cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Punaorava
Lisääntyminen
pienoiskuva|240px|Mount Grahamilla elävä tumma alalaji on vaarassa kuolla sukupuuttoon. Punaorava on promiskuiteettinen laji – sekä urokset että naaraat parittelevat usean kumppanin kanssa. Lauhkeassa ilmastossa sillä on kaksi lisääntymiskautta, joista ensimmäinen sijoittuu lopputalveen ja toinen keskikesään. Kylmässä ilmastossa on vain yksi lisääntymiskausi kevätalvella. Tiineys kestää 33–35 vuorokautta, minkä jälkeen naaras synnyttää pesäänsä tavallisimmin 4 tai 5 sokeaa ja karvatonta poikasta, jotka painavat keskimäärin 7 grammaa. Poikaset kasvavat nopeasti ja vieroittuvat emostaan 7–8 viikon kuluttua syntymästä. Ne jättävät pesän 12–14 viikon ikäisinä ja lähtevät emonsa reviiriltä omille teilleen syntymänsä jälkeisenä syksynä.
Poikaskuolleisuus on punaoravalla hyvin korkea: vain neljäosa poikasista selviää yhden vuoden ikäiseksi, jolloin ne saavuttavat täysikasvuisuuden ja sukukypsyyden. Elinikä on luonnossa enimmillään 10 vuotta. Punaoravan tavallisimpia saalistajia ovat pöllöt, haukat, kärpät, käärmeet, ketut, punailvekset, kanadanilvekset ja amerikannäädät.
Ravinto
Punaorava on lähes kaikkiruokainen. Se käyttää ravinnokseen enimmäkseen havupuiden siemeniä, mutta myös muita siemeniä, hedelmiä, pähkinöitä, kaarnaa, silmuja, hirvieläinten pudottamia jättösarvia, matelijoita, hyönteisiä, mahlaa, männynkäpyjä, sieniä (myös ihmiselle myrkyllisiä sieniä), munia, linnunpoikasia, hiiriä ja jäniksenpoikasia.
Punaorava varastoi siemeniä ja pähkinöitä talven varalle maan, lehtikasojen ja kivien alle. Tarkan hajuaistinsa avulla se pystyy paikallistamaan ruokakätkön 30 senttimetrin syvyydestä maan alta ja 4 metrin syvyydestä lumen alta. Siemeniä jää kuitenkin paljon myös maahan, minkä vuoksi punaoravalla on suuri merkitys puiden leviämiselle.
Suojelu ja uhat
Kanadassa metsästetään joka vuosi 1–3 miljoonaa punaoravaa, joiden turkisten arvo on yhteensä noin miljoona dollaria. Tästä huolimatta laji on runsaslukuinen ja elinvoimainen lähes koko elinalueellaan. Kaakkois-Arizonassa sijaitsevalla Mount Grahamilla elävä alalaji T. h. grahamensis on kuitenkin äärimmäisen uhanalainen, ja sen kanta on enää noin 150 yksilöä. Sen elinympäristöä uhkaavat jatkuvat metsänhakkuut ja vuorelle rakennettu observatorio ja leirintäalue.
Punaoravasta on sekä haittaa että hyötyä puiden lisääntymiselle. Se levittää puiden siemeniä ja niille hyödyllisiä sieni-itiöitä. Toisaalta se saattaa syödä havupuiden siemensadosta jopa kaksi kolmasosaa ja aiheuttaa huomattavia vahinkoja puuviljelmille ja siemenvarastoille. Joskus se voi myös kotiutua asuinrakennukseen ja jyrsiä kodin rakenteita tai aiheuttaa muuta tuhoa.
Kriittinen polku
Kriittinen polku on niiden peräkkäin suoritettavien asioiden kokonaisuus, jotka on toteutettava aikataulussa, jotta koko projekti ei myöhästyisi.
Kriittinen polku selvitetään luetteloimalla projektiin liittyvät tehtävät, mallintamalla niiden väliset riippuvuudet (mikä tehtävä on suoritettava ennen toista). Kun riippuvuudet on mallinnettu mietitään jokaisen tehtävän kesto, ja lasketaan jokaisen polun kesto lisäämällä ensimmäisen tehtävän kestoon toinen, lisäämällä näiden summaan kolmannen kesto jne. Pisin kaikista mahdollisista poluista on projektin kriittinen polku.
Repo Man
Repo Man on käsikirjoittaja-ohjaaja Alex Coxin esikoiselokuva vuodelta 1984. Teosta on luonnehdittu sekoitukseksi punkia, scifiä ja turhautuneen sukupolven kuvausta, ja se edustaa indie-kerrontaa.
Punkhenkisenä pidetyn Coxin seikkailuelokuvakokeilu sisältää tieteistarinaa ja yhteiskunnallista tarinaa. Viittauksia Latinalaiseen Amerikkaan on paljon, mutta elokuvassa mennään vielä kauemmaksi eli ajan tuolle puolen.
The New York Timesin kriitikot valitsivat Repo Manin vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta elokuvasta maailmassa.
Pamela Franklin
pienoiskuva|Pamela Franklin vuonna 1973. Pamela Franklin (s. 4. helmikuuta 1950) on brittiläinen näyttelijä, joka esiintyi elokuvissa vuosina 1961–1976.
Franklin syntyi Jokohamassa Japanissa ja kasvoi Kaukoidässä, jossa hänen isänsä kävi kauppaa. Hänet lähetettiin Elmhurst Schooliin Englantiin. Hän teki elokuvadebyyttinsä 11-vuotiaana elokuvassa Kauhujen linna vuonna 1961, ja televisiodebyyttinsä Wonderful World of Disneyssä. Hän sai paljon kriittistä palautetta esiintymisestään elokuvassa Kuolema kulkee talossa vuonna 1965.
Hänen ensimmäinen aikuisroolinsa oli kidnappauksen uhri elokuvassa Yö ilman armoa. Luultavasti hänen parhaiten tunnetuin roolinsa oli "Sandyna" elokuvassa Miss Jean Brodien parhaat vuodet.
Aikuisena hän alkoi keskittyä kauhuelokuviin sen jälkeen, kun oli esiintynyt trillerissä Paholaisen talo. Hänen viimeinen elokuvaroolinsa oli elokuvassa Rottien kosto, vaikka hän esiintyikin televisiossa vuoteen 1981 asti.
Hän meni naimisiin näyttelijä Harvey Jasonin kanssa vuonna 1971, ja he asuvat Hollywoodissa kahden lapsensa kanssa.
Kirkniemi
thumb|Kirkniemen paperitehdas
Kirkniemi on Lohjan 30. kaupunginosa. Se sijaitsee Virkkalasta lounaaseen. Kaupunginosan nimi tulee alueella sijaitsevasta Kirkniemen kartanosta.
Puhekielessä Kirkniemellä tarkoitetaan usein myös suurta osaa Jönsbölen kaupunginosasta. Myös Kirkniemen paperitehdas sijaitsee Jönsbölessä.
Tiny Wings
Tiny Wings on saksalaisen Andreas Illigerin kehittämä mobiilipeli, joka julkaistiin 18. helmikuuta 2011. Pelissä on tarkoitus ohjata lintua, jonka siivet ovat liian pienet lentämiseen. Tiny Wings oli kasvavimpien App Store -pelien listalla ensimmäisenä peräti kaksi viikkoa helmikuussa 2011 ja valittiin vuoden 2011 parhaaksi iPhone-peliksi. Peliä on myyty arviolta jopa 6,5 miljoonaa kappaletta.
Pelaaminen
Tiny Wingsissä pelaaja ohjaa lintua, joka ei osaa lentää. Linnun täytyy otta vauhtia mäistä ja liitää mahdollisimman pitkälle. Mikäli lintu tulee suoraan alamäkeen, saa paremmat vauhdit seuraavaan hyppyyn. Jos pelaaja laskeutuu huonosti, aurinko alkaa laskea. Pelissä on auringonlaskuun aikaa lentää, minkä jälkeen lintu nukahtaa.
