cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ilmajoki
Esihistoria ja asutuksen syntyminen
Ilmajoen alueelta on löydetty lukuisia kivikautisia esineitä ja asuinpaikkoja, jotka sijoittuvat kunnan länsiosan harjujaksolle. Piirtolankankaan asuinpaikalta on löydetty koristeellista keramiikkaa ja Koskenkorvan asuinpaikalta useita kiviesineitä. Vasarakirveskulttuurin aikakaudelta on muun muassa Koskenkorvan runsaslöytöinen asuinpaikka. Kunnan alueella tehdyt löydöt ovat osoittaneet, että seudulla oli tuolloin varsin tiheä asutus. Pronssikauden asutus oli todennäköisesti harvempaa, sillä asutus sijaitsi lännempänä kapealla merenrantavyöhykkeellä. Rautakaudella Ilmajoki on todennäköisesti pysynyt eräalueena.
Ilmajoki kuuluu Etelä-Pohjanmaan vanhimpiin kulttuuriseutuihin. Nykyinen asutus saapui Ilmajoelle Suur-Sastamalasta ja Ylä-Satakunnasta 1400-luvulla. Alue on saanut väestöä myös Pirkkalasta ja Suur-Hauhosta. Lisäksi Kyrönjokivarteen syntyneestä uudisasutuksesta saapui asukkaita Ilmajoelle. Ilmajoen asutuskeskus syntyi Kyrön asutuskeskuksen rinnalle ja 1400-luvulla Ilmajoella oli jo parikymmentä taloa. Asutus keskittyi pääasiassa Kyrönjoen rannalle. Hallinnollisesti Ilmajoki kuului Kyrön pitäjän ylimpään neljännekseen.
Aika emäpitäjänä (1516–1867)
Ilmajoki kuului vuodesta 1514 kreivi Jaakko de la Gardielle lahjoitettuun Pietarsaaren lääniin. De la Gardie lahjoitti alueen edelleen Klaus Åkenpoika Tottille, jolloin se tuli osaksi laajaa Kaarleporin kreivikuntaa. Läänitys peruutettiin kruunulle isossa reduktiossa vuonna 1684.
Ilmajoen emäpitäjän alue käsitti nykyiset Alavuden, Jalasjärven, Kauhajoen, Kurikan, Peräseinäjoen ja Seinäjoen alueet. 1600- ja 1700-luvulla Ilmajoen asutus tihentyi ydinalueella ja myös Alavus, Kauhajoki ja Jalasjärvi olivat voimakasta uudisasutusaluetta. Vuonna 1638 Ilmolan kappelin paikalle rakennettiin tornillinen pitkäkirkko, jonka yhteyteen nousi vuonna 1693 pohjalaismallinen renessanssitapuli. Ilmajoen kirkkopitäjään muodostettiin aikakaudella uusia kappeliseurakuntia: Kauhajoki (1627), Kurikka (1672), Alavus (1674) ja Jalasjärvi (1689). Ilmajoen kirkkopitäjä hajaantui lopullisesti kuitenkin vasta 1800-lopulla, jolloin loputkin kappeliseurakkunat muutettiin itsenäisiksi seurakunniksi.
Ilmajoen vanha kirkko purettiin, kun kokkolalaisen Matti Hongan rakentama nykyinen kirkko valmistui vuonna 1765. Ilmajoen ensimmäinen kansakoulu aloitti toimintansa vuonna 1860 kirkkoherra Carl Rudolf Forsmanin toimesta. Tätä ennen opetusta oli jo annettu Ala-Lauroselan talossa.
Nuijasota (1596–1597)
Aatelisten vallan kasvua, ankaraa verotusta ja linnaleiriä vastustaneet pohjalaiset talonpojat nousivat joulun aikana 1595 ilmajokelaisen ratsutalonpojan, Jaakko Ilkan, johdolla kapinaan. Talonpojat ajoivat sotilaat pois maakunnasta, mutta talonpojat kukistettiin. Talonpoikien johtajat Jaakko Ilkkaa lukuun ottamatta mestattiin.
Varsinainen nuijasota alkoi marraskuussa 1596, jolloin pohjalaiset talonpojat nousivat kuningas Sigismundin henkilökohtaista luottamusmiestä, sotapäällikkö Klaus Flemingiä vastaan. Jaakko Ilkka valittiin pohjalaisten päälliköksi. Nokian taistelun jälkeen Jaakko Ilkka mestattiin. Nuijasodan loppuvaiheessa talonpojat perustivat leirin Kyrön kirkolle ja sulkivat muuroksiin mm. Ilmajoen ja Ylistaron välisen metsätien. Fleming saapui alueelle 1 200–1 500 miehen kanssa ja löi talonpoikien etuvartion 23. helmikuuta 1597 Ilmajoen Kurikan kylässä. Seuraavana päivänä käytiin Santavuoren taistelu, jossa huovit tunkivat talonpoikia ensin alajuoksun suuntaan ja lopulta saartoivat heidät. Noin 500 talonpoikaa joutui vankilaan, 1 500 surmattiin ja loput pakenivat. Taistelun jälkeen Flemingin joukot hävittivät Ilmajokea pahoin.
Maatalouden kehittyminen ja väestön kasvu
Alajoen suuren suoalueen kuivatus aloitettiin 1786 maaherra A. Tandefeltin aloitteesta. Laivapään ja Taipaleen kuivatus saatiin valmiiksi vuonna 1803. Suoviljelyn ansiosta Ilmajoen peltoala lisääntyi vuosina 1805–1875 aikana 14-kertaiseksi.
Ilmajoen väestö kasvoi nopeasti 1800-luvulla ja samalla tilattoman väestön osuus lisääntyi voimakkaasti. Ilmajoki poikkesi muusta Etelä-Pohjanmaasta torpparien suuren lukumäärän vuoksi. Tiloja ei haluttu jakaa ja toimeentulomahdollisuudet vähenivät. 1880-luvulla pitäjän asukasmäärä oli yli 8 000 ja väestö joutui hakemaan elantoa muualta. Pelkästään Yhdysvaltoihin Ilmajoelta muutti yli 3 000 henkeä. Vuonna 1870 Ilmajoen väkiluku oli 7 400 ja vuonna 1900 jo 10 900.
Kotiteollisuus ja käsityö
Ilmajoki oli 1700- ja 1800-luvulla vankka kotiteollisuus- ja käsityöpitäjä. Könnin kellontekijäsuku valmisti vuosina 1750–1860 kelloja, lukkoja ja lääkärin instrumentteja. Könninkellot tulivat tunnetuiksi ympäri Suomen ja mm. Helsingin senaatintalon ylipäädyn kello on Könnien valmistama.
Muita kotiteollisuustuotteita olivat muun muassa villakankaat, ryijyt, raanut ja täkänät sekä ajokalut.
Kehittyminen kuntana (1867–)
Ilmajoen kunta aloitti toimintansa vuonna 1867, kun kunnallishallinto erotettiin seurakunnasta vuoden 1865 kunnallisasetuksen seurauksena.
Puukkojunkkarien aikaan Ilmajoella tehtiin vähemmän henkirikoksia kuin puukkojunkkarien ydinpitäjissä. 1800-luvun alkupuolella kyläkuria piti yllä oltermanni- eli kyläjärjestyslaitos. Suomen ensimmäinen maamiesseura perustettiin Ilmajoelle vuonna 1803 ja seura edisti uusien koneiden ja viljelymenetelmien käyttöönottoa. Nuorisoseurayhdistys aloitti toimintansa 1880-luvulla ja Juho Erkki Antilan aloitteesta Ilmajoelle perustettiin raittiusseura, joka sai huomattavaa kannatusta. Side-seura pyrki kannattamaan yhteiskunnallisia oloja ja naisliikkeen ansiosta kansanopiston yhteyteen saatiin emäntäkoulu.
