cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ford Ka
Ford Ka I (1996–2008)
Vuoden 2000 Euro NCAP -kolaritestistä Ka sai tulokseksi kolme tähteä viidestä. vasen|pienoiskuva|Ford SportKavasen|pienoiskuva|Ford StreetKa
Moottorina perusmalleissa oli 1,3-litrainen (60 hv) bensiinimoottori, joka perustui vanhaan, 1950-luvun lopulla suunniteltuun Kent-työntötankomoottoriin. Kyseinen moottori muistetaan parhaiten ensimmäisen sukupolven Escortista. SportKassa ja StreetKassa oli 1,6-litrainen (95 hv) moottori. Voimansiirtona kaikissa malleissa oli viisivaihteinen manuaalivaihteisto.
Color-mallissa oli lisäksi korinväriset ulkopeilit ja puskurit, sähköikkunat edessä, kuljettajan istuimen korkeussäätö, kierroslukumittari, pääntuet takana, nahkaverhoiltu vaihteenvalitsimen nuppi, säilytystaskut etuistuinten selkänojissa, kiillotetut kynnyslistat, keskuslukitus ja metalliväri.
Malliston huipulla oli Elegance, johon kuului Colorin lisäksi matkustajan turvatyyny, 14 tuuman kevytmetallivanteet, kauko-ohjattu keskuslukitus, lämmitettävät sähköpeilit, Ford 6000 -stereot, ilmastointi ja kromattu etusäleikön kehys sekä pakoputken pää.
SportKa- ja StreetKa-malleissa oli kaksi turvatyynyä, ABS-jarrut, sumuvalot, 16 tuuman kevytmetallivanteet, kauko-ohjattu keskuslukitus, Ford 6000 -stereot, urheiluistuimet, nahkaverhoiltu ohjauspyörä, alumiininen vaihteenvalitsimen nuppi ja murtohälytin.
ABS-jarruja Kahan alettiin tarjota lisävarusteena vuodesta 1997 alkaen. Vuodesta 2002 lähtien moottorina oli uudenaikaisempi 1,3 Duratec (69 hv), jossa ei ilmennyt aiemman moottorin tapaisia kulumisongelmia.
Suomessa Ford Kan ainoa saman kokoluokan eli A-segmentin kilpailija oli aluksi Renault Twingo, sekin hieman suurempi. B-segmentin kilpailijoita olivat Opel Corsa, Volkswagen Polo, Renault Clio ja Fordin oma Fiesta, jonka ajo-ominaisuudet oli Helsingin Sanomien Olli Hakkaraisen mukaan saatu onnistunesti siirtymään Kahan.
Vuonna 2005 ABS-jarrut tulivat pakollisiksi, ja myös Ford 6000 -stereot lisättiin Kan vakiovarusteeksi. Elegance-varustetaso jätettiin pois valikoimasta. Kojelautaan tehtiin muutoksia, matkustajan puolelle esimerkiksi tuli avattava hansikaslokero.
Ford Ka II (2008–2016)
thumb|235x235px|Ford Ka Digital|leftToisen sukupolven Ka esiteltiin syksyllä 2008 Pariisin autonäyttelyssä. Auto perustuu alustaltaan ja tekniikaltaan vuotta aiemmin esiteltyyn Fiat 500:aan. 80 prosenttia autojen osista on yhteisiä, ja ne valmistettiin samalla tehtaalla Puolan Tychyssä. Auton ulkoasu noudattelee Kinetic Design -muotokieltä. Suunnittelujohtaja Jochen Tütingin mukaan Ford Kan ylläpitäminen mallina edellytti yhteistyötä Fiatin kanssa, koska Fordin tavoite mallille oli noin 100 000 kappaleen vuosimyynti, eikä ilman 300 000 kappaleen myyntitavoitetta olisi kannattavaa suunnitella uutta pikkuautoa. Vuoden 2008 Euro NCAP -kolaritestistä Ka sai tulokseksi neljä tähteä viidestä.
Varustetasot olivat Suomessa Trend ja Titanium.
Trendin vakiovarustukseen kuului alun perin kaksi turvatyynyä (sivuturvatyynyt, turvaverhot ja ESP olivat saatavana lisävarusteina kaikkiin malleihin), ABS-jarrut, 14 tuuman teräsvanteet pölykapselein, kauko-ohjattu keskuslukitus, saattovalot, ohjaustehostin, sähköikkunat edessä, ajotietokone sekä lämmitettävät sähköpeilit ja etuistuimet.
Titaniumissa oli lisäksi 15 tuuman teräsvanteet pölykapselein, manuaali-ilmastointi, kojelaudan helmenvalkoiset koristeosat, etusumuvalot, monitoimiohjauspyörä, edistyneempi ajotietokone, veluurimatot ja sisääntulovalot.
Vuonna 2012 vakiovarustukseen lisättiin sivuturvatyynyt.
Lisäksi saatavilla on ollut erilaisia varustepaketteja, joilla autosta on voinut tehdä yksilöllisemmän näköisen:
Ford Ka+ (2014–2021)
Kolmannen sukupolven Ka esiteltiin konseptina Brasiliassa vuoden 2013 lopussa ja varsinainen tuotantomalli keväällä 2014. Brasiliassa uusi Ka tuli myyntiin saman vuoden syksynä ja hieman myöhemmin Intiassa, jossa mallin nimi oli Ford Figo. Euroopassa Ka esiteltiin kesäkuussa 2016, ja toimitukset alkoivat myöhemmin vuoden aikana. Auto on edeltäjästään poiketen viisiovinen, ja se perustuu lyhennetylle Fiestan alustalle. Ainoa moottorivaihtoehto Euroopassa oli 1,2-litrainen (85 hv) Duratec-bensiinimoottori. Brasiliassa ja Intiassa saatavana oli myös neliovinen sedan. alt=|vasen|pienoiskuva|Facelift-mallin Ford Ka+ Ford Ka+ Active|pienoiskuva|vasen
Vuoden 2017 Euro NCAP -kolaritestistä Ka+ sai tulokseksi kolme tähteä viidestä.
FIBA Europe Cup
FIBA Europe Cup on FIBA Europen ylläpitämä, vuonna 2015 perustettu kansainvälinen koripallosarja.
FIBA Europe perusti kilpailun syrjäyttämään Euroleague Basketballin järjestämän ULEB Eurocupin Euroopan toiseksi korkeimpana kansainvälisenä seurajoukkuekilpailuna. Järjestö vaati alun perin jäsenliittojensa joukkueita osallistumaan kilpailuun. Kilpailu järjestettiin ensimmäisen kerran kaudella 2015–2016, jolloin mukaan ilmoittautui 56 joukkuetta. Sarjan historian ensimmäisen mestaruuden vei saksalainen Skyliners Frankfurt.
Toisella kaudellaan Europe Cupin mestaruuden voitti ranskalainen Nanterre 92, joka voitti loppuotteluissa ranskalaisen Élan Chalonin.
Miesten suurpujottelu alppihiihdon maailmanmestaruuskilpailuissa 2011
Miesten suurpujottelu alppihiihdon maailmanmestaruuskilpailuissa 2011 kilpailtiin 17.–18. helmikuuta Kandahar- ja Horn-rinteissä. Kilpailuun osallistui 123 urheilijaa 57 eri maasta.
Kilpailu
thumb|right|200px|Kilpailun voittanut [[Ted Ligety]] thumb|right|200px|Toiseksi sijoittunut [[Cyprien Richard]] thumb|right|200px|Pronssia saanut [[Philipp Schörghofer]]
Brändärit
Brändärit on syksyllä 2014 MTV3-kanavalla esitetty komediasarja, jonka pääosissa näyttelevät Matleena Kuusniemi, Samuli Niittymäki, Santtu Karvonen ja Ville Myllyrinne. 10-osaisen sarjan tapahtumat sijoittuvat kuvitteelliseen mainostoimisto Mainostoimistoon!.
