cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Alvar Aalto
Ensimmäiset työt
Parikymppisen arkkitehtiylioppilaan ensimmäinen julkisen rakennuksen suunnittelutyö oli 1919 laadittujen suunnitelmien pohjalta Alajärvelle 1920 valmistunut suojeluskuntatalo. Arkkitehdiksi valmistuneen Aallon ura ei käynnistynyt pääkaupunkiseudulla aivan odotetusti. Niinpä hän palasi Jyväskylään ja perusti sinne arkkitehtitoimiston, Arkkitehtuuri- ja monumentalitaiteen toimisto Alvar Aalto, vuonna 1923. Alvar Aalto suunnitteli Töysän Ponnenjärven rantaan huvilan, Villa Mannerin (Ponnerannan) 1923 äitinsä serkun perheelle, Terho ja Gertrud Mannerille. Aallon suunnitelmaan kuuluivat päärakennuksen lisäksi kylkiäisrakennukset, huvimaja, rantasauna ja laituri.Toimiston tilat sijaitsivat Jyväskylän kaupunginhotellin yhteydessä. Hän asui toimiston yhteydessä ensimmäisen avustajansa, Teuvo Takalon kanssa. Aalto palkkasi toimistoonsa avustajaksi myös Aino Marsion, josta tuli Aallon ensimmäinen aviopuoliso vuonna 1924. Samana vuonna Aalto sai valmiiksi Alajärven kunnansairaalan piirustukset ja suunnitteli läpimurtotöitään Jyväskylän työväentaloa ja Seinäjoen suojeluskuntataloa.
Alajärvellä asuneen maanmittausinsinööriveljen kodiksi ja toimistoksi suunniteltu Villa Väinölä valmistui 1926. Seuraavana vuonna Aalto voitti Turkuun tarkoitetun Lounais-Suomen Maalaistentalon ja Viipurin kaupunginkirjaston suunnittelukilpailun vuonna 1927. Kirjasto valmistui monien vaiheiden kautta vasta 1935. Maalaistentalo oli Aallon siihenastisista projekteista suurin. Aallot muuttivatkin rakennustöiden takia Turkuun.
Aino Aalto suunnitteli 1926 perheen kesäasunnoksi Alajärven Pynttärin kylän rantaan Villa Floran, joka valmistui 1926. Matalassa, valkoiseksi rapatussa yksikerroksisessa puutalossa oli alkujaan turveruohoa kasvava satulakatto. Järven puoleisella sivulla on koko rakennuksen levyinen pylväikkö. Alkuperäistä olo- ja makuuhuoneen sekä keittiön rakennusta laajennettiin 1938 kahdella makuuhuoneella. Aallot viihtyivät Villa Floran rauhassa varsinkin 1930-luvulla, mutta sen jälkeen kun Aino Aalto kuoli 1949, Alvar kävi siellä yksin vain harvoin. Toisen avioliittonsa aikana hän ei enää käynyt Villa Florassa. Paikka on kuitenkin yhä Aallon suvun yksityisomistuksessa.
Turun suotuisassa ilmapiirissä
Aalto ja toinen uuden suunnan arkkitehti Erik Bryggman työskentelivät molemmat Turussa, jossa kulttuuri suosi modernismia ja jossa oli rakennuttajia, jotka halusivat erityisesti funktionalistista arkkitehtuuria. Aalto ja Bryggman olivat suunnittelemassa 1929 järjestettyjen Turun Messujen paviljonkeja, joiden kautta funktionalismi rantautui konkreettisesti Suomeen. Aalto sai mahdollisuuden soveltaa kantavaa rakennusrunkoa, joustavaa pohjakaavaa ja moduuliajattelua tehtailija Juho Tapanin tilaamassa asuintalossa, joka sijoittui osoitteeseen Läntinen Pitkäkatu 20. Se rakennettiin 1927–1929 ja Turun Sanomien uusi toimitalo puolestaan 1928–1930. Siihen Aalto suunnitteli insinööri Emil Henrikssonin kanssa uudenlaisen pilarirakenteen.
Muuramen kirkko
Muuramen kirkko valmistui vuonna 1929 Alvar Aallon piirustusten mukaan. Hänen Italiaan suuntautuneen häämatkansa vaikutteet näkyvät kirkon yksityiskohdissa. Arkkitehtonisesti kirkko edustaa Pohjoismaista klassisismia. Aallon uralla oli käynnissä välivaihe siirtymisessä klassisismista funktionalismiin.
Kirkko peruskorjattiin 2016 ulkoa ja sisältä edellisen peruskorjauksen 1979 jäljiltä. Peruskorjauksen lähtökohtana oli palauttaa kirkko alkuperäiseen asuunsa. Kirkko sai alkuperäisen värinsä, alttarikaide palautettiin alkuperäiseen asuunsa ja ruusutarha rakennettiin uudelleen.
Muutto Helsinkiin
Monet Turun rakennuttajat ajautuivat talousvaikeuksiin laman iskettyä 1929. Paimion parantolan valmistumisen jälkeen Aallot muuttivat Helsinkiin, jossa oli enemmän työmahdollisuuksia. Aallon toimisto oli Helsingin Munkkiniemessä vuodesta 1935 aina 1950-luvulle asti. Aalto kiinnostui Munkkiniemestä suunniteltuaan sinne kerrostaloja M. G. Stenius Oy:lle. Aallot ostivat yhtiöltä korkean, kallioisen tontin 1935. Riihitien talon piirustukset valmistuivat loppukesästä 1935, ja rakentamaan päästiin saman tien. Elokuussa 1936 Aallot saattoivat muuttaa uuteen kotiinsa, jonka kaksinainen tehtävä sekä kotina että toimistona näkyy ulkoarkkitehtuurissa. Kapeampirunkoinen toimistosiipi on slammattua tiiltä. Asuntopuolen ulkokuori taas on verhoiltu tummaksi petsatulla puurimoituksella. Osien välillä on pihan puolella etelään avautuva terassi, josta aluksi näki merelle. Riihitien talo oli asuinkäytössä vuoteen 1998, jolloin Aallon syntymästä tuli kuluneeksi sata vuotta. Silloin se siirtyi Alvar Aalto -säätiölle ja museoitiin. Rakennus suojeltiin lailla 1982 ja peruskorjattiin 2000-luvun alussa. Se avattiin kotimuseona 2002.
Yhteistyö Gullichsenien kanssa
Aalto tutustui 1930-luvun puolivälissä Ahlström-yhtymän toimitusjohtajaan Harry Gullichseniin ja tämän vaimoon Maireen. Gullichsenit rakensivat Ahlströmille edistyksellistä ja sosiaalisesti vastuullista yrityskulttuuria. Erityisesti Maire Gullichsen tunsi modernistista taidetta, jota myös edisti tukemalla Artekia.
Ahlströmille Aalto suunnitteli teollisuusyhdyskuntia, joihin hän piirsi yleis- ja asemakaavoja sekä työntekijöiden asuntoja ja yksittäisiä rakennuksia. Kauttuan paperitehtaan yhteyteen Aallon suunnitelmien pohjalta rakennettiin Terassitalo, josta piti tulla uuden työväenrakentamisen alku. Kauttualla laajemmat suunnitelmat eivät kuitenkaan toteutuneet. Harry Gullichsen vaikutuksesta Aalto pääsi suunnittelemaan usean metsäteollisuusyhtiön yhteisen projektin. Hän piirsi Kotkan Sunilaan kaikki rakennukset selluloosatehdasta myöten. Asuntoarkkitehtuurissa Aalto pyrki ”luokattomaan” arkkitehtuuriin. Sunilaa rakennettiin 1936–1954, ja siitä tuli malli monelle myöhemmälle suomalaiselle lähiölle. Aallot suunnittelivat Gullichseneille Noormarkkuun Villa Mairean, joka rakennettiin 1938–1940.
