cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Adrian Aucoin
Ura
Aucoin debytoi NHL:ssä kaudella 1994–1995 ja teki ensimmäisessä ottelussaan maalinkin, mutta hän vakiinnutti paikkansa Canucksin kokoonpanossa kaudella 1996–1997. Vuonna 1999 Aucoin palkittiin Canucksin parhaalle puolustajalle annettavalla Babe Pratt -palkinnolla. Aucoin pelasi ainoat MM-kilpailunsa vuonna 2000, joista ei voittanut mitalia.
Canucks myi Aucoinin ja vuoden 2001 toisen kierroksen varausvuoron Tampa Bay Lightningiin kaudella 2000–2001. Kaupassa Canucks sai Tampalta maalivahti Dan Cloutierin. Aucoin kaupattiin heti Lightning-kauden päätyttyä Aleksandr Haritonovin kanssa New York Islandersiin. Kaupassa Lightning sai Mathieu Bironin ja vuoden 2002 toisen kierroksen varausvuoron. Islandersissa Aucoin teki kolmannella kaudellaan 2003–2004 yhden kauden piste-ennätyksensä (44 pistettä). Hän pelasi myös NHL:n tähdistöottelussa.
Työsulkukaudella 2004–2005 Aucoin pelasi Elitserien-joukkue Modossa. Kaudeksi 2005–2006 hän siirtyi Chicago Blackhawksiin neljän vuoden ja 16 miljoonan dollarin sopimuksella. Chicagon kapteenina toiminut Aucoin loukkasi olkapäänsä tammikuussa 2006 ja hän pelasi jättisopimuksestaan vain kaksi rikkonaista kautta, kunnes siirtyi kesällä 2007 Calgary Flamesiin. Aucoinin Blackhawks-sopimuksessa oli pelaajakaupat estävä pykälä, mutta hän luopui siitä. Flames sai Chicagolta myös seitsemännen kierroksen varausvuoron. Flamesista Blackhawksiin siirtyivät puolustajat Andrei Zjuzin ja Steve Marr.
Kahden Calgaryssä pelatun kauden jälkeen Aucoin siirtyi kaudeksi 2009–2010 Phoenix Coyotesiin. Aucoinin sopimus oli yksivuotinen ja hän sai 2,25 miljoonaa dollaria kaudessa. Kesäkuussa 2010 hän teki Coyotesin kanssa kaksivuotisen, neljän miljoonan dollarin arvoisen jatkosopimuksen.
Heinäkuussa 2012 Aucoin teki yksivuotisen, kahden miljoonan dollarin arvoisen sopimuksen Columbus Blue Jacketsin kanssa. Työsulun lyhentämä NHL-kausi 2012–2013 jäi hänen uransa viimeiseksi.
Myös Adrianin serkut Keith ja Phil Aucoin ovat jääkiekkoilijoita. Heistä Keith on pelannut NHL:ssä.
Pelityyli
Aucoinilla oli erinomainen lyöntilaukaus ja hän oli kiekollinen ja johtava oikealta pelaava puolustaja.
Joe Sakic
Joseph Steven ”Joe” Sakic (s. 7. heinäkuuta 1969 Burnaby, Kanada) on uransa päättänyt kanadalainen jääkiekkoilija. Keskushyökkääjänä pelannut Sakic voitti 20-vuotisen uransa aikana kaksi Stanley Cup -mestaruutta, yhden olympiakullan, yhden MM-kullan sekä kertaalleen maailmancupin ja alle 20-vuotiaiden MM-kullan. Sakic valittiin NHL:n tähdistöotteluun 13 kertaa, ja hän on voittanut myös lukuisia pelaajapalkintoja NHL:ssä. Hän edusti koko NHL-uransa aikana vain Quebec Nordiquesia ja tätä seurannutta Colorado Avalanchea, ja toimi kaudesta 1992–1993 joukkueensa kapteenina. Sakicia pidetään yleisesti yhtenä kaikkien aikojen parhaista pelaajista ja NHL:n historian parhaista kapteeneista ja johtajapersoonista, sillä hän pystyi motivoimaan joukkueensa pelaamaan voittavalla tavalla.
Sakic oli aikansa tehokkaimpia pelaajia. Hän teki kahdella runkosarjakaudella 50 maalia ja teki vähintään 100 tehopistettä kuudella kaudella. Hänen rannelaukaustaan pidetään edelleen yhtenä kaikkien aikojen parhaista. NHL:n kaikkien aikojen pistetilastossa Sakic on kahdeksantena 1641 tehopisteellään ja maalitilastossa neljäntenätoista 625 maalillaan. Salt Lake Cityn talviolympialaisissa vuonna 2002 Sakic auttoi Kanadan joukkueen voittamaan ensimmäisen olympiakullan 50 vuoteen, ja hänet palkittiin turnauksen arvokkaimpana pelaajana. Hän edusti Kanadaa myös Naganon ja Torinon talviolympialaisissa sekä MM-kilpailuissa vuosina 1991 ja 1994. Jääkiekon maailmancupin turnauksessa Sakic pelasi vuosina 1996 ja 2004. Sakic päätti uransa kesällä 2009, ja Colorado Avalanche jäädytti hänen pelinumeronsa 19 kunnianosoituksena pitkäaikaiselle kapteenilleen 1. lokakuuta 2009.
Nuoruus
Sakic syntyi Burnabyssa Marijan ja Slavica Sakicille (alun perin Šakić). Hänen vanhempansa olivat Jugoslaviasta (nyk. Kroatia) Kanadaan muuttaneita siirtolaisia. Sakicin äidinkieli on kroatia, ja hän oppi puhumaan englantia vasta esikouluiässä. Ensimmäisen NHL-ottelunsa Sakic näki neljävuotiaana. Pelin jälkeen Sakic päätti, että hänestä tulisi jääkiekkoilija. Muita hieman pienikokoisempana pelaajana hän hyödynsi kokonsa sijasta taitojaan pärjätäkseen kaukalossa ja otti näin mallia idolistaan Wayne Gretzkystä. Lupaava ja nuori Sakic liittyi 1980-luvun puolivaiheilla Western Hockey Leaguessa pelaavan Lethbridge Broncosin joukkueeseen.
Lethbridge Broncos muutti kaudelle 1986–1987 Swift Currentin pikkukaupunkiin, ja vaihtoi nimensä Swift Current Broncosiksi. Sakic pelasi Broncosissa uransa ensimmäisen täysimittaisen kauden, ja tehopisteet 60+73=133 tehnyt huippulupaus Sakic palkittiin kauden parhaana tulokkaana. Jäällä menestynyttä joukkuetta kohtasi kuitenkin tragedia, kun joukkue joutui auto-onnettomuuteen 30. joulukuuta 1986. Joukkue oli matkalla vierasotteluun Regina Patsia vastaan, kun kuljettaja menetti linja-auton hallinnan hankalien sääolosuhteiden ja mustan jään takia. Sakic selvisi turmasta vammoitta, mutta hänen joukkuetoverinsa Trent Kresse, Scott Kruger, Chris Mantyka ja Brent Ruff kuolivat onnettomuudessa, joka jätti pysyvät ja kivuliaat muistot nuoren Sakicin mieleen. Uransa aikana Sakic ei kertaakaan suostunut vastaamaan kysymyksiin turmasta.
Kaudella 1987–1988 Sakic palkittiin WHL:n arvokkaimpana pelaajana ja Kanadan parhaana junioripelaajana, kun hän teki tehopisteet 78+82=166.
