cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Annie Besant
Radikaaleja mielipiteitä
Vuonna 1880 Charles Bradlaugh valittiin Northamptonin parlamentin edustajaksi, mutta koska ei ollut kristitty, hän kieltäytyi vannomasta perinteisen kaavan mukaista uskollisuudenvalaa, ja häntä estettiin sen vuoksi ottamasta paikkaansa vastaan. Samaan aikaan Besant työskenteli yhä Bradlaughin kanssa, mutta tutustui myös tunnettuihin sosialisteihin kuten George Bernard Shaw, Walter Crane ja Edward Aveling.
Liityttyään sosiaalidemokraattiseen liittoon Besant aloitti oman sanomalehtikampanjansa, jossa hän keskittyi muun muassa tehdastyöläisten oloihin.
Besant oli huolestunut nuorten naistyöläisten terveydestä Bryant & Mayn tulitikkutehtaalla. Ennen sähkövalon yleistymistä tulitikkuja valmistettiin valtavia määriä, ja tehtaat olivat vaikutusvaltaisia suuryrityksiä. 23. kesäkuuta 1888 Besant julkaisi Lontoossa artikkelin White Slavery, jossa hän kiinnitti huomiota tehtaalla leijuvien fosforihuurujen vaaroihin sekä Bryant & Mayn alhaisiin palkkoihin. Kolme naista jotka olivat hankkineet tietoa Besantin artikkelista, erotettiin. Besant vastasi perustamalla työntekijöille etujärjestön, Matchgirls Unionin. Kolmen viikon lakon jälkeen yritys oli viimein pakotettu tekemään työntekijöille merkittäviä myönnytyksiä, ja lisäksi palkkaamaan kolme erotettua naista uudelleen.
Besant liittyi myös Fabian Society -sosialistiryhmään ja 1889 myötävaikutti Fabian Essays -kirjan syntyyn. Kirja sisälsi paitsi Besantin, myös Sydney Webbin, George Bernard Shawin, Sydney Olivierin, William Clarken, Graham Wallasin ja Hubert Blandin artikkeleita. Kahden seuraavan vuoden aikana Shawin kokoama kirja myi 27 000 kappaletta.
Vuonna 1889 Besant valittiin Lontoon koululautakuntaan yli viidentoista tuhannen äänen erolla seuraavaksi suosittuun ehdokkaakseen. Suuren suosionsa turvin hän ryhtyi tekemään laajoja uudistuksia paikallisissa kouluissa. Hänen uudistuksiaan olivat muun muassa ilmaiset ateriat aliravituille lapsille sekä ilmaiset lääkärintarkastukset alkeiskoululaisille.
Teosofinen Seura
1890-luvulla Besant liittyi Helena Blavatskyn 1875 perustamaan Teosofiseen Seuraan, ja omistautui sittemmin syvästi teosofisen liikkeen toimintaan jopa niin, että 1907 hänestä tuli seuran puheenjohtaja. Besant keskittyi teosofisten ajatusten käytännön toteuttamiseen, ja hän ryhtyi valmistelemaan Suuren valkoisen veljeskunnan maailmansuunnitelman toteuttamista ja Maitreyan ja Kristuksen pikaista tuloa. Tähän tehtävään hän valitsi nuoren intialaispojan Jiddu Krishnamurtin. Teosofinen Seura oli kuitenkin Blavatskyn kuoleman jälkeen jakautunut aatteellisesti kahteen eri suuntaukseen, ja vuonna 1910 Besant ja C. W. Leadbeater perustivat Idän Tähti -järjestön valmistamaan tietä Maitreyalle eli maailmanopettajalle, joka tulisi ilmentämään itseään heidän kasvattipoikansa Krishnamurtin kautta. Myöhemmin Krishnamurti alkoi itse epäillä rooliaan, ja 1929 hän sanoutui irti messiaan tehtävästä kokouksessa, jossa myös Yrjö Kallinen oli läsnä. Krishnamurti erosi Teosofisesta Seurasta ja hajotti Idän Tähti -järjestön.
Intian vuosiensa aikana Besant säilytti yhä kiinnostuksensa naisten oikeuksien ajamiseen sekä muihin sosiaalisiin kysymyksiin, ja kirjoitti yhä artikkeleita Britannian sanomalehtiin kiistellen muun muassa naisten äänioikeudesta. Hän perusti myös The Central Hindu Collegen Benaresiin vuonna 1898. Annie Besant kuoli Intiassa vuonna 1933, ja hänen tuhkansa siroteltiin mereen.
Annie Besant vieraili aikoinaan myös Suomessa.
Olavi Salminen
Olavi Ilmari Sysinoro (ent. Salminen, 15. lokakuuta 1920 Turku – 4. elokuuta 1999 Turku) oli suomalainen nykyaikainen viisiottelija. Viisiottelun lisäksi hän kilpaili kansallisella tasolla uinnissa, voimistelussa, ammunnassa ja ampumahiihdossa.
Bufoteniini
Bufoteniini (5-HO-DMT) on tryptamiini, joka on sukua välittäjäaine serotoniinille. Se on alkaloidi, jota esiintyy useissa kasveissa, mutta alun perin se eristettiin koloradonkonnasta (Bufo alvarius), josta tämä hallusinogeeninen yhdiste on saanut nimensä.
Turbo Lover
Turbo Lover on brittiläisen heavy metal -yhtye Judas Priestin tunnetuimpia kappaleita ja singlejulkaisu vuodelta 1986. Kappale löytyy myös Judas Priestin Turbo-levyltä, ja kappaleesta on tehty musiikkivideo. Kappaleen B-puolena oli kappale ”Hot for Love”.
Bufoteniini
Alexander Shulginin kirjoittaman TiHKAL-kirjan mukaan annostus on 8–16 milligrammaa verenkiertoon injektoituna ja vaikutusten kesto 1–2 tuntia. Shulgin kuvailee kokemukseensa sisältyneen muun muassa rinnan puristuksen tunteen, kasvojen polttelua sekä kirkkaiden väripilkkujen ja valkoisten viivojen näkemistä mustalla taustalla.
Turbo Lover
Kappale kertoo nimensä mukaisesti rakkaudesta, tai yhtyeen tyylille uskollisesti ronskiin tyyliin rakastelusta nopean auton kyydissä. Kappale on hyvin kasarimaisen rokkaava, ja siinä on käytetty kitarasyntetisaattoreita. Se on myös yhtyeen vakiokappaleita keikoilla.
Bufoteniini
thumb|243px|Koloradonkonna
Jakso (jaksollinen järjestelmä)
Jaksoiksi kutsutaan jaksollisen järjestelmän vaakarivejä. Jakson numero ilmoittaa, kuinka monta miehitettyä elektronikuorta alkuaineella on. Jaksossa vasemmalta oikealle liikuttaessa alkuaineen järjestysluku eli protonien lukumäärä kasvaa. Samalla metallisuus vähenee ja elektronegatiivisuus kasvaa.
Salme Laaksonen
Salme Anita Laaksonen (21. marraskuuta 1936 Suojärvi – 4. marraskuuta 2021 Tampere) oli suomalainen näyttelijä.
Laaksonen oli yksi Tampereen työväen teatterin pitkäaikaisimmista näyttelijöistä. Siellä hän työskenteli kymmeniä vuosia, eli suurimman osan työurastaan. Tämän lisäksi hän näytteli pieniä rooleja useissa Yle TV2:n tuottamissa tv-sarjoissa 1960-luvulta aina 1990-luvulle saakka, etupäässä Jussi Niilekselän ohjauksessa (Kotirappu 1987, Saastamoisen poika 1989, Elämän suola 1996–1998).
