cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Aseenpiippukohtaus
1977-1985
Kuvasuhteen vaihtuessa, elokuvaan 007 rakastettuni kuvattiin viides versio. Moore on pukeutunut illallispukuun ja edelleen käyttää molempia käsiään ampuessan. Tätä ottoa käytettiin myös elokuvissa Kuuraketti, Erittäin salainen, Octopussy – mustekala sekä 007 ja kuoleman katse. Tässä versiossa, toisin kuin edellisissä ja näyttelijän pitämää asetta ei ammuttu. Muista poiketen, elokuvassa Erittäin salainen valkoinen piste ei hitaasti laajennu paljastaen elokuvan ensimmäisen kohtauksen, vaan katoaa ruudun keskellä.
1987–1989 (Timothy Dalton)
Elokuvassa 007 vaaran vyöhykkeellä Timothy Dalton ampuu aseensa yhdellä kädellä, ja kallistuu hieman oikealle. Samaa kohtausta käytettiin uudelleen elokuvaan 007 ja lupa tappaa. Nämä olivat viimeiset ei-tietokoneella luodut kohtaukset.
1995–2002 (Pierce Brosnan)
Vuoden 2002 elokuvaan Kuolema saa odottaa ohjaaja Lee Tamahori pyysi lisäämään tietokoneanimoidun luodin,  joka tulee kohti kameraa ja katoaa, viitaten siihen, että Bond ampui suoraan vastustajan aseeseen.
2006
Aseenpiippukohtaus tehtiin uudelleen Daniel Craigin ensimmäiseen roolinsa ​​James Bondina vuonna 2006 Casino Royalessa. Toisin kuin edellisissä elokuvissa, kohtaus ei avaa elokuvaa, vaan se on osa juonta. Lähes suoritettuaan ensimmäisen tapponsa, Bond poimii aseensa lattialta, mutta hänen uhrinsa Fisher elpyy ja tarttuu oman aseeseensa. Kun Fisher ottaa aseensa ja on ampua Bondia selkään, kuvakulma siirtyy hetkessä aseen piippuun, jonka jälkeen Bond kääntyy ja ampuu vastustajansa.
Kohtaus poikkeaa merkittävästi aiemmista versioista. Se on sisällytetty elokuvan juoneen, se alkaa Bondin seisoessa paikallaan, sitä ei ole kuvattu tyhjää valkoista taustaa vasten ja se sisältää henkilön, jonka Bond ampuu. Kohtaus on myös ensimmäinen mustavalkoinen sitten elokuvan Timantit ovat ikuisia. Lisäksi veri tulee alas hyvin nopeasti, eikä aaltoillen. Tämä on myös ensimmäinen aseenpiippukohtaus ilman jotakin variaatiota James Bond -tunnusmusiikista. Sen sijaan kohtauksessa kuullaan Chris Cornellin säveltämä elokuvan tunnuskappale ”You Know My Name”.
2008
Elokuvaan 007 Quantum of Solace suunniteltiin uusi, perinteisempi kohtaus. Myöhäisen päätöksen jälkeen kohtaus päätettiin sijoittaa elokuvan loppuun. Valkoinen piste liikkuu huomattavasti nopeammin kuin aiemmissa versioissa ja avautuu myös paljon nopeammin. Veren valuessa alas piipusta muodostuu elokuvan nimi ja Bond kävelee pois ympyrästä.
2012
Jälleen uudistettu aseenpiippukohtaus tehtiin elokuvaan 007 Skyfall. Kohtaus nähdään Quantum of Solacen tavoin elokuvan lopussa. Veri on tummanpunaista ja valuu edellisen elokuvan tapaan hyvin nopeasti. Kuitenkin Bond liikkuu huomattavasti hitaammin (suunnilleen samalla nopeudella, kuin ennen Casino Royalea). Kuva haalistuu mustaan, vaihtuen pienen aseenpiippulogoon ja tekstiin ”James Bond Will Return”.
2015
007 Spectressä aseenpiippukohtaus on tavallinen versio uudistetusta ja tapahtuu elokuvan alussa alkutekstien jälkeen. Siinä Daniel Craig toteuttaa ampumisen ja veri valuu hitaasti. Sen jälkeen elokuva alkaa normaalisti.
Eutrofinen järvi
thumb|Runsasravinteinen lampi. thumb|[[Balaton on runsasravinteinen keskieurooppalainen järvi, jolla levätuotanto on runsasta.]] Eutrofinen järvi on limnologiassa runsasravinteinen eli rehevä järvi. Vedessä olevat ja siihen tulevat perusravinteet riittävät ylläpitämään perustuotantona suuren määrän mikroeliöstöä ja kasvillisuutta. Järvelle kerääntyy hyödyntämään tätä perustuotantoa runsasmääräinen, mutta vähälajinen mikroeliöstö, pieneliöstö, kalasto ja linnusto, joita myös nisäkkäät harventavat. Järvi voi olla luontaisesti eutrofinen. Tällaisia järviä esiintyy esimerkiksi Lounais-Suomen savikkoalueilla tai kallioperältään kalkkipitoisilla alueilla. Myös ihmisten toiminta voi muuttaa järven eutrofiseksi esimerkiksi päästämällä veteen runsaasti fosforia ja typpeä esimerkiksi viemärien läpi, peltojen ojien kautta tai metsä- ja suo-ojituksien kautta.
Aseenpiippukohtaus
2015
2022
Eutrofinen järvi
Oligotrofinen järvi on niukkaravinteinen eli karu järvi, jossa eliöillä on käytettävissä vähemmän ravinteita kuin eutrofisessa järvessä. Hypertrofisessa järvessä ravinteita on runsaammin kuin eutrofisessa järvessä ja sitä kutsutaan myös ylirehevöityneeksi järveksi. Rehevöityneen järven luokituksessa käytetään usein ilmaisuja lievästi rehevöitynyt, rehevöitynyt ja erittäin rehevöitynyt. Lievästi rehevöityneellä järvellä tarkoitetaan järveä, jonka ravinnepitoisuudet vaihtelevat oligotrofisen ja eutrofisen järvien ravinnetasojen välillä. Tällaista järveä voidaan kutsua myös mesotrofiseksi järveksi.
Aseenpiippukohtaus
2015
007 No Time to Dien aseenpiippukohtaus on tavallinen versio ja sen on elokuvan alussa. Daniel Craig ampuu kohti kameraa. Ampumisen jälkeen ei valu verta, ja se on ensimmäinen kerta Bond-elokuvissa. Se ennustaa tulevaa Bondin kuolemaa elokuvassa. Elokuva alkaa normaalisti mennen aseenpiipun läpi.
Eutrofinen järvi
Fosforitalous
Fosfori esiintyy vedessä sekä epäorgaanisina suoloina, joiden tärkein ryhmä on fosforihapon suolat (fosfaatit), että orgaanisina yhdisteinä. Eliöille on helpointa hyödyntää fosfaatteja, joten vedestä tutkitaan juuri niitä, kun halutaan selvittää minimiravinteen määriä. Toisaalta tarkempi kuva fosforiravinteiden määristä saadaan mittaamalla kokonaisfosforin arvoja, jolloin analyysissä huomioidaan fosforin eri esiintymismuodot. Tämä mittausarvo onkin yleisimmin käytetty. Eutrofisessa järvessä veden fosforipitoisuudet ovat yleensä 25–100 μg/l (mikrogrammaa litrassa vettä), joskin annetut raja-arvot voivat lähteestä riippuen hieman vaihdella. Jos kokonaisfosforipitoisuus on 15–20 μg/l, katsotaan järven olevan lievästi rehevöitynyt, ja jos sen pitoisuus on 50–100 μg/l, katsotaan sen olevan erittäin rehevöitynyt. Jos arvo ylittää 100 μg/l, on järvi jo ylirehevöitynyt eli hypertrofinen.
