cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Max Planck
Teoria mustan kappaleen säteilystä
Planck oli aiemmissa termodynamiikan töissään tutustunut entropiaan ja irreversiibeliyteen eli palautumattomuuteen. Planck yritti selittää palautumattomia prosesseja puhtaasti termodynamiikan avulla. Planckin itävaltalainen kollega Ludwig Boltzmann taas lähestyi asiaa tilastollisen fysiikan avulla. Planck ei hyväksynyt Boltzmannin lähestymistapaa missään muodossa. Hän kielsi minkäänlaisen yhteyden todennäköisyyden ja entropian välillä ja uskoi vankasti termodynamiikan toisen pääsäännön pitävyyteen. Planckin tutkimukset johtivat hänet tutkimaan sähkö- ja termodynamiikan välistä yhteyttä vuonna 1895. Planck tutki palautumattomuuden ongelmaa sähködynamiikan avulla. Hän esitti, että säteilyprosessien irreversiibeliys johtui siitä, että Maxwellin yhtälöt eivät olleet aikasymmetrisiä. Boltzmann osoitti kaksi vuotta myöhemmin, että Planckin tulkinta oli väärä. Tässä vaiheessa Planckin piti löytää toinen tapa mustan kappaleen säteilyspektrin määrittämiseksi. Uusi yritys tuotti Annalen der Physik -lehdessä vuosina 1897–1900 julkaistun kuuden artikkelin sarjan. Vuonna 1899 Planck löysi oskillaattorin entropialle lausekkeen, josta hän johti onnistuneesti Wienin säteilylain. Planck uskoi onnistuneensa, mutta kokeet osoittivat, ettei laki vastannut täsmällisesti todellisuutta. Tätä useimmat fyysikot Planck mukaan lukien eivät osanneet odottaa. Otto Lummerin ja Ernst Pringsheimin kokeet vuonna 1899 ja lopullisesti Heinrich Rubensin ja Ferdinand Kurlbaumin kokeet vuonna 1900 osoittivat Wienin säteilylain paikkansapitämättömyyden.
Planck yritti johtaa uutta lakia mustan kappaleen säteilylle, mutta nyt hän käytti entropiasta uutta ilmausta. Ilmauksesta on todettu, että "milloinkaan fysiikan historiassa ei ole tehty toista yhtä vähäistä matemaattista interpolaatiota yhtä kauaskantoisin fysikaalisin ja filosofisin seurauksin". Uudella olettamuksella Planck onnistui johtamaan lain, jota hän piti Wienin lain parannettuna versiona. Planckin uusi jakaumalaki julkaistiin Berliinin tiedeakatemian kokouksessa 19. lokakuuta 1900. Laki vastasi tarkasti todellisuutta, ja sen uskottiin olevan pitkään odotettu vastaus. Laki oli kuitenkin teoreettisesti epätyydyttävä, sillä se perustui tuntemattomaan entropian muotoon. Planck joutui nyt pohtimaan, miksi laki ylipäätään toimi.
Planck alkoi pohtia lakia uudella tavalla. Hän lähestyi asiaa käyttämällä apunaan Boltzmannin ajatusta entropiasta molekyylitason kaaoksena. Planck ei kuitenkaan hyväksynyt Boltzmannin käsitystä entropian ja irreversiibeliyden todennäköisyyteen perustuvasta luonteesta vaan tulkitsi Boltzmannin ajatusta omalla tavallaan. Planck lähti liikkeelle Boltzmannin yhtälönä tunnetusta kaavasta S=k log W. On kuitenkin huomattava, ettei Boltzmann koskaan esittänyt yhtälöä tässä muodossa, vaan sen teki ensimmäisenä Planck. Selvittääkseen molekyylitason epäjärjestyksen kombinatorisen lausekkeen W Planck otti käyttöön termin, jota hän kutsui energia-alkioksi. Planck oletti mustan kappaleen oskillaattoreiden kokonaisenergian jakautuvan äärelliseen määrään osaenergioita ε, joita hän siis kutsui energia-alkioksi. Hän kertoi tästä uudesta lain johtamisesta Berliinin tiedeakatemian kokouksessa 14. joulukuuta 1900. Tätä päivää pidetään yleisesti kvanttimekaniikan syntymäpäivänä, vaikka kvanttimekaniikan tutkiminen alkoi varsinaisesti kaksikymmentä vuotta myöhemmin.
On kuitenkin huomattava, ettei Planck ajatellut energia-alkioiden saavan vain diskreettejä arvoja. Hän ei korostanut lainkaan kvanttien epäjatkuvuutta. Hän katsoi kaavansa ε=hν olevan vain kaunis matemaattinen oletus, joka ei juuri liittynyt fysikaaliseen todellisuuteen. Planck uskoi energian kvantittumisen olevan vain väliaikainen piirre hänen luomassaan teoriassa.
Säteilylain julkaisun jälkeen korostettiin sen tarkkuutta kuvata mustan kappaleen säteilyä. Planck johti myös erittäin tarkat arvot luonnonvakiolle, kuten Avogadron luvulle, alkeisvaraukselle ja Boltzmannin vakiolle. Verrattuna kokeellisesti saatuihin arvoihin Planckin johtamat arvot olivat ylivoimaisesti tarkempia. Vähemmälle huomiolle jäi lain edellyttämä energian kvantittuminen sekä se, että laki vaatii irtautumista klassisesta fysiikasta. Ristiriitaa ei kukaan aluksi huomannut, ei edes Planck itse.
Instituuttien verkosto
Max Planckin nimeä kantaa 80 tieteellistä tutkimuslaitosta Saksassa ja muualla Euroopassa. Niiden yleisnimenä on Max Planck -instituutti, jota selitetään erikoisalalla, ja yhdyssiteenä Max-Planck-Gesellschaft. Max Planck instituutit arvioitiin Times Higher Education Supplementin mukaan maailman parhaaksi tiedeinstituutioksi tutkimuksessa ja kolmanneksi parhaaksi tuotekehityksessä. .
Kirsti Porras
Kirsti Porras (oikea nimi Kirsti Hellin Fogelholm, 4. joulukuuta 1908 Vaasa – 11. lokakuuta 1986 Tampere) oli yksi ensimmäisiä suomalaisia naissalapoliisikirjailijoita. Hän käytti myös nimimerkkejä Kerttu Niemi ja Cathelyn Steve.
Porras kirjoitti kolme salapoliisiromaania, useita näytelmiä sekä radiokuunnelmia.
Nuorakeraaminen kulttuuri
pienoiskuva|301x301px|Nuorakeraamisen kulttuurin, eli vasarakirveskulttuurin, levinneisyysalue. Nuorakeraaminen kulttuuri tai vasarakirveskulttuuri on kivikauden neoliittisella kaudella laajalla alueella vallinnut kulttuuri. Siitä on käytetty myös nimitystä indoeurooppalainen sotakirveskulttuuri. Se levisi laajalle alueelle ihmisten muuttoliikkeen mukana Pohjois-, Keski- ja Itä-Euroopassa 3000- ja 2000-luvuilla eaa. Suomessa nuorakeraamisesta kulttuurista käytetään nimitystä vasarakirveskulttuuri ja se vallitsi maan lounaisosissa, Suomenlahden rannikolla sekä Etelä-Pohjanmaalla 2800–2300 eaa. Nuorakeraaminen kulttuuri oli varhaisin maanviljelykulttuuri Valko-Venäjän ja Baltian seuduilla Dneprin länsipuolella noin 2800 eaa.
Kulttuurin erityispiirteitä
Nuorakeraamiset kulttuurit saivat nimensä nuoramaisilla painanteilla koristelluista saviastioista. Toinen nimitys, sotakirveskulttuurit (Suomessa vasarakirveskulttuuri), viittaa erityisiin taitavasti muotoiltuihin, monesti venemäisiin kivikirveisiin. Niitä on arveltu joko sota-aseiksi tai kulttiesineiksi. Ne ovat kuparikirveiden jäljitelmiä.
