cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Oaxaca de Juárez
Kaupungin historiallinen keskusta ja Monte Albán ovat UNESCOn maailmanperintökohteita. thumb|230px|Kirkko Oaxacan historiallisessa keskustassa Toukokuussa 2006 kaupungin opettajat menivät lakkoon, mikä jätti 1,3 miljoonaa koululaista ilman opetusta. Protestoijat vaativat aluksi palkankorotuksia ja sitten osavaltion kuvernööri Ulises Ruiz Ortizin eroa ja syyttivät tätä vaalivilpistä ja väkivallasta. Protesteihin liittyivät erilaiset vasemmistolaiset ryhmät ja intiaanit. Mielenosoittajat valtasivat kaupungin keskustan ja linnoittivat sen tiesuluin. Oaxacan kaupungin kansankokous (Asamblea Popular del Pueblo de Oaxaca; APPO) julistautui kaupungin hallitsevaksi elimeksi. Toukokuun jälkeen viisi mielenosoittajaa on saanut surmansa. 29. lokakuuta 3 500 liittovaltion ja 300 sotapoliisia hyökkäsi Oaxacan Zocaloon ja sai kaupungin keskustan haltuunsa.
Quillajaceae
Quillajaceae on koppisiemenisten Fabales-lahkoon kuuluva kasviheimo, jossa on vain yksi suku: suopapuut (Quillaja).
Tuntomerkit
Suopapuut ovat pieniä ainavihantia puita, joissa on sekundaarisen aineenvaihdunnan tuotteina muun muassa saponiineja. Nilassa on oksalaattikiteitä ja kasveissa limasoluja. Karvat ovat syylämäisiä. Lehdet sijaitsevat kierteisesti ja ovat tavallisesti hammaslaitaisia; ruodissa on korvakkeet. Kukinto on varsipäätteinen ja viuhkomainen. Kukassa on maljamainen pohjus ja huomiota herättävä keltainen mesiäiskehrä sen tai verhiön alaosassa. Terälehdet ovat kierteisiä ja lusikkamaisia (kynnellisiä). Heteistä viisi mesiäisen yläpuolella sijaitsevaa on verhovastaista ja viisi alapuolista terävastaista. Yhdislehtinen sikiäin koostuu viidestä emilehdestä, jotka ovat pitkittäisharjuisia; kussakin on useita siemenaiheita kahdessa rivissä. Luottipinta jatkuu alaspäin lyhyitä vartalon haaroja pitkin. Hedelmä on voimakkaan epäsymmetrisesti liuskainen, tuppilomainen, verhiön suojaama ja avautuu liuskojen sisä- ja ulkopinnalta. Siemenet ovat siivellisiä ja kovakuorisia.
Levinneisyys
Suopapuut ovat kotoisin Etelä-Amerikan lauhkeista osista.
Luokittelu
Suopapuiden suvussa on kolme lajia. Aikaisemmin ne on sisällytetty ruusukasveihin (Rosaceae).
Käyttö
Saponiinit saavat aikaan sen, että suopapuun (Quillaja saponaria) kaarna vaahtoutuu vedessä jauhettuna. Kuten monia muitakin saponiinipitoisia kasvinosia, suopapuun kuorta käytetään tekstiilien pesuaineena, mutta myös yskänlääkkeenä. Kuoresta saadaan myös tanniineja.
Carlos Carvalhal
Carlos Carvalhal (s. 4. joulukuuta 1965) on portugalilainen jalkapallovalmentaja ja entinen keskuspuolustaja. Marraskuusta 2022 lähtien hän on toiminut Celta Vigon päävalmentajana.
Ura pelaajana
Carvalhal aloitti pelaajauransa SC Bragan juniorijoukkueessa ja nousi edustusmiehistöön kaudella 1983/84. Hän ei kuitenkaan onnistunut vakiinnuttamaan paikkaansa seuran paidassa, vaan siirtyi kaudeksi 1985/86 GD Chavesiin. Uudessa seurassa tuli vastuuta ja Carvalhalin näytöt vakuuttivat Bragan, johon hän palasi kauden jälkeen. Uusi yritys nosti Carvalhalin pelaavaan kokoonpanoon ja kahden hyvän Braga-kauden jälkeen hän haki uralleen nostetta suurseura FC Portosta, jossa jäi kuitenkin vähälle peliajalle. Epäonnistuneen Porto-pestin jälkeen Carvalhal edusti vielä useita portugalilaisseuroja, kunnes lopetti uransa puolustajana SC Espinhossa vuonna 1999.
Ura valmentajana
Valmennusuransa Carvalhal aloitti Espinhossa, jota luotsasi kauden 1998/99 Portugalin 1. divisioonassa. Hän sai potkut seurasta marraskuussa 1999. Hän valmensi alasarjoissa, kunnes nousi joulukuussa 2000 Liga Sagresissa pelanneen CD Avesin päävalmentajaksi. Seura putosi kauden jälkeen liigasta ja Carvalhal sai potkut. Ura jatkui maan kolmannella sarjatasolla Leixões SC:n päävalmentajana. Carvalhal luotsasi seuran sensaatiomaisesti Portugalin cupin loppuotteluun. Finaalin joukkue hävisi Sportingille, mutta finaalipaikka oikeutti divisioonajoukkueen paikkaan UEFA Cupissa kaudelle 2002/03. Kehno toinen kausi johti kuitenkin potkuihin joulukuussa 2002.
Kaudella 2003/04 Carvalhal luotsasi Vitóriaa, joka nousi hänen johdollaan takaisin pääsarjatasolle. Carvalhal siirtyi kauden jälkeen CF Os Belenensesin peräsimeen. Carvalhal sai potkut seurasta lokakuussa 2005 ja valmensi tämän jälkeen kasvattajaseuraansa SC Bragaa ja SC Beira-Maria, mutta sai molemmista seuroista potkut kesken kausien.
Kaudeksi 2007/08 Carvalhal palasi Vitórian päävalmentajaksi. Seura pelais hänen johdollaan vahvan kauden ja voitti Portugalin liigacupin mestaruuden kukistamalla finaalissa Sportingin. Vitória-kauden jälkeen Carvalhal valmensi lyhyen aikaa kreikkalaista Asteras Tripolisin päävalmentajana, kunnes palasi kotimaahansa CS Marítimon peräsimeen.
Marraskuussa 2009 Carvalhal nousi suurseura Sportingin päävalmentajaksi. Hänen johdollaan seura sijoittui liigassa neljänneksi ja Carvalhal jätti paikkansa sopimuksensa umpeuduttua kauden jälkeen. Elokuussa 2011 ura jatkui Turkin Superliigassa Beşiktaş JK:n peräsimessä. Pesti päättyi potkuihin jo huhtikuussa 2012, kun seura oli pudonnut liigassa 20 pisteen päähän Galatasaraysta. Kaudeksi 2012/13 Carvalhal siirtyi Istanbul BB:n päävalmentajaksi.
Kesällä 2015 Carvalhal palasi valmennustehtäviin Englannin Mestaruussarjassa pelaavan Sheffield Wednesdayn päävalmentajana. Debyyttikaudellaan Carvalhal piiskasi vuosia alamaissa olleen seuran Mestaruussarjassa kuudenneksi. Sijoitus oli seuran paras sitten viimeisimmän Valioliiga-kauden 1999/2000. Nousu Valioliigaan kariutui nousukarsintatappioon Hull Citylle.