Konsepti
Brändärit on MTV:n, TBWA\Helsinki-mainostoimiston sekä tuotantoyhtiö FremantleMedia Finlandin yhteistyöprojekti. Sarjan konseptiin kuuluu tuotemerkkien promootio ja tuotesijoittelu. Ohjelmaformaattia myydään ulkomailla nimellä Buy This!.
Vaikka sarjan tapahtumat on fiktiivisiä, sarjan mainostoimissa suunniteltavien projektien kohteet ovat kuitenkin todellisia yrityksiä ja brändejä. Sarjassa nähtiin Gigantin, Pauligin, Atrian, Fazerin, Viking Linen, Lambin, Lidl:n, Soneran, Nissanin ja Instrumentariumin brändit.
Jaksoissa nähdyissä kuvitteellisessa mainostoimistossa brändien ympärille rakennetaan monimediakampanja, joka jakson loputtua alkaa todellisesti. Mainostajien niin sanottuun "peruspakettiin" kuuluivat mainoskampanja televisiossa, radiossa ja verkossa. Tarjolla oli myös lisäosia, muun muassa Hollywood-näyttelijän hyödyntäminen. Nissanin kampanjassa, jaksossa Ässä, nähtiin David Hasselhoff.
Kasse laht
Kasse laht (myös Kasselaht) on Virossa Läänerannan kunnassa Pärnumaalla sijaitseva järvi.
Maantietoa
Järven pinta-ala on 73 hehtaaria ja se on 1,7 kilometriä pitkä ja 1,4 kilometriä leveä. Saaria on 5, joiden yhteinen pinta-ala on 1,33 ha. Siihen laskee Hanila oja (Hanila jõgi) koillisesta Massun peltoaukealta ja toinen oja Mädasoon ja Heinlahden soilta. Järvestä lähtee länsirannasta 500 metrinen laskuoja Mõisalahteen, joka vuorostaan laskee pengertien ali Itämeren Ramelahteen. Järven valuma-alueen laajuus on 48,2 neliökilometriä. Järven suurin syvyys vain 0,5 metriä. Järven rantaviivan pituus on 6,2 kilometriä ja rannat ovat ruovikkoista kosteikkoa.
Järven luokittelu ja ekologia
Järvi on Vesipolitiikan puitedirektiivin (VPD) luokituksen (VRD 8) mukaan rannikkojärvi, joka on vielä yhteydessä mereen.
Carl Fr. Junnelius
thumb| Carl Fr. Junnelius Carl Fredrik Junnelius (26. lokakuuta 1838 Oulu – 4. toukokuuta 1907 Turku) oli suomalainen kauppias, kunnallispoliitikko, kunnallisneuvos ja teollisuusmies.
Ura
Junnelius kirjoitti ylioppilaaksi Oulun ruotsalaisesta lyseosta 1848. Oltuaan liikealalla Oulussa hän siirtyi 1855 Turkuun kirjanpitäjäksi Carl Magnus Dahlströmin liikkeeseen.
Oppivuosien jälkeen hän perusti vuonna 1870 tehdas- ja siirtomaatavaroiden liikkeen Turkuun Linnankatu 10:een. Hän osti vuonna 1888 yhdessä kunnallisneuvos G. A. Petreliuksen kanssa Ab. John Barker & Co:n puuvillakehräämön. Hän oli vuonna 1874 myös Turun Kaakelitehdas Oy:n osakas. Junnelius omisti osan tynnyri- ja voiastiatehdasta nimeltä Mekaniska tunnbinderiet. Hän oli useiden yritysten johtokunnan jäsen. , muun muassa hevosraitiotieliikenteen aloittaneessa yhtiössä Spårvägsaktiebolag i Åbo – Ratatieosakeyhtiö Turussa Junnelius oli osakkaana Turun Kaakelitehtaassa, jossa hän toimi johtajana vuonna 1885.
Junnelius oli Turun kaupunginvaltuutettuna vuonna 1881.
Junnelius rakennutti 1889 Maarian Latokarin luodolle Turun ensimmäisen rautaisen paloöljysäiliön. ja vuonna 1900 hän rakennutti Turun Linnankatu 8:aan saksalaisen arkkitehdin Willy Oestin piirustusten mukaisen, jugendtyylisen kolmikerroksisen kivitalon, jonka julkisivutiilet tuotiin Ruotsista. Talo purettiin vuonna 1961 Turun taudin aikana.
Junneliuksen puoliso oli Bertha o.s. Kumlin ja heillä oli kuusi lasta.
Junnelius antoi huomattavia lahjoituksia eri tahoille. Hän lahjoitti muun muassa Barkerin tehtaan työväestön avustuskassaan sekä vastaperustetun Turun urheilupuiston rakentamiseen.
Karijärv
Karijärv on Virossa Tartumaalla Elvan kunnassa sijaitseva luonnollinen järvi.
Maantietoa
Järven pinta-ala on 82 hehtaaria ja se on 2,0 kilometriä pitkä ja 700 metriä leveä. Se sijaitsee Elvajoen länsipuolella Karijärven kylän vieressä. Järven ympäristö on alavaa metsä- ja suoaluetta, jossa asutus sijaitsee kuitenkin melko lähellä. Vedenpinnan korkeus on keskimäärin 32,7 metriä mpy.. Siihen on johdettu parikymmentä metsä- ja suo-ojaa, joista luontainen Karioja on levein. Karioja on myös laskuojan nimi ja se laskee 1,7 kilometrin päässä Keeri järveen. Järven valuma-alueen laajuus on 11,1 neliökilometriä. Järvi on luodattu ja sen keskisyvyys on 5,7 metriä ja suurin syvyys 14,5 metriä. Järven laskennalliseksi tilavuudeksi voidaan määrittää 0,0047 kuutiokilometriä eli 4,7 miljoonaa kuutiometriä. Järven rantaviivan pituus on 5,1 kilometriä ja sen rannat ovat metsä- ja suomaata. Järvi on autio lukuun ottamatta eteläpään kiinteistöjä.
Järven luokittelu ja ekologia
Järvi on Vesipolitiikan puitedirektiivin (VPD) luokituksen (VRD 3) mukaan veden kovuuden osalta keskikova järvi, jonka vesimassa lämpötilakerrostuu.
Järvi luokitellaan limnologisesti samanaikaisesti samalla sekä kovavetiseksi järveksi että eutrofiseksi järveksi (, KE). Silloin järven veden kalkkipitoisuus on keskikorkea tai korkea ja sen ravinnepitoisuudet ovat korkeat. Järvi on silloin rehevöitynyt.
Ronkainen
Ronkainen on suomalainen sukunimi, joka on muun muassa seuraavilla henkilöillä:
Mikko Pätsi
Mikko Pätsi (s. 21. heinäkuuta 1987 Kuusamo) on suomalainen uransa lopettanut jääkiekkomaalivahti.
Ura
Pätsi on syntyisin Kuusamosta ja pelasikin paikallisessa Kuusamon Pallo-Karhuissa B-juniori-ikään asti, kunnes muutti Tampereelle ja aloitti Ilveksen junioreissa. Miesten SM-liigassa hän esiintyi ensimmäisen kerran kaudella 2005–2006, jolloin hän toimi varamaalivahtina seitsemässä ottelussa. Kaudella 2007–2008 Pätsi pääsi ensimmäistä kertaa maaliin SM-liigaottelussa, tosin vain noin neljäksi minuutiksi, kun Ilveksen ykkösmaalivahti Tero Leinonen ajettiin kentältä hieman ennen Jokereita vastaan käydyn ottelun loppua 4. marraskuuta 2007.