Itselleen ja Gullichseneille rakennetuissa yksityistaloissa Aalto pystyi murtamaan arkkitehtuurin tiukkoja säännöksiä ja toteuttaa omaa näkemystään ihmisten, luonnon ja arkkitehtuurin yhteiselosta. Samaan Aalto pääsi myös väliaikaisissa näyttelyrakennuksissa Pariisin 1937 ja New Yorkin 1939 maailmannäyttelyissä.
Yhdysvalloista jälleenrakentamiseen
thumb|Alvar ja Elissa Aalto [[Maison Louis Carré|Maison Carrén olohuoneessa 1950-luvulla.]] Aalto oli käynyt ensimmäisen kerran Yhdysvalloissa vuonna 1938, samana vuonna jolloin New Yorkin Museum of Modern Artissa oli ollut Aaltojen näyttely. Toisen matkansa Yhdysvaltoihin Aallot tekivät 1940, jolloin Alvar Aalto piti vierailuluentoja eri oppilaitoksissa. Massachusetts Institute of Technology kutsui Aallon tutkijakseen, ja hänet oli kiinnitetty 1945–1948 MIT:n professoriksi. Hän ehti kuitenkin kotimaansa projektien takia hoitaa tehtävää hyvin epäsäännöllisesti. Yliopiston asuntola Baker House rakennettiin 1946–1949 Aallon suunnitelmien pohjalta.
Aalto valittiin 1943 Arkkitehtiliiton puheenjohtajaksi, jona hän toimi vuoteen 1958. Liitto ajoi Aaltoa jopa rakennushallituksen pääjohtajaksi, mutta tehtävään valittiin arkkitehti Jussi Lappi-Seppälä.
Aalto jäi leskeksi 1949. Hänen toinen puolisonsa oli vuodesta 1952 työtoveri, rovaniemeläinen arkkitehti Elissa Aalto.
Punatiilikaudesta kaupunkikokonaisuuksiin
Aalto pääsi lopulta Helsinkiin rakentamaan suurta kohdetta 1950-luvulla. Hänen oman talonsa lisäksi Aallon suunnitelmien pohjalta Helsinkiin oli vasta rakennettu Erottajan risteykseen vuonna 1951 valmistunut pieni kioski ja vuonna 1952 valmistunut Insinööritalo. Hänen ensimmäinen isompi kohteensa Helsingissä oli vuonna 1954 valmistunut Rautatalo. Kansaneläkelaitoksen päätoimitalosta (1952–1956) tuli Taka-Töölön monumentaalisin rakennus, ja Sturenkadun varteen nousi 1955–1958 Kulttuuritalo. Teknillisen korkeakoulun päärakennus pohjautui Aino ja Alvar Aallon arkkitehtitoimiston jo 1949 laatimaan Otaniemen asemakaavaan. Päärakennuksen korkea ja viuhkamainen luentosaliosa hallitsee maisemaa.
Aallon suunnittelemista kaupunkikokonaisuuksista monumentaalisin on Seinäjoen keskusta. Aalto sai vuonna 1951 suunniteltavakseen kirkon. Lakeuden Ristin valmistuttua 1960 työ laajeni useisiin muihinkin rakennuksiin. Valkoisen kirkon vastapainoksi rakennettiin kaupungintalo (1962), kirjasto (1965) ja virastotalo (1968). Alajärven Aalto-keskuksen muodostavat suojeluskuntatalo (1920), Väinölä (1926), vanha sairaala (1928), kunnantalo ja terveystalo (1967), seurakuntatalo (1970) sekä niitä täydentävä, Aallon aikoinaan perustaman arkkitehtitoimiston viimeiseksi suunnittelutyöksi jäänyt kaupunginkirjasto (1991).
Alvar Aalto kuoli Helsingissä vuonna 1976. Hänet on haudattu Hietaniemen hautausmaan Taiteilijainmäen juurelle.
Arkkitehtuuri
thumb|Vuonna 1930 valmistunut [[Turun Sanomien toimitalo on Aallon merkittäviä funktionalistisia töitä.]] Aallon Suomeen suunnittelemia rakennuksia ovat muun muassa Villa Mairea, Helsingin Finlandia-talo (1971), Kulttuuritalo (1958) ja Kansaneläkelaitoksen päätoimitalo (1956), Rovaniemen asemakaava, Rovaniemen pääkirjasto (1965), Jyväskylän yliopiston päärakennus (1954–1956) ja Liikuntatieteellisen tiedekunnan laitosrakennus (1971), Alvar Aalto -museo (1971–1973) sekä uimahalli AaltoAlvari (1954–1956), Säynätsalon kunnantalo, Seinäjoen Aaltokeskus ja Suojeluskuntatalo, Teknillisen korkeakoulun päärakennus ja kampusalue Espoon Otaniemessä sekä Viipurin kirjasto. Vuonna 1942 valmistui hänen laatimansa Kokemäenjoenlaakson aluesuunnitelma, joka oli Suomen ensimmäinen aluesuunnitelma. Aallon Suomen ulkopuolelle suunnittelemiin rakennuksiin kuuluvat muun muassa opiskelija-asuntola MIT:ssä Bostonissa Yhdysvalloissa, asuintaloja Zürichissä Sveitsissä sekä Essenin oopperatalo Saksassa. Osa Aallon ulkomaisista hankkeista jäi myös toteutumatta; muun muassa taidemuseo Šīrāzissa Iranissa kuuluu Aallon toteutumattomiin rakennuksiin.
Funktionalismi
thumb|Alvar Aallon luoma visuaalinen [[jäynä: Kansallismuseon torni näyttää kasvavan esiin Finlandia-talosta. ]] Aalto tunnetaan funktionalistina, joka tähtäsi melko yksinkertaisiin, geometrisiin ja kauniisiin mutta samalla toimiviin rakennuksiin. Erityisesti Finlandia-taloa on kuitenkin kritisoitu siitä, että päällystysmateriaaliksi valittu marmori ei sovi Suomen ilmastoon ja salin akustiikka on kehno. Aallon töistä merkittäviä suunnannäyttäjiä aikansa arkkitehtuurissa olivat Turun Sanomien toimitalo (1930), Paimion parantola (1933), Viipurin kirjasto (1935), Villa Mairea ja Imatran Vuoksenniskan Kolmen Ristin kirkko (1957). Aalto omaksui 1920-luvulla funktionalismin mutta ei sitoutunut alkuperäisen bauhausilaisen suoraviivaisen funktionalismin varaan vaan lähti 1920–1930-luvulla korostamaan humaanisuuden ja sosiaalisen omantunnon merkitystä. Alajärven kunnantalo, terveystalo ja seurakuntatalo edustavat uudempaa funktionalismia.
Ennen sotia Aalto käytti pääasiassa funktionalismin klassisia tunnusmerkkejä — valkoisia, geometrisen yksinkertaisia seinäpintoja, kevyen näköisiä rakenteita —, mutta sotien jälkeen tilalle tuli inhimillisempi ja maanläheisempi tilakäsitys sekä elävä tiilipinta. Selvimmin uusi linja näkyi Säynätsalon kunnantalosta (1952). Vaikka Aalto on mainittu yhdeksi Suomen merkittävimmistä arkkitehdeista, on joitakin hänen töitään arvosteltu. Esimerkiksi Katajanokan päässä sijaitsevaa Enso-Gutzeit Oy:n pääkonttoria on pidetty paikalleen sopimattomana ja irrallisena muuhun ympäristöön nähden.
Alvar Aalto kätki mielellään rakennuksiinsa visuaalisia vitsejä. Yksi näkyvimmistä on Helsingin Töölössä, jossa Kansallismuseon torni näyttää jatkuvan Finlandia-talon läpi kun Finlandia-taloa katsoo vastarannan Töölönlahden vastarannalta. Näköharha syntyy, kun konserttisalin katon pohjoispuolen tumma paneeli asettuu tarkalleen linjaan Kansallismuseon tornin pohjoisseinän kanssa.