On yritetty selvittää myös antropologian avulla, tutkimalla hautalöytöjä, liittyikö nuorakeraamisen kulttuurin leviäminen kansojen vaellukseen. Muun muassa Baltiassa on löydetty nuorakeraamisen kulttuurin haudoista eri ihmistyyppejä jokseenkin samassa suhteessa kuin ajallisesti ja paikallisesti läheisistä toisten kulttuurien haudoista. Muun muassa antropologi Raissa Denisovan (1978) mukaan tämä tukee päätelmää, että nuorakeraamiseen kulttuuriin siirtyminen ei ole merkinnyt uuden väestön saapumista.
Nuorakeraaminen kulttuuri Suomessa
Nuorakeraaminen kulttuuri eli vasarakirveskulttuuri tai venekirveskulttuuri saapui Lounais-Suomeen noin 2800–2500 eaa. Koillis-Puolasta ja Baltiasta. Tämän kulttuurimuutoksen on usein tulkittu merkinneen uuden väestön saapumista Suomeen, sillä monet nuorakeraamisen kulttuurin tavat poikkesivat huomattavasti alueella aiemmin vaikuttaneen kampakeraamisen kulttuurin piirteistä, jotka kohtaamisen seurauksena vähenivät merkittävästi. Tästä syystä vasarakirveskulttuurin ja rannikolla asuneen kampakeraamisen kulttuurin kohtaamisen on arveltu olleen väkivaltainen ja seurauksena olisi ollut kampakeraamisen väestön vähentyminen lähes sukupuuton partaalle. Tämän rannikon kampakeraamisen kulttuurin kohtaloksi koituneen tapahtuman on katsottu näkyvän yhä suomalaisten genetiikassa pullonkaulana, koska sitä on vaikea sijoittaa Suomen asutushistorian muuhun vaiheeseen.
Nuorakeraaminen kulttuuri levisi Suomen lounais- ja eteläosaan suurin piirtein Kokkolan, Tampereen ja Viipurin kautta kulkevan linjan eteläpuolelle. Nuorakeraaminen kulttuuri asui keskieurooppalaisten esikuviensa tavoin paalurakenteesta ja oksapunoksista tehdyissä majamaisissa asumuksissa joissa katto oli tehty oljista. Näin tämä kulttuuri toi Suomeen uuden asumustyypin, majan, aiempien alueella vaikuttaneiden kulttuurien asuessa kotamaisissa asumuksissa. Nuorakeraaminen kulttuuri erotti hyvin jyrkästi Suomen alueen lounais- ja eteläosat sisämaasta. Jako jatkui myöhemmissä kulttuureissa aina rautakaudelle asti. Nuorakeraamiset ihmiset eivät haudanneet vainajiaan kampakeraamisesta kulttuurista tuttuihin punamultahautoihin, vaan yksittäishautoihin ns. hocker-asentoon (kyyrypolviasento, jossa vainaja makaa vasemmalla kyljellään). Saviastiat ovat kampakeraamisia astioita pienempiä ja pyöreitä ja niukkakoristeisia. Astian yläreuna koristeltiin usein nuorapainanteilla, kalanruotokuvioilla tai vinoviivavyöhykkeillä.
Kulttuurin asuinpaikat sijaitsevat vesistöjen lähellä. Ilmeisesti ne olivat tärkeitä kulkureittejä. Niihin aikoihin kulkijoiden käytössä oli lähinnä koverrettu ruuhi tai nahkapohjainen vene – lautaveneitä ei ollut vielä. Löytöpaikat painottuvat Etelä- ja Länsi-Suomeen. Arkeologi Heikki Matiskaisen mukaan nuorakeraaminen kulttuuri saapui Suomeen uuden väestön mukana, kun taas Jukka Luoto uskoo kulttuurin levinneen aikaisemman väestön keskuuteen ilman merkittäviä väestöjen siirtymisiä. Usein on arveltu, että nuorakeraaminen kulttuuri toi maanviljelyn ja karjanhoidon Suomeen, mutta tästä ei ole selviä todisteita. Astioissa ei ole jälkiä viljan säilyttämisestä, eikä maaperästä löydy viljelykasvien siitepölyä. Asuinpaikat ovat usein niittyjen lähellä, mikä voisi viitata eläinten laiduntamiseen. Ensimmäiset merkit vuohista Suomessa ovat nuorakeraamisen kulttuurin ajalta.
Nuorakeraamisen kulttuurin alatraditioita
Yksi nuorakeraamisen kulttuurin alaperinne, Fatjanovo-Balanovon kulttuuri Venäjällä 3200–2300 eaa. , oli nuorakeraamisen kulttuurin itäinen haara. Sen alue ulottui Pihkova-järveltä Keski-Volgalle ja Pohjois-Volgalle. Se jakaantui läntiseen Fatjanovon ja itäiseen Balanovon kulttuureihin.
Amelia Edwards
Amelia Edwards (7. kesäkuuta 1831 – 15. huhtikuuta 1892) oli brittiläinen journalisti, kirjailija ja egyptologi. Edwardsin menestyneimpiä kirjoja ovat kummitustarina The Phantom Coach ("Kummitusvaunut"; 1864), romaanit Barbara's History (”Barbaran historia”; 1864) ja Lord Brackenbury (”Lordi Brackenbury”; 1880) sekä Egyptistä kertova matkakertomus A Thousand Miles up the Nile (”Tuhat virstaa Niiliä pitkin”; 1877), joka kertoi hänen vuosina 1873–1874 Egyptiin tekemästään matkasta. Edwards oli ahkera vaikuttaja egyptologiassa, ja hän oli yksi Egypt Exploration Fundin (nykyisen Egypt Exploration Societyn) perustajista.
Edwards eli avoimen homoseksuaalisessa suhteessa Ellen Drew Braysherin (9. huhtikuuta 1804 – 9. tammikuuta 1892) kanssa, mikä oli viktoriaanisena aikana hyvin epätavallista.
Varhainen elämä
Vuonna 1831 Lontoossa syntynyt Edwards oli pankkiiri Thomas Edwardsin ja Alicia Walpolen ainoa lapsi. Amelia osoitti jo nuorena kirjallista lahjakkuutta, ja hän julkaisi jo 14-vuotiaana kirjoituksiaan aikakauslehdissä. Myöhemmin hän päätti ryhtyä muusikoksi, mutta hänen laulamistaan haitanneen sairauden ja vuonna 1851 solmitun epäonnistuneen kihlauksen jälkeen Amelia päätti palata kirjoittajaksi vuonna 1853.
Kirjailijana
Edwardsin ensimmäinen romaani My Brother's Wife (”Veljeni vaimo”) julkaistiin vuonna 1864, ja se sai positiivisen vastaanoton. Kirjailijanuransa aikana Edwards julkaisi kaikkiaan kymmenen romaania sekä lastenkirjoja ja tietokirjojen käännöksiä. Hänet tunnetaan kuitenkin parhaiten matkakertomuksista Dolomiiteilta ja Egyptistä.
Egypti
Edwards julkaisi lukuisia tieteellisiä artikkeleita muinaisesta Egyptistä. Hän oli erityisen huolissaan muinaisen Egyptin muinaisjäännösten huonosta kunnosta. Parantaakseen tilannetta hän oli perustamassa Egypt Exploration Fundia vuonna 1882.
Kuolema
Edwards sairastui keuhkokuumeeseen valvoessaan egyptiläisten löytöjen purkamista Lontoon satamassa vuonna 1891. Hän menehtyi 15. huhtikuuta seuraavana vuonna kotonaan Weston-super-Maressa. Edwards testamenttasi egyptiläisten esineiden kokoelmansa ja huomattavan kirjastonsa University College Londonille. Hän lahjoitti testamentissaan myös tarvittavat varat Englannin ensimmäisen egyptologian professuurin perustamiseen. Viran sai hoitaakseen Edwardsin pitkäaikainen ystävä, egyptologi ja arkeologi William Flinders Petrie.
