cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
M.T.N
Henkilöbiografia
Miikka Martikainen syntyi vuonna 1992 Jyväskylän Kuokkalassa. Hän on kertonut kiinnostuneensa musiikista suuresti jo lapsuusiässä, jolloin aloitti myös instrumenttiopinnot, pääsoittimenaan kitara. Martikainen on vaikuttanut useiden eri genrejen, muun muassa hip hop, punk, rock ja folk yhtyeiden parissa niin sanoittajan, sovittajan, soittajan, sekä artistin roolissa ennen Titovin kanssa rap-duon perustamista. M.T.N:n lisäksi Martikainen on tehnyt myös MC-nimensä alla sooloartistina rap-musiikkia. Hän on koulutukseltaan sähkö- ja automaatioasentaja.
Nevada (televisiosarja)
Nevada oli suomalainen viihdeohjelma, jota esitti MTV3. Sarjaa juonsivat André Wickström ja Mikko Leppilampi. Ohjelman näyttelijänä esiintyivät myös Stan Saanila sekä Sami Hedberg. Nevadan menestys oli odotuksiin ja esitysajankohtaan (lauantain primetime) nähden kehnohkoa.
Paul Brunton
thumb|Paul Bruntonin omakuva vuodelta 1933. Paul Brunton, vuoteen 1933 Raphael Hurst (21. lokakuuta 1898 Lontoo – 27. heinäkuuta 1981 Vevey, Sveitsi) oli brittiläinen filosofi, mystikko ja matkailija. Hän jätti sanomalehtimiehen uran elääkseen joogien, mystikkojen ja pyhien miesten parissa ja opiskeli laajasti niin itä- kuin länsimaistakin esoteerista perinnettä. Teoksillaan hän levitti ensimmäisten joukossa itämaista mystiikkaa ja filosofiaa, lähinnä Advaita Vedantaa, länteen. Myöhemmin hän loi oman eklektisen filosofisen suuntauksen, yhdistelmän idän ja lännen filosofioita. Tämä tulee parhaiten esille hänen postuumisti julkaistussa "Notebooks"-sarjassaan.
Elämä ja ajattelu
Brunton syntyi Lontoossa 1898. Hän opiskeli niin Central Foundation Schoolissa, Lontoossa että McKinley-Roosevelt Collegessa, Chicagossa. Hän kiinnostui jo hyvin nuorena spiritismistä, teosofiasta ja meditaatiosta. Edward Bulwer-Lyttonin romanttinen, valaistumisesta kertova romaani Zanoni inspiroi häntä. Brunton ryhtyi 16-vuotiaana meditoimaan, ja puolen vuoden intensiivinen meditaatio johti sarjaan mystisiä kokemuksia, jotka viitoittivat hänelle hänen tulevaisuutensa. Brunton palveli ensimmäisessä maailmansodassa brittien joukoissa. "Maalliselta" ammatiltaan hän oli sanomalehtimies. Hänellä näytti olevan sisäinen pakko kirjoittaa kokemuksistaan, joka ehkä ilmenee parhaiten hänen jälkeenjääneissä muistiinpanoissaan "Notebooks"-sarjassa. Vuonna 1920 hän solmi avioliiton Karen Tottrupin kanssa. Tästä liitosta syntyi poika, Kenneth Thurston Hurst. Bruntonin ja hänen vaimonsa avioliitto päättyi 1924.
Sodan jälkeen Brunton jatkoi tutkimuksiaan okkultismissa, teosofiassa ja buddhalaisuudessa sekä vertailevassa uskontotieteessä. Hän sai paljon apua ja tukea Bikkhu Ananda Metteyalta eli Allan Bennettiltä, englantilaiselta buddhalaismunkilta, joka oli terveydellisistä syistä palannut Burmasta Englantiin. Tämä opetti Bruntonille buddhalaista meditaatiota ja myös meditaation teoriaa. P.B. (lyhennelmä hänen tekijänimestään) piti häntä boddhisatvana. Toinen henkilö joka isällisesti opasti Bruntonia oli eräs intialainen kauppias, "Rajah". Tästä kontaktista on enemmän tietoa Salaista Intiaa etsimässä -teoksen alussa.
Vuosina 1930–1931 Brunton matkusteli Intiassa, jossa hän tutustui suureen määrään joogeja, valaistuneita mestareita tai sellaisiksi itseään julistavia henkilöitä, sekä astrologeja ja ennustajia. Hän halusi löytää totuuden ihmisenä olemisen tarkoituksesta ja vapautua yksilöllisen egon rajoituksista. Syvällisimpinä tapaamistaan henkilöistä hän piti Ramakrishna Paramhamsan jo iäkästä oppilasta, Master Mahasayaa Kalkutasta, Kanchipuramin Sri Shankaracharyaa ja Arunachala vuoren henkistynyttä valaistunutta, Ramana Maharshia. Hänestä tuli määrätyssä mielessä Ramana Maharishin oppilas. Tunnettua oli, että Ramana Maharshi ei ottanut oppilaita, eikä pitänyt itseään kenenkään guruna. "Jivanmuktan eli valaistuneen ihmisen perspektiivistä kaikki ihmiset ovat valaistuneita", hänellä oli tapana sanoa.
Oleskellessaan tämän matkan aikana Ramana Maharshin ashramissa Brunton koki samadhin, erään korkeimmista tajunnantiloista, johon intialainen henkisyys tähtää:
Brunton oli ensimmäisiä henkilöitä, joka kirjoitti itämaisesta mystiikasta, joogasta ja vedantasta länsimaisen ihmisen näkökulmasta. Hän kirjoitti näistä asioista tavalliselle lukijalle sopivalla tasolla ilman sanskritinkielisiä sitaatteja ja teknisiä termejä. Hänestä tuli yksi tärkeimmistä itämaisten uskontojen ja mystiikan sekä intialaisen filosofian levittäjiä lännessä. Salaista Intiaa etsimässä -teos johti Ramana Maharshin kohdalla kuuluisuuteen, – länsimaiset etsijät löysivät hänen ashraminsa. Kaikkien ei kuitenkaan tarvitse etsiä itselleen sopivaa ashramia, – Bruntonin teoksissa on keskeistä ajatus, että meditaatio ja ”henkinen etsintä” eivät ole vain munkkeja ja erakkoja varten, vaan niistä voi olla hyötyä myös tavalliselle länsimaiselle ihmiselle.
Svenska tekniska vetenskapsakademien i Finland
Svenska tekniska vetenskapsakademien i Finland (lyhennys STV) on vuonna 1921 perustettu Suomessa toimiva ruotsinkielinen teknistieteellinen tiedeakatemia. Se on organisaatiomuodoltaan rekisteröity yhdistys, ja yhdistyksen kotipaikka on Helsingissä. Tiedeakatemian hallitukseen kuuluu puheenjohtaja (preses) ja yhdeksän muuta kolmen vuoden toimikaudeksi valittavaa tiedeakatemian jäsentä. Vuosittain valitaan lisäksi kolme hallituksen toimintaan osallistuvaa varajäsentä. Vuonna 2021 puheenjohtajana toimi tekniikan tohtori Leni von Bonsdorff ja varapuheenjohtajana Nils-Olof Nylund.
Paul Brunton
Elämä ja ajattelu
Brunton palasi Intiaan 1936–1937. Hän vietti puoli vuotta erakkona Tehrin pienessä kuningaskunnassa Himalajalla. Tältä ajalta on teos A Hermit in the Himalayas (1937).
Svenska tekniska vetenskapsakademien i Finland
Tiedeakatemian varsinaiseksi jäseneksi voidaan kutsua Suomessa toimiva henkilö tai ulkomailla toimiva Suomen kansalainen, joka tunnetaan huomattavasta panoksestaan teknisten tieteiden alalla, näitä tukevilla aloilla tai teknisten tieteiden sovellusten parissa, ja jonka odotetaan toimivan STV:n tavoitteiden hyväksi. Lisäksi yhdistyksellä on kunniajäseniä ja ulkomaisia jäseniä. Vuoden 2019 alussa tiedeakatemialla oli 185 varsinaista jäsentä ja kymmenkunta kunniajäsentä, sekä ulkomaisia jäseniä.
