cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Lester Patrick Trophy
Lester Patrick Trophyn saajat
thumb|upright|[[Hobey Baker kuoli lento-onnettomuudessa ensimmäisessä maailmansodassa vuonna 1918. ]] thumb|upright|Valmentaja [[Scotty Bowman sai palkinnon vuonna 2001.]]
Ilmansuojelu
Ilmansuojelu on toimintaa ilman pilaantumisen ehkäisemiseksi. Haitallisia päästöjä ilmaan aiheutuu ennen muuta polttoprosesseista (energiantuotantolaitokset, autot, teollisuuslaitokset jne.). Ilmansuojeluun lasketaan nykyisin kuuluvaksi myös ilmastopolitiikka eli ilmastonmuutoksen hillitseminen.
Remeo
Remeo Oy on suomalainen ympäristöhuoltoalan yritys.
Remeo yrityksenä
Remeo syntyi Suomessa vuonna 1964 ja laajeni vähitellen yrityskauppojen myötä. Vuonna 1998 omistajaksi tuli ranskalainen SITA, joka muutti vuonna 2016 yrityksen nimeksi SUEZ Suomi Oy. Vuonna 2016 Suez Suomi siirtyi sijoitusyhtiö Hartwall Capitalin omistukseen. Yrityskaupan myötä SUEZ Suomi Oy:n uudeksi nimeksi tuli vuonna 2017 Remeo Oy. Sanan remeo latinankielinen merkitys on "palata takaisin". Uusi nimi kertoo yrityksen ytimessä olevasta kiertotalouden edistämisestä ja sitoutumisesta jätteettömän, luonnon resursseja säästävän yhteiskunnan kehittämiseen.
Johan Mild nimitettiin kesällä 2018 Remeon toimitusjohtajaksi.
Toimipaikat
Remeolla on Suomessa 16 toimipistettä, jotka sijaisevat Vantaalla, Helsingissä, Hämeenlinnassa, Tampereella, Heinolassa, Lahdessa, Kotkassa, Turussa, Vaasassa, Uudessakaupungissa, Lappeenrannassa, Seinäjoella, Seinäjoella, Jyväskylässä, Oulussa ja Ylivieskassa. Remeon pääkonttori sijaitsee Vantaalla.
Suomi 2050 -yhteiskuntasitoumus
Remeo on mukana Suomi 2050 – Kestävän kehityksen yhteiskuntasitoumuksessa kahdella kärjellä: uusiutuvat polttoaineet ja vihreä sähkö.
Remeo sitoutuu pienentämään hiilidioksidipäästöjään kaksiosaisella sitoumuksella. Yritys pyrkii siirtymään vihreään sähköön ja ostamaan aurinko-, tuuli- tai vesivoimalla tuotettua sähköä. Toisekseen Remeo pyrkii vähentämään kuljetustoiminnasta aiheutuvia päästöjä.
Remeo & Delete
Vuoden 2022 keväällä Remeo Oy ilmoitti ostaneensa koko Delete Ympäristöpalvelut Oy:n osakekannan. pienoiskuva|Remeo Oy.n jäteauto sekä loka-auto.
Yrityskauppa merkitsi, että Delete Ympäristöpalvelut Oy siirtyi osaksi Remeo-konsernia ja Deleten käsittelylaitokset tuivat osaksi Remeon käsittelylaitosten verkostoa ja kasvattivat Remeon materiaalinkäsittelyn kapasiteettia. Erityisesti vahvistui toiminta pääkaupunkiseudulla ja Pirkanmaan alueella.
Kalusto
Remeo Oy:lla on käytössään noin 230 ajoneuvoa, joista suurin osa on jätepakkaajia.
Vuonna 2021 Remeo oy ja Volvo Trucks aloittivat yhteistyön, jossa Volvo Trucks tarjoaa Remeolle kaluston käytettävyyttä ja käyttöastetta. Uuden yhteistyömallin mukaan kaluston kokonaishallintapaketti tulee Remeon käyttöön yhdestä osoitteesta Volvolta. Volvo Trucks vastaa Remeon kalustosta ja Remeo voi keskittyä omaan ydinbisneksensä pyörittämiseen.
Megalaitos
pienoiskuva|Megalaitos edestä kuvattuna. Vuoden 2020 alussa alettiin Vantaalle rakentaa rakennus- ja muun teollisuuden sekä kaupan jätemateriaaleille suunniteltua megalaitosta. Megalaitos valmistui loppuvuodesta 2021, ja sen rakennuskustannukset noin 35 miljoonaa euroa.
Laitoksen tuleva vuotuinen käsittelykapasiteetti on 120 000 tonnia rakennusjätettä ja 60 000 tonnia kaupan ja teollisuuden tuottamaa energiajaetta. Investointi mahdollistaa kierrätysasteen nostamisen Suomessa ja käytännössä lopettaa tarpeen viedä rakennusjätettä ulkomaille. Pääkaupunkiseudun rakennus- ja muun teollisuuden sekä kaupan jätteiden kierrätystarpeesta laitos pystyy valmistuessaan käsittelemään yli 30 prosenttia. Megalaitos sijaitsee Vantaan Energian polttolaitoksen vieressä kehä III:n & Porvoontien liittymän juuressa.
Laitoksen robotiikka
Remeo Oy:n laitoshanke on Euroopan mittakaavassa ainutlaatuinen, sillä siinä yhdistyvät uusimman teknologian hyödyntäminen sekä kaksi erilaista jätejakeen käsittelylinjastoa integroituina toisiinsa. Laitteet toimittaa Stadler ja ZenRobotics Oy. Näin Remeo voi nelinkertaistaa pääkaupunkiseudun käsittelykapasiteettinsa.
Konsta Saarilehto
Konsta Saarilehto (s. 30. elokuuta 2002 Helsinki) on suomalainen pesäpalloilija. Saarilehto edustaa Superpesiksessä pelaavaa Joensuun Mailaa. Hän pelaa ulkokentällä polttolinjassa. Saarilehto on pelannut urallaan 15 Superpesiksen runkosarjaottelua. Näissä hän on lyönyt yhden kunnarin, tuonut kolme juoksua ja kerännyt 14 kärkilyöntiä. Saarilehto on pelannut urallaan neljä Superpesiksen ylempää pudotuspeliottelua. Näissä hän on lyönyt yhden tavallisen juoksun, tuonut kaksi juoksua ja kerännyt seitsemän kärkilyöntiä. Lisäksi Saarilehto on pelannut urallaan 11 Ykköspesiksen runkosarjaottelua Puijon Pesiksen joukkueessa.
Luettelo kuuluisista koirista
thumb|upright|Lassie
Tämä on luettelo kuuluisista koirista, sekä kuvitteellisista että historiallisista.
Fredrik Larzon
Fredrik Larzon (s. 25. huhtikuuta 1973) on ruotsalaisen skate punk -yhtye Millencolinin rumpali. Hän elää Örebrossa, Ruotsissa. Hän liittyi Millencoliniin vuonna 1993, joten hän ei ole perustajajäseniä. Ennen liittymistään Millencoliniin hän toimi Kung Pung -yhtyeessä. Liityttyään Millencoliniin Larzon korvasi Mathiaksen rummuissa, koska tämä osasi soittaa paremmin kitaraa. Larzonin ensimmäinen tuotos yhtyeessä oli heidän Demokappale Goofy.
Kiukaanlampi
Kiukaanlampi tai myös Kiuaslampi on Etelä-Pohjanmaalla Soinissa Raitaperän kylän lähellä sijaitseva lampi.
Maantietoa
Lammen pinta-ala on 2,2 hehtaaria, se on 300 metriä pitkä ja 150 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Lampi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Sen rantaviivan pituus on 750 metriä.
