cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Israelin–Palestiinan konflikti
Orastava konflikti
Benny Morrisin mukaan ensimmäisten muuttoaaltojen juutalaiset pitivät alueen arabiväestöä Arabiasta tulleina tunkeilijoina ja mahdollisina vihollisina. Arabit vuorostaan pitivät juutalaisia itselleen vieraina, omituisina, vääräuskoisina ja epämääräisesti uhkaavina. Morris toteaa, että Osmani-imperiumi suhtautui juutalaistulokkaisiin vihamielisesti jo uskonnollisista syistä, sillä Koraanissa juutalaiset olivat "apinoita ja sikoja". Hannu Juusola ei pidä uskontoa kasvavan vastakohtaisuuden syynä, vaan arabinationalismia. Morrisin mukaan Palestiinan arabit identifioituivat Osmanien monikansallisen valtion alamaisiksi, muslimeiksi, arabeiksi, tietyn kylän asukkaiksi ja tietyn suvun ja klaanin jäseniksi. Sen sijaan 1880-luvulla ei ollut vielä merkkejä myöhemmin alkaneesta arabinationalismista. Nationalismin aate alkoi kuitenkin levitä Euroopasta ensin Damaskoksessa, Beirutissa ja Bagdadissa asuvan arabieliitin keskuuteen. Jo vuonna 1891 se vetosi Istanbuliin ja varoitti, että sionistinen muutto ja uudet asutukset alkoivat muodostua uhaksi maan "arabi"luonteelle ja voisivat jopa syrjäyttää alkuperäisen väestön. "Juutalaiset vievät kaiken maan muslimeilta, ottavat kaupan käsiinsä ja tuovat maahan aseita".
Giuseppe Dossena
Pelaajauransa jälkeen Dossena on toiminut päävalmentajana Ghanan ja Albanian maajoukkueissa, saudiarabialaisessa Al-Ittihadissa, italialaisessa Lodigianissa sekä etiopialaisessa Saint Georgessa. Lisäksi Dossena on toiminut apuvalmentajana italialaisessa Triestinassa ja Paraguayn maajoukkueessa, jossa päävalmentajana oli tuolloin niin ikään italialainen Cesare Maldini.
Israelin–Palestiinan konflikti
Orastava konflikti
Vuonna 1899 Jerusalemin suurmufti Taher al-Hussein (Amin al-Husseinin isä) vaati, että vuoden 1891 jälkeen muuttaneet juutalaiset tulisi karkottaa tai painostaa lähtemään. Epäilijät pelkäsivät, että juutalaisten muutosta oli nähty vasta sen alku, ja että juutalaisilla olisi resursseja juutalaistaa koko maa. He eivät katsoneet velvollisuudekseen ottaa vastaan Euroopassa vainottuja juutalaisia eivätkä ymmärtäneet, että venäjää puhuvilla oudoilla tulokkailla olisi jokin historiallinen oikeus heidän maaperäänsä. Jerusalemin pormestari kirjoitti vuonna 1899 Ranskan juutalaiselle päärabbille kirjeen, jossa myönsi, että teoriassa sionismi oli hieno aate, mutta maa oli jo asuttu. Hän jatkoi: "Jumalan nimessä, antakaa Palestiinan pysyä rauhassa". Kirjeeseen vastasi Theodor Hertzl, joka lupasi, että juutalaiset toisivat Palestiinaan vaurautta sekä arabeille että juutalaisille. Juutalaiset eivät tuoneet sotaa, eikä heitä tarvinnut pelätä.
Vaikka Osmanihallinto saatiin ryhtymään joihinkin rajoituksiin, tehottomuus ja korruptio aiheuttivat sen, ettei torjuntatoimiin ryhdytty ennen maailmansodan puhkeamista. Juutalaiset pitivät myös matalaa profiilia eikä itsenäisestä valtiosta puhuttu julkisesti. Juutalaiset muuttajat eivät juuri kohdanneet väkivaltaa arabien taholta ensimmäisten 25 vuoden aikana muuttoliikkeen alusta. Arabeilla ei ollut vielä poliittisia mielipiteitä asiasta, ja väkivallanteot olivat lähinnä kriminaalien tekemiä. Tavanomaista riitaa syntyi siellä täällä myös maankäyttöoikeuksista.
Vuosina 1909–1914 väkivalta lisääntyi (yhteensä 12 juutalaista surmattiin) ja se alkoi saada nationalistisia sävyjä. Sionisteja alettiin kutsua "uusiksi ristiretkeläisiksi", ja heidän maanhankintaansa yritettiin jarruttaa. Alkoi esiintyä antisemitististä propagandaa, jonka mukaan juutalaiset tappavat, ryöstävät ja raiskaavat musliminaisia ja lapsia.
1920–1948: Palestiinan brittiläinen mandaatti
thumb|200px|left|vuosien 1936-1939 kapinassa thumb|150px|YK:n vuoden 1947 Palestiinan jakosuunnitelma. Keltaiset alueet kuuluivat palestiinalais- ja oranssit juutalaisvaltioon. Jerusalem ja sen ympäristö olisivat olleet kansainvälisessä hallinnossa.
Ensimmäisessä maailmansodassa Iso-Britannia otti alueen hallintaansa. Aikana ensimmäisen maailmansodan jälkeen muutto kiihtyi, koska tulijoita houkutti Britannian Balfourin julistuksessa lupaama oikeus perustaa "kansallinen koti" Palestiinaan.
Brittihallinto nimitti vuonna 1921 Palestiinan alueen muslimiväestön johtoon Amin al-Husseini n, josta 11.4.1921 tehtiin Jerusalemin suurmufti. Ainakin vuodesta 1919 lähtien tämä oli järjestänyt hyökkäyksiä juutalaisia siirtolaisia vastaan.
Vuonna 1922 Palestiinasta tehtiin Kansainliiton päätöksellä Britannian mandaattialue, josta pian erotettiin 3/4 eli Jordanjoen itäpuoli Transjordaniaksi. Toisen maailmansodan päättyessä juutalaisia oli alueilla jo 650 000 ja holokaustin juuriltaan ajamat Euroopan juutalaiset saapuivat suurena aaltona perustamaan uutta valtiota.
Juutalaisten muutto Palestiinaan lisäsi jännitettä uusien tulijoiden ja paikallisen arabiväestön kesken. Vain viikkoja al-Husseinin nimittämisen jälkeen hän oli mukana aiheuttamassa mellakoita juutalaisia vastaan Petah Tikvahissa ja Jaffassa, missä 43 juutalaista murhattiin. Jaffan mellakoiden seurauksena juutalaiset perustivat puolisotilaallisen Haganah-järjestön puolustamaan juutalaisväestöä. Väkivaltaisuudet saivat jatkoa vuonna 1929, jolloin arabit suorittivat joukkomurhan ja etnisen puhdistuksen Hebronin kaupungissa. Juutalaisia vastaan suunnatut veriteot saivat jatkoa vuosien 1936-1939 kapinassa. Palestiinalaiset muodostivat 1930- ja 1940-luvuilla yhteyksiä Natsi-Saksaan ja palestiinalaisten johtaja, mufti Mohammad Amin al-Hussein oli tunnettu natsisympatioistaan ja julisti muun muassa pyhän sodan natsien vihollista Isoa-Britanniaa vastaan.
Toisen maailmansodan jälkeen juutalaiset puolisotilaalliset organisaatiot kävivät taistelua brittiläistä miehityshallintoa vastaan. Vuonna 1946 oikeistolainen juutalaisjärjestö Irgun suoritti pommi-iskun Kuningas Daavidin hotelliin Jerusalemissa, joka toimi brittihallinnon päämajana. Iskussa kuoli 91 ihmistä ja loukkaantui 46, suuri osa viattomia sivullisia. Isku herätti paheksuntaa ja johti sionistisen liikkeen erkaantumiseen terrorismista ja siirtymiseen rauhallisempiin keinoihin, kuten juutalaisten salakuljettamiseen Palestiinaan.