Kaudelle 2008–2009 hänellä oli sopimus Mestiksen Lempäälän Kisan joukkueessa, mutta alkukauden hän toimi Tampereen Ilveksen varamaalivahtina SM-liigassa Tero Leinosen ollessa loukkaantuneena. Kun Markus Korhonen siirtyi tammikuussa 2009 Ilvekseen, Pätsi jatkoi kauden loppuun LeKissä.
Pätsiä pidettiin lupaavana maalivahtina, vaikka hän ei ollutkaan onnistunut nousemaan selkeäksi ykkösmaalivahdiksi juniorijoukkueissaan. Hänen teknistä taitoaan pidettiin hyvänä, mutta heikkouksiksi on luettiin pieni koko ja kokemattomuus aikuisten tasolla. LeKissäkin hänelle oli ennen kauden 2008–2009 alkua kaavailtu kakkosmaalivahdin roolia.
Rullakiekko
Vuosina 2008–2010 Pätsi toimi nokialaisen Näätä Rollersin rullakiekon SM-liigajoukkueen ykkösmaalivahtina. Kaudelle 2011 tamperelaistunut joukkue otti nimekseen Koovee Rollers ja voitti Pätsin avustuksella heti Suomen mestaruuden.
L.A. Connection
L.A. Connection on Rainbow-yhtyeen kappale ja single vuonna 1978 ilmestyneeltä albumilta Long Live Rock 'n' Roll. Se ylsi Britannian listalla sijalle 40. Kappaleen kirjoittivat yhteistyössä Ritchie Blackmore ja Ronnie James Dio, kuten suurimman osan Long Live Rock 'n' Rollin materiaalista. Kappaleessa yhtyeen on sanottu ottaneen vaikutteita Bad Company -yhtyeen musiikista.
Kappaleen riffiä kierrätettiin myöhemmin Rainbow’n kappaleessa ”Tite Squeeze” (1982) sekä kitaristi Ritchie Blackmoren toisen yhtyeen, Deep Purplen, kappaleessa ”One Man’s Meat” (1993).
Kappaleet
A-puoli B-puoli
Shalane Flanagan
Shalane Flanagan (s. 8. heinäkuuta 1981 Boulder, Colorado) on yhdysvaltalainen kestävyysjuoksija.
Flanagan voitti ensimmäisen aikuisten arvokisamitalinsa Pekingin olympialaisissa 2008. Hän sijoittui 10 000 metrin kilpailussa alun perin kolmanneksi, mutta nousi vuonna 2017 hopealle kun Elvan Abeylegesse hylättiin dopingin takia. Flanagan on kaikkien aikojen toinen 10 000 metrin juoksussa olympiamitalin saavuttanut amerikkalaisnainen.
Flanagan voitti pronssia Punta Umbrían maastojuoksun MM-kisoissa 2011.
Erilaiset perheet
Erilaiset perheet on dokumentaarinen televisiosarja, jossa seurataan suomalaisten perheiden arkea. Juontajana toimii Pipsa Hurmerinta. Ensimmäinen tuotantokausi alkoi AVA-kanavalla 20. marraskuuta 2014.
Manitoba Act
thumb|Kanadan alueet 1870 Britannian kuningatar Victorian vallan 33. vuonna 12. toukokuuta 1870 hän antoi määräyksen Manitoba Act, joka astui voimaan 15. kesäkuuta 1870. Määräyksellä perustettiin Manitoban provinssi. Manitoba Act on Kanadan laki, joka on edelleen osana Kanadan perustuslakia.
Laki sai alkunsa Red River Colonyssa tapahtuneesta Redjoen kapinasta, jossa métis johtaja Louis Riel kapinoi Kanadan hallitusta vastaan maanomistusoikeuksista. Manitoba Act perustui Louis Rielin ja Ottawan lähettämien nevottelijoiden sopimiin ehtoihin ja oikeuksiin. Laissa määriteltiin Manitoban provinssin rajat joka käsitti Red River Colonyn ja sen välittömässä läheisyydessä olevat alueet. Muista provinsseista poiketen Manitoban hallinto hoidettiin Ottawasta käsin. Kaiken kaikkiaan noin 5 700 km2 viljeltävää maata. Pienestä koostaan johtuen Manitobaa kutsuttiin postimerkki provinssiksi. Lain tultua voimaan pääministeri John A. Macdonald lähetti sotilasosaston eversti Garnet Wolseleyn johdolla Manitobaan. Vuosi vuoden jälkeen suuri määrä eurooppalaisia siirtolaisia muutti alueelle, métisien maanomistusoikeuksien jakoa ei ollut suoritettu ja monet métisit pakenivat länteen nykyisen Saskatchewanin provinssin alueelle. Kapinan aikana teloitetusta Thomas Scottin murhan kostotoimien pelossa Louis Riel pakeni Yhdysvaltoihin.
Manitoba Act sisältää vapaan oikeuden uskontoon ja yhtenäiset oikeudet ranskankielisille ja englanninkielisille (pääasiallisesti koulutuksen järjestämisessä äidinkielellä). Myöhemmin lain tulkinnasta on käyty poliittisia keskusteluja kunnes 1985 Kanadan korkein oikeus teki päätöksen, jolla taattiin oikeudet englanniksi ja ranskaksi provinssin kaikissa julkaisuissa ja toimipisteissä. (Reference re Manitoba Language Rights)
Pyhä Botvid
pienoiskuva|Pyhä Botvid, Ytterselön kirkon alttarikaappi Pyhä Botvid on ruotsalainen pyhimys ja 1100-luvulla Pyhän Eskilin ohella Södermanlannin suojeluspyhimys. Hänen muistopäivänsä on 28. heinäkuuta.
Botvidin elämänvaiheet
Botvid oli ruotsalainen talonpoika. Hänen kotitilansa oli nykyisen Botkyrkan kunnan alueella sijaitseva Hammarby. Hänestä kertovaa pyhimyslegenda on vanhin ruotsalainen pyhimyslegenda. Legenda on säilynyt käsikirjoituksissa 1200-luvun jälkipuoliskolta mutta se lienee vanhempi. Botvid on mainittu jo 1100-luvun käsikirjoituksissa ja hänen muistopäivänsä, heinäkuun 28. on mainittu 1198 kirjoitetussa kirjassa .Legendan mukaan hän kääntyi kristinuskoon matkallaan Englantiin. Palattuaan kotiin hän alkoi julistaa kristinuskoa. pienoiskuva|Botvidin lähde Legenda kertoo hänen verkolla saamastaan suuresta kalansaaliista ja hänen kalaonnensa vakuutti muita kalastajia myös kääntymään kristinuskoon. Botvid sai menestyksensä palkaksi orjan, joka oli slaavilaista sukua. Botvid osti hänet vapaaksi ja halusi auttaa häntä palaamaan kotimaahansa. He lähtivät yhdessä matkalle kohti Gotlantia, josta Botvidin orjan olisi helpompaa jatkaa matkaa kotiseudulleen. Matkalla he tulivat Rågön saarelle, Södertörnissä, entisen Tysbergan kunnan alueella, nykyisen Nyköpingin lähistölle, ja siellä Botvidin nukkuessa hänen orjansa surmasi hänet kirveellä. Botvidin ruumis löydettiin ihmeen avulla, kun etsijöitä johti paikalle valkoinen lintu. Hänen ruumiinsa haudattiin ensin Säbyn (Salemin) kirkkoon lähelle hänen kotitilaansa, ja myöhemmin, 1129 Botkyrkan kirkkoon (Botwidiia Kirkia) jonka hänen veljensä Björn oli rakennuttanut kotitilalleen. Legenda kertoo myös monista hänen ruumiinsa löytöpaikalla ja hänen haudallaan Salemin kirkossa tapahtuneista parantumisihmeistä. Legenda kertoo myös, miten Botvidin reliikit siirrettiin vastavalmistuneeseen Botkyrkan kirkkoon. Matkalla Salemin kirkolta Botkyrkan kirkolle kantajat tulivat Botvidin kotitilan lähellä olevan Brornsjön järven lähelle. He pitivät taukoa ja laskivat reliikit maahan. Tälle paikalle puhkesi lähde, joka pulppusi hyvää, kirkasta vettä. Lähde on edelleen olemassa ja se tunnetaan Sːt Botvidin lähteenä.
