustusministeriksi noussut Ramon Magsaysay onnistui Yhdysvaltojen avulla sovittelemaan HNB:n ja maan hallinnon välit, muutamia pieniä HNB:n yksiköitä lukuun ottamatta.
Kun vasemmisto oli syrjäytetty, maan poliittisen vallan sodan jälkeen jakoivat maan liberaalipuolue ja kansallispuolue. Maan valtaa pitävien puolueiden väliltä valittiin tulevien vuosien aikana myös maan presidentit. Roxas kuoli vuonna 1948 ja häntä seurasi saman liberaalipuolueen Elpidio Quirino, joka toimi presidenttinä seuraavat neljä vuotta. Vuoden 1953 vaalien jälkeen presidentiksi nousi kansallispuolueen Ramon Magsaysay seuraavaksi nelivuotiskaudeksi ja vuonna 1957 presidentiksi nimettiin kansallispuolueen Carlos P. Garcia. Vuonna 1961 presidentiksi nousi liberaali Diosdado Macapagal ja 1965 kansallispuolueen Ferdinand Marcos.
Puolueiden poliittinen linja oli hyvin samankaltainen ja ne harjoittivat hyvin amerikkalaismielistä politiikkaa, vaikka suhteet Yhdysvaltoihin eivät olleet sodan jälkeen täysin kitkattomat. Filippiineillä oltiin pettyneitä sekä USA:n että Japanin maksamien sotakorvausten suuruuteen. Filippiineillä vastustettiin USA:n sotilastukikohtia eikä USA:n kommunismin vastaisen politiikan Japanin suosimista hyväksytty. Filippiinien liike-elämää taas ärsytti USA:n kansalaisten oikeus hyödyntää maan luonnonvaroja tasa-arvoisesti filippiiniläisten kanssa.
Garcian ja Macapagalin presidenttikausilla Filippiinit pyrki lähentymään aasialaisia naapurimaitaan, toteuttamaan uudistusohjelmia ja kehittämään kansantaloutta monipuolisemmaksi. Macapagalin presidenttikaudella turvauduttiin paluu Aasiaan -politiikkaan, jonka osana presidentti Macapagal neuvotteli Malphilindo-sopimuksen Indonesian presidentti Sukarnon ja Malesian pääministeri Tunku Abdul Rahmanin kanssa. Sopimus kuitenkin kariutui nopeasti, kun Indonesia vaati Malesian Borneon saarella sijainneita alueilta itselleen ja maiden välille syttyi aseellinen konfrontaatio. Myös Filippiinit esitti aluevaatimuksia Malesian Sabahin osavaltiosta ja maan välit Malesiaan tulehtuivat.
Marcosin aika
Vuonna 1965 presidentiksi valittiin Ferdinand Marcos. Hänestä tuli myös maan ensimmäinen toiselle kaudelle valittu presidentti, kun hän voitti vuoden 1969 vaalit. Hänen suosiotaan nostivat muun muassa suuret tiehankkeet jolla Filippiinien maantieverkkoa parannettiin. Marcosin kauden alussa vuonna 1966 Yhdysvallat luopui useimmista Filippiineillä pitämistään sotilastukikohdista, vastineeksi siitä että Filippiinit suostui lähettämään Vietnamin sotaan pienen Filippiinien armeijan sotilasyksikön muihin kuin taistelutehtäviin Etelä-Vietnamin puolustamiseksi. Tukikohtien sulkeminen merkitsi maahan kuitenkin työttömyyden kasvua, kun tukikohtien ympärille syntyneet palvelut jouduttiin sulkemaan. Marcosin kaudella Mindanaon saarella nousi levottomuuksia, kun alueelle muutti runsaasti roomalaiskatolisia, jolloin alueen islaminuskoiset morot tunsivat asemansa uhatuksi. Tilanne Mindanaolla kärjistyi lopulta sisällissodaksi muslimien ja Filippiinien hallituksen välillä, kun alueen muslimijohtajat kapinoivat asemansa puolustamiseksi.