Yhdistyneet kansakunnat esitti vuonna 1947 suunnitelman Palestiinan jakamiseksi juutalais- ja arabivaltioon. Molemmat osapuolet olivat tyytymättömiä jakoon. Kumpikaan valtioista ei olisi saanut yhtenäistä maa-aluetta ja Jerusalem olisi jäänyt arabivaltion alueelle. Juutalaisvaltioon olisi myös jäänyt suurehko arabivähemmistö. Heti YK:n jakosuunnitelman tultua julki 30. marraskuuta 1947 arabit julistivat yleislakon ja tekivät hyökkäyksiä sekä juutalaisia että maassa olevia brittijoukkoja vastaan. 11. joulukuuta 1947 lontoolainen sanomalehti The Times kertoi yhteenotoissa kuolleen noin 70 juutalaista, 50 arabia ja neljä brittiä. Sodan alussa juutalaiset rajoittuivat puolustautumaan, mutta keväällä 1948 he kävivät vastahyökkäykseen.
1948–1967: Israelin itsenäistyminen ja Palestiinan jako
thumb|200px|left|Palestiinalaisia pakolaisia vuonna 1948. thumb|150px|Rajat vuoden 1949 tulitauon jälkeen Israel julistautui itsenäiseksi 14. toukokuuta 1948 brittien poistuttua maasta. Egyptin, Syyrian, Jordanian, Libanonin ja Irakin armeijat hyökkäsivät välittömästi maahan. Lähetetyt joukot olivat kuitenkin pieniä, ja Israel pysäytti hyökkääjien etenemisen ja vakiinnutti hallintansa suuressa osassa entistä Palestiinan mandaattialuetta. Jordania miehitti Länsirannan ja Egypti Gazan kaistan.
Sota päättyi Israelin täydelliseen voittoon vuonna 1949. Israelin haltuun jäi nyt laajempia alueita kuin YK:n jakosuunnitelmassa oli kaavailtu. Aseleposopimusten mukaisesti Gaza jäi Egyptin ja Länsiranta Jordanian hallintaan. Israelin ja Egyptin rajalle muodostettiin El Aujan demilitarisoitu alue. Suuri määrä arabeja pakeni tai karkotettiin uuden juutalaisvaltion alueelta, YK:n mukaan 711 000. Näihin päiviin asti jatkuneen Lähi-idän kriisin vuoksi on pakolaiskysymys edelleen ratkaisematta. Asiaan on vaikuttanut YK:n päätös hyväksyä pakolaisasema myös 15.5.1948 jälkeen syntyneille lapsille, joiden vanhemmat olivat paenneet sodan aikana.
Israelin itsenäistymisen jälkeen alkoi Euroopasta muuttaa Israeliin suurin joukoin juutalaisten kansanmurhasta selviytyneitä juutalaisia, ja maan väkiluku kaksinkertaistui ensimmäisen itsenäisyysvuoden aikana. Seuraavan vuosikymmenen aikana 600 000 juutalaista pakeni tai karkotettiin ympäröivistä arabimaista ja Iranista Israeliin. Yhteensä juutalaisia pakolaisia lähti arabimaista yli 850 000 pakoon syrjintää, vainoja ja väkivaltaisuuksia, joissa koteja ja synagogia poltettiin.
Osa palestiinalaispakolaisista pyrki palaamaan menetetyille kotiseuduilleen tunkeutumalla ilman lupaa rajan yli. Jordaniasta tulleet tunkeutujat tekivät myös sabotaasi- ja terrori-iskuja Israelin puolella. Israel pyrki estämään kovin ottein palestiinalaisten rajanylitykset, mikä johti 2 700–5 000 palestiinalaisen surmaamiseen vuosina 1949–1955. Israel ryhtyi myös tekemään iskuja naapurimaiden puolelle estääkseen palestiinalaisten tunkeutumisen Israeliin. Vuonna 1953 israelilaiset erikoisjoukot tunkeutuivat Ariel Sharonin komentamina Jordanian puolelle Qibyan operaatiossa, jossa kuoli 69 jordanialaista siviiliä. Palestiinalaiset vastasivat aseistamalla fedayeen-joukko-osastoja, jotka puolestaan tekivät iskuja Israelin puolelle. Vuonna 1954 puolestaan mahdollisesti gazalaiset asemiehet hyökkäsivät israelilaiseen bussiin ja tappoivat yksitoista matkustajaa Ma'ale Akrabimissa Negevin autiomaassa. Rajataistelut olivat yksi syy siihen, että Israel osallistui vuoden 1956 Suezin kriisiin.
Jännitteet kasvoivat paitsi Jordanian, myös Egyptin vastaisella rajalla. Vuonna 1955 kuoli 37 egyptiläistä sotilasta Israelin tekemässä hyökkäyksessä. Sen jälkeen Egypti alkoi tukea fedayeen-joukkoja, jotka puolestaan tekivät hyökkäyksiä Israeliin. Tilanne kärjistyi: fedayeenit tekivät iskuja Israeliin ja Egypti karkotti YK:n rauhanturvaajat sekä keskitti suuren määrän joukkoja Siinaille Israelin rajan tuntumaan. Kun Egypti ilmoitti sulkeneensa Eilatin merisaartoon, Israel teki vuonna 1967 ennalta ehkäisevän ilmaiskun Egyptiin, joka johti Kuuden päivän sotaan.
1967–1993: Israel miehittää Palestiinaa
Kuuden päivän sodan seurauksena Israel miehitti Länsirannan ja Gazan palestiinalaisalueet. Tappion jälkeen palestiinalaisten vastarinta kanavoitui poliittisiin puolueisiin ja liittoutumiin kuten Fatahiin ja Palestiinan vapautuksen kansanrintamaan. Vuonna 1969 Jasser Arafat valittiin Palestiinan vapautusjärjestön PLO:n johtoon. PLO ryhtyi terroritoimintaan Israelia vastaan Jordaniasta käsin, missä se taisteli myös Jordanian hallintoa vastaan. Palestiinalaisten ja Jordanian hallinnon välit olivat kiristyneet 1970-luvun taitteessa ja johtivat aseelliseen kapinaan vuosina 1970–1971. Kymmenet tuhannet palestiinalaiset kuolivat konfliktissa, joka jatkui kesäkuuhun 1971 saakka. Jordanian sisällissodan jälkeen PLO karkotettiin Libanoniin. Libanonissa PLO sai hallintaansa alueita, joista se jatkoi iskuja Israelia vastaan osallistuen myös Libanonin sisällissotaan vuosina 1975–1990.
Palestiinalaisjärjestöt aloittivat 1970-luvun alussa laajan terrorikampanjan israelilaisia vastaan. Palestiinalaiset tekivät iskuja israelilaisia siviilikohteita vastaan ja iskivät myös ulkomailla. Palestiinalaisterrorismi huipentui vuonna 1972 Sabenan lennon 572 kaappaukseen, Tel Avivin lentoasemaiskuihin ja Münchenin verilöylyyn eli israelilaisten olympiaurheilijoiden kaappaamiseen. Israel vastasi Münchenin verilöylyyn aloittamalla Operaatio Jumalan koston, jossa surmattiin Münchenin iskun tekijöiksi epäiltyjä palestiinalaisia ympäri Eurooppaa sekä tekemällä iskun PLO:ta vastaan Libanonissa. Palestiinalaiset jatkoivat terroritekoja, joihin kuului Air Francen lentokoneen kaappaaminen vuonna 1976 Ugandaan, mistä israelilaiset erikoisjoukot kävivät vapauttamassa panttivangit Operaatio Entebbessä.
