cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Westermarck-ilmiö
Nisäkkäillä läheinen suhde estää insestiä
Kädellisillä on havaittu selvä lähisukulaisuusseksin esto. Seksi estyy niiden kanssa, joiden parissa poikasena elää yhdessä. Voimakkaimmillaan tämä esto on äidin kanssa, seuraavaksi voimakkain äidin puoleisten sisarten kanssa. Joillain lajeilla tyttäret parittelevat isänsä kanssa. Isää ei apinoilla useinkaan tiedetä, sillä tämä elää vapaudessa usein erillään muusta laumasta. Naaraat välttävät kumppaneina niitä uroksia, jotka ikänsä puolesta sopivat niiden isäksi. Gorilloilla, joilla on yhden uroksen hallitsema haaremijärjestelmä, isä ei koskaan parittele tyttärensä kanssa, jos se on jäänyt ryhmään. Samanlainen täysesto on marmoseteilla.
Vankeudessa pidetyistä eläimistä tiedetään, että ensimmäisen asteen insesti lisää poikasten kuolleisuutta 30 %, luonnon kovemmissa olosuhteissa ilmeisesti enemmän. Kädellisillä ei sisäsiittoisuutta juuri esiinny, koska lähisukulaiset eivät elä samassa laumassa ja jos elävät, eivät yleensä parittele keskenään. Simpansseilla tapahtuu ”harjoitteluseksiä”, paritteluja sisarten ja äidinkin kanssa, mutta nämä loppuvat viimeistään seitsemänvuotiaina, eli tapahtuvat ennen ikää, jolloin simpanssin poikanen voi saada siemensyöksyn. Insestikielto ei kädellisillä ole täydellinen, vaan siitä on joskus poikkeuksia.
Vähänkyrön seurakunta
Vähänkyrön seurakunta on seurakunta Pohjanmaalla, Vaasan kaupungissa. Seurakunta kuuluu Lapuan hiippakunnassa Pohjanmaan rovastikuntaan ja on osa Vaasan seurakuntayhtymää. Kirkkoherrana toimii Petri Hautala. Vuonna 2018 seurakunnassa oli 3 793 jäsentä.
Ješiva
thumb|Ješivaoppilaita [[New Jerseyssä.]] Ješiva on juutalainen koulu, jossa voi opiskella Tooraa, Mišnaa ja Talmudia. Tavallisesti ješivat ovat ortodoksijuutalaisia, pojille ja miehille tarkoitettuja instituutioita. Vastaava tytöille ja naisille tarkoitettu oppilaitos on midraša, vaikka nykyään ješiva-sanaa voidaan käyttää myös kouluista, joissa opiskelee naisia.
Käsite ješiva ketana ("pieni ješiva") viittaa nuoremmille, noin lukioikäisille pojille tarkoitettuun kouluun, ješiva gedola ("suuri ješiva") taas tätä vanhempien oppilaiden oppilaitokseen. Jo naimisissa olevien miesten ješivaa kutsutaan nimellä kollel.
Perinteisesti kaupungin rabbi saattoi pitää synagogan yhteydessä koko- tai osapäiväisiä oppilaita, joiden elatus maksettiin yhteisön varoista. Päätettyään opintonsa nämä oppilaat saattoivat halutessaan jatkaa rabbeiksi opiskelua.
Plevnan piiritys
Plevnan piiritys oli 20. heinäkuuta – 10. joulukuuta 1877 tapahtunut piiritys, joka oli yksi Venäjän ja Turkin välisen sodan keskeisimpiä operaatioita. Venäjän armeija yritti kolmesti huonolla menestyksellä vallata pohjoisessa Bulgariassa sijainneen linnoitetun Plevnan (nykyinen Pleven) kaupungin, jota turkkilaisen Osman paššan joukot pitivät hallussaan. Osman antautui lopulta useita kuukausia kestäneen piirityksen jälkeen. Piiritys sitoi suuren osan Venäjän armeijasta ja hidasti siten Venäjän sotaretkeä.
Venäjän armeija eteni sodan alussa nopeasti ja menestyksekkäästi. Se saapui Bulgariaan ylittämällä Tonavan kesäkuussa 1877, ja 19. heinäkuuta erikoisjoukko onnistui miehittämään Balkanvuorten läpi kulkevan Šipkan solan. Eteneminen kuitenkin pysähtyi, kun 20. heinäkuuta käydyssä ensimmäisessä Plevnan taistelussa Osman paššan joukot saivat lyötyä venäläiset takaisin hänen hiljattain linnoittamastaan Plevnan kaupungista. Sama toistui toisessa Plevnan taistelussa 30. heinäkuuta ja kolmannessa Plevnan taistelussa 11.–12. syyskuuta.
Tässä vaiheessa Venäjän sodanjohto kutsui apuun insinööriupseeri Eduard Totlebenin, joka oli järjestänyt Sevastopolin puolustuksen Krimin sodan aikana. Totleben kannatti Plevnan piirittämistä. Tämä edellytti kaupungin saartamista katkaisemalla Plevnan ja Sofian välinen huoltotie, jota suojasi turkkilaisten linnoitusketju. Hankittuaan kotimaasta lisäjoukkoja venäläiset onnistuivat valtaamaan suojalinnakkeet yksi kerrallaan, mihin liittyi myös Suomessakin tunnettu Gornyi Dubnjakin taistelu.
Turkin armeijan muut komentajat eivät juuri kyenneet helpottamaan piiritetyn Plevnan tilannetta. Lopulta Osman pašša katsoi tilanteensa käyneen mahdottomaksi ja yritti murtautua joukkoineen ulos piirityksestä. Ulosmurtautumista seuranneessa neljännessä Plevnan taistelussa 10. joulukuuta hän kuitenkin kärsi tappion ja joutui antautumaan. Kotimaassaan Osman sai silti kansallissankarin maineen sinnikkyytensä ansiosta.
Muuta
Tampereelle vuonna 1877 valmistunut Finlaysonin tehdasrakennus nimettiin Plevnaksi tehtaanjohtajan kunnianosoituksena Venäjän joukoissa palvelleille tehtaan työläisille.
Benetton B187
Benetton B187 on Formula 1 -auto, jolla Benetton Formula -talli kilpaili kaudella. Auton suunnittelusta vastasi Rory Byrne ja se oli historian toinen Benettonin valmistama F1-auto. Voimanlähteenä autossa oli Fordin valmistama 1,5-litrainen kuusisylinterinen tuplaturbomoottori. Autoa ajoivat kilpailuissa italialainen Teo Fabi ja belgialainen Thierry Boutsen.
Saavutukset
Molemmat kuljettajat ylsivät autolla kertaalleen palkintosijoille. Boutsen ajoi kolmanneksi Itävallan GP:ssa ja Fabi ajoi myös kolmanneksi kauden päättäneessä Australian GP:ssa.
San Marinon GP:ssa Fabi osoitti hyvää vauhtiaan ajamalla kilpailun nopeimman kierroksen. Tallin kauden parhaasta aika-ajosijoituksesta vastasi kuitenkin Boutsen ajamalla kolmanteen lähtöruutuun Japanin GP:ssa. Boutsen olikin yleensä vahvempi aika-ajoissa, kun hän päihitti Fabin 13 kertaa 16 mahdollisesta.
Valmistajien MM-sarjassa Benetton sijoittui viidenneksi 28 pisteellä.
Formula 1 -tulokset
(lihavointi tarkoittaa paalupaikkaa ja kursivointi kilpailun nopeinta kierrosta.)
Selim A. Lindqvist
Selim Arvid Lindqvist (19. toukokuuta 1867 Helsinki – 17. toukokuuta 1939) oli suomalainen arkkitehti. Hän oli jugend-tyylisuunnan tunnetuimpia edustajia Suomessa ja on suunnitellut lukuisia arkkitehtuuriltaan merkittäviä rakennuksia Helsinkiin.
