cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Julia Sucksdorff
Julia Sucksdorffin vanhemmat olivat eversti Nikolai Konstantin Nikkanen (1822–1873) ja Julia Johansdotter Emeleus (1825–1896). Hän opiskeli Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulussa 1881–1888 ja osallistui Suomen Taiteilijain näyttelyihin 1900-luvun alkupuolella. Sucksdorff toimi piirustuksenopettajana 1888–1889. Myöhemmin hän julkaisi useita lasten ja nuorten kasvatusoppaita sekä avioliitto-oppaita ruotsin ja suomen kielellä.
Julia Sucksdorff oli naimisissa hygienian professori, kaupunginlääkäri Wilhelm Joachim Sucksdorffin (1851–1934) kanssa.
Veli Aine
Veli Valo Aine (17. helmikuuta 1919 Tornio – 30. joulukuuta 2008 Tornio) oli suomalainen yrittäjä ja liikemies, joka sai kauppaneuvoksen arvonimen ja tuli tunnetuksi myös taiteen keräilijänä.
Aineen vanhemmat olivat toimitusjohtaja Eelis Iikka Aine ja Elsa Elina Kantola ja puoliso vuodesta 1942 hammaslääkäri Eila Rantanen. Aine kirjoitti ylioppilaaksi Tornion yhteislyseosta vuonna 1939. Hän osallistui vapaaehtoisena talvisotaan. Välirauhan aikana Aine suoritti Suomen Liikemiesten Kauppaopiston ylioppilasluokan, jatkosodassa hän palveli Olavi Alakulpin tiedusteluosastossa. Sodan loputtua Aine oli sotilasarvoltaan kapteeni. Hän sai ylennyksen reservin majuriksi vuonna 1967. Sodan jälkeen Aine sai johdettavakseen isänsä perustaman Aineen Autoliikkeen, joka oli sodan aikana ajautunut vaikeuksiin, ja nosti sen yhdeksi Suomen suurimmista yksityisistä autotaloista. Aineelle myönnettiin kauppaneuvoksen arvonimi vuonna 1969.
Vaimonsa kanssa Aine alkoi kerätä taidetta 1940-luvun lopulla. Oppaana taideostoissa oli hollantilaista syntyperää ollut helsinkiläinen taidekauppias Helmut van Assendelft, joka oli Eila Aineen vanhempien perheystäviä. Aineet perustivat Aineen Kuvataidesäätiön vuonna 1974 ja halusivat, että heidän keräämänsä kokoelma jää Tornioon. Kun kaupunki teki päätöksen taidemuseon rakentamisesta, Aineet lahjoittivat taidekokoelmansa säätiölle vuonna 1979. Aineen taidemuseo avattiin yleisölle 7. maaliskuuta 1986. Rakennuksen vihki ja avasi Tellervo Koivisto.
Synnynnäinen sairaus
Synnynnäinen sairaus tai synnynnäinen vaiva on haitallinen tila, jonka henkilöllä on hänen syntyessään tai kehittyy ensimmäisen elinkuukauden aikana ilman selvää ulkoista vaikutusta. Synnynnäiset sairaudet kehittyvät yleensä jo ennen syntymää. Rakenteellisia synnynnäisiä sairauksia kutsutaan synnynnäisiksi anomalioiksi. Synnynnäisiksi sairauksiksi ei luokitella sikiön vaurioita, jotka aiheutuvat ulkoisista seikoista.
Synnynnäiset vaivat voivat johtua geenivirheestä, kohdunsisäisestä ympäristöstä, elinten morfogeneesin virheestä, infektiosta tai kromosomaalisesta virheestä. Vaivan vakavuus riippuu raskauden aikaisen ja jälkeisen tilojen välisestä monimutkaisesta vuorovaikutuksesta. Tutkimukset eläimillä osoittavat, että äidin (ja mahdollisesti isänkin) ruokavaliolla, vitamiineilla, glukoosin saannilla jo ennen ovulaatiolla ja raskautta on vaikutus sikiön kehitykseen, kasvuun ja mahdollisiin vaivoihin. Synnynnäistä sairautta aiheuttavaa ulkoista ainetta kutsutaan teratogeeniksi.
Minsk II
Minsk II on helmikuussa 2015 Valko-Venäjän Minskissä solmittu tulitaukosopimus, joka määrittelee ehdot Itä-Ukrainan sodan lievittämiseksi. Sopimuksessa allekirjoittajina olivat Ukrainan, Venäjän, Ranskan ja Saksan johtajat. Euroopan turvallisuus- ja yhteistyöjärjestö (ETYJ) järjesti tulitaukosopimukseen johtaneet neuvottelut sen jälkeen, kun Minskissä syyskuussa 2014 sovittu tulitauko murtui tammi-helmikuussa 2015. Minsk II:ssa sovittujen toimenpiteiden oli määrä saattaa aiemmin sovittu tulitauko uudelleen voimaan.
Käärmeenkantaja (horoskooppimerkki)
thumb|right|Käärmeenkantaja
Minsk II
Huippukokous ja sopimusluonnoksen laatiminen
Itä-Ukrainan sodassa taistelut jatkuivat edelleen alkuvuodesta 2015 huolimatta toistuvista yrityksistä ratkaista tilanne. Vaikka syyskuussa 2014 solmittu Minskin sopimus vähensikin merkittävästi taisteluja Itä-Ukrainassa, alueellisia kahakoita puhkesi silti. Tammikuun 2015 alussa Donetskin kansantasavallan (DNR) ja Luhanskin kansantasavallan (LNR) separatistit aloittivat uuden hyökkäyksen Ukrainan hallitsemille alueille, mikä johti Minskissä sovitun tulitauon täydelliseen romahdukseen. 21. tammikuuta, raskaiden taistelujen jälkeen, DNR:n joukot valtasivat symbolisesti tärkeän Donetskin kansainvälisen lentoaseman. Tämän jälkeen separatistit laajensivat hyökkäystään Debaltseveen, joka on tärkeä maantie- ja rautatieliikenteen solmupiste. Uudelleen syttyneet taistelut aiheuttivat kansainvälisessä yhteisössä kasvavaa huolta. Ranskan presidentti François Hollande ja Saksan liittokansleri Angela Merkel laativat uuden rauhansuunnitelman 7. helmikuuta. Ranskalais-saksalainen suunnitelma nähtiin Minskin sopimuksen elvyttämisenä. Presidentti Hollande totesi suunnitelman olevan "viimeinen mahdollisuus" konfliktin ratkaisemiseksi. Suunnitelma laadittiin vastineena yhdysvaltalaisille ehdotuksille asetuesta Ukrainan valtiolle; liittokansleri Merkel sanoi tämän vain pahentavan kriisiä
Diplomaattista ratkaisua puitiin 11. helmikuuta järjestetyssä huippukokouksessa Itsenäisyyden palatsissa Minskissä. Siihen osallistuivat Venäjän presidentti Vladimir Putin, Ukrainan presidentti Petro Poroshenko, Saksan liittokansleri Angela Merkel, Ranskan presidentti François Hollande, DNR:n johtaja Aleksandr Zahartšenko ja LNR:n johtaja Igor Plotnitsky. Neuvottelut kestivät 16 tuntia, ja Saksan ulkoministeri kuvasi niitä "hyvin vaikeiksi". 12. helmikuuta julkistettiin, että konfliktin osapuolet olivat suostuneet uusiin toimenpiteisiin palauttaa rauha Itä-Ukrainaan. Eräitä niistä olivat ETYJin monitoroima tulirauha alkaen 15. helmikuuta, raskaan aseistuksen vetäminen etulinjalta, sotavankien vapauttaminen ja Ukrainan perustuslaillinen reformi.