Syyria ja Egypti aloittivat vuonna 1973 Jom Kippurin sodan yllätyshyökkäyksellä Israelia vastaan. Ne saavuttivat menestystä ensimmäisten vuorokausien aikana, kunnes sota kääntyi Israelin hyväksi ja päättyi aselepoon.
Camp Davidin rauha
Egypti alkoi 1970-luvulla Anwar El Sadatin johdolla liennyttää suhteita Israeliin. Maat solmivat vuonna 1978 Camp Davidissa rauhan, jossa Israel luovutti Siinain niemimaan Egyptille, ja Egypti tunnusti Israelin valtion ensimmäisenä arabimaana. Palestiinalaisten asuttama Gazan kaistale jäi Israelin hallintaan. Rauhan sovittelijana toimi silloinen Yhdysvaltain presidentti Jimmy Carter. Camp Davidin rauha toimi tiennäyttäjänä myöhemmille neuvotteluille Lähi-idän konfliktin ratkaisemiseksi.
Puolikuu (yhtye)
Puolikuu on vuonna 1988 perustettu suomalainen poprock-yhtye. Yhtyeen esikoisalbumi Hämärään huoneeseen ilmestyi vuonna 1990. Suurempi menestys kuitenkin avautui vuonna 1992, jolloin Flamingo Music julkaisi yhtyeeltä Makeaa myrkkyä sekä Nyt loppuu todellisuus -albumit. Ensimmäinen levyistä ylitti myynnissään 25 000 kappaleen kultalevyrajan ja jälkimmäinen 50 000 kappaleen platinalevyrajan. Menestyslevyjä seurasi kaksi vuosina 1993–1994 Flamingolle tehtyä kohtuullisesti menestynyttä albumia Tähdenlennon taa ja Nyt. Näiden jälkeen yhtyeen levy-yhtiö vaihtui PolyGramiksi Flamingon ajauduttua 1990-luvun puolivälin jälkeen konkurssiin. PolyGramille yhtye levytti kaksi albumia sekä irtokappaleita kokoelmajulkaisulle.
Vuosituhannen vaihduttua yhtye teki rock-henkisemmän albumin Jingle Jangle, jonka julkaisi Johanna Kustannus. Seuraavaksi ilmestynyt Edelin julkaisema levy Puolikuu Plays Puolikuu (2003) oli tupla-cd, jonka ensimmäinen levy sisälsi uusia versioita yhtyeen vanhoista hiteistä ja toinen levy puolestaan uusia levytyksiä. Vuonna 2007 Bonnier Musicin julkaisema Seis maailma puolestaan edusti edellisiä levyjä iskelmällisempää linjaa.
Israelin–Palestiinan konflikti
Camp Davidin rauha
Israel aloitti 1970-luvun puolivälissä siirtokuntien rakentamisen palestiinalaisalueille, vaikka oli aikaisemmin pidättäytynyt siitä. Varsinkin oikeistolaisen Likud-puolueen voitto vuoden 1977 vaaleissa johti yhä uusien siirtokuntien perustamiseen.
Puolikuu (yhtye)
Vuonna 2008 yhtye teki levytyssopimuksen Rocket Recordsin kanssa. Vuonna 2008 Puolikuun englanninkielinen sivuprojekti Pospisil julkaisi pitkäsoiton Acapulco. Seuraava Puolikuu-albumi Huuda hiljaa ilmestyi 31. maaliskuuta 2010. Levyn kappaleista ”Poutaa” oli viidenneksi soitetuin kappale Ylen radioissa vuonna 2010.
Israelin–Palestiinan konflikti
Libanonin sota
Vuonna 1978 palestiinalaisterroristien tekemä joukkomurha Pohjois-Israelissa johti Israelin invaasioon Etelä-Libanoniin, jonka se miehitti aina Litani-joelle saakka. Israelin vetäydyttyä Etelä-Libanonista PLO aloitti raketti-iskut Galilean alueelle Israeliin. Tilannetta yritettiin ratkoa diplomaattisin keinoin, mutta Israel teki uuden intervention Libanoniin vuonna 1982 sen jälkeen, kun Israelin Britannian-suurlähettiläs oli yritetty murhata. Libanonin sodassa Israel toimi yhteistyössä Libanonin kristittyjen kanssa. Nämä tekivät vuonna 1982 Sabran ja Shatilan joukkomurhan, jossa 700–3 500 palestiinalaispakolaista surmattiin. PLO joutui sodan seurauksena jättämään Libanonin ja siirtymään Tunisiaan. Israel perusti Etelä-Libanoniin miehitetyn turvavyöhykkeen, jonka tarkoituksena oli estää terroristiryhmien toiminta rajan pinnassa. Israel vetäytyi turvavyöhykkeeltä vuonna 2000.
Puolikuu (yhtye)
Puolikuun seuraava albumi Onko taivas korkealla ilmestyi helmikuussa 2011. Sen nimiraita julkaistiin syksyllä 2010 promosinglenä ja kappale nousi noin kolmeksi kuukaudeksi Radio Suomen TOP40-soittolistalle.
Israelin–Palestiinan konflikti
Libanonin sota
Palestiinalaisten aseellinen taistelu jatkui PLO:n siirryttyä Tunisiaan. Palestiinalaisterroristien kaapattua vuonna 1985 italialaisen matkustajalaivan Achille Lauron, Israel teki ilmaiskun Tunisiaan. Iskussa kuoli 61 palestiinalaista ja 12 tunisialaista, mutta ei ketään merkittävää PLO:n johtajaa. Hyökkäys kiristi Israelin ja Tunisian välejä.
Puolikuu (yhtye)
Puolikuun uusi albumi, nimeltään yksinkertaisesti Puolikuu, ilmestyi 14.3.2012.
Israelin–Palestiinan konflikti
Ensimmäinen intifada (1988–1991)
Palestiinalaisalueiden miehitys, siirtokuntien perustaminen ja Israelin koventuneet otteet sekä Gazan alueen kurjuus ja pettyminen arabivaltioiden ja PLO:n toimintaan johtivat ensimmäiseen intifadaan ("järistys") eli palestiinalaisten kansannousuun joulukuussa 1987. Gazan ja Länsirannan syntyvyys oli yksi maailman suurimmista ja jopa 70 % väestöstä oli alle 30-vuotiaita. Intifada tuli tunnetuksi nuorten, kiviä ja polttopulloja heittelevien palestiinalaisten ja pampuilla ja kumiluodeilla varustautuneiden  israelilaissotilaiden yhteenotoista. Kesään 1988 mennessä kapina oli pitkälti PLO:n hallinnassa. Gazassa toimivat Hamas ja Islamilainen jihad tarjosivat kuitenkin ensi kertaa haasteen PLO:n johtavalle asemalle. Vuoteen 1991 mennessä intifadassa oli kuollut 39 israelilaista ja vuoden 193 loppuun mennessä toista tuhatta palestiinalaista. Sadat palestiinalaiset saivat lisäksi surmansa muiden palestiinalaisten toimesta epäiltynä Israelin kätyreiksi.
Puolikuu (yhtye)
Puolikuun keulahahmo oli laulusolisti Kari Pesonen, joka myös sävelsi ja sanoitti valtaosan yhtyeen tuotannosta. Pesonen kuoli äkilliseen sairauskohtaukseen 58-vuotiaana 20. huhtikuuta 2019.
