cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tasmanianmeriliitäjä
Ravinto
Tasmanianmeriliitäjät syövät mustekaloja, kaloja ja äyriäisiä. Ne saalistavat enimmäkseen valoisaan aikaan, kelluen meressä siepaten ruokansa veden pinnasta. Ne ovat hyviä sukeltajia ja etsivät joskus ruokansa sukeltamalla. Ne seuraavat mielellään kalastusaluksia syöden jätteitä ja perkuutähteitä.
Operaatio Beowulf
Operaatio Beowulf oli toisessa maailmansodassa Saksan suunnitelma Länsi-Viron saariston Saarenmaan, Hiidenmaan ja Muhun saarten valloittamiseksi. Operaatio oli samantyyppinen kuin ensimmäisessä maailmansodassa suoritettu operaatio Albion. Operaatio pantiin täytäntöön 8. syyskuuta 1941 ja saatettiin onnistuneesti loppuun 21. lokakuuta 1941.
Taustaa
Saksan pohjoisen armeijaryhmän meren puoleinen sivusta oli altis iskuille. Neuvostoliiton laivaston keveät ja keskiraskaat alukset olivat operaatio Barbarossaa suunniteltaessa tehtyjen oletusten vastaisesti huomattavan aktiivisia. Siten niiden tukialueena käyttämät Länsi-Viron saaret tuli vallata.
Saksan 217. jalkaväkidivisioonan joukot valtasivat 10. syyskuuta Vormsin käytyään vuorokauden taisteluita saarta puolustaneita kahta puna-armeijan komppaniaa vastaan. Divisioonan tykistöllä kyettiin estämään liikennöinti Hiidenmaan ja Vormsin välisessä salmessa.
Joukot
Saksan laivasto siirsi 27. elokuuta Rieven johtaman Itämeren koulutusosaston Riikaan. Lisäksi laivaston maihinnousujoukot määritti tarvittavat kuljetus- ja tukialukset joukkojen siirtämiseksi saarille. Maa- ja merivoimien yhteissuunnitelma operaatio Beowulf valmistui 13. syyskuuta. Sen mukaan pioneerikenraali Walter Kuntzen XLII armeijakunta vastaisi sotatoimista ja hän määräsi tehtävään tykistöllä ja pioneereilla vahvennetun Haenecken 61. jalkaväkidivisioonan. Vahvennuksina oli 217. jalkaväkidivisioonan Jalkaväkirykmentti 389, pioneerirykmentti 680:n esikunta, pioneeripataljoonat 660 ja 217, rakentajapataljoona 100, rakentajapataljoona 683:n 4. komppania, siltakolonna B 658 sekä syöksyveneosastot 904, 905 ja 906. Näiden lisäksi divisioonan tykistötueksi määrättiin tykistöosasto 114 ja sen kenttätykistörykmentti 609:n esikunta, raskaat motorisoidut kenttätykistöpatteristot 637 (210 mm mörssärit), 511 (150 mm kanuunat), 436 (100 mm kanuunat), 536 (sFH), IV patteristo/raskas hevosvetoinen kenttätykistörykmentti 217 (sFH), B-osasto 24 sekä I patteristo/111. ilmatorjuntarykmentti. Tykistöjoukkoja vahvisti vielä maavoimien rannikkopatterit 509 (150 mm kanuunat), 512 (120 mm kanuunat) sekä yksi 100 millimetrin merijalkaväen rannikkopatteri ja sen kaksi merijalkakomppaniaa.
Ilmavoimat määräsi operaation tueksi kenraalimajuri von Wuenslischin komentaman lento-osasto B:n, johon kuuluivat lentorykmentti 806 ja ja I/pommituslentorykmentti 77 (I/KG77) (Junkers Ju 88). Lento-osaston vahvennuksina olivat 21. syyskuuta alkaen K. Gr 506 (Ju 88), II/raskas hävittäjärykmentti 26 (II/ZG26, Messerschmitt Me 110), laivue erillisestä hävittäjälentorykmentti 54 (Erg JG 54, Messerschmitt Me 109E), kolme laivuetta tiedustelulentorykmentti 125. Lentävien osien lisäksi ilmapuolustusta vahvennettiin kolme jaoksella ja kolmella kevyellä patterilla 10. ilmatorjuntarykmentistä ja 10. ilmavalvontarykmentillä.