Typpitalous
Typen erilaisia yhdisteitä vedessä ovat epäorgaanisista yhdisteistä esimerkiksi nitraatit, nitriitit ja ammoniumyhdisteet sekä niiden lisäksi orgaaniset typen yhdisteet. Epäorgaaniset yhdisteet ovat helppoja mitata, mutta parhaan kokonaiskuvan järven typpitilanteesta antaa kokonaistypen pitoisuus. Suomessa luonnontilaisen järven kokonaistypen pitoisuus vaihtelee 200–500 μg/l, joskin humuspitoisissa järvissä typpiarvot ovat kaksinkertaiset. Ruskeassa vedessä, jossa on erittäin runsaasti humusta, typpipitoisuudet ylittävät usein rajan 1 000 μg/l. Eutrofisissa järvissä pitoisuudet ovat usein 600–1 500 μg/l ja sitä suuremmat arvot luokitellaan erittäin reheväksi. Lievästi rehevässä järvessä arvot ovat yli 400 μg/l, jonka rajan alapuolella järvi on yleensä karu.
Happamuustaso
Rehevän järven fotosynteesi tuottaa emäksiä ja vähentää happoja. Runsas perustuotanto siis nostaa happamuustasoa eli pH-arvoja. Suomalaisissa karuissa järvissä tämä parantaa järven alkaliteettia ja muuttaa samalla järven hapahkoa luonnetta neutraaliksi (pH 7,0–7,5) tai jopa emäksiseksi (pH 9,0–10). Todellisuudessa eutrofisen järven happamuustasot voivat vuodenkin aikana vaihdella suuresti, sillä perustuotannossa esiintyy vuodenaikojen mukaisia vaihteluita.
Happitalous
Myös rehevän järven happitalous poikkeaa muista järvien rehevyystyypeistä. Keväällä alkava ja kesän läpi syksyyn asti jatkuva perustuotanto tuottaa biomassaa, joka kuoltuaan hajoaa vedessä kuluttaen veteen liuennutta happea. Pintavedessä tästä ei ole haittaa, sillä ilmasta tulee siihen jatkuvasti happitäydennystä. Sen sijaan järven pohjan lähellä alas vajonneet ravinteet kuluttavat alusveden happea ja pohjalle voi syntyä happivajetta. Levät ja vesikasvillisuus ovat kuitenkin eliöryhmä, joka yhteyttäessään tuottaa veteen lisähappea. Nämä vastakkaiset toiminnot eivät useinkaan kompensoi toisiaan kokonaan, sillä hapen kulutus on suurinta pohjan lähellä ja hapentuotanto taas pintavedessä. Levien ja kasvien tuottama veteen liuennut ylimääräinen happi tulisi kuplia pois vedestä, mutta poistuminen on hidas prosessi ja vedessä saattaa vuorokauden valoisana aikana olla jopa liikaa happea (ylikylläisyys). Pimeään aikaan levät hengittävät happea, jolloin sitä myös kuluu. Rehevien järvien happitaloudessa on sitä suuremmat vuorokautiset vaihtelut, mitä rehevämpi järvi on.
Suomen järvissä on lumisina talvina jääkannen alla varsin erilainen tilanne. Levät eivät saa silloin riittävästi valoa tuotantoonsa eivätkä myöskään kuluneen hapen tilalle happitäydennystä suoraan ilmasta. Silloin eutrofisessa järvessä saattaa happitilanne heiketä koko sen vesimassassa. Järven suuri syvyys, veden alhainen lämpötila, järveen purkautuvat joet ja sulamisvedet ovat silloin eliöstöt pelastavia tekijöitä.
Lämpötilakerrostuminen vaikuttaa hapen jakautumiseen enemmän rehevissä järvissä kuin karummissa järvissä. Alusvedessä, minne päällysveden happitäydennykset ilmasta eivät vaikuta, saattavat happipitoisuudet laskea alle puoleen päällysveden pitoisuuksista. Mitä rehevöityneempi järvi on, sen heikompi on happitilanne järven pohjalla. Erittäin rehevöityneissä järvissä pohjan tuntumassa esiintyy säännönmukaisesti hapeton tilanne. Hapettomuus käynnistää pohjasedimentissä olevien ravinteiden liukenemisen takaisin järven veteen, mitä kutsutaan sisäiseksi kuormitukseksi. Sisäisessä kuormituksessa pohjasedimentteihin on varastoitunut fosforia, joka on sitoutunut hapellisissa oloissa rautaan. Hapettomassa tilanteessa fosfori irtoaa raudasta ja liukenee takaisin veteen. Pohjaeläimet ja kalasto voivat kärsiä hapenpuutteesta ja jopa kuolla, jolloin järven syvemmät alueet jäävät elottomiksi seuraavaan täyskiertoon asti. Mikäli järvessä ei esiinny lämpötilakerrostumista, on järven happitalous usein tässä kuvattua parempi.
Tuotannolliset piirteet
Järven perustuotanto on kasvukaudella suuri. Levä- ja bakteerikasvustot vaikuttavat esiintymisellään jopa veden väriin värjäten sen keltaiseksi, ruskeaksi tai vihreäksi. Näin käy etenkin kasvukauden loppupuolella. Myös rantaveden kasvillisuus on tiheää. Osa levistä ja bakteereista viihtyy runsasravinteisessa (E) elinympäristössä ja toiset niukkaravinteisessa (O) ympäristössä. Rehevässä järvessä näytteiden mikroskooppisissa tutkimuksissa huomataan usein, että eutrofisten ja oligotrofisten lajien suhde E/O on rehevien lajien puolella usein niin selvästi, että eutrofisia yksilöitä on 50 kertaa enemmän kuin oligotrofisia. Myös E- ja O-lajien lukumäärät muodostavat E-voittoisan suhteen. Näissä tutkimuksissa silmiinpistävää on syanobakteerien eli sinilevien selvä ylivoima.
Jos vesi samenee, ei valoa riitä kovin syvälle veteen. Silloin menestyvät pitkävartinen, kelluvalehtinen ja rantavesikasvillisuus. Rehevien järvien tyyppikasveja ovat Suomessa esimerkiksi pikkulimaska, kurjenmiekka, vesirutto ja osmankäämi.
Kalalajisto yksipuolistuu karuun järveen verrattuna, mutta kalaston biomassa kasvaa. Se voi olla jopa 50 kg/ha (kilogrammaa hehtaarilta). Yleisiä suomalaisen rehevän järven lajistoa ovat särki, ahven, hauki, lahna ja kuha. Lintujen vaatimukset seuraavat järven tuotantoa. Erityisesti sellaiset lintulajit, jotka ovat vaateliaat, hakeutuvat reheville järville ruokailemaan ja lisääntymään. Tällaisia ovat Suomessa esimerkiksi nokikana, haapana, härkälintu, sinisorsa, tavi, punasotka, silkkiuikku, tukkasotka, telkkä ja naurulokki.
Diane Abbott
Diane Julie Abbott (s. 27. syyskuuta 1953) on brittiläinen työväenpuolueen poliitikko. Hänet valittiin parlamentin alahuoneeseen sen historian ensimmäisenä mustana naisena vuonna 1987.
Jamaikalaisille vanhemmille Lontoon Paddingtonissa syntynyt Abbott on istunut alahuoneen jäsenenä yhtämittaisesti vuodesta 1987. Hän oli jo aiemmin istunut vuodesta 1982 Westminsterin kaupunginvaltuustossa.