Homotherium
Homotherium hävisi Afrikasta 1,5 miljoonaa vuotta sitten, Euraasiasta 50 000 vuotta sitten ja Pohjois-Amerikasta 10 000 vuotta sitten.
Riddarholmen
pienoiskuva|Kujia talojen välissä Riddarholmen on Mälarenin saari ja kaupunginosa Tukholman kaupunkitaajamassa.
Yleistä
Riddarholmen sijaitsee Mälarenin itäosassa Riddarfjärdenin itäosassa mereen laskevien Norrströmin ja Söderströmin suulla. Saaren länsirannasta on yli kaksi kilometriä pitkä näkymä Riddarfjärenille, jonka taivaanrannassa näkyvät vielä Långholmen, Kungsholmen ja Lilla Essingen. Riddarfjärdelillä on vilkas pienveneliikenne ja muutaman sisävesilaivojen tilausliikennettä. Matkustajalaivojen laitureita sijaitsee myös Riddarholmenilla, josta liikennöivät esimerkiksi M/S Riddarholmen ja M/S Riddarfjärden. Saaren pituus on 350 metriä ja leveys on 240 metriä. Sen ranta-alueet ovat laajennettuja, tasoitettuja ja reunoiltaan muurattuja. Saaren pinta-ala on noin 6 hehtaaria ja sen maanpinta on kokonaan päällystetty. Saaren rakennuksissa ei ole enää asuinhuoneistoja. Osa rakennuksista ovat satoja vuosia vanhoja. Saarelle tulee Stadsholmenilla sijaitsevasta Vanhakaupungista (Gamla stan, omalla saarella) silta, jota kutsutaan Riddarholmsbroniksi. Riddarholmen katsotaan kuuluvan Vanhaankaupunkiin, vaikka saaria erottaa silta. Saaren sivuitse kulkee Riddarfjärdenin ylittävä Södermalmin ja Norrmalmin välinen Centralbro, joka on kuusikaistainen valtaväylä. Sen rinnalla kulkee kaksiraiteinen rautatie, joka on Riddarholmenin kohdalla katettu. Centralbron ja Vanhakaupungin väliin jää kanava.
Rakennuskanta
Saaren rakennuskanta muodostuu yli kymmenestä rakennuksesta tai rakennusosasta, joilla on satojen vuosien ikä. Näiden lisäksi on kaksi pienempää rakennusta.
Kaupunginosa
Riddarholmen on ollut Tukholman kaupunginosa vuodesta 1905 lähtien ja se on kuulunut Södermalmin kaupunginosa-alueeseen vuodesta 2007 lähtien. Kaupunginosa-alue muodostettiin yhdistämällä Riddarholmenin kaupungiosan sisältänyt Maria-Gamla Stanin kaupunginosa-alue ja Katarina-Sofian kaupunginosa-alueen kanssa.
Tapahtumia
Vuonna 1270 teki Maunu Ladonlukko fransiskaaneille suuren lahjoituksen ja antoi heille luvan rakentaa saarelle Gråbrödraklostret, joka oli fransiskaani luostari. Keskiaikainen noin vuodelta 1325 oleva Eerikinkronikka mainitsee saaren nimellä Kidhaskär. Se on tarkoittanut muinaisruotsiksi killing, joten saarella ilmeisesti laidunnettiin vuohia. Munkkien tulon jälkeen saarta kutsuttiin nimellä Gråbrödraholmen, Gråmunkeholmen tai Munckholmen. Luostariin kuuluneiden rakennuksien jäänteitä tavataan edelleen nykyrakennuksien rakenteissa. Myös saarelle rakennetussa Riddarholmskyrkanissa on jäänteitä luostarin yhteyteen perustetusta kirkosta. Luostari suljettiin vuonna 1527 Kustaa Vaasan käynnistettyä kirkollisen reduktion. Munkkien poistuttua muutti saarelle pääasiassa pientilallisia.
Tilanne saarella muuttui taas 1600-luvulla, kun tilalliset muuttivat pois. Saaren rakennukset purettiin ja maat jaettiin tontteihin. Kruunu lahjoitti tontit niille aatelisille, jotka kunnostautuivat sotilaina sodassa tai virkamiehinä valtion palveluksessa. Tällaisia olivat esimerkiksi Sparre, Wrangel och Banér, jotka rakensivat saarelle palatsit. Saari sai nykyisen nimensä Riddarholmen vuonna 1638, mutta sen rinnalla käytettiin pitkään muita vakiintuneita nimiä kuten esimerkiksi Gråmunkeholmen ja Kidskär.
Saareen rakennettiin aluksi puurakenteisia siltoja, joita jouduttiin toisinaan uusimaan lahoamisen takia. Sotamarsalkka Åke Tott sai vuonna 1630 luvan rakentaa palatsinsa ja Riddarhusetin väliin oman laskusillan. Vuonna 1655 rakennettiin Tottin laskusillan tilalle kaksi puista puusiltaa. Kun Stadsholmenilla sijainneen kuninkaan linna Tre Kronor tuhoutui vuonna 1697 tulipalossa, muuttivat kuningasperhe Riddarholmenin Wrangelin palatsiin siksi aikaa, että uusi linna saatiin rakennettua valmiiksi. Myös Riddarholmen on kärsinyt tulipaloista. Vuonna 1802 tuhoutui Cruusin palatsi suuressa tulopalossa, jossa vahingoittui myös Wrangelin palatsi.
Palatsien julkisivut aukesivat järvelle päin ja niiden seinä saattoi kulkea aivan vesirajan tuntumassa. Saarta on kasvatettu 1800-luvulla tuomalla sen länsirannoille täytemaata ja laajentamalla siten satamaa laivojen toimintojen helpottamiseksi. Ruotsin uudistetut kaksikamariset valtiopäivät, jotka korvasivat aiemmat säätyvaltiopäivät, kokoontuivat vuosina 1866–1971 aluksi Riddarholmenilla talossa, jota kutsutaan nykyään Vanhaksi valtiopäivätaloksi.
Laivaliikenne
Saari on toiminut keskiajalla talonpoikaislaivojen rahtiliikenteen yhtenä solmukohtana. Satama-alueelta on löydetty jäänteet pienestä 1400-luvun purjelaivasta, jossa oli sotavälineistöä Tukholman puolustamiseksi. Laivassa oli purje ja sen keulassa oli kansi. Se on näytteillä Medeltidsmuseetissä. Höyrylaivojen aikakaudella saari toimi tärkeimpänä matkustajaliikenteen ja tavaraliikenteen satamana. Se oli aluksi myös Götan kanavan liikenteen lähtölaiturina, mutta myöhemmin se siirrettiin Skeppsbroniin.
Härmänkylä
Härmänkylä on kylä Kainuussa Kuhmon kaupungin luoteisosassa. Kylä sijaitsee kantatien 89 ja seututien 904 risteyksessä noin 50 kilometrin päässä Kuhmon keskustasta. Härmänkylään vuonna 1974 rakennettu Arolan rautatieasema on suunnilleen Kontiomäki–Vartius-rataosuuden puolivälissä. Radalla on ainoastaan tavarajunaliikennettä. Härmänkylän koulu on lakkautettu oppilasmäärän vähennyttyä.
Luettelo maailman suurimmista järvistä
Joidenkin järvien pinta-ala voi vaihdella huomattavasti ajan myötä joko kausittain tai vuosittain. Tämä pätee erityisesti suolajärviin kuivilla ilmastoalueilla.
Jim Jarmusch
Jim Jarmusch (s. 22. tammikuuta 1953 Akron, Ohio, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen elokuvaohjaaja, jonka tunnettuja elokuvia ovat Muukalaisten paratiisi (1984), Down by Law (1986), Night on Earth (1991) ja Broken Flowers (2005).
