cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tiilikkajärven kansallispuisto
Tiilikkajärven kansallispuisto on Rautavaaran ja Sotkamon kunnissa, Pohjois-Savon ja Kainuun maakunnissa sijaitseva kansallispuisto. Kansallispuiston pinta-ala on 34 neliökilometriä, ja se on perustettu vuonna 1982. Puistossa eteläiset ja pohjoiset luonnonpiirteet sekoittuvat muodostaen metsä- ja suotyyppien vaihettumisvyöhykkeen. Kansallispuisto on perustettu suojelemaan ainutlaatuista, erämaista järvi-, joki-, suo- ja harjuluontoa. Tiilikkajärven alueen laajat suoalueet ovat Etelä-Suomen oloissa viimeisiä ojittamattomia soita. Sen luonnossa on voimakkaasti pohjoinen leima. Kauneimpia maisemia tarjoavat Tiilikan rakentamattomat, hiekkaiset rannat. Alueen metsät eivät ole erityisen vanhoja.
Tiilikkajärvi
Tiilikka on noin 400 hehtaarin kokoinen sokkeloinen keskeltä harjuniemien kahteen osaan jakama, karu hiekkarantainen järvi. Vaaleita hiekkarantoja esiintyy joka puolella järveä. Järven vesikasvillisuus on niukka karun suoperäisen veden takia.
Harjuniemet
thumb|left|250px|Venäjänhiekka Harjuniemet hallitsevat Tiilikkajärven maisemia. Ne ovat matalahkoja. Yksi harjanteista jakaa Tiilikkajärven kahtia. Rannat ovat monin paikoin hiekkarantaisia. Tunnetuin hiekkaranta on järven eteläosan Venäjänhiekka, jota kutsutaankin alueen helmeksi.
Metsät
Metsiä on suovaltaisesta kansallispuistosta alle kolmannes. Metsät ovat enimmäkseen karuja mäntyä kasvavia kangasmetsiä. Monin paikoin soiden reunamilla näkyy hopeisia keloja. thumb|Suo ja pitkospuut Tiilikkajärven kansallispuistossa
Suot
Tiilikkajärven kansallispuisto on ainutlaatuinen näyte laajemmista, ojittamattomista, alkuperäisistä soista. Runsas kaksi kolmasosaa puistosta on suota. Tiilikan suot ovat enimmäkseen pohjoisia puuttomia, laajoja aapasoita. Tupasvilla elävöittää valkoisilla tupsuillaan avosoita. Suot kasvattavat myös arvokkaan lakkasadon. Soiden laitamilla on paljon harmaita keloja. Avosoiden laitamat ovat rahkaisia, isovarpuisia rämeitä. Suurimmat suot ovat Hietasuo, Honkasuo, Alussuo ja Sarvisuo.
Rajakivi
Historiallisena nähtävyytenä kansallispuistossa on järven koillisosassa sijaitseva vuonna 1595 solmitun Täyssinän rauhan rajakivi, johon hakatut merkit ovat myös kansallispuiston tunnuksessa.
Tiilikanautio
Tiilikanaution torppa on maineikkaan Suomen sodan sissipäällikön Olli Tiaisen syntymätorppa. Torppa on ollut Tiaisen suvun asuinkäytössä nähtävästi jo isonvihan ajoista 1700-luvun alulta saakka. Torpan rakennukset on entisöity. Pihapiirissä on merkkejä järvimalmin käsittelystä. Tiilikkajärvi onkin ollut Rautavaaran parhaita malmijärviä.
Uiton kämppä
Tukinuitto alueella alkoi 1870-luvulla. Sammakkojärven eteläpäähän rakennettiin pato eli tammi. Uiton kämppä rakennettiin vuonna 1946 Itkonjoen suuhun lähelle Tiilikkajärveä. Se toimii nykyään vuokrakämppänä.
Suomen rataverkon historia
pienoiskuva|Kartta Suomen rautateistä vuoden 1917 lopulla [[Suomen itsenäistyminen|Suomen itsenäistymisen aikoihin.]] Suomen rataverkon historian voidaan katsoa ulottuvan ainakin maaliskuun 20. päivään 1849, jolloin tie- ja vesirakennuslaitoksen päällikkö eversti Alfred Stjernvall ehdotti hevosvetoisen rautatien rakentamista Helsingistä Turkhautaan. Rata olisi ylittänyt Salpausselät ja yhdistänyt maan pääkaupungin purjehduskelpoiseen Järvi-Suomeen. Kenraalikuvernööri määräsi asiaa tutkittavaksi, ja vuonna 1851 valmistui suunnitelma veturirautatien rakentamisesta Helsingistä Hämeenlinnaan. Tälle välille avattiinkin vuonna 1862 Suomen rataverkon ensimmäinen rataosuus, joka on nykyään osa Suomen päärataa. 1800-luvun lopulla junat oli Suomessa suunniteltu kulkemaan vain 25 kilometriä tunnissa, joten matkanteko oli hidasta mutta silti hevoskyytiä nopeampaa.
Pääosa rataverkosta rakennettiin vuosien 1850 ja 1900 välillä. Suomi oli köyhä ja työläisille maksetut palkat pieniä. Tarvittiin tehokas kuljetusmuoto niin valmiiden tuotteiden kuin raaka-aineidenkin kuljetukseen. Olihan nähty Yhdysvalloissa ja Englannissa niiden käänteentekevä vaikutus taloudelle. Suomessa oli käynnissä nopea teollistuminen. Radat rakennutti tuohon aikaan Suomen suuriruhtinaskunta, ja Helsinki–Hämeenlinna-radan rakennusvaroja kerättiin muun muassa viinanpolttoverolla, kun kruunu ei juurikaan muualta rahaa saanut. Tämän veron kertymää hidastivat muun muassa suuret katovuodet 1850-luvun lopussa. 250px|thumb|right|Suomen rataverkko vuonna 1918 [[Suomen sisällissota|Suomen sisällissodan alkaessa.]] Uusia rataosuuksia on tehty 1900-luvun loppupuolella melko vähän. Eräitä suurimpia hankkeita ovat olleet Äänekoski–Haapajärvi-rata vuonna 1960 ja Martinlaakson lähiliikennerata vuonna 1975. Vuoden 1970 jälkeen on rakennettu pääasiassa oikoratoja. Sellaisia ovat vuonna 1971 valmistunut rata Tampereelta Parkanon kautta Seinäjoelle, vuonna 1978 valmistunut Jämsänkosken–Jyväskylän rata ja vuonna 2006 valmistunut Lahden oikorata. Oikoradat tehtiin oikomaan junien kulkua hidastaneita mutkia ja lisäämään kapasiteettia.
Rautatiet olivat jonkinasteisessa lamassa 1960-luvulta lähtien, koska autojen uskottiin olevan tulevaisuuden kuljetusmuoto. Käsitystä on jouduttu tarkistamaan 1900-luvun lopulla ja 2000-luvun alussa, sillä liikenneruuhkat ja kasvava ympäristötietoisuus puoltavat rautateiden uutta nousua.
Kehittyminen
pienoiskuva|Suomessa käytettyjä ratakiskotyyppejä. Oikealta vasemmalle: 1. Kenttäratakisko – 36,48 kg/m, 2. K22-kisko vuodelta 1880 – 22 kg/m, 3. Helsinki–Hämeenlinna-rautatien kisko vuodelta 1860 – 33 kg/m, 4. K30-kisko vuodelta 1880 – 30 kg/m, 5. K43-kisko vuodelta 1915 – 43 kg/m, 6. K54-kisko (myöhemmin tunnuksina UIC 54 ja 54E1) vuodelta 1959 – 54 kg/m, 7. UIC 60 -kisko (merkintä myöhemmin 60E1) vuodelta 1988 – 60 kg/m. Rautateiden rakentaminen alkoi Suomessa suhteellisen myöhään. Ensimmäinen rataosuus avattiin Helsingin ja Hämeenlinnan välille vuonna 1862, jolloin monissa Länsi-Euroopan maissa rataverkot olivat jo laajoja ja kehittyneitä. Ensimmäinen junavuoro ajettiin Helsingistä Hämeenlinnaan 31. tammikuuta 1862, ja säännöllinen liikenne kaupunkien välillä alkoi 17. maaliskuuta 1862. Helsingin ja Hämeenlinnan välisestä osuudesta muodostui myöhemmin Suomen päärata.