Abbott tunnetaan rasisminvastaisista ja naisten oikeuksia puoltavista puheistaan. Vuonna 1996 häntä itseään kritisoitiin syrjivistä kommenteista, joiden mukaan hänen lähisairaalansa ”vaaleat, sinisilmäiset suomalaistytöt” eivät sopineet sairaanhoitajiksi, koska ”eivät olleet tavanneet mustaihoista henkilöä aiemmin”.
Abbottilla on yksi poika entisestä avioliitosta (1991–1993).
Huhtikuussa 2023 Abbott erotettiin työväenpuolueen parlamenttiryhmästä hänen vähäteltyään juutalaisten, irlantilaisten kiertolaisten ja irlantilaisten kokemaa rasismia mielipidekirjoituksessa The Observer -lehdessä.
Hankasalmen kirkonkylä
pienoiskuva|[[Hankasalmen kirkko]]
Hankasalmen kirkonkylä on Hankasalmen kunnan hallinnollinen keskus. Se sijaitsee Kuuhankaveden itärannalla. Kirkonkylän muodostamassa taajamassa oli 1 236 asukasta vuoden 2019 lopussa. Kirkonkylän halki kulkee seututie 641 etelästä valtatieltä 9 pohjoiseen kantatielle 69. Kirkonkylästä etelän suuntaan noin 10 kilometrin päässä on kunnan toinen taajama Hankasalmen asemanseutu.
Hankasalmen kirkonkylälle valmistui vuonna 2020 uusi koulukeskus, jossa toimivat Sillankorvan päiväkoti, Kuuhankaveden yhtenäiskoulu ja Hankasalmen lukio.
Sinobo Stadium
Sinobo Stadium (aiemmin Eden Aréna ja Synot Tip Arena) on jalkapallostadion, joka sijaitsee Tšekin pääkaupungissa Prahassa. Se on rakennettu vuonna 2008 ja sen yleisökapasiteetti on 19 370. Stadion toimii paikallisjalkapalloseura SK Slavia Prahan kotikenttänä. Tšekin maajoukkue on pelannut stadionilla myös maaotteluita.
Stadionilla on pelattu vuoden 2013 UEFA Super Cupin ottelu.
Paolo Salvati
Paolo Salvati (22. helmikuuta 1939 Rooma − 24. kesäkuuta 2014 Rooma) oli italialainen kuvataiteilija, taidemaalari ja piirtäjä. Hänen maisemansa ovat runollisen taiteen ilmentymä, jolle on ominaista voimakas kromaattinen sävy metaforisena kuvauksena ihmisen sisäisestä maailmasta.
Haukiputaan rautatieasema
Haukiputaan rautatieasema sijaitsee Kiiminkijoen pohjoisrannalla Oulun kaupungin Haukiputaan Asemakylässä rataosalla. Liikennepaikan etäisyys ratakilometreinä Helsingin päärautatieasemalta Haapamäen kautta on 775,2. Asemarakennuksen on suunnitellut Bruno Granholm, ja se edustaa rataosalle tyypillistä kansallisromanttista arkkitehtuuria. Asemarakennus on valmistunut vuonna 1903. Vuosina 1938–1999 Haukipudas oli risteysasema, kun asemalta lähti Martinniemen rata.
Historia
Haukipudas avattiin liikenteelle 16. lokakuuta 1903 rataosan valmistuessa. Asema sijoitettiin noin neljän kilometrin päähän Haukiputaan kirkosta. Bruno Granholmin suunnittelema asemarakennus valmistui 1903. Aseman ympäristöön kehittyi asutusta.
Haukiputaasta tuli risteysasema, kun Haukiputaalta rakennettiin rata Martinniemeen vuosina 1937–1938. Liikenne radalla päättyi vuonna 1986, ja rata purettiin 1999.
1960-luvulla asemanseudulla oli noin 700 asukasta. Haukiputaalla oli vielä 1970-luvulla runsaasti tavara- ja henkilöliikennettä, mutta jo 1980-luvun puolessa välissä henkilöliikenteen pysähdykset vähenivät sekä tavaraliikenne loppui. Henkilöliikenteen vähentäminen johtui lättähattuliikenteen päättymisestä vuonna 1986. Tavaraliikenne päättyi liikenteen siirtyessä maanteille. Henkilöliikenne loppui 27. toukokuuta 1990 samaan aikaan Tuiran, Kempeleen ja Limingan kanssa. Haukiputaan henkilöliikenteen päättymistä edesauttoi myös rautatieaseman sijainti: asema sijaitsee neljän kilometrin päässä Haukiputaan kuntakeskuksesta, josta on hyvät linja-autoyhteydet niin etelään kuin pohjoiseenkin.
Haukiputaan liikennepaikka on miehittämätön, ja liikenteenohjaustoiminnot hoidetaan kaukokäytöllä keskitetysti Oulusta käsin. Liikennepaikalla ei ole lainkaan henkilö- tai tavaraliikennettä, vaan se palvelee ainoastaan junakohtauspaikkana. Asemarakennus myytiin yksityiselle vuonna 2009, ja liikenteenohjauksen vaatimat tilat on siirretty erilliseen laitetilaan.
Ratapiha
Haukiputaan asemalla on käytössä pääraiteen lisäksi yksi pitkä läpiajettava sivuraide junien kohtaamisia varten. Näiden lisäksi liikennepaikan eteläpäässä on myös kolmas lyhyt raide, jota voidaan käyttää esimerkiksi ratatyökoneiden seisotukseen ja siirtymiseen pois muun junaliikenteen tieltä. Tälle raiteelle ei voida ohjata junaliikennettä. Muut raiteet purettiin pois vuosina 2001 ja 2005.
Aiemmin ratapihalla oli kaikkiaan neljä läpiajettavaa raidetta sekä yksi pitkä pistoraide. Tuolloin raiteelle kolme voitiin liikennöidä etelästä, sen sijaan raidetta 4 ja pistoraidetta käytettiin vain vaihtotöissä. Raiteen 4 vierellä ollut kivireunainen kuormauslaituri on yhä tallella.
Turvalaitteet
Haukiputaan asemalla on ollut kampiasetinlaite, joka korvattiin Siemensin valmistamalla releasetinlaitteella ratapihan pidentämisen yhteydessä 1960-luvulla. Tällöin tärkeimmät vaihteet varustettiin sähkökääntölaittein. Tämä releasetinlaite purettiin liikennepaikan siirtyessä kauko-ohjaukseen uuden asetinlaitteen käyttöönoton myötä kesällä 2004.
Painonnosto kesäolympialaisissa 2020 – miesten yli 109 kg
Miesten painonnoston yli 109 kg Tokion kesäolympialaisissa 2020 kilpaillaan 4. elokuuta 2021 Tokyo International Forumissa. Kilpailuun osallistuu 14 urheilijaa.
Karsinnat
Olympialaisiin pääsee 14 urheilijaa. Kahdeksan urheilijaa valitaan IWF:n maailmanlaajuisen rankingin perusteella. Viisi urheilijaa valitaan maanosien (Aasia, Afrikka, Amerikka, Eurooppa, Osenia) sisäisten rankingien perusteella siten, että maanosasta pääsee yksi urheilija olympialaisiin. Rankingit tarkastetaan 30. huhtikuuta 2021. Viimeinen paikka on varattu joko isäntämaa Japanille tai se täytetään erillisellä kutsulla. Yhdestä maasta saa osallistua korkeintaan yksi urheilija yhteen painoluokkaan. Samoin yhdestä maasta saa osallistua korkeintaan neljä urheilijaa yhden sukupuolen painoluokkiin maailmanlaajuisten rankingin perusteella. Maanosien paikoista saa osallistua korkeintaan kolme urheilijaa yhden sukupuolen painoluokkiin.
