cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kirsti Ortola
Kirsti Ortola näytteli Suomen Kansallisteatterissa 1947–1955, Tampereen Teatterissa 1955–1959 ja sitten vuoteen 1987 saakka Helsingin Kaupunginteatterissa ja sitä edeltäneessä Helsingin Kansanteatteri-Työväenteatterissa. Hänen näyttämöroolejaan olivat muun muassa Kolmen sisaren Nataša, Neiti Julien nimirooli, Lokin Masha, Daniel Hjortin Katri, Vanja-enon Jelena, Sodan ja rauhan Marta sekä Mary-äidin rooli näytelmässä Pitkän päivän matka yöhön.
Ortola oli naimisissa Tauno Palon kanssa vuodesta 1962 lähtien Palon erottua ensimmäisestä vaimostaan, ja heille syntyi poika Jukka-Pekka Palo, josta tuli myös näyttelijä. Parin välille kehittyi rakkaussuhde jo vuonna 1949, jolloin he näyttelivät toisiaan vastaan Rosvo-Roopessa. Kirsti Ortolan viimeinen rooli oli vuonna 1988 elokuvassa Pohjanmaa, jossa hän esiintyi äitiroolissa.
Ortola kuoli vaikeaan sairauteen Kivelän sairaalassa Helsingissä 69-vuotiaana. Hänet on haudattu miehensä viereen Malmin hautausmaalle.
Biskopsö folkskola
Biskopsö folkskola oli Hiittisten kunnan Biskopsön saarella toiminut ruotsinkielinen kansakoulu. Koulu oli toiminnassa vuosina 1919–1962.
Biskopsön kansakoulu perustettiin Biskopsön saarelle vuonna 1919. Tätä ennen Biskopsön, Vänoxan, Ängesön ja Bolaxin saarten lasten koulunkäynnissä oli ollut vain tilapäisratkaisuja. Aluksi koulun toimintaan vuokrattiin huone yhdeltä saaren maatilalta kunnes koulurakennus valmistui vuonna 1922. Koulu oli yksiopettajinen ja vuosikurssien oppilasmäärä vaihteli huomattavasti. Koulussa oli majoitustila siltä varalta, etteivät oppilaat päässet merenkäynnin takia kotiin.
Koulu oli jonkin aikaa Hiittisten kunnan hallinnollinen keskus, sillä opettaja Karl Lindqvist toimi kunnan tehtävissä. Koulussa sijaitsikin hänen aikanaan Hiittisten kunnalliskanslia ja kunnan kirjasto. Biskopsön koulu lakkautettiin vuonna 1962 vähäisen oppilasmäärän vuoksi. Lopettamishetkellä koulussa oli viisi oppilasta.
Hirttäminen
thumb|Hirttolavan jäljitelmä [[Tombstone (kaupunki)|Tombstonessa Yhdysvalloissa.]]
Hirttäminen on teloitusmenetelmä, jossa teloitettava ripustetaan roikkumaan köysisilmukalla kaulastaan. Ripustusrakennelmaa nimitetään hirsipuuksi. Teloittamiseen käytetään rasvattua köyttä, jossa on kiristyvä hirttosilmukka. Teloitettavan kuolema seuraa joko niskan murtumisesta tai tukehtumisesta. Niska murtuu kun teloitettava putoaa köyden varaan ja venymätön köysi nytkähtää pituuden päättyessä. Niskan murtuminen aiheuttaa välittömän kuoleman. Tukehtuminen on hitaampi ja tuskallisempi kuolintapa ja lähinnä seurausta epäonnistuneesta hirttämisestä. Ripustusrakennelmassa voi olla samanaikaisesti useampi kuin yksi henkilö. Hirttotapahtumia on historiassa järjestetty näytösluonteisesti niin, että tapahtumaa on ollut todistamassa yleisö.
Historia
thumb|Yksityiskohta [[Pisanellon maalauksesta, 1436–1438.]] Hirttäminen on teloitusmenetelmänä ikivanha ja tiettävästi persialaista alkuperää. Euroopassa ensimmäiset tunnetut tapaukset ovat kansainvaellusajalta. Keskiajalla hirtettävät pudotettiin tikkailta. Joskus hirtettävän jalkojen alla oli rovio, joka palaessaan luhistui tai uhri pudottautui itse hirrestä rovioon nopeuttaakseen kuolemaansa.
Käytäntö alkoi Britanniassa vuonna 1241, jolloin aatelismiehen poika William Maurice hirtettiin merirosvoudesta. Hirttämisen häpeällisyyden vuoksi sotilaat ammuttiin, ellei kysymys ollut vakoilusta tai petturuudesta.
Varsinkin entisajan Englannissa hirtettävien hitaaseen ja tuskalliseen menehtymiseen kiinnitettiin paljon huomiota käyttämällä esimerkiksi lyhyttä pudotusta, tiukkoja solmuja ja karkeita köysiä. Silloin hirtettävä potki, sätki ja kamppaili jopa puoli tuntia ennen kuolemaansa. Varsinkin naisten hirttäminen keräsi suuren yleisön. Teloituspaikalla ihmisjoukoille olutta ja muuta kaupittelevilta perittiin vero, jonka tuotosta pyöveli sai osuutensa. Siten hänellä oli motivaatiota järjestää näyttävä teloitus.
Hirttotuomioiden perusteet Englannissa olivat kevyitä. 1700-luvulla maassa oli jo noin 200 rikosta, joista rangaistiin hirttotuomiolla. Vuonna 1823 niiden määrä pudotettiin alle sadan. Usein tuomio langetettiin köyhille pelkän epäilyn perusteella. Varakkaammat palkkasivat päteviä asianajajia tai lahjoivat itsensä vapaaksi. Alle 15-vuotiaiden hirttäminen oli lain mukaan kiellettyä, mutta tätä harvoin noudatettiin. Yhtä sääntöä ei kuitenkaan rikottu koskaan: raskaana olevien naisten hirttämistä lykättiin, kunnes he synnyttivät lapsensa. Joskus hirtettäväksi tuomittujen naisten sallittiin elää, kunnes lasta ei enää tarvinnut imettää.
Hirttäminen oli noitavainoissa yleinen teloituskeino rovioiden ohella.
Martti Räsänen
Martti Räsänen (21. marraskuuta 1931 Kuopio – 3. marraskuuta 2009 Kuopio) oli suomalainen jalkapallovalmentaja. Kuopiolainen Räsänen valmensi pääsarjatasolla Kuopion Palloseuraa, Kuopion Eloa ja Kopareita.
ALBA
thumb|ALBAaan kuuluvat maat ilman Hondurasia ALBA, Alianza Bolivariana para los Pueblos de Nuestra América (Bolivarilainen liittouma Amerikkamme kansojen hyväksi) on poliittis-sosiaalis-taloudellinen yhteistyösopimus eräiden Latinalaisen Amerikan maiden välillä. ALBAa ehdotti Venezuela vastineeksi Yhdysvaltain ajamalle FTAA-vapaakauppasopimukselle.
Hirttäminen
Historia
Suomessa hirttäminen oli Ruotsin vallan aikana yleinen kuolemanrangaistuksen toimeenpanotapa varkaudesta tuomituille. Venäjän rikoslaki sääti maanpetoksesta hirttotuomion. Viimeinen Suomessa hirtetty oli jääkäriaktivisti Taavetti Lukkarinen, joka hirtettiin Oulun Kontinkankaalla mäntyyn maanpetoksesta tuomittuna 1916.
Martti Räsänen
Suomen mestaruuden ”Mörkö”-nimellä tunnettu Räsänen voitti KuPS:n päävalmentajana kahdesti, kausina 1974 ja 1976.