Joulukuun lopussa 2017 Carvalhal siirtyi Mestaruussarjan keskikastissa majailleen Wednesdayn peräsimestä Valioliigan jumboksi vajonneen Swansea Cityn päävalmentajaksi. Carvalhalin johdolla Swansea piristyi vuoden vaihduttua ja joukkue hävisi vain kaksi kahdeksasta ensimmäisestä ottelustaan uuden valmentajan alaisuudessa. Swansea nousi näin taistelemaan säilymisestä Valioliigassa, kunnes vajosi maaliskuun puolivälin jälkeen voitottomien otteluiden putkeen. Swansean taistelu hyytyi neljään perättäiseen tappioon, joista viimeinen Southamptonille kärsitty 0-1 kotitappio sysäsi joukkueen putoamisviivan alapuolelle. Käytännössä Carvalhalin pitää luotsata joukkueensa päätöskierroksella yli 10 maalin voittoon Stokesta, eikä sekään välttämättä turvaa sarjapaikkaa. Putoamisen käytännössä varmistuttua kerrottiin, ettei seurajohto ole uusimassa Carvalhalin sopimusta kauden jälkeen.
Kesäkuussa 2019 Carvalhal aloitti Rio Aven päävalmentajana. Hän luotsasi seuran Portugalin liigan viidenneksi.
Heinäkuussa 2020 Carvalhal teki kaksivuotisen sopimuksen Bragan kanssa. Carvalhal luotsasi debyyttikaudellaan Bragan Portugalin liigacupin finaaliin, jossa joukkue hävisi Sportingille. Portugalin cupin loppuottelussa Braga kaatoi puolestaan SL Benfican 2–0 ja voitti mestaruuden. Carvalhal jätti joukkueen kauden 2021/22 jälkeen.
Bragasta lähtönsä jälkeen Blackburn Roversin kerrottiin havittelevan Carvalhalia päävalmentajakseen, mutta hän siirtyi kesällä 2022 Al Wahdan päävalmentajaksi. Hän sai kuitenkin potkut jo lokakuun alussa 2022 heikkojen tulosten vuoksi.
Marraskuun alussa 2022 Carvalhalista tuli Espanjan La Ligan Celta Vigon päävalmentaja kesään 2024 ulottuvalla sopimuksella.
Bukittinggi
Bukittinggi on kaupunki Länsi-Sumatran provinssissa Indonesiassa. Kaupungin pinta-ala on 25,2 neliökilometriä ja väkiluku oli vuoden 2019 arvion mukaan 131 953. Bukittinggi sijaitsee kahden tulivuoren, sammuneen Mount Singgalangin ja artiivisen Mount Marapin, lähellä Minangkabaun ylängöllä. Kaupungista on maanteitse noin 90 kilometriä Padangiin, Länsi-Sumatran pääkaupunkiin.
Bukittinggin ilmasto on Köppenin ilmastoluokituksen mukaan trooppinen. Lämpötila pysyy tasaisena vuoden ympäri. Keskimääräinen lämpötila on 21,8 °C. Kuivin kuukausi on heinäkuu, jolloin sataa keskimäärin noin 90 millimetriä. Sateisin kuukausi on huhtikuu, jolloin sataa keskimäärin noin 250 millimetriä. Vuosittainen sadanta on noin 2 170 millimetriä.
Ehdollinen todennäköisyys
Ehdollinen todennäköisyys on todennäköisyyslaskennassa peruskäsite, jossa tarkastellaan kahta saman satunnaisilmiön tapahtumia. Jos tapahtumat riippuvat toistaan, muuttuvat molemmat todennäköisyydet, kun molemmat tapahtumat tapahtuvat. Jos tapahtumat ovat riippumattomat, antaa tapahtuman ehdollinen todennäköisyys saman arvon kuin tapahtuman todennäköisyys.
Ehdollisen todennäköisyyden määritelmä
Kun molemmat tapahtumat A ja B tapahtuvat, lasketaan todennäköisyys sille, että molemat tapahtuvat, käyttämällä todennäköisyyksien kertolaskusääntöä. Mikäli tapahtumat ovat riippumattomia, lasketaan todennäköisyys ja jos tapahtumat riippuvat toistaan, lasketaan se kahdella vaihtoehtoisella tavalla Kahden ensimmäisen lausekkeen avulla voidaan määritellä ehdollinen todennäköisyys Ensimmäisestä ja kolmannesta lausekkeesta voidaan johtaa ehdollinen todennäköisyys vaihtoehtoisella tavalla Mikäli ei tunneta voidaan se määritellä
Edelliset määritelmät menettävät merkityksensä, mikäli jompikumpi P(A) tai P(B) on nolla.
Monta tapahtumaa
Kun tarkastellaan kolmea tapahtumaa, jotka riippuvat toisistaan, voidaan laskea todennäköisyys sille, että kaikki tapahtuvat mikäli molemmat ehdolliset todennäköisyydet ovat olemassa. Useammassa tapahtumassa ehdollisia todennäköisyyksiä tulee huomioida enemmän. Jos tapahtumat ovat, saadaan
Aleksi Riikonen
Riikosen isä oli suomensukuinen veturinkuljettaja Herman Riikonen. Hän kävi Petroskoissa musiikkiopiston 1953–1957 pääsoittimenaan konsertti eli melodiabassoharmonikka. Hän perusti Petroskoihin Karelia-trion ja esiintyi sen kanssa. Vuodesta 1959 alkaen Riikonen oli kansankuoron taiteellisena johtajana kiertäen kuoron kanssa ympäri Neuvostoliittoa. Vuosina 1964–1968 Riikonen suoritti Gorkin kuusivuotisen konservatorion.
Riikonen asui sitten perheineen Petroskoissa toimien musiikinopettajana ja kansantaidekeskuksen säestäjänä. 1980-luvulla hän oli Petroskoin suomenkielisen kansanteatterin sekä Petroskoin filharmonikkojen palveluksessa soittaen, säveltäen ja sovittaen musiikkia.
Riikonen muutti vaimonsa Lempin kanssa Suomeen 1991. Hän toimi musiikinopettajana Ilmajoella 1991–1993, Laihialla 1993–1996 ja Ivalossa 1996–1997. Riikosen sävellyksiä on julkaistu Suomessa äänitteinä ja niitä on myös esitetty konserteissa. Hän esiintyi myös itse eri tilaisuuksissa.
Aleksi Riikonen oli naimisissa Ljubov (Lempi) Semjonovna Aljushkinan (1938–2007) kanssa. Lempi Riikonen toimi Petroskoin suomenkielisen kansanteatterin sekä Petroskoin filharmonikkojen apulaisjohtajana.
Ferdinand VI
Ferdinand VI (23. syyskuuta 1713, Madrid, 10. elokuuta 1759, Villaviciosa de Odón) oli Espanjan kuningas vuosina 1746–1759. Ferdinand, espanjaksi Fernando, oli edellisen kuninkaan Filip V:n ja hänen ensimmäisen vaimonsa Savoijin Maria Luisan toinen lapsi. Ferdinand meni naimisiin Bragançan Barbaran kanssa vuonna 1729.
Ferdinand nousi Espanjan valtaistuimelle Itävallan perimyssodan ollessa käynnissä. Sota kuitenkin loppui pian Aachenin rauhansopimukseen vuonna 1748. Espanja ei sodasta hyötynyt. Ferdinand harjoitti ulkopolitiikassaan neutraalia ja puolueettomuuteen pyrkivää linjaa ja pyrki sisäisiin uudistuksiin. Ferdinandin hallituskauden alun tehtäviä oli leskikuningatar Isabel de Farnosion sekä hänen italialaisensa hovipiirinsä vallan vähentäminen. Kuninkaan oikeana kätenä toimi aluksi Ensenadan markiisi Zenón de Somodevilla, valistuksen kannattaja. Ferdinandin aikakauden uudistusten takia kuningasta on kutsuttu Ferdinand oppineeksi.