Sopimuksen vaikutukset
Kahakat ja tykkituli jatkuivat useissa konfliktialueen osissa huolimatta 15. helmikuuta 2015 kello 0:00 EET voimaan tulleesta tulitauosta. Tykkituli ja taistelut Debaltsevessä jatkuivat, sillä DNR:n johtaja Aleksandr Zahartšenko sanoi ettei tulitauko koske kyseistä aluetta. Donetskin alueen eteläosissa DNR:n ja Azov-pataljoonan väliset taistelut jatkuivat Mariupolia lähellä olevissa kylissä. 16. helmikuuta Minsk II -sopimus oli romahduksen partaalla. Uutistoimisto Reuters kuvasi tulitaukoa Debaltsevessä "kuolleena syntyneeksi". Ukrainan joukot pakotettiin vetäytymään Debaltsevestä 18. helmikuuta, jolloin separatistit saivat kaupungin hallintaansa. 24. helmikuuta DNR:n ja LNR:n joukot alkoivat siirtää tykistöään pois eturintamasta Minsk II:n mukaisesti, ja Ukraina vastaavasti 26. helmikuuta.
Maaliskuussa 2016 Yhdysvaltain puolustusministeriön edustaja sanoi että 430 Ukrainan sotilasta on kuollut Minsk II -sopimuksen tultua voimaan, että Venäjällä on yhä vahvat siteet DNR:ään ja LNR:ään, ja että Venäjä "kaataa raskasta aseistusta Donbassin alueelle".
Konstvägen sju älvar
Konstvägen sju älvar on turistireitti Västerbottenin läänissä Ruotsissa.
Konstvägen sju älvar vie Uumajan satamasta kohti länttä Lapissa sijaitsevaan Borgafjälliin. Tie kulkee Uumajan ja Dorotean läpi pitkin E12:ta, riksväg 92:ta ja länsväg 1052:ta. Tien varrelle on vuodesta 1997 lähtien pystytetty 13 taideteosta. Tie on pituudeltaan 350 kilometriä ja ylittää matkallaan seitsemän jokea, jotka ovat Vindeljoki, Uumajanjoki, Örejoki, Lögdejoki, Gidejoki, Ångermanjoki ja Saxjoki. Taideprojektia hallinnoi Konstvägen sju älvar -yhdistys, jonka jäseninä on henkilöitä viidestä kunnasta.
Tien varrella sijaitsevat myös Umedalenin patsaspuisto sekä Älgens Hus -maatila.
Taideteokset
thumb|left|300px|Taideteos "811" kuvattuna elokuussa 2011.
Salibandyn 3. divisioona (miehet)
'''Miesten 3. divisioona''' on Suomen viidenneksi korkein salibandyn sarjataso. Toteuttamisesta vastaa Suomen Salibandyliitto. 3. divisioonaa pelataan alueellisesti kaikilla Salibandyliiton alueilla: Etelä-Suomessa, Länsirannikolla, Sisä-Suomessa, Kaakkois-Suomessa, Savo-Karjalassa, Pohjanmaalla ja Pohjois-Suomessa. Sarja pelataan turnausmuotoisesti ja peliaika otteluissa on 3x15 minuuttia tehokasta peliaikaa.
Joukkueet 2019–2020
Etelä-Suomi
Lohko 1
Lohko 2
Lohko 3
Lohko 4
Lohko 5
Lohko 6
Sisä-Suomi
Lohko 7
Lohko 8
Kaakkois-Suomi
Lohko 9
Savo-Karjala
Lohko 10
Pohjanmaa
Pohjois-Suomi
Lohko 12
Reliant
Reliant Motors oli brittiläinen autonvalmistaja, jonka tunnetuimpia tuotteita ovat kolmipyöräiset Reliant Robin (1973–2001) ja Bond Bug (1970–1974) sekä yli 30 vuotta eri versioina tuotannossa ollut lujitemuovikorinen Reliant Scimitar (1964–1995), jonka mallit ovat ulottuneet GT-tyyppisestä coupésta avo-roadsteriin (SS1) ja pientä farmariautoa muistuttavaan shooting brakeen (GTE). Reliantin tehdas sijaitsi Staffordshiren kreivikunnan Tamworthissa.
Vuonna 1935 perustettu Reliant valmisti 1950-luvun taitteeseen asti pelkästään kolmipyöräisiä kevyitä pakettiautoja, kunnes se 1952 esitteli kolmipyöräisen Reliant Regal -henkilöauton. 1960-luvulla Reliant siirtyi nelipyöräisiin, lasikuitukorisiin autoihin ja esitteli vuonna 1964 nelipaikkaisen pikkuauton Reliant Rebel sekä Scimitar GT-auton, joka Fordin kolmilitraisella V6-moottorilla ylsi noin 200 kilometrin tuntivauhtiin.
Vuonna 1969 Reliant osti kilpailevan kääpiöautojen valmistajan Bond Carsin ja valmisti autoja Bond-nimellä vuoteen 1974 asti. Tunnetuin niistä oli vuonna 1970 esitelty, modernin näköinen kolmipyöräinen Bond Bug.
1980-luvun jälkipuoliskolla Mäkelä Auto-Tuning -niminen yritys toi Suomeen Reliant Scimitarin SS1-avoautomallia, jossa oli aluksi Fordin 1,6 litran moottori ja sitten Nissanin 1,8-litrainen.
Rossijskajan metroasema
Rossijskaja on yksi Samaran metron asemista. Se avattiin 26. joulukuuta 2007.
Veckobladet
thumb|200px|Lehden ensimmäisen varsinaisen numeron etusivu. Veckobladet oli Helsingissä vuosina 1892–1917 ilmestynyt ruotsinkielinen sanomalehti.
Opettaja Mathias Forssin perustama Veckobladet korosti kansansivistystä ja kristillisiä arvoja. Forssin kuoltua vuonna 1903 sen toimittajana jatkoi hänen puolisonsa Minna Forss. Myöhemmin uskonnollinen aines väheni ja lehteen tuli enemmän uutisia. Etupässä läntiselle Uudellemaalle levinnyt Veckobladet kiinnitti erityistä huomiota myös maanviljelyyn ja maaseudun asioihin yleensä.
Topi Martin Valli
Topias Valli, kirjailijanimi Topi Martin Valli (15. joulukuuta 1889 Vehkalahti – 21. lokakuuta 1955 Hyvinkää) oli suomalainen kirjailija.
Valli työskenteli tarkastuskarjakkona ja karjatalouskonsulenttina.
Orsonville
Orsonville on kunta Ranskassa Yvelinesin departementissa Île-de-Francen alueella. Se sijaitsee noin 70 km Pariisista lounaaseen.
Nähtävyyksiä
Kunnan nähtävyyksiä ovat 1100-luvulla rakennettu Saint-Andrén kirkko sekä 1200-luvulta peräisin oleva linnoitettu Gauvilliersin maatila. Molemmat ovat historiallisia monumentteja.
Tosaint Ricketts
Tausta
Ricketts opiskeli Green Bayn yliopistossa ja pelasi jalkapalloa Green Bay Phoenix -joukkueessa Yhdysvaltain NCAA-yliopistosarjassa. Hän oli joukkueen parhaita maalintekijöitä neljän kauden ajan, ja hänet valittiin kahdesti Horizon League -konferenssin tähdistöjoukkueeseen.
Seurajoukkueura
Huhtikuussa 2009 Ricketts teki 1 + 1 -vuotisen sopimuksen suomalaisen Myllykosken Pallon kanssa harjoiteltuaan joukkueen mukana kuukauden ajan. Veikkausliiga-debyyttinsä hän teki 2. toukokuuta 2009 ottelussa Interiä vastaan ja ensimmäisen maalinsa 11. toukokuuta HJK:ta vastaan. Heinäkuussa 2009 seura ja Ricketts laittoivat täytäntöön hänen sopimuksessaan olleen option kaudesta 2010.