Etelä-Pohjanmaan kansanopisto perustettiin vuonna 1892 Peuralan kylään. Korven tilalle perustettiin 1900-luvun alussa Etelä-Pohjanmaan tietopuolinen karjanhoitokoulu.
Ilmajoen ja samalla Suomen ensimmäinen osuusmeijeri perustettiin Pukaraan vuonna 1898, jonka jälkeen pitäjään perustettiin muitakin osuusmeijereitä. Munakan saha aloitti toimintansa vuonna 1894 ja Koskenkorvan saha vuonna 1918. Koskenkorvasta muodostui Ilmajoen teollisuusyhdyskunta, jossa oli myös tiilitehdas ja vuodesta 1910 lähtien korpputehdas. Ilmajoen teollistumista edisti Suupohjan radan valmistuminen 1913, jolloin Ilmajoki sai oman aseman ja tavarakuljetukset helpottuivat.
Nuijasodan muistomerkki, eli Ilkan patsas paljastettiin Ilmajoella vuonna 1925.
Ilmajoesta liitettiin vuoden 2005 alussa noin 200 asukkaan alue Seinäjokeen samalla kun Seinäjoen kaupunki ja Peräseinäjoen kunta liittyivät yhteen. Liitos tehtiin, jottei Peräseinäjoesta olisi tullut eksklaavi, sillä kunnilla ei muuten ollut yhteistä rajaa.
Luonto
Ilmajoen Natura-kohteita ovat Tuoresluoman lehdot, Kivistönmäki ja Pässilänvuoren alue, johon kuuluu myös soita ja lehtoja.
Arkkitehtuuri
Ilmajoella on myös useita aitoja puolitoista- ja kaksifooninkisia (-kerroksisia) pohjalaistaloja. Myös Ilmajoella valmistetut könninkellot ja Nopankylän ajokaluseppien keskittymä kertovat Ilmajoen pitkäikäisestä rakennus- ja suunnitteluperinteestä.
Kylät
Etelä-Pohjanmaan kylät ry:n rekisterin mukaan pitäjässä on 16 kyläseuraa.
Taajamat
Vuoden 2017 lopussa Ilmajoella oli 12 205 asukasta, joista 8 947 asui taajamissa, 3 210 haja-asutusalueilla ja 48:n asuinpaikat eivät olleet tiedossa. Ilmajoen taajama-aste on 73,6 %. Ilmajoen taajamaväestö jakautuu kolmen eri taajaman kesken:
Kunnan keskustaajama on lihavoitu. Asteriskilla (*) merkityt taajamat kuuluvat tähän kuntaan vain osittain. Ilmajoen kirkonkylä ja Koskenkorva eivät muodosta omia taajamiaan, vaan ovat kasvaneet yhteen Kurikan keskustaajaman kanssa. Ilmajoki-Kurikan taajamassa on yhteensä 13 489 asukasta ja sen pinta-ala on 56,66 neliökilometriä.
Väestönkehitys
Seuraavassa kuvaajassa on esitetty kunnan väestönkehitys viiden vuoden välein vuodesta 1980 lähtien. Käytetty aluejako on 1.1.2017 tilanteen mukainen.
Kristinusko
Vuoden 2018 aluejaon mukaan Ilmajoella on seuraavat Suomen evankelis-luterilaisen kirkon seurakunnat:
Itsenäisenä helluntaiseurakuntana Ilmajoella toimii Ilmajoen helluntaiseurakunta.
Suomen ortodoksisen kirkon seurakunnista Ilmajoen alueella toimii Vaasan ortodoksinen seurakunta.
Talous
Yritystoiminnalla on pitkät perinteet Ilmajoella, jossa on lähes 1 000 yritystä. Etelä-Pohjanmaan Yrittäjien vuosittain toteuttamassa selvityksessä Ilmajoki on ollut toistuvasti kärkisijoilla yrittäjämyönteisenä paikkakuntana. Ilmajoen tärkeimpiä toimialoja ovat rehu, maitotuotteet, logistiikka ja alkoholin tuotanto. Merkittäviä yrityksiä ovat jätehuoltoon erikoistunut Lakeuden Etappi, ilmanvaihtokoneita toimittava Energent sekä kone- ja laitevalmistukseen erikoistunut JPT-Industria. Ilmajoen suurimpiin yritystuloverojen maksajiin kuuluivat vuonna 2021 myös huonekaluliike Lähdesmäki, Maansiirto Veljekset Rinta sekä sähköasennusliike Ilmajoen Sähkökoje.
Ilmajoella toimii myös Logistiikkalaitokseen (ent. Länsi-Suomen Huoltorykmentti) kuuluva puolustusvoimien yksikkö, joka perustettiin kuntaan Lääkintävarikkona vuonna 1949. Taajaman eteläpuolella teollisuusalueella sijaitseva yksikkö kulkee kuntalaisten puheessa edelleen nimellä Lääkintävarikko. Se vastaa kenttälääkintäkaluston varastoinnista ja kunnossapidosta.
Elinkeinorakenne
Ilmajoki on edistyksellinen pitäjä bio- ja ympäristötaloudessa. Paitsi, että Ilmajoki on uusiutuvassa sähkössä omavarainen, Altia tuottaa pääosan prosessienergiastaan sivujaepohjaisista peltobiomassoista. Laskunmäen voimakkaasti kasvava yritysalue on tunnettu kierrätysalaan erikoistuneista yrityksistään ja paikkakunnalla valmistetaan myös esimerkiksi jätevedenpuhdistuslaitteita ja energiatehokkaita ilmanvaihtoratkaisuja.
Ilmajokelaisista yrityksistä kolme on voittanut maakunnallisen yrittäjäpalkinnon: Kuljetusliike Koivulahti, Hellsten Flooring ja Lähdesmäki Oy. Kolme ilmajokelaista yritystä, Memorial Oy, JPT Industria ja Vision Bear Oy on valittu vuoden kasvuyritykseksi. Luomuliitto on valinnut vuoden 2008 luomuyrittäjäksi Ilmajoen Makkaramestarit. Yritys toimii Ilmajoen Pojanluoman kylässä.
Vuonna 2012 yksittäisistä peltohehtaareista on maksettu Ilmajoella 15 000–16 000 euroa. Vuonna 2013 korkein maksettu hehtaarihinta kipusi 22 000 euroon.
Koulutus
Ilmajoella on hyvät koulutusmahdollisuudet. Peruskoulujen ja lukion lisäksi Ilmajoelta löytyy kaksi koulutuskeskus Sedun toimipistettä, Maatalous- ja metsäoppilaitos (Sedu Ilmajoentie) Ilmajoella on myös Etelä-Pohjanmaan Opisto, jossa voi opiskella esimerkiksi lukuvuoden mittaisilla opintolinjoilla tai suorittaa nuoriso- ja vapaa-ajanohjauksen ammatillisen perustutkinnon. Lisäksi opiston koulutustarjontaan lukeutuvat aikuisten näyttötutkinnot, lyhytkurssit ja avoimet yliopiston opinnot. Ilmajoella sijaitsee myös Seinäjoen ammattikorkeakoulun elintarvike ja maatalous -linjat Ilmajoen kampuksella, jotka toimivat osittain samoissa tiloissa Sedu Ilmajoentien kanssa.
Ilmajoella on kaksi pilottikoulua, joissa kokeillaan vuosiluokatonta alkuopetusta. Oppilaat jaetaan ryhmiin taitojensa perusteella eikä iän mukaan.
Tapahtumat
Ilmajoen suurin tapahtuma on vuosittain järjestettävä Ilmajoen musiikkijuhlat. Tapahtuma palkittiin vuonna 2017 vuoden festivaalina. Musiikkijuhlien oopperat kuvaavat Suomen kansakunnan vaiheita. Evankelisuuden evankeliumijuhla järjestettiin Ilmajoella vuonna 1985.
