cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Karen Grassle
Karen Grassle (s. 25. helmikuuta 1942 Berkeley, Kalifornia) on yhdysvaltalainen näyttelijä ja teatterinjohtaja. Hänet tunnetaan parhaiten roolistaan televisiosarjassa Pieni talo preerialla, jossa hän näytteli Ingallsin perheen äitiä, Caroline Ingallsia.
Grasslen äiti toimi ravintolajohtajana ja isä huoltoasemanhoitajana. Hän valmistui high schoolista vuonna 1960. Opiskeluaikanaan hän toimi oppilaskunnan varapuheenjohtajana. Hän pääsi opiskelemaan Kalifornian yliopistoon Berkeleyyn pääaineenaan englanti, mutta hän vaihtoi pääaineekseen näyttelemisen. Hän valmistui yliopistosta 1964 ja sai stipendin Lontoon Royal Academy of Dramatic Artiin, jossa hänestä tuli ääniosaston johtaja.
Grasslen ensimmäinen varsinainen näyttelijäntyö New Yorkissa oli näytelmässä Gingham Tree, ja hän otti taiteilijanimekseen Gabriel Tree. Taiteilijanimellään hän osallistui myös Michael Landonin valvomiin koe-esiintymisiin tavoitteenaan Caroline Ingallsin rooli. Grassle sai osan 48 hakijan joukosta. Landon sai Grasslen kuitenkin käyttämään oikeaa nimeään. Pientä taloa preerialla kuvattiin kahdeksan tuotantokauden ajan, vuosina 1974–1982, ja Grassle esiintyi sarjassa vakituisesti siihen saakka. Vuonna 1983 hän esiintyi samassa roolissa vielä Pieni talo -sarjan päätösjaksossa ”The Last Farewell” (”Viimeiset jäähyväiset”).
Mariedalin linna
300px|thumb|Mariedalin linna. Mariedalin linna on linna Götenen kunnassa, Länsi-Götanmaalla, Ruotsissa. Se edustaa barokin tyylisuuntaa. Rakennuksen suunnitteli arkkitehti Jean de la Vallée ruotsalaiselle valtiomiehelle Magnus Gabriel De la Gardielle. Nimensä linna sai De la Gardien puolison Maria Eufrosyne av Pfalzin mukaan.
Ulpia Marciana
pienoiskuva|Ulpia Marcianan kuvalla varustettu roomalainen kolikko Ulpia Marciana (elokuu 48 – 112) oli Rooman keisari Trajanuksen vanhempi sisko. Keisari piti sisarensa mielipiteitä suuressa arvossa ja kutsui sisarensa usein matkoille kanssaan. Keisari jopa perusti kaksi kaupunkia sisarensa kunniaksi. Kaupungit saivat nimikseen Colonia Marciana Ulpia Traiana Thamugadi ja Marcianopolis. Vuonna 105 Marcianalle myönnettiin augustan arvonimi. Hän oli ensimmäinen keisarin sisko, joka sai tämän arvonimen. Myöhemmin, vuosina 112-113, lyötiin myös hänen kuvallaan varustettuja kolikoita.
Marcianan kuoltua senaatti julisti hänet jumalattareksi veljensä Trajanuksen käskystä.
Pro Helsingfors
Pro Helsingfors – Suur-Helsingin asemakaavan ehdotus oli arkkitehti Eliel Saarisen osittain yhteistyössä Bertel Jungin kanssa laatima, vuonna 1918 julkaistu Helsingin ja sen silloisten lähi­alueiden asemakaavasuunnitelma. Se laadittiin liikemies Julius Tallbergin toimeksi­annosta. Suunnitelma käsitti paitsi silloisen Helsingin eli nykyisen kanta­kaupungin myös suuren osan silloin vielä Helsingin maalaiskuntaan kuuluneita alueita, jotka vuoden 1946 alue­liitoksessa liitettiin Helsinkiin, sekä Espoon itäisimmän osan, muun muassa Leppävaaran ja Hagalundin eli nykyisen Tapiolan.
Kanta­kaupungin osalta suunnitelman huomattavimpia ehdotuksia oli pää­rautatie­aseman siirtäminen noin kolme kilo­metriä pohjoisemmaksi Pasilaan, vaikka Saarisen itse suunnittelema asema­rakennus oli tuolloin vasta rakenteilla. Saarinen koki keskustan tukkoisena, ja hänen mukaansa rautatie erotti Töölön ja Kallion hankalasti toisistaan. Töölönlahti olisi täytetty ja sen alueen poikki olisi johdettu leveä puistokatu, Kuningasavenue, keskustasta nykyisen Elielinaukion kohdalta Pasilaan. Puisto­kadun molemmille puolille olisi tullut pitkä rivi uusia rakennus­kortteleita kaupungin liike­keskuksen laajentamiseksi pohjoiseen. Tällöin esimerkiksi Eläin­tarhan puisto­alueesta olisi säilynyt vain pieni osa, jota vastoin Alppipuisto olisi säilynyt. Myös Pasilan uuden aseman ympäristöön suunniteltiin runsaasti rakentamista, ja sieltä olisivat johtaneet leveät puisto­kadut myös länteen Munkki­niemeen, koilliseen Kumpulan kautta Viikkiin sekä kaakkoon Pasilan konepajan alueen kautta Kulo­saaren sillalle. Saarisen ja Jungin mukaan puistokatu olisi ”suuruussuhteillaan ja kauneudellaan” antanut ”Suomen metropolille rakennustaiteellisen selkärangan”.
Esikaupunkialueille suunniteltiin joukko uusia kaupungin­osia, joista olisi yleensä ollut raide­liikenne­yhteys Pasilan rautatieasemalle. Munkki­niemen ja Haagan osalta suunnitelma perustui pitkälti Saarisen vuonna 1915 samoja alueita varten laatimaan Munkkiniemi–Haaga-suunnitelmaan. Monien uusien kaupungin­osien keskeisimmissä osissa varattiin tilaa monumentaali­rakennuksille, joita ympäröi yleensä kerrostalojen ja kytkettyjen pien­talojen ja uloimpana omakotitalojen vyöhyke. Eri esikaupungit olisi yleensä erotettu toisistaan viher­alueilla.
Suunnitelmassa varattiin runsaasti tilaa myös satama- ja teollisuusalueille. Länsisataman ja Sörnäisten sataman lisäksi ehdotettiin uusia laajoja satama-alueita Lautta­saareen sekä pienempiä Laajasalon länsi­rannalle ja Vartiokylään. Suursatamat olisivat sijainneet Lauttasaaressa, Ruoholahdessa ja Vanhankaupunginlahdella. Myös Eteläsatama olisi säilynyt satamana. Laajoja uusia teollisuus­alueita suunniteltiin muun muassa Hertto­niemeen, Vartiokylään ja Viikkiin. Uudelle satamaradalle oli suunnitelmassa varaus Lauttasaaren kautta Leppävaaraan.
Pro Helsingfors -suunnitelmasta ei sellaisenaan ole toteutunut juuri mitään. Sen pää­peri­aatteilla on kuitenkin ollut huomattava vaikutus myöhempiin suunnitelmiin, esimerkiksi vuosien 1921 ja 1932 yleiskaavoihin.
Griffon fauve de bretagne
Griffon fauve de bretagne eli bretagnenajokoira on Ranskassa kehitetty ajokoira. Sitä pidetään yhtenä kotimaansa vanhimmista ajokoiraroduista.
Ulkonäkö
Griffon fauve de bretagnen runko on voimakasrakenteinen. Karva on karkeaa ja lyhyttä. Väritys on kellanruskea, jonka sävy vaihtelee kultaisesta vehnästä tiilenpunaiseen. Rotu on korkeudeltaan 48–56 cm.
