cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Rikako Kobayashi
Rikako Kobayashi (s. 21. heinäkuuta 1997) on japanilainen jalkapalloilija. Hän on pelipaikaltaan hyökkääjä. Hän edustaa seuratasolla Nippon TV Belezaa.
Kobayashi oli voittamassa alle 17-vuotiaiden maailmanmestaruutta vuonna 2014 ja teki lopputurnauksen viidessä ottelussaan kaksi maalia. Hän pelasi Japanin naisten maajoukkueessa ensimmäisen kerran helmikuussa 2019. Hän on pelannut seitsemän maaottelua ja tehnyt niissä kaksi maalia. Kobayashi pelasi MM-kilpailuissa 2019 avauskokoonpanossa yhdessä alkulohko-ottelussa ja tuli vaihtopelaajana kentälle yhdessä alkulohko-ottelussa.
Kiantajärven reitin valuma-alue
Toisen jakovaiheen alueita ovat seuraavat yhdeksän aluetta tai valuma-aluetta :
Mäkihyppy talviolympialaisissa 1968
Vuoden 1968 talviolympialaisten kilpailuohjelmassa oli kaksi mäkihyppykilpailua, joista toinen normaalimäessä ja toinen suurmäessä. Kilpailupaikkoina oli Autrans, joka sijaitsi 13 km kisojen pääpaikasta Grenoblesta länteen. Normaalimäen K-piste oli 70 metriä ja suurmäen 90 metriä.
Tšekkoslovakia ja Neuvostoliitto saavuttivat olympialaisten mäkihypyissä ensimmäiset olympiavoittonsa, kun Vladimir Belousov saavutti suurmäen ja Jirí Raška normaalimäen olympiakultaa.
Daniel Brühl
Daniel Brühl (oik. Daniel César Martín Brühl González Domingo, s. 16. kesäkuuta 1978) on saksalainen näyttelijä.
Ura
Hän aloitti näyttelemisen jo nuorena. Kansainvälisen läpimurron Brühl teki Alex Kernerin roolissa elokuvassa Goodbye Lenin (2003). Hän voitti roolistaan lukuisia palkintoja, muun muassa European Film Awardin parhaana miesnäyttelijänä. Seuraavana vuonna hän teki debyyttinsä englanninkielisessä elokuvassa Ladies in Lavender, jossa näytteli mm. englantilaiset näyttelijälegendat Judi Dench ja Maggie Smith. Samana vuonna hän sai myös runsaasti kehuja roolistaan elokuvassa Was nützt die Liebe in Gedanken (2004). Sen jälkeen hän on näytellyt niin ranskalaisissa (Päivä ilman sotaa, 2005) espanjalaisissa (Salvador, 2006) kuin englanninkielisissäkin elokuvissa. (Medusan sinetti, 2007). Hän näytteli F1-kuljettaja Niki Laudaa Ron Howardin ohjaamassa vuoden 2013 elokuvassa Rush.
Yksityiselämä
Brühl syntyi Barcelonassa Espanjassa, ja hänen isänsä on saksalainen dokumenttielokuvien ohjaaja Hanno Brühl ja äitinsä katalonialainen professori. Pian syntymänsä jälkeen perhe muutti Kölniin Saksaan, jossa hän kasvoi. Hän kasvoi täysin kaksikielisessä perheessä ja puhuu sen takia sekä saksaa että espanjaa, sen lisäksi hän osaa puhua katalaania, englantia ja ranskaa. Hänelle syntyi tyttöystävänsä kanssa ensimmäinen lapsi lokakuussa 2016.
Sagres (1858)
Sagres oli Portugalin laivaston vuonna 1858 vesillelaskettu korvetti.
Valmistus
Alus tilattiin Messrs. Young, Son and Magnaylta Limehousesta, missä se laskettiin vesille 3. heinäkuuta 1858.
Palvelus
Alus oli 1884-1898 Douro-jokeen ankkuroituna koululaivana ja poistettiin palveluksesta 1898.
YLE TV1+
YLE TV1+ oli Yleisradion 1. tammikuuta 2008 YLE Extran tilalla aloittanut YLE TV1:n rinnakkaiskanava, joka lähetti TV1:n ohjelmat samanaikaisesti, mutta siten, että vieraskielisten ohjelmien teksti oli ”poltettu” kuvaan kiinni TV1:n käyttämästä DVB-tekstityksestä poiketen. YLE TV1+:n lähetykset päättyivät 4. elokuuta 2008, jotta vapautuva lähetyskapasiteetti saataisiin Pekingin kesäolympialaislähetyksiin. Myöhemmin kanavapaikalla aloitti uusi televisiokanava Liv.
Heinrich Glarean
thumb|Heinrich Glarean Heinrich Glarean (kesäkuu 1488 Mollis, Glarusin kantoni – 28. maaliskuuta 1563 Freiburg) oli sveitsiläinen musiikki­teoreetikko, runoilija ja humanisti.
Opiskeltuaan nuorena perusteellisesti musiikkia hän kirjoittautui Kölnin yliopistoon, jossa hän opiskeli teologiaa, filosofiaa ja matematiikkaa sekä myös musiikkia. Siellä hän kirjoitti kuuluisan runon keisari Maksimilian I:n kunniaksi. Vähän myöhemmin hän tapasi Baselissa toisen humanistin, Erasmus Rotter­damilaisen, josta tuli hänen eli­nikäinen ystävänsä.
Ensimmäisen musiikkia koskevan teoksensa Isagoge in musicen hän julkaisi vuonna 1516. Siinä hän käsitteli musiikin perustekijöitä, ja todennäköisesti teos oli tarkoitettu opetusta varten. Hänen kuuluisin teoksensa, joka samalla oli yksi kaikkein huomattavimmista musiikin teoriasta renessanssiaikana kirjoitetuista teoksista, oli kuitenkin Dodecachordon, jonka hän julkaisi Baselissa vuonna 1547. Tämä laaja teos käsittelee musiikin teorian lisäksi myös filosofiaa ja elämäkertoja, ja se sisältää myös 120 kokonaista edellisen sukupolven säveltämää musiikki­teosta, muun muassa Josquin des Prez'n, Johannes Ockeghemin, Jacob Obrechtin ja Heinrich Isaacin teoksista. Kolmiosaisen teoksen alussa käsitellään Boethiusta, joka 500-luvulla oli kirjoittanut laajasti musiikista. Teoksessa johdetaan musikaalisten moodien käyttö laulusta, erityisesti gregoriaanisesta laulusta ja yksi­äänisyydestä. Teoksen lopussa käsitellään laajasti moodien käyttöä moniäänisessä eli polyfonisessa musiikissa.
Teoksen Dodecachordon nimi tarkoittaa sanan­mukaisesti 12-kielistä soitinta. Teoksen tärkein merkitys on Glareanin ehdotuksessa, että moodeja eli kirkko­sävel­lajeja oli itse asiassa kaksi­toista, ei kahdeksan niin kuin kauan oli oletettu ja kuten vielä Glareanin aikalaisen Pietro Aronin teoksissa sanottiin. Glareanin lisäämät neljä uutta moodia olivat autenttinen ja plagaalinen aiolinen (9. ja 10. moodi) sekä autenttinen ja plagaalinen jooninen moodi (11. ja 12. moodi). Nämä uudet moodit vastasivat mollia ja duuria ja luonnollista mollia, jotka ennen pitkää lähes täysin syrjäyttivät vanhat kirkko­sävel­lajit. Jo Glarean väitti, että jooninen sävellaji oli yksi hänen aikansa säveltäjien eniten käyttämistä.
Glarean saavutti merkittäviä ansioita myös runouden ja maantieteen aloilla.
Dildo (kaupunki)
Dildo perustettiin 1800-luvun alussa alueen runsaiden merellisten antimien kuten kalojen, valaiden ja hylkeiden vuoksi. Tärkeimmät työllistäjät ovat kalateollisuus ja pienet paikalliset yritykset. Myös turismi on kasvussa.