Maajoukkueura
Ricketts on pelannut myös Kanadan maajoukkueissa. Hän kuului Kanadan joukkueeseen kotimaaperällä järjestetyissä alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuonna 2007 ja Pekingin olympialaisten esikarsintaturnauksessa vuonna 2008. A-maajoukkueen mukana hän oli ensimmäistä kertaa touko–kesäkuun vaihteessa 2009. A-maajoukkuedebyyttinsä hän teki 9. helmikuuta 2011 ystävyysottelussa Kreikkaa vastaan. Hänet valittiin Kanadan joukkueeseen vuoden 2011 Pohjois-Amerikan-, Keski-Amerikan- ja Karibian-mestaruusturnaukseen CONCACAF Gold Cupiin.
Vuoteen 2018 mennessä Ricketts on pelannut 58 miesten maaottelua ja tehnyt niissä 16 maalia.
Tuhat ja yksi yötä
thumb|Tuhannen ja yhden yön iranilaista kuvitusta 1850-luvulta (Sani ol-Molk). Tuhat ja yksi yötä (suomennettu myös monella muulla nimellä; ) on arabian kielinen satukokoelma, joka muodostuu kehyskertomuksesta ja lukemattomista tarinoista, joiden joukossa on historiallisia kertomuksia, eroottisia ja rakkaustarinoita, veijaritarinoita, runoja ja uskonnollisia legendoja. Kehyskertomuksessa prinsessa Šeherazade kertoo kuningas Šahryārille jännittäviä tarinoita joka yö tuhannen ja yhden yön ajan välttyäkseen teloitukselta.
Tuhannesta ja yhdestä yöstä ei ole lopullista kanonisoitua versiota. On vain eri aikakausilta olevia useita versioita, jotka sisältävät eri kertomuksia. Tarinakokoelman islamilainen sävy tulee sen myöhäisemmistä kerroksista, jotka syntyivät Bagdadissa ja Kairossa. Niissäkin saduissa, jotka sisältyvät lähes kaikkiin julkaisuihin on merkittäviä juonellisia ja tyylillisiä eroavaisuuksia. Viimeisen silauksensa ja nykyisen nimensä satukokoelma sai Egyptissä 1300- ja 1400-luvuilla.
Historia
Jotkut eurooppalaiset orientalistit ovat löytäneet Tuhannelle ja yhdelle yölle intialaisen ja/tai persialaisen (iranilaisen) alkuperän. Intialaista alkuperää puoltaa se, että kehyskertomuksen elementit esiintyivät intialaisissa saduissa jo ennen Tuhatta ja yhtä yötä. Persialaisuuteen viittaa se, että kehyskertomuksen henkilöt ovat persialaisia, kuten myös se, että varhaisimmat arabialaiset viittaukset kokoelmaan 900-luvulta kertoivat kokoelmalla nimeltä Tuhat yötä olleen persialaisen esikuvan nimeltä Hezar afsan ‘Tuhat tarinaa’. Nämä lähteet eivät kuitenkaan puhu mitään muiden tarinoiden kuin kehyskertomuksen sisällöstä.
Kairolainen juutalainen lääkäri ja kirjakauppias mainitsi 1100-luvun puolivälissä muistiinpanoissaan satukokoelman nimeltä Tuhat ja yksi yötä ensimmäistä kertaa fyysisenä kirjana ja käytti siitä samalla ensimmäistä kertaa sen nykyistä nimeä.
Varhaisin säilynyt kirjoitettu Tuhannen ja yhden yön kokoelma on kolmiosainen arabiankielinen käsikirjoitus, joka on luultavasti kirjoitettu 1400-luvun puolivälissä. Tätä satuun numero 282 päättyvää fragmentaarista käsikirjoitusta ranskalainen Antoine Galland käytti ensimmäisessä eurooppalaisessa käännöksessään 1700-luvun alussa. Tämän käsikirjoituksen lisäksi Gallandia edeltäviä käsikirjoituksia tunnetaan noin kymmenen, ja lisäksi joitain turkinkielisiä käännöksiä. Galland täydensi ranskankielistä käännöstään saduilla muistakin lähteistä, joita kaikkia ei ole tunnistettu. Jo ennen Gallandin käännöstä kokoelman kehyskertomuksen elementtejä oli näkynyt italaialaisessa renessanssikirjallisuudessa 1400- ja 1500-luvuilla. Tämä on tulkittu niin, että tarinat saattoivat tulla Eurooppaan suullisena perimätietona.
Eurooppalaiset tutkijat alkoivat etsiä kokoelman alkuperäisiä käsikirjoituksia ja löysivätkin useita. Tutkijat jakavat Tuhannen ja yhden yön käsikirjoitukset niiden sisällön perusteella useisiin ryhmiin. Niistä tärkein tunnetaan Zotenbergin egyptiläisenä resensiona, ja sitä on käytetty useimpien eurooppalaisten käännösten pohjana.
Gallandin ranskankielisestä käännöksestä tuli Euroopassa heti hyvin suosittu. Se synnytti orientaalisen kirjallisuuden tyylisuunnan ja lisäsi kiinnostusta itämaiden tutkimukseen. Tuhannen ja yhden yön tarinoista on tullut oleellinen osa eurooppalaista kansankirjallisuutta, ja 1900-luvulla niistä on tehty lukemattomia elokuvia. Tunnetuimmat sadut ”Aladdin”, ”Ali Baba” ja ”Sindbad Merenkulkija” ovat myös antaneet lännessä nimensä lukemattomille asioille, kuten yrityksille.
Sisältö
thumb|Šeherazade ja sulttaani Šahryār. [[Ferdinand Kellerin maalaus vuodelta 1880.]] Kaikki Tuhannen ja yhden yön versiot sisältävät saman kehyskertomuksen. Siinä prinsessa Šeherazade kertoo henkensä pitimiksi tarinoitaan julmalle Šahryār-kuninkaalle, jotta tämä ei surmaisi Šeherazadea, kuten hän on surmannut kaikki muut nuoret vaimonsa hääyötä seuranneena aamuna. Šeherazaden taktiikkana on jättää jokainen tarina kesken jännittävimmässä kohdassa, jotta kuninkaan mielenkiinto säilyisi seuraavaan yöhön saakka.
Tuhannen ja yhden yön tarinat kuvaavat aikansa muslimimaailman elämää etenkin Egyptissä mamelukkien aikana. Kauppiasluokan eettiset arvot tulevat selkeästi esiin. Tarinat ovat usein leikillisiä ja seksuaalisia, ja niissä nautitaan erilaisia päihdyttäviä aineita. Euroopassa saduista toimitettiin lapsille sopivia versioita, joissa seksiä ja väkivaltaa on karsittu.
Monissa tarinoissa on sisäkkäisiä tarinoita, joita hahmot kertovat. Tarinat ovat hyvin monimuotoisia, ja niihin kuuluu kansantaruja, satuja, romansseja, uskonnollisia kertomuksia, opettavaisia kertomuksia, eläinsatuja, vitsejä ja anekdootteja, jotka ovat usein peräisin klassisesta arabialaisesta kirjallisuudesta tai erilaisista nimettömistä tarinakokoelmista.
Monessa bagdadilaisen kerrostuman tarinassa esiintyy oikeastikin elänyt kalifi Harun al-Rašid. Näissä bagdadilaisissa saduissa ei ole yliluonnollista ainesta, kuten varhaisemmissa ja myöhemmissä kerrostumissa on. Kairolaiseen kerrostumaan kuuluu vanhoja egyptiläisiä tarinoita, joista jotkin saattoivat olla säilyneet koptien suullisessa perinteessä faaraoiden ajoista lähtien. Kairossa kokoelmaan tuli myös juutalaista tarinaperinnettä.
