cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Jalkapallo kesäolympialaisissa 2004 – miesten turnaus
Miesten jalkapalloturnaus vuoden 2004 kesäolympialaisissa alkoi 11. elokuuta ja päättyi 28. elokuuta. Turnauksen voitti Argentiina, joka lukeutui ennen turnausta suurimpiin voittajasuosikkeihin. Se voitti loppuottelussa kisojen yllättäjäjoukkueen Paraguayn maalein 1-0. Kisojen suurin yllättäjä oli Irak, joka selviytyi lopulta pronssiotteluun asti, minkä se hävisi Italialle. Sodan runteleman Irakin olympiakomitea oli saanut olympiakelpoisuuden vasta alkuvuonna 2004.
Karsinnat
Vuoden 2004 olympialaisten jalkapalloturnaukseen selviytyi karsintojen kautta 15 maata. Isäntämaa Kreikka selviytyi kisoihin ilman karsintoja.
Maalintekijät
Turnauksen paras maalintekijä oli kahdeksan maalia tehnyt Argentiinan Carlos Tevez.
Jenny Zillhardt
Jenny Zillhardt (16. maaliskuuta 1857 Saint-Quentin – helmikuu 1939 Neuilly-sur-Seine) oli ranskalainen taidemaalari.
Zillhardt opiskeli taidemaalariksi Académie Julianissa Tony-Robert Fleuryn oppilaana vuonna 1877. Muita samaan aikaan opiskelleita olivat Luise Catherine Breslau ja Marie Bashkirtseff.
Ensimmäisen kerran Zillhardtin teoksia oli esillä vuonna 1878 ja sen jälkeen hänen töitään oli säännöllisesti näyttelyissä. Chicagon maailmannäyttelyssä vuonna 1893 hänen töitään oli esillä näyttelyn naisten talossa. Vuonna 1905 hänen teoksensa Régalez-vous mesdames pääsi maailman naistaiteilijoita kuvaavaan, taidehistorioitsija Walter Shaw Sparrowin teokseen. Nykyään hänen töitään on näytteillä Musée d'Orsayssa, Langresin museossa ja hänen syntymäkaupunkinsa museossa.
Šudža Šah Dorrani
Šudža' Šah Dorrani (noin 4. marraskuuta 1785 – 5. huhtikuuta 1842) oli Afganistanin Dorranien valtakunnan hallitsija 1803–1809. Uudestaan hän hallitsi 1839–1842. Shuja Shah oli pataanien heimoon kuuluvan abdali-klaanin sadozai-linjaa. Hänestä tuli viides Afganistanin emiiri. Vuonna 1823 hänet syrjäytettiin kuninkaan asemasta. Tosin hän piti emiirin tehtävää hallussaan vuosina 1839–1842.
Jenny Zillhardt
Jenny Zillhardtin sisar, Madeleine Zillihardt oli malli ja taiteilija Louise Breslaun kumppani. Ranskan valtio palkitsi Zillhardtin ansioistaan kunnialegioonan mitalilla vuonna 1930.
Jabir al-Ahmad al-Jabir al-Sabah
Jabir al-Ahmad al-Jabir al-Sabah (koko nimi Jabir III al-Ahmad al-Jabir al-Sabah, (arab. الشيخ جابر الأحمد الجابر الصباح‎), (29. kesäkuuta 1926 – 15. tammikuuta 2006) oli Kuwaitin hallitsija, emiiri 31. joulukuuta 1977 lähtien kuolemaansa asti.
Šeikki Jabir al-Ahmad al-Jabir al-Sabah kuului al-Sabah -dynastiaan, joka on hallinnut Kuwaitia sen perustamisesta 1700-luvulta lähtien. Hän oli šeikki Ahmad al-Jabir al-Sabahin (joka hallitsi 1921–1950) kolmas poika.
Irakin maahanhyökkäyksen tuloksena emiiri Jabir III oli hallituksensa kanssa maanpaossa 1990–1991 Saudi-Arabian Dhahranissa, jonka ajan Kuwaitia hallitsivat Irakin silloisen johdon asettamat hallintomiehet. Kuwaitiin palattuaan Jabir III:n hallitus ryhtyi toteuttamaan uudistuksia yhdysvaltalaisten turvajoukkojen tuella.
Jabir al-Ahmad al-Sabah sai keväällä 2005 läpi lain naisten äänioikeudesta. Laki antaa naisille myös oikeuden asettua ehdolle parlamenttivaaleissa. Emiiri sai aivoverenvuodon vuonna 2001 ja sairasteli viimeiset vuotensa. Hänen seuraajakseen Kuwaitin hallitus nimitti kruununprinssi Sa’d al-Abdullah al-Salim al-Sabahin.
Juhani Kärkinen
Kärkinen voitti kauden 1960–1961 Keski-Euroopan mäkiviikolla Oberstdorfin osakilpailun ja sijoittui viikon kokonaiskilpailussa viidenneksi. Hänen veljensä Kalevi Kärkinen voitti samalla mäkiviikolla Innsbruckin osakilpailun.
Kärkinen edusti Lahden Hiihtoseuraa, ja kotimäessään hän voitti maailmanmestaruuden lisäksi Salpausselän kisojen mäkikilpailun 1959 ja 1963. Voittojensa myötä hän sai Salpausselkä-mitalin nro 26.
Suomen mestariksi Kärkinen hyppäsi 1958, 1959 ja 1961. Vuonna 2010 hän sai opetus- ja kulttuuriministeriön jakaman Pro Urheilu -tunnustuspalkinnon.
Kohonnut verenpaine
Kohonnut verenpaine (lat. hypertensio) eli verenpainetauti tarkoittaa, että valtimoiden verenpaine on tavallista korkeampi ja sydän käyttää tavallista enemmän energiaa.
Noin puolet yli 30-vuotiaista suomalaisista sairasti verenpainetautia vuonna 2017. Verenpaineen yleinen ihannetaso aikuisilla on alle 120/80 mmHg. Kohonneen verenpaineen alaraja on kotona mitattuna yli 135/85 mmHg ja vastaanotolla mitattuna yli 140/90 mmHg. Lasten hypertension seulontarajat riippuvat iästä ja sukupuolesta; esimerkiksi seitsenvuotiailla yli 106/68 mmHg on aihe lisätutkimuksille.
Kohonneen verenpaineen keskeisimmät muutettavissa olevat riskitekijät ovat natriumin (ruokasuolan) liikasaanti, runsas alkoholin käyttö, ylipaino ja lihavuus sekä liikunnan ja fyysisen aktiivisuuden vähäisyys. Kohonnut verenpaine lisää muun muassa sepelvaltimotaudin, aivohalvauksen ja sydämen vajaatoiminnan riskiä. Diagnostiikka perustuu ensisijaisesti verenpainetason seulomiseen terveydenhuollossa ja varsinaiseen määrittämiseen kotona automaattisella verenpainemittarilla olkavarresta. Kohonnutta verenpainetta hoidetaan pääasiassa elintapamuutoksilla ja lääkkeillä tai harvoissa tapauksissa (noin 1–5 %) jonkin todettavissa olleen erityisen syyn mukaisesti.
Vaihtoehtoinen selitys kohonneelle verenpaineelle ilman muuta selvää etiologiaa on munuaisten osmoregulaattorina toimivan trimetyyliglysiinin puute. Sitä eläimet tuottavat koliinista, jolloin kyse on koliinin puutoksesta.
Esiintyvyys
Noin kaksi miljoonaa suomalaista ja noin 50 prosenttia yli 30-vuotiaista sairasti verenpainetautia vuonna 2017. Verenpainelääkkeiden käyttäjistä keskimäärin lähes 60 prosentilla oli kohonnut verenpaine lääkityksestään huolimatta.