Alkuperä
Griffon fauve de bretagne - tai mahdollisesti pikemminkin sen kantarotu isobretagnenajokoira - tunnettiin jo 1300-luvulla, jolloin mies nimeltä Huet de Ventes omisti niitä ajueellisen. Aina 1800-luvulle asti paikallisia koiria käytettiin kotialueellaan suden metsästykseen, mutta susien hävittyä populaation koko alkoi laskea merkittävästi. Vanha kellanruskea bretagnelainen rotu onnistuttiin pelastamaan risteyttämällä se briquet griffon vendéenin kanssa - tuloksena nykyinen alkuperäistä pienempi griffon fauve de bretagne, joka soveltuu ennen kaikkea ketun, jäniksen ja kaniinin metsästykseen. Vuonna 1949 perustettiin Ranskan fauve de bretagne -yhdistys (Club du Fauve de Bretagne), jonka päämääränä oli pelastaa rotu sukupuutolta. Nykyisin yhdistys edustaa sekä griffon fauve de bretagnea että bretagnenbassettia.
Rotu Suomessa
Vaikka vielä toistaiseksi rodun virallinen nimi on Suomessakin griffon fauve de bretagne, mainitsee Suomen Kennelliitto julkaisemassaan melko tuoreessa rotumääritelmässä useaan eri otteeseen nimen "bretagnenajokoira" kuvaamaan tätä rotua. Suomessa rotu kuuluu muiden ajavien griffon-rotujen kanssa Suomen Bassetkerhon alaisuuteen.
Pierre Isacsson
thumb|Pierre Isacssonin nimi Estonian uhrien muistomerkissä Tukholmassa. Pierre Einar Isacsson (1. joulukuuta 1947 – 28. syyskuuta 1994) oli ruotsalainen laulaja ja lauluntekijä. Hänen tunnetuin kappaleensa on Då går jag ner i min källare vuodelta 1974. Isacssonin yhtye Family Four voitti Ruotsin Eurovision laulukilpailun karsintoina toimivan Melodifestivalenin kaksi kertaa peräkkäin vuosina 1971–1972 ja sijoittui varsinaisissa Eurovision laulukilpailuissa samoina vuosina sijoille 6. ja 13. 1980-luvulla Isacsson näytteli teatterissa ja toimi ääninäyttelijänä muun muassa Disneyn tuotannoissa.
Viimeisenä elinvuotenaan Isacsson työskenteli esiintyjänä ja risteilyisäntänä M/S Estonialla. Hän kuoli laivan jouduttua onnettomuuteen 28. syyskuuta 1994. Eloonjääneiden kertomusten mukaan Isacsson auttoi monia matkustajia ulkokannelle ennen hukkumistaan. Hänet on haudattu Bromman kirkon hautausmaalle Tukholmaan.
Topologia
Käsite topologia tarkoittaa tai esiintyy termeissä:
Daltonin veljekset (elokuva)
Daltonin veljekset on vuonna 2004 ensi-iltansa saanut toimintakomediaelokuva. Elokuva perustuu Morrisin Lucky Luke -sarjakuviin. Elokuva ei ole animaatio.
Juoni
Seikkailu saa alkunsa, kun epäonninen veljesnelikko päättää olla Daltonin muorille mieliksi ja vaihtaa ruokakauppojen putsailun kunnon pankkiryöstöön. Parantaakseen kertoimiaan veljekset lähtevät tavoittelemaan meksikolaisen bandiitti El Tarlon taikasombreroa, joka suojelee omistajaansa. Mutta rosvon elämä villissä lännessä ei ole helppoa, varsinkaan kun Lucky Luke ja hänen uskolliset kumppaninsa Jolly Jumper ja Rantanplan seuraavat heitä.
Koli (albumi)
Koli on Piirpauken 18. studioalbumi, joka julkaistiin 5. toukokuuta 2010. Yhtye palasi levyllä juurilleen jazzvaikutteiseen kansanmusiikkiin ja sitä on myös luonnehdittu yhdeksi Piirpauken parhaimmista. Keväällä julkaistu albumi nousi lokakuussa 2010 World Music Charts Europe -radiosoittolistan kärkisijalle toisena suomalaislevynä Värttinän Utu-albumin jälkeen.
Albatrossi (albumi)
20 suosikkia – Albatrossi on Juha Vainion kokoelmalevy vuodelta 1995. Levy on Vainiolta kolmas osa 20 suosikkia -kokoelmalevysarjassa.
Buellas
Buellas on kunta Ainin departementissa Rhône-Alpesin hallintoalueella Ranskassa. Kunnassa oli 1 288 asukasta vuoden 1999 väestönlaskennassa. Buellasin pinta-ala on 10 neliökilometriä.
Italian kuningaskunta (1861–1946)
Italian kuningaskunta perustettiin 1861 Italian yhdistymisen tuloksena. Kuningaskunta säilyi vuoteen 1946. Sen kuninkaat kuuluivat Savoijin kuningassukuun.
Tausta
Camillo Cavour tuli Sardinian kuningaskunnan pääministeriksi 4. marraskuuta 1852. Krimin sota heikensi Itävallan kansainvälistä asemaa. Tammikuussa 1858 Felipe Orsinin murhayritys Ranskan keisaria Napoleon III:ta vastaan käynnisti Cavourin ja Napoleon III:n neuvottelut sodasta Itävaltaa vastaan. Cavour sai vuonna 1860 sovittua Toscanan sekä Itävallalle kuuluneen Emilian liittämisen Sardiniaan, jonka jälkeen Sardinia hallitsi suurta osaa Pohjois- ja Keski-Italiaa. Italiassa oli nyt neljä valtiota.
Kuningaskunnan synty
Giuseppe Garibaldi voitti Molempain Sisiliain kuningaskunnan armeijat ja valtasi Sisilian ja Italian niemimaan eteläosat. Garibaldi luovutti Etelä-Italian Sardinian kuninkaalle Viktor Emanuel II:lle. Italian ensimmäinen kansallinen parlamentti kokoontui 18. helmikuuta 1861, ja Italia julistettiin kuningaskunnaksi ja Viktor Emanuel II Italian kuninkaaksi. Venetsia siirtyi Itävallalta Italialle 1866 niin sanotun kolmannen itsenäisyyssodan yhteydessä. Heinäkuussa 1870, Ranskan–Preussin sota alkaessa Napoleon III kutsui komentanjansa pois Roomasta. Italian armeija ylitti Raffael Cadornan johdolla Kirkkovaltion rajat 11. syyskuuta 1870. Italian armeija valtasi käydyissä taisteluissa Rooman 20. syyskuuta 1870. Virallisesti Italian hallitus siirtyi Roomaan heinäkuussa 1871. Paavi siirtyi Vatikaaniin.
Kuningas Umberto I murhattiin 29. heinäkuuta 1900. Hänen seuraajakseen nousi Viktor Emanuel III.
Ensimmäinen maailmansota
Ennen ensimmäistä maailmansotaa Italia solmi Saksan ja Itävalta-Unkarin kanssa kolmiliiton, mutta maailmansodan alettua se jäi katsomaan, kummalle puolelle voitto alkaisi tulla. Ympärys- ja keskusvaltojen välillä syntyi kilpailu, jossa ne tarjosivat Italialle aluelaajennuksia jos se tukisi niitä. Ympärysvallat voittivat kilpailun niiden luvattua Italialle kaikki Itävalta-Unkarille vielä silloin kuuluneet italiankieliset alueet.
Italia soti pitkän aikaa omalla maaperällään Itävalta-Unkaria ja Välimerellä Osmanien valtakuntaa vastaan. Sodan loputtua Etelä-Tiroli ja Istria liitettiin Italiaan, mutta loput Italialle luvatuista alueista liitettiin Jugoslaviaan. Tämä oli suuri pettymys.