Quebec Nordiques
NHL-seura Quebec Nordiques varasi Sakicin vuonna 1987 NHL:n varaustilaisuuden 15. pelaajana. Hänelle tarjottiin pelipaikkaa joukkueesta jo seuraavalle kaudelle, mutta Sakic päätti jäädä Swift Currentin joukkueeseen kehittyäkseen vielä vuoden. Ensimmäisen ottelunsa NHL:ssä Sakic pelasi 6. lokakuuta 1988 Hartford Whalersia vastaan. Hän antoi ottelussa yhden maaliin johtaneen syötön. Kaksi päivää myöhemmin Sakic teki uransa ensimmäisen NHL-maalin New Jersey Devilsiä vastaan. Tulokaskaudellaan Sakic käytti pelinumeroa 88, sillä hänelle tavanomainen numeronsa 19 oli Alain Côtén käytössä. NHL:n parhaalle tulokkaalle annettavan Calder Memorial Trophy -palkinnon suhteen Sakicia pidettiin varmana voittajana nopean pistetahtinsa johdosta, mutta nilkkavamma epäsi Sakicin mahdollisuudet voittaa palkinto. Tulokaskaudellaan 70 ottelua pelannut Sakic teki runkosarjassa 62 tehopistettä.
Toisella NHL-kaudellaan Sakic sai käyttöönsä pelinumeron 19, sillä Côté päätti uransa kesällä. Sakic oli NHL:n pistepörssissä yhdeksäs 102 tehopisteellä. Kaudelle 1990–1991 Sakic nimettiin joukkueensa kapteeniksi Steven Finnin kanssa. Sakic oli pistepössin kuudes 109 tehopisteellään. Seuraavalla kaudella hän joutui jättämään väliin 11 ottelua eikä ylittänyt sadan tehopisteen rajaa.
Kaudelle 1992–1993 Sakic valittiin Quebecin kapteeniksi. Sakicin johdolla Quebec pääsi pudotuspeleihin ensimmäisen kerran kuuteen vuoteen, ja Sakic saavutti 100 tehopisteen rajan kolmannen kerran urallaan.
Colorado Avalanche
Toukokuussa 1995 Nordiques tiedotti, että seura oli myyty ja se aiottiin siirtää pois Quebecista. Seura muutti ennen kauden 1995–1996 alkua Denveriin ja vaihtoi nimensä Colorado Avalancheksi. Seura menestyi uudessa kotikaupungissaan, ja joukkueensa kapteenina toiminut Sakic johdatti joukkueensa Stanley Cup -mestaruuteen kesällä 1996. Sakic teki runkosarjan 82 ottelussa 120 tehopistettä ja pudotuspelien 22 ottelussa 34 tehopistettä. Hänet palkittiin pudotuspelien parhaalle pelaajalle annettavalla Conn Smythe Trophylla.
Kaudella 1996–1997 Sakic pelasi loukkaantumisten takia vain 65 ottelua, joissa teki 74 pistettä. Hän johdatti joukkueensa pudotuspeleissä aina konferenssin finaaleihin, jossa se kuitenkin hävisi Detroit Red Wingsille. Kesällä 1997 Sakic solmi vapaana agenttina kolmivuotisen, 21 miljoonan Yhdysvaltain dollarin arvoisen pelaajasopimuksen New York Rangersin kanssa. Coloradolla oli viikko aikaa tehdä samanarvoinen tai suurempi tarjous Sakicille tai luopua tästä. Colorado tarjosi Sakicille samanarvoista sopimusta, ja Sakic jäi Coloradoon.
Kaudella 1999–2000 Sakic saavutti lukuisia rajapyykkejä. Loukkaantumisten vuoksi hän pelasi vain 60 runkosarjaottelua, mutta hän oli silti joukkueensa paras pistemies 81 tehopisteellään. St. Louis Bluesia vastaan pelatussa ottelussa 27. joulukuuta 1999 Sakic sai syöttöpisteen, ja hänestä tuli NHL:n historian 56. pelaaja, joka ylsi tuhanteen tehopisteeseen. Sakic teki 23. maaliskuuta 2000 kypärätempun Phoenix Coyotesia vastaan, ja hänestä tuli 59. pelaaja, joka on tehnyt NHL:ssä 400 maalia. Lisäksi hän nousi seuran historian parhaaksi pistemieheksi ohi Peter Šťastnýn. Kaudella 2000–2001 Sakic teki 118 pistettä ja johdatti Coloradon sen toiseen Stanley Cup -mestaruuteen. Lisäksi hänet palkittiin Hart Memorial Trophylla, Lady Byng Memorial Trophylla ja Lester B. Pearson Awardilla. Seuraavalla kaudella Sakic oli jälleen joukkueensa paras pistemies ja 9. maaliskuuta 2002 Sakic pelasi uransa tuhannen runkosarjaottelun NHL:ssä. Colorado eteni pudotuspeleissä konferenssifinaaleihin, jossa se hävisi Detroit Red Wingsille.
left|thumb|upright|Sakic lämmittelee ennen ottelun alkua [[Calgaryssa vuonna 2007.]] NHL:n työsulkukauden jälkeen Colorado luopui monista avainpelaajistaan, kuten Peter Forsbergista ja Adam Footesta, pysyäkseen palkkakaton alapuolella. Pudotuspeleissä Colorado pelasi konferenssin välierissä, jotka Anaheim Ducks voitti. Kesäkuussa 2006 Sakic solmi Coloradon kanssa yksivuotisen, 5,75 Yhdysvaltain dollarin arvoisen sopimuksen.
Sakic pelasi jälleen kaudella 2006–2007 vahvasti. Hänestä tuli 17. pelaaja, joka on tehnyt 600. maalia NHL:ssä 15. helmikuuta 2007 Calgary Flamesia vastaan. Samanaikaisesti Sakicista tuli 37-vuotiaana toiseksi vanhin NHL-pelaaja, joka teki 100 pistettä yhdellä kaudella. Sakic ja Colorado jäivät kuitenkin pudotuspelien ulkopuolelle ensimmäistä kertaa 11 vuoteen.
Huhtikuussa 2007 Sakic solmi yksivuotisen sopimuksen Coloradon kanssa ja aloitti 19. NHL-kautensa. Hyvin sujuneen kauden johdosta Sakic oli ehdolla jälleen Lady Byng Trophy -palkinnon voittajaksi, jonka voitti kuitenkin Detroit Red Wingsin Pavel Datsjuk. Sakic ohitti Phil Espositon NHL:n kaikkien aikojen pistetilastossa 7. lokakuuta 2007 ottelussa San Jose Sharksia vastaan. 19 päivää myöhemmin Sakic saavutti uransa 1600. tehopisteen NHL:ssä. 27. joulukuuta 2007 tiedotettiin Sakicin joutuvan tyräleikkaukseen, josta toipuminen katkaisi hänen 232 peräkkäisten pelattujen otteluiden putkensa. Sakic saavutti 22. maaliskuuta 2008 NHL-historian 11. pelaajana tuhannen syöttöpisteen rajan ottelussa Edmonton Oilersia vastaan. Seuraavan kauden Sakic jätti kesken jo 15 pelatun ottelun jälkeen selkävaivan vuoksi. Loukkaantumisesta toipuessaan Sakic mursi kotonaan kolme sormea käyttäessään lumilinkoa. Vaikean kauden jälkeen ikääntyvä Sakic tiedotti lopettavansa uransa. Kauden 2009–2010 alussa Colorado Avalanche jäädytti Sakicin pelinumeron 19. Colorado jäädytti hänen pelinumeronsa 1. lokakuuta 2009, ja lisäksi kattoon nostetussa viirissä oli kapteenin merkki “C”.
Tähdistöottelut
Sakic valittiin NHL:n tähdistöotteluun 13 kertaa, ja hän oli mukana niistä kahdessatoista. Lisäksi hän toimi oman joukkueensa kapteenina kahdessa ottelussa. Loukkaantumisen vuoksi hän jätti väliin vuoden 1997 tähdistöottelun. Hän on NHL:n tähdistöotteluiden historiassa eniten syöttöpisteitä tehnyt pelaaja 16 syöttöpisteellään, ja on kolmannella sijalla otteluiden pistetilastossa 22 tehopisteellään, edellään vain Mario Lemieux (22 pistettä) ja Wayne Gretzky (25 pistettä).