ALBA
ALBAn vapaakauppasopimuksena on Venezuelan, Kuuban ja Bolivian välinen Kansojen kauppasopimus (Tratado de Comercio de los Pueblos, TCP), joka solmittiin aluksi Venezuelan ja Kuuban välillä 14. joulukuuta 2004. Bolivia liittyi TCP:hen huhtikuussa 2006.
Martti Räsänen
Räsäsen jalkapalloura alkoi 1940-luvun loppupuolella Elon junioreissa ja jatkui seuran edustusjoukkueeseen vuonna 1950 sivutuen pelipaikalle. Vuonna 1964 hän siirtyi Elon valmentajaksi. Kuopiolaisseurojen lisäksi Räsänen valmensi muun muassa iisalmelaisen PK-37:n edustusjoukkuetta.
Hirttäminen
Laillisena teloitusmenetelmänä
Laitonta, esimerkiksi väkijoukon suorittamaa hirttämistä kutsutaan lynkkaukseksi ja siinä voidaan käyttää mitä tahansa menetelmää.
ALBA
ALBA:ssa on tällä hetkellä (joulukuussa 2019) 9 jäsenmaata. Jäsenmaat ovat Antigua ja Barbuda, Kuuba, Dominica,  Grenada, Nicaragua, Saint Kitts ja Nevis, Saint Lucia, Saint Vincent ja Grenadiinit ja Venezuela.
Hirttäminen
Laillisena teloitusmenetelmänä
Lyhyellä pudotuksella tai maasta nostolla hirttämistä voidaan niskan katkeamisen sijaan tapahtuvan hitaan tukehtumiskuoleman vuoksi pitää erityisen julmana teloituskeinona. Myös pitkässä pudotuksessa teloitettava saattaa saada halvaantumiseen johtavan niskavamman, jolloin kuolema tapahtuukin hitaasti kuristuen uhrin kärsiessä; pitkässä pudotuksessa voi käydä myös niin, että teloitettavan pää irtoaa.
Ripustaminen
Kun hirtettävä ripustetaan köyden varaan, ruumiin paino kiristää silmukan kaulan ympärille ja puristaa henkitorven tukkoon. Uhri kuolee hitaasti tukehtumalla, mutta jos silmukka puristaa kaulan verisuonia tukkoon, tajuttomuus seuraa nopeasti. Kuolema tulee tavallisesti 10–20 minuutin kuluessa, ja sen aiheuttaa tukehtuminen. Toteutuneissa teloituksissa vankien on todettu rimpuilevan vain vähän aikaa ennen tajuttomuutta. Kuolema on joka tapauksessa kivuliaampi kuin kummassakaan pudotusteloituksessa.
ALBA
ALBA:n keskeisinä perustajina olivat vuonna 2004 Kuuban ja Venezuelan silloiset johtajat Fidel Castro ja Hugo Chavez. ALBA:n merkitys ja voima ovat viime aikoina olennaisesti heikentyneet Venezuelan taloudellisen ja poliittisen hajaannuksen ja sekasorron takia.
Hirttäminen
Lyhyt pudotus
thumb|[[Rudolf Höss hirressä. Teloitus tapahtui lyhyellä pudotuksella.]]
Lyhyessä pudotuksessa teloitettava sijoitetaan kärryn, hevosen tai jonkun muun välineen, kuten tuolin, päälle silmukka kaulassa, minkä jälkeen tuki poistetaan teloitettavan alta. Tikkaita käytettiin yleisesti pakottaen teloitettavan itse kiipeämään tarpeeksi korkealle ennen silmukan laittoa.
Kuten ripustamisessakin teloitettava kuolee hitaasti kuristumiseen, joka kestää 10–20 minuuttia ennen sydämen pysähtymistä. Ennen vuotta 1850 lyhyt pudotus oli tavallisin hirttämismenetelmä, ja se on edelleen tavallisin itsemurhan ja laittomien lynkkausten tekomenetelmä, koska siinä ei tarvitse laskea pitkän pudotuksen tarvitsemia putoamismatkoja.
Sotarikollinen Karl Hermann Frank teloitettiin muunnelmalla, jossa teloitettava nostetaan rintakehän ympäri sidotun köyden avulla noin 3 metrin pylvään yläosaan. Kaulan ympärillä oleva silmukka kiinnitetään pylvään päässä olevaan koukkuun. Kun ylhäällä pitävä köysi löysätään, teloitettava putoaa silmukan varaan. Frankin teloituksesta kuvatusta filmistä näkyy, ettei hän kärsinyt teloitettaessa.
Standardipudotus
thumb|Sotarikollinen [[Franz Strasserin teloitus 1946.]] Standardipudotusta alettiin käyttää vuodesta 1866. Sen lääketieteelliset perusteet julkisti irlantilainen lääkäri Samuel Haughton. Siinä teloitettava pudotetaan standardimatkan, joka on 1,2–1,8 metriä (4–6 jalkaa). Menetelmä levisi nopeasti maihin, joissa oli käytössä englantilaisperäinen oikeusjärjestelmä. Menetelmää pidettiin lyhyttä pudotusta humaanimpana, koska sen tarkoituksena oli teloitettavan niskan murtaminen ja siitä seuraava halvaantuminen ja liikkumattomuus (sekä todennäköinen tajuttomuus).
Menetelmää käytettiin yhdysvaltalaisten hallussa olleitten sotarikollisten teloittamiseen, ja menetelmän heikkous tuli ilmi Joachim von Ribbentropin teloituksessa, kun hän oli hirressä 20 minuuttia ennen kuolemaansa.
Pitkä pudotus
thumb|Teloitetun pää on irronnut liian pitkän pudotuksen jälkeen (lainsuojaton Tom Ketchum 1901). Englannissa 1800-luvulla käyttöönotetussa pitkässä pudotuksessa uhri seisoo aluksi puisella alustalla olevan luukun päällä. Kun luukku avataan, teloitettava kuolee pudotuksen aiheuttamaan niskan katkeamiseen. Tämän varmistamiseksi hirttoköyden solmu sijoitetaan leuan alle. Jotta teloitettavan pää ei irtoaisi, hänet punnitaan ja mitataan pudotuskorkeuden määrittelemiseksi. Lasketun pitkän pudotuksen kehitti englantilainen pyöveli William Marwood vuonna 1872. Köyden pituus laskettiin siten, että sen aiheuttama voima niskaan olisi noin 5 600 newtonia. Vuoden 1913 jälkeen, kun muitakin muuttujia otettiin huomioon, voimaksi laskettiin alhaisempi 4 400 N.
Menetelmässä köyden kiristyminen pudotuksen päätteeksi retkauttaa pään taaksepäin samalla kun muu keho jatkaa vielä matkaa. Tämä aiheuttaa niskan murtumisen tavallisesti nikamien C2 ja C3 välistä, aiheuttaen niin sanotun "hirttämismurtuman" (Hangman's fracture) ja selkäytimen vaurioitumisen (Ruth Ellisin ruumiinavauspöytäkirjassa todettiin nikamien välin kasvaneen noin viiteen senttimetriin ). Tämä aiheuttaa silmänräpäyksellisen tajuttomuuden ja hengitysrefleksin loppumisen. Teloitettava kuolee lopulta tajuttomana tukehtumiseen; tämän takia teloitettava jätetään roikkumaan tunniksi. Teloitettava ei ehdi tuntea mitään pudotuksen loppuessa, koska tapahtuma kestää 0,02–0,03 sekuntia.
Epäonnistuneet hirttoyritykset
Yhdysvalloissa tiedetään monia tapahtumia, jolloin hirttäminen on epäonnistunut ja tämän seurauksena tuomitut on saatettu armahtaa. Tunnetuimpia tapauksia on Englannissa vuonna 1705 tapahtunut John Smithin teloitusyritys. Smith roikkui köyden jatkeena jopa 15 minuuttia tukehtumatta ja paikalla olleet alkoivat vastustaa tapahtunutta ja Smith armahdettiin.