Fasistinen Italia
Benito Mussolinin johtamat fasistit saivat vallan Italiassa vuonna 1922. Vuonna 1925 Mussolini sai diktaattorin valtuudet. Maassa oli edelleen myös kuningas, mutta hänellä ei juuri ollut valtaa. Mussolini halusi Italiasta Euroopan johtavan suurvallan ja haaveili uuden Rooman valtakunnan perustamisesta. Mussolini valloitti vuonna 1935 Etiopian, josta tuli Italian siirtomaa. Vuonna 1939 Mussolini liitti Albanian Italiaan. Italia tuki yhdessä Saksan kanssa Francisco Francoa Espanjan sisällissodassa.
Kuningaskunnan loppu
Viktor Emanuel III erosi tehtävistään vuonna 1946 ja hallitsijaksi tuli hänen poikansa Umberto II. Kuningaskunnan aika päättyi 12. kesäkuuta 1946, jolloin maa muutettiin kansanäänestyksen jälkeen tasavallaksi.
Ukko.fi
Ukko.fi on suomalainen yritys, joka tarjoaa muun muassa laskutuspalvelua kevytyrittäjille. Palvelun avulla yksityishenkilö voi laskuttaa omista töistään ilman omaa yritystä. Lisäksi Ukko.fi tarjoaa digitaalisen kirjanpidon ja taloushallinnon palveluita toiminimiyrittäjille. Ukko.fi:n kevytyrittäjyyspalvelun on perustanut SLP Group vuonna 2012. Käyttäjämäärällä mitattuna se oli vuonna 2016 Suomen suurin laskutuspalvelu. Vuonna 2020 Ukko.fi:n käyttäjämäärä yli 100 000 kevytyrittäjän rajan.
Palvelut
Ukko.fi tarjoaa erilaisia digitaalisia yrittäjyyspalveluita. UKKO Kevytyrittäjyden lisäksi Ukko.fi tarjoaa toiminimiyrittäjille kirjanpidon ja taloushallinnon palveluita. UKKO Toiminimipalvelu avattiin 2019 ja satunnaiseen Y-tunnukselliseen yrittäjyyteen sopiva UKKO Kevytyritys avattiin 2022. Ukko.fi:llä on lisäksi ilmainen ja kaikille avoin Yrittäjyyskoulu, joka avaa yrittäjyyteen liittyviä asioita ymmärrettävästi.
Yritys
Ukko.fi:ssä on henkilöstöä asiakaspalvelun, taloushallinnon, ohjelmistokehityksen sekä viestinnän ja markkinoinnin tehtävissä. Ukko.fi:ssä työskenteli vuonna 2021 yhteensä 81 työntekjiää.
Historia
Kokonaan verkossa toimivan Ukko.fi-laskutuspalvelun taustalla on vuonna 2012 perustettu SLP Group. Yritysmuoto muuttui osuuskunnasta osakeyhtiöksi kesäkuussa 2016. SLP Groupin liikevaihto oli vuonna 2020 noin 95 miljoonaa euroa Yrityksen nykyinen toimitusjohtaja on Ukko Kumpulainen.
Kiteen ortodoksinen kirkko
Pyhän Kolminaisuuden ja Pyhän Nektarios Eginalaisen kirkko on ortodoksinen kirkko Kiteellä. Kirkko on yksi Joensuun ortodoksisen seurakunnan kirkoista.
Kirkko valmistui vuonna 1998. Sen on suunnitellut arkkitehti Sirkka Sortti. Kirkon vihki arkkipiispa Johannes vuonna 2000, ja nimensä mukaisesti kirkko on omistettu Pyhälle Kolminaisuudelle ja Pyhälle Nektarios Eginalaiselle. Kirkon osoite on Valamontie 4.
Kirkossa pidetään säännöllisesti liturgia kuukauden toisena sunnuntaina kello 10.
La Burbanche
La Burbanche on kunta Ainin departementissa Rhône-Alpesin hallintoalueella Ranskassa. Kunnassa oli 56 asukasta vuoden 1999 väestönlaskennassa. La Burbanchen pinta-ala on 11 neliökilometriä.
Mia Halonen
Mia Halonen on suomalainen toimittaja, joka oli Maajussille morsian tosi-tv-ohjelman ensimmäisen kauden juontajana 2006. Hän on kotoisin Espoon Kauklahdesta ja opiskeli puheviestintää Jyväskylän yliopistossa. Tuolloin Halonen aloitti uransa 1988 Ylessä toimittajana Radio Keski-Suomessa.
Yleisradiossa Halonen työskenteli myös Radio Ainossa 2000–2002 ja sen jälkeen valtakunnanverkon juontajana Radio Suomessa vuoteen 2006 saakka. Nelonenmedian Radio Aallon toimittaja Halonen oli 2007–2009.
Sinkkulaivan 2. tuotantokaudella ohjelman nettisivuilla julkaistiin rakkausvalmentajana toimineen Halosen vinkkisarja Sinkun kymmenen syntiä.
Halonen on myös ollut toimittajana useissa tosi-tv ohjelmissa, kirjoittanut lehtijuttuja ja juontanut eri tilaisuuksia. Halonen meni naimisiin vuonna 2016 kanadalaisen Tim Poustien kanssa. Hän on asunut vuodesta 2017 Kanadassa Nanaimon kaupungissa, joka sijaitsee 460 kilometriä pitkän Vancouverinsaaren rannikolla.
Leo Lastumäki
Leo Antero Lastu­mäki oli suomalainen näyttelijä. Kansa­koulun jälkeen Lastu­mäki kävi VR:n kone­paja­koulun 1946–1948 ja toimi sen jälkeen jonkin aikaa veturin­lämmittäjänä. Itseoppinut näyttelijä Lastu­mäki työskenteli muun muassa Porin Teatterissa, Teatteri Imatrassa, Tampereen Teatterissa, vierailevana näyttelijänä Mikkelissä, Kemissä, Vaasassa ja Helsingissä. Lastu­mäki jäi 1973 Helsingin kaupunginteatterista vapaaksi näyttelijäksi.
Ensimmäisen televisio­roolinsa Lastu­mäki teki 1964. Hän esiintyi muun muassa televisio­sarjoissa Ilkamat, Merirosvo­radio, ÄWPK – Älywapaa palokunta,  Heksa ja Leksa ja Ällitälli.
Lapsuus ja nuoruus
pienoiskuva|150px|Leo Lastumäki vuonna 1945 Oulun Tuiran rautatieasemalla. Leo Lastumäki syntyi Lapinkankaan kylässä, johon kuului kymmenisen taloa. Hänen äitinsä oli muuttanut aikoinaan Savosta Liminkaan piiaksi. Isä työskenteli puuseppänä. Leolla oli kaksi vanhempaa veljeä, vuonna 1911 syntynyt Olavi ja 1919 syntynyt Sulo, joka kuoli jatkosodassa 1941. Lastumäkien perhe oli hyvin uskonnollinen. Leo Lastumäki suoritti neljä vuotta kansakoulua, ja sen jälkeen pari syyslukukautta jatkokoulua.
Koulutus
Lastumäki kuului niihin näyttelijöihin, joista sukeutui ammattilainen ilman muodollista näyttelijän koulutusta. Näyttelijämatrikkelissa on tosin mainittu, että hän oli Elli Tompurin oppilaana 1958, mutta siinä kaikki siltä saralta.
1950- ja 1960-luvut
Lastumäen näyttelijän ura eteni pikkuhiljaa harrastelijateatterien kautta ammattiteattereihin. Teatterityön rinnalla Lastumäki näytteli sivuosia useissa 1950-luvun elokuvissa, ja hänen elokuvatehtävänsä jäivät usein kreditoimatta. Lastumäki pyydettiin mukaan, jos elokuvaan tarvittiin kookasta miestä, kuten poliisin osa elokuvassa Elokuu. Lastumäen ensimmäinen valkokangasesiintyminen oli ollut 1953 elokuvassa Olemme kaikki syyllisiä. Hänen roolihahmonsa näkyy kuvassa vain vyöstä alaspäin. Vuonna 1960 Lastumäellä oli isohko sivurooli Lasse Pöystin elokuvassa Justus järjestää kaiken. Hän näytteli voimamies Pontusta.