Lindqvistin lapsuudenperhe ei ollut varakas: hänen isänsä oli entinen vääpeli ja äiti piti leipomoa.
Ura ja työt
Lindqvist aloitti arkkitehdinopintonsa 16-vuotiaana Polyteknillisessä opistossa (nyk. Teknillinen korkeakoulu). Lindqvistin aloittaessa opintonsa koulun pääopettajana toimi arkkitehti Frans Sjöström. Sjöströmin kuoltua 1885 hänen seuraajakseen tuli Gustaf Nyström. Lindqvist osallistui aktiivisesti opiskelijoiden toimintaan. Hän oli Teknologföreningenin varapuheenjohtaja ja toimitti yhdistyksen Arbetaren -lehteä. Lindqvist valmistui arkkitehdiksi vuonna 1888.
Lindqvist työskenteli Kiseleff & Heikelin toimistossa ensin harjoittelijana ja Konstantin Kiseleffin kuoltua rakennusmestari-arkkitehti Elia Heikelin yhtiökumppanina vuosina 1888–1901, mutta perusti oman arkkitehtitoimiston vuonna 1888 pysytellen yksilöllisessä tyylissään.
Lindqvist oli ensimmäisiä teräsbetonin käyttäjiä Suomessa ja kantavan pilarin muotokielen kehittäjä. Lindqvistin töihin liitettiinkin toistuvasti sanonta "ensimmäistä kertaa Suomessa" hänen soveltaessaan suunnitelmiinsa uusia keksintöjä. Hän piirsi erityisesti liike- ja teollisuusrakennuksia, mutta myös huviloita ja asuintaloja. Teknisenä suunnitteluapuna Lindqvistillä oli insinööri Jalmar Castrén. Useita Lindqvistin piirtämiä merkittäviä rakennuksia on purettu. Esimerkiksi basaari-tyyppisistä rakennuksista on jäljellä vain Hietalahden kauppahalli.
Tuotteliaana suunnittelijana tunnetun Lindqvistin suunnittelutöitä ovat muun muassa Lundqvistin liiketalo ja Villa Johanna Helsingissä.
Kirottu runoilija
Kirottu runoilija tai kirotut runoilijat on varsinkin ranskalaiseen kirjallisuuteen liittyvä käsite, joka syntyi Paul Verlainen vuonna 1888 julkaiseman samannimisen teoksen myötä.
Kirjassaan Verlaine kohteliaasti tekee kunniaa ranskalaisen kirjallisuuden ”rappeutuneelle” Parnassolle, joka tavallaan leimasi toisen keisarikunnan loppua ja kolmannen tasavallan alkua. Kirotun runoilijan arvonimellä Verlaine kunnioitti seuraavia kirjailijoita: Tristan Corbière, Arthur Rimbaud, Stéphane Mallarmé, Marceline Desbordes-Valmore, Villiers de l’Isle-Adam sekä Pauvre Lelian (joka on anagrammi Paul Verlainen omasta nimestä). Verlainen kirjoittamat kommentit painottuivat anekdootteihin.
Käsitettä ”kirottu runoilija” voidaan nykyisin käyttää myös muista runoilijoita kuin Verlainen ystävistä. Sillä kuvataan yleisesti lahjakkaita runoilijoita, jotka – nuoruusvaihetta lukuun ottamatta – kyseenalaistavat suurimman osan yhteiskunnan asettamista arvoista sekä käyttäytyvät provokatiivisesti, vaarallisesti, epäsosiaalisesti tai itsetuhoisasti, varsinkin käyttäessään ylen määrin alkoholia ja huumausaineita. Usein tällainen kirjailija kirjoittaa vaikeasti tajuttavia tekstejä ja kuolee ennen kuin hänen kykynsä yleisesti tunnustetaan. Tämän määritelmän mukaan monet muutkin runoilijat kuuluvat kirottujen runoilijoiden seuraan. Heitä ovat esimerkiksi François Villon, Aloysius Bertrand, Gérard de Nerval, Charles Baudelaire, Comte de Lautréamont, Charles Cros, Germain Nouveau, Alfred Jarry, Antonin Artaud, Armand Robin ja vielä Atlantin toiselta puolen Jim Morrison ja Edgar Allan Poe.
Suomalaisista runoilijoista käsitteen piiriin saattavat sopia Lauri Viita, Pentti Saarikoski ja Arto Melleri. Pekka Kejonen ehti luopua boheemista elämäntavasta ennen "rentturunoilijan" tyypillistä kohtaloa.
Lombard Log Hauler
thumb|320px|Museoitu Lombard Log Hauler. Lombard Log Hauler oli ensimmäisiä käytännössä toimineita telaketjuvetoisia kulkuneuvoja. Tämän veturia ulkoisesti muistuttaneen, tukkipuiden siirtoa varten rakennetun koneen kehitti ja rakensi seppä Alvin Orlando Lombard. Hän valmisti metsätyökaluja Yhdysvaltojen Mainessa ja oli siksi tietoinen kaadetun puuston kuljetusongelmista.
Vuosina 1901-1917 Lombardin paja valmisti yhteensä 83 työkonetta. Alun perin konetta valmistettiin höyrykoneella, myöhemmin dieselmoottorilla varustettuna. Takana olivat vetävät telaketjut ja edessä joko jalakset tai pyörät. Kulkuneuvo painoi noin 10 tonnia ja sen huippunopeus oli noin 11 km/h. Vaihteita löytyi kolme eteen ja yksi taakse.
Protestilista
Protestilista on julkinen koonti viranomaisen luona protestoiduista asiakirjoista. Asiakirjat ovat yleensä velkojien asettamia trattoja, joita ei ole maksettu määräajan kuluessa ja jotka on tämän jälkeen protestoitu. Talouslehdet, kuten Kauppalehti ja Taloussanomat, julkaisevat Suomen Asiakastieto Oy:n kokoamaa listaa protestoiduista asiakirjoista.
Lombard
Lombard voi tarkoittaa ainakin seuraavia asioita:
Juhana Torkki
Juhana Torkki (s. 1977) on suomalainen puhetaidon kouluttaja, kirjailija ja teologian tohtori. Häneltä ovat ilmestyneet teokset Puhevalta (2006), Neuvotteluvalta (2008) Tarinan valta (2014), Puhevalta käyttöön (2015), latinasta suomennettu kokoelma roomalaisen filosofin Senecan tekstejä (Elämän lyhyydestä, 2018) ja Uusi neuvotteluvalta (2019).
Tausta
Torkki varttui Keski-Suomessa ja kirjoitti ylioppilaaksi Korpilahden lukiosta 1996. Hänen isänsä oli ammatiltaan uskonnonopettaja ja äitinsä on lääkäri. Vuosina 1996–2005 Torkki opiskeli Helsingin yliopistossa teologiaa ja matematiikkaa ja Sibelius-Akatemiassa musiikkia. Hän väitteli teologian tohtoriksi Helsingin yliopistosta vuonna 2005.
Kirjailijana
Vuonna 2006 Torkilta ilmestyi tietokirja Puhevalta, jossa hän arvosteli suomalaista puhekulttuuria ja esitti oman antiikkiin perustuvan mallinsa hyvästä puheesta. Kirja sisältää monia aikalaisarvioita muun muassa eturivin suomalaisista poliitikoista ja heidän esiintymisistään. Dosentti ja puheviestinnän yliopistonopettaja Jukka-Pekka Puro luonnehti Puhevaltaa "läpimurtoteokseksi" ja vertaa sitä retoriikan klassikoihin.
Vuonna 2008 Torkki ja Sami Miettinen julkaisivat teoksen Neuvotteluvalta, jota muun muassa Helsingin Sanomat käytti huippupoliitikkojen neuvottelutaitojen arviointiin. Kirja sisältää neuvottelutaitojen nelijaon valtaan, analyyttisyyteen, sosiaalisuuteen ja periaatteellisuuten. Kehikkoa täydentävät kymmenet selkeät käytännön esimerkit yksityishenkilön basaarineuvotteluista politiikan huippuneuvotteluihin.