Vesistösuhteet
Lampi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Ähtärin ja Pihlajaveden reittien valuma-alueen (35.4) Niemisjoen valuma-alueella (35.47), jonka Tyystänjoen valuma-alueeseen (35.475) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 193,8 metriä mpy.
Howard Carter
Howard Carter (9. toukokuuta 1874 – 2. maaliskuuta 1939) oli englantilainen arkeologi ja egyptologi. Kuuluisaksi hänet teki faarao Tutankhamonin haudan löytäminen Kuninkaiden laaksosta Egyptissä.
Lapsuus ja opiskelu
Carter syntyi Kensingtonissa, Lontoossa. Hän oli nuorin perheen kahdeksasta lapsesta. Hänen isänsä, Samuel Carter, oli taiteilija, joka maalasi pääasialliseksi työkseen muotokuvia lemmikeistä. Carter vietti lapsuusvuotensa Swaffamissa, Pohjois-Norfolkissa. Hän ei saanut varsinaista koulutusta, mutta hänen isänsä opetti hänelle maalaamisen ja piirtämisen perusteet ja hänestä tulikin varsin taitava maalari. Carter ei kuitenkaan halunnut jatkaa isänsä ammattia.
Carter oli erittäin kiinnostunut mahdollisuudesta kopioida muinaisegyptiläisiä maalauksia ja tekstejä. Lokakuussa 1891, ollessaan 17-vuotias, hän nousi laivaan, jonka määränpäänä oli Aleksandria Egyptissä. Tämä oli Carterin ensimmäinen matka ulkomaille.
Työ arkeologina
Carterin ensimmäinen varsinainen työ oli Beni Hassanista löydetyn Keski-Egyptin prinsessan haudan kaivauksilla. Hänen tehtävänsä oli kopioida haudan seinillä olevat maalaukset ja kirjoituksen paperille, jotta niitä voitaisiin tutkia myöhemmin. Carter oli hyvin ahkera työntekijä ja hän suhtautui työhönsä suurella innolla. Hän kopioi maalauksia päivisin ja vietti jopa yönsä haudassa.
Vuonna 1892 Carter siirtyi William Flinders Petrien alaisuuteen Tell-el Amarnassa käynnissä oleviin kaivauksiin. Petrie ei aluksi uskonut että Carterista tulisi koskaan hyvää arkeologia, mutta Carter todisti luulot vääriksi löytämällä monia merkittäviä esineitä kaivauksilta. Petrien opastuksessa Carterista tuli varsin taitava arkeologi. Koska Carter oli myös taitava piirtäjä ja maalari, hän laati piirrosluonnokset Tell el-Amarnan kaivauksilta löydetyistä esineistä.
Kaivauksien alkaessa kuningatar Hatšepsutin kuolintemppelissä Deir el Bahrissa, Carter nimitettiin johtamaan maalausten kopiointia. Näin hänelle tarjoutuivat erinomaiset mahdollisuudet kehittää edelleen maalaus-, kaivaus- ja entisöintitekniikkaansa. Vuonna 1899, ollessaan 25-vuotias, Carterille tarjottiin paikkaa Ylä-Egyptin monumenttien ylitarkastajana. Hänen virkaansa kuului Ylä-Egyptin arkeologisten tutkimusten valvonta ja hallinta.
Myöhemmin tuntemattomiksi jääneet ranskalaiset juopuneet turistit kuitenkin päättivät Carterin ylitarkastajan uran. Turistit ryhtyivät väkivaltaisiksi arkeologisten alueiden vartijoita kohtaan ja Carter antoi vartijoille luvan puolustaa itseään. Jälkeenpäin tuohtuneet turistit valittivat Carterin toimista ja hänen esimiehensä vaativat häntä esittämään virallisen anteeksipyynnön. Carter kuitenkin kieltäytyi uskoen tehneensä oikean ratkaisun, jolloin hänet siirrettiin rangaistukseksi arkeologiselta merkitykseltään olemattomaan Tantan kaupunkiin Ala-Egyptiin. Tämän jälkeen Carter erosi virastaan vuonna 1905.
Vuosina 1905–1907 Carter toimi pääasiassa vesivärimaalarina ja ajoittain oppaana turisteille. Vuonna 1908 Gaston Maspero esitteli hänet Lordi Carnarvonille (George Herbert, viides Carnarvonin jaarli). Carter tuli hyvin toimeen Carnarvonin kanssa ja heidän yhteistyönsä tuotti hyvää tulosta.
Lordi Carnarvon nimitti Carterin Thebassa rahoittamiensa kaivausten esimieheksi. Vuoteen 1914 mennessä Carnarvon omisti yhden maailmaan laajimmista ja arvokkaimmista kokoelmista muinaisegyptiläisiä esineitä. Carter ei kuitenkaan tyytynyt tähän.
Tutankhamonin hauta
Takaiskusta masentumatta Carter ryhtyi määrätietoisesti etsimään Tutankhamonin hautaa 4. marraskuuta 1922. Vain kolmea päivää myöhemmin haudan sisäänkäynti oli paikallistettu. Noin kolme viikkoa myöhemmin hautaan johtava porraskäytävä oli kaivettu esiin ja haudan tukkiva laasti oli näkyvissä. 26. marraskuuta käytävä oli tyhjennetty kiviromusta ja viimeinen käytävän tukkiva laastikerros oli kokonaan näkyvillä. Noin kello neljä iltapäivällä Carter rikkoi laastikerroksen ja meni sisään hautaan. Hän oli tehnyt yhden vuosisadan merkittävimmistä arkeologisista löydöistä paikantamalla ja avaamalla Tutankhamonin haudan. pienoiskuva|[[KV62|Tutankhamonin hauta kuninkaiden laaksossa.]] Hauta oli lähes koskematon ja siellä oli käyty vain pari kertaa haudan alkuperäisen sulkemisen jälkeen. Kaikki hautaan alun perin sijoitetut esineet olivat yhä tallella. Haudassa olleiden esineiden luettelointiin meni lähes kymmenen vuotta.
Hauta avattiin 17. helmikuuta. Maaliskuun 6. päivä lordi Carnarvon sai poskeensa sääskenpiston aiheuttaman tulehduksen, ja hän kuoli siihen 5. huhtikuuta.
Tiedetään, että Carnarvon halusi pitää lehdistön poissa arkeologien tieltä, ja että hän myi yksinoikeuden haudan kuviin The Timesille. Kiroustekstiä en näy missään haudassa, ja on mahdollista että se on keksitty kokonaan tai syntynyt jonkun tekstin väärästä tulkinnasta.
Tutankhamonin jälkeen
pienoiskuva|Carterin koti Luxorissa. Tutankhamonin hautakaluston luetteloimisen jälkeen esineet lähetettiin Kairon egyptiläiseen museoon. Tutankhamonin ruumis tutkittiin ja asetettiin takaisin hautaan. Carter ei enää tämän jälkeen toiminut yksilläkään kaivauksilla ja hän lopetti arkeologin uransa. Hän alkoi keräillä muinaisegyptiläisiä esineitä. Hän työskenteli eri museoille ja matkusti luentokiertueella Yhdysvalloissa kertomassa Egyptistä ja Tutankhamonista.
Howard Carter kuoli 64-vuotiaana Albert Courtissa, Kensingtonissa.
Sinipingviini
Sinipingviini (Eudyptula minor) on maailman pienin pingviinilaji. Se on lentokyvytön kuten kaikki pingviinit. Lajin nimesi Johann Reinhold Forster vuonna 1781.
Koko ja ulkonäkö
Pingviinit kasvavat keskimäärin 40 cm pitkiksi ja ne painavat noin yhden kilogramman. Sukupuolet ovat keskenään samannäköisiä mutta uros saattaa olla hieman painavampi ja sillä on hieman suurempi nokka. Lajin äänivalikoima on laaja ulottuen pehmeistä vihellyksistä rääkymiseen ja trumpettimaisiin kutsuääniin.