Vara-amiraali Schmundtin johtamaan laivasto-osastoon kuuluivat Itämeren koulutusosaston lisäksi kevyet risteilijät Leipzig, Emden ja Köln sekä 2. torpedovene-, 1. miinanraivaaja-, 11. sukellusveneidentorjunta-, 2. ja 3. moottoritorpedovenelaivue. Suomen laivasto liitti osastoon vielä Ilmarisen ja Väinämöisen, kaksi jäänmurtajaa sekä niitä suojanneet alukset.
Kesäkuun lopusta alkaen oli puna-armeija linnoittanut saaria, joille oli valmistunut juoksuhautoja pitkin rannikkoa sekä uusia rannikkopattereita. Kenraaliluutnantti Yelissejevin komentamiin puolustajiin kuuluivat 2. kivääridivisioona, 3. kivääriprikaati sekä erillisiä tykistö- ja pioneerijoukkoja. Rannikkopattereiden aseistuksena oli kaksi 280 millimetrin, yksitoista 180 millimetrin, yhdeksäntoista 130 millimetrin, neljä 152 millimetrin, kymmenen 122 millimetrin ja neljä 105 millimetrin tykkiä.
operaatiot Nordwind, Südwind ja Westwind
Maihinnousun harhautukseksi järjesti laivasto kolme valemaihinnousua – Nordwind, Südwind ja Westwind, jotka saivat saarella olleet puna-armeijan joukot uskomaan maihinnousun tapahtuvan merenpuoleiselle rannikolle. Harhautukseen osallistuneiden alusten palatessa kotisatamiinsa Suomen merivoimien panssarilaiva Ilmarinen upposi ajettuaan miinaan 13. syyskuuta.
Muhu
Jalkaväkirykmentti 151 I pataljoona nousi maihin 14. syyskuuta kello neljä 180:llä syöksyveneellä Muhulle Kuivastuun. Pataljoona sai luotua pienen sillanpään, mutta joutui sen jälkeen ryhmittymään puolustukseen kovan vastarinnan vuoksi. Saman aikaisesti nousi maihin Tiedustelupataljoona 161 90 syöksyveneellä Nommkulaan. Päivän aikana rykmentin II pataljoona sekä jalkaväkirykmentti 162:n III pataljoona nousivat maihin, minkä jälkeen sillanpää saatiin levennettyä kuuteen kilometriin.
Saarenmaa
Lisää Saksan 61. jalkaväkidivisioonan joukkoja nousi maihin 15. syyskuuta ja heidän mukanaan virolainen vapaaehtoispataljoona. Seuraavana aamuna joukot ylittivät Muhun ja Saarenmaan välisen salmen saaden sillanpään varmistettua kello 11 mennessä. Vuorokautta myöhemmin pääosa saaresta oli saksalaisten hallussa ja puna-armeija vetäytyi etelään Sõrvenniemeen, jossa joukot ryhmittyivät puolustukseen. Saaren suurin kaupunki Kuressaare vallattiin 20. syyskuuta.
Jalkaväkirykmentti 162 aloitti 22. syyskuuta hyökkäyksen Sõrvenniemeen edeten jokaisesta jalansijasta taistellen niemeä puolustaneiden asemiin.
Saksan ilmavoimat ja laivasto tukivat hyökkäystä. Saksan laivaston 2. torpedovenelaivueen T2, T5, T7, T8 ja T11 tulittivat puna-armeijan asemia Saarenmaalla 13. syyskuuta – 5. lokakuuta yhdessä risteilijöiden Emden ja Leipzig kanssa. Abrukun rannikkopatteri ampui viimeisen kranaattinsa torjuessaan alusten hyökkäystä. Kaksi pioneeripataljoona 660:n komppaniaa tuhosi tykit kasapanoksin. Saarenmaan taistelu päättyi 5. lokakuuta. Niemestä vangittiin 4 000 Neuvostoliiton maa- ja merivoimien sotilasta.
Tony McQuay
Tony McQuay (s. 16. huhtikuuta 1990) on yhdysvaltalainen pikajuoksija.
Hän voitti 400 metrin juoksun Yhdysvaltojen-mestaruuden 2011 ajalla 44,68. Daegun MM-kilpailuissa samana vuonna hän karsiutui alkuerissä. Vuonna 2012 McQuay oli toinen Yhdysvaltain olympiakarsintojen 400 metrillä ennätyksellään 44,49. Lontoon olympialaisissa hän selviytyi 400 metrillä välieriin ja sai 4 × 400 metrin viestissä hopeaa juostuaan kolmannen osuuden Yhdysvaltain joukkueessa. Seuraavana vuonna hän sai kotimaansa mestaruuskilpailuissa 400 metrillä hopeaa. Moskovan MM-kilpailuissa 2013 McQuay saavutti 400 metrillä hopeaa ajalla 44,40 ja kuului kultaa voittaneeseen 4 × 400 metrin viestijoukkueeseen. Hän voitti pitkän viestin maailmanmestaruuden myös Pekingin MM-kilpailuissa 2015.