Vuonna 1870 valmistui yhteys Pietariin, joka siihen aikaan oli tärkeä yhteys tsaarivaltakunnan pääkaupunkiin. Koska Suomi oli osa Venäjän keisarikuntaa, Suomessa alettiin käyttää venäläistä raideleveyttä (5 jalkaa eli 1 524 mm; Venäjällä nykyisin 1 520 mm). Jokaisen radan yhteyteen rakennettiin lennätinlinja.
Helsingin–Hämeenlinnan rataosan jatke Toijalan kautta Tampereelle sekä haararata Toijalasta Turkuun avattiin liikenteelle 22. kesäkuuta 1876. Näin maan kolme suurinta kaupunkia oli yhdistetty. Vuonna 1883 seurasi yhteys Tampereelta Haapamäen kautta Seinäjoelle ja Vaasaan ja 1886 myös Oulu oli liitetty Seinäjoelle. Vuonna 1909 rautatiet veivät vihdoin myös Lapin pääkaupunkiin Rovaniemelle.
Maailmansotien välisenä aikana aikana ratojen rakentaminen oli Suomessa varsin vilkasta: rataverkon kilometrimäärä kasvoi 47,1 prosenttia vuosina 1912–1932. Toinen maailmansota kuitenkin vaikeutti tilannetta. Vuoden 1944 Moskovan välirauhan myötä jouduttiin myös luopumaan suunnitellusta Petsamon radasta. Koska tärkein Joensuuhun kulkenut, Viipurista alkanut rata joutui rauhansopimuksessa suurimmalta osaltaan Neuvostoliitolle, rakennettiin sitä korvaamaan vuonna 1966 yhteys Parikkalasta Onkamolle. Seuraavalla vuosikymmenellä saatiin rakennettua lisää rataa, esimerkiksi oikorata Tampere–Lielahti–Parkano–Seinäjoki, joka lyhensi Etelä-Suomen ja Pohjois-Suomen välistä matka-aikaa selvästi.
Ratojen rakentaminen rahoitettiin lainarahalla sekä raideliikenteen verolla ja paloviinaverolla. Rakentamistekniikka hakkuineen, lapioineen ja hevosineen oli huomattavasti alkeellisempaa kuin Länsi- ja Keski-Euroopan maissa, joissa saatettiin käyttää esimerkiksi porakoneita ja nostureita. Suomessa radanrakentaminen alkoi koneellistua 1920-luvulla ja merkittävästi vasta 1950-luvulla. Rakentamisosaamista haettiin ulkomaisista lehdistä ja kirjoista sekä ulkomaille tehdyistä opintomatkoista. Eurooppalaisesta kehityksestä poiketen rakentaminen oli pääosin valtiovetoista, ja urakointi alkoi yleistyä vasta 1950-luvulla. Urakointia oli kokeiltu jo aiemmin, mutta urakoitsijat eivät kuitenkaan olleet suoriutuneet töistään tarpeeksi hyvin.
Vuonna 1965 alkoi laaja sähköistysprojekti. Myöhäisen aloituksen etuna oli, että voitiin käyttää uusinta tekniikkaa eli 25 kV ja 50 Hz, joka on vielä nykyäänkin paras tekniikka. Sähköistämisen etuna on pienempi energiankulutus ja saasteettomuus. Sähköistys aloitettiin Helsingistä Kirkkonummelle vievällä rataosuudella. Aikataulumukainen sähköjunaliikenne Kirkkonummelle alkoi 26. tammikuuta 1969. Monet reitit saatiin sähköistettyä vasta 1990-luvulla, kuten Tampere–Jyväskylä vuonna 1994 ja Helsinki–Turku vuonna 1995. Sähköistys rataosalle Oulu–Rovaniemi valmistui muutaman vuoden rakentamisen jälkeen joulukuussa 2004 ja rataosuuksille Oulu–Iisalmi/Vartius vuonna 2006.
Etelä-Suomi
Merkittäviä ja edelleen toiminnassa olevia alun perin yksityisiä rautateitä Etelä-Suomessa ovat Hanko–Hyvinkää-rata (1873) ja Porvoon rata (1874). Purettuja rautateitä ovat muun muassa Hyvinkää–Karkkila-rata (1912–1967) ja Lohjan satamarata (1928–2020).
Pääkaupunkiseutu
pienoiskuva|Kaksiraiteista [[Suomen päärata|päärataa Oulunkylän kohdalla vuonna 1959.]] Ensimmäisen rataosuuden Helsinki–Hämeenlinna rakennustyöt alkoivat 13. kesäkuuta 1857, ja se avattiin säännölliselle liikenteelle 17. maaliskuuta 1862. Toinen raide rakennettiin Pasilan ja Tikkurilan välille vuonna 1899, ja seuraavana vuonna sitä jatkettiin Keravalle saakka. Kolmas raide tehtiin Helsingistä Tikkurilaan vuonna 1972 ja Tikkurilasta pohjoiseen vuonna 1981. Lähiliikenteen käyttöön rakennettu Keravan kaupunkirata valmistui kokonaisuudessaan vuonna 2004.
Sähköistettynä liikenne alkoi kulkea säännöllisesti Helsingistä Kirkkonummelle tammikuussa 1969 ja Hiekkaharjuun syyskuussa 1970.
Tiilikkajärven kansallispuisto
Retkeilyreitti ja palvelut
Kansallispuistossa on 20 kilometriä retkeilypolkuja ja runsaasti pitkospuita. Sammakkotammen opastuspaikalta Rautavaara–Valtimo-tieltä lähtee retkeilyreitti puistoon. Lyhyemmän Uiton kieron (7 km) lisäksi voi jatkaa pidemmälle Tiilikanautioon, Pohjoisniemeen tai Venäjänhiekalle. Sammakkotammilta pääsee myös 19 kilometriä pitkää polkua Metsäkartanon retkeilykeskukseen, matkalla on lisäksi Pumpulikirkon nähtävyys.
Alueelle on rakennettu muun muassa siltoja, telttailu- ja nuotiopaikkoja. Tiilikanautiossa voi tutustua entisöityyn torppaan. Pohjoisniemen keskivaiheilla Kosevassa on pieni avoinna oleva kämppä. Uiton tilava vuokrakämppä on Tiilikkajärven laskukohdalla. Uiton kämpällä on myös laituri ja nuotiopaikka. Alue on oivallinen kohde paitsi patikointiin, myös melontaan ja kanoottiretkeilyyn.
Eläimistö
Pohjoiset lintulajit järripeippo ja pohjansirkku ovat alueen metsissä yleisiä. Soiden yleisin lintulaji on keltavästäräkki. Pikkukuovi pesii myös soilla. Karussa Tiilikkajärvessä viihtyy kuikka ja hiekkarannoilla pikkutylli. Alueen muuta lajistoa edustavat muun muassa selkälokki, metso, riekko, metsähanhi, kapustarinta ja kuukkeli. Taviokuurna pesi alueella kesällä 1993. Kanadanmajava asustaa alueen joissa.
Suomen rataverkon historia
Itä-Suomi
Riihimäki–Pietari-rata valmistui 1870, ja vuonna 1890 rakennettiin Kouvola–Kotka-rata.
1860-luvulta lähtien nousivat rautatiekysymykset Savossakin esille. Rautatieverkostosta oli olemassa useita vaihtoehtoisia suunnitelmia; yhden jo 1860-luvun alussa esitetyn suunnitelman mukaan oli rakennettava radat Helsinki–Hämeenlinna–Tampere–Vaasa ja Viipuri–Lappeenranta–Kuopio–Oulu sekä näille poikittaisia yhteysratoja, muun muassa Hämeenlinna–Mikkeli. Ensimmäisenä Suomeen kuitenkin tehtiin Helsinki–Hämeenlinna-rata ja Riihimäki–Pietari-rata.