Esiintyminen
Sinipingviinejä tavataan Uuden-Seelannin pääsaarten, Pohjois- ja Eteläsaaren, rannikoilla sekä Stewartinsaarelta ja Chathamsaarilla. Lisäksi niillä on yhdyskuntia myös Tasmaniassa sekä Australian etelärannikolla. Noin 60 % lajin koko kannasta pesii Tasmanian Australiasta erottavan Bassinsalmen alueella. Maailman pesimäpopulaation koko on 350 000–600 000 yksilöä, mihin ei ole laskettu mukaan pesimättömiä nuoria lintuja, joita on ainakin saman verran, jolloin kokonaisyksilömäärä on yli miljoonan. Sinipingviineistä noin 90 % elää Australiassa ja noin 10 % Uudessa-Seelannissa. Toisen lähteen mukaan niitä on yli miljoona paria. Tarkkaa määrää ei tiedetä, koska uusia yhdyskuntia löytyy aina silloin tällöin ja toisinaan jokin yhdyskunta kuolee pois. Lajin kanta uhanalaisuusluokituksessa on elinvoimainen.
Elinympäristö
Sinipingviinit pesivät hiekka- tai kivikkorantaisilla, riuttojen ympäröimillä saarilla ja rannikolla maapedoille vaikeakulkuisissa osissa. Joitakin yhdyskuntia on urbaanissa ympäristössä ja ihmisen tekemissä rakennelmissa, kuten aallonmurtajissa.
Viholliset
Sinipingviinien pahin uhka ovat ihmisen alueelle levittämät ketut, koirat, fretit, kissat ja kärpät. Rottien ei ole havaittu aiheuttaneen merkittävää tuhoa. Asutuilla alueilla, joissa yhdyskunnat sijaitsevat teiden varsilla, jää paljon pingviinejä autojen alle ja tutkimuksin on osoitettu siitä johtuvan kuolleisuuden pienentävän yhdyskuntien kokoa. Ravustus aiheutti aikaisemmin huomattavia tappioita mutta pyydysten kehittyessä sen merkitys on nykyisin vähäinen. Kalastus verkoilla aiheuttaa suuria tappioita. Maastopalot voivat paikoin tuhota yhdyskuntia. Sinipingviinit ovat herkkiä laivojen öljypäästöille ja niitä on joskus kuollut suuria määriä, esimerkiksi 40 prosenttia Portlandissa Victorian osavaltiossa pesineestä noin sadan parin yhdyskunnasta kuoli öljypäästön takia vuonna 1988. Meressä ajelehtivat muovit ovat nykyisin suuri uhka pingviineille, joko joutuessaan niiden ruuansulatukseen tai lintujen takertuessa niihin. Pahimpia ovat juomatölkkien tai -pullojen, ns. sikspäkkien, sitomiseen käytettävät muoviosat, joiden lenkkien läpi pieni sinipingviini saa pujotettua päänsä, mutta jota se ei useinkaan saa poistettua. Elinympäristöjen tuhoutuminen rakentamisen ja muun maankäytön ja eroosion muodossa on vähentänyt sinipingviineille soveliaiden elinpaikkojen määrää.
Turismi on paikoin ongelma, esimerkiksi Phillip Islandilla käy vuosittain puoli miljoonaa turistia katsomassa sinipingviinien yöllistä vaellusta merestä pesilleen ("Pingviiniparaati"). Australiassa on lisäksi 12 muuta paikkaa, joissa turisteille on tarjolla kaupallista pingviiniviihdettä. Paikoin on havaittu turismin aiheuttaman häiriön pienentäneen yhdyskuntia.
Lisääntyminen
Sinipingviinit pesivät erilaisissa maakoloissa ja onkaloissa sekä kivikoissa elokuusta joulukuuhun. Pari muodostaa pysyvän yksiavioisen liiton, tavallisesti eliniän kestävän. Naaras munii 1-2 valkoista munaa 3-5 päivän välein. Haudonta alkaa epäsäännöllisenä jo ensimmäisen munan jälkeen ja intensiivisesti toisen munan jälkeen. Molemmat puolisot hautovat muutamia päiviä kerrallaan, yhteensä noin 36 päivää. Vastasyntynyt poikanen painaa noin 40 g. Ensimmäiset 10 päivää emot lämmittävät niitä ja seuraavat 1-3 viikkoa emot vartioivat niitä vuorotellen. Kun poikaset ovat 3-4 viikon ikäisiä, emo vartioi niitä enää öisin, ja myöhemmin ne vain pistäytyvät öisin ruokkimassa poikasia oksentamalla niille osittain sulanutta ravintoa. Kun poikaset ovat kasvaneet niin suuriksi, että ne painavat noin 90 % aikuisen painosta, ne lähtevät pesästä mutta palaavat alkuaikoina takaisin 2-3 päivän retkeilyn jälkeen. Lopulta ne itsenäistyvät kokonaan ja muuttavat yleensä eri alueelle kuin vanhempansa. Ne saavuttavat sukukypsyyden noin 3 vuoden iässä. Sinipingviinit elävät suhteellisen pitkään; keskivertoikä on noin 6,5 vuotta, mutta yksittäinen pingviini voi elää jopa 20-vuotiaaksi.
Ravinto
Pingviinien pääasiallisena ravintona ovat erilaiset kalat (sardiinit, sardellit, kilohailit), mutta myös kalmarit ja muut pienet merieläimet. Ravintonsa ne metsästävät laajalta alueelta, etupäässä päiväaikaan. Tavallisin sukellussyvyys on noin 30 metriä, syvin havaittu on ollut 69 metriä. Ne ruokailevat tavallisesti yksittäin ja syövät joka päivä.
Kummi (tanssi)
Kummi on suosittu kansantanssi Tamil Nadun osavaltiosta, Intiasta. Kummia tanssivat heimonaiset juhlallisuuksien aikana. Kummi on yksinkertainen kansantanssi, jossa tanssijat muodostavat piirejä taputtaen rytmejä.
Anna Jesień
Anna Marta Jesień (o.s. Olichwierczuk, s. 10. joulukuuta 1978 Sokolowie Podlaskim) on puolalainen yleisurheilija, jonka päämatka on 400 metrin aitajuoksu.
Jesień karsiutui Sydneyn olympialaisissa 2000 400 metrin aitojen alkuerissä ajalla 57,36. Seuraavana vuonna hän karsiutui Edmontonin MM-kisoissa välierissä ajalla 55,64. Münchenin EM-kisoissa 2002 hän voitti EM-pronssia 400 metrin aidoissa ja oli samoissa kisoissa mukana Puolan joukkueessa, joka voitti EM-pronssia 4 x 400 metrin viestijuoksussa. Vuonna 2003 hän voitti Puolan mestaruuden 400 metrin aidoissa, mutta karsiutui Pariisin MM-kisoissa alkuerissä. Seuraavana vuonna hän voitti jälleen Puolan mestaruuden, mutta karsiutui Ateenan olympialaisissa alkuerissä. 2005 hän voitti maansa mestaruuden ja Euroopan cupin ajalla 54,90. Myöhemmin samana vuonna hän sijoittui neljänneksi Helsingin MM-kisoissa ajalla 54,17 ja IAAF:n yleisurheilufinaalissa.
Jesień voitti vuonna 2006 Puolan mestaruuden 400 metrin juoksussa ja sijoittui Euroopan cupin superliigassa viidenneksi 400 metrin aidoissa. Göteborgin EM-kisoissa hän juoksi kuudenneksi 400 metrin aidoissa ja oli mukana voittamassa EM-pronssia 4 x 400 metrin viestissä. Kauden lopussa hän oli IAAF:n yleisurheilufinaalissa neljäs ja yleisurheilun maailmancupissa kolmas. Seuraavana vuonna Jesień voitti Osakan MM-kisoissa MM-pronssia ajalla 53,92. Myöhemmin samana syksynä hän voitti IAAF:n yleisurheilufinaalin ajalla 54,17.