McQuay voitti IAAF World Relays -kilpailuissa kultaa 4 × 400 metrin viestissä 2014 ja 2015. Rio de Janeiron olympialaisissa 2016 hän juoksi toisen osuuden kultaa voittaneessa Yhdysvaltojen joukkueessa 4 × 400 metrin viestissä. Hän voitti World Relays -kisojen 4 × 400 metrin viestissä kultaa jälleen 2017. Hän juoksi 2017 Lontoon MM-kilpailuissa 4 × 400 metrin viestin alkuerissä. Loppukilpailussa Yhdysvallat sai toisella kokoonpanolla hopeaa.
Kreikan hajautetun hallinnon alueet
Kreikan hajautetun hallinnon alueet muodostavat aluejaon, joka jakaa Kreikan valtion seitsemään hallinnolliseen alueeseen. Jokainen niistä koostuu yhdestä tai useammasta alueesta eli periferiasta.
Hajautetun hallinnon alueet otettiin käyttöön Kallikrates-suunnitelmana tunnetun aluehallintouudistuksen myötä vuoden 2011 alusta.
Maksim Rudakov
Maksim Aleksejevitš Rudakov (s. 22. tammikuuta 1996 Pietari, Venäjä) on venäläinen jalkapalloilija. Pelipaikaltaan hän on maalivahti. Rudakov edustaa Veikkausliigassa pelaavaa Helsingin Jalkapalloklubia lainasopimuksella.
Intianpihta
Nimet
Intianpihdan tieteellisen nimen latinankielinen lajimääre spectabilis tarkoittaa loistavaa tai suurenmoista.
Kuvaus
Intianpihta on suurikokoinen ainavihanta puu. Se kasvaa tavallisesti noin 40–50 metriä korkeaksi, ja voi tulla rungon rinnankorkeusläpimitaltaan 1,5–2,5 metriä paksuksi.
Varsi
Intianpihta on yleensä yksirunkoinen ja rungoltaan pylväsmäisen suora ja liereä. Latvuksen muoto vaihtelee pylväsmäisestä leveän kartiomaiseen ja vanhoilla puilla tasalatvaiseen. Rungon harmahtava kuori on nuorilla puilla sileää, mutta vanhemmiten paksu uurteinen kaarna halkeilee levyiksi. Rungosta haarautuvat suuret oksat ovat latvassa kohenevia ja alempana alaspäin kaartuvia. Oksanhaarat voivat olla vaakasuuntaisia tai kohenevia. Jäykät ja väriltään kellertävän tai harmaan ruskeat versorangat ovat johtoversoissa paksuja ja sivuttaisissa versoissa solakoita. Versorangan pinta on kohoumien ja uurteiden peittämä sekä erityisesti uurteista ruskeakarvainen. Lehtiarvet ovat puikeita. Suuret, noin 10 millimetriä pitkät ja kahdeksan millimetriä leveät pihkaiset kasvusilmut voivat olla munanmuotoisia tai lähes pallomaisia. Silmua peittävät ruskeat kolmiomaiset silmusuomut, jotka pysyvät verson tyvessä useita vuosia.
Neulaset
Neulasiksi kutsutut lehdet ovat litteitä ja muodoltaan tasasoukkia. Lehtiasento on kierteinen, mutta neulaset usein asettuvat kasvuversoissa kampamaisen monirivisesti. Käpyjä tuottavien versojen neulaset ovat yläviistoja. Tasasoukat neulaset ovat tavallisesti 2,5–6 senttimetriä pitkiä ja 2,2–3,5 millimetriä leveitä. Neulasen laidat ovat hieman taakäänteisiä, ja kärki on yleensä kasvuversoissa lanttopäinen sekä käpyjä tuottavissa versoissa tylppä. Neulasen väritys on tumman kiiltävän vihreä yläpinnaltaan, vaalean härmäisen vihreä laidoistaan ja keskisuonen kohdalta, sekä valkojuovainen alapinnaltaan. Ilmarakoja on lähinnä neulasen alapinnalla kahdessa keskisuonen erottamassa valkoisessa ilmarakojuovassa.