Edwards on haudattu vain muutamaa kuukautta aiemmin kuolleen elämänkumppaninsa Ellen Drew Braysherin ja Braysherin vuonna 1862 kuolleen tyttären Sarah Harriet Braysherin kanssa St Mary's Churchin kirkkomaalle Henburyyn. Heidän hautaansa koristaa obeliski, ja Edwardsin hautaamisen jälkeen haudalle lisättiin egyptiläinen elämää symboloiva ankh-risti.
Kaito Yamamoto
Kaito Yamamoto (s. 10. heinäkuuta 1985 Shizuoka) on japanilainen jalkapalloilija.
Jalkapallomaajoukkue
Yamamoto kuului Japanin U-23 joukkueeseen kesäolympialaisissa 2008, joissa Japani putosi ensimmäisellä kierroksella.
Schlesisches Torin metroasema
Schlesisches Tor on Berliinin metron asema linjoilla U1 ja U3. Asema sijaitsee itäisessä Kreuzbergissa Spreen länsirannalla. Se avattiin liikenteelle 18. helmikuuta 1902.
thumb|vasen|Asema heti valmistumisensa jälkeen.
Aale Tynni
Elämä ja ura
Tynni opiskeli Helsingin yliopistossa pääaineenaan kotimainen kirjallisuus. Opintoja täydentääkseen hän aloitti myös lausuntaharrastuksen Kaarlo Marjasen johdolla. Hän valmistui filosofian kandidaatiksi 1936 laudaturtyöllä Sapfon mitta suomalaisessa runoudessa. Tynni alkoi opettaa suomen kieltä Liikeapulaiskoulussa ja Teknillisessä koulussa, mutta jatkoi nuoruusvuosina alkanutta kirjoittamista. upright|pienoiskuva|[[Soiva metsä (1947).]] Tynni oli jo lapsena kirjoittanut runoja, ja varsinkin kouluaikana hän myös luki paljon runoutta. Vaikka hän perehtyi myös ulkomaiseen runouteen, varsinaisia esikuvia nuoruusvuosina olivat kotimaiset lyyrikot. Varhainen malli oli ikätoveri Saima Harmaja, joka kävi samaa koulua. Harmajaan liittyy myös Tynnin muisto ensimmäisestä kirjallisesta saavutuksesta. Koulun yläluokilla molemmat tytöt osallistuivat Toverikuntaliiton kirjoituskilpailuun. Tynnin vapaamittainen runo Paholainen on kuollut sai toisen palkinnon, ja voiton vei Harmajan Huhtikuu.
Tynni itse arvioi merkittävimmäksi varhaistuotantoonsa vaikuttaneeksi runoilijaksi Harmajan ohella Uuno Kailaan. Kailaan esimerkin mukaan runouden piti parhaimmillaan olla itsetilitystä, syvyyksiin porautumista sekä eettistä painiskelua. Ajan käsityksen mukaan runoilijan oli purettava kompleksejaan ja ilmennettävä rikkinäisen sydämensä tuntoja.
Tynnin esikoiskokoelma Kynttilänsydän ilmestyi 1938. Tynni oli tarjonnut sitä WSOY:lle entisen lausunnanopettajansa kannustamana. Teoksen rinnakkaisteos Vesilintu ilmestyi 1940. Sota oli jo alkanut, ja Tynni työskenteli Vapaan huollon Uudenmaanläänin varastossa, josta jaettiin vaatteita pommitusten uhreille. Samana vuonna hän avioitui filosofian maisteri, historiantutkija Kauko Pirisen (1915–1999) kanssa.
Lasten syntymät 1942, 1944, 1946 heijastuivat Tynnin runouteen, ja niinpä hänen seuraavia julkaistuja kokoelmiaan, Lähde ja matkamies (1943), Lehtimaja (1946) ja Soiva metsä (1947) leimasivat naisen osa ja äitiyden tunnot. Tynni voitti Lontoon olympiakisoissa 1948 taidelajien lyriikkasarjassa kultaa runollaan Hellaan laakeri.
upright|pienoiskuva|vasen|[[Tarinain lähde (1974).]] Ensimmäisen avioliiton päätyttyä eroon vuonna 1960 Tynni avioitui samana vuonna runoilija, akateemikko Martti Haavion kanssa. Avioliitto päättyi Haavion kuolemaan 1973. Tynni korosti eri yhteyksissä Haavion vaikutusta kirjailijantyöhönsä; Haavio toimi Tynnille kannustajana, innoittajana ja kriitikkona. Puolison kuolema leimaakin vuoden 1973 jälkeen ilmestyneitä Tynnin runokokoelmia.
Vaikka Tynni piti itseään ennen muuta runoilijana, hän julkaisi vuodesta 1938 lähtien lyriikan ohella myös suomennoksia, lastenkirjoja, lukukirjoja ja esseitä. Etenkin 1950- ja 1960-luvuilla hänen suomennoksensa toivat tarjolle uudempaa runoutta. Tynnin mittaviin suomennoksiin kuuluu muun muassa kattava kokoelma maailmanlyriikkaa Tuhat laulujen vuotta (1957), valikoima modernia ranskalaista lyriikkaa Tulisen järjen aika (1962) sekä pohjoismaista muinaiskirjallisuutta: Eddan sankarirunot (1980) ja Eddan jumalrunot (1982). Tynni toimitti valikoiman Kaksikymmentäyksi Nobel-runoilijaa (1976) sekä suomensi William Shakespearen Sonetit (1965). Lisäksi hän julkaisi erillisinä kokoelmina William Wordsworthin ja William Butler Yeatsin lyriikan suomennoksia.
Ennen avioitumistaan Tynni ja Haavio tekivät yhteistyötä muun muassa lasten lukukirjojen uudistuksen parissa. Työn tuloksena syntyivät lukukirjasarjat Kultainen aapinen (1956) sekä Kultainen lukukirja (yhdessä A. Hinkkasen kanssa 1957). Aikaisempaan valistushenkeen verrattuna ne sisälsivät raikasta satuaineistoa ja ottivat uudella tavalla huomioon lapsen havaintomaailman. Myös Tynnin omat lastenkirjat Kissa liukkaalla jäällä (1954), Satuaapinen (1955) ja Heikin salaisuudet (1956) sisältävät mukaansatempaavaa huumoria.
Tynni oli jo nuorena kiinnostunut teatterista, minkä on sanottu näkyvän hänen runoutensa rakenteellisessa näytelmänomaisuudessa ja sisäisessä dramaattisuudessa. Suomen Kansallisteatteri esitti 1965 Tynnin näytelmän Muuttohaukat. Rautamarskin aika esitettiin 1991.
Tynni oli kasvanut demokraattiseen aatemaailmaan, eikä lähtenyt mukaan Akateemisen Karjala-Seuran toimintaan. Vasta vuoden 1990 teoksessa Inkeri, Inkerini hän nosti korostetummin esille taustaansa. Tynni oli perustamassa Suomi–Irlanti-Seuraa vuonna 1954.
Runoilija Matti Pirinen (1942–1971) oli Aale Tynnin poika.
Punamölyapina
Punamölyapina (Alouatta seniculus) on yksi Etelä-Amerikan suurimmista apinoista. Punamölyapinat ovat kovaäänisiä, ja niiden huuto kuulostaa enemmän ison kissapedon karjunnalta kuin muiden kädellisten ääntelyltä. Punamölyapinan huuto on yleensä pitkää, käheähköä ja korkeudeltaan vaihtelevaa.
Punamölyapinan pituus on 65–76 cm ja paino 4,4–6,5 kg. Yleensä koiras on isompi kuin naaras.