Suomalaisten miesten keskimääräinen verenpaine laski vuosina 1982–2012, ja naisilla lasku alkoi 1990-luvun lopulla. Muutos johtui esimerkiksi verenpainelääkkeiden yleistymisestä. Valtimoiden kovettuminen on lisäksi vähentynyt ateroskleroosin harvinaistumisen myötä, mikä on laskenut systolista verenpainetta. Diastolisen verenpaineen laskun syyksi arvellaan suolan saannin vähenemistä.
Eristäytyneen venezuelalaisen Yanomami-kansan keskuudessa verenpaineet ovat tasolla 100–110/60–70 mmHg. Havaintoa on selitetty erityisesti suolan niukalla saannilla läpi elämän. Metsästyksen, keräilyn ja maanviljelyn yhdistelmällä elävillä yanomameilla on maailman alhaisin verenpaineen keskiarvo. He nauttivat suolaa 1950-luvulla vain alle gramman päivässä.
Ominaisuudet
Kohonneen verenpaineen kulku on yleensä pitkäaikainen ja hitaasti etenevä, mutta myös äkillisempää vaihtelua esiintyy esim. sekundaarisessa hypertensiossa, iäkkäillä ja hypertensiivisessä kriisissä. Normaalisti lepoverenpaine saattaa vaihdella päivän aikana noin 30–40 mmHg; aamulla verenpaine on yleensä suurempi kuin illalla.
Kohonneen verenpaineen vaikeustaso luokitellaan lieväksi, kohtalaiseksi ja huomattavaksi. Tätä matalammista arvoista erotellaan myös ihanne tai optimaalinen taso, normaali ja tyydyttävä taso tai ns. korkea normaali. Hypertensiivinen kriisi voi muistuttaa vaikeudeltaan kiireellistä hoitoa vaativaa huomattavasti kohonnutta verenpainetta tai varsinaista välittömästi hoidettavaa hätätilannetta. Isoloituneella systolisella hypertensiolla tarkoitetaan, että yläpaine on koholla (yli 140 mmHg terveydenhuollossa), mutta alapaine ei (alle 90 mmHg terveydenhuollossa).
Luokkien oikeaksi tulkitsemiseksi on syytä muistaa, että monet hypertension haitat eivät ilmene selvien kynnysarvojen mukaan vaan haittariskit kasvavat jatkuvalla tavalla. Käytetyt raja-arvot riippuvat myös mittaustavasta (vastaanotto-, koti- vai pitkäaikaismittaus). Joko ylä- tai alapaineen raja-arvon ylitys riittää, eli molempien arvojen ei tarvitse olla saman tason arvoväleillä.
Taulukko näyttää uusimman (2018) ESC ja ESH-järjestöjen sekä uusimman (2020) Käypä Hoito-suosituksen vastaanottomittauksiin perustuvan verenpaineluokittelun. Yhdysvalloissa American Heart Association-järjestöllä oli samanlaisiin arvoihin perustuva taulukko, kunnes vuonna 2017 se muutti verenpaineluokittelun arvoja niin, että suuremmalle osalle ihmisistä luokitellaan kohonnut verenpaine.
Lasten kohonnut verenpaine johtuu lähes aina jostakin muusta sairaudesta, kuten munuaissairaudesta, joiden tunnistamista varten lapsille on määritetty seulontarajat, joiden ylittäminen on aihe lisätutkimuksille (yleensä keskussairaalassa). Näitä voidaan pitää lasten kohonneen verenpaineen raja-arvoina.
Syyt
Kohonnut verenpaine voidaan syyn perusteella luokitella essentiaaliksi (tai primaariksi), sekundaariseksi tai eksogeeniseksi. Sekundaarisella (toissijaisella) hypertensiolla (noin 1–5 % ) tarkoitetaan muun sairauden (yleensä munuaissairauden) aiheuttamaa hypertensiota ja eksogeenisella (ulkosyntyisellä) jonkun ympäristön aineen, kuten lääkkeen tai huumeen, aiheuttamaa hypertensiota. Erotuksena näistä essentiaalin (yli 90 % ) tai primaarin hypertension taustalla ei ole osoitettavissa erityistä syytä, kuten muuta sairautta tai vierasainetta, vaan kyse on omasta tilasta.
Vaikutukset
Vain hyvin korkeat verenpaineet aiheuttavat suoraan välittömiä oireita. Kohonneen verenpaineen tavallisemmat, pitkän ajan kuluessa kehittyvät haitat riippuvat erityisesti muista samanaikaisista sydän- ja verisuonitauteja aiheuttavista tekijöistä. Näiden riskitekijöiden kasaantuminen onkin yleistä: kohonneeseen verenpaineeseen liittyy noin 61–77 prosentilla vähintään kolme muuta vaaratekijää tai diabetes tai liitännäissairaus. Verenpaineen äkilliset kohoamiset voivat kuitenkin olla vaarallisia myös ilman varsinaista pitkäaikaisesti kohonnutta verenpainetta.
Kuolleisuus
Kohonnut verenpaine aiheuttaa maailmanlaajuisesti noin 10,4 miljoonaa ennenaikaista kuolemaa. Kuoleman riski sepelvaltimotautiin ja aivohalvaukseen 2–3-kertaistuu jokaista 20/10 mmHg:n verenpaineen nousua kohden.
Strategia
Kohonnutta verenpainetta voidaan ehkäistä elintapamuutosten avulla. Tässä työssä on tärkeää kohdistaa toimenpiteitä koko väestöön varhaislapsuudesta asti. Noin yli 75-vuotiailla elintapamuutosten merkitys alkaa olla vähäinen.
Natrium
Natriumin liikasaannin ehkäisemisessä tavoitteena on saada ruokasuolaa alle 5 g/vrk eli natriumia alle 2 g/vrk eli alle 87 mmol/vrk. Turvallinen vähimmäissaanti on ruokasuolassa noin 1,5 g/vrk eli natriumissa noin 0,6 g/vrk, mutta ruokasuolan saanti on Suomessa keskimäärin noin 8 g/vrk ja natriumin noin 3,2 g/vrk.
Tavallisin natriumin lähde on Suomessa leipä ja leivänpäälliset näiden runsaan käytön vuoksi. Myös monissa puolivalmisteissa ja tarjoiluvalmiina myytävissä ruoissa on usein paljon natriumia. Esimerkiksi marinoidun broilerisuikaleen natriumpitoisuus on noin 1,1 g/100 grammaa, lauantaimakkaran 0,8 g/100 g, juuston 0,6 g/100 g ja ruisleivän 0,4 g/100 g.
Natriuminsaantia voidaan vähentää vaihtamalla vähäsuolaisiksi merkittyihin elintarvikkeisiin, vähentämällä lihajalosteiden käyttöä, korvaamalla suolaisia elintarvikkeita vähäsuolaisemmilla ruoilla (esim. puuroilla, hedelmillä ja marjoilla) sekä lopettamalla ruokasuolan ja suolaisten mausteseosten käyttö ruoanvalmistuksessa ja ruoan maustamisessa.
Kalium
Kaliuminsaannin tavoitteena on naisilla yli 3,1 g/vrk ja miehillä yli 3,5 g/vrk. Suomalaisten kaliuminsaanti on keskimäärin noin 4 g/vrk, mutta silti noin 20 prosenttia saa suositusta vähemmän kaliumia.
Kaliuminsaantia voidaan parantaa käyttämällä kaikissa aterioissa enemmän kasviksia, marjoja, hedelmiä ja täysjyväviljavalmisteita.
Rasva-aineet
N-3-sarjan monityydyttymättömien rasvahappojen saannissa tavoitellaan yli yhden prosentin energiansaantia. Saantia voidaan parantaa käyttämällä rasvaista kalaa kahdesti viikossa ja rypsiöljyä ja rypsiöljypohjaista margariinia. Suuret kalaperäiset annokset alentavat verenpainetta suoraan.
