cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Luettelo Pokémon-sarjan mestareista ja eliittinelosista
Mustard
Mustard oli Galarin liigan mestari peräti 18 vuotta ennen kuin alkoi alkuperäisen tunnuspokémoninsa kuoltua hävitä otteluita. Hän vetäytyi liigasta kokonaan, kun liigan senaikainen puheenjohtaja ehdotti otteluiden tulosten epärehellistä järjestämistä Mustardin eduksi. Mustard osti saaren Galarin itäpuolelta, nimeten sen Haarniskasaareksi ja perustaen sinne Mestaridojon antaakseen oppitunteja pokémon-otteluista. Leon oli yksi hänen entisistä oppilaistaan. Mustardilla on vaimo nimeltä Honey ja poika nimeltä Hyde. Honey on kirjoittanut reseptin Max-keitolle, jolla herättää ruokitun pokémonin Gigantamax-tekijä eli Gigantamaxin käytön Dynamaxin sijasta mahdollistava potentiaali, ja Hyde on Exp. Charmin ja Cram-o-maticin keksijä.
Kun pelaaja saapuu Mestaridojoon, hänen on Mustardin uudeksi oppilaaksi tullakseen suoritettava kolme koetta: pyydystää tietty määrä tiettyjä pokémoneja, kerätä Max-sieniä pääainesosaksi Max-keittoon, ja viimeisenä voittaa ottelussa Dynamaxin kera oma kilpakumppaninsa: myrkkytyypin salijohtajakokelas Klara (Swordissa) tai meediotyypin salijohtajakokelas Avery (Shieldissä). Ensimmäisen kokeen jälkeen Mustard antaa pelaajan valita lahjapokémonina joko Bulbasaurin tai Squirtlen ja kolmannen kokeen jälkeen hän antaa pelaajalle legendaarisen pokémonin Kubfun. Vasta kun pelaaja on kehittänyt oman Kubfunsa Urshifuksi ja löytänyt Max-hunajaa, jota ilman Urshifu ei suostu syömään Max-keittoa, Mustard haastaa hänet viimeiseen otteluun, jossa Dynamaxin käyttö on sallittua.
Twilight Wings
Pokémon: Twilight Wings -lyhytanimaatiosarjan kahdeksannessa jaksossa, The Gathering of Starts, Leon saapui Haarniskasaarelle vierailemaan Mustardin luona kutsuakseen hänet Galarilaiseen Tähtiturnaukseen. Samalla he kävivät ottelun toisiaan vastaan Charizardilla ja Mienfoolla.
Peony
Peony on Pokémon Swordi ja Shieldin lisäosassa The Crown Tundra puheenjohtaja Rosen pikkuveli, entinen terästyypin pokémoneihin erikoistunut salijohtaja sekä entinen Galarin liigan mestari ja nykyään Kruunutundralla  asuva tutkimusmatkailija. Veljensä tavoin myös Peonyn tunnuspokémon on Gigantamaxiin kykenevä Copperajah.
Peony tunsi aina jäävänsä Rosen varjoon, vaikka he molemmat pyydystivät vuosia sitten yhdessä ensimmäiset terästyypin pokémoninsa. Rose oli kuitenkin aina veljeksistä älykkäämpi ja lopulta Peony karkasi kotoa. Jossain vaiheesa Peony kuitenkin palasi kotiin ja nousi aluksi Galarin terästyypin salijohtajaksi ja väliaikaisesti jopa Galarin liigamestariksi. Hän kuitenkin vetäytyi liigasta sen jälkeen hänen isoveljensä nousi liigan puheenjohtajaksi. Peony työskentelee nykyään tutkijana Galarin eteläosissa Kruunutundralla, tutkien hieman yli-innokkaasti legendaarisia pokémoneja. Hänellä on myös tytär nimeltä Peonia, jonka ollessa paikalla Peony käyttäytyy rauhallisemmin. Yleensä Peony on luonteeltaan hyvin yli-innokas eikä kuuntele edes tutkimusassistenttiensa neuvoja.
Kun pelaaja saapuu Kruununtundralle, hän näkee Peonyn riitelevän Peonian kanssa. Kun Peonia lähtee omin päin ”Dynamax-seikkailuun” tutkimaan Max-luolaksi kutsuttua maanalaista labyrinttiä, joka on täynnä lukuisia Dynamax-kokoonsa kasvaneita pokémoneja, myös legendaarisia pokémoneja. Peonyn lähtiessä tyttärensä perään, pelaaja päätyy pelastamaan heidät molemmat Dynamax-pokémoneilta. Kiitoksena Peony antaa pelaajan liittyä tutkimusryhmään ja tälle luvan tutkia Max-luolaa vapaasti sekä vastuulle kolme tutkimusta: ensimmäisessä on tarkoitus löytää ”Runsaiden satojen kuninkaana” tunnettu legendaarinen pokémon nimeltä Calyrex ja toinen tämän legendaarisista ratsuista (Glastrier ja Spectrier), toisessa on tarkoitus löytää neljä viidestä legendaarisesta titaanista (Registeel, Regice, Regirock, Regieleki ja Regidrago), kolmannessa on tarkoitus löytää eri puolilta Galarin omat variaatiot Kanton kolmesta legendaarisesta linnusta (Articuno, Zapdos ja Moltres).
Lisäosan päätarinan jälkeen Leon kutsuu Peonyn osallistujaksi Galarilaiseen Tähtiturnaukseen.
Twilight Wings
Pokémon: Twilight Wings -lyhytanimaatiosarjan kahdeksannessa jaksossa, The Gathering of Starts, Peonylla oli riitaa Peonian kanssa, kun Leon yritti soittaa hänelle kutsuakseen hänet Galarilaiseen Tähtiturnaukseen.
Richard Brancatisano
Richard Peter Brancatisano (s. 29. lokakuuta 1983 Uusi Etelä-Wales) on australialainen muusikko ja näyttelijä, joka tunnetaan televisiosarjasta Power Rangers: Mystic Force näyteltyään Vihreää Rangeria Xander Blyta vuonna 2007.
Hän opiskeli näyttelemistä kolme vuotta Theate Nepeanissa ja on työskennellyt siitä lähtien, sekä muusikkona että näyttelijänä. Hän on television ohella näytellyt Australiassa teatterissa vuodesta 2002 lähtien.
Lemmings
Lemmings on DMA Designin kehittämä ja Psygnosisin julkaisema pulmapeli, joka on julkaistu alun perin Amigalle vuonna. Peli on myöhemmin käännetty lukuisille eri laitteille.
Peli on Wiredin mukaan yksi kymmenestä merkittävimmistä pelistä Amigalla.
Lemmings aiheutti ilmestyessään varsinaisen ilmiön. Peli sai monissa Amiga-lehdissä arvostelijoilta maksimipisteet ja se käännettiin pian Atari ST:lle ja DOS:lle. Pelikonsolien käännökset seurasivat pian perässä, vaikka peliä on hankalampi pelata ilman hiirtä.
Pelille on julkaistu useita lisäkenttiä sisältäviä osia sekä jatko-osa Lemmings 2: The Tribes.
Pelaaminen
Pelissä on tarkoitus pelastaa ruudulla kävelevät sopulilaumat antamalla näille komentoja. Ilman komentoja sopulit vain kävelevät suoraan eteenpäin kunnes törmäävät seinään, jolloin ne kääntyvät takaisinpäin. Pelissä on noin 120 yksin pelattavaa tasoa ja eräissä versioissa on mukana kaksinpeli. Amigalla pystyi käyttämään kahta hiirtä, jolloin kaksi pelaajaa pystyi pelaamaan yhdessä samalla tietokoneella.