Punamölyapinaa tavataan alankojen sademetsistä, kuivista metsistä, Andien pilvimetsistä, Kolumbian itäisten tasankojen galleriametsistä, mangrovesoilta ja várzea-metsistä. Kolumbian lisäksi elinalue ulottuu Brasilian Amazonasiin, Ecuadoriin, Peruun, Venezuelaan ja Trinidadin saarelle.
Ravinto
Punamölyapina syö enimmäkseen lehtiä. Myös pähkinät, siemenet, pikkueläimet ja hedelmät ovat sen ravintoa.
Hermann Staudinger
thumb|Hermann Staudingerin hauta. Hermann Staudinger (23. maaliskuuta 1881 Worms, Saksa – 8. syyskuuta 1965 Freiburg im Breisgau, Länsi-Saksa) oli kemisti. Hän oli makromolekyylikemian perustaja ja kehittäjä.
Jo 1800-luvulla oli todettu, että eräistä orgaanisista yhdisteistä voi tietyissä olosuhteissa muodostua tervamaisia, liukenemattomia aineita. Näiden aineiden kemiallista rakennetta ei kuitenkaan tunnettu, ennen kuin Staudinger 1930-luvulla osoitti niiden samoin kuin luonnonkuminkin muodostuvan erittäin pitkistä ketjumaisista molekyyleistä. Staudingerin tutkimukset vaikuttivat osaltaan siihen, että näitä aineita voitiin käyttää muovien raaka-aineina.
Vuonna 1953 Staudinger sai Nobelin kemianpalkinnon "for his discoveries in the field of macromolecular chemistry" ("löydöistään makromolekyylikemian saralla").
Jean-Sebastien Bax
Jean-Sebastien Bax (s. 5. lokakuuta 1972 Marseille) on mauritiuslais-ranskalainen entinen jalkapalloilija, pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja.
Bax pelasi seuratasolla vuosina 1994–1997 mauritiuslaisessa Fire Brigade SC:ssä, jonka jälkeen hän edusti kaksi vuotta réunionilaista AS Marsouinsia. Hän pelasi uransa viimeiset kahdeksan vuotta Kapkaupungin Santoksessa, jonka riveissä hän voitti Premier Soccer Leaguen kaudella 2001–2002.
Bax pelasi Mauritiuksen maajoukkueessa 16 ottelua ja teki niissä kaksi maalia. Hän pelasi muun muassa vuosien 2002 ja 2006 MM-kisojen karsinnoissa ja teki maalin Egyptiä vastaan vuoden 2002 kisojen karsinnoissa.
Kobayakawa Hideaki
thumb|upright|Kobayakawa Hideaki maalauksessa. Kobayakawa Hideaki (, 1577 – 1. joulukuuta 1602) oli japanilainen daimio, joka eli Azuchi-Momoyama-kaudella. Hideaki oli Toyotomi Hideyoshin langon Kinoshita Iesadan viides poika, jonka Kobayakawa Takakage adoptoi sukuunsa.
Hideyoshi nimitti Kobayakawan yhdeksi toisen Korean sotaretken komentajista Kuroda Kanbein alaisuuteen. Sotaretken aikana Kobayakawa ei tullut toimeen joukkojen valvojana toimineen Ishida Mitsunarin kanssa, sillä Ishida kanteli Hideakin kyvyttömyydestä Hideoyoshille. Ilmeisesti tämän johdosta Hideyoshi siirsi Kobayakawan läänityksen Kyūshūsta vähempituottoiseen Echizeniin. Ennen kuolemaansa Hideyoshi kuitenkin peruutti muutoksen ja salli Kobayakawan muuttaa takaisin. Pian Hideyoshin kuoltua sijaishallitsijoiden neuvostossa toimineet Tokugawa Ieyasu ja Ishida Mitsunari jakaantuivat kahteen vastakkaiseen leiriin. Kartuttaakseen joukkojansa Ishida tarjosi Kobayakawalle kahta lääniä Osakan ympäriltä sekä kampakun paikkaa, mikäli tämä liittyisi hänen kannattajiinsa. Kobayakawa kysyi neuvoa Hideyoshin leskeltä Neneltä, joka kuitenkin kehotti tätä liittymään Tokugawaan. Mitsunari ei hyväksynyt päätöstä, sillä Hideakin lähes 16 000 sotilaan armeija olisi merkittävä tekijä sodassa, ja suostutteli Kobayakawan liittymään riveihinsä. Vaikka Kobayakawa lupasi antaa tukensa Mitsunarille, hän kävi salaa keskustelua myös Tokugawan kanssa.
Taistelun jälkeen Tokygawa lähetti Kobayakawan jahtaamaan pakenevia vihollisiaan, ja tämä päihitti Ishida Masatsugun Sawayaman piirityksessä. Muutamaa vuotta myöhemmin Kobayakawa ilmeisesti tuli hulluksi ja kuoli ilman perillistä. Tämän myötä Kobayakawan klaani hajosi ja sen läänitykset annettiin Ikedan klaanille.
Boro Primorac
Boro Primorac (s. 5. joulukuuta 1954) on bosnian kroaatti jalkapallovalmentaja ja entinen puolustaja.
Ura pelaajana
Primorac aloitti pelaajauransa synnyinkaupunkinsa Mostarin ykkösseuran FK Veležin takalinjoilla vuonna 1972. Hänestä kehittyi seuran avainpelaajiin kuulunut toppari, joka nousi Veležin vuosinaan myös Jugoslavian maajoukkueeseen. Jugoslavian liigamestaruus Primoracilta jäi seurassaan saavuttamatta ja parhaimmillaan tuloksena oli mestaruushopeaa 1973 ja 1974. Lisäksi Primorac pelasi Velež Mostarin kanssa Mitropa Cupin loppuottelussa 1976 ja UEFA Cupin puolivälierissä 1974–1975.
Vuonna 1978 Primorac siirtyi HNK Hajduk Splitiin, jossa voitti ensimmäisellä kaudellaan kauan kiertäneen Jugoslavian mestaruuden. Toista kertaa mestaruutta ei tullut, vaikka Primorac uurasti Hajduk Splitin paidassa 283 liigaottelussa. Eurokentillä Hajduk Split eteni Primoracin aikana Mestarien liigan puolivälieriin kaudella 1979–1980.
Ura valmentajana
Valmennusuransa Primorac aloitti AS Cannesin peräsimessä 1990 ja luotsasi seuran UEFA Cupin toiselle kierroksella kaudella 1991–1992. Kausi sujui kuitenkin muuten kehnosti, ja Primorac sai potkut tammikuussa 1992. Kaudella 1992–1993 hän toimi Valenciennesin päävalmentajana, muttei onnistunut pelastamaan seuraa putoamiselta pääsarjasta.
Vuonna 1994 hän toimi lyhyen aikaa Guinean maajoukkueen päävalmentajana, kunnes siirtyi Arsène Wengerin apulaisvalmentajaksi japanilaisseura Nagoya Grampusiin. Maaliskuussa 1997 hän seurasi Wengeriä Arsenaliin, jossa hänestä tuli seuran ykkösjoukkueen apuvalmentaja. Primorac työskenteli Wengerin valmennustiimissä 11 vuotta, kunnes jätti ranskalaisvalmentajan lähdettyä seuran kesällä 2018.
Elokuussa 2019 Primorac palasi pelaajaurallaan edustamansa Hajduk Splitin palvelukseen, kun hänet nimettiin seuran junioriakatemian johtoon. Marraskuussa 2020 Primoracista tuli Hajduk Splitin päävalmentaja. Hänet korvattiin kuitenkin Paolo Tramezzanilla jo tammikuussa 2021, kun Hajdukin tulokset eivät vastanneet odotuksia.
Muuta
Primorac on kielinero, joka puhuu sujuvasti yhdeksää kieltä (kroatia, makedonia, ranska, japani, englanti, saksa, espanja, portugali, italia).
Hänen poikansa Jure on myös jalkapalloilija.