Maajoukkueessa
Sakicin kansainvälinen ura oli pitkä. Hän pelasi Kanadan alle 20-vuotiaiden maajoukkueessa, joka voitti kultaa vuonna 1988. Seuraavan kerran hän edusti Kanadaa vuoden 1991 MM-kilpailuissa, joissa Kanada sijoittui hopealle ja Sakic teki 11 tehopistettä. Lisäksi hän pyrki Kanada-cup-turnaukseen osallistuneeseen Kanadan joukkueeseen, mutta hänet jätettiin ulkopuolelle vedoten hänen heikkoihin jalkavoimiinsa. Sakicille ulkopuolelle jääminen oli katkera kokemus, ja hän kutsuikin turnausta käytännössä vain ajanhukaksi.
Sakic saavutti ensimmäisen kultamitalinsa aikuisten tasolla vuoden 1994 MM-kilpailuista, joissa hän teki seitsemän tehopistettä kahdeksassa ottelussa. Vuoden 1996 maailmancupin aikana hänen roolinsa maajoukkueessa oli pienempi, ja hän teki tehopisteet 1+2=3. Kanada hävisi turnauksen loppuottelun.
Sakic osallistui ensimmäisen kerran olympialaisiin Naganossa vuonna 1998. Hän kärsi turnauksessa polvivaivasta, ja Kanada sijoittui turnauksessa neljänneksi. Salt Lake Cityn talviolympialaisissa 2002 Kanada pelasi loppuottelussa, jossa Sakic teki neljä tehopistettä ja Kanada saavutti ensimmäisen olympiakullan 50 vuoteen. Hänet valittiin turnauksen arvokkaimmaksi pelaajaksi ja liittyi niin sanottuun Kolmen kullan klubiin olympia-, MM- ja Stanley Cup -voittajana.
Vaikka NHL-uran viimeinen kausi oli osoittautunut Sakicille vaikeaksi, hänet nimettiin silti Kanadan jääkiekkomaajoukkueen Vancouverin talviolympialaisiin valmistautuvaan olympiajoukkueeseen vuonna 2009. Sakic päätti kuitenkin ripustaa luistimensa naulaan ja jättää olympiaturnauksen nuoremmille, ja Kanadan joukkue etenikin lopulta olympiakultaan.
Yksityiselämä
Sakicilla ja hänen vaimollaan Debbiellä on kolme lasta: poika Mitchell (s. 1996) sekä kaksoslapset, poika Chase ja tytär Kamryn (s. 2000). Sakic tutustui Debbieen lukiossa pelatessaan Swift Currentin joukkueessa. Sakic on innokas golfin harrastaja, ja hän myös isännöi jokakesäistä omaa hyväntekeväisyysturnaustaan. Hänet on myös palkittu hyväntekeväisyystyöstään.
Joe Sakicin nuorempi veli Brian pelasi myös jääkiekkoa ja oli Washington Capitalsin 5. kierroksen varaus vuodelta 1990. Hänen uransa ei koskaan yltänyt NHL-tasolle.
Kotikaupungissaan Burnabyssa Sakicin mukaan on nimetty katu, Joe Sakic Way.
Uran virstanpylväät
Sakic saavutti uransa 1000. tehopisteen 27. joulukuuta 1999 St. Louis Bluesia vastaan pelatussa ottelussa. 25. lokakuuta 2006 hänestä tuli NHL:n historian yhdestoista pelaaja, joka on saavuttanut 1500 tehopistettä, kun hän antoi maaliin johtaneen syötön Washington Capitalsia vastaan pelatussa ottelussa. Samassa hänestä tuli kuudes pelaaja, joka on saavuttanut 1500 tehopistettä yhdessä organisaatiossa. 22. maaliskuuta 2008 Sakic antoi uransa 1000. maaliin johtaneen syötön Edmonton Oilersia vastaan pelatussa ottelussa.
Viimeisessä ottelussaan kaudella 2006–2007 Sakic teki kautensa sadannen tehopisteen. Tämän johdosta hänestä tuli 37-vuotiaana Gordie Howen jälkeen NHL-historian toiseksi vanhin pelaaja, joka on tehnyt sata tehopistettä runkosarjassa. Hänestä tuli kaikkien aikojen pitkäkestoisimmin joukkuettaan palvellut kapteeni liigan historiassa kauden 2005–2006 lopussa. 22. maaliskuuta 2008 Sakic teki uransa 1000. syöttöpisteen Edmonton Oilersia vastaan historian 11. pelaajana. Hänen ottelussa käyttämänsä hanskat lähetettiin ottelun jälkeen Hockey Hall of Fame -museoon.
Bobby Clarken, Wayne Gretzkyn ja Mark Messierin ohella Sakic on yksi neljästä pelaajasta, joka on voittanut Stanley Cup -mestaruuden ja Hart Memorial Trophyn samana vuonna joukkueensa kapteenina. Sakic kuuluu myös Kolmen kullan klubiin, johon kuuluvilla on olympia- ja MM-kulta sekä Stanley Cup – eli kolme jääkiekon arvostetuinta mestaruuspalkintoa.
26. kesäkuuta 2012 Sakic valittiin Torontossa sijaitsevan Hockey Hall of Famen kunniagalleriaan yhdessä Adam Oatesin, Mats Sundinin ja Pavel Buren kanssa.
21. toukokuuta 2017 Sakic valittiin Kansainvälisen jääkiekkoliiton IIHF:n Hall of Fameen yhdessä Teemu Selänteen ja Saku Koivun kanssa.
Ennätykset
Sakic rikkoi 20-vuotisen uransa aikana Quebecissa ja Coloradossa monia seuraennätyksiä, joista valtaosaa hän pitää hallussaan edelleen. Hänen seuraennätyksiään ovat esimerkiksi maali- (625), syöttö- (1016) ja piste-ennätys (1641). Lisäksi hän on pelannut eniten otteluita (1363). Hän on myös listattu lukuisille NHL:n tilastolistoille:
Aarresaaren kotiseutumuseo
Aarresaaren kotiseutumuseo on vuonna 1952 avattu kotiseutumuseo, joka sijaitsee Jämsässä Keski-Suomessa. Kotiseutumuseota ylläpitää vuonna 1949 perustettu Jämsänkosken Kotiseutuyhdistys. Museoalue muotoutui 1950–1970-luvuilla, kun sinne siirrettiin rakennuksia silloisen Jämsänkosken alueelta.
Aarresaaren kotiseutumuseossa on Koskenpään Kalliokoskelta siirretty siipiratasmylly, kaksikerroksinen jyväaitta 1700-luvulta, Kerkkolan rusthollin päärakennus 1840-luvulta, työväestön asumistavasta kertovat Aakun ja Timon mökit, kaksi eräaittaa, savusauna, riihi, kirkkovenetalas ja raamisaha. Kotiseutumuseon kokoelmat on osittain sijoitettu museorakennuksiin.
Aarresaaren kotiseutumuseo on maakunnallisesti merkittävä rakennettu ympäristö.
Unissakävelijä
Unissakävelijä (it. La Sonnambula) on Vincenzo Bellinin säveltämä ooppera. Libreton on kirjoittanut Felice Romani, ranskalaisen Eugène Scriben teoksen pohjalta. Oopperaa esitetään nykyään säännöllisesti.