Jyrki Saario
Jyrki Saario (s. 18. kesäkuuta 1960 Lahti) on suomalainen valmentaja, kouluttaja ja Scandinavian Defendo -itsepuolustus- ja voimankäyttöjärjestelmän pääkehittäjä. Hän on tehnyt koko elämäntyönsä kamppailulajien parissa, ja toiminut alan ammattilaisena yli 30 vuoden ajan. Saario oli pohjoismainen pioneeri useissa itämaisissa kamppailulajeissa 1980-luvulla. Hän on ollut Suomen johtava Krav Maga -osaaja 1990-luvun alusta alkaen. Hän toi lajin maahan ja toimi lajiliiton pääkouluttajana vuosina 1996–2012.
Saario on ollut perustamassa lukuisia lajiliittoja sekä Suomessa että Ruotsissa.
Valmentajana ja lajipioneerina Göteborgissa
Saario on yksi merkittävimmistä tekijöistä sen takana, että kamppailulajit levisivät ja yleistyivät Pohjoismaissa 1980-luvun alusta alkaen. Mies pyöritti useita treenisaleja Göteborgissa 1980-luvun aikana. Vuonna 1983 hän oli perustamassa Ruotsin potkunyrkkeilyliittoa ja lanseerasi maassa ensimmäisenä kickboxing-lajinimen.
Lahtelaislähtöinen mies on valmentanut vuosikymmenten saatossa kymmeniä potkunyrkkeilijöitä Ruotsin mestariksi. Lisäksi hänen valmennettavansa Johny Gevriye on voittanut lajissa maailmanmestaruuden.
Uusia haasteita Krav Magan ja Defendon parissa
Kamppailulajien parissa hankitun osaamisen yhtenä kruununa on Krav Magan pääkehittäjän Imi Lichtenfeldin myöntämä Expert Level 2 -tason pätevyys. Saario on ainoa suomalainen, joka on saanut arvon lajin isältä. Expert-luokitus vastaa perinteisiin kamppailulajeihin suhteutettuna mustaa vyötä.
Saario oli myös perustamassa Suomen Krav Maga Liittoa ja on ansainnut International Krav Maga Federationin alaisen päävalmentaja-arvon. Vuonna 2012 hänet kutsuttiin kansainvälisen Krav Maga Network -järjestön pääkouluttajaksi.
2000-luvulla Jyrki Saario on kehittänyt pitkän kokemuksensa perustalle rakentuvaa Scandinavian Defendoa. Laji on paitsi yksi kamppailu-urheilun muoto, myös Krav Magan sukulaislaji, joka on suunniteltu itsepuolustusta, hallittua voimakäyttöä ja lähitaistelutekniikoita työssään tarvitsevien ammattilaisten käyttöön.
Sören Lillkung
Sören Alf Johan Lillkung (s. 21. kesäkuuta 1962 Pietarsaari) on suomenruotsalainen oopperalaulaja (baritoni), kuoronjohtaja ja valtiotieteilijä, joka on toukokuusta 2018 alkaen työskennellyt Svenska kulturfondenin toimitusjohtajana.
Lillkung valmistui Åbo Akademista yhteiskuntatieteiden kandidaatiksi vuonna 1989 ja suoritti Sibelius-Akatemiassa lauludiplomin 1993 sekä musiikin kandidaatin tutkinnon 1995. Hän on esiintynyt ooppera- ja oratoriotuotannoissa, johtanut perustamaansa His Master’s Noise -nuorisokuoroa vuosina 1988–1993 ja Wegelius-kuoroa sekä opettanut laulua Teatterikorkeakoulussa ja johtanut Yrkeshögskolan Novian kulttuuriyksikköä.
Johannes Peter Müller
Johannes Peter Müller (14. heinäkuuta 1801 Koblenz, Ranskan ensimmäinen tasavalta – 28. huhtikuuta 1858 Berliini, Preussin kuningaskunta) oli saksalainen lääkäri ja professori, joka on nykyaikaisen fysiologian perustajia. Hän suoritti uraauurtavia tutkimuksia fysiologian ja anatomian eri aloilla.
Elämä
Müller syntyi Koblenzissa 14. heinäkuuta 1801. Vuonna 1819 hän pääsi Bonnin yliopistoon, jossa hänestä tuli dosentti vuonna 1824, fysiologian ylimääräinen professori vuonna 1826 ja varsinainen professori vuonna 1830. Vuonna 1883 hän siirtyi Berliinin yliopistoon, jossa hän hoiti anatomian ja fysiologian professuuria erittäin ansiokkaasti kuolemaansa saakka 28. huhtikuuta 1858.
Fysiologian ja anatomian tutkimukset
Müller teki lukuisia tutkimuksia fysiologian eri osa-alueilla, ja erityisesti hän laajensi tietämystään äänen, puheen ja kuulon mekanismista sekä imunesteen, maitiaisnesteen ja veren kemiallisista ja fysikaalisista ominaisuuksista. Vuosina 1833-1840 ilmestynyt Müllerin käsikirja Handbuch der Physiologie des Menschen merkitsi uuden kauden alkua fysiologian tutkimuksessa. Siinä yhdistettiin ensimmäistä kertaa ihmisen anatomian ja vertailevan anatomian sekä kemian ja muiden tieteenalojen tulokset fysiologisten ongelmien tutkimiseen. Tärkein osa teoksesta käsitteli hermoston toimintaa ja aistien mekanismia. Tässä hän esitti aiemmin tuntemattoman periaatteen, jonka mukaan aistihermon ärsytyksen jälkeinen aistimus ei riipu ärsytystavasta vaan aistinelimen luonteesta. Niinpä verkkokalvoon ja näköhermoon vaikuttava valo, paine tai mekaaninen ärsytys tuottaa valon vaikutelman.
Handbuch der Physiologie -kirjan lisäksi hänen julkaisujaan ovat Zur vergleichenden Physiologie des Gesichtssinns (1826); Über die phantastischen Gesichtserscheinungen (1826); Bildungsgeschichte der Genitalien (1830); De glandularum secernentium structura (1830); Vergleichende Anatomie der Myxinoiden (1834-1843); Systematische Beschreibung der Plagiostomen (1841); System der Asteriden (1842) ja Horae ichthyologicae (1845-1849). Johann Friedrich Meckelin (1781-1833) kuoleman jälkeen Müller toimitti Archiv fur Anatomie and Physiologie -lehteä.
Putikon työväentalo Työnvalta
Putikon työväentalo Työnvalta on Punkaharjulla Putikon kylässä sijaitseva työväentalo.
Historia
Talo ostettiin vuonna 1907 entiseltä omistajalta Kusti Makkoselta. Sitä laajennettiin vuonna 1914. Töitä rahoitettiin arpajaisilla ja lainoilla. Työväentalo oli takavarikossa sisällissodan aikana, ja se saatiin uudelleen käyttöön vuonna 1919.
Vuonna 1932 yksi suojeluskuntalainen tuli talolle riehumaan kiväärin kanssa, jolloin hän sai syntyneessä kahakassa surmansa järjestysmiehen taskuaseen luodista. Sen jälkeen talo oli suljettuna yleisiltä tilaisuuksilta jonkin aikaa.
Talvisodan aikana talo oli puolustusvoimien käytössä ja kärsi silloin kuntonsa puolesta. Yhdistyksen papereita ja lippu hävisivät. Lippu oli kateissa 30 vuotta.
Rakennus
Talo on hirsirunkoinen ja vuoraamaton. Talossa ei ole varsinaista perustusta, vaan se on pystytetty ”mukulakivisokkelin” päälle. Värityksenä on punamulta. Katteena on alun perin ollut höyläpäre. Vuonna 1960 katteeksi on laitettu alumiinipelti. Sisäkatto on paneloitu, sisäseinät on paneloitu ja tapetoitu. Talon ikkunat on uusittu vuoden 1930 paikkeilla. Kuisti rakennettiin noin vuonna 1920, ja samaan aikaan rakennettiin kulissivarasto, joka on purettu vuonna 1960. Talon puulämmitystä on uusittu moneen kertaan. Juhlasali on ollut lämmityskiellossa vuonna 1960. Lisärakennuksessa on halkovaja ja käymälät.