Pelin idea oli omaperäinen. Pelin alkaessa kuuluu huuto "Let's go!", ja ruudulla näkyvästä luukusta alkaa pudota tasaiseen tahtiin pieniä ihmismäisiä hahmoja. Sana "Lemmings" tarkoittaa suomeksi "sopulit". Hahmoilla ei kuitenkaan ole muuta yhteistä sopuleiden kanssa, paitsi että ne ajautuvat helposti suurissa joukoissa kuolemaan, kuten sopuleiden uskotaan (virheellisesti) käyttäytyvän. Pelialueelta löytyy aloituspaikan lisäksi maali (jonkinlainen suuaukko johonkin toiseen paikkaan), jonne sopulit pitää saada.
thumb|300px|right|Pelin ensimmäinen versio (1991), 16-bittiset versiot näyttävät tältä.
Komennot
Sopuleja komennetaan erilaisilla käskyillä, jotka ovat
Komentoja on käytössä rajattu määrä, joka vaihtelee eri kentissä, ja yksi komento kohdistetaan aina yhdelle hahmolle kerrallaan. Kiipeämisen ja sateenvarjon komennot säilyvät hahmolla läpi kentän, mutta muut komennot ovat kertakäyttöisiä. Itsensä räjäyttäminen tappaa hahmon, mutta räjähdys toimii kaivamisen tavoin, mikä voi olla hyödyllistä. Tien tukkijat taas estävät muiden hahmojen kulun ja saavat ne kääntämään suuntaa seinän tavoin, joten tukkija laitetaan usein rotkon reunalle tai muuten vain kääntämään hahmojen suunta. Kiipeämiseen ja sateenvarjoon tarvittavia komentoja on käytössä yleensä vain muutamia, joten monissa kentissä lähetetään muutama yksilö kiipeämään jonnekin, mistä käsin sitten kaivetaan reitti muille hahmoille kuljettavaksi. Sopulit kuolevat, jos ne putoavat liian korkealta, kävelevät johonkin ansaan, putoavat veteen, vihreään myrkkyyn tai laavaan tai putoavat pelialueelta ulos.
Kentän läpäiseminen
Eri kentissä on annettu jokin tietty prosenttiluku, josta näkee kuinka monta sopulia kentässä pitää pelastaa kentän läpäisemiseksi. Sopulien kokonaismäärä on yleensä sata, ja ne putoilevat tasaiseen tahtiin yhdestä aukosta pelialueelle. Ohjauspaneelista voi myös räjäyttää kaikki sopulit kerralla, jos peli epäonnistuu. Pelissä on 120 kenttää, jotka on jaettu neljään vaikeustasoon. Kentät eivät mahdu näytölle, vaan ruutua voi vierittää eri suuntiin hiirellä.
Kenttien tyypit
Lemmingsin kentät voidaan jakaa kolmeen erilaiseen arkkityyppiin: Endurance-tyyppiset kentät ovat pitkiä, mutteivat älyllisesti usein kovinkaan haastavia. Aikaa ja työkaluja on yleensä tarjolla runsaasti, eikä vaadittava pelastusprosentti ole korkea. Hyviä esimerkkejä endurance-tyypin kentästä on Lemmings 1; Taxing 14 'Hunt the nessy' ja Mayhem 1 'Steel works'. Toisena päätyyppinä voidaan pitää puzzle-kenttiä, jotka yleensä ovat lyhyitä, mutta älyllisesti haastavampia. Esimerkkinä Lemmings 1; Mayhem 20 'No added coulours lemming' ja 13 'The great lemming capers', sekä useat Oh No! More Lemmingsin tasot. Kolmanneksi tyypiksi voidaan laskea precision, eli tarkkuus-tyypin kenttiä, joissa työkaluvalikoima ja aika on yleensä erittäin rajoitettu ja vaadittava pelastusprosentti korkea. Kenttien läpäisyyn vaaditaan toisinaan mm. siltojen rakentamista pikselin tarkkuudella, tiettyjen toimintojen erittäin tarkkaa ajoittamista tai useiden lemmingsien kontrollointia yhtaikaisesti. Esimerkkejä tarkkuus-tyypin tasoista ovat Lemmings 1:n Mayhemin 16 'Just a minute', sekä 1994 Holiday lemmingsin Hail 5 'Get the point'.
Muuta
Omaperäisen idean lisäksi Lemmingsin valttina olivat söpöt pelihahmot. Vaikka hahmot ovat pieniä, ne on animoitu taidokkaasti hauskalla tavalla. Hilpeyttä aiheuttaa myös "Oh no!" -huuto, kun hahmo räjähtää. Jotkut pelialueen ansat vaikuttavat varsin julmilta, kuten myös korkealta putoavien hahmojen kuolinparkaisut. Alkuperäisessä Amigan ja Atari ST:n versioissa oli myös pelin alussa animaatio, jossa isot lemmings-hahmot seikkailivat vuoristossa. Ensimmäisen Lemmings-pelin Tim Wrightin tekemät musiikit lainasivat melodioita tunnetuista sävelmistä kuten lastenlauluista ja klassisesta musiikista.
Kehitys
Pelin hahmot eivät näytä sopuleilta, mutta ne ovat nimetty siten niiden käytöksen vuoksi. Peli sai innoituksen Mike Daillyn tekemästä animaatiosta, jonka tämä teki tehdessään kokeiluita Amigan Deluxe Paintilla. Dailly teki animaation, jossa joukko hahmoja käveli ylös mäkeä. DMA Designin perustaja Dave Jones näki animaation, josta syntyi ajatus peliin. Peliin tehtiin paljon eri tasoja, joista valittiin parhaat ja ne järjestettiin vaikeuden mukaan. Peli julkaistiin Amigalle helmikuussa 1991 ja se myi ensimmäisenä päivänä. Menestyksen myötä Psygnosis pyysi DMA Designia tekemään pelille jatkoa ja tekemään siitä käännökset muille alustoille. Pelin on arvioitu myyneen kaikille alustoille yhteensä.
Vastaanotto
Peli on saanut CU Amiga -lehden arvostelussa arvosanaksi 94%. Peli on saanut Amiga Format -lehden arvostelussa arvosanaksi 92%.
Lemmingsin käännökset
Lemmingsiä on epäilty jopa käännetyimmäksi tietokonepeliksi. Se on saatavilla ainakin seuraaville laitteille: 3DO, Acorn Archimedes, Amiga, Amiga CD32, Amstrad CPC, Atari Lynx, Atari ST, Commodore 64, Commodore CDTV, IBM PC (erikseen DOS-, Windows- ja OS/2-versiot), Hewlett-Packard HP-48, Apple Macintosh, NEC PC-9801, Nintendo Entertainment System, Super Nintendo Entertainment System, Game Boy, TI-83 plus, Palm, Philips CD-i, SAM Coupe, Sega Game Gear, Sega Master System, Sega Mega Drive, Sharp X68000, Sinclair ZX Spectrum, PlayStation, PlayStation 2, PlayStation 3, PlayStation Portable.
Lemmings on käännetty myös kolikkopeliksi sekä laitteistoriippumattomille DHTML:lle ja Javalle. Kaksinpelimahdollisuus on vain muutamissa käännöksissä (Atari ST, Super Nintendo Entertainment System, Sega Mega Drive ja kolikkopeli).
Lemmingsin jatko-osat
Lemmingsistä on tehty myös PlayStation Portablelle versio, jonka kehitti Team 17.
Hans Eysenck
Hans Jürgen Eysenck (4. maaliskuuta 1916 Berliini, Saksa – 4. syyskuuta 1997 Lontoo, Britannia ) oli saksalais-brittiläinen psykologi ja yhteiskuntatieteilijä. Hän tutki laaja-alaisesti ihmisen persoonallisuutta ja käyttäytymistä sekä kehitti persoonallisuustestejä. Hänen teoksistaan on suomennettu muun muassa ''Kuka olen? Käyttäytymisen psykologiaa'' (1983).