Laaksosen ainoaksi elokuvarooliksi jäi pieni parin minuutin näyttäytyminen Matti Kassilan niin ikään Tampereella kuvatussa trillerissä Jäähyväiset presidentille (1987). Valtion taiteilijaeläke Laaksoselle myönnettiin keväällä 2007.
Sutjeskan taistelu
pienoiskuva|300px|Partisaaneja Sutjeskan taistelun aikana. Sutjeskan taistelu tai (Tapaus Musta) oli toisessa maailmansodassa akselivaltojen ja Jugoslavian partisaanien välinen taistelu miehitetyssä Jugoslaviassa. Taistelun tarkoituksena oli kukistaa partisaanit Sutjeskan lähistöllä ja vangita heidän johtajansa Josip Broz Tito. Taistelu käytiin Bosniassa Sutjeska-joen lähistöllä 15. toukokuuta – 16. kesäkuuta 1943 välisenä aikana. Taistelu päättyi akselivaltojen taktiseen voittoon heidän aiheutettua raskaita tappioita partisaaneille. Saksalaiset eivät kuitenkaan onnistuneet vangitsemaan Titoa, mikä merkitsi käännekohtaa Jugoslaviassa sodan aikana.
Sotatapahtumat
Hyökkäyksen alettua akselivallat olivat paremmissa lähtöasetelmissa kuin partisaanijoukot. Tämän ansiosta partisaanit saarrettiin Durmitor-vuoren alueelle, joka sijaitsi Tara- ja Piva-jokien välissä pohjoisessa Montenegrossa.
9. kesäkuuta akselivallat saivat melkein tapettua Titon pommilla, joka kuitenkin haavoitti häntä vain käteen.
Jugoslavialaisjoukot onnistuivat lopulta murtautumaan saksalais- ja kroatialaisjoukkojen läpi Sutjeska-joen toiselle puolelle luoteeseen kohti itäistä Bosniaa. Kolme prikaatia ja keskussairaala, jossa oli yli 2 000 haavoittunutta, jäi saarroksiin. Saksalaisjoukkojen komentaja Alexander Löhr käski Hitlerin ohjeistuksesta joukkoja tuhoamaan jäljellä olevat partisaanit. Saarroksissa olleet kärsivät pulaa lääkkeistä ja ruuasta, ja moni sairastui lavantautiin.
Saksalaiskomentaja Rudolf Lüters kuvasi partisaanijoukkoja hyvin organisoiduiksi, taitavasti johdetuiksi ja erittäin taistelutahtoisiksi.
Jugoslavialaisjoukkojen ulosmurtautumisen ansiosta joukkojen maine kasvoi paikallisten keskuudessa. Uusien värväysten ansiosta partisaanit saivat vallattua joitain alueita Bosniasta takaisin akselivalloilta seuraavan kahdenkymmenen päivän aikana.
Taistelusta tuli osa partisaanien mytologiaa, ja sen ansiosta partisaanit pääsivät askeleen lähemmäksi Jugoslavian johtamista.
Taistelusta on tehty myös elokuva vuonna 1973, jonka pääosassa on Richard Burton.
Melodifestivalen 1987
Melodifestivalen 1987 oli Ruotsissa järjestetty laulukilpailu, jossa valittiin Ruotsin edustaja vuoden 1987 Eurovision laulukilpailuun. Kilpailu järjestettiin avoimena sävellyskilpailuna, johon lähetettiin 1502 kappaletta. Niistä 12 valittiin finaaliin, joka pidettiin 21. helmikuuta Lisebergshallenissa Göteborgissa. Finaalissa voittajan valitsivat kaksikierroksisessa äänestyksessä yhdeksän eri ikäryhmistä koostuvaa raatia. Ensimmäisellä kierroksella raadit valitsivat kuusi kappaletta toiselle kierrokselle. Toisella kierroksella raadit äänestivät voittajan. Kilpailun voitti Lotta Engberg kappaleella "Fyra Bugg & en Coca Cola". Kuitenkin, koska kappaleessa mainittiin tuotemerkkejä, kappaleen nimeä ja sanoitusta jouduttiin muuttamaan kansainvälistä Eurovision laulukilpailua varten, ja kansainvälisestä kilpailua varten kappale uudelleennimettiin nimellä "Boogaloo". Parin säästövuoden jälkeen elävä orkesteri palasi takaisin kilpailuun.
Ranskan Grand Prix 1952
Ranskan Grand Prix 1952 oli Formula 1 -sarjan osakilpailu, joka ajettiin 6. heinäkuuta 1952 Rouen-Les-Essartsin radalla. Kilpailun voitti Alberto Ascari, jolle voitto oli toinen perättäinen.
Orella (1928)
Orella oli Chilen laivaston Serrano-luokan hävittäjä toisessa maailmansodassa.
Valmistus
Alus tilattiin 1927 John I. Thornycroft and Companyltä Woolstonista, missä köli laskettiin 21. kesäkuuta. Alus laskettiin vesille 8. maaliskuuta 1928 kumminaan kontra-amiraali Enrique Costa Pellón puoliso Clara C. de Costa Pelló ja valmistui 18. joulukuuta.
Palvelus
Orella lähti 3. tammikuuta 1929 Southamptonista Valparaísoon, jonne se saapui 22. helmikuuta. Matkalla alus vieraili Portlandissa, Las Palmasissa, Pernambucossa, Montevideossa ja Punta Arenasissa, jonne se saapui 13. helmikuuta varustettavaksi. Puerto Arenasista alus matkasi Puerto Buenon, Puerto Edénin ja San Antonion kautta määränpäähänsä.
Alus modernisoitiin 1950-luvun puolivälissä saattajaksi, mutta suurimmat muutokset olivat yhdysvaltalaisen tutkan asentaminen sekä maston muuttaminen kolmijalkaiseksi. Lisäksi polttoainesäiliöitä oli suurennettiin ja kaikuluotain asennettiin. Aseistusta lisättiin neljään 20 millimetrin ilmatorjuntatykkiin.
Alus poistettiin palveluksesta 18. joulukuuta 1962 ja alusluettelosta 29. syyskuuta 1966. Alus myytiin romutettavaksi 17. heinäkuuta 1967 Agencias Metalurgicas S.A.C.:lle.
John Hick
John Hick (s. 1922 – 9. helmikuuta 2012 ) oli brittiläinen analyyttinen uskonnonfilosofi ja teologi. Uskonnonfilosofiassa hän käsitteli uskonnon tietoteoriaa ja uskonnollista moniarvoisuutta ja teologisessa filosofiassa puolestaan pahan ongelmaa, eskatologiaa ja kristologiaa.
Hick toimi pappina Northumberlandin maakirkossa Englannissa ja opetti filosofiaa Cornellin yliopistossa sekä Princetonin teologisessa seminaarissa Yhdysvalloissa. Hick oli Claremont Graduate Universityn Danforth-oppituolin uskonnonfilosofian emeritusprofessori ja Birminghamin yliopiston H. G. Wood -oppituolin teologian emeritusprofessori. Hick luennoi vuosien 1986–1987 Gifford-luennot, ja hän sai Grawemeyer-palkinnon uskonnosta vuonna 1991.
UC-58
SM UC-58 oli Saksan keisarikunnan laivaston tyypin UC II miinasukellusvene ensimmäisessä maailmansodassa.
Valmistus
Alus tilattiin 12. tammikuuta 1916 Danzigista Kaiserliche Werftiltä, missä köli laskettiin 18. maaliskuuta. Alus laskettiin vesille 21. lokakuuta 1916 ja otettiin palvelukseen 12. maaliskuuta 1917.