Lastumäen teatteriuran alkuvaiheen rooleja olivat muun muassa Loppiasaaton Malvolio, Putkinotkon Juutas, Anna Liisan Mikko ja nimiosa komediassa Särkelä itte. Lastumäki itse piti parhaana roolinaan Eddie Carbonea näytelmässä Näköala sillalta, jonka hän näytteli Risto Vesteen ohjaamana Kemissä 1960. "Se oli sellainen rooli, johon minä pääsin sisään", Lastumäki summasi.
1970- ja 1980-luvut
1970-luvulla teatterityö jäi Lastumäen uralla taka-alalle ja tilalle tulivat sähköiset mediat, ja niiden mukana miljoonayleisöt. Lastumäki sai aiempaa huomattavasti suurempia elokuvarooleja ja päärooleja television sketsisarjoissa. Erikoistuminen komediaan ja oikeat yhteistyökumppanit nostivat suosion uudelle tasolle. Suosion myötä tulivat myös lavakeikat.
Lastumäen ja Kinnusen yhteistyö poiki elokuvan Lampaansyöjät, joka sai yli. Lastumäen roolina oli konttoripäällikkö Valtteri, joka seikkailee pitkin Pohjois-Suomea Kinnusen näyttelemän metsänhoitajan kanssa. Uuden Suomen Heikki Eteläpää piti elokuvaa latteana, mutta hän kehui sekä Lastumäen että Kinnusen suorituksia: "Molemmilla on persoonallisuuden kantoa --- ", Eteläpää kirjoitti. Myös Suomenmaan Leo Stålhammarin mielestä Lampaansyöjät oli vahvasti näyttelijöidensä varassa. Elokuvassa valmistettu rosvopaisti osoittautui menestykseksi: Lastumäki sai tehdä vastaavanlaista paistia vuosien varrella eri yhteyksissä useaan otteeseen. Lampaansyöjät kuvattiin enimmäkseen autenttisilla paikoilla pohjoisessa Suomessa, mutta Kuusamoon sijoittunut rosvolampaan paisto kuvattiin Espoon ja Helsingin rajalla Alatakkulan baarilla ja läheisellä järvellä.
Ällitälli ja Lampaansyöjät tekivät Lastumäestä suuren luokan julkkiksen. Niiden jälkeen hänen elokuva- ja televisioroolinsa olivat lähinnä komediallisia. Vuonna 1974 sai ensi-iltansa Ere Kokkosen Viu-hah hah-taja, jossa Lastumäki teki pääroolin. Elokuva sai yli. Seppo Huunosen Piilopirtissä vuonna 1978 Lastumäen parina oli Erkki Liikanen, kesäinen komedia sai.
Tammikuussa 1980 ensi-iltaan tuli Risto Orkon ja Leonid Gaidain ohjaama Tulitikkuja lainaamassa, jossa Lastumäki näytteli Mulon Partasta. Elokuva sai vaisuhkon yleisö- ja kriitikkovastaanoton. Vuonna 1983 Lastumäki näytteli Ripaa Matti Ijäksen komediassa Koomikko. Elokuva kertoo fiktiivisen viihdyttäjäryhmän edesottamuksista. Kriitikot olivat ymmällään elokuvasta ja katsojia se sai vain.
1980-luvulla Lastumäki näytteli MTV:n viihdesarjoissa Valehtelijoiden klubi ja ÄWPK – Älywapaa palokunta, molemmat hyvin suosittuja. Hän teki myös sivuosia muutamissa Uuno Turhapuro -elokuvissa. Yhteistyö Kinnusen kanssa jatkui vielä 1990-luvun taitteessa viihdesarjassa Heksa ja Leksa, samoihin aikoihin hän näytteli keskeisen roolin televisiosarjassa Viimeinen koukkaus. Sina Kujansuun ohjaama veijaritarina kertoo sotaveteraanien rahapulasta ja sen ratkaisukeinoista. Samaan ajanjaksoon kuuluu myös Liisamaija Laaksosen kynästä siinnyt risteilyfarssi Irti maasta, jossa Lastumäen roolina oli torikauppias Tattari.
Lastumäki teki 1970-luvulla useita lavakeikkoja ympäri Suomea, muun muassa Kinnusen kanssa. Lastumäki keikkaili myös ulkomailla, kuten joulupukkina Japanissa vuonna 1982 ja Thaimaassa 1990-luvun puolessa välissä. Lastumäen ja Kinnusen yhteistyö sujui enimmäkseen hyvin. "Heikki Kinnunen on niitä hahmoja elämän pätkälläni, teatterityössä, että kun se rupeaa jengaamaan, niin työnteko jengaa", Lastumäki kuvailee koomikkoparin synergiaa. Muita mieskoomikoita, joiden kanssa Lastumäki näytteli usein samoissa tuotannoissa, olivat Helge Herala ja Erkki Liikanen. Naiskoomikoista hänen työtovereinaan olivat Maija-Leena Soinne ja Ritva Valkama.
Uran myöhäisvaihe
Lastumäen näyttelijän ura kesti karkeasti kuusi vuosikymmentä. Ensimmäinen kolmannes oli lähinnä puheteatteria ja elokuvien sivuosia, toinen kolmannes oli suuren medianäkyvyyden aikaa - selkääntaputtelua ja tuopintarjoajaa riitti kyllästymiseen asti. Uran viimeinen kolmannes oli paluuta teatterin pariin. Kesäisin Lastumäki näytteli vielä muutamia sivuosia komediaelokuvissa.
1990-luvulla Lastumäki näytteli sivuroolin apteekkarina Timo Koivusalon Pekko-komediaelokuvissa. Vuosikymmenen lopulla hän teki pääroolin Anssi Mänttärin televisioelokuvassa Dirlandaa, joka kertoo suomalaisista lomailijoista Espanjassa. Aikalaiskritiikki piti elokuvaa huonona, mutta Elokuvauutiset-sivusto arvioi sen sittemmin "keskinkertaiseksi ja mukiinmeneväksi viihteeksi". Lastumäen viimeinen elokuvarooli oli kämppäukko Markku Pölösen historiallisessa draamassa Koirankynnen leikkaaja vuonna 2004. Hän oli tehnyt saman tyyppisen tukkilaisroolin Edvin Laineen puoli miljoonaa katsojaa saaneessa elokuvassa Viimeinen savotta vuonna 1977.
2000-luvun taitteessa Lastumäki näytteli kiertuenäytelmässä Mies kun tulee tiettyyn ikään Antti Vartialan ja Seppo Sallisen kanssa. Miesten vanhenemiseen liittyvistä ongelmista kertovan näytelmän ohjasi Vesa Nuotio ja se sai hyvän yleisöpalautteen. Vuonna 2005 Lastumäki muutti Simoon asuttuaan siihen saakka 30 vuotta Hyvinkäällä. Saman vuoden marraskuussa Suomen Sotaveteraaniliitto myönsi Lastumäelle ansiomitalin tunnustuksena tämän ahkerasta esiintymisestä sotaveteraanien tilaisuuksissa. Leo Lastumäen myöhäiskauden viimeisiä teatterirooleja oli Mäkelän Äijä Martti Kadeniuksen ohjaamassa näytelmässä Maa on syntinen laulu Simoniemen kesäteatterissa 2006. Kesällä 2008 Lastumäki ohjasi Simossa kesäteatterille Joel Lehtosen Putkinotkon.
Muuta
Muistelmissaan Lastumäki tilittää suorasukaiseen tyyliinsä myös sukupuolielämäänsä ja kertoo yksityiskohtaisesti metsästysharrastuksestaan: "Olen päässyt jopa ampumaankin karhua. Se tapahtui Kanadassa", Lastumäki turinoi eräästä metsästysreissustaan.