Oopperan synty ja musiikki
Säveltäjän alkuperäinen suunnitelma oli yhdessä Romanin kanssa työstää ooppera Victor Hugon näytelmän Hernanin pohjalta, mutta sensuurin mahdollisuus sai kaksikon kääntämään katseensa Eugène Scriben ja Jean-Pierre Aumerin baletti-pantomiimiin nimeltä La somnambule, ou L'arrivee d'un nouveau seigneur. Bellini sävelsi Unissakävelijän Milanon Teatro Carcanolle esitettäväksi kaudelle 1830–31. Bellini vaati tekstiltä paljon ja Romani saikin kirjoittaa Unissakävelijän viimeisen cabaletan uudestaan kahdeksan kertaa. Hänellä oli sävellystyössä mielessään tietyt laulajat ja Aminan (kuten Normankin) hän loi yhdelle valovoimaisimmista sopraanoista kautta aikain, Giuditta Pastalle. Hän ja Elvinon roolin luonut Giovanni Battista Rubini olivat laulaneet jo kauden aikaisemmassa menestysteoksessa, Donizettin Anna Bolenassa joulukuussa. Molempien kyvyt antoivat Bellinille mahdollisuuden kirjoittaa heidän rooleilleen osuuksia, jotka ovat vaativuudessaan huimia. Musiikin vaikeus ja luonne verrattuna säveltäjän edelliseen työhön (Capuletit ja Montecchit) olivatkin todennäköisesti osaksi varsinkin Pastan taituruuden tuomien mahdollisuuksien vaikutusta. Mihail Glinka kommentoi seuraamansa esityksen "saaneen yleisön kyynelehtimään ekstaattisessa tunnekuohussa". Aminaa on luonnehdittu yhdeksi täydellisimmistä sopraanorooleista italialaisessa oopperassa. Juonen osittaisesta epäuskottavuudesta huolimatta hahmossa ja sille sävelletyssä musiikissa on voimaa ja tunnetilojen skaala laaja – unohtamatta säihkyviä koloratuuraosuuksia. Hieman vähemmän räiskyvälle Elvinolle sävellettyä musiikkia luonnehtivat pitkät melodiat, Bellinin musiikissa myöhemmin yhä enemmän etualalle noussut piirre. Elvinon rooli kysyy poikkeuksellisen korkeaa rekisteriä ja nykyään se yleensä transponoidaan alemmas.
Ensimmäinen näytös
Kyläläiset juhlistavat orvon Aminan ja rikkaan maanviljelijän Elvinon lähestyviä häitä ('Viva Amina!'). Lisa astuu ulos majatalostaan, valitellen tätä epäonnen päivää. Vaikka kaikki ilakoivat ('Tutto è gioia, tutto è festa'), hän on suruissaan. Kyläläisiä saapuu kukkineen ja soittimineen. Lisa jatkaa lauluaan. Juhlinnan melskeessä lisäharmia Lisalle tuo hänestä kiinnostunut Alessio, jonka lähentelyt ovat epätoivottuja ja joka syyttää Lisaa hänen välttelemisestään. Lisalla ei ole kuitenkaan hänelle aikaa – Amina on voittanut Lisan ihastuksen Elvinon sydämen. Kyläläiset jatkavat tulevan avioparin ylistyslaulujen kailottamista. Amina liittyy kyläläisten joukkoon ja kiittää ystäviään ('Care compagne...') sekä eritoten äitiään joka adoptoi ja kasvatti hänet ('A te, diletta tenera madre'). Kyläläiset toivottavat hänelle onnea ja Amina sekä Teresa halaavat. thumb|left|263px|[[Jenny Lind Aminan roolissa.]] Amina ottaa Teresan käden ja asettaa sen sydämelleen ('Sovra il sen la man mi posa'). Alessiokin onnittelee Aminaa säveltämällään laululla ('Io più di tutti') ja Amina vastaa toivovansa hänen ja Lisankin löytävän pian yhteisen onnen ('E grata a'tuoi favori'). Lisan alkaessa väittää vastaan notaari saapuu ja notaarin jälkeen Elvino, joka palaa käynniltään äitinsä haudalta. Seuraavaksi todistajien läsnä ollessa vihkisopimus solmitaan. Myötäjäisinä Elvino tarjoaa Aminalle maatilaansa ja Amina puolestaan hänelle sydämensä. Teresan ja muiden todistajien allekirjoittaessa sopimuksen Elvino antaa Aminalle sormuksen ('Prendi: l'anel ti dono'). Kaikki Lisaa lukuun ottamatta ovat iloisia.
Elvino kertoo Aminalle että seuraavana aamuna he tulisivat olemaan aviopari ('Domani, appena aggiorni'). Lähestyvä hevosen kavioiden ääni kiinnittää ihmisten huomion. Saapuva muukalainen on kreivi Rodolfo kaksine palvelijoineen. Hän valittelee matkan pituutta ja tylsyyttä ('Come noioso e lungo il cammin'). Lisa tiedottaa kreiville että linnaan on vielä kolmen virstan matka ja että hänen olisi hyvä viettää yö majatalossa. Kreivi väittää tuntevansa majatalon sekä muutkin ympäristön rakennukset ('Quello? Ah! Io conosco') – hän muistelee viettäneensä täällä aikaa kauan sitten. Kyläläiset kertovat hänelle vihkimisestä ja kreivi sanailee morsiamen viehättävyydestä ('E gentil, leggiadra molto'), muistellen omaa vanhaa rakkauttaan. Kyläläiset kiittelevät kreiviä kauniista sanoista – toisin kuin Lisa – tai Elvino, jonka uteluun kreivi vastaa olleensa paikalla aiemmin linnanherran kanssa. Teresa muistelee kuinka neljä vuotta sitten kuolleella linnanherralla oli poika, joka sittemmin katosi. Kreivi kertoo heille pojan olevan elossa ja että he jonain päivänä vielä näkisivät hänet. Säkkipillin sointi kertoo että on aika kerätä lampaat laitumilta. Teresa varoittaa kyläläisiä lähestyvästä yöstä, jolloin kokovalkoisiin pukeutunut punasilmäinen aave ilmestyy. Kreivi on epäilevä kummituksen suhteen ja ilmoittaa menevänsä vuoteeseen. Hyvästeltyään Aminan ('Addio, gentil fanciulla') hän menee Lisan kanssa sisään majataloon. Amina ja Elvino jäävät kahden ja mies on jo jättämässä hänet ilman hyvänyöntoivotuksia ('Elvino! E me tu lasci'). Elvino kertoo olevansa mustasukkainen Aminan vieraalta saaman huomion vuoksi, mutta pyytää anteeksi, kertoen miten hän on kateellinen jopa tuulelle joka hulmuttaa hänen hiuksiaan ('Son geloso del zefiro amante'). He tekevät nopean sovinnon ('Mai più dubbi!') ja lupaavat ajatella toisiaan yöllä.
Majatalon huoneessa kreivin seuraan liittyy Lisa. Hän ilmaisee tyytyväisyytensä levähdyspaikkaansa ja siihen, että on saanut tavata nämä kaksi nättiä tyttöä, Aminan ja Lisan ('Mia bella albergatrice'). Miehen harmiksi Lisa on tunnistanut hänet kreiviksi ja kertoo että kyläläiset tulevat jossain vaiheessa osoittamaan hänelle kunnioitustaan. Kreivi flirttailee Lisan kanssa, mutta ääni ulkoa keskeyttää tämän äkisti. Lisa juoksee piiloon. Amina ilmestyy huoneeseen avoimesta ikkunasta, kävellen unissaan. Kreivi ymmärtää nyt kylää vainoavan aaveen luonteen ('Saria questo il notturno fantasma?'). Unissaan, Amina kutsuu Elvinoa, vakuuttaen häntä rakkaudestaan ja huolissaan Elvinon mustasukkaisuudesta. Kreivi menee sulkemaan ikkunan sillä aikaa kun Lisa piilostaan tarkkailee tapahtumia ja tajuaa, mikä mahdollisuus hänellä nyt on mustata kilpailijansa nimeä. Amina uneksii häistään ja Elvinosta. Hän nostaa kätensä ja vannoo uskollisuutta aviomiehelleen. Kreivi on jo tekemässä lähtöä mutta kuullessaan ihmisten lähestyvän hyppää ulos ikkunasta, sulkien sen perässään ja jättäen Aminan nukkumaan sohvalle. Kyläläiset tulevat huoneeseen ja tajuavat, että sohvalla nukkuva hahmo ei olekaan kreivi vaan nainen. Lisa, Teresa ja Elvino tulevat myös sisään. Elvino ei usko Lisan tarinoita, mutta kauhistuu nähdessään Aminan. Naisen herätettyä Elvino ei ota kuuleviin korviinsakaan Aminan vakuutteluja syyttömyydestään ('D'un pensiero e d'un accento rea non sono'). Ainoa joka uskoo häntä, on Teresa joka poimii Lisan huivin lattialta ja luullen sen kuuluvan Aminalle, kietoo sen hänen kaulansa ympärille. Elvino julistaa että mitään häitä ei tule ('Non più nozze') – Amina ei voi uskoa tätä epäilyä ja vakuuttaa olevansa puhdassydäminen ('Io rea non sono'). Muut lähtevät ja Amina vajoaa Teresan syliin.
