cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Bibracte
Bibracte levittäytyi noin 135 hehtaarin alueelle. Koko kaupunkia ympäröi korkea muuri, joka oli toteutettu murus gallicus -tekniikalla kivestä ja puusta. Arkeologit ovat rakentaneet osan siitä paikalle Porte du Rebout. Bibractessa ei ollut antiikin kaupunkien kaltaista geometrista asemakaavaa, mutta asutus oli kuitenkin jakautunut selkeisiin alueisiin ja katuihin. Aluksi luultiin, että Bibractessa oli laaja käsityöläisten alue, jossa oli muun muassa kultaseppien pajoja. Kaivauksien perusteella voidaan kuitenkin sanoa, että pajoja oli joka puolella kaupunkia. Esimerkiksi Parc au Chevaux'n alueella oli suuri domus (PC1) sekä käsityöläisten pajoja. PC1 on domus, joka on rakennettu roomalaisella tyylillä ja joka tarkoittaa sitä, että siinä oli vestibulum, atrium ja huoneita. Kaupungissa oli myös muita roomalaistyylisiä taloja. Yleensä talot olivat nelikulmaisia, ja ne oli rakennettu puusta tai kivestä. Useat asumukset olivat puolittain maan sisässä.
Paikalla tehdyissä kaivauksissa on löydetty eri puolilta eteläistä Eurooppaa peräisin olevia kolikoita, mikä viittaa siihen, että Bibracte on ollut vilkas kaupan keskus. Lisäksi paikalta on löydetty monta tuhatta amforaa, jotka osoittavat, että tuotteita tuotiin ager Cosanuksesta (Dressel 1) sekä Hispaniasta (Haltern 70, Dressel 20, Oberhaden 83, Pascual 1 jne.). Kaupungissa oli myös pyhäkkö, joten Bibracte on ollut myös uskonnollinen keskus.
Kiiltopaju
Levinneisyys
Kiiltopajua tavataan Suomessa, Ruotsissa, Baltian maissa ja Venäjällä.
Elinympäristö
Kiiltopaju kasvaa kosteissa paikoissa, rannoilla ja ojanvarsilla.
Käyttö
Kiiltopajua voi käyttää punontatöihin, vaikka niihin yleensä kasvatetaan koripajua.
Walvis Bay
Kalastus
Walvis Bayssa on useita kalastusyhtiöitä. Niitä ovat Hangana Seafood, Caroline Fishing, Benguella Fishing Company, Cadilu Fishing, Etosha Fisheries, Kuiseb Fishing Enterprises, Blue Ocean Products, Benguella Sea Products, Consortium Fisheries ja Talanam Fish Processor. Nämä yhtiöt pyytävät monia eri kalalajeja, joita ovat: käärmemakrillit, anjovis, lithognathus lithognathus, rantaveltto (afrikaansiksi kabeljou), genypterus capensis, kummeliturskat, monnikalat, tonnikalat ja sardiinit. Hangana Seafood myös prosessoi ja vie kalaa ja kalatuotteita ulkomaille. Kalateollisuus muodostaa merkittävän osan Walvis Bayn taloudesta.
Kaupungin vesillä myös kasvatetaan ostereita.
Teollisuus
Vuoden 2018 maaliskuussa Namibian hallitus ja ranskalainen Groupe PSA allekirjoittivat sopimuksen, jonka mukaan näiden yhteisyritys ryhtyy kokoamaan Opel- ja Peugeot-autoja Walvis Bayssa. Projektin arvo on 190 miljoonaa Namibian dollaria, ja tuotannon oli määrä alkaa samana vuonna. Autoja oli määrä valmistua 5.000 vuosittain vuodesta 2020 alkaen. Autot on määrä tuottaa Eteläisen Afrikan tulliliiton maiden markkinoita varten. Peugotin kerrottiin kuitenkin suunnittelevan tehtaan sulkemista, koska sillä oli erimielisyyksiä Etelä-Afrikan kanssa tullimaksuista.
Öljynporauslautat
Pohjois-Angolan öljykenttien öljynporauslauttoja Cabindasta ja Kongojoen suulta tuodaan ajoittain Walvis Bayhin huollettaviksi.
Koulut
Walvis Bayssa on monia kouluja, joista osa on julkisia, osa puolijulkisia ja osa yksityiskouluja. Kaupungin kouluja ovat mm. Duneside High School, Duinesig Primary School, International School of Walvis Bay, The Dolphin Schools, Alexanders Private School, Kuisebmond Secondary School, Walvis Bay Private High School. Kaupungissa on myös useita lastentarhoja.
Namibian Maritime and Fisheries Institute (NAMFI) on Walvis Bayssa toimiva yliopistotason oppilaitos. Omat toimipisteensä kaupungissa on myös seuraavilla oppilaitoksilla: International University of Management (IUM), Welwitchia Health Training Center ja Monitronics Success College.
Politiikka
Walvis Bayta hallinnoi kunnanvaltuusto, joka koostuu kymmenestä valtuutetusta.
Vaalitulokset
Walvis Bayn paikallisvaalien tulokset vuonna 2015 olivat seuraavat:
Walvis Bayn paikallisvaalien tulokset vuonna 2020 olivat seuraavat:
Urheilu
Walvis Bayssa on paljon avoimia tiloja, kauniita paikkoja ja ainutlaatuiset meriekologia sekä -kasvisto. Siellä on helppo harrastaa ulkoilmalajeja, kuten dyynien laskettelua kelkoilla, leijan lennätystä, lainelautailua, uintia, kalastusta, purjehdusta, golfia sekä muita sisä- ja ulkolajeja. Walvis Bayn laguunissa on mahdollista harrastaa erilaisia vesiaktiviteetteja, kuten uintia ja kalastusta, ja erilaisia aktiviteetteja voi harrastaa myös Kuisebjoen deltassa.
Kaupungissa toimivat jalkapalloseurat Eleven Arrows F.C. ja Blue Waters F.C., jotka pelaavat Namibian valioliigassa. Kaupungissa toimii myös krikettiklubi nimeltä Sparta Cricket Club Ground.
Tunnettu rugbypelaaja Percy Montgomery, joka pelasi Etelä-Afrikan rugby union -maajoukkueessa, oli syntynyt Walvis Bayssa.
Kirkot ja muut temppelit
Useimmat kaupungin temppeleistä ovat kristillisiä kirkkoja. Kaupungissa toimivia kirkkoja ovat Namibian evankelisluterilainen kirkko, Namibian tasavallan evankelisluterilainen kirkko, (molemmat Luterilaisen maailmanliiton jäseniä), Namibian baptistikirkko (Baptistien maailmanliitto) Assemblies of God ja katolinen kirkko. Kaupungissa toimii myös Mondesassa anglikaaninen kirkko, jonka pyhäkkö on nimeltään Raphael Anglican Church, samoin siellä toimii merimieskirkko. Molemmat sijaitsevat sataman lähellä. Kaupungissa on myös islamilainen moskeija.
Pariisin rauha (1783)
Pariisin rauhansopimus solmittiin vuonna 1783 Amerikan vallankumouksen päättyessä.
Siihen kuuluviksi lasketaan useita sotaa käyneiden valtioiden kahdenvälisiä sopimuksia:
Yhdysvaltojen ja Britannian sopimuksen pääkohdat
== Ranskan ja Britannian sopimuksen pääkohdat ==
Hamilton Mourão
Hamilton Mourão (s. 15. elokuuta 1953) on brasilialainen kenraali, joka on toiminut 1.1.2019 lähtien Brasilian varapresidenttinä. Hän on aloittanut palvelun Brasilian asevoimissa vuonna 1972.
Oikeistolainen presidenttiehdokas Jair Bolsonaro nimesi elokuussa 2018 kenraali Hamilton Mourãon varapresidenttiehdokkaakseen lokakuun presidentinvaaleissa.