Israelin–Palestiinan konflikti
Intifadan seuraukset
Intifadan tärkeimpiä seurauksia oli islamilaisen vastarintaliikkeen eli Hamasin synty. Jordania pelkäsi intifadan leviävän myös omalle alueelleen, minkä takia kuningas Hussein 31. heinäkuuta 1988 ilmoitti maansa luopuvan vaatimuksista Länsirantaan. Tämä teki Jordaniasta yhden intifadan häviäjistä. Samalla loppui palkanmaksu Länsirannan virkamiehille. Hussein oli epäillyt, että Israelin tarkoituksena oli saada palestiinalaiset siirtymään Jordaniaan Likudin "Jordania on Palestiina" -politiikan mukaisesti.
Kun Jordania oli luopunut vaatimuksistaan, PLO vastasi siihen marraskuussa 1988 pitämällä Palestiinan kansalliskongressin, missä tehtiin kaksi tärkeää päätöstä, jotka vastasivat myös kansannousun vaatimuksiin poliittisista toimista. Kongressi julisti itsenäisen Palestiinan valtion syntyneen "Palestiinan maaperälle". Tämä johti siihen, että lukuisat valtiot tunnustivat Palestiinan valtion, ensin välittömästi muslimimaat Jordania mukaan lukien, kommunistiset valtiot ja Afrikan maat ja myöhemmin myös Islanti (2011), Pyhä istuin (2013) ja Ruotsi (2014).
Vuonna 1991 pidettiin PLO:n ja Israelin välillä Madridin rauhankonferenssi. Madridin neuvottelut toimivat tienavaajana myöhemmille rauhanneuvotteluille.
1993–2000: Oslon rauhanprosessi
thumb|250px|[[Jitzhak Rabin ja Jasser Arafat sopivat Oslon sopimuksesta 1993]] Israel ja PLO aloittivat salaiset neuvottelut vuoden 1993 alussa Oslossa. Saman vuoden syyskuussa PLO:n johtaja Jasser Arafat lähetti kirjeen Israelin pääministeri Jitzhak Rabinille, jossa hän ilmoitti PLO:n tunnustavan Israelin oikeuden olemassaoloon ja luopuvan terrorismista. Syyskuun 13. päivä Rabin ja Arafat allekirjoittivat Washingtonissa periaatesopimuksen, joka perustui Oslossa käytyihin neuvotteluihin. Sopimuksessa Israel ja PLO sitoutuivat kahden valtion ratkaisuun, johon ne pyrkivät 1990-luvun mittaan useissa neuvotteluissa. Rabin ja Arafat saivat rauhanponnisteluistaan Nobelin rauhanpalkinnon vuonna 1994.
Oslon sopimuksen keskeinen sisältö oli Palestiinalaishallinnon perustaminen. Se ryhtyi hallinnoimaan suurta osaa palestiinalaisalueista, jotka olivat aikaisemmin olleet Israelin miehittämiä. Palestiinalaishallinnolle tuli omat poliisivoimat, lainsäädäntö ja muut modernin yhteiskunnan rakenteet. Vastapainona PLO:n tuli levittää palestiinalaisten keskuudessa hyväksyvää suhtautumista Israelin valtion olemassaololle.
Länsirannan alueet jaettiin A-B-C-alueisiin. A-alue on Palestiinan viranomaisten hallinnassa, B-alueella on Palestiinan ja Israelin yhteisvalvonta ja C-alue on kokonaan Israelin lainkäytön hallinnassa. Sopimus solmittiin Israelin ja PLO:n välille, ja muina allekirjoittajina olivat Yhdysvallat, Venäjä, Egypti, Jordania, Norja sekä EU. Siirtokunnat ovat Israelille kuuluvalla C- alueella.
Väkivalta ei kuitenkaan loppunut Oslon sopimukseen, vaan terroriteot jatkuivat. Helmikuussa 1994 äärioikeistolainen israelilainen avasi tulen Hebronissa rukoilevia muslimeita vastaan, surmaten 25 ihmistä. Hamas aloitti seurauksena kostoiskujen sarjan ympäri Israelia.
Syyskuussa 1995 PLO ja Israel allekirjoittivat Washingtonissa sopimuksen, joka mahdollisti PLO:n siirtymisen palestiinalaisalueille ja vei päätökseen rauhanprosessin ensimmäisen vaiheen. Palestiinalaiset sitoutuivat pidättäytymään terrorismista, mutta Hamas ja jotkin muut ryhmät jatkoivat itsemurhaiskujen tekemistä. Turhautuminen terrorismin jatkumiseen ja maa-alueiden menettämiseen aiheuttivat tyytymättömyyttä Israelissa. Marraskuussa 1995 äärioikeistolainen juutalaisradikaali murhasi Jitzhak Rabinin. Rabinin paikan ottanut Shimon Peres jatkoi Rabinin viitoittamalla tiellä, mutta vuonna 1996 kovempaa linjaa luvannut Likud-puolueen Benjamin Netanjahu voitti vaalit. Netanjahu asetti kyseenalaiseksi etenkin Oslon prosessin periaatteen, jonka mukaan palestiinalaisille oli tehtävä myönnytyksiä rauhanprosessin edistämiseksi. Hamas jatkoi terrori-iskujaan Israeliin, varsinkin Israelin surmattua sen pommintekijän Yahya Ayyashin. Palestiinalaishallinto ryhtyi vastatoimiin Hamasia vastaan, mutta järjestö pystyi jatkamaan toimintaansa.
Camp Davidin kokous 2000
Vuonna 1999 vaalit voittanut työväenpuolueen Ehud Barak jatkoi Rabinin rauhanprosessia korostavalla linjalla. Israel vetäytyi Etelä-Libanonista vuonna 2000 ja pyrki löytämään ratkaisun Palestiinan kriisiin Camp Davidin kokouksessa. Barak oli valmis tarjoamaan palestiinalaisille Gazan kaistan, Itä-Jerusalemin ja 94 % Länsirannasta 10-25 vuoden siirtymäajalla ja rahallisia korvauksia palestiinalaispakolaisille, mutta Arafat kieltäytyi tarjouksesta. Israelissa syntyi käsitys, että Barak oli "tarjonnut palestiinalaisille melkein kaiken", mutta palestiinalaiset vastasivat terrorilla eli toisella intifadalla. Monet palestiinalaiset taas katsoivat, että neuvottelujen epäonnistuminen johtui Israelista. Tämän jälkeen jännitys alueella lisääntyi, ja uusi kansannousu alkoi lokakuussa 2000.
2000–
thumb|Suunniteltu ja rakennettu eristysmuuri Länsirannalla toukokuussa 2004. Muuri on merkitty sinisellä viivalla. Vuoden 1967 raja merkitty karttaan vihreällä. thumb|left|Israel on rakentanut eristysmuurin Länsirannan rajalle.
Toinen intifada alkoi syyskuussa 2000. Yhteenotoissa toisen intifadan aikana kuoli 1 116 israelilaista ja 4 066 palestiinalaista. Intifadan alkamista provosoi oppositiojohtaja Ariel Sharonin vierailu Jerusalemin Al-Aqsan moskeijassa, mutta useimmat arvioivat taustalla olevan muitakin syitä. Sharonin vierailu koettiin kuitenkin erittäin loukkaavaksi palestiinalaisten keskuudessa. Palestiinalaiset ovat tehneet itsemurhaiskuja Israeliin ja Israelin puolustusvoimat ovat vastanneet tuhoamalla terroristien koteja ja tukipaikkoja.
Ariel Sharonin johtama Likud-puolue voitti vuoden 2001 maaliskuussa pidetyt vaalit, ja hänet valittiin uudelleen pääministeriksi vuoden 2003 vaaleissa. Pääministeriksi noussut Ariel Sharon teki vuonna 2002 päätöksen eristysmuurin rakentamisesta Länsirannan palestiinalaisalueiden ja Israelin väliin terroristien toiminnan estämiseksi. Eristysmuuria on arvosteltu, mutta se on toisaalta estänyt tehokkaasti terrori-iskuja.