Toinen näytös
thumb|222px|Alkuperäinen mainosjuliste. Pieni joukko kyläläisiä matkaa metsän siimeksessä kohti linnaa, jossa he toivovat voivansa taivutella kreivin puolustamaan Aminan kunniaa. Muiden jatkaessa matkaa Amina ja Teresa jäävät paikoilleen. Elvino ilmestyy paikalle läheiseltä tilaltaan – Amina ja Elvino käyvät entisenlaisen keskustelun, joka ei johda mihinkään. Kauempaa kuuluu kreiviä ylistäviä lauluja. Elvino ottaa Aminalta takaisin antamansa sormuksen ja he eroavat surullisina eri suuntiin. Kylässä Alessio hakkailee edelleen Lisaa, joka ei lämpene hänen lähentelyilleen. Alessio toivoo saavansa kreiviltä apua hankkeeseensa. Äänet laulavat Lisan olevankin Elvinon tuleva vaimo, josta hän riemastuu ('De' lieti auguri a voi son grata'). Vähän myöhemmin Elvino on vakuuttamassa Lisalle rakkauttaan ja pyytää anteeksi aiempaa lähtemistään. Kreivi saapuu viime hetkellä ja alkaa selostaa Aminan tilasta Elvinolle ja kyläläisille, jotka eivät ole ottaa selityksiä uskoakseen. Teresa puuttuu keskusteluun ja ottaa esille kreivin huoneesta löytämänsä Lisan huivin. Elvino irrottaa otteensa Lisan kädestä.
Khwaja Nazimuddin
Khwaja Nazimuddin (urduksi: خواجہ ناظِمُ الدّین‎; bengaliksi: খাজা নাজিমুদ্দীন;   oli Pakistanin kenraalikuvernööri vuosina 1948–1951. ja pääministeri 1951-1953.
Hän syntyi varakkaaseen Nawabin aristokraattisukuun silloisen Intian itäosassa Daccassa. 1930-luvulla hän opiskeli Britanniassa muun muassa Cambridgessä ja islamilaisessa yliopistossa. Hänen äidinkielensä oli bengali. Pakistanin itsenäistyttyä hän oli sen kenraalikuvernööri vuosina 1948–1951 ja pääministeri 1951–1953.
Opiskeluvuosistaan alkaen Nazimuddin ajoi voimakkaasti työtoverinsa Muhammad Ali Jinnahin ‎tavoin erillisen muslimivaltion perustamista Intian muslimialueille. Tämä toteutui vuonna 1947, mutta Länsi- ja Itä-Pakistan olivat hindulaisen Intian länsi- ja itäpuolilla. Pakistanin sisäiset jännitteet näkyivät Punjabin ja Bengalin väestöryhmien jännitteinä. Nazimuddinin kotimaakunta Bengali vaati kielellistä tasa-arvoa, ja mielenosoitukset kärjistyivät verenvuodatukseen helmikuussa 1952. Nazimuddin pyrki tukahduttamaan kapinoinnin. Jännite johti 1970-luvulla Bangladeshin itsenäisyyssotaan ja Itä-Pakistanin eroamiseen Pakistanista. Hänen seuraajansa kenraalikuvernöörinä oli Malik Ghulam Muhammad.
Kulttuuri-imperialismi
Kulttuuri-imperialismi tarkoittaa yhden kulttuurin nostamista toisen kulttuurin yläpuolelle, etenkin sellaisissa tapauksissa, kun vahvempi maa kolonisoi taloudellisesti tai sotilaallisesti heikomman maan ja pakottaa omat kulttuuriset tapansa ja uskomuksensa valloittamaansa maahan.
Kulttuuri-imperialismiin kuuluu tarkoituksenmukaisuus ja vallankäyttö, toisin kuin pelkkään kulttuurin leviämiseen, joka tapahtuu luonnollisen kanssakäymisen välityksellä.
Vahvempi maa voi pakottaa kulttuurinsa toiseen maahan monin tavoin. Se voi tapahtua säätämällä lakeja, jotka määräävät koulutuksesta, uskonnosta, taiteesta ja kielestä. Toinen kulttuuri-imperialismin muoto on sellainen kehitysapu, jolle avunantaja on määrännyt ehtoja esimerkiksi avun saajamaan kouluopetuksen sisällön suhteen. Jotkut näkevät myös globalisaation myötä leviävän amerikkalaistumisen esimerkkinä kulttuuri-imperialismista.
Kulttuuri-imperialismia on ollut antiikin Kreikan ja Rooman valtakunnista lähtien. Uudella ajalla kulttuuri-imperialismia ovat harjoittaneet imperiumeja perustaneet suurvallat, kuten Ranska, Britannia, Yhdysvallat, Kiina ja Neuvostoliitto.
Nykyajan länsimaista kulttuuri-imperialismia vastustetaan esimerkiksi perustamalla liittoumia ja järjestöjä, jotka pyrkivät säilyttämään kulttuuriperintöä ja tapoja. Joissakin maissa länsimaistumista on yritetty hidastaa poliittisin toimin.
The Snow Goose
The Snow Goose on Camelin kolmas, ja samalla läpimurtoalbumi, joka julkaistiin toukokuussa 1975. Albumi on Camelin yksi arvostetuimmista, se oli myös yhtyeen ensimmäinen konseptialbumi. Levy perustuu Paul Gallicon kirjaan The Snow Goose. Levyn katsotaan kuuluvan progressiivisen rockin konseptialbumien parhaimmistoon. Se on kokonaan instrumentaali.
Levy kertoo haavoittuneesta linnusta, jonka tyttö nimeltä Fritha löytää ja vie tämän vanhassa majakassa asuvan erakon, Rhayaderin, luo hoitoon. Rhayader parantaa linnun. Tarinalla on kuitenkin surullinen loppu, sillä Rhayader kuolee sodassa pelastaessaan englantilaisia sotilaita Dunkerquesta. Rhayader on kaupunki Walesissa ja tarkoittaa kymrinkielellä vesiputousta.
Vuonna 2002 Decca Records julkaisi levystä uudelleenmasteroidun version, jossa on viisi lisäkappaletta. Lisäksi 19. toukokuuta 2009 julkaistiin Deluxe Edition, jonka bonuslevy sisältää teoksen liveversiona.
Kappaleet
A-puoli B-puoli
Adam Ptáček
Adam Ptáček (s. 8. lokakuuta 1980) on tšekkiläinen seiväshyppääjä.
Ptáček pitää ennätyksellään hallussaan seiväshypyn Tšekin-ennätystä.
Sendai (1923)
Sendai oli Keisarillisen Japanin laivaston Sendai-luokan kevyt risteilijä toisessa maailmansodassa.
Valmistus
Alus tilattiin Mitsubishin Nagasakin telakalta, missä köli laskettiin 16. helmikuuta 1922. Alus laskettiin vesille 30. lokakuuta 1923 ja valmistui 29. huhtikuuta 1924.