Ensenadan markiisin uudistukset
Talous-, merenkäynti- ja siirtomaa-asioista vastannut Ensenadan markiisi pyrki lukuisiin uudistuksiin valistusajan hengessä. Ulkopolitiikassa Espanja pyrki solmimaan liittosuhteet Isoon-Britanniaan ja Ranskaan. Näin ollen Espanja myös luopui Gibraltaria koskevista vaatimuksistaan. Espanja myös modernisoi maatalouttaan ja verotustaan Ensenadan markiisin johdolla. Perinteistä verojärjestelmää yksinkertaistettiin, mutta aateliston vastustus kaatoi tämän projektin.
Vuonna 1752 perustettiin Giro real toimimaan ulkomaisen rahaliikenteen keskuksena. Siirtomaakaupasta purettiin vanhat rajoitukset. Aikaisemmin Amerikan-kaupan monopoli oli annettu hyvin rajallisille kastilialaisille piireille, kun nyt kauppa avautui kaikille luvan saaneille kauppalaivoille.
Uudistukset ulottuivat myös kulttuurin saralle. La Real Academia de Bellas Artes de San Fernando perustettiin vuonna 1752. Ferdinand VI tunnettiin suurena taiteen ja oopperan ystävänä.
Ulkopolitiikka ja Ensenadan karkotus
Espanjan hovissa suhtautuminen jesuiittoihin muodostui jakavaksi tekijäksi. Ensenadan markiisi asettui tukemaan jesuiittoja, mikä johti hänen riitautumiseensa muun muassa portugalilaisperäisen kuningattaren kanssa, erottamiseen ja asettamiseen sisäiseen karkotukseen vuonna 1754 ensin Granadaan ja sitten Puerto de Santa Marían satamakaupunkiin Andalusiassa.
Hallituskauden loppu
Kuningatar Barbara menehtyi Aranjuezissa elokuussa 1758. Tämän seurauksena Ferdinand VI menetti mielenterveytensä. Hän eli vuoden verran palatsissaan Villaviciosa de Odónissa, kunnes menehtyi vuonna 1759.
Codex Eyckensis
Codex Eyckensis on 700-luvun evankeliumikirja, joka koostuu kahdesta käsikirjoituksesta, jotka olivat yhdistetty oletettavasti 1100-luvulta vuoteen 1988 asti. Codex Eyckensis on Belgian vanhin kirja. Kirjaa on pidetty ja säilytetty 700-luvulta asti paikassa, joka on nykyisen Maaseikin kunnan alueella. Kirja on oletettavasti kirjoitettu Echternachin luostarin kirjoitushuoneessa.
Käsikirjoitus A:n ja käsikirjoitus B:n kuvaukset
Codex Eyckensis koostuu kahden evankeliumin 133 pergamenttisivusta, joiden jokaisen koko on 244 kertaa 183 mm. pienoiskuva|443x443px|Full-page evangelist portrait and canon tables in the Codex Eyckensis A. Ensimmäinen käsikirjoitus (koodeksi A) on epätäydellinen. Se koostuu viidestä sivusta, joista ensimmäinen on kokosivun kokoinen muotokuva envankelistasta (oletettavasti kuvaa pyhää Matteusta), ja jonka jälkeen on epätäydellinen sarja kahdeksasta kaanon-hakemistosta. Evankelistan muotokuva on tehty italialais-bysanttisella tyylillä, jolla on selviä yhtäläisyyksiä Barberinin evankeliumeihin, joita säilytetään nykyisin Vatikaanin kirjastossa (Barberini Lat. 570). Muotokuva on kehystetty anglosaksisella solmeilutyöllä, ja vastaavaa koristelua löytyy Lindisfarnen evankeliumista.
Kaanon-hakemistot antavat yleiskuvan neljän evankeliumin vastaavista kohdista. Siten kaanon-hakemistot toimivat sisällysluettelona ja hakemistona helpottamaan tekstikohtien löytämistä. Käsikirjoitus A:n kaanon-hakemistot ovat koristeltu pylväin ja kaarin, neljän evankelistan symbolein ja pyhimysten muotokuvin.
Toinen käsikirjoitus (B-koodeksi) koostuu täydestä kahdestatoista kaanon-hakemistosta ja kaikista neljästä evankeliumitekstistä. Kaanon-hakemistot ovat koristeltu pylväin ja kaarin, apostolien kuvauksin ja evankelistojen symbolein. Evankeliumin tekstit on kirjoitettu pyöreällä insular minuscule -tyylillä, joka oli tunnusomaista englantilaisille ja irlantilaisille 600–700-lukujen käsikirjoituksille, ja jota käytettiin myös Manner-Euroopassa. Jokaisen kappaleen ensimmäisen kirjaimen ääriviivoissa on käytetty punaisia ja keltaisia pisteitä. Tekstin on kopioinut yksi kirjuri.
Evankeliumin teksti on Vulgatan versio, jonka on suurimmaksi osaksi kääntänyt pyhä Hieronymus (Stridonin Hieronymus, 347–420) monin lisäyksin ja vaihdoin. Evankeliumitekstien vertailtavia versioita löytyy Book of Kellsistä (Dublin, Trinity College, ms 58), Book of Armaghista (Dublin, Trinity College, ms 52) ja Echternach Gospelsista (Paris, Bnf, ms Lat.9389).
Historia
pienoiskuva|The Codex Eyckensis displayed in the St Catherine's Church in Maaseik Koodeksi ajoittuu 700-luvulle, ja aluksi sitä säilytettiin entisessä Aldeneikin luostarissa, joka vihittiin käyttöön 728 eaa. Adelardin merovingien aateliset, lordi Denain ja hänen vaimonsa Grinuara perustivat luostarin tyttärilleen Harlindikselle ja Relindikselle "pienessä ja tarpeettomassa metsikössä" lähellä Meuse-jokea. Luostari sai nimen Eyke ("tammi") siellä kasvavien tammien mukaan. Myöhemmin naapurikylä Nieuw-Eyke ("uusi tammi" - nykyinen Maaseik) kasvoi ja tuli tärkeämmäksi, jolloin kylän alkuperäinen nimi muuttui Aldeneikiksi ("vanha tammi"). Pyhä Willibrord vihki Harlindiksen ensimmäiseksi abbedissaksi tälle uskonnolliselle yhteisölle. Harlindiksen poismenon jälkeen Saint-Boniface nimitti Relindis-siskon hänen seuraajakseen.
Codex Eyckensistä käytettiin luostarissa opiskeluun ja Kristuksen opetusten levittämiseen. Molemmat evankeliumit, jotka koostuvat nykyään Codex Eyckensiksestä, on oletettavasti pyhä Willibrord tuonut Echternachin luostarista Aldeneikiin.
Nämä kaksi käsikirjoitusta on yhdistetty samaan nidokseen todennäköisimmin 1100-luvun aikana.
Vuonna 1571 Aldeneikin luostari hylättiin. 900-luvun puolivälistä lähtien benediktiininunnat korvattiin miesrovastien kollegiolla. Uskonsodan uhan kasvaessa rovastit hakivat turvaa muurien ympäröivästä Maaseikin kaupungista. He toivat kirkkoaarteet mukanaan Aldeneikista Saint Catherinen kirkkoon – mukaan lukien Codex Eyckensiksen.
Alkuperä
pienoiskuva|Text folio in the Codex B Satojen vuosien ajan uskottiin, että Codex Eyckensiksen oli kirjoittanut Harlindis ja Relindis, Aldeneikin ensimmäiset abbedissat, jotka myöhemmin kanonisoitiin. Heidän hagiografiansa kirjoitti paikallinen pappi 800-luvulla. Siinä mainitaan, että Harlindis ja Relindis olisivat kirjoittaneet myös kirjan, joka sisältää osia evankeliumista. Pyhien naisten pyhäinjäännösten uskonlahko tuli tärkeämmäksi 800-luvun aikana, ja he ottivat huomioon myös Codex Eyckensiksen kunnioittamisen, joka lisäsi entisestään arvostusta Harlindiksen ja Relindiksen työtä kohtaan.