Vuonna 2003 Israelin parlamentti hyväksyi niin sanotun Lähi-idän suunnitelman rauhansuunnitelman pohjaksi. Samana vuonna Sharon allekirjoitti palestiinalaisten kanssa Tiekartta-rauhansuunnitelman, joka tähtää mm. itsenäiseen Palestiinaan. Palestiinalaishallinnon presidentti Jasser Arafat kuoli marraskuussa 2004 ja hänen seuraajakseen tuli Mahmud Abbas. Abbas ja Sharon tapasivat huippukokouksessa helmikuussa 2005 ja osapuolet sopivat aselevosta. Samalla Abbas vetosi palestiinalaisiin jotta he pidättäytyisivät väkivallasta. Toisen intifadan katsotaan päättyneen tähän. Israel vetäytyi Gazasta 2005 ja luovutti Egyptin välisen rajan valvonnan (Philadelphia-käytävän) Egyptille. Gazasta tuli suljettu alue, jonka rajoja valvoivat sekä Israelin että Egyptin joukot. Egypti eristi Gazan Israelin toiveiden mukaisesti. Palestiinalaisilla oli kuitenkin satoja tunneleita, joita pitkin he kuljettivat tavaroita rajavalvonnan ohitse.
Vuoden 2006 Palestiinalaishallinnon edustajainkokouksen vaaleissa suurimmaksi ryhmäksi nousi Hamas. Käänne johti kansainvälisen avun leikkaamiseen ja palestiinalaishallinnon eristämiseen, koska Hamas suhtautui aiempaa valtapuoluetta Fatahia jyrkemmin Israeliin, eikä suostunut tunnustamaan sitä. Verisessä islamistisessa vallankumouksessa Hamas otti hallintaansa Gazan kaistan Länsirannan jäädessä Fatahin hallintaan.
Väkivalta alueella lisääntyi taas kesäkuussa 2006 sen jälkeen kun palestiinalaiset sieppasivat israelilaisen sotilaan Gilad Shalitin panttivangiksi. Tämän jälkeen Israel aloitti operaatio Kesäsateen iskemällä ilma- ja maajoukoilla moniin kohteisiin Gazassa sekä vangitsemalla muun muassa palestiinalaishallinnon kahdestakymmenestä ministeristä kahdeksan.
4. marraskuuta 2008 Gazan aluetta hallitsevan Hamas-järjestön ja Israelin välinen tulitauko päättyi, kun Israelin isku tappoi kuusi Hamasin sotilasta. Israel teki ilmahyökkäyksen vuoden 2008 lopussa Gazan kaistaleelle lopettaakseen Hamasin tekemät raketti-iskut ja tuhotakseen muun muassa Egyptin rajalla olevat salakuljetustunnelit. Pommituksessa lähes 300 palestiinalaista ja Hamas-johtajat Abu Zakaria al-Jamal ja Nizar Rayyanin kuolivat. Hyökkäys jatkui tammikuun 2009 alussa maahyökkäyksenä. Operaatio loppui 22. tammikuuta Israelin vetääntymiseen. Koko selkkauksen lasketaan yleensä kestäneen 22 vuorokautta, jolloin se alkoi ensimmäisestä ilmahyökkäyksestä 27. joulukuuta 2008 ja päättyi Israelin yksipuoliseen tulitaukoilmoitukseen 17. tammikuuta. Hyökkäyksessä kuoli YK:n pakolaisapu UNRWA:n mukaan yli 1 300 palestiinalaista.
Ennen hyökkäystä Gazan alue oli jo ollut Egyptin ja Israelin saartamana kahdeksantoista kuukauden ajan, mikä oli lamauttanut alueen talouden. Israel, Eu, Yhdysvallat ja monet muutkin maat luokittelivat Gazan aluetta hallinneen Hamas-puolueen terroristiorganisaatioksi, vaikka se oli Palestiinan parlamentin suurin puolue. Terroristimääritelmään vaikuttavat Hamasin käyttämät väkivaltaiset keinot. Hamas ei hyväksynyt Israelin valtion olemassaoloa, ja se ampui jatkuvasti Etelä-Israeliin Kassam-raketteja.
Egyptissä kaappasi vallan kenraali al-Sisi syrjäyttäen Muslimiveljeskuntaan kuuluvan presidentti Mursin. Egyptin uusi hallitus kiristi Gazan saartoa sulkien salakuljetustunnelit. Hamas ja Fatah lähentyivät toisiaan ja sopivat yhteishallinnosta Länsirannalla. Israel tuomitsi uuden hallinnon terroristisena. Pian tämän jälkeen 12. kesäkuuta tuntematon taho sieppasi ja surmasi kolme palestiinalaista nuorta liftaria. Israelin hallitus syytti Hamasia murhasta ja pidätti satoja Länsirannan Hamasin jäseniä. Hamas kosti Israelin ratsiat ampumalla raketteja Israeliin. Israel kosti Hamasille ja aloitti uuden Gazan sodan ilmahyökkäyksillä 7. heinäkuuta 2014. Israel pyrki operaatiollaan tuhoamaan Hamasin raketit ja tunnelit, joiden kautta Hamas solutti taistelijoita Israeliin. Israel tappoi Hamasin mukaan operaatiollaan satoja siviilejä. Aikansa Gazaa ilmasta käsin moukaroituaan Israel otti käyttöön maavoimat.
Juutalaiset äärikansallismieliset tekivät tappavan polttopulloiskun palestiinalaiskotiin 31. heinäkuuta 2015. Tämä laukaisi Länsirannalla palestiinalaisten nuorten puukotuskampanjan. Israel vastasi tähän muun muassa armeijan voimin, ja jotkut juutalaiset vastapuukotuksilla.
Konfliktin peruskysymyksiä
Israel ja palestiinalaiset arabit riitelevät juutalaisten oikeudesta valtioon, sen rajoista, Jerusalemista ja rajallisista luonnonvaroista joita ovat viljelyskelpoinen maa ja vesi. Israel on perustanut kiistellyille Länsirannan ja Golanin alueille siirtokuntia asuttaakseen juutalaista väestöä. Neljä keskeistä kysymystä rauhansopimuksen syntymiselle ovat olleet valtionrajat, Jerusalem in ja Temppelivuoren asema, Palestiinan pakolaiset ja Israelin turvallisuus.
Uskonto
Uskonnon osuudesta konfliktissa on erimielisyyttä tutkijoiden keskuudessa. Israelin tutkimuksen professori Dov Waxmanin mukaan konflikti ei ole ensisijaisesti uskonnollinen, vaikka se onkin yksi sen ulottuvuus. Waxmanin mukaan pääkysymys on se, että palestiinalaiset jäivät vaille omaa valtiota, kun Israel perustettiin 1948. Waxman katsoo, että nykyään palestiinalaisten vaatimukset ovat aiempaa pienempiä ja kohdistuvat vain Länsirantaan, Gazan kaistaan ja Itä-Jerusalemiin. Myös professori Hannu Juusolan mielestä kyse on rajoista ja palestiinalaispakolaisten asemasta, vaikka mukana on "uskonnollisia sävyjä".