Museot
Ilmajoella sijaitsevia museoita ovat Ilkan kentän ääressä sijaitseva Ilmajoen museo, vanhan pohjalaistalon esimerkki Yli-Lauroselan talomuseo sekä kelloseppätaitoa ja alkoholin tuotantoa esittelevä yksityinen Koskenkorva-museo.
Taide
Ilmajoella sijaitsevia julkisia taideteoksia ja nähtävyyksiä ovat Ilkan kenttä ja siellä sijaitsevat Ilkan patsas vuodelta 1924 sekä Lakeuden raivaaja -patsas vuodelta 1954, Nuijamiesten muistomerkki Koskenkorvan Piirtolankankaalla sekä Jaakko Ilkan kotitalon muistomerkki Koskenkorvalla.
Ruoka
Ilmajoen pitäjäruoaksi nimettiin 1980-luvulla klimppisoppa. Perinneruokia tarjoavat Ilmajoen keskustan Kestikartano, joka on perustettu vuonna 1971 nimellä Jussin Kestikartano, sekä tilausravintolana toimiva Koskenkorvan Trahteeri.
Luontokohteet
pienoiskuva|[[Yli-Lauroselan talomuseo.]]
Urheilu
Ilmajoella on yli kaksikymmentä toimivaa urheiluseuraa ja reilut seitsemänkymmentä julkisessa käytössä olevaa liikuntapaikkaa. Tunnetuimmat ilmajokelaiset urheilumuodot ovat paini ja pesäpallo. Kunnan keskustassa Urheilutiellä sijaitseva Ilmajoki-halli tarjoaa mahdollisuuksia urheiluun niin harraste- kuin kilpatasollakin. Palveluvalikoimaa täydentää sen yhteydessä toimiva Virkistysuimala Pore. Toinen suosittu liikuntakeskittymä on Koskenkorvan kylässä sijaitseva Honkalanmäen urheilukenttä, jossa harrastetaan yleisurheilua ja jalkapalloa. Kentän läheisyydessä sijaitsevat myös Koskenkorvan urheilutalo ja pesäpallostadion.
oikea|pienoiskuva|250px|[[Miesten Superpesis|Superpesis-joukkue Koskenkorvan Urheilijoiden kotipelit ovat suosittu urheilutapahtuma Ilmajoella.]] Urheilun saralla Ilmajoki on kasvattanut useita menestyneitä painijoita kuten Arvo Haaviston ja Marko Yli-Hannukselan. Myös keihäänheittäjä Tero Pitkämäen kotikunta on Ilmajoki. Tämän lisäksi Ilmajoella on miesten superpesisjoukkue Koskenkorvan Urheilijat (KoU), joka pelaa kotiottelunsa Koskenkorvalla sijaitsevalla pesäpallostadionilla. Naisten pesäpalloa Ilmajoella puolestaan edustaa Ilmajoen Kisailijat (IK), jonka edustusjoukkueet pelaavat ottelunsa keskustan tuntumassa sijaitsevalla Keskuskentällä. Vaikka Ilmajoki yhdistetäänkin pesäpalloon ja painiin, niiden harrastajamäärä ei yhteenlaskettunakaan yllä jalkapallon tasolle. Talvella pelattavista lajeista salibandy on noussut Ilmajoella ykköslajiksi. ISB Ilmajoki toimii ilmajokisten omana seurana, joka on perustettu vuonna 2000.
Ilmajokiset 15 olympiaurheilijaa maalataan kankaalle. Maalausprojekti valmistuu vuoteen 2021 mennessä, jolloin Ilmajoen Kisailijat täyttää 100 vuotta. Olympiaurheilijat maalaa taiteilija Jussi Toukonen ja valmiit taulut ripustetaan Ilmajoki-hallin seinälle.
Liikenne
Ilmajoen halki kulkevat valtatiet 3, 19 ja 18 sekä kantatie 67. Hiljattain rakennettu valtatie 19 eli Seinäjoen itäinen ohikulkutie alkaa Ilmajoen Rengonkylän kohdalta ja kulkee ohi Seinäjoen keskustan Nurmoon. Tie on Suomen toiseksi vilkkain etelä-pohjoissuuntainen liikenneväylä Helsinki–Jyväskylä–Oulu-valtatien jälkeen. Kantatie 67 on maakunnan sisäisen liikenteen valtasuoni, jossa autoja kulkee lähes 10 000 vuorokaudessa.
Ilmajoen Rengonkylässä sijaitsee kansainväliset mitat täyttävä yksityisesti operoitu lentokenttä. Lisäksi kunnan lävitse kulkee Suupohjan ratana tunnettu rataosa Seinäjoki–Kaskinen. Ilmajoelta on 17 kilometriä Seinäjoelle, 70 kilometriä Vaasaan, 150 kilometriä Tampereelle ja 360 kilometriä Helsinkiin.
Hallinto
Ilmajoen kunnanjohtaja vuodesta 2022 on Ari-Pekka Laitalainen.
Ilmajoen kunnanvaltuustossa on 35 paikkaa. Kuntavaaleissa 2021 äänestysvilkkaus oli 58,2 %. Ilmajoen kunnanvaltuuston puheenjohtajana toimii Ahti Ranto (kesk.) ja kunnanhallituksen puheenjohtajana Antti Ålander (kesk.).
Politiikka
Annetut äänet viimeisimmissä kunnallisvaaleissa. (lähde: YLE, Vaalitulospalvelu)
Aarne Salokangas
Aarne Vilhelm Salokangas, vuoteen 1903 Sallgén (11. heinäkuuta 1885 Kankaanpää – 13. lokakuuta 1974 ) oli suomalainen maanviljelysneuvos, opettaja, koulunjohtaja ja tietokirjailija.
Henkilöhistoria
Salokankaan vanhemmat olivat kanttori Frans Henrik Sallgén ja Ida Grundsten ja puoliso vuodesta 1914 Anna Aina Koura. Salokangas tuli ylioppilaaksi Porin lyseosta 1906 ja valmistui agronomiksi 1910. Hän toimi opettajana Kankaanpään kansanopistossa 1910–1911, Keski-Suomen Opistossa 1911–1913, maatalouskouluissa Lahden seudulla ja Isonkyrön Orismalassa 1913–1917 ja Ilmajoella karjanhoitokoulun johtajana 1917–1918. Suomen sianjalostusyhdistyksen sihteeri eli toiminnanjohtaja Salokangas oli 1918–1945. Hän toimi myös maanviljelijänä Lempäälässä 1919–1922 ja Kangasalla 1922–1952. Maanviljelysneuvoksen arvonimen hän sai 1942.
Venera 5
Venera 5 oli Neuvostoliiton Venus-planeettaa tutkineen Venera-avaruusohjelman luotain 1969. Luotaimen laskeutuja lähetti tietoja 53 minuuttia laskeutuessaan Venuksen kaasukehään laskuvarjon varassa. Se tuhoutui jo planeetan kaasukehässä. Se oli samanlainen kuin Venera 4, mutta sitä oli vahvistettu suuren paineen varalta, ja sen laskuvarjoa pienennetty havaitun Venuksen suuren ilmakehän takia. Venera 5:n laskeutumiskapseli laskeutui Venuksen pinnalle 16. huhtikuuta 1969 paikkaan 3° eteläistä, 18° itäistä. Venera 5 laukaistiin 5. tammikuuta 1969.
Anuanuraro
Anuanuraro on atolli Ranskan Polynesiassa. Se on osa Îles du Duc de Gloucesterin saariryhmää. Atollin pinta-ala on 15,6 neliökilometriä, josta laguuni peittää 7,4 neliökilometriä. Siellä ei ole vakituista ihmisasutusta. Atolli sijaitsee noin 700 kilometrin päässä Tahitilta, Ranskan Polynesian pääsaarelta.