Kuitenkin toisen käsikirjoituksen viimeiset rivit kiistattomasti kumoavat sen: Finito volumine deposco ut quicumque ista legerint pro laboratore huius operis depraecentur (Tämän osan valmistuttua, pyydän tämän lukijaa rukoilemaan sen työläisen puolesta, joka teki tämän käsikirjoituksen). Maskuliininen muoto laborator ("työläinen") viittaa selvästi, että käsikirjoituksen kirjoittaja oli mies.
Vuonna 1994 Albert Derolez (Ghentin yliopisto) ja Nancy Netzer (Boston College) tekivät käsikirjoituksille vertailevan analyysin, ja he huomasivat, että käsikirjoitus A ja käsikirjoitus B ajoittuvat samalle ajalle, ja että on hyvin mahdollista, että molemmat kirjoitettiin samassa Echternachin luostarin kirjoitushuoneessa ja että sama kirjuri on voinut kirjoittaa molemmat käsikirjoitukset.
Konservointi- ja restaurointiyritys vuonna 1957
Vuonna 1957 Karl Sievers, restauroija Düsseldorfista, yritti Codex Eyckensin konservointia ja restaurointia. Hän irrotti ja tuhosi 1700-luvun punaisen samenttinidoksen ja jatkoi käsikirjoituksen sivujen laminointia Mipofoliella. Mipofolie on polyvinyylikloridikalvo (PVC), joka ulkoisesti pehmennetään dioktyyliftalaatilla. Ajan myötä kalvo tuotti suolahappoa, joka hyökkäsi pergamenttia vastaan ja aiheutti kalvon kellastumista. Pergamentin läpikuultavuus ja väri vahingoittuivat, ja kalvon polymeerit saattoivat siirtyä pergamenttiin tehden siitä hauraan. Laminoinnin jälkeen Sievers sitoi koodeksin uudelleen. Uudelleen sitomisen mahdollistamiseksi hän leikkasi sivujen reunoja, jolloin osia kuvituksesta hävisi. pienoiskuva|350x350px|Detail from the Codex B Uudessa mittavassa restaurointiyrityksessä vuosien 1987–1993 aikana Mipofolie-laminoinnin huolellisesti poisti ryhmä Belgian Royal Institute for Cultural Heritagesta johtajanaan kemisti tri Jan Wouters. Laminoinnin poiston jälkeen sivujen restaurointia varten kehitettiin innovatiivinen leafcasting-tekniikka pergamenttipaperille. Restauroinnin loppuunsaattamiseksi kaksi koodeksin olennaista käsikirjoitusta sidottiin erikseen.
Dokumentointi ja digitalisointi
Vanhin valokuvattu dokumentti Codex Eyckensiksesta on noin vuodelta 1916. Restauroinnin yhteydessä käsikirjoitus valokuvattiin Belgian Royal Institute for Cultural Heritagessa (KIK-IRPA). Faksimilejäljennös julkaistiin vuonna 1994.
Vuonna 2015 Codex Eyckensiksen digitalisoi Imaging Lab and Illuminare – Centre for the Study of Medieval Art | KU Leuven omassa paikassaan Saint Catherinen kirkossa. Tätä projektia johti prof. Lieve Watteeuw. Korkearesoluutiokuvien laittaminen internettiin tehtiin yhteistyössä LIBIS:n kanssa (KU, Leuven).
Codex Eyckensis huomioitiin ja suojattiin kiinteäksi kulttuuriperintökohteeksi vuonna 1986. Vuonna 2003 Codex Eyckensis huomioitiin osaksi flaamilaista mestariteosta.
World Series of Poker 2006
thumb|250px|WSOP 2006:n pääturnauksen ykkönen Jamie Gold voitti ennätykselliset 12 miljoonaa dollaria. Vuoden 2006 World Series of Poker (WSOP) -pokeriturnaus alkoi 25. kesäkuuta 2006 satelliittiturnauksilla, varsinaiset WSOP-pelitapahtumat alkoivat 26. kesäkuuta perinteisellä vuosittaisella kasinotyöntekijöiden turnauksella. 28. ja 29. kesäkuuta pelattiin Tournament of Champions -kutsukilpailu. Kaikkiaan pelattiin 45 turnausta, joiden voittaja sai rahapalkinnon lisäksi kultaisen WSOP-rannekkeen. 10000 dollarin osallistumismaksun no limit texas hold 'em -pääturnaus alkoi 28. heinäkuuta ja sen finaalipöytä päättyi 10. elokuuta.
Kaikki pelit käytiin Rio All Suite Hotel and Casinolla Las Vegasissa, Nevadassa. Vuonna 2006 pääturnauksen finaalipöytä pelattiin ensimmäistä kertaa muualla kuin Binion's Horseshoe -kasinolla.
Pääturnauksen ykköspalkinto oli 12 miljoonaa Yhdysvaltain dollaria, joka suurin yksittäisessä pokeriturnauksessa koskaan maksettu voittosumma. Summa on myös suurempi kuin yhdenkään urheilutapahtuman voitosta maksettu summa. Turnauksen 12 parasta ansaitsivat yli miljoonaa dollaria.
Vuoden 2006 50 000 dollarin H.O.R.S.E.-turnauksessa oli WSOP-historian kallein osallistumismaksu (buy-in). Tämän turnauksen ykkönen voitti vuoden 2006 turnausten toiseksi korkeimman ykköspalkinnon (1 716 000 dollaria).
Eniten rahasijoja vuonna 2006 saavuttivat Humberto Brenes ja Phil Hellmuth, molemmat olivat rahoilla kahdeksan kertaa. Jeff Madsen, joka voitti kaksi turnausta ja selvisi kahdessa muussa finaalipöytään (ollen molemmilla kerroilla kolmas), valittiin WSOP:n vuoden pelaajaksi. Madsen oli samalla historian nuorin WSOP-rannekkeen voittaja. Phil Hellmuth pelasi myös neljä kertaa finaalipöydässä ja voitti yhden rannekkeen. Hellmuth voitti kymmenennen rannekkeensa, samaan ovat aiemmin kyenneet vain Doyle Brunson ja Johnny Chan. William Chen voitti Madsenin tapaan kaksi turnausta.
Turnaukset
thumb|Ennätyssuuren 50 000 dollarin turnausmaksun H.O.R.S.E.-turnauksen voittaja Chip Reese. thumb|Nelinkertainen WSOP-rannekevoittaja ja vuoden 14. turnauksen voittaja Allen Cunningham. Hän oli myös pääturnauksen finaalipöydässä. thumb|Erinomaisena käteispelaajana tunnettu Sam Farha voitti toisen WSOP-rannekkeensa. thumb|Vietnamilaissyntyinen David Pham voitti toisen WSOP-rannekkeensa. thumb|Suomalainen Juha Helppi sijoittui 34. turnauksen kakkoseksi.
Pääturnaus
WSOP:n vuoden 2006 pääturnaukseen (tapahtuma #39) oli 10000 dollarin osallistumismaksu. Koska pelaajia oli ennätykselliset 8773, heidät oli jaettu neljälle eri avauspäivälle (1A-1D), jonka jälkeen jokaisessa ryhmässä oli 800 pelaajaa. Sen jälkeen pelaajat jaettiin kahteen eri päivinä pelanneeseen ryhmään (2A ja 2B) ja tämän jälkeen pelattiin yhtenä ryhmänä. 8. elokuuta jäljellä oli yhdeksän pelaajaa kunnes 10. elokuuta Jamie Goldista tuli vuoden 2006 pokerin maailmanmestari.