Toimintaa työväentalolla
Talo on ollut omassa käytössä ja myöhemmin vuokrattuna.(1982)
Hakaristi
pienoiskuva|Hakaristin muunnelmia. pienoiskuva|[[Saksan kansallissosialistinen työväenpuolue|Saksan kansallissosialistisen puolueen hakaristilippu.]] Hakaristi (卐) on risti, jonka yhtä pitkät sakarat taittuvat tavallisesti suorakulmaisesti samaan suuntaan. Hakaristi on ikivanha symboli, joka on esiintynyt monissa eri kulttuureissa Euraasiassa, Afrikassa ja Amerikassa. Hakaristiä on käytetty etenkin hindulaisuuden ja buddhalaisuuden piirissä. 1900-luvun alun Saksassa rotuoppeja kannattavat antisemitistiset liikkeet alkoivat käyttää hakaristiä. Saksan kansallissosialistit omaksuivat hakaristin tunnuksekseen 1920-luvun alussa. Tämän vuoksi hakaristi yhdistetään nykyisin usein juuri natsismiin. Natsien hakaristi samoin kuin muut "perustuslain vastaisten järjestöjen" tunnukset ovat Saksan liittotasavallan laissa kiellettyjä. Toisen maailmansodan päättymisen jälkeen hakaristi on ollut tunnetuin uusnatsismin, juutalaisvihan ja valkoisen ylivallan tunnus. Aasiassa tunnusta tavataan edelleen uskonnollisessa käytössä.
Nimitykset
Hakaristiä kutsutaan Intiassa sanskritinkielisellä nimellä svastika (स्वास्तिक), joka tarkoittaa hyvinvointia ja hyvää onnea. Tämä sanskritinkielinen nimitys tuli 1800-luvulla käyttöön joissakin eurooppalaisissakin kielissä, joskin monessa kielessä symbolilla on perinteinen omakielinenkin nimitys. Kreikaksi symbolin nimi on gammadion, latinaksi crux gammata. Skandinaviassa ja Britanniassa on käytetty nimitystä fylfot. Kiinassa kuviota kutsuttiin nimellä nimellä wan ja Japanissa nimellä manji. Hakaristiksi sitä kutsutaan suomen kielen lisäksi myös esimerkiksi saksan (Hakenkreutz) ja ruotsin kielessä (hakkors). Joskus on esitetty, että hakaristiä ei tulisi nimittää svastikaksi hindulaisuuden ulkopuolella, kulttuurisesta yhteydestään irrotettuna. Skandinaviassa hakarististä on myös käytetty nimitystä Thorin vasara ja Auringon symboli.
Muoto
Hakaristi on esiintynyt eri kulttuureissa eri aikoina hyvin monenlaisessa muodossa. Sen suunta on vaihdellut myötäpäivän ja vastapäivän välillä, ja sakarat ovat joskus suorat, joskus kaarevat. Joskus symboli on epäsymmetrinen, ja joskus siihen on piirretty pisteitä tai muita kuvioita, joiden vuoksi sakarat on saatettu jättää normaalia lyhyemmiksi.
Unicode-merkistössä hakaristi esiintyy koodiarvoilla 0x5350 (卐) ja 0x534D (卍).
Varhainen historia
Hakaristi on yksi maailman vanhimpia symboleita. Kuvio on mahdollisesti keksitty itsenäisesti eri kulttuureissa. Ainakin Amerikan alkuperäiskansat ovat saattaneet keksiä hakaristin itsenäisesti ilman yhteyttä Aasiaan. Vanhimmat hakaristit tunnetaan nykyisen Ukrainan alueelta noin 13 000 vuotta ennen ajanlaskun alkua. Intian Indusjoen laaksosta hakaristejä on löydetty lukuisin määrin koristekuviona ajalta 2500 eaa. peräisin olevista sineteistä. Symbolia on löydetty myös samalta ajalta peräisin olevasta Balochistanin kulttuurin jäänteistä. Symboli tunnettiin Kreikassa Mykenen kulttuurissa viimeistään 1600-luvulla eaa. Myöhemmin symbolia esiintyi Italiassa etruskien kulttuurissa sekä kelttiläisessä, germaanisessa ja skandinaavisessa Euroopassa. Skandinaviassa symboli tunnettiin viimeistään viikinkiajalta lähtien. Hakaristiä käytettiin laajalti ja monimuotoisesti myös kautta Amerikan ennen eurooppalaisten saapumista.
Symboli on löydetty muun muassa Tiibetin, Babylonian, Gazan, Kyproksen, Korintin ja Länsi-Afrikan ašantien alueella tehdyissä kaivauksissa. Se on löydetty myös erään muinaisen juutalaisen synagogan mosaiikista Lähi-idässä. Amerikasta hakaristejä on löydetty ainakin Hopewell Moundista Ohiosta ja Toco Moundista Tennesseesta. Hakaristiä ei tunneta muinaisesta Egyptistä ennen kreikkalaisaikaa. Myöskään muinaisesta Assyriasta sitä ei tunneta.
Hakaristiä on käytetty useissa merkityksissä. Se oli hyväntahtoinen hyvän onnen symboli aina 1900-luvulle saakka. Uskonnollisessa merkityksessä hakaristiä on käytetty Intiassa jo viimeistään 1000 vuotta ennen ajanlaskun alkua. Intiassa hakaristi edustaa kolmea jumalaa, Brahmaa, Vishnua ja Shivaa. Jainalaisuudessa se edustaa eläinten, ihmisten ja taivaiden elämää. Hakaristi näkyy Buddhan jalanjäljissä, ja se on kaiverrettu Intian vuorenrinteisiin. Roomalaisille hakaristi edusti Juppiter Tonansia ja Pluviusta ja skandinaaveille ilmeisesti ukkosenjumala Thoria. Hakaristi on liitetty myös hedelmällisyyteen, ja se on kaiverrettu monen jumalattaren monumenttiin, kuten Artemiin, Heran, Demeterin, Astarten ja Nanan.
1800-luvulla ja 1900-luvun alussa
Arkeologian synnyn myötä hakaristejä alettiin löytää kaivauksissa eri puolilla maailmaa. Niitä löytyi Turkista vuonna 1874 löydetystä Hisarlikista, jota pidetään Homeroksen Troijana. Hakaristin alkuperä liitettiin pohjoisesta Intiaan tulleisiin arjalaisiin. Intiasta symboli olisi vanhan leviämisteorian mukaan levinnyt länteen päin Vähä-Aasian kautta Troijaan ja sieltä edelleen Eurooppaan.
Hakaristit alkoivat yleistyä Euroopassa Troijan kaivausten jälkeen 1870-luvulla. Merkkiin alettiin liittää myös poliittisia merkityksiä. Kansallisromanttisessa mielessä monet näkivät hakaristin käyttökelpoisena kuvaamaan eurooppalaisten kansakuntien juuria. Saksa yhdistyi 1871, ja käsitykset pohjoisen arjalaisesta rodusta levisivät. Hakaristista tuli arjalaisen rodun ylemmyyden merkki. 1880-lukua on jopa kutsuttu arjalaisen kiihkon vuosikymmeneksi. Vuonna 1889 Pariisin maailmannäyttelyssä oli ensimmäinen antisemitistinen näyttely, jossa esiintyi hakaristi.