Näiden kerrostumien lisäksi satukokoelmassa on myöhemmin muualta lisättyä sisältöä, kuten persialaiset Sindbadin tarinat. Jotkin näistä tarinoista oli lisätty jo eurooppalaisia käännöksiä edeltäneeseen turkkilaiseen käännökseen, mutta myös eurooppalaiset kääntäjät tekivät paljon lisäyksiä.
Suomenkieliset käännökset
thumb|upright|[[Jaakko Hämeen-Anttilan suomennos Tuhat ja yksi yötä ilmestyi 2010. Kuvitus Heli Hieta.]] upright|thumb|Tuhannen ja yksi yötä 1 (1878), suomennos G. E. Eurén Tuhannen ja yhden yön tarinoiden eri osista on tehty lukuisia käännöksiä suomeksi. Näistä varhaisin on F. Hoffmanin vihkonen Tuhat ja yksi yötä, kokous itämaan satuja (1874–1877). Ensimmäinen yritys suomentaa kaikki tarinat oli vuosina 1878–1880, jolloin ilmestyi kolmiosainen kirjasarja G. E. Eurénin suomentamana. Tällöin nimenä oli Tuhannen ja yksi yötä. Sarjan suomentaminen jäi kuitenkin kesken. Toistaiseksi kattavimman käännöksen muodostaa J. A. Hollon ja Elina Vaaran Tuhatyksi yötä -käännös vuosilta 1956–1957, joka on käännetty tanskalaisen J. Østrupin laatimasta skandinaavisesta käännöksestä, joka taas pohjautuu Kairossa 1890 toimitettuun neliosaiseen standardipainokseen. Vuonna 1975 julkaistiin Veijo Meren valikoimana ja Heidi Järvenpään suomentamana osa kokoelman eroottisista kertomuksista ja veijaritarinoista Richard Burtonin vuosina 1885–1888 ilmestyneen englanninkielisen laitoksen The Book of the Thousand Nights and a Night pohjalta.
Vuonna 2010 tarinoista ilmestyi uusi, Jaakko Hämeen-Anttilan suomennos Tuhat ja yksi yötä (Otava, 2010), jonka on kuvittanut Heli Hieta. Se on ainoa suoraan alkutekstistä ilman välikieliä tehty suomennos lukuun ottamatta Hämeen-Anttilan aiemmin suomentamaa kokoelmaa Kuka murhasi Kyttyräselän?. Se pohjautuu pääosin Kairossa vuonna 1835 ilmestyneeseen Bulaq I-laitokseen ja 1800- ja 1900-lukujen vaihteen editioihin.
Marius af Schultén
Marius Max af Schultén (21. joulukuuta 1890 – 30. tammikuuta 1978) oli suomalainen arkkitehti ja kuvataiteilija. Af Schultén työskenteli paitsi itsenäisenä arkkitehtina myös monien Suomen tunnetuimpien arkkitehtien avustajana. Taidegraafikkona hän kuvasi töissään rakennuksia ja kaupunkiympäristöjä. Hänet tunnetaan myös aktiivisena arkkitehtuurikeskustelijana.
Marius af Schulténin isä oli kirurgian professori Max af Schultén. Af Schultén valmistui arkkitehdiksi Teknillisestä korkeakoulusta vuonna 1915. Opiskeluaikanaan af Schultén harjoitteli Jung & Bomansonin arkkitehtitoimistossa ja valmistumisensa jälkeen hän työskenteli Sigurd Frosteruksen toimistossa. Vuosina 1919–1924 hänellä oli Matti Finellin kanssa yhteinen arkkitehtitoimisto. Tämän jälkeen af Schultén jatkoi uraansa työskentelemällä monien tunnettujen arkkitehtien toimistoissa. Hän teki suunnittelutöitä muun muassa Bertel Liljeqvistin, Jarl Eklundin, Eino Forsmanin, Oiva Kallion, Uno Ullbergin ja Lars Sonckin kanssa sekä Jung & Jung -arkkitehtitoimistossa. Oman arkkitehtitoimiston hän perusti vuonna 1949.
Uransa aikana af Schultén suunnitteli niin pientaloja, asuinkerrostaloja, julkisia rakennuksia kuin teollisuusrakennuksia eri puolille Suomea. Frosteruksen kuoleman jälkeen hän muun muassa teki jatkosuunnitelman Stockmannin Helsingin-tavaratalon laajentamiseksi, mutta hänen suurisuuntaista suunnitelmaansa, johon kuului esimerkiksi Pohjois-Esplanadin kulmaan rakennettava pilvenpiirtäjä, ei koskaan toteutettu.
Paitsi arkkitehtina, af Schultén oli tunnettu myös innokkaana kulttuurikeskustelijana muun muassa Hufvudstadsbladetissa ja Arkkitehti-lehdessä, joissa hän otti usein kantaa Helsingin arvokkaan vanhan rakennuskannan säilyttämisen puolesta. Hän kirjoitti Helsingin arkkitehtuurista lukuisia lehtiartikkeleita.
Marius Max ja hänen puolisonsa Judith Ingeborg af Schultén (s. Lindroos) saivat kaksi lasta: Cay Gerhard (s. 1938, myöh. oikeustieteen lisensiaatti) ja Bengt Henrik (s. 1939, myöh. sisustusarkkitehti ja muotoilija).
Roger Thompson
Roger Thompson (s. 19. joulukuuta 1991 Clarendon, Jamaika) on jamaikalais-kanadalainen jalkapalloilija. Hän on pelipaikaltaan keskuspuolustaja.
Kausina 2013–2014 Thompson edusti Veikkausliigassa pelannutta IFK Mariehamnia, jonne siirtyi kauden 2012 päätteeksi vaasalaisesta Vasa IFK:sta. Ensimmäisellä liigakaudellaan hän esiintyi 30 ottelussa.
Seagate
Seagate aloitti toimintansa levyasemavalmistajana vuonna 1979, alkujaan yrityksen nimi oli Shugart Techologies. Yhtiön perustivat Alan Shugart ja Finis Conner. Yrityksen ensimmäinen tuote, viiden megatavun ST-506 -kovalevy, tuli markkinoille vuonna 1980. 1980-luvulla Seagate teki yhteistyötä IBM:n kanssa toimittamalla IBM XT -koneen kiintolevyjä OEM-periaatteella.
Seagaten päämaja on Scott's Valleyssä Kaliforniassa.
Yhtiö teki ostotarjouksen kiintolevyvalmistaja Maxtor:sta 21. joulukuuta 2005 ja kauppa saatiin päätökseen maaliskuussa 2006. Seagate on myöhemmin ottanut Maxtor-merkin uudelleen käyttöön. Kauppasumma oli 1,9 miljardia dollaria.
Seagaten liikevaihto oli 12.7 miljardia dollaria vuonna 2008. Työntekijöitä yhtiöllä on noin 54000.
Lepiku
Lepiku on asuinalue Piritan kaupunginosassa Tallinnassa. Sen pinta-ala on 162 hehtaaria ja väkiluku 1 579 henkeä (1.1.2018). Vuoden 2014 alussa asuinalueen väestöstä 69 prosenttia oli virolaisia.
Alabinskajan metroasema
Alabinskaja on yksi Samaran metron asemista. Se avattiin 1. helmikuuta 2015.
Federigo Fiorillo
Federigo Fiorillo (kastettu 1. kesäkuuta 1755 – 1823 tai myöhemmin) oli italialainen viulisti ja säveltäjä. Hän oli oopperasäveltäjä Ignazio Fiorillon poika. Fiorillo vaikutti viulistina Pietarissa (1777) ja Puolassa (1780–81) sekä kapellimestarina Riiassa (1782–84). Vuonna 1785 hän lähti Pariisiin, ja vuonna 1788 hän oli Lontoossa, jossa hän todennäköisesti pysyi noin vuoteen 1815 saakka. Tämän jälkeen hänen tiedetään olleen Amsterdamissa ja toistamiseen Pariisissa. Fiorillo oli tuottelias viulumusiikin säveltäjä, joka tunnetaan erityisesti 36 kapriisin kokoelman tekijänä.