Normaalin 10 000 dollarin aloitusmerkkien lisäksi uutuutena WSOP:ssa oli "all-in"-nappi. Tällä kolikolla pelaaja pystyi ilmoittamaan laittavansa kaikki merkkinsä pottiin.
Beigejä 50 000 dollarin pelimerkkejä, jotka olivat käytössä vuonna 2005, ei käytetty vuonna 2006. Sen sijaan pelissä oli mukana mandariinikeltaisia 25000 dollarin merkkejä. Ensimmäistä kertaa WSOP:n historiassa 100 000 dollarin pelimerkit otettiin käyttöön seitsemäntenä pelipäivänä. Merkit olivat mintunvihreitä ja niissä oli mustat reunatäplät nykyisten keltamustien 1 000 dollarin merkkien tapaan.
Finaalipöytä
thumb|Paul Wasicka ja Jamie Gold hetkeä ennen kaksinpelin alkua.
Entiset mestarit
Entiset mestarit putosivat turnauksesta seuraavasti:
Julkisuuden henkilöt
Turnauksessa pelasi myös useita muilta aloilta kuin pokerista tunnetuksi tulleita henkilöitä. Näitä olivat muun muassa Hank Azaria, Paul Azinger, Charles Barkley, Richard Brodie, Dean Cain, Tony Cascarino, Denny Crum, Steve Davis, Shannon Elizabeth, Salvatore (Sully) Erna, James Garner, Brad Garrett, Michael Greco, Ron Jeremy, Joanna Krupa, Lennox Lewis, Matthew Lillard, Norm Macdonald, Tobey Maguire , Mekhi Phifer, Laura Prepon, Antonio Tarver, Wil Wheaton ja Jimmy White.
Ryan Merkley
Ryan Merkley (s. 14. elokuuta 2000 Oakville, Ontario, Kanada) on kanadalainen jääkiekkopuolustaja, joka pelaa KHL-joukkue Kunlun Red Starissa. San Jose Sharks varasi hänet ensimmäisellä kierroksella 21. pelaajana kesällä 2018. Merkley laukoo oikealta.
Pelityyli
The Sports Forecaster -sivuston mukaan Merkley on lahjakas ja liikkuva puolustaja, joka luistelee erinomaisesti, on tasaisen vahva ja pysyy liikkeessä. Hän myös tekee peliä hyvin, omaa hyvän vision ja kiekolliset taidot sekä on käyttökelpoinen ylivoimalla. Merkley ei ole kuitenkaan pelipaikkaansa nähden kovin isokokoinen ja hänen tulisi lisätä voimaa.
Jatkoaika.com -verkkolehden toimittaja Lassi Alasen mukaan Merkley on tunnettu äärimmäisen lahjakkaana hyökkäävänä puolustajana, joka kiinnitti ennen NHL-varaustaan kykyjenetsijöiden huomion välittömästi taidokkaalla luistelullaan ja poikkeuksellisella peliälyllään. Alasen mukaan Merkley oli OHL:n tulokaskaudellaan usein omalla alueella joukkueelleen suuri ongelma, joka voitti harvoin voitti kaksinkamppailuja, teki usein erittäin riskialttiita ratkaisuja kiekollisena ja sijoittui kiekottomana usein väärin. Useat kriitikot myös kyseenalaistivat hänen motivaationsa puolustuspelaamiseen. Kiekon kuljettamisessa pois omalta alueelta ja vastaavasti sen kuljettamisessa sisään vastustajan alueelle Merkley on Alasen mukaan OHL:n puolustajien aivan kirkkainta kärkeä. Hänellä on ollut myös tiettävästi asenneongelmia.
Seuraura
Merkley on Toronto Jr. Canadiensin kasvatti. Kaudella 2015–2016 hän toimi seuran AAA-joukkueen kapteenina ja voitti Canadiensin sisäisen piste- ja syöttöpörssin tehoilla 7+37=44. Merkley valittiin kauden päätteeksi GTHL:n vuoden pelaajaksi. Hän pelasi kauden aikana myös kaksi ottelua OJHL-junioriliigassa.
Guelph Storm varasi Merkleyn koko OHL:n varaustilaisuuden ensimmäisenä pelaajana kesällä 2016. Hän siirtyi joukkueeseen kaudeksi 2016–2017. Merkley voitti pelipaikastaan huolimatta Stormin sisäisen piste- ja syöttöpörssin tehoilla 12+43=55. Hän sijoittui liigan puolustajien pistepörssissä kahdeksanneksi. Merkley voitti myös OHL:n tulokkaiden piste- ja syöttöpörssin. Hänet palkittiin kauden päätteeksi liigan vuoden tulokkaana Emms Family Awardilla ja valittiin tulokkaiden tähdistökentälliseen. Kaudella 2017–2018 Merkley oli tehoilla 13+54=67 Stormin paras syöttäjä ja toiseksi paras pistemies Isaac Ratcliffen jälkeen. Hän sijoittui koko OHL:n puolustajien pistepörssissä kolmanneksi. Pudotuspeleissä Merkley oli joukkueensa paras syöttäjä viidellä syöttöpisteellään. Hän pelasi kauden aikana myös CHL Top Prospects Gamessa.
San Jose Sharks varasi Merkleyn ensimmäisellä kierroksella 21. pelaajana NHL:n varaustilaisuudessa 2018. Jo heinäkuussa hän teki seuran kanssa kolmivuotisen tulokassopimuksen.
Maajoukkueura
Merkley pelasi alle 18-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuonna 2018 sekä alle 18-vuotiaiden Ivan Hlinkan muistoturnauksessa vuonna 2017, jolloin hän voitti kultaa. Merkley oli kuudella syöttöpisteellään Kanadan paras syöttäjä. Hän edusti myös Canada Redin joukkuetta World U-17 Hockey Challengessa vuonna 2016.
Merkley pelasi myös nuorten olympialaissa, Norjan Lillehammerissa vuonna 2016, jolloin hän voitti hopeaa. Merkley jakoi neljällä syöttöpisteellään Kanadan sisäisen syöttöpörssin voiton Carson Fochtin kanssa. Hän voitti myös turnauksen puolustajien syöttöpörssin.
Muuta
Merkleyn isosisko Lauren on pelannut puolustajana Bemidji State Universityn yliopistojoukkueessa. Sisarusten isä Kyle Merkley on entinen jääkiekkohyökkääjä.
Epilepsialiitto
Epilepsialiitto ry - Epilepsiförbundet rf - on suomalainen valtakunnallinen kansanterveys- ja vammaisjärjestö, joka on perustettu vuonna 1969. Siihen kuuluu 23 epilepsiayhdistystä ja yli 10 000 jäsentä, joista suurin osa on epilepsiaa sairastavia henkilöitä. Potilasjärjestönä liiton ensisijainen tehtävä on toimia kansalaisvaikuttajana ja edunvalvontajärjestönä. Liitto tarjoaa vapaaehtoistoimijoille monenlaisia vaikuttamisen ja vertaistoiminnan mahdollisuuksia yhdessä jäsenyhdistystensä kanssa. Lisäksi liitto jäsenyhdistyksineen toimii tiedottajana epilepsiaa sairastaville ja heidän omaisilleen. Epilepsialiitto tarjoaa myös neuvontaa ja kuntoutumiskursseja. Vakituisia työntekijöitä on 18. Kursseilla toimii vuosittain noin 80 sosiaali- ja terveysalan sekä opetusalan ammattilaista määräaikaisissa työsuhteissa. Liitto käynnisti kuntoutustoiminnan vuonna 1974. Epilepsialiitto on SOSTEn jäsenjärjestö.