Maakaasu
thumb|180px|Maakaasusäiliö
Maakaasu eli luonnonkaasu on tavallisesti lähes kokonaan metaanista (CH4) koostuva kaasu, joka on merkittävä fossiilinen polttoaine asuntojen lämmityksessä ja sähköntuotannossa. Maakaasu on syntynyt ajan saatossa biomassan hajotessa maan uumenissa anaerobisen bakteeritoiminnan ja maaperän lämmön vuorovaikutuksesta. Metaanin lisäksi maakaasussa on pieniä määriä etaania, propaania, butaania, pentaania sekä muita raskaampia hiilivetyjä ja toisinaan typpeä ja heliumia. Maakaasun CAS-numero on 8006-14-2. Maakaasua saadaan maakaasu- ja öljyesiintymistä sekä liuskekivestä, joita sijaitsee maankuoressa maalla ja merellä. Ei-fossiilista, anaerobisten bakteerien biomassasta tuottamaa metaania kutsutaan biokaasuksi erotuksena maakaasusta.
Maakaasu jalostetaan ennen teollista käyttöä maakaasunjalostuslaitoksessa, jossa siitä poistetaan kaikki muut yhdisteet kuin metaani. Maakaasun jalostus on huomattavasti yksinkertaisempaa kuin öljyn jalostus. Puhdistettu maakaasu on väritön ja hajuton heikosti sinertävällä liekillä palava kaasu, jonka lämpöarvo on korkea, 50 MJ/kg kun esimerkiksi kivihiilen on keskimäärin 24,8 MJ/kg. Jalostettua maakaasua voidaan käyttää polttoaineena voimalaitoksissa, ajoneuvoissa, sellaisenaan kotitalouksissa lämmitykseen ja ruoanlaittoon. Maakaasusta voidaan jalostaa nesteytettyä maakaasua (LNG) ja liikennekäyttöön soveltuvaa paineistettua maakaasua (CNG). Metaanin hiilidioksidipäästöt ovat alhaisemmat kuin öljyn tai kivihiilen. Maakaasun jalostuksen sivutuotteita ja metaanista valmistettua vetyä käytetään myös teollisuuden raaka-aineena.
Tuotantomäärät
Vuonna 2009 maakaasun kokonaistuotanto maailmassa oli noin 3 000 miljardia kuutiometriä (so. 3 000 kuutiokilometriä). Tästä Yhdysvallat ja Venäjä kumpikin tuottivat noin 20 %, vajaat 600 miljardia kuutiometriä. Iran tuotti 200 miljardia ja EU, Kanada ja Norja kukin yli 100 miljardia kuutiometriä. Vuonna 2010 Yhdysvalloista tuli maailman suurin maakaasun tuottaja.
Nesteytetty maakaasu (LNG)
Jäädyttämällä maakaasu −160 °C:n lämpötilaan se saadaan nestemäiseen olotilaan nesteytetyksi maakaasuksi (lyh. LNG, engl. liquefied natural gas). LNG:n tilavuus on noin kuudessadasosa normaaliolotilassa olevan kaasun tilavuudesta. Tonni LNG:tä vastaa 1 370 kuutiometriä maakaasua. Nesteytettyä maakaasua voidaan kuljettaa putkiverkoston ulkopuolelle laiva- tai rekkakuljetuksina. Käyttökohteissa LNG höyrytetään kaasuksi.
LNG on metaania, jonka oktaaniluku on 130 ja lämpöarvo 13,7 MWh/tn (vrt. raskas polttoöljy 11,4 MWh/tn). LNG on turvallinen polttoaine. Mahdollisen vuodon tapahtuessa LNG höyrystyy välittömästi. Höyrystynyt kaasu on ilmaa kevyempi, noin puolet ilman tiheydestä. Nestemäisenä LNG ei räjähdä, koska sen syttymislämpötila on korkeampi kuin öljypohjaisilla polttoaineilla.
Paineistettu maakaasu (CNG)
Paineistettu maakaasu on liikennekaasua, jota käytetään kaasuautojen polttoaineena (lyh. CNG, engl. compressed natural gas). Maakaasun painetta nostetaan hyvin korkeaksi (200 baariin), näin kaasu saadaan pienempään tilaan.
Siirtoputkisto ja kuljetus
Maakaasua siirretään paineistetuissa putkissa kaasukentiltä käyttökohteeseen. Nesteytettyä maakaasua voidaan kuljettaa erikoisvalmisteisissa laivoissa ympäri maailmaa.
Suomessa luonnonkaasuihin erikoistunut Gasum Oy omistaa 1 186 kilometrin pituisen kaasuputkiverkoston, jota pitkin kaasua tuodaan Suomeen. Maakaasun ohella biokaasun merkitys kotimaisena energiana kasvaa tulevaisuudessa.
Gasum edistää aktiivisesti omilla investoinneilla maakaasun siirtoverkoston laajentumista. Gasum vastaa itse maakaasuverkoston laajentamiseen ja ylläpitoon kuuluvista suunnittelu- ja rakentamistöistä. Maakaasurakentamisessa otetaan erityisen tarkkaan huomioon ympäristöseikat ja turvallisuus. Siirtoverkosto kehitetään niin, että siirtokapasiteetti ja toimitusvarmuus nykyisiin ja tulevaisuuden käyttökohteisiin on aina varmistettu.
Paineenvähennysasemat
Siirtoputkistosta maakaasu johdetaan paineentasausasemille, joiden tehtävänä on alentaa siirtoputkiston paine asiakkaalle käyttöön sopivaksi. Paineenvähennysasemat ovat aina aidattuja ja ne on varustettu kaasuvuotohälyttimillä, erilaisilla automaattisilla turvalaitteilla ja kaukovalvontalaitteistolla sekä aseman ulkopuolella olevalla isolla pääsulkuventtiilillä. Siirtoverkostossa on jopa 131 paineenvähennysasemaa.
Energiantuotanto
Suurin osa maakaasusta käytetään polttoaineena tehtaissa ja kaasuturbiinivoimalaitoksissa. Kaasu palaa puhtaasti, koska siinä ei ole esimerkiksi rikkiä ja raskasmetalleja eikä palamisessa vapautuvia kiinteitä epäpuhtauksia. Tuhkaa ei synny ollenkaan kaasumaisen olomuodon ansiosta. Poltto synnyttää kuitenkin hiilidioksidipäästöjä. Saman lämpömäärän tuottamisessa syntyy 30 % vähemmän hiilidioksidia kuin öljyä poltettaessa ja 45 % vähemmän kuin kivihiilellä.
Cerdon
thumb|220px|Cerdon Cerdon on kunta Ainin departementissa Rhône-Alpesin hallintoalueella Ranskassa. Kunnassa oli 672 asukasta vuoden 1999 väestönlaskennassa. Cerdon in pinta-ala on 12 neliökilometriä.
Maakaasu
Lämmitys ja ruoanlaitto
Maakaasua käytetään laajalti muun muassa Yhdistyneessä kuningaskunnassa, Manner-Euroopassa, Venäjällä ja Pohjois-Amerikassa asuntojen lämmittämiseen, käyttöveden lämmittämiseen ja ruoanlaittoon. Esimerkiksi Yhdysvalloissa 51 prosenttia eli 49,1 miljoonaa kotitaloutta käyttivät maakaasua lämmitykseen vuonna 2003. Vuonna 2003 rakennetuista asunnoista 70 prosenttiin lämmitysjärjestelmäksi valittiin maakaasu.
Liikenne
Maakaasua käytetään jonkin verran polttoaineena henkilöautoissa ja linja-autoissa. Laivojen moottoreita valmistava Wärtsilä on suunnitellut useita maakaasua ja dieseliä tai pelkästään maakaasua käyttäviä moottoreita. Ympäristön kannalta maakaasun suuri etu laivojen polttoaineena on se, että se ei sisällä lainkaan rikkiä.