Paul Brunton
Elämä ja ajattelu
Brunton jatkoi kirjojen kirjoittamista menestyksekkäästi kaksi vuosikymmentä. 1960-luvulta lähtien hän vetäytyi yhä syvemmälle erakkomaiseen yksityisyyteen. Hän itse piti myöhemmistä teoksistaan tärkeimpinä The Inner Reality (1939) ja The Wisdom of the Overself (1943). Tämän jälkeen hän keskittyi esseiden ja niiden lyhyiden tekstien tuottamiseen, jotka hänen kuoltuaan on julkaistu 16-niteisenä sarjana The Notebooks of Paul Brunton. Hän muutti Veveyhin, Sveitsiin, missä hän kuoli aivoverenvuotoon 25. heinäkuuta 1981. Brunton kirjoitti 37–54 ikävuosiensa aikana 13 kirjaa.
Jeffrey Moussaieff Masson on kirjoittanut Bruntonista kriittisen kirjan My Father's Guru, jossa hän kuvaa kasvamistaan perheessä, jossa vanhemmat olivat Bruntonin opetuslapsia. Brunton muun muassa ennusti kolmannen maailmansodan syttyvän ja kehotti perhettä muuttamaan Etelä-Amerikkaan. Petyttyään Bruntoniin Masson kouluttautui psykoanalyytikoksi. Myöhemmin hän pettyi myös psykoanalyysiin ja sen johtohahmoihin.
Svenska tekniska vetenskapsakademien i Finland
STV:n, TTA:n ja TAF:n toimisto sijaitsee Espoossa Otaniemessä, Otakaari 24:ssa (Dipoli).
Mika Waltari
Waltarin menestysteoksia ovat olleet kansainvälisille bestseller-listoille nousseet laajat historialliset romaanit, joista tunnetuin on Sinuhe egyptiläinen (1945), nykyaikaan sijoittuvat pienoisromaanit sekä Komisario Palmu -dekkarit, jotka on myös filmattu. Waltarin elokuvakäsikirjoituksista menestynein on Kulkurin valssi (1941).
Nuoruus
thumb|left|200px|Mika Waltari koulupoikana. thumb|Saariniemenkatu 6:n talo, jossa Mika Waltari syntyi ja asui 1908–1912. Kuva: [[Kari Hakli 1969.]] Waltarin synnyinkoti oli Helsingin Siltasaaressa Saariniemenkatu 6:ssa olleessa talossa. Kuvanveistäjä Jouko Toiviaisen suunnittelemassa muistolaatassa nykyisen talon seinässä lukee: ”Tällä paikalla sijainneessa talossa syntyi 19.9.1908 kirjailija akateemikko Mika Waltari”, ja siinä on myös Waltarin kasvokuva.
Waltarin pappisisä Toimi Waltari kuoli pojan ollessa viisivuotias, jolloin kasvatusvastuu jäi äidille. Mikalla oli kaksi veljeä: Samuel (kutsumanimeltä Samuli) ja Erkki. Samuli oli Mikaa kaksi vuotta vanhempi ja Erkki viisi vuotta nuorempi.
Mikan isä Toimi ja setä Toivo Waltari olivat molemmat teologeja ja julkaisivat lukuisia uskonnollisia kirjoja. Kirjat julkaisi useimmiten Suomen Merimieslähetys.
Waltari kirjoitti 1926 ylioppilaaksi Helsingin suomalaisen normaalilyseon klassiselta linjalta. Hän oli koulun pilalehden Pillerin toimittaja. Koulun jälkeen Waltari aloitti teologian opinnot Helsingin yliopistossa mutta siirtyi elämänkatsomuksellisen kriisin jälkeen pian filosofisen tiedekunnan historiallis-kielitieteelliseen osastoon. Filosofian kandidaatiksi hän valmistui 1929. Hänen käytännöllisen filosofian pro gradu -tutkielmansa Taivaallinen ja maallinen rakkaus käsitteli uskonnon ja erotiikan välistä suhdetta.
thumb|200px|Tulenkantajiin kuuluneen taiteilija [[Väinö Kunnas|Väinö Kunnaksen vuonna 1928 tekemä karikatyyri Waltarista istumassa Fazerin kahvilassa.]] Kirjallisen uran Waltari aloitti 17-vuotiaana Merimieslähetyksen tilaamalla uskonnollisella kertomuksella Jumalaa paossa. Waltari oli mukana myös Tulenkantajien piirissä ja ehti ennen läpimurtoteostaan Suuri illusioni (1928) kirjoittaa runoja ja salanimellä Kristian Korppi kauhunovellikokoelman Kuolleen silmät. Hän piti aluksi itseään nimenomaan runoilijana. Runoilijaryhmänä aloittanut, varsin lyhytaikainen Tulenkantajat ei ollut ohjelmallisesti yhtenäinen ryhmä. Yhteistä siihen kuuluneille oli vain iloinen, vapautunut perusmieliala, luottamus ihmisyyteen ja nuoren tasavallan sekä suomalaisen kulttuurin tulevaisuuteen ja kiinnostus kirjallisuuden ja tekniikan alan uusiin ilmiöihin. Runosta proosaan siirtyneen Waltarin Suuri illusioni ilmensi näitä tunnelmia, ja teoksesta tuli 1920-luvun kulttiromaani. Toisin kuin muut tulenkantajat, Waltari pystyi nopeasti sopeutumaan enemmistöön ja kirjoittamaan sekä viihdettä että taidetta.
Tammikuussa 1930 Mika Waltari matkusti Rivieralle, jossa oleskeli Nizzassa, Mentonissa ja Monte Carlossa. Helmikuun alussa hän jatkoi matkaansa Pariisiin ja viipyi siellä maaliskuun loppupuolelle asti. Matka auttoi Waltarin eroon kiusallisesta tuttavuudesta Minna Craucheriin. Vuonna 1932 murhattu Craucher oli esikuvana Suuren illusionin madame Spindelille.
Armeija-aika
Waltari kirjoitti asevelvollisuusajastaan armeijamyönteisen omaelämäkerrallisen teoksen Siellä missä miehiä tehdään (1931) vielä Tilkassa toipuessaan. Toisaalta isänsä ystävälle Jalo Sihtolalle lähettämässään kirjeessä Waltari tekee selväksi, ettei viihdy armeijassa. Waltari-tutkija Panu Rajala on arvellut, että Waltarin yksi vaikutin armeijamyönteisen teoksen tekemiseen oli, että hänen morsiamensa Marjatta Luukkosen isä oli lääkintäkenraalimajuri Emil Luukkonen ja Waltari halusi miellyttää tulevaa appeaan.
Toimittaja ja ammattikirjailija
Waltari meni 1931 naimisiin Marjatta Luukkosen kanssa. Perheeseen syntyi 1932 tytär Satu. Perheensä elättämiseksi Waltari omaksui ammattikirjoittajan työmoraalin. Hänellä oli vakinainen työ Suomen Kuvalehden toimittajana vuoteen 1938 saakka, jolloin hän jäi vapaaksi kirjailijaksi. 1930-luvulla hän kirjoitti romaaneja, novelleja, satuja, runoja ja 26 näytelmää. Vuosikymmen olikin hänen uutterimpia kirjoittajarupeamiaan, minkä osaltaan mahdollisti opintojen loppuun vieminen jo aiemmin.