Hamilton Mourão on taustaltaan Brasilian alkuperäisväestöä, mutta hän on raivostuttanut alkuperäisväestön taannoisella kommentillaan, että brasilialaiset ovat perineet laiskuuden maan alkuperäiskansoilta.
Johannes Ockeghem
Johannes Ockeghem (noin 1410 – 6. helmikuuta 1497) oli alankomaalainen säveltäjä.
Hamilton Mourão
Bolsonaro voitti presidentinvaalit. ja uuden presidentin astuessa virkaansa 1.1.2019 aloitti kenraali Hamilton Mourão samalla Brasilian uutena varapresidenttinä.
Johannes Ockeghem
Ockeghemin varhaisesta elämästä ei ole paljoa tietoa. Hän syntyi Saint-Ghislainin kaupungissa ja opiskeli mahdollisesti Gilles Binchoisin johdolla. Ockeghem aloitti uransa laulajana kuorossa. Vuosina 1443–1444 hän toimi Antwerpenissä. Noin vuonna 1452 hän muutti Pariisiin.
Hamilton Mourão
Mourão on neljän tähden kenraali, joka erosi armeija vakituisesta palveluksesta vasta helmikuussa 2018.
Johannes Ockeghem
Vuosina 1446–1448 Ockeghem palveli Kaarle I:tä, Bourbonin herttuaa, tämän hovissa Moulinsissa. 1450-luvun alkupuolella hän muutti Pariisiin, jossa toimi kirkkokuoron johtajana Ranskan hovissa sekä St. Martin-de-Toursin luostarin rahastonhoitajana. Kuningas Ludvig XI:n kuoltua Ockeghemin olinpaikoista on hyvin vähän tietoa, mutta hänen tiedetään käyneen ainakin Bruggessa ja Toursissa, joista jälkimmäisessä hän luultavasti kuoli vuonna 1497, koska jätti sinne testamentin.
Hamilton Mourão
Hamilton Mourão on edustanut presidentti Bolsonaron hallinnossa maltillisempaa suuntausta ja ulkopolitiikassa hän on pyrkinyt pitämään yllä hyviä suhteita Kiinaan, jota Bolsonaro on arvostellut. Lisäksi Mourão on suhtautunut kriittisesti Bolsonaron suunnitelmaan siirtää Brasilian suurlähetystö Israelissa Tel Avivista Jerusalemiin. Tämä on aiheuttanut ristiriitoja Bolsonaron hallinnon radikaalimpien edustajien, erityisesti Bolsonaron poikien, ja Mourãon välille.
Johannes Ockeghem
Ockeghem ei ollut erityisen tuottelias säveltäjä ottaen huomioon hänen uransa pituuden ja maineensa levinneisyyden. Monien hänen sävellystensä arvellaan nykyään olevan jonkun muun säveltäjän tekemiä. Jäljellä olevia, varmasti Ockeghemin säveltämiä teoksia ovat muun muassa hänen 14 messuaan, erillinen Credo-osa, viisi motettia, motetti-chanson ja 21 chansonia.
Ockeghem käytti cantus firmus –tekniikkaa noin puolessa messuistaan ja lisäsi monesti niihin myös lainattua materiaalia. Toinen hänen sävellyksilleen tyypillinen ominaisuus on äänten rytmillisen muodon muuttelu niiden itsenäisyyden säilyttämiseksi.
Josquin des Prez ja monet alankomaalaiset säveltäjät saivat vaikutteita Ockeghemin musiikista. Hänen ekspressiivistä musiikkiaan tunnettiin ympäri Eurooppaa. Ockeghemin messu Missa prolationum, joka koostuu ainoastaan mittauskaanoneista, sekä Missa cuiusvis toni, joka on suunniteltu esitettäväksi missä tahansa moodissa, kuuluvat 1400-luvun kuuluisimpiin teoksiin. Kun Ockeghem kuoli, des Prez sävelsi motetin La déploration de la mort de Johannes Ockeghem kunnioittaakseen hänen muistoaan.
Sarvihai
Sarvihai (Heterodontus francisci) on hitaasti liikkuva ja erakkomainen yöeläin, jota tavataan lähellä kivisiä, hiekkaisia tai päärynälevää kasvavia merenpohjia. Se pystyy kävelemään pohjassa parillisten eviensä avulla, jotka ovat lihaksikkaat ja joustavat. Päivisin se makaa paikallaan kivien lomassa tai luolissa; usein sen pää on kivenhalkeamassa. Sarvihain kuono muistuttaa sian kärsää, ja sillä on pieni suu. Isot, matalat hampaat ovat suun takaosassa, ja kala murskaa niillä merisiilejä, rapuja ja toisinaan luukalojakin. Sarvihain lisääntyminen tapahtuu joulu-tammikuussa: naaras laskee noin 30 munaa ja asettaa ne kivien alle tai halkeamiin. Munakoteloissa on kierukanmallinen muotoilu, jonka ansiosta ne kiinnittyvät tiukasti halkeamiin.
Bouvet’nsaari
Bouvet’nsaari on nimetty sen vuonna 1739 löytäneen Jean-Baptiste Bouvet de Lozier’n mukaan. Brittiläinen hylkeenpyytäjä George Norris julisti vuonna 1825 sen kuuluvan Britannialle – tosin hän luuli tulleensa toiselle saarelle, koska Bouvet oli merkinnyt löytönsä sijainnin väärin. Britannia ei ollut kiinnostunut saaresta, ja Harald Horntvedt julisti 1927 sen Norjan omaisuudeksi. Norja ja Britannia pääsivät pian tämän jälkeen sopimukseen saaren asemasta. Norjalle siirtynyt saari julistettiin 1971 luonnonsuojelualueeksi, ja Norjan Polaari-instituutti rakennutti sinne vuonna 1977 automaattisen säähavaintoaseman. Saari on myös kansainvälisesti tärkeä lintualue.
Sijainti ja pinnanmuodot
pienoiskuva|Bouvet’nsaaren sijainti. pienoiskuva|Bouvet’nsaaren kartta. Bouvet’nsaari sijaitsee Atlantin eteläosissa, noin Etelä-Afrikasta lounaaseen ja  Etelämantereesta pohjoiseen. Se sijaitsee kauempana manteresta ja muista saarista kuin mikään muu saari maailmassa, sillä alle etäisyydellä Bouvet’nsaaresta ei ole lainkaan muita saaria.
Saari on noin 9,5 kilometriä pitkä ja seitsemän kilometriä leveä. Saaren pinta-ala on noin 49 neliökilometriä. Pysyvä jää peittää Bouvet’nsaaresta noin 93 prosenttia. Suurin jäätön alue on nimeltään Nyrøysa, joka syntyi vuosien 1955–1958 aikana todennäköisesti maanvyörymän seurauksena.
Topografiset muodot ovat kerrostulivuoren muodostamat. Isoja osia tulivuoresta on kulunut meren aiheuttaman abraasion takia. Maata on hävinnyt erityisesti pohjois-, länsi- ja lounaisrannikoilta, minkä takia tulivuoren kraatteri ei ole keskellä maamassaa.
Bouvet’nsaaren korkein kohta on 780 metriä merenpinnan yläpuolella. Se sijaitsee kraatterin lounaisreunalla. Kraatterin jään peitossa oleva pohja on noin 500 metrin korkeudessa. Tulivuoren kartio laskeutuu tasaisesti rannikkoja kohti. Itärannalla se laskeutuu 60 metrin korkeuteen ja etelärannalla 100–300 metrin korkeuteen merestä. Länsi- ja pohjoisrannikoilla rinne päättyy 400–500 metriä korkeaan jyrkänteeseen. Rannikkokaistale on hyvin kapea ja aaltojen pieksemä, joten saarelle pääsy on hyvin vaikeata.
pienoiskuva|vasen|Kapp Valdivia. Saaren rannikolla on joitakin huomattavia niemiä ja niemekkeitä. Idässä Kapp Lollossa on 80 metriä korkeita kallionjyrkänteitä. Keskellä pohjoisrannikkoa on kasvillisuudesta lähes autio Kapp Valdivia. Saaren luoteiskulmassa on Kapp Circuncision, joka on lumeton 200 metrin korkeuteen asti. Sen lounaispuolella on noin 1,5 kilometriä pitkä Nyrøysa, joka nousee 51 metrin korkeuteen pohjoisosassaan. Saaren eteläosassa on 260–380 metrin korkeudessa oleva Rustadkollenin tasanko.