Kukinnot
Intianpihta on yksikotinen, mikä tarkoittaa samaan puuhun kehittyvän sekä hede- että emikukintoja. Kukinnot kehittyvät versoihin sivuttaisesti hankasilmuista. Tiheässä kasvavat hedekukinnot eli hedekävyt ovat yleensä riippuvia ja noin kolmesta neljään senttimetriä pitkiä. Hedekävyt koostuvat keltaisesta rangasta ja siihen kierteisesti asettuvista purppuraisen sinertävistä hedelehdistä.
Celador
Celador on tv-tuotantoyhtiö, joka aloitti toimintansa itsenäisenä tuotantoyhtiönä vuonna 1983. Se on tuottanut useita viihdeohjelmia, kuten Haluatko miljonääriksi?, ja yhteistyössä tuottettu elokuva Slummien miljonääri.
Intianpihta
Kukinnot
Emikukinnot eli kävyt ovat pystyjä, lähes perättömiä ja muodoltaan leveän lieriömäisiä sekä typäkkäkärkisiä. Kierteisesti rankaan asettuneista käpysuomuista ja peitinsuomuista koostuva käpy on tavallisimmin 10–17 senttimetriä pitkä ja 4–7 senttimetriä leveä. Aluksi väritykseltään violetinsininen käpy muuttuu kypsyessään ensin harmaansiniseksi ja lopulta tumman purppuraisen ruskeaksi. Ohuet käpysuomut ovat muodoltaan kiilatyvisen viuhkamaisia. Suurimmat, kävyn keskiosissa sijaitsevat käpysuomut ovat 1,5–2,5 senttimetriä pitkiä ja 3–3,5 senttimetriä leveitä. Käpysuomu on perällinen, pinnaltaan hienokarvaisen sileä, mutta kevyesti uurteinen sekä ulkolaidaltaan ehyt ja aaltoileva tai taakäänteinen. Peitinsuomut jäävät yleensä piiloon käpysuomujen taakse, mutta niiden kärjet saattavat olla näkyviä erityisesti kävyn tyvellä. 1,5–2 senttimetriä pitkät peitinsuomut ovat muodoltaan lusikkamaisia, laidoiltaan hienosahaisia ja kärjestään otapäisiä. Kävyn pysty ranka pysyy puussa käpysuomujen karistua; paljastuva ranka on kapean kartiomainen ja väriltään tumman sinertävän ruskea.
Celador
Yhtiön puheenjohtaja on Paul Smith. Rob Davis omistaa osuuden yrityksestä.
Vuonna 2006 Celador tarjosi Haluatko miljonääriksi? -ohjelman myytäväksi. Sen osti 2waytraffic seuraavana vuonna. Samalla 2waytraffic osti Celadorin.
Intianpihta
Kukinnot
Siivelliset siemenet ovat kiilatyvisiä, noin 10 millimetriä pitkiä ja viisi millimetriä leveitä. Siemenen kiilatyvisen pitkänpyöreä lenninsiipi on noin 12 millimetriä pitkä ja viisi millimetriä leveä.
Celador
Vuonna 2004 Celador ryhtyi oikeustoimenpiteisiin Disneytä vastaan väittämällä, että Disney ei ollut maksanut voittojaan. Valamiesoikeudenkäynnissä Los Angelessa kesäkuussa 2010 tuomaristo myönsi Celadorille 269 miljoonaa dollaria vahingonkorvauksia siitä, ettei ollut saanut osaansa voitoista.
Intianpihta
Luokittelu
Intianpihta on mäntykasvien heimon (Pinaceae) pihtojen sukuun (Abies) kuuluva havupuulaji. Pihtojen suvun sisällä laji on luokiteltu suvun aasialaiseen sektioon Pseudopicea ja sen alasektioon Delavayianae. Vuonna 2018 julkaistun molekyylibiologisen tutkimuksen mukaan intianpihdan lähin sukulaislaji on kuitenkin pindrowpihta (Abies pindrow), joka on tyypillisesti sijoitettu erilliseen pihtojen suvun sektioon Momi. Intianpihta risteytyy usein luonnossa pindrowpihdan kanssa.
Levinneisyys
Intianpihtaa esiintyy luonnonvaraisena keskisessä ja eteläisessä Aasiassa Himalajan, Hindukušin ja Karakorumin vuoristoissa. Lajin luontaiset kasvupaikat sijaitsevat Afganistanin, Pakistanin, Nepalin, Kiinan Tiibetin ja Intian Kashmirin alueilla.