Iranissa lokakuussa 2013 huumerikosten vuoksi hirtetyn miehen havaittiin olevan elossa, vaikka hänet oli ehditty julistaa kuolleeksi hirttämisen jälkeen. Tapaus huomioitiin kansainvälisesti.
Käyttö ja laillisuus eri maissa
Yhdysvalloissa hirttäminen on käytössä teloituskeinona vain Washingtonin ja New Hampshiren osavaltioissa ja niissäkin vain toissijaisena keinona. Toistaiseksi viimeinen hirttotuomio pantiin Yhdysvalloissa täytäntöön vuonna 1996 (Billy Bailey). Menetelmä on Japanissa ainoa kuolemantuomion täyttöönpanotapa, joskin kuolemaan tuomitaan maassa vain harvoin. Intiassa hirtettiin viimeksi 2012. Islamilaisessa maailmassa hirttäminen on yleinen teloituskeino, ja sitä käytetään Malesiassa, Singaporessa ja Iranissa. Hirttäminen on ampumalla teloittamisen ohella yleisin teloitustapa. Islamilaisessa maailmassa hirttäminen tehdään yleensä lyhyellä pudotuksella; Iranissa tuomitut hirtetään pudottamisen asemesta kiskomalla heidät nosturilla ylös.
Hirttämisen auktorisoi teloitustavaksi 60 maan laki (22. kesäkuuta 2012 tilanteen mukaan): Afganistan, Antigua ja Barbuda, Bahama, Bangladesh, Barbados, Belize, Botswana, Brunei, Kamerun, Kongon demokraattinen tasavalta, Dominica, Egypti, Päiväntasaajan Guinea, Eritrea, Gambia, Ghana, Grenada, Guyana, Intia, Iran, Irak, Jamaika, Japani, Jordania, Kenia, Kuwait, Libanon, Lesotho, Liberia, Malawi, Malesia, Burma, Nauru, Nigeria, Pohjois-Korea, Oman, Pakistan, Palestiina, Papua-Uusi-Guinea, Qatar, Saint Kitts ja Nevis, Saint Lucia, Saint Vincent ja Grenadiinit, Sierra Leone, Singapore, Etelä-Korea, Etelä-Sudan, Sri Lanka, Sudan, Suriname, Swazimaa, Syyria, Tansania, Tonga, Trinidad ja Tobago, Tunisia, Uganda, Yhdysvallat, Sambia ja Zimbabwe.
Saddamin hallinnon teloitukset Irakissa
Yksi kuuluisimpia 2000-luvulla hirtetyistä on Irakin entinen diktaattori Saddam Hussein, joka hirtettiin 30. joulukuuta 2006. Saddam Husseinin velipuoli Barzan Ibrahim al-Tikriti ja entinen Irakin päätuomari Awad Hamed al-Bander hirtettiin 15. tammikuuta 2007. Barzan al-Tikritin pää irtosi teloituksen yhteydessä liian pitkän pudotuksen johdosta. Irakin entinen varapresidentti Taha Yassin Ramadan hirtettiin 20. maaliskuuta 2007 ja Irakin presidentin entinen neuvonantaja Ali Hasan al-Majid (”Kemikaali-Ali”) 25. tammikuuta 2010. Irakin entinen ulkoministeri Tariq Aziz tuomittiin hirtettäväksi 26. lokakuuta 2010.
Ming-dynastia
Ming-dynastia (明朝 [Míng cháo]) hallitsi Kiinaa 1368–1644. Se oli Kiinan viimeinen kotimaista alkuperää oleva dynastia, ja sen perusti Zhu-perhe. Sitä edelsi mongolien Yuan-dynastia ja seurasi mantšujen perustama Qing-dynastia. Voimakas "ulkomaisten" hallitsijoiden vastustus kansan keskuudessa lopulta johti talonpoikaiskapinaan, joka ajoi Yuan-dynastian takaisin Mongolian aroille ja aloitti Ming-dynastian 1368. Dynastian alkuaikoina kulttuuri kukoisti jälleen. Taiteet, erityisesti posliiniesineiden teko, nousi aiemmin saavuttamattomalle tasolle. Kiinalaiset kauppiaat kulkivat pitkin Intian valtamerta, ja Zheng He kulki matkoillaan Afrikkaan saakka. Rakennettiin valtava laivasto, johon kuului nelimastoisia aluksia, jotka saattoivat kuljettaa 1500 tonnin lastia. Armeijassa oli yli miljoona sotilasta. Pohjois-Kiinassa tuotettiin yli 100 000 tonnia rautaa vuodessa. Kirjapainot painoivat suuria määriä kirjallisuutta. Monien mielestä Kiina oli Ming-dynastian alkuvaiheissa silloisen maailman edistynein valtio.
Ming-dynastian perustaminen
Mongolien Yuan-dynastiaa vastustavat talonpoikaiskapinat vähitellen ajoivat mongolit takaisin Mongolian aroille. Tätä seurasi han-kiinalaisten ryhmien vuosikausia kestänyt valtakamppailu, jonka lopulta voitti Zhu Yuanzhangin johtama kapinallisryhmä. Hän julistautui keisari Hongwuksi ja aloitti Ming-dynastian 1368. Hän oli täten toinen talonpoikien luokasta noussut dynastian perustaja, edellinen oli Han-dynastian Han Gaozu. Myöhemmin tästä väestöryhmästä löytyi "dynastian" perustaja Mao Zedongin ja Kiinan kansantasavallan muodossa.
Löytöretkistä eristyneisyyteen
1405–1433 Ming-dynastian keisarit lähettivät matkaan seitsemän löytöretkeä etelän merille ja yli Intian valtameren. Vaikka keisarit pelkäsivätkin kapinointia ja pitivät kiinni kungfutselaisuudesta, maa ei eristäytynyt vaan ulkomaanyhteyksiä lisättiin tuntuvasti, erityisesti välit Japaniin lähenivät ja ulkomaankauppa lisääntyi. Keisari Yongle pyrki levittämään Kiinan valtaa pidemmälle. Annam vallattiin uudelleen ja mongolien laajennuspyrkimykset pysäytettiin, kiinalaiset laivat purjehtivat pitkin Afrikan itärannikkoa ja he saivat Turkestanin jossain määrin vaikutusvaltansa alle. Kaikki merenkulkua harrastaneet Aasian maat lähettivät tribuuttivaltuuskuntia Kiinaan. Maan sisäinen kauppa kukoisti, kun Suuri kanaali laajennettiin pidemmälle kuin koskaan.
Huomattavimmat aikakauden matkoista ovat kuitenkin Zheng Hen seitsemän matkaa merten yli. Zheng He oli eunukki, mongolialkuperää olevasta muslimiperheestä. Vuonna 1403 hänet nimitettiin mertakyntävän laivaston johtajaksi. Ensimmäisellä matkallaan 1405 hän sai komentoonsa 62 laivaa ja 28 000 miestä, eli se oli tuolloin historian suurin merellinen löytöretki. Moninkertaisesti Kolumbuksen laivoja suuremmat monikantiset laivat kuljettivat yli 500 miestä sekä suuren määrän lastia. Ulkomaille vietiin pääasiassa silkkiä ja posliinia, takaisin tuotiin mm. mausteita ja trooppisia puita.