Savon rata Kouvolasta Kuopioon saakka oli valmis vuonna 1889, ja se avattiin liikenteelle 1. lokakuuta 1889.
Alkuperäinen Karjalan rata Viipurista Sortavalan kautta Joensuuhun sekä haararata Antreasta Imatralle rakennettiin vuosina 1890–1894. Myöhemmin sitä jatkettiin Joensuusta Lieksaan vuonna 1910 ,Nurmekseen vuonna 1911 ja sieltä edelleen Kontiomäen kautta Ouluun. Nurmeksen ja Oulun välinen rataosa valmistui vaiheittain vuosina 1926–1930.
Poikittaisrata Elisenvaarasta Karjalan radan varrelta Savonlinnan, Pieksämäen ja Jyväskylän kautta Haapamäelle, Pohjanmaan radan varteen, rakennettiin vaiheittain vuosien 1897 ja 1918 välisenä aikana. Ensimmäisenä siitä valmistui Haapamäen ja Jyväskylän välinen osuus 1897, viimeisenä Jyväskylän ja Pieksämäen välinen osuus 1918. Tätä rautatieyhteyttä Pietarista Suomen sisäosien kautta Pohjanlahden rannikolle Nikolainkaupunkiin (nyk. Vaasaan) Venäjän hallitus piti strategisista syistä erittäin tärkeänä, koska vanha Riihimäki–Pietari-rata sijaitsi sen verran lähellä Suomenlahden rannikkoa, että se olisi sodan aikana saattanut joutua vihollisen haltuun. Vastavalmistuneena rata todella saikin huomattavan strategisen merkityksen, mutta ei venäläisille vaan Suomen sisällissodan valkoisille, sillä Riihimäen–Viipurin rata oli punaisten, tämä uusi rata sen sijaan kokonaan valkoisten hallitsemalla alueella ja yhdisti toisiinsa vanhat pohjois–eteläsuuntaiset rataosat.
Koska Karjalan radan eteläosa jäi toisen maailmansodan jälkeen luovutetulle alueelle, rakennettiin sitä korvaamaan 1960-luvulla rata yhdysrata Parikkalasta Onkamoon. Sitä ennen tärkeimpänä ratayhteytenä Joensuuhun oli toiminut vähän ennen sotaa, vuonna 1939 valmistunut rata Varkaudesta Joensuuhun.
Pohjanmaa
Tampere–Vaasa-rautatie rakennettiin vuosina 1879–1883. Ratatyömaa oli jaettu kolmeen piiriin. Näistä ensimmäinen ulottui Tampereelta Pollariin, toinen Pollarista Alavudelle ja kolmas Alavudelta Vaasaan. Kiireisimpään aikaan töissä oli jopa 4 000 radan rakentajaa. Rata kiersi Näsijärven itäpuolitse ja oli kymmeniä kilometrejä pidempi kuin myöhemmin rakennettu, Parkanon kautta kulkeva oikorata.
Lounais-Suomi
Hämeenlinnasta Turkuun ja Tampereelle johtavien ratojen suunnittelu alkoi jo ennen kuin Helsinki–Hämeenlinna-rata saatiin valmiiksi. Ensimmäiset suunnitelmat insinöörikunta teki eversti Knut Stjernvallin johdolla jo vuonna 1860. Kenraalikuvernööri Berg esitti suunnitelmat senaatille, joka asetti vuonna 1861 komitean tutkimaan rautatien jatkamista Hämeenlinnasta Tampereelle.
Koska Riihimäki–Pietari-radasta tuli pula-aikana hätäaputyömaa, ja toisaalta koska Venäjän silloinen suurruhtinas halusi, siirtyi Hämeenlinnan–Tampereen radan samoin kuin siitä haarautuvan Turkuun johtaneen radan rakentaminen aina 1870-luvulle.
1870-luvun alkupuoliskolla valtio oli sopinut radan rakentamisesta erään turkulaisen alihankkijan kanssa. Sopimukseen sisältyi ehto, jonka mukaan sopimus peruuntuisi, mikäli alihankkija ei aloita töitä tiettyyn päivään mennessä.
Alueen pohatat sopivat alihankkijan kanssa radan suunnasta. Esimerkiksi Forssa-yhtiöiden perustaja Axel Wilhelm Wahren oli sopinut alihankkijan kanssa radan rakentamisesta Forssan kautta. Wahreenin pettymykseksi alihankkija ei aloittanut rakentamista sovittuun päivään mennessä, jolloin sopimus peruuntui, eikä Wahren onnistunut saamaan rataa Forssaan, vaikka yrittikin kaikkensa vielä jälkeenpäin. Forssaan kuitenkin saatiin kapearaiteinen rautatieyhteys Humppilasta vuonna 1898, kun Jokioisten rautatie rakennettiin.
Virheestä oppineena Suomen suuriruhtinaskunta päätti olla hankkimatta alihankkijaa ja rakennutti radan itse. Rataa rakennettiin venäläisellä työvoimalla, koska se oli tuolloin halvempaa. Venäläinen miehistö oli toisaalta myös tappelualttiimpaa ja laiskempaa. Venäläiset radan rakentajat jättivät joillekin paikoille myös oman kädenjälkensä, eli puustot radan varsilla. Siperian rataa rakentaessaan nämä työmiehet olivat oppineet kylvämään puita ratojen varsille; Siperiassa puut suojasivat rautatietä tuulelta.
Hämeenlinnan–Tampereen ja Toijalan–Turun radat valmistuivat 13. tammikuuta 1876, juhlajuna kulki tosin vasta 22. kesäkuuta 1876. Tilastojen mukaan radalla kulki aluksi satunnaisesti ihmisiä, mutta kesän lähetessä päivittäinen matkustustarve kasvoi roimasti. Turku–Toijala-radalla kulki koekäytössä dieselkäyttöinen VR:n veturi säännöllisesti Kyrö–Turku-väliä jo 1920-luvulla.
Vuonna 1903 valmistui Turkuun toinenkin rata, Helsingin Pasilasta Karjaan ja Salon kautta kulkeva rantarata. Se rakennettiin suureksi osaksi yksiraiteiseksi. Toisen maailmansodan jälkeen rata kulki Porkkalan vuokra-alueen poikki ja jäi tältä osin muutamaksi vuodeksi pois käytöstä. Myöhemmin päästiin sopimukseen läpikulkuoikeudesta, mutta asiaan liittyi silti hankaluuksia, joiden vuoksi presidentti J. K. Paasikivi ehdotti uuden radan rakentamista kiertämään vuokra-alue sen pohjoispuolelta. Jo samassa yhteydessä suunniteltiin radan sähköistämistä. Presidentti pohti ajatusta päiväkirjoissaan sangen laajasti, mutta lopulta ajatus raukesi, kun Porkkala palautettiin paljon suunniteltua aiemmin, vuonna 1956.
Radan alkuosa Helsingistä Kirkkonummelle sähköistettiin Suomen ensimmäisenä ratana vuonna 1969. Muilta osin rataa alettiin perusparantaa vasta 1980-luvulla. Se saatiin kokonaisuudessaan sähköistettyä vasta vuonna 1995, kun Pendolinot tulivat liikenteeseen.
Pohjois-Suomi
1890-luvulla ehdotettiin strategisesti tärkeää yhteyttä Oulusta Jäämerelle, mutta ajatus sai sekä Suomessa että Venäjällä kielteisen vastaanoton. Ennen sotia oli myös suunnitelmissa rakentaa rautatiet Koillismaalle Kuusamoon sekä rataa Petsamon kautta Jäämerelle.