Pyhä Birgitta mainitsee Botvidin näyissään. Botvidin hauta, Botkyrkan kirkossa oli keskiajalla suosittu pyhiinvaelluskohde, jonne tultiin pitkienkin matkojen takaa ja hänen kulttinsa levisi laajalle niin Ruotsissa kuin Suomessakin. Hänen merkityksensä alkoi vähetä vasta reformaation myötä 1520-luvulla, joskin kirkko säilytti vetovoimansa siten, että vielä 1600-luvullakin kirkossa kävijöiltä perittiin pientä maksua.
Botvidin merkitys
pienoiskuva|Botkyrkan kirkko Botkyrkan kivikirkko, joka rakennettiin hänen kotitilalleen on vihitty 1176 ja se on Bromman kirkon ohella nykyisen Tukholman hiippakunnan alueen vanhin kirkko. . Nykyinen Botkyrkan kunta on saanut nimensä Botvidin mukaan. Myös Oxölesundin kirkko, Nyköpingin lähellä, on saanut nimensä hänen mukaansa. . Salemin ja Botkyrkan kirkkojen välille on viitoitettu n 7.5 km pitkä pyhiinvaellusreitti. pienoiskuva|Botkyrkan kunnan vaakuna Botvidin tunnuksina ovat kala ja kirves, ja ne ovat edelleen kuvattuna Botkyrkan kunnan vaakunassa. Botkyrkan katolinen seurakunta on nimetty Botvidin mukaan ja kirkko on pyhitetty hänen muistolleen.
Suomessa Pyhä Botvid on ollut harvoin kuvattu pyhimys. Lohjan kirkossa on yksi maalaus hänestä, ja Laihialla on ollut hänelle omistettu kirkko, joka on rakennettu 1508, mutta tuhoutunut 1642.
Botvidin legenda
(lyhennelmä alkuperäisestä legendasta)
Botvidin nuoruus ja matka Englantiin
Pyhä Botvid syntyi Ruotsissa, hänen vanhempansa olivat pakanoita. Kun hän kasvoi ja tuli aikuiseksi, halusi hän itse ansaita elantonsa ja lähti kauppamatkalle Englantiin. Siellä hän vuokrasi huoneen erään papin luona. Pappi ymmärsi, että Botvid ei tuntenut kristinuskoa ja opetti hänelle kristillistä uskoa.
Pappi teki suuren vaikutuksen Botvidiin, samoin se, mitä tämä kertoi hänelle. Botvid jäi Englantiin noin puoleksi vuodeksi. Sillä aikaa hän otti vastaan kasteen ja palasi sitten kotiseudulleen. Kotiin palattuaan alkoi Botvid itse opettaa ja sai monet kääntymään kristinuskoon
Botvidin kalansaalis
Eräänä kevätpäivänä kalojen kutuaikaan tapahtui, että pyhä Botvid lähti palvelijoineen ja muiden kyläläisten kanssa pieneen saareen, joka oli kalapaikka. Siellä heidän oli tarkoitus laskea verkot, kuten he tapasivat tehdä. Mutta paikan omistaja, Bovinus nimeltään, yllätti heidät ja sanoi: ”Jos te laskette verkkonne tänne, on teidän annettava minulle neljäsosa koko kalansaaliista. Jos ette suostu tähän, lähtekää pois täältä samantien.”
Kun pyhä Botvid kuuli tämän, vastasi hän laupiaasti:”Älä tee noin, veli! Se mitä Jumala on antanut sinulle ilmaiseksi, on sinun annettava muille samaan hintaan.” Bovinus sanoi hänelle:”Mene tiehesi, Botvid! Sinä voit antaa vapaasti pois sen, mitä sinulla on, kenelle sinä tahdot”
Pyhä mies Botvid lähti sieltä pois ja koko kalaparvi seurasi häntä.
Kyläläiset, jotka tahtoivat noudattaa Bovinuksen tahtoa, tekivät työtä koko yön, mutta turhaan. Pyhä Botvid palasi takaisin omalle saarelleen, joka oli samassa järvessä, nousi maihin, polvistui rukoukseen ja käski palvelijoitaan laskemaan verkot veteen. Mikä ihme! Kun pyhä mies oli rukoilemassa, kuuli Jumala hänen rukouksensa ja antoi hänen palvelijoilleen niin paljon kalaa, että heidän molemmat veneet täyttyivät. Kun jumalanmies näki tämän, sanoi hän palvelijoilleen: ”Kiittämämme Jumalaa, joka on tehnyt taivaan ja maan ja kaiken mitä niissä on, ja joka on antanut meille tämän lahjan.”
Jumalanmies vastasi heille rakkaudella ja sanoi: ”Veljeni, ei tule kuuloonkaan! Jos Jumala tahtoo antaa jotain hyvää, niin minä annan sen teille ilmaiseksi. Ne nostivat ylös verkkonsa, yksi toisensa jälkeen ja heidän veneensä tulivat täyteen. Bovinus tuli viimeisenä, hän joka oli ajanut Botvidin pois ja lupasi pyhälle miehelle sen, mitä oli itse halunnut saada, mutta Jumalan täyttämä mies antoi hänelle ilmaiseksi, niin kuin hän oli tehnyt muillekin, kun hän sanoi: ”Menkää ja heittäkää verkkonne, ja se mitä Jumala antaa teille, sen minä olen valmis antamaa teille ilmaiseksi.” Mutta Bovinus sai tehdä turhaa työtä.
Kun jumalanmies näki tämän, sanoi hän säälien: ”Kaikesta tästä näen selvästi, että Jumalan on vihainen minulle, mutta ei kenellekään muulle jotka ovat tulleet tänne. Mutta jos sinä haluat kääntyä Jumalan puoleen ja uskoa häneen, niin ota verkkosi ja heitä se veteen, minä rukoilen sinun puolestasi, että kaikkivaltias Jumala antaisi ruokaa ja muuta tarpeellista sinulle.” Bovinus lupasi tehdä kaiken mitä pyhä Botvid oli sanonut. Ja niin kävi, sillä kaikkivaltias Jumala kuuli pyhän miehen rukouksen ja täytti hänen molemmat veneensä. Silloin pyhä Botvid sanoi paikalla oleville: ”Maanmieheni ja sukulaiseni, kuulkaa. Minä kehotan teitä kaikkia, rakkaitani, että te ette koskaan kieltäydy antamasta tarvitsevalla siitä, mitä Jumala antaa teille niin rikkaasti ilmaiseksi.
Niin kaikki jotka siitä kuulivat, kiittivät Jumalaa, joka mittaamattomaan anteliiaasti ruokkii ja ohjaa koko maailmaa. Mutta kuka voisi luetella kaikki ne laupeudeteot, joita pyhä Botvid teki, kun hän eli maan päällä? Hän auttoi tarmokkaasti sorrettuja, vieraili sairaiden luona ja hankki heille, mitä he tarvitsivat sekä kutsui sen minkä pystyi harhaan joutuneita takaisin totuuden tielle ja kristilliseen Jumalan kunnioittamiseen.
Botvidin kuolema
Siitä seurasi, että he uupuneina nousivat maihin Rågö-nimiseen saareen. Niin pian kuin vene oli rannassa, astui pyhä Botvid-mies maihin, lankesi rukoukseen puun juurella erillään muista, jätti itsensä ja seuralaisensa Herran haltuun ja nukahti matkan vaivojen ja paastoamisen uuvuttamana. Kun tuo slaavilainen mies näki, että muut nukkuivat, otti hän kirveen, jota Botvid kantoi, iski pyhimyksen pään irti unohtaen sen lupauksen minkä oli antanut pyhälle miehelle, palkiten hänen hyvyytenä pahalla ja riistäen häneltä ruumiillisen elämän. Sellaisen marttyyrikuoleman Botvid koki.