Vapaamuurarit käyttivät hakaristiä 1800-luvulla. Hindulaisuudesta ammentanut okkultisti H. P. Blavatsky otti hakaristin teosofisen liikkeen tunnukseksi. Ristiin liitetyt väkäset kuvaavat esoteerisessa symboliikassa liikettä, kaikkeuden luomisprosessia.
Kansainliiton Vilnan komissio valitsi hakaristin rauhan symbolikseen 1920-luvulla. Seuraavalla vuosikymmenellä sen ottivat käyttöön kansallisissa symboleissaan Viro, Suomi ja Latvia. Panamassa kuna-intiaanit ottivat sen käyttöön Tulen tasavallan lipussa. Symbolia hyödynnettiin laajalti myös mainonnassa ja liikemerkkinä, sillä kenelläkään ei ollut siihen tekijänoikeutta.
Natsi-Saksassa
Saksalaiset okkultistit alkoivat 1800-luvun lopulla käyttää hakaristiä salaisena tunnuksenaan. Tällöin symboli alkoi saada merkitystä arjalaisen rodun merkkinä. Seuraavan vuosisadan alussa symbolin käyttö levisi Saksan nationalistien keskuudessa. Nationalistinen ideologi Guido von List ehdotti vuonna 1910 hakaristiä kaikkien juutalaisvastaisten järjestöjen yhteiseksi tunnukseksi. Saksan kansallissosialistinen työväenpuolue otti propagandistinsa Adolf Hitlerin johdolla hakaristin käyttöön lipussaan 1920-luvulla. Hakaristiä oli ehdottanut Hitlerille okkultistisen Thule-seuran jäsen.
Hitler oli tajunnut puolueensa tarvitsevan selkeän symbolin, joka erottaisi sen kilpailevista poliittisista ryhmistä. Hän valitsi hakaristin rotupuhtauden tunnukseksi. Punainen väri tuli Saksan keisarikunnan lipusta. Hitler kirjoitti Taistelussaan: ”Punaisessa näkyy liikkeen yhteiskunnallinen ajatus, valkoisessa nationalistinen idea ja hakaristissä näky taistelusta arjalaisten voitosta”. Natsien teorian mukaan arjalaiset olivat saksalaisten esi-isiä, ja Hitler päätteli hakaristin olevan ”ikuisesti antisemiittinen”. Hakaristilippu oli dramaattinen ja täytti Hitlerin aikomukset. Antisemiitit ja työttömät työläiset pitivät joukkokokouksia lipulle.
Hakaristilippu oli natsi-Saksan kansallislippu vuodesta 1935 vuoteen 1945. Propagandaministeri Joseph Goebbels ja arkkitehti Albert Speer hyödynsivät hakaristiä valtakunnan propagandassa. Hitler ja hakaristi olivat keskeisiä symboleita Leni Riefenstahlin propagandaelokuvassa Tahdon riemuvoitto.
Toisen maailmansodan jälkeen
Natsi-Saksan häpeällisen historian jäljiltä hakaristi nähdään länsimaissa nykyisin tuomittavana vihasymbolina. Toisen maailmansodan jälkeen "perustuslain vastaisten järjestöjen" symbolien kuten hakaristin julkinen esittäminen on ollut rangaistavaa Saksan liittotasavallassa ja joissakin muissa maissa. Lain rikkomisesta voi Saksassa saada sakot tai enintään kolme vuotta vankeutta. Hakaristin saa kuitenkin Saksassakin yleensä esittää taiteellisissa teoksissa, kuten elokuvissa, televisio-ohjelmissa ja videopeleissä, sekä tietyissä satiirisissa tarkoituksissa. Saksa aikoi ajaa vuonna 2007 vastaavaa lakia koko Euroopan unionin alueelle, mutta veti lakialoitteen pois.
Jotkut uusnatsit ja valkoisen ylivallan kannattajat käyttävät hakaristiä tai sitä muistuttavaa merkkiä tunnuksenaan tai tatuointina. Hakaristejä näkyy länsimaissa toisinaan töhrittynä ulkotiloihin, joskus antisemitistisenä vandalismina.
Intiassa ja muualla Aasiassa hakaristiä käytetään sekä uskonnollisissa rituaaleissa että mainonnassa, sillä symbolia ei Aasiassa yhdistetä kielteisiin asioihin, kuten natsi-Saksaan tai antisemitismiin.
Japanissa hakaristiä käytetään myös buddhalaisen temppelialueen karttamerkkinä. Japanissa ollaan tietoisia hakaristin negatiivisesta tai loukkaavasta merkityksestä länsimaissa, ja Japanin Maanmittauslaitos vaatikin hakaristejä poistettaviksi näkyviltä ennen Tokion olympialaisia 2020. Myös Japanin hallitus on todennut hakaristimerkin käytön ongelmalliseksi. Hakaristit poistettiinkin olympialaisia varten turistikartoista, mutta merkin poistaminen käytöstä kokonaan on saanut japanilaisten keskuudessa ristiriitaisen vastaanoton. Monet japanilaiset haluavat säilyttää heille positiivisen ja perinteisen symbolin ja pitävät harmillisena sen maineen tahriintumista.
Kansainvälisesti suositun japanilaisen televisiosarjan Tokyo Revengers englanninkielisestä versiosta hakaristi sensuroitiin.
Hakaristi Suomessa
pienoiskuva|pysty|Vuonna 1932 käyttöön otetun [[Tampereen Viinikan kirkon oven pielissä on lukuisia hakaristejä.]] Hakaristejä esiintyi Suomessa arkeologisten löytöjen perusteella viimeistään rautakaudella. Myöhemmin tiedetään sillä koristellun puuta ja tekstiileitä. Hakaristi on myös ollut osa tursaansydän-taikamerkkiä, jonka on katsottu suojelevan pahalta. Hakaristiä on nimitetty myös vääräpääksi, sananmukaisesti vinopäiseksi, erotuksena suoravartisesta rististä.
Kuvataiteessa Akseli Gallen-Kallela käytti hakaristiaihetta maalauksensa Aino-taru (vuodelta 1889) ensimmäisen version kehysten veistoskoristelussa. 1900-luvun alkuvuosikymmeninä merkkiä käytettiin koristeena esimerkiksi porteissa ja porraskäytävissä.
Lyhytsakarainen hakaristi esiintyy Akseli Gallen-Kallelan vuonna 1918 suunnittelemissa Vapaudenristin kunniamerkeissä. Vapaudenristi on myös tasavallan presidentin lipussa. Vaikka monet ulkomaalaiset ovat hämmästelleet suomalaista hakaristiä, kunniamerkkien lyhythakainen risti ei välttämättä herätä suurta huomiota.
Suomen ilmavoimat sai alkunsa, kun ruotsalainen Eric von Rosen lahjoitti lentokoneen hallituksen joukoille eli valkoisille Suomen sisällissodan aikana. Koneen siivissä oli tunnuksena von Rosenin onnenmerkki, sininen hakaristi. Sininen hakaristi valkoisessa ympyrässä määrättiin Suomen armeijan lentokoneiden tunnukseksi maaliskuussa 1918.
Hakaristi oli Suomen itsenäisyyden alkuvuosina käytössä myös useissa valkoiseen Suomeen liittyvissä järjestötunnuksissa, esimerkiksi vuosina 1920–1944 toimineen Lotta Svärd -järjestön tunnuksessa. Panssariajoneuvoissa otettiin kesäkuussa 1941 kansallistunnuksena käyttöön musta lyhytsakarainen hakaristi, jossa oli valkoinen kapea varjostus alaoikealla. Hakaristin käytöstä luovuttiin huhtikuussa 1945 ilmavoimien koneissa ja Suomen lentomerkissä liittoutuneiden valvontakomission kehotuksesta, koska se yhdistettiin natsi-Saksan tunnukseen. Samalla myös panssarijoukot luopuivat hakarististä.