Jesień sijoittui Pekingin olympialaisissa 2008 viidenneksi ajalla 54,29. IAAF:n yleisurheilufinaalissa hän oli kuudes. Vuonna 2009 hän voitti Euroopan joukkuemestaruuskilpailujen 400 metrin aitajuoksun Leiriassa, mutta karsiutui Berliinin MM-kilpailuissa välierissä. IAAF:n yleisurheilufinaalissa hän sijoittui viidenneksi.
Noodasjärv
Noodasjärv (myös Nuudasjärv, Nadasi järv ) on Virossa Võrumaalla Võrun kunnassa sijaitseva järvi.
Historiaa
Järven nimenä ovat seudun asukkaat käyttäneet yleisesti muotoja Noodasjärv tai Nadasi järv. Nimi liittynee nuotanvetoon. Myös viereinen kylä on ollut noodas-alkuinen. Sen nimi on kirjoitettu muodoissa Nodast Rein (vuonna 1630), Nohdast (vesimylly), Nodas Rein (1630), Nodatz Rein (1638), Nådas (1684) ja Nordakas (1688). Järvinimen kirjoitusasuina on käytetty Nottaga (vuonna 1627), Nodaga jerw (1638), sekä Nodas Puta Jerw tai Puta tai Nåddas Jervi (1684). Viimeiset nimet ovat ruotsinvallan aikaisia. Noodasjärvellä on vuonna 1952 suoritettu järvenlasku ruoppaamalla Iskna jõen alajuoksua voimakkaasti. Vedenpinta aleni metrillä ja teki järvestä pienemmän.
Luokittelua ja luontoarvoja
Järvi on Vesipolitiikan puitedirektiivin (VPD) luokituksen (VRD 2) mukaan veden kovuuden osalta keskikova järvi, jonka vesimassa ei lämpötilakerrostu. Järvi luokitellaan limnologisesti hypertrofiseksi järveksi, kun veden ravinnepitoisuudet ovat erittäin korkealla (, HY). Silloin on järven biomassa suuri sekä mikrobitason että vesikasvillisuuden osalta.
Järvenlaskun seurauksena järven matalat rannat etenkin järven kapealla osuudella soistuivat. Eteläpään muut rannat ovat kuitenkin hiekkaa tai soraa, kun järven pohjoisrannoilla pohjan maa-aines on mutaa. Järvi syvenee tasaisesti kohti keskustaa ja siellä on järvenpohja kovaa maata, jonka päällä on ohut mutakerros. Järven läpi virtaa Iskna jõgi, jonka vuoksi sen vesi vaihtuu 26 kertaa vuodessa eli veden laskennallinen viipymä järvessä on 14 vuorokautta. Vedenväri on kellertävän vihreää ja sen näkösyvyys on 0,9–1,0 metriä. Järven matala rakenne ei suori lämpötilakerrostumista. Vuonna 1957 suoritettu vesikasvillisuuden inventointi tuotti 30 kasvilajia. Lajimäärä on runsas ja myös kasvuston biomassa on suuri. Järvessä elää runsaana särki ja sen seurana on myös ahven, lahna, hauki, salakka, kiiski, suutari, pasuri, sorva, ruutana, made, säyne, mutakala ja törö. Myös säynettä ja turpaa tavataan harvinaisina.
Vesistösuhteita
Noodasjärv kuuluu Iskna jõen valuma-alueeseen, joka on Võhandu jõen sivujoki. Iskna jõgi alkaa 12 kilometrin päässä Vaskna järvestä. Järveen tulee ympäristöstä muitakin ojia: länsipuolelta tulevat Hansiorgin oja ja Liinumäen oja, ja itäpuolelta tulevat Toborna mäen ojat, Sookülan ojat, Pruusa oja, Ragsilla oja sekä pohjoisesta Tammsaaresta alkava kraavi. Järven valuma-alueen laajuus on 54,8 neliökilometriä. Iskna jõgi jatkaa matkaansa järven pohjoispäästä leveänä ja suoraksi kaivettuna kanavana. Se yhtyy alempana Võhandu jõgeen kilometrin verran itään Kääpan taajamasta. Võhandu jõgi laskee Kuumajärveen, joka on Peipsijärven keskiosan nimi. Peipsijärven alue muodostaa Narvanjoen vesistöalueen keskiosan. Peipsijärven pohjoispäästä alkava laskujoki Narvanjoki jatkaa vesireittiä pohjoiseen päin ja laskee lopuksi Suomenlahteen.
Gabriel Fahrenheit
Daniel Gabriel Fahrenheit (24. toukokuuta 1686 Danzig, Puola-Liettua – 16. syyskuuta 1736 Haag, Yhdistyneet provinssit (nykyisin Alankomaat)) oli saksalainen fyysikko, joka tunnetaan erityisesti Fahrenheit-lämpötila-asteikon kehittäjänä.
Fahrenheit vietti nuoruutensa Danzigin hansakaupungissa, joka tuohon aikaan kuului Puola-Liettuaan. Vanhempiensa tapaturmaisen kuoleman jälkeen Fahrenheit siirtyi kauppiaaksi Amsterdamin. Fahrenheitin kiinnostus luonnontieteisiin johti kuitenkin siihen, että hän matkusteli ympäriinsä opiskellen ja tehden tieteellisiä kokeita. Haagiin Fahrenheit asettui vuonna 1717. Vuodesta 1718 Fahrenheit opetti kemiaa Amsterdamissa ja hänestä tuli Royal Societyn jäsen vuonna 1724.
Fahrenheit teki suuria parannuksia lämpömittareihin, joiden toiminta perustui elohopean tai alkoholin laajenemiseen.
Vuonna 1724 hän ehdotti Fahrenheit-asteikon käyttöä lämpötilan ilmaisemiseen. Siinä veden jäätymispiste on 32 F ja kiehumispiste 212 F, joten niiden väli on 180 astetta.
Suomen Romaniyhdistys
Suomen romaniyhdistys (vuoteen 1989 Suomen mustalaisyhdistys) on valtakunnallinen vuonna 1967 perustettu uskonnollisesti ja poliittisesti sitoutumaton romanijärjestö. Yhdistys on keskittynyt yhteiskunnallisten asioitten ajamiseen kuten syrjintä- ja ihmisoikeuskysymyksissä poliittisten kanavien ja lehdistön kautta.
Suomen Romaniyhdistyksen tavoitteena on edistää romaniväestön yhdenvertaisuutta, lisätä romanien vaikutusmahdollisuuksia ja osallistaa heitä yhteiskunnalliseen päätöksentekoon. Yhdistys on asiantuntijaorganisaatio, jonka toimintaan kuuluvat romanien kulttuurisen moninaisuuden edistäminen ja syrjinnän ehkäiseminen, romaninuorten yhteiskunnallisen osallisuuden vahvistaminen, romanivanhusten asumisen tukeminen kotona ja laitoksissa, romaninaisten terveyslukutaidon vahvistaminen sekä romanikulttuurin ja -kielen edistäminen. Romaniyhdistys julkaisee myös romanikielistä materiaalia. Toiminta on hankkeistettu ja sitä rahoittavat mm. Taiteen edistämiskeskus (Taike), Sosiaali- ja terveysjärjestöjen avustuskeskus (STEA) ja Erasmus+ -ohjelma.
Yhdistyksen toimisto sijaitsee Helsingin Vallilassa, mutta sen työntekijät, kokemusasiantuntijat ja vapaaehtoiset toimivat valtakunnallisesti.