Matkoilla oli varmasti tärkeitä taloudellisiakin syitä; monissa laivoista oli suuria yksityishyttejä kauppiaita varten. Kuitenkin päätavoite matkoilla oli todennäköisesti poliittinen. Matkojen myötä saatiin lisää maita tribuuttiasemaan eli veronalaisiksi, ja samalla osoitettiin kiinalaisen imperiumin paluuta ja voimaa lähes sadan vuoden "barbaarihallinnon" jälkeen. Laivaston voimakkuudesta huolimatta (se oli suurempi kuin kaikkien Euroopan maiden tuonaikaiset laivastot yhteenlaskettuna) Zheng Hen matkojen tavoitteena ei ollut valloittaa uusia maita Kiinan hallintaan, toisin kuin eurooppalaisilla tutkimusmatkoilla noin sata vuotta myöhemmin.
Kungfutselaiset oppineet virkamiehet vastustivat ankarasti Zheng Hen matkoja – jopa niin paljon, että he yrittivät piilottaa matkat dynastian virallisesta historiankirjoituksesta. Arvellaan, että mongolien hyökkäykset kallistivat vaa'an kungfutselaisen eliitin kannalle. 1400-luvun lopussa Kiinan alamaisilta oli kielletty valtamerilaivojen rakentaminen ja jopa maasta poistuminen. Historioitsijat arvelevat tämän johtuneen merirosvouksesta. 1600-luvun puoliväliin mennessä rajoitukset maastamuuttoon ja laivanrakennukseen oli purettu.
Kauppayhteydet siirtyivät siten ulkomaisiin käsiin. Portugalilaiset loivat ensimmäisinä eurooppalaisina suoran kauppayhteyden Kiinaan, ja hallitsivat pitkälti Kiinan ja Japanin välistä kauppaa lähes vuosisadan ajan, 1543–1639. He perustivat myös Macaon siirtokunnan, jota hollantilaiset yrittivät moneen otteeseen vallata 1600-luvun alkupuolella, siinä kuitenkaan onnistumatta.
Dynastian kaatuminen
Pitkät sodat mongoleja vastaan ja Japanin hyökkäykset Koreaan sekä Kiinan rannikkokaupunkeihin heikensivät Ming-dynastiaa 1500-luvun lopulta lähtien.
Sisäinen tyytymättömyys hallinnon joustamattomuuteen muun muassa väestönkasvun aiheuttamissa kysymyksissä nostattivat kapinoita 1600-luvun alussa. Näistä Li Zichengin (李自成) johtamat joukot onnistuivatkin kaatamaan Ming-dynastian ja luomaan siten tilan mantšujen ja Qing-dynastian nousulle. Ming-dynastian viimeinen keisari Chongzhen teki itsemurhan 25. huhtikuuta 1644.
Ymer Xhaferi
Ymer Xhaferi (s. 6. marraskuuta 1985 Mitrovica, Kosovo, Jugoslavia) on kosovolainen jalkapalloilija, joka edustaa Veikkausliigassa pelaavaa PK-35 Vantaata. Hän on pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja.
Xhaferi aloitti uransa Trepça'89:ssä. Maaliskuussa 2007 hän siirtyi Suomeen, jossa hän pelasi seuraavan kahden kauden aikana Veikkausliigaa AC Oulussa sekä Ykköstä PP-70:ssä ja PK-35:ssä. Vuoden 2009 Xhaferi edusti kosovolaista KEK:ta, josta hän siirtyi kaudeksi 2010 takaisin Suomeen Jaron joukkueeseen. Jarossa hän kuului runkopelaajiin ja pelasi kauden aikana 25 ottelussa, joissa hän teki neljä maalia.
Alkuvuoden 2011 Xhaferi pelasi makedonialaisessa Renovassa ennen uutta paluuta Suomeen heinäkuussa, tällä kertaa Myllykosken Pallon riveihin.
Xhaferi on esiintynyt myös Kosovon maajoukkueessa.
Würzburgin piirikunta
Würzburgin piirikunta on Unterfrankenin hallintopiirissä sijaitseva piirikunta Baijerin osavaltiossa Saksassa. Piirikunnan pinta-ala on 968 neliökilometriä, ja siihen kuuluu 52 kuntaa. Piirikunnan väkiluku oli vuoden 2020 lopussa 162 697. Piirikunnan keskus on Würzburg. pienoiskuva|Würzburgin piirikunta ja sen kunnat.
Suurrauskut
Suurrauskut (Myliobatiformes) on rauskujen lohkoon kuuluva rustokalojen lahko. Suurrauskuja tavataan meri-, murto- ja makeasta vedestä.
Tyrodiza
Tyrodiza (, myös Tyrodizai,, Tyroriza, ) oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) Propontisessa Traakiassa nykyisen Turkin alueella. Se sijoitetaan nykyisen Şarköyn kaupungin paikalle Tekirdağin maakunnassa.
Tyrodiza sijaitsi Propontiin pohjoisrannikolla. Siitä länteen sijaitsivat Paktye, Kallipolis ja Krithote, ja itään Neapolis ja Serreion Teikhos. Tyrodizan kaupunkivaltion hallussa olleen alueen kooksi on arvioitu yli 500 neliökilometriä.
Tyrodizan historiasta tiedetään vain vähän. 400-luvun eaa. alun persialaissotien aikaan se mainitaan Kserkseen armeijan huoltopisteenä. Kaupunki on luetteloitu polikseksi eli itsenäiseksi kaupunkivaltioksi sillä perusteella, että se kuului klassisella kaudella Ateenan johtamaan Deloksen meriliittoon, ja esiintyy liiton verotusluetteloissa vuosina 452/451–445/444 eaa. sekä vielä 425/424 eaa. Herodotoksen mukaan kaupunki kuului Perinthokselle, mikä voi tarkoittaa joko sen olleen Perinthoksen perustama siirtokunta tai sen alainen polis. Kaupungin kansalaisesta käytettiin etnonyymiä Tyrodizēnos.
Tyrodizan katsotaan yleensä olleen sama paikka kuin Teiristasis tai Tiristasis, jonka Pseudo-Skylaks mainitsee Traakian kaupunkien joukossa. Keskiajalla sen nimi oli Peristasis. Ateenalainen kenraali Diopeithes toteutti kyseisessä kaupungissa sekä Krobylessä andrapodismoksen vuonna 341 eaa.
Florentia
Florentia voi viitata seuraaviin antiikin aikaisiin kaupunkeihin:
Kristian Ghedina
Kristian Ghedina (s. 20. marraskuuta 1969 Cortina d’Ampezzo, Italia) on italialainen uransa lopettanut alppihiihtäjä. Nykyään hän kilpailee autourheilussa. Alppihiihtäjänä hän oli erikoistunut syöksylaskuun.
Dragonologia
Kirjassa esitellään myös lohikäärmeiden aakkoset, sillä kirjan mukaan jotkin lohikäärmeet osaavat lukea ja kirjoittaa.
Kristian Ghedina
Ghedina opiskeli Innsbruckissa ja kilpaili ensimmäisen kerran alppihiihdon maailmancupissa vuonna 1989. Seuraavana vuonna hän voitti kaksi syöksylaskun osakilpailua. Vuoden 1991 alppihiihdon maailmanmestaruuskilpailuissa hän sijoittui hopealle alppiyhdistetyssä. Vuonna 1992 hän loukkaantui vakavasti ja palasi huipulle vasta vuonna 1995. Hän voitti hopeaa vuoden 1996 maailmanmestaruuskilpailuissa syöksylaskussa ja pronssia vuonna 1997.
Dragonologia
Tieteenala
Dragonologia voi merkitä myös tieteenalaa, joka tutkii lohikäärmeitä. Nykypäivänä sillä tarkoitetaan pääasiassa niiden tutkimista esimerkiksi kulttuurihistoriassa ja mytologiassa tai okkultismissa. Dragonologian on katsottu olevan oikea tieteenala mahdollisesti keskiajalla tai joskus kauan sitten, mutta sen merkitys on kadonnut nykypäivään mennessä. Kiinassa lohikäärmeillä on vielä tänäkin päivänä suuri merkitys, ja dragonologia voi olla kiinassa edelleen harrastettua.