Tausta
Jarmuschilla on irlantilaisia, saksalaisia ja tšekkiläisiä sukujuuria. Hänen vanhempansa olivat keskiluokkaisia ja isä työskenteli autonrengastehtaalla. Jarmusch lähti 17-vuotiaana New Yorkiin. Hän haaveili nuorena runoilijan urasta ja opiskeli yliopistossa pääaineenaan englannin kieli. Valmistuttuaan Jarmusch lähti Ranskaan, jossa hänestä tuli Pariisin elokuva-arkistossa harras elokuvan ystävä. Yhdysvaltoihin palattuaan hän alkoi opiskella elokuvaa ja pääsi Nicholas Rayn assistentiksi. Jarmuschin ensimmäinen työ elokuvissa oli Wim Wendersin ja Rayn elokuvassa Salama veden yllä (Lightning Over Water, 1980).
Tuotanto
Vuonna 1982 Jarmusch teki ensimmäisen oman elokuvansa Loputon loma (, 1980) vain 15 000 dollarin budjetilla. Filmi on visuaalisesti vaikuttava ja underground-henkinen. Sen päähenkilö on New Yorkissa harhaileva nuorukainen, joka suunnittelee lähtöä Eurooppaan. Kaksi seuraavaa elokuvaansa Jarmusch teki mustavalkoisina. Toista elokuvaansa Muukalaisten paratiisi (, 1984) varten hän löysi saksalaisen tuottajan Otto Grokenbergerin, joka antoi elokuvan tekemiseen vapaat kädet. Elokuvasta tuli Jarmuschin läpimurto, ja hän sai sillä Cannesin elokuvajuhlien parhaan esikoiselokuvan palkinnon. Elokuva on tragikoominen kuvaus sellaisesta elämäntilanteesta, jossa amerikkalainen unelma ei toteudu. Samalla Jarmusch analysoi vieraantuneisuutta.
Jarmuschin ensimmäiset elokuvat olivat halpoja, riippumattomia tuotantoja ja hyvin omaperäisiä. Omaperäisyys säilyi, vaikka hän myöhemmin sai suurempia rahoituksia ja muita resursseja. Elokuvien päähenkilöt ovat sivullisia oman tiensä kulkijoita. Näyttelijöinä hän käyttää usein muusikkotuttaviaan. Jarmuschin ansiona pidetään amerikkalaisen riippumattoman elokuvaliikkeen käynnistämistä Stranger than Paradise -filmillä. Vuonna 2005 kriitikko Lynn Hirschberg julisti, että Stranger than Paradise muutti pysyvästi ajatuksen, että indie-elokuva olisi taloudellisesti mahdoton.
Myöhempien elokuviensa ansiosta Jarmusch vakiinnutti asemansa yhtenä sukupolvensa merkittävimmistä ja vaikutusvaltaisimmista riippumattomista elokuvantekijöistä. Filmien yhteisenä teemana on ihmisten vaikeus ymmärtää toisiaan, kielten suuri hajaannus, ihmiskunnan Baabelin hajaannus. Hänen tavaramerkkejään ovat katkelmallinen kerronta, minimalistinen tyyli ja ulkokohtaisen dramatiikan puuttuminen. Jarmusch pyrkii olemaan eurooppalaisen ja yhdysvaltalaisen elokuvaperinteen keskitiellä.
Jarmuschin pitkäaikainen työtoveri 1980-luvulta asti on ohjaaja Sara Driver.
Jarmusch on myös elokuvanäyttelijä ja -tuottaja. Hän on näytellyt yli kymmenessä filmissä, kuten kahdessa Mika Kaurismäen elokuvassa (Helsinki Napoli All Night Long ja Tigrero – elokuva joka ei valmistunut) ja yhdessä Aki Kaurismäen elokuvassa (Leningrad Cowboys Go America).
Lavoie
Lavoie tai LaVoie on muun muassa seuraavien henkilöiden sukunimi:
Suomihiphoppia Vol. 5
Suomihiphoppia Vol. 5 on Warnerin Suomihiphoppia-levysarjan viides osa, joka julkaistiin 24. syyskuuta 2008, jolloin edellisestä Suomihiphoppia-levyn julkaisusta oli kulunut noin neljä vuotta. Kappale Parempaa kangasta julkaistiin ensimmäistä kertaa tällä kokoelmalla.
Kōdansha
pienoiskuva|Yhtiön päämaja. Kōdansha, Ltd. on yksi Japanin suurimmista kirja- ja lehtikustantamoista. Yhtiön perustaja Seiji Noma aloitti vuonna 1909 Dai Nippon Yuben Kai -yhtiössä ja perusti Kodansha-yhtiön vuonna 1911. Vuonna 1925 Dai Nippon Yuben Kai ja Kodansha yhdistyivät nimellä Dai Nippon Yuben Kai Kodansha.
Yhtiön perustaja oli Seiji Noma, ja hänen muistokseen on perustettu useita kirjallisuuteen liittyviä palkintoja. Samoin Shoichi Noma on perustanut palkintoja toimiessaan yhtiön johtajana.
Yhtiö on ollut perustamisestaan lähtien Noman suvun johtama:
Lehtiä
Yhtiö tuottaa sekä mangalehtiä, kuten Shūkan Shōnen Magazineä, että kirjallisuuslehtiä.
Manga
Luettelo julkaistuista mangalehdistä vuonna 2012.
Tytäryhtiöt
Yhtiöllä on useita tytäryhtiöitä kuten:
Delta Force (pelisarja)
Delta Force on NovaLogicin kehittämä taktisten ammuntapelien sarja, jonka ensimmäinen osa julkaistiin vuonna 1998. Sarja on saanut nimensä yhdysvaltalaisten Delta Force -joukkojen mukaan.
Dracula (täsmennyssivu)
Dracula voi viitata ainakin seuraaviin:
Gilles-Éric Séralini
Gilles-Éric Séralini on ranskalainen molekyylibiologi joka on ollut Caenin yliopiston professori vuodesta 1991. Hänet tunnetaan parhaiten tutkimuksistaan, jonka mukaan geenimuunneltu ruoka olisi terveydelle haitallista; yksi sellainen, joka julkaistiin syyskuussa 2012 Food and Chemical Toxicology -lehdessä aiheutti useita otsikoita Roundup Ready -maissista ja Roundup-kasvimyrkystä. Tiedeyhteisö kritisoi tutkimusta voimakkaasti ja lopulta julkaisu veti sen pois.
Séralinin tapaus
Gilles-Eric Séralinin tutkimusryhmä Caenin yliopistossa Ranskassa on New Scientist -lehden mukaan pitkään vastustanut geenimuuntelua. Muut tutkijat ovat pitäneet ala-arvoisina ryhmän tutkimuksia muun muassa Roundup-torjunta-aineesta ja maissista. CEO- ja Spinwatch-järjestöjen mukaan Séralinin tutkimuksen vastainen kampanja oli Monsanton ja muiden geenitekniikkayritysten järjestämä.
Arvovaltaisimmat riippumattomat tiedejärjestöt ovat tyrmänneet Séralinin et al. kohutun tutkimuksen, mm. Euroopan elintarvikevirasto (EFSA), Ranskan HCB ja kansallinen ruokaturvallisuusvirasto, Flanderin biotekniikkainstituutti, Tanskan tekninen yliopisto, Australian ja Uuden-Seelannin ruokavirasto.