Geologia
Bouvet’nsaari sijaitsee Atlantin keskiselänteen eteläisimmässä osassa. Maankuori saaren alla on noin 4,5–5 miljoonaa vuotta vanhaa, ja saaren kallioperän vanhin osa merenpinnan yläpuolella on noin 1,4 miljoonaa vuotta vanhaa. Kallioperä koostuu kahdesta muodostelmasta. Vanhempi ja alempi on pyroklastista kiveä, joka muodostui todennäköisesti merenalaisesta hyaloklastiitista. Nuorempi kivi on lähinnä laavakiveä, joka on pääasiassa basalttia. Nuoremmat esiintymä ovat ryoliittia.
Saari on vulkaaninen, ja tulivuori on edelleen aktiivinen, mistä kertovat myös fumarolit, joita on erityisesti pohjois- ja koillisrannikoilla. Tulivuorenpurkauksista ei kuitenkaan ole todistusaineistoa historialliselta ajalta. Saaren nuorin laavakivi on vanhaa. Saaren huippu on tasainen, ja kraatterin halkaisija on noin kaksi kilometriä.
Ilmasto
Bouvet’nsaarella vallitsee kylmä meri-ilmasto. Sen erityispiirteitä on vähäinen lämpötilanvaihtelu. Saaren keskilämpötila merenpinnan tasolla on ympäri vuoden −2,7 – +1,6 °C. Vuoden keskilämpötila on noin −1 °C. Tammikuussa keskilämpötila on +1 °C ja syyskuussa −3 °C. Saari on usein pilvien tai tiheän sumun peitossa.
Kasvillisuus ja sienet
pienoiskuva|[[Usnea antarctica -jäkälä hallitsee paljaita vuorenharjoja Nyrøysan pohjoispuolella.]] Bouvet’nsaarella ei kasva ruohoja eikä kukkivia kasveja, mutta saarella kasvaa noin 70 itiökasvi- ja sienilajia. Lajisto on tyypillistä Antarktiksen merellisille alueille, ja siinä on selviä kasvimaantieteellisiä yhtäläisyyksiä lännempänä sijaitsevien Eteläisten Sandwich- ja Eteläisten Shetlandsaarten kanssa. Jääpeitteen takia kasvillisuus Bouvet’nsaarella on keskittynyt rantakallioille ja -kiville, muutamille jäättömille nunatak-harjanteille ja huippujen tasanteille.
Kasvitieteilijä Torstein Engelskjøn jakoi Bouvet’nsaaren 20 eliöyhteisöön, jotka hän luokitteli kuuteen pääluokkaan. Ensimmäiseen ryhmään kuuluvat lähes elottomat alueet. Lumen ja jään peittämillä alueilla kasvaa joitakin kylmään tottuneita pieneliöitä. Tietyt jäättömät alueet sen sijaan ovat täysin elottomia. Tällaisia alueita on Nyrøysan yläpuolella olevilla lumivyöryn pyyhkimillä rinteillä ja kraatterin sisällä.
Toisen ryhmän muodostaa kallioiden kasvillisuus meren roiskevyöhykkeeltä 400 metrin korkeuteen. Kuivilla ja korkeintaan kohtuullisesti lintujen vaikutusalueella olevilla kallioilla kasvaa valtalajina joko kultajäkäliä yksinään tai yhdessä Lecania gerlachei -jäkälälajin kanssa. Kallioilla, joita linnut ovat runsaasti lannoittaneet, viherlevälaji Prasiola crispa peittää alleen jäkälät.
Bouvet’nsaaren pohjois- ja länsirannikolla on 400 metrin korkeuteen kasvavaa kliimaksikasvillisuutta. Kapp Valdiviassa kliimaksikasvillisuutta halitsevat kulosammalet ja mustuaiset sekä metsäkamppisammal. Toinen kliimaksivaiheen vyöhyke on sammalalueet, joissa kasvaa lajit Brachythecium austro-salebrosum ja Tortula filaris, joiden kasvupaikat näkyvät vihreinä alueina jo kaukaa. Paljaat vuorenharjat Nyrøysan pohjoispuolella ovat Usnea antarctica -jäkälän hallitsemia. Länsirannikon 410 metriä korkealla kukkulalla kasvaa myös sitä, mutta huippu on erityisesti Mastodia tesselata- ja Tortula princeps -lajien hallitsemaa.
Saaren etelärannikon 250–380 metrin korkeudessa olevilla basalttitasangoilla, Rustadkollenilla ja Moseryggenilla, kasvaa hieman poikkeavaa kasvillisuutta. Niiden kliimaksikasvillisuuden Engelskjøn jakoi neljään ryhmään. Yhden ryhmän valtalajeja ovat vihreinä mattoina kosteissa ja suojaisissa painaumissa kasvavat Brachythecium austro-salebrosum, metsäkamppisammal ja Pachyglossa dissitifolia. Sammalmattojen välissä puolestaan on lohkareita, joissa kasvaa erityisesti jäkälälaji Usnea aurantiaco-atra. Basalttisten vierinkivien alueella vesi virtaa nopeammin pois, ja siellä kasvaa hieman erilainen sammal- ja jäkälälajisto kuin kosteiden paikkojen painaumissa. Neljännellä alueella on suljetumpi sammalmatto, vähemmän näkyvissä olevaa maaperää ja jopa 15 senttimetrin paksuinen turvekerros.
Nyrøysan kasvillisuus poikkeaa Bouvet’nsaaren muusta kasvillisuudesta, sillä nuorella maa-alueella on paljon pioneerilajeja. Erityisesti Nyrøysan eteläosa on peittynyt tummaan tulivuorenkuonaan ja tuffimateriaaliin. Tortula filaris- ja Brachythecium austro-salebrosum -sammalet sekä hiirensammalet hallitsevat tällaista aluetta. Irtonaisen maapärän takia jäkäliä ei sen sijaan juurikaan kasva. Osassa Nyrøysaa puolestaan on kerroksittain kovaa piihappopitoista laavaa, joka lohkeilee sileäpintaisiksi ja kulmikkaiksi paloiksi ja tarjoavat näin jäkälille hyvän kasvualustan. Alueen valtalajit ovat Brachythecium austro-salebrosum, hiirensammalet ja Usnea antartica. Fumarolien lämmittämät alueet antavat puolestaan rehevän kasvualustan suikero- ja savikkolapiosammalille. Lisäksi joidenkin fumarolien ympärillä on lajeja, joita ei tavata saaren muista osista.
Eläimistö
pienoiskuva|Bouvet’nsaaren [[kergueleninmerikarhujen populaatio on maailman toiseksi suurin. Merikarhuja saarella olevalla Nyrøysan alueella.]] Bouvet’nsaarella on maailman toiseksi suurin kergueleninmerikarhun populaatio. Siinä arvioitiin vuonna 2002 olevan. Se on kuitenkin pieni osa maailman populaatiosta, sillä 95 prosenttia poikasista syntyy Etelä-Georgian saarella. Bouvet’nsaaren kergueleninmerikarhumäärä on pysynyt vakaana vuodesta 1996; sitä ennen se kasvoi seitsemän vuoden ajan noin 30,6 prosenttia vuodessa. Kerguelininmerikarhut metsästettiin 1900-luvun alussa lähes sukupuuttoon, vuonna 1928 niitä laskettiin olevan saarella noin ja vuonna 1964 vain 500. Etelänmerinorsun havaittiin 1998–1999 poikineen saarella ensimmäisen kerran vuosiin. Lisäksi saarten vesillä on havaittu säännöllisesti ryhä- ja miekkavalaita.