Tyydyttyneiden ja transrasvahappojen saannin vähentäminen ja korvaaminen tyydyttymättömillä rasvahapoilla ei suoraan alenna verenpainetta, mutta vähentää kohonneen verenpaineen haittoja. Tavoitteena on alle 10 prosenttia energiansaannista, kun suomalaisten ruokavaliossa tyydyttyneen rasvan energiaosuus on keskimäärin noin 15 prosenttia. Tavallisiin lähteisiin kuuluvat kovat maito- ja eläinrasvat, voi sekä rasvaiset maitovalmisteet, leivonnaiset ja liharuoat.
Fyysinen aktiivisuus
Fyysisen aktiivisuuden määrää tavoitellaan vähintään 30 minuuttiin kohtuukuormitteista liikuntaa (esim. reipas kävely) vähintään viidesti viikossa.
Päihteet
Alkoholin runsaan käytön vähentämisessä tavoitteena naisilla on alle 100 g/vko eli alle 9 annosta/vko ja miehillä alle 160 g/vko eli alle 14 annosta/vko. Yhdellä annoksella tarkoitetaan 3,3 dl eli 33 cl keskiolutta, 1,2 dl eli 12 cl viiniä ja 0,4 dl eli 4 cl väkevää alkoholijuomaa.
Tupakoinnin lopettaminen on myös keskeistä.
Lihavuus
Lihavuuden hoidossa tavoitteena on yleensä vyötärön ympärys miehillä alle 100 cm ja naisilla alle 90 cm ja painon vähentäminen 5–10 %, kun painoideksi (BMI) on yli 25 kg/m². Yli 75-vuotiailla laihdutus on yleensä haitallista.
Strategia
Kohonneen verenpaineen diagnostiikka tehdään lähes aina perusterveydenhuollossa. Jos haastattelu, kliiniset tutkimukset ja perustasoiset laboratoriotutkimukset herättävät epäilyn sekundaarisesta hypertensiosta, hoito jatkuu yleensä erikoissairaanhoidossa. Muihin erikoissairaanhoidon aiheisiin kuuluvat hypertensiivinen kriisi, raskaus, munuaisvaurion merkittävä eteneminen ja asianmukaisen lääkehoidon epäonnistuminen.
Kohonneen verenpaineen diagnostiikka perustuu vastaanotolla seulottuun ja kotona kertamittauksilla tai pitkäaikaisrekisteröinnillä vahvistettuun verenpainetasoon. Jos verenpaine on ensimmäisen kerran vastaanotolla alle 130/85 mmHg, tulosta ei yleensä tarvitse varmistaa kotimittauksilla (tai toistetuilla vastaanottomittauksilla). Kun verenpaine on vahvistettu kohonneeksi, selvitetään kliinisesti kohonneen verenpaineen mahdollisia syitä ja vaikutuksia (erityisesti kohde-elinvaurioita) ja hoidon valintaan vaikuttavia tekijöitä sekä arvioidaan sydän- ja verisuonitautien kokonaisriskiä.
Esimerkiksi alle 30 vuoden ikä, hypertension nopea kulku, laajat kohde-elinvauriot ja hoitovasteettomuus herättävät epäilyn sekundaarisesta hypertensiosta. Korkeammat aamuverenpaineet voivat johtua runsaasta alkoholin käytöstä tai uniapneasta ja kohonnut yöverenpaine ja puuttuva päivä-yövaihtelu liittyvät diabetekseen, uniapneaan ja munuaisten vajaatoimintaan. Hypokalemia voi liittyä primaariin aldosteronismiin ja lakritsivalmisteiden käyttöön.
Iäkkäillä potilailla gerastenian ja toimintakyvyn geriatrinen arviointi on keskeistä hoitotavoitetta ja hoidon valintaa ajatellen. Jo alle 130 mmHg systolinen paine voi aiheuttaa hauraimmille potilaille merkittäviä haittoja. Eteisvärinää etsitään aktiivisesti erityisesti yli 60-vuotiailta sekä vasemman kammion liikakasvussa ja sydänsairauksissa.
Haastattelu
Haastattelussa (anamneesi) selvitettäviin tekijöihin kuuluvat ainakin seuraavat:
Verenpaineen mittaus
Verenpaineen mittaamiseen käytetään olkavarsimansettiin ja automaattiseen oskillometriaan perustuvaa laitetta tai manuaaliseen aneroidi-, digitaali- tai elohopeamittariin ja Korotkoffin äänien auskultointiin perustuvaa menetelmää. Mittaamalla verenpaine nilkasta ja laskemalla tämän suhde olkavarsipaineeseen (ABI-indeksi) voidaan tarvittaessa samalla arvioida alaraajojen tukkivaa valtimotautia. Verenpaineen kotimittaukset ohjataan tehtäväksi aamuisin (6–9) ja iltaisin (18–21) 4–7 päivän ajan. Jos tämä ei jostain syistä onnistu, vastaanottomittaukset tekee ensisijaisesti hoitaja ja diagnostiikkaa varten tehdään neljänä eri päivänä kaksoismittaus.
Kaikissa kertamittauksissa noudatetaan mahdollisuuksien mukaan seuraavia periaatteita:
Fysiologiset tutkimukset
EKG-tutkimuksella mitataan erityisesti sydämen vasemman kammion liikakasvua (LVH). LVH aiheuttaa EKG-muutoksia muun muassa ns. Sokolow-Lyon-kriteerissä (SV1 + RV5 tai RV6 > 35 mm) ja Cornellin volttikriteerissä (SV3 + RaVL miehillä > 28 mm ja naisilla > 20 mm).
Sydämen kaikututkimuksella voidaan arvioida myös vasemman kammion liikakasvua (LVH) erityisesti, kun EKG ei sovellu QRS-poikkeaman vuoksi tai kaikututkimukselle on lisäksi muita aiheita, kuten epäily sydämen vajaatoiminnasta, läppäviasta tai rytmihäiriöstä.
Verenpaineen pitkäaikaisrekisteröinnissä potilaalle asetetaan laite, joka mittaa verenpainetta kotona 24 tunnin ajan jatkuvasti esimerkiksi 15 minuutin välein, ja tutkittava pitää rekisteröinnin ajan tapahtumapäiväkirjaa. Näin saadaan tarkempi kuva verenpaineen vaihtelusta, päivä-yövaihtelusta ja yöverenpaineesta. Pitkäaikaisrekisteröinnin aiheisiin kuuluvat myös muun muassa kertakotimittausten epäonnistuminen, pakonomainen mittaaminen tai mittausahdistus (ns. mittausneuroosi), valkotakki- tai piilevän hypertension tai kohtauksellisen verenpaineen vaihtelun epäily, huomattava koti- ja vastaanottomittausten ristiriita, huono hoitovaste ja lääkehoitoon liittyvät hypotensio-oireet.
Tarvittaessa valtimoiden pulssiaallon etenemisnopeutta mittaamalla voidaan arvioida suurten valtimoiden jäykkyyttä, ja kaulavaltimoiden kaikututkimuksella voidaan arvioida niiden ahtaumaa, seinämän paksuutta ja ateroskleroosia.
Kemialliset tutkimukset
Kohonneen verenpaineen diagnostiikassa hyödyllisiin kemiallisiin laboratoriotutkimuksiin kuuluvat tyypillisesti verestä perusverenkuva, plasman kreatiniini, kalium, natrium, kokonaiskolesteroli, HDL-kolesteroli, LDL-kolesteroli, triglyseridi ja paastoglukoosi sekä virtsasta kemiallinen seulontakoe (glukoosi, leukosyytit, proteiini, hemoglobiini, nitriitti, ketoaineet, pH ja suhteellinen tiheys) ja kreatiniini ja albumiini. Glomerulusten suodatusnopeus (eGFR) ennustetaan yleensä plasman kreatiniinin perusteella esim. CKD-EPI- tai Cockroft-Gault-kaavalla.