Eysenck painotti tieteen eksaktiutta, laboratoriotutkimuksia, oikeaa kysymyksenasettelua ja tilastollisten menetelmien käyttöä. Niiden pohjalta hän kehitti piirreteorian ja siihen pohjautuvan persoonallisuustestin. Eysenck katsoi persoonallisuuden kolmeksi ulottuvuudeksi psykoottisuuden, neuroottisuuden ja introverttius–ekstroverttius-akselin.
Eysenck uskoi, että älykkyys ja persoonallisuus ovat pääosin periytyviä. Tämä vuonna 1951 julkistettu ajatus persoonallisuuden biologisesta pohjasta perustui Eysenckin ja Donald Prellin kaksostutkimuksiin. Hän vastusti voimakkaasti psykoanalyysia, joka oli hänen mukaansa teoreettisesti sekava ja hoitomenetelmiltään epäilyttävä. Psykoanalyysin sijalle hän ehdotti persoonallisuusterapiaa, jossa hylättäisiin persoonallisuuden tiedostamattoman puolen ja lapsuuden kokemusten osuus käyttäytymisen selittäjänä.
King's College Londonin vuoden 2019 selvitys
Eysenckin työtä on uudelleenarvioitu hänen kuolemansa jälkeen. Useat eri tutkijat ovat vuosien saatossa olleet kriittisiä hänen tutkimuksiaan kohtaan, mutta vasta psykiatri Anthony Pelosin vuonna 2019 esiin nostamat ongelmat herättivät niin paljon huomiota, että King's College London ryhtyi tekemään selvitystä Eysenckin tuotannosta. Valmistunut selvitys piti 26:tta Hans Eysenckin ja Ronald Grossarth-Maticekin yhdessä kirjoittamaa artikkelia epäluotettavina. Selvityksessä suositeltiin, että niiden 11 tieteellisen julkaisun, joissa nämä artikkelit olivat ilmestyneet, pitäisi julkaista oikaisu. Anthony Pelosi totesi The Guardian -lehden haastattelussa Eysenckin ja Grossarth-Maticekin tutkimuksista, että ne olivat ”kaikkien aikojen pahimpiin kuuluvia tieteellisiä skandaaleja” ja ”hämmästyttävin sarja löydöksiä, joita on koskaan julkaistu vertaisarvioidussa tieteellisessä julkaisussa”.
Vilpillisinä pidetyt tutkimukset koskivat ihmisen persoonallisuuden yhteyttä syöpään ja sydänsairauksiin. Eysenck ja Grossarth-Maticek väittivät, että on olemassa ”syöpään taipuvainen persoonallisuus”, jolla väitteen mukaan on 121-kertainen riski kuolla syöpään kuin kontrolliryhmällä, ja ”sydänsairauksiin taipuvainen persoonallisuus”, jolla kuolemanriski on 27-kertainen kontrolliryhmään verrattuna. Tutkimusten mukaan persoonallisuuden vaikutus todennäköisyyteen kuolla syöpään tai sydänsairauksiin oli suurempi kuin tupakoinnilla. Eysenck oli saanut rahoitusta tupakkateollisuudelta.
Kritiikkiin vastannut Grossarth-Maticek väittää, että King's College on ”brittiläisen ja juutalaisen” psykologian tyyssija.
Ford Mustang
Ford Mustang on Fordin vuodesta 1964 lähtien valmistama automalli. Ensimmäinen Mustang perustui toisen sukupolven Ford Falconin compact-luokan pohjalevyyn. Malli esiteltiin huhtikuun 17. päivänä vuonna 1964, tarkoituksena aloittaa tuotanto mallivuoden 1965 autoilla saman vuoden syksyllä, ajoneuvoteollisuuden yleisen käytännön mukaisesti. Valtaisan kysynnän vuoksi auton valmistus jouduttiin aloittamaan kuitenkin viisi kuukautta etuajassa ja tämän vuoksi ensimmäisiä Mustangeja usein kutsutaan 1964½-vuosimallisiksi.
Ford Mustang on eräs valmistajansa menestyksekkäimpiä mallisarjoja ja markkinoille tultuaan se loi Yhdysvalloissa kokonaan uuden henkilöautoluokan, pony car -autot. Mustangit alkoivat hyvin nopeasti saada lisää voimaa, mutta myös kokoa ja painoa, kunnes vuosimallien 1971–1973 kohdalla saavutettiin eräs lakipiste. Mallivuodelle 1974 Mustang palasi lähemmäs alkuperäistä kokoaan ja konseptiaan. Tämän jälkeen malli on pysynyt omassa kokoluokassaan, luonnollisesti henkilöautojen yleinen koon kasvu on näkynyt myös Mustangien mitoissa.
2000- ja 2010-luvuilla jotkin Mustangin myötä syntyneet kilpailevat mallit ovat kokeneet uudelleensyntymän, mutta alkuperäisistä pony car -malleista ainoastaan Mustangin valmistus on jatkunut keskeytyksettä yli viiden vuosikymmenen ajan. Vuodelle 2015 esiteltiin mallin kuudes sukupolvi.
Taustaa
right|thumb|250px|1966 Mustang Convertiblen ohjaamo Mustangin juuret juontavat 1950-luvun loppuun, tilanteeseen jolloin alkuperäinen kaksipaikkainen Ford Thunderbird kasvoi ulos konseptistaan. Vuonna 1958 markkinoille tuotu toisen sukupolven Thunderbird oli kasvatettu suurempikokoisemmaksi ja hyvin varustelluksi neljän hengen personal luxury car -autoksi, joka oli Fordille hyvin myyvä malli. Kolikon kääntöpuolena oli, että Ford-dealerit menettivät sellaisen mallin, joka kiinnosti ja veti väkeä sisään näyttelytiloihin siitä asiakasryhmästä, joka lopulta kuitenkin osti itselleen tavallisen arkikulkineen.
Fordin suunnitelmat korvaavan mallin löytämiseksi saivat lisäpontta, kun Chevrolet toi vuonna 1960 markkinoille kohtalaiseen suosioon nousseen Corvair-mallisarjansa. Vaikka Corvair oli suunniteltu edullisen hintaluokan kansanautoksi, sen Club Coupé -mallien ohella paremmin varusteltua ja urheilullisempaa Monza-versiota myytiin vuonna 1961 noin 144 000 autoa.
Corvair Monzan myötä erillisistuimet ja lattialle sijoitetut vaihteenvalitsimet aloittivat suuntauksen, jossa nämä ominaisuudet alkoivat näkyä urheilullisten mallien lisäksi myös muiden kokoluokkien malleissa, compact car -autoista täysikokoisiin full-size-malleihin. Ford vastasi haasteeseen Falcon Futura ja Futura Sprint -malleilla. Muita malleja samassa sarjassa olivat Chryslerin Plymouth Valiant Signet ja Dodge Dart GT, AMC:n Rambler American -perustaiset 440-H ja Rogue sekä Studebakerin Lark Daytona. Muita 1960-luvun alussa markkinoilla olleita, erillisistuimia tarjonneita, compact car -luokan malleja olivat mm. Mercury Comet S-22, Oldsmobile F-85 ja Cutlass, Buick Special ja Skylark sekä Pontiac Tempest ja LeMans. Usein nämä urheilullisemmat mallit oli varustettu samalla taloudellisella rivikuutosella kuin arkisemmat sisarmallinsa, mutta joissain tapauksissa niihin oli mahdollista valita optiolistalta voimakkaampi V8-moottori ja neliportainen manuaalivaihteisto ja keskikonsoli etuistuimien väliin.