Botvidin ruumis löydetään
Pyhän Botvidin veli Björn kokosi lopulta kaikki sukulaisensa he ottivat mukaansa Henrik-nimisen papin, mutta minne heidän pitäisi mennä, sitä he eivät tienneet. Silloin pappi sanoi heille:”Veljet, rukoilkaamme Herraa, kaikkivaltiasta Jumalaa koko sydämestämme että hän ohjaisi meidät hyvän Botvidin ruumiin luo.”
Rukouksen päätyttyä he nousivat veneeseen ja alkoivat soutaa. Mutta kaikkivaltias Jumala vastasi heidän rukoukseensa ja lähetti heidän luokseen valkoisen linnun, jollaista kukaan heistä ei ollut nähnyt aikaisemmin. Se istui iloisena laivan keulaan. Kun nuorukaiset näkivät se, he olisivat halunneet ottaa sen kiinni paljain käsin, sillä se näytti heistä niin kesyltä, mutta kunnioitettava pappi kielsi heitä koskemasta siihen ja sanoi: ”Poikani, älkää koskeko siihen, minä toivon että se on lähetetty meille oppaaksi.
Tämän he tajusivat selvästi myöhemmin, kun he soutaessaan olisivat menneet väärään suuntaan, mutta lintu nousi lentoon keulasta missä se oli istunut ja lensi ikään kuin puhuen ja näytti heille oikean suunnan. Kun pappi näki tämän, pyysi hän, että heidän pitäisi seurata lintua ja kaikki tekivät niin.
Mutta älykäs pappi ymmärsi tilanteen. Hän näki linnun istuvan ja laulavan, meni sinne ja löysi pyhän miehen ruumiin, aivan kuin tämä olisi nukkunut oikealla kyljellään, kaikki hänen vaatteensa olivat ehjiä ja samassa kunnossa, kuin hän oli lähtenyt omiensa luota. Lähde, jonka vesi oli mitä suloisinta ja kirkkainta, oli puhjennut siihen mihin veri oli tippunut pyhän haavoista. Pappi kutsui seuralaisensa paikalle ja näytti heille löytämänsä aarteen. Kaikki paikalla olevat iloitsivat Herrassa ja kiittivät Jumalaa, joka on aina ihmeellinen pyhissään. He nostivat ruumiin ja vievät sen veneeseen. Lintu lähti lentoon puusta, aivan kuin tähtiä kohti eikä näyttäytynyt enää uudelleen.
Ihmeitä Botvidin haudalla
Melkein joka puolella Ruotsia oli pakanuus vallalla ja harvat kristityt pysyttelivät pelosta piilossa. Kristittyjä vainottiin suuresti, Flottsundin käräjillä tapettiin Erik- niminen munkki ja hänen ruumiinsa ajelehti Täljeen, missä ruumis haudattiin. Pyhä piispa Eskil kivitettiin Strängnäsin kaupungissa, missä hänen piispankartanonsa lienee ollut. Kun nyt pyhän Botvidin ruumis oli haudattu, alkoivat pakanat tuntea pelkoa koko Ruotsissa. Pelko levisi erityisesti kiltatuvissa, sillä että ne, jotka olivat tanssiessaan puukottaneet toisiaan, eivät parantuneet, elleivät he ottaneet vastaan kastetta ja rukoilleet Pyhän Botvidin nimessä. Siten kaikki lehdot hakattiin ja epäjumalankuvat tuhottiin.
Näiden vuosien aikana ja näille tienoille rakennettiin Jumalan kirkkoja sinne, missä aikaisemmin kukoisti taikauskoinen epäjumalien palvonta. Joka puolelta tuli pyhimyksen haudalle lukemattomia määriä miehiä ja naisia, sokeita, rampoja, kuihtuneita, kuumetautisia ja kaikki he saivat takaisin terveytensä. Siellä puhdistui spitaalisia, henkien kiusaamat vapautuivat, kuurot saivat kuulonsa, mykät saivat puhekykynsä. Eräs mies, joka kulki kyynärsauvojen varassa ryöminen, vietiin sinne. Hänen kantapäänsä olivat surkastuneet mutta parantumisen jälkeen ne olivat kuin kaksi ojaa. Kun siellä tapahtui suuria ihmeitä, rakensi Botvidin veli heidän kotitilalleen puukirkon, mutta kun kristinusko vahvisti asemaansa, korvattiin se ylväällä kivikirkolla.
Botvidin kirkko
Kun puukirkko oli valmis, tuli kaksi piispaa, joista on säilynyt hyvä muisto, Upsalan Henrik ja Strängnäsin Gerder, ja he vihkivät tämän kirkon Jumalan ja Pyhän Botvidin kunniaksi. Seuraavana päivänä he kulkivat kantaen ristiä, vahakynttilöitä ja suitsutusastioita, jotka antoivat timjamin tuoksua, Pyhän Botvidin haudalle, kaivoivat sen auki varovasti ja löysivät arkkuun kätketyn kalleuden, kallisarvoisemman kuin mikään taiteellisesti työstetty pronssi, Pyhän Botvidin luut.
Kun hauta avattiin, sieltä virtasi niin suloinen tuoksu, että kaikki läsnäolijat ihastelivat suloista tuoksua ja sairaat saivat takaisin terveytensä. He kantoivat Pyhän Botvidin reliikkejä ja kun he tulivat tämän kotitilalla olevan järven lähelle, he laskivat reliikit maahan. Silloin puhkesi lähde kovasta maasta ja yhä tänään sen vesi on kirkasta ja suloista.
Outoja tarinoita
Outoja tarinoita on Markku Sadelehdon toimittama ja Jalavan julkaisema kauhuantologioiden sarja, jonka kuusi osaa ilmestyivät vuosina 1990–1994. Sarjan nimi on viittaus vuosina 1923–1954 ilmestyneeseen pulp-lehti Weird Talesiin. Weird Talesissa julkaistujen novellien lisäksi sarjassa ilmestyi monipuolisesti 1900-luvun mittaan kirjoitettua brittiläistä ja yhdysvaltalaista kauhukirjallisuutta. Tunnettuja sarjassa julkaistuja kirjailijoita olivat muun muassa H. P. Lovecraft, Robert E. Howard, Robert Bloch ja Clive Barker.
Jalavan toivomuksesta Outoja tarinoita 2 keskittyi kuitenkin splatterpunkiin, kun taas Outoja tarinoita 3 käsitteli tieteiskauhua. Jälkimmäisenä mainitun novellit oli suomennettu Kauhupokkari-sarja varten, joka lopetettiin kuitenkin ensimmäiseen osaansa. Myös Outoja tarinoita 5 rakentui suurelta osin Kauhupokkariin tarkoitettujen novellien varaan. Outoja tarinoita 4 käsitteli ensimmäisen osan tavoin Weird Tales -kirjailijoita, mutta oli Sadelehdon mielestä onnistuneempi kokonaisuus. Kuudetta osaa Sadelehto piti sarjan parhaana; antologian teemaa hän ei suostunut paljastamaan.
Outoja tarinoita 1 (1990)
Kustannus Oy Jalavan kustannusjohtaja Markku Jalava suunnitteli 1980-luvun lopussa Weird Tales -lehdessä julkaistuista novelleista koostuvaa antologiaa. Jalavan suunnitelmana oli valita parhaat novellit Stefan R. Dziemianowiczin toimittamasta, niin ikään Weird Tales -nimisestä antologiasta, joka yli 600-sivuisena oli sellaisenaan liian paksu. Kesäkuussa 1989 Jalava keskusteli liikeasioissa kajaanilaisen antikvariaatinpitäjä Markku Sadelehdon kanssa. Sadelehto antoi ehdotuksia antologian suhteen, jolloin Jalava kysyi, haluaisiko Sadelehto toimittaa antologian itse.