Euroopan elintarvikevirasto (EFSA) mukaan tutkimus on liian laaduton, jotta sen perusteella voisi tehdä johtopäätöksiä, puutteellisesti suunniteltu, analysoitu ja raportoitu. Vastauksena kriitikoille Séralini luovutti riittämättömästi lisätietoja. Flanderin biotekniikkainstituutin analyysin mukaan tutkimuksessa on merkkejä tulosten valikoivasta tulkinnasta tai harhaanjohtamisesta, mikä on tieteellisten eettisten normien vastaista. Australian ja Uuden-Seelannin ruokaviraston raportti totesi, että koe-eläimiä oli ryhmissä kovin vähän, dataa raportoitiin vain valikoivasti eikä naarasrottien spontaanin rintasyövän tunnettua yleisyyttä mainittu. Glyfosaattia on tutkittu laajalti monissa lajeissa, myös rotissa, suuremmillakin annoksilla ilman mitään haittoja, eikä ole edes mitään uskottavaa teoreettista mekanismia, jolla NK603-maissi voisi aiheuttaa syöpää toisin kuin tavallinen maissi. Ranskan kansalliset tiedeakatemiat ihmettelivät, miten niin huonosti suunnitellun kokeen tulos saatettiin julkaista tiedelehdessä, ja arvostelivat ryhmäkoon pienuutta (10 eläintä, kun suositusten mukaan pitäisi olla 200, etenkin kun kyseinen rottalaji saa helposti kasvaimia - syöpiähän tutkimus ei raportoinut) ja sitä, että data raportoitiin hyvin valikoidusti ja sen perusteella ryhmillä ei ollut tilastollisesti merkitsevää eroa. Akatemiat huomauttivat myös tutkimuksen eettisistä ongelmista ja Séralinin GMO-vapailta kaupoilta saamasta rahallisesta tuesta.
Tukea tutkimukselle antoi ENSSER (European Network of Scientists for Social and Environmental Responsibility), johon kuuluu CRRIGEN, jonka jäsen Seralini on. CRRIGEN on instituutti, jonka Seralini perusti ja joka rahoitti tutkimuksen. Seralinin artikkelita tukeva avoin kirje, jonka allekirjoitti noin 130 tieteilijää, opiskelijaa ja aktivistia julkaistiin Independent Science Newsissä, jonka takana on Bioscience Resource Project, jotka molemmat vastustavat GM-viljelykasveja. Tutkija-journalisti Jon Entine kirjoittaa, että "European Network of Scientists for Social and Environmental Responsibility" (ENSSER) ei ole tiedejärjestö vaan ideologinen järjestö, joka on saanut kerätty 93 allekirjoitusta väitteelle, että GMO-tuotteiden turvallisuudesta ei olisi tieteellistä konsensusta. Allekirjoittajat eivät ole valtavirran tieteilijöitä vaan lähinnä tunnettuja GMO-vastustaisia aktivisteja mukaan lukien Séralini.
Geenimuunnellun ruoan turvallisuudesta on aiemmin tehty tieteellisesti pätevämpiä tutkimuksia, ja niissä ei löydetty geenimuunnellulta ruoalta minkäänlaisia terveyshaittoja. New Scientistin mukaan Séralinin ryhmä ehkä ymmärsi menetelmänsä tuottavan arvostelua, koska se ei sallinut journalistien pyytää muilta tutkijoilta ennakkokommentteja tutkimuksestaan ennen kuin esitti sen lehdistötilaisuudessaan.
Abhasian ruhtinaskunta
Abhasian ruhtinaskunta syntyi nykyisen Abhasian alueella erilliseksi feodaalivaltioksi Georgian kuningaskunnan hajoamiseen johtaneiden sisällissotien aikana 1400–1500-luvuilla. Ruhtinaskunnalla oli Osmanien valtakunnan ja sittemmin Venäjän keisarikunnan hallinnassa tietyn laajuinen autonomia, kunnes vuonna 1864 se liitettiin Venäjään.
Tausta
Abhasiaa hallitsi 1100-luvulta lähtien Georgiaan kuuluvana ruhtinaskuntana (saeristavo) Šervašidze-dynastia. Abhasian historiasta kertovat lähteet ovat tuolta ajalta harvassa. Genovalaiset kauppiaat perustivat lyhytaikaisia kauppasatamia Abhasian rannikolle 1300-luvulla. Kun Georgian kuningaskunta joutui 1450-luvulla sisällissodan kouriin, Šervašidzet liittyivät kuningas Giorgi VIII:tä vastaan muodostettuun kapinaan, joka päättyi kuninkaallisen armeijan tappioon Tšikhorissa vuonna 1463. Sodan tuloksena Georgia jakautui kolmeen kilpailevaan kuningaskuntaan ja viiteen ruhtinaskuntaan. Abhasian ruhtinaat olivat Mingrelian vasalleja, ja Mingrelia vuorostaan vastasi Imeretin kuningaskunnalle. Nämä suhteet olivat kuitenkin lähinnä nimellisiä, ja käytännössä Mingrelian ja Abhasian hallitsijat taistelivat menestyksekkäänti paitsi itsenäisyydestään, myös toisiaan ja Imeretiä vastaan.
1500–1700-luvut
1570-luvulla Osmanien valtakunta miehitti Tskhumin linnoituksen ja muutti sen turkkilaiseksi Suhum-Kalen linnoitukseksi (mistä nykyinen nimi Suhumi). Abhasia tuli nyt Turkin ja islamin vaikutuksen alle, vaikka aiempi kristinusko korvautuikin uudella uskonnolla hyvin hitaasti, ja hallitsevat Šervašidzet kääntyivät Islamiin vasta 1700-luvun jälkimmäisellä puoliskolla.
1500–1700-lukujen ajan Abhasian hallitsijat kävivät jatkuvia rajakahakoita Mingrelian ruhtinaiden kanssa. Näiden kahakoiden tuloksena Abhasia laajentui itään; ensin Ghalidzgajoelle ja myöhemmin Engurille, joka muodostaa nykyäänkin Abhasian ja Georgian välisen rajan. Abhasian ruhtinas Zegnakin kuoleman jälkeen noin vuonna 1700 hänen ruhtinaskuntansa jakautui hänen poikiensa kesken. Vanhin veljes Rostom teki itsestään varsinaisen Abhasian ruhtinaan – alue tunnetaan myös Bzyb-Abhasiana ja ulottuu rannikolla Bzybjoelta Gagrasta Ghalidzgajoelle – ja perusti residenssinsä Lykhnyn kylään. Džikešia sai Abdžuan alueen Ghalidzgan ja Kodorin laakson välistä ja Kvapu hallitsi rannikkoaluetta Ghalidzgalta Engurille. Tsabaldallin (Tzebelda, Tsabal) ylämaat jäivät ilman keskushallintoa, niitä hallitsi Maršanian klaani. Sadznyn alue taas ulottui Gagrasta pohjoiseen Sotšin alueelle, ja sitä hallitsi Getšban klaani. Lisäksi näille alueilla jäi useita Abhasian ruhtinaista enemmän tai vähemmän riippuvaisia pienempiä läänityksiä, joita hallitsivat Šervašidzen suku tai muut aatelisperheet.