Elinympäristö
pienoiskuva|Intianpihtametsää Nepalissa, etualalla kelottunut puu. Intianpihta on korkeiden ylänköalueiden puu. Sen luontaiset kasvualueet sijaitsevat 1 600–4 000 metrin korkeudella merenpinnan yläpuolella. Yleisimmin puu kasvaa 2 600–3 800 metrin korkeudessa pohjois- tai koillisrinteessä. Ilmastollisesti puun kasvualueet ovat viileän kosteaa monsuunimetsää, jolla suuri osa vuotuisesta sadannasta tulee lumena. Intianpihta suosii hyvin vettä läpäisevää maaperää ja kasvaa tyypillisesti kivisellä maalla.
Intianpihta voi muodostaa lajipuhtaita metsiköitä etenkin korkealla lähellä puurajaa, mutta alempana se kasvaa usein monilajisissa havumetsissä. Näiden metsien muita havupuulajeja ovat himalajankuusi (Picea smithiana), kyynelmänty (Pinus wallichiana), himalajanhemlokki (Tsuga dumosa) ja katajalaji Juniperus wallichiana. Toinen samoilla vuoristoalueilla kasvava pihtalaji pindrowpihta kasvaa yleensä selvästi intianpihtaa alempana.
Uhat ja suojelu
Intianpihdan kannan on arvioitu olleen jatkuvassa laskussa vuoden 2010 arvioinnissa, jonka perusteella Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto (IUCN) on määritellyt lajin silmälläpidettäväksi. Intiapihtametsiä on laajalti hakattu ja muunnettu maatalouskäyttöön varsinkin alavammilla kasvupaikoilla, ja lajin uskotaan kokonaan kadonneen Nepalin itäosista 1990-luvun jälkeen. Osa intianpihdan kasvupaikoista Intiassa ja Nepalissa sijaitsevat nykyisin luonnonsuojelualueilla.
Merkitys ihmiselle
Intianpihtaa kasvatetaan myös koristepuuna puutarhoissa ja puistoissa erityisesti Englannissa, jonne laji tuotiin jo vuonna 1822.
Karl-Martin Rammo
Karl-Martin Rammo (s. 6. kesäkuuta 1989 Tallinna) on virolainen kilpapurjehtija. Hän on purjehtinut Laserissa. Rammo on kilpaillut kaksissa olympialaisissa. Lontoossa 2012 hän sijoittui 18. ja Rio de Janeirossa 2016 21. Rammo saavutti Virolle myös paikan Tokion olympialaisiin 2020, kun hän sijoittui vuoden 2018 MM–kilpailuissa sijalle 18.
Skule Bårdsson
pienoiskuva|Skule Bårdsson kuvattuna hautakivessä päässään herttuan otsapanta. Skule Bårdsson, (1189 – 24.toukokuuta 1240), oli norjalainen jaarli, myöhemmin herttua ja vallantavoittelija. Hän oli Bård Guttormssonin poika ja kuningas Inge Bårdinpojan velipuoli sekä kuningas Haakon Haakoninpojan jaarli ja appi.
Kun Skulen velipuoli kuningas Inge Bårdinpoika kuoli lapsettomana vuonna 1217, Skulella oli vahva vaatimus Norjan kruunuun. Hän oli Bård Guttormssonin avioliitossa syntynyt laillinen perijä, toisin kuin birkebeinien kannattama Haakon Haakoninpoika, joka oli Haakon Sverrenpojan avioton poika. Lisäksi monet epäilivät, ettei Haakon edes ollut Haakon Sverrenpojan poika. Birkebeinien enemmistö kannatti silti edelleen Haakonia kuninkaaksi. Skulesta tuli jaarli ja valtakunnan tosiasiallinen hallitsija, kunnes Haakon olisi täysi-ikäinen.
Jussi Koivula
Koivula on ollut naimisissa vuodesta 2003 ja hänellä on yksi poika.
Lapsuus
Jussi syntyi jouluaattona 1983, kuudenneksi lapseksi Pasi ja Ritva (o.s. Mättö) Koivulalle. Eeva Vuorenpää on tehnyt YLElle dokumenttielokuvan hänen vanhemmistaan. Hänellä oli kolme isoveljeä, ja kaksi isosiskoa. Jussi eli suuren osan lapsuudestaan sosiaalihuollon laitoksissa. Kun Jussi oli 12-vuotias, hänen vanhempansa kuolivat ja Jussi sijoitettiin Tampereelle asumaan sukulaistensa luo.