Vuonna 2019 yhdysvaltalainen koomikko Jimmy Kimmel nimitettiin kaupungin kunniapormestariksi tuotuaan kaupunkia esille ohjelmassaan Jimmy Kimmel Live! parin viikon ajan.
Daniel Quillen
Daniel Grey ”Dan” Quillen (27. kesäkuuta 1940 – 30. huhtikuuta 2011) oli yhdysvaltalainen Fieldsin mitalilla palkittu matemaatikko.
Vuosina 1984–2006 hän toimi matematiikan professorina Oxfordin yliopiston Magdalen Collegessa Englannissa.
Quillen sairasti viimeiset vuotensa Alzheimerin tautia ja kuoli 70-vuotiaana huhtikuussa 2011.
Kolma
Kolma on Joroisten haja-asutusalueella sijaitseva kylä Pohjois-Savossa. Kylä sijaitsee noin 15 kilometriä Varkaudesta lounaaseen, ja matkaa Kolmalta Joroisten kirkonkylälle on noin 10 kilometriä. Kylällä on noin 120 taloutta ja Kolmalla toimii ryhmäperhepäiväkoti. Kolmalla toimii aktiivisesti myös useita yhdistyksiä, kuten kyläyhdistys.
Etymologia
Kolman kylä on saanut nimensä Kolehmaisilta, joka oli yksi joroislaisista keskiaikaisista valtasuvuista ja kuului savolaisiin kantasukuihin. Kolman seutu oli Kolehmaisten asuinpaikka jo 1540-luvulla. Vuoden 1561 verollepanomaakirjoissa esiintyy paikannimenä Kolehmaisilta nimensä saanut Koleman kangas.
Maantiede
Kolma sijaitsee Joroisten kunnan pohjoisosissa, kirkonkylästä luoteeseen ja Kuvansin taajaman länsipuolella. Kolman alueeseen kuuluu lukuisia pienempiä kylänosia, kuten Hallamäki ja Kollinjoki.
Kolmalle luonteenomaisia piirteitä ovat alueella sijaitsevat järvet Kolma ja Valvatus, niihin laskevat kaksi Kirkkojokea sekä laajat peltoaukeat. Alueen pinta-alasta peltoa on noin puolet. Kolmalla on myös laajoja metsäisiä harjualueita. Kylän järvet ovat saaneet nykyiset rantaviivansa järvenlaskujen yhteydessä, ja varsinkin Valvatus oli huomattavan suuri järvi lukuisine saarineen ennen 1860-luvulla tapahtunutta laskua.
Kylällä on laajoja harjualueita sekä Kolmalla että kylän pohjoisreunamilla sijaitsevalla Tervaruukinsalolla. Harjualueet kuuluvat toiselta Salpausselältä alkavaan harjujaksoon, joka ulottuu aina Pohjanlahdelle saakka. Sekä Kolma että Tervaruukinsalo ovat tärkeitä 1E-luokan pohjavesialueita ja niillä sijaitsee myös kaksi Joroisten kunnan vedenottamoa: Kalalammen vedenottamo Kolmalla ja Valkeisen vedenottamo Tervaruukinsalolla.
Esihistoria
Kolmalla on ollut asutusta jo esikeraamisella ajalla, ennen vuotta 4200 eaa., alueella tehtyjen löydösten perusteella. Kolma-järveen rajautuvan harjun luoteispäästä on löytynyt useita kivikautisia asuinpaikkoja, jotka ajoittuvat kampakeraamiseen vaiheeseen. Kolmalla on tehty myös rautakaudelle ajoittuvia löytöjä.
Vuodet 1500-1900
Kolmalla on ollut vakiintunutta asutusta jo 1500-luvulta alkaen. Järvikylän kartanon historiaa voidaan seurata 1500-luvun puoliväliin asti, ja vuonna 1561 Järvikylän seudulla on ollut kahdeksan savua. Kylän ja seudun kehittymisessä Järvikylän kartanolla on ollut merkittävä rooli, sillä kartano on ollut koko pitäjän suurin talo. Järvikylän kartano on ollut Grotenfelt-suvun omistuksessa vuodesta 1674 alkaen.
Joroisten kunnan itsenäisen historian voidaan katsoa alkavan Joroisten seurakunnan perustamisesta vuonna 1631. Seudun väkiluku kasvoi tasaisesti. Joroinen oli myös kaskipitäjä suhteellisen pitkään, sillä vielä 1830-luvulla 35 prosenttia ruissadosta saatiin yhä kaskista.
1800-luvulla laskettiin Joroisissa useita järviä viljelysmaiden laajentamiseksi. Kolma-järveä laskettiin vuonna 1824 syventämällä laskuojaa eli Kolmanjokea. Merkittävämpi muutos kylän maisemassa oli kuitenkin Valvatuksen lasku vuonna 1861. Valvatus oli iso järvi, noin 4,5 kilometriä pitkä ja leveimmillään 7,5 kilometriä leveä kalaisa järvi. Ennen laskua Valvatuksessa oli noin 20 saarta, joista suurimpana Eskelinsaari.
Valvatuksen laskusta päätettiin vuoden 1855 pitäjänkokouksessa. Laskuojan kaivaminen aloitettiin välittömästi, mutta kesällä 1861 veden voima pääsi valloilleen ja syövyttäen itselleen voimakkaan virran. Vesi vei mennessään maantietä, laiturit ja yhden asuinrakennuksen piharakennuksineen. Valvatuksen pinta laski lähes kuusi metriä ja järven pinta-ala pieneni noin kolmannekseen alkuperäisestä. Järven laskusta syntyi yli 1000 hehtaaria vesijättömaata, joka jaettiin kahdeksalle talolla ja josta suurin osa raivattiin pelloksi. Nykyisessä Valvatuksessa ei ole jäljellä enää ainuttakaan entisistä saarista, vaan ne kaikki ovat liittyneet mantereeseen.
Kartanopitäjänä Joroinen oli torppa-aluetta. Kun 1860-luvun alussa torpparilaitoksen ollessa laajimillaan Joroisissa oli keskimäärin 1,6 torppaa itsenäistä taloa kohden, Järvikylän alueella oli 5,3 torppaa itsenäistä taloa kohti. Järvikylän säterillä oli vuonna 1865 yksinään 35 torppaa. Kartanon torpat jakautuivat kuitenkin laajalle alueelle, eivät yksin Kolman seudulle. Kolman seudulla oli torppia myös Torstilan kartanolla ja Iskaniuksella.
1900-luvulta nykypäivään
Rautatie Huutokoskelta Varkauteen rakennettiin 1910-luvun alussa. Ensimmäinen juna kulki Varkauteen asti 15. elokuuta 1913. Väliaikainen junaliikenne Pieksämäen ja Varkauden välillä alkoi 1. marraskuuta 1913 ja vakinaiseen käyttöön rata luovutettiin 1. marraskuuta 1914. Ennen rautatietä Kolma oli ollut melko syrjäisä kylä, ja ainoa maantie johti Joroisten kirkonkylälle. Nyt rautatietä pitkin pääsi Kolman pysäkiltä kulkemaan sujuvasti Varkauteen ja Huutokosken kautta kauemmaksikin. Sotien jälkeen vuonna 1950 avattiin myös Kollinjoen seisake, joka toimi junien kohtaamispaikkana.