Kuvantamistutkimukset
Rintakehän röntgenkuvaus (ns. thoraxröntgen) tehdään, jos kliinisesti herää epäily sydämen vajaatoiminnasta. Munuaisten kaikukuvauksella on hyödyllistä jatkoselvittää munuaisvauriota ainakin, kun on proteinuriaa (U-Alb/Krea > 30 mg/mmol tai U-Alb > 300 mg/vrk) tai glomerulusten suodatusnopeus eGFR on alle 30 ml/min/1,732. Silmänpohjien valokuvaus tehdään aina, jos alapaine on yli 120 mmHg.
Strategia
Elintapahoitoa käytetään aina, mutta mitä korkeampi verenpaine on, sitä nopeammin aloitetaan lisäksi lääkehoito. Hoitotavoite asetetaan sydän-verisuonitautien riskin ja kohde-elinvaurioiden mukaan. Lääkehoidon valintaan vaikuttavat ainakin hypertension vaikeusaste, kohde-elinvauriot ja muut riskitekijät, sairaudet ja lääkkeet sekä lääkkeiden kustannukset. Mikäli taas kohonneen verenpaineen erityinen sekundaarinen, eksogeeninen tai muu syy saadaan selvitetyksi, hoito kohdistetaan siihen.
Seuranta
Seurantatutkimusten sopiva määrä ja laatu riippuvat paljon muun muassa potilaan lääkehoidosta, kohde-elinvaurioista ja muista sairauksista. Kohde-elinvaurioiden ja valtimosairauksien riskin arviointi kannattaa yleensä uusia ainakin kahden vuoden välein. Lääkehoidon muutosten jälkeen hoitovastetta voidaan seurata noin 1–2 kuukauden välein kunnes tila vakautuu. Lääkereseptien uusimiseksi tehdään väliarvioita. Jos kohonnut verenpaine ei ole hoitotavoitteessa, tehdään lisädiagnostiikkaa vastaanotolla ja tämän mukaan tarvittavat hoitomuutokset. Tavallisia laboratoriotutkimuksia seurannassa ovat esim. 1–2 vuoden välein EKG sekä virtsan albumiini, kreatiniini, veren lipidit, glukoosi, kalium, natrium, kreatiniini ja ennustettu munuaiskerästen suodatusnopeus eli eGFR.
Elintapahoito
Elintapahoidon onnistuminen edellyttää yleensä suunnitelmallista ohjausta, motivointia ja seurantaa. Elintapahoidon merkitys on suurin alle 75-vuotiaiden essentiellissä hypertensiossa. Hoitoon voivat kuulua seuraavat tekijät:
Käyttöaiheet
Lääkehoito on hyödyllistä aloittaa elintapahoidon jälkeen, jos verenpaine on 3–6 kuukauden elintapahoidon jälkeen vielä koholla, tai välittömästi, jos potilaalla on hypertensiivinen kriisi, huomattavasti kohonnut verenpaine vastaanotolla (yli 180/110 mmHg), vähintään kohtalaisesti kohonnut verenpaine kotimittauksissa (yli 145/90 mmHg) tai kohonneeseen verenpaineeseen liittyvä munuaissairaus, sydän-verisuonitauti tai kohde-elinvaurio. Hypertensiivisen hätätilanteen lääkehoito on päivystyksellistä tehostettua hoitoa ja poikkeaa monella tavalla tavanomaisen essentiellin hypertension hoidosta.
Lääkehoidon vähentämistä ja lopettamista voidaan yrittää seurannassa, jos lievä hypertensio ilman kohde-elinvaurioita on hoidon aloituksen jälkeen ollut ihannetasolla (alle 120/80 mmHg) yhden vuoden ajan. Iäkkäillä jatkuva avuntarve, muistisairauden loppuvaihe, lääkehaitat ja muut syyt (yleensä yli 85-vuotiailla) voivat olla lisäaiheita vähentämiselle ja lopettamiselle. Verenpaine nousee usein uudelleen, joten pysyvä lääkehoito voi olla tarpeen.
Hoitotavoite
Kohonneen verenpaineen rajan (140/90 mmHg terveydenhuollossa) alittaminen on yleensä myös hyvä lääkehoidon hoitotavoite, jos se voidaan saavuttaa suuremmitta lääkehaitoitta.
Matalampi hoitotavoite alle 130/80 mmHg (vastaanottomittaus) tai 125/80 mmHg (kotimittaus) otetaan ainakin seuraavissa tilanteissa:
Hypertensiivisessä hätätilanteessa tavoitellaan ensin diastolista painetta 100–119 mmHg.
Lääkeyhdistelmän valinta
Hoitotavoitteen saavuttaminen vaatii usein yhdistelmälääkehoitoa; kohtalaisesti ja enemmän kohonneeseen verenpaineeseen tämä aloitetaan suoraan. Hauraimmilla iäkkäillä vältetään kuitenkin kolmen lääkkeen yhdistelmiä. Yksilöllisen vaihtelun vuoksi sopivaa lääkettä ja lääkeyhdistelmää joudutaan usein hakemaan kokeilemalla.
Lääkeaineiden valinta
Ensisijaisiin verenpainelääkkeisiin kuuluvat tarkemmin seuraavat lääkeryhmät:
Ensisijaisten verenpainelääkkeiden lisäksi voidaan joskus käyttää seuraavia lääkeaineita:
Vaikutukset
Kaikki ensisijaiset verenpainelääkeryhmät alentavat kohonnutta verenpainetta keskimäärin yhtä paljon (keskiannoksella noin 9/6 mmHg) ja aiheuttavat pienillä annoksilla vähän haittoja. Verenpainelääkehoito, joka alentaa kohonnutta verenpainetta 10/5 mmHg, vähentää viiden vuoden aivohalvausriskiä noin 30–40 % ja vakavan sepelvaltimotapahtuman riskiä noin 16 %. Sama hoito laskee sydämen vajaatoiminnan riskiä noin 40 %.
Yli 75-vuotiailla lääkkeen aloituksen tai muutoksen vaikutus ortostaattiseen hypotensioon tarkistetaan aina ortostaattisella kokeella. Iäkkäillä myös verenpainelääkkeiden annostelu kerran päivässä voi aiheuttaa verenpaineen vaihteluun liittyviä haittoja, mitä voidaan ehkäistä jakamalla annosta useampaan kertaan.
Taloudellinen tuki
Suomessa lääkärin määräämät verenpainelääkkeet ovat vähintään peruskorvattavia (35 % myyntihinnasta) ja osalla potilaista on mahdollisuus saada tätä korkeampi erityiskorvaus (65 %). Erityiskorvaus vaatii lääkärin B-lausunnon, jonka perusteella Kansaneläkelaitos päättää korvauksen myöntämisestä. Oikeus erityiskorvaukseen ilmenee Kela-kortin takana olevasta numerosta 205.
Ensio Hyytiä
Ensio Hyytiä (24. maaliskuuta 1938 Rovaniemi – 24. maaliskuuta 2019 Rovaniemi) oli suomalainen mäkihyppääjä, joka kilpaili 1950-luvun ja 1960-luvun vaihteessa. Hän voitti Lahden maailmanmestaruuskisojen 1958 mäkihypyn hopeaa. Hyytiä varmisti itselleen hopeamitalin toisen hyppykierroksen huikealla 72,5 metrin hypyllä, joka suoritettiin alennetulta lähtölavalta. Tuo hyppy oli koko kilpailun toiseksi pisin seisottu hyppy. Hyytiä edusti Suomea myös Innsbruckin talviolympialaisten 1964 molempien mäkien kilpailuissa ja voitti erikoismäenlaskun Suomen mestaruuden vuonna 1963 ja muun muassa Ounasvaaran talvikisojen mäenlaskun vuosina 1958 ja 1963. Hyytiä menestyi myös yhdistetyssä ja edusti Suomea tässä lajissa Squaw Valleyn talviolympialaisissa 1960.