Sotien aikana Waltari työskenteli Valtion tiedoituslaitoksessa. Hän osallistui sotapropagandan tekoon muun muassa kirjoittamalla tietokirjat Neuvostovakoilun varjossa (1942, näköispainos 1994), Totuus Virosta, Latviasta ja Liettuasta (1941, salanimellä Nauticus) sekä romaanit Antero ei enää palaa (1940) ja Rakkaus vainoaikaan (1943). Hän kirjoitti paljon lehtiartikkeleita, isänmaallisia reportaaseja rintamalta ja sanomalehtien pääkirjoituksia.
Waltari osallistui lokakuussa 1942 suomalaisten kirjailijoiden vierailuun Weimarin kirjailijakokoukseen, joka pidettiin propagandaministeri Joseph Goebbelsin suojeluksessa.
Syksyllä 1946 hän aloitti Istanbuliin suuntautuneen matkan, jonka aikana hän poikkesi vajaaksi viikoksi Sveitsiin ja tapasi siellä myös Jean-Louis Perret’n, jonka Sinuhe-ranskannoksen ensimmäinen osa ilmestyi 1947–1948 ja nosti Sinuhen maailmanmaineeseen.
Kansainvälinen läpimurto
Sodan jälkeen ilmestyi muinaiseen Egyptiin sijoittunut romaani Sinuhe egyptiläinen (1945), josta tuli kansainvälinen menestys ja Waltarin pääteos. Sinuhen jälkeen Waltari kirjoitti useita historiallisia romaaneja, kuten Mikael Karvajalka (1948), Mikael Hakim (1949) sekä kristinuskon varhaisvaiheista kertovat Valtakunnan salaisuus (1959) ja Ihmiskunnan viholliset (1964).
Kirjailijauran jälkeen
Loppuvuosinaan Waltari nautti arvostusta, jota aktiivivuosina ei aina herunut, sillä häntä pidettiin usein vain viihdekirjailijana. Varsinaisen kirjailijanuran päätyttyä Waltari esiintyi vielä paljon julkisuudessa. Hän oli Suomen Akatemian jäsen, mikä velvoitti hänet auttamaan ja opastamaan nuoria kirjailijoita. Waltari oli aktiivisesti mukana neuvottelemassa kirjojensa käännöksistä sekä suunnittelutyössä, kun hänen vanhoista töistään julkaistiin uusia painoksia ja lyhyempiä tekstejä koottiin kokoelmateoksiksi. Hän muun muassa kirjoitti esipuheita kirjojensa uusintapainoksiin.
Maaliskuussa 1972 Mika Waltari ja Väinö Linna osallistuivat näkyvästi WSOY:n yhtiökokoukseen, jota edelsi kuohunta kustantamon johdossa: hallintoneuvosto päätti tammikuussa erottaa pääjohtaja Hannu Tarmion äänin 5–3, minkä seurauksena kustannusliikkeen kirjailijat kärkiniminään juuri Waltari ja Linna asettuivat puolustamaan Tarmiota. Lopulta yhtiökokous kumosi erottamispäätöksen.
Vanhalla iällä Waltarin voimia verotti koko elämän mittaisen runsaan tupakoinnin aiheuttama keuhkosyöpä. Häneltä leikattiin toinen keuhko vuonna 1968, ja sen jälkeen hän oli terveydeltään hauras. Hän ei kuitenkaan lopettanut tupakointia. Kesällä 1979 syöpä uusiutui, ja elokuun 26. päivä Waltari kuoli. Hän kieltäytyi kivunlievitykseen tarjotusta morfiinista sanoen: ”Kuolema on niin ainutkertainen, että haluan kokea sen selvällä järjelläni”. Waltari on haudattu Hietaniemen hautausmaan Taiteilijainmäelle.
Perhe ja suku
thumb|right|Muistolaatta [[Tunturikatu (Helsinki)|Tunturikadulla.]] Waltarin tytär Satu Waltari, myöhemmin Satu Elstelä, oli myös kirjailija. Satu Waltarin aviomies oli teatteriohjaaja Esko Elstelä, ja heidän poikansa, Waltarin tyttärenpoika Joel Elstelä on julkaissut kaksi romaania ja yhden novellikokoelman.
Waltari asui suurimman osan elämästään Helsingin Etu-Töölössä osoitteessa Tunturikatu 13. Nuoren avioparin vuonna 1932 ostamassa asunnossa on noin 135 neliötä, viisi huonetta, halli, kylpyhuone, WC ja keittiö. Yksi makuuhuoneista oli kirjailijan työhuone. Waltari selitti myöhemmin tuotteliaisuuttaan sillä, että hänen täytyi saada poikkeuksellisen suuri asunto maksetuksi ja lisäksi elättää perheensä.
Asunnosta on pitkään suunniteltu kotimuseota.
Tuotanto
Mika Waltari oli erittäin tuottelias kirjailija, jonka tuotantoon kuuluu yli 25 romaania, viitisentoista pienoisromaania, 34 näytelmää ja lisäksi kuunnelmia, pieniä dialogeja, elokuvakäsikirjoituksia, runoja, matkakertomuksia, novelleja ja lukuisia muita tekstejä. Hänen ensimmäinen julkaistu teoksensa oli Jumalaa paossa vuonna 1925, ja viimeiset tekstit hän saneli Ihmisen ääni -sarjassa ilmestyneeseen teokseen vuonna 1978. Hänen teoksistaan on otettu jatkuvasti lisäpainoksia ja niitä on julkaistu myös erilaisina kokoelmina; esimerkiksi hänen näytelmänsä julkaistiin yhtenä kokoelmana vasta 1999.
Romaanit
Waltarin läpimurtoteos oli Suuri illusioni, josta tuli 1920-luvun kulttiromaani. Nuori lukijakunta otti omakseen Pariisissa Hôtel de Suéden huoneessa parissa kuukaudessa syntyneen teoksen. Se on yhä käännetyin suomalainen esikoisromaani. Seuraava romaani Appelsiininsiemen (1931) on kertomus aikansa nuorison elämästä.
Vuosina 1933–1935 Waltari kirjoitti kolme romaania – Mies ja haave (1933), Sielu ja liekki (1934) ja Palava nuoruus (1935) – jotka ilmestyivät myöhemmin hieman lyhennettyinä yhteisteoksena nimellä Isästä poikaan (1942). Kuva kolmen sukupolven Helsingistä piirtyy pitkälti Waltarin oman suvun vaiheiden kautta. Surun ja ilon kaupunki (1936) on yhdenpäivänromaani, joka esittää katkelmia 1930-luvun Helsingin asukkaiden elämästä. Markku Envall on arvioinut sen herätteiden tulleen niin F. E. Sillanpään Ihmiset suviyössä -maalaiskuvauksesta kuin Euroopassa tuohon aikaan tunnustetusta unanimismin aatteestakin. Sen vaikutuksesta Waltari tarkastelee kaupunkia eräänlaisena henkisenä yhteisönä, jossa ihmiskohtalot koskettavat toisiaan. Helsinki-romaanien sarjallaan Waltari nosti suomalaisessa kirjallisuudessa esille kaupungin ja nousevan keskiluokan kuvausta.
Sotavuosina Waltari kirjoitti kaksi tendenssiromaania: talvisotaa kuvaavan Antero ei enää palaa (1940) ja välirauhan aikaan sijoittuvan Rakkaus vainoaikaan (1943). Lisäksi hän kirjoitti Ruotsin historiasta kertovan romaanin Kaarina Maununtytär ja 1800-luvun Suomeen sijoittuvan Tanssi yli hautojen.
Myös salapoliisiromaanit Kuka murhasi rouva Skrofin? (1939) ja Komisario Palmun erehdys (1940) ilmestyivät sotavuosina, ja niitä seurasi yli kaksikymmentä vuotta myöhemmin Tähdet kertovat, komisario Palmu! (1962).
Waltari oli pitkään ollut kiinnostunut egyptologiasta, ja sodan jälkeen ilmestyi muinaiseen Egyptiin sijoittunut romaani Sinuhe egyptiläinen (1945), josta tuli kansainvälinen menestys ja Waltarin pääteos. Englanninkielinen käännös pääsi Yhdysvalloissa bestseller-listalle. Sinuhe on ilmestynyt 41 kielellä.