Bouvet’nsaarella on havaittu pesivän 12 lintulajia. Niistä myssypingviiniä, kultatöyhtöpingviiniä, etelänmyrskylintua, kapinmyrskyliitäjää, kyyhkyprionia, etelänkeijua, tummatyrskynpolkijaa ja etelänkihua on tavattu 1900-luvun lopun tutkimuksissa. Saarella on aiemmin todettu pesivän myös jääpingviini, isomyrskyliitäjä, lumimyrskyliitäjä ja eteläntiira. Bouvet’nsaarella tehdään niin harvoin tutkimuksia, että viimeksi mainitut lajitkin saattavat pesiä edelleen saarella. Näiden 12 lajin lisäksi saarella epäillään pesineen tai pesivän ohutnokkaprioneja ja etelänselkälokkeja. Lisäksi saarella on nähty kesävierailuita 19 muulta lintulajilta.
Linnuista etelänmyrskylintu on runsaslukuisin, ja jopa on arvioitu pesivän saaren rantakallioilla. Etelänmyrskylintuja on erityisesti Kapp Valdiviassa, Kapp Circoncisionissa, Nyrøysassa ja saaren lounaisosissa Norvegiaoddenilta Rustadkollenille. Kapp Circoncisionissa on Bouvet’nsaaren suurin pingviiniyhdyskunta, jossa 1989–1990 arvioitiin olevan. Koko saarella arvioitiin 1978–1979 olevan ja 1989–1990. Runsaslukuisimmat pingviinilajit ovat kultatöyhtöpingviini ja myssypingviini. Pingviinien määrä vähentyi 1980-luvun aikana noin 4,8 prosenttia vuodessa, ja 1990-luvun aikana kanta on pienentynyt ilmakartoitusten perusteella vieläkin nopeammin. Suurin syy pingviinien vähentymiselle on Nyrøysassa kergueleninmerikarhun runsaasti kasvanut määrä. Merikarhut häiritsevät pingviinien pesintää, aiheuttavat lintujen loukkaantumisia ja kuolemia ja käyttävät niitä ravinnokseen. Pingviinien määrä on kuitenkin vähentynyt myös saaren muissa osissa, vaikka kergueleninmerikarhuja ei niissä olekaan. Vähentymisen taustalla lieneekin myös muita tekijöitä. Saari on kansainvälisesti tärkeä lintualue (IBA).
Selkärangattomia eläinlajeja Bouvet’nsaarelta on löydetty vain seitsemän, neljä punkkilajia ja kolme hyppyhäntäislajia. Yleisimmät selkärangattomat ovat kuoripunkkeihin kuuluva Alaskozetes antarcticus ja hyppyhäntäisiin kuuluva Cryptopygus antarcticus.
Löytäminen
pienoiskuva|[[Jean-Baptiste Bouvet de Lozier|Jean-Baptiste Bouvet de Lozier’n tutkimusmatkoista tehty kartta, joka tehtiin melkein heti tämän saavuttua takaisin Ranskaan. Karttaan on merkitty Bouvet’nsaaren Cap de la Circoncision tyhjän, tuntemattoman alueen reunalle.]] Bouvet’nsaaren löysi 1. tammikuuta 1739 ranskalainen Jean-Baptiste Bouvet de Lozier, ja saari nimettiin hänen mukaansa. Bouvet merkitsi saaren sijainnin väärin, minkä takia eivät James Cook, James Clark Ross eikä Thomas Moore löytäneet sitä myöhemmin. Ross purjehti vuonna 1843 noin 29 kilometriä Bouvet’nsaaren pohjoispuolelta ja Moore vuonna 1854 noin 24 kilometriä sen itäpuolelta.
Brittiläiset hylkeenpyytäjät James Lindsay ja Thomas Hopper näkivat saaren 6. lokakuuta 1808. He luulivat löytäneensä uuden saaren, koska he olivat kaukana Bouvet’n antamasta koordinaateista. He nimesivät sen Lindsaynsaareksi. Yhdysvaltalainen hylkeenpyytäjä Benjamin Morrell lähetti 7. joulukuuta 1822 aliperämiehensä maihin. Se oli Bouvet’nsaaren ensimmäinen rekisteröity maihinnousu.
pienoiskuva|Bouvet’nsaari valokuvassa vuodelta 1898. Brittiläinen hylkeenpyytäjä George Norris löysi 10. joulukuuta 1825 kaksi saarta. Ensimmäisen saaren hän nimesi Liverpoolinsaareksi ja toisen Thompsoninsaareksi. Hän nousi maihin Liverpoolinsaarelle, joka todennäköisesti oli Bouvet’nsaari, ja julisti sen kuuluvaksi Yhdistyneelle kuningaskunnalle. Britannian hallitus ei kuitenkaan missään vaiheessa noudattanut julistusta, eikä saarta ollut missään kartoissa merkitty Britannian omistukseksi. Thompsoninsaari on jäänyt mysteeriksi, sillä vaikka siitä on myös muita havaintoja (muun muassa yhdysvaltalaiselta Joseph J. Fullerilta vuodelta 1893), Carl Chun ei löytänyt siitä jälkiä 25. marraskuuta 1898. Chunin retkikunta oli ensimmäinen, joka kartoitti Bouvet’nsaaren.
Norjalle
pienoiskuva|vasen|Norjalaisretkikunta ensimmäisinä maissa Bouvet’n saarella vuonna 1927 Norjalainen liikemies Lars Christensen päätti 1920-luvulla, että Bouvet’nsaari olisi otollinen paikka valaanpyyntiasemalle. Hänen päämääränään oli myös saada Norjan haltuun Antarktisia maita. Hän sai 31. elokuuta 1927 Norjan hallitukselta oikeuden ottaa Norjan haltuun kaikki maat, jotka eivät ole vielä muiden valtioiden omistuksessa. Tästä syystä Christensen keskittyi Pietari I:n saareen ja Bouvet’nsaareen. Hän lähetti tutkimusalus Norvegian tutkimaan seutua. Aluksen kapteeni Harald Horntvedt astui maihin 1. joulukuuta 1927 ja julisti saaren kuuluvan Norjalle. Hän rakensi sinne myös pienen vajan, joka kuitenkin tuhoutui pian myrskytuulessa. Vajan tarkoituksena oli toimia suojana mahdollisesti haaksirikkoutuville merimiehille. Vajan rakentaminen oli myös perinteinen norjalainen tapa julistaa maan omistajuutta. Norvegian miehistö tutki saarta kuukauden ajan.
Christensenin suunnitelmat Bouvet’nsaaresta olivat kaatua toiseen norjalaiseen valaanpyyntiyritykseen, joka kysyi Britannialta lupaa metsästää hylkeitä ja pyydystää valaita Bouvet’n- ja Thompsoninsaaren vesillä. Britannia antoi retkikunnalle luvan, mutta tämän tultua julkisuuteen Norja ilmoitti, että se oli jo vaatinut saarta itsellen ja aloittanut siellä metsästyksen. Britannia vastusti Norjan vaatimusta Bouvet’nsaaresta, koska Norris oli julistanut saaren jo kuuluvaksi Britannialle. Maat pääsivät pian yhteisymmärrykseen. Britannia tunnusti marraskuussa 1928 Norjan aseman Bouvet’nsaarella, ja vastapainoksi Norja tunnusti Britannian vaatimukset Antarktiksella.
Tutkimusaseman perustaminen ja suojelualueeksi
Norjalaiset eivät onnistuneet 1900-luvun alkupuoliskolla rakentamaan Bouvet’nsaarelle pysyvää tutkimusasemaa. Norjan lisäksi aseman rakentamista tutkivat myös Britannia (1939 ja 1964) ja Etelä-Afrikka (1955 ja 1966).