Salibandyn 5. divisioona (miehet)
''' Miesten 5. divisioona''' on Suomen seitsemänneksi korkein salibandyn sarjataso. Toteuttamisesta vastaa Suomen Salibandyliitto, joka järjestää sarjat turnausmuotoisesti liiton seitsemällä alueella, jotka on jaettu maantieteellisesti Etelä-, Sisä-, Kaakkois-, ja Pohjois-Suomeen sekä Savo-Karjalaan, Pohjanmaahan ja Länsirannikkoon.
Dinamon metroasema
Dinamon metroasema tarkoittaa seuraavia asioita:
Karin Nordenswan
Karin Nordenswanin vanhemmat olivat vesirakennusten yli-insinööri Hugo Kasimir Nordenswan (1834–1904) ja Zelée Christina Agricola (1838–1925). Hän opiskeli Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulussa 1886–1888 ja 1899–1900 sekä Helsingin yliopiston piirustussalissa ja Pariisissa Académie Colarossissa 1901. Nordenswan osallistui Suomen Taiteilijain näyttelyihin vuosina 1901 ja 1928. Hän toimi piirustuksenopettajana.
Karin Nordenswanin sisar oli kuvanveistäjä, taidemaalari ja kuvittaja Martha Nordenswan-Lindgren.
Giulio Donati
pienoiskuva|Giulio Donati Giulio Donati (s. 5. helmikuuta 1990 Pietrasanta, Italia) on italialainen jalkapalloilija, joka on pelipaikaltaan useimmiten oikea laitapuolustaja. Hän on pituudeltaan 178-senttimetrinen. Hän edustaa Serie A:ssa pelaavaa Lecceä.
Donati pelasi Lucchesen ja Interin junioreissa mutta aloitti liigauransa Interistä lainalla Leccessä, Padovassa ja Grossetossa, joista Lecce pelasi Serie A:ssa. Hän siirtyi Interistä Saksan Bundesliigassa pelaavaan Leverkuseniin heinäkuussa 2013 neljän vuoden mittaisella sopimuksella. Hän edusti Leverkusenia tammikuuhun 2016 ja myöskin Bundesliigassa pelaavaa Mainzia heinäkuuhun 2019. Hän pelasi Bundesliigassa kuuden kauden aikana 124 ottelua eikä tehnyt maaleja. Mestarien liigassa hän pelasi Leverkusenin joukkueessa 15 ottelua ja teki maalin lokakuussa 2014 Leverkusenin voittoon päättyneessä kotiottelussa Pietarin Zenitiä vastaan.
Donati oli syksyllä 2019 muutaman kuukauden ilman seuraa, kunnes hän liittyi Leccen joukkueeseen. Hän on pelannut kaudella 2019–2020 Serie A:ssa yhdeksän ottelua ja teki tuolla tasolla ensimmäisen maalinsa maaliskuussa Atalantaa vastaan ottelussa, jonka Lecce hävisi 2–7.
Donati on edustanut Italiaa alle 20- ja alle 21-vuotiaiden maajoukkueissa.
Sandro Lopopolo
Alessandro (Sandro) Lopopolo (18. joulukuuta 1939 Milano – 26. huhtikuuta 2014 Milano ) oli italialainen nyrkkeilijä ja olympiamitalisti.
Lopopolo saavutti Rooman olympialaisissa 1960 hopeaa kevyessä sarjassa eli alle 60-kiloisissa. Hän ryhtyi tämän jälkeen ammattilaisnyrkkeilijäksi ja voitti 29. huhtikuuta 1966 välisarjan maailmanmestaruusottelussa venezuelalaisen Carlos Hernándezin pistein. Lopopolo piti titteliä hallussaan tasan vuoden: 29. huhtikuuta 1967 hän hävisi japanilaiselle Paul Fujiille teknillisellä tyrmäyksellä toisessa erässä.
Västra skogenin metroasema
Västra skogenin metroasema on yksi Tukholman metron sinisen linjan asemista, joka sijaitsee Ingentingissä Solnan kunnassa. Västra skogenista linja haarautuu Akallaan ja Hjulstaan. Se avattiin metron sinisen linjan avauduttua 31. lokakuuta 1975 metrojärjestelmän 81. asemana. Aseman lippuhallin ja välitasanteen väliset liukuportaat ovat Ruotsin pisimmät, 66 metriä. Asemalla on myös sinisen linjan liikenteenohjaus.
Asemalla on kolme raidetta ja kaksi laituria: raiteelta yksi liikennöidään Akallaan ja Hjulstaan ja raiteilta kaksi ja kolme Kungsträdgårdeniin. Keskustan suuntaan on kaksi raidetta lähinnä ajantasaussyistä. Asemalla on yksi lippuhalli ja vain yksi sisäänkäynti, Länsimetsänaukiolla Johan Enbergs vägenillä.
Aiheesta muualla
200px|thumb|left|Metroaseman sisäänkäynti
Flower-luokka (korvetti)
Flower-luokka oli Britannian kuninkaallisen laivaston toisen maailmansodan aikainen alusluokka, johon kuului kaikkiaan 267 korvettia. Luokka koostui tosiasiassa kahdesta alaluokasta eli 225 vuosina 1939 ja 1940 tilattua Flower-luokan alusta ja 69 vuosina 1940 ja 1941 tilattua parannellun Flower-luokan alusta. Parannellut alukset olivat hieman suurempia ja paremmin aseistettuja. Alukset kunnostautuivat erityisesti sukellusveneidentorjuntakykyisinä saattajina taistelussa Atlantista. Osa aluksista siirrettiin Yhdysvaltain laivastolle, jossa ne nimettiin joko Temptress- (Flower) tai Action-luokan (paranneltu Flower) partiotykkiveneiksi.
Pääosa aluksista palveli Britannian ja Kanadan laivastoissa, mutta aluksia siirrettiin myös liittolaisille Vapaan Ranskan, Alankomaiden, Norjan, Intian, Kreikan, Uuden-Seelannin laivastoille sekä heti sodan päätyttyä Etelä-Afrikan laivastolle sekä useille Etelä-Amerikan laivastoille. Ainoastaan yksi luokan aluksista, HMCS Sackville, on museoitu.
Korvetti ?
Korvetti on alun perin ranskalainen termi pienelle purjealukselle, joka oli sijoitettu fregatin ja sluupin välimaastoon. 1830-luvulla Kuninkaallinen laivasto otti termin käyttöön kuvaamaan suurin piirtein samankokoista alusta, jonka erityistehtävänä oli meriliikenteen suojaaminen. Höyrykoneiden käyttöönottamisen myötä rakennettiin ensin siipiratas- ja myöhemmin potkurilla varustettuja korvetteja saattajiksi, joiden koko ja aseistus kasvoi ajan myötä. Laivasto hylkäsi 1877 korvetin nimityksenä, jolloin korvetit ja fregatit luokiteltiin uuteen luokkaan risteilijöiksi.
Muutamien sotaa edeltävien kuukausien aikana laivasto joutui luomaan uudelleen pienehkön saattajaksi sopivan alustyypin. Flower-luokan alukset pohjautuivat kalastusalukseen ja lopulta Winston Churchill nimitti ne korveteiksi palauttaen termin laivastoterminologiaan, joten aiempien korvettien ja risteilijöiden välillä ei ole minkäänlaista yhteyttä.