Palvelus
Alus liitettiin 9. toukokuuta 1917 Itämeren laivueeseen, mistä se siirtyi 11. joulukuuta 1. laivueeseen. Ensimmäisen maailmansodan aikana alus teki 12 partiomatkaa, joiden aikana se upotti 28 alusta (yhteensä 24 209 tonnia) ja vaurioitti yhtä (4 125 tonnia).
UC-58 osui sodan aikana useisiin ruotsalaisaluksiin: Adolph Meyer, August, Cleo, Evard, Elianna, Erik, Eriksholm, Göta (p.), Kjell, Kyros, Lizzie (p.), Märta (p.), Olga, Pauline, Therese. Lisäksi sen osumien kohteeksi joutui venäläisiä, brittiläisiä ja yhdysvaltalainen alus.
Aluksen miehistö antautui 24. marraskuuta 1918 Ranskalle. Alus romutettiin 1921 Cherbourgissa.
Päälliköt
Aluksen päällikköinä olivat :
Baritonikitara
Baritonikitarassa on tavallista kitaraa pidempi mensuuri. Kaula ja otelauta ovat näin pidemmät kuin tavallisessa kitarassa. Pidempi kaula mahdollistaa soittimen virittämisen matalampaan viritykseen säilyttäen samalla kielten riittävän jännityksen käyttämättä paksuja kieliä. Samalla instrumentin soitettavuus pysyy helpompana ohuiden kielten ansiosta pidemmästä mensuurista huolimatta.
Tavallisessa kitarassa tilannetta voi verrata Fender Stratocaster ja Gibson Les Paul - mallien välillä. Stratocasterissa, jonka mensuuri on pidempi käytetään tyypillisesti hieman ohuempia kieliä kuin Gibsonissa, sillä Gibsonin lyhyempi mensuuri "sallii" vahvemmat kielet soitettavuuden pysyessä kevyenä.
Yleensä baritonikitarassa on kitaran standardivirityksen matalan E-kielen tilalla kvinttiä tai kvarttia alemmas viritetty A- tai H-kieli ja muut kielet viritetään saman verran standardiviritystä matalammalle. Myös muunlaisia virityksiä käytetään.
Baritonikitaroita käytetään yleensä etenkin jazzissa tai bluesissa, mutta joskus myös rock- ja metallimusiikissa. Esimerkiksi suomalainen metalliyhtye Stam1na käyttää baritonivirityksiä ja myös HIM käyttää baritonikitaroita -ja virityksiä useissa raskaimmissa kappaleissaan.
Ole Johansson
Ole Henrik Johansson (s. 16. kesäkuuta 1951 Espoo) on vuorineuvos ja yritysjohtaja. Hän teki pitkän uran Wärtsilässä toimien sen konsernijohtajana vuosina 2000–2011. Sittemmin Johansson on toiminut eQ Oyj:n hallituksen puheenjohtajana.
Ura
Johansson valmistui diplomiekonomiksi Svenska handelshögskolanista vuonna 1974. Hän työskenteli Wärtsilä-konsernissa jo vuosina 1975–1979 ja uudelleen vuodesta 1981. Vuosina 2007–2009 hän toimi Teknologiateollisuuden hallituksen puheenjohtajana.
Vuonna 2005 Johansson sai vuorineuvoksen arvonimen. Hänelle myönnettiin vuonna 2013 Suomen Valkoisen Ruusun toiseksi korkein I luokan komentajamerkki.
Elinkeinoelämän keskusliiton johdossa 2011
Johansson nousi Elinkeinoelämän keskusliitto EK:n puheenjohtajaksi vuonna 2011. Hän oli Teknologiateollisuuden hallituksen puheenjohtajana ollut tyytymätön liittokierrosten verrattain korkeisiin palkankorotuksiin ja suuriin lakkojen määrään (vuosina 2010–2011 lakkosaldo oli yhteensä 471.000 työpäivää). Tultuaan valituksi EK:n hallituksen puheenjohtajaksi hän asetti tavoitteeksi työnantajan kannalta maltillesemmat palkankorotukset.
Outokummun johdossa
Vuosina 2008–2013 Johansson oli Outokumpu Oyj:n hallituksen puheenjohtaja. Hän erotti vuonna 2011 toimitusjohtajan paikalta vuorineuvos Juha Rantasen ja nimesi tilalle Mika Seitovirran. Outokummun osakekurssi laski vuosien 2008 ja 2012 välillä 90 prosenttia.
Vuoden 2012 alussa Outokumpu julkisti suuren 2,7 miljardin euron yrityskaupan saksalaisen Thyssen Kruppin kanssa. Kauppa ei sujunut odotetusti, sillä Euroopan komissio vaati kilpailullisista syistä Outokumpua myymään keskeisen tehtaan Italian Ternissä. Strategian epäonnistuminen johti Outokummun osakekurssien putoamiseen ja Suomen valtion omistuksen markkina-arvon yli 100 miljoonan euron laskuun. Tammikuussa 2013 Johansson jätti hallituksen puheenjohtajan paikan ja hänen tilalleen nousi Jorma Ollila.
Saatananpalvontapaniikki
pienois|Henry de Malvostin kuvitusta [[Henri Antoine Jules-Bois|Jules Boisin kirjaan Le Satanisme et la Magie. Kuva esittää mustaa messua.]] Saatananpalvontapaniikki (, myös Satanic ritual abuse eli SRA, suom. ’saatanallinen rituaalinen hyväksikäyttö’) on moraalipaniikki, joka väittää saatananpalvojien soluttautuneen yhteiskuntaan ja harjoittavan lasten seksuaalista hyväksikäyttöä ja ihmisten uhraamista. Yhdysvalloissa paniikki oli kiihkeimmillään 1980-luvun lopulla. Vuoteen 1994 mennessä SRA-syytöksiä oli ilmennyt yli 12 000 tapausta. Yhdessäkään niistä ei löytynyt näyttöä laajan kultin tai salaliiton toiminnasta.
Saatananpalvontapaniikki syntyi vastareaktiona 1960–1970-lukujen taitteen uushenkisyydelle ja löysi kasvualustan Jim Jonesin ja Charles Mansonin kaltaisia kulttijohtajia vastustaneesta retoriikasta. Myös vuonna 1966 perustettu Saatanan kirkko vaikutti huhujen syntyyn, vaikka kirkko ei palvonutkaan Saatanaa jumalana ja kielsi muiden ihmisten vahingoittamisen. Vuonna 1980 julkaistu kirja Michelle Remembers väitti, että ”Saatanan kirkko” oli maailmanlaajuinen, kristillistä kirkkoa vanhempi järjestö, joka järjestelmällisesti kaappasi ja kidutti lapsia. Kirjaa markkinoitiin tositarinana, ja sen myötä SRA:ta alettiin pitää vakavana yhteiskunnallisena ongelmana. Kohun kiihkeimmässä vaiheessa saatananpalvonnasta epäiltiin muun muassa esikouluopettajia, okkultisteja, nuorisojengejä, sarjamurhaajia, rock-muusikoita ja roolipelaajia.
Suomeen moraalipaniikki levisi 1990-luvulla ja nousi huippuunsa vuonna 1998 tapahtuneen Hyvinkään paloittelusurman myötä. Myös hautakivien kaataminen ja muu hautausmaihin kohdistunut ilkivalta puhutti. Ei kuitenkaan ole näyttöä siitä, että hengellinen vakaumus olisi ollut rikosten pääasiallinen motiivi. Useimmiten rikoksiin syyllistyivät psyykkisesti oirelleet lapset ja nuoret.