Sadelehto ryhtyi tutkimaan kokoelmaansa ja sai pian valittua useimmat antologian novellit. Dziemianowiczin antologiasta Sadelehto valitsi omaan kirjaansa vain yhden novellin, H. Warner Munnin ”Ketjun”. Theodore Sturgeonin novelli ”Professorin Teddykarhu” löytyy molemmista kokoelmista, mutta tämä oli sattumaa. Taittovaiheessa havaittiin, että kirjasta tulisi varsin lyhyt, joten Sadelehto otti Dziemianowiczin antologiasta mukaan vielä kolmannenkin novellin, Richard Mathesonin tarinan ”Slaughterin talo”, vaikka se ei hänen mielestään ollutkaan toimiva lopetusnovelli. Alun perin Sadelehto aikoi kirjan lopetukseksi Joseph Payne Brennanin novellia ”Slime”, mutta sen alkutekstiä hän ei löytänyt ajoissa.
Outoja tarinoita 1 oli Sadelehdon ensimmäinen toimitustyö. Antologian kirjailijanimiä olivat esimerkiksi H. P. Lovecraft, Ray Bradbury, Robert E. Howard, Clark Ashton Smith ja Robert Bloch. Myöhemmin Sadelehto toimitti kaikilta viideltä myös yhden tai useamman yhteen kirjailijaan keskittyneen novellikokoelman. Howard-kokoelma Conan ja demonit oli Sadelehdon toinen toimitustyö ja ehti kauppoihin jo ennen Outoja tarinoita 1:stä. Molemmat kirjat ilmestyivät vuonna 1990.
Outoja tarinoita 1:n vastaanotto oli enimmäkseen myönteinen. Aikakoneen arviossa Eija Elo kehui sekä Sadelehdon novellivalintoja, ”erinomaisia” suomennoksia että ”yllättävän tyylikästä” kansikuvaakin. Elon mukaan antologia heijasteli laajempaa kehitystä, jonka myötä Suomessa alettiin vihdoin tiedostaa kauhuperinteen olemassaolo ja laajuus. Helsingin Sanomissa Keijo Kettunen nosti H. P. Lovecraftin (”Rotat seinissä”) ja Ray Bradburyn (”Urakoitsija”) novellit kokoelman parhaimmistoon. H. Warner Munnin ”Ketjua” hän piti selvästi heikompana kuin Edgar Allan Poen samankaltaista kertomusta ”Kuilu ja heiluri”. Robert Blochin novellin (”Kunnioittaen, Viiltäjä-Jack”) loppua Kettunen piti kuluneena. Portin Boris Hurtan mielestä suurin osa kirjan novelleista oli Lovecraftin tarinaan verrattuna melko väljähtäneitä. Rikostarinoihin viittaavien loppuyllätysten sijasta Hurtta kaipasi goottilaista yliampuvuutta, vaikka sitä pidettäisiinkin vanhentuneena ja naurettavana.
Outoja tarinoita 2 (1990)
1940-luvun kirjailijoita esitellyt antologia jäi lopulta kokonaan tekemättä. Sadelehdon mukaan sekä hän että Jalava alkoivat myöhemmin pitää temaattisesti koottuja kirjoja parempina kuin sukupolviantologioita.
Splatterpunk-antologiaksi alaotsikoitu Outoja tarinoita 2 ilmestyi vielä vuoden 1990 aikana. Käytännössä useimmat kirjan novellit eivät kuitenkaan edustaneet splatterpunkia. Poikkeuksia olivat David J. Schow’n ”Läskitoukka ja Jerryn lapset” sekä John Skippin ja Craig Spectorin ”Miestenhuone”, jota Sadelehto piti eräänä suuntauksen perusteksteistä. Sadelehdon itsensä mukaan Outoja tarinoita 2:n suurin ansio oli kuitenkin Clive Barkerin Helvetilliset-pienoisromaanin julkaiseminen suomeksi. Kokoelmasta jouduttiin painokanteen pelossa jättämään pois Joe R. Lansdalen novelli ”Cadillac-autiomaan tuolla puolen”. Sadelehdon mukaan uskonnolliset piirit kävivät vuoden 1990 aikoihin uusia kirjoja läpi oikeustaistelu mielessään. Syyte ei todennäköisesti olisi johtanut mihinkään, mutta Jalavan kaltaisella pienellä kustantamolla ei ollut varaa ottaa oikeudenkäynnin riskiä. Myöhemmin Lansdalen novelli julkaistiin WSOY:n FAN-sarjaan kuuluneessa antologiassa Kuoleman kirjat 2.
Outoja tarinoita 2 sai kielteisen vastaanoton, ja kriitikot huomauttivat, että teoksen markkinointi splatterpunkina oli harhaanjohtavaa. Sadelehdon mukaan monet nuoret lukijat pitivät hänen moderneista kokoelmistaan ja niiden tavasta yhdistellä raakaa väkivaltaa ja erotiikkaa. Vanhemmat lukijat puolestaan olivat sitä mieltä, ettei kirjoja olisi pitänyt edes julkaista. Aikakoneen arviossa P. A. Manninen kuvaili kokoelmaa ”ihan kivaksi viihteeksi”, mutta oli pettynyt siihen, että useimmista noveilleista puuttuivat sekä splatter että punk. Ainoan poikkeuksen muodosti David J. Schow’n kertomus, jota Manninen piti samalla kirjan parhaana. Barkerin Helvetilliset oli Mannisen mukaan tekotaiteellinen ja selvästi Barkerin itse ohjaamaa ja käsikirjoittamaa elokuvaversiota huonompi.
Sadelehto jatkoi myöhemmin Outoja tarinoita 2:n sisältämien teemojen parissa ja toimitti kauhua ja rakkauskirjallisuutta yhdistelleet antologiat Julma on rakkaus sekä Suuri hiljaisuus. Kaksi jälkimmäistä olivat hänen mukaansa sekä onnistuneempia, henkilökohtaisempia että syvällisempiä kokonaisuuksia. Kepeämmin hän käsitteli samaa aihetta Kuoleman kirjat -sarjassaan.
Outoja tarinoita 3 (1991)
Vuonna 1990 ilmestyi Sadelehdon toimittama ja Jalavan kustantama Kauhupokkari 1. Se oli taloudellisesti epäonnistunut yritys laajentaa kauhusarjaa kioskikirjojen puolelle. Kauhupokkari-sarja lopetettiin ensimmäiseen osaansa, mutta Sadelehto oli jo ehtinyt ideoida toisen ja kolmannen osan. Tarinoihin oli hankittu kustannusoikeudet ja ne oli jopa ehditty kääntää. Kauhupokkareihin kaavaillut novellit kierrätettiin siksi Outoja tarinoita -sarjan myöhempiin osiin. Sadelehdon mukaan Kauhupokkarin tekeminen oli ”pyöritystä piikkitynnyrissä”, ja ylijäämänovellien toimitustyö hidasti hänen kehittymistään antologistina. Tämä näkyi myös sarjan myöhempien osien vastaanotossa, kun arvostelijat ihmettelivät, miksi Sadelehdon ura ”sahaa edes takaisin”.
Outoja tarinoita 3 perustui Kauhupokkari 3:n suunnitelmiin. Kirjaan lisättiin myös kaksi muuta novellia, ja teemaksi tulivat ihmisen kohtaamiset vieraiden, vihamielisten elämänmuotojen kanssa. Kirjan tunnetuimman novellin, John W. Campbellin ”Olennon” Sadelehto oli toimitusvaiheessa jättää kokonaan pois, koska piti tekstiä huonosti kirjoitettuna ja vanhentuneena. Tilalle hän harkitsi John Martin Leahyn tarinaa ”Amundsenin teltassa”, mutta päätyi lopulta ”Olentoon” sen klassikkostatuksen vuoksi. Leahyn novellin Sadelehto julkaisi vuosia myöhemmin antologiassa Lovecraftin lähteillä.