Lähteet
Islas del Duque de Gloucester
Jamuna
Jamuna (, myös Yamuna tai Jumna) on Pohjois-Intiassa virtaava joki, joka on Gangesin toiseksi suurin sivujoki. Sen pituus on 1 376 kilometriä. Jamunan lähde on Himalajalla Uttarakhandin osavaltiossa. Joki virtaa Delhin, Haryanan ja Uttar Pradeshin osavaltioiden läpi ennen kuin yhtyy Gangesiin Allahabadissa.
Jamuna on yksi Intian saastuneimmista joista, etenkin Delhin ympäristössä, sillä ympäristöjärjestöjen arvion mukaan noin 57 prosenttia kaupungin jätteistä päätyy jokeen.
Jamuna on hinduille pyhä joki. Se liittyy Krishnan poikavuosiin.
Bibimbap
Bibimbap on suosittu korealainen ruokalaji. Kirjaimellisesti nimi tarkoittaa sekaruokaa tai riisi- ja kasvissekoitusta. Ruokalaji mainitaan ensimmäisen kerran kirjallisissa lähteissä nimellä bubuimbap vuoden 1800 tienoilla.
Valmistus ja raaka-aineet
Bibimbap tarjotaan kulhosta, jonka pohjan peittävälle riisille asetellaan vihanneksia, naudanlihaa ja gochujang-chilitahnaa. Päällimmäiseksi voidaan nostaa raaka tai paistettu kananmuna. Annos sekoitetaan juuri ennen sen syömistä lusikalla.
Vihanneksia voidaan käyttää bibimbapiin raasteena, pikkelöitynä, maustettuna tai sellaisenaan. Tyypillisiä vihanneksia ovat porkkana, retiisi ja muut juurekset, kurkku, kurpitsat, pinaatti, saniaisen versot, soijapavun idut, sienet ja nori-merilevä. Dubu eli tofu voidaan soseuttaa tai lisätä ruokaan kuutioina. Naudanlihan voi korvata kanalla, kalalla tai äyriäisillä, tai liha voidaan jättää kokonaan pois. Useilla alueilla Koreassa tarjottava bibimbapin kasvisversio saattaa olla ruoan perinteisempi muoto.
Dolsot bibimbap
right|thumb|200px|Dolsot bibimbap Jeollan maakunta Etelä-Koreassa on kuuluisa omasta bibimbap-versiostaan, jonka kerrotaan kehittyneen hoviruoista. Dolsot bibimbap tarjottiin aiemmin messinkivadilta, mutta nykyisin ruoka tarjotaan suoraan kivipadasta (dolsot), jossa se valmistetaan.
Sasu Hovi
Sasu Hovi (s. 12. elokuuta 1982 Toijala) on suomalainen uransa lopettanut jääkiekkomaalivahti, joka pelasi viimeiseksi Itävallan liigaa tšekkiläisessä Orli Znojmossa kaudella 2013—2014. Hovi valittiin vuoden 2008 European Champions Cupin parhaaksi maalivahdiksi. Hovi edusti urallansa myös Tapparaa, Pelicansia sekä tšekkiläistä Vsetíniä. Sieltä Hovin tie aukeni Bratislavaan. Vuonna 2008 Hovi voitti rullakiekon SM-kultaa Pahalammen joukkueessa. Hovi on oppinut puhumaan Slovakiassa vietettyjen kausien aikana sujuvaa slovakin kieltä. Sasu Hovi oli Suomen maalivahtina voittamassa Rullakiekon maailmanmestaruuskilpailut 2014. Lopetettuaan uransa Hovi oli Turkin maajoukkueen apuvalmentajana III divisioonan MM-kilpailuissa 2016.
Urheilu-uran jälkeen
Nykyään Sasu pyörittää Pirkkalassa HDC Finland -nimistä keskusta, missä kehitetään jääkiekkoilijoiden yksilötaitoja. Hovi toimii (vuonna 2019) Tapparan 2011 syntyneiden juniorijoukkueen maalivahtivalmentajana.
Skotlannin parlamenttitalo
Skotlannin parlamenttitalo sijaitsee Skotlannin pääkaupungissa Edinburghissa, Holyroodin alueella. Rakennuksen rakennustyöt aloitettiin vuoden 1999 kesäkuussa, ja se vihittiin käyttöön vuonna 2004. Sen suunnittelusta vastasi espanjalainen arkkitehti Enric Miralles, joka ehti kuolla ennen rakennuksen valmistumista.
Parlamenttitalo sai osakseen runsaasti arvostelua. Sen sijainti, suunnittelu, arkkitehti ja rakennusyhtiö olivat kaikki rankan julkisen arvostelun kohteena. Lisäksi talo valmistui yli kolme vuotta myöhässä: Alkuperäisten suunnitelmien mukaan sen piti olla käyttövalmis jo vuonna 2001. Rakennustöiden tultua päätökseen rakennuksen arveltiin maksaneen noin 414 miljoonaa Englannin puntaa.
Skotlannin parlamentin jäsenet pitivät ensimmäisen istuntonsa uudessa rakennuksessa 7. syyskuuta vuonna 2004. Muodollinen avajaistilaisuus, jota johti Yhdistyneen kuningaskunnan kuningatar Elisabet II, järjestettiin saman vuoden lokakuun 9. päivänä.
2. maaliskuuta 2006 istuntosalin katosta irtosi palkki, minkä vuoksi sali evakuoitiin ja koko kattorakenne tarkastettiin. 220px|right|thumb|Skotlannin parlamenttitalo, Holyroodin
Kolofon
Kolofon oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) Jooniassa nykyisen Turkin alueella. Se sijaitsi lähellä nykyistä İzmirin maakunnan Değirmenderen kylää.
Kolofon oli kreikkalainen siirtokunta, joka perustettiin noin 700-luvulla eaa. Se oli yksi Joonian tärkeimmistä ja vauraimmista kaupungeista. Kaupunki taantui 300-luvulla eaa., jolloin sen asema siirtyi läheiselle Notionille eli ”Uudelle Kolofonille”.
Maantiede
Kolofon sijaitsi noin 15 kilometriä sisämaahan Joonian rannikosta eli Egeanmeren rannasta ja noin 40 kilometriä etelään Smyrnasta. Joonian muista kreikkalaiskaupungeista poiketen se sijaitsi näin suhteellisen kaukana sisämaassa. Kaupungin vierestä virtasi pieni Halesos-joki (myös Hales, Ales), joka tunnettiin vetensä viileydestä. Kolofonin satamana toimi rannikolla kaupungista etelään sijainnut Notion. Tämän vuoksi varsinaiseen Kolofoniin viitattiin myös nimellä Yläkaupunki.
Kolofonin ympäristö oli hedelmällistä maaperää. Kolofonin kaupunkivaltion hallussa olleesta alueesta käytettiin nimeä Kolofonia. Sen kooksi on arvioitu noin 200–500 neliökilometriä. Se rajautui lännessä Teoksen ja Klazomenain alueisiin. Muilta suunnilta sen rajat tunnetaan huonommin. Rannikolla Kolofonista luoteeseen sijaitsi Apollonin temppelin ja oraakkelin paikka Klaros, joka kuului Notionin tavoin Kolofonin alueeseen. Sen jälkeen luoteispuolen rannikolla sijaitsivat Lebedos, johon oli matkaa 120 stadioninmittaa, sekä Teos. Kolofonista kaakkoon sijaitsi Efesos. Etäisyys sinne oli 70 stadioninmittaa purjehtien ja 120 stadioninmittaa rannikkoa pitkin. Kolofonin paikka oli Smyrnasta Notioniin ja edelleen Efesokseen johtaneella tiellä.
Kolofonin lähellä sijaitsi Gallesos-vuori, jolla kasvoi paljon mäntypuita. Ne tuottivat tietynlaista pihkaa, viuluhartsia, joka sai nimensä (kolofonion) kaupungista, ja joka oli yksi sen kauppatavaroita.