Seuratasolla Hyytiä edusti Ounasvaaran Hiihtoseuraa.
G-14
225px|thumb|G-14-seurojen kotimaat Euroopan kartalla
G-14 oli Euroopan johtavien jalkapalloseurojen yhteenliittymä.
Järjestön perusti maanosan 14 johtavaa seuraa vuonna 2000. Sen tarkoituksena oli edustaa lajin varakkaimpia seuroja neuvotteluissa lajin kattojärjestöjen Fifan ja Uefan kanssa. Vuonna 2002 järjestöön liittyi neljä uutta jäsentä, mutta se säilytti kuitenkin alkuperäisen nimensä.
Järjestöön kuului loppuvaiheessa kolme seuraa Englannista, Espanjasta, Italiasta, Ranskasta ja Saksasta, kaksi seuraa Alankomaista sekä yksi seura Portugalista. Sen jäsenseurat lukeutuivat maanosan menestyksekkäimpiin, sillä esimerkiksi Mestarien liigan voitti vuoteen 2008 mennessä aina joku jäsenistä.
Järjestö lakkautettiin vuonna 2008. Sen tilalle perustettiin ECA.
Jäsenet
Alkuperäiset jäsenet (2000) Uudet jäsenet (2002)
Jalkapallon Maakuntasarjan kausi 1938
Jalkapallon maakuntasarja vuonna 1938 pelattiin cup-systeemin mukaisesti. Ensin suoritettiin piireissä karsinnat alueellisiin loppukamppailuihin pääsystä, minkä jälkeen Palloliitto järjesti loput ottelut. Lohkovoittajiksi selvisivät Helsingin Pallo-Pojat, Vaasan Pallo-Veikot, Viipurin Pallokerho ja Jyväskylän Palloilijat. Lohkovoittajat ja PIF, HIK, TKV, PoKä, Isku, MP nousivat 1939 Itä-Länsi-sarjaan. Täydennykseksi nostettiin myös KaPa, KPV, LPM, OPS, Tor ja ViPS. Pohjois-Suomen joukkueet eivät osallistuneet maakuntasarjaan, vaan ne pelasivat Pohjois-Suomen mestaruudesta. Mestaruuden voitti Oulun Palloseura.
Uurrenokka-ani
Koko ja ulkonäkö
Uurrenokka-ani voi kasvaa 31–32 cm pitkäksi. Sukupuolet muistuttavat toisiaan ulkonäöltään. Yleisväritykseltään laji on sinertävänkiiltoisen musta. Nokka linnulla on suuri, tukeva, sivuistaan litistynyt ja uurteinen. Uurteiden merkitystä ei tunneta. Pyrstö on hyvin pitkä. Uurrenokka-ani muistuttaa ulkonäöltään huomattavasti ania (Crotophaga ani) ja ainoa ero on nokka.
Levinneisyys ja elinympäristö
Uurrenokka-ania tavataan Teksasin eteläosasta Panamaan ja eräille Karibianmeren saarille ja Etelä-Amerikasta Venezuelasta länsirannikkoa pitkin Peruun ja satunnaisesti Argentiinaan. Sen elinympäristöä ovat pensaikot, marskimaat, niityt ja metsien reunamaat. Usein lajia tavataan vesien läheisyydestä. Uurrenokka-anin ravintoa ovat hyönteiset maasta ja pensaikosta ja se voi myös nokkia karjan loisia turkista. Lisäksi lintu syö marjoja ja hedelmiä. Uurrenokka-ani ei ole pesäloinen vaan rakentaa lehdillä reunustetun kuppimaisen risupesän. Useat parit voivat pesiä samassa pesässä.
Milano – San Remo 2008
oikea|400px|Reitin profiili Milano–San Remo 2008 oli järjestyksessään 99. maantiepyöräilyn Milano–San Remo-kilpailu. Se ajettiin 298 kilometrin reitillä Milanosta San Remoon 22. maaliskuuta 2008. Kilpailumatka oli kolme kilometriä edellisvuotista pidempi, koska Le Mànien nousu oli lisätty reitille. Maalipaikkana toimi Lungomare Italo Calvino, sillä perinteinen maalipaikka, Via Roma, oli tietöiden kohteena. Myös kilpailun ajankohta, pääsiäinen, vaikutti maalipaikan vaihtumiseen.
Kilpailun alkuvaiheessa lähti irtiottoon neljän ajajan ryhmä: Filippo Savini, Nicola D'Andrea, Raivis Belohvoščiks ja William Frischkorn. He kasvattivat eron pääjoukkoon parhaimmillaan yli 16 minuuttiin. D'Andrea putosi kärkiryhmästä ensin ja pääjoukko tavoitti kolme muutakin karkulaista noin 30 kilometriä ennen maalia. Tämän jälkeen muodostui irtiottoryhmä, johon kuuluivat Paolo Bettini, Niklas Axelsson, Thomas Lövkvist, Davide Rebellin ja Paolo Savoldelli. Heidät kuitenkin tavoitettiin ennen Poggion nousua.
Poggion nousun huipulla, alle kymmenen kilometriä ennen maalia, kärkeen oli muodostunut noin 15 ajajan ryhmä, johon kuului useita ennakkosuosikkeja. Laskuosuuden jälkeen Davide Rebellin ja Filippo Pozzato olivat hieman muun ryhmän edellä, mutta tulivat pian tavoitetuksi. Íñigo Landaluzen irtiottoyrityksen jälkeen Fabian Cancellara teki ratkaisevan iskun kaksi kilometriä ennen maalia. Hän saapui maaliin neljä sekuntia ennen Pozzattoa, Philippe Gilbert oli kolmas.
Viipurinlahden taistelu (1940)
Viipurinlahden taistelu 1940 oli yksi talvisodan suurimmista sodan loppuajan taisteluista, joka päättyi ratkaisemattomana.
Taustaa
Suomen sodanjohto piti erittäin epätodennäköisenä neuvostoliittolaisten pyrkimystä hyökätä Viipurinlahden ylitse avovesikauden päättymisen jälkeen. Ajan rannikkopuolustusta koskevien sotaoppien mukaan jää muodosti ”suojaavan vaipan”, joka estäisi laajat ylimenohyökkäykset talvikautena. Suurhyökkäys Viipurinlahdella tulkittiin siis aivan liian riskialttiiksi ja käytännössä mahdottomaksi vaihtoehdoksi. Ainoastaan pieniä puna-armeijan maihinnousuyrityksiä saaristovyöhykkeellä pidettiin todennäköisinä.
Suomen sodanjohto oli siis suunnitellut Viipurinlahden puolustuksen lähinnä kesäsotaa silmällä pitäen. Alue tulkittiin toisarvoiseksi, eikä siellä siten pidetty minkäänlaisia sotaharjoituksia. Puolustusjärjestelyt oli yksinkertaisesti laiminlyöty.