Sukkulamadot
Sukkulamadot (Nematoda) on eläinkunnan pääjakso. Molemmista päistä suipoilla lajeilla on valeruumiinontelo. Jaokkeisuutta ei ole, mutta ihoa peittävässä sitkeässä kutikulassa voi näkyä renkaisuutta. Verenkierto- ja hengityselimistöä ei ole. Ruokatorvea ympäröi hermostorengas, josta lähtee yleensä kuusi hermorunkoa.
Lisääntymiselimistö on hyvin kehittynyt, useimmat lajit ovat yksineuvoisia. Arviot lajien lukumäärästä vaihtelevat hyvin paljon, mutta lajeja on ainakin kymmeniä tuhansia. Monet mikroskooppiset sukkulamadot elävät maassa, karikkeessa ja sammalikossa, missä niitä voi olla useita miljoonia yksilöitä neliömetrillä. Useat ovat vakavia kasvien ja eläinten loisia.
Sukkulamadot ovat erikoistuneet erilaisiin ravintolähteisiin. Bakteereja syöviä sukkulamatosukuja ovat esimerkiksi Acrobeloides, Plectus, Prismatolaimus ja Wilsonema. Siemensyöjäsukuja ovat esimerkiksi Aphelenchoides ja Filenchus. Juuria syöviä sukkulamatosukuja ovat esimerkiksi Criconema ja Tylenchus. Petona toimiva suku on esimerkiksi Suomessakin tavattava Mononchus. Kaikkiruokainen eli omnivori on Dorylaimus-sukkulamatosuku.
Sukkulamadot ihmisten ja muiden eläinten loisina
Ihmisen suolistossa voivat loisia muun muassa piiskamadot (Trichuris) sekä kaivosmato, kihomato, suolinkaiset ja trikiini.
Trooppisia lajeja ovat muun muassa imusuonistossa elävä filariamato, joka aiheuttaa norsutautia, ja guineanmato (Dracunculis medinensis), joka loisii raajoissa. Silmämadot (Loa) elävät sarveiskalvossa, ja Onchocera-lajit aiheuttavat jokisokeutta. Myös kotieläimillä on runsaasti sukkulamatoloisia sekä suolistossa että keuhkoissa. Keuhkomadot (Crenosoma ) tai (Dictyocaulus ) vaivaavat etenkin lampaita, mutta myös nautaeläimiä ja jäniksiä. Märehtijöiden ja hevosen vaarallisimpia loisia ovat limakalvomadot (Strongylus), jotka elävät paksu- ja umpisuolessa. Kasveja haittaavat muun muassa ankeroiset.
Poroissa ja muissa hirvieläimissä on tavattu Setaria tundra -sukkulamatoa.
Mark Hughes
Mark Hughes tarkoittaa muun muassa seuraavia henkilöitä:
Polkupyörän korjaustyökalut
Polkupyörän korjaustyökalut ovat polkupyörien korjaamiseen suunniteltuja työkaluja jotka voivat liittyä esimerkiksi renkaiden, sisäkumien ja muiden kuluvien osien vaihtamiseen. Yleisin korjaustarve polkupyörälle on kumin paikkaus.
Näihin voi sisältyä rengasraudat, paikkasarja, kuusiokoloavain, pumppu, lenkkiavaimet.
Muita, vähemmän tunnettuja työkaluja ovat ketjumitta, poljinavain ja polkupyörän huoltoteline.
Maria Helena Vieira da Silva
Maria Helena Vieira da Silva (13. kesäkuuta 1908 Lissabon – 6. maaliskuuta 1992) oli portugalilais-ranskalainen taidemaalari. Hänen teoksensa edustivat abstraktia taidetta.
Silva aloitti taiteen opiskelun 11-vuotiaana. Häntä opettivat muiden muassa Fernand Léger, Antoine Bourdelle ja Stanley William Hayter. Silva meni vuonna 1930 naimisiin unkarilaisen taidemaalarin Árpád Szenesin kanssa. Hän alkoi työskennellä pääasiassa Pariisissa ja sai Ranskan kansalaisuuden 1942.
Silva asui Ranskassa loppuelämänsä ja kuoli siellä vuonna 1992. Hän sai vuonna 1966 Ranskan hallitukselta palkinnon Grand Prix National des Arts, ja vuonna 1979 hänet nimettiin Kunnialegioonan ritariksi.
Pääjalkaiset
Pääjalkaiset (Cephalopoda) on yksi nilviäisten pääjakson kahdeksasta luokasta. Lähes kaikki nykyiset pääjalkaiset (noin 99 prosenttia) kuuluvat mustekalojen alaluokkaan (Coleoidea). Niiden lisäksi pääjalkaisiin luetaan helmiveneet (Nautiloidea) sekä tyystin sukupuuttoon kuolleet, muinaismeriä hallinneet ammoniitit (Ammonoidea).
Nykyiset pääjalkaiset ovat levittäytyneet lähes kaikkiin meriin ja niiden syvyysvyöhykkeisiin ja niillä on usein tärkeä rooli ekosysteemeissään. Osa lajeista on pelagisia, osa taas meren pohjalla eläviä. Fossiiliarkiston perusteella pääjalkaisilla katsotaan kuitenkin olleen nykyistä vielä paljon suurempi merkitys varhaisissa merissä paleo- ja mesotsooisella maailmankaudella. – Sisävesissä ei pääjalkaisia tavata.
Pääjalkaisiin kuuluvat suurimmat nykyään elävät selkärangattomat eläimet, jättiläis- ja kolossikalmarit, jotka voivat olla yli 13 metriä pitkiä ja painaa 500 kg ja joiden silmät ovat lautasen kokoiset (jopa 30 cm). Kokokirjon toisessa päässä ovat senttimetrin kokoluokkaa olevat lajit.
thumb|250px|[[Helmivene (Nautilus pompilius)]] thumb|right|250px|Kymmenlonkeroisia (ylhäällä vasemmalla ja keskellä) ja kahdeksanlonkeroisia mustekaloja [[Ernst Haeckelin teoksessa Kunstformen der Natur (1904)]] thumb|250px| Ammoniitteja (H. Harder 1916)
Pääjalkaisten rakenne
Pääjalkaiset ovat kaksikylkisesti symmetrisiä eläimiä, joiden pääosat ovat vaippa, pää sekä päähän suoraan liittyvät lonkerot. Lonkeroita käytetään sekä saalistukseen että liikkumiseen. Useimmilla nykylajeilla, so. mustekaloilla, lonkeroita on 8 tai 10 ja niissä on vaihteleva määrä imukuppeja. Helmiveneillä lonkeroita voi olla kymmeniä mutta imukuppeja ei ole. Lonkeroiden keskellä sijaitsee suu, jossa on kaksi papukaijannokkaa muistuttavaa vahvaa kitiinileukaa sekä raastinkieli eli radula. Kaikki pääjalkaiset ovat petoja, jotka syövät muun muassa äyriäisiä ja kaloja.
Nilviäisten rakenteelle tyypillinen vaippa muodostaa pääjalkaisilla pään alla vatsapuolella olevan pussimaisen vaippaontelon, jonka sisällä on joko kaksi tai neljä kidusta. Vaippaontelon seinät ovat yleensä lihaksikkaat, ja siitä johtaa ulos kartiomainen lihaksikas suppilo sifoni, joka vastannee muiden nilviäisten jalkaa. Useimmat pääjalkaiset liikkuvat reaktiovoimalla suihkumoottorin tapaan: ne puristavat vaippaonteloon otetun veden ulos ja eteenpäin suppilon kautta, jolloin vesisuihku työntää eläintä taaksepäin. Tämä liikkumistapa on energeettisesti varsin tehoton etenkin suurikokoisille eläimille, ja monet liikkuvatkin myös lonkeroidensa tai eväreunuksen avulla.