Arkaainen ja klassinen kausi
Kolofon oli todennäköisesti perustettu Pyloksesta käsin. Perinteessä sen perustajana pidettiin Andraimonia. Kaupunki oli olemassa viimeistään noin 700 eaa. Kolofon oli yksi Joonian dodekapoliin kahdestatoista kaupungista. Se oli merkittävä merenkulkukaupunki, ja se tunnettiin vauraudestaan, jossa sitä verrattiin jopa Sybariihin, sekä hevosistaan. Herodotos esittää, että Smyrna olisi asutettu Kolofonista käsin. Toisaalla hän sanoo tämän tapahtuneen niin, että Kolofonin historian varhaisvaiheessa osa sen asukkaista olisi karkotettu ja siirtynyt Smyrnaan, johon heidät otettiin vastaan. Tämän jälkeen nämä ajoivat tilaisuuden tullen smyrnalaiset pois, ja saivat kaupungin itselleen. Näin Smyrna muuttui aiolialaisesta joonialaiseksi kaupungiksi.
pienoiskuva|vasen|Kolofonissa [[Filippos II:n nimellä lyöty stateeri, n. 323–317 eaa. Kuvituksessa Aleksanteri Suuren piirteet omaava Apollon sekä teksti ja valjakonajaja.]] Klassisella kaudella 400-luvulla eaa. Kolofon kuului Ateenan johtamaan Deloksen meriliittoon, ja se esiintyy liiton verotusluetteloissa vuosina 454/453–416/415 eaa. Persialaiset saivat Kolofonin valtaansa peloponnesolaissodan alkupuolella vuonna 430 eaa., koska kaupungin asukkaat olivat jakaantuneet persialaismielisiin ja persialaisvastaisiin. Jälkimmäiset pakenivat Notioniin, mutta myös siellä syntyi persialaismielinen puolue. Persialaisvastaiset kutsuivat vuonna 427 eaa. apuun ateenalaisen Pakheen, joka ajoi persialaismieliset pois Notionista ja antoi sen persialaisvastaisille konofonlaisille. Myöhemmin ateenalaiset lähettivät Notioniin asuttajia, sekä keräsivät sinne muualle paenneita kolofonilaisia. Näin syntyi käytännössä toinen, ”Uusi Kolofon”. On kuitenkin epäselvää, sijaitsiko se Notionin paikalla vai muualla Kolofonin läheisellä rannikolla.
Kolofon oli yksi kaupungeista, joka esitti olevansa Homeroksen kotipaikka. Kolofonista olivat kotoisin muun muassa elegiarunoilija Mimnermos, muusikko Polymnestos, jambirunoilija Foiniks, elegiarunoilija Hermesianaks, eeppinen runoilija Antimakhos, filosofi Ksenofanes ja runoilija Nikandros. Kaupungin kansalaisesta käytettiin etnonyymiä Kolofōnios tai Kolofōnitēs. Olympian kisojen voittoja kaupungilla tiedetään olleen koko antiikin ajalla ainakin kolme; eräs voittajista oli Hermesianaks, joka oli oletettavasti eri henkilö kuin edellä mainittu runoilija.
Strabonin mukaan Kolofonilla oli hyvä laivasto ja erinomainen ratsuväki. Kaupungin ratsuväkeä pidettiin niin hyvänä, että se ratkaisi voiton sille osapuolelle, jonka puolella taisteli. Tästä tuli Strabonin mukaan sanonta ”hän laittoi asialle kolofonin”, mikä tarkoitti jonkun asian saattamista päätökseen tai ”pisteen laittamista i:n päälle”. Eräs Platonin Theaitetokseen skolian kirjoittanut skoliasti selitti ilmaisun kuitenkin olevan peräisin siitä, että kolofonilaisilla oli äänten mennessä tasan ratkaiseva ääni Panionionissa pidetyissä Joonian liiton kokouksissa, koska he olivat ottaneet smyrnalaiset asumaan kanssaan.
Hellenistinen ja roomalainen kausi
Kolofon vapautui Persian vallasta 300-luvun lopulla eaa. Aleksanteri Suuren valloitusten myötä. Myöhemmin kolonofilaiset vastustivat Lysimakhosta. Tämä tuhosi kaupungin saatuaan sen haltuunsa, samoin kuin Lebedoksen, ja siirrätti sen asukkaat Efesokseen. Tämän jälkeen Kolofon menetti merkityksensä, ja sen asema siirtyi satamakaupunki Notionille. Siksi siihen viitattiin myös nimellä ”Uusi Kolofon”.
Kaivaukset
Kolofonin alueen arkeologiset tutkimukset ja kaivaukset alkoivat vuosina 1911–1925. Niitä on jatkettu 2010-luvulla. Tutkimuksia ovat suorittaneet amerikkalaiset (American School of Classical Studies at Athens) sekä muun muassa itävaltalaiset ja turkkilaiset arkeologit.
Rakennukset ja löydökset
Kolofonin kaupunki oli ympäröity muurein, joiden sisään jäi laajimmillaan noin 80 hehtaarin kokoinen alue. Muurit oli varustettu torneilla, joita tunnetaan ainakin 12. Muurit on ajoitettu 300-luvulle eaa.
South African Broadcasting Corporation
South African Broadcasting Corporation (SABC) on Etelä-Afrikan julkinen yleisradioyhtiö.
SABC:tä hallinnoi johtokunta, jonka julkisten kuulemistilaisuuksien jälkeen nimittää Etelä-Afrikan presidentti. SABC:llä on nykyisin noin 3 500 työntekijää, joista 59 % on mustia ja 41 % valkoisia. SABC:n rahoituksesta 76 % tulee mainostuloista ja sponsorisopimuksista, 16 % televisiolupamaksuista ja 8 % muun muassa vuokra- ja korkotuloista.
Kolofon
Rakennukset ja löydökset
Kaupungin hautausmaita on löydetty eri puolilta kaupunkia, ja niitä on kaivettu erityisesti sen pohjois-, koillis-, etelä- ja lounaispuolelta. Kolofonin perustajana pidetyn Andraimonin hauta sijaitsi Pausaniaan mukaan kaupungista lähdettäessä tien varressa Kalaon-joen ylittämisen jälkeen. Kaupungin eteläpuolelta on löydetty tumulus-hautoja, joista yksi on mahdollisesti Lysimakhoksen vastaisessa taistelussa kuolleiden hauta. Se sijaitsi Kolofonista Klarokseen johtaneella tiellä.
South African Broadcasting Corporation
SABC:lla on kahdeksantoista radiokanavaa, joista 15 on keskittyneet julkisen palvelun tehtävän suorittamiseen. Yksitoista kanavaa lähettää ohjelmia kukin yhdellä maan virallisista kielistä. Kuuntelututkimusten mukaan 78 % maan aikuisväestöstä kuuntelee SABC:n radiokanavia. Maan katsotuin televisiokanava on SABC1, jonka ohjelmistoon kuuluu uutisia, viihdettä ja urheilua useilla eri kielillä. SABC2 lähettää valtaosan SABC:n afrikaansinkielisestä ohjelmasta ja sisältää myös paljon paikallisesti tehtyjä ohjelmia. SABC3 on pääsääntöisesti englanninkielinen ja sen ohjelmistoon kuuluu paljon yhdysvaltalaisia ja brittiläisiä komedioita ja draamoja. SABC:n katsojaosuus on noin 74 %.