Rautateiden vaikutus yhdyskuntarakenteeseen
Rautateillä oli suuri merkitys Suomen asutusrakenteen synnyssä. Monia uusia kaupunkeja, kuten Hyvinkää, Riihimäki, Karjaa, Kouvola, Seinäjoki, Pieksämäki ja Ylivieska syntyi rautateiden risteysasemien ympärille. Asemia rakennettiin junaturvallisuuden vuoksi tiheästi, ja vielä 1960-luvulla rautateillä oli asema keskimäärin 3,4 kilometrin välein (pääkaupunkiseudun lähiliikenteessä 3,1 km). Huomattava osa väestöstä asui omakotitaloissa asemakylissä, jotka muodostivat ratojen varteen pitkiä nauhakaupunkeja. Asunnot sijaitsivat tavallisesti samalla puolella kuin asemarakennus, kun taas tavaramakasiinit ja huoltorakennukset sijoittuivat radan toiselle puolelle. Asioita käytiin hoitamassa junalla isommissa kaupungeissa ja naapurikylissä autojen puuttuessa. Rautatiet yhtenäistivät Suomea ja vahvistivat käsitystä Suomesta maantieteellisenä kokonaisuutena. Yhteiskunta alkoi toimia saman kellon tahdissa, kun liikennöinnin täsmällisyyden vuoksi kaupunkien kellot käännettiin samaan aikaan. Sitä ennen Suomessa oli ollut useita aikavyöhykkeitä ja erilaisia paikallisaikoja.
Vielä nykyäänkin Suomen väestö on keskittynyt rautateiden varteen ja raiteet kulkevat lähes jokaisen vähänkin suuremman kunnan läpi, vaikka varsinainen matkustajaliikenne olisikin loppunut. Asemakylien hiljentyessä ja autoistumisen aiheuttaman matkustajakadon myötä pysähdyksiä on vähennetty. Junien rooli nykyään on tarjota nopeita yhteyksiä suurien kaupunkien välillä ja lähiliikennettä tiheästi asutetulla pääkaupunkiseudulla.
Jemenin rial
Jemenin rial on Jemenin virallinen valuutta. Käytössä ovat kolikot, joiden arvo on 1, 5, 10, 20 rialia, ja setelit, joiden arvo on 50, 100, 200, 500, 1 000 rialia. Sen kansainvälinen valuuttatunnus on YER. Aiemmin käytössä oli yksikkö fils, ja yksi rial oli 100 filsiä.
Valuutta otettiin käyttöön 1991 setelimuodossa, kun maa yhdistettiin, ja se korvasi Pohjois-Jemenin rialin ja Etelä-Jemenin dinaarin. Kolikot otettiin käyttöön 1993.
Rialit laskee liikkeelle Jemenin keskuspankki, joka perustettiin 1971 ja organisoitiin uudestaan 1990. Pankki sijaitsee Sanassa.
Palokan terveysasema
Palokan terveysasema on Jyväskylän Pappilanvuoren kaupunginosassa toimiva Keski-Suomen hyinvointialueen terveysasema.
Kiinteistön omistaa infrastruktuurisijoittaja Infranode, joka osti terveysaseman Jyväskylän kaupungilta vuonna 2022.
Antti Väisänen
Antti Väisänen (s. 25. huhtikuuta 1985) on suomalainen lentopalloilija. Hän on pelipaikaltaan passari ja pelaa Saimaa Volleyssa.
Pituudeltaan Väisänen on 190 cm ja painoltaan 89 kiloa.
Väisäsen hyökkäysulottuvuus on 325 cm ja torjuntaulottuvuus 320 cm.
Cha cha cha (Irwin Goodmanin albumi)
Cha cha cha on Irwin Goodmanin albumi. Se julkaistiin levy-yhtiö Fazerin viivyttelyjen jälkeen talvella 1978, vaikka materiaali oli saatu valmiiksi jo kauan ennen sitä. Tyylillisesti albumi edustaa pääasiassa iskelmämusiikkia.
Albumilta julkaistiin kaksi singleä, Silirimpsis / Kun kantti kestää sekä Cha cha cha / Tää elämä on lyhyt. Ne molemmat ilmestyivät jo vuoden 1977 puolella. Molempien singlejen A-puolet jäivät varsin vaatimattomalle huomiolle, muiden kappaleiden jäädessä täysin pimentoon. Albumin nimikappaleella Goodman pyrki Syksyn sävel -kilpailuun, mutta ei yltänyt loppukilpailuun asti.
Goodmanin kappaleiden sanoittajan, Vexi Salmen, mukaan Goodmanin albumien työstäminen oli Cha cha chan aikoihin muuttunut ”tehtailuksi”, sillä niiden päätarkoituksena oli levy-yhtiön kanssa tehdyn sopimuksen edellyttämien julkaisujen nopeasti valmiiksi saaminen, ja sitä kautta sopimuksesta vapautuminen. Cha cha cha olikin viimeinen Fazer Finnlevyn julkaisema Irwin-levy.
Monniset
Monniset (Corydoradinae) ovat panssarimonneihin kuuluvia kaloja. Ne ovat suosittuja akvaarion pohjakaloja.
Kanavanippu A
Kanavanippu A on pääosin Yleisradio Oy:n käyttöön varattu kanavanippu, mutta siinä välitetään myös toimiluvalla toimivia kanavia. Siihen kuuluu seitsemän maksutonta televisiokanavaa.
Monniset
Suvut
Monniset jaetaan kolmeen sukuun :
Kanavanippu A
Nipun entisiä televisiokanavia ovat YLE Extra, YLE24, YLE TV1+, SVT Europa, BC-TV sekä SuomiTV. Entisiä radiokanavia ovat puolestaan YLE FSR+ ja Yle X3M.
Monniset
Suvut
Sukuryhmä (tribus) Aspidoradini Sukuryhmä (tribus) Corydoradini
Kanavanippu A
Kanavanippu A kattaa B:n tavoin 99,9 prosenttia Suomen väestöstä. Kanavanipun välittää Digita käyttäen DVB-T teknologiaa UHF-taajuuksilla.
Monniset
Suvut
Aiemmin omana sukunaan olleet vihermonniset (Brochis) on yhdistetty Corydoras-sukuun.
Kanavanippu A
Yle TV1
Yle TV1 on nipun vanhin ja asiapitoisin kanava. Kanavan lähetykset alkoivat 1. tammikuuta 1958 nimellä Suomen Televisio. Sittemmin nimeksi vaihtui TV-ohjelma 1, ja myöhemmin YLE TV1. Kanava näkyy kanavapaikalla 1, mutta vuonna 2008 kanavaa nähtiin myös kanavapaikalla 8 YLE TV1+ -nimisenä.
Monniset
Suvut
Tyypillisiä monnislajeja ovat muun muassa Korumonninen (Corydoras elegans), Kuparimonninen (Corydoras aeneus), Täplämonninen (Corydoras paleatus), pandamonninen (Corydoras panda), kaarimonninen (Corydoras arcuatus) ja Vihermonninen (Corydoras splendens). Pieniä lajeja edustavat kääpiömonninen (Corydoras pygmaeus) ja pikkumonninen (Corydoras habrosus).
Kanavanippu A
Yle TV2
Yle TV2 sai alkunsa Tamvisiosta, jonka Yle osti ja sulautti itseensä. Lähetykset alkoivat vuonna 1965. Kanavan nimi oli alun perin TV-ohjelma 2, 1970-luvulta alkaen TV2 ja 2000-luvulta YLE TV2. Kanavaa nähdään kanavapaikalla 2.
Monniset
Koko ja ulkonäkö
Monnisilla ei ole muille kaloille tyypillisiä suomuja vaan luulevyistä muodostunut panssari. Monniset jäävät pieniksi. Pääosa monnislajeista on 4–7 cm:n mittaisia, lähes kaikki alle 10-senttisiä.
Kanavanippu A
MTV3
MTV3 aloitti toimintansa 1. tammikuuta 1993. Kanava toimii paikalla 3. MTV3 muuttui yleisen edun kanavaksi tammikuussa 2018.