Pääjalkaisten silmät ovat erityisen kehittyneet ja niiden rakenne muistuttaa parhaimmillaan läheisesti selkärankaisten kamerasilmää, vaikka onkin täysin riippumattomasti kehittynyt. Silmässä on verkkokalvo, sarveiskalvo, kehäkalvo, linssi ja lasiainen; linssin polttopiste kuitenkin säätyy kameran tapaan muuttamalla linssin ja verkkokalvon etäisyyttä eikä linssin muotoa, ja verkkokalvon solut ovat suuntautuneet valonlähteeseen päin.
Pääjalkaisilla on suljettu verenkierto (so. valtimot ja laskimot) toisin kuin muilla nilviäisillä. Niillä on pääsydämen lisäksi kaksi tai neljä kidussydäntä, jotka pumppaavat verta kiduksiin. Veressä hapen kuljetuksesta vastaa hemoglobiinin sijasta hemosyaniini, jossa happi sitoutuu kuparimolekyyleihin.
Pääjalkaiset lisääntyvät suvullisesti ja sukupuolet ovat erilliset. Hedelmöitys on sisäinen, koiras siirtää siittiöpakkauksen naaraan vaippaonteloon yhdellä tähän tehtävään erikoistuneella lonkeroistaan. Munat ovat suurikokoisia.
Nykyiset pääjalkaiset
Nykyiset pääjalkaiset kuuluvat kahteen alaluokkaan, jotka eroavat muun muassa kidusten lukumäärän suhteen. Helmiveneillä (Nautiloida) eli nelikiduksisilla pääjalkaisilla on ulkoinen, spiraalinmuotoinen, väliseinien lokeroihin jakama kuori ja kymmeniä lonkerojalkoja. Niillä ei ole musterauhasta, imukuppeja eikä silmän linssiä. Ne ovat lämpimien merten asukkaita, joita tunnetaan vain 6 lajia kahdessa suvussa. Näitä voidaan pitää elävinä fossiileina, jäänteinä aikoinaan erittäin monimuotoisesta ja yleisestä kehityslinjasta.
Toinen alaluokka, mustekalat (Coleoidea) eli kaksikiduksiset pääjalkaiset, käsittää kaikki pehmeäruumiiset pääjalkaiset. Mustekalat on monimuotoinen ryhmä, joita tunnetaan yli 700 lajia. Mustekaloilla kiduksia on kaksi, ja useimmilla lajeilla on vaippaonteloon avautuva musterauhanen. Mustekalat jaetaan edelleen kahdeksanlonkeroisiin (tursaat ja vampyyritursaat) ja kymmenlonkeroisiin mustekaloihin (esimerkiksi kalmarit ja seepiat). Jälkimmäisillä on nilviäisen kuoresta jäänteenä sisäinen tukiranka, joka seepioilla toimii myös kellukkeena, edellisissä ei sitäkään.
Pääjalkaisten evoluutio
Pääjalkaiset kehittyivät jo kambrikauden loppupuolella noin 500 miljoonaa vuotta sitten, ja niiden kukoistus maailman merissä kesti satoja miljoonia vuosia mesotsooisen ajan loppuun. Ne olivat merten ravintoketjun huippupetoja ennen kalojen levittäytymistä. Fossiilisia pääjalkaisia on kuvattu yli 10 000 lajia.
Ensimmäiset fossiilit ovat Kiinasta noin 530 miljoonan vuoden takaa. Ne luetaan nykyisten helmiveneiden alaluokkaan Nautiloidea. Tämän luokan valta-aika oli ilmeisesti jo paleotsooisella kaudella, mutta sen evoluutio on jatkunut läpi mesotsooisen ja kenotsooisenkin ajan. Nykyään on kuitenkin jäljellä vain 6 lajia. Monimuotoisimpia muinaismerten pääjalkaisia olivat kovakuoriset, yleensä spiraalin muotoiset ammoniitit. Niiden lajien vaihtuvuus oli nopeaa ja ne ovat siksi tärkeitä johtofossiileita kerrostumien ikämäärityksissä. Ammoniitit ilmestyivät noin 400 miljoonaa vuotta sitten varhaisella devonikaudella ja hävisivät liitukauden lopussa samaan aikaan dinosaurusten kanssa.
Ammoniiteille ja helmiveneille tyypillinen lokerorakenteinen kuori, joka kalojen uimarakon tapaan toimi tasapainottavana kellukkeena, oli ilmeisesti ratkaiseva innovaatio, jonka avulla pääjalkaisista tuli ulappavesien valtiaita. Tämä väliseinien jakama, alkuaan pitkänomaisen tötterön muotoinen kuori, on oletettavasti kehittynyt maljakotilomaisesta laakean kartiomaisesta kuoresta.
Varhaisimmat mustekalat (Coleoidea) lienevät muistuttaneet lähinnä nykyisiä kalmareita ja seepioita. Ne ilmestyivät samoihin aikoihin noin 400 mvs. kuin ammoniititkin. Useimmat varhaiset mustekalat edustivat belemniittien ryhmää (Belemnoidea), joka esiintyy fossiiliaineistossa kivihiilikaudelta liitukauden lopulle, ja on siis sekin sukupuuttoon hävinnyt. Belemniiteillä oli sisäinen, lokeroihin jakautunut kuori.
Nykymustekalojen ryhmän (Neocoleoidea) puolestaan katsotaan polveutuvan varhaisista belemniiteistä. Imukupit ovat nykymustekaloja yhdistävä ja vasta niiden kehityslinjassa syntynyt ominaisuus. Lokerorakenteinen kuori on hävinnyt nykymustekaloista ilmeisesti toistuvasti eri kehityslinjoissa. Sisäinen kuori on säilynyt kymmenlonkeroisten ryhmässä (seepiat, kalmarit), mutta kotelorakennetta ei ole jäljellä.
Luettelo Paradox Interactiven peleistä
Tämä on luettelo Paradox Interactiven valmistamista, kehittämistä ja jakamista videopeleistä ja niiden lisäosista.
Kalliolampi (Soini, Raitaperä)
Kalliolampi on Etelä-Pohjanmaalla Soinissa Raitaperän kylän lähellä sijaitseva lampi.
Vesistösuhteet
Lampi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Ähtärin ja Pihlajaveden reittien valuma-alueen (35.4) Niemisjoen valuma-alueella (35.47), jonka Tyystänjoen valuma-alueeseen (35.475) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 199,8 metriä mpy.
Valko-otsalepinkäinen
Valko-otsalepinkäinen (Lanius nubicus) on Kaakkois-Euroopassa ja Etu-Aasiassa pesivä lepinkäisten suvun varpuslintu.
Hieman pikkulepinkäistä kookkaamman valko-otsalepinkäisen pituus on 17–18,5 cm ja paino 50–70 g. Lajin elinympäristöä ovat pensaikot, puutarhat ja harvakasvuiset metsät. Väritys on mustavalkoinen, pyrstö pitkähkö. Vanhan linnun kupeilla on selkeä oranssi kuvio.
Valko-otsalepinkäinen rakentaa pesänsä puun oksalle tai pensaaseen. Munia on 4–7, ja naaras hautoo niitä kaksi viikkoa. Lintu saalistaa sekä maassa olevia että lentäviä hyönteisiä, kuten heinäsirkkoja ja pistiäisiä, sekä pieniä varpuslintuja ja liskoja. Lepinkäismäiseen tapaansa se istuu oksalla tai tolpan päässä ja syöksyy sieltä saaliin kimppuun.
Verijärv
pienoiskuva|Näkymä marraskuussa 2009 Verijärv (myös Võru Valgjärv, Jaani järv) on Virossa Võrumaalla Võrun kunnassa sijaitseva järvi.