Ensimmäiset radiolähetykset aloitettiin Etelä-Afrikassa vuosina 1923-24 ja seuraavina vuosina paikallisia radiokanavia syntyi Johannesburgiin, Kapkaupunkiin ja Durbaniin. Kolme paikallista radiokanavaa yhdistyi 1. huhtikuuta 1927 African Broadcasting Corporationiksi. 1930-luvun laman aiheuttamien talousvaikeuksien vuoksi maan pääministerin James Barry Munnik Hertzogin aloitteesta SABC perustettiin parlamentin päätöksellä (Act 22) 1. elokuuta 1936. Aluksi SABC lähetti vain englanninkielistä ohjelmaa, mutta parlamentin päätöksen mukaisesti rinnakkainen afrikaansinkielinen palvelu aloitettiin vuonna 1937. 1940-luvulla SABC aloitti myös lähetykset eri afrikkalaisilla kielillä.
Televisiolähetykset alkoivat Etelä-Afrikassa vasta vuonna 1975. SABC:llä oli monopoli televisiolähetyksissä vuoteen 1986 asti, jolloin tilausperiaatteella toiminut MNet-kanava perustettiin. Vuoden 1994 jälkeen maahan on perustettu lukuisia uusia kanavia niin SABC:n kun yksityisten toimijoiden taholta.
Luettelo ministereistä Suomen ulkoministeriössä
Tämä on luettelo Suomen ulkoministeriössä toimineista ministereistä. Ulkoministeriön nimi oli vuoden 2017 loppuun asti ulkoasiainministeriö ja sitä ennen ulkoasiaintoimituskunta.
Ulkoasiainministeriössä on toiminut myös lukuisia ministereitä, joiden vastuualueisiin on kuulunut ulkoasiainministeriöön kuuluvia asioita. Näitä ovat esimerkiksi kauppapolitiikkaan liittyvät tehtävät kauppa- ja teollisuusministerin tehtäväalueessa ja kehitysyhteistyö osana ympäristöministerin tehtäviä sekä useiden eri ministeriöiden ministereiden toiminta pohjoismaisesta yhteistyöstä vastaavana ministerinä.
Ulkoministeri
Ulkoministeri toimii ulkoministeriön päällikkönä.
Vuoden 1919 hallitusmuodon 33 § mukaan Suomen suhteista ulkovaltoihin määräsi presidentti eduskunnan hyväksynnällä, mikäli sopimukset kuuluivat lainsäädännön alaan tai muusta syystä edellyttivät eduskunnan suostumista. Tiedonannot ulkovalloille ja Suomen ulkomaanlähettiläille oli kuitenkin toimitettava toimialasta vastaavan ministerin kautta.
Tätä tehtävää hoiti ja hoitaa myös vuoden 2000 presidentin ulkopoliittista asemaan heikentäneen perustuslain mukaan pääasiassa ulkoasiainministeri ja hänen johtamansa ulkoasiainministeriö.
Nykyisen perustuslain 93 § mukaan
Toinen ministeri
Toisen ulkoasiainministeriössä toimivan ministerin tehtäväalueeseen on useimmiten kuulunut ainakin kauppapolitiikka ja useimmiten myös kehitysyhteistyötä käsittelevät asiat. Ajoittain ministerin tehtäväalueeseen on kuulunut myös valtioneuvoston kansliassa sijaitsevat Euroopan unionia koskevat asiat.
Kolmas ministeri
Ajoittain ulkoasiainministeriössä on toiminut myös kolmas samanaikainen ministeri. Esimerkiksi Ahon, Kataisen ja Stubbin hallituksissa on ollut kehitysyhteistyöhön keskittynyt ministeri. Kummassakin tapauksessa ministerin tehtäväalueeseen kuului asioita myös muista ministeriöistä: Ahon hallituksessa ministeri vastasi alkoholipolitiikasta, Kataisen ja Stubbin hallituksissa valtion omistajanohjauksesta.
Tässä luettelossa on mainittu ainoastaan sellaiset kehitys(yhteistyö)ministerit, jotka ovat toimineet päätoimisesti ulkoasiainministeriössä. Kehitysyhteistyö on useimmiten kuulunut osaksi toisen ulkoministerin/ulkomaankauppaministerin tehtäviin – vuosina 1995–2002 kuitenkin osana ympäristöministerin ja vuosina 2002–2003 toisen valtiovarainministerin tehtäviin.
Sivutoimiset ministerit
Seuraavien ministerien salkkuun on sisältynyt joitain ulko(asiain)ministeriön hallinnonalaan kuuluvia asioita.
Enthroned
Enthroned on belgialainen black metal -yhtye. Se perustettiin vuonna 1993. Vuonna 1997 yhtyeen alkuperäinen rumpali teki itsemurhan.
Aliyah
Aliyah ja sen johdannaiset tarkoittavat seuraavaa:
Helena Molander
Joulukuussa 2003 liitto lakkautti lapsiasiamiehen tehtävän ja irtisanoi Molanderin helmikuussa 2004. Molander vei irtisanomisen oikeuteen, jossa liitto määrättiin maksamaan korvauksia perusteettomasta irtisanomisesta sekä oikeudenkäyntikulut, yhteensä 75 000 euroa.
Molander jätti päivää ennen irtisanomistaan rikosilmoituksen MLL:n pääsihteeri Eeva Kuuskoskesta koskien pahoinpitelyä. Henkilötodistajana oikeudessa Molanderilla oli Leena Muranen. Käräjäoikeus ei nähnyt syytteelle riittävää todistusaineistoa, mutta hovioikeus tuomitsi vuonna 2007 äänestyspäätöksellä Kuuskosken pahoinpitelystä sakkorangaistukseen.
Nykyisin Molander toimii Lasten perusoikeudet – Children’s Fundamental Rights ry -nimisen yhdistyksen puheenjohtajana. Molander oli ehdokkaana Eurovaaleissa 2004 Kristillisdemokraattien listalla, sai 2 044 ääntä eikä tullut valituksi. Vuoden 2007 eduskuntavaaleissa Molander oli Suomen Kristillisdemokraattisen puolueen sitoutumattomana ehdokkaana Helsingin vaalipiirissä. Hän sai 522 ääntä eikä tullut valituksi.
Idänimarre
Idänimarre (Gymnocarpium continentale, syn. G. jessoënse) on Euraasiassa ja Pohjois-Amerikassa tavattava pieni saniainen. Suomessa laji on harvinainen.
Ulkonäkö ja koko
Monivuotinen idänimarre kasvattaa pitkän, hennon, väriltään tummanruskean ja jokseenkin kiillottoman maavarren. Yksittäin maavarresta nousevat lehdet ovat 10–30 cm korkeita. Lehden ruoti on noin kaksi kertaa lavan pituinen ja tiheään nystykarvainen. Kirkkaanvihreä lehtilapa on nystyinen, tavallisesti leveyttä pitempi, kolmiomaisen puikea ja kaksi kertaa parilehdykkäinen. Kapeanpuikea tyvilehdykkä on selvästi lehden kärkiosaa pienempi. Tyvilehdykän ensimmäisen pikkulehdykkäparin lehdykät ovat melkein samankokoisia, pienemmän pikkulehdykän keskiosan leveyden ollessa 4/5 isomman lehdykän keskiosan leveydestä. Pikkulehdykät ovat muodoltaan kapean pitkulaisia ja pariosaisia tai parijakoisia. Lehden alapinnalla olevat itiöpesäkeryhmät ovat pyöreitä ja katesuomuttomia. Idänimarteen itiöt kypsyvät Suomessa heinä-elokuussa. Itiöt ovat väriltään vaaleanruskeita.
Idänimarre muistuttaa hyvin paljon lähisukulaisiaan metsäimarretta (G. dryopteris) ja erityisesti kalkki-imarretta (G. robertianum). Laji myös risteytyy helposti metsäimarteen kanssa.