Osmanien ja Venäjän välissä
Ruhtinas Keilaš-Bey näyttää olleen ensimmäinen johtava abhasialainen ruhtinas (n. 1780–1808), joka kääntyi islamiin. Hänelle annettiin tästä hyvästä Suhum-kalen linnoitus. Nämä abhasialaisten ruhtinaiden kääntymiset eivät kuitenkaan olleet lopullisia – 1800-luvun aikana useat Šervašidzen suvun jäsenet vaihtoivat uskontoaan edestakaisin Venäjän ja Osmanien taistellessa alueen hallinnasta. Ensimmäisen yrityksen lämmittää suhteita Venäjään teki Keilaš-Bey vuonna 1803 hieman sen jälkeen kuin itäinen Georgia oli liitetty keisarikuntaan (1801). Kun Keilaš-Beyn poika Aslan-Bey murhasi isänsä 2. toukokuuta 1808 osmanisuuntaus pääsi Abhasiassa voitolle, mutta vain lyhyeksi aikaa. 2. heinäkuuta 1810 Venäjän laivasto saapui Suhum-Kaleen ja asetti Aslan-Beyn kilpailevan veljen Sefer-Beyn, joka oli kääntynyt kristinuskoon, Abahsian johtoon. Abhasia liittyi nyt Venäjään autonomisena ruhtinaskuntana. Sefer-Beyn, kristityltä nimeltään Giorgin, valta rajoittui kuitenkin Suhum-Kalen ja Bzybin alueille muiden osien jäädessä muslimiaatelisten hallintaan. Venäjän-Turkin sota 1828–1829 vahvisti venäläisten asemaa, mikä johti lisääntyvään hajaannukseen Abhasian eliitissä. Krimin sodan aikana venäläiset joutuivat jättämään alueen ja ruhtinas Mikael siirtyi nimellisesti Osmanien puolelle. Venäläiset saivat vakiinnutettua valtansa Abhasiassa lopullisesti vuonna 1864: Abhasian autonomia, joka oli toiminut rauhattomalla alueella venäläismyönteisenä puskurivyöhykkeenä, ei enää ollut tsaarille tarpeellinen. Šervašidzen suvun valta päättyi, kun Mikael marraskuussa 1864 pakotettiin luopumaan vallasta ja asettumaan Voronežiin. Abhasia liitettiin keisarikuntaan erikoisena Suhum-Kalen sotilashallintoalueena, joka vuonna 1883 muutettiin Kutaisin kuvernementin piirikunnaksi.
Jälkipyykki
Heinäkuussa 1866 Venäjän viranomaisten yritys kerätä tietoja abhaasien taloudellisista oloista johti kapinaan. Kapinalliset julistivat Mikael Šervašidzen pojan Giorgin ruhtinaaksi ja marssivat Suhum-Kaleen. Vasta paikalle tuodut kenraali Dimitri Sviatopolk-Mirskiin johtamat lisäjoukot saivat kapinan kukistettua elokuussa. Venäläisten käyttämät kovat otteet johtivat abhasialaisten mujahirien (pakolaisten, emigranttien) laajaan maastamuuttoon Osmanien valtakuntaan, erityisesti paikallisten osallistuttua vuonna 1877 Kaukasuksen vuoristolaisten aloittamaan kapinaan. Tuloksena suuria alueita Abhasiassa jäi lähes asumattomiksi ja maan väkiluku putosi huomattavasti.
Hallitsijat
Abhasian ruhtinaiden hallintokausien luettelon laatimista ovat vaikeuttaneet toistuvat katkokset vallanperimyksessä, dynastiset riidat ja ulkomaiden interventiot sekä lähteiden puute.
Dracula (romaani)
Dracula on irlantilaisen Bram Stokerin kirjoittama kauhuromaani, joka julkaistiin vuonna 1897. Romaanin päähenkilö on kreivi Dracula, kuolematon transilvanialainen vampyyri, joka väijyy viattomia uhreja imeäkseen heistä verta. Tarina ja Draculan hahmo perustuvat aiempaan vampyyrikirjallisuuteen sekä keskieurooppalaisiin kansantaruihin vampyyreista. Hahmon arvellaan saaneen innoitusta myös 1400-luvulla eläneeltä Valakian ruhtinas Vlad Seivästäjältä, joka seivästytti tuhansia ihmisiä ja tunnettiin liikanimellä Dracula.
Romaani on kirjoitettu sen päähenkilöiden päiväkirjamerkintöjen muodossa.
Arviot ja menestys
Romaani sai ilmestyttyään niin myönteisiä kuin kielteisiäkin arvioita. Esimerkiksi kirjailija Arthur Conan Doyle kutsui sitä parhaaksi paholaistarinaksi, jonka hän on moneen vuoteen lukenut. Romaani menestyi aluksi kohtuullisen hyvin, ja siitä otettiin pian lisäpainoksia. Yhdysvaltain markkinoille tarkoitettu painos ilmestyi 1899. Ensimmäinen käännös ilmestyi islanniksi 1901: siihen Stoker kirjoitti poikkeuksellisesti itse esipuheen. Suureksi menestykseksi romaani nousi 1920-luvulla, kun siitä alettiin tehdä teatteri- ja elokuvaversioita. Stokerin romaanista tuli genren suosittu perusteos, johon vampyyrikirjallisuus ja -elokuva perustuvat.
Lähteet
Stoker hyödynsi Draculaa varten useita lähteitä ja teki paljon taustatyötä. Hänen muistiinpanonsa ovat säilyneet, ja niistä löytyy luettelo hänen käyttämistään kirjoista. Hän luki kirjoja ihmissusista, hirviöistä, mesmerismistä ja paholaisista sekä teki muistioita erilaisista asioista kuten päänseudun vammoista. Hän tunsi myös aiempaa vampyyrifiktiota ja otti siitä vaikutteita. Draculan nimen ja muutaman ruhtinas Vlad III:een liittyvän historiallisen faktan hän löysi William Wilkinsonin kirjasta, joka käsitteli Valakiaa ja Moldovaa. Päähenkilönsä ulkoiset piirteet hän otti Sabine Baring-Gouldin ihmissusia käsittelevästä kirjasta, goottilaisen fiktion rikolliskuvauksista sekä aiemmasta vampyyrifiktiosta. Transilvania ei ollut Stokerin alkuperäinen valinta tapahtumapaikaksi: aluksi tapahtumat oli tarkoitus sijoittaa Itävallan Steiermarkiin. Transilvaniassa Stoker ei koskaan käynyt, mutta hän tunsi sen mystisen ja salaperäisen maineen sekä luki siitä kertovaa kirjallisuutta. Romaanissa kuvatun Draculan linnan esikuva on epävarma, sillä mikään linna ei tarkasti vastaa sen kuvausta, eikä Stoker tuntenut Transilvanian linnoja.
Suomennoksia
• Dracula, selkosuomennos Sainio, Ari, kääntäjä ; Kehitysvammaliitto, kustantaja Kehitysvammaliitto ry 2017
Kuningas ja laulajatar
thumb|Holmes (oik.) ja [[tohtori Watson Baker Street -asunnossaan. Moni Sherlock Holmes -tarina alkaakin juuri näin, myös Kuningas hädässä.]]
Kuningas ja laulajatar on ensimmäinen Arthur Conan Doylen kirjoittama Sherlock Holmes -novelli. Se ilmestyi ensimmäisen kerran Strand Magazine -lehdessä heinäkuussa 1891. Novellin kuvitti Sidney Paget, ja se oli hänen ensimmäinen Sherlock Holmes -kuvituksensa. Suomessa novelli on julkaistu myös nimillä Erään kuninkaan pula, Kuningas pulassa ja Böömiläinen skandaali.
Tarinassa tapahtuu Irene Adlerin ensiesiintyminen.
Juoni
Holmesin ja Watsonin luo saapuu saksalainen vieras, joka esittäytyy kreivi von Kramniksi. Holmes tajuaa kuitenkin heti vieraansa valehtelevan ja pakottaa tämän paljastamaan olevansa Böömin kuningas. Kuningas on tullut hakemaan Holmesin apua, sillä tätä uhkaa suuri vastoinkäyminen ennen lähestyvää avioliittoa. Kuningas – kruunuprinssinä ollessaan – oli aikanaan rakastunut naiseen nimeltä Irene Adler ja heistä oli otettu valokuva. Irene Adler ei kuitenkaan rakastanut tulevaa monarkia, joten kuningas unohti tämän. Nyt Irene Adler uhkaa kuitenkin julkaista valokuvan, ellei kuningas luovu avioliittosuunnitelmistaan. Holmesin tehtäväksi jää hankkia valokuva takaisin.