Waltarin historiallisille romaaneille tyypillistä on suuri sivumäärä, yleensä noin 800–1000 sivua. Niissä esiintyy kuvitteellisten päähenkilöiden lisäksi usein runsaasti todellisia historian merkkihenkilöitä. Waltari tutustui etukäteen perusteellisesti aikakauteen, johon aikoi romaaninsa sijoittaa, joten niiden ympäristö on yksityiskohtia myöten todenmukainen.
Vuonna 1958 ilmestynyttä suppeaa aikalaisromaania Feliks onnellinen Markku Envall pitää parhaana suomalaisena uskonnollisena romaanina. Ilmestymisaikanaan ristiriitaisen vastaanoton saanut kirja pohtii kysymystä, kuinka voi olla kristitty nykyaikana. Envallin arvion mukaan romaani on parhaiten ymmärrettävissä tekijänsä teologisen tiedekunnan aikaisen kurssitoverin Erkki Niinivaaran omintakeista ajattelua vasten.
Pienoisromaanit
Kirjallisesti merkittävimpinä pidetään usein Waltarin niin sanottuja pienoisromaaneja, joille on ominaista voimakas aistillisuus ja erotiikka. Pienoisromaaneja ilmestyi Waltarilta pääasiassa 1940-luvulla ja 1950-luvun alussa. Pienoisromaanit Ei koskaan huomispäivää (1942) ja Jokin ihmisessä (1944) Waltari julkaisi ensin omakustanteina. WSOY kieltäytyi julkaisemasta Waltarin moraalisesti epäilyttäviksi katsomiaan, rikosta ja kiellettyä rakkautta käsitteleviä teoksia. Näissä teoksissa kirjailija saattoi ilmaista itseään ilman menestyskirjailijan paineita, ja näin ihmismielen yöpuolen kartoittaminen sekä elämänfilosofinen ja eksistentiaalinen pohdiskelu kävivät mahdollisiksi. Vuonna 1953 WSOY saattoi julkaista kuuden pienoisromaanin kokoelman Kuun maisema. Kaikkiaan Mika Waltari kelpuutti 13 teostaan yhteisniteeseen Pienoisromaanit.
Tunnetuimpia pienoisromaaneja on Vieras mies tuli taloon, jolla Waltari voitti WSOY:n pienoisromaanikilpailun 1937. Markku Envall pitää kirjaa osoittelevuudessaankin eräänlaisena suomalaisvastineena D. H. Lawrencen Lady Chatterleyn rakastajalle. Teos oli Waltarin ensimmäinen käännösmenestys.
Fine van Brooklynissa (1941) kokematon tiedemies matkustaa Bretagneen ja joutuu siellä laskelmoivan naisen valtaan. Jokin ihmisessä sijoittuu päällisin puolin alamaailmaan ja lienee luettavissa kirjailijaa kiinnostaneen kalvinismin valossa. Ei koskaan huomispäivää on kolmiodraama rikoksesta ja sen tunnustamisesta. Samalla se on kuvaus levottomasta ajasta kahden maailmansodan välissä.
Näytelmät
Waltari kirjoitti uransa aikana myös kolmisenkymmentä näytelmää. Jotkut niistä toimivat suurten romaanien esitöinä, kuten Sinuhe egyptiläisen kanssa samaan ajanjaksoon sijoittuva Akhnaton, auringosta syntynyt (1936) ja 1500-lukua kuvaava Paracelsus Baselissa (1943). Osa näytelmistä oli poliittisia, kuten Yö yli Euroopan (1934), joka kertoo aikansa poliittisista aatteista ja niiden välisistä jännitteistä. Keveämmistä näytelmistä monet ovat tulleet tunnetuksi myös elokuvina, kuten Kuriton sukupolvi (1936), Gabriel, tule takaisin (1945), Noita palaa elämään (1946) ja Huhtikuu tulee (1949). Näytelmistä on myöhemmin julkaistu kokoelma Mika Waltarin näytelmät (1999).
Elokuvakäsikirjoitukset
Waltari oli ahkera elokuvakäsikirjoittaja. Ehdottomasti tunnetuin hänen käsikirjoittamistaan elokuvista on T. J. Särkän ohjaama Kulkurin valssi (1941). Muita ovat esimerkiksi Helmikuun manifesti (1939) ja Oi, kallis Suomenmaa (1940). Suunnitellessaan elokuvaa Maailman kaunein tyttö (1953) Armi Kuuselan kunniaksi ohjaaja-tuottaja Veikko Itkonen antoi lehdille haastattelun, jossa hän sanoi, että elokuvan käsikirjoituksen tulee tekemään Mika Waltari. Waltari itse sai tietää tästä suunnitelmasta ensimmäistä kertaa lukiessaan Itkosen haastattelua lehdestä. Kilttinä miehenä hän kuitenkin suostui käsikirjoittajaksi.
Waltarin teosten pohjalta on tehty 33 elokuvaa. Suomalaisille tunnetuimpia lienevät Matti Kassilan ohjaamat Komisario Palmu -elokuvat ja näytelmien pohjalta tehdyt komediat, kuten Gabriel, tule takaisin. Pienoisromaanin Ei koskaan huomispäivää pohjalta on tehty elokuva Verta käsissämme. Vieras mies tuli taloon on filmattu kahdesti, ja sen nimestä on tullut lentävä lause.
Näytelmänsä Omena putoaa... pohjalta tekemästään elokuvan Omena putoaa käsikirjoituksesta Waltari sai Jussi-palkinnon. Jo heti ensi-illan jälkeen käsikirjoitusta kiitettiin Waltarin parhaaksi, samoin sen dialogia.
Kansainväliselle yleisölle tunnetuin Waltarin romaanin pohjalta tehty elokuva on kuitenkin Michael Curtizin ohjaama Sinuhe, egyptiläinen (1954), jonka käsikirjoituksen tosin tekivät Philip Dunne ja Casey Robinson.
Runot
Waltari kirjoitti nuoruudessaan paljon runoja, ja hän pitikin itseään aluksi ennen kaikkea runoilijana. Hänen ensimmäiset runonsa ilmestyivät Nuoren Voiman Liiton antologiassa Nuoret runoilijat vuonna 1926 nimellä Kristian Korppi, ja nopeassa tahdissa sen jälkeen ilmestyivät Sinun ristisi juureen (1927) ja Muukalaislegioona (1929) ja Valtatiet (1928) yhdessä Olavi Laurin (Olavi Paavolainen) kanssa. Myöhemmin Waltarin runoja ilmestyi kokoelmissa Runoja 1925–1945 ja Pöytälaatikko.
Muu tuotanto
Waltari kirjoitti matkakertomuksia. Yksinäisen miehen juna, vuonna 1929 ilmestynyt saman vuoden kesään sijoittuva matkakertomus, kuvaa vastavalmistuneen filosofian kandidaatin matkaa Konstantinopoliin. Matkakirjassa Lähdin Istanbuliin (1948), joka kuvaa sodanjälkeistä Eurooppaa, Waltari kirjoittaa matkasta, jonka hän teki Sinuhen ilmestyttyä löytääkseen aineistoa seuraavia historiallisia romaanejaan varten. Waltarin lehdissä ilmestyneitä matkakertomuksia on julkaistu Rudy de Casseresin ja Raimo Salomaan toimittamassa kokoelmassa vuonna 1989.
Asevelvollisuusajastaan Waltari kirjoitti armeijamyönteisen omaelämäkerrallisen teoksen Siellä missä miehiä tehdään 1931. Teosta on sanottu oikeiston ”tilaamaksi” vastineeksi Pentti Haanpään armeijakriittiselle Kentälle ja kasarmille. Markku Envall on luonnehtinut sitä 1984 Kirjailijoiden kentät ja kasarmit -teoksessa edelleen myönteisimmäksi varusmieselämän kuvaukseksi Suomen kirjallisuudessa.