Teollisuus
Energian tuotannon ohella maakaasua käytetään myös teollisuuden raaka-aineena. Heliumin tuotannon lähes ainoana lähteenä on maakaasu, josta sitä saadaan jalostuksen sivutuotteena merkittävästi esimerkiksi Yhdysvalloissa, jossa geologinen rakenne on heliumin pakkautumiselle otollinen. Maakaasun vety voidaan erottaa höyryreformoimalla ja se onkin pääasiallinen tapa valmistaa vetyä teollisuuden tarpeisiin. Vetyä käytetään typpilannoitteena käytettävän ammoniakin valmistamiseen Haber-Bosch-menetelmää käyttäen, ja sellaisenaan mitä erilaisimpiin käyttötarkoituksiin.
Suurimmat käyttäjämaat
Vuonna 2009 suurimmat maakaasun käyttäjät olivat Yhdysvallat (noin 650 miljardia kuutiometriä), EU (490 mrd.) ja Venäjä (440 mrd.). Suuria kuluttajia ovat myös Iran (140), Japani (95), Kanada (95), Kiina (87), Saudi-Arabia (77), Meksiko (60), Yhdistyneet arabiemiraatit (59), Uzbekistan (53) ja Ukraina (52) ja Intia (51 mrd kuutiometriä). Suomen kulutus oli noin 4 miljardia kuutiometriä.
Käyttö ja merkitys Suomessa
Porakaivoista veden mukana noussutta metaanikaasua käytettiin Tyrnävän Leppiojan taloissa yli 40 vuoden ajan aina 1960-luvulle saakka. Kaasu johdettiin letkuilla kaivojen päälle rakennetuista kaasukelloista talouskäyttöön. Kaasun lähteenä on Muhoksen suistomaa-aluemuodostuma ja sitä esiintyy myös Limingan Tupoksessa ja Muhoksella.
Maakaasu muodosti 11 prosenttia Suomen energiankulutuksesta vuonna 2006. Noin kolme neljäsosaa maakaasusta käytetään sähköä ja kaukolämpöä tuottavissa yhteisvoimaloissa. Helsingissä sähköstä 49 prosenttia ja Vantaalla 40,4 prosenttia tuotettiin maakaasulla vuonna 2006. Kaikki Suomen maakaasu tuodaan Venäjältä. Maakaasuyhtiö Gasum Oy omistaa Suomen 1 186 kilometrin pituisen maakaasun siirtoputkiston, joka käsittää pääasiassa Kaakkois-Suomen, Pirkanmaan, osan Länsi-Uuttamaata ja pääkaupunkiseudun. Maakaasun varastointivelvoitteet täytetään maakaasua korvaavilla polttoaineilla. Suomessa käytetään hyvin vähän maakaasua suoraan asuntojen lämmittämiseen, mutta epäsuorasti kaukolämpöä ja sähköä tuotetaan runsaasti maakaasulla. Pääkaupunkiseudulla yli 30 000 yksityistä käyttäjää tekee ruokaa maakaasulla ja lähes 300 ravintolaa Helsingissä valmistaa ruoat kaasulla.
Maakaasun käyttäjiä Suomessa on tuhansia. Gasumin maakaasuverkoston pohjoisin kaupunki, jonne maakaasu siirtyy putkessa, on Ikaalinen ja tulevaisuudessa läntisin kaupunki on Naantali.
Ilmastovaikutus
Maakaasu on fossiiliseksi polttoaneeksi suhteellisen vähäpäästöinen ja aiheuttaa noin 25–30% vähemmän hiilidioksidia kuin öljy ja 40–45% vähemmän kuin hiili saman energiamäärän vapauttaessaan. Muihin tärkeisiin fossiilisiin polttoaineisiin verrattuna maakaasu aiheuttaa kuitenkin suhteellisesti enemmän päästöjä polttoaineen tuotannon ja kuljetuksen aikana, mikä tarkoittaa, että elinkaaren aikana sen kasvihuonekaasupäästöt ovat noin 47% korkeammat kuin suorat päästöt kulutuspaikalta.
Manitoban yliopiston entisen professorin Vaclav Smilin mukaan maakaasun lisääntynyt poltto säästi vuosina 2000–2017 noin 2,8 miljardia tonnia hiilidioksidia verrattuna kivihiilen polttoon. IPCC:n mukaan maakaasun metaani lämmittää ilmakehää 28 kertaa niin voimakkaasti kuin hiilidioksidi 100 vuodessa ja 86-kertaisesti 20 vuodessa. Science-lehden tutkimuksen mukaan vuonna 2018 Yhdysvaltain öljy- ja maakaasuteollisuuden metaanivuodot olivat 2,3 % tuotetusta maakaasusta ja 13 miljoonaa tonnia metaania. Yhden arvion mukaan maakaasun ilmastohyödyt verrattuna kivihiileen häviävät, jos vuodot ylittävät 2,8 % tuotannosta. Biogeosciences-lehden tutkijat pystyivät metaanin kemiallisten ominaisuuksien avulla tunnistamaan liuskekaasualkuperän. Lisäksi päästölähteitä on tunnistettu infrapunakameralla.
Arvio maailman maakaasuvarannoista
Luettelo koskee vuoden 2010 alkuun päivättyjä arvioita.
Rautatammi
Rautatammi (Quercus ilex) on eteläeurooppalainen tammilaji. Se on ainavihanta laji, joka kasvaa Välimeren seudulla nahkealehtisellä kasvillisuusvyöhykkeellä.
Tuntomerkit
pienoiskuva|vasen|Rautatammen hedelmiä eli terhoja. Rautatammi kasvaa 20–30 metriä korkeaksi puuksi. Rautatammen kasvu on melko hidasta ja käkkyräistä, johtuen Välimeren kuivista ja kuumista oloista. Vanhemmiten tämäkin tammilaji kasvaa enimmäkseen paksuutta. Rautatammen lehdet ovat nahkealehtiset. Yläpuoli on sileä ja tummanvihreä, alapuoli harmaakarvainen. Lehdet kapenevat kärkeä kohti. Pituutta niillä on 3–10 senttimetriä. Rautatammen lehdet eivät muistuta ulkomuodoltaan lainkaan useimpien tammilajien lehtiä, sillä niistä puuttuu monille tammilajien lehdille tyypillinen aaltoileva muoto. Nuorien puiden lehtien muoto vaihtelee enemmän. Lehdet muistuttavatkin enemmän pajun kuin tammen lehtiä. Puu kukkii alkukesällä ja terhot kypsyvät samana vuonna. Terhot ovat suippokärkisiä ja noin kaksi senttimetriä pitkiä.
Pirkko Raitio
Raition aviopuoliso oli näyttelijä Paavo Raitio vuosina 1907–1954. Pirkko Raitio sai Pro Finlandia -mitalin vuonna 1947.
Övedsklosterin linna
thumb|300px|Övedsklosterin linna. Övedsklosterin linna on linna Sjöbon kunnassa, Skånen läänissä. Se rakennettiin vuosina 1765–1776. Rakennuttaja oli Hans Ramel. Linnan suunnittelusta vastasi puolestaan ruotsalainen arkkitehti Carl Hårleman. Päärakennus edustaa ranskalaista rokokoo-tyyliä, ja se on rakennettu punaisesta hiekkakivestä.
Övedsklosterin tilan edeltäjä oli 1100-luvun puolivälissä perustettu premonstratenssien luostari, joka siirtyi Tanskan valtiolle uskonpuhdistuksen yhteydessä ja muutettiin sen jälkeen läänitilaksi. Hans Ramelin aikana vanhat rakennukset purettiin ja sitten rakennettiin linna C. Hårlemanin piirustusten mukaan J. E. Rehnin johdolla.