27. tammikuuta 1918 alkanut sisällissota näkyi myös Kolmalla varsinkin kylää halkovan rautatien kautta. Teollisuustaajamina Varkaus ja Lehtoniemi olivat vahvasti punaisten hallinnassa, ja rautatietä pitkin Lehtoniemestä Kolmalle oli vain 10 kilometrin matka. Punakaartilla oli käytössään junakalustoa, joten Kolma jäi punaisten vaikutuspiiriin. Vaikka pysyvää miehitystä ei Kolmalle sijoitettu, pidettiin siellä kuitenkin punakaartin harjoituksia. Punaisten junat kulkivat Kolmalle päivittäin ja useasti myös edemmäs. Lähialueilta punaiset hakivat elintarvikkeita, kuten päivittäin maitoa Pasalan kartanosta. Huutokosken asema, joka on Kolmalta seuraava asema Pieksämäen suuntaan, päätyi valkoisten haltuun 1. helmikuuta 1918, ja muu Joroisten pitäjä Lehtoniemeä ja Taulumäkeä lukuun ottamatta 4. helmikuuta 1918. Kuvansin rautatiesilta räjäytettiin 9. helmikuuta 1918, jolloin junayhteys Kolmalle katkesi, ja taistelu Varkaudesta päättyi 21. helmikuuta 1918 valkoisten voittoon.
Maatalous- ja torpparivaltaisena alueena torpparijärjestelmän purkamisen ja lunastusoikeuden myötä kylän alueelle syntyi lukuisia uusia itsenäisiä tiloja vuonna 1918 säädetyn torpparilain jäljeen. Vaikka valtaosa vuokratiloista lunastettiin itsenäisiksi tiloiksi, jäi vanhoja vuokrasuhteita jäljelle vähäisissä määrin. Kolmallakin oli pari poikkeustapausta, joissa vuokrasuhde jatkui aina 1950-luvun viimeisiin vuosiin saakka.
Sotien jälkeen oli valtakunnallisestikin merkittävä vaikutus siirtoväen asutuksella. Kolmalle asutettiin pääasiassa karjalaisia siirtolaisia Raudusta. Heidän asuttamisensa myötä Kolmalle syntyi yli kolmekymmentä asutustilaa pääsääntöisesti suurtilallisten maille. Uuden asutuksen myötä raivattiin myös lisää peltoalaa varsinkin Ryyhtölän suunnalle.
Koulu ja varhaiskasvatus
Järvikylän kartanon kansakoulu avattiin 1. syyskuuta 1874 ja se oli tarkoitettu ensisijaisesti alustalaisten lapsille, vaikka kouluun pääsikin myös naapurikylien lapsia. Vuonna 1901 Järvikylän kartano pyysi vapautusta kunnan yleisistä koulumaksuista, mutta kunta ei suostunut esitykseen vaan alkoi sen sijaan maksaa vuotuista avustusta, joka oli puolet opettajan palkasta. Tuolloin Järvikylän kansakoulussa kävi alustalaisten lasten ohella saman verran myös muiden lapsia. Vuonna 1904 senaatti määräsi kunnan rakentamaan alueelle kansakoulun. Syksystä 1907 alkaen Järvikylän kansakoulu siirtyi kokonaan kunnan rahoitukseen.
Vuonna 1909 siirtyi koulunpito Kolmalle uuteen kunnan rakentamaan koulutaloon. Koulu toimi Järvikylän kansakoulun nimellä vuoteen 1924, jolloin nimi vaihtui Kolman kansakouluksi. Kansakoulun tilat kävivät kuitenkin ahtaiksi ja lisärakennusta anottiin jo vuonna 1938. Lopulta 1950-luvulla rakennettiin uusi koulurakennus, jossa on kolme luokkahuonetta ja asuntoja. Uusi koulurakennus vihittiin käyttöön syksyllä 1956.
Kolman koulu lakkautettiin vuonna 2015, vaikka koulussa oli tuolloin 43 oppilasta ja lähivuosien oppilasennuste oli nouseva. Vanhassa kansakoulurakennuksessa toimii kuitenkin edelleen 12 alle kouluikäisen lapsen ryhmäperhepäiväkoti, jossa hyödynnetään Kolman monipuolisia liikunta- ja ulkoilumahdollisuuksia.
Yhdistystoiminta ja kulttuuri
Kolman kylällä toimii aktiivisesti useita eri yhdistyksiä, joista merkittävimmät ovat Kolman kyläyhdistys ry, Järvikylän maa- ja kotitalousyhdistys ry sekä urheiluseura Kolman Tarmo ry. Yhdistykset järjestävät monenlaista toimintaa ja retkiä kyläläisille.
Järvikylän maamiesseura perustettiin 1.2.1925. Maamiesseura järjesti erilaisia kursseja, esitelmätilaisuuksia ja iltamia. Vuonna 1935 seuraan perustettiin maatalousnaisosasto, joka kuitenkin keräsi itse varansa ja oli siten itsenäinen maamiesseuraan nähden. Naisosasto muun muassa vuokrasi kalustoa helpottamaan kotitöitä. Nykyisin yhdistys toimii nimellä Järvikylän maa- ja kotitalousyhdistys ry, ja se järjestää edelleen kyläläisille kursseja, osallistuu monenlaisiin talkootöihin ja vuokraa muun muassa koneita ja astiastoja.
Kylälle perustettiin vuonna 1935 Kolman pienviljelijäosasto, jonka tarkoituksena oli pientilojen maanviljelyn kehittäminen. Yhdistys järjesti erilaisia iltamia ja liiton kotitalousneuvojat pitivät monenlaisia kursseja. Yhdistys hankki jäsenten käyttöön myös erilaisia eläinten hoitoon tarvittavia välineitä ja töitä helpottavia koneita. Myöhemmin Kolman pienviljelijäosasto yhdistyi maamiesseuran kanssa.
Kolman-Hallamäen-Kollinjoen kyläkokous pidettiin Kolman koululla 27. helmikuuta 1980 ja tuolloin perustettiin Kolmalle kylätoimikunta. Kyläyhdistys järjestää vuosittain useita erilaisia tapahtumia sekä yksin että yhdessä muiden kylän yhdistysten kanssa. Esimerkiksi juhannusaaton kokko kerää runsaasti vierailijoita myös kylän ulkopuolelta. Nykyisin kyläyhdistyksen toimialueeseen kuuluu myös Huutokoski, vaikka toiminnan painopiste onkin Kolmalla.
Kolman kylän urheiluseuratoiminnan juuret ulottuvat Karjalankannakselle Suomen itsenäisyyden alkuajoille. Raudun Maanselän kylässä perustettiin tammikuussa 1918 Maanselän voimistelu- ja urheiluseura, joka oli Raudun pitäjäseuran alaosasto. Itsenäisen yhdistyksen perustamiskokous pidettiin tammikuussa 1919 ja yhdistys sai nimekseen Maanselän Voimistelu- ja Urheiluseura Tarmo ry. Sotien jälkeen karjalaisten siirtolaisten asuttamisessa Joroisiin tuli runsaasti rautulaisia, ja heidän mukanaan myös erilaisia yhdistyksiä. Maanselän Tarmo jatkoi toimintaansa Kolmalla. Vuonna 1948 yhdistyksen kotipaikaksi muutettiin Joroinen ja 1955 seuran nimi päivitettiin uuden sijainnin mukaisesti Voimistelu- ja Urheiluseura Kolman Tarmo ry:ksi. Myöhemmin seuran toiminta kuitenkin laantui lähes 30 vuodeksi, kunnes 1997 kyläkokouksen yhteydessä keskusteltiin urheiluseuran kohtalosta. 26. helmikuuta 1997 pidetyssä kokouksessa urheiluseura perustettiin uudelleen nimellä Kolman Tarmo. Urheiluseura hoitaa kylän urheilukenttää sekä järjestää kylällä erilaisia tapahtumia, kuten pyöräretkiä ja saappaanheittokilpailuita.
Kolman kylän historiasta on koottu kyläkirja. Ajatus kylähistorian kirjoittamisesta oli herännyt jo 1990-luvun alkupuolella, jolloin kyläkokouksessa perustettiin historiatoimikunta. Lopulta vuonna 1997 kyläläiset päättivät tehdä kirjan itse tutkittuaan ensin muita vaihtoehtoja kylähistorian kokoamiselle. Yli 400-sivuinen Kolman kyläkirja valmistui vuonna 1999.