Maantietoa
Järvi on 1,2 kilometriä pitkä ja 400 metriä leveä ja sen pinta-ala on 25 hehtaaria. Järvi on L-kirjaimen muotoinen, joten sen rannasta rantaan leveys on vain 200 metriä. Se sijaitsee 3,5 kilometriä Võrun kaupungista kaakkoon Haanjan ylängön pohjoispuolella. Kosen kauppalan asuinalue ulottuu melkein pohjoisrantaan asti, missä kulkee Vatseliinasta tuleva tie Võruun. Se on muodostunut viime jääkauden loppuvaiheessa mannerjäätikön sulamisvesien uurtamaan kahteen risteävään laaksoon (Kosõ org ja Linsorg). Järvi on luodattu ja sen keskisyvyys on 6,3 metriä ja suurin syvyys 19,2 metriä. Syvin kohta sijaitsee keskikohdasta hieman luoteeseen. Järven tilavuudeksi on arvioitu 0,001254 kuutiokilometriä eli 1,2 miljoonaa kuutiometriä. Järven rantaviivan pituus on 3,7 kilometriä ja se on vuorottain peltoa ja metsää. Rannoilla on hieman asutusta, vaikka järven rannat ovat jyrkkiä. Järvelle tulee useita teitä rantaan asti.
Järven luontoarvoja ja luokittelu
Järvi on Vesipolitiikan puitedirektiivin (VPD) luokituksen (VRD 3) mukaan veden kovuuden osalta keskikova järvi, jonka vesimassa lämpötilakerrostuu. Järvi luokitellaan limnologisesti kovavetiseksi järveksi ja eutrofiseksi järveksi (, KE). Silloin järven veden kalkkipitoisuus on keskikorkea tai korkea ja se on rehevöitynyt.
Verijärv on yksi alueen kauneimmista järvistä. Järvenrannat ovat hiekka tai sorapohjaa ja syvemmällä on järvellä mutapohja. Mutakerros on vain metrin paksuinen. Järven läpivirtaus on heikko ja vesi vaihtuu laskennallisesti noin 6,3 kertaa vuodessa eli 58 vuorokauden välein. Vedenväri on kellertävän vihreä ja näkösyvyys on 3,9 metriä. Suuresta syvyydestä ja laakson rinteiden korkeudesta johtuen järveen muodostuu kesäisin ja talvisin lämpötilakerrostunutta vettä. Alusvesi saattaa muuttua täysin hapettomaksi ja kesäisin päällysvesi voi rehevyydestä ja levien yhteyttämisestä johtuen ylikyllästyä hapesta. Vuonna 1977 tutkittiin järven vesikasvillisuus ja siitä löydettiin 22 eri vesikasvilajia. Joukossa on harvinainen vitalaji. Järvessä elää ainakin särki, ahven, lahna, hauki, salakka, sorva, kiiski, säyne, made, ruutana, suutari, ankerias, pasuri, kuha ja karppi. Järvessä elää vähälukuisena jokirapu.
Verijärvi sisältyy Verijärven maisemansuojelualueeseen yhdessä laakson rinteillä kasvavien metsin kanssa. Alue perustettiin vuonna 1962 ja sen erityiset suojeltavat kohteet ovat puistot ja rantametsät, joiden puut ovat 120–140-vuotiaita, etelärannan Erastsaare mägi (115 metriä korkea) ja hämeenkylmänkukan kasvustot. Järven rantaluontoon voi tutustua kävelemällä sen luontopolkua.
Historiaa
Järven vedenpintaa on pidetty luusuaan rakennetulla padolla keinotekoisen korkealla. Vuonna 1922 tämä pato kuitenkin murtui ja vedenpinta laski 1,5 metriä. Myöhemmin joskus 1960-luvulla vedenpintaa nostettiin puoli metriä. Järveen liitetään kansan suussa monia legendoja. Yksi niistä selittää järven nimen johtuvan orjien lyömisestä, jolloin heidän verensä valui järveen.
Vesistösuhteita
Järveen laskee muutamia ojia, joista huomattavimmat ovat Kaasjärven laskuoja, joka laskee järven kaakkoispäähän, samaan päähän laskeva Kööri oja, joka alkaa pienistä kaakossa olevista lammista, ja Koreli ojan suuhin laskeva Valgjärven laskuoja. Järven läpi virtaa Koreli oja, joka jatkaa eteenpäin ja juoksee Võrun kaupungin itäpuolelta ohi ja yhtyy Võrusoolla Koreli kraaviin. Võrun taajaman luoteispuolella Korelin oja yhtyy Vanajõgeen ennen yhtymistään Võhandu jõgeen. Järven valuma-alueen laajuus on 31,3 neliökilometriä.
Semovente da 105/25
Semovente da 105/25 oli toisen maailmansodan aikana valmistettu italialainen rynnäkkötykki. Sen pääase oli 105/25-tykki ja se perustui M15/42-panssarivaunun pidennetylle alustalle. Tykki kuului oman aikansa tehokkaimpiin. Vaunuja ehdittiin valmistamaan vain 30 kappaletta Italian armeijalle, kun saksalaiset miehittivät maan Italian vaihdettua puolia. Saksalaiset tilasivat vaunuja lisää ja käyttivät niitä omissa yksiköissään Italin rintamalla.
Suunnittelu ja piirteet
thumb|vasen|Semovente da 105/25 (oikealla) ja [[Semovente da 75/18 Ansaldon tehtaalla. 105/25 on jonkin verran matalampi.]] Italian asevoimat olivat alkaneet harkita P40-panssarivaunuun perustuvan semoventen eli rynnäkkötykin rakentamista, mutta maaliskuuhun 1943 mennessä oli päätetty keskittyä rynnäkkötykkien rakentamiseen. P40-vaunuja oli tästä syystä rajallisesti ja niinpä uuden rynnäkkötykin rakentamisessa päädyttiin sen sijaan käyttämään pidennettyä M15/42-vaunua. Pidennetty vaunu sai nimen M42L ja myöhemmin M43. Vaunuun perustuvaa rynnäkkötykkiä kokeiltiin ensimmäisen kerran helmikuussa 1943. Vielä saman kuukauden aikana armeija tilasi 30:n vaunun erän. Tilausta korotettiin vielä ensin 130:n kappaleeseen ja lopulta toukokuussa 200:n kappaleeseen. Vaunuja luovutettiin ennen Italian antautumista maailmansodassa 30 kappaletta.
M43 oli pituudeltaan 5,1 metriä, 2,4 metriä leveä ja 1,7 metriä korkea. Uusi rynnäkkötykki painoi 15,4 tonnia. 105 mm tykki oli käyttöönotettaessa aikansa tehokkaimpien joukossa. Tykki liikkui sivusuunnassa 36° ja pystysyynnassa -10/+18°. Sen ammuksen lähtönopeus oli 512 m/s ja kantama 1 200 metriä. 14 kg onteloammus läpäisi 500 metrin päästä 100 mm panssaria. Moottori oli teholtaan 190 hevosvoiman bensiinikäyttöinen SPA 15 TB. Huippunopeus tiellä oli 38 km/h ja maastossa 20 km/h. Toimintasäde tiellä oli 200 km ja maastossa 130 km.
Käyttö
Saksalaiset valtasivat suurimman osan 30 italialaisista Semovente da 105/25-vaunusta vuonna 1943. Neljä niistä tuhoutui taisteluissa saksalaisia vastaan Roomassa. Saksalaiset ottivat vaunut käyttöön jalkaväkidivisioonien panssarintorjuntapataljoonissa Italian rintamalla. Valtaamiensa 26 vaunun lisäksi he tilasivat uusia. 91 vaunua valmistui vuosina 1943–1944. Saksalaiset valmistuttivat myös versiota Semovente da 75/34 pienemmällä tykillä. Saksalaiset tunsivat vaunun lempinimellä dachshund eli mäyräkoira sen matalan siluetin mukaan. Saksalaisten käyttämissä vaunuissa oli italialainen maastokuviointi, mutta saksalaiset yksikkömerkinnät.