Potkuriturbiini
pienoiskuva|300px|Potkuriturbiinin toiminta pienoiskuva|Allison YT-56-A-3 -potkuriturbiini Potkuriturbiini on lentokoneissa käytettävä turbiinimoottori, jossa akselin vääntömomenttia käytetään hyödyksi työntövoiman sijaan. Voiman tuottotapa on sama kuin turbojetissä. Merkittävin ero turbiinimoottoriin on akselin käyttötarkoitus. Potkuriturbiinimoottoriin liitetään alennusvaihteisto voiman ulosottoon.
Potkuriturbiinimoottorissa pyritään kehittämään mahdollisimman paljon potkuria pyörittävää akselitehoa pakokaasusuihkusta aiheutuvan työntövoiman (ns. jäännöstyöntövoima) ollessa toissijainen. Potkuriturbiineja ja sen kaltaisia voimalaitteita käytetään yleisesti lentokoneiden, helikopterien sekä ilmatyynyalusten moottorina.
Käyttö ilma-aluksissa
pienoiskuva|[[Tupolev Tu-95MS-potkuriturbiinipommikone]] Potkuriturbiinin ulostuloakseliin on alennusvaihteen välityksellä kytketty potkuri, jonka pyörittämiseen tuotettu akseliteho käytetään. Ulostuloakseli voi olla joko sama akseli, jolla moottorin ahdin ja turbiini pyörivät, tai myös erillinen, yleensä ahdinakselin kanssa sisäkkäinen akseli, jolla on oma turbiininsa (ns. tehoturbiini). Jälkimmäisellä tavalla saadaan toisaalta potkurin ja toisaalta ahtimen ja sitä käyttävän turbiinin (eli ns. kaasugeneraattorin) kierrosluvut riippumattomiksi toisistaan.
Potkuriturbiinimoottorin tuottama akseliteho ilmoitetaan yleensä akselihevosvoimina (engl. shaft horsepower, lyh. shp). Käytännössä potkuriturbiinilentokoneissa osa työntövoimasta saadaan myös pakokaasusuihkusta. Mikäli tämä ns. jäännöstyöntövoima halutaan myös ilmaista tehona, käytetään laskennallisesti saatua yksikköä ekvivalentti akselihevosvoima (engl. equivalent shaft horsepower, lyh. eshp).
Lentokoneissa potkuriturbiini on syrjäyttänyt yleisesti mäntämoottorin kaikkein pienimpiä koneita lukuun ottamatta. Ensimmäinen potkuriturbiinilla varustettu sarjatuotantokone oli Vickers Viscount, joka Rolls-Royce Dart-moottoreilla varustettuna osoitti potkuriturbiinin erinomaiset ominaisuudet: se säästi polttoainetta verrattuna suihkumoottoriin ja tarjosi silti saman luotettavuuden. Tehopainosuhde oli myös erinomainen.
Muu käyttö
Maakäytössä eli varavoimalaitoksissa ja maa- ja merikulkuneuvojen voimanlähteenä nimitetään potkuriturbiinin ja turbiinimoottorin kaltaista voimalaitetta kaasuturbiiniksi.
Certines
Certines on kunta Ainin departementissa Rhône-Alpesin hallintoalueella Ranskassa. Kunnassa oli 1 288 asukasta vuoden 1999 väestönlaskennassa. Certinesin pinta-ala on 16 neliökilometriä.
Donald W. Winnicott
Donald Woods Winnicott (7. huhtikuuta 1896 Plymouth – 28. tammikuuta 1971 Lontoo) oli englantilainen lastenlääkäri ja psykoanalyytikko. Hän syntyi Plymouthissa varakkaaseen metodistiperheeseen. Hänen isänsä oli kauppias sir Frederick Winnicott ja hänen äitinsä Elizabeth Martha Woods.
Winnicottilla oli rauhallinen lapsuus. Hän kävi koulua Cambridgen Leys Schoolissa ja opiskeli lääketiedettä Cambridgen yliopiston Jesus Collegessa. Ensimmäinen maailmansota keskeytti opinnot. Tuolloin hän toimi apulaiskirurgina (probationer surgeon) kuninkaallisen laivaston hävittäjällä. Hän valmistui lääkäriksi vuonna 1920, ja 1923 (jolloin hän meni naimisiin Alice Taylorin kanssa) hän sai viran Paddington Green Children's Hospitalissa ja hänestä tuli lontoolainen lastenlääkäri. Hän työskenteli siellä 40 vuotta. D. W. Winnicott avioitui toisen kerran vuonna 1958 psykoanalyytikko Elsie Clare Nimmo Brittonin kanssa.
Winnicott nousi kuuluisuuteen, kun Anna Freudin seuraajat taistelivat Melanie Kleinin kanssa siitä, kuka on Sigmund Freudin oikea seuraaja. Toisen maailmansodan loppuun mennessä saavutettiin kompromissi freudilaisten, kleinilaisten ja keskustan välillä. Winnicott kuului keskustaryhmään.
Winnicott tutki ja hoiti psyykkisesti kärsiviä lapsia ja heidän äitejään. Työssään hän saattoi kehittää teoriaansa ja hoitomenetelmäänsä; hänen luomiaan käsitteitä ovat esimerkiksi "holding environment" (kannattelu) ja "transitional object" (siirtymäobjekti), jollaisen perikuva on Tenavien Epun turvariepu.
Winnicottin teoreettiset julkaisut painottivat empatiaa ja mielikuvitusta sekä välittämistä.
Hän kuoli vuonna 1971 useiden sydänkohtauksien jälkeen. Hänen tuhkansa haudattiin Lontooseen.
Paul von Hindenburg
Paul Ludwig Hans Anton von Beneckendorff und von Hindenburg (2. lokakuuta 1847 Posen, Preussi, nyk. Poznań Puolassa – 2. elokuuta 1934 Neudeck, nyk. Ogrodzieniec Puolassa) oli saksalainen sotamarsalkka ja poliitikko.
Donald W. Winnicott
Julkaisut
Useita hänen kirjojaan on suomennettu. Häneen viittaavat muun muassa 12 askeleen ohjelma ja Juha Siltala psykohistorioissaan.
Paul von Hindenburg
Hindenburg syntyi Posenin provinssissa aateliseen sukuun. Wahlstattissa ja Berliinissä saamansa kadettikoulutuksen jälkeen hän taisteli vuonna 1866 Preussin–Itävallan sodassa Königgrätzin taistelussa ja 1870–1871 Saksan–Ranskan sodassa. Vuonna 1903 hänet ylennettiin kenraaliksi ja vuonna 1914 sotamarsalkaksi. Hän toimi Saksan sotilasdiktatuurin johdossa vuosina 1916–1918 ja Saksan valtakunnanpresidenttinä vuosina 1925–1934.
Varhainen elämä
thumb|left|Hindenburg vuonna 1860. Paul von Hindenburg syntyi Posenissa, Preussissa, nykyisessä Puolassa, vuonna 1847. Hänen vanhempansa olivat Robert von Beneckendorff und von Hindenburg (1816–1902) ja Luise Schwickart (1825–1893). Hindenburgin isä oli aristokraatti sekä luutnantti Preussin kuninkaallisen armeijan 18. jalkaväkirykmentissä, mutta hänen äitinsä sen sijaan oli keskiluokkaiseen perheeseen syntynyt lääkärin tytär. Hindenburg, joka häpesi sitä, ettei hänen äitinsä ollut aristokraatti, vältteli äidistään puhumista, eikä juurikaan käsitellyt häntä muistelmissaan. Hindenburgin isä puolestaan oli yksi Preussin arvostetuimmista aatelisista.