Vaikka amerikkalainen autoteollisuus ja myös kuluttajat suosivat konventionaalista tekniikkaa, 1960-luvun alun urheilullisten kompakti-luokan autojen konehuoneeseen oli tarjolla myös valtavirrasta poikkeavia ratkaisuja. Vuosimallien 1962–1966 Corvair Monza Spyder / Corsa -mallien kuusisylinterinen, ilmajäähdytteinen, taakse asennettu bokserimoottori sai lisäpotkua turboahtimesta, vuosimallien 1962–1963 Oldsmobile Jetfiren konehuoneesta löytyi alumiinilohkoinen, turboahdettu ja polttoaineen suihkutuksella varustettu V8 , vuosimallien 1961–1963 Pontiac Tempest Le Mans -mallin voimanlähteenä toimi 194,5 kuutiotuuman (3,2 l) rivinelonen, jonka pystyi tilaamaan myös kaksi- tai nelikurkkuisella kaasuttimella. Tempest-mallisarjan vaihteisto oli sijoitettu taka-akselin yhteyteen. Tempest-malliston toista äärilaitaa edusti vuonna 1963 tarjolla ollut 326-kuutiotuumainen (5,3 l) V8, joka antoi tehoa 260 bhp
Luonnollisesti nämä erikoismallit olivat hintavia, ja edullisimmillaankin urheilulliset mallit edustivat mallisarjansa kärkeä, kaksiovisilla hardtop- tai avokoreilla toteutettuina. Näihin aikoihin suuret ikäluokat olivat 20 ikävuoden tienoilla ja valtaosalla oli vakituinen tulonlähde. Ford-divisioonan silloisen johtajan Lee Iacoccan teettämän markkinatutkimuksen mukaan tämän ryhmän keskuudessa oli viehtymystä nuorekkaisiin malleihin, jotka eivät olisi ainoastaan perhe-sedanien kalliimpia muunnoksia. Iacoccan näkemyksen mukaan markkinoilla olisi potentiaalinen ostajakunta urheilulliselle ja samalla kohtuuhintaiselle mallille ja tähän saumaan Ford kehitti täsmäaseekseen Mustangin. Mallille oli kaavailtu noin 100 000 auton vuosimyyntiä, mutta nämä lukemat pyyhittiin pöydältä heti auton esittelypäivänä, huhtikuun 17. vuonna 1964. Ford-dealerit ottivat vastaan 22 000 auton tilaukset heti mallin julkaisupäivänä ja tämä pakotti Fordin aloittamaan auton valmistuksen viisi kuukautta etuajassa. Ensimmäisen ja siis 18 kuukautta käsittäneen 1965-mallivuoden autoja myytiin 618 812 kappaletta. Legenda oli syntynyt.
Vuosimallit 1964½ – 1966
left|150px
Ensimmäinen Mustang esiteltiin huhtikuussa vuonna 1964. Kustannusten pienentämiseksi Mustangissa käytettiin tekniikkaa, joka oli ennestään käytössä Falcon- ja Fairlane-malleissa. Alkuperäistä mallia valmistettiin vain viiden kuukauden ajan, jonka jälkeen se sai osakseen hieman muutoksia ”viralliselle” mallivuodelleen 1965. Vuoden 1964 alkusarjan autoja on äkkiseltään vaikea erottaa myöhemmistä, mutta eräs selkeä tunniste (mikäli auto on alkuperäiskunnossa) on laturi. Vuonna 1964 valmistuneissa autoissa on tasavirtalaturi, kun taas mallivuoden 1965 autot (siis myös vuoden 1964 puolella valmistuneet) on varustettu vaihtovirtalaturilla.
Vuosimallit 1967–1968
left|150px
Uudistettu Mustang oli kooltaan aiempaa suurempi. Malli sai kasvojenkohotuksen, jonka yhteydessä maski muutettiin syvemmäksi ja takapeili ja takavalot saivat koveran muodon. Malli sai vakiovarusteekseen mm. kaksipiirisen, varoitusvalolla varustetun jarrujärjestelmän, hätävilkut, onnettomuustilanteissa vähemmän vammoja aiheuttavat, kasaanpainuvat ovien kyynärnojat ja ohjauspyörän keskiön. Mallivuodelle '67 kojetaulu ja mittaristo oli täysin uusittu.
Vuosimallit 1969–1970
Mallivuoden 1969 uudistus antoi Mustangille lisää pituutta ja leveyttä, samalla luonnollisesti auton omapaino kasvoi. Amerikkalaisten autonvalmistajien välinen hevosvoimasota riehui kuumimmillaan. Sen myötä Mustangista oli tarjolla erilaisia tehoversioita, joita olivat Mach 1, Boss 302 ja Boss 429. Voimaa ja vauhtia arvostaville oli tarjolla myös GT, jota kaupattiin lauseella Like it was built for Parnelli. Tällä viitattiin kuuluisaan amerikkalaiseen kilpa-ajajaan ”Parnelli” Jonesiin. Samalla mallia haluttiin myydä myös personal luxury -tyyliä arvostaville asiakkaille, joille oli tarjolla luksusversio Grandé.
Vuosimallit 1971–1973
left|150px
Vuonna 1971 Mustang oli kasvanut kokonsa puolesta huippuunsa. Malli oli pidempi, leveämpi ja painavampi kuin koskaan aiemmin ja koskaan tämän jälkeen. Hevosvoimasodan huuma oli USA:n liittovaltion säädösten ja muskeliautojen kohonneiden vakuutusmaksujen myötä kääntymässä krapulaksi. Vuonna 1972 muskelimoottorit olivat lopullisesti menneisyyttä, samalla eräs aikakausi Mustangin ja amerikkalaisen autoteollisuuden tarinassa olivat tulleet päätökseen. <br style="clear:both" />
Ford Mustang 2. sukupolvi (1974–1978)
left|150px
Uusi entistä pienempi Mustang esiteltiin 1973. Valmistus alkoi 1973, ensimmäinen uuden korin malli oli 1974 vuosimalli. Ensimmäisenä vuonna ei ollut tarjolla V8-moottoria, myöhemmin se tuli moottorivalikoimaan. V6 perustui Euroopan Fordin Kölnin V6-moottoriin. Mustangin rivinelonen oli Amerikan Fordin ensimmäinen uusi R4-moottori sitten vuoden 1934.
Ford Mustang 3. sukupolvi (1979–1993)
left|150px
Kolmannen sukupolven Mustang jakaantuu ulkonäkönsä puolesta kahteen eri korimalliin. Mallivuosina 1979–1986 valmistetut autot ovat keulaltaan kiilamaisia ja varustettu neliskanttisilla tuplavaloilla. Mallivuosien 1987 – 1993 autot ovat muodoiltaan pyöreälinjaisempia ja myös keulan ilme poikkeaa aiemmasta täysin. Vuosimallin 1987 edullisin versio, Mustang LX 2,3-litraisella rivinelosella, sai vakiovarusteekseen polttoaineen sähkötoimisen monipisteruiskun ''(EFI, electronic fuel injection).
Ford Mustang 4. sukupolvi (1994–2004)
left|150px
Syksyllä 1993 esiteltiin seuraavan mallivuoden Mustang, joka oli saanut osakseen suurimmat muutokset liki viiteentoista vuoteen. Uusien mutojen takana ollut designeri Patrick Schiavone oli sisällyttänyt mallin piirteisiin monia elementtejä aikaisempien vuosikertojen Mustangeista. Vuosimallin 1999, ja Fordin New Edge -designin myötä, korin muodot muuttuivat terävemmin linjoin piirretyiksi.