Liikenne ja infrastruktuuri
pienoiskuva|Kolman pysäkkirakennus.Kolman läpi kulkee koillisesta luoteeseen Kolmantie eli yhdystie 15323. Se päättyy pohjoisessa valtatie 23:een, joka halkoo kylän pohjoiskärkeä itä-länsisuunnassa. Valtatie 23 rakennettiin vuonna 1976, ja se kulki vain pari kilometriä Hallamäen maantien päättymisestä pohjoiseen. Kolmantietä jatkettaessa valtatie 23:lle kylän liikenneyhteydet paranivat huomattavasti, sillä valtatie 23:n kautta Kolmalta on kulku maantietä pitkin Varkauden ja Pieksämäen suuntaan. Eteläpäässä Kolmantie yhdistyy Järvikyläntiehen eli yhdystiehen 15331. Järvikyläntietä pitkin on etelään jatkettaessa kulku Joroisten suuntaan seututielle 455 tai pohjoisessa Palviaisten suuntaan valtatie 5:n vanhalle linjaukselle eli yhdystielle 4557.
Lisäksi Kolman seudulla on valtion ylläpitämiä yhdysteitä ovat osa Ryyhtöläntiestä (yhdystie 15336) ja Kollinjoentiestä (yhdystie 15325). Valtion tieverkosto muodostaa vain rungon kylän liikenteelle, ja näiden lisäksi alueella on runsaasti yksityistiestöä.
Kolman koululta kulkee koulupäivisin aamupäivällä Varkaudesta saapuva linja-autovuoro Joroisiin. Iltapäivällä kulkee kaksi vuoroa Joroisista Kolman suuntaan, josta vuoro jatkaa edelleen Varkauteen. Lisäksi Joroisissa on kutsuohjattua palveluliikennettä, joka kulkee Kolman alueella keskiviikkoisin.
Kolman kylää halkoo koillinen-lounassuunnassa myös Pieksämäki–Joensuu-rata, joka kulkee Pieksämäeltä Huutokosken kautta Varkauteen ja edelleen Joensuuhun. Kylän alueella on aiemmin toiminut Kolman pysäkki ja Kollinjoella seisake, mutta nykyään lähimmät rautatieasemat ovat Pieksämäellä ja Varkaudessa. Rautatiellä kulkee sekä henkilö- että tavaraliikennettä. Rata on sähköistämätön.
Kolman pohjoisosien halki kulkee Fingridin pääsiirtolinjoihin kuuluva Järvilinja. Lappeenrannasta Ouluun kulkeva 400 kilovoltin Järvilinja kulkee Kolman pohjoisosissa Huutokoskelta Ryyhtölän ja Hallamäen kautta pohjoisen suuntaan.
Vesihuoltoa varten kylälle on perustettu vesiosuuskunta, joka on rakentanut Kolmalle vesijohtoverkostoa. Kolma-Rantahovin vesiosuuskunta perustettiin vuonna 1987 ja rakennustyöt aloitettiin vuonna 1988. Myöhemmin vesiosuuskunta laajeni myös Hallamäen suuntaan. Vuonna 2019 vesiosuuskunta muuttui Kolma-Huutokoski infraosuuskunnaksi, ja samana kesänä osuuskunta rakensi Kolmalle valokuituverkon. Valokuidun rakentamiseen osuuskunta sai ELY-keskuksen kautta Manner-Suomen maaseutuohjelmasta rahoitusta.
Vuokkijärven reitin valuma-alue
Vuokkijärven reitin valuma-alue (vesistöaluetunnus 59.6) on Oulujoen vesistössä sijaitseva ensimmäisen jakovaiheen valuma-alue, jonka pinta-ala on 1 481,51 neliökilometriä, ja josta 1 423,77 neliökilometriä kuuluu Suomen puolelle ja 57,74 neliökilometriä kuuluu Venäjän puolelle. Alueen järvisyys on 9,95 %. Vesistön valuma-alueen alarajana on Aittokosken voimalaitos, jonka yläpuolisen valuma-alueen pinta-ala on 4 909,09 neliökilometriä ja järvisyys 4,06 %.
Toisen jakovaiheen alueita ovat seuraavat yhdeksän aluetta tai valuma-aluetta :
Aavikkopöllö
Koko ja ulkonäkö
Linnun pituus on 37–38 cm, siipien kärkiväli 95–98 cm ja paino 200–230 g. Kooltaan se on pienen lehtopöllön luokkaa. Muistuttaa suuresti lehtopöllöä, jonka lähisukulainen se on. Naama on vaaleampi ja silmän iiris on kellanoranssi, kun se lehtopöllöllä on musta. Sukupuolet ovat samannäköisiä. Höyhenpuku on samanvärinen kautta vuoden. Soidinhuuto muistuttaa turkinkyyhkyn huhuilua.
Esiintyminen
Aavikkopöllö elää Arabian niemimaalla, Israelissa, Siinain niemimaalla, Koillis-Egyptissä ja mahdollisesti Syyriassa. Esiintyminen on hyvin laikuttaista. Lajin kanta on elinvoimainen. Se on paikkalintu ainakin Israelissa ja Saudi-Arabiassa.
Elinympäristö
Yleensä lajin tapaa puuttomilla, kivisillä aavikoilla ja vuorenrinteillä. Viihtyy myös palmukeitailla ja sadevesialtaiden luona.
Lisääntyminen
Pesiminen tunnetaan huonosti. Pesä on löydetty vanhasta vesisäiliöstä. Kerran on todettu pesässä 5 munaa, joita haudottiin 35 päivää. Poikaset ovat lentokykyisiä noin 5 viikon ikäisinä.
Ravinto
Pikkunisäkkäät, linnut, matelijat ja niveljalkaiset.
Toinen Balkanin sota
Toinen Balkanin sota oli kesällä 1913 käyty sota, jossa Bulgaria taisteli Kreikkaa, Serbiaa, Montenegroa, Romaniaa ja Turkkia vastaan. Sota puhkesi, koska ensimmäisen Balkanin sodan voittajavaltiot, joista yksi oli Bulgaria, eivät päässeet sovintoon niiden alueiden jakamisesta, jotka Turkki oli sodan jälkeen joutunut Lontoon sopimuksen mukaisesti luovuttamaan. Lontoon sopimuksella 30. toukokuuta 1913 Turkki oli menettänyt lähes kaikki Euroopan puoleiset alueensa, lukuun ottamatta Istanbulia ja pientä maa-aluetta sen läheisyydessä.
Jo 19. toukokuuta 1913, ensimmäisen Balkanin sodan vielä kestäessä, Bulgarian joukot hyökkäsivät Pirotin ja Zajecarin kaupunkeihin Serbiassa, vaikka tässä sodassa Serbia ja Bulgaria olivat samalla puolella. Serbian kuningas Pietari julisti sodan 1. kesäkuuta Bulgariaa vastaan, ja taistelut puhkesivat myös Makedoniassa. Myös Kreikka julisti 3. heinäkuuta sodan Bulgariaa vastaan.
Balkanin valtiot Kreikka, Romania, Montenegro ja Turkki lähtivät sotaan Serbian puolelle. Romania puolestaan havitteli naapurinsa kahden vastustajan sitomaksi ja marssi 10. kesäkuuta eteläiseen Dobrudzhaan. Turkkilaiset valloittivat Adrianopolin 25. maaliskuuta ja saavuttivat sotilaallisia voittoja. Rauhanneuvottelut aloitettiin Bukarestissa 29. heinäkuuta.