Levinneisyys
Idänimarteen levinneisyysalue tunnetaan huonosti. Pääesiintymisalue ulottuu Siperiasta Itä-Aasiaan, sekä Pohjois-Amerikan pohjoisosiin. Fennoskandiassa lajia tavataan Pohjois-Norjassa ja -Suomessa sekä Venäjän Karjalassa. Fennoskandian esiintymien arvellaan olevan myöhäisjääkautinen jäänne. Suomessa idänimarre on harvinainen laji, joka löydettiin ensimmäisen kerran vasta vuonna 1937. Sen pääesiintymä Suomessa on Koillismaalla Kuusamossa ja Sallan eteläosissa, pääosin Oulangan kansallispuistossa. Pienempiä esiintymiä tavataan Utsjoella, Inarin lounaisosassa ja Enontekiön Hetasta.
Metal Works ’73–’93
Metal Works '73-'93 on Judas Priest-yhtyeen virallinen kokoelma-albumi vuodelta 1993. Yhtyeen jäsenet Rob Halford, K.K. Downing, Glenn Tipton ja Ian Hill ovat valinneet albumin kappaleet ja kommentoivat niitä kansilehdessä. Kahdelta ensimmäiseltä albumilta ei ole mukana yhtään kappaletta alkuperäisversiona, koska ne on tehty eri levy-yhtiölle. Näin ollen kokoelma käsittää vuodet 1977–1990.
Mäyrä (täsmennyssivu)
Mäyrä tarkoittaa ainakin seuraavia asioita:
Hi-NRG
Hi-NRG (High Energy) on elektronisen tanssimusiikin alalaji. Nopeatempoinen Hi-NRG-diskomusiikki sai alkunsa vuonna 1976 Yhdysvalloissa. Tyylilajin varhaisin kaupallinen menestyssävelmä on Donna Summerin ”I Feel Love”. Hi-NRG-musiikista on edelleen kehittynyt uusia musiikkityylejä, kuten Hard NRG ja Ultra-Hi-NRG. Hi-NRG on vaikuttanut myös housemusiikin sekä italodiskon syntyyn. Musiikillisesti Hi-NRGiä on kuvailtu Mikseri.netissä seuraavasti: ”Klappi hakkaa runsaasti ja melodia on nopeata ja tykyttävää.”
Tyylilajin kehitys
Vuodesta 1979 vuoteen 1983 Hi-NRG oli erityisen suosittua seksuaalivähemmistöjen parissa Yhdysvalloissa New Yorkissa sekä San Franciscossa. Tuolloin useimmat Hi-NRG-kappaleet tuotettiin Kanadassa ja Ranskassa. 1980-luvun alun tunnettuja Hi-NRG-diskoartisteja olivat Amanda Lear, France Joli, Sylvester James, Divine ja The Weather Girls. Hi-NRG-hittien tuottajana ja säveltäjänä toimi tuohon aikaan usein Bobby Orlando.
1980-luvun puolivälissä tunnettuja Hi-NRG-artisteja olivat muun muassa Shannon, Freeez (”I.O.U.”) ja Michael Sembello (”Maniac”, laulu elokuvasta Flashdance). Brittiläinen Stock Aitken Waterman tuotti useita Hi-NRG-hittejä, joita esittivät muun muassa Divine, Hazell Dean ja Bananarama (”Venus”, ”I Heard a Rumour”). Dead Or Aliven kappaleesta ”You Spin Me Round (Like a Record)” tuli kaupallisesti menestynein Hi-NRG-hitti. Yhdysvalloissa se nousi kärkikymmenikköön Billboard Hot 100 -listalla. Tässä vaiheessa Hi-NRG oli jo lähestynyt valtavirran popmusiikkia.
Toisen sukupolven Hi-NRG kehittyi 1990-luvulla. Eurodisco-vaikutteista Hi-NRG-musiikkia esittivät tuolloin muun muassa RuPaul, Kristine W, Abigail, Nicki French, Lonnie Gordon, Kym Sims ja Sean Ensign. 2000-luvulla syntyi Hi-NRG trance -tyyli, jota edustaa muun muassa alasaksilainen Alphazone.
Kaarlo Hämäläinen (nimineuvos)
Kaarlo Hämäläinen (21. joulukuuta 1879 Pietari – 13. elokuuta 1951 Mikkeli ) oli suomalainen Sulkavan menneisyyden ja kulttuuriperinteen keräämiseen erikoistunut keräilijä ja nimineuvos. Hän oli aikanaan yksi Suomen tunnetuimpia muinaisesineiden keräilijöitä.
Kaarlo Hämäläisen Sulkavalla syntynyt isä toimi hopeaseppänä Pietarissa. Hämäläinen työskenteli 1900-luvun alussa Venäjän amiraliteetin karttaosastolla. Hänet yleni kapteeniksi saakka ja sai myös nimineuvoksen arvonimen. Ensimmäisen maailmansodan aikana Hämäläinen toimi muun muassa kuriirina. Venäjän vallankumouksen jälkeen virkansa ja säästönsä menettänyt Hämäläinen palasi isänsä kotipitäjään Sulkavalle. Hän omistautui sitten muinaistutkimukseen ja vanhojen esineiden keräilyyn.
Hämäläinen keräsi kaikkiaan noin 3 000 muinaisesinettä, joista vanhimmat olivat peräisin kivikaudelta. Hän lahjoitti osan esineistä Savonlinnan museoon ja Kansallismuseoon. Hämäläisen toiminnan ansiosta Sulkavalle perustettiin Savupirttimuseo, Linnavuoren alueelle perustettiin luonnonsuojelualue ja Sairalanmäelle pystytettiin Kustaan III:n sodassa kaatuneiden muistomerkki. Hämäläinen kirjoitti myös Savonlinnassa ilmestyneisiin sanomalehtiin käyttäen nimimerkkiä Minor.
Metallityöväen Liitto
thumb|[[Metallitalo, SAK:n ja Metalliliiton toimitalo Helsingin Hakaniemessä.]] Metallityöväen Liitto (usein myös Metalliliitto) oli suomalainen metalliteollisuudessa työskennelleiden ammattiliitto, joka toimi vuosina 1930–2017. Se oli yksi SAK:n suurimmista jäsenliitoista. Metallityöväen Liittoon kuului vuoden 2016 lopussa noin 140 000 jäsentä, joista miehiä oli noin 83 prosenttia. He kuuluivat 291 ammattiosastoon. Metallityöväen Liitolla oli kahdeksan työehtosopimusta eri aloilla.
Metallityöväen Liitto yhdistyi vuonna 2017 kahden muun ammattiliiton kanssa Teollisuusliitoksi. Metallityöväen Liitto muutti sääntönsä ja vaihtoi nimensä Teollisuusliitoksi ylimääräisessä liittokokouksessaan 17.–18. toukokuuta 2017. Puuliitto ja Teollisuusalojen ammattiliitto lakkauttivat toimintansa ja niiden ammattiosastot liittyivät Teollisuusliittoon vuoden 2018 alkuun mennessä.
Työehtosopimustoiminta
Metalliliitto solmi kahdeksan työehtosopimusta, joissa sovittiin kunkin alan vähimmäistyöehdot: palkka, jota vähintään pitää maksaa, ylityökorvaukset, sairausajan palkka, vapaapäivät jne. Metalliliitto solmi työehtosopimukset alan työnantajaliiton kanssa seuraaville aloille
Lisäksi Metalliliiton jäseneksi saattoivat liittyä elektroniikka- ja sähköteollisuudessa, tietoliikennealalla ja energia-alalla työskennelleet. Kaikilla edellä mainituilla aloilla ammattiin opiskelleet saattoivat liittyä oppilasjäseniksi.
Historia
Metalliliiton edeltäjä Suomen rauta- ja metallityöntekijäin liitto (myöhemmin Suomen metallityöntekijäin liitto) perustettiin vuonna 1899. Se liittyi Suomen Ammattijärjestöön 1907 ja Kansainväliseen metallityöväen liittoon 1908. Vuonna 1921 kommunistit liittolaisineen (SSTP) saivat Metalliliitossa enemmistön. Sosialidemokraatit lähtivät järjestöstä vuonna 1929. Metalliteollisuustyöntekijäin liitto lakkautettiin muiden SAJ:hin jääneiden liittojen tapaan vuonna 1930 ja sosiaalidemokraatit perustivat uuden Metallityöväen liiton.