Ford Mustang 5. sukupolvi (2005–2014)
150px|left
Viidennen sukupolven malli (coupe ja cabrio) esiteltiin ensimmäisen kerran Detroitin autonäyttelyssä tammikuussa 2003. Markkinoille coupe-malli tuli syyskuussa 2004. Muotoilussa palattiin takaisin alkuperäisen, 1960-luvulla esitellyn, Mustangin ideaan. Perusmallissa on 4-litrainen V6 tai 4,6-litrainen V8. Convertible esiteltiin Los Angelesin autonäyttelyssä vuonna 2005.
Ford Mustang 6. sukupolvi (2015–)
left|150px
Uusi, maailmanlaajuisille markkinoille suunnattu kuudennen sukupolven Mustang, sai Euroopan debyyttinsä Pariisin autonäyttelyssä syksyllä 2014. Kyseessä on ensimmäinen Euroopassa virallisten tuontiohjelmien puitteissa myyntiin tuleva Mustang, mallin oltua tuotannossa jo yli 50 vuotta. Euroopan markkinoille kuudennen sukupolven Mustang tuli vuoden 2015 aikana. Euroopassa uuteen Ford Mustangiin on saatavana moottoreita aina 5,0-litraisesta V8-moottorista täysin uuteen, polttoainetaloudelliseen, 2,3-litraiseen EcoBoost-moottoriin.
Norsun vuosi (kirja)
Norsun vuosi on Teemu Kaskisen ja Heikki Heiskasen kirjoittama jännitysromaani, joka ilmestyi 2010. Kirjan on kustantanut WSOY.
Norsun vuosi on jännitysromaanisarjan aloitusteos. Sarjan päähenkilö on Helsingin Pasilan poliisitalossa työskentelevä ylikonstaapeli Heikki ”Norsu” Norén, jonka omavaltaiset otteet eivät aina miellytä esimiehiä, ja niinpä hän saa siirron huumeosastolta väkivaltapuolelle. Hänen elämäntapansa ovat esimerkilliset: hän ei juo, ei polta, ei käy vieraissa, kuntoilee, hän osaa käyttää aseita ja hallitsee kamppailulajeja, mutta oman mielen hallinta epäonnistuu. Säröä kuvaan tuo myös, että hän käyttää rauhoittavia ja efedriiniä.
Helsinki on valmistautumassa vuoden 2005 yleisurheilukisoihin, kun Pasilasta löytyy ensin saksalaisen toimittajan ruumis ja pian entisen urheiluvalmentajan päätön ruumis.Bastardos-moottoripyöräjengin kautta jäljet vievät doping-skandaaliin, ja tarinaan kutoutuu mukaan Tiitisen lista, jonka stalinistinimien lahtaamisen joku on ottanut tehtäväkseen. Asian selvittäjäksi ei käy kukaan muu kuin Norsu, joka ei työssään kaihda keinoja. Tarinan viime sivuilla päädytään Kaskisen kotipaikkakunnalle Joutsenoon.
Suomessa rikoskirjallisuuden tekijätiiminä kaksi kirjoittajaa on harvinaisuus. Teoksen kirjoittajista Teemu Kaskinen sai edellisestä teoksestaan Sinulle, yö loistavat arvostelut. Heikki Heiskanen on Ylen ulkomaantoimittaja, jonka erikoisalaa on Venäjä. Heiskanen vastaa tarinasta, taitava muodon hallitsija Kaskinen kirjallisesta ilmaisusta. Heidän yhteistyönään syntynyt Norsun vuosi pyrkii uudistamaan suomalaista dekkarigenreä. Se on omistettu slovenialaiselle suosikkifilosofille Slavoj Žižekille.
Tämä teos ja siitä alkava teossarja kiertyvät kaukana perinteisestä lökäpöksypoliisin hahmosta olevan päähenkilön Norsu Norénin ympärille. Aiempiin poliisimaailmassa liikkuviin suomalaisiin jännitysromaneihin verrattuna Norsun vuosi on tarinan ja tapahtumiensa puolesta raaempi. Jopa sen tunnelmat kuvastavat raakuutta: sade ei ole tihkua vaan raakaa rankkaa sadetta.
Vastaanotto
Mikko Varis kehuu Parnassossa teoksen kielellistä rikkautta teräviä oivalluksia. Jussi Lähde pitää tulosta ”harvinaisen virkistävänä”.
Toisaalta teos sai Helsingin Sanomissa Veli-Pekka Leppäseltä murskakritiikin, jossa hän arvioi päähenkilön epävakaaksi ja yltiöväkivaltaiseksi, "eikä hänessä ole juuri siteeksikään yhteyttä 'todelliseenä poliisityöhön. - - Väkivallan kierroksia on siis päätetty tuntuvasti nostaa, mutta jo ensi kiihdytyksissään masiina leikkaa kiinni." Kirjailija Teemu Kaskinen vastaa kritiikkiin Imagessa seitsemän sivun mittaisessa artikkelissa varsin terävin sanakääntein. Itse teos julkaistiin verkkokirjana. Kritiikki herätti myös vilkasta keskustelua Hs.fi:n keskusteluissa.
Are You Sure? (Kris Kross Amsterdamin kappale)
Are You Sure? on alankomaalaisen DJ-tuottajakolmikko Kris Kross Amsterdamin sekä brittiläisartisti Conor Maynardin kappale, jolla vierailee myös yhdysvaltalaisräppäri Ty Dolla Sign. Sen julkaisivat Spinnin' Records ja Parlophone digitaalisesti ladattavana singlenä 23. joulukuuta 2016. Kappale mukailee yhdysvaltalaismuusikko Bernard Wrightin kappaletta "Who Do You Love". Kappaleen ovat sanoittaneet Jordy Huisman, Sander Huisman, Diederik Van Elsas, Parrish Warrington, Kimberley Anne, Joren Van Der Voort sekä Tyrone Griffin Jr. Kappaleen tuotannosta vastasivat Jordy Huisman, Sander Huisman, Trackside sekä Joren Van Der Voort.
Norsun vuosi (kirja)
Vastaanotto
Journalisti-lehti teki koko tapahtumasarjasta yhteenvedon, jossa kustannustoimittaja Samuli Knuutin kertoi kirjailijan olleen kritiikistä "hajalla" ja päässeen kirjoittamistyöhän takaisin vasta kirjoitettuaan vastineartikkelinsa Imageen.
Are You Sure? (Kris Kross Amsterdamin kappale)
Kappale on päässyt julkaisunsa jälkeen singlelistoille ainoastaan Alankomaissa ja Skotlannissa, joista ensimmäisessä siitä muodostui vuoden 2017 86:ksi myydyin single.
Sunny Afternoon (albumi)
Sunny Afternoon on The Kinksin vuonna 1967 julkaistu kokoelma-albumi. Se on nimetty yhtyeen vuonna 1966 julkaistun samannimisen hitin mukaan, joka myös sisältyy levylle.
Albumille sisältyy pääasiassa yhtyeen suurimpia singlehittejä ja b-puolia vuosilta 1965–66. Poikkeuksena cover-kappale "Louie Louie", joka oli aiemmin ollut saatavilla vain vuonna 1964 julkaistulla EP-levyllä Kinksize Session.
Sunny Afternoon oli korkeimmillaan brittilistan sijalla 9, ja menestyi huomattavasti paremmin kuin samoihin aikoihin julkaistu studioalbumi Something Else by The Kinks (#35). Vuonna 2001 Sunny Afternoon julkaistiin CD-muodossa.
Kappaleet
B-puoli
I’m Coming Out
I’m Coming Out on Diana Rossin vuonna 1980 julkaisema hittikappale, joka julkaistiin hänen albumillaan Diana. Laulaja Amerie on tehnyt kappaleesta oman version.
HMS Penelope (97)
HMS Penelope (viirinumero 97) Britannian kuninkaallisen laivaston Arethusa-luokan kevyt risteilijä.