Antti Ahopelto
Antti Ahopelto (s. 28. elokuuta 1984 Evijärvi) on suomalainen iskelmälaulaja. Vuonna 2005 Antti sijoittui kolmanneksi Seinäjoen tangomarkkinoilla ja vuosina 2007 ja 2008 hän oli toinen. Hän kantaa näin ollen harteillaan kolminkertaisen tangoprinssin arvonimeä. Hän kilpaili Tangomarkkinoiden finaalissa myös vuonna 2011. Hän on esiintynyt myös Tenavatähti-laulukilpailussa vuonna 1992, jossa hän kilpaili kappaleella "Satumaa" ja pääsi semifinaaleihin saakka. Antti esiintyi myös Karuselli-laulukilpailussa vuonna 2000, kappaleella "Sinä vain".
Saatananpalvontapaniikki
Salaliittoteoria
Saatanapaniikin keskiössä on tarina yhteiskuntaa uhkaavista saatananpalvojista, jotka kaappaavat pikkulapsia raiskaten ja kiduttaen näitä okkulttisissa seremonioissa. Rituaaleihin väitetään kuuluvan myös kannibalismia, veren juomista, pikkuvauvojen uhraamista Saatanalle ja elävältä hautaamisia. Naispuolisia uhreja pakotetaan synnyttämään lapsia raiskaajilleen. Erikoisempiin syytöksiin kuuluvat uhrien vangitseminen eläinten ruumiiden sisään sekä parodiset ristiinnaulitsemiset, joissa uhria roikotetaan pää alaspäin. Toiminnasta käytetään nimeä ”saatanallinen rituaalinen hyväksikäyttö” (, SRA).
Ruusupapu
Ruusupapu (Phaseolus coccineus) on ravinto- ja koristekasvina kasvatettava köynnöspapu.
Antti Ahopelto
Antti Ahopelto on kiertänyt tanssilavoja ja konserttisaleja vuodesta 2005 lähtien oman tanssiorkesterin kanssa joka kantaa nykyään nimeään Antti Ahopelto & Etiketti. Antti julkaisi debyyttialbumin nimeltään Tie vapauteen. Lisäksi Antti on myös vieraillut joillakin kokoelmnalevyillä kuten Iskelmä 10-levyllä jolla hän esittää kappaleen Voitin vaikka hävisin.
Saatananpalvontapaniikki
Salaliittoteoria
Saatananpalvonta kuvataan salaliitoksi, johon kuuluu virkamiehiä ja muita vaikutusvaltaisia henkilöitä kaikilta yhteiskunnan osa-alueilta. Salaliiton oletetaan organisoituneen maailmanlaajuisesti niin, että sillä on kansallisia soluja, jotka edelleen jakautuvat pienempiin paikallistason yksiköihin. Joidenkin mukaan salaliitolla on yhteyksiä tiedustelupalveluihin, asevoimiin, mafiaan sekä suuryritysten ja viihdeteollisuuden johtohahmoihin. Rituaalien lisäksi salaliitto harjoittaa aivopesua, prostituutiota, aseiden salakuljetusta ja huumekauppaa, tuottaa snuff-elokuvia ja kaavailee uuden saatanallisen maailmanjärjestyksen luomista.
Hyväksikäytön väitetään ilmenevän erilaisina oireina, joita ovat esimerkiksi ylivilkkaus, syömishäiriöt, persoonallisuuden jakautuminen, itsetuhoisuus, dissosiaatio, traumaperäinen stressihäiriö, tyytymättömyys omaan ulkonäköön, eristäytyminen muista ihmisistä sekä erilaiset psykosomaattiset sairaudet. Toisinaan SRA:n uhri on tunnistettu siitä, ettei tämä pidä mustasta väristä, puhuu haamuista ja muista yliluonnollisista olennoista tai on kiinnostunut pieruista. Osa salaliittoteoreetikoista katsoo, etteivät saatananpalvojat ole syntyjään pahoja vaan harjoittavat rituaaleja, koska ovat itse traumatisoituneet vaikean lapsuuden seurauksena.
Ruusupapu
Ulkonäkö ja koko
Ruusupapu kasvaa 2–4 m korkeaksi. Sen lehdet ovat halkaisijaltaan noin 10 cm ja muodostuvat kolmesta lehdykästä. Kukat ovat valkoiset, punaiset tai oranssinsävyiset. Palot ovat keitettyinä syötäviä, kun ne ovat vielä litteitä ja korkeintaan n. 16 cm pitkiä. Sitä isommista, jo pullistuneista paloista otetaan talteen ja keitetään pelkät pavut.
Saatananpalvontapaniikki
Salaliittoteoria
Rituaalien olemassaoloon uskovat ovat esittäneet vaihtelevia arvioita ilmiön alkuperästä. Joidenkin mukaan rituaalien historia palautuu esihistoriaan ja niistä on nähtävissä merkkejä kivikautisissa kalliomaalauksissa. Toisten mukaan rituaalien alkuperä on myöhäisantiikin kulteissa, keskiajan noitasapateissa, Afrikan perinteisissä uskonnoissa, vapaamuurarien seremonioissa, mormonismissa, okkultismissa tai pakanuudessa. Joidenkin mukaan syylliset eivät oikeasti palvo Saatanaa, vaan rituaalien tarkoituksena on herättää pelkoa ja uhkailla uhrit hiljaisiksi. Yksimielisiä SRA:han uskovat ovat siitä, että ilmiö on vakava uhka yhteiskunnalle.
Ruusupapu
Alkuperä
Ruusupapu on kotoisin Keski-Amerikasta, missä se on monivuotinen kasvi. Intiaanit ovat käyttäneet sen tärkkelyspitoisia juuria ravinnoksi.
Saatananpalvontapaniikki
Salaliittoteoria
Arviot salaliiton koosta vaihtelevat. Yksinomaan Yhdysvalloissa väitettiin 1980-luvun lopussa ja 1990-luvun alussa toimineen 500 – 8 000 saatanallista kulttia, joilla oli vähintään 100 000 mutta suurimpien arvioiden mukaan jopa miljoonia jäseniä. Saatananpalvojien väitettiin hyväksikäyttävän joka vuosi yli 10 000 lasta, ja ihmisuhreja toimitettiin vuosittain 50 000. Saatananpalvojien kalenterissa oli yli 100 rituaaleille omistettua päivää. Uhrit kaapattiin päiväkodeista, orpokodeista, sairaaloiden synnytysosastoilta ja aborttiklinikoilta. Toisinaan lapsia houkuteltiin uhrattavaksi julkisten ilmoitusten avulla. Lisäksi saatananpalvojien väitettiin kaappaavan naisia, jotta nämä voisivat synnyttää lapsia uhreiksi. Varhaiskasvatukseen soluttautuneiden satanistien oletettiin olevan keskeisessä roolissa sopivien uhrien löytämisessä.
Tutkijoiden näkemyksiä
Mary de Youngin mukaan ”rituaalinen hyväksikäyttö” on moraalipaniikki, josta sosiaalityöntekijät, mielenterveyden ammattilaiset, selviytyjien tukiryhmät, uskonnolliset fundamentalistit, feministit ja poliisit löysivät yhteisen asian. Huomionarvoista on, että miltei kaikkien syytösten taustalla oli vilpitön usko ilmiön olemassaoloon. Syytöksiä eivät esittäneet pelkästään huolestuneet kansalaiset vaan myös koulutetut virkamiehet. ”Saatananpalvonnan asiantuntijat” olivat usein pappeja tai fundamentalistikristittyjä, vaikka he julkisuudessa esiintyivätkin ei-uskonnollisina asiantuntijoina. Myös poliisin asiantuntijat olivat enimmäkseen itseoppineita, ja osalle heistä kyse oli moraalisesta kampanjasta. Pienillä paikkakunnilla heidät oli helpompi tavoittaa kuin tieteellistä tutkimusta tehneet asiantuntijat, mikä lietsoi huhuja. Suurin osa poliiseista tosin suhtautui huhuihin epäillen, jos muita todisteita ei ilmennyt. Lehdistöä ilmiö kiinnosti, koska huhuista sai jännittäviä human interest -juttuja.