Monniset
Alkuperä
Monniset ovat kotoisin Etelä-Amerikasta ja ovat levinneet ylhäältä maanosan pohjoisosasta alas Argentiinan pohjoisosaan saakka.
Kanavanippu A
Yle Teema & Fem
Huhtikuusta 2017 lähtien Yle Teema ja Yle Fem ovat jakaneet yhteisen kanavapaikan 5.
Monniset
Käyttäytyminen, allaskoko ja lisääntyminen
Monniset oleskelevat mieluiten pohjassa, jonka soran pitää olla pienirakeista ja pyöreää ilman teräviä reunoja. Suurin tavallisimmista monnislajeista on 8-senttiseksi kasvava vihermonninen, jonka allas saisi olla ainakin 150-litrainen. Tavallisimpien 5–7 cm:n pituisten monnislajien, kuten täplämonnisten, kuparimonnisten ja pandamonnisten altaan olisi hyvä olla vähintään 100-litrainen. Pienempien 3–4-senttisiksi kasvavien lajien, kuten kääpiömonnisten, nuolimonnisten ja pikkumonnisten altaaksi riittää jo 50-litrainen akvaario. Kaikki monniset viihtyvät vain parvessa, johon tulisi kuulua vähintään 6 yksilöä.
Kanavanippu A
MTV Ava
AVA on suomalainen naisille suunnattu televisiokanava, joka alkoi näkyä antenni-tv-verkossa 1. helmikuuta 2012 kanavapaikalla 13.
Eda-Ines Etti
thumb|220px|Ines Eda-Ines Etti (26. toukokuuta 1981 Haapsalu) on virolainen laulaja, joka tuli tunnetuksi edustettuaan maataan Eurovision laulukilpailussa Tukholmassa vuonna 2000. Hänen musiikkityylinsä on poppia.
Kanavanippu A
Infokanava
Infokanava on Digitan omistama televisiokanava. Kanavapaikka 99.
YLE24
YLE24 oli vuosina 2001–2007 toiminut uutis- ja ajankohtaiskanava, jonka lähetykset päättyivät 26. huhtikuuta 2007, ja se korvattiin YLE Extralla. Kanava toimi paikalla 8.
YLE TV1+
YLE TV1+ oli 1. tammikuuta 2008 YLE Extran korvannut Yle TV1:n rinnakkaiskanava, joka lähetti TV1:n ohjelmat samaan aikaan, mutta kiinnipoltetulla tekstityksellä. Yle lakkautti kanavan 4. elokuuta 2008 saadakseen olympiakisoihin paremman kuvanlaadun. Kanavaa lähetettiin paikalla 8.
SVT World
SVT World oli ruotsalainen tv-kanava, joka esitti Ruotsin Yleisradion, SVT:n, ohjelmia. 1. syyskuuta 2011 alkaen kanava jakoi kanavapaikan Yle Femin kanssa. Kanava muuttui samalla maksuttomaksi.
SuomiTV
SuomiTV oli mainosrahoitteinen televisiokanava, joka näkyi kanavapaikalla 12. Se siirtyi A-kanavanippuun 10. tammikuuta 2011 oltuaan aiemmin E-kanavanipussa. Kanava toimi vuosina 2009–2012, ja sen korvasi Fox.
Fox
Fox on mainosrahoitteinen televisiokanava, joka näkyy kanavapaikalla 12. Kanava siirtyi kanavanippuun C 13. tammikuuta 2015.
Alfa-tv
Alfa-tv on suomalainen kaupallinen televisiokanava. Kanava toimii paikalla 15. Kanava siirtyi kanavanippuun E 31. joulukuuta 2019.
Yle Teema
Yle Teema oli pääasiassa kulttuurikanava, joka aloitti toimintansa vuonna 2001. Kanava näkyi vuosina 2001-2009 kanavapaikalla 9, mutta kanava siirtyi vuoden 2009 alussa paikalle 7, Urheilukanavan siirtyessä Yle Teeman paikalle ja Livin ottaessa YLE TV1+:n kanavapaikan. Kanavan nimeksi tuli Yle Teema & Fem, Yle Femin ja Yle Teeman siirtyessä samalle kanavapaikalle 5.
Johnny Claes
Octave Jonathan Claes (11. elokuuta 1916 Lontoo, Englanti, Iso-Britannia – 3. helmikuuta 1956 Bryssel, Bryssel, Belgia ) oli belgialainen Formula 1 -kuljettaja. Hän osallistui 25 Grand Prix -kilpailuun vuosina 1950-1953 ja 1955, muttei saavuttanut yhtään pistettä. Parhaimmillaan Claes oli kahdesti seitsemäs. Hän ajoi kilpaa myös rallissa ja otti yhden voiton EM-sarjassa Lancia Aurelialla.
Hänellä oli skotlantilainen äiti ja belgialainen isä.
Lumiaita
Lumiaita on vuoden lumiseksi ajaksi jonkin matkan päähän tiestä avoimilla paikoilla pystytettävä, yleensä tilapäinen aita, jonka tarkoituksena on vähentää lumen kinostumista tielle. Aita hidastaa tuulen nopeutta paikallisesti ja johtaa näin lumen kasautumiseen aidan taakse ja vähentää lumen kasautumista tielle aidan edessä. Nykyään lumiaidoista on Suomessa julkisessa tienpidossa paljolti luovuttu kasvaneiden työvoimakustannusten ja parantuneen aurauskaluston takia. Etenkin Lapissa ja joillakin yksityisteillä niitä saatetaan edelleen käyttää, etenkin tuulelle alttiilla paikoilla. Lumiaita voi olla joko kiinteä tai se pystytetään vain talveksi riippuen paikasta. Aiemmin lumiaidat tehtiin puusta. Nykyään niitä valmistetaan myös muovista.
Oh
Oh tarkoittaa seuraavia:
Henkilöt
Oh on seuraavien henkilöiden nimi:
John Kasich
John Richard Kasich (s. 13. toukokuuta 1952 McKees Rocks, Pennsylvania) on yhdysvaltalainen republikaanipuoluetta edustava poliitikko ja Ohion osavaltion kuvernööri vuosina 2011–2019.
Kasich suoritti alemman korkeakoulututkinnon Ohion osavaltionyliopistossa vuonna 1974. Vuosina 1975–1977 hän työskenteli osavaltion senaattorin avustajana. Kasich edusti republikaaneja osavaltion parlamentissa vuosina 1979–1982 ja sen jälkeen liittovaltion edustajainhuoneessa kahdeksan kauden ajan (1983–2001). Hän jäi pois liittovaltion parlamentista pyrkiäkseen presidentiksi vuoden 2000 vaaleissa, mutta siirtyi varhaisessa vaiheessa George W. Bushin tukijoukkoihin.
Kasich vannoi virkavalansa Ohion kuvernöörinä 10. tammikuuta 2011. Virkaanastujaispuheessaan hän kehotti ohiolaisia työskentelemään yhdessä osavaltion voimistamisen ja kaikkien asukkaiden hyvinvoinnin edestä. Kasich ilmoitti tärkeimmäksi tavoitteekseen kuvernöörinä työllisyyden parantamisen.
21. heinäkuuta 2015 Kasich ilmoitti asettuvansa republikaanien esivaaliehdokkaaksi vuoden 2016 presidentinvaaleissa. Hän sai joulukuussa 2016 yhden valitsijamiesäänen texasilaiselta valitsijamieheltä, joka äänesti häntä Donald Trumpin sijasta.
Yhdysvaltain presidentinvaalikampanjan aikana Kasich sanoi varmistaneensa sen, että Suomi ja Baltian maat tietävät, että jos venäläiset liikahtavat, mekin liikahdamme.
Yoo Sang-chul
Yoo Sang-chul (18. lokakuuta 1971 Soul – 7. kesäkuuta 2021 Soul ) oli eteläkorealainen jalkapalloilija. Pelipaikaltaan hän oli keskikenttäpelaaja.