Arabisti Hans Jansen katsoo, että uskonnolla on ratkaiseva merkitys konfliktissa. Hänen mielestään rauhan esteenä on arabimuslimien kokema nöyryytys, kun heikkoina pidetyt ja dhimmeiksi alistetut juutalaiset ovat onnistuneet luomaan oman valtionsa islamilaisen arabimaailman sydämeen. Jansen uskoo, että arabien tavoitteena on koko Israelin valtion hävittäminen eikä sen rajojen hienosäätö. Israelin täydellistä tuhoa ovat vaatineet muun muassa Ajatollah Khomeini 1989, Iranin presidentti Mahmoud Ahmadinejad 2005 ja Egyptin muslimiveljeskunnan johtaja Essam el-Erian 2011. Palestiinan vapautusjärjestön (PLO) mukaan Israelilla ei ole mitään oikeutta olemassaoloon, ja siksi se pitää tuhota (artiklat 19 ja 22). Sama tavoite on palestiinalaisjärjestö Hamasilla, jonka ohjelman johdannossa todetaan: "Israel on olemassa ja pysyy, kunnes islam tuhoaa sen, kuten islam hävitti muut sitä ennen".
Historioitsija Adam Silversteinin mukaan konfliktin taustat löytyvät jo profeetta Muhammedin elämäkerrasta, mihin muslimit usein viittaavat. Ibn Ishaqin 700-luvulla kirjoittamassa teoksessa juutalaiset kuvataan epäluotettavana, petollisena ja ylimielisenä kansana, joka ansaitsee muslimien koston. Palestiinalaiset ovatkin hakeneet Muhammedin elämäkerrasta tukea toimilleen. Muuan sen kuvaama tapahtuma on Khaibarin taistelu, joka päättyi Muhammedin määräämään juutalaisten joukkomurhaan. Palestiinalaisten suosittu huuto mielenosoituksissa on ollut: Khaybar Khaybar, ya yahud, Jaish Muhammad, sayaud, joka tarkoittaa: "Khaibar Khaibar, juutalaiset, Muhammedin armeija palaa takaisin". Khaibar on antanut nimen juutalaisvastaiseen tv-sarjaan Syyriassa, ja Hizbollah ampui vuonna 2006 Israeliin raketteja, joiden nimeksi oli annettu "Khaibar 1". Jom Kippur-sodassa egyptiläisten hyökkäyksen koodinimi "Operaatio Badr" yhdisti sen Muhammedin käymään voittoisaan taisteluun. Jasser Arafat korosti, että jokainen rauhansopimus Israelin kanssa olisi "Hudaibiyan sopimus", mikä tarkoitti Muhammedin 628 tekemää sopimusta mekkalaisten kanssa, jota ei ollut tarkoituskaan pitää. Vuosien 1947–1948 sisällissodassa arabit nimesivät joukkonsa "Pyhän sodan armeijaksi", mikä antoi sodalle islamilaisen viitekehyksen.
Jerusalemin kysymys
Eräänä syynä konfliktiin Silverstein esittää Palestiinan suuren symbolisen arvon sekä juutalaisille että muslimeille. Muslimit katsovat, että muslimien alkuperäinen rukoussuunta oli Jerusalemiin. Muhammedin elämäkerrassa kerrotaan profeetan yöllisestä matkasta Jerusalemiin, missä hän nousi tikkaita myöten taivaaseen. Kalifi Abd al-Malik oli rakennuttanut vuonna 691 valtakuntansa keskustemppelin, Kalliomoskeijan, Jerusalemin temppelivuorelle, ja muslimit uskovat, että temppeli oli nimenomaan islamilainen rakennus. Se, että ristiretkeläiset keskiajalla pyrkivät lopulta tuloksetta valtaamaan Pyhän maan teki alueesta muslimeille entistä pyhemmän. Irakin presidentti Saddam Hussein pystytti monumentin Saladinille, joka voitti ristiritarit. Juutalaisista on tehty "ristiretkeläisiä" lastenkirjoja myöten.
Jerusalem on juutalaisten, muslimien ja kristittyjen pyhä kaupunki. Kaupungissa on useita uskonnollisia kohteita, kuten Temppelivuori, jolla ovat Kalliomoskeija ja Al-Aqsan moskeija, sekä sen reunalla Itkumuuri. Ennen vuoden 1967 kuuden päivän sotaa kaupungin itäosa oli Jordanian ja länsiosa Israelin hallinnassa. Sodassa Israel miehitti myös Itä-Jerusalemin ja pitää edelleen koko kaupunkia hallinnassaan, mutta palestiinalaiset haluaisivat itäosan omaan hallintaansa. Jerusalemin vanha kaupunki ja siellä sijaitseva juutalaisten pyhä paikka Itkumuuri ovat kuitenkin Itä-Jerusalemissa. Vuosien 1948 ja 1967 välisenä aikana juutalaiset eivät päässeet käymään siellä. Tämän vuoksi Israel ei ole halunnut luovuttaa aluetta palestiinalaisille. Vuonna 2005 kaupungin 719 000 asukkaasta 465 000 oli juutalaisia ja 232 000 muslimeja. Juutalaiset asuvat pitkälti Länsi- ja muslimit Itä-Jerusalemissa. Camp Davidin ja Taban rauhanneuvotteluissa osapuolet hyväksyivät jaon periaatteessa, mutta sopimus kaatui muihin syihin.
Palestiinalaiset pakolaiset
Israelin voitettua vuosien 1948–1949 sodan alueen 1,3 miljoonasta arabista 500 000–750 000 pakeni tai karkotettiin Israelin alueelta. Vuonna 1948 Israel otti kannan, ettei pakolaisia oteta takaisin. Virallisesti Israel on myöntänyt 500 000 pakolaista, arabit puhuivat aluksi miljoonasta. YK:n pakolaisjärjestö Palestiinan pakolaisille (UNRWA) määrittelee Palestiinan pakolaiseksi "henkilön, jonka normaali asuinpaikka oli Palestiina aikavälillä 1.6.1946 - 15.5.1948 ja joka menetti kotinsa ja toimeentulonsa vuoden 1948 konfliktin jälkeen." Määritelmää on täydennetty siten, että myös Palestiinan miespuolisten pakolaisten jälkeläiset, adoptiot mukaan lukien, ovat pakolaisia. UNRWA arvioi vuoden 2020 lopussa, että palestiinalaispakolaisia on 5, 7 miljoonaa, ja määrä kasvaa. Suurin osa heistä asuu pakolaisleireillä naapurimaissa eli Jordaniassa, Libanonissa ja Syyriassa. Palestiinalaisten neuvottelijat ovat vaatineet heille oikeutta asettua Israeliin.
Juutalaiset ovat verranneet karkotuksia samanaikaisiin Euroopan tapahtumiin 2. maailmansodan jälkeen vuosina 1945–1947. Tällöin liittoutuneiden voittajavaltioiden toimesta 12–14 miljoonaa saksalaista karkotettiin kodeistaan itäisessä Euroopassa. Perusteena käytettiin sitä, että paras rauhan tae ovat homogeeniset kansallisvaltiot.
Siirtokunnat
Israel on vuoden 1967 jälkeen rakentanut useita siirtokuntia Kuuden päivän sodassa miehittämilleen alueille, eniten Länsirantaan. Siirtokunnat vievät ja pirstovat palestiinalaisaluetta. Tämä vaikeuttaa palestiinalaisvaltion perustamista. Vuonna 2005 Israel vetäytyi Gazan kaistalta, jolloin se purki kaikki siirtokuntansa alueelta. Länsirannan ja Itä-Jerusalemin alueella kuitenkin elää edelleen yli 200 000 israelilaista. Israel on tuominnut vain ilman lupaa perustetut siirtokunnat, mutta siirtokuntia pidetään ulkomailla laajalti kansainvälisen oikeuden vastaisina. Israelia ei ole vaadittu purkamaan kaikkia siirtokuntia ja palaamaan vuotta 1967 edeltäneille rajoille. Bill Clintonin hallinto ehdotti, että Israel säilyttäisi jotkut vuoden 1967 rajaa lähellä olleista siirtokunnistaan, ja palestiinalaiset olisivat saaneet vastikkeeksi maa-alueita Israelilta.