Terra Feminarum
Terra feminarum eli "Naistenmaa" on keskiaikaisen historioitsija Adam Bremeniläisen mainitsema pohjoinen maa, joka joidenkin tulkintojen mukaan olisi tarkoittanut jotakin Suomen osaa. Hän kuvasi Gesta Hammaburgensis ecclesiae pontificum -teoksessaan viikinkiajan Skandinaviaa. On spekuloitu, että Adam olisi tulkinnut Kvenlandin ) nimen väärin naisten maaksi, mikä johti kuvitelmiin pohjoisesta amatsonien asuttamasta maasta.
Skule Bårdsson
Tyytymätön Skule aloitti vuonna 1239 avoimen kapinan ja antoi huudattaa itsensä Øretingillä kuninkaaksi. Sen jälkeen hän marssi kokoamansa armeijan kanssa Osloon. Skule sai merkittävän voiton Låkassa, mutta hävisi taistelun Oslossa. Skule pakeni takaisin Nidarosiin, jossa etsi turvaa Elgeseterin luostarista. Birkebeinien soturit surmasivat kuitenkin Skulen ja polttivat luostarin maan tasalle.
Terra Feminarum
Yhtenä vaihtoehtona Naistenmaa-nimitykselle pidetään sitä, että Pohjanmaan rannikolla miehet usein lähtivät keskikesällä pitkiksi ajoiksi järville kalastamaan, mm. Pohjois-Pohjanmaalla Oulujärvelle. On useita aikalaistietoja, että venäläiset olivat hyökänneet ja tappaneet näitä kalastajia. Ulkomaiset matkalaiset kävivät rannikolla pelkästään kesällä meren ollessa avoin, ja samaan aikaan miehet olivat kalajärvillä, joten rannikon kaupungeissa paikalla pääosin vain naisia ja lapsia.
Skule Bårdsson
Jälkimaine
Skulea pidettiin pitkään pelkkänä häikäilemättömänä vallantavoittelijana, mutta myöhempi tutkimus on pitänyt häntä merkittävänä ja taitavana valtionhoitajana, jonka on katsottu luoneen perustan Norjan kuninkaiden myöhemmälle politiikalle. Vuonna 1972 Trondheimista löydettiin arkkipiispan palatsin arkeologisten kaivausten yhteydessä varhaisgotiikkaa edustava herttua Skulen hautakivi. Kiveen kuvatulla Skulella on ruusukkein varustettu otsapanta, herttuan tunnusmerkki.
Jussi Koivula
Amatööriura
Jussi aloitti 12-vuotiaana nyrkkeilyn Hämeenlinnan Kisassa, mutta siirtyi edustamaan TTN:ää Tampereelle muuton johdosta jo 13-vuotiaana. Jo nuorena juniorina hän osoitti olevansa sitkeä ja kova harjoittelemaan. Koivula otteli amatööriurallaan noin 200 ottelua edustaen Suomea lukuisissa arvokilpailuissa, mm. MM- sekä EM-kisoissa. Hän otteli myös lukuisia voittoja maaotteluissa. Euroopan mestaruuskilpailuissa 2003 hän ylsi 5:een sijaan. Hän on kuusinkertainen miesten Suomen mestari. Lisäksi hänellä on halussaan myös useita junioreiden Suomen mestaruuksia, sekä useita voittoja kansainvälisissä GeeBee- ja Tammer-turnauksissa. Hän on myös kolminkertainen Pohjoismaiden mestari alle 20-vuotiaissa.
Ammattilaisura
Koivula siirtyi ammattilaiseksi vuonna 2008. Hän otteli ammattilaisena välisarjassa (66,7 kg), mutta vuonna 2014 siirtyi kevyeen keskisarjaan. Koivula edusti helsinkiläistä ammattinyrkkeilytallia P3 Boxingia, jonka promoottorina toimi Pekka Mäki (vuoteen 2013 asti, jolloin P3 Boxing haettiin konkurssiin). Valmentajana toimii Osmo Laine, jonka kanssa Koivula on tehnyt yhteistyötä jo vuodesta 1997. Ammattilaisena Koivula on nyrkkeillyt 19 ottelua, josta 17 on voittoja (joista 6 tyrmäyksellä) ja kaksi tappiota (cut left eye ja IBF-liiton intercontinental-tittelin Italiassa pisteillä).