Yoo edusti seuratasolla pisimpään Ulsan Hyundaita mutta pelasi myös Japanissa Yokohama F. Marinosin (1999–2000 ja 2003–2004) sekä Kashiwa Reysolin (2001–2002) joukkueissa.
Etelä-Korean maajoukkueessa Yoo pelasi 123 ottelua ja teki niissä 18 maalia vuosina 1994–2005. Hän pelasi vuoden 1998 MM-kilpailuissa kolme ja vuoden 2002 MM-kilpailuissa seitsemän ottelua ja teki molemmissa yhden maalin.
Yoolla todettiin haimasyöpä marraskuussa 2019. Hän kuoli sairauteensa 49-vuotiaana kesäkuussa 2021.
Oj
Oj tarkoittaa seuraavia asioita:
Satakarinletto
Satakarinletto on saari Perämerellä Haukiputaalla Oulun kaupungin vesialueella. Satakarinletto on pieni kivikkoinen saari. Lähimmät saaret ovat lännessä sijaitseva Lönkytin sekä idässä sijaitsevat Kriisi ja Satakari.
Johannes Trithemius
right|thumb|270px| Johannes Trithemiusright|thumb|270px|Polygraphia (1518) – ensimmäinen painettu kryptografiaa käsittelevä kirja.
Johannes Trithemius (oik. Johann Heidenberg, 1. helmikuuta 1462 – 13. joulukuuta 1516) oli saksalainen apotti ja okkultisti. Nimi Trithemius tulee hänen syntymäpaikastaan, Trittenheimin kaupungista.
Trithemius opiskeli Heidelbergin yliopistossa. Matkustaessaan yliopistolta takaisin kotikaupunkiinsa vuonna 1482 hän joutui lumimyrskyn yllättämäksi ja haki suojaa Sponheimin benediktiiniluostarista. Hän päätti jäädä, ja jo vuotta myöhemmin hänet valittiin apotiksi. Hän ryhtyi muuttamaan luostaria köyhästä ja raunioituneesta paikasta oppimisen keskukseksi. Hänen aikanaan luostarin kirjaston kokoelmat kasvoivat noin 50:stä yli 2000:een teokseen.
Hänen ponnistelunsa eivät kuitenkaan saaneet kiitosta, eikä hänen maineensa maagikkona myöskään edistänyt hänen hyväksymistään. Kasvavat erimielisyydet luostarin kanssa johtivat hänen eroamiseensa vuonna 1506, jolloin hän päätti hyväksyä Würzburgin arkkipiispan Lorenz von Bibran pyynnön ryhtyä Schottenklosterin (St. Jakobin) luostarin apotiksi. Hän hoiti tätä virkaa kuolemaansa saakka.
Hänen oppilaidensa joukossa olivat muun muassa Heinrich Cornelius Agrippa ja Paracelsus.
Tutkimuksia
Trithemius jakoi prekessio­jakson 25 920 vuotta (todellisuudessa n. 25 700 vuotta) kahteentoista osaan eläinradan merkkien mukaan ja sitten seitsemään osaan planeettojen mukaan. Näin suuri kierroskausi jakaantui 84 osaan, joista kukin kesti 308 vuotta ja kutakin hallitsi vastaava planeetta. Hän laski, että Marsin johtama kausi loppui 21. joulukuuta 1880, jolloin alkoi vuoteen 2188 kestävä Auringon hallitusaika. Trithemiuksen mukaan myös Vesimiehen aika alkoi vuonna 1880.
Trithemius sanoi Auringon hallitusajasta: ”Se tulee olemaan suurten hallitusten aika – – Suuret valtakunnat tulevat loistamaan kunniassaan, ihmisäly saa suurimman valtansa ja kaikki kirkot, uskot ja jumaluusopilliset dogmit tulevat sortumaan ja muuttumaan muinaisjäännöksiksi.” Auringon ajan jälkeen seuraa Venuksen aika (2188–2497), jolloin naiset ovat kaikessa täydellisesti miesten tasalla. Tämä on Trithemiuksen mukaan intuition kausi, jolloin ”yliopistoissa opetetaan salatiedettä ja tähtientutkijat tulevat astrologeiksi”.
Steganographia
Trithemius kirjoitti tunnetuimman työnsä Steganographia noin vuonna 1499 ja se julkaistiin Frankfurtissa 1606. Kolmiosaisen kirjan uskottiin käsittelevän mustaa magiaa - tarkemmin sanottuna henkien käyttämistä kommunikointiin suurten etäisyyksien välillä. Salakirjoitusavaimen julkaisun jälkeen 1606 sen huomattiin käsittelevän kryptografiaa ja steganografiaa. Eliphas Lévin mukaan Trithemiuksen Steganographia ja Polygraphia sisältävät avaimet kaikkiin okkulttisiin teksteihin. Vielä viime aikoihin asti kolmannen osan uskottiin käsittelevän magiaa, mutta ”maagisten” kaavojen on huomattu olevan peitetekstejä. Teos on antanut nimensä modernille steganografialle.
Muita teoksia
Trithemiuksen teokset ovat osaksi askeettisuskonnollisia, koskien luostarielämän uudistusta, osaksi historiallisia ja osaksi salaisia tieteitä ja noituutta käsitteleviä.
Rolf Turkka
Rolf Fredrik Turkka (alun perin Durchman, 30. elokuuta 1915 Lahti – 29. marraskuuta 1989 Espoo) oli suomalainen kilpapurjehduksen olympiamitalisti sekä mäkihyppääjä ja painonnostaja.
Turkka oli olympiapronssia Helsingin 1952 kesäolympialaisissa 6 metrin luokassa voittaneen Ralia-veneen miehistön jäsen. Lontoon 1948 kesäolympialaisissa hän sijoittui yhdeksänneksi Raili-veneen miehistön jäsenenä.
Turkka kilpaili mäkihyppääjänä MM-kilpailuissa Sollefteåssa 1934 sijoittuen 44:nneksi ja Lahdessa 1938 sijoittuen 49:nneksi. Vuonna 1933 hän voitti nuorten Suomen mestaruuden ja sijoittui vuonna 1934 miesten sarjassa pronssille.
Painonnoston Suomen mestaruuden Turkka voitti 67,5 kilon sarjassa vuosina 1945 ja 1946.
Carl Peter Thunberg
Carl Peter Thunberg (11. marraskuuta 1743 Jönköping – 8. elokuuta 1828 Vanha Uppsala) oli ruotsalainen kasvitieteilijä ja Carl von Linnén oppilas. Hänen vanhempansa olivat kirjanpitäjä Jean Thunberg ja Margareta Starkman. Naimisiin Thunberg meni 1784 Brita Charlotta Rudan kanssa.
Carl Peter Thunberg opiskeli Uppsalan yliopistossa, josta hän valmistui 1772 tohtoriksi iskiasta käsittelevällä väitöskirjalla. Thunberg oli yksi ”Linnén apostoleista”. Linnén suositusten avulla Thunberg sai stipendin 1770 opintoihin Amsterdamissa ja Pariisissa, jossa hän tapasi kasvitieteilijä Johan Burmanin ja tämän pojan Nicolaus Laurentius Burmanin. Näiden tuttavuuksien avulla hän pystyi 1772 matkustamaan Hollannin laskuun Japaniin Etelä-Afrikan ja Jaavan kautta. Hän meni Hollannin Itä-Intian kauppakomppanian palvelukseen kirurgina, koska Japaniin otettiin vastaan vain hollantilaisia. Japanilaiset tulkit olivat myös lääkäreitä, niin hän sai matkalla myös lääketieteellistä tietoutta.