Palvelus
Alus upotettiin 2. marraskuuta 1943.
Tonava-Auenin kansallispuisto
Tonava-Auenin kansallispuisto (saks. Nationalpark Donau-Auen) on luonnonsuojelualue Itävallassa, ja käsittää 93 km2 Wienissä ja Ala-Itävallassa. Se on yksi suurimmista jäljellä olevista Tonavan tulvatasangoista Keski-Euroopassa. Puistoon kuuluu Lobaun alue Wienissä, sekä alueita Groß-Enzersdorfin, Orth an der Donaun, Eckartsaun, Engelhartstettenin, Hainburgin, Bad Deutsch-Altenburgin, Petronell-Carnuntumin, Regelsbrunnin, Haslau-Maria Ellendin, Fischamendin ja Schwechatin kunnista Tonavan varrella. pienoiskuva|Tonava-Auenin kansallispuiston kartta
Luonto
Tonava-Auenin kansallispuistossa on 38 km suojeltuja kosteikkoja sekä 36 km osuus, jossa Tonava virtaa vapaasti. Joki mutkittelee voimakkaasti, luoden sorasärkkiä, suvantoja ja juoluoita. Puiston pinta-alasta on 65% joenrantametsää, 15% niittyjä ja 20% vesistöjä.
Eläimistö
Kansallisupuiston alueella tavataan yli 30 nisäkäslajia, 100 pesivää lintulajia, 8 matelijalajia, 13 sammakkoeläinlajia ja noin 50 kalalajia. Puiston lajeista tunnetuimpia ovat Tonavan rupilisko, euroopansuokilpikonna, koirakala, merikotka, kuningaskalastaja, euroopanmajava, kirjojokikorento ja noppakäärme.
Kasvillisuus
Puistossa arvellaan olevan yli 700 kasvilajia. Niiden joukossa on mm. mustapoppeli, siperiankurjenmiekka, ja erittäin harvinaisena sahalehti. Lisäksi puistossa esiintyy erilaisia kämmeköitä, mähkiä ja lukuisia muita Keski-Euroopan jokien ja joenvarsien kasvilajeja kuten järviruokoa, salavia, oratuomia, vesiherneitä ja ulpukoita.
Etymologia
Saksan kielen sana Aue tai Au tarkoittaa viljeltyä seutua joen varressa. Se esiintyy monissa saksalaisissa paikannimissä, mukaan lukien Tonavan saksankielisessä nimessä Donau. Sana viittaa metsiin, niittyihin ja kosteikkoihin jokien ja purojen varsilla, etenkin tulvatasangoilla.
Seppo Harjanne
Seppo Harjanne (s. 20. helmikuuta 1948 Helsinki) on suomalainen rallin kartanlukija. Hän toimi kartanlukijana muun muassa Timo Saloselle 1979–1988 ja Tommi Mäkiselle 1990–1997.
Harjanne saavutti kolme rallin maailmanmestaruutta. Salosen kanssa Peugeot'lla 1985 sekä Mäkisen kanssa Mitsubishilla vuosina 1996 ja 1997. MM-sarjan osakilpailuvoittoja Harjanteelle kertyi vuosina 1974–1997 kaikkiaan 20.
Koulutukseltaan hän on ekonomi.
Panssarintorjuntamies
Suomen puolustusvoimilla käytössä olevat pst-aseet ovat vuonna 2009 :
Panssarintorjuntamiesten koulutushaaratunnuksena on mustalla pohjalla, harmailla reunuksilla oleva panssarivaunu, jonka tornissa osumaa kuvaava leimahdus.
Habib Allah Khan
Habib Allah Khan (1872 – 20. helmikuuta 1919) oli Afganistanin emiiri vuodesta 1901 vuoteen 1919. Habib Allah nousi maalleen epätavalliseen tapaan verettömästi valtaan, ja hänen valtakautensa sujui pitkään rauhallisesti. Hän toteutti monia uudistuksia ja noudatti ensimmäisen maailmansodan kynnyksellä puolueettomuuspolitiikkaa huolimatta keskusvaltojen esittämistä tarjouksista ja Afganistanin voimakkaasta sodan kannatuksesta. Puolueettomuuden noudattaminen nostatti toisaalta myös sisäisiä jännitteitä, ja lopulta Habib Allah murhattiin metsästysretkellä vuonna 1919. Murhaajien taustasta ei ole varmuutta. Habib Allahin kuoleman jälkeen syttyi jälleen valtataistelu, jonka voitti hänen poikansa Aman Allah.
Elämäkerta
thumb|vasen|Habib Allah piirroksessa vuodelta 1893.
Valtaannousu
Habib Allah Khan syntyi vuonna 1872 Taškentissa nykyisessä Uzbekistanissa, joka tuolloin oli osa Venäjän keisarikuntaa. Habib Allah oli vanhempi Abd al-Rahman Khanin kahdesta pojasta. Hänen isänsä oli vuonna 1868 paennut Transoxianaan, mutta hän palasi Afganistaniin ja nousi vuonna 1880 brittien tuella emiiriksi. Habib Allah seurasi isäänsä tämän kuoltua elokuussa 1901. Vallanvaihdos tapahtui maan historialle epätavalliseen tapaan verettömästi. Usein edellisen hallitsijan kuoltua eri vallantavoittelijat olivat ryhtyneet verisiin sisällissotiin. Abd al-Rahman oli kuitenkin omalla kaudellaan keskittänyt vallan Kabuliin, jolloin kuningassuvun muilla jäsenillä ei ollut omia tukialueitaan ja armeijoitaan kapinaan ryhtymiseksi.
Uudistukset
Abd al-Rahman oli valtaa keskittäessään käynyt useita sotia maan eri ryhmittymiä vastaan. Habib Allahin ongelmana olikin hänen valtaan noustessaan katkeroitunut kansa ja vihattu keskushallinto. Hän lievensi omalla kaudellaan isänsä ankaraa järjestelmää: hän vapautti poliittisia vankeja ja salli maasta karkotettujen palata Afganistaniin. Myönnytyksiä tehtiin myös maan uskonnolliselle luokalle ja perinteisille voimaryhmille. Ulama sai takaisin menettämiään oikeuksia ja emiirin perustama neuvosto valvoi lakien yhtenevyyttä islamin kanssa. Habib Allah pyrki näin kasvattamaan kannatuspohjaansa tarkoituksenaan aloittaa maan modernisointi.
Habib Allahin noustessa valtaan Afganistanilla ei ollut nykyaikaista oppilaitosta, suurin osa maan asukkaista oli lukutaidottomia ja nykyaikaista teknologiaa oli käytössä lähinnä armeijalla. Habib Allahin kaudella maahan rakennettiin sen ensimmäinen vesivoimala, ensimmäinen nykyaikainen sairaala, puhelinlinja Kabulista Jalalabadiin, minkä lisäksi maan tieverkkoa parannettiin. Kabuliin perustettiin länsimaisen esimerkin mukaisia oppilaitoksia, kuten Habibija-college, upseeriopisto ja opettajienkoulutuslaitos. Monet opettajista olivat Intian muslimeja, kun taas turkkilaiset vaikuttivat sotilasopistossa. Nykyaikaisemman koululaitoksen myötä alkoi syntyä uusi koulutettu keskiluokka, jollaista ei maassa aikaisemmin ollut. Maahan alkoi saapua myös uusia aatteita. Muslimiälymystö jakautui kolmeen luokkaan, entisiä käsityksiä kannattaneisiin konservatiiveihin, nykyaikaisen tieteen ja teknologian sulauttamista kulttuuriin ajaneet modernisteihin ja vielä pidemmälle eurooppalaistyylisen yhteiskunnan kannattajiin, jotka halusivat tehdä uskonnosta länsimaalaiseen tapaan yksityisasian. Uusia aatteita toivat esimerkiksi nyt maahan palanneet aiemmin karkotetut afgaanit, kuten Mahmud Beg Tarzi, joka toimi sittemmin maan ensimmäisenä ulkoministerinä.