Mustaa hakaristiä käytetään nykyisin Ilmasotakoulun tunnuksessa ja lipussa sekä Karjalan, Lapin ja Satakunnan lennostojen lipuissa. Hakaristi on myös ilmavoimien joukko-osastoristeissä, joukko-osastotunnuksissa sekä Utin jääkärirykmentin joukko-osastolipussa ja -ristissä.
Hakaristin käyttöä Suomen puolustusvoimissa on arvosteltu. Kriitikot ovat puhuneet ”erillishakarististä” erillissotateesiin viitaten. Vuonna 2021 saksalaiset sotilaat eivät voineet osallistua lippujuhlaan, koska esillä oli hakaristi. Ilmavoimien hakarististä luopumista on perusteltu Suomen läntisen liittoutumisen ja Nato-yhdentymisen kannalta sekä informaatiosodankäyntiin varautumisen vuoksi. Lisäksi suomalaisten asevelvollisuusikäisten voi nykyään olla vaikea tuntea tunnusta omakseen.
Messier 28
Messier 28 (M28, NGC 6626) on Charles Messierin 27. heinäkuuta 1764 löytämä pallomainen tähtijoukko, joka on halkaisijaltaan 60 valovuotta ja sijaitsee noin 18 000–19 000 valovuoden etäisyydellä.
M28 oli toinen pallomainen tähtijoukko, josta havaittiin millisekuntipulsari. M4 oli ensimmäinen. Tämä pulsari, nimeltään 1620-26 pyörii akselinsa ympäri kerran 11 millisekunnissa.
Argentiinan ralli 2012
Argentiinan ralli 2012 (virallisesti 32. Philips Rally Argentina 2012) oli Rallin MM-sarjan kauden 2012 viides osakilpailu, joka ajettiin 26–29. huhtikuuta.
Happee
Happee on jyväskyläläinen vuonna 1989 perustettu salibandyn erikoisseura. Seuran miesten ja naisten edustusjoukkueet pelaavat Suomen korkeinta sarjatasoa salibandyliigaa. Keväällä 2014 miesten joukkue voitti seurahistorian ensimmäisen Suomen mestaruuden.
Seuralla on myös juniorijoukkueet poikien P9-P22-ikäluokissa. Poikien P22-, P19- ja P17-juniorit pelaavat ikäluokkiensa SM-sarjassa.
Viimeisin mestaruus seuralle tuli kauden 2021–2022 pääteeksi, kun P17 voitti SM-kultaa kaataen OLS:in finaalisarjassa otteluvoitoin 2–1.
Happee pelaa kotiottelunsa Jyväskylän Monitoimitalolla, josta käytetään Happeen peleissä nimeä Hirviteatteri.
Historia
Seuran erikoinen nimi tulee Jussi Kanteleelta, jolla tarinan mukaan oli enemmän intoa kuin kuntoa.
Happee on alun perin harrastetason kaukalopalloseura. Salibandy tuli mukaan keväällä 1988, jolloin Happee osallistui Opiskelijoiden liikuntaliiton sukupuolisählyjen SM-kisoihin. Virallisesti seura katsotaan perustetuksi kuitenkin 1. tammikuuta 1989. Heti ensimmäisenä keväänä seura osallistui Salibandyn Suomen Cupiin. Salibandyliiton sarjoihin seura ilmoittautui kaudelle 1989–1990, jolloin alimpana sarjatasona oli II-divisioona.
Vuonna 1990 Sari Haapasalon johdolla perustettiin naisten salibandyjoukkue, joka sai joukkueiden pienen lukumäärän vuoksi suoraan paikan SM-sarjasta. Seuraavana vuonna perustettiin ensimmäiset juniorijoukkueet.
Ennätykset
''Tilanne 7. maaliskuuta 2023''
Protoanemoniini
Protoanemoniini on furanoneihin kuuluva myrkky, jota löytyy lähinnä aineen ranunkuliini esiasteena monista leinikkikasveista (Ranunculaceae).
Leinikkikasvien vaurioituessa vapautuu kasveista esiasteena toimivaa ranunkuliinia, joka on protoanemoniinin glykosidi. Ranunkuliini hajoaa siksi glykosideja pilkkovan β-glukosidaasi-entsyymin (EC-numero 3.2.1.21) hajottamana glukoosiksi ja protoanemoniiniksi. Ranunkuliini hajoaa myös ei-entsymaattisesti protoanemoniiniksi emäksisessä liuoksessa, mutta ei happamassa.
Lähes puhdas protoanemoniini on hyvin vesiliukoinen epävakaa kellertävä öljy. Protoanemoniinimolekyylejä liittyy nopeasti ja spontaanisti kovalenttisesti yhteen pareittain eli ne dimeroituvat ei-myrkyllisiksi kiinteiksi anemoniinikiteiksi.
Myrkyllisyys
Protoanemoniini aiheuttaa ihoaltistuksessa kipua, ihoärsytystä ja helposti jopa nesterakkuloiden muodostumista iholle. Pitkässä altistuksessa protoanemoniinin aiheuttamat vammat voivat muistuttaa palovammoja ja niiden parantuminen voi kestää jopa neljä viikkoa.
Tuoreet silputut ranunkuliinia sisältävät kasvit saavat iholla aikaan saman vaikutuksen. Kuivattaessa vaikkapa protoanemoniinia sisältävää kasvimassaa, dimeroituu aine ei-myrkylliseksi anemoniiksi. Täydellinen kuivaaminen poistaa siis prototoanemoniinin kasveista, jolloin joitain näistä kasveista voidaan käyttää esimerkiksi eläinten rehuna mikäli ne eivät sisällä muita myrkkyjä.
Nieltynä jotkin kuivaamattomat protoanemoniinia/ranunkuliinia sisältävät kasvit ovat kuitenkin hyvin myrkyllisiä. Tiedetään monia tapauksia, joissa aineita sisältäneitä kasveja syöneitä eläimiä on kuollut, mutta yleensä eläimet eivät syö kasveja kuolettavia määriä, sillä ne aiheuttavat pureskeltaessa ja nieltynä voimakasta kipua. Esimerkiksi yksi varhaisimpia tunnettuja kuvauksia protoanemoniinin/ranunkuliinin vaikutuksista ihmisissä nieltynä on vuodelta 1766, jolloin mies joi kokeellisesti kaksi pisaraa konnanleinikistä tehtyä mehutiivistettä ja kuvaili saaneensa kouristelevia vatsakipuja. Tämän jälkeen saman kasvin lehtiä pureskeltuaan hänen suunsa limakalvot kuoriutuivat pois ja hän menetti makuaistinsa. Aineita sisältävät kasvit voivat toistuvasti ja pienissä määrin syötynä aiheuttaa myös maksatulehduksen ja maksan heikentyneen toiminnan vuoksi silmien keltaisuutta.
Muodostuminen
Alla on kuvattu protoanemoniinin muodostumisen ja hajoamisen reaktio:
Esiintyvyys kasveissa
Protoanemoniinin ranunkuliini esiastetta löytyy joistain leinikkikasveista runsaasti. Sen pitoisuus riippuu monesta tekijästä. Muun muassa kasvuvaihe vaikuttaa kasvien pitoisuuksiin ja kukintavaiheessa pitoisuudet voivat olla erityisen suuria. Alla on tästä huolimatta viitteellisiä ranunkuliinin pitoisuuksia kuivapainoina eri kasveissa, jotka on kerätty kesäkuukausina.