Dragonologia voi olla tunnettu myös nimellä dracologia.
Kristian Ghedina
Hän lopetti alppihiihtouransa vuonna 2006 ja kilpailee tällä hetkellä Italian Superturismo Championship -sarjassa ja F3000 International Masters -sarjassa.
Mokša (joki)
Mokša (, mokšaksi Юв, Jov) on Okaan laskeva, 656 kilometriä pitkä joki Keski-Venäjällä. Joen valuma-alue kattaa 51 000 neliökilometriä.
Joki saa alkunsa Penzan alueelta, josta se virtaa Mordvan tasavallan, Nižni Novgorodin alueen läpi ja laskee Okaan Rjazanin alueella. Mokšaan laskevia jokia ovat Sivil, Satis, Ermiš, Vad ja Tsna. Joen varrella ovat mordvalaiset Temnikovin ja Krasnoslobodskin kaupungit.
Metri
Metri (tunnus m ) on SI-järjestelmän ja sen edeltäjän metrijärjestelmän mukainen pituuden yksikkö. Metri määritellään nykyään pituudeksi, jonka valo kulkee tyhjiössä 1/299 792 458 sekunnissa. Alkuperäisen määritelmän mukaan metri oli kymmenesmiljoonasosa Maan Pohjoisnavan ja päiväntasaajan välimatkasta. Ennen nykyistä, vuonna 1983 vahvistettua määritelmää valonnopeus oli mittausten mukaan likimain 299 792 458 m/s, mutta nykyisin tämä on metrin määritelmään perustuva tarkka arvo.
Metrin nimi
Ensimmäisen tiedossa olevan esityksen pituudessa desimaalipohjaisen mittayksikön käyttöönotosta teki englantilainen filosofi John Wilkins vuonna 1668. Hänen ehdottamansa yksikkö oli nimeltään universal measure. Vuonna 1675 italialainen tieteilijä Tito Livio Burattini käytti teoksessaan Misura Universale nimitystä metro cattolico (kirjaimellisesti yleinen mitta), joka oli johdettu kreikan sanoista μέτρον καθολικόν (métron katholikón, ). Tähän nimitykseen pohjautui sanan metri alkumuoto, ranskan kielen sana mètre, joka otettiin mittayksikön nimeksi Ranskassa vuonna 1799, kun maa siirtyi ensimmäisenä maailmassa metriseen järjestelmään.
Mittayksikön määrittely
thumb|right|Tietokoneella tehty havainnekuva metrin prototyypistä. Platinasta ja iridiumista valmistettu tanko oli metrin perusstandardina 1889–1960. Metri otettiin mittayksikkönä käyttöön ensin Ranskassa vuonna 1799. Aluksi metrin pituuden määrittelemistä varten tehtiin platinan ja iridiumin seoksesta palkki, jonka pituus määriteltiin tarkalleen metriksi. Tätä metrin prototyyppiä säilytetään edelleen Pariisissa Mittojen ja painojen museossa. Metri määritettiin kymmenesmiljoonasosaksi maapallon meridiaaniympyrän neljänneksestä, joka kulki päiväntasaajalta Pariisin läpi pohjoisnavalle. Toisin sanoen etäisyydeksi päiväntasaajalta Pohjoisnavalle olisi näin tullut tasan 10 000 kilometriä. Ensimmäinen prototyyppi perustui vuoden 1790 mittauksiin, mutta se poikkesi määritelmästä jonkin verran ja jäi hiukan liian lyhyeksi. Tämä johtui siitä, ettei laskelmissa otettu huomioon maapallon litistymistä navoilta.
Koska mittalaitteet ja alemmanasteiset mittanormaalit oli säädetty metrin prototyypin mukaan, metrin määritelmäksi vahvistettiin tämän metrin prototyypin pituus. Vuonna 1889 valmistettiin platinan ja iridiumin seoksesta uusi metrin prototyyppi, johon oli kaiverrettu kaksi toisistaan metrin päässä olevaa viivaa. Vuonna 1927 määritelmää tarkennettiin niin, että metri oli näiden viivojen välinen etäisyys 0 °C:n lämpötilassa.
Metrin määritelmä uusittiin vuonna 1960 vastaamaan jo 1900-luvun alussa käyttöön otettua interferometristä määritelmää, joka perustui valon aallonpituuteen. Vuonna 1960 vahvistetun määritelmän mukaan metri oli 1 650 763,73 kertaa sen oranssinvärisen säteilyn aallonpituus tyhjiössä, joka syntyy krypton-86-atomin siirtyessä kvanttitilasta 2p10 tilaan 5d5.
Myöhemmin mittaustekniikan kehityttyä ajan mittaus saavutti suuremman suhteellisen tarkkuuden kuin pituuden mittaus. Tämän vuoksi metrille vahvistettiin sen nykyinen määritelmä Pariisissa pidetyssä Yleisessä paino- ja mittakonferenssissa (CGPM, Conférence Générale des Poids et Mesures) vuonna 1983.
Muita vanhoja pituuden yksiköitä
Hyvin lyhyille mitoille on aikaisemmin käytetty muun muassa yksikköä ångström (1 Å = 10−10 m).
Tuuma on vanha Yhdistyneessä kuningaskunnassa käytetty pituuden yksikkö (25,4 mm).
Aikaisemmin metrijärjestelmään kuului myös kerrannaisyksikkö myriametri, joka oli 10 000 metriä eli 10 kilometriä Se ei kuitenkaan koskaan ole ollut kovin yleisesti käytössä, eikä myria-etuliite enää kuulu nykyiseen SI-järjestelmään.
Suomessa on käytetty etäisyyksien mittayksikkönä myös peninkulmaa, joka metrijärjestelmän käyttöönoton jälkeen määriteltiin tasan 10 kilometriksi. Nykyisessä mittayksikköasetuksessa ei sitä kuitenkaan enää ole.
Joillakin erikoisaloilla käytetään metrijärjestelmästä poikkeavia pituusmittoja. Merenkulussa ja ilmailussa käytetään yksikkönä meripeninkulmaa, joka on 1852 metriä, merenkulussa aikaisemmin myös sen kymmenesosaa kaapelinmittaa. Tähtitieteessä käytettyjä pituusyksiköitä ovat tähtitieteellinen yksikkö, valovuosi ja parsek.
Alatornion pitäjämuseo
Alatornion pitäjämuseo sijaitsee Torniossa Alatornion kirkon vieressä. Museo on vanhassa lainajyvämakasiinissa, joka muutettiin museokäyttöön vuonna 1964.
Museon näyttelyssä on esillä Alatornion kylien käyttö- ja talousesineistöä. Pääasiassa 1960-luvulla koottu esineistö kertoo alueen elämästä ja elinkeinoista. Entinen Alatornion kunta liitettiin Tornion kaupunkiin vuonna 1973.
Beljajev
Beljajev, Beljajeva on venäläinen sukunimi, joka on muun muassa seuraavilla henkilöillä:
Salsa Tequila
Salsa Tequila on norjalaiskoomikko Anders Nilsenin esittämä espanjankielinen noveltykappale. Hän ei puhu espanjaa, mikä ilmenee kappaleessa lauseella ”No hablo Español” (Minä en puhu espanjaa). Tehdäkseen kappaleesta vielä enemmän mukaansatempaavan hän käytti harmonikka- ja saksofonimiksauksia tuodakseen esille myös sen, että ne ovat tulleet enemmän muotiin viimeaikaisissa menestyskappaleissa. Kappaleen on sekä sanoittanut että tuottanut Nilsen itse ja sen julkaisi Sony Music kesäkuussa 2014. Kappale oli kaupallinen menestys Norjassa ja Alankomaissa. Kappaleen sanoituksiin pohjautuvan musiikkivideon ohjasi Galvan Mehidi. Kappaletta on pidetty vuoden 2014 suosituimpana eurooppalaisena kesähittinä.