Aikakoneen arviossa Juhani Hinkkanen piti Outoja tarinoita 3:a kohtuullisen onnistuneena ja ylisti kirjan sisältävän ”jopa muutamia klassikoita”. Theodore Sturgeonin ”Se” menee ”suoraan kauhun ytimeen”, kun taas John W. Campbellin ”Olento” on merkittävä lähinnä siitä tehtyjen elokuvaversioiden ansiosta (’Se’ toisesta maailmasta, 1951, ja ”Se” jostakin, 1982). Tuoreemmista novelleista Hinkkanen nosti parhaiksi Tom Reamyn ”Umpikujassa” sekä Michael Shean ”Ruumiinavauksen”. Kokoelman päättävää Guy N. Smithin ”Äyriäisten kostoa” Hinkkanen piti todella huonona, samoin Jari Rasin anakronistista ja halvannäköistä kansitaidetta.
Outoja tarinoita 4 (1992)
Vuonna 1992 ilmestynyt Outoja tarinoita 4 muistutti teemoiltaan ja kirjailijanimiltään sarjan ensimmäistä osaa. Molemmissa kirjoissa novellit on järjestetty kronologisesti kirjoitusajankohdan mukaan. Sadelehdon mukaan taustalla vaikutti hänen tyytymättömyytensä Outoja tarinoita 1:een. Neljäs osa olikin yritys toteuttaa sama konsepti onnistuneemmin. Novellit Sadelehto valitsi niin, että ne kronologisessa järjestyksessäkin muodostivat jännitteen nousuja ja laskuja. Monissa tarinoissa oli lisäksi H. P. Lovecraft -vaikutteita, ja novelleista peräti kolme oli joko Lovecraftin omissa nimissä kulkevia tarinoita tai hänen muille kirjailijoille haamukirjoittamiaan tekstejä. Jalavan aiemmat Lovecraft-kokoelmat kääntänyt Matti Rosvall suomensi myös Outoja tarinoita 4:n novellit.
Neljättä osaa painettiin 3 000 kappaletta; enemmän kuin yhtäkään toista sarjan osaa. Painos myös myytiin nopeasti loppuun. Aikakoneen arvostelussa Juhani Hinkkanen piti antologiaa yhtä epätasaisena kuin sen esikuvana toiminutta Weird Tales -lehteäkin. Klassikoita ei kokoelmassa hänen mukaansa juurikaan ollut, mutta kokonaisuus oli silti parempi kuin samoihin aikoihin suomennettu, Peter Hainingin toimittama Weird Tales – fantasialehden parhaat alkuperäiskuvin.
Outoja tarinoita 5 (1993)
Vuonna 1993 ilmestyi Outoja tarinoita 5, jonka novelleista suurin osa oli alun perin aiottu Kauhupokkari 2:een. Antologiaa varten käännettiin lisäksi kuusi muuta tarinaa. Lopputulos oli Sadelehdon mukaan ”sinfoninen” ja ”kuin palapeli”, eikä hän siksi halunnut paljastaa teoksen ideaa. Esipuheessa Sadelehto kuvailee kirjaa uransa oudoimmaksi kokonaisuudesta, jossa on neliosainen rakenne: ”ensin teemat esitellään, sitten on klassinen välinäytös, sitten teemoja kehitellään ja lopulta koko orkesteri soittaa raivoisan finaalin”. Antologian avaintekstiksi Sadelehto nostaa Harlan Ellisonin urbaanin kauhutarinan ”Kuin piiskattu koira”. Takakannen mukaan ”antologian teemoja ovat lapsuuden ja nuoruuden kauhut”.
Outoja tarinoita 5:n piti alun perin sisältää 15 novellia ja tämä mainittiin myös Portti-lehdelle annetuissa ennakkotiedoissa. Ennen painamista Sadelehto päätti kuitenkin jättää antologiasta pois Kauhupokkari 2:ta varten käännetyn David Draken muinaiseen Roomaan sijoittuvan kauhutarinan. Novelli ei sopinut kokonaisuuteen, ja Sadelehto piti tarinaa niin huonona, ettei lopulta julkaissut sitä missään antologiassa, vaikka tarinan julkaisuoikeuksista oli jo maksettu ja se oli jopa ehditty kääntää.
Portti-lehden Juho-Antti Tuhkanen nosti novelleista esiin ”Henry Kuttnerin loisteliaan Cthulhu-pastissin ’Hydra’, jota ei löydä mistään ulkomaisesta antologiasta”.
Outoja tarinoita 6 (1994)
Vuonna 1994 julkaistu Outoja tarinoita 6 jäi sarjan viimeiseksi osaksi. Vuosien mittaan Kustannus Oy Jalavassa tapahtui henkilöstönvaihdoksia, ja sarjan lopetus tapahtui kustantajan toivomuksesta.
Sadelehdon mielestä Outoja tarinoita 6 oli sarjan paras osa: ”Tekstit piti etsiä suurella vaivalla. Kirjaa tehdessä alkuperäinen ideani meni kerrankin läpi sellaisenaan; se vastaa käsitystäni hyvästä antologiasta. Esipuhetta kirjoittaessani sain päähänpiston, etten paljasta mitään teemoista lukijoille.” Antologian viimeisen novellin, Thomas Ligottin ”Tohtori Locrianin parantolan”, Sadelehto kuvaili kiteyttävän hänen jäähyväistunnelmansa Outoja tarinoita -sarjalle. Kuudennen osan arvostelut ja myyntiluvut olivat kuitenkin koko sarjan huonoimmat, ja Sadelehdon jopa väitettiin ”kaivelleen amerikkalaiskirjailijoiden roskakoreja”. Sadelehdon mukaan tämä johtui siitä, että kriitikot eivät saaneet kiinni hänen ideastaan.
Jälkimaine
Outoja tarinoita -kirjat saivat vaihtelevia arvioita. Myyntiluvut sen sijaan olivat viimeistä osaa lukuun ottamatta tasaisen hyvät; painosmäärät vaihtelivat 1 500 ja 3 000 välillä ja useimmat kirjoista myytiin suhteellisen nopeasti loppuun. Sarjan suosituin osa oli Outoja tarinoita 4, huonoimmaksi arvioitiin yleensä viimeinen osa.
Sadelehdon mukaan oli pohjoismaisittain poikkeuksellista, että ulkomaista kauhukirjallisuutta käännettiin ja julkaistiin lyhyessä ajassa niin paljon. Myöhemmissä toimituksissaan Sadelehto jatkoi monien Outoja tarinoita -sarjan esittelemien kirjailijoiden ja teemojen parissa. Monia Outoja tarinoita -antologioita arvosteltiin epätasaisesta materiaalista. Sadelehto itse oli sitä mieltä, että hyvä antologia rakentuu muutaman klassikon varaan, jolloin jännitteessä on romaanin tapaan nousuja ja laskuja.
Mark Elliott
Mark Elliott (24. syyskuuta 1939 – 3. huhtikuuta 2021 ) oli yhdysvaltalainen ääninäyttelijä, joka on toiminut 1980-luvulta lähtien Disneyn trailereiden, mainosten ja promojen äänenä niin televisiossa kuin videolla. Lisäksi hän oli vierasisäntänä Casey Kasemin radio-ohjelmassa "American Top 40" vuosien 1977–1982 ja 1989–1993 aikana. Elliottilla oli myös oma radio-ohjelma "The Weekly Top 30" vuosien 1979–1982 aikana.