Valmistus
Alus tilattiin Harland and Wolffin telakalta Belfastista Pohjois-Irlannista, missä köli laskettiin 30. toukokuuta 1934. Alus laskettiin vesille 15. lokakuuta 1935 ja otettiin palvelukseen 13. marraskuuta 1936.
Palvelus
Lokakuussa alus lähetettiin uudelleen Välimerelle ja se saapui 21. lokakuuta Maltalle Force K:hon. Alus vaurioitui osuessaan miinaan samalla partiomatkalla, jolla HMS Neptune upposi. Maltalla alus sai telakalla lisävaurioita lähelle osuneista lentopommeista. Se lähti 8. huhtikuuta 1942 Maltalta korjattavaksi Yhdysvaltoihin New Yorkin laivastontelakalle.
Penelope palasi 1. syyskuuta palvelukseen. Se saapui vuoden 1943 alussa Välimerelle, missä alus liitettiin Force Q:hon tukikohtanaan Bônen niemimaa. Alus tulitti muun muassa kesäkuussa Pantelleriaa ja Lampedusaa 15. risteilijäviirikön kanssa. Elokuussa alus oli Sisilian maihinnousussa, syyskuussa Salernon maihinnousussa sekä kuljetti miehistysjoukkoja Tarantoon.
Aluksen pelastuksena oli omien lentokoneiden antama suoja, jonka avulla osasto aloitti paluumatkan Aleksandriaan. Osasto saapui 8. lokakuuta satamaan. Penelope oli korjattavana kolme viikkoa, jona aikana aluksen pahimmat vauriot saatiin tilapäisesti korjattua.
Vuoden lopulla alus siirrettiin Biskajanlahdelle etsimään saksalaisia saarronmurtajia, mutta se palasi tammikuussa 1944 Välimerelle Anzion maihinnousuun.
Penelopen ollessa paluumatkalla sillanpäästä Napoliin siihen osui 18. helmikuuta Saksan laivaston sukellusvene U-410:n laukaisema torpedo, joka upotti aluksen.
Gunvor Kronman
pienoiskuva|Gunvor Kronman. Gunvor Kronman (s. 11. toukokuuta 1963 Helsinki) on suomenruotsalainen kulttuurivaikuttaja. Hän on Hanasaaren kulttuurikeskuksen toimitusjohtaja ja Suomalais-ruotsalaisen kulttuurirahaston johtaja.
Kronman on opiskellut filosofiaa, kirjallisuutta, taloustieteitä ja Afrikka-aiheita. Työuransa hän aloitti Yleisradion toimittajana. Kronman työskenteli Punaisen Ristin tehtävissä niin kotimaassa kuin ulkomaillakin 1986–2003. Hän palveli Pohjoismaiden neuvoston neuvonantajana Kööpenhaminassa 1994–1999. Hän kuuluu Ruotsalaisen kansanpuolueeseen.
Kronman on muun muassa Pihlajalinnan, Veripalvelun, Augusta Victoria sairaalan ja RANDin hallitusten jäsen. Gunvor Kronman toimii Kalevala Korun ja Konstsamfundetin hallitusten puheenjohtajana ja Plan Internationalin ja Crisis Management Initiativen varapuheenjohtajana.
Kalaton (Heinola, Paistjärvi)
Kalaton on Päijät-Hämeessä Heinolassa Paistjärven kylän lähellä sijaitseva lampi.
Vesistösuhteet
Lampi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Kymijoen alueen (14.1) Rievelin valuma-alueella (14.17), jonka Imjärven valuma-alueeseen (14.179) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 95,8 metriä mpy.
Kaupunkivaltio
Kaupunkivaltio on kaupungin ja mahdollisesti sen lähialueen käsittävä pieni valtio. Kaupunkivaltion käsite on erityisen tuttu antiikin Kreikan historiasta, jossa kaupunkivaltiot tunnetaan nimellä polis. Kaupunkivaltiot olivat samoihin aikoihin tyypillisiä myös etruskeilla.
Halikonlahti
thumb|250px|[[Lintutorni, Timalitorni, Halikonlahdella]] Halikonlahti on pitkä ja kapea lahti Varsinais-Suomessa, ja yltää Kemiönsaaren molemmilta puolilta aina Salon kaupungin liepeille asti. Halikonlahden leveää pohjukkaa kutsutaan Viurilanlahdeksi.
Kaupunkivaltio
Jo ennen antiikin aikaa kaupunkivaltioita oli esiintynyt muun muassa Sumerin ja Foinikian alueella. Kreikan kaupunkivaltioiden katoamisen jälkeen kaupunkivaltiot ovat kuuluneet Euroopan historiaan varsinkin keskiajan ja renessanssin Italiassa. Nykyään kaupunkivaltioita on maailmassa enää muutama. Näistä hyvänä esimerkkinä toimii Monacon ruhtinaskunta. Kaupunkivaltioita ja erityisesti poliksia tutkinut The Copenhagen Polis Centre -tutkimusyksikkö on tunnistanut historiasta yhteensä 37 erilaista kaupunkivaltiokulttuuria.
Halikonlahti
Kaksi salmea, Kemiön virta ja Sandön virta, erottavat Halikonlahden Saaristomerestä. Halikonlahti on 40 kilometriä pitkä ja etenkin pohjukastaan niin matala, etteivät merivirrat edesauta veden vaihtumista. Halikonlahteen laskevat useat alueen joet. Näistä suurimpia ovat Purilanjoki, Halikonjoki ja Uskelanjoki. Ne ovat tuoneet paljon maa-ainesta ja ravinteita lahteen, minkä vuoksi Halikonlahti on paikoin hyvin rehevöitynyt. Lisäksi Salon jätevedenpuhdistamo kuormitti lahtea. Rehevöitymisen vuoksi Halikonlahti on kehittynyt merkittäväksi lintuvesistöksi. Lahdella on tavattu harvinaisiakin lintulajeja.
Kaupunkivaltio
Lähi-idän pronssikautiset kaupunkivaltiot
pienoiskuva|240px|Sumerilainen [[Uruk on yksi vanhimpia tunnettuja kaupunkivaltioita.]]
Halikonlahti
Jätevedenpuhdistamon entisessä altaassa on yhdysvaltalaisen ympäristötaiteilijan Jackie Brooknerin teos Veden taika, joka koostuu lintusaaresta ja kahdesta vedenpuhdistusmoduulista.
Halikonlahti on ollut aikoinaan tärkeä merireitti. Halikonjokea pitkin pystyi purjehtimaan pitkälle sisämaahan. Vielä keskiajalla Halikonlahdella oli rinnakkaisnimi Tavastkymi, mikä viittaa vanhoihin hämäläisiin kauppayhteyksiin. Nykyisin lahti on madaltunut niin paljon, että alueella laajasti esiintynyttä telakkateollisuutta on enää Teijolla. Ennen myös useisiin saariin on ollut lauttayhteyksiä. Nykyään vain Kemiöön on lossiyhteys ja Vartsalansaareen epäsäännöllinen lauttayhteys.
Halikonlahdella on useita saaria. Viurilanlahdella on pengertiellä mantereeseen yhdistetty Vuohensaari. Etelämpänä ovat Vartsalansaari, Luotsisaari, Angelansaari, Mäntysaari, Papinsaari ja Pikkusaari. Kemiönsaari jakaa Halikonlahden läntiseen ja itäiseen väylään. Läntisessä väylässä ovat Karhusaari, Isoluoto, Vähäluoto, Antholmen, Diskarn, Tavastronanholma, Måsaholmen, Länsmansholmen, Taltenkari, Alaholma, Kalvholm, Furuholm, Konkholma, Långholmen, Piisaari ja Tallholmen. Itäisessä väylässä ovat Kaisaari, Teijonsaari ja Teijon Papinsaari.