Waltarin välityönään pitämä aloitteleville kirjailijoille tarkoitettu opas Aiotko kirjailijaksi? ilmestyi 1935. Muun muassa Kalle Päätalo on maininnut oppaan merkityksen oman kirjailijauransa alkuvaiheessa.
Waltari ryhtyi vuonna 1934 kirjoittamaan runomuotoiset tekstit Asmo Alhon piirtämään sarjakuvaan Kieku ja Kaiku, joka ilmestyi Kotiliedessä vuoteen 1975. Näitä riimittelyjä on arvioitu Waltarin kotimaassa luetuimmiksi teksteiksi.
Waltarin alun perin eri lehtiin kirjoittamia novelleja on myöhemmin julkaistu kokoelmissa Novelleja ja Viisi ässää ja muita kertomuksia. Hän kirjoitti myös satuja, joita on julkaistu muun muassa kokoelmissa Dshinnistanin prinssi ja Kiinalainen kissa.
Vuonna 1978 ilmestyi Ihmisen ääni -sarjassa Ritva Haavikon toimittama Waltarin tekstien retrospektiivinen valikoima. Kirjaan ''Ihmisen ääni. Nöyryys − intohimo'' koottiin Waltarin kirjoituksia eri vuosikymmeniltä tuotannon alusta lähtien ja näin pyrittiin luomaan yhtenäinen kuva Waltarin maailmankatsomuksesta. Kirja sisältää muun muassa lyhennelmän hänen pro gradu -tutkielmastaan vuodelta 1928. Osan kirjoituksista Waltari laati erityisesti tätä kirjaa varten sen ilmestymisvuonna 1978, ja ne jäivät hänen viimeisiksi kirjallisiksi töikseen.
Vasta Waltarin kuoltua ilmestyivät teokset Mikan runoja ja muistiinpanoja 1925–1978 (1979) ja Kirjailijan muistelmia (1980) Ritva Haavikon toimittamina. Haavikko haastatteli 1970-luvulla Waltaria hänen elämästään ja työstään. Haastattelut olivat pitkiä, ja niiden pohjalta Ritva Haavikko toimitti artikkelimuotoisen 370-sivuisen Waltarin elämäkerran Mika Waltari: Mielikuvituksen jättiläinen, joka valmistui 1982. Waltarin tytär Satu Elstelä on todennut, ettei muistelmien antama kuva aina vastaa todellisuutta. Ongelmaa on käsitellyt Markéta Hejkalová kirjoittamassaan elämäkerrassa ''Mika Waltari. The Finn'' sekä Waltari-tutkija Juha Järvelä.
Pagani
Pagani Automobili S.p.A. on italialainen, urheiluautoihin ja hiilikuitukoreihin erikoistunut autonvalmistaja. Yhtiö kilpailee hinnoillaan ja autojen suorituskyvyillä Koenigseggin ja Lamborghinin kaltaisten merkkien kanssa. Yrityksen perusti vuonna 1992 Argentiinasta kotoisin oleva, sittemmin Italian Modenaan (Enzo Ferrarin syntymäkaupunki) muuttanut Horacio Pagani.
Mika Waltari
Kirjailijakuva
Waltari oli ammattikirjoittaja ja otti huomioon toiveet, joita tekstien tilaajat hänelle esittivät. Esimerkiksi Gabriel, tule takaisin -komedia sai alkunsa Helge Raninin pyynnöstä. Hän toivoi kiertueella esitettäväksi nelinäytöksistä hauskaa näytelmää, jossa on yksi lavastus, kolme naisroolia ja suuri miesrooli.
Pagani
Historia
Horacio Pagani, joka Italiaan muuttaessaan työskenteli aluksi Lamborghini-autotehtaan komposiittiosaston tehtävissä, perusti Pagani Composite Research -nimisen yhtiön vuonna 1988. Se teki Lamborghinin kanssa yhteistyötä lukuisissa projekteissa, mukaan luettuina Lamborghini Countachin 25-vuotisjuhlamallin, P140-konseptiauton ja Diablon muotoiluissa. 1980-luvun lopulla Pagani ryhtyi suunnittelemaan omaa urheiluautoa, silloiselta koodinimeltään ”C8 Project”. Paganin suunnitelmissa oli nimetä auto ”Fangio F1”:ksi kunnianosoituksena toista argentiinalaista, viisinkertaista Formula 1 -maailmanmestaria, Juan Manuel Fangiota kohtaan. Fangio myös itse osallistui auton kehitystyöhön.
Mika Waltari
Kirjailijakuva
Waltari oli kirjoittajana monipuolinen, hän hallitsi niin kevyet komediat kuin vakavat ja pohdiskelevat teokset. Hänet muistetaan myös ahkeruudestaan: vain harva suomalainen kirjailija on pystynyt samanlaiseen kirjoitusnopeuteen ja julkaisutiheyteen. Kriitikoitaan hämätäkseen – ja ehkä nolatakseenkin – Waltari osallistui kirjoituskilpailuihin usein salanimillä.
Pagani
Historia
Vuonna 1991 Pagani perusti Modena Design -yrityksen urheiluautojen suunnittelun, kehitystyön ja valmistuksen kasvavaan tarpeeseen. Vuonna 1992 hän aloitti Fangio F1 -prototyypin valmistuksen, ja 1993 autoa päästiin testaamaan Dallara-kilpa-autovalmistajan tuulitunnelissa. Tulokset olivat positiivisia, ja 1994 solmittiin Mercedes-Benzin kanssa sopimus V12-moottoreiden valmistuksesta ja toimittamisesta Paganille.
Mika Waltari
Kirjailijakuva
Viihteellisimpiä kirjojaan ja novellejaan Waltari julkaisi myös salanimillä, ehkä siksi ettei itsekään arvostanut niitä kovin paljon tai sitten vain kätkeäkseen tuotteliaisuuttaan.
Pagani
Historia
Suunnitelmat auton nimeämisestä Fangio F1:ksi kariutuivat Fangion kuoltua vuonna 1995, ja lopullinen auto nimettiin Pagani Zonda C12:ksi. Zonda esiteltiin ensimmäisen kerran julkisuudessa Geneven autonäyttelyssä vuonna 1999.
Suhde Daimler-konserniin
Vaikkakin Pagani on yksityisessä omistuksessa oleva yhtiö, sillä on yhteistyösuhde Daimler-konsernin, ja etunenässä sen Mercedes-Benzin AMG-divisioonan kanssa. Zondan eri versiot ovat käyttäneet vuosi vuodelta kehittyneempiä versioita Mercedes-Benzin M120 V12-moottoreista; ensimmäinen versio oli iskutilavuudeltaan 6,0 litraa, ja nykyiset (2007) Zondat käyttävät 7,3 litraisia moottoreita, jotka perustuvat Mercedes-Benz SL73 AMG:n moottoriin. Pagani oli myös mukana Chryslerin ME Four-Twelve -superauton kehitystyössä silloin, kun Daimler oli vielä osa aikaisempaa DaimlerChrysler-konsernia.
Mika Waltari
Henkilökuva
thumb|right|Mika Waltari (keskellä) vieraili [[F. E. Sillanpään (oikealla) 70-vuotispäivillä syyskuussa 1958; vasemmalla runoilija Lassi Nummi.]] Mika Waltaria kuvaillaan usein rauhalliseksi, ystävälliseksi ja lämpimäksi ihmiseksi. Waltarin elämään kuului kuitenkin myös dipsomania-tyyppinen alkoholismi sekä vaikeita unettomuus- ja masennuskausia, jotka pakottivat hänet monesti sairaalahoitoon. Tapahtumat seurasivat toisiaan yleensä tietyssä järjestyksessä: työn loppuun saattaminen, masennus, juomaputki, suhde tai ihastuminen, oivallus uudesta aiheesta ja työhön palaaminen.