Tampereella 20. huhtikuuta 2013 käydyssä ottelussa, Jussi sai vastustajan peukalon suoraan silmäänsä ja silmänpohjan lihakset repesivät. Koivula menetti näin vasemmasta silmästään kokonaan kolmiulotteisen hahmottamisen, ja vastustaja pääsi takomaan haavan Jussin silmäkulmaan. Ottelu keskeytettiin, ja siitä tuli tappiomerkintä Koivulalle. Ottelun jälkeen oli pitkään epävarmaa, palautuuko näkö enää täydellisesti vasempaan silmään, ja saako Koivula enää otella. Kesäkuussa 2013 lääkäri kuitenkin totesi silmän olevan kunnossa ja antoi otteluluvan takaisin.
Koivula otteli 17. elokuuta 2013 Savonlinnassa puolalaista Lukasz Janikia vastaan voittaen tyrmäyksellä ottelun kuudennessa erässä.
Koivula voitti 7. joulukuuta 2013 Espoon Barona-areenalla 10-eräisessä ottelussa hollantilaisen Hassan Ait Bassoun kaikkien tuomarien pisteillä yksimielisesti 100-90.
Savonlinnan Boxing Night -tapahtumassa 16. elokuuta 2014 Koivula kukisti Bulgarian mestarin Stillian Kostovin 10 eräiseksi suunnitellussa ottelussa 9 erässä teknisellä tyrmäyksellä (TKO). Samalla Koivula siirtyi sarjaa ylemmäksi, kevyeen keskisarjaan (light middleweight 69,8 kg).
16. elokuuta 2015 Töölön Kisahallissa Koivula voitti Serbian Zoran Didanovicin kolmannessa erässä teknisellä tyrmäyksellä.
Elokuva
Jussi Koivulasta on tehty dokumenttielokuva Daddy Loves You (2015). Elokuvan on ohjannut Ninni Rokosa ja tuottanut Arto Koskinen. Tuotantoyhtiö on tamperelainen Obscure Entertainment.
Elokuva kertoo 12-vuotiaana orvoksi jääneestä Jussi Koivulasta, joka päätti valita toisen tien kuin alkoholiin kuolleet vanhempansa.
Lappeenrannan Uutiset (kaupunkilehti)
Lappeenrannan Uutiset on Lappeenrannan seudulla kerran viikossa ilmestyvä kaupunkilehti, jonka kustantajana toimii Kaakon Viestintä. Lehti on Sanomalehtien liiton jäsen ja sitoutunut noudattamaan Julkisen sanan neuvoston ohjeita.
Lehden vt. päätoimittajana on marraskuusta 2019 lähtien toiminut Ilkka Pohjalainen. Hän tuuraa päätoimittajan tehtävässä äitiyslomalle jäänyttä Tuija Horttanaista.
Lehden jakelulevikki kattaa koko Lappeenrannan, Lemin ja Taipalsaaren. Luumäellä ja Savitaipaleella lehti jaetaan noutopisteisiin.
Lappeenrannan Uutiset on ollut huhtikuusta 2020 lähtien ilmestymistauolla koronaviruksesta aiheutuneiden taloudellisten syiden vuoksi.
Historia
Lappeenrannan Uutiset alkoi ilmestyä nykyisellä nimellään tammikuussa 2009. Tätä ennen lehti tunnettiin Kaakkois-Suomen Sanomina, joka perustettiin vuonna 1994. Suomen Lehtiyhtymä -konsernin (nykyisen Etelä-Suomen Median) ostettua lehden syksyllä 2008 käynnistettiin uudistustyö, joka johti Lappeenrannan Uutisten syntymiseen. Vuoden 2020 yritysjärjestelyiden jälkeen Lappeenrannan Uutisten kustantajaksi tuli Keskisuomalainen-konsernin ostama Kaakon Viestintä.
Lappeenrannan Uutisten sisarlehti oli vuoden 2019 loppuun asti Imatran seutukunnalla ilmestynyt Imatralainen. Lehdet olivat toistensa osapainoslehtiä, eli niiden alkupään sivut ovat vaihtuvia ja kaupunkikohtaisia, loppupään sivut yhteisiä ja maakunnallisia.
Lappeenrannan Uutiset uudistui tammikuussa 2013 tabloidiformaattiin. Vuosina 2014–2018 lehti ilmestyi keskiviikon lisäksi myös lauantaisin, kunnes muuttui syksyllä 2018 jälleen yksipäiväiseksi. Ilmestymistiheyden harventamisen taustalla oli jakelukustannusten nousu.