Suunnittelu
Alkuvuodesta 1939 sodan uhka Euroopassa kasvoi ja Amiraliteetille kävi selväksi saattajien tarve suojaamaan meriliikennettä sukellusveneiden aiheuttamalta uhalta. Erityisesti tarvittiin kaikissa Pohjois-Atlantin olosuhteissa toimimaan kykeneviä pitkän toimintamatkan omaavia saattajia eli alusten tuli olla suurempia, paremmin aseistettuja ja nopeampia kuin troolarit, mutta kuitenkin edullisia valmistaa ja niiden valmistus tuli olla mahdollista pienillä kaupallisilla telakoilla. Suuremmat telakat oli jo varattu rahtialusten ja suurempien sotalaivojen korjauksiin ja valmistukseen.
Vaatimusten mukaisena Smiths Dock Company tarjosi suunnittelemansa 700 tonnin, 16 solmun nopeuteen kykenevän valaanpyyntialuksen Southern Priden uudeksi saattajatyypiksi. Tarjottu alus oli nopea valmistaa ja se soveltuisi kevyeksi rannikkoalueiden saattajaksi. Uusi alustyyppi oli laivaston mielestä kuitenkin tarkoitettu Atlantille.
Pentti Rokkanen
Pentti Uolevi Rokkanen (14. heinäkuuta 1927 Helsinki – 26. maaliskuuta 2016 Helsinki ) oli suomalainen lääkäri ja professori.
Flower-luokka (korvetti)
Alukset
Ensimmäinen kahdenkymmenenkuuden aluksen tilaus tehtiin 25. heinäkuuta 1939 osana vuosien 1939–1940 laivasto-ohjelmaa. Tilaus jakaantui yhdelletoista telakalle, joista kukin sai kahdesta kolmeen alusta valmistettavakseen. Toinen 30 aluksen tilaus tehtiin 31. elokuuta eli hieman ennen sodan puhkeamista. Tilaus jaettiin jälleen yhdelletoista telakalle, joista pääosa sai kaksi tai kolme alusta valmistettavakseen. Poikkeuksena oli Smiths Dock Company, joka sai seitsemän aluksen tilaukset.
Pentti Rokkanen
Henkilöhistoria ja ammattiura
Rokkasen vanhemmat olivat William (Vili) Rokkanen ja Ada Kontio ja ensimmäinen puoliso vuodesta 1953 silmätautien erikoislääkäri Aila Annikki Karjalainen. Rokkanen tuli ylioppilaaksi Helsingin suomalaisesta lyseosta 1946 ja valmistui lääketieteen lisensiaatiksi 1953. Kirurgiaan hän erikoistui 1961 ja väitteli lääketieteen ja kirurgian tohtoriksi 1962. Kirurgin työhön perehtymisen Rokkanen aloitti Lahden kirurgisessa sairaalassa 1955, mutta siirtyi 1959 Helsinkiin ja toimi vuodesta 1960 HYKSin I kirurgian klinikan ortopedian apulaislääkärinä.
Flower-luokka (korvetti)
Alukset
Kymmenen seuraavan aluksen tilaus 21. syyskuuta jaettiin kuudelle telakalle, mutta pari päivää aiemmin oli tehty kahdenkymmenen aluksen tilaus Harland and Wolffille, mikä oli suurin yksittäinen alusluokan tilaus yhdelle telakalle ja samalla ainoa niin sanotulle merkittävälle telakalle tehty korvettitilaus. Seuraavat tilaukset tehtiin joulukuussa ja huhtikuussa 1940, jolloin tilausten yhteismäärä nousi jo 120 alukseen.
Pentti Rokkanen
Henkilöhistoria ja ammattiura
Rokkanen työskenteli myös Keski-Suomen keskussairaalassa ylilääkärinä, mutta ryhtyi sitten tutkimus- ja opetusuralle. Hän oli 1976–1980 Tampereen yliopiston kirurgian professori ja 1981–1994 Helsingin yliopiston ortopedian ja traumatologian professori sekä 1968–1981 ortopedian ja traumatologian dosentti ja 1994–1995 kirurgian dosentti. Eläkkeelle Rokkanen jäi vuonna 1994.
Flower-luokka (korvetti)
Alukset
Näiden lisäksi Ranska tilasi Britannian telakoilta kuusitoista alusta, joita täydennettiin kuudella Ranskasta tilatulla aluksella. Näistä 22 aluksesta ainoastaan yksi otettiin palvelukseen Ranskan laivastossa. Britteinsaarilla valmistetut lunasti Britannian Amiraliteetti liittäen laivastoon ja Ranskassa valmisteilla olleet joutuivat Saksalle.
Pentti Rokkanen
Henkilöhistoria ja ammattiura
Tutkijana Rokkasta kiinnostivat biomateriaalit, joista kehitettiin elimistössä liukenevia luun, nivelsiteiden ja jänteiden kiinnittimiä. Tutkimuksen tuloksia kaupallistettiin ja mainitunlaiset kiinnittimet ovat laajasti käytössä ympäri maailmaa. Rokkanen julkaisi peräti 1 609 tieteellistä kirjoitusta, joista on alkuperäisjulkaisuja on lähes 400, ja ohjasi 49 väitöskirjaa. Niistä 33 käsittelee elimistössä liukenevia luunkiinnittimiä. Rokkanen oli myös järjestöaktiivi, hän toimi puheenjohtajana Suomen Lääkäriliitossa, Suomen Ortopediyhdistyksessä, Ortopedian ja traumatologian tutkimussäätiössä ja Pohjoismaisessa Ortopediyhdistyksessä.
Flower-luokka (korvetti)
Ranska
Ranskan merivoimat tilasi syyskuussa 1939 kuusi Flower-luokan alusta Saint-Nazairen telakalta hieman ennen Ranskan antautumista. Alukset joutuivat Saksan haltuun ja kolme niistä valmistettiin palvelemaan Saksan laivastossa. Alukset saatiin palvelukseen 1943–1944 nimettyinä PA1, PA2 ja PA3. Neljäskin alus PA4 laskettiin vesille, mutta se ei koskaan valmistunut.
Alusten lokikirjat ovat kadonneet, mutta oletetaan niiden palveluksen koostuneen rannikkopartioinnista sekä saattuepalveluksesta. PA4 upotettiin sulkulaivana ja loput kolme tuhoutuivat liittoutuneiden ilmahyökkäyksissä.
Maarjamäe
Maarjamäe on asuinalue Piritan kaupunginosassa Tallinnassa. Sen pinta-ala on 155 hehtaaria ja väkiluku 2 540 henkeä (1.1.2018). Vuoden 2014 alussa asuinalueen väestöstä 66 prosenttia oli virolaisia.
Nancy Goeres
Nancy Goeres on yhdysvaltalainen fagotisti. Hänestä tuli Pittsburghin sinfoniaorkesterin ensifagotisti vuonna 1984. Tätä ennen hän oli toiminut vastaavissa tehtävissä Floridan orkesterissa, Caracasin filharmonikoissa ja Cincinnatin sinfoniaorkesterissa. Goeres on esiintynyt monilla johtavilla festivaaleilla. Hän on kantaesittänyt Alan Fletcherin ja Ellen Taaffe Zwilichin teoksia.
Pumpulihäntäkaniini
Pumpulihäntäkaniini (Sylvilagus floridanus) on Pohjois- ja Keski-Amerikassa elävä jäniseläin.
Tuntomerkit
Pumpulihäntäkaniini on väriltään harmaanruskea, sen niska on ruosteenruskea ja hännänalus vaalea, Korvien pituus on 5–7 cm, ruumis 37–46 cm, häntä 4–6 cm ja takajalan nilkka 8–10 cm. Eläin painaa 900–1800 g.
Levinneisyys
Lajin levinneisyys ulottuu Yhdysvaltain itäosista Uutta Englantia lukuun ottamatta länteen Pohjois-Dakotaan, Kansasiin, Teksasiin, Uuteen Meksikoon ja Arizonaan.
Kultasiilikaktus
Kultasiilikaktus (Echinocactus grusonii) on huonekasvina käytetty kaktuslaji, joka tunnetaan myös nimellä anopinjakkara.