Kaupunkivaltio
Antiikin Kreikan kaupunkivaltiot
pienoiskuva|240px|[[Sparta oli aikoinaan yksi antiikin Kreikan mahtavimmista kaupunkivaltioista.]] Antiikin kreikkalaiset kaupunkivaltiot eli polikset kehittyivät varhaisella rautakaudella Kreikan niin kutsuttujen ”pimeiden vuosisatojen” aikana, ja ne levisivät ympäri itäisen Välimeren aluetta noin 750–550 eaa. Kreikkalaisten kaupunkivaltioiden ydinaluetta olivat Manner-Kreikka ja Kreikan saaristo sekä Vähän-Aasian rannikko, mutta niitä perustettiin myös muun muassa niin kutsuttuun Suur-Kreikkaan Italian eteläosiin, Pohjois-Afrikan rannikolle, Mustallemerelle sekä läntisen Välimeren rannikolle.
Polis oli tyypillinen tapa, jolla kreikkalaiset yhteisöt olivat antiikin aikana järjestäytyneet. Kukin polis oli oma poliittinen kokonaisuutensa, jolla oli omat poliittiset instituutionsa, lakinsa ja oikeudenkäyttönsä sekä omat uskonnolliset ja yhteisölliset käytäntönsä, ja näin niitä voidaan pitää itsenäisinä valtioina. Polikset olivat tyypillisesti pieniä ja kaupunkikeskeisiä. Valtion asioista päätettiin kansankokouksissa, jotka pidettiin hallinnon keskuspaikalla, joka oli normaalisti kaupungin agora eli tori.
RN Generale Achille Papa
RN Generale Achille Papa oli Italian kuninkaallisen laivaston Generali-luokan hävittäjä toisessa maailmansodassa.
Kaupunkivaltio
Antiikin Kreikan kaupunkivaltiot
Poliksien valta-kautta Kreikassa olivat arkaainen ja klassinen kausi noin 700–323 eaa. Tärkeimmät kaupunkivaltiot olivat Ateena, Sparta ja Theba. Yhteensä poliksia on arvioitu olleen eri laskutavoilla 500–. Koska antiikin ajan Kreikka ei muodostanut yhtä tiettyä valtiota, aikakauden historia esitetään usein yksittäisten polisten historiana sekä niiden välisten suhteiden kautta. Hellenistisellä ja roomalaisella kaudella polikset menettivät itsenäisyytensä ja poliittisen merkityksensä, vaikkakin kaupungit säilyttivät monia polisten ulkoisia muotoja.
RN Generale Achille Papa
Valmistus
Alus tilattiin Sestri Ponentesta Cantieri navali Oderolta, missä köli laskettiin 24. joulukuuta 1919. Alus laskettiin vesille 8. joulukuuta 1921 ja liitettiin laivastoon 9. helmikuuta 1922.
Palvelus
Alus luokiteltiin 1. lokakuuta 1929 torpedoveneeksi. Aluksen miehistö upotti aluksensa 9. syyskuuta 1943.
Kaupunkivaltio
Keski- ja uuden ajan kaupunkivaltiot
pienoiskuva|240px|[[Venetsian tasavalta oli vaikutusvaltaisimpia keski- ja uuden ajan kaupunkivaltioita.]]
Keskiajalla pohjoisen Italian kaupungeista kehittyi kaupunkivaltioita Ludvig II:n kuoleman vuonna 875 jälkeen. Alun perin niitä hallitsi usein paikallinen piispa, ja myöhemmin niistä kehittyi neuvostojen johtamia tasavaltoja. Sydänkeskiajalla tällaisia kaupunkivaltioita oli Pohjois-Italiassa noin 300. 1400-luvulle tultaessa suurin osa niistä oli päätynyt kolmen suurimman eli Firenzen, Milanon ja Venetsian vallan alle.
Myöhäiskeskiajan Saksassa, erityisesti sen eteläosissa, oli noin 100 kaupunkivaltiota (Reichsstädte, Freie Städte). Sveitsiin kehittyi 1200–1300-luvuilla kahdeksan kaupunkivaltiota, jotka säilyivät 1800-luvulle saakka. Utrechtin unionin yhdistämän Alankomaiden tasavallan voidaan katsoa koostuneen 57 yhteen liittyneestä kaupunkivaltiosta.
Itsenäiset kaupunkivaltiot
pienoiskuva|240px|[[Monaco on yksi nykyajan viimeisistä kaupunkivaltioista.]]
Robin Dutt
Robin Dutt (s. 24. tammikuuta 1965) on saksalainen jalkapallovalmentaja ja entinen pelaaja. Kesäkuusta 2021 lähtien hän on toiminut itävaltalaisen Wolfsberger AC:n päävalmentajana.
Ura pelaajana
Duttin pelaajaura jäi varsin vaatimattomaksi ja hän edusti 1980- ja -90 -luvuilla pieniä saksalaisseuroja maan alasarjoissa. Hän lopetti uransa vuonna 1995 SKV Rutesheimissa, joka pelasi tuolloin alueellisessa Bezirksligassa.
Ura valmentajana
Dutt aloitti valmennusuransa TSG Leonbergin pelaajavalmentajana 1995. Dutt luotsasi piskuista seuraa neljä kautta ja nosti sen sarjatasoa korkeammalle. 1999 hän siirtyi TSF Ditzingenin kakkosjoukkueen peräsimeen, ja seuraavana vuonna hän siirtyi Oberliga Baden-Württembergissä pelanneen Ditzingenin edustusjoukkueen päävalmentajaksi.
Hal Mohr
Hal Mohr (2. elokuuta 1894 San Francisco, Kalifornia – 10. toukokuuta 1974 Los Angeles, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen elokuvaaja.
Mohr sai ensimmäisen Oscar-palkintonsa vuonna 1935 elokuvasta Kesäyön unelma. Hän ei ollut tuolloin ehdokaslistalla, sillä hänen välinsä kollegoihin olivat rikkoutuneet vuoden 1933 lakon aikana, jota Mohr oli ollut sovittelemassa. Äänestäjillä oli kuitenkin mahdollisuus valita ehdokkaansa myös listan ulkopuolelta ja Mohr tuli palkituksi. Vuosi 1935 oli viimeinen, jolloin äänestämään pystyi myös muita kuin ennalta asettuja ehdokkaita ja Mohr on ainoa, joka on saanut Oscarin olematta ehdokkaana. Toisen Oscarinsa Mohr sai vuoden 1943 elokuvasta Suuren oopperan kummitus. Hänen muita elokuviaan ovat muun muassa Jazzlaulaja (1927), Häämarssi (1928), Ei mikään enkeli (1939), Villin lännen villikissa (1953) ja Hurjapäät (1953).
Mohrin puoliso oli näyttelijä Evelyn Venable. Hal Mohr on saanut tähden Hollywood Walk of Famelle.
Robin Dutt
Ura valmentajana
Kesällä 2005 Dutt valmistui Hannes-Weisweiler-Akatemiasta jalkapallovalmentajaksi suorittaen DFB:n virallisen valmentajatutkinnon. Dutt toimi Kickersin päävalmentajana kesään 2007 saakka. Vuosiin mahtui onnistuneita suorituksia mm. Saksan Cupissa ja Duttia povattiin jopa Bundesliigaseura Hannover 96:n päävalmentajaksi Peter Neururerin potkujen jälkeen.
Heinäkuussa 2007 Dutt siirtyi SC Freiburgin päävalmentajaksi seuraten tehtävässä 16 vuotta seuraa luotsannutta Volker Finkeä. Debyyttikaudellaan Dutt luotsasi Freiburgin 2. Bundesliigassa viidenneksi ja nousu jäi vain viiden pisteen päähän. Toukokuussa 2008 Dutt allekirjoitti kaksivuotisen jatkosopimuksen seuran kanssa.