Talvisodan alusta helmikuun 1940 loppuun Viipurinlahden puolustuksesta vastasivat rannikkotykistöjoukot ja Suomen merivoimien reserveistä kootut epäyhtenäiset joukot. pienoiskuva|[[Viipurin maaseurakunnan kirkko tuhoutui Neuvostoliiton pommituksessa 10. helmikuuta 1940.]] Viipurinlahden operatiivinen merkitys korostui suuresti poikkeuksellisen kylmän talven takia. Tähän puolustaja ei ehtinyt varautua ja se tuli suorastaan yllätetyksi. Kannaksen maarintama oli vetänyt kaiken huomion. Vasta viime hetkillä Päämaja tiedosti Viipurinlahden vaarallisuuden taistelukenttänä ja alueelle alettiin lähettää tulipalokiireellä joukkoja. Kiire heijastuikin epätarkoituksenmukaisina tekoina. Linnoitustöitä ei ollut lainkaan, viesti- ja huoltoyhteydet eivät toimineet ja puolustuksen alistussuhteet muuttuivat tiheään. Alkujaan Merivoimien alaiset eversti Arvo Lyytisen joukot alistettiin 18. helmikuuta 1940 suoraan Kannaksen armeijalle, sitten 27. helmikuuta 4. divisioonalle. Seuraava muutos tapahtui jo 28. helmikuuta, jolloin muodostettiin Viipurin rannikkolohko -niminen yhtymä selventämään Viipurinlahden johtosuhteita. Tämäkään ei jäänyt lopulliseksi ja 1. maaliskuuta armeijakuntaa vastaava sotatoimiyhtymä nimettiin Rannikkoryhmäksi.
Venäläiset puolestaan näkivät Viipurinlahdella varteenotettavat mahdollisuudet suurhyökkäykseen, sillä liki metrinen jää kantoi jalkaväen ja kevyet panssarivaunut. Hyökkäykseen varattiin kaksi armeijakuntaa.
Suomalaisten elävä voima oli ryhmitetty 1. maaliskuuta 1940 siten, että Rannikkoryhmän oikealla sivustalle ryhmitettiin puolustukseen sekalaisia joukkoja alistukseensa saanut Lyytisen Viipurin Lohko ja vasemmalla eversti Johan Arajuuren komentama 4. divisioona. Arajuurella oli jo valmiiksi organisoitu yhtymä, joka koostui joukoista, jotka olivat kuluneet Kannaksen maarintamalla. Lyytisellä oli puolestaan komennettavanaan hyvin epäyhtenäinen miehistöaines. Se sisälsi rannikkolinnakkeiden henkilöstöä, muita rannikkojoukkoja, erillisiä pataljoonia (jotka oli koottu suoraan Merivoimien reservistä) sekä muita hajanaisia eri suunnista tulevia täydennyksiä. Johtamisjärjestelmä ei toiminut ja erilaisen koulutuspohjan omanneiden joukkojen hallinta oli erittäin vaikeaa.
Suomalaisten pääpuolustuslinjana Viipurinlahden rintamalla toimi saaristoseudun halki Viipuriin jatkunut Taka-asema. Minkäänlaista suojaavaa merkitystä sillä ei kuitenkaan ollut, koska linnoitustöitä ei ollut tehty ja railotuskin oli minimaalista. Ainoastaan Ravansaaressa ja Tuppurassa oli vanhoja linnoituslaitteita, mutta niitäkään ei ollut suunniteltu jalkaväkitaisteluja varten.
Venäläisten hyökkäys
pienoiskuva|Neuvostosotilaiden käyttämä suojakilpi Viipurissa.
Taistelu Viipurinlahden saarista
Venäläiset aloittivat suurhyökkäyksensä 2. maaliskuuta lähtöalueinaan Viipurinlahden eteläiset pitkät niemet. Ensimmäiset iskut kohdistuivat Tuppuraan Ja Teikarsaareen, joiden puolustajat yllätettiin. Saaria puolusti puutteellisen jalkaväkikoulutuksen saaneita osastoja. Tuppurasta oli lisäksi evakuoitu suurin osa raskaasta kalustosta eikä tykistölle ollut ammuksia tehokkaiden sulkujen ampumiseen. Säkkijärven Ristiniemen linnakkeen järeä patteri tuki Tuppuran taistelua ainoalla ehjällä 12 tuuman tykillään ampumalla viisikymmentäkahdeksan laukausta. Tuppuran raskas patteri ampui kaikki jäljellä olleet laukauksensa. Tykki oli kuumentunut päivän kuluessa niin, että lämpölaajentunut putki oli voitelusta huolimatta tarttua palautumisen aikana kiinni kehtoonsa. Venäläisdivisioonan onnistui yöllä 2.–3. maaliskuuta pimeän turvin saartaa Tuppura, ja ne loivat jäälle panssarivaunuilla saartorenkaan saaren ympärille. Suomalaisten keskuudessa syntyi osittainen paniikki ja irtautuminen muuttui osin hajanaiseksi paoksi. Teikaria venäläiset eivät saaneet vastaavalla tavalla piiritetyksi. Hyökkääjän jalkaväkimassoja ja hyökkäysvaunuja oli kuitenkin mahdotonta torjua ilman tarkoituksenmukaista aseistusta ja riittävää tulivoimaa, joten saarta puolustaneet pataljoonat Hällfors ja Häyrinen vetäytyivät mantereelle yöllä 3.–4. maaliskuuta Teikari yritettiin vielä vallata takaisin, mutta yritys epäonnistui.
Rannikkolohkon oikealla sivustalla hyökkääjä ei onnistunut saamaan samanlaista sokkivaikutusta saarten puolustajissa massiivisilla iskuillaan. Seurauksena oli verinen viikon kestänyt ns. ”saaristotaisteluvaihe”. Puna-armeija pyrki saartamaan suomalaisten asemat ja neuvostojoukot suorittivat useita vyörytyksiä rantaviivalle. Hyökkääjä kohdisti lisäksi kovan rumputulen saarten puolustajia vastaan. Tuhovaikutus oli erittäin suuri, sillä maaperä oli kallioista ja kivikkoista. Valtaosan suomalaisten tappioista aiheuttikin tykistötuli.
4. divisioonan saarilohkoja puolustivat everstiluutnantti Kustaa Inkalan jalkaväkirykmentti 11 ja everstiluutnantti Aaro Rautiaisen jalkaväkirykmentti 12. Rykmenttien komentajilla ei ollut tietoa rintamatilanteesta, koska viestiyhteydet olivat poikki. Mantereelta ei saatu apua, sillä reservejä ei ollut. Saarten puolustaminen kävi lopulta mahdottomaksi ja suomalaisjoukot vetäytyivät mantereelle 10. maaliskuuta mennessä. Ravansaaresta jouduttiin murtautumaan läpi ja Piispansaaresta irtautujat vetäytyivät mantereelle venäläiset muutaman sadan metrin päässä kannoillaan.
Rannikkoryhmän komentajaksi oli 1. maaliskuuta määrätty kenraalimajuri Kurt Wallenius. Mutta hän ”ei ollut tehtävänsä tasalla” ja hänet korvattiin jo 3. maaliskuuta Yleisesikunnan päällikkö kenraaliluutnantti Karl Oeschilla.
Taistelut sillanpääasemissa
Puna-armeijalla oli Tuppuran ja Teikarin valtauksen jälkeen avoin ura Viipurinlahden luoteisrannalle Häränpääniemeen ja Vilaniemeen. Hyökkäys manteretta vastaan alkoi 4. maaliskuuta ja vasemmalla sivustalla rannikkoa puolustaneet erilliset pataljoonat joutuivat heti vaikeuksiin. Venäläisten hyökkäysvaunujen odottamaton tunkeutuminen jääkentän yli sai aikaan jo itsestään melkoisen sokkivaikutuksen. Suomalaisten onneksi Vilajoenlahden pohjukkaan edenneet panssarit etenivät liian nopeasti edeltävään jalkaväkeen nähden. Jalkaväki torjuttiin ja Vilaniemeen päässeet panssarit tuhottiin tai karkotettiin. Sen sijaan venäläiset olivat saaneet päivän aikana sillanpääaseman Häränpääniemeen. Seuraavana päivänä puna-armeija sai myös Vilaniemeen sillanpääaseman. He tunkeutuivat sinne yhtä aikaa kolmesta eri suunnasta. Erilliset pataljoonat joutuivat sekasortoon ja perääntyivät sisämaahan.