Toinen Balkanin sota päättyi kahteen rauhansopimukseen, joista Bukarestin rauha allekirjoitettiin 10. elokuuta ja Konstantinopolin rauha 29. syyskuuta 1913. Bulgaria menetti kaikki ensimmäisessä Balkanin sodassa valloittamansa alueet sekä Dobrudzhan, joka on hedelmällistä viljelymaata, kun Serbia ja Kreikka jakoivat keskenään suurimman osan Makedoniasta. Serbia sai tuolloin sen alueen, joka nykyisin muodostaa Pohjois-Makedonian valtion, Kreikka taas nykyisen Kreikan Makedonian. Myös Salonikin kaupunki ja Thasoksen saari luovutettiin Kreikalle. Albaniasta tuli Saksan prinssin Wilhelmin johtama itsenäinen valtio. Kreeta siirtyi lopullisesti osaksi Kreikkaa, joka vaati alueita Epeiroksesta, joka siihen asti oli turkkilainen Albania. Osmanien valtakunnalle palautettiin osa sen ensimmäisessä Balkanin sodassa menettämistä alueista, muun muassa Adrianopoli, ja täten Euroopan puoleinen Turkki sai nykyiset rajansa. Turkin länsirajaksi tuli Maritsajoki. Bulgarialle jäi kuitenkin vielä Länsi-Traakia, jossa sen alueet ulottuivat Egeanmereen saakka, mutta tämän alueen se menetti myöhemmin ensimmäisen maailmansodan jälkeen Kreikalle.
Sota aiheutti 500 000 ihmisen pakolaisuuden ja karkotuksen. 234 000 turkkilaista lähti Bulgariasta ja Serbiasta ja 15 000 bulgarialaista pakeni Makedoniasta, joka jaettiin Kreikan ja Serbian kesken. Noin 70 000 kreikkalaista pakeni Traakiasta, joka liitettiin Bulgariaan. Epeiros siirtyi Kreikalle, josta karkotettiin noin 70 000 albaania. Osmanien valtakunnasta lähteneet 265 000 kreikkalaista ja 100 000 turkkilaista palasivat Kreikasta Osmanien valtakuntaan.
Luvanjoen valuma-alue
Luvanjoen valuma-alue (vesistöaluetunnus 59.7) on Oulujoen vesistössä sijaitseva ensimmäisen jakovaiheen valuma-alue, jonka pinta-ala on 895,46 neliökilometriä. Alueen järvisyys on 5,8 %. Vesistön valuma-alueen alarajana on Salmijärvi, jonka yläpuolisen valuma-alueen pinta-ala on 895,46 neliökilometriä ja järvisyys 5,8 %.
Toisen jakovaiheen alueita ovat seuraavat yhdeksän aluetta tai valuma-aluetta :
PaintShop Pro
PaintShop Pro (PSP) on Windows-käyttöjärjestelmässä toimiva kuvankäsittelyohjelma, jolla voidaan piirtää ja tuottaa erilaisia kuvatehosteita ja muokata valokuvia tai kuvanlukijalla tietokoneelle siirrettyjä kuvia. Vaikka PSP:n ominaisuusvalikoima painottuukin bittikarttagrafiikan käsittelyyn, sillä voidaan käsitellä myös vektorigrafiikkaa. Alun perin ohjelmaa julkaisi vuoteen 2004 asti Yhdysvaltojen Minneapolisissa sijaitseva yritys, Jasc Software.
PaintShop Pro on hyvin monipuolinen ja se voidaan laajentaa mm. Adobe Photoshop -yhteensopivaksi erillisillä lisäosilla. Ohjelma on ollut saatavilla Corelin omistuksesta lähtien myös suomen- ja ruotsinkielisenä. PaintShop Pron kehityksestä vastaa nykyisin Corel, joka osti Jasc Softwaren lokakuussa 2004. Corelin aikana PSP:n markkinoinnissa on painotettu erityisesti sen valokuvien käsittelyyn suunnattuja ominaisuuksia. Version 11 (X1) julkaisun yhteydessä ohjelman virallinen nimi muuttui muotoon Paint Shop Pro Photo. Nykyisellään ohjelman nimi on muodossa Corel PaintShop Pro.
Vuonna 2010 Corel nimesi ohjelman uudelleen PaintShop Photo Pro X3 -nimelle. Samalla ohjelma sai muun muassa uuden grafiitti-ulkoasun, Express Lab -työkalun valokuvien käsittelyyn ja hallintaan, helpon vesileimojen lisäämisen sekä tasotyylit (layer styles).
Corel nimesi ohjelman vuonna 2011 PaintShop Pro X4:ksi ja toi siihen uudistuksia, kuten streamlined-käyttöliittymän työtasoilla ja Photo Blendin yhdistämään parhaat osat useista kuvista yhdeksi onnistuneeksi kuvaksi. Optimoidulla HDR-moduulilla voi korjata valotusta ja lisätä kuvaan ammattitason efektejä. X4 toimii yli kaksi kertaa nopeammin kuin edeltäjänsä X3. X4:ään sisältyy myös laaja versio Nik Color Efex Pron kuvanparannus- ja efektityökaluista.
Kesällä 2017 ohjelmasta oli myynnissä versiota PaintShop Pro X9.
Hina Sugita
Hina Sugita (s. 31. tammikuuta 1997) on japanilainen jalkapalloilija. Hän on pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja. Hän edustaa seuratasolla yhdysvaltalaista Portland Thornsia.
Lempäälän Sanomat
Lempäälän Sanomat oli Lempäälässä vuosina 1928–1931 kerran viikossa arkilauantaisin ilmestynyt paikallislehti. Lehden kustantaja ja päätoimittaja oli Vihtori Emil Rantavaara. Lehden näytenumero ilmestyi 6. lokakuuta 1928 ja lehti alkoi ilmestyä säännöllisesti joulukuun alusta 1928 alkaen.
Hina Sugita
Sugita voitti alle 17-vuotiaiden maailmanmestaruuden vuonna 2014 ja saavutti alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa pronssia vuonna 2016. Hänet valittiin molempien turnausten arvokkaimmaksi pelaajaksi. Hän pelasi Japanin naisten maajoukkueessa ensimmäisen kerran vuonna 2018. Hän on ennen vuoden 2023 MM-kilpailujen alkua pelannut 38 maaottelua ja tehnyt niissä kaksi maalia. Sugita pelasi MM-kilpailuissa 2019 Japanin kaikki neljä ottelua alusta loppuun.
Lempäälän Sanomat
Lempäälän Sanomat ja Vesilahdella 1931–1933 ilmestynyt Vesilahden Sanomat yhdistyivät vuoden 1934 alusta Lempäälän-Vesilahden Sanomat paikallislehdeksi.
Kiinan taide
pienoiskuva|Kiinalainen maalaus, [[Ma Lin (maalari)|Ma Lin, mustetta ja väriä silkillä, 1200-luvun alkupuoli.]] Kiinan taide on tärkeä osa Kiinan kulttuuriperintöä, ja se on muovannut myös muun Itä-Aasian taidetta. Kiinan taiteen merkittävimpiä ja tunnetuimpia muotoja ovat maisemamaalaus, kalligrafia, posliinitaide ja jadeveistokset, sekä arkkitehtuurista etenkin puutarha-arkkitehtuuri. Myös kiinalainen käsityö ja taideteollisuus ovat aina olleet arvostettuja, ja maan käsityöperinne elää yhä voimakkaana.
Kiinalaisessa taiteessa on aina ollut tärkeää perinne ja symboliikka. Aihevalintoihin ovat maan perinteisessä maalaustaiteessa vaikuttaneet taiteen tavoitteet: kiinalaisten maalausten on täytynyt olla mieltä virkistäviä, hyvää moraalia ilmentäviä tai esteettisesti kiehtovia. Näköisyyteen tai realismiin ei ole kovin tiukasti pyritty, vaan kohteen luonteesta on pyritty tavoittamaan jotain oleellista. Erityistä huomiota on kiinnitetty viivankäyttöön ja sivellintekniikkaan.