Seuraavissa leinikkikasveihin kuuluvissa kasveissa ei ole havaittu ranunkuliinia: lännenkonnanmarja (Actaea rubra), tuliakileija (Aquilegia formosa), huntukärhö (Clematis ligusticifolia) ja Thalictrum occidentale.
Max Esposito
Max Esposito (s. 15. kesäkuuta 1997) on australialainen nykyaikainen viisiottelija. Hän kilpaili vuoden 2016 olympialaisissa nykyaikaisessa viisiottelussa sijoittuen sijalle 7.Lajeista parhaimman sijoituksen hän sai ratsastuksessa ollen kolmas.
Vuonna 2013 hän voitti Oseanian mestaruuden. . Myös hänen siskonsa Chloe Esposito ja isänsä Daniel ovat olympiatason nykyaikaisia viisiottelijoita.
Baitul Mukarram
Dhaka kasvoi 1950-luvun lopulla nopeasti, ja kaupunkiin alettiin suunnitella suurta moskeijaa. Abdulhusein M. Thariani sai tehtäväkseen suunnitella rakennuksen, jonka rakennustyöt aloitettiin 27. tammikuuta 1960. Sitä rakennettiin useassa vaiheessa.
thumb|left|Perjantairukous Baitul Mukarramissa. Moskeijan päärakennus on noin 30 metriä korkea. Se on valkoinen ja lähes kuution muotoinen. Päärakennuksesta puuttuu kupoli, mutta kummallakin sivulla on portiikki, jonka päällä on kupoli. Päärukousalueen ala on 2 464 neliömetriä. Tharianin alkuperäisen suunnitelman mukaan minareetti olisi rakennettu päärakennuksen eteläpuolelle. Uudet minareetit on kuitenkin rakennettu uudempien suunnitelmien mukaan.
George Amick
George Amick (24. lokakuuta 1924 Oregon, Yhdysvallat – 4. huhtikuuta 1959 Florida, Yhdysvallat ) oli yhdysvaltalainen autourheilija, joka kilpaili Yhdysvaltain sarjoissa.
Amick osallistui Formula 1:n MM-sarjaan kuuluneeseen vuoden 1958 Indianapolis 500 -kilpailuun, minkä vuoksi hänet lasketaan F1-kuljettajaksi. Hän sijoittui toiseksi ja saavutti kuusi MM-pistettä.
Amick kuoli auto-onnettomuudessa kauden 1959 kilpailussa.
Tilastot ja saavutukset F1-sarjassa
(avain)
Portaan koulu
Portaan koulu on Tammelan Portaan kylässä sijaitseva kolmiopettajainen luokille 1–6 perusopetusta antava koulu. Koulussa johtajana toimii Anneli Hallapelto. Koulu on pieni 36 oppilaan koulu, jossa on kolme yhdysluokkaa: 1–2, 3–4 ja 5–6.
Kiparkatti
Perustaminen tanssipaikaksi
Kiparkatti perustettiin 1949 Myrskylän seurakunnalta vuokratulle maalle. Koska seurakunnan kirkkovaltuustossa oli vastustusta tanssipaikalle, hanketta edistettiin hiihtopaviljonkina, mitä vastustajat edelleen epäilivät tosiasiallisesti tanssipaikaksi. Vastustajat jäivät vähemmistöön kirkkovaltuustossa, mutta valittivat Myrskylän seurakunnan kirkkovaltuuston enemmistön päätöksestä Tampereen hiippakunnan tuomiokapituliin, joka ei 1950 hyväksynyt maan vuokraamista tanssipaikalle.
Myrskylän Myrsky oli Myrskylän seurakunnalle velkaa ja noin 500 000 markan arvoinen kiinteistö oli jo rakennettu seurakunnan maalle 1949. Myrskylän seurakunta myi maan Myrskylän Myrskylle syyskuussa 1950, mikä lähetettiin Tampereen hiippakunnan tuomiokapitulille hyväksyttäväksi. Korkein hallinto-oikeus ratkaisi 1952 aikaisemman jutun Myrskylän Myrskyn eduksi, minkä jälkeen eri mieltä olevat panivat uuden valituskanteen liikkeelle. Tällä välin kuitenkin tuomiokapituli oli hyväksynyt maakaupan, jonka vuoksi toinenkin juttu korkeimmassa hallinto-oikeudessa raukesi.
Lassen hölkkä
1969–1973 järjestettiin Kiparkatissa Kiparkatin piikki -nimiset juoksukilpailut, jotka vaihtuivat 1974 Lassen hölkäksi. Lasse Virén oli voittanut kesäolympialaisissa 1972 Münchenissä sekä 10 000 metrin että 5 000 metrin matkat ja hänestä oli tullut kansallinen ja kansainvälinen urheilukuuluisuus.
Hiihtomaja ja pururata
1972 Kiparkattiin valmistui hiihtomaja saunoineen ja takkoineen sekä 1974 kilometrin mittainen valaistu kuntorata, jota laajennettiin 1974 kolmen kilometrin mittaiseksi pururadaksi. Vuosina 1974–1977 Myrskylän Myrsky järjesti Orimattilan Jymyn kanssa Finn Karelia -kisat, joissa oli myös ulkomaalaisia huippujuoksijoita 1 500 metrin ja 5 000 metrin matkoilla.
1979 Lassen hölkän yhteydessä järjestettiin kaksipäiväiset urheilumessut Fanfaarit -70, jossa oli teemana Suomen juoksun menestysvuosikymmen 1970-luvulla. Näyttelyssä olivat Juha Väätäisen, Lasse Virénin, Pekka Vasalan ja Martti Vainion kultamitalit. 1980 Lassen hölkästä tuli Suomen Voimistelu- ja Urheiluliiton 80-vuotisjuhlavuoden juhlahölkkä. Siihen osallistuivat mm. Miruts Yifter, Brendan Foster, Emiel Puttemans, Kaarlo Maaninka ja Lasse Virén. Osallistujamäärä hölkkään oli lisääntynyt vuoden 1974 384 osallistujasta 2144:ään. 1981 Lassen hölkkää seuraamaan tuli Emil Zatopek. 1989 Lassen hölkkä siirtyi Myrskylän kirkonkylään järviä kiertämään.
Bingo
Kiparkatissa pidettiin bingoa 1971–1985, jonka jälkeen siitä luovuttiin kannattamattomana. Myöhemmin 2000-luvulla Myrskylässä bingoa piti Myrskylän työväenyhdistys omassa Myrskylän Kinossa, mutta joutui lakkauttamaan sen kannattamattomana siksi, että tilausajolinja-autoilla tulleiden bingon pelaajien määrää rajoittivat paloturvallisuusnormit, minkä vuoksi tilaan ei voinut laskea kannattavuuden edellyttämää määrää pelaajia.
Muuta
Kiparkatin länsipuolella on urheilumaastoa, mm. pururata. Alue toimii Myrskylän Myrskyn vuosittaisen Lassen Hölkän lähtöalueena. Alueen itäpuolella on Etelä-Suomen sotilasläänin sotaharjoitusten monivuotinen harjoituspaikka. Kiparkattia käyttävät kokoontumistilanaan myös tanssiin ja urheiluun liittymättömät yhteisöt, kuten Myrskylän Kotikirkko, joka kokoontuu nykyään Koukjärven höyläämön omistamalla entisen Myskylän Osuuspankin entisellä Myrskylän entisen meijerin vierellä olevallalla entisellä pankkirakennuksella.
Kangaslammin työväentalo Sointula
Kangaslammin työväentalo Sointula on työväentalo, joka on sijainnut nykyään Varkauden kaupunkiin kuuluvassa entisessä Kangaslammin kunnassa.
Historia
Talo on rakennettu vuonna 1911, ja siihen on tehty laajennuksia vuonna 1936. Talo on rakennettu talkoilla ja rahoitettu lainalla.