Pagani
Pagani Zonda
thumb|[[Pagani Zonda Roadster]]
Paganin ensimmäinen malli on vuonna 1999 esitelty hiilikuitukorinen, keskimoottorinen ja kaksipaikkainen Zonda. Auton muotoilu erikoisine pakoputkistoineen, virtaviivaisine linjoineen ja kapealla matkustamollaan muistuttaa enemmän hävittäjiä kuin perinteisiä henkilöautoja. Zondasta on esitelty seuraavat versiot:
Mika Waltari
Henkilökuva
Selvinä kausina juopotteluretket nolottivat Waltaria, ja hänen suhteensa alkoholiin oli ongelmallinen. Hän kuitenkin puhui asiasta melko avoimesti vanhemmalla iällä. Waltari kertoi julkisesti myös mielisairaalakokemuksistaan lehtihaastattelussa 1970-luvulla. Tekoa pidettiin melko rohkeana, sillä tuolloin mielisairauksia pidettiin usein häpeällisenä ja salailtavana asiana.
Pagani
Pagani Huayra
Huayra on vuodesta 2011 lähtien valmistettu malli, joka on seuraaja Zondalle. Malli on nimetty Etelä-Amerikkalaisen tuulen jumalan Huayra-tatan (transliteroitu myös Wayra Tata) mukaan. Seuranneet mallit ovat Huayra BC vuonna 2016 ja Huayra Roadster vuonna 2018.
Mika Waltari
Suhde uskontoon
Mika Waltari oli saanut ankaran kristillisen kasvatuksen ja kamppaili koko ikänsä kristinuskon kanssa. Vaikka hän keskeytti teologian opintonsa, hän osallistui säännöllisesti kurssinsa vuosijuhliin. Turms, kuolematon -romaanissa Waltari saattoi luonnostella omaa käsitystään uskonnosta, koska etruskien uskonnosta ei tiedetä paljoa. Reijo Vahtokarin mukaan Turmsissa on nykyajan käsittein suorastaan new age -piirteitä. Sen jälkeen kirjailija kuitenkin palasi kotoiseen Helsinkiin ja kristinuskoon kirjassa Feliks onnellinen.
Pagani
Pagani Utopia
Pagani Utopia on yhtiön uusi malli, joka seuraa Huayraa. Ulkonäkö näyttää tutulta, mutta Paganin mukaan rakenne on täysin uusi. Utopiassa on seitsemän vaihteinen manuaalinen tai automaattinen vaihteisto ja V12-moottori.
Matthias Akiander
Matthias Akiander (17. kesäkuuta 1802 Jääski – 2. elokuuta 1871 Helsinki) oli Helsingin yliopiston venäjän kielen professori. Hän teki merkittävän työn Suomen historiaan ja etenkin kirkkohistoriaan liittyvien aineskokoelmien kerääjänä ja julkaisijana. Hän oli myös Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran perustajajäseniä ja edisti monin tavoin suomen kielen kehitystä.
Mika Waltari
Suhde uskontoon
Usko tarjosi Waltarille perusteen myönteisen elämänkatsomuksen omaksumiselle ihmisten aiheuttamista pettymyksistä huolimatta. Tästä huolimatta kirjailija esiintyi toistuvasti alituisena skeptikkona. Waltari tunnusti, ettei ihminen voi elää ilman uskoa, mutta ajatteleva ihminen ei voi myöskään elää ilman epäilyä. Siitä huolimatta Waltarin myöhäistuotanto osoittaa kirjailijan löytäneen kristinuskosta sellaista toivoa ihmiskunnan tulevaisuudelle, joka tuntui tyystin hävinneen hänen pääteoksestaan Sinuhe egyptiläisestä (1945).
Pagani
Tuotanto
Pagani valmisti vuodesta 1999 vuoden 2005 joulukuuhun 60 autoa, vuosituotannon ollessa 2005 lopussa jo 25 autoa. Tehdas ilmoitti 2005 kolminkertaistavansa vuosituotannon seuraavan kolmen vuoden aikana, koska se kertoi aloittavansa autojen viennin Yhdysvaltoihin vuonna 2007. Voidaan joka tapauksessa puhua erittäin eksoottisesta automerkistä missä maailmankolkassa tahansa.
Matthias Akiander
Akiander oli jääskeläistä talonpoikaissukua. Varattomuus haittasi hänen opintojaan. Hän hyödynsi kuitenkin tehokkaasti koulussa saamansa venäjän kielen taidon ja eteni vaatimattomasta virkamieskääntäjästä venäjänopettajaksi ensin kouluun ja sitten yliopistoon, jossa hän päätti uransa professorina suorittamatta kuitenkaan koskaan yliopistollista loppututkintoa.
Mika Waltari
Poliittiset näkemykset
Mika Waltaria pidetään usein liberaalina ja suvaitsevana oikeistolaisena. Katri Vala kuitenkin kutsui Waltaria ”kokoomuslaiseksi moralistiksi ja äitienpäiväpuhujaksi”. Waltari kuvaili vuonna 1972 olevansa ”harhaileva äänestäjä”, jonka äänestysvalinta perustuu enemmän henkilöön kuin puolueeseen. Hän kertoi myös äänestävänsä aina naista, koska naiset ovat hänen mielestään paljon miehiä järkevämpiä.
Matthias Akiander
Elämänvaiheet
Akiander oli syntyjään jääskeläinen Matti Akkanen. Jääski oli niin sanotun Vanhan Suomen aluetta, ja Martti Akkanen ja Anna Ollikka (Ollikainen) panivat Matti-poikansa vuonna 1811 kouluun, jotta tätä ei otettaisi Venäjän laivastoon. Koulussa Matti Akkasesta tehtiin Matthias Akiander. Koulukieli oli saksa, ja koulussa Akiander oppi myös venäjää. Varattomuus keskeytti koulunkäynnin 1820 lukion toisella luokalla kolmeksi vuodeksi. Tuon ajan Akiander oli kotiopettajana Tohmajärven kirkkoherran perheessä. Ylioppilaaksi hän kirjoitti vuonna 1822 Turussa ja kirjoittautui yliopiston filosofiseen tiedekuntaan.
Mika Waltari
Poliittiset näkemykset
Waltari suomensi kansallissosialistien kulttiteoksen, Hanns Heinz Ewersin kirjoittaman Horst Wesselin elämäkerran Horst Wessel: Eräs saksalainen kohtalo (WSOY, 1933). Muistelmissaan Waltari kertoo, ettei tuohon aikaan tuntenut kansallissosialistista aatetta kovin hyvin. Vuonna 1939, ennen toisen maailmansodan alkua, hän kirjoitti matkastaan Euroopassa artikkelin, jossa kuvaili natsi-Saksaa melko myönteiseen sävyyn.
Matthias Akiander
Elämänvaiheet
Akiander joutui rahoittamaan opintonsa itse, minkä takia tie professoriksi oli pitkä ja mutkikas. Heti opintojensa alkuvaiheessa hän työskenteli venäjän kielen kielenkääntäjänä Turun lääninhallituksessa ja sai sieltä alikielenkääntäjän viran 1826. Turun palon aikana hän pelasti ystävänsä Gabriel Reinin kanssa pääosan yliopiston arkistoa. Palo kuitenkin keskeytti hänen opintonsa, koska hän ei voinut virkansa takia siirtyä yliopiston mukana Helsinkiin heti vuonna 1828. Helsinkiin hän tuli vasta 1830 saatuaan opettajan toimen Helsingin triviaalikoulussa. Hän toimi koulun venäjänopettajana 1830–1837 ja rehtorina 1835–1839.