Abessinialainen
Maailmanlaajuisesti abessinialainen on yksi suosituimmista lyhytkarvaroduista. Suomessa rekisteröintimäärät ovat pysyneet melko tasaisina viimeiset 10 vuotta, vaikka rotukissojen määrä on kasvanut. Luonteeltaan abessinialainen on aktiivinen sekä ihmisrakas, ja se useimmiten rakastaa huomiota. Rakenne on keskikokoinen, jäntevä ja siro. Korvat ja silmät ovat suurikokoiset ja ilmeikkäät, häntä pitkä ja turkki vartalonmyötäinen.
Luonne ja olemus
Abessinialainen on touhukas ja lempeä kissa. Abessinialaisen rodun suosion syynä mainitaan villin ulkonäön lisäksi useissa vanhoissa kirjoituksissasen eloisa luonne. Tyypillinen rodun edustaja on kodin puuhiin osallistuva, älykäs, helposti motivoitava, sydämellinen perheenjäsen ja ystävä. Abessinialainen on hyvin nopea liikkeissään ja yllättävän voimakas. Sillä on suuri ponnistusvoima, joten se voi helposti pongahtaa vaikka ovenkarmille tai kirjahyllyn päälle.
Abessinialaisen ääni on pehmeä ja hiljainen, ja abessinialaiset kommunikoivat usein omistajilleen kujertavalla äänellä. Kovaäänisiä ne ovat yleensä vain kiihtyessään. Abessinialainen sopii kaikille, jotka haluavat aktiivisen ja huomiota rakastavan lemmikin. Abessinialainen nukkuu tyypilliseen kissojen tapaan n. 16 tuntia vuorokaudessa, mutta ollessaan hereillä sen nopeus ja aktiivisuus tulevat esille. Moni abessinialainen istuu mielellään omistajansa sylissä ja leipoo jaloillaan. Kaikki kissat ovat kuitenkin yksilöitä, joten pennusta on vaikea ennustaa, kasvaako siitä aikuisena sylikissa. Abessinialaiset oppivat nopeasti, niin hyvässä kuin pahassa. Omistajan täytyykin olla tarkkana, ettei vahingossa opeta kissalleen pahoja tapoja palkitsemalla huonosta käytöksestä. Sosiaalinen abessinialainen saattaa kyllästyä ilman lajitoveriensa seuraa, joten ainoana kissana se vaatii omistajaltaan paljon. Huomionkipeytensä vuoksi se ei välttämättä sovellu suuriin kissapopulaatioihin, jossa se joutuu kamppailemaan ihmisen huomiosta.
Utelias abessinialainen innostuu lapsenomaisella tavalla uusista asioista ja keksii keinonsa ottaa ihmiset mukaan leikkeihinsä. Leikkien lisäksi omistaja voi aktivoida kissaansa lukuisin tavoin. Agility, valjasulkoilu ja naksutinkoulutus ovat monelle abylle mieleisiä virikkeitä ja hyvä tapa järjestää yhteistä aikaa.
Ulkonäkö
thumb|Riistanvärinen abessialainen kissanäyttelyssä. Abessinialainen on rakenteeltaan keskikokoinen, siro, mutta jäntevä ja lihaksikas atleetti. Sen tunnusmerkki on turkin ticking-kuviointi: jokaisessa selkäpuolen karvassa on kaksi tai kolme kissan päävärin mukaista raitaa. Joidenkin yksilöiden takajalkoja koristavat tummat saappaat. Turkin tulee olla vartalonmyötäinen ja lyhyt. Pohjaturkin tulee olla sävyltään lämmin, ja kissan pitäisi olla mahdollisimman raidaton.
Vartalonsa mittasuhteilta aby on tasapainoinen. Se on keskikokoinen ja keskipituinen, ja tunnusteltaessa vartalo on kiinteä, notkea ja jäntevä. Jalat ovat melko korkeat ja elegantit, mutta kuitenkin vartaloon nähden sopusuhtaiset. Tassujen tulee olla pienet ja ovaalinmuotoiset. Abyn häntä on melko pitkä, tyvestä leveä ja päätä kohti kapeneva.
Rotustandardit
thumb|Sininen abessialainen kissanäyttelyssä.
Rotustandardit eroavat hieman rotukissoja rekisteröivien kattojäjärjestöjen välillä.
Pääpiirteiltään rotu on helposti tunnistettavissa, mutta ominaisuuksien painotukset vaihtelevat. Usein sanotaan, että todella hyvä kissa pärjää kaikkien kattojärjestöjen näyttelyissä. Suomessa kasvatetut abessinialaiset rekisteröidään enimmäkseen Fife:n alaisuudessa toimivaan Suomen Kissaliittoon. Kissojen rodunomaisuutta mitataan kissanäyttelyissä.
Värit
Kaikki kattojärjestöt hyväksyvät neljä perusväriä: riistanvärinen ja punainen sekä edellä mainittujen diluutiot sininen ja beige. Osa järjestöistä, mukaan lukien Fife, hyväksyvät perusväreille lisäksi hopeamuunnokset, joissa kissan pohjaväri on kylmän valkoinen. Muutamissa järjestöissä hyväksytään edellä mainittujen värien lisäksi suklaa ja sen diluutio lila. Sukupuolisidonnainen punainen, creme sekä kilpikonnaväritys kaikille edellä mainituille rekisteröidään joissakin järjestöissä ilman näyttelyoikeutta.
Maailmanlaajuisesti suurin osa kasvattajista jalostaa neljää perusväriä ja pitää niitä rodun aitoina väreinä, koska muut värit ovat peräisin myöhemmistä roturisteytyksistä ja niitä ei hyväksytä kaikissa järjestöissä. Uusien värien kasvatus on melko marginaalista, ja monet perusvärien kasvattajat pitävät näitä kissoja epätoivottuina jalostuskissojensa sukutauluissa. Sen sijaan perusvärisiä kissoja käytetään parantamaan uusien värien tyyppejä.
Terveys ja perimä
thumb|left|Abessinialaisen turkin ainutlaatuinen ticking-kuviointi. Rotukissamaailmassa abessinialaisen historia on huomattavan pitkä, joten myös sen terveydestä tiedetään paljon. Yleisesti ottaen abessinialainen on terve ja pitkäikäinen rotu. Rodulla esiintyy kaksi tunnettua perinnöllistä sairautta, kissan vähittäiseen sokeutumiseen johtava PRA ja kuolemaan johtava PK-anemia, jotka ovat geenitestien avulla ehkäistävissä.
Rodun tunnusmerkki, ticking-kuviointi, periytyy dominoivasti, ja pitkällisen jalostuksen tuloksena kuviointi on sama kaikilla rodun edustajilla. Tyypillinen pentuekoko rodulla on 3–4 pentua.
Ensimmäinen kissa, jonka genomi kartoitettiin, oli punainen abessinialainen nimeltään Cinnamon, joka oli yksi PRA-tutkimusohjelmassa jalostetuista kissoista.
PRA
PRA:n ehkäisemiseksi on kehitetty geenitesti. Vastuulliset kasvattajat testauttavat kissat, jolloin positiivisia eli sairastuvia yksilöitä ei enää synny. Suomen Kissaliiton sääntöjen mukaan kasvatukseen käytettävien kissojen testaus on pakollista, ellei vanhempien testitulosten perusteella voida osoittaa, että kissa ei kanna geenimuunnosta.