Kultasiilikaktus on pienenä pyöreä ja saa vanhetessaan enemmän lieriömäistä muotoa. Se voi kasvaa 60–100 senttimetriä korkeaksi ja 60–90 cm leveäksi. Pystyjen harjujen päällä on tiheästi kullankeltaisia hieman kaarevia piikkejä. Pieni kasvi ei kuki, mutta suuri ja vanha yksilö voi kukkia keltaisin tai ruusunpunaisin kukin. Kukat ovat noin 5 senttimetriä leveitä. Kukasta kehittyy hedelmä, jonka siemenet ovat pieniä ja mustia.
Kultasiilikaktus on kotoisin Meksikosta. Siitä tunnetaan muutamia esiintymiä Querétaron ja Zacatecasin osavaltioista. Lajia uhkaa eniten laiton keräily, ja se on luokiteltu erittäin uhanalaiseksi.
Calderón
Calderón tarkoittaa muun muassa seuraavia:
Ben Swift
Benjamin Ian (Ben) Swift (s. 5. marraskuuta 1987 Rotherham ) on englantilainen rata- ja maantiepyöräilijä, ajajatyypiltään kirimies. Hän aloitti maantiepyöräilyn ammattilaisuransa harjoittelijana Barloworld-joukkueessa 2007. Kaudella 2009 hän edusti Katjušaa, 2010–2016 Team Skyta, 2017−2018 UAE Team Emiratesia ja vuodesta 2019 alkaen Team Ineosia.
Swift sai ratapyöräilyn MM-kilpailuissa joukkuetakaa-ajon hopeaa Ballerupissa 2010. Melbournessa 2012 hän voitti linja-ajon maailmanmestaruuden sekä sai hopeaa pariajossa ja pisteajossa. Hän voitti maantieajon Britannian-mestaruuden 2019 ja 2021.
Manoelin linnoitus
Manoelin linnoitus on keskiaikainen sotilaallinen bastionilinnoitus Manoelsaarella tal-Marsamxett-luonnonsatamassa lähellä Gżiran kaupunkia, Maltalla.
Manoelin linnoitus rakennettiin vuosina 1723–1733 tuolloin l'Isolotto-nimiselle saarelle Vallettasta luoteeseen vanhan Lazzarett-karanteeniaseman alueelle ja kuului Johanniittain ritarikunnan merkittävämpiin sotilaallisiin puolustusrakennuksiin. Joidenkin lähteiden mukaan linnoitus valmistui vuonna 1755. Linnake on 1700-luvun sekä barokki- että sotilasarkkitehtuurin merkittävin esimerkki Maltalla.
Manoelin linnoitus on Maltan ritarihistoriansa ansiosta yksi Unescon maailmanperintökohteita vuodesta 1998 lähtien ja siihen on vapaa pääsy.
Linnoituksen suunnittelu
Joidenkin lähteiden mukaan alun perin Manoelin linnoituksen suunnittelua oletetaan läheisesti liittyneen ranskalaiseen sotilasinsinööriin Sébastien Le Prestre de Vaubaniin. Vuosina 1530–1798 Malta ei ollut merkittävien poliittisten, sosiaalisten, taloudellisten tai uskonnollisten muutosten kohteena, joten Euroopan parhaat ja kokeneet insinöörit löysivät silloin tiensä tähän saarivaltioon. Kun vuosien 1650 ja 1750 välinen ajanjakso merkitsi poliittisen vaikutusvallan nousua Ranskalle, jonka kanssa Johanniittain ritarikunnalla oli läheiset diplomaattiset ja taloudelliset yhteydet, 1700-luvuilla Maltalla vieraili useita tunnettuja ranskalaisia sotilasinsinöörejä, joiden pääasiallisena panoksena oli rannikkolinnoituksien perinteen perustaminen.
Maltan rannikkolinnoituksia ja Vallettaa perustaessa että olemassa olevia satamasuojauksia parantaessa sotilasinsinöörien raporteissa todettiin, että tal-Marsamxettin satama ja l'Isolotto-saari luoteisrannikolla lähellä Il-Belt Valletta (Città Umilissima)-linnakkeita voivat olla uhkaa kaupungin turvallisuudelle. Saarella oli pitkään toiminut vain karanteeniasema, koska johanniittaritarit olivat suunnitelleet sen turvapaikaksi hoitamaan loukkaantuneita sotilaita ja pyhiinvaeltajia 1500-luvun ristiretkien aikana. Maltan suuri piiritys vuonna 1565 oli osoittanut muun muassa, että vahvat linnoitukset olivat välttämättömiä, jos ritarikunta haluaa pitää Maltaa hallussaan. Tuolloin ilmikäynyt Pyhän Elmon muurien heikkous osoitti, että vahvat linnoitukset edellyttivät pätevien sotilasinsinöörien läsnäoloa. Koska luonnollisia satamia pidettiin turvallisina taistelulaivastolle, varhaisin ehdotus puolustuslinnoituksen perustamisesta l'Isolottoon on vuodelta 1569. Silloin ehdotettiin, että saareen rakennettaisiin kavaljeerilla varustettu pieni linnoitus estämään sen anastamista ja siihen vihollisen tykistöpatterien rakentamista. Joidenkin lähteiden mukaan uhkaa jälleen korostivat espanjalainen sotilasinsinööri Scipione Campi vuonna 1576 ja italialainen arkkitehti Giovan Battista Aleotti vuonna 1582.
Vuonna 1570 tuomiokirkko oli ostanut saaren ja siitä lähtien se kuului Maltan piispalle. Ruton puhjetessa vuonna 1592 piispa antoi siihen rakentaa puumökeistä Lazzarettin, joka toimi tilapäisenä karanteenisasemana, kunnes rutto vaipui vuotta myöhemmin. Vuonna 1624 puhkesi uudelleen rutto ja suurmestari Antoine de Paule halusi ostaa saaren, mutta piispa kieltäytyi. Myöhemmin vuonna 1643, suurmestari Jean de Lascaris-Castellarin hallituskaudella, Johanniittain ritarikunta teki piispan Miguel Juan Balaguer Camarasan kanssa sopimuksen l'Isolotton vaihtamisesta yhtä suureen maa-alueeseen Fiddienissä lähellä Mdinaa. Vuonna 1647 suurmestari Lascaris aloitti rannikkopuolustusverkon viimeistelyn ja päätti rakentaa useita pieniä rannikkotorneja. Silloin vuonna 1670 italialainen armeijan insinööri Antonio Maurizio Valperga teki ehdotuksen linnoituksen rakentamisesta entiselle piispansaarelle. Yksityiskohtaisessa muistiossa, joka esitettiin ritarineuvostolle 1. maaliskuuta vuonna 1687, flaamin arkkitehti Carlos de Grunenbergh totesi, että hän oli huolellisesti tutkinut tal-Marsamxettin ja Tignèn pisteen yhdessä ranskalaisen arkkitehdin Médéric Blondelin kanssa, joka oli korostanut näiden kahden kohteen vahvistamisen tarvetta. Tätä seurasi kaksi 30. lokakuuta vuonna 1689 päivättyä raporttia.