Ulkopolitiikka
thumb|Habib Allah ratsailla valokuvassa vuodelta 1907. Habib Allahilla oli omat haasteensa Afganistanin ulkopolitiikassa. Maa noudatti puolueettomusspolitiikkaa, mutta ulkovallat painostivat Afganistania. Brittiläisen Intian varakuningas George Curzon piti toisen afgaanisodan aikana solmittua Gandamakin sopimusta liian myötämielisenä Afganistanille. ’Abd al-Rahmanin kuoltua Curzon piti sopimusta rauenneena, koska hänen mielestään se oli henkilöiden eikä valtoiden välinen sopimus. Britit lakkauttivat Afganistanin emiirille maksetut avustukset tarkoituksenaan näin kiristää afgaaneilta myönnytyksiä ja kasvattaa omaa vaikutusvaltaansa. Asiaa koskien käytiin diplomaattista kädenvääntöä.
Habib Allahin piti toimia varovaisesti, sillä hän ei halunnut antaa briteille syytä voimankäytölle. Toisaalta hän pyrki kääntämään brittien argumentit heitä vastaan. Gandamakin sopimuksen perusteella britit johtivat Afganistanin ulkopolitiikka, mutta näin ei tietenkään ollut, jos sopimusta nyt pidettäisiin rauenneena. Curzon antoi periksi Habib Allahin alettua valmistella suurlähettiläiden nimittämistä muualle maailmaan. Curzon erosi vuonna 1905 virastaan. Häntä seurannut Minton jaarli Gilbert John Elliot-Murray-Kynynmound noudatti Afganistanin suhteen liberaalimpaa politiikkaa. Hän isännöi vuonna 1907 Habib Allahia tämän pitkällä valtiovierailulla Intiassa.
Ensimmäinen maailmansota
Brittien ja Afganistanin suhteet alkoivat jännittyä kuitenkin pian uudestaan maailmanpolitiikan muutosten takia. Suurvallat olivat alkaneet järjestäytyä liittoumiin, jotka taistelivat sittemmin ensimmäisessä maailmansodassa. Britit valitsivat liittolaisikseen Ranskan ja Venäjän. Liitto Venäjän kanssa merkitsi myös niin sanotun suuren pelin eli kahden valtakunnan kilpailun loppua Keski-Aasiassa. Maiden valtapiirien rajat määriteltiin Pietarissa solmitulla sopimuksella vuonna 1907. Sopimus koski myös valtakuntien välissä ollutta Afganistania. Venäläiset saivat nyt samat kauppaoikeudet Afganistanissa kuin briteilläkin oli. Britit edellyttivät sopimuksen allekirjoitusta myös Habib Allahilta, vaikka häneltä ei sen sisällöstä oltukkaan kysytty.
Maailmansodan syttyminen vuonna 1914 teki puolueettomuspolitiikan harjoittamisesta entistä vaikeampaa. Monet afgaanit halusivat käyttää tilaisuutta vallatakseen Durand-linjan taakse jääneet paštualueet. Lisäksi sunnalaisten muslimien muodollinen johtaja Osmanien valtakunnan sulttaani liittyi keskusvaltojen puolelle. Sulttaani oli myös julistanut jihadin ympärysvaltoja vastaan, mikä ainakin teoriassa velvoitti myös afgaaneja, vaikka käytännön vaikutusta julistuksella ei ollutkaan.
Afganistaniin saapui syksyllä 1915 kutsumatta saksalais-turkkilainen delegaatio. Brittien reaktiota pelännyt Habib Allah asetti koko joukon kotiarestiin Kabulissa, ja hän suostui vasta kuukauden päästä ottamaan heidät vastaan. Afganistanille tarjottiin 100 000 kivääriä ja 20 miljoonaa kultapuntaa sodan julistuksesta Britannialle. Tarjouksen jälkeen delegaatio poistui keväällä 1916. Habib Allah ei suostunut sinänsä houkuttelevaan tarjoukseen. Hän piti ympärysvaltoja sodan ilmeisinä voittajina, minkä lisäksi mahdollisessa sodassa Afganistan olisi miltei kokonaan brittien ja venäläisten ympäröimä. Sitä paitsi mitään takeita luvattujen aseiden ja rahan saapumisesta ei ollut. Habib Allah piti parempana vaihtoehtona saattaa britit kiitollisuudenvelkaan olemalla käyttämättä näiden tukalaa tilannetta hyväkseen.
Ulkopoliittisesti viisas ratkaisu johti kuitenkin ongelmiin maan sisällä. Kiivas sotapuolue raivostui haluttomuudesta tarttua tilaisuuteen historiallisina vääryyksinä nähtyjen rajojen korjaamiseksi. Samalla Venäjän uhka poistui Lokakuun vallankumouksen myötä vuonna 1917. Sotaa kannatti niin maan koulutuslaitoksista valmistunut uusi älymystö kuin maaseudun paštuheimotkin. Hallitsijan haluttomuus johti kasvavaan turhautumiseen. Sodan loputtua marraskuussa 1918 Habib Allah oli kuitenkin hyvissä asemissa neuvotteluissa brittien kanssa. Hänen tavoitteenaan oli saavuttaa maan lopullinen itsenäisyys, mutta hän ei päässyt neuvotteluissa toivomaansa lopputulokseen.
Habib Allah murhatiin metsästysretkellä Kalagošissa 20. helmikuuta 1919. Murhaan liittyi useita eri huhuja. Teolla ei ollut silminnäkijöitä, mutta joitakin epäiltyjä otettiin kiinni ja tuomittiin. Tuomitut lienevät kuitenkin olleet vain syntipukkeja. Kuoltuaan Habin Allahilla ei ollut selvää seuraajaa, jolloin puhkesi jälleen maalle tyypillinen valtakamppailu. Valtakamppailun osapuolia olivat Habib Allahin veli Nasr Allah ja Habib Allahin poika Aman Allah. Lopulta voittajaksi selvisi Kabulin kuvernöörinä toiminut Aman Allah.
Yksityiselämä
Joistakin uudistuksistaan huolimatta Habib Allah esiintyi julkisuudessa pääosin traditionaalisena hallitsijana. Tämä tarkoitti myös vanhojen heimoperinteiden kunnioittamista. Niinpä Habib Allahilla oli esimerkiksi useita vaimoja. Islamin sääntöjen mukaisesti Habib Allahilla oli ”vain” neljä virallista vaimoa, mutta epävirallisia vaimoja oli yli kolmekymmentä. Suuri vaimojen määrä selittyy sillä, että hallitsija pyrki ylläpitämään suhteitaan useisiin Afganistanin eri heimoryhmittymiin ottamalla vaimon niistä voimakkaimmista. Lapsia Habib Allahilla oli yli viisikymmentä.
Vesisulat
Vesisulat (Hottonia) on esikkokasvien heimoon kuuluva kasvisuku. Siihen kuuluu kaksi lajia, vesisulka eli sorjavesisulka (Hottonia palustris) ja Hottonia inflata. Nämä lajit ovat kosteikkokasveja. Vesisulkaa tavataan luonnonvaraisena Euraasian mantereella ja lajia H. inflata Yhdysvalloissa. Nämä kaksi lajia eroavat siten, että vesisulka on pidempi, sillä on paksummat lehdet ja purppuran väriset kukat, kun taas lajin H. inflata kukat ovat valkoiset.
Vesisulkia käytetään kosteikkopuutarhojen vesialtaissa. Ne ovat melko vaativia kasvuolosuhteiden suhteen. Veden pitää olla viileää sekä riittävän fosfori- ja typpipitoista. Kasvisuku on saanut tieteellisen nimensä hollantilaisen kasvitieteilijän Petrus Hottonin (1648–1709) mukaan.
thumb|vasen|150px|Hottonia palustris. thumb|vasen|150px|Hottonia inflata.