Marcos kielsi yksinvaltaan noustuaan kaikki puolueet, hajotti maan kongressin ja keskitti vallan itselleen. Puolueiden sijaan perustettiin vuonna 1976 Marcosin toimesta Uusi yhteiskuntaliike, KBL, joka toimi näennäisenä parlamenttina. Poikkeustilalain oikeuttamana Marcos vangitutti poliittisia vastustajiaan ja kuka tahansa saattoi joutua vangituksi tai pidätetyksi. Marcosin hallinto näki kaikkialla uhkia ja pelkkä epäily hallinnon vastaisista toimista riitti vangitsemiseen ja kidutukseen. On arveltu että ainakin 1500 ihmistä sai surmansa ja kymmeniä tuhansia kidutettiin tai katosi Marcosin julistaman poikkeustilan aikana. Marcosin Diktatuurin myötä maan talouskehitys kääntyi kurjistumiseksi.
Kritiikki Marcosin diktatuuria kohtaan kasvoi 1970-luvulla ja NPA:n käymä sissisota laajentui lähes koko maahan. Myös Mindanaon muslimiseparatistien kapina hallitusta vastaan kiihtyi. Kriisien leviäminen uhkasi maan sokeriruokoviljelmiä ja jäljellä olevia Yhdysvaltain sotilastukikohtia, mikä ei miellyttänyt Yhdysvaltoja joka ei ollut aluksi tehnyt mitään demokratian palauttamiseksi entiseen siirtomaahansa.
1980-luvun alussa maan talouskriisi syveni entisestään ja myös ulkomailla alettiin kyllästyä tilanteeseen, sillä valtion varoista siirtyi miljardeja Marcosille ja hänen liittolaisilleen.
Marcos vangitutti oppositiojohtaja Benigno Aquinon ja hänet tuomittiin kuolemaan vuonna 1977. Hänen sallittiin kuitenkin lähteä Yhdysvaltoihin saamaan sairaalahoitoa, mihin hän jäi maanpakoon. Hänet armahdettiin vuonna 1980. Aquino palasi maanpaosta Yhdysvalloista vuonna 1983, jolloin hänet ammuttiin kuoliaaksi Manilan lentokentällä. Aquinon murha oli Marcosille lopun alkua. Opposition liikehdintä kiihtyi Filippiineillä ja ulkomailla vaadittiin murhan perinpohjaista selvittämistä. Aquinosta tuli maan hajanaisen Marcosia vastustavan opposition yhteinen marttyyri. Marcosia vastaan esiintyi liikehdintää myös hänen omien asevoimiensa sisällä, sillä asevoimissa monet olivat sitä mieltä, että maan armeija tulee häviämään NPA:ta vastaan käymänsä taistelun ilman muutosta.
EDSA-vallankumous
Aquinon leski Corazon Aquino sai opposition tuen taakseen miehensä murhan jälkeen ja Yhdysvaltain painostuksen vuoksi Marcos suostui yllättäen järjestämään presidentinvaalit helmikuussa 1986. Corazon Aquinon katsottiin olevan ainoa henkilö, jolla oli edellytyksiä Marcosin voittamiseen. Oppositio yhdistyi Aquinon taakse ja myös jotkut Marcosin vanhat kumppanit siirtyivät tukemaan Aquinoa.
Ääntenlaskun jälkeen sekä Marcos että Aquino julistautuivat vaalien voittajaksi. Opposition mukaan Marcos oli syyllistynyt vaaleissa räikeään vaalivilppiin ja väitti, että Aquino oli vaalien voittaja. Yhdysvallat ehdotti vallanjakoa Marcosin ja opposition kesken, mutta Aquino kieltäytyi ehdottomasti yhteistyöstä Marcosin kanssa. Molemmat ehdokkaat ilmoittivat vannovansa virkavalansa helmikuun 25. päivänä. Maan ammattiyhdistysliike ilmoitti myös aloittavansa yleislakon, mikäli Marcos ei luovu vallasta.