Lopulta sillanpääasemat yhtyivät ja se vakiintui nopeasti. Hyökkääjä kuljetti jatkuvana nauhana jalkaväkeä ja panssareita Viipurinlahden vastarannalle. Rivistöt olisi ollut helppo tuhota ilmapommituksilla ja raskailla aseilla, mutta niihin ei Kannaksen Armeijalla ollut voimavaroja. Taistelujen riehuessa kuumimmillaan myös suomalaisten joukkojenkeskitykset yltyivät huippuunsa. Vahvennuspataljoonia saapui Rannikkoryhmälle sodan loppuun asti. Joukkojenkeskitykset eivät kuitenkaan muuttaneet Viipurinlahden voimasuhteita. Venäläisillä oli oletettavasti suomalaisiin nähden 4:1 jalkaväen ylivoima ja tykistön osalta 5:1 ylivoima.
Puolustajalla oli suuria vaikeuksia estää kaikkiin suuntiin pullistumaan pyrkivän sillanpään laajenemisen vasemmalla sivustalla. Erilliset pataljoonat kävivät käytännössä omaa sotaansa ja rintamaan syntyi jatkuvasti painaumia. Suomalaiset tekivät hätiköityjä vastahyökkäyksiä, joissa menetettiin paljon miehiä. Esimerkiksi Osasto Varkon vastahyökkäyksessä 7. maaliskuuta Karjaniemen puhdistamiseksi menetettiin vajaassa tunnissa kaikki komppanian päälliköt ja Erillinen Pataljoona 7 lakkasi käytännössä olemasta. Venäläisillä oli yksinkertaisesti liian murskaava materiaali- ja jalkaväkiylivoima. Suomalaisilla ei ollut yhdenmukaista puolustusta. Vallitsi kirjaimellisesti johtosuhdekaaos, jota pyrittiin ratkaisemaan epätarkoituksenmukaisilla uusilla komentoportailla ja taisteluosastoilla. Tämä oikeastaan pahensi tilannetta. Paikallista sisäänmurtoa saatettiin pohtia yhtä aikaa jopa neljässä eri esikunnassa. Viestiverkkoa ei ollut ja käskyt etenivät hitaasti. Ristiriitaisiksi muodostuneet johtosuhteet aiheuttivat ongelmia ja jotkut yksiköt eivät edes tienneet, kuka heitä komensi.
Sodan viimeisen viikon alussa johtosuhteiden laajan uudelleenorganisoinnin jälkeen suomalaisten puolustus oli järjestetty venäläisten sillanpääaseman ympärille seuraavasti: Vasemmalla toimi 4. divisioonan yksittäisosastoista koottu Osasto Varko, sen oikealla puolella Karjaniemestä Vilaniemeen puolustuksesta vastasi sirpaleinen, erillisistä pataljoonista nivottu taisteluarvoltaan hyvin arvaamaton Ryhmä Berg. Vilajoesta oikealle vastuuta kantoi puolestaan Taisteluosasto Paalu, johon kuului sekalainen koostumus eri täydennyspataljoonista ja 11. maaliskuuta alkaen myös Viipurin Lohko. Paalu oli alistettu kenraalimajuri Edvard Hanellin komentamalle Haminan Ryhmälle, joka oli perustettu 7. maaliskuuta. Tämän armeijakuntamaisen yhtymän perustaminen heijasteli Päämajan pelkoa siitä, että puna-armeija pyrki laajentamaan sillanpääasemaansa kohti Suomen ydinosia. pienoiskuva|240x240px|13. maaliskuuta 1940 kello 11.45. Vetäytyminen kilometrin taaempana olevalle demarkatiolinjalle on aloitettu. Taustalla Viipurin Kauppaoppilaitos ja Suomen Osuuskauppojen Keskuskunnan mylly. (SA-Kuva) Suurimmat ongelmat kehittyivät jatkuvasti Ryhmä Bergin lohkolle. Sen itäisellä siivellä venäläiset saivat katkaistuksi Helsinki–Viipuri-maantien suoraan Osasto Varkon tuntumassa. Seuraavat päivät olivat Ryhmä Bergin lohkolla erittäin sekavat. Rintamavastuussa olleet joukot käyttäytyivät odottamattomasti ja rintama painui sen alueella jatkuvasti. Vastatoimet epäonnistuivat ja omavaltaiset irtautumiset aiheuttivat vaarallisia sivustauhkia naapuriosastoille. Hermopaine sekoitti jo johtoportaidenkin toimintaa. Erittäin tuskallinen ajanjakso Bergin lohkolla oli 10.–11. maaliskuuta, jolloin venäläiset etenivät toista kilometriä sen keskisellä osalla. Seuraavana päivänä tilanne jossain määrin rauhoittui, mutta alueen puolustus oli pahasti epäjärjestyksessä vielä rauhan astuessa voimaan 13. maaliskuuta.
Venäläisten sillanpään läntisellä reunalla Haminan Ryhmän lohkolla taistelut olivat aivan toisentyyppisiä ja suomalaisten joukkojen taisteluarvo parempi. Sodan viimeisinä aikoina saadut vahvennukset siirrettiinkin pääosin tälle alueelle, jossa toimi myös joitakin rutinoituneita 4. divisioonan osia, kuten JR 10, Laatokan Karjalasta saapuneen Ratsuväkiprikaatin pääosat ja sekalaisia rannikkojoukkoja. Rintaman merkittävä painuminen saatiin täällä estetyksi. Tosin Bergin lohkon joukkojen vetäytyessä odottamattomasti sivustauhat tuottivat jatkuvia ongelmia.
Trilli
Trilli tarkoittaa seuraavia asioita:
Viipurinlahden taistelu (1940)
Taistelut sillanpääasemissa
Nisalahdessa sillanpään itäisellä reunalla Osasto Varko taisteli erittäin sitkeästi. Majuri Lasse Varko sai mainetta taipumattomana vastahyökkäysten organisoijana. Ne tosin tuottivat paljon kaatuneita.
Oikealla sivustalla toimineet taisteluarvoltaan vahvat 4. divisioonan joukot olivat vetäytyneet rannikolle 10. maaliskuuta. Saaristotaisteluvaiheen aikana se oli kuitenkin kuluttanut voimansa käytännössä loppuun. Silti ne pystyivät torjumaan neuvostojoukkojen ylimenohyökkäykset lohkollaan 10. maaliskuuta jälkeenkin, mutta tappiot olivat raskaat. Puna-armeijan tykistö toimi 4. divisioonan lohkolla kiivaasti aina rauhan tuloon saakka. Toistuvat vyörytykset saivat etenkin JR 12:n miesvahvuuden laskemaan. Sen miesvahvuus laski alle 250 mieheen.
Jälkipyykki
Sodan päättyessä hyökkääjällä oli aloite käsissään kautta koko Viipurinlahden rintaman. Venäläisten sillanpää asema oli liki 10 kilometriä syvä ja seitsemän kilometriä leveä. Suomalaisten puolustus oli kulutettu sirpaleiseksi ja ohueksi. Suomalaisten puolustus oli romahtamaisillaan, joten rauha tehtiin oikeastaan yhdennellätoista hetkellä.
Viipurinlahden taistelu aiheutti molemmille osapuolille suuria tappioita. Alue muodostui lopulta operatiivisesti tärkeäksi ja suomalaisille kriittiseksi, ylimääräiseksi rintamaksi. Vaikka puna-armeija ei päässyt läpimurtoon rauhan tuloon mennessä, taistelut olivat jo osoittaneet, että puolustajan mahdollisuudet pysäyttää hyökkääjä olivat enää olemattomat. On arveltu, että sisäänmurrosta olisi parissa päivässä kehittynyt läpimurto.