Japanilaisvaikutteet
Aalto sai paljon vaikutteita japanilaisesta arkkitehtuurista. Muun muassa Villa Mairean sauna ja talvipuutarha sekä Alvar Aallon Riihitien asunto ovat osittain japanilaistyylisiä. Aallon arkistossa olevaa suunnitelmaa "Japanilainen talo" on pidetty Aallon työnä, mutta vuonna 2019 on paljastunut, että se on vuodelta 1929 peräisin oleva japanilainen kilpailuehdotus, jonka on tehnyt nimimerkki ”Gan Iura”. Japanilainen tutkija Nahoko Wada ei pidä todennäköisenä, että nimimerkin takana olisi Aalto.
Huonekalut ja muotoilu
Aalto kehitti yhdessä Korhosen huonekalutehtaan kanssa puun ja vanerin taivutus- ja laminointimenetelmiä. Tämän yhteistyön tuloksia ovat edellä mainitut tunnetut huonekalut.
Aalto on suunnitellut myös Savoy-ravintolan sisustuksen yhdessä Aino Aallon, Dora Jungin ja Artekin kanssa.
Aalto suunnitteli muistomerkin sisällissodassa valkoisten puolella kaatuneille alajärveläisille. Keväällä 1920 paljastetussa monumentissa on porrastetulla jalustalla kuutiomainen graniittilohkare. Samalle alueelle haudatuille, vuosien 1939–1945 alajärveläisille sankarivainajille Aalto suunnitteli 1946 monumentin täydennysosan, jossa pääaiheena on muistokirjoituksella varustettu risti. Sotahistoriallisten muistomerkkien lisäksi Alajärven kirkkotarhasta löytyy myös Aallon suunnittelema perhehaudan muistopaasi. thumb|Alvar Aalto, Liekkipatsas, 1959, Suomussalmi. Suomussalmen Liekkipatsas paljastettiin vuonna 1959. Aallon mukaan monumenttiin ei liity mitään varsinaista symbolia tai kertovaa aihetta, vaan sen muoto on kasvanut tekijän mielessä ihmiselämän tragediasta, ja myös luonnosta ja olosuhteista, joissa ihminen elää. Alvar Aallon mukaan "...kaikkien muotojen taiteessa tulee olla sellaista, että katsoja itse voi panna siihen sisällön, ja tätä tietä monumentti välittää katsojalle ja katsojaryhmille määrätyn tunnearvon."
Tunnustukset
thumb|300px|Alvar Aalto 50 [[Suomen markka|markan setelissä.]] Palazzo Strozzissa Firenzessä avattiin 14. marraskuuta 1965 laaja Alvar Aallon töiden näyttely, joka jatkoi aikamme suurimpien arkkitehtien esittelyjä.
Alvar Aallon mukaan on nimetty useita paikkoja : Alvar Aallon katu on Helsingissä, Kotkassa, Jyväskylässä, Seinäjoella ja Oulun Meri-Toppilassa. Jyväskylässä Alvar Aallon kadulla on myös Alvar Aalto -museo. Alvar Aallon tie on Alajärvellä, Eurassa, Kuortaneella, Paimiossa ja Jyväskylässä, aiemmin Säynätsalon kuntaan kuuluneessa kaupunginosassa. Espoon Otaniemessä on Alvarinaukio ja Alvar Aallon puisto. Alvar Aallon mukaan nimen on saanut myös Aalto-yliopisto, joka aloitti toimintansa Teknillisen korkeakoulun, Helsingin kauppakorkeakoulun ja Taideteollisen korkeakoulun yhdistyttyä vuoden 2010 alussa.
Alvar ja Aino Aallosta tehty dokumenttielokuva Aalto sai ensi-iltansa syyskuussa 2020.
Benny Hinn
pienoiskuva|Benny Hinn vuonna 2019. Toufik Benedictus ”Benny” Hinn (s. 3. joulukuuta 1952 Jaffa, Israel) on Yhdysvalloissa asuva uskonjohtaja, saarnaaja ja televisioevankelista, jonka kokouksissa väitetään parantuneen ihmisiä rukouksen kautta. Hinn on syntynyt Israelissa. Hänen äitinsä oli armenialainen ja isänsä kreikkalainen. Hinn kasvoi ortodoksiperheessä mutta vaikuttaa nykyisin karismaattisessa liikkeessä. Vuonna 1968 perhe muutti Kanadaan ja asettui Torontoon. Hinn kävi Georges Vanier high schoolia, jossa hänet tunnettiin ensimmäisellä etunimellään Toufik.
Hinnin opetus korostaa armolahjoja ja Hengen voimaa. Hän kertoo saaneensa "uskomattoman voitelun" ja "voimavarustuksen" käytyään vuonna 1973 Kathryn Kuhlmanin kokouksessa. Vuonna 1991 pitämässään saarnassa Hinn on kertonut jatkaneensa säännöllisiä käyntejä Kuhlmanin haudalla ja kokeneensa voimakkaan voitelun leijuvan haudan yllä.
Kritiikki
Hinnin kyvyistä on kiistelty, ja hänen on katsottu jääneen kiinni kyseenalaisista parantamismenetelmistä, vääristä profetioista ja väärästä opetuksesta. Hinn on myös saanut kritiikkiä teologiastaan, jota on väitetty menestysteologiaksi.
Benny Hinn on usein kokouksissaan opettanut sairaiden parantumisesta ja jopa luvannut, että kaikki läsnä olevat sairaat parantuvat. Yves A. Braultin todistuksen mukaan Hinn lupasi ”Praise The Lord” -ohjelmassaan toukokuussa 2000: ”Jos tarvitset parantumista, niin heti, kun tartut puhelimeen, soitat ja sitoudut lahjoittamaan, Jumala parantaa sinut!” Lupaukset sairaiden parantumisista ovat tuottaneet pettymyksiä ja myös arvostelua Hinnin opetusta ja toimintaa kohtaan.
Syyskuussa 2019 Benny Hinn kertoi luopuvansa menestysteologian opettamisesta, jonka sijasta hän on keskittynyt yhä enemmän raamatunmukaiseen opettamiseen. Evankelista David Diga Hernandezin haastattelussa hän myöntää avoimesti, että ei aio enää saarnata sellaista oppia, mikä on ristiriidassa Raamatun kanssa.
Toinen kirje tessalonikalaisille
Toinen kirje tessalonikalaisille eli '''2. tessalonikalaiskirje''' on yksi apostoli Paavalin  nimissä kirjoitetuista Uuden testamentin kirjeistä. Se on kirjoitettu Thessaloniken (myös Tessalonika) kaupungissa sijainneelle seurakunnalle. Se onko Paavali todella kirjeen kirjoittaja on kuitenkin kiisteltyä. Koko Paavalin tekstikorpuksesta toisen tessalonikalaiskirjeen aitous on kolossalaiskirjeen jälkeen varmaankin kiistellyin.
Historia
Perinteisen näkemyksen mukaan Paavali kirjoitti toisen kirjeen Thessaloniken asukkaille todennäköisesti Korintissa muutama kuukausi ensimmäisen kirjeen jälkeen. Seurakuntalaiset olivat omaksuneet hyvin voimakkaasti Paavalin ensimmäisessä kirjeessä opettaman ajatuksen Jeesuksen paluusta ja ajattelivat, että hetki on käsillä hyvin pian. Paavali haluaa korjata tämän käsityksen (2:1-12), ja hän kertoo, mitä pitää tapahtuman ennen kuin lopun aika koittaa. Kirje mainitsee ensimmäisen kerran "suuren luopumuksen".