Bouvet’nsaari ja sitä ympäröivät merialueet julistettiin 1971 luonnonsuojelualueeksi. Saaren luonto ja ympäristö ovat sen ansiosta ympärivuotisessa suojelussa. Julistuksen myötä saari on myös turvattu teiden ja rakennusten rakentamiselta ja monilta muilta toiminnoilta, joihin kuuluu maaston muokkaamista.
Norjan Polaari-instituutti (NPI) rakennutti 1977 saarelle automaattisen säähavaintoaseman. NPI miehitti asemaa väliaikaisesti joulukuusta 1978 maaliskuulle 1979, jolloin saarella tehtiin biologisia ja geologisia tutkimuksia. Tutkimusryhmä jätti jälkeensä kaksi säähavaintoasemaa, kolme vajaa ja hätävaraston. NPI tutki saarta uudestaan maaliskuussa 1985 sekä joulukuun 1996 ja helmikuun 1997 välisenä aikana. NPI:n 1990-luvun puolivälin tutkimukset liittyivät Antarktiksen merielämää suojelevaan CCAMLR-sopimukseen. NPI:n tutkijat palasivat saarelle jälleen syksyllä 2007, jolloin he havaitsivat, että sekä tutkimus- että sääasema olivat molemmat syöksyneet mereen. Uusi ja paremmin varustettu asema vihittiin käyttöön tammikuussa 2014. Asemassa on kamera ja mittauslaitteita, joiden dataa pystyy lähettämään satelliitin kautta ympäri vuoden. Laitteet saavat virtaa tuulienergiasta.
Hallinto ja talous
Bouvet’nsaari on Norjan territorio, ja sitä hallitsee suoraan Norjan oikeus- ja turvallisuusministeriön napa-alueiden osasto. Bouvet’nsaari sijaitsee Antarktiksen sopimuksen määrittelemän alueen ulkopuolella, joten Norjan omistusoikeutta siihen ei ole kyseenalaistettu, toisin kuin Norjan vaatimien Pietari I:n saaren ja Kuningatar Maudin maan asemaa.
Vaikka saari on asumaton, sillä on kuitenkin Internetin ylätason verkkotunnus .bv. Tunnusta hallinnoi Norid, joka ei kuitenkaan ole avannut sitä rekisteröitäväksi. Sillä on myös radioamatööritoiminnassa oma maatunnuksensa 3Y/B, joka on DXCC:n listauksessa Pohjois-Korean jälkeen toiseksi etsityin kohde.
Bouvet’nsaaren ympärillä on Norjan yksinomainen talousvyöhyke, jonka pinta-ala on 757 814 neliökilometriä. Talousvyöhykkeen alueella on jonkin verran kalastustoimintaa. Kalastus alueella alkoi noin 1970-luvun puolivälissä. Viralliset tiedot Bouvet’nsaaren vesillä tehdystä kalastuksesta ovat vähäisiä, ja CCAMLR:n tietokanta käsittelee laajempaa Antarktista merialuetta. CCAMLR:n saalistietojen mukaan Bouvet’nsaaren vesillä ei kalasteta ollenkaan troolaamalla, mutta Sea Around Us Projectin tutkijat epäilevät, että alueella on melko runsaasti laitonta kalastusta valvonnan puutteen takia. Tutkijat arvioivat, että vuosien 1977–2010 aikana Bouvet’nsaaren talousvyöhykkeen kokonaissaalis oli noin 2 400 tonnia. Toiminta alkoi pienimuotoisena vuonna 1977, mutta saalismäärät kasvoivat hiljalleen, kunnes vuosina 2005–2010 kasvu kiihtyi. Pitkäsiimakalastuksen tärkeimmät saalislajit olivat jääahveniin kuuluvat Dissostichus eleginoides ja Dissostichus mawsoni sekä jääkalalajit.
Tulkinta tiedosta
Tulkinta tiedosta on gnostilainen valentinolainen kirjoitus, joka tunnetaan Nag Hammadin kirjastosta (koodeksi XI, kirja 1). Teksti on paikoittain hyvin vaurioitunut ja katkelmallinen. Se on ajoitettu noin vuosiin 150–200.
Sisältö
Kirjoitus kertoo Vapahtajan, Jeesuksen, merkityksestä valentinolaisesta näkökulmasta. Sen mukaan Vapahtaja oli täynnä jumalallista voimaa oleva Sana, joka oli tullut ottamaan pois maailman synnit kärsimyksellään ja kuolemallaan. Kirjoitus toistaa muun muassa seuraavat Matteuksen evankeliumissa esiintyvät Jeesuksen opetukset:
Uruh
Uruh (, tai Ирæф, Iræf) on Pohjois-Ossetia-Alanian ja Kabardi-Balkarian tasavalloissa Venäjällä Kaukasiassa virtaava joki. Uruh on Terekin sivujoki. Joki saa alkunsa Irafin piirin lounaisosasta läheltä Pohjois-Ossetia-Alanian etelärajaa. Sieltä se virtaa ensin kohti itää, kääntyy sitten kohti pohjoista, ja laskee Terekiin Maiskin kaupungin eteläpuolella Kabardi-Balkariassa. Terek laskee edelleen Kaspianmereen. Uruhiin laskevista joista mainittakoon Lesken.
Leo Fabritius
Tauno Leo Fabritius (11. elokuuta 1912 Viipuri – 22. maaliskuuta 2005 Nummi-Pusula) oli viimeinen elossa ollut Espanjan sisällissotaan tasavaltalaisten puolella osallistunut Suomen kansalainen.
Fabritius lähti kotoaan Helsinkiin 17-vuotiaana ja oli sitten aluksi kolmen vuoden ajan Vakuutusyhtiö Pohjolan palveluksessa. Hän kävi sitten kokkikoulun ja oli parin vuoden merivartiolaitoksen laivoille kunnes siirtyi kokiksi kauppalaivoille. Fabritius karkasi vuonna 1937 Kanadassa Antti Wihurin varustamon Viiri-laivasta jossa hän oli ollut pääkokkina. Hän oli kaivostöissä ja sitten ravintolakokkina Torontossa. Espanjan sisällissodan puhjettua Fabritius lähti vapaaehtoisena taistelemaan tasavaltalaisten puolella käyttäen passissaan nimeä Leo Riuttu.
Fabritius saapui Espanjaan Ranskan kautta syyskuussa 1937 ja liittyi XV kansainvälisen prikaatin Mac-Papineau-pataljoonaan. Kolmen viikon konekiväärikurssin jälkeen hän lähti rintamalle. Hän oli mukana sotatoimissa aina tasavaltalaisten kukistumiseen saakka. Helmikuussa 1939 Fabritius siirtyi Pyreneiden yli Ranskaan josta suomalainen kenraali Bruno Jalander löysi hänet pakolaisleiriltä. Hän palasi Suomeen ja kuulustelujen jälkeen pääsi taas työhön kokiksi ja tarjoilijaksi muun muassa hotelli Antreaan Viipuriin. Fabritius palasi kuitenkin pian merille ja kesäkuussa 1940 hän matkasi Petsamosta Yhdysvaltoihin laivalla karaten laivasta New Yorkissa. Fabritius oli sitten merimiehenä amerikkalaisella ja norjalaisella laivalla, toimi IWW:n suomalaisen sihteerin Karl Päiviön autonkuljettajana tämän puhujamatkoilla ja oli työssä Päiviön mustikkafarmilla. Vuosina 1941–1944 Fabritius oli englantilaisten internoimana Jamaikan saarella.