Ching Ching
Ching Ching on Bushidon neljästoista single ja ensimmäinen single Heavy Metal Payback albumilta ja se julkaistiin syyskuussa 2008. Kappaleen sanoittivat Bushido, Chakuza ja DJ Stickle.
T. J. Wikman
Toivo Johannes (T. J.) Wikman (1. tammikuuta 1890 Jyväskylä – 1. tammikuuta 1933 Lahti) oli yksi ensimmäisistä suomalaisista salapoliisikirjailijoista. Hän käytti myös nimimerkkiä T. J. Lahtimies.
Yulin pyhäkkö
pienoiskuva|Pyhäkön torii-portti pienoiskuva|Pyhäkön sandō ja kivilyhtyjä Yulin pyhäkkö ( tai 玉里神社, Yùlǐ shénshè, tai Gyokuri-ja) oli Japanin siirtomaakaudella Taiwanin Hualienin piirikunnan Yulissa (silloinen Karenkōn prefektuurin Tamazaton piirikunta) toiminut šintolainen pyhäkkö. Nykyisin siitä on jäljellä vain rauniot.
Pyhäkkö perustettiin 22. lokakuuta 1928. Sinne pyhitettyjä kameja olivat prinssi Kitashirakawa Yoshihisa sekä Kunitama, Ōkuninushi ja Sukunabikona (kaitaku-sanjin). Toisen maailmansodan jälkeen pyhäkkö purettiin ja alue raunioitui, mutta vuonna 2008 siitä tehtiin virallinen muinaisjäänne, minkä jälkeen jäljelle jääneitä rakenteita on kunnostettu vapaaehtoisvoimin. Nähtävillä ovat lähes kokonaisuudessaan säilyneet torii-portit sekä sandō-kulkutie ja sen varren tōrō-kivilyhdyt.
Pikaluistelun sprinttimaailmanmestaruuskilpailut 2013
Vuoden 2013 pikaluistelun sprinttimaailmanmestaruuskilpailut järjestettiin Salt Lake Cityssä, Yhdysvalloissa 26.–27. tammikuuta. Sekä naiset että miehet luistelivat kumpanakin päivänä 500 ja 1 000 metriä. Viimeiseen 1 000 metrin kilpailuun pääsi kolmen luistelun jälkeen 24 parasta. Kilpailu ratkesi jokaisen neljän luistelun yhteenlaskettujen 500 metrin keskiaikojen perusteella.
Mikko Rytkönen
Mikko Rytkönen (s. 23. elokuuta 1982) on suomalainen jääpalloilija. Hän edustaa Suomen Bandyliigassa pelaavaa Jyväskylän Seudun Palloseuraa.
Mikko Rytkönen pelasi kaudella 2005–2006 kotimaisen huippukauden JPS:n riveissä. Hän voitti tuolloin maalikuninkuuden 44 maalilla. Kun vielä syöttöjä kertyi 12, niin tehopisteet olivat hulppeat 56. Tämä merkitsi vientiä pois Jyväskylästä. Suuntana oli Villa BK Linköpingissä, jossa kausi jäi torsoksi loukkaantumisen vuosi. Kausi 2007–2008 tuotti hopeaa kotoisessa Bandyliigassa Tornion Palloveikoissa. Sitten torniolaiset siirtyivät Ruotsin sarjoihin Haaparanta-Tornio Bandyn nimissä pelaamaan. Mikko pelasi HT-Bandyssä kolme vuotta, joista kaksi Elitserienissä. Rytkönen edusti kaksi edellistä kautta IFK Kungälviä, jossa valmentajana toimi suomalaistaustainen A-maajoukkuettakin luotsannut Tommi Österberg. Parhaalla kaudellaan Elitserienissä Rytkönen keräsi tehot 22+7=29.
Kaikkiaan Rytköselle on kertynyt 11 kautta Suomen Bandyliigassa ja viisi kautta Ruotsin pääsarjassa. Bandyliigassa kauden 2016 loppuun mennessä hän oli pelannut 227 runkosarjan ja 31 pudotuspeliottelua. Niissä hän oli tehnyt 215 runkosarja- ja 29 pudotuspelimaalia.
Mikko Rytkönen nousi Tornion vuosien aikana A-maajoukkueeseen. Miesten maaotteluita hänelle on kertynyt yhteensä 53, joissa on syntynyt 34 maalia. Vuodesta 2009 MM-kisoja kiertäneeltä Mikolta löytyy 2 MM-hopeaa (2011) ja 2 –pronssia (2010). Kaikkiaan Rytkönen on pelannut urallaan seitsemät MM-kisat.
Saavutukset
Seurajoukkueessa:
Maajoukkueessa:
Henkilökohtaisesti
Drive (elokuva)
Drive on vuonna 2011 ensi-iltansa saanut yhdysvaltalainen jännityselokuva, jonka on ohjannut Nicolas Winding Refn ja käsikirjoittanut Hossein Amini. Elokuvan nimetöntä päähenkilöä esittää Ryan Gosling. Muita päärooleja elokuvassa esittävät Carey Mulligan, Bryan Cranston, Christina Hendricks, Ron Perlman, Oscar Isaac ja Albert Brooks. Se perustuu James Sallisin romaaniin Kylmä kyyti.
Elokuva kertoo stuntmiehestä, joka toimii öisin pakoauton kuljettajana ryöstöissä. Se julkaistiin Yhdysvalloissa 16. syyskuuta 2011 ja Suomessa 7. lokakuuta 2011. Ennen teatterijulkaisuja elokuva näytettiin monilla elokuvafestivaaleilla. Vuoden 2011 Cannesin elokuvajuhlilla sitä kehuttiin ja katsojat osoittivat suosiota seisaaltaan lopputekstien aikana. Winding Refn voitti juhlilla parhaan ohjaajan palkinnon. Myös monet kriitikot kehuivat elokuvaa ja varsinkin Goslingin ja Brooksin näyttelysuoritusta.
Malcolm II
thumb|250px|Malcolm II. Malcolm II oli Skotlannin kuningas vuosina 1005–1034. Hän laajensi Skotlannin aluetta Lothianiin sillä aikaa kun englantilaisilla oli täysi työ torjua viikinkien hyökkäyksiä etelämpänä.
Drive (elokuva)
Juoni
Kuski menee Cookin strippiklubille ja saa selville, että Nino on ollut koko jutun takana. Nino selittää Bernielle, että rahat kuuluvat mafialle, ja Bernie tappaa Cookin peläten paljastumistaan. Hän käskee Ninoa hoitelemaan kuskin ja menee itse Shannonin luo. Kuski lupaa antaa rahat Ninolle, jos Irene ja Benicio pysyvät vahingoittumattomina. Nino kuitenkin lähettää aseistautuneen miehen heidän asunnolleen, mutta kuski huomaa tämän ja tappaa miehen. Toisaalla Shannon yrittää lähteä kaupungista, kun Bernie käy hänen luonaan. Bernie sivaltaa hänen valtimonsa auki partaveitsellä ja jättää hänet kuolemaan.
Kuski jahtaa Ninoa takaa-ajossa ja saa hänet kiinni. Kun Nino on haavoittunut, kuski hukuttaa hänet mereen. Bernie soittaa kuskille ja sopii tapaamisen ravintolaan. Ravintolassa Bernie lupaa kuskille Irenen ja Benicion olevan turvassa, muttei mene takuuseen kuskin turvallisuudesta. He menevät hakemaan rahoja kuskin auton takakontista, kun Bernie puukottaa häntä vatsaan. Kuski kuitenkin onnistuu puukottamaan puolestaan tätä, ja tappamaan hänet. Hän jättää Bernien ruumiin ja rahasäkin parkkipaikalle ja ajaa Los Angelesin yöhön.
Tuotanto
thumb|left|185px|Nicolas Winding Refn ohjasi Driven.