Jeffrey S. Victor pitää erityisen yllättävänä sitä, että kristityt konservatiivit, sekulaarit lapsityöntekijät ja ”jotkut feministit” asettuivat kiistassa samalle puolelle. Perinteisesti konservatiivikristityt ja feministit olivat olleet riidoissa siitä, kuinka lapsia tulisi kasvattaa. Saatanapaniikin myötä nousi esiin yhteinen huoli laajalle levinneestä seksuaalisesta hyväksikäytöstä, jonka miesvaltainen eliitti halusi pitää salassa. Molempia yhdisti myös vakaumus siitä, että yhteiskunnassa oli syvällinen ongelma, jonka ratkaiseminen edellytti toimintatapojen pysyvää muutosta. Feminismistä poiketen saatananpalvontapaniikki ei kuitenkaan esittänyt johdonmukaista yhteiskunnan rakenteisiin kohdistuvaa kritiikkiä, vaan huoli kohdistui epämääräisiin pahuuden voimiin.
Victorin mukaan ”saatanallinen kultti” on merkitykseltään löyhä kattotermi, joka liitetään monenlaisiin poikkeavina pidettyihin ilmiöihin: lasten hyväksikäyttöön, nuorisojengeihin, sarjamurhaajiin, teinien kotikutoiseen okkultismiin ja epätavallisiin mutta sinänsä harmittomiin uskonnollisiin liikkeisiin. Victorin mukaan syntipukeille nousee tarve erityisesti nopean yhteiskunnallisen muutoksen aikana. Syntipukkia syyttäessään ihmiset voivat tuntea yhtenäisyyttä ja purkaa omaa turhautumistaan, pelkoaan ja vihaansa selkeästi yksilöityyn kohteeseen. Jos sopivaa kohdetta ei ole muuten saatavilla, sellainen keksitään, mikä tarjoaa helpon ratkaisun pahan ongelmaan.
De Youngin mukaan saatananpalvontapaniikki yhdistää monia voimakkaita mielikuvia: vaaraan joutuneen lapsen, uhkaavan paholaisen sekä psykologisen trauman, joka ”toimi sijaisena nykyaikaisen yhteiskunnan syvemmille ja monimutkaisemmille yhteiskunnallisille ongelmille ja jännitteille”. Todellisten ongelmien ja niitä edustavien voimakkaiden mielikuvien lisäksi moraalipaniikkiin tarvitaan kuitenkin myös voimakas tarina. Saatananpalvontapaniikki yhdisti ”arkkityyppiseen moraaliseen draamaan” uuden ja ahdistavan ajatuksen ”rituaalisesta hyväksikäytöstä”.
Psykologian historiaan erikoistuneen Luis A. Cordónin mukaan SRA-syytösten taustalla ovat hypnoosin ja muiden suggestiivisten terapiamenetelmien synnyttämät valemuistot. Cordónin mukaan ei ole pitävää tieteellistä näyttöä siitä, että lapsuuden traumat unohtuisivat ja ne voisi psykoterapian avulla palauttaa mieleen. Traumaattisten tai tuskallisten muistojen torjunta on Cordónin mukaan äärimmäisen harvinaista, ja on mahdollista, ettei sitä todellisuudessa esiinny lainkaan. Tämän esiin tuominen johtaa kuitenkin helposti syytöksiin siitä, ettei epäilijä ota hyväksikäytettyjen lasten ahdinkoa vakavasti.
Tausta
pienois|Keskiajalla juutalaisten väitettiin [[murhaavan kristittyjä lapsia salaisissa uskonnollisissa rituaaleissa. (Hartmann Schedel: ”Simon Trentiläisen marttyyrikuolema.” Nürnbergin kronikan kuvitusta vuodelta 1493.)]] Saatanaa palvovista noidista ja kulteista on kerrottu tarinoita vuosisatojen ajan. Usein saatananpalvonta kuvataan salaliitoksi, joka harjoittaa ihmisuhreja, mustaa magiaa ja orgioita. Todennäköisesti tällaista uskontoa ei ole koskaan ollut olemassa. Yksittäiset ihmiset ovat tosin jäljitelleet kertomuksia, mutta näissäkin tapauksissa myytti oli ensin. Saatananpalvontapaniikki oli ja on näiden tarinoiden moderni ilmenemismuoto. Siinä saatananpalvojat saivat kristittyjen välistä yhteisöllisyyttä ylläpitävän syntipukin roolin, joka perinteisesti oli kuulunut juutalaisille. Saatananpalvojia, kuten juutalaisia aiemmin, syytettiin kristittyjen lapsien verisistä rituaalimurhista. Vastaavia syytöksiä oli keskiajalla esitetty myös kataareita ja temppeliritareita kohtaan.
Myös valkoisesta orjakaupasta kertovat huhut muistuttivat myöhempää saatananpalvontapaniikkia. Saatanapaniikin tavoin orjakauppiaiden väitettiin kaappaavan nuoria tyttöjä seksuaalista hyväksikäyttöä varten. Usein valkoisesta orjakaupasta syytettiin nimenomaan juutalaisia.
Jeffrey S. Victorin mukaan saatananpalvontapaniikin ilmeisin edeltäjä oli punakammo, 1950-luvun moraalipaniikki, jossa jahdattiin kommunisteja ja muita kumouksellisia aineksia. Victor kuvailee sekä valkoisen orjakaupan vastustusta, punaista vaaraa että saatananpalvontapaniikki ”moraalisiksi ristiretkiksi”. Kaikkia kolmea ilmiötä lietsoivat luotettavuudeltaan kyseenalaiset todistajat, jotka väittivät olevansa joko uhreja tai sitten itse entisiä kommunisteja tai saatananpalvojia. Sekä punakammon että saatananpalvontapaniikin taustalla oli vanhempien huoli uudesta ja pelottavasta aatejärjestelmästä, joka uhkasi turmella nuorison, ja kummassakin tapauksessa pelkojen alkuperä löytyi konservatiivisesta maailmankatsomuksesta. Ilmiöitä yhdisti myös uhkan liioitteleminen: punakammon vuosina Yhdysvaltain liittovaltion poliisin johtaja J. Edgar Hoover arvioi joka sadannen yhdysvaltalaisen olevan kommunistivakooja, ja senaattori Joseph McCarthy väitti liittovaltion hallinnon olevan täynnä kommunisteja. Kommunistivainoihin verrattuna saatananpalvontapaniikki jäi lopulta selvästi pienemmäksi ilmiöksi.
Huhujen alkuperä (1960–1970-luvut)
Saatananpalvojiin liittyvä moraalipaniikki sai alkunsa 1960-luvun lopulla ja 1970-luvun alussa, jolloin Yhdysvalloissa alkoi kiertää huhuja vaarallisista kulteista. Teinien väitettiin palvovan Saatanaa. Huhut syntyivät vastareaktiona uususkonnoille ja löysivät kasvupohjaa Jim Jonesin ja Charles Mansonin kaltaisia kulttijohtajia vastustaneesta retoriikasta. Koska tarinat olivat värikkäitä, viestimet kiinnostuivat niistä. Aluksi saatananpalvojia epäiltiin karjan silpomisesta. Myöhemmin paikallislehdet alkoivat syyttää saatananpalvojia erilaisista rikoksista, kuten hautojen turmelemisesta ja henkirikoksista.