Wilmington (Delaware)
Maantiede
Wilmington sijaitsee Delawaren osavaltion koillisosassa Delawarejoen länsirannalla. Kaupungin kohdalla yhdistyvät myös Delawareen laskevat Christinajoki ja Brandywine Creek. Alue kuuluu Atlantin rannikon tasankoon. Kesät alueella ovat tavallisesti lempimiä ja kosteita, kun taas talvet ovat lauhkeita. Sumut ovat tavallisia ympäri vuoden. Itä- ja kaakkoissuuntaiset voimakkaat tuulet aiheuttavat ajoittain voimakkaita vuoksia.
Historia
thumb|vasen|[[Fort Kristinan pienoismalli.]] Nykyisen Wilmingtonin alkuperäisasukkaita olivat delaware-intiaanit. Eurooppalaistaustaisia siirtolaisia alkoi saapua alueelle 1600-luvulla. Ensimmäiset eurooppalaiset Delawarejoen laakson alueella kuuluivat Peter Minuitin johtamaan ruotsalaiseen retkikuntaan vuonna 1638. Minuit osti maata delaware-intiaaneilta ja paikalle perustettiin Uusi Ruotsi-niminen siirtokunta. Paikalle rakennettu linnoitus sai nimen Fort Kristina kuningatar Kristiinan mukaan. Ensimmäisten siirtolaisten joukossa oli ruotsalaisia, suomalaisia, hollantilaisia, saksalaisia ja yksi Karibialta peräisin ollut vapautettu musta orja. Siirtokunta ei lopulta herättänyt kovin suurta kiinnostusta Ruotsissa ja siihen panostettiin vain vähän. Vuonna 1656 se päätyi Uuden Amsterdamin alankomaalaisten käsiin piirityksen jälkeen. Alankomaalaisia seurasivat puolestaan vuonna 1664 englantilaiset.
Vuonna 1730 Thomas Willing sai maata nykyisen Wilmingtonin paikalta ja hän alkoi kutsua paikalle muodostuvaa pientä yhteisöä nimellä Willingtown. Paikka alkoi kasvaa nopeammin, kun vuoden 1735 jälkeen paikalle alkoi muuttaa kveekkareita. Wilmington sai peruskirjansa kuningas Yrjö II:ta vuonna 1739, joka tuli samassa yhteydessä nimenneeksi paikan uudelleen Wilmingtonin jaarli Spencer Comptonin mukaan. Yhdysvaltain vapaussodan alettua kaupunki oli aluksi tärkeä amerikkalaisten tukikohta, mutta britit valtasivat sen Brandywinen taistelun jälkeen. Brittijoukot lähtivät lokakuussa 1777. Sodan jälkeen Wilmingtoniin saapui useita muuttoaaltoja, irlantilaisia meren takaa, ranskalaisia pakolaisia Santo Domingosta ja amerikkalaisia keltakuumeen vaivaamasta Philadelphiasta. Ennen vuoden 1812 sotaa Wilmingtonin asukasluku oli noin 5 000.
Wilmington kehittyi huomattavasti 1800-luvun lopulla. Kaupunkiin rakennettiin uusia teitä ja kaupunki levisi etenkin länteen. Höyrylaivat liikennöivät Wilmingtonin ja Philadelphian välillä ja vuonna 1831 kaupunkiin vedettiin yksi Yhdysvaltojen varhaisimmista rautateistä. Vuonna 1832 Wilmington sai kaupunginoikeudet. Kaupungin asukasluku oli vuonna 1860 21 250 ja vuonna 1920 110 168. Wilmingtonin teollisuus hyötyi ensimmäisen maailmansodan aiheuttamasta kysynnän kasvusta. Yksi hyötyneistä yrityksistä oli alun perin ruutia valmistanut E. I. du Pont de Nemours and Company. Sama yritys kehitti myöhemmin esimerkiksi nailonin ja Wilmington tuli tunnetuksi lempinimellä maailman kemikaalipääkaupunki. alt=|pienoiskuva|Wilmingtonin lippu Monen muun amerikkalaisen kaupungin tapaan Wilmingtonin keskiluokka muutti hiljalleen kaupunkia ympäröiviin esikaupunkeihin, kun taas sen vanhaan keskustaan jäi köyhempi väestönluokka ja erityisesti mustat. Kansalliskaarti taltutti mellakoita Wilmingtonissa Martin Luther King, Jr. murhan jälkeen 4. huhtikuuta 1968. Keskustaa on sittemmin pyritty elvyttämään suurilla uudistushankkeilla.
Talous
thumb|Ilmakuva Wilmingtonista. Wilmington on Delawaren teollinen ja taloudellinen keskus, sekä osavaltion tärkein satama. Nykyisiin talouden aloihin kuuluvat esimerkiksi pankkitoiminta, lääketeollisuus ja turismi. Delawaren veropolitiikan takia monilla yrityksillä on pääkonttorinsa alueella. Kaupungin suuremmalla metropolialueella toimii lukuisia suuria yrityksiä, kuten Daimler-Chrysler, General Motors, DuPont, Astra Zeneca, W. L. Gore and Associates ja Andersen Consulting. Turisteja Wilmingtoniin tuo etenkin veroton myynti.
Kotitalouksien keskimääräiset vuosittaiset ansiot Wilmingtonissa aikavälillä 2012–2016 olivat 40 065 USD ja henkilöä kohden 26 263 USD. 26,1 % väestöstä eli köyhyysrajan alapuolella.
Väestö
Wilmingtonin asukasluku oli vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan 70 851 ja vuoden 2017 arvion mukaan 71 106. Kaupungin asukkaista 57,7 % oli taustaltaan afroamerikkalaisia, 33,8 % valkoisia, 12,2 % latinoja mistä tahansa rodusta ja 1,4 % aasialaisia. 12,3 % kaupungin asukkaista puhui kotonaan jotakin muuta kieltä, kuin englantia ja 6,1 % kaupungin asukkaista oli syntynyt ulkomailla.
Juhani Raattamaa
Juhani (Johan) Raattamaa (12. syyskuuta 1811 Kaaresuvanto – 7. maaliskuuta 1899 Saivomuotka) oli lestadiolaisuuden ensimmäisiä maallikkosaarnaajia ja Lars Levi Laestadiuksen läheinen työtoveri.
Lapsuus ja nuoruus
Juhani Raattamaa asui samalla paikkakunnalla, jolla Lars Levi Laestadius toimi pappina, ja tutustui tähän ollessaan 18-vuotias. Hän kävi Laestadiuksen pitämillä ehtoollisilla. Laestadius valitsi Raattamaan katekeetaksi vuonna 1830 pitämään katekismuskoulua lapsille. Laestadius kirjoittaa uudesta katekeetastaan näin: "Jollei tuota kirottua viinaa olisi ollut saatavissa, niin olisi Raattamaa jo siihen aikaan ollut koko Lapinmaan etevin katekeetta. Mutta mainittu myrkky pilasi kokonaan miehen". Raattamaa kirjoittaakin myöhemmin ikävuosien 24:stä 30:een olleen "häpeällisten töiden sumentamaa aikaa".
Omantunnon herätys ja parannuksen armo
Raattamaan omatunto koki uuden herätyksen jouluna 1844 samaan aikaan Laestadiuksen hengellisen murroksen aikoihin. Hän löysi maantieltä lompakon, jonka palautti omistajalleen. Hän kuitenkin vaati kolmasosaa löydetyn rahamäärän arvosta, mihin lompakon omistaja ei suostunut. Lompakon omistaja väitti osan rahoista kadonneen. Raattamaa kertoi tapauksesta Laestadiukselle, joka läksytti tätä ahneudesta ja itserakkaudesta.