Giancarlo Fisichella
Giancarlo Fisichella (s. 14. tammikuuta 1973 Rooma, Italia) on italialainen aiemmin Formula 1 -sarjassa kilpaillut kuljettaja. Nykyisin Fisichella ajaa AF Corsen Ferraria GT2-luokassa eri urheiluautosarjoissa. Vuodesta 1996 lähtien F1:n maailmanmestaruussarjaan osallistuneen ja kolme osakilpailuvoittoa saavuttaneen Fisichellan aiempia F1-talleja ovat Minardi, Jordan, Benetton, Sauber, Renault, Force India ja Ferrari. Häntä kutsutaan lempinimillä "Fisico" ja "Fisi". Hän omisti Fisichella Motor Sport -tallin, joka kilpaili GP2-sarjassa kausina 2006–2009.
Fisichella on naimisissa italialaisen Luna ent. Castellanin (s. 15. maaliskuuta 1973, Italia) kanssa. Heillä on kaksi lasta: tytär Carlotta (s. 28 huhtikuuta 1999) ja poika Christopher (s. 1. helmikuuta 2003).
Fisichellan managerina on toiminut Enrico Zanarini.
Formula 1 -ura
thumb|left|250px|Fisichella [[Turkin Grand Prix 2009|Turkissa kaudella 2009.]] Fisichella aloitti Formula 1 -sarjassa Minardi-tallin kuljettajana. Sitä ennen hän oli ajanut Italian F3-sarjan mestariksi 1994 ja voittajaksi arvostetussa Monacon F3-kisassa. Kaudella "Fisico" siirtyi Minardilta Jordan-talliin, jossa hän ajoi sinä vuonna kuudesti pisteille. Silloinen manageri Flavio Briatore hankki kuljettajalleen paikan Benetton-tallissa kaudella. Kaudella autovalmistaja Renault osti Benetton-tallin, jonka nimi muuttui Renault'ksi, ja Fisichella palasi Jordanille.
Fisichella ajoi Renault-tallissa vielä kaudella Heikki Kovalaisen tallikaverina. Hän siirtyi seuraavaksi kaudeksi aiemmin Spykerina tunnettuun Force India-talliin. Kymmenen parhaan joukkoon hän ei yltänyt kuin kerran.
Kausi alkoi samoissa olosuhteissa eikä pisteitä tullut Force Indialla. Belgian GP:n aika-ajoissa Fisichella oli kuitenkin alkukaudesta poiketen erittäin hyvässä vauhdissa saavutten uransa neljännen paalupaikan aika-ajossa. Varsinaisessa kilpailussa hän sijoittui toiseksi. Kilpailun jälkeisellä viikolla Ferrari ilmoitti Fisichellan siirtyvän kesken kauden Luca Badoerin tilalle korvaamaan loukkaantunutta Felipe Massaa. Kauden jälkeen hänestä tehtiin Ferrarin testikuljettaja.
Testikuljettajan töiden ohella Fisichellan ilmoitettiin siirtyvän Ferrarin kilpakuljettajaksi Le Mans sarjaan GT2-luokkaan. Vuonna 2011 Fisichella jatkoi AF Corsella ja voitti muun muassa arvostetun Petit Le Mansin 1000 mailin kilpailun.
Saavutukset
{|
Kasaarit
thumb|350px|Kasaarien alueet Etelä-Venäjällä. Kasaarit olivat turkinsukuinen puolipaimentolaiskansa, joka hallitsi 700–900-luvuilla suuria osia nykyisestä Ukrainasta, Etelä-Venäjästä, Kaukasiasta ja Kazakstanista. Kasaarien valta­kunnan on sanottu olleen Euraasian läntisten aroseutujen voimakkain valtio ennen Tšingis-kaanin aikaa.
Kasaarit tunnettiin kauppiaina, maanviljelijöinä, kalastajina, sotureina ja käsityöläisinä. Juutalaisuudesta tuli kasaarien valtakunnan yläluokan uskonto 700- ja 800-lukujen vaihteessa.
Etymologia
Etnonyymin kasaari (khazar) merkitystä ei tiedetä, ja sen alkuperästä on esitetty useita teorioita. Joidenkin todisteiden mukaan nimi on itäistä perua ja vahvistaa kasaarien tulleen idästä.
Alkuperä
Kasaarien alkuperää ei tiedetä varmasti, mutta heidän on arveltu tulleen Etelä-Venäjälle joko Keski-Aasian aroilta, Uralvuorilta tai Kaukasukselta. Kasaarit olivat turkkilaissukuisia, ja heidän arvellaan olleen läheistä sukua bolgaareille ja baškiireille.
Historia
Varhaisin maininta kasaareista on Anania Širakatsin tekstistä 600-luvun jälkipuoliskolta.
Kasaarit perustivat oman itsenäisen valtionsa joskus vuosien 630–660 välillä. Sitä ennen heidän hallitsijansa oli ollut länsiturkkilainen göktürkkien kaanikunta. Kasaarien valtakunta oli monietninen ja moniuskontoinen koko olemassaolonsa ajan, ja siellä eli useita kansoja.
600- ja 700-luvuilla kasaarit taistelivat arabeja vastaan kaksi sotaa ja pysäyttivät näiden etenemisen Kaukasukselle. Kasaarien ja kalifaatin solmittua rauhan alkoi vilkas kaupankäynti, joka johti viikinkien idäntien liikenteeseen.
Itil nykyisen Astrahanin lähellä oli kasaarien valtakunnan pääkaupunki. Volgan alajuoksu ja Kaspianmeren puoleinen Pohjois-Kaukasus oli kasaarivaltakunnan ydinaluetta. Lakiensa, suvaitsevaisuutensa ja kansainvälisyytensä ansiosta kasaarit muodostivat tärkeimmän taloudellisen yhteyden Itämeren alueen ja Bagdadin ympärille keskittyneen muslimi-imperiumin välillä. 700- ja 800-luvuilla monet itäslaaviheimot maksoivat veroja kasaareille. Heidän vaikutusvaltansa alkoi heikentyä, kun rusien (viikinkien) päällikkö Oleg siirtyi Novgorodista etelään, karkotti kasaarit Kiovasta ja perusti Kiovan Venäjäksi kutsutun valtakunnan noin vuonna 880. Kasaarien vaikutusvalta väheni edelleen 900-luvulla slaavien ja turkinsukuisten paimentolaisten invaasion myötä.
Kiovan suuriruhtinas Svjatoslav tuhosi valtakunnan vuonna 967. Tämä kuitenkin aiheutti sen, että petsenegit pääsivät tunkeutumaan Venäjälle.
Elinkeinot ja kulttuuri
Paimentolaisuutta harjoitettiin Kasaarivaltakunnan eteläisellä arolla ja jokilaaksojen ulkopuolella. Kasaarit kasvattivat etenkin hevosia ja lampaita mutta myös nautoja, vuohia, lintuja, aaseja, sikoja, härkiä ja kameleita.
Kasaariperheet asuivat usein huovasta tehdyissä väliaikaisissa jurtissa mutta myös savesta rakennetuissa taloissa. Jonkin verran rakennusaineena käytettiin myös kiveä ja puuta. Jurtat olivat tyypillisiä nomadeille: yleensä pieniä ja pyöreitä, joissa oli tulisija keskellä. Maanviljelijöiden talot pohjoisessa olivat neliönmuotoisia, ja tulisija oli nurkassa.
Kasaarit valmistivat omaan käyttöönsä ja vientiin monenlaisia tuotteita keramiikasta ja koruista metallituotteisiin. Kasaarivaltakunta sijaitsi edullisesti idän ja lännen välisten kauppareittien varrella, minkä vuoksi valtakunta oli tärkeä kauppakeskus ja peri maan poikki kuljetetuista tavaroista tullimaksuja.
Kasaarimiehet käyttivät pitkää viittaa, kaftaania. Miehet ja naiset letittivät hiuksensa.