Vähitellen syntyi saatanallisten rikosten ”asiantuntijoita”, jotka yleensä olivat joko uskonnollisiin rikoksiin erikoistuneita poliiseja, satanismista huolestuneita uskovaisia tai lasten hyväksikäyttöön erikoistuneita sosiaalityöntekijöitä. Heidän auktoriteettinsa legitimoi käsityksen siitä, että satanismi oli todellinen yhteiskunnallinen ongelma. Vuonna 1964 yhdysvaltalaisista 37 prosenttia piti Paholaisen olemassaoloa varmana, mutta vuonna 1973 näin uskoi 50 prosenttia yhdysvaltalaisista ja vuonna 1990 jo 55–60 prosenttia.
Kalifornialainen Anton LaVey perusti vuonna 1966 Saatanan kirkon, joka ei kuitenkaan palvonut Saatanaa jumalana tai uskonut sen olemassaoloon. Sen sijaan Paholainen ymmärrettiin symboliksi hedonismille, viisaudelle, individualismille ja ihmisen eläimelliselle luonnolle. Muita ihmisiä tuli LaVeyn mukaan kohdella kunnioittavasti, paitsi jos nämä käyttäytyivät vihamielisesti, jolloin satanistilla oli oikeus ”tuhota” vihollisensa. Omaisuusrikokset, eläinrääkkäyksen ja pikkulasten vahingoittamisen LaVey kielsi. Saatanan kirkon jäsenmäärä jäi pieneksi, vaikka se saavuttikin suuren näkyvyyden tiedotusvälineissä ja populaarikulttuurissa. Saatanan kirkko oli ensimmäinen näkyvä ja pitkäikäinen järjestö, joka ajoi satanistista aatetta. Tämä osaltaan vahvisti käsitystä, että saatananpalvonta oli todellinen ilmiö.
Michelle Remembers (1980)
Vuonna 1980 ilmestynyt Michelle Remembers oli tositarina markkinoitu kertomus nuoresta naisesta, joka lapsena oli joutunut saatananpalvojien hyväksikäyttämäksi. Michelle Smith (salanimi) oli 27-vuotias yhdysvaltalainen, joka hakeutui psykiatriseen hoitoon masennuksen ja keskenmenon aiheuttaman surun vuoksi. Smithillä oli myös epämääräinen mielikuva siitä, että hänen täytyi muistaa jotakin tärkeää. Psykiatrinsa Lawrence Pazderin kanssa Smith piti jopa kuusituntisia istuntoja, joiden myötä hän vakuuttui olleensa mustan messun vastentahtoinen osallinen. 81 päivää kestäneen piinan päätteeksi Neitsyt Maria pelasti Smithin, poisti merkit kidutuksesta ja antoi hänen unohtaa kokemansa kauhut todeten, että muistot palaisivat, kun aika ja paikka olisivat oikeat.
Pazder oli 1960-luvulla työskennellyt Länsi-Afrikassa, missä hän oli kuullut tarinoita mustasta magiasta ja lapsia kiduttavista kulteista. Pazder uskoi Smithin kokeneen jotain samankaltaista. Smith epäili, että hänen kiduttajansa olivat noitia, mutta Pazder syytti tapahtuneesta ”Saatanan kirkkoa”, joka oli ”kristillistä kirkkoa vanhempi maailmanlaajuinen organisaatio”. ”Asiantuntijat uskovat, että [Brittiläisen Kolumbian] Victoria ja Sveitsin Geneve ovat Saatanan kirkon viralliset päämajat”, mutta järjestö oli aktiivinen myös Yhdysvalloissa. Näennäisesti sen jäsenet elivät tavallista elämää, mutta kulissien takana he suorittivat saatanallisia rituaaleja.
Michelle Remembers oli myyntimenestys ja teki Pazderista ja Smithistä rikkaita. Heihin alettiin suhtautua saatananpalvonnan asiantuntijoina, ja monet lehdet uutisoivat heidän tarinastaan kyseenalaistamatta sen aitoutta. Pazder ja Smith esiintyivät radiossa ja televisiossa ja kouluttivat poliiseja ja sosiaalityöntekijöitä eri puolilla Yhdysvaltoja ja Kanadaa. American Psychiatric Associationin kokouksessa 1981 Pazder käytti ensimmäisen kerran termiä ritual abuse. Pian tämän jälkeen eri puolilla Yhdysvaltoja alkoi esiintyä SRA-epäilyjä. Useimmiten syytökset kohdistuivat päiväkotien ja esikoulujen henkilökuntaan. Ilmestyi myös suuri joukko samankaltaisia selviytymistarinoita.
Kun Michelle Remembersin väitteitä alettiin tutkia tarkemmin, huomattiin, ettei sen tarina voinut pitää paikkaansa. Smith esimerkiksi kävi normaalisti koulua aikana, jona hän väittää olleensa saatananpalvojien vankina. Afrikkalaisen kidutuskultin olemassaolosta ei ole näyttöä, vaikka valkoisten lähetyssaarnaajien parissa tällaista huhuttiinkin 1960-luvun alussa. Anton LaVey haastoi oikeuteen Pazderin, joka joutui julkisesti tunnustamaan, ettei Saatanan kirkko ollut vastuussa Smithin pahoinpitelemisestä.
Huhut leviävät (1980–1984)
Noin vuonna 1981 alkoi levitä väite, että Procter & Gamble -yhtiön logo, jossa esiintyi parrakas mieshahmo ja 13 tähteä, olisi saatanallinen symboli. Väitettä levittivät myöhemmin erityisesti Amway-yhtiöön liittyvät henkilöt.
1980-luvun alkuvuosina huolestuttiin kadonneista lapsista, joiden väitettiin joutuneen siepatuiksi. Saatanallisista kulteista kertovat huhut levisivät 1982–1984. Lawrence Pazder, joka oli aluksi määritellyt rituaalisen hyväksikäytön ”toistuvaksi ruumiilliseksi, tunteelliseksi, henkiseksi ja hengelliseksi pahoinpitelyksi”, lisäsi tunnusmerkkien joukkoon seksuaalisen väkivallan. (Michelle Smith ei koskaan muistanut joutuneensa seksuaalisen hyväksikäytön uhriksi.) Pazderin mukaan seksiaktien tavoitteena ei kuitenkaan ollut seksuaalisten tarpeiden tyydyttäminen, vaan sillä oli rituaalinen merkitys. Tämä loi maaperää paniikille, joka lopulta purkautui toiminnaksi vuodesta 1983 alkaen, jolloin SRA:sta epäiltyjä ihmisiä ensi kertaa pidätettiin.
McMartinin esikoulu (1983–1990)
Vuonna 1983 alkoi niin sanottu McMartinin esikoulun tapaus. Kalifornialaisen esikoulun opettajia ja muita työntekijöitä syytettiin hoidokkiensa seksuaalisesta hyväksikäytöstä ja muusta kaltoinkohtelusta. Tapaus sai alkunsa pikkulapsiperheen vanhempien riitaisasta erosta. Lapsen äiti Judy Johnson oli psyykkisesti sairas ja uskoi lapsensa suolistovaivojen johtuvan seksuaalisesta hyväksikäytöstä, josta hän syytti entistä puolisoaan Ray Buckeyä. Fyysisiä merkkejä hyväksikäytöstä ei ilmeisesti ollut, mutta lapsen tutki kokematon harjoittelija, joka uskoi äidin selitykseen. Poliisi alkoi tämän jälkeen selvittää tapausta, ja huhut levisivät saaden yhä mielikuvituksellisempia piirteitä.