Thunberg oli väsynyt tiukkaan valvontaan Japanissa ja matkusti vuonna 1776 takaisin Hollantiin. Matkan aikana hän vieraili muun muassa Ceylonilla ja kokosi merkittävän kasvikokoelman. Ennen kuin hän oli ehtinyt takaisin, hän sai viestin, että hänet oli valittu Carl von Linné nuoremman seuraajaksi botanices demonstrator -virkaan Uppsalan yliopistoon. Thunberg palasi Hollantiin 1778 ja Lontoon vierailun jälkeen palasi Ruotsiin maaliskuussa 1779. Seuraavat lähes 50 vuotta hän toimi opettajana Uppsalassa.
Matkat, kokoelmat kasveista ja muista luonnonkohteista antoivat enemmän kuin 300 kuvausta etnografiasta, kasvitieteestä ja kielitieteestä. Thunberg kirjoitti omaelämäkerran ja hänen kirjeenvaihtonsa on myös julkaistu. Hänen luontoaiheinen kokoelmansa lahjoitettiin Uppsalan yliopiston kirjastolle. Muun muassa Thunberg ”löysi” ja kuvaili noin 800 japanilaista lajia ja rooibospensaan Etelä-Afrikassa sekä antoi niille tieteelliset nimet.
Thunbergin nimeämien kasvien tieteellisen nimen perässä käytetään auktorilyhennettä Thunb..
Thunbergin nimestä lyhennetty Thunb. voidaan yhdistää auktorina hänen nimeämiensä kasvien tieteellisiin nimiin. Thunberg kuvaili ja nimesi myös lintuja, muun muassa töyhtöelenian (Elaenia flavogaster) ja brasilianlehtinapsijan (Phyllomyias fasciatus). Kasvisuku Thunbergia eli susannat on nimetty Carl Peter Thunbergin kunniaksi.
B-Sides Volume 1
B-Sides Volume 1 on brittiläisen The Chemical Brothersin vuonna 2007 julkaistu b-puolia sisältävä kokoelma-albumi.
Kappaleet
Suluissa alkuperäinen julkaisu.
Masahiro Yoshimura
Masahiro Yoshimura (28. lokakuuta 1936 Uwajima, Ehimen prefektuuri – 27. syyskuuta 2003) oli japanilainen uimari. Hän kilpaili vuoden 1956 kesäolympialaisissa Melbournessa ja sai siellä hopeamitalin miesten 200 metrin rintauinnissa.
Keilaniemen tunneli
Keilaniemen tunneli on maantietunneli seututiellä 101 eli Kehä I:llä. Se sijaitsee Espoossa Otaniemen kaupunginosassa.
Or
Or tarkoittaa seuraavia:
Topi Piipponen
Seuraura
Piipponen on Kalevan Pallon kasvatti. Hän oli kaudella 2012–2013 seuran C-nuorten paras pistemies ja syöttäjä SM-karsinnoissa tehoilla 12+16=28. Piipponen jakoi myös KalPan sisäisen maalipörssin voiton Tuomas Kinnusen kanssa. Kaudella 2013–2014 Piipponen toimi seuran B-nuorten varakapteenina ja oli hän voitti KalPan sisäisen piste-, maali- ja syöttöpörssin tehoilla 26+27=53. Piipponen valittiin kauden päätteeksi B-nuorten SM-sarjan ensimmäiseen tähdistökentälliseen.
Toukokuussa 2014 Piipponen teki vuoden mittaisen SM-liigasopimuksen KalPan kanssa. Hän pelasi ensimmäisen miesten pääsarjaottelunsa 7. lokakuuta 2014 Mestarien liigassa ruotsalaista Växjö Lakers HC:tä vastaan. Piipponen merkittiin KalPan nelosketjun vasempaan laitaan Miikka Pitkäsen ja Jonne Tammelan viereen. Ottelu jäi lopulta hänen kauden 2014–2015 ainoaksi KalPan miesten joukkueessa, eikä Piipponen debytoinut SM-liigassa. Hän aloitti runkosarjan KalPan A-nuorissa, joiden paras maalintekijä ja toiseksi paras pistemies Pitkänen oli Miikka Pitkäsen jälkeen tehoilla 22+23=45. Hänet palkittiin A-nuorten SM-liigan syyskuun 2014 kuukauden tulokaspelaajana.
Kaudella 2015–2016 Piipponen debytoi SM-liigassa. Hän teki liigadebyyttinsä runkosarjan kolmannella kierroksella 15. syyskuuta 2015 Tapparaa vastaan, jolloin Piipponen sai jääaikaa 7.58 minuuttia. Hän pelasi kauden aikana SM-liigassa kaikkiaan 15 runkosarjaottelua ilman tehopisteitä. Piipponen pelasi myös kaksi CHL-ottelua. Kaudella 2016–2017 hän avasi pistetilinsä SM-liigassa. Piipponen teki liigauransa avausmaalin 22. lokakuuta 2016 vieraissa Mikkelin Jukureita vastaan. Joulukuussa 2016 hän teki KalPan kanssa kaksivuotisen jatkosopimuksen. Kaikkiaan Piipposen varsinainen tulokaskausi SM-liigassa toi 37 runkosarja- ja kahdeksassa CHL-ottelussa tehot 3+2=5. Hänen kautensa päättyi kuitenkin runkosarjan lopulla loukkaantumiseen. Piipponen voitti kauden päätteeksi SM-hopeaa. Hän pelasi kauden aikana miesten pelejä myös kahden Mestis-ottelun verran Iisalmen Peli-Karhuissa.
Piipponen jäi kaudella 2017–2018 KalPassa pieneen rooliin ja hän pelasi vain yhdeksän runkosarja- ja kaksi CHL-ottelua. Piipponen pelasi kautensa suurimmaksi osaksi IPK:n Mestis-joukkueessa, jossa hän pelasi kauden loppuun ja oli pudotuspeleissä joukkueen paras maalintekijä viidellä osumallaan. IPK:n kauden päätyttyä hän siirtyi vahvistamaan KalPan A-nuoria pudotuspeleihin. Piipponen voitti A-nuorten Suomenmestaruuden. Alkukaudella 2018–2019 hän pelasi KalPassa 22 runkosarjaottelua tehden kaksi syöttöpistettä. Piipponen pelasi myös kaksi Spengler Cupin ottelua. Turnaus päättyi joukkueen voittoon. Hän pelasi osan alkukaudestaan myös IPK:n Mestis-joukkueessa, jonne KalPa lainasi Piipposen loppukaudeksi helmikuussa 2019. Hänet valittiin Mestiksen helmikuun kuukauden kentälliseen.
Kaudeksi 2019–2020 Piipponen siirtyi vuoden mittaisella ja try-outin sisältävällä sopimuksella Saimaan Palloon. Lokakuussa hän sai joukkueeseen kevääseen 2021 ulottuvan jatkosopimuksen. Piipponen vakiinnutti kaudella 2019–2020 paikkansa SM-liigatasolla ja hän teki nelosketjun roolissa 52 runkosarjaottelussa tehot 6+9=15. Helmikuussa 2021 Piipponen teki SaiPan kanssa 1+1-vuotisen jatkosopimuksen.
Kaudella 2021–2022 SaiPan uutena päävalmentajana aloitti Piipposelle KalPasta tuttu Pekka Virta. Elokuussa 2021 seura lainasi hänet toistaiseksi voimassa olevalla sopimuksella Mestis-joukkue Imatran Ketterään. Piipponen pelasi alkukaudella kaksi ottelua SaiPassa sekä kolme runkosarja- ja kuusi Suomen Cupin ottelua Ketterässä, kunnes lokakuussa hänen sopimuksensa SaiPan kanssa purettiin yhteisymmärryksessä. Seura tiedotti myös Piipposen siirtyvän ulkomaille. Seuraavana päivänä hänen vahvistettiin siirtyvän loppukauden kattavalla sopimuksella Tanskan Metal Ligaenin Odense Bulldogsiin.
Maajoukkueura
Piipponen pelasi alle 18-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuonna 2015, jolloin hän voitti hopeaa. Piipponen pelasi myös alle 18-vuotiaiden Ivan Hlinkan muistoturnauksessa vuonna 2014. Yhteensä hän on pelannut 15 nuorten ja 33 poikien maaottelua.