On myös esitetty, että toinen tessalonikalaiskirje olisi kirjoitettu korvaamaan ensimmäinen. Toisen lopussa painotetaan Paavalin omakätistä allekirjoitusta, jonka sanotaan olevan tuntomerkkinä kaikissa Paavalin kirjeissä. Ensimmäisen lopusta tämä Paavalin omakätinen allekirjoitus kuitenkin puuttuu. Siksi on epäilty, että kirjeen kirjoittaja olisi halunnut korjata hereettiseksi näkemänsä ensimmäisen tessalonikalaiskirjeen opetuksen ja näin ollen korjata siis aidon Paavalin näkemyksiä itse Paavalin nimissä. Jos kirje ei ole Paavalin kirjoittama, sen kirjoittajan on kuitenkin täytynyt tuntea muitakin Paavalin kirjeitä ja mahdollisesti olettaa myös vastaanottajiensa tuntevan niitä.
Mbulaeni Mulaudzi
Mbulaeni Tongai Mulaudzi (8. syyskuuta 1980 Venda – 24. lokakuuta 2014 ) oli venda-heimoon kuulunut eteläafrikkalainen keskimatkojen juoksija. Hänen päämatkansa oli 800 metrin juoksu.
Urheilu-ura
Mulaudzi aloitti urheilu-uransa jalkapalloilijana. Vuonna 1998 hän edusti omaa provinssiaan koulujen välisissä kilpailuissa ja sijoittui 800 metrillä neljänneksi ajalla 1.55 ja 1 500 metrillä kolmanneksi ajalla 4.00. Tästä innostuneena hän alkoi vakavissaan harjoitella juoksua opettajansa Makonde Makhumisanen valmennuksessa. Jo 1999 hän voitti kansallisen koulujen välisen mestaruuden 800 metrillä sekä Afrikan juniorien mestaruuden omalla ennätysajallaan 1.48,33.
22. heinäkuuta 2000 Mulaudzi juoksi Budapestissa ajan 1.45,55, mutta jäi niukasti Sydneyn olympialaisten joukkueen ulkopuolelle. Samana vuonna Afrikan mestaruuskisoissa hän sijoittui hopealle Djabir Saïd-Guernin takana ajalla 1.46,28. Vuoden 2001 MM-kisoissa Edmontonissa hänen sijoituksensa oli kuudes ajalla 1.45,01. Samassa kuussa hän juoksi Zürichin Kultaisen liigan kisassa omaksi uudeksi ennätysajakseen 1.43,81, mikä riitti kolmanteen sijaan.
Vuonna 2002 Mulaudzi kärsi vaivoista polvissaan ja oikeassa nilkassaan, joten kilpailut jäivät vähemmälle. Hän palasi radoille kesäkuussa 2003 Rehlingenissä juoksemalla uuden ennätyksensä 1.43,25. Tätä seurasi voitto Kultaisen liigan kisoissa Oslossa ajalla 1.44,11, Roomassa ajalla 1.44,00 ja Zürichissä ajalla 1.44,12. Noissa kilpailuissa taakse jäivät muun muassa Djabir Saïd-Guerni, Wilfred Bungei, Wilson Kipketer sekä hänen oma esikuvansa Hezekiél Sepeng. Pariisin MM-kisoissa Mulaudzi saavutti pronssia Saïd-Guernin ja Venäjän Juri Borzakovskin takana. MM-kisojen jälkeen hän otti vielä kakkossijan Brysselin Kultaisen liigan kisassa Bungein takana ja All-African Games -kisassa Tansanian Samuel Mweran viedessä voiton maaliviivalla.
Kauden 2004 Mulaudzi aloitti juoksemalla muutamia hallikisoja Euroopassa. Sisäratojen MM-kisoissa Budapestissa hän voitti maailmanmestaruuden ajalla 1.45,71. Etelä-Afrikan olympiakarsinnoissa hän hävisi Sepengille, minkä lisäksi hän loukkasi jalkansa ja sairastui Afrikan mestaruuskisoissa Brazzavillessä. Euroopan ulkoratakauden avauksessaan Pariisin Kultaisen liigan kisassa hän kaatui ja Lontoon GP-kisassa sijoittui kolmanneksi ajalla 1.45,95. Zürichin Kultaisen liigan kisassa hän oli yhdeksäs ajalla 1.46,89. Ateenan olympialaisissa hän selviytyi helpohkosti loppukilpailuun, jossa voitti hopeaa Borzakovskin takana ajalla 1.44,61. Viikkoa myöhemmin hän juoksi Brysselissä jänisjuoksussa ajan 1.44,56, mikä riitti seitsemänteen sijaan.
Vuonna 2005 Mulaudzi jatkoi hyviä otteitaan. Hän hävisi Pariisissa William Yiampoylle kaksi sadasosaa (1.46,00), sijoittui myös Roomassa toiseksi Alfred Kirwa Yegon takana (1.44,70), voitti Helsingissä kauden kärkiajalla 1.44,08, Oslossa ajalla 1.44,15 ja Berliinissä ajalla 1.44,26. Helsingin MM-kisoissa hän yllättäen karsiutui jatkosta välierissä.
Mulaudzi juoksi sisäratojen MM-hopealle 800 metrillä sekä Moskovan 2006 että Valencian 2008 MM-hallikisoissa – jälkimmäisellä kerralla maansa halliennätyksellä 1.44,91. Ulkoradoilla hän sijoittui Osakan MM-kisoissa 2007 seitsemänneksi. Pekingin kesäolympialaisissa 2008 hän karsiutui välierissä. Berliinin MM-kilpailuissa 2009 hän voitti 800 metrin maailmanmestaruuden ajalla 1.45,29.
Yksityiselämä
Mulaudzi kuoli auto-onnettomuudessa 24. lokakuuta 2014.
Yrjö Pulkkinen
Yrjö Rafael Pulkkinen (3. huhtikuuta 1875 Parkano – 4. helmikuuta 1945 Helsinki) oli suomalainen asianajaja ja myöhemmin Keskuskauppakamarin yliasiamies. Pulkkinen toimi kokoomuksen kansanedustajana ja ministerinä 1920-luvulla.
Pulkkisen vanhemmat olivat metsänhoitaja Adam Pulkkinen ja Ellida Rosalie Ljuboff Achté.
Hän pääsi ylioppilaaksi 1893 ja suoritti ylemmän hallintotutkinnon 1896 sekä oikeustutkinnon 1897 saaden varatuomarin arvon vuonna 1900. Pulkkinen oli senaatin talousosaston ylimääräisenä kopistina 1896–1897, Turun hovioikeuden ylimääräisenä virkamiehenä 1899–1903 ja Tampereen pellava- ja rautateollisuus Oy:n virkailijana 1903–1904. Hän oli tamperelaisen Einar Ahlmanin & Yrjö Pulkkisen lakiasiaintoimiston osakas 1904–1912 ja toimiston omistaja 1913–1917. Tämän jälkeen Pulkkinen oli Tampereen Osake-Pankin pääjohtajana 1917–1920, lainvalmistelukunnan vanhempana jäsenenä 1920–1921 ja Keskuskauppakamarin yliasiamiehenä 1922–1940. Suomen sisällissodan aikana Pulkkinen oli Tampereen naisvankilan johtajana.
Pulkkinen sai vuorineuvoksen arvonimen 1931.
Kansan mies (televisiosarja)
Kansan mies on Ylen Kotikatsomon 12-osainen poliittinen draamasarja, jonka esittäminen alkoi 24. marraskuuta 2013 Yle TV1:llä.
Johann Gottfried Wilhelm Palschau
Johann Gottfried Wilhelm Palschau (ven. Иоганн Готфрид Вильгельм Пальшау, Iogann Gotfrid Vilʹgelʹm Palʹšau) (21. joulukuuta 1741 Kööpenhamina? – 3. kesäkuuta tai 5. heinäkuuta 1815 Pietari) oli saksalais-venäläinen cembalisti, pianisti ja säveltäjä. Hänen isänsä oli holsteinilaissyntyinen Tanskan kuninkaallisen oopperan orkesterin viulisti Peter Jacob Palschau (noin 1708–1793).