Marschbahn
Historiaa
Marschbahnin ensimmäinen osuus Elmshorn–Glückstadt otettiin käyttöön vuonna 1845. Yhdessä vuotta aiemmin käyttöönotetun Altona–Elmshorn-radan myötä Schleswigin eteläisimmän osan tavaraliikenne voitiin turvata Elben jäätyessä ja sulkiessa Altonan sataman talvella. Tanskan vallan aikana rataa jatkettiin vielä Glückstadista Itzehoeen vuonna 1857. Preussin aikana rataa jatkettiin ensin Heideen (vuonna 1878) ja 1880-luvun loppuun mennessä Husumin ja Niebüllin kautta Tanskan rajalle Hviddingiin, Tønderiin.
Kuningas ja laulajatar
Juoni
Ovelia valepukuja ja muutamaa erikoista savupommeja hyväksikäyttävää temppua hyödyntäen Holmesin onnistuu ujuttautua Irene Adlerin taloon ja hankkia tietoonsa valokuvan säilytyspaikka. Kun Holmes ja kuningas palaavat talolle hakeakseen valokuvan, on talo tyhjä. Irene Adler sai nimittäin vihiä asiasta ja paeten maasta jätti jälkeensä lupauksen luopua vaatimuksistaan kuningasta kohtaan.
Tarinan kertojana toimiva tohtori Watson mainitsee, että Adler on ainoa nainen joka on voittanut Sherlock Holmesin. Holmes on siitä lähtien käyttänyt tästä nimitystä "se nainen" sen sijaan, että tämä kutsuisi häntä nimellä. Palkkioksi työstään Holmes pyytää Böömin kuninkaalta tämän sinettisormuksen sijaan Irene Adlerin valokuvan.
Voodoo Vince
Voodoo Vince on tasohyppelypeli, jonka kehitti Beep Industries ja julkaisi Microsoft Game Studios vuonna 2003.
Kuningas ja laulajatar
Juoni
thumb|250px|Hän repäisi naamion kasvoiltaan. Sidney Pagetin kuvitusta novelliin Strand-lehdessä 1891.
Marschbahn
Historiaa
Kielin kanavan rakentamisen seurauksena rata jouduttiin siirtämään rannikolta. Hochdonnin sillan takia rataan tehtiin 25-kilometrinen uusi osuus vuonna 1920. Schleswigin pohjoisosan siirryttyä Saksalta Tanskalle vuonna 1920 Saksa menetti suoran yhteytensä mantereelta Syltin saarelle. Hinderburgin pengersillan myötä Marschbahnia jatkettiin Niebüllistä Westerlandiin vuonna 1927.
Voodoo Vince
Pelattavuus
Pelissä pelataan voodoonukella, Vincellä, joka osaa juosta, hyppiä, lyödä ja tehdä pyörimisiskun. Peli pyörii Vincen voodootaitojen ympärillä, joita pelaaja voi käyttää, kun on löytänyt voodooikoneja kentistä. Kun Vincen voodoo voimamittari on täysi, pelaaja voi tuhota jokaisen lähellä olevan vihollisen. Pelin kentistä voi löytyä: zombien tuhkapussi, mikä nostattaa Vincen terveyttä, jos niitä kerää 100, sydämiä, mitkä antavat Vincelle extra elämän, rukousnauhat, joita saa hävinneiltä vihollisilta ja nostattaa Vincen voodoo voimia, ja pääkallosivuja. Kun kerää kaikki pääkallosivut kentästä, saa pääkallon, jolla voi kasvattaa voodoo voimia. Pelissä voi käydä edellisissä kentissä vaunuaseman kautta. Pelin aikana Vince pääsee lentämään lentokoneella, ajamaan suokiiturilla, ohjamaan sukellusvenettä ja monia muita ajoneuvoja.
Kuningas ja laulajatar
Muut sovitukset
Broadway-musikaali Baker Street (1965) perustuu löyhästi tähän novelliin. Irene Adlerista tehtiin sen sankaritar ja konnaksi tuotiin Holmesin arkkivihollinen professori Moriarty. Musikaali ei menestynyt.
Marschbahn
Henkilöliikenne
Marschbahnilla on Deutsche Bahnin henkilöliikennettä seuraavasti:
Autojunaliikennettä välillä Niebüll–Westerland hoitaa kaksi yhtiötä: DB Fernverkehr AG ja RDC Autozug Sylt GmbH.
Kuningas ja laulajatar
Muut sovitukset
Novelli muokattiin PBS:n Wishbone-sarjan jaksoksi A Dogged Exposé. Wishbone on puhuva jackrussellinterrieri, joka näyttelee sarjassa lukuisia maailmankirjallisuuden kuuluisia hahmoja.
Steven Moffatin ja Mark Gatissin nykyaikaan sijoitetun Uusi Sherlock (Sherlock) sarjan jakso nimeltä Kiusallinen Skandaali, joka samalla oli sarjan toisen tuotantokauden avausjakso, perustui kyseiseen Doylen novelliin. Sarjassa Irene Adler oli dominatrix ja kiristäjä, joka oli ovelasti onnistunut sekaantumaan erään itsensä salassa pitävän Englannin kuningasperheen naispuolisen jäsenen elämään ja käytti sitä apuna kiristääkseen Englannin kuningashuonetta. Jakso oli Paul McGuiganin ohjaama.
Philae-laskeutuja
pienoiskuva|oikea|Philae Philae-laskeutuja on Rosetta-komeettaluotaimen mukana matkannut laskeutuja. Philae laskeutui 67P/Tšurjumov–Gerasimenko -komeetalle 12. marraskuuta 2014. Kyseessä oli ensimmäinen laskeutuminen komeetalle. Se rakennettiin Saksan avaruustutkimuslaitoksen DLR:n johdolla.
Kuningas ja laulajatar
Viittaukset populaarikulttuurissa
Star Trek – uusi sukupolvi -sarjan jaksossa Yksinkertaista, rakas Data (Elementary, Dear Data) Data seikkailee holokannella Sherlock Holmesina, ja jaksossa on käytetty myös tätä tarinaa.
Philae-laskeutuja
Tekniikka
Philaen kuusikulmainen laatikkorunko on tehty kevyestä hiilikuidusta. Sivut on päällystetty aurinkokennoilla, jotka toimivat tehonlähteenä. Radiolinkki Maahan tapahtuu Rosetta-luotaimen välityksellä, koska laskeutujan radion teho ei riitä suoraan yhteyteen. Koko laskeutujalle kertyy massaa 100 kg.
Kuningas ja laulajatar
Viittaukset populaarikulttuurissa
Conan Doylen novelliin perustuu väljästi elokuva Zero Effect – Yksi nolla liikaa (1998).
Philadelphialainen Orchestra 2001 esitti oopperaversion A Scandal in Bohemia helmikuussa 2009. Oopperan on säveltänyt Thomas Whitman ja libreton kirjoittanut Nathalie Anderson.
Viidakon poika
Viidakon poika (The Jungle Book, suom. rinnakkaisnimi Viidakkokirja) on unkarilaisten Kordan veljesten tekemä elokuva vuodelta 1942. Se on filmatisointi Rudyard Kiplingin tunnetusta tarinakokoelmasta Viidakkokirja. Ohjaajana toimi Zoltán Korda, tuottajana Alexander Korda ja lavastajana Vincent Korda. Pääosaa viidakkopoika Mowglina esittää Sabu.
Kuningas ja laulajatar
Viittaukset populaarikulttuurissa
Novellin Irene Adlerin mukaan on nimetty House-televisiosarjan pilottijaksossa potilas Rebecca Adler.
Novellin Irene Adleriin perustuu hyvin löyhästi Sherlock Holmes -elokuvan (2009) Irene Adler.
Philae-laskeutuja
Tekniikka
Laskeutuja lähestyi komeettaa ballistisesti, ja laskeuduttuaan kolmen jalkansa varaan se ampui kiinnitysharppuunan.