Pelityyli
Piipposta Kalevan Pallon A-nuorissa valmentanut Sami Kapanen on kuvaillut häntä voimahyökkääjäksi, joka on vahva ja hyvin liikkuva pelaaja, jolla on maalivainu kohdallaan.
Emilia Fox
Emilia Lydia Rose Fox (s. 31. heinäkuuta 1974 Lontoo) on brittiläinen näyttelijä.
Ura
Näyttelijäsukuun syntynyt Fox ei alun perin haaveillut näyttelijän urasta, mutta sai Oxfordissa englantia opiskellessaan roolin Georgiana Darcyna minisarjassa Ylpeys ja ennakkoluulo (1995). Vuonna 1997 hän esiintyi televisioelokuvassa Rebecca samassa roolissa kuin äitinsä aiemmassa versiossa 1970-luvun lopussa.
Hän esiintyi 1999 elokuvissa Valokuvien vangit, Vampyyrin veri ja David Copperfield. Hän teki myös vierailevana esiintymisen televisiosarjassa Punainen neilikka.
Heraldiikan rappio
Heraldiikan rappio merkitsee historiallisessa katsannossa heraldiikan semioottisen funktionaalisuuden turmeltumista sen irtautuessa taistelukentän vaatimuksista ja sen sääntöjen hämärtymistä 1500-luvulta 1900-luvulle tultaessa. Tuona aikana vaakuna muuttui yhä enemmässä määrin semioottisesta taistelukentän tunnuksesta (vrt. kansallisuustunnus) pelkäksi grafiikaksi ilman konkreettista funktiota, ja sen semioottisen sisällön ja ilmaisukyvyn voidaan ajatella rappeutuneen jatkuvasti.
Emilia Fox
Ura
2000-luvun alussa Fox esiintyi Jeannien roolissa televisiosarjassa Randall & Hopkirk. Vuonna 2002 hän saavutti laajempaa tunnettuutta Dorotan roolissa kolmella Oscarilla palkitussa menestyselokuvassa Pianisti. Samana vuonna hän esiintyi muun muassa Sabina Spielreinin tarinassa ja vieraili Paritellen-sarjan kahdessa jaksossa.
Pianistin jälkeen Fox on esiintynyt elokuvissa ja televisiotuotannoissa, kuten Troijan Helena (2003), Henrik VIII (2003), Ruutisalaliitto (2004) ja Mami hoitaa (2005). Vuonna 2004 Fox sai Nikki Alexanderin roolin televisiosarjassa Hiljainen todistaja. Televisiosarjassa Merlin hän esitti Morgausea.
Palkinnot
Fox oli vuonna 2003 Puolassa ehdolla Kotkapalkinnon saajaksi roolista edellisvuoden elokuvassa Pianisti. Niin ikään vuonna 2003 Fox voitti Italian Pescarassa Flaianon elokuvajuhlilla parhaan naisnäyttelijän palkinnon roolista Sabina Spielreinin tarinassa.
Heraldiikan rappio
Rappion ydinaika
pienoiskuva|Esimerkki "tilkkutäkkivaakunasta". 719 nelijakoa tekee kilvestä lukukelvottoman Heraldiikka oli 1800-luvulle tultaessa rapautunut tasolle, jota nykypäivänä heraldiikan harrastajat monesti pitävät pohjanoteerauksena. Kaikkien edellisten vuosisatojen rappeutumat kertautuivat ja tinktuurisäännötkin unohdettiin kokonaan. Vaakunoihin ilmestyi toistuvasti kirjoitusta ja hyvinkin yksityiskohtaisesti piirrettyjä tunnuksia. Vaakunoihin liittyvä sosiaalisen statuksen merkitys oli synnyttänyt koostevaakunoita, joissa saattoi olla jopa 32 alkuperäisen vaakunan kilvet yhteen kolmasti nelijakoiseen kilpeen. Heraldiikan rappio oli niin syvä, että 1900-luvun alkupuolella heraldiikkaa ei pidetty enää lainkaan arvokkaana. Luokkayhteiskunnassa oli tärkeää omistaa vaakuna, mutta itse vaakunan visuaalisella ulosannilla ei ollut liiemmin merkitystä.
Emilia Fox
Yksityiselämä
Fox syntyi Lontoossa. Hänen molemmat vanhempansa, Edward Fox (s. 1937) ja Joanna David (s. 1947), ovat näyttelijöitä. Hänellä on vanhempi sisarpuoli Lucy isän vanhasta avioliitosta sekä pikkuveli Freddie. Hänelle sukua ovat myös muiden muassa näyttelijät James Fox (setä) ja Laurence Fox (serkku).
Heraldiikan rappio
Elpyminen
Uusien kansallisvaltioiden syntyminen 1900-luvulla herätti tarpeen suunnitella uusia vaakunoita, jotka heijastaisivat kansallista ylpeyttä ja saavutettua vapautta arvokkaasti. Heraldiikkaa ryhdyttiin puhdistamaan ja taiteilijat pyrkivät sen alkuperäisille lähteille ja alkuperäisiin sääntöihin, mutta eivät aina onnistuneet. Suomessa heraldiikka koki äkkiuudelleensyntymisen, kun kunnille asetettiin mahdollisuus hankkia oma vaakuna. Koska Suomesta oikeastaan puuttui vanha heraldinen perintö rappiokaudelta, oli heraldikoille helppoa synnyttää uusi tapa tyylipuhtaana. Samalla lähes kaikkien jo olemassa olleiden kaupungin- ja kunnanvaakunoiden asu uudistettiin heraldisesti moitteettomaksi. Maailman heraldiikan asiantuntijoiden keskuudessa Suomen nykyheraldiikkaa pidetäänkin maailman parhaimpien joukossa olevana.
Emilia Fox
Yksityiselämä
Fox opiskeli Bryanston Schoolissa ja Oxfordin yliopistossa. Hän puhuu englannin lisäksi saksaa ja ranskaa.
Heraldiikan rappio
Elpyminen
Elävän historian toiminta sekä liveroolipelit ovat nykypäivänä omalta osaltaan vaikuttaneet heraldiikan tuntemuksen uudelleenelpymiseen. Heraldiikan säännöt ovat peräisin taistelukentältä, ja ne ovat taistelukentän käytännön sanelemia. Tämä sama käytäntö, joka loi heraldiikan säännöt keskiajalla, on myös nykyaikana pakottanut alan harrastajat suunnittelemaan tunnuksensa ja kilpikuvionsa selkeiksi, yhdellä vilkaisulla erottuviksi ja näyttäviksi – nykypäivän patakypärä peittää käyttäjänsä kasvot aivan samalla tavoin kuin 1200-luvullakin, ja vaakunan on erotuttava tunnistettavasti yhdellä vilkaisulla nykyään aivan yhtä lailla kuin tuolloinkin – nuolenkantaman päähän.
Heraldiikan harrastajien keskuudessa on monia pilkkanimiä rappiokauden vaakunoille, kuten tilkkutäkki vaakunalle, jossa on valtava määrä kilven jakoja, sosialistinen realismi naturalistiselle ja kolmiulotteiselle kuvaukselle (tyypillistä entisten sosialistimaiden tunnuksille), roiskeläppä vaakunalle, joka ei noudata tinktuurisääntöjä, paella vaakunalle, jossa on epälukuinen määrä erilaisia kuvioita, liitutaulu vaakunalle, jossa on kirjaimia, tekstiä jne. Samoin puhutaan kansallisromanttisesta epäheraldiikasta kun tarkoitetaan vuosina 1913–1980 hyväksyttyjä pursilippujen erikoismerkkejä, jotka tuona aikakautena olivat kirjain- ja numerotunnuksia käsittäviä liikemerkkimäisiä tunnuksia.
Saho
Saho on kuušilainen kieli, jota puhutaan Eritreassa ja Etiopiassa. Se on läheistä sukua afarin kielelle. Sahoa puhuu äidinkielenään 220,000 ihmistä.