Hindenburg sai kadettikoulutuksen, joka alkoi Wahlstattissa kesällä 1859 hänen ollessaan 11-vuotias. Hänet siirrettiin Berliinin kadettikouluun 16-vuotiaana. Hän valmistui 18-vuotiaana ja liittyi Preussin kuninkaalliseen armeijaan, missä hänet esiteltiin kuningas Vilhelm I:lle, joka kysyi hänen isänsä nimeä ja sotilasarvoa. 7. huhtikuuta 1866 Hindenburgista tuli vänrikki 3. kaartin rykmenttiin (3. Garde-Regiment zu Fuß), kaksi kuukautta ennen Preussin–Itävallan sodan alkua.
Armeijassa
Kadettikoulutuksensa jälkeen hän osallistui Preussin–Itävallan sotaan vuonna 1866. Königgrätzin taistelussa hän haavoittui, kun luoti lävisti hänen kypäränsä ja osui hänen päähänsä. Tästä huolimatta hän jatkoi joukkojensa johtamista. Hän osallistui myös Saksan–Ranskan sotaan 1870–1871, jonka aikana hän toimi luutnanttina. Hindenburg oli ahkera, rohkea ja omistautunut sotilas, ja ansaitsi esimerkiksi rautaristin sekä Pour le Mériten, joka oli todennäköisesti Preussin tärkein kunniamerkki. Aatelistaustansa ja vilpittömyytensä ansiosta hän oli sekä ylempi- että alempiarvoisten arvostama, mikä takasi hänelle jatkuvan nousun armeijan hierarkiassa. Vuonna 1878 hänet ylennettiin kapteeniksi, vuonna 1881 majuriksi, vuonna 1891 everstiluutnantiksi, vuonna 1893 everstiksi, vuonna 1897 kenraalimajuriksi, vuonna 1900 kenraaliluutnantiksi ja vuonna 1903 kenraaliksi.
Ensimmäisen maailmansodan sotamarsalkka
thumb|Marsalkan sauvaa kädessään pitävä Hindenburg vuonna 1916. Hindenburg jäi eläkkeelle armeijasta 1911, mutta hänet kutsuttiin takaisin palvelukseen ensimmäisen maailmansodan sytyttyä. Hindenburg sai komentoonsa kahden venäläisen armeijan uhkaaman 8. armeijan Itä-Preussissa ja saavutti voiton Tannenbergin ja Masurian järvien taisteluissa. Hänestä tuli kansallissankari ja hän sai marraskuussa 1914 sotamarsalkan arvon.
Loppukesästä 1916 Hindenburgista tuli yleisesikunnan (Oberste Heeresleitung, OHL) päällikkö Erich von Falkenhaynin seuraajana, apunaan edelleen sijaisensa Erich Ludendorff. Yksi Hindenburgin merkittävimmistä toimista oli tammikuussa 1917 tehty päätös julistaa merillä rajoittamaton upotussota. Hän myös tuki voimakkaasti Ludendorffin suunnittelemaa kevätoffensiivia maalis–kesäkuussa 1918, mutta se ei tuottanut saksalaisille menestystä. Vuodesta 1916 lähtien armeija käytännössä hallitsi koko Saksaa Hindenburgin ja Ludendorffin johdolla. Hindenburgin ympärille muodostui sodan puolestavälistä lähtien laajamittainen henkilökultti; hänet nähtiin suurena sankarina, hänen patsaitaan pystytettiin ympäri Saksaa ja hänestä tuli mahdollisesti keisariakin suositumpi kansakunnan yhtenäisyyden symboli. Marraskuussa 1918 Hindenburg ja Wilhelm Groener taivuttelivat keisari Vilhelm II:n luopumaan kruunusta Saksan pelastamiseksi.
Selkäänpuukotusteoria
Sodan jälkeen Hindenburg erosi jälleen armeijasta. Valtiopäivien komissio kutsui hänet antamaan lausuntoa sodan alkamisen syyllisistä ja sen häviöstä. Hindenburg kieltäytyi vastaamasta kysymyksiin ja jätti kirjeen, jossa sanoi Saksan olleen lähellä voittoa 1918 ja syytti häviöstä kotirintaman epäisänmaallisia aineksia ja poliitikkoja. Tämä oli ensimmäinen julkinen tilaisuus, jossa selkäänpuukotusteoria tuli esiin. Sotasankari Hindenburgia ei voitu syyttää mistään.
Clunyn liike
Clunyn liike oli 900–1000-luvuilla vaikuttanut katolisen kirkon uudistusliike, joka syntyi Clunyn benediktiiniläisluostarissa Keski-Ranskassa.
Paul von Hindenburg
Selkäänpuukotusteoria
Vuosina 1919–1920 Hindenburg laati muistelmansa Mein Leben, joista tuli myyntimenestys.
Saksan presidenttinä
thumb|left|Hindenburgia esittävä maalaus Vuoden 1925 presidentinvaaleissa näytti siltä että katolisen keskustapuolueen ehdokas Wilhelm Marx voittaisi. Tuolloin kansallis-konservatiivisen saksalaiskansallisen kansanpuolueen (Deutschnationale Volkspartei, DNVP) johtaja Alfred von Tirpitz pyysi Hindenburgia ehdokkaaksi. Puolueiden ulkopuolinen suurin saksalainen sotasankari voitti huhtikuun 1925 presidentinvaalit ja seurasi Friedrich Ebertiä valtakunnanpresidenttinä Saksan poliittisesti epävakaassa ilmapiirissä.
Hindenburgin on yleisesti huhuttu kärsineen seniiliydestä, mutta todellisuudessa hän pysyi suurilta osin selväjärkisenä aina kuolemaansa saakka. Yhdysvaltalainen historioitsija Henry Ashby Turner huomautti, että Hindenburg oli jo nuorukaisena ollut hidas ja yksinkertainen ajattelija. Hindenburg oli sotilas, joka ei ollut kiinnostunut armeijan ulkopuolisista asioista ja joka luki kirjoja vain harvoin, silloinkin lähinnä armeijaan ja sotimiseen liittyneitä kirjoja. Tämän vuoksi Hindenburgin oli toisinaan hyvin vaikea ymmärtää armeijaan liittymättömiä asioita, minkä monet luulivat johtuneen Hindenburgin väitetystä seniiliydestä. Presidenttinä Hindenburg ei voinut sietää sitä, kun hän joutui tekemään sellaisia päätöksiä, jotka vaativat syvää ajattelua, jollaiseen hän ei kyennyt. Tämä sai usein hänessä aikaan äkillistä itkua.
Hindenburg sai lahjana Itä-Preussissa Tannenbergin taistelupaikan lähellä sijainneen Neudeckin linnan ja 7 000 hehtaaria maata. Hindenburgin kuoltua linnassa asui hänen poikansa kenraaliluutnantti Oskar von Hindenburg perheineen.
Clunyn liike
Gregorius VII
Clunyn liikkeen tavoitteet pyrki toteuttamaan tarmokkaasti Gregorius VII, joka oli paavina 1073–1085. Gregorius, jonka syntymänimi oli Hildebrand, oli toiminut Clunyn liikkeessä jo ennen paaviksi tuloaan muun muassa Nikolaus II:n tukijana. Hän pyrki osoittamaan paavin riippumattomuuden maallisista hallitsijoista julistamalla kirkollisia virkoja myyneen Saksan keisarin, Henrik IV:n pannaan. Ensin Gregorius VII näytti onnistuvan: Saksan ruhtinaat käyttivät pannaa tekosyynä kapinoidakseen keisaria vastaan, ja Henrik IV joutui lähtemään nöyryyttävälle matkalle Canossaan, Keski-Italiaan, jossa paavi oli turvapaikassaan tukijansa Toscanan kreivitär Matildan linnassa. Gregorius ja Henrik pääsivät lopulta sopuun, mutta Henrik IV petti sopimuksen saatuan Saksan haltuunsa. Lopulta Henrik ajoi Gregoriuksen pakoon Roomasta.