Mika Waltari
Kiinnostus kuvataiteeseen
Mika Waltarin tekstit ovat hyvin visuaalisia, ja kuvataide vaikutti hänen kirjoittamiseensa. Waltari on kertonut ympäröineensä itsensä kuvataiteella. Taulut olivat hänelle ystäviä ja seuralaisia. Hän oli myös ahkera taidenäyttelyissä ja museoissa kävijä. Waltarin itsensä mukaan:
Azzurro
Azzurro on vuonna 1997 julkaistu 20 suosikkia -sarjaan kuuluva Ossi Ahlapuron kokoelma-albumi.
Mika Waltari
Kiinnostus kuvataiteeseen
Ateneumin taidemuseossa syksyllä 2008 esitettyyn näyttelyyn koottiin Mika Waltarille tärkeiden Eemu Myntin, Yrjö Saarisen, Otto Mäkilän, Mauno Markkulan ja Aimo Kanervan teoksia. Näyttelyn yhteydessä julkaistiin muun muassa kirja, johon on koottu kaikki Waltarin kirjoitukset näyttelyn viidestä taiteilijasta. Kirjan muut artikkelit kertovat Waltarin suhteesta kuvataiteeseen.
Matthias Akiander
Elämänvaiheet
Vuonna 1836 Akiander nimitettiin yliopiston venäjän kielen lehtoriksi. Hän hoiti myös venäjän kielen ja kirjallisuuden professorin virkaa vakituisen professorin virkavapauden aikana 1837–1840. Lehtorin virassa Akiander oli vuoteen 1853, jolloin hänet nimitettiin venäjän kielen ja kirjallisuuden ylimääräiseksi professoriksi. Vakinaisena professorina hän oli 1862–1867. Hän ei koskaan suorittanut yliopistollista loppututkintoa, mutta sai tieteellisistä ansioistaan filosofian kunniatohtorin arvon 1860.
Mika Waltari
Huomionosoituksia
thumb|Mika ja Marjatta Waltari sekä Sinikka ja [[Rolf Nevanlinna Finlandia-talon avajais­konsertissa vuonna 1971.]] Waltari palkittiin vuonna 1952 Pro Finlandia -mitalilla. Waltarin kunniaksi Suomen Kirjailijaliitto myöntää vuosittain Waltari-palkinnon ansioituneille nuorille kirjailijoille.
Helsingin Etu-Töölössä on lähellä Waltarin kotia Mika Waltarin muistomerkki. Veikko Hirvimäen veistos Kuningasajatus on saanut ideansa Turms kuolemattomaan sisältyvästä lauseesta ”Ihmisessä itsessään ovat pisimmät matkat.” Aikoinaan käytiin kiivasta keskustelua, millainen sen tulisi olla. Monet olisivat halunneet näköispatsaan. Waltari itse totesi, että kun hänestä aika jättää, hänen muistokseen voitaisiin rakentaa Helsingin keskustaan julkinen pisoaari, joista on ollut aina pulaa.
Matthias Akiander
Kirkkohistorian aineskokoelmat
Akianderin tieteellinen mielenkiinto suuntautui historiaan, etenkin kirkkohistoriaan. Tukea tähän lienee saanut läheiseltä ystävältään Gabriel Reiniltä, joka oli johtava Suomen historian tutkija. Akiander aloitti tutkimuksensa jo toimiessaan opettajana 1830-luvulla. Ensimmäiset julkaistut tulokset historianharrastuksesta olivat kokoomateoksessa Finlands minnesvärda män (1853 ja 1855), johon hän oli laatinut Daniel Jusleniuksen, Johan Nylanderin, Petrus Serlachiuksen, Magnus Jakob Alopaeuksen, Pehr Johan Alopaeuksen ja Magnus Alopaeuksen elämäkerrat.
Themakos
Themakos eli Themakoi (, Thēmakoi) oli antiikin aikainen alun perin Erekhtheis-fyleen kuulunut Attikan eli Ateenan kaupunkivaltion muodostaneen alueen demos. Se kuului fylen asty-trittykseen eli kaupunkialueen demoksiin.
Matthias Akiander
Tietoja uskonnollisista liikkeistä
Akianderin merkittävin panos kirkkohistorian tutkijana on hänen Suomen uskonnollisia liikkeitä eli herätysliikkeitä käsittelevä teoksensa. Seitsenosainen teos Historiska upplysningar om religiösa rörelserna i Finland ilmestyi Helsingin yliopiston kustannuksella vuosina 1857–1863. Teos on ruotsinkielinen, mutta suomenkieliset asiakirjat ovat siinä suomeksi.
Teoksen idea syntyi Akianderin kerätessä tietoja paimenmuistoteosta varten. Sen yhteydessä hän sai käsiinsä tietoja myös erilaisista uskonnollisista liikkeistä ja lahkoista. Näistä hän sai ajatuksen julkaista teoksen, joka antaisi kokonaiskuvan Suomen uskonnollisista liikkeistä. Suuren osan tämänkin teoksen asiakirjoista Akiander etsi ja jäljensi itse tuomiokapitulien, kirkkojen ja tuomiokuntien arkistoista. Osan aineistosta hän hankki pyytämällä tietoja papeilta ja muilta asioista tietäviltä kansalaisilta. Etenkin myöhäisempää herännäisyyttä koskevaa aineistoa hän hankki tällä tavoin. Yliopiston tulo julkaisijaksi sai Akianderin muuttamaan teoksen luonnetta. Hän päätti tehdä teoksesta pääasiallisesti lähdekokoelman, joka sopisi tieteelliseenkin käyttöön. Tästä syystä hän karsi aineistoa vain vähän.
Akianderin työ herätti myös kritiikkiä. Etenkin herännäisyyden piirissä kitsasteltiin aineiston luovuttamisessa osin arkaluontoisten asioiden peittämiseksi, osin siksi, että epäiltiin Akianderin puolueettomuutta. Kriittistä suhtautumista lisäsi se, että Akianderin teos käsitteli myös aivan äskeisiä tapahtumia.
Laajempaa lukijakuntaa ajatellen Akiander ryhmitteli aineiston oppisuuntien mukaan ja laati lukuihin johdantoja. Näistä käy ilmi, että hän ei suhtautunut uskonnollisiin liikkeisiin ja niiden piirissä esiintyviin äärimmäisiin ilmiöihin ulkokohtaisesti, vaan katsoi, että liikkeet ja lahkot perustuvat aitoon uskonnolliseen kokemukseen, joka on eräissä tapauksissa saanut kehittyessään äärimmäisiä muotoja. Suomen uskonnollisten liikkeiden alkulähteenä hän pitää Lars Ulstadiuksen separatismia, jota seurasivat Pohjanmaan mystiikka ja varhainen pietismi. Herrnhutilaisuuden hän näki vaikuttaneen laajalti muihin liikkeisiin. Myöhäisemmästä herännäisyydestä hän esitti arvion, että keskenään kiistelevät Paavo Ruotsalaisen, Fredrik Gabriel Hedbergin ja Henrik Renqvistin seuraajat rakentavat riidoista huolimatta yhteiselle perustalle.
Akianderin teos loi perustan Suomen uskonnollisten kansanliikkeiden tutkimukselle ja sen katsotaan kuuluvan edelleen Suomen kirkkohistorian tutkimuksen perusteoksiin. Teoksen asiakirja-aineistoa pidetään erittäin laajana ja objektiivisesti koottuna, Akianderin kuvauksia liikkeiden vaikuttajista sen sijaan usein puutteellisina ja subjektiivisina.
Itäisen hiippakunnan paimenmuisto
Hankkeen pääteos Herdaminne öfver fordna Wiborgs och nuvarande Borgå stift julkaistiin vuosina 1868–1869. Sen suppeassa johdannossa esitellään joitakin itäisen hiippakunnan seurakuntien syntyyn liittyviä asiakirjoja. Teoksen pääosan muodostavat henkilötiedot, joiden yhteydessä on myös asiakirjoin valaistuja tietoja hiippakunnan kehityksestä. Henkilötiedot ovat pääosin Akianderin itsensä arkistoista tai yksityisiltä ihmisiltä keräämiä. Murtorinteen mukaan Akiander loi näillä matrikkelijulkaisuillaan "vankan perustan koko myöhemmälle Suomen itäistä hiippakuntaa koskeneelle tutkimukselle".