Koska Ray Buckey oli yksi McMartinin esikoulun opettajista, poliisi alkoi tutkia myös esikoulua. Oppilaiden vanhemmille lähetettiin kirje, jossa kehotettiin kysymään lapsilta, oliko näitä kosketeltu tai olivatko nämä harjoittaneet suu- tai anaaliseksiä. Huolestuneet vanhemmat alkoivat tulkita lastensa toimintaa ja puheita tarkoitushakuisesti. Useimmat lapset kiistivät syytökset, mutta osaa painostettiin, kunnes he suostuivat kertomaan vanhemmilleen, mitä nämä halusivat kuulla. Poliisi ei löytänyt konkreettisia todisteita hyväksikäytöstä. Julkisuudessa tapauksesta nousi kuitenkin suuri kohu, ja saatanalliseen salaliittoon uskovat papit sekaantuivat tapaukseen. He kehottivat tarkkailemaan erityisesti niitä opettajia, jotka vaikuttivat harmittomilta. Kaduilla ohikulkijat alkoivat hyökkäillä esikoulun opettajien ja heidän perheenjäseniensä kimppuun.
Tilannetta pahensi torjuttujen muistojen palauttamiseen tähtäävä terapia, joka oli 1970–1980-lukujen taitteessa suosittua. Todellisuudessa terapia johti valemuistojen syntyyn. Lapsia haastatteli Children’s Institute Internationalin sosiaalityöntekijä Kee MacFarlane. Hän kannusti lapsia puhumaan sukuelimistä ja seksuaalisuudesta ja antoi heille nukkeja, joilla oli sukuelimet, häpykarvoitus ja rinnat. Niiden avulla lapset voisivat kuvata tapahtumia, joita eivät osanneet sanottaa. Nukkien hyödyllisyydestä ei kuitenkaan ole tieteellistä näyttöä. Jos lapset kieltäytyivät syyttämästä opettajia, MacFarlane käski heitä tekemään niin. Jos lapsi ei siltikään kertonut hyväksikäytöstä, vaikeneminen tulkittiin trauman torjumiseksi. Seurauksena oli outoja ja jopa absurdeja syytöksiä kiduttamisesta ja seksuaalisesta väkivallasta. Erään lapsen väitettiin matkustaneen lentokoneella tapaamaan ”vuohimiehiä” ja työntäneen sormensa vuohen peräaukkoon. Toinen lapsi kertoi, että päiväkodin alla oli salainen tunneliverkosto.
Kaikki esikoulun seitsemän työntekijää saivat rikossyytteen. Syytteitä oli yhteensä 208. Tutkintavankeuden aikana syytettyjä pahoinpideltiin ja uhkailtiin, eivätkä vartijat puuttuneet siihen. Päiväkodissa tapahtuvasta hyväksikäytöstä tuli yleinen huolenaihe, jota FBI alkoi tutkia. Kun julkisuudessa esitettiin jokin syytös, alkoivat myös lapset ympäri Yhdysvaltoja pian puhua asiasta. Syytökset laajenivat, ja McMartinin oppilaat alkoivat kertoa kauhutarinoita myös naapureistaan, lapsenvahdeistaan ja muista ympäristönsä aikuisista. Judy Johnson todettiin 1984 psykoottiseksi, mutta oikeusprosessi jatkui vielä vuosikaudet. Kyselytutkimuksessa selvisi, että 97,5 % seudun asukkaista piti syytöksiä tosina. Tapauksesta tuli Yhdysvaltain historian siihen mennessä kallein ja pisin oikeuskäsittely. Yhteensä seitsenvuotinen prosessi maksoi Yhdysvaltain valtiolle noin 16 miljoonaa dollaria. Pelkkä oikeudenkäynti kesti 28 kuukautta.
Tammikuussa 1990 kaikki paitsi Ray Buckey vapautettiin. Häntä varten järjestettiin vielä uusi oikeudenkäynti, joka kesti viisi kuukautta ja jonka päätteeksi hänet vapautettiin. Buckey oli tuossa vaiheessa istunut tutkintavankeudessa yhteensä viisi vuotta. Häntä ei missään vaiheessa tuomittu mistään rikoksesta.
Kiihkein paniikki (1984–1991)
McMartinin vanavedessä paniikki levisi muualle Kaliforniaan. Se veti puoleensa erityisesti kristittyjä fundamentalisteja, sillä SRA-syytökset näennäisesti todistivat, kuinka paljon vaikutusvaltaa Saatanalla oli Yhdysvalloissa. Saatanapaniikin kautta kiertelevät saarnamiehet pystyivät vetoamaan sellaiseenkin yleisöön, joka ei normaalisti ollut kiinnostunut heidän puheistaan. Vuosina 1984–1985 Kernin piirikunnan poliisi tutki 77 henkilöä SRA:han liittyvistä rikoksista. Eri puolilla Yhdysvaltoja tuomittiin kymmeniä ihmisiä vankilaan.
International Society for the Study of Multiple Personality Disorder piti vuonna 1984 julkisen esitelmän SRA:sta, mikä toi uskottavuutta potilaiden tarinoille. ABC Newsin 20/20-ajankohtaisohjelma käsitteli saatananpalvontaa seuraavana vuonna, ja vuonna 1988 esitettiin Geraldo Riveran paljon julkisuutta saanut TV-ohjelma ”Devil Worship”. Rivera väitti, että Yhdysvalloissa toimi yli miljoona satanistia, jotka olivat tiukasti järjestäytyneet ”hyvin salamyhkäiseksi” verkostoksi. Ohjelma oli television siihenastisen historian katsotuimpia. Vuonna 1988 ilmestyi myös Lauren Stratfordin Satan’s Underground, joka oli Michelle Remembersin tapainen selviytymistarina.
Saatanapaniikin kiihkeimmät vuodet olivat 1988–1989. Kun aiempi tutkimus viittasi siihen, että satanismi oli hyvin marginaalinen ilmiö, alettiin nyt uskoa kaikkialle yhteiskuntaan levittäytyneeseen verkostoon. Vaikka ilmiötä väitettiin hyvin laajaksi, useimmat ihmiset elivät täysin normaalia elämää. Ristiriita selitettiin olettamalla, että lapsuuden traumat unohtuivat ja ne oli mahdollista palauttaa vain hypnoosilla ja vastaavilla menetelmillä. Kun väitteitä alettiin julkisuudessa kyseenalaistaa, SRA:n olemassaoloon uskovat selittivät ongelmat pois yhä äärimmäisemmillä väitteillä. Saatananpalvojia syytettiin esimerkiksi Meksikon Matamorosissa tapahtuneista murhista. Vuosina 1990–1991 paniikki levisi Englantiin, missä pidätettiin SRA:sta syytettyjä ihmisiä. Yhdysvalloissa kristilliset lehdet syyttivät jopa peruskouluja ja kirjastoja saatanallisen propagandan levittämisestä. Vuonna 1991 levisi väite, että saatananpalvojat olivat soluttautuneet MAP-kirkon johtoon.