Kehitys
James Sallisin romaani Kylmä kyyti julkaistiin vuonna 2005. Tuottaja Marc Platt hankki oikeudet tehdä siitä elokuva, kun hän luki kirjasta tehdyn arvostelun. Kirjan päähenkilö kiehtoi Plattia, sillä hän muistutti hahmoja, joita Platt oli itse ihannoinut lapsena. Hossein Amini palkattiin muuntamaan kirja elokuvaksi. Hänen mielestään oli harvinaista saada sentapainen kirja studiolta, sillä se oli lyhyt ja runomainen. Kirjasta oli myös vaikea tehdä elokuva, sillä se ei noudata lineaarista kerrontaa, vaan se hyppii ajassa ja sisältää paljon takaumia.
Elokuva julkistettiin vuoden 2008 alussa, kun sen ohjaajaksi oli valittu Neil Marshall ja pääosanäyttelijäksi Hugh Jackman. Myös Universal Studios lähti mukaan projektiin. Helmikuussa 2010 ilmoitettiin, että Marshall ja Jackman olivat jättäytyneet pois elokuvasta, ja että Ryan Gosling oli valittu pääosaan. Gosling sai valita elokuvalle ohjaajan ja valitsi tanskalaisen Nicolas Winding Refnin, jonka töitä hän ihaili. Refn ei ollut niinkään kiinnostunut tarinasta, vaan siitä, että päähenkilöllä oli kaksoiselämä.
Näyttelijöiden valinta
thumb|left|185px|Ryan Gosling tuli mukaan, kun Hugh Jackman jättäytyi pois. thumb|185px|Kolminkertainen [[Emmy-palkinto|Emmy-voittaja Bryan Cranston oli yksi Refnin pakkohankinnoista.]] Driven tuottaja Marc Platt otti yhteyttä Goslingiin sanoen, että hän on yksi niistä henkilöistä joiden kanssa Platt haluaisi työskennellä ennen poistumistaan elokuva-alalta. Goslingia kiehtoi elokuvan käsikirjoitus, sillä se sisälsi sekä hyvin vahvan hahmon että voimakkaan rakkaustarinan. Hän oli aina halunnut tehdä toimintaelokuvan, mutta hänen mielestään liian monet painottavat stuntteja enemmän kuin itse hahmoja. Gosling sai myös valita elokuvan ohjaajan ja ajatteli heti Refniä. Hän oli kuitenkin epävarma, sillä Refn ei ollut aikaisemmin tehnyt Driven kaltaista elokuvaa. Goslingin ensitapaaminen Refnin kanssa meni hänen mielestään huonosti, eikä Refn vaikuttanut kovinkaan kiinnostuneelta tekemään elokuvaa. Tapaamisen loputtua Refn pyysi Goslingilta kyydin, sillä hän ei omistanut ajokorttia. Matkan aikana radiossa soi REO Speedwagonin kappale "Can't Fight This Feeling" ja Refn sai ajatuksen, että elokuva kertoo miehestä, joka ajaa Los Angelesin katuja pitkin kuunnellen pop-musiikkia.
Refn valitsi muut näyttelijät erikoisella tavalla, sillä hän ei pitänyt koe-esiintymisiä vaan hän kutsui näyttelijäehdokkaat kotiinsa. Carey Mulligan valittiin näyttelemään Ireneä elokuussa 2010. Hän oli kiinnostunut roolista, sillä hän piti Refnin tekemistä elokuvista Bronson ja Valhalla Rising. Rooli oli ensin tarkoitettu vanhemmalle latinolaisnaiselle, mutta Refn teki tarvittavat muutokset käsikirjoitukseen sovittaakseen Mulliganin rooliin. Refn ei ollut nähnyt hänen elokuviaan, mutta tiesi heti löytäneen Irenensä hänet nähdessään. Refn ajatteli myös, että Mulliganin myötä rakkaustarina kuskin ja Irenen välillä vahvistui, sillä nyt molemmat hahmot olivat länsimaalaisia. thumb|185px|Nähtyään kuvia Christina Hendricksistä (kuvassa) ja huomattuaan hänen olevan erittäin kaunis, Refnin vaimo suositteli häntä Blanchen rooliin. Breaking Bad -sarjan ihailijana Refn halusi Bryan Cranstonin näyttelemään Shannonia ennen ketään muuta. Refn antoi Cranstonin kehittää roolia parantaakseen mahdollisuuksiaan palkata hänet. Cranston oli otettu Refnin innostuksesta ja otti roolin vastaan. Christina Hendricks näyttelee pientä, mutta tärkeää roolia elokuvassa. Refn ajatteli ensin pornonäyttelijöitä Blanchen rooliin, mutta ei löytänyt ketään joka olisi hyvä näyttelemään. Tavattuaan Hendricksin, Refn valitsi hänet rooliin vaimonsa suosituksesta.
Albert Brooks esittää mafiapomoa nimeltä Bernie Rose. Brooks oli Goslingin mielestä sopimaton rooliin, koska se oli väkivaltainen, mutta Brooks otti roolin vastaan mielihyvin, sillä hän sai kokeilla erilaista näyttelytapaa. Ron Perlman näyttelee pääroistoa Ninoa, joka sopi näyttelijän itsensä mielestä hänelle hyvin, sillä hänkin oli juutalainen, ja oli aina halunnut näytellä juutalaista, joka haluaa olla gangsteri. Oscar Isaac esittää latinolaista Standardia, joka on avioliitossa Irenen kanssa. Hän ei alun perin pitänyt hahmosta, vaan halusi muuttaa sen mieheksi, joka haluaa tehdä hyvää, mutta on tehnyt liian monta huonoa valintaa.
Musiikki
Driven musiikista vastasi Cliff Martinez, joka sävelsi elektro-pop -tyylistä instrumentaalista musiikkia elokuvaan. Refn halusi elektronista musiikkia, joka olisi toisinaan abstraktista, jotta katsoja näkisi tapahtumat kuskin näkökulmasta. Leikkaaja Matt Newman ehdotti elokuvan alkuun ranskalaisen Kavinskyn kappaletta "Nightcall". Miksaaja Johnny Jewel antoi Refnille ohjeeksi, että joissain kohtauksissa ei tarvitsisi olla lainkaan bassoa, sillä sitä yleensä käytetään tunteellisissa tai synkissä kohtauksissa.
Elokuvan soundtrack Drive (Original Motion Picture Soundtrack) julkaistiin 27. syyskuuta 2011 Yhdysvalloissa ja 17. lokakuuta 2011 Suomessa. iTunesissa se myi hyvin ja nousi neljännelle sijalle myyntitilastoissa. The Boston Heraldin kriitikko antoi sille arvosanan A ja totesi: "yleisö ei ainoastaan katso Drivea vaan myös kuuntelee sitä... Soundtrack on niin suuri osa elokuvaa, että kun katsot sen, et voi kuvitella sitä ilman musiikkia."
Retikat
Retikat eli nivelretikat (Raphanus) on ristikukkaiskasvien heimoon kuuluva suku. Suvusta tunnetaan ainakin neljä lajia. Ruokaretikasta (Raphanus sativus) on useita alalajeja. Se on viljelty laji, jonka alkuperä on epäselvä; se saattaa olla peräisin peltoretikan alalajista.
Drive (elokuva)
Julkaisu
Elokuvan ensi-ilta oli Cannesin elokuvajuhlilla 20. toukokuuta 2011. Sitä kehuttiin paljon ja yleisö nousi jopa seisomaan antaessaan aplodeja elokuvalle. Refn sai juhlilla parhaan ohjaajan palkinnon. Drive näytettiin myös Los Angelesin elokuvajuhlilla 20. kesäkuuta, Melbournen elokuvajuhlilla 7. elokuuta ja Toronton elokuvajuhlilla syyskuussa 2011.