Herkules (sarjakuvahahmo)
Herkules on Marvel-kustantamon sarjakuvissa esiintyvä supersankari, jonka ensiesiintyminen tapahtui Avengers-lehden numerossa 10 (1964). Herkules perustuu mytologiseen Herkulekseen. Hahmon loivat Jack Kirby ja Stan Lee.
Epilepsialiitto
Tunnus, arvot ja visio
Epilepsialiiton logo on vaaleanvihreä liekki. Se kuvastaa liiton arvoja, jotka ovat tasa-arvo, ihmisen kunnioittaminen, asiakaslähtöisyys ja jatkuva kehittyminen. Liekkiä käytetään myös kansainvälisesti epilepsiapotilasjärjestöjen tunnuksissa. Liiton visiona on epilepsiaa sairastavien ihmisten oikeus ja mahdollisuus hyvään, omaehtoiseen elämään.
Rahoitus
Opetus- ja kulttuuriministeriön yleisavustus nuorisojärjestöille :
Herkules (sarjakuvahahmo)
Historia
Zeus huomasi tarvitsevansa Olympokselle ja ihmiskunnalle voimakkaan puolustajan näkemiensä pimeiden enteiden vuoksi. Zeus viettelikin Alkmenen tämän aviovaimoksi, kuningas Amfitryoniksi naamioituneena ja niin sai alkunsa lapsi, Herkules, joka jo syntyessään omasi valtavat voimat.
Aikuisena Herkules tunnetaan varsinkin suorittamistaan kahdestatoista urotyöstä (tosin yksi urotöistä, Augeiaan tallien siivouksen suorittikin ikuisten rotuun kuuluva Gilgamesh). thumb|left|Toisin kuin omanarvontuntoinen Thor, Herkules viihtyy hyvin kuolevaisten seurassa ja huveissa.
Voimat ja varusteet
Herkuleksen suurin vahvuus on hänen valtaisat fyysiset voimansa. Hän nostaa yli 100 tonnia (joka on ylin voimaluokitus Marvel-universumissa) ja kuuluu näin Marvelin supersankarien voimakkaimpien joukkoon.
Hän on kiistämättä fyysisesti voimakkain olympiaaneista ja vaikkei Herkuleksen voimien ylärajoja olekaan koskaan mitattu, on hän taistellut tasaväkisesti Thorin ja Hulkin kanssa lukuisia kertoja. Herkuleksella on myös hyvin kehittyneet jalkalihakset ja hän kykenee hyppäämään noin kolmen kilometrin matkoja Maan ilmakehässä.
Erään kerran Herkules potkaisi maansiirtokoneen (paino useita tonneja) kilometrien päähän. Koska Herkules kuuluu olympiaanien rotuun, hän on kuolematon eikä näin ollen ikäänny tai altistu sairauksille.
Olympiaaneja ja Herkulesta tosin voi vauroittaa fyysisesti esimerkiksi taistelussa, mutta he paranevat yliluonnollisen nopeasti.
Herkules kestää fyysisiä vaurioita paremmin kuin kukaan toinen olympiaani (lukuun ottamatta Zeusta ja kenties Neptunusta sekä Plutoa). Herkuleksen lihakset eivät myöskään tuota maitohappoja, joten hän ei väsy.
Hän kykenee oleiskelemaan lyhyitä aikoja jopa avaruuden tyhjiössä vahingoittumatta. Ainoastaan vaurio, joka tuhoaisi suuren osan hänen ruumiillisesta massastaan tai hajottaisi hänen atominsa, voi tappaa Herkuleksen. On kuitenkin luultavaa, että Zeus kykenisi herättämään poikansa henkiin.
Herkules on myös erittäin kokenut ja taitava lähitaistelija ja painija. Hän on myös mestarillinen viisiottelija.
Herkules suosii taisteluissa nuijamaista Kultaista Valtikkaansa, joka ei todellisuudessa ole kultainen, vaan Hefaistoksen adamantiinista takoma voimallinen ase (tämän maagisen metallin mukaan tohtori Myron McLain nimesi keksimänsä adamantiumin). Valtikka on käytännössä tuhoutumaton ja Herkules on sen avulla torjunut jopa Thorin uru-metallista tehdyn vasaran iskuja.
Marijke Moser
Marijke Moser (s. 13. marraskuuta 1946) on sveitsiläinen entinen yleisurheilija, joka kilpaili keskimatkojen juoksussa, kestävyysjuoksussa ja maastojuoksussa. Hän edusti seuratasolla berniläistä STB:tä.
Moser osallistui olympialaisiin kerran, Münchenissä 1972. Hän oli tuolloin 1 500 metrillä alkueränsä kahdeksas ja karsiutui. Moser juoksi samana vuonna matkan ennätyksensä 4.18,9. Hän voitti yhteensä yksitoista maansa mestaruutta, joista hän nappasi viisi maastojuoksusta, kolme 1 500 metriltä, kaksi 5 000 metriltä ja yhden maratonilta.
Saikkalanjoki
Saikkalanjoki on noin 6,1 kilometriä pitkä joki Sastamalassa Pirkanmaalla. Se on Mätikön laskujoki, joka virtaa Tupurlanjärven kautta Kuloveteen ja on antanut nimensä koko Saikkalanjoen valuma-alueeseen. Saikkalanjoki on osa Kokemäenjoen vesistöä ja Kokemäenjoki laskee Selkämereen Porissa. Se kuuluu Kokemäenjoen alueella olevaan Kuloveden alueeseen.
Joen kulku
Saikkalanjoki on 5−15 metriä leveä. Joki virtaa vapaana ja ainoa koski on jo aiemmin perattu. Tupurlanjärvi on Kuloveden mukana säännöstely ja sen vedenpinnan korkeus seuraa Kuloveden pinnankorkeutta. Kuloveden keskikorkeus on 57,5 metriä merenpinnan yläpuolella ja kun Mätikön pinnankorkeus on 58,3 metriä, kertyy Saikkalanjoelle pudotusta vain 0,80 metriä. Joen rannat rajautuvat peltoon lähes koko matkan lukuun ottamatta Tiisalan lammen yläpuolista osaa, Saikkalankoskea ja joen suistoaluetta. Rannoille on rakennettu vain näissä kohdissa.
Mätikön luusua sijaitsee sen itärannalla kapenevan lahden pohjukassa. Joki virtaa verkkaisesti ja jo 350 metrin jälkeen se alittaa valtatien 11. Tien kohdalla joen pohjoisrannalla sijaitsee Uotsolan ja Suodenniemen vedenpuhdistamo, joka laskee vedet Saikkalanjokeen. Noin 2,4 kilometrin kohdalla aukeaa jokilaaksoon tasanne, jossa sijaitsee 140 metriä pitkä Tiisalanlampi. Joki virtaa lammen läpi ja jatkaa 1,8 kilometriä Myllylammille, joka on 180 metriä pitkä. Myllylammi on Saikkalankosken alapuolinen suvanto. Koski on perattu ja esimerkiksi melottavissa. Kosken niskan kohdalla joen ylittää korkealla sillalla seututie 249.
Joki virtaa Myllylammin jälkeen enää 1,6 kilometriä. Tällä matkalla se alittaa kylätien Teilinahteella Reinilän kohdalla. Joki jatkaa matkaansa suistoon, joka on mataloitunut ja ruohottunut, mutta joella on silti vain yksi uoma suistossa.
Jokeen laskee joitakin ojia. Jänninoja, joka on Jännin, Sorvijärven ja Matolammin yhteinen laskuoja, laskee vasemmalta Tiisalanlammin alapuolelle. Tästä 270 metriä alajuoksulle yhtyy oikealta Ahvenusjärven ja Ujalammin yhteinen laskuoja. Teilinahteen alapuolella laskee vielä Särkijärven oja vasemmalta.