Tapahtumissa tapahtui käänne, kun maan puolustusministeri ja Marcosin entinen kumppani Juan Ponce Enrile sai kuulla että Marcos aikoo pidätyttää hänet. Enrile oli siirtynyt tukemaan vaaleissa oppositiota. Maan asevoimien kenraali Fidel V. Ramos asettui tukemaan Enrileä ja heitä tukeneet upseerit miehittivät EDSA-kehätien varrella sijainneen asevoimien päämajan. Kansalaisliike asettui tukemaan EDSA-vallankumoukseksi, tai kansan vallankumoukseksi nimettyä upseerien kapinaa. Kardinaali Jaime Sin kehotti radiossa kaikkia filippiiniläisiä EDSA:n varrelle suojelemaan kapinallisia. Aquino antoi tukensa kapinallisille, mutta piti kiinni omasta asemastaan maan presidenttinä, sillä Enrilen ja Ramosin tavoitteena oli mahdollisesti ottaa valta itselleen eikä luovuttaa sitä Aquinolle.
EDSA-kehätien varteen saapui satojatuhansia kansalaisia, mikä esti Marcosia tukeneiden joukkojen hyökkäyksen kapinallisia vastaan, vaikka asevoimien komentaja Fabian Ver ehdotti Marcosille hyökkäyksen toteuttamista siviiliuhreista huolimatta. Filippiiniläisarmeija ei kuitenkaan halunnut sotia omaa kansaansa vastaan. Marcosin tilanne kävi yhä tukalammaksi kun kapinalliset valtasivat viimeisenkin hänen hallinnassaan olleen televisioaseman. Yhdysvaltain ilmavoimien helikopteri kuljetti Marcosin ja hänen vaimonsa turvaan Havaijille. Ferdinand Marcos kuoli Havaijilla vuonna 1989 ja hänen leskensä Imelda Marcos sai luvan palata Filippiineille vuonna 1991.
Corazon Aquinon hallintokausi
Astuttuaan presidentin virkaan vuonna 1986 Corazon Aquino lakkautti Ferdinand Marcosin aikaisen perustuslain ja laaditutti uuden perustuslain, joka tuli voimaan vuonna 1987. Aquino nimitti ministereiksi kansalais- ja ihmisoikeusaktivisteja ja useita vasemmistolaisia, mutta mukana oli myös suurliikemiehiä. Puolustusministeriksi tuli Marcosia vastaan noussut Juan Ponce Enrile. Pian kuitenkin armeijan ja talouselämän edustajat vastasivat maan hallinnosta, kun kansalaisaktivistit pudotettiin yksi toisensa jälkeen pois hallituksesta.
Aquinon odotettiin tuovan maahan demokratian ja taloudellista hyvinvointia. Hänen hallintokautensa alussa maan talous kasvoikin, mutta vuoden 1989 jälkeen maan talouskasvu taantui ja köyhien määrä lisääntyi, mikä kasvatti tyytymättömyyttä hallintoa kohtaan. Maata koettelivat myös luonnonkatastrofit, kuten maanjäristys vuonna 1990 ja Pinatubon tulivuorenpurkaus vuonna 1991, jotka omalta osaltaan heikensivät maan taloudellista tilannetta.
Aquinon hallintoa kritisoitiin myös kyvyttömyydestä kukistaa NPA:n kapinalliset. Aquinon hallitusta pidettiin heikkona ja monet Aquinoa kannattaneet sotilashenkilöt siirtyivät oppositioon. Sotilasvallankaappauksen mahdollisuudesta muodostui jatkuva uhka Aquinon hallinnolle. Aquinoa vastaan tehtiin seitsemän epäonnistunutta vallankaappausyritystä, joista osa kukistui vasta Yhdysvaltain armeijan avulla.