Yhdysvalloissa elokuva sai ensi-iltansa 16. syyskuuta 2011. Se tuotti avausviikonloppunaan yhteensä 11,3 miljoonaa dollaria ja oli kolmantena viikonlopputilastoissa Leijonakuninkaan 3D-version ja elokuvan Contagion jäljessä. Elokuvan levittäjä FilmDistrict oli odottanut elokuvan tuottavan enemmän ja olevan ensimmäisenä tilastoissa. Yhteensä elokuva on tuottanut 35 miljoonaa dollaria (26,5 miljoonaa euroa) Yhdysvalloissa ja 70,6 miljoonaa dollaria (53,4 miljoonaa euroa) maailmanlaajuisesti. Suomessa elokuva julkaistiin 7. lokakuuta 2011 ja se tuotti 63 000 euroa avausviikonloppunaan. Yhteensä se on tuottanut 312 000 euroa.
Vastaanotto
Internetsivusto Rotten Tomatoes kertoi, että 93 % kriitikoista oli antanut Drivelle positiivisen arvosanan 8,3/10 keskiarvolla. Keräys perustui 235 arviointiin. Metacritic laski 43 arvostelusta elokuvalle painotetun keskiarvon 78/100. Rolling Stone -lehti sanoi elokuvan jakavan mielipiteitä ja niin CinemaScore antoikin sille arvosanaksi C−. Internet Movie Databasen 112 000 käyttäjää ovat antaneet Drivelle 8,0/10 arvosanan, ja 28 IMDb:n henkilökuntaan kuuluvaa keskiarvolta 8,2.
V2.fi antoi elokuvalle neljä tähteä ja sanoi sitä "loisteliaan tunteelliseksi". Dome.fi antoi Drivelle myös neljä tähteä ja kutsui sitä "parhaaksi rikoselokuvaksi aikoihin". Iltalehdeltä elokuva sai täydet viisi tähteä ja kehuja erityisesti Goslingin suorituksesta. Findance antoi elokuvalle niin ikään viisi tähteä ja vertasi sen käsikirjoitusta Quentin Tarantinon elokuviin.
Drive oli ehdolla parhaan äänileikkauksen Oscar-palkinnon saajaksi vuonna 2012.
Drive on saanut Suomessa 18 vuoden ikärajan sen sisältämän raa'an ja selväpiirteisen väkivallan takia.
Painin Euroopan-mestaruuskilpailut 1975
Vuoden 1975 painin Euroopan-mestaruuskilpailut järjestettiin Ludwigshafen am Rheinissa, Länsi-Saksassa huhti-toukokuun vaihteessa. Kisoissa kilpailtiin sekä kreikkalais-roomalaisessa painissa että vapaapainissa. Ylivoimaisesti eniten mitaleita kisoista rohmusivat Neuvostoliiton painijat, jotka kahta sarjaa lukuun ottamatta saavuttivat palkintokorokesijoituksen jokaisessa sarjassa.
Rusonapsijat
Rusonapsijat (Euscarthmus) on tyrannien heimoon kuuluva lintusuku.
Aiheesta muualla
Lophotriccus
.mil
.mil on yksi alkuperäisistä ylätason verkkotunnuksista (.com, .edu, .gov, .mil, ja .org). .mil on otettu englannin kielen sanasta military ja se on tarkoitettu Yhdysvaltain puolustusministeriön käyttöön. Tunnus otettiin käyttöön vuonna 1985.
PLUNA
PLUNA (esp. Primera Línea Uruguaya de Navegación Aérea) oli Uruguayn kansallinen lentoyhtiö, jonka pääkonttori sijaitsi Montevideossa. Yhtiö lensi reittilentoja Etelä-Amerikkaan ja Espanjaan. Yhtiö perustettiin 1936 ja oli ollut 1994 lähtien tiiviissä yhteistyössä brasilialaisen Varigin kanssa. Varigin talousvaikeuksien seurauksena, Uruguayn valtion omistusosuus nousi syyskuussa 2006 90 prosenttiin vähentäen yhtiön riippuvuutta Varigin tulevaisuudesta.
Yhtiön laivasto koostui helmikuussa 2010 kuudesta Bombardier CRJ900 -koneesta.
Uruguayn hallitus päätti heinäkuussa 2012 lopettaa yhtiön toiminnan toistuvien lakkojen ja kasvavien talousvaikeuksien vuoksi.
Hugo Standertskjöld
Hugo Robert Standertskjöld (24. syyskuuta 1844 Janakkala – 9. toukokuuta 1931 Helsinki) oli suomalainen eversti, asetehtailija, teollisuusmies, suurlahjoittaja ja Aulangon rakennuttaja.
Hugo Standertskjöld syntyi suomalaisperäisen aatelisperheen vesana Janakkalassa sijaitsevaan Vanantaan kartanoon. Vain 20-vuotiaana hänestä tuli tykistöupseeri, ja melko nopeasti (1866) hänet komennettiin Tulan kivääritehtaaseen Venäjälle, jossa hän vastasi tehtaan teknisestä valmistuksesta. Tämä asetehtailu oli tavallaan jo suvussa, sillä hänen setänsä Carl August Standertskjöld toimi sekä Iževskin että Tulan asetehtaiden päällikkönä ja vuokraajana.
Ludvig Nobelin suosituksesta hän siirtyi 1872 Iževskin kivääritehtaaseen, jota hän johti venäläis-turkkilaisen sodan aikana, jolloin kiväärien kysyntä Venäjällä oli huipussaan. Vuonna 1880 johtajana toiminut Standertskjöld vuokrasi tehtaan itselleen Venäjän valtiolta. Tehtaan tuotannon parannuksiin sijoitettiin huomattavasti. Hän jopa myi Suomen vakinaiselle armeijalle sen tarvitsemat kiväärit edulliseen hintaan. Sen lisäksi, että hankki suuren henkilökohtaisen omaisuuden sai hän tällä kiväärikaupalla myös luotua hyvät suhteet päätöksentekijöihin. Iževskin kivääreillä sodittiin vielä kansalaissodassa sekä talvi- ja jatkosodissakin.
Vuonna 1884 Standertskjöld lopetti toimintansa asetehtailijana ja erosi armeijasta. Kuitenkin hän jatkoi vielä Venäjällä aseiden parissa, sillä osan kertyneestä varallisuudestaan hän oli sijoittanut Tulan ammustehtaaseen. Koska tehdas oli huonosti hoidettu, piti Standertskjöldin ottaa tehdas omavastuiseen hoitoonsa ja siten jäädä Venäjälle vielä pitkäksi aikaa. Tehtaan uudistamiseen ja tuotannon tehostamiseen tarvittavien sijoitusten rahoittamisessa hänellä oli apunaan sekä Suomen Pankin, että Nobel-yhtymän myöntämät edulliset lainat. Kohtuullisella voitontavoittelullaan ja jyrkästi nousevista suhdanteista hyötymistä yrittämättä, hän onnistui pääsemään ase- ja ammushankinnoista päättävien suosioon, joka oli Venäjän keisarikunnassa edellytys hyvällä ja tuottavalle taloudelliselle toiminnalle.
Hattulan seurakunta
Hattulan seurakunta on luterilainen seurakunta Kanta-Hämeessä, Hattulan kunnassa. Seurakunta kuuluu Tampereen hiippakunnassa Hämeenlinnan rovastikuntaan. Kirkkoherrana toimii Virpi Järvinen. Syyskuussa 2022 seurakunnassa oli 7125 jäsentä.
Hugo Standertskjöld
Vähitellen eversti Standertskjöld kuitenkin lopetti taloudellisen toimintansa Venäjällä ja siirsi suuren omaisuutensa Suomeen. Kaupunkiasunnokseen hän rakennutti yksityispalatsin Pohjois-Esplanadi 3:een, talossa sijaitsee nykyisin korkein oikeus. Vuonna 1883 hän oli ostanut Hämeenlinnasta Karlbergin kartanon, josta hän rakensi itselleen kesäasunnon ja josta on lähtöisin nykyinen Aulanko. Standertskjöld vietti viimeisen kerran kesänsä Aulangolla vuonna 1926 ja myi Karlbergin kaikkine sivutiloineen Hämeenlinnan kaupungille vielä samana vuonna.