Alkuperä
thumb|300px|Zula Gordon Staplesin kirjassa. Abessinialaisen historiaan liitetään usein romanttisia tarinoita Egyptin mytologiasta, sillä aby muistuttaa ulkoisesti vanhojen taideteosten kuvaamia kissoja, joita muinaisessa Egyptissä palvottiin pyhinä. Joissakin luonnonhistoriallisissa museoissa on nähtävillä täytettyjä kissoja menneiltä vuosisadoilta. Yhdysvalloissa Washingtonissa on esillä "egyptiläinen kissa" ja Alankomaissa Leidenissä 1830-luvulta peräisin oleva näyte "Petrie, Intialainen kissa", joilla on useita yhteneviä piirteitä nykypäivän abessinialaisen kanssa.
Suosituin tarina abessinialaisen alkuperästä kertoo, että kapteeni Barrett-Lennard olisi tuonut rodun kantaemon, naaraan nimeltä Zula, 1860-luvulla Abessiniasta. Hän saattoi tuoda toisenkin kissan, joka ei kuitenkaan selvinnyt matkasta. Toisen version mukaan sodan loputtua 1868 kotiin palaavat sotilaat olisivat tuoneet mukanaan useampia kissoja. Ensimmäinen kirjallinen maininta abessinialaisesta kissasta julkaistiin brittiläisessä Harper's weekly -sanomalehdessä 21.1.1872, jossa on kuvitus alatekstillä "abessinialainen".
Harper's weekly julkaisi 27.1.1872 artikkelin "Iltapäivä kissojen kanssa", joka oli raportti Britanniassa Lontoossa 16. joulukuuta 1871 järjestetystä Kristallipalatsin kissanäyttelystä. Kolmanneksi näyttelyssä sijoittui kissa, joka oli artikkelin mukaan tuotu Abessinian sodasta. 1874 ilmestyneessä Gordon Staplesin kirjassa on värillinen litografia abessinialaisesta nimeltään Zula, joka on kirjan mukaan sama kissa kuin Harper's Weeklyn artikkelissa. Kirjan mukaan Zula olisi tuotu Abessiniasta vuonna 1868.
Harrison Weir raportoi 1889 julkaistussa kirjassaan "Our Cats and All About Them", että Abessiniasta tuotiin useita kissoja, jotka olivat ulkoisesti samanlaisia ja hänen mukaansa todistivat näin ollen yhteyden Egyptissä palvottuihin kissoihin. Geenitestit ovat kuitenkin osoittaneet, että abessinialaisen alkukoti on todennäköisimmin Intian valtameren rannikolla, josta ne ovat mahdollisesti kulkeutuneet siirtomaa-aikoina kauppalaivojen mukana Eurooppaan. Varmaa on, että rotu ei olisi selviytynyt ilman Ison-Britannian paikallisen kesykissakannan vaikutusta ja rodun saavuttamaa suurta suosiota. Koska abessinialaisen varhaisen historian aikaan ei pidetty tarkkaa rekisteriä kissojen sukutauluista ja alkuperästä, ei voida varmasti osoittaa, mikä on esimerkiksi Abessiniasta tuotujen kissojen rooli ja saivatko ne ylipäätään pentuja.
Varhainen kasvatustoiminta
thumb|250px|Manx ja abessinialainen Alussa rotu tunnettiin hyvin monilla nimillä, mm. venäläinen, espanjalainen, abessinialainen, pupukissa, jäniskissa ja brittiläinen tick. Kasvatukseen käytettiin saatavilla olevia kissoja, ja varhaisimmaksi vaatimukseksi rajautui turkin ticking-kuvio. 1896 National Cat Club rekisteröi ensimmäiset abessinialaiset, nimeltään Sedgemore Bottle (s. 1892) ja Sedgemore Peaty (s. 1894). Alun perin abessinialaisilla ei ollut määrättyä väritystä, vaan useat kissat olivat hopeanvärisiä ja niillä oli selvästi erottuva tabbykuviointi. Brittiläisessä "Fur and Feather" -lehdessä julkaistiin 19.3.1891 näyttelytuloksia, joiden mukaan sininen abessiniaisuros sijoittui kolmanneksi. Kissaa kuvailtiin seuraavasti: "Lyhyt turkki, loistava väri ja silmät". Frances Simpson kuvaili kirjassa "The Book of The Cat" (1903) abessinialaisten muistuttavan hämmästyttävästi egyptiläisiä kissoja. Toisaalta monien lähteiden mukaan afrikanvillikissaa pidetään kaikkien nykypäivän kotikissojen esi-isänä. Kirjan kuvassa esiintyvällä abessinialaisella oli raidallinen häntä ja jalat, joten se ei muistuttanut merkittävästi nykypäivän abessinialaista.
1900–1905 yhteensä 12 abessinialaista oli rekisteröity brittiläiseen siitoskissojen tietoja kokoavaan kirjaan. Yksi erityisen hyvin tunnettu abessinialainen oli 1905 syntynyt hopea uros Aluminium, joka esiintyy monissa ensimmäisissä kirjatuissa sukutauluissa ja johon monen nykypäivän abessinialaisen sukupuu voidaan jäljittää. Aluminiumin 1907 syntynyt poika Aluminium II ja naaras nimeltä Salt olivat tiettävästi ensimmäiset abessinialaiset, jotka vietiin Yhdysvaltoihin.
Rodun vakiintuminen
Moderni abessinialainen on 1920-luvulta alkaneen, nykypäivään ulottuvan kasvatuskissojen selektiivisen valinnan tulosta. 1929 perustettiin Isossa-Britanniassa ensimmäinen virallinen rotuyhdistys. Ensimmäinen yhdysvaltalainen virallisesti tunnustettu pentue syntyi vuonna 1935. Kasvatustyö oli toden teolla alkanut Yhdysvalloissa vuosina 1938–1939 toisen maailmansodan syttyessä. Yhdysvalloilla oli merkittävä vaikutus rodun säilymisessä ja kehittymisessä nykyisenlaiseksi, kun kissoja lähetettiin Euroopasta Yhdysvaltoihin sodan jaloista ja puutteesta turvaan. Sodan loputtua Isossa-Britanniassa oli jäljellä enää 12 abya, mikä teki kasvatuksesta sotien jälkeisessä Euroopassa vaikeaa. Modernin abessinialaisen takaa tiedetään löytyvän jossakin määrin muita lyhytkarvarotuja, kuten venäjänsinistä, siamilaista ja burmaa sekä kotikissoja – vaikeina aikoina roturisteytykset ovat olleet välttämättömiä kannan säilyttämiseksi.
1950- ja 60-luvulla rotu yleistyi ympäri maailman ja kasvatustoiminta alkoi monissa maissa. Toisen maailmansodan jälkeen seuraava kantaa verottanut katastrofi oli 1970-luvulla Isossa-Britanniassa laaja FeLV-epidemia, joka saatiin lopulta kuriin testien ja sairaiden kissojen eristämisen avulla. Nykypäivänä rotu on vakiintunut ja roturisteytykset ovat vuosikymmeniä olleet kiellettyjä. Rodun vakiintuminen tarkoittaa, että pentueisiin ei yleensä synny rotumääritelmästä selkeästi poikkeavia pentuja, kuten esimerkiksi pitkäkarvaisia tai kuviottomia pentuja, vaikka tämänkaltaiset ominaisuudet voivat resessiivisen periytymisen vuoksi piillä kannassa vuosikymmeniä. Myös vahva raidoitus ja valkoiset läikät ovat karsiutuneet vuosikymmenien aikana. Rodulle on saatu vakiinnutettua syvä, intensiivinen pohjaväritys. Aiemmin pohjaväritys saattoi olla riistanvärisillä kissoilla harmahtava ja kylmä.