Williams FW14
Williams FW14 oli Formula 1 -auto, jota käytti Williams -talli kaudella. Auton suunnittelivat Patrick Head ja Adrian Newey. Kilpakuljettajina olivat britti Nigel Mansell ja italialainen Riccardo Patrese.
Auto oli selvästi muiden tallien autoja kehittyneempi. Siinä oli mm. puoliautomaattinen vaihdelaatikko, aktiivinen jousitus, luistonesto, lukkiutumattomat jarrut ja sen ajan kehittynein aerodynamiikka.
Williams FW14
FW14 debytoi Yhdysvaltain GP:ssa 1991. Auto oli tekniikaltaan muita edellä, mutta uudesta tekniikasta ei ollut vielä kokemusta ja luotettavuus oli kateissa alkukaudesta. Mansell ja Patrese saavuttivat seitsemän voittoa, mutta McLaren voitti sekä kuljettajien että valmistajien mestaruuden luotettavamman tekniikan ansiosta.
Jalkaväkirykmentti 69 (talvisota)
Jalkaväkirykmentti 69 (JR 69) oli talvisodassa Kollaan rintamalla palvellut suomalainen rykmentti, joka oli osa 23. divisioonaa. Rykmentin komentajana toimi everstiluutnantti Kaarlo Raunio ja se koottiin maan eri puolilta sotatalvena siviilistä asepalvelukseen kutsutuista miehistä. Rykmentti kävi talvisodan viimeisinä viikkoina niukoin varustein ja ammuksin kiivaita taisteluita venäläisylivoimaa vastaan ja onnistui osaltaan pitämään Kollaan suomalaisilla.
Williams FW14
Williams FW14B
Kaudelle Williams toi luotettavamman ja vieläkin kehittyneemmän auton (auto sisälsi uutuutena aktiivijousituksen). FW14B hallitsi sarjaa ylivoimaisesti, minkä ansiosta Mansell voitti yhdeksän kilpailua ja Patrese yhden.
Juutalainen hautausmaa
Juutalainen hautausmaa on hautausmaa, jonne on haudattu vain juutalaisia uskontoon liittyvien seremonioiden mukaisesti.
Williams FW14
Williams FW14B
Kauden päätteeksi Mansell siirtyi CART -sarjaan ja Patrese siirtyi Benettonille.
Juutalainen hautausmaa
Hepreaksi hautausmaata kutsutaan nimillä bet kevarot, hautojen paikka ja bet olam, ikuisuuden talo. Hautausmaan perustaminen on yksi ensimmäisistä ja tärkeimmistä tehtävistä uutta juutalaista yhteisöä perustettaessa. Hautausmaa vihitään käyttöön perinteisin menoin. Mikäli hautausmaa on samalla alueella kuin muihin uskontokuntiin kuuluvien hautausmaiden kanssa, juutalaisten ja ei-juutalaisten tilat tulee olla erillään toisistaan ja hautojen alueet erotettu muurein, joissa on erilliset sisäänkäynnit. Juutalaisen kulttuurin mukaan juutalaiset hautausmaat ovat ikuisia, eli niitä ei saa hävittää, eikä kerran käyttöön otettuun hautaan saa haudata uudelleen.
Williams FW14
Tulokset
Lihavoitu tarkoittaa paalupaikkaa ja kursivoitu kilpailun nopeinta kierrosta.
Juutalainen hautausmaa
Joissakin Euroopan kaupungeissa vanhat juutalaisen hautausmaat toimivat nähtävyyksinä. Näihin kuuluvat muun muassa Praha ja Budapest. Holokaustin aikana natsi-Saksa tuhosi lukuisia juutalaisia hautausmaita eripuolilla Eurooppaa ja joistakin hautausmaista on tullut sen vuoksi myös holokaustin muistomerkkejä, kuten Varsovan getossa sijainneesta hautausmaasta.
Kivien laittaminen haudoille on juutalainen perinne, joka vastaa kukkien tai seppeleiden viemistä haudoille. Kukkia, mausteita ja oksia on käytetty joskus, mutta kiveä suositaan, sillä juutalaisen uskonnon keskuudessa se koetaan nimenomaan juutalaiseksi tavaksi. Tapa juontaa vanhasta perinteestä, israelilaisten erämaavaelluksen ajoilta, jolloin haudat peitettiin kivillä. Nykyisin myös kukat ovat yleistyneet.
Grand Mystery
Grand Mystery on säveltäjä Jukka Linkolan kolmiosainen teos, jonka tällä levyllä esittää Espoo Big Band johtajanaan Martti Lappalainen. Albumi on ilmestynyt vuonna 1985 Polydor-levymerkillä.
Juutalainen hautausmaa
Juutalaiset hautakivet tunnistaa yleensä Daavidin tähdestä ja hepreankielisestä kirjoituksesta. Naisten haudoilla on menora eli seitsenhaarainen kynttilänjalka.
Grand Mystery
Espoo Big Band oli tässä vaiheessa kehittynyt UMO Jazz Orchestran kaltaiseksi kunnianhimoisen musiikin esittäjäksi. Kummankin orkesterin riveissä soittivat huippunimet trumpetisti Esko Heikkinen, pasunisti Markku Veijonsuo ja saksofonisti Pentti Lahti.
Matti Laipio on todennut tästä levystä seuraavaa:
Juutalainen hautausmaa
Vanhoja kirjakääröjä ei polteta, vaan nekin haudataan juutalaiselle hautausmaalle.
Fiat CR.42
Suunnittelu
CR.42 perustui aikaisempaan CR.32:een, joka taas oli peräisin Fiat CR.30:stä. CR.32 oli ollut Espanjan sisällissodassa suuri menestys, joten Fiat alkoi kehittää uutta konetta. Koneen moottori oli ilmajäähdytteinen ahdettu Fiat A.74R1C.38 tähtimoottori. Koneen potkuri oli kolmilapainen Fiat-Hamilton Standard 3D.41-1. Runko rakennettiin duralumiinista ja teräksestä, siivet oli päällystetty kankaalla. Kone saavutti huippunopeuden 438 km/h ja nousuajan yksi minuutti ja 25 sekuntia tuhanteen metriin ja seitsemän minuuttia 20 sekuntia 7 000 metriin.
Regia Aeronautica
pienoiskuva|Museoitu keneyksilö Regia Aeronautican väreissä. Kone otettiin palvelukseen toukokuussa 1939. Italian maailmansotaan liittymiseen mennessä noin 300 konetta oli ehditty toimittaa. Kone taisteli brittien Gloster Gladiatoreja, ja myöhemmin Hawker Hurricaneja vastaan, joskus suurellakin menestyksellä.
Malta
Maltalla koneet kohtasivat Hurricaneja ensimmäisen kerran 3. heinäkuuta 1940. Tuolloin eräs brittilentäjä ampui alas SM.79-pommittajan lähellä Kalafarnaa. Hän joutui Falcojen yllättämäksi, ja hänen koneensa vaurioitui pakkolaskukuntoon. Pian brittilentäjät huomasivat CR.42:n olevan vaarallinen ja ketterä vastus.
Unkari
Unkarin ilmavoimat tilasi 52 konetta vuonna 1938. Koneet saatiin vuoteen 1940 mennessä. Koneita tuhoutui palveluskäytössä 25, yksi vioittui korjauskelvottomaksi ja yksi tuhoutui maassa.
Belgia
Belgian ilmavoimat osti vuonna 1939 40 konetta hintaan 40 miljoonaa frangia. Ensimmäinen Fiat saapui 6. maaliskuuta 1940 (yksi kone tuhoutui laskeutumisonnettomuudessa). Saksan hyökättyä Belgiaan koneet joutuivat taistelemaan ylivoimaista Messerschmitt Bf 109 -kalustoa vastaan. Kaikkiaan Fiatit ampuivat alas kahdeksan Dornier Do 17:ää, neljä Messerschmittiä ja yhden Junkers Ju 52:n.