Alkuvuonna 2014 Torkilta ilmestyi teos Tarinan valta. Huhtikuussa 2014 Torkki sai Otavan kirjasäätiön jakaman 15 000 euron arvoisen Tietokirjapalkinnon. Tarinan valta sai myös Lauri Jäntin säätiön kunniamaininnan.
Vuonna 2015 ilmestyi Torkin dialogimuotoinen Puhevalta käyttöön, jossa esitetään 9-kohtainen malli hyvän puheen rakentamiseksi.
Vuonna 2018 Torkki suomensi latinasta kolme filosofi Senecan elämäntaidollista tekstiä nimellä Elämän lyhyydestä. Vuonna 2020 julkaistiin Torkin muinaiskreikasta kääntämä Plutarkhoksen neljän esseen kokoelma nimellä Mielen tyyneydestä, ja 2022 Dion Khrysostomoksen puheiden kokoelma Onnellisuudesta.
Vuonna 2019 julkaistu Uusi neuvotteluvalta kuvattiin Talouselämän arvostelussa kirjana, josta "oppii neuvottelemaan kuin Björn Wahlroos" ja että "Kirjan lukemisen jälkeen ymmärrät, kuinka surkea neuvottelija olet tähän asti ollut." Torkki on ollut tekemässä myös Otavan lukion äidinkielen Särmä-oppikirjasarjaa.
Aksana Mjankova
Urheilu-ura
Mjankova johti Pekingin olympialaisten 2008 moukarifinaalia alusta lähtien heitettyään ensimmäisellä kierroksella 74,40. Zhang Wenxiu nousi toisella kierroksella kahdeksan sentin päähän, mutta Mjankova ratkaisi kilpailun voiton heitettyään toiseksi viimeisellä kierroksella uuden olympiaennätyksen 76,34. Yipsi Moreno nousi hopealle viimeisen kierroksen heitollaan 75,20. Mjankova menetti olympiavoittonsa vuonna 2016 dopingin takia.
Mjankova karsiutui loppukilpailusta Berliinin MM-kilpailuissa 2009. Lontoon olympialaisissa 2012 hän oli seitsemäs. Hän karsiutui loppukilpailusta Moskovan MM-kilpailuissa 2013.
Mjankova sai vuonna 2017 neljän vuoden kilpailukiellon ajalle 10.6.2016–9.6.2020 ja samalla kaikki hänen tuloksensa aikaväleillä 20.8.2008–6.8.2014 ja 1.1.2016–21.5.2016 hylättiin takautuvasti. Hänen Pekingin olympialaisissa 2008 ja Lontoon olympialaisissa 2012 antamissaan dopingnäytteissä oli uusintatutkimuksissa merkkejä dopingin käytöstä. Hän antoi positiivisen dopingnäytteen myös toukokuussa 2016.
Karsinnat jalkapallon Euroopan-mestaruuskilpailuihin 2020 – Lohko E
Lohko E karsinnoissa jalkapallon Euroopan-mestaruuskilpailuihin 2020 oli yksi kymmenestä karsintalohkosta, jolla ratkaistiin pääsy Euroopan-mestaruuskilpailuihin 2020. Lohkossa pelasivat Azerbaidžan, Kroatia, Slovakia, Unkari ja Wales.
Kroatia ja Wales etenivät kahtena parhaiten sijoittuneena joukkueena lopputurnaukseen.
Download to Donate
Download to Donate on Linkin Park -yhtyeen vuonna 2005 perustaman, luonnonkatastrofien uhreja auttavan Music for Relief -hyväntekeväisyysjärjestön projekti. Toistaiseksi projekti on julkaissut kolme kokoelma-albumia: kaksi tukeakseen vuonna 2010 tapahtuneen Haitin maanjäristyksen uhreja sekä yhden tukeakseen vuonna 2011 tapahtuneen Sendain maanjäristyksen ja tsunamin uhreja. Useat artistit ovat tehneet kappaleita kokoelma-albumeita varten, ja ihmisiä on kannustettu lataamaan musiikkia tukeakseen katastrofien uhreja.
Download to Donate for Haiti
Download to Donate for Haiti on Music for Reliefin kokoelma-albumi, jota on tehty yhteistyössä United Nations Foundationin, Habitat for Humanityn sekä Dave Matthews Bandin BAMA Worksin kanssa. Kokoelma-albumin avulla on kerätty yhteensä 270 000 dollaria 115 000 latauksesta.
Download to Donate for Haiti V2.0
Download to Donate for Haitin päivitetty versio, Download to Donate for Haiti V2.0 julkaistiin 11. tammikuuta 2011.
Download to Donate: Tsunami Relief
Download to Donate: Tsunami Relief (joskus myös nimellä Download to Donate for Japan) on Music For Relief -järjestön kokoelma-albumi, jonka tuotot menevät Pelastakaa Lapset -järjestön kautta Sendain maanjäristyksen ja tsunamin uhreille. Se julkaistiin 22. maaliskuuta 2011.
Outworld (yhtye)
Outworld on progressiivinen metallia soittava yhtye. Sen toiminta aloitettiin 1997 kitaristi Rusty Cooleyn johdolla.
Historia
Yhtyeen ensimmäinen kokoonpano oli pianisti Bobby Williamson, kitaristi Rusty Cooley, rumpali Darren Davis ja basisti Brent Marches. Ensimmäiseksi he tekivät instrumentaalista musiikkia.
Isopentenyylipyrofosfaatti-isomeraasi
thumb|250px|Malli Bacillus subtilis-bakteerin isopentenyylipyrofosfaatti-isomeraasin rakenteesta Isopentenyylipyrofosfaatti-isomeraasi eli isopentenyylidisfosfaatti-Δ-isomeraasi on entsyymi, joka katalysoi isopentenyylipyrofosfaatin reversiibeliä isomeroitumista dimetyyliallyylipyrofosfaatiksi. Entsyymi on tärkeä osa steroidien ja terpeenien biosynteesiä.
Esiintyminen ja toimintamekanismi
Isopentanyylipyrofosfaatti-isomeraasia esiintyy useissa kudoksissa. Se on eristetty muun muassa hiivoista, sian maksasta, kurpitsasta, männyn siemenistä ja appelsiinin kuoresta.
513px|thumb|center|Isopentenyylipyrofosfaatin isomeroituminen dimetyyliallyylipyrofosfaatiksi
Olosuhteet ja inhibiittorit
Entsyymi tarvitsee kofaktorikseen NADH- tai FMN-molekyylin. Lisäksi magnesium- tai mangaani-ionit ovat entsyymin toiminnan kannalta välttämättömiä. Isopentenyylipyrofosfaatti-isomeraasi toimii eliöstä riippuen tehokkaimmin, kun lämpötila on välillä 15–85 °C ja pH välillä 5,5–8,5. Ihmisellä sopiva pH on 7. Monet orgaaniset pyrofosfaatit ovat isopentenyylipyrofosfaatti-isomeraasin inhibiittoreita. Tällaisia ovat muun muassa geranyylipyrofosfaatti ja farnesyylipyrofosfaatti. Myös pyrofosfaatti-ionin on todettu haittaavan entsyymin toimintaa.
Sappitatti
Sappitatti (Tylopilus felleus) on yksi tattilajeista. Se on myrkytön, mutta niin pahanmakuinen, ettei sitä juuri käytetä ravinnoksi. Se muistuttaa ulkonäöltään huomattavasti herkkutattia (Boletus edulis).
Ketoneilikka
Ketoneilikka (Dianthus deltoides) on kohokkikasvien heimoon kuuluva monivuotinen ruoho. Ketoneilikka on luokiteltu Suomessa silmälläpidettäväksi (NT) lajiksi. Lajin tieteellinen nimi tarkoittaa "kolmiomaista jumalten kukkaa".
Sappitatti
Koko ja ulkonäkö
Sappitatin lakki on väriltään ruskea ja kiilloton. Sen muoto on nuorella sienellä puolipallomainen, mutta vanhemmiten se laajenee ja saavuttaa noin 15 sentin halkaisijan. Lakin pinta halkeilee monesti sienen kasvaessa. Tatin pillit ovat nuoressa itiöemässä valkoiset, mutta ne muuttuvat sienen vanhetessa tai kosketuksesta vaalean punertaviksi. Pillikerros pursuaa näkyville sienen pintakelmun reunan yli. Sienen jalka on suunnilleen lakin värinen. Se hoikistuu sienen kasvaessa, mutta tyveltään se usein säilyy turvonneena. Jalan yläosan verkkokuvio on sen pohjaväriä tummempi.
Stavd-Durt
Stavd-Durt tai Stavd Durtæ  on kylä ja maalaiskunta Kirovin piirissä Pohjois-Ossetia-Alanian tasavallassa Venäjällä. Stavd-Durt sijaitsee aivan piirin läntisimmässä osassa aivan Kabardino-Balkarian tasavallan vastaisella rajalla, piirikeskusElhotovosta länteen. Stavd-Durtin naapurina etelässä on Iranin kylä.
Sappitatti
Samankaltaiset lajit
thumb|Sappitatin jalan yläosa Sappitatti voi muistuttaa ulkonäöltään herkkutattia ja jopa kasvaa niiden kanssa samanlaisilla kasvupaikoilla, useimmiten havupuiden läheisyydessä. Näkyvä ero on kuitenkin tattilajien jalassa: sappitatilla on jalassa selvä tumma harvahko verkkokuvio, joka on aivan yläosastaan vaalea. Herkkutatin verkkokuvio on yleensä vaalea ja sen pillit puolestaan muuttuvat vanhemmiten punertavan sijaan kellertäviksi.
Ketoneilikka
Ulkonäkö ja koko
thumb|vasen|180px|Ketoneilikkakasvsto Monivuotinen ketoneilikka kasvaa 10–30 cm korkeaksi ja muodostaa löyhästi mätästäviä, kohenevia kasvustoja. Väriltään kasvi on vihreä tai sinivihreä. Varsi on lyhytkarvainen. Vastakkain olevat varsilehdet ovat kapeita ja tasasoukkia tai tasasoukan suikeita. Lehdet kasvavat tyvestä yhdiskasvuiseksi tupeksi. Kukat ovat pitkäperäisiä ja sijaitsevat varren päissä yksittäin tai vähäkukkaisina viuhkoina. Säteittäisen kukan halkaisija on vajaat kaksi senttimetriä, ja sekä sen verhiö että teriö ovat viisilehtisiä. Verhiö on torvimainen ja ulkoverhiöllinen. Lisäteriö puuttuu. Terälehdet ovat kärjestä hammaskärkisiä ja väriltään purppuranpunaisia, joskus harvoin myös vaalenapunaisia tai valkoisia. Tarkkaan katsoen kukissa näkyy hivenen tomusokerimaista valkoista väriä. Emin vartaloita on kaksi kappaletta. Suomessa ketoneilikka kukkii kesä-elokuussa. Hedelmä on neliliuskaisesti aukeava kota.
Sappitatti
Kasvuaika ja -paikka
Sappitatin itiöemiä esiintyy kesäkuusta aina syyskuun lopulle. Toisin kuin monet muut tattilajit, sappitatti ei ole sienijuurinen, vaan se on lahottajasieni. Siksi sen kasvupaikkoja ovat usein esimerkiksi vanhat kannot ja muurahaispesät.
Ketoneilikka
Ulkonäkö ja koko
Ketoneilikka voi risteytyä mykeröneilikan (Dianthus armeria) ja pulskaneilikan (Dianthus superbus) kanssa.
Levinneisyys
Euroopassa ketoneilikka on levinnyt lähes koko maanosaan Pyreneiltä Keski-Venäjälle. Se puuttuu kuitenkin mantereen pohjoisimmista ja eteläisimmistä osista, Irlannista, Skotlannista, Färsaarilta, Islannista ja Huippuvuorilta, sekä suurimmasta osasta Pyreneiden niemimaata, Romaniaa, Bulgariaa ja Kreikkaa. Aasian puolella lajia tavataan paikoitellen Etelä-Siperiassa. Ihmisen mukana laji on levinnyt Pohjois-Amerikkaan, jossa sitä tavataan harvinaisena tulokkaana.
Sappitatti
Käyttö ravinnoksi
Sappitattia pidetään voimakkaan sappea muistuttavan makunsa tähden ruoaksi kelpaamattomana, sillä yksikin pala sitä saattaa pilata sieniruoan maun kokonaan. Erittäin pahasta maustaan huolimatta se on kuitenkin myrkytön. Suomen Sieniseuran piirissä on tutkittu pienellä otoksella sappitatin karvausaistimusta ihmisillä ja todettu siinä olevan eroja: Pieni määrä koehenkilöistä ei koe karvautta lainkaan.
Ketoneilikka
Levinneisyys
Suomessa ketoneilikkaa tavataan Keski-Lappia myöten. Yleisin laji on Etelä- ja Itä-Suomessa. Yhtenäinen esiintymisalue ulottuu Vaasan korkeudelle asti, muualla esiintymisalue on hajanaisempi. Oulun korkeudelle saakka laji on muinaistulokas, pohjoisempana uustulokas.
Elinympäristö
Ketoneilikka on kuivien kasvupaikkojen luonteenomainen laji. Se viihtyy kivisillä mäenrinteillä, rinneniityillä, tienvarsilla ja pientareilla sekä kedoilla. Suomessa laji on taantunut paikoin rajusti viime vuosikymmeninä ketojen umpeenkasvun seurauksena.
Ketoneilikan kukissa on Suomen oloihin harvinaisen kirkas punainen väri. Kukat houkuttelevat värillään ja tuoksullaan pölyttäjiä, joina yleensä toimivat perhoset.
Käyttö
Ketoneilikkaa viljellään puutarhojen koristekasvina, jolloin kukat ovat yleensä luonnonkantoja tummempia. Lajia käytetään myös ketosiemensekoituksissa.
Halikon Sulkis
thumb|Halikon Sulkiksen logo
Halikon Sulkis ry (HalSu) on Halikossa Varsinais-Suomessa toimiva sulkapalloseura. Seura aloitti toimintansa yleisseura Halikon Hakoniskojen alajaostona 24.3.1994. Itsenäinen seura perustettiin 1.11.1995 ja se mahdollistaa Salon talousalueen asukkaiden, niin aikuisten kuin junioreidenkin, sulkapalloharrastuksen sekä kilpa- että harrastetasolla. Seuralla on kaudella 2017-2018 pelaajia Suomen Sulkapalloliiton määrittelemissä tasoluokissa V-C. Jäsenmäärältään seura oli vuonna 2018 Suomen Sulkapalloliiton jäsenseuroista 50. suurin. Seura on järjestänyt vuosittain vuodesta 2004 vuoteen 2008 asti SSuL:n alaiset kansalliset kilpailut, joissa on pelattu luokat A, B, C ja D. Vuosina 2009-2013 kilpailuissa oli mukana myös SM-tason pelaajat (Valio-luokka). Tästä eteenpäin vain luokat A, B ja C.
Seuran johdossa vuonna 2019 toimii Marjaana Sorokin.
Saukkojärven kotiseutu- ja koulumuseo
pienoiskuva|292x292px|Alaluokka Saukkojärven koulumuseolla. pienoiskuva|291x291px|Saukkojärven koulumuseon luokkahuonetta. Saukkojärven kotiseutu- ja koulumuseo sijaitsee Saukkojärven kylässä Ranuan kunnassa Lapin läänissä, noin 20 kilometrin päässä Ranuan kirkonkylältä pohjoiseen. Museo on kulttuurihistoriallinen erikoismuseo, ja se on avoinna heinäkuussa.
Halikon Sulkis
Saavutukset
6 seuran pelaajaa on seuran historian aikana selvittänyt tiensä SM-tasolle (valio) asti. He ovat (suluissa lajit) Jouni Junnila (nelin- ja sekanelinpeli), David Powney (nelin- ja sekanelinpeli), Riina Mäkelä (kaksinpeli), Minna Färm (sekanelinpeli), Marjaana Sorokin (sekanelinpeli) ja Sanna Mikkola (sekanelinpeli).
Saukkojärven kotiseutu- ja koulumuseo
Rakennus on Ranuan kunnan vanhin koulurakennus. Koulun vintillä on kotiseutumuseon näyttelytilat.
Halikon Sulkis
Saavutukset
Parhaimpia saavutuksia ovat parin Junnila/Powney eteneminen miesten nelinpelissä puolivälieriin sijoille 5-8 vuoden 2005 Suomen mestaruuskilpailuissa, parin Junnila/Ulrika Syrjävaara, ESB eteneminen sekanelinpelissä samoille sijoille vuosien 2006 ja 2008 SM-kilpailuissa ja parin Sanna Mikkola/Jesper von Hertzen, HBC eteneminen sekanelinpelissä samoille sijoille vuoden 2018 SM-kilpailuissa.
Nikita Gusev
Nikita Andrejevitš Gusev (, s. 8. heinäkuuta 1992 Moskova, Venäjä) on venäläinen jääkiekkoilija. Gusevin vahvuuksiin kuuluvat ylivoimapeli sekä pelisilmä. Hän on pelipaikaltaan laitahyökkääjä.
Saukkojärven kotiseutu- ja koulumuseo
Museoon kuuluvat Saukkojärven vanhan kansakoulun päärakennus vuodelta 1898, asuntola, liiteri sekä rantasauna. Kansakoulun kahden luokkahuoneen sekä opettajan asunnon sisustus on peräisin vuosilta 1930–1956. . Rakennus toimi kouluna joulukuuhun 1958 saakka. Koulun virallinen nimi oli aluksi Simon Ylimaan Ylhäisempi kansakoulu, mutta muuttui myöhemmin muotoon Saukkojärven koulu.
Nikita Gusev
Ura
Kaudeksi 2013–2014 Gusev siirtyi Jugra Hanty-Mansijskin riveihin vuoden mittaisella sopimuksella. Tammikuussa 2014 Gusev teki kaksivuotisen jatkosopimuksen seuran kanssa.
Syksyllä kesken kauden 2015–2016 Gusev siirtyi Jugra Hanty-Mansijskista SKA Pietariin. Gusev teki SKA:n kanssa, kevääseen 2017 ulottuvan sopimuksen.
21. kesäkuuta 2017 NHL:n laajennusvaraustilaisuudessa tulokasjoukkue Vegas Golden Knights sai Gusevin pelaajaoikeudet, kun Golden Knights varasi puolustaja Jason Garrisonin Tampa Bay Lightningista. Vegas sai vaihdossa myös toisen kierroksen varausoikeuden vuoden 2017 NHL:n varaustilaisuuteen sekä neljännen kierroksen varausoikeuden vuoden 2018 NHL:n varaustilaisuuteen.
Heinäkuussa 2017 Gusev teki kaksivuotisen jatkosopimuksen KHL-seura SKA Pietarin kanssa, joka pitää hänet seurassa kevääseen 2019 saakka.
14. huhtikuuta 2019 Gusev purki sopimuksensa SKA:n kanssa ja teki vuoden mittaisen sopimuksen NHL-seura Vegas Golden Knightsin kanssa. Hän liittyi joukkueen vahvuuteen kesken pudotuspelien. Gusev ei kuitenkaan pelannut ainuttakaan ottelua Golden Knightsissa. Joukkue kauppasi hänet kauden jälkeen New Jersey Devilsiin vaihdossa kahteen varaustilaisuuden varausvuoroon.
Huhtikuussa 2021 Devils osti ulos Gusevin sopimuksen. Tämän jälkeen hän teki Florida Panthersin kanssa yksivuotisen ja miljoonan dollarin arvoisen sopimuksen.
Maajoukkueura
Gusev on edustanut Venäjää alle 20-vuotiaiden MM-kisoissa kerran vuonna 2012. Venäjän A-maajoukkuetta Gusev on edustanut urallaan kevään 2017, 2018 ja 2019 Jääkiekon MM-kisoissa. Hän edusti venäläisiä urheilijoita vuoden 2018 talviolympialaisissa.
Suomen asutushistoria
Suomen asutushistoria on arkeologian, kielitieteen, historian, paleoekologian ja populaatiogenetiikan perusteella luotu käsitys siitä, miten ihmiset ovat levittäytyneet nykyisen Suomen alueelle ja minkälaisia väestömuutoksia alueella on eri aikoina tapahtunut. Suomen väestöhistoriaa on voitu selvittää vain viimeisen jääkauden jälkeiseltä ajalta, sillä jääkausi on hävittänyt pois kaikki sitä vanhemmat arkeologiset jäänteet.
Asutuksen ensivaiheet
Varhaisin mahdollinen todiste Suomen asutushistoriasta on Kristiinankaupungin sijaitseva niin sanottu Susiluola. Luolan löytöjen ajoitus on 120 000 vuotta eaa. tarkoittaisi, että sen asuttajina olisivat olleet neandertalinihmiset. Nykyään arkeologit ja geologit pitävät löytöjen tulkintaa ihmisperäiseksi kuitenkin kiistanalaisena.
Jääkauden jälkeen
Jääkausi päättyi Suomessa noin 11 000 vuotta sitten, minkä jälkeen ensimmäiset asukkaat saapuivat Etelä-Suomeen koillisesta tai etelästä, luultavimmin Kundan, Butovon ja Veretjen-kulttuureiden alueilta sekä Norjan rannikon kautta noin 8850-luvulla ennen ajanlaskun alkua. Ensimmäisten asukkaiden saapuessa Pohjois-Suomi oli vielä ympärivuotisesti jään peitossa, metsät koostuivat lehtipuista ja vedenpinta oli niin korkealla, että Keski-Suom i ja Savo-Karjala olivat Pohjanlahden rannikkoa. Ensimmäiset ihmiset toivat todennäköisesti mukanaan myös koiran. Varhaisimpaan asutukseen liittyviä löytöpaikkoja on muun muassa Lahden Ristolassa, Orimattilassa ja Suomussalmen Kalmosärkällä. Tämän vaiheen ehkä kuuluisin Suomen alueeseen liittyvä muinaisjäännös löydettiin vuonna 1914 Karjalankannakselta Antreasta. Kyseessä on pajun niinestä vuosien 8400–8100 eaa. välillä valmistettu kalastusväline, niin sanottu Antrean verkko.
Tuolloiset asukkaat puhuivat todennäköisesti useita eri kieliä. Suomen 85 suurimman järven nimistä ainakin neljäsosan kielellinen alkuperä on hämärän peitossa. Levittäytyessään kohti pohjoista nämä ryhmät kohtasivat pian Lapissa Jäämeren rannikon asukkaita, jotka olivat kulkeneet Länsi-Euroopasta pohjoiseen sulaa Norjan rannikkoa seuraten. Lännestä saapuneiden kieli ei oletettavasti ollut mitään sukua etelästä saapuneiden kielelle; ja vaikka kielet samaa juurta olisivat olleetkin, ei niiden sukulaisuus enää vuosituhansien erilliskehityksen jälkeen olisi varmaankaan ollut niiden puhujien tunnistettavissa.
Nuorempi kivikausi
Noin vuonna 5300 eaa. saviastioiden valmistustaito levisi Suomeen. Tätä aikaa nimitetään neoliittiseksi eli nuorimmaksi kivikaudeksi. Myös vanhin suomalainen maanviljelys, itäistä perua oleva tattarin viljelys ajoittuu uusimpien löytöjen mukaan samaan ajankohtaan. Suomi kuului tällöin laajaan koilliseurooppalaiseen kulttuuripiiriin, joka ulottui Pohjanlahdelta Veikselin suulle ja Uralille. Väestön on arveltu olleen suomalais-ugrilaista, joskin monet kielitieteilijät ovat kyseenalaistaneet tämän.
Nuoremman kivikauden (neoliittisen kauden) ihmisten jäljiltä löytyy saviastioita, joita mesoliittinen kulttuuri ei tuntenut. Astioiden tyylien perusteella voidaan erottaa eri kulttuureja. Kampakeraaminen kulttuuri (5000–3200 eaa.) on kivikauden löytörikkain vaihe. Sen jäänteitä on runsaasti Järvi-Suomessakin, joten lähes koko Suomi oli asuttuna, mutta väkeä oli silti varsin vähän. Nuoremmalla kivikaudella eläneet asukkaat ovat jättäneet jälkeensä alueellisia asbestikeramiikan tyylejä, Kierikin keramiikka (3600–3100 eaa.) sekä Pöljän ja Jysmän keramiikka (3100–1900 eaa.). Löydetyssä esineistössä on muun muassa suksia, rekiä, talttoja ja kalastusvälineitä. On arveltu, että Sisä-Suomen asbestikeramiikan kulttuurit olisivat saamelaisia, mutta asiasta ei ole varmaa tietoa. Oulun seudun Kierikin kulttuurilla saattoi olla yhteyksiä etelään.
Seuraava merkittävä muutos asutuksessa oli noin vuosina 3200/2900 eaa. – 2300/1800 eaa. kukoistanut Nuorakeraaminen kulttuuri, eli toiselta nimeltään vasarakirveskulttuuri. Se vaikutti aluksi Venäjällä ja levisi asukkaiden siirtymisen johdosta Itämeren ympäristöön Baltiaan. Ensimmäiset siirtolaiset Lounais- ja Etelä-Suomeen ja asettuivat vanhan pyyntikulttuurin sekaan noin 3200-luvulla eaa., mutta erilaisille asuinpaikoille. On arvioitu, että tulokkaita oli vähän, mutta siitä huolimatta he ottivat haltuunsa alueen, jonka raja sisämaata vasten oli Viipurinlahti–Lahti–Kangasala–Teisko–Kauhava–Kokkola. Tämän alueen pohjoispuolelle he eivät pystyneet enää siirtymään, koska lauhempi ilmasto takasi paremmat olosuhteet kotieläimien pitoon ja toisaalta viljavat savikot ja niiden lehtimetsät loppuivat tuolle linjalle.
Neoliittisen kauden lopussa 1200 eaa. Lounais-Suomeen levisi Kiukaisten kulttuuri, jonka tulkitaan edustaneen skandinaavista merenkulkijakansaa.
Pronssi- ja rautakausi
Suomen pronssikausi alkoi noin 1500 eaa. Rannikkoalueella pronssikausi aiheutti varsin selviä muutoksia arkielämään. Kaupankäynti vilkastui ja monet ammatit (kauppias, sotilas, merimies) syntyivät. Tältä ajalta on enemmän esinelöytöjä kuin varhaismetallikauden alusta, mikä viittaa väestömäärän kasvamiseen. Sisämaassa muutokset olivat vähäisempiä.
Merelliset yhteydet korostuvat vahvasti ja rannikon väestö oli osa laajempaa Itämeren piirin verkostoa jolla oli tiiviit yhteydet Etelä-Skandinaviaan. Sisämaan asutuksen yhteydet olivat puolestaan Keski-Volgalle ja Uralille asti.
Saamelaisten esivanhempien saapuminen
Tekstiilikeramiikan levinneisyyden perusteella näiden, alun perin samaa kieltä puhuneiden yhteisöjen jäseniä jäi myös Karjalaan, Laatokan ja Ilmajärven välimaille ja myös vielä edemmäs itään ja kaakkoon.
Suomalaisten esivanhempien saapuminen
pienoiskuva|350x350px|Suomalaisten esivanhempien siirtyminen Volgalta Itämerelle ja Pohjois-Viron kautta Suomeen pronssi- ja rautakauden kuluessa Valter Langin mukaan. Suomalaisten alkuperä on muiden länsiuralilaisten ja itämerensuomalaisten kansojen tavoin Volga-, Oka- ja Kama-jokien välillä nykyisen Venäjän alueella. Tällä alueella syntyi myös tulevien itämerensuomalaisten geneettinen perusta. Suomalaisten esivanhempien havaittavia muuttoaaltoja länteen on ollut ainakin kaksi. He alkoivat siirtyä Dneprin yläjuoksulle ja sieltä Väinäjoen yläjuoksulle, josta he lopulta siirtyivät jokea pitkin kohti Itämerta 1250–1000-luvuilla ennen ajanlaskun alkua. Toinen muuttoaalto toi itämerensuomalaisten pääjoukon Suomen lounaisrannikolle noin 800-luvulla eaa.
Suomalainen aineellinen kulttuuri itsenäistyi laajemmasta itämerensuomalaisesta kulttuurista 600–700-luvuilla, ja 800-luvulle tultaessa Suomessa vallinnut metalliesinekulttuuri, erityisesti naisten korut ja eri asetyypit, oli kehittynyt omintakeiseksi. Tämän kehityksen pyrkimyksenä oli mahdollisesti tarkoitus ilmaista erityistä suomalaista identiteettiä, joka syntyi mielikuvasta yhteisestä alkuperästä ja keskinäisestä samankaltaisuudesta. Samaa ajankohtaa voidaan pitää laajasti katsottuna itsenäisen suomen kielen syntyajankohtana, vaikkakin sen esihistoria ulottuu muiden itämerensuomalaisten kielten tavoin pitkälle menneisyyteen.
Esihistoriallisen väestön määrää on vaikea arvioida. Väestön koko on kuitenkin ollut hyvin vaatimaton. Kivikauden päättyessä (toinen vuosituhat eaa.) väkiluvuksi on arvioitu 5000–10 000 ihmistä. Myöhäisrautakauden lopussa ristiretkiajalla, vuoteen 1150 mennessä asukasluku oli kasvanut 20 000–40 000 henkeen. Kun on laskettu ajassa taaksepäin 1560-luvun tunnetusta väkimäärästä, on arvioitu Suomen asukasluvuksi esihistoriallisen ajan lopussa (1200-luvulla) 50 000–80 000 henkeä. Koska väkeä oli vähän, saatettiin Sisä-Suomen kaukaisia erämaa-alueita pitää eräomistuksina. Tähän erätalouteen kuului eräalueiden käyttö eränautinnan muodossa suurriistan ja turkisten pyyntiin, kalastukseen sekä vähäisessä määrin kaskeamiseen ja karjanhoitoon. Eräomistukset olivat rintamaiden taloille ja kylille taloudellisesti tärkeitä. Kesällä viljeltiin maata, talvella tehtiin pyyntiretkiä pohjoisen erämaihin. Eränkäynti alkoi vähitellen houkutella etelän liikaväestöä muuttamaan erämaahan vakituisesti. Muuttajat pakenivat myös veroja ja sotaväenottoja. Esimerkiksi Jyväskylän seutu oli myöhäiskeskiajalla nykyisen Hauhon talollisten eräomistus, ja matkaa omaan eräomistukseen oli noin 200 km.
Rannikoiden ruotsinkielinen asutus
Suomeen keskiajalla tehtyjen ristiretkien ja sitä seuranneen ruotsalaisten kolonisaatio myötä Suomen rannikkoalueen ruotsinkielinen asutus sai alkunsa. Ruotsalainen asutus levisi varsinkin saaristoihin ja rannikoille. 1300-luvun loppuun mennessä rannikkoalueet olivat jo lähes täysin ruotsalaisten asuttamia.
Erämaaseutujen savolaisasutus
Savolaisten asutustoiminta levisi paikoitellen hämäläisten eräomistusten alueille. Hämäläiset vaativat itselleen oikeutta maihinsa, mutta valtio suosi 1550-luvulta alkaen savolaisia, jotka synnyttivät pysyvää asutusta kaskeamalla maita huhtakaskia tekemällä. Nämä entiset hämäläisalueet nimettiin Rautalammin pitäjäksi 1500-luvun lopulla. Samanlaista asutustoimintaa tapahtui myös lännempänä Ylä-Satakunnan, Ruoveden Pirkkalan ja Kangasalan seuduilla, jotka tarkoitettiin etelästä tuleville uudisasukkaille: savolaisia kiellettiin muuttamasta näille alueille. Tätä kuitenkin tapahtui sekä Ruovedellä että Etelä-Pohjanmaan järviseudulla, joissa paikalliseen murteeseen tuli savolaisia piirteitä (savolaiskiila). Savolaisten muuttoa tapahtui myös Pohjois-Karjalaan, Pohjois-Pohjanmaalle ja Vienan Karjalaan. Näin muodostui Suomen väestön voimakas geneettinen jakautuminen länsi- ja itäsuomalaisiin.
Yhtenäisiä väestötilastoja alettiin Ruotsissa koota 1740-luvulla. Valtakunnassa olikin vähemmän väkeä kuin oli luultu: laskennassa Ruotsin väkiluvuksi saatiin 1,8 miljoonaa ja Suomen väkiluvuksi hieman yli 420 000 henkeä.
1800-luvun väestönkasvu
Suomen väestö kasvoi erittäin nopeasti 1800-luvun aikana. Kasvua oli ollut jo 1700-luvun lopulla, mutta 1830-luvulta alkoi noin 40 vuoden nopea kasvu. Siinä oli suuria alueellisia eroja. Nopeinta kasvu oli Keski-, Itä- ja Pohjois-Suomen maaseudulla. Esimerkiksi Vaasan läänin väkimäärä kaksinkertaistui vuosina 1815–1865. Kasvu perustui maatalouden kehittymiseen, uusien tilojen perustamiseen ja tulevaisuudenuskoon. Myös torppien määrä kasvoi. Kaikkein nopeinta oli kuitenkin tilattoman väestön lisääntyminen: mäkitupalaisten ja loisväestön määrä kaksinkertaistui vuosina 1815–1865. Vaikka maatalous kehittyi, ei viljaa riittänyt koko väestölle kuin hyvinä vuosina.
Tilattoman väestön toimeentulo riippui viljasadosta. Huonoina vuosina heidän selviytymisensä oli vaikeaa. 1860-luvun suuret nälkävuodet pakottivat nälkäiset ihmiset liikkeelle, "mieron ja kuoleman tielle". Nälän mukana tulivat tartuntataudit, esimerkiksi lavantauti, hinkuyskä ja punatauti. Suurten nälkävuosien aikana noin 270 000 ihmistä kuoli, mutta väestönkasvu elpyi pian uudelleen. Suomen väkiluku oli vuonna 1900 noin 2,7 miljoonaa henkeä.
Mieron tielle lähteminen toisaalta lisäsi muuttoliikettä tehdaspaikkakunnille. Suomen teollistumisen pohja luotiin tänä aikana. Teollistuminen vaati työvoimaa ja alkoi ensimmäinen muuttoliike maaseudulta kaupunkeihin. Kaupunkityöväen määrä kasvoi nopeasti: vuonna 1870 kaupunkityöväestöä perheineen oli 150 000 henkeä ja vuonna 1910 608 000 henkeä. Venäjän vallan aika toi maahan venäläisten sotilaiden mukana mm. venäläisiä, juutalaisia, tataareita ja itäaasialaisia maahanmuuttajia. Venäjän valta merkitsi kansainvälistymisen kasvua ja maahan muutti ulkomaalaisia yrittäjiä mm. Venäjältä, Saksasta, Englannista ja Norjasta. Syntyi myös siirtolaisuutta, varsinkin Amerikkaan. Monet savolaiset lähtivät Amerikan-matkalle Kotkan kautta, mutta jäivätkin töihin esimerkiksi norjalaisen Hans Gutzeitin sahalle ja tehtaisiin. Tämän vuoksi Kotkaa kutsutaan vieläkin "savolaisten Amerikaksi".
Karjalan siirtoväki ja muuttoliike Ruotsiin
Talvisodan jälkeen Suomen oli asutettava luovutetulla alueella asuneet noin 420 000 henkeä, joista 230 000 oli saanut elantonsa maataloudesta. Pika-asutuslaki tähtäsi 35 000 maatilan perustamiseen. Pika-asutusta ei saatu kokonaan toteutetuksi, ennen kuin jatkosota sotki suunnitelmat. Sen päätyttyä oli uudelleen evakuoitava ja asutettava noin 450 000 henkeä. Koko maan pinta-alasta oli vuonna 1944 luovutettava Neuvostoliitolle 12 %. Pika-asutuslain tapaan pyrittiin nytkin muodostamaan maatiloja, joita luovutettiin siirtoväelle. Tämä merkitsi, että karjalaiset asettuivat asumaan muun väestön sekaan, johon he sopeutuivat hyvinkin nopeasti. Lisäksi alettiin asuttaa myös rintamamiehiä, joista osa sai asuttavakseen niin sanotun kylmän tilan, joka oli raivaamaton pientila. Näitä syntyi 16 000 lähinnä Itä- ja Pohjois-Suomeen.
Suomessa syntyi 1960-luvulla voimakas muuttoaalto Ruotsiin. Sen lähtöalueita olivat maan itä- ja pohjoisosat, joissa osa maatiloista oli pienuutensa takia tuottamattomia (esimerkiksi entisiä kylmiä tiloja). Vuosien 1969–1970 aikana muuttajia oli 80 000, joista 40 % Oulun ja Lapin lääneistä. Ruotsissa asuu nykyisin noin 350 000 ruotsinsuomalaista. Toisesta maailmansodasta alkaen 1980-luvulle mennessä Suomesta muutti 700 000 henkeä, joista tosin noin puolet palasi takaisin.
Maahanmuuttajia ja sisäistä muuttoa
1970-luvulla muuttoliike Suomeen vilkastui Chilen pakolaisten ja Vietnamin venepakolaisten vastaanoton myötä 1980-luvulla.
Presidentti Mauno Koivisto antoi lupauksen inkeriläisten paluumuutosta 1990-luvun alussa. Tämä on merkinnyt 30 000 entisen Neuvostoliiton alueella asuvan inkerinsuomalaisen ja suomalaista syntyperää olevan asuttamista Suomeen. Entisten suomalaisten paluumuuttoa tapahtuu, mutta se on vähäisempää kuin suomalaisten maastamuutto. Vuoden 2009 lopulla Suomen hallitus päätti rajoittaa inkeriläisten paluumuuttajien erityiskohtelua. 1990-luvulla alkoi myös somalialaisten ja kosovolaisten pakolaisten asuttaminen. 2000-luvulla Suomeen on tullut pakolaisia sotaakäyvistä maista mm. Afganistanista ja Irakista.
Suomen sisäinen muuttoliike oli voimakasta 1970-luvulla. Asiaa mitataan kuntien välisen muuton määrällä, joka oli 1970-luvun alkupuolella 51,5 muuttoa tuhatta asukasta kohti vuodessa. 1990-luvun alkupuolella muutto oli hieman vähäisempää, mutta 2010-luvulla se on kiihtynyt uudelleen 50,5 muuttoon tuhatta asukasta kohden. Käytännössä tämä merkisee maaltamuuttoa ja yliopistokaupunkien muuttovoittoa.
Asutushistoria ja suomalainen tautiperintö
Suomen asutushistoria on suomalaisen tautiperinnön selittävä tekijä. Suomalaiselle geeniperimälle tyypillinen sekoitus itäisiä, läntisiä ja eteläisiä geenejä muodostui väestönmuutosten mukana. Perinnöllisten sairauksien kannalta Suomen kantaväestön pieni määrä ei sinällään ollut merkittävä, vaan tärkeämpi osa suomalaisen tautiperinnön muodostumisella on ollut 1500-luvun loppuun sijoittuvalla asutuksen leviämisellä Itä- ja Pohjois-Suomeen. Tällöin lähti vanhan asutuksen alueelta yksittäisiä tai muutamia perhekuntia samasta kylästä ja perusti uuden, alkuun vain muutaman talon kylän uudelle asuinpaikalleen. Kylät kasvoivat, ja muutaman perustajajäsenen geenit joutuivat satunnaisvaihtelun kohteiksi.
Suomalainen tautiperintö muodostui siis kahden pullonkaulailmiön yhteisvaikutuksesta. Ensimmäinen pullonkaula noin 2000 vuotta sitten valikoi tänne vain pienen osan eurooppalaisesta geeniperimästä. Tämä on syynä siihen, että tiettyjä muualla Euroopassa yleisiä perinnöllisiä tauteja ei esiinny täällä. Toinen pullonkaula 1500-luvun lopulla, Itä- ja Pohjois-Suomen taloasutuksen alkaessa, sai aikaan joidenkin tautigeenien alueellisen rikastumisen ja aiheutti siten suomalaisen tautiperinnön synnyn.
Carolus Andriamatsinoro
right|thumb Charles Carolus Andriamatsinoro eli Andria (s. 6. heinäkuuta 1989) on madagaskarilainen jalkapalloilija. Hän on pelipaikaltaan hyökkääjä. Hän on edustanut vuodesta 2018 saudiarabialaista Al-Adalahia. Ennen siirtymistään Saudi-Arabiaan hän pelasi Algeriassa.
Hein Vergeer
Henricus Coenradus Nicolaas "Hein" Vergeer (s. 2. toukokuuta 1961 Reeuwijk, Etelä-Hollanti) on alankomaalainen pikaluistelun maailman- ja Euroopan-mestari. Hän on pituudeltaan 180 cm.
Vergeer voitti yleisluistelun maailmanmestaruuden Hamarissa 1985 ja Inzellissä 1986 sekä sijoittui kymmenenneksi Heerenveenissä 1987. Hän voitti Euroopan-mestaruuden Eskilstunassa 1985 ja Oslossa 1986, sai pronssia Trondheimissa 1987 ja sijoittui viidenneksi Den Haagissa 1988. Sprinttereiden MM-kilpailuissa hän oli seitsemäs Heerenveenissä 1985 ja kymmenes Helsingissä 1983.
Vergeer sijoittui Sarajevon olympialaisissa 1984 1 000 metrillä kymmenenneksi, 1 500 metrillä 12:nneksi ja 500 metrillä 13:nneksi, Calgaryssa 1988 hän oli 1 000 metrillä viidestoista.
Vergeer sijoittui 1 500 metrin maailmancupin kokonaiskilpailussa kolmanneksi kaudella 1986–1987. Hän voitti maailmancupin osakilpailun 1 500 metrillä Utrechtissa joulukuussa 1985, Innsbruckissa tammikuussa 1987 ja Inzellissä maaliskuussa 1987.
Hän voitti Alankomaiden-mestaruuden sprinttiluistelussa 1984 ja 1985, yleisluistelussa 1986 ja 1987 sekä 5 000 metrillä 1987. Hän paransi Alankomaiden ennätystä 1 500 metrillä kolme kertaa sekä 5 000 metrillä ja yleisluistelussa kerran.
Halikarnassoksen piiritys
Halikarnassoksen piiritys tapahtui vuonna 334 eaa. Aleksanteri Suuren joukot valtasivat Halikarnassoksen (nykyinen Bodrum). Persialaisia joukkoja johti rhodoslainen palkkasotilas Memnon.
Lyötyään persialaiset satraapit Granikosjoen taistelussa Aleksanteri Suuri valtasi Vähän-Aasian länsirannikon. Lyydian pääkaupunki Sardis antautui ilman taistelua. Miletos, joka toimi persialaisten laivastotukikohtana, kukistui lyhyen piirityksen jälkeen. Persialaiset siirsivät tämän jälkeen laivastonsa etelämmäksi Halikarnassokseen, joka oli varustettu erittäin vahvoin muurein. Persian kuningas Dareios III nimitti Memnonin ylipäälliköksi samalla kun hän alkoi itse kokoamaan suurta armeijaa, jonka avulla hän aikoi kukistaa makedonialaiset. Memnonin tehtäväksi jäi viivytellä makedonialaisia niin, etteivät he pääsisi etenemään syvemmälle Vähän-Aasian sisäosiin. Makedonialaisten oli vaarallista jatkaa sotaretkeään niin kauan kuin Halikarnassos oli persialaisten käsissä.
Lopulta Halikarnassos vallattiin verisen rynnäkön avulla. Persialaiset pääsivät kuitenkin pakenemaan kaupungista laivastonsa avulla. Alue ei kuitenkaan vielä ollut täydellisesti makedonialaisten hallussa ja Aleksanterin oli jätettävä Antigonos ja joukko palkkasotilaita vartioimaan aluetta.
Desto
Desto (oikealta nimeltään Risto Roman, s. 5. huhtikuuta 1981) on helsinkiläinen dubstepin ja grimen tuottaja sekä DJ.
Isosta-Britanniasta lähtöisin olevan Kmag-lehden artikkelissa (2009) artistin tyylin kuvaillaan sisältävän "C64-melodioita sekä murskaavan elektronisia bassolinjoja". Deston kerrotaan saaneen tunnustusta useilta dubstep-genren arvostetuilta artisteilta. Desto ja Tes La Rok isännöivät 2008-2012 omaa dubstep-aiheista erikoisohjelmaansa Bassoradiossa ja vuodesta 2013 Desto on luotsannut grimeen, footworkiin ja muihin moderneihin bassomusiikin tyyleihin keskittyvää Signal Life Showta samalla radiokanavalla. Signal Life on Deston ja TWWTH:in (tunnetaan myös artistinimellä MattiP) pienlevy-yhtiö, joka keskittyy modernin elektronisen rytmimusiikin julkaisemiseen. Vuonna 2008 artisti kutsuttiin osallistumaan Barcelonassa järjestettyyn Red Bull Music Academy -musiikkiakatemiaan ja esiintyi grime artisti Skeptan kanssa yli 20000 ihmiselle. Urallaan Desto on esiintynyt niin Lontoon Fabricissa kuin myös Shanghain Shelter-klubilla ja ympäri Eurooppaa. Desto harrasti lapsena kymmenen vuotta pianon soittoa, aloitti elektronisen musiikin tekemisen 1993 Scream Tracker 3 -ohjelmistolla ja hän on myös Rome-1 -nimellä mukana helsinkiläisessä Flow Mo -breakdanceryhmässä.
Diskografia
Omat julkaisut:
Kappaleet muilla julkaisuilla:
HL Rannikko
HL Rannikko (aikaisemmat nimet Luoto vuoteen 1920 saakka, ja Rannikko I vuoteen 1932 saakka) oli Perämeren yhteysalusliikenteeseen tarkoitettu pieni höyrylaiva, joka rakennettiin Oulun Konepajalla järjestysnumerolla 114 ja laskettiin vesille elokuussa 1911. Luovutuksen yhteydessä laivalla tehtiin koeajo Oulujokisuistosta Laitakariin, jolloin matkalla oli mukana omistajien ja konepajan edustajien lisäksi sanomalehtitoimittajia.