Philae-laskeutuja onnistui laskeutumaan komeetalle 12.11.2014. Laskeutuminen epäonnistui osittain, minkä johdosta aurinkopaneelit eivät saaneet tarpeeksi valoa: akut tyhjentyivät muutama päivä laskeutumisen jälkeen, ja alus vaipui horrostilaan. Aurinkopaneelit saivat kuitenkin osittain valoa, ja uudelleenkäynnistys oli mahdollista vuoden 2015 elokuussa.
Henttonen
Henttonen voi tarkoittaa:
Géza Imre
Géza Imre (s. 23. joulukuuta 1974 Budapest) on unkarilainen kalpamiekkailun olympiamitalisti, maailmanmestari ja Euroopan-mestari. Vasenkätinen Imre on 183 senttimetriä pitkä ja painaa 74 kilogrammaa. Hän edustaa Budapest Honvéd -seuraa.
Imre saavutti henkilökohtaisen olympiapronssin vuoden 1996 kesäolympialaisista Atlantasta. Vuoden 2004 kesäolympialaisissa Ateenassa hän oli mukana saavuttamassa joukkuehopeaa. Vuoden 2016 kesäolympialaisista Rio de Janeirosta Imre saavutti hopeaa henkilökohtaisesta kilpailusta. Imre on osallistunut urallaan viisiin kesäolympialaisiin. MM-kilpailuista hän on saavuttanut neljä kultaa, kaksi hopeaa ja neljä pronssia. Ensimmäinen henkilökohtainen kulta, joka on samalla myös Imren ainoa henkilökohtainen MM-mitali, tuli vuonna 2015 Moskovasta. EM-kilpailuista Imre on saavuttanut kuusi kultaa, neljä hopeaa ja kaksi pronssia. Mitaleista vuoden 2008 kulta ja yksi pronssia ovat henkilökohtaisia. Hänellä on myös yksi joukkuekulta ja -pronssi kesäuniversiadeista.
Imre on naimisissa käsipallon kaksinkertaisen olympiamitalistin Beatrix Kökényn kanssa. Heillä on kaksi lasta.
Prisoners
Prisoners voi tarkoittaa ainakin seuraavia:
Kensingtonin riimukivi
thumb|Kensingtonin riimukivi Kensingtonin riimukivi on kivipaasi, jonka amerikanruotsalainen maanviljelijä Olof Ohman löysi Yhdysvaltain Minnesotasta vuonna 1898. Kivessä on pitkä riimukirjoitus, jonka mukaan kyseessä on syvällä Pohjois-Amerikan sisämaassa liikkuneen norjalais-ruotsalaisen retkikunnan jättämä muistomerkki vuodelta 1362. Tutkijat pitävät lähes yksimielisesti kiveä taitavasti tehtynä väärennöksenä.
Löytyminen
Pohjoismainen romanttinen nationalismi alkoi kasvaa merkittäviin mittoihin Yhdysvalloissa 1850- ja 1860-luvuilla. Vuonna 1874 Rasmus Anderson julkaisi työnsä America Not Discovered by Columbus ja siitä tuli suosittu teos myös tutkijoiden piirien ulkopuolella. Toinen pohjoismaisen nationalismin ilmentymä Yhdysvalloissa oli Magnus Andersenin tekemä purjehdus Gokstad-nimisellä viikinkilaivan jäljennöksellä, mikä todisti viikinkien Atlantin ylityksen olleen teknisesti mahdollista. Samoihin aikoihin, vuonna 1879, ruotsalainen kivenhakkaaja Olof Ohman muutti Minnesotaan Ruotsin Hälsinglandista. Vuonna 1891 hän osti maatilan läheltä Kensingtonia. Vuonna 1898 hän löysi riimukiven valaehtoisen todistuksensa mukaan ollessaan kaivamassa kantoja maasta. Kivi löytyi hänen mukaansa erään puun juurakosta.
Kiven löytyminen aiheutti sensaation. Löytymisen jälkeen se oli näytteillä Alexandriassa paikallisessa pankissa, ja paikalliset lehdet julkaisivat käännöksiään kirjoituksesta. Chicagolainen Daily Inter Ocean kirjoitti kiven mullistavan arkeologian aikaisemmat tutkimukset, mikäli kivi vain todetaan aidoksi. Chicago Tribune kirjoitti puolestaan, että kivi saattaa olla vanhin kirjallinen todiste Amerikan historiasta. Minnesotan yliopiston skandinaavisten kielten professori Olaf Bredalle lähetettiin ilmeisesti Ohmanin tekemä käännös riimukirjoituksesta. Bredan tulkinnan mukaan kyse ei voinut olla vanhasta tekstistä, koska siinä oli riimukirjoitukseen kuulumattomia numeroita. Tämän jälkeen kiveä tutkittiin edelleen Northwestern Universityssä. Yliopiston professori George Cume ilmoitti lehdistölle, että kiven riimut ovat selvästi modernia alkuperää. Kivestä lähetettiin myös valokuvia johtaville riimututkijoille Norjaan, Tanskaan ja Ruotsiin, joissa kaikki kuvat tutkineet olivat yhtä mieltä Cumen kanssa. Tämän jälkeen kivi palautettiin Ohmanille, joka ei ilmeisesti kyseenalaistanut tutkijoiden havaintoja.
Kiista kiven aitoudesta alkaa
Kiven palauttamisen jälkeen norjalaissyntyinen amatöörihistorijoitsija Hjalmar Holand kiinnostui kivestä ollessaan Minnesotassa esitelmöimässä Norjan historiasta. Hän sai kiven Ohmanilta sillä ehdolla, että hän tallettaisi kiven Minnesota Historical Societyn kokoelmiin Ohmanin puolesta. Holand piti kuitenkin kiven itsellään ja julisti sen olevan aito. Hän kehitti teorian, joka yhdisti kiven Paul Knutsonin löytöretkeen. Holandin kampanjointi kiven aitouden puolesta johti siihen, että Minnesota Historical Society alkoi uudestaan tutkia kiveä vuonna 1909. Vuonna 1910 asiaa alkoi tutkia geologi Newton Winchell. Winchell haastatteli Ohmania Holandin toimiessa tulkkina, koska Ohman ei puhunut englantia ja Winchell ei osannut skandinaavisia kieliä. Haastattelujen mukaan Ohman kielsi kaivertaneensa riimut itse, mutta ilmoitti olevansa kiinnostunut riimukirjoituksesta ja historiasta. Winchellin päiväkirjan mukaan Holandin ja Ohmanin välillä oli selviä vihamielisyyksiä. Winchell tutki myös kiveä ja hänen mukaansa kirjoitus saattoi olla aito, mutta se oli selvästi nykyaikainen. Minnesota Historical Societyn mukaan kivi oli kuitenkin todennäköisesti väärennös, josta Ohman oli luultavasti vastuussa. Tutkimusten jälkeen Holand yritti myydä kiven Minnesota Historical Societylle 5 000 dollarilla, mutta Society ei ollut kiinnostunut sen ostamisesta. Tähän vaikutti se, että Ohman väitti olevansa kiven oikea omistaja. Lopulta Holand myi kiven sen nykyiselle omistajalle Alexandria Chamber of Commercelle 4 000 dollarin hintaan. Holand julkaisi vielä tämän jälkeen useita kirjoja, joissa hän väitti edelleen kiven olevan aito.