Vapauduttuaan vankeudesta Fabritius oli aluksi työssä Eteenpäin-lehden kirjapainossa New Yorkissa mutta palasi sitten merille. Vuonna 1952 hän palasi maihin ja oli pari vuotta työssä eri puolilla Yhdysvaltoja muun muassa hotelleissa. Vuonna 1954 hän muutti Australiaan ja oli aluksi uraanin etsijänä. Hän asettui lopulta Sydneyyn ja meni naimisiin suomalaisen Tyyne Tuomen kanssa. He pitivät Sydneyssä 16 vuoden ajan sekatavarakauppaa aina vuoteen 1977 saakka. Tänä aikana Fabritius keräsi merkittävän kokoelman suomalaisiin siirtolaisiin liittynyttä esineistöä pitämäänsä kotimuseoon.
Fabritius palasi vuonna 1986 Suomeen ensimmäisen kerran vuoden 1940 jälkeen sen jälkeen kun hänen vaimonsa ja appivanhempansa olivat kuolleet Australiassa. Hän lahjoitti keräämänsä esineet Turussa toimivalle Siirtolaisinstituutille. Suomessa hän tapasi toisen vaimonsa puheterapeutti Marjukka Wäreen ja he menivät naimisiin Sydneyssä 1987. Fabritius palasi Suomeen 1988 myytyään talonsa Sydneyssä. Hän asui sitten vaimonsa kanssa eri puolilla Suomea ja viimeksi Saukkolassa.
Fabritius julkaisi vuonna 1986 kirjan sotakokemuksistaan Espanjassa nimellä Tasavaltalaisena Espanjan sisällissodassa.
Ville Sandqvist
Ville Sandqvist (s. 23. tammikuuta 1960 Helsinki) on suomalainen näyttelijä, teatteriohjaaja ja näyttämötyönopettaja.
Sandqvist on valmistunut näyttelijäntyön maisteriksi  1986 ja teatteritaiteen tohtoriksi 2013 Teatterikorkeakoulusta. Sandqvist on toiminut Suomen Näyttelijäliiton puheenjohtajana vuosina 2001–2007. Sandqvist on esiintynyt useissa Teatteri Jurkan näytelmissä.
Sandqvistin isä oli kuvataiteilija ja kirjailija Rolf Sandqvist, äiti näyttelijä Vappu Jurkka ja isoäiti näyttelijä ja teatterinjohtaja Emmi Jurkka.
Sunžæ
Sunžæ ( ja ) on kylä Gorætgæronin piirissä Pohjois-Ossetia-Alanian pohjoisosassa Venäjällä. Sunžæ sijaitsee Sunžæjoen varrella piirin koillisosassa tasavallan pääkaupungin Vladikavkazin länsipuolella lähellä Ingušian tasavallan rajaa.
Van Cliburn
thumb|right|Van Cliburn oli 1900-luvun maineikkaimpia yhdysvaltalaispianisteja. Van Cliburn, oik. Harvey Lavan Cliburn Jr. (12. heinäkuuta 1934 – 27. helmikuuta 2013), oli yhdysvaltalainen pianisti. Hän nousi maailmanmaineeseen 23-vuotiaana voitettuaan ensimmäisen Kansainvälisen Tšaikovski-kilpailun Moskovassa 1958.
Cliburn syntyi Louisianassa mutta siirtyi lapsena perheensä kanssa Teksasiin. Hän sai varhaisimman pianonsoitonopetuksensa äidiltään ja opiskeli 17-vuotiaasta alkaen Juilliard Schoolissa. Hänen opettajaan toimi venäläinen pianopedagogi Rosina Lhévinne. Cliburn voitti 20-vuotiaana Leventritt-palkinnon ja esiintyi ensi kerran Carnegie Hallissa.
Cliburn on tulkinnut muun muassa Tšaikovskia, Rahmaninovia, Griegiä, Beethovenia ja Prokofjevia. Hänelle myönnettiin vuonna 1958 Grammy Tšaikovskin ensimmäisen pianokonserton levytyksestä.
Cliburn jatkoi esiintymis- ja levytysuraansa koko 1970-luvun. Hän esiintyi Valkoisessa talossa vuonna 1987 sekä Carnegie Hallin 100-vuotisjuhlassa. Hänelle on myönnetty 2000-luvulla Presidential Medal of Freedom sekä Grammy elämäntyöstä musiikin alalla.
Hänen kunniakseen perustettiin vuonna 1962 kansainvälinen Van Cliburn -pianokilpailu, joka järjestetään neljän vuoden välein Fort Worthissä, Teksasissa. Kilpailu rinnastetaan nykyisin merkittävyydessä Tšaikovski-kilpailuun. Kilpailun voittajiin kuuluvat muun muassa Radu Lupu (1966), Cristina Ortiz (1969) ja Olga Kern (2001).
Luusyöpään sairastunut pianotaiteilija kuoli kotonaan Fort Worthissa Teksasissa.
Pedro Lamy
José Pedro Lamy Viçoso eli Pedro Lamy (s. 20. maaliskuuta 1972 ) on portugalilainen autourheilija. Hän on ensimmäinen Formula 1 -sarjassa pisteitä kerännyt portugalilainen. Lamy syntyi Portugalissa Aldeia Galega -kylässä, joka on kylä lähellä Alnqueraa.
Ura
Samana vuonna Lamy sai mahdollisuuden kilpailla Formula 1 -sarjan kauden neljässä viimeisessä kilpailussa korvaten loukkaantunutta Alessandro Zanardia Lotus-tallissa. Hän ei kerännyt yhtään pisteitä, mutta allekirjoitti tallin kanssa sopimuksen kaudeksi 1994. Lamylta kuitenkin murtuivat molemmat jalat Silverstonen radalla ajetuissa testeissä, ja hän joutui olemaan sivussa kilpailuista yli vuoden. San Marinon (Imola) kilpailun startissa Lamy ajoi Lotus Mugenilla lähtöruutuun jääneen JJ Lehdon Benettonin vasempaan takakulmaan joutuen keskeyttämään kilpailun alkuunsa. Kuntoutuksen jälkeen hän onnistui allekirjoittamaan sopimuksen Minardi-tallin kanssa kauden 1995 jälkimmäisen puoliskon kilpailuihin korvaten Pierluigi Martinia. Lamy onnistui keräämään tallin kauden ainoan pisteen kauden päättävässä Australian Grand Prix'ssa. Piste jäi Lamyn ainoaksi. Hän jäi Minardille kaudeksi 1996, mutta talli ei ollut kovinkaan kilpailukykyinen. Kauden jälkeen Lamy lopetti F1-uransa.
Lamy siirtyi FIA GT Championship -sarjaan, jossa hän voitti GT2-luokan mestaruuden vuonna 1998 Oreca Dodge Viperilla. Sittemmin Lamy kilpaili Le Mansin 24 tunnin ajossa ja DTM-sarjassa. DTM:ssä ollessaan hän ajoi Mercedesillä, mutta ei ollut tyytyväinen talliin, joten hän vaihtoi Zakspeed-talliin. Kyseisessä tallissa ollessaan hän onnistui voittamaan Nürburgringin 24 tunnin ajon kaksi kertaa putkeen (2002 ja 2003). Lamy voitti V8STAR-tittelin vuonna 2003. Vuonna 2004 hän kilpaili BMW Motorsportissa muutamissa tapahtumissa ja voitti GTS-luokan Le Mans Endurance Series -sarjassa.
Nykyisin Lamy kilpailee Aston Martinin GT-autolla FIA World Endurance Championship -kestävyysluokassa.
Maaseudun yleinen järjestyssääntö
Maaseudun yleinen järjestyssääntö oli Suomessa vuosina 1928–2003 voimassa ollut asetus, joka sisälsi määräyksiä järjestyssäännöistä maaseudulla.
Asetus annettiin 1. kesäkuuta 1928, ja se kumottiin järjestyslain säätämisellä vuonna 2003.
Bordj Bou Arreridj
Bordj Bou Arreridjin talous perustuu lähinnä maanviljelyyn ja metsänhoitoon. Teollisuutta kaupungista löytyy vain vähän.