Kiinalaisen nykytaiteen katsotaan syntyneen vuonna 1978 kulttuurivallankumouksen päätyttyä. Kiinan taidemarkkinoiden myynti on 2000-luvulla moninkertaistunut.
Ester (Alaska)
Ester on kylä Alaskassa. Sen asukasluku vuoden 2010 väestönlaskennassa oli 2 422, mutta varsinaisessa Esterin kylässä asuu vain muutamia satoja ihmisiä ja sen alue on huomattavasti pienempi kuin väestönlaskennassa määritelty alue. Esteriä kutsutaan usein Fairbanksin "nukkumalähiöksi".
Kiinan taide
Piirteet
Kiinalaiselle taiteelle on tyypillistä läheinen suhde traditioon, sillä maan yhteiskunnan arvoja ovat määränneet ja hallinneet perinteistä johtuvat arviointiperusteet ja menneisyyden mallit. Muinaisilla taideteoksilla on ollut esikuvallinen tehtävä ja yleispätevä arvo. Ihanteena on toiminut fugu; käsite kuvaa muinaisuuden tuomista nykyisyyteen, ”henkistä yhteydenpitoa” vanhojen mestarien kanssa, ilman kuitenkaan vanhojen mallien orjallista kopioimista. Perinne on vain tarjonnut yleiset puitteet, mikä on taannut kulttuurin ja tyylin jatkuvuuden. Samalla on kuitenkin säilynyt mahdollisuus luovuuteen.
Ester (Alaska)
Historiaa
Ester oli alun perin Ester Creekilla sijainnut kullankaivuuleiri. Ensimmäisen valtauksen suoritti helmikuussa 1903 Latham A. Jones.
Kiinan taide
Piirteet
Taiteella on Kiinassa katsottu olevan eettinen tehtävä heijastamassa ja rakentamassa kaikkeuden ja yhteiskunnan sopusointua. Tämän seurauksena myös maan arvot ja oppijärjestelmät ovat heijastuneet taiteessa.
Symboliikalla on Kiinassa pitkä historiallinen pohja, ja symbolit esiintyvät Kiinan taiteessa yhä laajasti. Tunnetuimpia kiinalaisen symboliikan vertauskuvia on lohikäärme, jossa yhdistyvät monet mytologiset ja kosmologiset käsitykset. Myös kukkasymboliikka on hyvin yleistä maalauksissa, tekstiileissä, posliinissa, matoissa ja rakennustaiteessa. Muita paljon symbolisesti käytettyjä aiheita ovat esimerkiksi lepakko, kala ja bambu.
Maalaustaide
pienoiskuva|Kiinalaisissa maisemamaalauksissa on usein mukana [[kalligrafiatekstiä ja punaisia tekijäsinettejä. Ni Zan, 1300-luku.]] Kiinan maalaustaiteella on maan taiteista ehkä kaikkein pisin yhtäjaksoinen ”suuren taiteen” perinne. Maalaustaide on ollut Kiinassa aina hyvin arvostettua, mitä on auttanut sen läheinen yhteys runouteen ja kalligrafiaan sekä sen asema hallitsevan luokan taiteena. Kiinalainen maalaustaide sai alkunsa varsinaisesti Hajaannuksen kaudella (220–581). Silloin ilmaantuivat ensimmäiset merkittävät nimeltä tunnetut taidemaalarit ja kalligrafit.
Tavallisimpia maalausten ja kalligrafian muotoja Kiinassa ovat olleet pysty- ja vaakarullamaalaukset, albuminlehdet, viuhkamaalaukset, sermimaalaukset sekä palatsien, temppelien ja hautojen seinämaalaukset. Kompositioon on kuulunut oleellisena osana tekijän sivellinsigneeraus ja -päiväys, punainen tekijäsinetti sekä kalligrafiateksti, usein runo tai runosäe. Kehystys on ollut oma taiteenlajinsa samoin kuin sinettien kaivertaminen.
Kiinalaisten maalausten tuli olla mieltä virkistäviä, hyvää moraalia ilmentäviä tai esteettisesti kiehtovia. Sen vuoksi aiheisiin eivät kuuluneet sota, väkivalta, kuolema tai alastomuus. Kiinalaiset maalaukset voidaan jakaa kuuteen luokkaan: maisemamaalaukset, kukka- ja lintumaalaukset, bambumaalaukset, eläinmaalaukset, muotokuvamaalaukset sekä yliluonnollisia aiheita esittävät maalaukset.
Maalaustaiteen lajeista tärkein Kiinassa on lähes aina ollut maisemamaalaus. Luontomaalauksia on tulkittu paljolti taolaisen ajattelun näkökulmasta ja sen käsittein, taolaisen alkusyyn heijastuksina maailmassa. Kiinan maalaustaiteessa on myös kungfutselaisia painotuksia; etenkin maan hovimaalarit tekivät paljon yleistä moraalia pönkittäviä muotokuvia esimerkillisistä ja hyveellisistä hallitsijoista, ministereistä ja pyhimyksistä. Buddhalaisuuden vaikutusta ovat etenkin buddhalaisten temppelien ja luostarien seinämaalaukset, joiden aiheina oli buddhalaisen opin ja legendojen kuvittaminen.
Kiinalaiset maalarit eivät pyrkineet näköisyyteen tai realismiin sen länsimaisessa merkityksessä: esimerkiksi varjostusta tai keskeisperspektiiviä ei käytetty ennen 1900-lukua. Kiinalaiselle maalarille oli sen sijaan tärkeintä kohteen sielun tai hengen kuvaus, jotain oleellista sen luonteesta, rytmillisyydestä ja elämänvoimasta (qi). Tämän saavuttamisessa tärkeintä oli taiturimainen sivellintekniikka. Viiva oli kiinalaisessa taiteessa tärkeä, sillä siinä maalaustaide ja kalligrafia kohtaavat toisensa. Maalaustaiteessa ja kalligrafiassa käytetään samankaltaisen viivatekniikan lisäksi myös samoja työvälineitä, ja niitä yhdistää samat arviointiperusteet: sivelletyn viivan eloisuus sekä taideteoksen kokonaissommittelu. Maalari Xie He määritteli Eteläisen Qi-dynastian (479–502) kaudella kuusi taideteoksen esteettistä arviointiperustetta, jotka ovat edelleen käytössä maan perinteisessä maalaustaiteessa:
Hovimaalarit ja litteraatit
Kiinan taiteilijat olivat usein joko keisarillisen hovin tukemia hovimaalareita tai oppineistoa eli litteraattia. Hovimaalarien tehtävä oli paitsi tarjota kuninkaalle tai keisarille taide-elämyksiä, myös toimia propagandan apuna. Tang-dynastian loppuvaiheessa ja sen jälkeen 800- ja 900-luvuilla parhaiten olivat säilyneet Jinglinin ja Sichuanin hovien keisarilliset taideperinteet. Tuon ajan hovimaalarit maalasivat etupäässä lintuja, kukkia, vuoria ja jokia. Aiheiden valintaan vaikutti se, että kungfutselaisen näkemyksen mukaan yhteiskuntaan saattoi vaikuttaa tutkiskelemalla luonnonjärjestystä sen kaikessa loistossaan.
Song-hovin aikana 900-luvulta alkaen hovimaalaustaide muuttui entistä hienostuneemmaksi ja tyypillisen kiinalaiseksi tyyliksi. Ming-hovin taiteilijat synnyttivät zhe-koulukunnan, joka kehitti kiinalaisen maalauksen kertovat ja opetukselliset elementit täydellisyyteen. Qing-dynastian hovitaide muuttui yhä pikkutarkemmaksi ja koristeellisemmaksi, ja siinä keisarilliseen makuun yhdistyivät länsimaiset vaikutteet, joita Kiinaan tuli esimerkiksi lähetyssaarnaaja-maalarien mukana.