Kansan mies (televisiosarja)
Ohjelmaa kuvattiin Kerkkoon kylässä Porvoossa kesällä 2012. Lisäksi kohtauksia on kuvattu myös Helsingissä, Espoossa, Kirkkonummella ja Vihdissä.
Kansan miehen käsikirjoittajat Kirsti Manninen ja Antti Pesonen saivat tammikuussa 2014 vuoden käsikirjoittajan Kultaisen Venlan. Sarjan ohjaaja Veikko Aaltonen oli ehdolla vuoden ohjaajan palkinnon ja sarja itse parhaan draamaohjelman palkinnon saajaksi. Helsingin Sanomissa sarja sai murska-arvion.
Johann Gottfried Wilhelm Palschau
Johann Gottfried Wilhelm Palschau konsertoi lapsuudestaan alkaen, esiintyen mm. Lontoossa vuonna 1754 ja Hampurissa 1761. Vuosikymmentä myöhemmin hän oleskeli Riiassa Johann Gottfried Müthelin oppilaana. Vuonna 1777 Palschau muutti Pietariin, jossa hän seuraavasta vuodesta alkaen lukeutui tuolloin perustetun Uuden musiikin seuran (ven. Новое Музыкальное Общество, Novoe Muzykalʹnoe Obŝestvo) ammattimuusikkojäsenistöön.
Kansan mies (televisiosarja)
Juoni
Kuvitteellisen Sinipuna-puolueen eurokansanedustaja Aki Honkalan (Kristo Salminen) elämä muuttuu vaali-illan aikana, kun häntä ei enää valita kolmannelle kaudelle Euroopan parlamenttiin europarlamenttivaaleissa 2014. Edellisten vaalien äänikuninkaan suosio romahtaa ja edustajaksi nousee hänen puoluetoverinsa Jatta Lindfors (Malla Malmivaara). Suosion romahduksen taustalla näyttää olevan oman puolueen sisäinen taktikointi, mikä hiertää Honkalan ja puoluejohtaja Mikko Vuorisen (Carl-Kristian Rundman) välejä. Aki Honkalan tueksi ja neuvonantajaksi jää nuoruudenystävä ja puoluetoimistolla työskennellyt Ilkka Sahavuo (Ville Myllyrinne), jolla on kuitenkin omat ongelmansa muun muassa alkoholin kanssa.
Honkaloiden tilannetta mutkistavat perheen äidin Elina Honkalan (Niina Nurminen) irtisanoutuminen työstään ennen vaaleja ja Brysselissä solmittu suuri talokauppa. Taloudellisen tilanteen heiketessä koko perheen on sopeuduttava uudenlaiseen elämään. Perhe muuttaa Aki Honkalan vanhempien Jouko (Uula Laakso) ja Aila Honkalan (Eeva-Maija Haukinen) luokse maalle. Honkaloiden elämää horjuttavat entisestään tytär Essi Honkalan (Milla-Mari Pylkkänen) yllätysraskaus, Elinan suhde esimieheensä Tuomas Lagerqvistiin (Kari Heiskanen) ja Ailan sairastuminen aivoverenvuotoon.
Vastaanotto
Helsingin Sanomien Leena Virtanen kirjoitti seuranneensa 12-osaista sarjaa neljänteen jaksoon saakka pääsemättä perille, mikä sitä vie eteenpäin: ”Poliittista draamaa ei synny pelkästään siitä, että päähenkilö on poliitikko.” Avausjakso on Virtasesta täynnä epäuskottavuuksia ja pikatahtista hahmojen esittelyä, josta edes päähenkilö Aki Honkala ei nouse esiin: ”Hän ei puhu eikä tee juuri mitään, minkä perusteella syntyisi halu tietää hänestä lisää. Varsinaisista sivuhenkilöistä puhumattakaan. Kukaan ei erotu.” Virtasen mielestä Kansan mies oli todiste suomalaisen tv-draaman silloisesta alennustilasta, ja hän otsikoi arvostelunsa sanoilla ”Kansa on ansainnut parempaa”.
Sveitsin hyppyrimäet
Sveitsin hyppyrimäet on kahden olemassa olevan ja yhden puretun hyppyrimäen muodostama mäkihypyn suorituspaikka Hyvinkään Sveitsissä. Suurin kolmesta hyppyrimäestä räjäytettiin 9. marraskuuta 2012.
Mäkien äärellä sijaitsevat Sveitsin maja, Rantasipi-hotelli sekä Härkävehmaan koulu.
Luke Green
Luke Green (s. 12. tammikuuta 1998 Halifax, Nova Scotia, Kanada) on kanadalainen jääkiekkopuolustaja, joka pelaa Slovakian Extraligan HK Nitrassa. Hän laukoo oikealta.
Sveitsin hyppyrimäet
Sveitsin hyppyrimäki
Ensimmäinen hyppyrimäki valmistui vuonna 1931 ja parhaimmillaan siinä hypättiin 20 metriä.
Kolmesta hyppyrimäestä suurin tunnettiin Sveitsin hyppyrimäkenä. Se rakennettiin vuonna 1935 ja sen mäkiennätykseksi tuli 43,5 metriä Timo Pällin hyppäämänä. Noihin aikoihin Hyvinkään Sveitsi tunnettiin junalla saapuneiden pääkaupunkiseutulaisten lomanviettopaikkana talviaikana.
Luke Green
Seuraura
Green on Bedford MHA:n kasvatti. Hän oli kaudella 2011–2012 NSMBHL-juniorisarjassa Bedford Baronsin tehokkain puolustaja tehoilla 5+11=16. Kaudella 2012–2013 Green voitti tehoilla 17+41=58 pelipaikastaan huolimatta koko sarjan syöttöpörssin. Hän voitti myös puolustajien pistepörssin ja sijoittui koko pistepörssissä kuudenneksi. Green oli myös Baronsin kolmanneksi paras pistemies. Hänet valittiin kauden päätteelsi NSMBHL:n parhaaksi puolustajaksi ja ensimmäiseen tähdistökentälliseen. Kauden 2013–2014 Green pelasi NSMMHL-juniorisarjaa Newbridge Academy Gladiatorsissa. Hän voitti koko sarjan puolustajien piste- ja maalipörssin tehoilla 17+20=37. Pudotuspeleissä Green voitti puolustajien piste-, maali- ja syöttöpörssin tehoilla 7+11=18. Hänet palkittiin kauden päätteeksi NSMMHL:n parhaana tulokaspuolustajana. Green voitti kauden aikana myös Team Nova Scotian joukkueessa QMJHL Gold Cupin pronssia.
Sveitsin hyppyrimäet
Sveitsin hyppyrimäki
Sodan aikana hyppyrimäki toimi vihollisen lentokoneiden tähystyspaikkana.
Hyppyrimäki rakennettiin uudelleen vuonna 1954. Mäki rakennettiin hirsistä korkealle Sveitsinharjulle ja montun kupeeseen.
Veikko Kankkonen hyppäsi Sveitsin hyppyrimäestä 1960-luvulla. Mäessä on myös kilpailtu jonkun verran, viimeksi 1980-luvulla. Matti Nykänen kilpaili mäessä 1982 maailmanmestarina voitettuaan juuri kultaa Oslon MM-kilpailuissa 1982, mutta hävisi Hyvinkään Sveitsissä Jarmo Sunille. Viimeiset hypyt mäestä hypättiin 1990-luvun puolessavälissä. Mäen mäkiennätyksen 62 metriä hyppäsi Jarmo Suni vuonna 1979.