Gottlieb Muffat
Gottlieb Theophil Muffat (1690 – 10. joulukuuta 1770) oli itävaltalainen säveltäjä ja urkuri. Hän oli Georg Muffatin poika.
Muffat syntyi Passaussa ja opiskeli Johann Fuxin johdolla Wienissä. Hänet nimitettiin hoviurkuriksi vuonna 1717. Hänen oppilaisiinsa kuului tuleva keisarinna Maria Teresia. Uransa loppupuolella Muffat ilmeisesti lopetti säveltämisen keskittyäkseen yksinomaan urkurintoimeensa. Hän kuoli Wienissä 1770.
Laskiaisrieha
Laskiaisrieha on yksi Suomen suurimmista opiskelijoiden ulkourheilutapahtumista. Se järjestetään vuosittain laskiaistiistain kunniaksi Helsingin Kaivopuistossa Ullanlinnanmäellä ja joka talvi tapahtumaan osallistuu tuhansia opiskelijoita ympäri Suomea. Laskiaisriehaan kuuluu musiikin raikuessa iloista pulkalla laskemista, erilaisia hauskoja kilpailuja sekä riehakasta karnevaalitunnelmaa.
Gottlieb Muffat
Muffatin tuotanto koostuu lähinnä kosketinsoitinmusiikista ja edustaa tyypillistä barokkimusiikkia. Joitakin Muffatin teoksia on aiemmin luultu Georg Friedrich Händelin tai Girolamo Frescobaldin säveltämiksi.
Laskiaisrieha
Laskiaisriehan tunnetuin osa on Akateeminen mäenlaskukilpailu, jossa joukkueet kisaavat toinen toistaan kekseliäämmillä ja näyttävämmillä rakennelmilla Laskiaisen huikeimman mäenlaskuvälineen tittelistä. Aikaisempina vuosina rinteessä on nähty junia, autoja, hävittäjiä, tankkeja sekä Lohikäärmeen kuolema ja onpa mäki laskettu myös alhaalta ylöskin.
Laskiaisrieha sai erityisen paljon medianäkyvyyttä vuonna 2014, kun tapahtuma järjestettiin leudosta talvesta huolimatta. Tuolloin paljaalle Ullanlinnanmäelle kuljetettiin suuret määrät lunta, jotta pulkalla laskeminen onnistuisi laskiaistiistain perinteitä kunnioittaen.
Laskiaisriehan pääjärjestäjänä toimii Aalto-yliopiston piirissä toimiva Vapaateekkarit-yhdistys, ja tapahtuman virallisina jatkoina toimii Aalto-yliopiston ylioppilaskunnan Teekkarijaoston Gravitaatio-bileet. “Gravis” on perinteisesti järjestetty Helsingin yökerhoissa ja se on ollut loppuunmyytynä jo useana vuotena peräkkäin.
Darkwoods My Betrothed
Darkwoods My Betrothed on suomalainen, vuonna 1992 perustettu, melodista black metalia soittava yhtye. Yhtye julkaisi muutaman demon Virgin's Cunt -nimellä uransa alkuvaiheessa, mutta vaihtoi nimensä myöhemmin nykyisekseen.
Rick Sklar
Rick Sklar (1929/1930 New York, New York – 22. kesäkuuta 1992 New York) oli yhdysvaltalainen radiovaikuttaja.
Uransa alkuvaiheessa Skalr toimi käsikirjoittajana newyorkilaisille WNYC- ja WPAC-radioasemille. Vuonna 1954 hän siirtyi WINS-asemalle apulaisohjelmajohtajaksi. Siellä hänen tehtäviinsä kuului muun muassa kuulijakilpailujen ja mainoslauseiden ideointi.
WABC-asemalle Sklar siirtyi 1962 ja seuraavana vuonna hänet nimettiin aseman ohjelmajohtajaksi. Kuulijalukujen parantamiseksi Sklar supisti aseman 77 levyn soittolistan noin 24 levyyn, ja kolmea eniten myytyä kappaletta alettiin soittamaan parin tunnin välein. Samaan aikaan hän pyrki kannustamaan aseman persoonallisia tiskijukkia, kuten Bruce Morrow'ta. 1960-luvun lopulla WABC:ta kuunteli neljäsosa New Yorkin radionkuuntelijoista ja se oli kaupungin kuunnelluin musiikkiradioasema.
Sklarista tuli ABC Radion ohjelmasuunnittelun varajohtaja 1977. Vuonna 1984 hän siirtyi perustamaansa radiokonsultointiyritykseen Sklar Communicationsiin.
Sklar kuoli hoitovirheestä johtuneeseen hapenpuutteeseen leikkauksen aikana. Hänet nimettiin postuumisti Radio Hall of Fameen vuonna 1993.
Leppälinnut
Leppälinnut (Phoenicurus) on sieppojen heimoon kuuluva lintusuku. Sukuun kuuluu 7 lajia.
Daşoguz
Daşoguz on Daşoguzin maakunnan pääkaupunki Turkmenistanin pohjoisosassa Keski-Aasiassa lähellä Uzbekistanin rajaa. Sen asukasluku oli vuonna 2004 arviolta 210 000.
Julian Dennison
Julian Bailey Dennison (s. 26. lokakuuta 2002 Lower Hutt, Uusi-Seelanti) on uusiseelantilainen näyttelijä. Hänet tunnetaan rooleistaan elokuvissa Hunt for the Wilderpeople (2016) ja Deadpool 2 (2018).
Daşoguz
Historia
thumb|vasen|Leivän valmistusta paikallisella [[basaarilla.]] Nykyisen kaupungin paikalla on ilmeisesti ollut jo vuosisatojen ajan kauppapaikka ja sitä suojaava linnoitus. Hivan kaanikunnan aikana linnoitus suojeli kaanikunnasta pohjoiseen kulkevia kauppareittejä. Venäjä valtasi kaanikunnan 1800-luvun aikana.
Paikan venäläisvalloituksen jälkeen siitä kehittyi tärkeä liikenteen, hallinnon ja armeijan tukikohta. Venäläiset rakennuttivat kaupunkiin rautatien. Oman kaupunkinsa aseman Daşoguz sai vuonna 1924. Neuvostoliiton aikana neuvostoviranomaiset pyrkivät kehittämään etenkin kaupungin teollisuutta. 1920- ja 1930-luvuilta lähtien paikalla valmistettiin esimerkiksi elektroniikkaa ja maataloustuotteita. Paikan strateginen tärkeys kasvoi, kun alueen halki vedettiin öljy- ja maakaasuputkia. Kaupunkiin rakennettiin myös uusi kaupunginosa kastelukanavan eteläpuolelle vanhemman kaupungin jäädessä kanavasta pohjoiseen.
Väestö
Daşoguzin asukasluku oli vuonna 2004 arviolta 210 000. Vuonna 1985 vastaava arvio oli noin 105 000. Paikalliset ovat pääasiassa turkmeeneja. Vähemmistöihin lukeutuvat uzbekit, karakalpakit, kazakit ja venäläiset.
Sauvignon Blanc
Sauvignon Blanc (Vitis vinifera ’Sauvignon Blanc’), myös Sauvignon, Petit Sauvignon ja Sauvignon Jaune (Gironde ), Sauvignon Fumé ja Blanc Fumé (Keski- ja Länsi-Ranska ), Muskat-Silvaner (Saksa ja Itävalta) ja Fumé Blanc (Yhdysvallat) on Bordeaux’sta lähtöisin oleva viiniköynnöslajike, jota käytetään pääasiassa valkoviinin tuotantoon. Se on nykyään Chardonnayn jälkeen suosituin valkoinen lajike.