Israelin turvallisuus
Camp Davidin kokouksessa PLO:n kanssa vuonna 2000 Israel vaati mittavia turvatoimia itsenäisen Palestiinan valtion ehtona, kuten tarkkailuasemia Länsirannalle ja koko Palestiinan alueen demilitarisointia. Israel halusi myös valvoa sotilaallisesti Jordanin laaksoa suojautuakseen Jordanin suunnalta tulevalta arabihyökkäykseltä Länsirantaa hyväksi käyttäen.
Palestiinalaisryhmien harjoittama väkivalta on ollut keskeinen turvallisuusongelma Israelissa ja etenkin Kassam-rakettien ampuminen Gazan kaistalta Israeliin. Näissä iskuissa on kuollut useita israelilaisia. Palestiinalaisryhmät ovat myös tehneet itsemurhaiskuja Israelin puolelle. Israel on vastannut ongelmaan rakentamalla turvamuurin, joka halkoo palestiinalaisten maita. Israel on vastannut raketti-iskuihin myös mittavilla sotilasoperaatioilla Gazan kaistalla.
Palestiinalaiset ovat arvostelleet turvamuuria siitä, että se rajoittaa palestiinalaisten elämää. Palestiinalaisten mukaan Israel on tarkoituksella sijoittanut muurin siten, että se rajaa hedelmällisimmät maa-alueet ja vesivarat omalle puolelleen. Israelin sotatoimia Gazassa on syytetty YK:ssa liiallisiksi ja siviileihin kohdistuviksi. Israel on myös saartanut Gazan, mikä on ajanut alueen humanitaariseen kriisiin.
Kannanottoja
Yhdistyneet kansakunnat on antanut runsaasti Israelin tuomitsevia julkilausumia, kritiikin mukaan jopa suhteettoman paljon. Vuonna 2018 YK tuomitsi Israelin 21 kertaa, kun taas Kiina ja Hamas välttyivät tuomioilta, ja Pohjois-Korea sai yhden tuomitsevan julkilausuman. Vuonna 2017 YK:n Länsi-Aasian talous- ja sosiaalikomissio (ESCWA) julkaisi raportin, jonka mukaan Israel on rasistinen valtio ja perustanut apartheid-järjestelmän, joka vainoaa palestiinalaisia. ESCA:n kaikki 18 jäsenmaata olivat muslimivaltioita. Raportti poistettiin nopeasti kaikista YK:n julkaisuportaaleista.
Kansainvälinen ihmisoikeusjärjestö Amnesty International syytti vuonna 2022 Israelin valtiota apartheid-politiikasta. Järjestön mukaan “palestiinalaisia kohdellaan vähempiarvoisena rodullisena ryhmänä". Apartheidilla järjestö tarkoitti Yhdistyneiden Kansakuntien apartheid-sopimuksessa määriteltyjä toimia.
Kaikki mielipiteet eivät kulje kansallisuus- tai uskontorajojen mukaan. Jerusalemin entinen juutalainen pormestari Meron Benvenisti katsoi, että "Israelista on tullut apartheid-valtio ja 'herrakansan demokratia', jossa oikeudet koskevat vain yhtä etnistä ryhmää". Jotkut arabit arvostelevat arabien politiikkaa. Syyrialaisen psykiatrin Wafa Sultanin mielestä muslimeille on ominaista vierittää vastuu omista epäonnistumisistaan muitten niskoille.
John Haglelgam
John Haglelgam (s. 10. elokuuta 1949 Yap, Mikronesia) on mikronesialainen poliitikko. Hän toimi maansa toisena presidenttinä vuosina 1987–1991.
Heikki Hasu
thumb|280px|Hasu kilpailemassa vuonna 1950. Heikki Vihtori Hasu (s. 21. maaliskuuta 1926 Sippola) on suomalainen yhdistetyn hiihdon urheilija, olympiavoittaja ja kansanedustaja. Hasu hiihti arvokisoissa usein myös Suomen maastohiihdon viestijoukkueessa. Hasu on vanhin elossa oleva suomalainen olympiavoittaja.
Hasu voitti St. Moritzin olympialaisissa 1948 yhdistetyn kullan ylivoimaisesti noin 15 pisteen erolla toiseksi tulleeseen Martti Huhtalaan. Hasun voitto oli lähes varma jo toisen hyppykierroksen jälkeen. Hänen kilpailuhyppynsä kantoivat 57, 61,5 ja 64 metriä. Tyylipisteet olivat keskimäärin noin 16 pistettä. Kisojen 18 kilometrin hiihdossa, joka oli samalla yhdistetyn hiihto-osuus, Hasu sijoittui neljänneksi. Yhdistetyn hiihtäjistä hän oli ylivoimaisesti nopein. Toiseksi nopein yhdistetyn kilpailija Martti Huhtala, joka sijoittui 18 kilometrin kilpailussa kymmenenneksi, jäi kahden minuutin ja 45 sekunnin päähän.
Hasu voitti Rumfordin MM-kisoissa 1950 3. helmikuuta yhdistetyssä Suomen kisojen ainoan MM-kullan. Hän oli mukana myös hiihdon viestissä, jossa Suomi voitti MM-hopeaa. Hasu hiihti samana vuonna Holmenkollenin 18 kilometrin hiihdossa toiseksi. Hasu sijoittui seuraavana vuonna Holmenkollenin 18 kilometrillä viidenneksi, mutta kaatui yhdistetyn mäkikilpailussa. Hän voitti samana talvena 18 kilometrin hiihdon Suomen-mestaruuden. Ounasvaaran kisoissa hän voitti 1951 18 kilometrin hiihdon sekä yhdistetyn.
Oslon talviolympialaisissa 1952 Hasu hiihti Suomen joukkueessa avausosuuden 4 × 10 km viestissä. Jo lähtösuoralla Hasu teki eroa muihin ollen pitkälti toistakymmentä metriä muita joukkueita edellä hiihtäjien hävitessä maastoon. Suomi säilytti johtonsa loppuun saakka ja voitti kultaa joukkueella Heikki Hasu, Paavo Lonkila, Urpo Korhonen ja Tapio Mäkelä. Yhdistetyssä Hasu sai hopeaa, voiton mennessä Norjan Simon Slåttvikille.
Seuratasolla Hasu edusti Myllykosken Kilpa-Veikkoja.
Hasu osallistui jatkosotaan Helsingin ilmatorjuntajoukoissa vuonna 1944 ja joutui sen jälkeen vuonna 1945 vielä normaaliin asepalvelukseen.
Hasu oli Maalaisliitto/Keskustan kansanedustajana vuosina 1962–1966 ja 1967–1970 (tuli Marja Lahden tilalle huhtikuussa 1967). Varsinaiselta ammatiltaan Hasu oli maanviljelijä Sippolassa.
Hasu valittiin Vuoden urheilijaksi vuosina 1948 ja 1950. Hänelle myönnettiin vuonna 2001 Pro Urheilu-tunnustuspalkinto menestyksellisestä urheilu-urasta. Hän on voittohetkeltään maailman vanhin elossa oleva olympiavoittaja.
Vuonna 2003 paljastettu Heikki Hasun patsas sijaitsee Kouvolan Keltakankaalla, Anjalankosken entisen kaupungintalon edustalla.
Paavo Riekkinen
Paavo Johannes Riekkinen  (s. 14. kesäkuuta 1936) on suomalainen aivotutkija ja Kuopion yliopiston neurologian ja neurotieteiden laitoksen emeritusprofessori.
Hänet tunnetaan kansainvälisesti erityisesti Alzheimerin tautia koskevista tutkimuksistaan. Hänellä ja vaimollaan on poika Paavo Riekkinen, joka myös toimi Kuopion yliopiston aivotutkijana.