Smithsonian-instituutin näyttely herättää kiistan henkiin
Kiven maine kasvoi, kun se oli esillä Smithsonian-instituutin tiloissa Washingtonissa vuosina 1948–1953. Näytteillepanoa perusteltiin sillä, että kivi oli riittävän merkittävä huolimatta siitä, että se oli mahdollisesti väärennös. Smithsonian-instituutin julkaisu väitti kuitenkin näyttelyn avautuessa, että arkeologit yleisesti pitivät kiveä aitona, vaikkakin kerrottiin, että jotkut pitivät sitä väärennöksenä. Alkuperäinen kivi oli näytteillä 17. helmikuuta 1948 – 25. helmikuuta 1949, minkä jälkeen se palautettiin omistajilleen Alexandriaan. Tämän jälkeen näytteillä oli vielä usean vuoden ajan kiven kopio. Näytteillepanon aiheuttaman kiistelyn takia Smithsonian-instituutti käynnisti kiven uudet tutkimukset. Kiveä tutki tanskalainen etnologi William Thalbitzer, joka oli erikoistunut eskimoiden tutkimukseen. Hänen vuonna 1951 valmistuneen tutkimuksensa mukaan kivi oli aito, mutta tästä huolimatta Smithsonian-instituutti ei enää antanut tukeaan kiven väärentämättömyydelle. Kiistely kivestä jatkui, ja Thalbitzerin tutkimuksen jälkeen muut Smithsonian-instituutin tutkijat julkaisivat useita kriittisiä arvioita.
Myöhempi tutkimus
Kensingtonin riimukiveä pidetään nykyisin tutkijoiden keskuudessa lähes yksimielisesti väärennöksenä, mutta myös useita kiven aitoutta puolustavia teoksia on julkaistu. Kiven aitouteen uskovien perusteluita ovat tutkijoiden ennakkoluuloisuus ja se, että heidän mukaansa kiven löytöpaikkaa peittäneen puun vuosirenkaiden mukaan kivi oli vähintään 70 vuotta vanha. Kuitenkin puun ikä on arvioitu myös 5–12 vuodeksi. Myös kiveä peittänyt juuri oli kooltaan pieni. National Museum of Natural Historyn virallisen kannan mukaan Kensingtonin riimukivi on 1800-luvulta peräisin oleva väärennös.
Vaajakosken Terä
right|frame|Jani LakanenVaajakosken Terä on vuonna 1939 perustettu Jyväskylässä toimiva urheiluseura. Seuran lajina ovat nykyään suunnistus. Seuran puheenjohtaja on Juha Koskinen.
Paini
Terän menestyksekkäin painija on Lenni Viitala, joka voitti olympiakultaa Lontoossa 1948, EM-kultaa 1946 ja EM-pronssia 1947.
Suunnistus
Vaajakosken Terä oli 1980-luvulla menestyksekäs viestisuunnistusseura. Seura oli toinen vuoden 1982 Jukolan viestissä Joensuussa ja kolmas seuraavana vuonna Valkealassa. Seura voitti useita pikkuviestejä 80-luvulla. Maajoukkueessa esiintyivät muun muassa Seppo Rytkönen, Jukka Kapanen, Jyrki Saarivaara, Olli-Pekka Kärkkäinen, Jukka Pukkila ja Martti Häkkinen.
Vaajakosken Terän suunnistajat liittyivät vuonna 1989 perustettuun Suunta-941 suunnistusseuraan. Vuonna 2000 Vaajakosken Terän suunnistusjaosto perustettiin uudelleen. Vuonna 2005 Terään siirtyi joukko eturivin suunnistajia: muun muassa maailmanmestarit Jani Lakanen ja Pasi Ikonen. Vuonna 2011 seuraan liittyi norjalainen Anders Nordberg. Suunnistusjaoston puheenjohtajana toimi Ari Saarivaara vuosina 2000–2010. Vuodesta 2011 jaoston puheenjohtaja on Harri Mehto. Seuran managerina toimi vuosina 2005–2009 Jyrki Saarivaara ja 2009– Kimmo Kaario. Seuran päävalmentajana oli 2005–2007 Eino Havas, 2008–2009 Jarmo Heiskanen ja 2010– seuran valmennuksesta ovat vastanneet mm. Jari Liuha ja Jani Lakanen.
Arvokilpailumitaleja seuran jäsenistä ovat saaneet Jyrki Saarivaara (Pohjoismaiden mestaruus nuorten viestissä 1982), Jani Lakanen (MM-kultaa pitkällä matkalla 2006, MM-hopeaa viestissä 2006, MM-pronssia sprintissä 2005, MM-hopeaa pitkällä matkalla 2013, EM-kultaa pitkällä matkalla 2006), Pasi Ikonen (MM-hopeaa pitkällä matkalla 2011, MM-pronssia viestissä 2007, EM-pronssia keskimatkalla ja viestissä 2008), Anders Nordberg (MM-hopeaa viestissä 2011) sekä Tue Lassen (MM-hopeaa sprinttiviestissä ja MM-pronssia sprintissä 2014). Pohjoismaisissa mestaruuskilpailuissa 2007 Terän suunnistajat Jonne Lakanen, Pasi Ikonen ja Jani Lakanen voittivat hopeaa puhtaalla seurajoukkueella.
Vaajakosken Terän suunnistusjaosto on keskittynyt miesten sarjan suunnistukseen eikä jaostossa ole yhtään naisjäsentä. Keski-Suomen liikunta valitsi Terän vuoden joukkueeksi vuonna 2005, Jani Lakasen vuoden urheilijaksi 2006 ja Eino Havaksen vuoden valmentajaksi 2006. Suomen Suunnistusliitto valitsi Jyrki Saarivaaran vuoden 2002 suunnistushenkilöksi yhdessä Hannu Varkoin kanssa O'news Cosmos -suunnistusportaalin vuoksi.
Gerontologia (lehti)
Gerontologia on aikakauslehti, joka julkaisee tieteellisiä artikkeleita ja katsauksia sekä muita kirjoituksia gerontologian alueelta. Lehti tarkastelee ihmisen elämänkulkua, vanhenemista ja vanhuutta eri tieteiden näkökulmista. Uuden tutkimustiedon lisäksi lehti esittelee kehitystyötä ja alan uutta kirjallisuutta sekä tarjoaa tilaa keskustelulle ja kritiikille.
Lehteä julkaisee Kasvun ja vanhenemisen tutkijat ry ja se ilmestyy neljästi vuodessa painettuja ja verkossa. Aikakauslehden tieteellisten artikkelien hyväksymisessä sovelletaan vertaisarviointia.
Julkaisufoorumin luokittelun mukaan Gerontologia-lehti kuuluu luokkaan 1 (asteikolla 0–3) ja on näin ollen tieteellisiä artikkeleita julkaiseva perustason lehti.
Päätoimittajat
Vuonna 2017 lehden päätoimittaja oli Marjaana Seppänen.
Risk (peli)
Risk on Parker Brothersin (nykyään osa Hasbroa) tuottama strategiapeli. Riskin kehitti ranskalainen elokuvaohjaaja Albert Lamorisse, joka julkaisi pelin vuonna 1957 nimellä La Conquête du Monde (Maailman valloitus) Ranskassa.
Riskiä voi pelata kahdesta kuuteen henkilöä ja sitä pelataan maailman karttaa kuvaavalla pelilaudalla. Maailma on jaettu kuuteen maanosaan, jotka puolestaan muodostuvat 42 pienemmästä alueesta. Pelaajat ohjaavat armeijoitaan ja yrittävät valloittaa alueita vastustajilta ja lopullisena tavoitteenaan suorittaa pelin alussa saama tehtävänsä.
Alueet
Riskissä on 42 aluetta ja 6 maanosaa. Jokaisella maanosalla on oma värinsä.
Pierre Bayle
thumb|200px|Pierre Bayle
Pierre Bayle (18. marraskuuta 1647 Carla-le-Comte – 28. joulukuuta 1706 Rotterdam) oli ranskalainen skeptikkofilosofi ja kirjailija, joka teki esityötä valistukselle. Hän kirjoitti muun muassa historiasta, teologiasta, tietoteoriasta sekä kirjallisuuskritiikkiä. Hänen tunnetuin teoksensa oli Dictionnaire historique et critique.
Paraceratherium
Paraceratherium on sukupuuttoon kuollut nisäkässuku, joka eli Aasiassa oligoseenilla.