Litteraatti-maalaussuunta sai alkunsa pohjoisen Song-dynastian loppuaikoina noin 1050. Tyylin perustivat oppineet virkamiehet Su Shi, Mi Fu ja Li Gonglin. Mongolit olivat vallanneet Kiinan, ja moni koulutettu kiinalainen oli menettänyt asemansa yhteiskunnassa. Oppineet muodostivat silloin keskinäisiä tukiryhmiä, joissa varakkaat auttoivat heikompiosaisia, ja nämä palkitsivat auttajansa usein maalauksilla. Litteraattien maalauksissa korostuu kalligrafia, sillä he olivat koulutuksensa kautta taitavia kirjoittajia. He suosivat yksivärisiä maalauksia ja kasviaiheita, jotka olivat ihailtavien inhimillisten ominaisuuksien symboleja.
Taiteilija, kirjanpainaja ja julkaisija Hu Zhengyan (1584–1674) julkaisi vuonna 1633 Nanjingissa painetun monivärisen painetun ohjekirjan nimeltä Kymmenen bambun työhuoneen ohjekirja maalaustaiteeseen ja kalligrafiaan. Kirjassa käytettiin tekniikkana moniväripuupiirrosta ja se tunnetaan moniväripainannan varhaisena mestariteoksena.
Kuvanveisto
pienoiskuva|vasen|120px|Haudasta löytynyt suojelijaveistos 700-luvulta. Kuvanveistolla on kiinalaisessa kulttuurissa ollut maalaustaidetta vähäisempi merkitys. Sillä ei ole ollut samanlaista itsenäistä arvoa eikä se ole samoin liittynyt yhteiskunnan johtavan luokan harrastuksiin. Kuvanveistäjillä oli vain käsityöläisen asema siinä kun taidemaalarit kuuluivat Kiinassa usein oppineistoon tai hoviin.
Kuvanveisto oli Kiinassa merkityksellistä etupäässä aikoina, jolloin uskonnolla oli vahva asema. Kuvanveisto liittyi joko jumalien palvontaan tai hautojen varustamiseen. Se tuotti temppeleille kulttikuvia sekä suurmiehille seuralaisia kuolemantakaiseen elämään. Esimerkiksi keisari Qin Shi Huangdin (hallitsi 221–210 eaa.) mukana haudattiin yli 7000 luonnollisen kokoisen terrakottasotilaan armeija. Kiinan kuvanveiston suurin kukoistus päättyi varhaisemman keisarikauden aikana. Sen jälkeen se jäi käsityömäiseksi koristelutaiteeksi, joka ei enää uudistunut. Entisaikojen kiinalaisten kuvanveistäjien nimiäkään ei tunneta.
Arkkitehtuuri
Kiinalainen arkkitehtuuri on säilynyt perusosiltaan yhdenmukaisena koko Kiinan perinteisen kulttuurin aikana. Samat tilankäsittelyn ja tekniikan piirteet esiintyvät yksityisistä asunnoista palatseihin ja temppeleihin. Puu on ollut Kiinassa perinteisesti tärkein rakennusmateriaali. Kiinalaisista rakennuksista tunnetuimpia ja omaleimaisimpia ovat kaarevat katot, pagodit, pihatalot ja 6000 kilometrin mittainen Kiinan muuri. Kiinalaisen arkkitehtuurin arvostetuin muoto on maan puutarha-arkkitehtuuri, jolla on ollut suuri vaikutus Euroopassakin.
Muut taiteet
pienoiskuva|Ming-dynastian aikaista posliinia, kuvituksena yleinen aihe lohikäärme. Kiinalainen käsityö ja taideteollisuus ovat aina olleet arvostettuja, ja maan käsityöperinne elää yhä voimakkaana. Kiinassa on keksitty ja otettu ensimmäisenä käyttöön uusia materiaaleja ja työtapoja. Kiinalaisista taideteollisuuden keksinnöistä tunnetuin on posliini. Ensimmäiset lasitetut keramiikkaesineet valmistettiin Kiinassa noin 1700 eaa. Varhaisimmat posliinilöydöt ovat 600-luvun haudoista. Ming-ajalle tyypillistä oli sinivalkoinen posliini, jota pidetään yhtenä kiinalaisen keramiikan huippusaavutuksena. Ming-aikana Kiinaan perustettiin keisarilliset posliinitehtaat Jingdezheniin, joka on edelleenkin tärkeä posliinikeskus. Posliinin vienti ulkomaille tuli tärkeäksi etenkin 1700-luvun kuluessa.
Toinen Kiinassa syntynyt taideteollisuusperinne ovat lakkatyöt, jotka saavuttivat huippunsa Ming-kaudella. Lakkaa saadaan lakkapuun maitiaisnesteestä. Eriväristä lakkaa on levitetty usein puulle tai hamppukankaalle. Sitä on käytetty maalina, siihen on upotettu koristeita, tai sille on kaiverrettu kuvioita.
Jadeksi kutsutut kivilajit ovat olleet Kiinassa aina arvostettuja materiaaleja, ensin nefriitti ja myöhemmin jadeiitti. Jadesta on valmistettu etenkin pienoisveistoksia, koruja ja pienoisastioita. Jadea paljon myöhemmin käyttöön tullut pronssi syrjäytti lopulta jaden rituaalikäytössä, kun siitä tuli valmistuksensa vaativuuden johdosta vaurauden ja vallan symboli. Muinaisessa kiinalaisessa pronssivalumenetelmässä käytettiin kappalemuotteja: erillisiä savesta muotoiltuja ja leikattuja muotin osia.
Cloisonné on soluemali, jota Kiinassa on valmistettu mongolivallan ajoista lähtien. Cloisonné-esineet valettiin aluksi pronssista ja 1500-luvulta alkaen kuparista.
Uudistuminen 1800-luvulta alkaen
Kiina alkoi saada vaikutteita lännestä vuonna 1842, kun Shanghai avattiin ulkomaalaisille. Taiteeseen ensimmäiset nykyaikaiset vaikutteet tulivat Japanissa vierailleiden taiteilijoiden kautta, sillä Japanissa oli jo alettu yhdistelemään paikallisia ja länsimaisia perinteitä sekä perustettu taideinstituutioita. 1900-luvun alussa Kiinassa syntyi ”Uusi kansallinen maalaustaide” -liike: siitä syntyi kantonilainen tyyli, jossa oli eurooppalais-japanilaisia piirteitä. Kiinan ensimmäinen länsimaistyyppinen taidekoulu avattiin Nanjingissa 1906 ja ensimmäinen taideakatemia Shanghaissa vuonna 1911. Akatemian myötä Kiinassa nähtiin ensimmäiset julkiset taidenäyttelyt 1913 ja elävästä alastonmallista piirtämistä luokkahuoneissa.
1920-luvulta alkaen kiinalaistaiteilijat suuntautuivat Japanin lisäksi myös Pariisin ja Saksan taidekeskuksiin. He toivat maahan eurooppalaisvaikutteita esimerkiksi impressionismista ja fauvismista sekä yhdistelivät eurooppalaista maalaustekniikkaa kiinalaiseen ilmaisuun. 1930-luvulla suurin osa Kiinan tärkeimmistä taiteilijoista kannatti jo modernismia, mutta myös perinteinen maisemamaalaus oli yhä joidenkin suosiossa.
Sosialismi toi Kiinan taiteeseen uusia taiteellisia vaatimuksia, joita toteutettiin aluksi puukaiverruspainamisella. Kommunistisen puolueen johtaja, puhemies Mao julisti vuonna 1942 taiteelle uudet tavoitteet: tyylit ja aiheet oli tehtävä kansanomaisemmiksi ja kommunistinen puolue oli näytettävä myönteisessä valossa. ”Taide taiteen vuoksi” tuomittiin porvarillisena, nykytaiteen kaupalliset markkinat lakkautettiin, ja puolue otti maan taide-elämän tiukasti hallintansa alle. Sosialistinen realismi tuli hallitsevaksi tyylisuunnaksi 1950-luvun aikana, öljyvärejä suosittiin niiden neuvostoliittolaisen yhteyden vuoksi, ja poliittiset julisteet korotettiin korkeimmaksi taiteeksi. Kulttuurivallankumouksen aikana 1966–1976 perinteiset taiteet kärsivät erityisen paljon.