Koulumies
thumb|[[Bernhard Reinholdin maalaama muotokuva Akianderista.]] Oman opetustoimintansa ohella Akiander pyrki monin tavoin kehittämään suomalaista koululaitosta. Jo 1840-luvulla hän ehdotti Elias Lönnrotille, että maahan pitäisi perustaa sellainen korkeampi oppilaitos, jossa opetus annettaisiin yksinomaan suomeksi. Professorina ollessaan hän toimi Helsingin koulujen tarkastajana. Hän oli 1860-luvulla kansakoululaitosta koskevan ehdotuksen tarkastuskomiteassa ja alkeisopetuksen järjestämiskomiteassa.
Oppikirjojen tekemisen Akiander aloitti jo Helsingin triviaalikoulussa. Hän julkaisi muun muassa venäjän kieliopin Rysk språklärä för skolor vuonna 1835. Kirjasta julkaistiin useita ruotsinkielisiä painoksia ja suomenkielinen painos Venäjän kieli-oppi vuonna 1864. Hän laati myös Venäjän valtakunnan historian (Ryska rikets historia, 1844) yliopistokäyttöä varten. Akianderin suomen kielen harrastuksen tuloksia olivat Lukemisen alku-oppi 1850 ja Kirjoittamisen alku-oppi 1851.
Suomen kielen ja kulttuurin edistäjä
Akianderin kiinnostus suomen kielen kehittämiseen näkyy siinä, että hän oli aktiivisesti mukana Suomalaisen Kirjallisuuden Seurassa sen perustamisesta alkaen. Vuonna 1832 hänet valittiin seuran tarkastusvaliokuntaan, joka antoi lausuntoja julkaistavaksi tarjotuista kirjoista. Seuran varaesimieheksi hänet valittiin 1863 ja esimieheksi 1868.
Myös kirkko hyödynsi Akianderin suomen kielen taitoja. Hän oli katekismuskomitean ja Suomen Pipliaseuran jäsen, ja kun Turun Pipliaseura ryhtyi 1850-luvulla julkaisemaan kielellisesti uudistettua laitosta vuoden 1776 Raamatusta, vastuu sen kieliasusta annettiin Akianderilla ja Gabriel Geitlinille. He laativat käännöstyötä varten oppaan Anmärkningar till finska Bibelöfversättningen (1852).
Mika Waltari
Huomionosoituksia
Kirjailijan muistoa vaalii vuonna 2000 perustettu Mika Waltari -seura, joka muun muassa julkaisee Illusioni-nimistä vuosikirjaa.
Helsingin Töölön kirjaston neljännen kerroksen monitoimitila avattiin Mika Waltari -saliksi nimettynä kirjailijan syntymän 99-vuotispäivänä 19. syyskuuta 2007.
Waltarille omistettuja nimikkotaivaankappaleita ovat asteroidit 4266 Waltari ja 4512 Sinuhe.
Vuosi 2008 oli Waltarin syntymän satavuotisjuhlavuosi, ja Waltaria muistettiin monissa tilaisuuksissa, lehtiartikkeleissa sekä radio- ja televisio-ohjelmissa. Rahapaja julkaisi Waltarin kunniaksi nimellisarvoltaan 10 euron hopeisen juhlarahan. Sinuhe egyptiläinen äänestettiin tuolloin suomalaisten rakkaimmaksi kirjaksi. Syksyllä WSOY julkaisi Panu Rajalan kirjoittaman 850-sivuisen Waltarin elämäkerran Unio mystica: Mika Waltarin elämä ja teokset sekä Marketa Hejkalován kirjoittaman englanninkielisen teoksen Mika Waltari the Finn, joka on käännös tšekin kielestä. Aku Ankka -lehdessä julkaistiin sarjakuvataiteilija Kari Korhosen laatima, Waltarille omistettu 11-sivuinen juhlasarjakuva, jossa esiintyvät myös itse Waltari sekä ”vanhentuneet” Kieku ja Kaiku.
Pornaisissa sijaitsevaan Laukkosken kylään perustettiin vuonna 2014 Mika Waltarin koulu.
Iranilainen ajanlasku
Iranilaisen ajanlaskun vuosiluku voidaan osoittaa lyhenteellä AP (Anno Persico). Siirrettäessä AP-vuotta gregoriaaniseen kalenteriin persialaiseen kalenterin kymmenen ensimmäisen kuukauden aikana vuosilukuun lisätään 621 vuotta ja kahden viimeisen kuukauden aikana 622 vuotta. Vuoden alun ja eri kuukausien alkamispäivät voi katsoa jostain tai laskea. Esimerkiksi vuonna 1391 AP persialaisen kalenterin vuoden ensimmäinen päivä osuu maaliskuun 20. päiväksi ja seuraavana vuonna maaliskuun 21. päiväksi, jolloin persialaisen kalenterin vuosi 1391 vastaa ajanjaksoa 20.3.2012–20.3.2013 gregoriaanisen kalenterin mukaan.
Modernissa persialaisessa ajanlaskussa on 2820 vuoden karkausvuosisykli, jolle jaksolle osuus 21 kappaletta 128 vuoden lyhyempää jaksoa ja johon karkausvuosisykliin osuu 683 karkausvuotta. Ajanlaskussa vuoden keskipituus on 365,2422 vuorokautta.
Aiempia ajanlaskuja Persiassa
Esi-islamilaisella kaudella muinaisessa Persiassa käytettiin babylonialaiseen tapaan kuu-aurinkokalenteria. Vuodessa oli 12 kuukautta, ja kuukauden mitta oli 30 päivää. Vanhoissa persialaisissa kirjoituksissa on säilynyt kahdeksan kuukauden nimet. Kuukauden päivillä oli numerot muttei nimeä. Kuu-aurinkokalenteria käytettiin esimerkiksi vuosina 471–401 eaa. Vuosi jakautui 365 päivään ainakin 333 eaa.
Jossain vaiheessa myöhemmin otettiin käyttöön aurinkokalenteri. Vuodessa oli 12 kuukautta ja kuukaudessa 30 päivää kussakin. Lisäksi oli 5 lisäpäivää, jotka oli sijoitettu 8. ja 9. kuukauden välille. Vuodesta 1000 AP lähtien on lisäpäivät sijoitettu vuoden loppuun.
Vuonna 1079 jaa. uusi vuosi sidottiin kevätpäiväntasaukseen. Vuoden pituus oli 365 päivää, mutta tietyn ehdon täyttyessä lisättiin kuusi lisäpäivää.
Pierre Sanfourche-Laporte
Pierre Sanfourche-Laporte (24. maaliskuuta 1774 Sarlat-la-Canéda – 30. kesäkuuta 1856 Belleville) oli ranskalainen lakimies ja kirjailija, joka toimi asianajajana Brysselin kaupungin kassaatiotuomioistuimessa.
Burgebrach
Burgebrach on kunta Baijerissa, Etelä-Saksassa. Burgebrachissa on 7 019 asukasta (vuonna 2020), joista noin 2 000 asuu kunnan keskustassa. Burgebrachiin kuuluu yli kaksikymmentä pientä kylää, joista tunnetuin lienee Treppendorf, Euroopan suurimman musiikkikaupan, Musikhaus Thomannin ansiosta.
Alueen postinumero on 96138.
Kappa-kulma
Kappa-kulma on katsesuunnan ja silmän sarveiskalvon ja mykiön osoittaman optisen akselin välinen kulma. Epätavallinen kappa-kulma voi saada aikaan näennäisen karsastuksen eli valekarsastuksen, mutta se voi myös peittää varsinaisen karsastuksen näkyvistä.