Virkistyskäyttö
Joki on osa pitkää melontareittiä.
Vesiensuojelu
Jokea kuormittavat haja-asutus, joka vaikuttaa veden laatuun valuma-alueen eri kohdissa. Jokea reunustavat pellot lisäävät kuormitusta omalta osaltaan. Joen luusuassa sijaitseva jätevedenpuhdistuslaitos laskee puhdistetut vedet jokeen. Vuonna 2002 sai Mouhijärven kunta Länsi-Suomen ympäristölupavirastolta luvan joen kunnostukseen ja perkaukseen, joka toteutettiin vuonna 2003. Perkauksella tarkoitettiin lähinnä joen pohjan ruoppaamista.
Joki on jo Mätikön rehevyydestä johtuen luonnontilaa rehevämpi joki, jolla happipitoisuus laskee kesän alivirtaaman aikana. Joen vesi on sameaa ja sen tila tyydyttävä.
Kalasto
Kalalajeista yleisin on särki. Sitte tavataan yleisenä myös hauki, ahven ja kuha. Tupurlanjärvellä elävä toutain saattaa lisääntyä Saikkalanjoessa. Vuosituhannen vaihteen rapurutto tuhosi kotimaisen jokiravun kannan lähes kokonaan. Lisäistutukset vuonna 2007 ja 2008 ei ole kasvattanut kantaa.
Joen syntyminen
Kallioperässä oleva pitkä murros on syynä siihen, että Saikkalanjoki kulkee pitkään lähes suoraan. Jääkauden loputtua mannerjäätikön sulamisvedet huuhtoivat pitkän itä-länsi-suuntaisen murroksen puhtaaksi ja näin murroksesta tuli keskimäärin 50 metriä syvä. Murroksessa sijaitsevat suorassa linjassa nykyiset Myllyoja, Mätikkö, Saikkalanjoki, Tupurlanjärvi, Otamusjoki ja Piikkilänjärvi. Jääkauden jälkeiset sedimentit kerrostuivat tähän murroslaaksoon ja se sai nykyisen savikerrostumansa.
Yoldianmeren aikana koko seutu makasi merenpohjassa, mutta seudun korkeimmat huiput nousivat pinnalle Ancylusjärven alkuaikana ja loputkin kauden loppuaikana. Kun Itämeri muuttui Litorinamereksi, oli merenpinta noin 66−67 metrin korkeudella. Saikkalanjoen laakso oli tuolloin itään aukeava merenlahti, joka ulottui pitkälle sisämaahan. Jokilaakso maatui seuraavien vuosisatojen aikana maankohoamisen takia.
Ihmistoimintaa
Joen muotoja piirrettiin tarkasti vuoden 1795 Isojaon karttoihin ja 1840−luvun pitäjänkarttoihin. Niistä voi päätellä, että jokea on perattu karttojen piirtämisen jälkeen. Jänninjärven laskuoja yhtyy kartoissa Saikkalanjokeen silloiseen Lammiin eli nykyiseen Tiisalanlammiin, joka oli tuolloin paljon nykyistä suurempi. Lammin pohjaa viljellään nykyään peltona, mutta tuolloin lammen ympäristö oli laidunnettavaa tulvaniittyä. Mätikön vedenpinnan lasku näkyy edellä mainituissa kartoissa siten, että sen pituus on lyhentynyt.
Rienilän kohdalla olevan sillan lähellä teilattiin ihmisiä niin sanotun Teilinkiven luonna. Myllylammi on saanut nimensä Saikkalankoskessa olleesta vesimyllystä, joka rakennettiin 1912. Tuolloin kosken putoamiskorkeus oli 3,1 metriä.
Temppeliherrojen kätketty kruunu
pienoiskuva|Tarinan suomenkielisen julkaisun ensimmäinen sivu vuodelta 2001. Temppeliherrojen kätketty kruunu on Don Rosan käsikirjoittama ja piirtämä Aku Ankka -tarina vuodelta 2001. Suomessa se on julkaistu ensimmäisen kerran Temppeliherrojen kätketty kruunu ja muita Don Rosan parhaita -kokoelman nimitarinana vuonna 2001. Temppeliherrojen kätketty kruunu muodostaa ensimmäisen osan tarinasta, jossa Roope Ankka etsii temppeliherrojen kadonnutta aarretta. Seikkailun toinen osa on kolme vuotta myöhemmin valmistunut Kirje kotoa.
Juoni
Tarina alkaa Roope Ankan Rahasäiliön ”trofeehuoneesta”, missä hän haikailee aiemmin menettämäänsä Tšingis-kaanin kruunua. Ankanpoikien kommentista Roopelle selviää, että kruunusta on olemassa myös ”läntinen vastine”, seremoniakruunu jonka eurooppalaiset hallitsijat yrittivät lähettää Tšingis-kaanille alamaisuutensa osoituksena. Seuraavaksi Roope saa kuulla, että tieto kruunun sijainnista voisi löytyä Kristoffer Kolumbuksen kadonneesta lokikirjasta. Hän sattuu kuitenkin tietämään lokikirjan sijainnin, sillä hän kuuli siitä aikoinaan suomalaiselta A. E. Nordenskiöldiltä.
Niinpä Aku, Tupu, Hupu ja Lupu sekä Roope suuntaavat laivallaan Pohjoiselle jäämerelle etsimään lokikirjaa. Roope jää odottelemaan laivaan, kun Aku ja pojat lähtevät etsimään kirjaa. He myös löytävät sen, mutta joutuvat susien ja jääkarhun ahdistelemaksi. Roope kuitenkin pelottaa olennot pois Pelle Pelottoman rakentamalla koneella (jolla on tarkoitus siirrellä laivoja). Heti tämän jälkeen he muistavat olevansa luvatta Brutopian salaisen sotilastukikohdan lähellä. Brutopialainen sota-alus alkaa tulittaa ankkoja ja tässä rytäkässä lokikirja melkein putoaa veteen. Akun onnistuu kuitenkin kopata tämä (ja tavata taas tuttu jääkarhu). Jääkarhu pakenee ja Roope alkaa selailla lokikirjaa turvallisen välimatkan päässä brutopialaisista. Lokikirjasta ilmenee, että Kolumbus oli saanut tukea temppeliherroilta. Tästä Roope ilahtuu, hän nimittäin tietää paljonkin temppeliherroista. Roope selittää lyhyesti järjestön historian. Roope tarvitsee aarteen salaisuuden selvittämiseen jonkun alan asiantuntijan apua, joten hän suuntaa Pariisiin, Maailmanpankkineuvoston päämajan luokse, missä hän tapaa herra Molayn. He yhdistävät tietonsa ja suuntaavat Haitiin. He tietävät, että tiettynä päivänä erään kallion varjo osoittaa kruunun kätköpaikan. Roopen huonoksi onneksi varjo lankeaa kaukaiseen laaksoon. Moley poistuu selittäen, ettei voi auttaa enempää ja sanoo palaavansa Ranskaan. Ankat suuntaavat laaksoon.
Laaksossa voodooheimo ottaa Akun ja Roopen vangeiksi, mutta ankanpojat pääsevät pakoon. (Kuulemma "Parrakas" on kertonut heimolle, että ankat ovat urkkijoita, jotka haluavat päästä selville heimon salaisista riiteistä.) Ankat tunnistavat "Parrakkaan" heti Molayksi ja tajuavat tämän olevan roisto. Muutaman voodoohetken jälkeen ankanpoikien onnistuu naamioitua Molayksi ja tulla leiriin. He selittävät asioiden oikean tolan ja heimo päästää ankat vapaaksi.