Hyppyrimäki oli pitkään huonossa kunnossa, joten se päätettiin purkaa räjäyttämällä 9. marraskuuta 2012, hallitun räjäytyksen suorittivat Porin prikaatin pioneerijoukot.
Luke Green
Seuraura
Winnipeg Jets varasi Greenin kolmannella kierroksella 79. pelaajana NHL:n varaustilaisuudessa 2016. Kesken kauden 2016–2017, joulukuussa 2016 Saint John Sea Dogs kauppasi hänet Sherbrooke Phoenixiin vaihdossa vuoden 2018 ensimmäisen sekä vuosien 2018 ja 2020 toisen kierroksen varausvuoroihin. QMJHL-kautensa päätteeksi, maaliskuussa 2017 Green siirtyi amatööritry-out -sopimuksella AHL-joukkue Manitoba Mooseen, jossa hän pelasi loppukaudella neljä runkosarjaottelua tehden yhden syöttöpisteen.
Syyskuussa 2017 Green teki Winnipeg Jetsin kanssa kolmivuotisen NHL-tulokassopimuksen. Seuran saman syksyn harjoitusleirillä hän kuitenkin joutui sivuun olkapäävamman vuoksi. Green kuntoutui helmikuussa 2018 ja hän palasi Sherbrooke Phoenixin QMJHL-joukkueen vahvuuteen, jossa hän pelasi loppukaudella 2017–2018 runkosarjassa 14 ottelua tehden 15 tehopistettä. Kauden 2018–2019 Green aloitti Manitoba Moosen AHL-joukkueessa, jossa hän pelasi 11 runkosarjaottelua tehopistein 1+2=3, kunnes Greenin kausi päättyi aivotärähdykseen joulukuussa 2018. Kaudella 2019–2020 hän ehti pelata Moosessa 13 ottelua, kunnes Greenin kausi päättyi jälleen joulukuussa 2019 ylävartalovamman vuoksi.
Lokakuussa 2021 Green osallistui amatööritryout -sopimuksella AHL-joukkue Chicago Wolvesin harjoitusleirille. Hän jäi kuitenkin ilman jatkosopimusta. Samassa kuussa Green teki sopimuksen ECHL-joukkue Idaho Steelheadsin kanssa. Hänen sopimuksensa kuitenkin purettiin jo pari päivää myöhemmin. Seuraavana päivänä Greenin vahvistettiin siirtyvän vuoden mittaisella sopimuksella Ruotsin toiseksi korkeimmalle sarjatasolle HockeyAllsvenskan-joukkue Västerviks IK:hon. Hän oli vain kolmella osumallaan joukkueen eniten maaleja tehnyt puolustaja Erik Gustafssonin kanssa.
Heinäkuussa 2022 Green teki vuoden mittaisen sopimuksen Saksan DEL-liigassapelaavan Nürnberg Ice Tigersin kanssa. Hänen sopimuksensa kuitenkin purettiin henkilökohtaisista syistä jo elokuussa. Joulukuussa Green siirtyi loppukauden 2022–2023 kattavalla sopimuksella Slovakian Extraligan HK Nitraan.
Maajoukkueura
Green edusti Canada Whiten joukkuetta World U-17 Hockey Challengessa vuonna 2014, jolloin hän jakoi tehoilla 1+3=4 joukkueen sisäisen pistepörssin voiton Jonathan Angin ja Jordan Kyroun kanssa.
Muuta
Greenin kaksoisveli Matthew pelasi kaudella 2019–2020 hyökkääjänä Dalhousie Universityn yliopistojoukkueessa. Veljekset pelasivat joukkuetovereina aina kauteen 2016–2017 asti.
Luettelo Tampereen julkisista taideteoksista ja muistomerkeistä
Luettelo Tampereen julkisista taideteoksista ja muistomerkeistä sisältää Tampereen kaupungin puistoissa, kaduilla ja aukioilla olevia pysyvästi sijoitettuja julkisia taideteoksia, muistomerkkejä ja muistolaattoja. Ne voivat kuulua joko Tampereen taidemuseon tai kaupungin kokoelmiin, tai ovat julkisilla paikoilla olevia liikelaitosten, yritysten, valtion ja yksityisten tonteilla sijaitsevia ja näiden omistamia teoksia. Rakennusten sisällä olevia julkisia teoksia ei mainita. Luettelossa on myös hautausmailla olevia yleisiä muistomerkkejä ja patsaita, mutta ei yksittäisten hautojen veistoksia.
Tässä luettelossa on neljä osaa: Tampereen julkiset taideteokset ja muistomerkit, Vuoreksen kaupunginosassa olevan taideohjelman teokset, muistolaatat Tampereella sekä seinämaalaukset Hiedanrannassa.
Tampereen julkisista taideteoksista ja muistomerkeistä
Tampereella on pelkästään kaupungin taidekokoelmaan kuuluvia ulkoveistoksia noin 140. Lisäksi henkilöiden tai tapahtumien muistoksi on paljastettu noin sata muistolaattaa.
Varhaisia ja näkyviä julkisia teoksia Tampereella ovat tuntemattomaksi jääneen tekijän Kotkankallion muistomerkki (1830-luku) Tammerkosken rannalla Finlaysonissa ja Robert Huberin Keskustorin suihkukaivo (1883). Näkyviä varhaisia veistoksia kaupungissa ovat esimerkiksi Viktor Janssonin Vapaudenpatsas (1921), Wäinö Aaltosen Pirkkalaisveistokset (1928–1929) tai Viktor Janssonin Kajastus (1930) Sorsapuistossa.
Vanhin naisveistäjän tekemä julkinen teos Tampereella on Kirsti Liimataisen Kurun haaksirikon uhrien muistomerkki, joka paljastettiin Kalevankankaan hautausmaalla vuonna 1930.
Sara Hildénin taidemuseon veistospuisto
Sara Hildénin taidemuseon veistospuisto avattiin Särkänniemessä vuonna 1979 samanaikaisesti Tampereen kaupungin ylläpitämän taidemuseon kanssa. Veistospuistossa on parikymmentä taidemuseon kokoelmiin kuuluvaa veistosta. Eräs näkyvimmistä on Rauni Liukon Ruuhkaratikka (1973). Teoksia veistospuistossa on myös muun muassa Harry Kivijärveltä, Hannu Sireniltä, Bård Breivikiltä ja Kimmo Pyyköltä. Veistospuiston kohteet on luetteloitu taidemuseon artikkeliin.
Vuores
Tampereen Vuoreksessa on toteutettu taideohjelma Luonnon heijastumia, jonka tilaajana oli Tampereen kaupungin Vuores -hanke. Se oli esillä 2005 järjestetyssä ”Vuores – mahdollisuus taiteelle” -seminaarissa. Taideohjelma on toteutettu alueittain ja siihen kuuluu yli 50 toteutettua julkista teosta. Alueen kohteet ovat omassa luettelossaan.
Rantatunnelin ja Ratikan taideohjelmat
Tampereen rantatunnelin taideohjelmaan on kuulunut muun muassa Melutaidegalleria. Tampereen raitiotiehankkeella on oma taideohjelmansa. Ratikan kohteet ovat omassa luettelossaan.
Tampereen muistolaatat
Kappaleessa Taideteokset ja muistomerkit mainitaan vain sellaisia muistolaattoja, jotka ovat muistomerkin, muistopuun, muistokiven tai reliefin yhteydessä. Pelkät muistolaatat ovat omassa luettelossaan.