Hänet tuomittiin joulukuussa 1999 kahden vuoden vankeusrangaistukseen yliopiston tutkimusrahojen kavaltamisesta (tuomio tuli törkeästä kavalluksesta, veropetoksesta ja törkeästä petoksesta). Vuonna 2008 hänet tuomittiin edellisvuoden joulukuussa vaimoonsa kohdistuneista pahoinpitelyistä neljän kuukauden ehdolliseen vankeuteen ja 30 päiväsakkoon. Riekkinen oli pahoinpidellyt puolisoaan aiheuttaen hengenvaarallisia vammoja. Riekkinen oli kuristanut, vahingoittanut teräaseella, lyönyt vasaralla sekä retuutanut puolisoaan hiuksista. Pahoinpitelyt tulivat ilmi vasta viikkojen päästä, kun puoliso kaatui ulkoillessaan ja lääkärikäynnin yhteydessä pahoinpitelyjäljet tulivat ilmi.
Skistosomiaasi
Skistosomiaasi eli bilhartsia tai halkiomatotauti on etupäässä Afrikassa sekä tietyillä Etelä-Amerikan ja Aasian alueilla esiintyvä trooppinen halkiomatoinfektio. Tartunnan voi saada näiden alueiden makeasta vedestä sairauden aiheuttajamadon toukan tunkeutuessa ihon läpi. Skistosomiaasi on heti malarian jälkeen trooppisten maiden merkittävin ihmisten loistauti.
Skistosomiaasi saattaa aiheuttaa esimerkiksi kuumetta, suolioireita ja virtsatiemuutoksia. Sairaudesta kärsivät sadat miljoonat ihmiset tropiikin kehitysmaissa. Suomessa todetaan vuosittain muutama tapaus matkailijoilla ja maahanmuuttajilla.
Tarkoitettu
Tarkoitettu on nuorille aikuisille suunnattu Ally Condien romaani vuodelta 2010. Tarkoitettu on myös trilogian ensimmäinen osa.
Juoni
Tarkoitettu sijoittuu tulevaisuuden maailmaan, uuteen uljaaseen Yhteiskuntaan. Päähenkilö on 17-vuotias Cassia-tyttö. Maailma, jossa hän elää, on täydellisen säännelty ja elämä ennalta suunniteltu. Kaikki pukeutuvat samalla tavalla ja syövät samaa ruokaa, jonka Yhteiskunta lähettää heille valmiina. Kansalaiset tekevät mitä käsketään ja menevät minne määrätään. Jopa vapaa-aika on tarkasti ohjattua. Lisäksi heillä on aina mukanaan kolme pilleriä, vihreä, punainen ja sininen. Pillerit pitävät huolta siitä, etteivät kansalaiset esimerkiksi toimi yhteiskuntaa vastaan.
Kun Cassia täyttää 17, hänelle esitellään hänen tuleva kumppaninsa. Parit ovat yleensä toisilleen ennalta tuntemattomia, Yhteiskunnan valitsemia optimaalisesti yhteen sopivia henkilöitä. Cassialle valittu kumppani on kuitenkin yllättäen hänen paras ystävänsä Xander. Mutta kun Cassia myöhemmin tutkii tarkemmin Xanderin tietoja saamaltaan levykkeeltä, ruudulle ilmestyvät toisen pojan kasvot. Poika on Ky, ”poikkeava”, yksilö joka saa elää Yhteiskunnassa, mutta ei koskaan mennä naimisiin tai saada lapsia. Kyn kasvot nähtyään Cassian mieli täyttyy kysymyksillä ja entisen mallikansalaisen sokea usko Yhteiskuntaan alkaa murtua.
Klaran väestönsuoja
thumb|350px|1. T-Central tunnelbana-asema 2. Sisäänkäynti Drottninggatanilta 3. Sisäänkäynti Vasagatanilta 4. Ajoramppi autoille 5. Konehuone 6. Väestönsuoja 7. Hissi Klaran väestönsuoja on suuri kallioon louhittu väestönsuoja Tukholmassa Ruotsissa. Lattiapinta-alaltaan se on 6 650 m2 eli noin jalkapallokentän kokoinen. Suoja on tarkoitettu sekä siviiliväestön että Ruotsin hallituksen käyttöön. Se rakennettiin kylmän sodan aikana vuosina 1954–1960 Tukholman liikekeskustan eli Cityn rakennustöiden yhteydessä.
Suoja sijaitsee Tukholman keskustassa Sergelin torin ja Klaran kirkon alapuolella kallioperässä. Normaalioloissa se on 296-paikkainen maanalainen pysäköintihalli. Kriisitilanteessa se toimii 8 000 hengen väestönsuojana. Konehuoneessa on viisi dieselaggregaattia, joiden ansiosta suoja on sähkön suhteen omavarainen, jos virransyöttö yleisestä sähköverkosta katkeaa. Siinä on kaksi kerrosta ja useita sisäänkäyntejä. Laajin niistä on autoille tarkoitettu ajoramppi. Jalankulkusisäänkäyntien portaikot ovat 10 metriä leveitä ja johtavat suojaan Vasagatanilta ja Drottninggatanilta.
Aiheesta muualla
59.33111°N, 18.06306°W
Mitta-asteikko
Tilastotieteessä mitta-asteikolla tarkoitetaan sitä, millaisia vertailuja ja laskutoimituksia tilastoaineistolle voidaan tehdä. Havaintojen mitta-asteikko määrää ne tilastolliset välineet, joita analyysissä voidaan käyttää.
Yleensä käytetään neljää mitta-asteikkoa:
Scale (social sciences)
Ella ja kiristäjä
Ella ja kiristäjä on Timo Parvelan Ella-sarjan ensimmäinen kirja. Kirja ilmestyi Kirjava kukko -sarjassa vuonna 1995.
Elämän Sana Suomi
Elämän Sana Suomi on tunnustuskuntiin sitoutumaton kristillinen herätysliike Elämän Sanalla on paikallisseurakunnat Turussa, Jämsässä ja Hämeenlinnassa.
Ivan Krylov
thumb|[[Karl Brjullovin maalaama Krylovin muotokuva vuodelta 1839.]] thumb|[[Peter Clodt von Jürgensburgin veistämä Krylovin muistomerkki Pietarin Kesäpuistossa.]] Ivan Andrejevitš Krylov (13. helmikuuta (J: 2. helmikuuta) 1769 Moskova – 21. marraskuuta (J: 9. marraskuuta) 1844 Pietari) oli venäläinen satukirjailija. Hän julkaisi ensimmäisen satukokoelmansa vuonna 1809. Krylovin eläinsadut lainaavat usein aiheensa Aisopoksen ja Jean de La Fontainen teoksista.
Ella ja kiristäjä
Juoni
Opettaja käyttäytyy oudosti saatuaan kirjeen, joten oppilaat päättelevät, että häntä kiristetään. Kiristysepäilyt vahvistuvat, koska opettaja käyttäytyy oudosti myös uimahallissa. Kun hän saa toisen kirjeen, oppilaat ryhtyvät monin eri tavoin pitämään häntä silmällä ja tekevät hänelle jopa gallupkyselyn. Kun he saavat selville kohtaamisajan ja paikaksi Asemapuiston, he vaihtavat opettajan matkalaukun Hannan isän laukkuun. He epäilevät opettajan laukussa olevan rahaa. Tilalle laitetussa laukussa on Aku Ankka -lehtiä. Kun oppilaat lopulta luulevat saaneensa kiristäjän kiinni, kiristäjä osoittautuu opettajan tuoreeksi vaimoksi, jonka kanssa opettaja on lähdössä häämatkalle.