Ankat etsivät kruunua monta päivää, mutta turhaan. Lopulta he palaavat murtuneina hotellille. Samassa yksi ankanpojista tajuaa, että päivämäärä, jolloin vuoren varjo lankeaa kruunun kätköpaikkaan, onkin juliaanisen kalenterin mukaan, eikä nykyään käytössä olevan gregoriaanisen kalenterin mukainen päivä. Nykykalenterilla tuo päivä olisi siis 3. tammikuuta, juuri kuluva päivä. Ankat ryntäävät takaisin vuorelle ja nyt sen varjo osoittaakin kukkulaa. Ankat löytävät sieltä kruunun. Samassa Molay ilmestyy paikalle; hän ei palannutkaan Pariisiin, vaan tiesi väärästä päivämäärästä. Hän raivostuu huomatessaan ankkojen löytäneen kruunun ennen häntä. Nyt kuitenkin selviää, että Maailmanpankkineuvosto on temppeliherrojen seuraajien muodostama järjestö ja Molay heidän suurmestarinsa. Kruunu kuuluu myös hänelle, sillä oli sovittu, että kruunu palaa temppeliherroille 13. lokakuuta 1582, koska kruunua ei saatu toimitetuksi Kiinaan ennen kyseistä päivää. Ankat luovuttavat kruunun, mutta yksi ankanpojista tajuaa, että siirryttäessä juliaanisesta kalenterista gregoriaaniseen oli pakko hypätä muutaman päivän yli, eli näitä päiviä ei koskaan ollutkaan. Yksi näistä päivistä oli 13. lokakuuta 1582, joten kruunu ei kuulukaan Molaylle. Molay kuitenkin vetää aseen esille ja uhkaa tappaa ankat, mutta paikalle osunut voodoopappi antaa tälle tujauksen voodoota ja vie tämän heimonsa vangiksi. Roope iloitsee, mutta saa pian selville, että kruunu kuuluu lain mukaan haitilaisille. Roope palaa kotiin tyhjin käsin, mutta tarkemmin katsoen hänelle jää vanha homeinen arkku ja klaanikangas, johon kruunu oli kiedottu. Kangas osoittautuu MacAnkan klaanin tunnuskankaaksi, ja Roope arvelee pääaarteen löytyvän omasta sukulinnastaan.
Inkojen mytologia
Inkojen mytologia perustui heidän hallitsemansa alueen varhaisemmille uskomuksille. Inkoilla oli monipuolinen tarusto, joka kertoo meille inkojen ajatusmaailmasta ja uskonnosta. Inkojen kosmologia oli jaettu yliseen maailmaan, tähän maailmaan ja aliseen maailmaan.
Sapa Inca Pachacutin aikana inkavaltiossa tuli vallitsevaksi valtionuskonnoksi inkojen uskonto, jossa keskeisenä oli auringon palvonta. Alistettujen heimojen paikalliset jumalat julistettiin inkajumalien valvonnan alaisiksi. Inkojen tärkeimmät jumalat olivat luojajumala Viracocha ja auringon jumala Inti. Tärkeitä olivat erilaiset elämän taitekohtiin liittyvät riitit sekä sukuyhteisöjen yhdessä suorittamat hedelmällisyysriitit. Kaikkialla valtakunnassa oli pyhiä paikkoja (huaca), jotka olivat tavallisesti kivisiä rakennelmia tai lähteitä. Valtionuskonnon kulmakivenä oli uskomus siihen, että inkojen kuninkaat Sapa Incat olivat jumalallista syntyperää, auringon jumala Intin jälkeläisiä. Uskonto ja valtio liittyivät siten erottamattomasti toisiinsa.
Kosmologia
Inkojen kosmologiassa on paljon yhteistä Andien alueen uskonnoille. Siihen kuuluivat kaksinaisuuden ja vastavuoroisuuden periaatteet. Maailman katsottiin olevan useiden vastakkaisten voimien, kuten valon ja pimeyden, kostean ja kuivan ja miehen ja naisen, välisessä tasapainossa. Maailmantilassa tapahtuvat muutokset olivat suoraa seurausta vastakkaisten voimien epätasapainosta. Andien alueen uskontojen keskeisin tehtävä oli hahmottaa kosmoksen perusjaon ja ylläpitää niiden tasapainoa.
Inkat jakoivat maailmankaikkeuden yliseen maailmaan (hanaq pacha), tähän maailmaan (kay pacha) ja aliseen maailmaan (ukhu pacha). Nykykäsitystä inkojen kosmologiasta on sekoittanut espanjalaisten kronikoitsijoiden tekemät viittauksen kristillisiin uskomuksiin. Inkojen käsityksen mukaan tavallinen kansa meni kuoleman jälkeen aliseen maailmaan ja yläluokka yliseen maailmaan. Kummassakin paikassa elämä jatkui pitkälti samalla tavalla kuin tässä maailmassa.
Jumalat
thumb|Inkojen luojajumala Viracocha. Inkojen tärkeimpiä jumalia olivat luojajumala Viracocha, aurinkojumala Inti, ukkosjumala Illapa ja maanäitijumalatar Pachamama.
Viracocha loi muut jumalat, ihmiset ja eläimet. Jumalalla ei varsinaisesti ollut omaa nimeään, mutta espanjalaiset kutsuivat sitä Viracochaksi yhden sen tittelin mukaan. Viracochan uskotaan luoneen ihmisyyden Tiwanakussa Titacacajärvellä. Tämän jälkeen se kulki Andeilla, teki ihmeitä ja opetti ihmisiä elämään. Luomisen jälkeen Viracochalla ei ollut enää aktiivista toimintaa ihmisten parissa, ja hän antoi luomustensa hallinnan muille jumalille.
Auringonjumala Inti oli Viracochan tärkein palvelija. Sen uskottiin olevan inkojen jumalallinen esi-isä, ja inkat kutsuivatkin itseään termillä intip churin, ”auringon lapset”. Aurinkoa pidettiin miehisenä, ja sitä esitti ihmiskasvoinen kultainen kiekko, josta lähti säteitä. Auringon uskottiin suojelevan satoa.
Ukkosjumalan Illapan uskottiin hallitsevan säätä, ja inkat rukoilivat siltä turvaa kuivuudelta. Maanäitijumala Pachamamaa palvottiin sadon hedelmällisyyden ja suojelun takia. Sen kultin yksityiskohdista ei ole paljoakaan tiedossa, mutta sillä näyttäisi olleen paljon yhtäläisyyksiä muun maailman maanäitikultteihin. Kuun nimi oli Mama Killa, jonka uskottiin olevan jumalatar ja auringon puoliso. Tyyntämerta inka palvoivat jumalana nimeltä Mama Qucha.
Inkat hyväksyivät valloittamiensa alueiden paikallisetkin jumalat, mutta määräsivät niiden väestöt palvomaan myös auringonjumalaa. Intin temppeleitä pystytettiin joka puolille valtakuntaa; näistä merkittävin oli Cuscon Coricancha. Viracochan merkitys kasvoi Pachacutin hallintoaikana Intiin nähden. Kuuta palvottiin lähinnä rannikolla, missä se valaisi öisin kalastusta ja taikayrttien keräilyä.
Kuningasta palvottiin auringonjumalan poikana. Kuninkaan vastustaminen katsottiin siis myös jumalaa vastaan rikkomiseksi. Toinen inkahallitsijan vanhemmista oli Kuu.
Pyhät paikat ja uskonnolliset hahmot
Maalaisilla oli pieniä varjelijapatsaita (cenopa) ja pyhiä paikkoja (huaca). Huacat olivat useimmiten pyhiä kivenlohkareita, joissa asui henki.