Amerikantaikapähkinä
Amerikantaikapähkinä (Hamamelis virginiana) on taikapähkinäkasveihin kuuluva kesävihanta, yksikotinen pensas. Se kasvaa Suomessa 2–3 metrin korkuiseksi.
Levinneisyys ja kasvupaikat
Amerikantaikapähkinä on kotoisin Pohjois-Amerikan itäosista Mississipiltä Atlantin rannikolle. Se kasvaa tuoreissa–kosteissa, mieluiten runsasravinteisissa metsänreunoissa ja jokivarsissa, joskus metsissäkin. Harvemmin sitä tavataan rantakallioilla ja merenrannoilla. Ilmastollisesti amerikantaikapähkinä on temperaattinen-keskimeridionaalinen, mereinen-lievästi mereinen.
Käyttö Suomessa
Suomessa amerikantaikapähkinää käytetään koristepensaana, mutta se on harvinainen ja varsin vähän käytetty. Amerikantaikapähkinän voi nähdä ainakin Helsingin yliopiston kasvitieteellisessä puutarhassa Kaisaniemessä sekä Turun yliopiston kasvitieteellisessä puutarhassa Ruissalossa.
Amerikantaikapähkinän koristearvo perustuu kukkiin, jotka ilmaantuvat myöhään syksyllä. Suomessa kukinta tapahtuu vain hyvin pitkinä, lämpiminä syksyinä tai pitkien suojasäiden aikana talvella. Kukat ovat kirkkaankeltaisia, noin kaksisenttisiä ja sijaitsevat kolmittain lehtihangoissa.
Kasvattaminen ja lisäys
Suomessa amerikantaikapähkinä menestyy puuvartisten kasvien menestymisvyöhykkeillä I–II, mutta vain suotuisilla kasvupaikoilla. Se kasvaa parhaiten aurinkoisessa tai puolivarjoisessa, kosteassa, runsasravinteisessa ja runsashumuksisessa paikassa.
Amerikantaikapähkinää voi lisätä siemenistä. Ne ovat mustia ja kiiltäväpintaisia. Amerikantaikapähkinän kotahedelmä aukeaa kypsyttyään äkkinäisesti, jolloin siemenet sinkoutuvat maastoon. Siemenet vaativat vähintään kolmen kuukauden kylmäkäsittelyn. Itäminen voi kestää kaksi vuotta.
Kotiviini
Kotiviini on omaan käyttöön pienimuotoisesti valmistettua viiniä. Useimmiten kyse ei ole rypäleviinistä vaan marjaviinistä, jonka raaka-aineena käytetään tuoreita, pakastettuja tai kuivattuja marjoja. Saatavana on myös viinin valmistukseen sopivaa rypälemehua.
Suomen laki
Maaliskuussa 2018 voimaan tulleen alkoholilain (Asetus 28.12.2017/1102) mukaan yksityinen henkilö saa valmistaa mietoja alkoholijuomia (korkeintaan 22 alkoholitilavuus-%) yksityiseen käyttöön muutoin kuin tislaamalla. Vuoden 1994 asetuksessa raaka-aineet rajattiin tuoreisiin tai kuiviin hedelmiin, rypäleisiin, marjoihin, raparperiin siten, että viljaa tai viljatuotteita ei saanut käyttää valmistuksessa. Uusi laki poisti raaka-ainerajoitukset.
Viinityypit
Kotiviininä on mahdollista valmistaa puna-, valko- ja roséviiniä sekä vahvoja viinejä. Näiden valmistus eroaa raaka-aineiden, sokerin määrän, hiivan sekä säilöntäaineiden osalta.
Tarvittavat välineet ja raaka-aineet
Valmistuksessa tarvitaan muun muassa seuraavia välineitä:
Valmistusaineina tarvitaan:
Prosessi
Käyminen saadaan aikaan viinihiivalla, jotka eroavat mm. alkoholinkestonsa mukaan. Leivontahiivaa ei tule käyttää, koska se tuottaa liikaa sikuna-aineita (muun muassa amyylialkoholi).
Unkarin Grand Prix 1998
Unkarin Grand Prix 1998 oli Formula 1 -sarjan osakilpailu, joka ajettiin 16. elokuuta 1998 Hungaroringin radalla Unkarissa. Kilpailun voitti Michael Schumacher, joka nousi kolmannesta lähtöruudusta voittoon käyttämällä onnistuneesti kolmen pysähdyksen taktiikkaa. Schumacher ajoi kilpailun nopeimman kierroksen ajalla 1,19.286.
Vincenzo Ruffo
Vincenzo Ruffo (noin 1510 Verona – 1587 Sacile) oli italialainen säveltäjä.
Ruffo ryhtyi Veronassa papiksi vuonna 1531. Hän julkaisi ensimmäiset sävellyksensä vuonna 1539. Vuonna 1542 Ruffo siirtyi neljäksi vuodeksi Milanoon. Ruffon varhaisissa teoksissa oli vaikutteita alankomaalaisen koulukunnan säveltäjien musiikista.
Suomen taide
thumb|upright=0.65|[[Akseli Gallen-Kallela: Kullervon kirous, 1899.]]
Suomen taide ja taide-elämä alkoi saada muotoaan 1800-luvulla, kun kansallisuusaate voimistui Venäjän vallan aikana. Kuvataiteessa perustettiin taiteen instituutioita ja suomalaisuuden etsintä kulminoitui Suomen taiteen kultakaudeksi kutsuttuun ajanjaksoon. Suomen alueella on kuitenkin tehty taiteeksi luonnehdittuja esineellisiä ilmiöitä jo kivikaudella, mistä ovat esimerkkinä kalliomaalaukset ja Huittisten hirvenpään kaltaiset eläinfiguurit.
Suomen taide on saanut vaikutteita niin idästä kuin lännestä. Keskiajalta 1200-luvulta alkaen tunnetaan kirkkoarkkitehtuuria ja kirkkotaidetta, jonka vaikutteet tulivat enimmäkseen lännestä. Emämaa Ruotsi vaikutti vahvasti Suomen taiteeseen 1800-luvun alkuun asti. Venäläisiä vaikutteita on etenkin arkkitehtuurissa. Toisen maailmansodan jälkeen eniten ovat vaikuttaneet kansainväliset modernit virtaukset. Myös 1800-luvun kansallisen taiteen etsinnässä etenkin saksalaiset ja ranskalaiset vaikutteet olivat vahvoja.
Esihistoria
Kivikautista taidetta Suomen alueella edustavat varsinkin kalliomaalaukset ja kiviset hirven- ja karhunpääveistokset, kuten Huittisten hirvenpää. Esittävän taiteen piiriin voidaan laskea myös puiset ja keraamiset eläin- ja ihmisfiguurit. Kivikaudelta on löydetty myös kampakeramikkaa ja muuta käyttötaidetta, kuten taiturimaisesti muotoillut kiviaseet, -työkalut ja -korut.
Pronssikaudella kivenkäsittelytaito taantui, mutta pronssiset aseet ja korut osoittavat kehittynyttä metallurgista osaamista ja esteettisiä tavoitteita.
Rautakaudelta on säilynyt monenlaisia esimerkkejä metallikoruista ja -astioista, koristelluista aseista, puuesineistä ja tekstiileistä. Spiraali- ja punosaiheiset soljet ja pukukoristeet ovat tuontitavaraa, mutta osa löydöistä on Suomen alueella valmistettuja. Useita erilaisia ornamentiikkatyylejä on tunnistettu. Osa ornamentiikkatyyleistä sisältää esittäviä aiheita, joita on tulkittu muun muassa pakanallisen ja kristillisen symboliikan pohjalta.
Arkkitehtuurista on jäljellä muinaislinnojen jäänteitä.