Värien kehitys
Riistanväristä abessinialaista kutsuttiin aikaisemmin “tavalliseksi” abessinialaiseksi, ja se oli pitkään ainoa hyväksytty väri. Punaisia (geneettisesti kaneli) pentuja syntyi silloin tällöin riistanvärisistä vanhemmista. 1953 syntynyt punainen abessinialainen Adrah Saba kuvailtiin brittiläisessä "Our Cats" -lehdessä tammikuussa 1958. Sen kerrottiin olevan väriltään syvän kuparinpunainen, ja ticking oli tummemman punainen. Selkälinjassa ja korvien takana väri vivahti terrakottaan. Jalat ja alapuoli olivat kalpean oranssit. Kantapäät ja hännänpää olivat suklaanruskeat ja tassunpohjat pinkit tyypillisen mustan sijasta. Abessinialaisilla esiintyvä, usein punaiseksi kutsuttu väri on geneettisesti kaneli, joka periytyy resessiivisesti ja näin eroaa muilla roduilla esiintyvästä sukupuolisidonnaisesta punaisesta värityksestä. Englanninkielinen väriä kuvaava termi ei olekaan punainen vaan "sorrel", joka tarkoittaa suomeksi suolaheinää. CFA hyväksyi punaisen 1964.
Kasvatukseen käytetyistä muunrotuisista kissoista rotuun siirtyi diluution eli vaalennoksen aiheuttava geeni, jolloin pentueisiin syntyi aina silloin tällöin sinisiä ja beigejä pentuja. 1968 ensimmäinen sininen abessinialainen esiintyi näyttelyssä Isossa-Britanniassa. CFA hyväksyi sinisen viralliseksi väriksi 1984 ja beigen 1989. . Hopeavärit sekä muut uudemmat värit ovat peräisin myöhemmistä roturisteytyksistä, ja niiden kasvatus on perusväreihin verrattuna marginaalista.
Abessinialainen Suomessa
Ensimmäiset abessinialaiset, sisarukset Gri-Gri ja Gongora von Memphis, tulivat Suomeen 1961 Saksasta. Tämän jälkeen abyja tuotiin lisää myös Ruotsista ja Alankomaista. Rotukissatoiminta oli Suomessa vasta aluillaan, ja ensimmäinen abessinialainen, Gongora von Memphis, oli 41. Suomessa ylipäätään rekisteröity kissa. Nämä kissat osallistuivat varhaiseen kissanäyttelytoimintaan, ja Gri-Gri saavutti champion-tittelin. Ne eivät kuitenkaan koskaan saaneet jälkeläisiä. Ensimmäiset pentueet syntyivät kuusi vuotta myöhemmin Mount Badger ja Av Firousi -kasvattajanimille.
Alkuaikoina PRA aiheutti päänvaivaa: moni Suomeen tuotu kissa sokeutui tai kantoi sairauden aiheuttamaa geenivirhettä. Kun PRA tunnistettiin perinnölliseksi sairaudeksi, Suomi oli ensimmäinen maa, joka kielsi sairaiden kissojen käytön kasvatuksessa. Aluksi rodun harrastajat toimivat Suomen rotukissayhdistyksen (SUROK) abyjaoksessa. Ensimmäinen suomalainen rotuyhdistys oli ABYS ry, joka perustettiin vuonna 1988. Vuonna 1991 joukko somalikasvattajia perusti Somakiss ry:n, joka oli alun perin suunnattu somalikissoille ja aby-varianteille, mutta laajensi toimintaansa myöhemmin myös abessinialaisyhdistykseksi. Suomalaiset abessinialaiset olivat pitkään riistanvärisiä ja punaisia, mutta pikku hiljaa myös muut värit ovat saaneet jalansijaa. Abessinialaisia rekisteröidään vuodessa n. 60 yksilöä. Perusvärisiä pentuja on useimmiten saatavilla ja silloin tällöin myös hopeapentuja. Aktiivisia kasvattajia Suomessa on noin 15.
Abessinialainen muiden rotujen taustalla
Ensimmäiset somalikissat eli puolipitkäkarvaiset abessinialaiset syntyivät kahden pitkäkarvageeniä kantaneen abessinialaisen pentueeseen vahingossa 1960-luvulla. Vuonna 1972 yhdysvaltalainen Evelyn Mague onnistui kasvattamaan pentueen, jonka kaikki pennut olivat pitkäkarvaisia. Hän antoi rodulle nimen ”somali” Abessinian naapurimaan mukaan. Samana vuonna perustettiin myös Yhdysvaltain somaliyhdistys. Ensimmäiset somalit rekisteröitiin virallisesti omaksi rodukseen Yhdysvalloissa 1979, minä jälkeen pitkäkarvaisten kissojen käyttö abessinialaiskasvatuksessa kiellettiin.
Abessinialaisen ja somalin lyhytkarvainen pentu rekisteröidään järjestöstä riippuen abyvariantiksi (SRK) tai lyhytkarvaiseksi somaliksi (CFA), jolloin sen jalostuskäyttö on mahdollista somalikasvatuksessa. Jotkin rekisterit rekisteröivät kaikki ilmiasultaan lyhytkarvaiset yksilöt abessinialaisksi ja sallivat näiden kissojen osallistumisen näyttelyihin abessinialaisina, mutta monet kasvattajat eivät hyväksy somalitaustaisten kissojen käyttöä abessinialaiskasvatuksessa.
Abessinialaista on ajan saatossa käytetty myös useiden muiden kissarotujen jalostuksessa ja kehittämisessä. Abessinialaisperimää kantavia rotuja ovat esimerkiksi ocicat, bengali ja LaPerm. Kaneli ja beige väritys itämaisilla kissoilla on peräisin abessinialaisilta, kun siamilainen astutettiin 60-luvulla punaisella abessinialaisella. Myös muilla roduilla esiintyvä kaneli ja beige väritys on alun perin abessinialaisilta peräisin. Nykypäivänä abessinialaisten käyttö geenipohjan laajentamiseksi sallitaan kattojärjestöstä riippuen ainakin somali-, ocicat- ja LaPerm -kasvatuksessa.
Mattias (apostoli)
thumb|200px|Mattias, kaiverrus noin vuodelta 1466. Mattias kuului Apostolien tekojen mukaan Jeesuksen oppilaisiin ja valittiin uudeksi apostoliksi Jeesuksen kavaltajan Juudas Iskariotin tilalle sen jälkeen kun tämä oli tehnyt itsemurhan. Uusi apostoli valittiin arvalla kahdesta ehdokkaasta, joista toinen oli Mattias ja toinen Joosef Barsabbas, toiselta nimeltään Justus. Jumalan ajateltiin arvanheiton kautta antavan päätöksensä. Mattiaasta ja hänen valinnastaan uudeksi apostoliksi kerrotaan vain Apostolien teoissa. Perimätiedon mukaan hän kärsi marttyyrikuoleman julistettuaan evankeliumia kaukaisissa maissa. Raamatun ulkopuolella hänet samaistetaan uskonnollisisa lähteissä tullimies Sakkeukseen, jonka Jeesuksen kerrotaan tavanneen Jerikossa.
Muistopäivä
Mattiaan muistopäivä roomalais-katolisessa pyhimyskalenterissa oli aikaisemmin 24. helmikuuta paitsi karkausvuosina 25. helmikuuta. Päivää vietettiin hänen muistokseen Suomessakin pyhäpäivänä vuoteen 1774 saakka. Nykyään muistopäivä katolisessa kirkossa on 14. toukokuuta.
Battalion Wars 2
Battalion Wars 2 on Kuju Entertainmentin kehittämä ja Nintendon julkaisema reaaliaikainen strategiapeli. Peli on julkaistu vuonna Wiille.
Peli on seuraaja Battalion Warsille.