Kaudella 2008/09 Duttin ja Freiburgin yhteistyö tuotti hedelmää. Freiburg varmisti seuran nousun takaisin Bundesliigaan 10. toukokuuta kaadettuaan TuS Koblenzin 2–5. Duttin ensimmäinen kausi Bundesliigassa sujui odotuksiin nähden kelvollisesti ja Freiburg onnistui säilyttämään sarjapaikkansa neljän pisteen erolla karsintaviivaan. Kaudella 2010/11 Dutt sai joukkueensa aivan uuteen lentoon ja Freiburg on ollut läpi kauden ylemmässä keskikastissa. Maaliskuussa 2011 uutisoitiin, että Dutt siirtyy kauden jälkeen Freiburgista Bayer 04 Leverkusenin päävalmentajaksi.
Duttin johdolla Leverkusen eteni Mestarien liigasa jatkoon alkulohkostaan Chelsean vanavedessä. Ensimmäisellä pudotuspelikierroksella vastaan tuli FC Barcelona, joka murskasi Duttin miehistön yhteismaalein 10–2. Kotiottelunsa 1–3 hävinnyt Leverkusen romahti Camp Noulla, jossa Barcelona oli parempi maalein 7–1. Kun kevään myötä tulokset myös Bundesliigassa heikkenivät ja Mestarien liigaan oikeuttavat sijoitukset karkasivat kauas, sai Dutt potkut tehtävästään aprillipäivänä 2012.
Elokuussa 2012 Duttista tuli Saksan jalkapalloliiton urheilutoimenjohtaja. Toukokuussa 2013 SV Werder Bremen ilmoitti, että Dutt on seuran uusi päävalmentaja. Hän allekirjoitti seuran kanssa kolmivuotisen sopimuksen. Dutt astui Werder Bremenissä suuriin saappaisiin korvattuaan seuraa 14 vuotta valmentaneen Thomas Schaafin. Ensimmäinen kausi sujui kangerrellen, kuten viimeiset kaudet 2010-luvun alussa. Lopulta Bremen sijoittui liigassa 12:ta parantaen kahdella sijoitustaan edellisestä kaudesta. Kausi 2014/15 alkoi Bremenin osalta dramaattisen heikosti ja lopulta seurajohto erotti Duttin lokakuun lopulla, kun joukkue ei ollut voittanut ainoatakaan Bundesliigaottelua.
Tammikuussa 2015 Duttista tuli VfB Stuttgartin urheilutoimenjohtaja. Dutt ei johtotehtävässä onnistunut katkaisemaan Stuttgartin syöksykierrettä. Päävalmentajavaihdokset Huub Stevensistä Alexander Zornigeriin kesällä 2015 ja Jürgen Kramnyyn marraskuussa 2015 eivät seuraa auttaneet. Seurajohto ilmoitti irtisanoneensa Duttin tehtävistään toukokuussa 2016, kun Bundesliigaa oli jäljellä yksi kierros. Seura oli juuttunut putoamisviivan alapuolelle, eikä seuran lähes 40 vuotta kestänyt pääsarjataival ollut enää omissa käsissä.
Helmikuussa 2018 Dutt palasi valmennustehtäviin kolmen ja puolen vuoden tauon jälkeen, kun hänestä tuli 2. Bundesliigan VfL Bochumin päävalmentaja. Duttin johdolla Bochum nousi sarjassa sijalta 14 peräti kuudenneksi. Kauden jälkeen seura teki kesään 2020 ulottuvan jatkosopimuksen Duttin kanssa. Kaudella 2019/20 Dutt johdatti Bochumin 2. Bundesliian keskikastiin ja sijoitus oli 11:s. Kausi 2019/20 alkoi Bochumilta heikosti ja neljän kierroksen jälkeen vain kaksi pistettä kerännyt seura erotti Duttin elokuun lopussa 2019.
Kesäkuussa 2021 Dutt palasi valmennustehtäviin Itävallan Bundesliigassa pelaavan Wolfsberger AC:n uutena päävalmentajana.
Valmiera FC
Valmiera FC on jalkapalloseura Valmieran kaupungista. Seura pelaa kaudella 2018 Virslīgassa, joka on Latvian korkein sarjataso.
Potkiaiset
Potkiaiset ovat lukion 2. vuoden oppilaiden abiturienteille penkinpainajaisten edellä järjestämät juhlat. Juhlan tarkoituksena on kuvaannollisesti potkia abit ulos lukiosta, jotta 2. vuoden opiskelijoista tulee koulun vanhimmat. Potkiaiset vaihtelevat koulujen mukaan.
Potkiaisia järjestetään myös kuudennella sekä yhdeksännellä luokalla.
Pöytätennis kesäolympialaisissa 2016 – miesten joukkuepeli
Miesten pöytätenniksen joukkuepeli Rio de Janeiron olympialaisissa 2016 pidetään 12. – 18. elokuuta. Ottelut pelattaan Riocentrossa. Turnaukseen osallistuu 16 maata. Olympiakultaa voitti Kiinan joukkue. Hopealle sijoittui Japani ja kolmanneksi Saksa.
Ihokeliakia
Ihokeliakia (Dermatitis herpetiformis) on viljojen aiheuttama elinikäinen sairaus ja keliakian muoto. Se kuuluu ihon rakkulatauteihin. Ihokeliakia eroaa tavanomaisesta keliakiasta siten, että se ei oireile tavanomaisen keliakian tavoin vatsassa vaan iholla pienirakkulaisena ihottumana. Suomessa ihokeliakiaa sairastaa noin 5 000 ihmistä. Ihokeliakian esiintyvyys on Suomessa yleisintä maailmassa. Tauti alkaa tavallisesti 20–40 vuoden iässä. Ihokeliakia on miehillä yleisempi kuin naisilla.
Patogeneesi
Ihokeliakia esiintyy usein yhdessä suolistokeliakian kanssa. Geneettisesti alttiilla henkilöillä kehittyy IgA-luokan vasta-aineita ravinnon gluteenia vastaan. Vasta-aineet ristireagoivat dermoepidermaalisten solujen retikuliinin kanssa. Retikuliini on osa dermoepidermaalisten solujen ankkurifibrillejä, joilla ne kiinnittyvät ihon tyvikalvoon. Vasta-aine-retikuliini -ristireagoinnin seurauksena ihoon ilmaantuu subepidermaalisia rakkuloita.
Vaikutukset arkielämään ja hoito
pienoiskuva|Tyypillisiä raapimisjälkiä.
Oireet
Ihokeliakian tärkeimmät oireet ovat kutina ja noin 2–6 millimetriä läpimitaltaan olevat nesterakkulat pääasiassa kyynärpäissä, polvissa ja pakaroissa. Rakkulat rikkoutuvat niitä raapiessa, ja sen takia ihokeliakiaa diagnosoitaessa ei aina huomatakaan rakkuloita vaan niiden raapimisesta aiheutuneet raapimajäljet. Toisinaan ihokeliakiassa on myös herpesrakkuloita muistuttavia rakkuloita suun alueella.
Diagnoosi ja hoito
Ihokeliakia todetaan ottamalla terveen näköiseltä iholta yksi ihokoepala. Usein ihokeliakian diagnosoimisen yhteydessä otetaan koepala myös ohutsuolesta, koska monella ihokeliaakikolla on muutoksia myös suolistossa. Noin neljällä viidesosalla ihokeliaakikoista vasta-aineita on myös veressä.
1970-luvulla huomattiin, että ihokeliakian hoitona on tavanomaisen keliakian tavoin elinikäinen gluteeniton ruokavalio, jonka vaikutus alkaa näkyä muutaman kuukauden kuluttua ruokavaliohoidon aloittamisesta. Tauti pysyy oireettomana tai lähes oireettomana ruokavaliohoidolla.