Keskiaika
thumb|upright|Turun tuomiokirkko [[Carl Ludvig Engelin vuonna 1814 maalaamassa akvarellissa.]] Pääosa Suomen institutionaalisten taiteiden merkkiteoksista on syntynyt varsin myöhään. Tämä johtuu siitä, että taiteet vaativat sellaisia institutionaalisia puitteita, joita Suomessa ei juuri ole ollut. Keskiajalla taiteita tukevaa instituutiota edusti lähinnä kirkko, pienemmissä määrin maallinen valta.
Huomattavinta keskiaikaista rakennustaidetta edustavat keskiaikaiset kivikirkot, joita rakennettiin yli sata. Nykykäsityksen mukaan kivikirkot on pystytetty 1400-1500-luvuilla ja samoilta ajoilta on niiden maalaustaide, josta Hattulan Pyhän Ristin kirkon maalauskoristelu on tunnetuin esimerkki.
Otšakiv
Otšakiv, aiemmin myös Otšakov ,  ,  sekä Vozia ja Alektor  on pieni kaupunki Ukrainassa Mykolajivin alueen Mykolajivin piirissä. Otšakiv sijaitsee Mustanmeren rannalla, Dnepr–Bugin limaanin pohjoispuolella.
Suomen taide
Keskiaika
Tärkein niistä on Turun tuomiokirkko, joka edustaa Itämeren alueen tyypillistätiiligotiikkaa.
Mäkihypyn maailmancup 2005–2006
Mäkihypyn maailmancup 2005–2006 alkoi Kuusamossa Suomessa 26. marraskuuta 2005. Kauden aikana järjestettiin 22 osakilpailua ja yksi osakilpailu peruttiin. Viimeinen osakilpailu hypättiin Planicassa Sloveniassa 19. maaliskuuta 2006.
Suomen taide
Keskiaika
Vanhimmat kivikirkot ovat Ahvenanmaalla. Kirkot olivat keskiajalla suorakaiteen muotoisia harmaakivikirkkoja, joiden pohjoispuolella on sakaristo ja eteläpuolella asehuone. Yleisin sisäkatto oli puusta tehty tynnyriholvi. Myöhäisgotiikan aikana alettiin käyttää tiilikuviointia, kuten Hattulan, Hollolan ja Porvoon kirkkojen päädyissä. Sisäseinien, holvien ja kuorin maalauksissa käytettiin seccomaalausta.
Otšakiv
Ennen Ukrainan aluehallinnon uudistusta (kesällä 2020), Otšakiv oli Otšakivin piirin hallinnollinen keskus vaikka oli tuosta piiristä erillinen alueellisesti merkittävä kaupunki. Vuonna 2015 kaupungin väkiluku oli 14 491. Vuonna 1911 väkiluku oli 14 300.
Suomen taide
Keskiaika
Kirkoista on säilynyt myös puuveistoksia, lasimaalauksia sekä erilaisia sisustukseen liittyviä taidekäsityön tuotteita. Osa niistä on tuontitavaraa, osa Suomessa valmistettuja, kuten Liedon mestarin koulukunnan 1300-luvun puuveistokset. Alttarikaapit, kuten Pyhän Barbaran alttarikaappi, olivat yleensä tuontitavaraa. Suomessa oli keskiajalla myös puukirkkoja, mutta yhtään sellaista ei ole säilynyt.
Tärkeimmät esimerkit maallisen vallan rakennustaidosta ovat suuret valtakunnanlinnat, kuten Hämeen linna. Linnojen pohjana on ollut romaaninen linnatyyppi. Niitä rakennettiin 1300- ja 1400-luvuilla, Turun ja Viipurin linnaa osin jo 1200-luvulla.
Otšakiv
Siellä on vähäistä teollisuutta, ja kaupan merkitys supistui Odessan perustamisen jälkeen. Otšakivin paikalla on ollut kreikkalainen kaupunki Alektor. Krimin tataarien kaani Mengli Girei rakensi sinne 1492 Kara-kerman I. Ozy-kale nimisen linnoituksen. Myöhemmin siitä tuli tärkeä turkkilaisvallan kaupunki. Venäläiset valloittivat sen 1737, mutta se luovutettiin 1739 takaisin Turkille. Vuonna 1788 Grigori Potjomkin valloitti Otšakivin väkirynnäköllä. Vuonna 1855 liittoutuneitten valtojen laivasto pommitti sitä.
Pyhän Nikolain kirkko on aikoinaan ollut moskeija. Se muutettiin kirkoksi 1804 ja ulkoasu muutettiin 1842 uusvenäläisen tyylin mukaiseksi.
Suomen taide
Keskiaika
Linnojen torneja korotettiin 1500-luvulla tekemällä tykkikerroksia. Uudet tehokkaat tuliaseet jakoivat linnat kahteen tyyppiin. Puolustuslinnoissa oli maavalleja ja bastionijärjestelmiä. Turun linnaa taas uudistettiin renessanssityyliin tekemällä asuin- ja edustuskerros ja lisäämällä ikkunoita. Linnojen juhlahuoneistojen seinillä oli kuvakudoksia tai tapetteja.
Uusi aika
Uskonpuhdistuksella ja Ruotsin suurvalta-ajalla oli suuri vaikutus 1500- ja 1600-luvuilla. Uskonpuhdistuksen myötä kirkon merkitys rakennus- ja maalaustaiteen tuottajana väheni: kirkkoja ei 1500-luvulla juuri rakennettu ja kirkkomaalaustaidekin taantui.
Maallinen arkkitehtuuri, kuten aateliston linnat nousivat nyt keskeisiksi. 1600-luvun puolivälissä ja myöhempänä kustavilaisena aikana Suomessa rakennettiin Ruotsin mallin mukaisesti joitakin näyttäviä aateliskartanoita, esimerkkinä Louhisaaren kartano.
Kansanomaisten, sisältä liimamaalattujen puukirkkojen kautta oli 1700-luku. Matti ja Antti Hakolan rakentamia on muun muassa Keuruun vanha kirkko, Jaakko Leppäsen taas Petäjäveden kirkko. Tunnettuja kirkkomaalareita tältä kaudelta oli nelisenkymmentä kirkkoa maalannut Mikael Toppelius.
Uusia linnoituksia rakennettiin 1700-luvulla Haminassa ja Suomenlinnassa, myös joitakin kartanoita rakennettiin, muun muassa Mustioon. Kaupunkeihin rakennettiin myös edustavia uusklassismin tyylisiä julkisia rakennuksia.
Muotokuvien ohella 1700-luvulla maalattiin maisemia. Keskeisiä maalareita olivat Isak Wacklin, Nils Schillmark ja Margareta Capsia.
1800-luku
pienoiskuva|[[Carl Ludvig Engel, Helsingin yliopiston päärakennus, 1832.]] pienoiskuva|[[Eliel Saarinen, Joensuun kaupungintalo, 1914.]] Klassistinen arkkitehtuuri tuli Suomeen 1700-luvulla, mutta merkittäviä rakennushankkeita aloitettiin vasta 1800-luvun puolella. Keisari Aleksanteri II:n määräyksellä rakennettiin Helsinkiin Senaatti ja Yliopisto, joiden suunnittelijana toimi Carl Ludvig Engel. Nämä noudattivat Pietarissa ja Saksassa suosittua empiretyylistä klassismia. 1800-luvulla kehittyi myös rakennushallinto intendentinkonttorin ja lääninarkkitehtien johdolla.
Maalaustaiteen merkitys nousi sen jälkeen, kun Suomen Taideyhdistys perustettiin 1846. Sen myötä alkoi myös säännöllinen kotimainen taideopetus Robert Wilhelm Ekmanin ja Erik Cainbergin johdolla. Tuolloin maalaustaiteen alaa olivat muotokuvien ja maisemien ohella asetelmat. Wrightin veljekset maalasivat lisäksi lintuaiheita. Maisemia maalasivat Düsseldorfin hengessä Werner Holmberg, Berndt Lindholm, Hjalmar Munsterhjelm ja Fanny Churberg.