Hän osallistui aatelissäädyssä valtiopäiville 1885, edustaen Palmfelt-sukua.
thumb|Hugo Standertskjöldin muistokivi Aulangon puistossa. Poikamiehenä elellyt eversti oli avokätinen lahjoittaja. Usein hänen lahjoituksensa suuntautuivat lähelle hänen ammattiaan. Eräs lahjoitusten saaja oli Suomen kadettikoulu Haminassa. Koulun lakkauttamisen jälkeen lahjoitusvarat jaettiin nuorille, joiden oli ollut pakko vaihtaa elämänuraansa koulun lakkauttamisen tähden.
Hugo Standertskjöld on haudattu Janakkalan kirkon hautausmaalle.
Iron Sunrise
Iron Sunrise on Charles Strossin vuonna 2004 julkaisema tieteiskirja. Kirjan tapahtumat sijoittuvat samaan maailmankaikkeuteen Singularity Skyn kanssa, mutta myöhempään aikaan.
Singularity Skyn lähtökohta on tulevaisuus, jossa tekoäly Eschaton on ripotellut Maapallon asukkaat vasten tahtoaan ympäri Linnunrataa.
Yhteenveto juonesta
New Moscow’n aurinko räjähtää tuhoten järjestelmän kaikki planeetat. Räjähdyksestä syntynyt laajeneva ja vaarallinen säteilyrintama pakottaa läheisten järjestelmien asukkaat evakuoimaan itsensä muualle. New Moscow’n kostovastaiskujärjestelmät aktivoituvat samalla, lähettäen hitaat mutta varmat joukkotuhoaseet kohti New Dresdenin järjestelmää. Kirjan juoni kulkee eteenpäin, kun vastaiskujärjestelmiä yritetään pysäyttää. Vastaiskujärjestelmien pysäyttäminen on mahdollista, kunhan riittävän moni New Moscow’sta etäällä ollut diplomaatti lähettää keskeytyskoodin. Rachel Mansour rupeaa tutkimaan, kuka tapattaa entisen New Moscow’n diplomaatteja, sillä diplomaattien kuolema estäisi keskeytyskoodin käytön. Kirjan toinen tärkeä hahmo Wednesday on nuori nainen, joka sotkeentuu tahattomasti Rachelin tutkimukseen. Wednesday saa ohjeita Eschatonin agentilta, Hermanilta, joka tutkii mikä osapuoli oli vastuussa New Moscow’n räjäytyksestä, koska auringon räjäyttämisessä käytetty teknologia voisi olla vaarallista Eschatonille itselleen.
Röyhyhelmikkä
Röyhyhelmikkä (Melica uniflora) on monivuotinen, lähinnä Euroopassa kasvava lehtojen heinäkasvi. Suomessa laji on rauhoitettu Ahvenanmaalla.
Ulkonäkö ja koko
thumb|220px|left|Röyhyhelmikän kukinto. Röyhyhelmikkä kasvaa 35–50 cm pitkäksi. Se on pitkärönsyinen ja varsi on pysty tai koheneva. Korren tyviosa on väriltään violetti. Korren lehtitupet ovat litteitä ja sileitä. Nuokkuvat lehdet ovat 2–3 mm leveitä, tasasoukkia, suippoja ja kiiltäviä. Lehden kieleke on ruskehtava, tylppä ja enintään 0,2 mm pitkä. Kielekkeen vastakkaisella puolella on jopa 4 mm pitkä, varrenmyötäinen, kalvomainen ja suippo lisäke. Kukinto on 7–10 cm pitkä harsu, haarova röyhy, jonka alimmat kukintohaarat ovat pitkäperäisiä. Kunkin haaran päässä on yksi pysty, 5–7 mm pitkä tähkylä. Kaleet ovat sinipunertavia. Röyhyhelmikkä kukkii Suomessa heinäkuussa.
Muista helmikkälajeista röyhyhelmikkä muistuttaa paljon yleistä nuokkuhelmikkää (M. nutans).
Levinneisyys
Röyhyhelmikkää tavataan lähinnä Etelä- ja Keski-Euroopassa Pohjois-Espanjasta Kreikkaan, Bulgariaan ja Romaniaan, ja edelleen Puolan kautta eteläiseen Skandinaviaan ja Britteinsaarille. Lisäksi lajia tavataan paikoitellen myös Pohjois-Afrikassa, Turkissa ja Kaukasuksen alueella. Suomessa röyhyhelmikkää tavataan ainoastaan Ahvenanmaalla. Laji löydettiin sieltä vuonna 1938. Nykyään esiintymiä tunnetaan Getasta, Hammarlandista, Finströmistä ja Saltvikista.
Elinympäristö
Röyhyhelmikkä on tyypillinen pyökkimetsien kasvi. Suomessa laji kasvaa esiintymisalueensa pohjoisrajoilla, missä pyökkimetsiä ei esiinny. Lajia tavataankin Suomessa muiden jalojen lehtipuiden muodostamissa lehdoissa.
Shawinigan Cataractes
Shawinigan Cataractes on kanadalainen juniorijääkiekkojoukkue. Se pelaa Ligue de hockey junior majeur du Québecissa eli LHJMQ:ssa. Joukkueen kotiareena on Centre Gervais Auto Shawiniganissa, Quebecissa.
Joukkue
Lähde: EliteProspects
Joukkueenjohto
Lähde: EliteProspects
Sääkshovi
pienoiskuva|Kuva Sääkshovin tansseista 16.7.1973. Kuvassa näkyy oikealla silloin alumiinifoliolla verhottu esiintymislava. Kuvassa erottuu myös mutterilavoille tyypillinen seinä- ja kattorakenne. Sääkshovi oli tanssilava Nurmijärvellä Kiljavan kylässä lähellä Sääksjärven rantaa. Varsinainen katettu tanssilava valmistui vuonna 1955. Sitä ennen järven rannalla tai läheisyydessä on ollut ainakin 1930-luvulta avolava.
Sääksjärven tanssilava oli tyypillinen 8-kulmainen mutterilava. Lavan rakensivat yhdessä urheiluseurat Rajamäen Kehitys ja Rajamäen Rykmentti. Viimeiset tanssit järjestettiin lavalla elokuussa 1974. Lava purettiin lopullisesti vuonna 1978.
Lopen seurakunta
Lopen seurakunta on seurakunta Kanta-Hämeessä, Loppen kunnassa. Seurakunta kuuluu Tampereen hiippakunnassa Hämeenlinnan rovastikuntaan. Kirkkoherrana toimii Tuomas Hynynen. Vuonna 2018 seurakunnassa oli 6 083 jäsentä.
Jodie Comer
Jodie Marie Comer (s. 11. maaliskuuta 1993 Liverpool, Merseyside) on englantilainen näyttelijä. Hänet tunnetaan merkittävästä roolistaan Killing Eve -sarjasta, jossa hän on näytellyt päähenkilöä Villanellea vuodesta 2018 lähtien. Comer on voittanut kyseisestä roolisuorituksestaan muun muassa BAFTA ja Emmy -palkinnon.
Oberkommando der Wehrmacht
thumb|Oberkommando der Wehrmachtin lippu vuosina 1941 - 1945. Oberkommando der Wehrmacht (OKW) oli Saksan asevoimien ylin johtoesikunta toisen maailmansodan aikana. Se muodostettiin vuonna 1938 korvaamaan Reichswehrministerium ja hajotettiin vuonna 1946 yhdessä asevoimien kanssa. OKW johti maavoimia, ilmavoimia sekä laivastoa , sekä koordinoi niiden yhteistoimintaa ja toimi yleisenä sotilasasioiden toimistona.
Organisaatio
Kesäkuussa 1938 Oberkommando der Wehrmacht muodostui seuraavista osastoista: