cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Mauri Front
Elämäkerta
Mauri Frontin ura jatkui yli 40 vuotta. 1990-luvulla kansatieteellisten elokuvien mahdollisuudet alkoivat hiipua. Hänelle myönnettiin valtion taiteilijaeläke vuonna 1997. Eläkkeelle jäätyäänkin hän ei lopettanut elokuvien tekemistä, vaan hänen viimeinen elokuvansa Jouhisiimaa ja hamppuköyttä valmistui vain viikko ennen hänen kuolemaansa. Front oli myös elokuvamuseoiden tukija.
Iconcrash
Yhtyeen kolmas albumi Inkeroinen julkaistiin 14. syyskuuta 2011 (Dynasty Helsinki). Albumia nauhoitettiin puoli vuotta Helsingissä Sonic Pumpin tiloissa, Lontoossa Milocon Music Box -studiolla, Porvoossa Magnusborgin kartanossa ja Ten Studiolla Tukholmassa. Levyllä Iconcrashin jäsenet toimivat Peuhun johdolla tuotantotiiminä. Yhtyeen lisäksi albumin tuotantoon osallistuivat Lee Slater (The Vaccines, 30 Seconds To Mars, Kylie, Glasvegas), Arttu Peljo (Chisu, Disco Ensemble, Sunrise Avenue, Jenni Vartiainen), Antti Eräkangas (Lauri, Von Hertzen Brothers, The Rasmus) ja Sampo Haapaniemi (Egotrippi, Teleks, Johanna Kurkela). Stockholm-videota on esitetty MTV Finlandilla sekä The Voicella.
Keväällä 2012 Iconcrash osallistui menestyksekkäästi Uuden Musiikin Kilpailuun, jossa valitaan Suomen Euroviisuedustaja. Kappaleellaan "We Are The Night" he ylsivät finaaliin, ja Jäähallilla kuvatussa suorassa lähetyksessä he soittivat puolelle miljoonalle katsojalle. Kappale on soinut hyvin radiossa ja se äänestettiin YleX:n himotuimmat listan kärkeen kolme kertaa.
Yhtye on keikkaillut kotimaan lisäksi Englannissa, Venäjällä, Saksassa, Baltian maissa, Italiassa sekä Yhdysvalloissa ja esiintynyt seuraavien kansainvälisten yhtyeiden kanssa: My Chemical Romance, Kaiser Chiefs, The White Lies, Anathema, Royal Republic ja Atari Teenage Riot.
Sahiot
Sahiot (Haloragis) on ärviäkasveihin kuuluva kasvisuku ja heimon tyyppisuku. Suvussa on 30 lajia, joita esiintyy Australiassa, Uudessa-Seelannissa ja joillain Tyynenmeren saarilla. Oseanian ulkopuolella kasvaa yksi sahiolaji, robinsoninsahio (Haloragis masatierrana) Chilessä Juan Fernándezin saarilla. Se on matalakasvuinen puuvartinen pensas.
Elise Vanderelst
Elise Vanderelst (s. 27. tammikuuta 1998) on belgialainen keskimatkojen juoksija, sisäratojen Euroopan-mestari.
Vanderelst karsiutui 800 metrin juoksun välierissä Calin alle 18-vuotiaiden MM-kilpailuissa 2015. Hän sijoittui samalla matkalla neljänneksi alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa Bydgoszczissa 2016 ja seitsemänneksi saman ikäluokan EM-kilpailuissa Grossetossa 2017.
Vanderelst karsiutui 1 500 metrin juoksun alkuerissä Berliinin EM-kilpailuissa 2018. Hän saavutti samalla matkalla hopeaa Gävlen alle 23-vuotiaiden EM-kilpailuissa 2019 ajalla 4.23,50. Hän juoksi 1 500 metrin sisäratojen Belgian ennätyksen 4.05,71 Liévinissä 9. helmikuussa 2021.
Vanderelst voitti sisäratojen Euroopan-mestaruuden 1 500 metrillä Toruńissa 2021 ajalla 4.18,44. Samana vuonna järjestetyissä Tokion olympialaisissa hän karsiutui 1 500 metrin välierissä. Hän saavutti saman vuoden maastojuoksun EM-kilpailuissa pronssia sekaviestissä. Hän karsiutui 1 500 metrin alkuerissä 2022 sekä Eugenen MM- että Münchenin EM-kilpailuissa.
Sisäradat
NR = maan ennätys
Basileios I
thumb|250px|Basileios I ja hänen poikansa [[Leo VI.]]
Basileios I Makedonialainen (830/835 – 29. elokuuta 886) oli Bysantin keisari vuosina 867–886. Hän oli makedonialaisen hallitsijasuvun (867–1056) perustaja.
Vasili Tsiblijev
thumb|right|Vasili Tsiblijev Vasili Vasiljevitš Tsiblijev (, s. 20. helmikuuta 1954 Orehovka, Krim, Ukrainan SNT, Neuvostoliitto) on venäläinen entinen kosmonautti. Tsiblijev valmistui Harkovan sotilaslentokoulusta vuonna 1975. Hän palveli lentäjänä Neuvostoliiton ilmavoimissa käyden vuonna 1987 J. A. Gagarinin nimeä kantavan sotilasakatemian kurssin. Ilmavoimissa hän yleni kenraalimajuriksi.
Ruusulinja
thumb|Gnomoni Pariisin [[Saint-Sulpicen kirkko|Saint-Sulpicen kirkossa.]] thumb|Saint-Sulpicen kirkon obeliski ja lattiaan merkitty pituuspiirin suuntainen messinkilinja thumb|250px|Pariisin observatorio, jonka kautta vanha nollameridiaani kulkee. Ruusulinja on nimitys, jota Dan Brown romaanissa Da Vinci -koodi käytetään Pariisin meridiaanista sekä myös Pariisin Saint-Sulpicen kirkon aurinkokellon gnomonin kautta kulkevasta auringon­valon linjasta, jonka avulla voidaan määrittää kevät­päivän­tasauksen ajankohta. Pariisin observatorion kautta kulkeva meridiaani on aikoinaan ollut yksi monista eri maissa käytetyistä nolla­meridiaaneista, ennen kuin sellaiseksi vahvistettiin Greenwichin meridiaani. Brown samasti sen ja Saint-Sulpicen kirkon kautta kulkevan meridiaanin perustaen väitteensä Siionin veljes­kunnan asia­kirjoihin 1960-luvulta, mutta niissä sen enempää Pariisin meridiaanista kuin Saint-Sulpicen gnomonin kautta kulkevasta linjastakaan ei käytetty nimitystä ruusulinja. Jo ennen Dan Brownia useat kirjoittajat olivat kuitenkin antaneet Pariisin meridiaanille erilaisia esoteerisia tulkintoja.
Basileios I
Basileios vietti nuoruutensa perheensä kanssa bulgaarien hallitsijan Krumin panttivankina. Hänen onnistui kuitenkin paeta, ja hän sai töitä erään Theofilitzeen luota. Theofilitzes oli caesar Bardasin sukulainen. Bardas taas oli vuorostaan keisari Mikael III:n setä ja valtakunnan todellinen johtaja. Basileios pääsi keisari Mikaelin suosioon voitettuaan painiottelun. Pian Basileios oli keisarin henkivartija (parakoimomenos). Basileios erosi entisestä vaimostaan ja meni naimisiin keisarin rakastajattaren Eudokia Ingerinan kanssa. Väitettiin, että Basileioksen poika Leo VI olisi ollut itse asiassa Mikaelin poika. Asiasta ei luultavasti koskaan saada varmuutta.
Vasili Tsiblijev
Tsiblijev valittiin kosmonauttikoulutukseen 26. maaliskuuta 1987. Hän lensi Mir EO-14 -asemamission mennen sinne Sojuz TM-17 -avaruusaluksella (1.7.1993–1994) ja Mir EO-23 -missiolla lentäen sinne Sojuz TM-25 -avaruusaluksella (1997). 19. kesäkuuta 1998 hänen lentouransa päättyi. Hän oli avaruudessa 381 vuorokautta ja 16 tuntia. Hän toimi miehitettyjen avaruuslentojen lennonjohtajana ja Juri Gagarinin kosmonauttikeskuksen johtajana (nimitys vuonna 2003).
Ruusulinja
Philippe de Chérisey kertoi romaanissassaan Circuit vuodelta 1967, että hänen tyttö­ystävänsä "Roseline" (Roseline Cantades, jonka hän kuvasi macchiavellimaiseksi neitsyeksi") sai surmansa auto-onnettomuudessa ja haudattiin kauniiseen hautaan nolla­meridiaanilla. Tässä romaanissa ei kuitenkaan meridiaanista käytetty nimitystä "Roseline", kuten ei myöskään Siionin veljes­kunnan dokumentissa Le Serpent Rouge ("Punainen käärme") vuodelta 1967, jossa siinäkin nollameridiaani ja Saint-Sulpicen auringonvalon linja samastetaan.
Siionin veljeskunnan myytit
Dan Brown viittasi romaanissaan Siionin veljeskunnan dokumenttiin "Au Pays de la Reine Blanche" ("Valkoisen kuningattaren maassa") vuodelta 1967, jonka kirjoittajaksi on merkitty Nicholas Beaucéan. Ranskalaisen tutkija Franck Marien mukaan kyseessä on Pierre Plantardin käyttämä nimimerkki, ja dokumentin on laatinut Plantardin työtoveri Philippe de Cherisey. Dokumentissa sanotaan, että Rennes-les-Bains sijaitsee tarkalleen vanhalla nollameridiaanilla, joka sen mukaan kulkee Pariisin Saint-Sulpicen kautta, ja lisäksi sen mukaan Rennes-les-Bainsin seurakunnalla on hallussaan Roselinen sydän". Tässä yhteydessä Roseline kuitenkin tarkoittaa Pyhää Roseline Ville­neuve­läistä.
Basileios I
Basileios murhasi Bardasin huhtikuussa 866 Mikaelin suostumuksella. Pari viikkoa myöhemmin Basileios julistettiin caesariksi. Lopulta syyskuussa 867 Basileios murhautti myös Mikaelin, ja hän nousi itse valtaistuimelle. Basileioksen ja hänen perustamansa hallitsijasuvun kautta pidetään Bysantin kulta-aikana. thumb|left|Basileios I [[Johannes Skylitzesin kronikassa]] Basileios uudisti lainsäädäntöä, ja hänen aikanaan koottiin lakiteksteistä 60 kirjaa käsittävä lakikokoelmna Basilika. Hänen aikanaan koottiin myös lyhyempiä ohjekirjoja, jotka tunnettiin nimillä Prokheiron ja Eisagoge. Teokset saatiin valmiiksi vasta Leo VI:n aikana.
Ruusulinja
Siionin veljeskunnan myytit
Toisaalta Au Pays de la Reine Blanchessa viitataan myös "nolla­meridiaanin linjaan, toisin sanoen punaiseen linjaan, englanniksi 'Rose-line'". Vuonna 1978 Pierre Plantard viittasi "punaiseen meridiaani­linjaan" myös nimellä 'Rose-Line' ("Ruusulinja"), sillä "Roselinen, Celle aux Arcsin abbedissan muistopäivää vietetään 17. tammikuuta... ja hänen legendansa on hyvinkin lukemisen arvoinen."
Vasili Tsiblijev
Tsiblijev on naimisissa ja perheessä on kaksi lasta.
Ruusulinja
Siionin veljeskunnan myytit
Pierre Feugèren, Louis Saint-Maxentin ja Gason de Kokerin nimillä julkaistussa dokumentissa Le Serpent Rouge – Notes sur Saint-Germain-des-Près et Saint-Sulpice de Paris väitetään, että Pariisin meridiaani kulkee Pariisin Saint-Sulpicen kirkossa olevan aurinkokellon gnomonin kautta, jossa se on merkitty lattiaan messinkisellä raidalla. Dokumentissa tätä linjaa sanotaan "punaiseksi käärmeeksi".
Philippe de Chérisey kertoi dokumentissaan Stone and Paper ("Kivi ja paperi") tarinan, jonka mukaan Roseline oli myös hänen seuralaisensa nimi. Sen mukaan hänen tuntemansa Roseline kuoli 6. elokuuta 1967, Kristuksen kirkastumisen juhla­päivänä, poistuessaan autolla nolla­meridiaanilta. Toisessa Chériseyn dokumentissa nimeltä Circuit tähän lisätään, että Roseline sai surmansa auto-onnettomuudessa, kun kuvattiin elokuvaa La beauté sur la terre ("Kauneus maan päällä"), jossa hänen oli määrä esiintyä. . Samassa elokuvassa esiintyi myös Philippe Chérisey taiteilijanimellä Amédée. Kertomuksessa Roselinesta mainitaan myös kuvitteellinen Charlot-niminen henkilö. Molemmat henkilöt ovat selvästi kuvitteellisia ja esiintyvät eräässä Chériseyn surrealistisissa teoksissa.
Circuitin XIII luku on omistettu nollameridiaanille. Chériseyn mukaan Pariisin meridiaanin olisi jo kauan ennen Jean Picardia määritellyt nollameridiaaniksi Till Eulenspiegel, jonka toimeksi­annosta apotti François-Pierre Cauneille olisi laatinut luettelon tärkeimmistä paikoista, joiden kautta se kulki. Tässä kappaleessa Roselinea sanotaan "kalastaja­naiseksi", joka mieluiten teki itsensä tunnetuksi nimellä "Di O Nysos, DON", yli­luonnollisena olentona, joka järjesti hautajaisia kuolleille, jotka yhä elivät hänen uudessa Citroen 2CV:ssään, sen auton jäljennöksessä, jossa hän itse sai surmansa.
Dan Brownin Da Vinci -koodi
Dan Brown antoi romaanissaan Da Vinci -koodi Pariisin meridiaanille nimen Ruusu­linja, vaihto­ehtoisena nimenä "maailman ensimmäiselle perus­meridiaanille", joka romaanin mukaan oli Pariisin meridiaani. Kuten Siionin veljeskunnan dokumentissa Le Serpent Rouge vuodelta 1967, myös tässä romaanissa väitetään, että tämä meridiaani kulkee Saint-Sulpicen kirkon gnomonin kautta. Todellisuudessa Pariisin observatorion kautta kulkeva meridiaani, jota aikoinaan on käytetty nollameridiaanina, kulkee kuitenkin tämän gnomonin ohi noin 100 metriä idempänä. Sharan Newmanin mukaan myöskään tämän gnomonin kautta kulkevaa linjaa ei ole koskaan sanottu "ruusulinjaksi", ja sama todetaan myös kirkkoon kiinnitetyssä kyltissä. Kirkon opas­kirjasessa vuodelta 2000 kerrotaan gnomonin historiasta, että lattiassa oleva messinki­raita on "meridiaani", mutta siinäkään siitä ei käytetä nimitystä "Roseline" tai "Rose Line". Aiheesta kirjoittanut Paul Murdin nimittää vastaavia aurinko­linjoja, joita on muuallakin, "meridiaaneiksi".
Mark Oxbrow ja Ian Robertson toteavat kirjassaan Rosslyn and the Grail, että Dan Brown keksi "Ruusulinjan" yksinkertaisesti yhdistämällä Rosslynin ja Glastonburyn. Nimi Roslin (Rosslyn) ei viittaa mihinkään "pyhään ruusulinjaan" eikä sillä ole mitään tekemistä "Ruusun sukulinjan" tai "Ruusu­linjaksi" kutsutun meridiaanin kanssa. Roslin ei myöskään ole tämän skotlantilaisen kylän nimen alku­peräinen, vaikka onkin nykyisin yleisin kirjoitus­asu. Keskiajalla nimi kirjoitettiin usein Rosslyn.
thumb|right|Yksi Pariisissa olevista kaikkiaan 135 Aragon metaljongeista right|thumb|Louvren siipirakennusten väliin jäävä aukio, Place du Carrousel. Ylösalainen pyramidi on maanalaisessa aulassa kuvan keskellä näkyvän lasisen neliön alla.
Pariisissa vanha nolla­meridiaani on vuonna 1994 merkitty Jan Dibbetsin aloitteesta katujen pintaan niin sanotuilla Aragon metaljongeilla, jotka saivat tämän nimensä ranskalaisen tähti­tieteilijä François Aragon muistoksi. Da Vinci -koodin epilogissa päähenkilö kulkee näitä Aragon medaljonkeja seuraten Louvren siipi­rakennusten välisellä aukiolle, jonka poikki Pariisin meridiaani kirjan mukaan kulkee museon maanalaisessa aulassa olevan, ylös­alaisen pyramidin muotoisen katto­ikkunan  kohdalta. Da Vinci-koodin loppuluvussa annetaan ymmärtää, että pyramidin alla on Magdalan Marian hauta. Romaanissa myös samastetaan Magdalan Maria ja Pyhä Graal.
Ylös­alainen pyramidi sijaitsee Louvren siipi­rakennusten väliin jäävällä aukiolla, jonka poikki myös Aragon medaljongeilla merkitty pituus­piiri kulkee, mutta ei täsmälleen pyramidin kohdalta vaan hieman idempää. Siihen seikkaan, että vanha nolla­meridiaani kulkee hyvin lähellä ylös­alaista pyramidia, on aikaisemminkin kiinnitetty huomiota muun muassa Raphäel Aurillacin kirjassa Le guide du Paris maçonnique, jossa siinäkin asialla selitetään olevan jokin syvempi, esoteerinen merkitys.
Muita paikkoja, joiden on väitetty sijaitsevan samalla pituuspiirillä, ovat Arques Pas-de-Calais'n departementissa, Conques, Rodezin katedraali (Lady of the Roses), Pyhän Vincentin katedraali Carcassonnessa, Bourgesin katedraali ja Rennes-le-Bains
Historialliset nollameridiaanit
Dan Brownin mukaan Ruusulinja olisi ollut "maailman ensimmäinen perus­meridiaani". Ajatus, että jokin meridiaani olisi valittava perus­meridiaaniksi, josta kulma­etäisyydet muille meridiaaneille lasketaan, tunnettiin kuitenkin jo antiikin aikana. Esimerkiksi Ptolemaios käytti kartastossaan nolla­meridiaanina Kanarian­saarten läntisimmän saaren, Ferron meridiaania, koska sen länsi­puolella oletettiin olevan vain merta. Teoksessaan Almagest hän sen sijaan käytti pituus­asteiden lähtö­kohtana Aleksandrian meridiaania. Maimonides käytti teoksessaan Hilchot Kiddus Hachodesh, kohdassa 11.27, samasta kohdasta Aleksandriassa nimitystä אמצע היישוב ("asutuksen keskipiste"), toisin sanoen maapallon asutun alueen, Oikumenen kesipiste. Tämä oli epäilemättä myös saman­aikaisten arabialaisten maan­tieteilijöiden käsitys, jotka kuitenkin käyttivät nolla­meridiaanina myös Rodoksen tai Kanarian­saarten meridiaaneja. Ennen kuin Greenwichin meridiaani vuonna 1884 (ei 1888, vaikka Da Vinci -koodissa niin sanotaan) sovittiin kansain­väliseksi nolla­meridiaaniksi, tästä asemasta oli Pariisin ohella kilpaillut jo ainakin yhdeksän paikka­kuntaa, nimittäin Berliini, Cadiz, Kööpenhamina, Lissabon, Rio de Janeiro, Rooma, Pietari, Tukholma ja Tokio.
Basileios I
Basileios kuoli 29. elokuuta 886 metsästysonnettomuuden jälkeen. Ollessaan metsästämässä hän tarttui vyöstään peuraan, joka veti hänet hevosen selästä. Kiesari raahautui peuran sarvissa 25 km:n matkan. Eräs Basileioksen palvelija pelasti hänet leikkaamalla hänet irti puukollaan. Basileios epäili häntä murhayrityksestä ja teloitutti hänet. Basileios itse kuoli pian sen jälkeen kuumeeseen.
Pyreneittenpaimenkoira
Pyreneittenpaimenkoira (chien berger des Pyrénées) on ranskalainen koirarotu, joka on kotoisin Pyreneitten vuoristosta Ranskan ja Espanjan rajalta. Yhä käytössä oleva rotumääritelmä on laadittu vuosien 1921–1925 välillä. Vuonna 2018 pitkäkarvainen muunnos oli Ranskassa 15. suosituin paikallinen rotu. Listauksessa se on 16. suosituin, koska virallinen listaus laskee myös madagaskarilaisen coton de tuléarin ranskalaiseksi roduksi.
Abrittuksen taistelu
Abrittuksen taistelu tai Abrituksen taistelu oli kesäkuussa 251 käyty goottisodan taistelu, jossa kuningas Knivan johtamat gootit voittivat keisari Deciuksen komentaman Rooman armeijan. Decius kuoli taistelussa, mikä oli ensimmäinen kerta, kun Rooman keisari kaatui sodassa ulkoista vihollista vastaan. Taistelupaikka oli Moesia Inferiorin provinssissa lähellä Abrittuksen eli Abrituksen linnoituskaupunkia, nykyistä Bulgarian Razgradia.
Pyreneittenpaimenkoira
Pyreneittenpaimenkoirasta on kaksi rotumuunnosta:
Abrittuksen taistelu
Gootit olivat vuonna 250 tulleet Knivan johdolla Tonavan pohjoispuolelta Rooman valtakunnan alueelle. Keisari Decius oli jo ensimmäisenä sotavuonna hävinnyt yhden taistelun Knivalle, mutta sai seuraavaan vuoteen mennessä armeijansa koottua uudelleen. Deciuksen ja hänen poikansa Herennius Etruscuksen komentama armeija asettui Abrittukseen kohdatakseen gootit näiden ollessa paluumatkalla ryöstöretkeltään etelästä. Taistelu oli aluksi roomalaisille menestyksekäs, mutta sitten Kniva onnistui houkuttelemaan roomalaiset suoalueelle, jossa nämä jäivät saarroksiin. Herennius kuoli jo taistelun alkuvaiheessa ja lopulta myös Decius sai surmansa. Hänen armeijansa tuhoutui lähes kokonaan. Deciuksen ja Herenniuksen ruumiit upposivat suohon eikä niitä löydetty.
Pyreneittenpaimenkoira
Ulkonäkö
Pyreneittenpaimenkoira on kevytrakenteinen. Pää on kolmiomainen, kuono kapea ja kiilan muotoinen. Lyhyet korvat ovat koholla ja liikkuvaiset. Katse on hieman epäluuloinen ja silmät erittäin ilmeikkäät. Ne ovat mantelinmuotoiset ja pääsääntöisesti tummanruskeat. Vain liuskeenharmailla ja harlekiineillä sallitaan siniset tai sinitäpläiset silmät. Eturaajat ovat pystysuorat ja jänteikkäät. Häntä on melko lyhyt, sen pää on J:n muotoinen, eikä se juuri nouse selkälinjan yläpuolelle. Häntä saattaa olla luonnostaan lyhyt. Korvia ja häntiä saatetaan typistää, mutta Suomessa se on kiellettyä.
Sallitut väritykset ovat hiekanväri, jossa saattaa esiintyä hiillikkoväriä, harmaa eri sävyissään, sininen mustin täplin (harlekiini, liuskeensininen), juovikas , musta ja musta valkoisin täplin.
Pitkäkarvainen
Rungon pituus on säkäkorkeutta suurempi. Takaraajojen kulmaukset ovat melko voimakkaat. Käpälät ovat litteät ja soikeat. Liike on sulavaa ja maata hipovaa. Karvapeite on pitkä tai puolipitkä mutta aina tuuhea. Karvanlaatu vuohen ja lampaan karvan tapaista ja se on tiheämpää ja villavampaa varsinkin lantiossa ja reisissä. Näissä kohdissa voi helposti muodostua suortuvia, rastoja tai laattoja. Raajat ovat hapsuiset. Urosten säkäkorkeus on 42–48 cm ja narttujen 40–46 cm (2 cm ylitys tai alitus sallitaan).
Lyhytkarvainen
Runko on hieman lyhyempi kuin pitkäkarvaisella pyreneittenpaimenkoiralla, lähes neliömäinen. Lyhytkarvaisen pyreneittenpaimenkoiran käpälät ovat tiiviimmät ja kaarevammat sekä kulmaukset avoimemmat kuin pitkäkarvaisen. Liikkeet eivät ole niin matalat kuin pitkäkarvaisella. Pään karvoitus muodostuu lyhyestä ja hienolaatuisesta karvapeitteestä (face rase = lyhytkarvainen naama). Raajat on lyhytkarvaiset, eturaajoissa on vähäiset hapsut ja takaraajoissa housut. Säkäkorkeus on uroksilla 40–54 cm ja nartuilla 40–52 cm.
Luonne ja käyttäytyminen
Rohkea, älykäs, sopeutuvainen, aloitekykyinen ja uskollinen isännälleen. Se on itsepäinen ja erittäin vilkas, jotta koiran energia saadaan kanavoitua ja älykkyys sekä eloisuus voidaan hyödyntää tulee omistajan olla aktiivinen joko harrastamisen tai muiden aktiviteettien parissa. Tämä rotu vaatii työtä ollakseen onnellinen ja tätä myöden rauhallinen kotioloissa, energia voi muuten purkautua häiriökäyttäytymisenä. Vaatii omistajaltaan kekseliäisyyttä, ei ankaraa otetta. Pyreneittenpaimenkoira on usein epäluuloinen vieraita kohtaan, joten se tulee tutustuttaa jo varhain kaikkeen uuteen.
Alkuperä
Tämä ikivanha rotu on toiminut pyreneläisten paimenien apuna jo vuosisatojen ajan. Alun perin sen tyyppi, ulkomuoto ja karvapeite vaihtelivat suuresti eri vuoristolaaksojen välillä. Se toimi usein "yhteistyössä" kookkaan pyreneittenkoiran kanssa.
Lyhytkarvainen muunnos on kotoisin Pyreneitten vuoriston tasankoalueilta. Sitä arvostettiin suuresti karjanajajien ja hevoskauppiaiden keskuudessa.
Abrittuksen taistelu
Deciuksen kuoltua uudeksi keisariksi huudettiin paikallinen käskynhaltija Trebonianus Gallus, jonka armeija oli Abrittuksen taistelun aikaan vartiossa toisessa paikassa Tonavan alajuoksulla. Aikalaiset levittivät huhuja, joiden mukaan Gallus olisi juonitellut Deciuksen tuhon päästäkseen itse keisariksi, mutta mitään todisteita tästä ei ole. Gallus joutui solmimaan Knivan kanssa rauhan, sallimaan goottien poistumisen Rooman alueelta ryöstösaalineen ja vankeineen sekä lupaamaan gooteille vuosittaisen maksun vastineeksi rauhan säilymisestä. Gallus myös järjesti Deciuksen ja Herenniuksen julistamisen jumaliksi.
Charlie Callas
Charlie Callas (20. joulukuuta 1924 New York, New York – 27. tammikuuta 2011 Las Vegas, Nevada ) oli yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän tuli tunnetuksi koomikkona, joka esiintyi muiden muassa Johnny Carsonin ja Andy Williamsin ohjelmissa. Hän esiintyi myös elokuvissa, muun muassa Elliott-lohikäärmeen äänenä elokuvassa Pete ja lohikäärme Elliott (1977). Hän syntyi Brooklynissä, New Yorkissa, selvisi toisesta maailmansodasta ja sai puolisonsa Eve Velac'n kanssa kaksi lasta.
Mario Bernardi
thumb|Mario Bernardi (vasemmalla) ja Bramwell Tovey vuonna 2005. Mario Bernardi CC (20. elokuuta 1930 – 2. kesäkuuta 2013) oli kanadalainen kapellimestari ja pianisti.
Bernardi syntyi Ontarion Kirkland Lakessa. Hän vietti elämänsä kuusi ensimmäistä vuotta Kanadassa, mutta muutti sitten perheineen Italiaan, jossa hän aloitti musiikinopintonsa. Palattuaan Kanadaan vuonna 1947 hän viimeisteli opintonsa Toronton kuninkaallisessa konservatoriossa.
Bernardi johti vuonna 1957 Canadian Opera Companyä ja vuonna 1963 myös Sadler’s Wells Operaa (myöhemmältä nimeltään English National Opera). Hän perusti vuonna 1968 National Arts Centre Orchestran Ottawassa ja nousi sen musiikilliseksi johtajaksi 1971.
Bernardi toimi vuosina 1984–1992 Calgaryn filharmonisen orkesterin musiikillisena johtajana ja vuosina 1983–2006 CBC Radio Orchestran ylikapellimestarina. Bernardin johtamiin levytyksiin lukeutuu kaikkiaan satoja teoksia ja myös lukuisia eri oopperoita.
Bernardista tuli vuonna 1972 Kanadan ritarikunnan Companion, ja vuodesta 2006 hän oli Royal Society of Canadan jäsen.
Viisikit
Viisikit (Pentas) on kasvisuku matarakasvien heimossa. Siihen kuuluu 16 lajia, joita esiintyy alkuperäisenä Afrikassa, Madagaskarilla ja Arabiassa. Viisikit ovat monivuotisia tai harvoin kaksivuotisia ruohoja tai pensaita. Suvun tyyppilaji punaviisikki eli viisikki (Pentas lanceolata) tunnetaan koristekasvina.
Virvonta
right|thumb|400px|Ortodoksinen fresko, jossa kuvataan [[Jeesus|Jeesuksen Jerusalemiin ratsastusta. Freskossa lapsi tervehtii Jeesusta palmunoksalla.]] Virvonta tai virpominen on suomalainen lasten perinne, jossa käydään pääsiäisaikaan koskettamassa koristelluilla pajunkissavitsoilla toivottaen onnea ja terveyttä lorumuodossa yleensä naapurustolle. Nykyaikana lapset ovat usein pukeutuneina pääsiäisnoidiksi.
Vuoden 2023 virpomispäivä on pääsiäistä edeltävä sunnuntai eli palmusunnuntai 2. huhtikuuta. Palmusunnuntai on perinteisesti yleisin virpomispäivä mutta esimerkiksi Etelä-Pohjanmaalla tapa on sijoittunut Pääsiäispäivää edeltävään lauantaihin. thumb|200px|Pikkunoidaksi pukeutunut virpoja on lähdössä kierrokselle virpomisoksineen ja koreineen. Kerava 1998. Virpominen on jo varhaiskristilliseen aikaan kuulunut tapa. Tätä osoittaa, että suomen kielen sana virpa on saatu muinaisvenäläisestä muodosta. Tätä vastaa nykyvenäjässä verba. Sana virvonta on yhteydessä notkeaa oksaa tarkoittavaan virpi-sanaan. Virvottaessa pajunkissakimppua heilutetaan virvottavan edessä ja lausutaan virvontaluku eli -loru. Virvottavalle annetaan vitsa ja virpoja saattaa saada palkkioksi makeisia. Yleisesti käytössä oleva virvontaluku on: On myös muita loruja, kuten "Miepä virvon vitsasella. Varvon koivun oksasella. Sulle toivon terveyttä oksan myötä virkeyttä – –."
Alun perin virvonta on Raja-Karjalan ortodoksiseen kristillisyyteen liittyvä siunaava palmusunnuntain perinne. Ortodoksisen väestön piirissä tapa on yhä osa kirkollista perinnettä. Pajunoksat siunataan kirkossa palmusunnuntain aattolauantain vigilia-jumalanpalveluksen yhteydessä. Vigiliassa pappi siunaa pajunoksia ja jakaa niitä seurakuntalaisille jumalanpalveluksen jälkeen. Kotona lapset koristelevat siunatut oksat aamulla. Jos mahdollista, lapsi virpoo oksilla ensin omat kumminsa, sitten muut sukulaiset ja naapurit palmusunnuntaina. Suomen ortodoksinen kirkko suosittelee virpomaloruksi seuraavaa:
Virvonta on tehty Jeesuksen palmunlehvätervehdyksen muistoksi. Se on toiminut siunauksena, terveyden tuojana ja pahan karkottajana. Pajunvitsojen voima pohjautuu kansan kristillisen käsityksen mukaan maailman voimakkaimman persoonan, Jeesuksen koskettamiseen. Pyhitetyllä vedellä siunaamisen mukana oksiin siirtyy tämän näkemyksen mukaan "Jeesuksen väkeä" aina Jerusalemin palmunlehvätervehdyksen ajoilta. Pajuissa on vanhastaan ajateltu olevan taikavoimia. Suomalais-ugrilaisilla kansoilla on oksanheilutuksella ollut tapana karkottaa pahoja henkiä. Pajunoksa annettiin virvotulle virpomisluvun päätteeksi ja palkka tultiin noutamaan pääsiäislauantaina. Pohjanmaalla noidiksi eli trulleiksi pukeutuneet lapset käyvät trullittamassa pääsiäislauantaina ja palkka saadaan "virpomisen" päätteeksi. Perinteisesti virpovat lapset saivat virpomispalkkion vasta tulevana sunnuntaina, kun pääsiäispaasto oli päättynyt. Sittemmin palkkion, esimerkiksi pullan, saattoi Karjalassa saada heti. Palkka on ortodoksisessa perinteessä tyypillisesti ollut pääsiäisenä annettu punaiseksi maalattu kananmuna, suklaamuna tai vastaavaa. Virvottaessa saadut siunatut virpovitsat on tapana säilyttää kodin ikonien päällä koko pääsiäiskausi eli helatorstaihin saakka. Tämän jälkeen ne hävitetään polttamalla.
Virvontaperinne siirtyi sotien jälkeisenä aikana koulujen ja lastentarhojen välityksellä yleissuomalaiseksi tavaksi. Siihen lomittui Keski- ja Länsi-Suomen kansankulttuurin tapa pukeutua pääsiäistrulleiksi. Nämä tavat sulautuivat osaksi yhteen. Suomen ortodoksinen kirkko on arvostellut sitä, että pikkulapset puetaan noidiksi ja kiertävät virpomassa tuntemattomia (raha)palkan toivossa. Tämä on heidän mukaansa länsisuomalaisen pääsiäisnoitaperinteen ja itäsuomalaisen virvontaperinteen sekoittamista. Länsi-Suomessa virvontaa ei ole vanhastaan harrastettu. Noita-asuisten lasten toimittama virpominen on kuitenkin läheistä sukua yleispohjoismaisille kevätperinteille, joissa esiintyy niin noidaksi pukeutumista kuin oksien koristelemista ja niillä ”piiskaamistakin”. Esimerkiksi Ruotsissa lapset ovat jakaneet pääsiäisvitsoja (påskris) ja -kortteja pääsiäisämmiksi pukeutuneina, Tanskassa ja Norjassa taas koristellaan laskiaiseksi oksia (fastelavnsris), joilla lapset ovat perinteisesti ”piiskanneet” vanhempansa hereille aamulla.
Theodore Bikel
Theodore Meir Bikel (2. toukokuuta 1924 Wien, Itävalta – 21. heinäkuuta 2015 Los Angeles, Yhdysvallat ) oli itävaltalaissyntyinen näyttelijä. Hänen ensimmäinen elokuvansa oli Afrikan kuningatar (1951), ja hän oli Oscar-ehdokkaana roolistaan elokuvassa Kahle (1958).
Bikelin juutalainen perhe pakeni 1938 Palestiinaan. Hän muutti työn vuoksi 1950-luvulla Lontooseen ja sitten Yhdysvaltoihin.
Bikel esiintyi myös näyttämöllä, muun muassa Tevyen roolissa musikaaleissa Viulunsoittaja katolla ja kapteeni von Trappina Sound of Musicissa. Hänen tunnettuihin televisiorooleihinsa kuuluu Klingon Worfin adoptioisä Star Trek – uudessa sukupolvessa. Hän perusti Newport Folk Festivalin Pete Seegerin ja George Weinin kanssa ja levytti itsekin, lähinnä heprean- ja jiddišinkielistä kansanmusiikkia.
Bikelilta ilmestyi omaelämäkerta Theo 1995. Hän oli neljästi naimisissa, ja hänellä on kaksi poikaa. Hän oli vuodesta 1961 Yhdysvaltain kansalainen.
Heinrich Hoffmann (valokuvaaja)
Heinrich Hoffmann (12. syyskuuta 1885 Fürth – 16. joulukuuta 1957 München) oli saksalainen valokuvaaja, joka tuli tunnetuksi erityisesti Adolf Hitlerin hovikuvaajana.
Heinrich Hoffmannin isä ja setä olivat molemmat ammattikuvaajia ja he opettivat Hoffmannille valokuvaajan ammatin. Hän työskenteli nuorena Hugo Thielen johdolla Hessenin suurherttuan hovikuvaajana Darmstadtissa. Asuttuaan jonkin aikaa Lontoossa Hoffmann asettui Müncheniin ja avasi oman valokuvausstudionsa, josta tuli suuri menestys.
Ensimmäisen maailmansodan hän palveli Baijerin armeijan valokuvaajana. Sodan jälkeen vuonna 1919 Hoffman tapasi Adof Hitlerin ja liittyi pian kansallissosialistiseen puolueeseen.
Hoffmanista tuli Hitlerin henkilökohtainen valokuvaaja tämän vapauduttua Landsbergin vankilasta vuonna 1924 ja hänelle myönnettiin yksinoikeus ottaa ja myydä Führerin valokuvia. Vuonna 1929 hän avasi toimipisteet Berliiniin, Wienin, Frankfurtiin, Pariisiin ja Haagiin ja palkkasi nuoren 17-vuotiaan apulaisen, Eva Braunin. Kun Hitleristä tuli valtakunnankansleri vuonna 1933 Hoffman julkaisi kirjan Hitler, wie ihn keiner kennt, jonka hyvän menestyksen ansiosta Hoffmannista tuli varakas mies. Vuonna 1938 Hitler nimitti Hoffmannin professoriksi ja vuonna 1940 hänet valittiin Saksan valtiopäiville Düsseldorfin itäisestä piiristä.
Hoffmanin ottamia kuvia käytettiin postimerkeissä, postikorteissa ja julisteissa.
Toisen maailmansodan päätyttyä liittoutuneet pidättivät Hoffmannin ja tuomitsivat tämän kymmeneksi vuodeksi vankeuteen osallisuudesta natsien sotarikoksiin ja takavarikoivat hänen omaisuutensa. Rangaistus aleni myöhemmin kolmeen vuoteen ja pidentyi uudelleen viiteen.
Jussiivi
Jussiivi on suomen kieliopin nimitys verbin 3. persoonan ja passiivin imperatiivimuodoille. Jussiivi ilmaisee velvoitetta, sallimista tai myönnytystä. Jussiivin tunnus on yksikössä -koon ~ -köön ja monikossa -koot ~ -kööt.
Toisin kuin 2. persoonan imperatiivi, jussiivi saa yleensä subjektin. Jussiivilause ei välttämättä ala verbillä kuten varsinaiset 2. persoonan imperatiivilauseet, vaan sekä subjekti että objekti voivat olla sekä ennen verbiä että sen jälkeen. Objekti on samassa sijassa kuin subjektillisessa väitelauseessakin. Jussiivi on puheessa harvinainen, ja sen yksikkö- ja monikkomuotojen käytössä esiintyy kirjoituksessakin horjuvuutta. Yksikön sijasta käytetään toisinaan t-päätteistä muotoa, johon sisältyy tunteenomaista lisäsävyä: Olihan se vähän harhaanjohtava otsikko, mutta olkoot, menihän se vissiin hyvään tarkoitukseen. Jotkut jussiivimuodot ovat kiteytyneet huudahduksiksi tai päivittelyiksi, kuten Eläköön!, hyi olkoon ja varjelkoon.
Jussiivi on tavallinen säädöskielessä: Tätä kaikki asianomaiset noudattakoot. Puhumista tarkoittavan verbin passiivimuotoinen jussiivi on puolestaan kirjoittajan keino esittää ikään kuin itselleen suunnattu kehotus kertoa tai selittää: -- sanottakoon vielä kerran: --. Usein jussiivilla on konsessiivinen, asiaintilaan mukautumista ilmaiseva merkitys: Tärkeintä on pätevyys; olkoon viranhaltija mies tai nainen.
Jussiivi-nimitys esiintyy myös ainakin suomen lähisukukielissä virossa sekä liivissä. Jussiivia käytetään myös heprean ja arabian kieliopeissa.
Jonna Pirinen
Jonna Marika Christensen (o.s. Pirinen, taiteilijanimeltään Jonna, s. 28. joulukuuta 1982) on suomalainen laulaja-lauluntekijä ja tanssija.
Ura
Jonna tuli suurelle yleisölle tutuksi vuonna 2002 järjestetystä Popstars-kykyjenetsintäkilpailusta. Jonna valittiin neljänneksi jäseneksi Suomen ensimmäiseen Popstars-bändiin, joka tunnettiin nimellä Gimmel. Erimielisyyksien takia Jonna jätti bändin jo kuukauden jälkeen ja lähti soolouralle. Soolouralle ovat mahtuneet mm. hitit Tyytyväinen, Sateen jälkeen, Paljon tarjolla, Jäässä sekä hiphop-artisti Cheekin kanssa tehty duetto Liiku ja Cheddar-nimisen hiphop-artistin kanssa tehty Summer Jam. Jonnan kolmannella albumilla "Lähempänä totuutta" on duetto Explain ruotsalaisen popparin Darinin kanssa.
Vuonna 2003 Jonna esiintyi Marco Bjurstömin musikaaleissa "Grease" (Helsingin Kaupunginteatteri) ja "Hair" (Peacock teatteri). Syksyllä 2004 Jonna juonsi TV2:lla Tarinatalon tuottamaa musiikkiohjelmaa "Voice out!".
Jonna esiintyi Joensuussa Hasaniemen kesäteatterin "Rölli ja Metsänhenki" -musikaalissa Milli-keijuna kesällä 2011, esittäen ensimmäistä päärooliaan sitten lukiossa tehtyjen näytelmien.
Jonna on kirjoittanut sanat ja melodiat omiin kappaleisiinsa ja tehnyt yhteistyötä mm. Jim Holvayn (The buckinghams), Miika Collianderin (Husky Rescue), Nikki Forovan ja Jukka Immosen kanssa biisiensä sävellystyössä.
Vain elämää – 44 reteetä rallia
Vain elämää – 44 reteetä rallia on viimeinen ilmestynyt kokoelmalevy Irwin Goodmanin kappaleista. Levy ilmestyi 27. lokakuuta 2010.
David Sainsbury
thumb|250px|David Sainsbury (2009). David John Sainsbury, Turvillen paroni Sainsbury (s. 24. lokakuuta 1940) on brittiläinen liikemies ja poliitikko, joka toimii nykyisin Cambridgen yliopiston kanslerina. Sainsburyn suku omistaa Sainsbury's-ketjun, ja Sainsbury onkin aikaisemmin toiminut ketjun puheenjohtajana. Sainsbury on miljardööri ja on lahjoittanut miljoonia muun muassa Cambridgen yliopistolle. Hän on ollut Ison-Britannian parlamentin ylähuoneen jäsen vuodesta 1997.
Valo (Sakari Kukon albumi)
Valo – Spirituals from Europe on vuonna 2013 julkaistu Sakari Kukon viides sooloalbumi, joka musiikillisesti on jatkoa hänen kolmelle edelliselle hengellisiä sävellyksiä sisältäneelle soololevylleen. Albumilla on mukana Valo-kvartetti -niminen osittain uusittu kokoonpano, jossa Samuli Mikkosen on korvannut pianistina Iro Haarla. Valo on tallennettu studiossa ilman päällekkäisäänityksiä. Suomalaisten sävellysten lisäksi se sisältää myös eurooppalaista materiaalia, josta osa on joululauluja.
Albumin kappaleita esitettiin ensimmäisen kerran konsertissa elokuussa 2014 Espoon tuomiokirkossa Urkuyö ja Aaria -festivaalilla.
Kappaleet
Virsien numerot ovat vuoden 1938 virsikirjasta lukuun ottamatta virttä numero 373, joka on uudesta virsikirjasta vuodelta 1986.
Matti Paasivuori
Matti Paasivuori (vuoteen 1906 Hälleberg, ent. Hällberg, 6. toukokuuta 1866 Ilmajoki – 16. kesäkuuta 1937 Helsinki) oli suomalainen kirvesmies, ammattiyhdistysjohtaja ja poliitikko, joka loi uransa työväenliikkeessä. Paasivuori oli sekä Suomen Sosialidemokraattisen Puolueen että Suomen Ammattijärjestön puheenjohtajana kolmesti 1910–1920-luvuilla. Hän toimi ministerinä 1926–1927.
Matti Paasivuoren poika Arvo Paasivuori ja tämän vaimo Tyyne Paasivuori olivat myös SDP:n kansanedustajia.
Elämänvaiheet
Matti Hällberg syntyi Ilmajoella itsellisen poikana ja joutui ansiotyöhön jo yhdeksänvuotiaana. Hän työskenteli tilapäistöissä – muun muassa halonhakkaajana, uittotöissä ja ajurina – eri puolilla maata, kunnes muutti Helsinkiin vuonna 1887 ja ryhtyi harjoittamaan kirvesmiehen ammattia. Hän oli nuoruudestaan asti mukana ammattiyhdistysliikkeessä ja mukana perustamassa Helsingin kirvesmiesten ensimmäistä ammattiyhdistystä. Ay-liikkeen kautta Hällberg myös tuli politiikkaan toimiessaan vuosina 1904–1906 Helsingin paikallisen ammattijärjestön sihteerinä. Kun vuoden 1905 suurlakon aikana kansankokous valitsi Helsingin Rautatientorilla maalle uuden senaatin, hänen nimensä oli senaattorilistalla. Tätä senaattia ei kuitenkaan koskaan nimitetty. Vuonna 1906 Hällberg suomensi nimensä Paasivuoreksi.
Hän toimi eduskunnassa SDP:n edustajana vuosina 1907–1936, yhtäjaksoisesti ensimmäisistä eduskuntavaaleista lähes kuolemaansa asti. Paasivuori oli jo ennen Suomen sisällissotaa kahdesti SDP:n puheenjohtajana, 1909–1911 sekä 1913–1917. Välissä hän oli 1911–1912 SAJ:n puheenjohtajana, jonka perustajajäseniin kuului.
Paasivuori pysytteli koko uransa ajan puolueen sisäisten suuntariitojen ulkopuolella ja sopi hyvin kokoavaksi puheenjohtajaksi, sillä hän korosti radikaaliutta joukkojen suuntaan, mutta painotti samanaikaisesti laillisuutta työväenliikkeen toiminnassa. Hänelle läheisiä aiheita olivat erityisesti sosiaali- ja työsuojelulainsäädäntö.
Keväällä 1917 nimitetyssä Tokoin senaatissa Paasivuori oli kauppa- ja teollisuustoimituskunnan apulaispäällikkönä. Hän oli Tokoin ohella ainoa senaattori, jolla ei ollut korkeampaa koulutusta. Paasivuori jättäytyi sivuun työväenliikkeen radikalisoitumisesta ja sisällissodan tapahtumista. Sodan jälkeen hän oli ainoa SDP:n edustaja, jonka sallittiin toimia uudelleenkokoontuneessa niin kutsutussa tynkäeduskunnassa. Siellä hän pyrki arvostelemaan porvarillisia puolueita osasyyllisyydestä sotaan johtaneessa kehityksessä sekä tuomaan esille sodan häviäjien epäoikeudenmukaista kohtelua ja vankileirien epäinhimillisiä oloja.
Kun sosiaalidemokraattinen työväenliike järjestäytyi uudelleen sisällissodan jälkeen, Paasivuori palasi johtopaikoille sekä Suomen Sosialidemokraatti -lehden toimittajaksi. Aluksi hänet nimitettiin uudelleen SAJ:n puheenjohtajaksi vuosien 1918–1920 ajaksi. Kommunistien saatua enemmistön järjestön johdossa Paasivuori joutui väistymään, mutta pyrki jatkamaan yhteistyötä myös äärivasemmiston kanssa. Tämän vuoksi hän kuului harvoihin tuon ajan sosiaalidemokraattien johtajiin, joita myös kommunistit arvostivat. Se mahdollisti hänen paluunsa vielä kerran SAJ:n johtoon vuosiksi 1926–1929, vaikka kommunisteilla oli enemmistö edustajakokouksessa. Paasivuori jätti paikan vasta kun kaikki sosiaalidemokraatit irtautuivat järjestöstä vuoden 1929 syksyllä.
Samanaikaisesti Paasivuori sai kolmannen kerran vastuulleen myös SDP:n johdon, kun puolueen sisäisen vasemmisto-opposition arvostelema Väinö Tanner luopui puheenjohtajuudesta vuoden 1926 puoluekokouksessa. Puolueen sisäiset linjarajat ylittävä Paasivuori toimi sen jälkeen puheenjohtajana 1926–1930. Hän oli myös salkuttomana ministerinä Tannerin hallituksessa 1926–1927, viimeisen kuukauden ajan sosiaaliministerinä. Hän oli myös presidentin valitsijamies 1925 ja 1931 sekä Helsingin kaupunginvaltuuston jäsen 1919–1937. Viimeisen edustajavaalikautensa ajan 1933–1936 Paasivuori oli eduskunnan ikäpuhemies.
Huomionosoituksia
Helsingin Siltasaaressa työväentalon edustalla sijaitseva Paasivuorenkatu (entinen Sirkuskatu) nimettiin Matti Paasivuoren mukaan vuonna 1938. Kadun viereinen Sirkustori sai nimekseen Paasivuoren puistikko.
Rukoushetki
Rukoushetki tarkoittaa lyhyttä uskonnollista tilaisuutta, jossa luetaan uskonnollisia tekstejä sekä lauletaan uskonnollisia lauluja, kuten virsiä.
Rukoushetket (hetkipalvelukset, hetkirukoukset) ovat pieniä jumalanpalveluksia, joissa luetaan psalmeja ja muita Raamatun tekstejä sekä lauletaan virsiä tai muita lauluja. Rukoushetkeen voi kuulua myös lyhyt puhe. Rukoushetkiä voidaan viettää aamulla, keskipäivällä, illalla ja päivän päättyessä.
Rukoushetkistä puhutaan usein niiden latinankielisillä nimillä:
Nykyisin rukoushetkiksi on alettu kutsua myös erilaisissa elämän juhlissa ja käännekohdissa vietettäviä tilaisuuksia. Rukoushetkiä voidaan viettää useissa eri tilanteissa kuten perhejuhlien osana, sairauden tai surun kohdatessa. Rukoushetki voi liittyä erilaisiin seurakunnan juhliin. Myös työ- ja ruokarukoukset ovat voivat olla rukoushetkiä.
Covilhã
Covilhã on kaupunki ja kunta Portugalissa. Kaupungin pinta-ala on 555,6 km² ja väkiluku 52 000. Väestötiheys on 93/km². Kunnan vapaapäivä on 20. lokakuuta. Kunnan pormestari on Vítor Pereira. Kunta on Castelo Brancon piirin suurin kaupunki.
Polionjälkeinen oireyhtymä
Polionjälkeinen oireyhtymä tai postpoliosyndrooma on sairaus, joka saattaa esiintyä poliosta toipuneilla komplikaationa eli jälkitautina vuosienkin tai jopa muutaman vuosikymmenen päästä. Se aiheuttaa tyypillisimmin lihasheikkoutta ja -kipua sekä voimakasta väsymystä.
Jon Pertwee
John Devon Roland "Jon" Pertwee (7. heinäkuuta 1919 – 20. toukokuuta 1996) oli brittiläinen näyttelijä. Hän tuli kuuluisaksi etenkin Doctor Who -sarjassa, jossa hän näytteli kolmatta Tohtoria vuosina 1970–1974. Doctor Whon ohella Pertwee tunnetaan myös nimiroolistaan lastenohjelmassa Worzel Gummidge. Pertwee syntyi vuonna 1919 ja kuoli lomaillessaan Connecticutissa vuonna 1996 (jotkin lähteet tosin ilmoittavat hänen kuolinpaikakseen New Yorkin).
North American B-25 Mitchell
pienoiskuva|North American B-25 Mitchell [[Góraszkan kansainvälisessä lentonäytöksessä vuonna 2007.]] North American B-25 Mitchell (North American NA-62) oli yhdysvaltalainen kaksimoottorinen keskiraskas pommikone, jonka valmistaja oli North American Aviation. Lentokone oli nimetty "Mitchelliksi" kenraali Billy Mitchellin mukaan. Tuotannon loppuessa sitä oli eri malleina rakennettu yli 10 000 kappaletta. Tähän joukkoon kuuluivat myös muutamat erikoismallit, kuten Yhdysvaltain merivoimien PBJ-1-partiopommikone ja Yhdysvaltain ilmavoimien F-10-valokuvaustiedustelukone. Tyynenmeren taisteluiden alkuvaiheessa Mitchell joutui kamppailemaan Zerojen kanssa ilman hävittäjäsuojaa, mutta selvisi niistä hyvin nopeutensa ja aseistuksensa ansiosta. pienoiskuva|B-25 nousee lentotukialus [[USS Hornet (CV-8):n kannelta ensimmäiselle pommitusiskulle Japanin pääsaarille huhtikuussa 1942.]]
Lentokonetta käyttivät useat Liittoutuneiden ilmavoimat Yhdysvaltain armeijan ilmavoimien ja merivoimien lisäksi. Näihin maihin kuuluivat Australia, Iso-Britannia (joka vastaanotti yli 900 lentokonetta), Kiina, Alankomaat ja Neuvostoliitto.
B-25 sai mainetta huhtikuun 1942 Doolittlen iskussa, jossa 16 B-25-pommikonetta everstiluutnantti Jimmy Doolittlen johdolla lähti lentotukialus USS Hornetin kannelta ja pommitti Tokiota ja neljää muuta japanilaista kaupunkia. Hyökkäykseen osallistuneista koneista 15 teki pakkolaskun Kiinan rannikolle. Tarkoitus oli lähteä lentoon huomattavasti lähempänä Japanin rannikkoa mutta japanilaisten havaittua laivasto-osaston koneet nousivat ilmaan paljon aiottua aiemmin joten koneet eivät päässeet Kiinan sisämaassa oleville aiotuille laskeutumispaikoille. Tappiot johtuivat polttoaineen loppumisesta, myrskyisestä yöstä ja huonosta näkyvyydestä. Yksi pommikoneista laskeutui ehjänä Neuvostoliittoon, jossa sen viisihenkinen miehistö internoitiin ja lentokone takavarikoitiin. Suurin osa 80:stä Doolittle Raidiin osallistuneesta miehistön jäsenestä selvisi historiallisesta tehtävästään ja pääsivät takaisin omien joukkojensa pariin.
Kehitystyö
B-25 oli aiemman 1930-luvun keskivaiheilla kehitetyn XB-21 (North American-39) -projektin jälkeläinen. XB-21-mallin kehitystyössä saatuja kokemuksia hyödynnettiin B-25-pommikoneen (yhtiön nimi koneelle oli NA-40) suunnittelussa. Yksi NA-40 rakennettiin prototyypiksi ja siihen tehtiin myöhemmin useita muutoksia, joilla testattiin potentiaalisia parannuksia.
Vuonna 1939 muunneltu ja paranneltu NA-40B luovutettiin Yhdysvaltain armeijan ilmavoimille (USAAF) arviointia varten. Koneen alkuperäinen tehtävä oli toimia rynnäkköpommituskoneena Ison-Britannian ja Ranskan ilmavoimissa. Kummallakin maalla oli toisen maailmansodan alkuvaiheissa tarve rynnäkköpommituskoneille. Nämä maat kuitenkin muuttivat suunnitelmiaan ja valitsivat pommikoneeksi myös uuden A-20 Havoc -mallin. Yhdysvaltain ilmavoimat määrittelivät NA-40B:n keskiraskaaksi pommikoneeksi ja malli määrättiin tuotantoon yhtä aikaa armeijan toisen uuden keskiraskaan pommikoneen, Martin B-26 Marauderin, kanssa.
Alkuvaiheen tuotanto
NA-40B:n kehitelty versio, NA-62, oli pohja ensimmäiselle varsinaiselle B-25:lle. Armeijalla oli kova kiire saada keskiraskaita pommittajia ja tästä syystä koneesta ei rakennettu versioita palveluskäytön testaukseen eikä siitä tehty kokeellisia malleja. Kaikki tarpeelliset muutostyöt tehtiin tuotantoajojen aikana tai olemassa oleviin lentokoneisiin kenttämuutoksina ympäri maailmaa.
Dillingham
Dillingham tunnettiin ennen maailman lohipääkaupunkina. Nykyään kaupallinen kalastus ei ole enää yhtä tuottoisaa johtuen kalanviljelystä.
Historiaa
Dillinghamin aluetta ovat asuttaneet sekä jupikit että athapaskat. Dillinghamista tuli kaupankäyntikeskus vuonna 1818 venäläisten rakennettua kauppa-aseman. Aluetta kutsuttiin nimellä Nushagak, Nushagakjoen mukaan. Nushagakista tuli paikka, johon Kuskokwimjoen, Alaskan niemimaan ja Cook Inletin ihmiset kerääntyivät kaupankäyntiä tai asumista varten. Vuonna 1837 Nushagakiin rakennettiin venäläinen ortodoksinen lähetysasema.
Kun Alaska siirtyi vuonna 1881 Yhdysvalloille, Yhdysvaltojen viestijoukot (United States Signal Corps) rakensivat sääaseman Nushagakiin. Vuonna 1884 ensimmäinen lohenpakkaamo Bristol Bayn alueella rakennettiin nykyisen Dillinghamin itäpuolelle. Kymmenen muuta rakennettiin vuoteen 1900 mennessä. Vuonna 1904 kaupungin posti Nushagakin itäpuolella Snag Pointissa ja kaupunki nimettiin Yhdysvaltojen senaattorin Paul Dillinghamin mukaan. Tämä oli kiertänyt ahkeraan ympäri Alaskaa vuonna 1903.
Vuoden 1918 ja 1919 influenssaepidemiat jättivät vain noin 500 asukasta henkiin. Epidemian jälkeen sairaala ja orpokoti perustettiin Kanakanakiin kymmenen kilometriä etelään Dillinghamista.
Nykyään Dillighamin tärkeimmät elinkeinot ovat ammatti- sekä urheilukalastus, kalanjalostus ja turismi.
Mika Akkanen
Mika Akkanen (s. 25. heinäkuuta 1962 Turku) on Turun kaupungin protokollapäällikkö. Koulutukseltaan hän on kauppatieteiden maisteri.
Akkanen on julistanut joulurauhan vuodesta 2013 lähtien. Hän on naimisissa ja hänellä on kolme lasta.
Erkki Rekimies
Erkki Vilho Kalevi Rekimies (21. marraskuuta 1923 Kouvola – 1995) oli suomalainen lehtimies ja nuortenkirjojen kirjoittaja, joka tuli tunnetuksi romaanillaan Tapporahat (1959).
Rekimiehen vanhemmat olivat Vilho Aleksanteri Rekimies ja Hilja Keidas. Rekimies työskenteli vuosina 1946–1952 toimittajana Sisämaa-, Lapin Kansa- ja Rovaniemi-lehdissä ja hän oli freelancetoimittajana radiossa 1948–1952 ja 1965–1967. Rekimies valmistui opettajaksi 1953 Jyväskylän opettajaseminaarista ja hän toimi sitten opettajana ja koulunjohtajana Kuusankoskella 1953–1975. Rekimies opetti myös suomen kieltä ja kirjallisuutta paikallisessa kansalaisopistossa ja hän kirjoitti kolumneja Kouvolan Sanomat-lehteen.
Discovery Channel
Discovery Channel (puhekielessä usein myös pelkkä Discovery) on dokumenttiohjelmien tuotantoyhtiö, jonka perusti John Hendricks 17. kesäkuuta 1985. Lisäksi Discovery ylläpitää viittä omaa kansainvälistä kanavaansa: Discovery Channel, Discovery World, Discovery Science, Discovery Travel & Living, Animal Planet ja teräväpiirtoinen Discovery HD. Discovery tunnetaan dokumenttiohjelmistaan, jotka käsittelevät niin historiaa, nykypäivää, kuin tulevaisuuttakin. Aiheet voivat olla hyvin teknisiä tai esimerkiksi luontoon liittyviä. Kanava on vuosituhannen vaihteen jälkeen siirtynyt lähes täysin tosi-tv -formaattiin.
Maailmalla
Suomessa Discoveryn kanavia välitetään kaapeliverkossa ja satelliitin kautta. Kaikki ohjelmat on tekstitetty tai puhuttu suomeksi. 1. syyskuuta 2007 lähtien kanavista yhtä on välitetty myös Suomen digitaalisessa antenniverkossa. Kanavat ovat maksullisia. Discoveryn tuottamia sarjoja ja ohjelmia on nähty Suomessa myös ilmaisilla pääkanavilla. Näitä ovat olleet muun muassa MTV3:lla Myytinmurtajat, Nelosella American Chopper ja Jimillä Miami Ink, London Ink, American Hotrod ja Likaiset työt. Discoveryn ohjelmia nähdään Suomessa myös maksuttomilla TV5 ja Kutonen -kanavilla, jotka ovat Discoveryn tytäryhtiön Discovery Networks Finlandin omistamia.
Lähetysajat ja muuta
Discovery lähetti ohjelmaa kello 18–05 (vuosina 1985–2002) ja vuosina 2002–2005 kello 18–00 tai vaihdellen. 29. elokuuta 2005 alkaen Discovery Channel on lähettänyt ohjelmaa ympäri vuorokauden. Kanava tunnettiin myös nimellä The Discovery Channel aloittaessaan.
Kaino Niemeläinen
Kaino Eino Niemeläinen (20. lokakuuta 1888 Joensuu - 1977) oli suomalainen jääkärieverstiluutnantti. Hänen vanhempansa olivat saarnaaja Heikki Niemeläinen ja Sofia Stockman: Hänet vihittiin ensimmäisen kerran avioliittoon vuonna 1921 Ester Sofia Muittarin kanssa (kuoli 1961) ja toisen kerran vuonna 1963 Rauna Lempi Irene Jurmen kanssa. Kauppaneuvos Armas Niemeläinen oli Kaino Niemeläisen veli.