Vuonna 1949 metalliliitto erotti rakennustyöläisten kanssa lakkoilleet putkimiesten osastot. Kesäkuussa 1950 kyseiset osastot muodostivat Suomen Putkimiesliiton.
SAK:n jakauduttua vuonna 1960 sosiaalidemokraatit perustivat Metalliliiton rinnakkaisjärjestöiksi Teräsliiton ja Korjaamoliiton, jotka kuuluivat SAJ:hin. Liitot yhdistyivät jälleen uuden SAK:n perustamisen myötä. 1970-luvulla sosialidemokraatit ja kommunistit taistelivat liiton vallasta.
Metalliliitto oli mukana neuvotteluissa Teollisuusalojen ammattiliiton (TEAM) perustamiseksi. Helmikuussa 2009 asiasta järjestettiin jäsenäänestys, jossa 55,6 prosenttia kannatti fuusiota. Ylimääräisessä liittokokouksessa hanke ei kuitenkaan saanut taakseen säännöissä vaadittua 3/4 enemmistöä, koska vasemmistoryhmä asettui vastustamaan fuusiota, joten Metalliliitto päätti kesäkuussa jäädä ulos jatkoneuvotteluista. TEAM perustettiin ilman metallityöläisiä.
Päätöksenteko-organisaatio
Liittokokous hyväksyi liiton säännöt, aluejärjestön säännöt ja ammattiosaston säännöt sekä ammattiosaston työhuonekunnan säännöt. Liittokokous valitsi liiton puheenjohtajan ja liittosihteerin sekä muut liittohallituksen 18 jäsentä. Liittohallitus kokoontui noin joka kolmas viikko.
Liittokokous valitsi myös liittovaltuuston 56 jäsentä. Liittovaltuusto kokoontui vähintään kahdesti vuodessa. Liittovaltuusto käytti liiton korkeinta päätäntävaltaa liittokokousten välillä. Liittovaltuusto mm. hyväksyi liiton vuosittaiset toiminta- ja taloussuunnitelmat sekä tilinpäätökset ja toimintakertomukset.
Metallityöväen Työttömyyskassan edustajiston vaalit järjestettiin samaan aikaan yhteistyössä Metalliliiton liittokokousvaalien kanssa. Työttömyyskassan edustajisto valitsi työttömyyskassan hallituksen ja valtuuston jäsenet.
Liittokokousvaalitulokset
Ensimmäiset yhtenäisen Metalliliiton vaalit järjestettiin marraskuussa 1971.
Toimisto-organisaatio
Liiton keskustoimisto oli Helsingissä.
Eri puolilla maata oli 11 aluetoimistoa (Helsinki, Turku, Pori, Hämeenlinna, Tampere, Karhula, Varkaus, Jyväskylä, Vaasa, Oulu, Tornio).
Koulutus
Metallityöväen Liitolla oli oma kansanopisto, Murikka-opisto, joka toimii edelleen ja järjestää ammattiyhdistyskoulutusta ja työyhteisöjen työhyvinvointiin liittyvää koulutusta. Lisäksi liiton aluetoimistot järjestivät useita tapahtumia ja koulutustilaisuuksia alueillaan. Niiden järjestämä koulutus oli paikallisista tarpeista lähtevää.
Tutkimustoiminta
Metalliliitto teki säännöllisin väliajoin jäsentutkimuksia. Lisäksi liitto tuotti metalliteollisuuden ja autoalan toimialakatsaukset vuosittain. Samoin liitto julkaisi vuosittain palkkakehitysraportteja.
Kansainvälisyys
Metalliliitto kuului eurooppalaiseen teollisuustyöntekijäin järjestöön IndustriALL - European Trade Union ja kansainväliseen teollisuustyöntekijäin järjestöön IndustriALL Global Union. Pohjoismaista yhteistyötä tehtiin Pohjoismaiden teollisuustyöntekijät Nordic IN -järjestön kanssa.
Poliittiset sidonnaisuudet
Ammattiliitto tuki SDP:n Paavo Lipposen presidentinvaalikampanjaa 31900 eurolla vuoden 2012 vaaleissa. . Vuoden 2014 eurovaaleissa liitto tuki Vasemmistoliiton Erno Välimäen kampanjaa 10000 eurolla sekä Kari Uotilan kampanjaa 5000 eurolla.
Vasemmistoliitto julkisti elokuussa 2009, että Metalliliitto oli puolueen suurin tukija ay-liikkeessä. Metalliliitto tuki puoluetta kahden vuoden aikana 33 000 eurolla.
1407 Lindelöf
1407 Lindelöf on tähtitieteilijä Yrjö Väisälän vuonna 1936 löytämä asteroidi eli pikkuplaneetta. Se on nimetty matemaatikko Ernst Lindelöfin mukaan. Kansainvälisissä yhteyksissä asteroidin nimi voidaan kirjoittaa myös ilman ö-kirjainta, muodossa Lindelof.
Vähä Teerijärvi (Orivesi)
Vähä Teerijärvi on Pirkanmaalla Orivedellä sen keskustaajaman länsipuolella sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistöön.
Maantietoa
Järven pinta-ala on 11,5 hehtaaria ja se on 550 metriä pitkä ja 400 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria, vaikka se on vesikasvillisuutta kasvava matala järvi. Sen rantaviivan pituus on 1,6 kilometriä. Rannoille on rakennettu kuusi vapaa-ajan asuntoa. Niille tulee tiet metsäautotieltä, joka alkaa valtatieltä 9.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Längelmäveden ja Hauhon reittien valuma-alueella (35.7) Längelmäveden alueeseen (35.72), jonka Längelmäveden lähialueeseen (35.721) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 138,8 metriä mpy. Siihen on johdettu rantasoiden ojia ja pari metsäojaa. Järven itäpäästä alkaa kaivettu laskuoja, joka on johdettu Nevasuon johto-ojaan ja siitä Isoon Teerijärveen. Sieltä veden jatkavat tämän laskuojaa pitkin Oriveden asemalle Längelmäveden Pappilanselkään.
Virkistys
Oriveden keskustaajaman länsipuolella kulkee järvien ympäristössä hiihtolatuja, joista osa poikkeaa järven pohjoisrannoille. Järven luoteisrantaan on rakennettu ladun varteen laavu.
Historiaa
Vuoden 1957 peruskartassa järvi oli autio erämaajärvi, jonka laskuoja virtasi vapaasti nykyisiä reittejä pitkin Nevasuolle. Vuoden 1977 kartassa näkyy rantasoille kaivetut suo-ojat, mutta se on edelleen autiona vuoden 1986 kartassa.
Krim Turkvision laulukilpailussa
Krim on osallistunut Turkvision laulukilpailuun kahdesti, vuosina 2013 ja 2014.
2013
Krim osallistui kaikkien aikojen ensimmäiseen Turkvision laulukilpailuun Turkin Eskişehirissä vuonna 2013. Edustajaksi valittiin laulaja Elvira Sarihalil kappaleella "Dağlarin Ellari". Turkvision laulukilpailun semifinaalissa Sarihalil ei päässyt jatkoon.
2014
Vuonna 2014 Krim osallistui uudestaan Turkvision laulukilpailuun, joka järjestettiin Kazanissa, Tatarstanissa. Edustajaksi valittiin laulaja Darina Siniçkina kappaleella "Gider isen". Kilpailun semifinaalissa Siniçkina sai 178 pistettä, sijoittui kahdeksanneksi ja pääsi finaaliin. Finaalissa hän sijoittui kuudenneksi 186 pisteellä.