Taideteokset ja muistomerkit
Luettelossa on pysyvästi julkisilla paikoilla olevia taideteoksia ja muistomerkkejä sekä hautausmailla olevia yleisiä muistomerkkejä ja patsaita. Luettelossa ei mainita rakennusten sisällä ja suljetuilla sisäpihoilla olevia julkisia teoksia eikä yksittäisten hautojen veistoksia. Teokset ovat luettelossa nimensä mukaisessa aakkosjärjestyksessä. Sijaintipaikka on puiston, aukion, rakennuksen tai muun vastaavan nimi ja/tai katuosoite. Alue tarkoittaa kaupunginosaa tai Tampereen tilastoaluejaon mukaista tilastoaluetta. Karttalinkki osoittaa teoksen sijaintipaikan kymmenien metrien tarkkuudella. Paljastusvuosi on teoksen julkistuksen vuosi sijaintipaikalla (suluissa on mainittu valmistumisvuosi, jos se poikkeaa huomattavasti paljastusvuodesta).
Vuoreksen taideohjelman teokset
Vuoreksen taideohjelman on tilannut Tampereen kaupungin Vuores-hanke.
Muistolaatat
Luettelossa mainitaan vain pelkät julkiset muistolaatat. Jos muistolaatta on muistokiven, muistomerkin, muistopuun, reliefin tai vastaavan yhteydessä, se luetteloidaan kohtaan "Taideteokset ja muistomerkit".
Seinämaalaukset Hiedanrannassa
Väliaikainen Hiedanranta on tunnettu katutaiteen kohde näyttävien seinämaalausten ja graffitien takia. Luettelossa esitellään alueen merkittävimpiä seinämaalauksia.
TKIP
Temporal Key Integrity Protocol (TKIP) on langattomien lähiverkkojen tietoturvaprotokolla, joka vanhentui Wi-Fi 802.11-standardissa vuonna 2012.
TKIP kehitettiin alkuperäisen WEP-protokollan tilalle, koska WEP-protokollasta on löytynyt lukuisia vakavia haavoittuvuuksia. TKIP ei kuitenkaan ole varsinaisesti oma protokollansa, vaan se käytännössä luotiin WEP-protollan ympärille. TKIP käyttää samaa RC4-algoritmia, mutta TKIP:n salausavain on 128-bittinen. TKIP onnistui ratkaisemaan joitakin WEP:n haavoittuvuuksia, mutta koska sen perusjärjestelmä oli sama, TKIP:kin on altis hyökkäyksille.
Alkometri
pienoiskuva|Uudempi Dräger-merkkinen seulonta-alkometri thumb|Vanhempi Alco-Sensor -merkkinen seulonta-alkometri thumb|Tarkkuusalkometri
Alkometri on laite, jolla määritetään veren alkoholipitoisuus uloshengitysilmasta.
Viranomaisten käyttämien laitteiden toiminta perustuu hengitysilmassa olevan alkoholin sähkökemialliseen hapettamiseen. Anturina toimivassa käyttöainekennossa alkoholi hajoaa siten, että kennon yläpinnalle muodostuu etikkahappoa ja ylimääräelektroneja. Kennon alapinnalle syntyvä elektronivajaus aiheuttaa sähkövirran pintojen välillä. Jännite mitataan platinaelektrodien avulla ja on luettavissa verenalkoholia osoittavana promillelukemana.
Historiaa Suomessa
Suomen poliisi sai lahjoituksena 1974 koekäyttöön kaksi Alcometer-merkkistä seulonta-alkometriä. Koska laitteet saavuttivat hyviä tuloksia, niiden määrää lisättiin nopeasti; nykyisin jokaisella partiolla on oma alkometri Suomen poliisissa, osalla myös tarkkuusalkometri. Parhaimmiksi ovat osoittautuneet viranomaiskäytössä Alcometer-, Alco Sensor ja Dräger -merkkiset mittauslaitteet.
Gustaf Ignatius
Gustaf Ignatius (8. kesäkuuta 1873 Helsinki – 21. joulukuuta 1949 Helsinki) oli suomalainen poliitikko, joka toimi sisäasiainministerinä Kallion II hallituksessa 1925–1926, edustaen Kokoomusta. Elämäntyönsä hän suoritti Kuopion läänin maaherrana.
Lapsuudenkoti
Ignatiuksen vanhemmat olivat suomenmielinen senaattori, tilastollisen päätoimiston johtaja Karl Emil Ferdinand Ignatius (1837-1909) ja Amanda Kristina Bergman (1841-1921). Isä oli ollut mukana perustamassa Uusi Suometar -lehteä. Aviopari sai kaikkiaan kymmenen lasta. Katri Bergholm kirjoitti lapsuudenkodista kaksi muistelmateosta.
Toiminta Vaasassa
Ignatius suoritti oikeus- ja ylemmän hallintotutkinnon 1896, toimi sitten asianajajana Vaasassa 1899-1908 ja palveli ylimääräisenä virkamiehenä Vaasan hovioikeudessa, mutta kenraalikuvernööri Nikolai Bobrikov erotti hänet virasta 1904. Hovioikeuden kanslistiksi Ignatius palasi 1907 ja yleni vuoteen 1917 mennessä asessoriksi. Vaasan ajastaan Gustaf julkaisi muistelmat Eino Suonlahden teoksessa Muistikuvia II. Vaasassa on osallistui Suomen valkoisen hallituksen toimintaan sen esittelijänä.
Vaasassa Ignatius aloitti myös päiväkirjansa, jonka alkuperäisversio on Kansalliskirjastossa. Muistiinpanoista, johon hän kirjoitti esipuheen mutta jotka jäivät hänen eläessään julkaisematta, toimittaja Heikki Ignatius koosti vuonna 2004 yli 700-sivuisen teoksen. Alkulauseessa hän kuvaa pettymyksentuntemuksiaan eläkkeelle joutumisen jälkeen ja pieneksi mainitemansa eläkkeen vuoksi taloudellista tiukkuutta, joka vaati vielä työn hankkimista. Työ kuitenkin loppui kun sota loppui, jolloin hän alkoi kirjoittaa muistelmia, joiden uskoi ja toivoi tulevan julkaistuiksi. Käsikirjoitus kattaa vuodet ennen Kuopioon siirtymistä.
Maaherraksi Kuopioon
Ignatiuksen ollessa komennuksella Helsingissä senaatin oikeusosastossa jakamassa tuomioita vangittuina oleville punaisille siviilitoimituskunnan päällikkö Arthur Castrén ilmoitti hänelle nimityksestä Kuopion läänin maaherraksi. Maaherran viran hän otti vastaan 12. elokuuta 1918 ja hoiti sitä kunnes jäi eläkkeelle 8. kesäkuuta 1940, jolloin hän palasi kotikaupunkiinsa Helsinkiin.
Kirjallinen toiminta
Lähde:
Lisäksi hän kirjoitti Lakimies-lehteen, tanskalaiseen Juridiska Föreningens Tidskriftiin, Nordisk Kriminal Tidskriftin, Wienissä ilmestyvään Internationale Öffentliche Sicherheitiin ja erinäisiin muihin aikakauskirjoihin ja sanomalehtiin.
Perhe
Ignatius vihittiin Vaasassa 31. joulukuuta 1899 Anna Kyllikki Maria Ingmanin kanssa (s, 1879). Heille syntyi neljä lasta. Aune avioitui jalkaväenkenraali Ilmari Armas Eino Martolan kanssa. Katri avioitui lähetystöneuvos Karl Henrik (Heikki) Brotheruksen kanssa.
Yhdistynyt kuningaskunta Eurovision laulukilpailussa
Yhdistynyt kuningaskunta osallistui Eurovision laulukilpailuun ensimmäisen kerran vuonna 1957. Se on voittanut kilpailun viisi kertaa, joten sillä on kolmanneksi eniten voittoja yhdessä Ranskan ja Luxemburgin kanssa heti Ruotsin ja Irlannin seitsemän voiton jälkeen. Toiseksi maa on sijoittunut 16 kertaa. Kyseessä on toisten sijojen ennätysmäärä. Yhdistynyt kuningaskunta on yksi Euroviisujen viidestä suuresta rahoittajamaasta Italian, Saksan, Ranskan ja Espanjan kanssa.