Nykytaide
Kulttuurivallankumouksen jälkeen Kiinan sensuuri alkoi lieventyä. Kiinan nykytaiteen voidaan katsoa syntyneen vuonna 1978, kaksi vuotta Maon kuoleman jälkeen, kun lakiuudistukset mahdollistivat taiteen muutoksen ja maan taideakatemiat avattiin uudelleen.
Taiteen varovainen optimismi koki takapakkia vuoden 1989 Tiananmenin aukion tapahtumien seurauksena: abstraktia taidetta ei enää suvaittu, ja moni nykytaiteilija meni maan alle, pakeni ulkomaille tai lopetti väliaikaisesti. Taiteeseen tuli vieraantuneisuuden, sarkasmin ja välinpitämättömyyden ilmaisua; tämän kyynisen realismin edustajia ovat muun muassa Fang Lijun ja Liu Wei. Kiinan traumaattista lähihistoriaa ovat käsitelleet pop-taiteilijat Wang Guangyi, Liu Dahong sekä Zhang Xiaogang, jotka kritisoivat yhteiskunnassa vallitsevia myyttejä ja uskomuksia: propagandajulisteita, Maon henkilökuvia ja vallankumouksellisia iskulauseita.
Kiinan tunnettuja nykytaiteilijoita ovat Gaon veljekset Zhen (s. 1956) ja Qiang (s. 1962). Veljekset käsittelevät monipuolisessa taiteessaan yhteiskunnallisia kysymyksiä ja vastustavat Kiinan autoritaarisuutta. Heidän puhemies Maoa esittäviä uskaliaita veistoksiaan ja muita teoksiaan ei Kiinassa kuitenkaan ole voitu esittää. Myös toisinajattelija Ai Weiwei on Kiinan ulkopuolella hyvin tunnettu taiteilija. Kiinassa on kuitenkin paljon sellaisiakin nykytaiteilijoita, joiden työ ei ole poliittista.
Graffititaide ilmaantui manner-Kiinaan 1990-luvun puolivälissä, ja Hongkongiin muutama vuosi aiemmin. Graffitit eivät ole Kiinassa laittomia. Kiinalaiset graffitit ovat yleisimmin piirroksia, ja tekijät itse suhtautuvat siihen taidemuotona.
Kiinan taidemarkkinoiden myynti on moninkertaistunut 2000-luvulla. Nykytaide on Kiinassa eliitin ja hyvin toimeentulevien harrastus, ja tavallinen kansa harrastaa ahkerasti kalligrafiaa ja perinteistä mustemaalausta sekä erilaisia kansantaiteita.
Luettelo taidemaalareista ja kalligrafeista
Joitain Kiinan historian tunnetuimpia ja merkittävimpiä taidemaalareita ja kalligrafeja:
Ordre des Arts et des Lettres
thumb|Chevalier-asteen kunniamerkki Ordre des Arts et des Lettres on Ranskan kunniaritarikunta, jonka perusti 2. toukokuuta 1957 Ranskan kulttuuriministeri André Malraux ja vahvisti osaksi kunniaritarikuntaa Ordre National du Mérite presidentti Charles de Gaulle vuonna 1963. ritarikunnan jäsenyys sen osoittavine kunniamerkkeineen on tunnustus merkittävistä taiteen ja kirjallisuuden saavutuksista tai näiden alojen tunnetuksi tekemisestä.
Ranskan valtion ohjeiden mukaan Ranskan kansalaisten on oltava sen saadakseen vähintään 30-vuotiaita, kunnioitettava Ranskan lakia, ja heidän edellytetään ”merkittävästi edistäneen Ranskan kulttuuriperinnön kartuttamista”.
Kunniamerkki myönnetään muillekin kuin Ranskan kansalaisille. Sen ovat saaneet monet ulkomaiset kuuluisuudet. Ulkomaalaisille ei ole asetettu ikäehtoa.
Ritarikunnassa on kolme astetta:
Harmon Killebrew
thumb|Harmon Killebrew vuonna 2007. Harmon Clayton Killebrew (29. kesäkuuta 1936 – 17. toukokuuta 2011) oli yhdysvaltalainen baseballpelaaja. Hän loi huomattavan pitkän MLB-uran vuosina 1954–1975 ja sai vuonna 1984 paikan Baseball Hall of Famessa.
David Maust
David Edward "Crazy-Dave" Maust (5. huhtikuuta 1954 – 20. tammikuuta 2006) oli amerikkalainen sarjamurhaaja ja pedofiili jonka kaikki uhrit olivat nuoria poikia. Maustia on uhriensa ja tekotapojensa perusteella verrattu John Wayne Gacyyn.
Harmon Killebrew
Killebrew pelasi kahdenkymmenen vuoden ajan Minnesota Twinsissä, mutta yhden kauden myös Kansas City Royalsissa. Hän oli American Leaguen "Most Valuable Player" (1969) ja voitti vuoden 1971 Lou Gehrigin muistopalkinnon.
Killebrew tuli tunnetuksi kunnareistaan, joita hän saavutti ammattilaisuransa aikana 573. Niistä viidessadas tapahtui 10. elokuuta 1971, jolloin hän sai pääsyn niin kutsuttuun "500 kunnarin klubiin" muiden muassa Babe Ruthin seuraksi.
David Maust
Nuoruus
Maust joutui äitinsä hylkäämänä Chicagon valtion mielisairaalaan 9-vuotiaana, jossa hän vietti neljä vuotta ja joutui seksuaalisen hyväksikäytön uhriksi. Myöhemmin istuessaan vankilassa Maust raiskattiin uudelleen.
David Maust syntyi Connellsvillessä, Pennsylvaniassa vuonna 1954. Hänen vanhempansa olivat George ja Eva Maust. Isä otti avioeron äidistä Davidin ollessa 7-vuotias, ja hän jäi äitinsä hoitoon. George Maust kasvoi sijaiskodissa, koska hänen vanhempansa olivat kuolleet ennen kuin hän täytti 12 vuotta.
David Maust joutui äitinsä pakottamana mielisairaalaan 9-vuotiaana. Äiti väitti että David oli sytyttänyt tuleen veljensä sängyn, ja myöhemmin myös yrittänyt hukuttaa tämän. Davidin äiti kertoi hoitohenkilökunnalle tämän olevan häiriintynyt, psykoottinen, marginaalisesti käyttäytyvä, paljon huomiota kaipaava ja narsistinen. Äiti oli itse viettänyt kuukauden mielisairaalassa Pennsylvaniassa. David Maust itse kertoi myöhemmin että mielisairaala oli täynnä lapsia joiden vanhemmat olivat itse sairaita, eivätkä joko pystyneet tai halunneet huolehtia lapsistaan. David itse tunsi että äitinsä vain jätti hänet sinne.
Äidin mukaan hoitohenkilökunta ei ottanut huomioon sitä mitä hän oli kertonut pojastaan: tämä varasteli, valehteli ja oli muutenkin käytökseltään täysin kontrolloimaton. Äidiltä kysyttiin tarkemmin Davidin huonosta käytöksestä kotilomilla, mutta tämä ei kertonut – sanoi vaan ettei halua poikaansa kotiinsa.
Tosiasiassa Davidilla oli menneisyydessään väkivaltaista käytöstä, hän oli esimerkiksi kuristanut (muttei tappanut) kahta ystäväänsä ilman syytä, ja veljensä muistaa tämän hakanneen oravan pesäpallomailalla kuoliaaksi "huvin vuoksi".