Paniikin laantuminen (1992–1995)
Yhdysvaltain saatananpalvontapaniikki kyseenalaistettiin aiempaa voimakkaammin 1990-luvun alussa. Vähitellen kävi ilmeiseksi, etteivät hyväksikäyttöä koskeneet muistot olleet todellisia, ja vuonna 1992 joukko psykologeja perusti False Memory Syndrome Foundationin, joka vastusti epäeettisiä psykoterapiamenetelmiä. Myös poliisi oli Yhdysvalloissa ja Britanniassa tullut samaan johtopäätökseen: salaliitosta tai SRA:sta ei ollut todisteita. Ilmiö pysyi kuitenkin kiistanalaisena vielä vuosien ajan. Yhdysvalloissa moraalipaniikki laantui 1990-luvun jälkipuoliskolla, vaikka jotkut uskovatkin edelleen SRA:n olemassaoloon.
Vuoteen 1994 mennessä SRA-syytöksiä oli Yhdysvalloissa esitetty yli 12 000 erillisessä tapauksessa. Psykiatrit, psykologit ja kliiniset sosiaalityöntekijät tutkivat tapauksista vajaat 7 000; loput tutki poliisi, syyttäjänvirasto tai sosiaalitoimi. Yhdessäkään tapauksessa ei löytynyt pitävää näyttöä siitä, että laaja kultti tai salaliitto olisi ollut vastuussa seksuaalisesta hyväksikäytöstä. Yksittäisiä saatananpalvojia tai Saatanaa palvovia pariskuntia sen sijaan löytyi. Toisinaan he syyllistyivät lasten seksuaaliseen hyväksikäyttöön, mutta näissäkään tapauksissa ei ollut näyttöä kidutuksesta tai ihmisuhreista.
Joulukuussa 1995 Geraldo Rivera myönsi julkisesti, että oli erehtynyt SRA:n suhteen. 2000-luvulla esoterian tutkimus sekularisoitui. Aiemmat asiantuntijat olivat usein lähestyneet ilmiötä uskonnollisista lähtökohdista. Uusi, aiempaa tieteellisempi tutkimus osoitti, että suurin osa satanisteista oli tavallisia ihmisiä eikä heistä ollut yhteiskunnalle vaaraa. Luis A. Cordón kirjoitti vuonna 2005, että SRA-paniikki oli enemmän tai vähemmän laantunut.
QAnon (2017–)
Internetin 4chan-keskustelupalstalla alkoi lokakuussa 2017 levitä QAnon-salaliittoteoria, josta tuli suosittu erityisesti alt-rightin ja Donald Trumpin fanaattisimpien kannattajien keskuudessa. Salaliittoteorian mukaan Yhdysvaltain demokraattisen puolueen johtohahmot kuuluvat kansainväliseen salaseuraan, joka palvoo Saatanaa, harjoittaa kannibalismia ja pedofiliaa ja murhaa lapsia.
Metallimusiikki
Saatanapaniikin aikana rock- ja erityisesti metallimusiikin väitettiin houkuttelevan nuoria okkultismin pariin. Huhut kertoivat saatanallisista viesteistä, jotka saattoi erottaa, jos musiikkia kuunteli väärin päin. Myös heavy metal -sanoitusten seksuaalisia ja yliluonnollisia aiheita paheksuttiin. Aktiivisimmat vastustajat olivat kristillisen oikeiston edustajia. Jesuiittapappi Vincent Micelin mukaan rock-musiikki tekisi miljoonista nuorista Saatanan ja kansankiihottajien tahdottomia orjia. Yhdysvalloissa poliisi tutki rockmusiikin ja okkulttisten rikosten välistä yhteyttä, ja mielenterveyden ammattilaiset kehittivät erityisiä terapiamenetelmiä, joiden oli tarkoitus auttaa saatanallisen musiikin traumatisoimia lapsia. Lehdistössä aivopesuväitteitä toisteltiin faktoina.
Ruusupapu
Viljely
Ruusupapu kasvatetaan yleensä siemenistä taimiksi sisätiloissa ja istutetaan kasvupaikalle pieninä taimina hallojen mentyä tai kylvetään suoraan lämpimään maahan. Se kasvaa vehreäksi seinämäksi varsin nopeasti. Se pitää tukea säleikköön tai muuhun vastaavaan. Se kukkii heinäkuulta syyskuulle. Jos köynnöksestä haluaa siemeniä talteen seuraavaksi vuodeksi, siemenpalon täytyy antaa tuleentua aivan ruskeaksi ja kuivaksi, ennen kuin se poimitaan. Musta-violetinkirjavat pavut otetaan sisältä talteen siemeniksi. Siemenet säilytetään kuivassa, ilmavassa ja pimeässä paikassa, missä ne saavat jatkaa kuivumistaan, kunnes ne kylvetään keväällä.
Saatananpalvontapaniikki
Metallimusiikki
Rock-musiikin siveettömiä ja väkivaltaisia sanoituksia vastustanut Parents Music Resource Center alkoi vuonna 1985 vaatia musiikkialbumeihin sisältövaroituksia. Järjestö julkaisi myös 15 ”saastaisen” kappaleen esimerkkiluettelon. Madonnan ja Princen kaltaisten pop-tähtien lisäksi joukossa oli kaksi varhaista black metal -kappaletta, joita syytettiin okkultismiin yllyttämisestä: Mercyful Faten ”Into the Coven” ja Venomin ”Possessed”. Sekä Mercyful Faten että Venomin jäsenet ovat muistelleet, että PMRC:n paheksunta toimi lähinnä ilmaisena mainoksena.
Vuonna 1985 kaksi nuorta nevadalaismiestä teki itsemurhan juopoteltuaan rankasti, poltettuaan kannabista ja kuunneltuaan Judas Priestiä. Tapaus meni vuonna 1990 oikeuteen, mutta oikeus vapautti syytetyt todeten, ettei alitajuisista viesteistä ollut todisteita. Oikeus myös huomautti, ettei ollut näyttöä siitä, että alitajuiset viestit olisivat todella haitallisia. Ozzy Osbourne oli haastettu oikeuteen jo vuonna 1986. Tuolloin oikeus katsoi, että Yhdysvaltain perustuslain ensimmäinen lisäys takasi sananvapauden myös heavy metal -sanoituksille. Epäonnistuneet oikeusjutut olivat paniikin huippu, jonka jälkeen heavy metaliin kohdistunut huoli laantui.
Norjassa syntyi 1980-luvun lopulla omintakeinen black metal -alakulttuuri, jonka jäsenet väittivät palvovansa Saatanaa. Näyttävien julkisuustempausten sekä alakulttuurin jäsenten tekemien rikosten myötä aiemmin marginaalinen musiikkityyli herätti 1993 valtavirran tiedotusvälineiden mielenkiinnon. SRA-syytökset olivat levinneet Norjaan jo aiemmin, mikä loi pohjaa okkultismin vastaiselle paniikille. Todisteiden puutteessa salaliittosyytökset jäivät kuitenkin nopeasti pois. Kirkkojen tuhopolttojen ympärille sen sijaan syntyi paikallisia paniikkeja. Vuoteen 1996 mennessä Norjassa oli poltettu tai yritetty polttaa kymmeniä kirkkoja. Black metal -muusikoiden harjoittama saatananpalvonta oli mallinettu kauhuviihteen pohjalta ja keskittyi pahuuteen. Vakiintuneiden satanismin muotojen sijaan se muistutti julkisuuteen levinnyttä stereotyyppiä. Koska Norjassa ei ennen vuosituhannen vaihdetta ollut vakaumuksellisten satanistien järjestäytynyttä toimintaa, black metal -alakulttuurilla ja kirkonpoltoilla oli pysyvä vaikutus siihen, millaisia mielikuvia norjalaiset yhdistävät satanismiin.