Maan korkein pistemäärä oli vuonna 2022 saavutettu 466. Yhdistynyt kuningaskunta on esittänyt jokaisen kappaleensa englannin kielellä. Maa on tullut viisi kertaa kilpailun viimeiseksi, joista kaksi kertaa se on jäänyt täysin pisteittä.
Sijoitukset
<div class="noprint" style="background-color: #F0F8FF; color: #000000; font-size: 90%; padding: 0.2em 0.2em 0.2em 2em; margin-bottom: 1em; border: 1px solid #ff0000;">Huom! Vuosien 1957–1974 pisteet eivät ole vertailukelpoisia vuodesta 1976 eteenpäin olevien pisteiden kanssa erilaisten pisteytysjärjestelmien vuoksi. Vuosien 1975–2015 pisteet eivät ole vertailukelpoisia vuodesta 2016 eteenpäin olevien pisteiden kanssa erilaisen pisteytysjärjestelmän vuoksi.
Nykyinen pistejärjestelmä
Vuonna 1975 kehitettiin uusi äänestyskäytäntö. Jokaisesta osallistujavaltiosta annetaan ääniä 10 parhaimmalle esitykselle. Parhaalle esitykselle annetaan 12 pistettä, toiselle 10 pistettä ja seuraaville pisteet 8, 7, 6, 5, 4, 3, 2 ja 1.
Kaksivaiheinen loppukilpailu
Vuonna 2003 EBU:ssa päätettiin muuttaa laulukilpailun rakennetta. Semifinaali ja finaali käytiin kahtena eri päivänä ja laulukilpailuun voi osallistua korkeintaan 40 valtiota. Kansainvälisessä finaalissa suora finaalipaikka on edellisenä vuonna 10 parhaiten menestyneellä valtiolla sekä suurimmilla laulukilpailun rahoittajamailla Saksalla, Ranskalla, Espanjalla ja Yhdistyneellä kuningaskunnalla. Ne valtiot, jotka eivät päässeet suoraan finaaliin, kilpailevat finaalipaikasta semifinaalissa. 10 parhaiten menestynyttä valtiota semifinaalissa pääsevät finaaliin.
Kaksi semifinaalia
Vuonna 2008 päätettiin ottaa käyttöön kahden semifinaalin järjestelmä, jossa suurimmat rahoittajamaat ja edellisen vuoden voittaja ovat automaattisesti finaalissa. Kaikki muut valtiot kilpailevat finaalipaikasta kahdessa semifinaalissa, joista jatkoon pääsee yhteensä 20 maata. Vuosina 2004–2010 Espanja, Yhdistynyt kuningaskunta, Ranska ja Saksa pääsivät suoraan finaaliin. Italia palasi kisoihin vuonna 2011 ja on suurena rahoittajamaana automaattisesti finaalissa.
Uusi pisteidenlaskujärjestelmä
Vuonna 2016 otettiin käyttöön uusi pisteidenlaskujärjestelmä, jolla halutaan pitää jännitys loppuun asti. Ennen vuotta 2016 voittaja saattoi selvitä jo hyvin varhaisessa vaiheessa pisteidenlaskua. Tämän ja usein moititun pisteiden vääristymisen takia haluttiin antaa molemmille äänestysryhmille täysin oma valta, joten pisteet jaettiin. Uudessa systeemissä jokaisen osallistujamaan raadit antavat pisteet 1-8, 10 ja 12. Sen jälkeen puhelinäänet julistetaan könttäsummina. Näin ollen voittaja selviää vasta kun eniten puhelinääniä saanut maa saa pisteet.
Kapellimestarit
Vuosina 1956–1998 Eurovision laulukilpailussa lauluja säesti suuri viihdeorkesteri jousineen, puhaltimineen ja komppiryhmineen. Jokainen maa lähetti kilpailuun oman kapellimestarin, joka vastasi laulun sovituksesta ison orkesterin säestämänä. Yhdistyneen kuningaskunnan kappale esitettiin ilman orkesterisäestystä vuoden 1986 kilpailussa.
Mukurapistiäiset
Mukurapistiäiset (Euura) on lehtipistiäisiin kuuluva hyönteissuku, johon kuuluu noin 650 lajia holarktiselta ja orientaaliselta alueelta. Erityisen runsaslajisia mukurapistiäiset ovat holarktisen alueen pohjoisosissa, ja esimerkiksi Suomesta lajeja tunnetaan 258. Monet lajit aiheuttavat äkämiä kasvien lehdille, oksiin tai silmuihin.
Mukurapistiäisten luokittelu on vaihdellut huomattavasti. Aiemmin sukuun luettiin pääasiassa sellaisia lajeja, joiden toukat kehittyvät äkämien sisällä. 2010-luvun geenitutkimukset ovat kuitenkin valottaneet lehtipistiäisten sukulaissuhteita, ja Euura-sukuun on tuotu suuri määrä lajeja Nematus-suvusta. Taksonomisten muutosten myötä suvun sisältö on muuttunut niin, että nykyään suurin osa mukurapistiäisiin luokiteltavista lajeista on sellaisia, jotka elävät toukkavaiheensa vapaana ilman äkämiä.
Klaus Lampi
Klaus Vilhelm Lampi (24. tammikuuta 1929 Turku – 23. huhtikuuta 2004 ) oli suomalainen kilpasoutaja.
Lampi edusti Suomea Helsingin 1952 olympialaisissa kahdeksikkojen soudussa. Joukkue jäi alkuerässään viidenneksi ja karsiutui. Pohjoismaitten mestaruuskilpailuihin hän osallistui perämiehettömällä nelosella vuonna 1951.
Turun Yliopiston Soutajia edustanut Lampi voitti perämiehettömässä nelosessa Suomen mestaruuden vuonna 1951. Hän toimi seuransa valmentajana ja soutupäällikkönä vuosina 1950–1953.
Lampi oli koulutukseltaan filosofian lisensiaatti ja työskenteli kemian alalla.
MAS 218 -luokka
MAS 218 -luokka tai '''Orlando 12 tonnin tyyppi, ryhmä A, 2. sarja''' oli 15 moottoritorpedoveneen muodostama alusluokka, joka pohjautui SVANin suunnittelemaan veneeseen.
Suunnittelu
Veneet suunnitteli insinööri Luigi Orlando. Niiden pituus oli 16,4 metriä ja leveys 2,8 metriä. Alusten uppouma vaihteli käyttötarkoituksen mukaan tykkiveneen 12 tonnista moottoritorpedoveneen 12,9 tonniin, mikä vaikutti vastaavasti syväykseen 1,3-1,4 metriin. Alusten propulsiojärjestelmänä oli kaksi 500 hevosvoiman 6-sylinteristä Isotta Fraschini L250 -bensiinimoottoria, jotka oli kytketty omiin akseleihin. Veneissä 218-222 ja 228 oli lisäksi kaksi 10 hevosvoiman Rognini-sähkömoottoria. Bensiinimoottorit mahdollistivat 26 solmun ja sähkömoottorit 4 solmun huippunopeuden.
Tykkiveneenä aseistuksena oli 57 millimetrin 43 pituuskaliiperin tykki ja 6,5 millimetrin konekivääri, minkä täydennyksenä oli kaksi syvyyspommia. Moottoritorpedoveneenä pääaseena oli kaksi 450 millimetrin torpedoa ulkoisissa ripustimissa ja kahdesta kolmeen 6,5 millimetrin konekivääriä. Näiden lisäksi veneissä oli neljä syvyyspommia.
Stefan Bellof
Stefan Bellof (20. marraskuuta 1957 Gießen, Länsi-Saksa – 1. syyskuuta 1985 Spa-Francorchamps, Belgia) oli saksalainen Formula 1 -kuljettaja.