1500-luvulla keskiajan linnoitukset korkeine muureineen ja torneineen eivät enää tarjonneet riittävää puolustusta tykistötulitusta vastaan ja bastionijärjestelmät otettiin nopeasti käyttöön. Siitä johtuvasti suunnitelmia oli useita, mukaan lukien rannikkotykistön tulipatterin tai nelibastionisen linnoituksen tai kolmen vaihtoehdon, linnakkeen, patterin ja redutin yhdistelmän rakentaminen saareen. Puolustusrakennuksen kiireellistä tarvetta korosti sotilasinsinööri Charles François de Mondion vuonna 1715 Siihen aikaan Maltalla alettiin käyttää perinteiden täydentämiseen ranskalaisia ja hollantilaisia rikastusmalleja, ja samana vuonna esitettiin myös ensimmäinen ranskalaisten tekemä suunnitelma. Vuosisadan loppuun mennessä l'Isolotton vahvistamiseksi tehtiin useita ehdotuksia. Joidenkin lähteiden mukaan linnoituksen perustamiseen Maltan ritarikunta pyysi Ranskan apua ja Ranskan hallitsija lähetti maan kokeneimmista insinööreistä René Jacob de Tignén. Alun perin de Tignén vuonna 1715 luomaa suunnittelua sanotaan hänen ystävänsä ja kollegansa, ritarikunnan sotilasinsinöörin Charles François de Mondionin hieman uudelleen muuttaneen siinä vaiheessa, kun linnake myöhemmin vuosisadalla lopulta rakennettiin. Sébastien de Vaubanin opissa ollut Mondionin sanotaankin suunnitelleen niin bastionijärjestelmästä kuin sen matalasta siluetista kaikilta osin täydellisiä. Tignè vieraili kolmatta kertaa Maltalla toukokuussa 1723, jolloin hänen lyhyen käyntinsä päätavoitteena oli ilmeisimmin erittäin välttämättömien ammusvarastojen ja asevarusteluosastojen rakentaminen Turkin uuden uhan kasvaessa. Joten barokkiporttien suunnittelu, vallihautojen, tunnelien ja ruutiammusvarastojen sijoittelu ja rakentaminen ovat suurelta osin de Vaubanin ranskalaisen insinöörikoulun tuotetta.
Linnoituksen kuvaus
Manoelin linnoituksen alkuperäissuunnitelmaa pidetään tyypillisenä esimerkkinä 1700-luvun puolustusrakennuksen barokkiarkkitehtuurisuunnittelusta. Joidenkin johdantojen mukaan sen sijaan, että käytettäisiin arkkitehtuuria kauneimmillaan vihollisen vihan hälventämiseksi, kuten Leon Battista Alberti oli ehdottanut tutkielmassaan, Manoelin linnoituksen sotilasarkkitehtuurin visuaalinen voima suunnattiin kohti Vallettaa. Tavoitteena oli tehdä vaikutus kaupungin väestöön. Aseistaan ja tykeistään huolimatta rakennusta pidettiinkin taideteoksena, joka oli kuin ulkoilmateatterin näyttämö, jota katseli yleisö Vallettassa. Manoelin linnoituksen suunnittelijoiden sanotaan pyrkineen yhdistämään luomuksiinsa arkkitehtuurin, taistelutekniikan, urbanismin ja taiteen. Linnoituksella on klassinen nelikulmainen tähtimuoto ja neljä viisikulmaista bastionia, armeijan paraatikenttä, kaarikäytävä ja kompleksia hallitsee Antonius Padovalaiselle omistettu barokkikappeli. Tällä Charles François de Mondionin suunnittelemalla sivukirkolla on kaaria, pylväitä ja veistoksia ja sen lattian alla on krypta neljälle apotille ja itse suunnittelijalle. Jeesuksen äidille Marialle omistettu krypta veistettiin kiinteästä kivestä. Kummallakin puolella alttaria, johon de Mondion haudattiin, on veistettyjä kaiverruksia kiviseinissä symboloimassa kiirastulta ja sen yläpuolella ylösalaisin kukat. Alttarin takana on jäljennös Antonius Padovalaisen nimimaalauksesta.
Manoelin linnoitus rakennettiin paikalle, jossa esiintyy enimmäkseen esteetöntä näkyvyyttä. Saaren matala kivipainanta antoi Mondionille mahdollisuuden luoda osittain rakennettu, osittain kallioperäinen linnoitus. Sen rönsyilevä tähtimäinen ulkomuoto koostuu useasta ojista, saaren alkuperäiskalliosta tehdyistä muureista ja laajasta glasiisista eli linnoitusluiskasta, jonka alla, linnoituksen ja Lazzarettin välisellä puolella on maanalainen vastamiinojen käytäväjärjestelmä. Nämä kaksi 100 metrin pituista tunnelia kaivettiin toisen maailmansodan aikaisen sukellusvenetukikohdan polttoaineen varastointia varten. Aluksi linnoituksen rakentamiseen käytetty kivi louhittiin paikallisesti, joten louhoksesta muodostui säiliö, johon valuu sadevesi linnoituksen sisällä olevalta kaltevalta aukiolta tai paraatikentältä. Kenttä rajoittui suorakaiteen muotoiseen rakennukseen, jossa olivat tilat upseereille, parakkimajoitusosastoja, asevarasto ja vankila.
Emilia Bicchieri
Autuas Emilia Bicchieri O.P. (1238 Vercelli, Piemonte, Italia – 3. toukokuuta 1314 Vercelli, Piemonte, Italia) oli dominikaani, nunna, prioritar, ihmeidentekijä ja stigmaatikko. Hän oli neljäs seitsemästä tyttärestä Pietro Bicchierin perheessä, hänen äitinsä kuoli hänen ollessaan vielä tyttö, mutta hän asetti itsensä Jumalanäidin suojelukseen ja rupesi nunnaksi 18-vuotiaana. 1537 hänen jäänteensä siirrettiin Pyhän Margaretin luostariin, 1811 Vercellin katedraaliin ja 19. heinäkuuta 1769 paavi Klemens XIV salli häntä kunnioitettavan autuaana. Naisen motto oli “Tee kaikki yksin Jumalalle” ja hänen juhlapäiväänsä vietetään 19. elokuuta tai 3. toukokuuta.
Manoelin linnoitus
Linnoituksen kuvaus
Pääsaaren Maltan puoliset Pyhän Johanneksen ja Notre Damen bastionit vahvistettiin matalalti korotetuilla kahdella kavaljeerilla bastionin sisällä, jotka yhdistettiin pommisuojaa tarjoavalla verhoseinällä. Merelle päin olevat Antonius Padovalaisen ja Pyhän Helenan bastionit varustettiin isoilla ruutivarastoilla. Pyhän Helenin ammusvarastoa kutsuttiin Polveristaksi ja sitä käytettiin puutynnyreissä ruudin säilyttämiseen. Polverista oli suunniteltu suorakulmaisena tilana, jossa on kaksinkertaisella, toisistaan ilmaraolla erotetulla vuorauksella vahvistetut seinät, jotta räjähdysvoima suuntautuisi ylöspäin eikä ulospäin. Linnoituksen pääportin suojana on sekä ravelliini että tenalji, salakulkureitti ja luiska haarniskoissa ritarien kulkemista varten. Kohti Vallettaa olevaa linnoituksen pääsisäänkäyntiä koristaa sekä kaunis barokkiportti, suojana vallihauta ja sen päällä vetokenttä, että pieni kolmiomainen ulkoteos, joka tunnetaan Couvre-porttina. Suurmestarin de Vilhenan pronssinen kokovartalopatsas pystytettiin keskelle aukiota, mutta myöhemmin 19. vuosisadalla se siirrettiin Il-Belt Vallettaan ja myöhemmin Florianaan, missä se seisoo Pyhän Annen aukiolla. Vuosien mittaan Manoelin linnoituksella oli useita käyttötarkoituksia ja siihen tehtiin lukemattomia muutoksia sotilasstrategioiden vaatimuksien täyttämiseksi Linnoitus säilytti suurelta osin barokin monumentaalisuuden huolimatta ajan myötä tapahtuneista muutoksista. Huipullansa sen pinta-ala oli 0,5 km² ja sen varuskuntaan kuului n. 500 miestä. Linnoitusta pidettiin täysin läpäisemättömänä esteenä hyökkäysjoukoille ja yhtenä tehokkaimpana sotilastukikohtana Euroopassa.