Jo vuosina 1885–1898 Lappeenrannassa ilmestyi Lappeenrannan Uutiset -niminen sanomalehti, mutta sillä ei ole yhteyttä nykyisen lehden kustannusliiketoimintaan.
Kurikan vaakuna
Eduskunnassa valmisteilla vaakunalaki – Kurikka asettaa vaakunatoimikunnan
170px|thumb|Kurikan vaakuna (1951–2008).
Etelä-Pohjanmaan maakuntaliitto lähetti Kurikan kunnanvaltuustolle vuoden 1948 joulukuun alussa maalaiskuntien vaakunoita käsittelevän kirjeen. Eduskunnassa oli valmistelussa laki, jonka ansiosta maalaiskunnatkin saisivat oman vaakunan. Kirjeessä maakuntaliitto kehotti, ettei kunnanvaltuusto lähettäisi ennen vaakunalain voimaantuloa vaakunaa vahvistettavaksi sisäasiainministeriöön. Maakuntaliitto kertoi myös, että kunnanvaltuuston tuli pitää huoli siitä, että vaakunaehdotukset olisivat korkeatasoisia. Kurikan kunnanvaltuusto asetti tammikuussa 1949 vaakunatoimikunnan, jonka johtoon valittiin kansanedustaja ja kunnallisneuvos Juho Koivisto. Toimikunnan muut jäsenet olivat herastuomari Matti Rinta-Paavola, maanviljelijä Mikko Mikkola, tehtailija J. L. Huhtanen ja tehtailija J. A. Muurimäki. Asiantuntijana toimikunnassa toimi arkkitehti Viljo Saarinen. Eduskunta hyväksyi 8. huhtikuuta 1949 lain, jonka mukaan kaikki Suomen kunnat saisivat oikeuden hankkia itselleen oman vaakunan. Kansanedustaja Koivisto oli mahdollisesti tietoinen vaakunalain sisällöstä. Koivisto toimi myös Kurikka-Seuran puheenjohtajana ja oli muutenkin kotiseututyössä aktiivisesti mukana.
Kurikan vaakunaa alettiin suunnitella kevättalvella 1949. Alustavaksi aiheeksi vaakunatoimikunta valitsi hirven, sillä Hirvelän taloa pidettiin pitäjän vanhimpana. Kurikan ensimmäinen asukas on perimätiedon mukaan Heikki-niminen metsästäjä Huittisista. Heikki saapui nykyisen Kurikan alueelle juuri hirven perässä. Toimikunta piti myös jokiteemasta, sillä Kyrönjoki halkoo pitäjää ja pitäjän asutus on keskittynyt joen varrelle. Toimikunta kysyi myös kurikkalaisten mielipiteitä Kurikan ja Jalasjärven kunnallislehdessä. Yleisökin oli hirven kannalla, joten vaakunatoimikunta päätti valita sen tulevan vaakunan pääaiheeksi. Myös historioitsija Armas Luukko piti valintaa asiallisena. left|270px|thumb|Hirvipatsas Kurikassa.
Ahti Hammar suunnittelee vaakunan
Alkuvuodesta 1951 vaakunatoimikunta päätti antaa vaakunan suunnittelun taiteilija Ahti Hammarille, joka oli suunnitellut muun muassa edellisenä vuonna naapuripitäjä Ilmajoen vaakunan. Hammar suunnitteli yli kymmenen ehdotusta vaakunaksi. Ehdotusten aiheina oli nuija (tai tappara) ja hirvi. Osassa ehdotuksista molemmatkin. Kurikan kunnanvaltuusto pyysi kolmesta Hammarin ehdotuksesta lausuntoa Maalaiskuntien liitolta eli nykyiseltä Suomen Kuntaliitolta. Maisteri Kauko Pirinen Maalaiskuntien liiton vaakunatoimikunnasta asetti kolmesta ehdotuksesta parhaimmaksi vaakunan, jossa on sininen kävelevä hirvi hopeisessa punaisin nuolenkärjin sirotellussa kentässä. Taiteilija Hammar piti parhaimpana puolestaan ehdotusta, jossa oli kaksi ristikkäin olevaa piikkinuijaa sinisessä kentässä sekä jokaisessa kulmassa kullanvärinen nuolenkärki. Hammar piti heikoimpana ehdotusta, jossa oli sininen hirvenpää punaisine hampaineen ja kielineen hopeisessa yläkentässä ja sinisessä alakentässä puolestaan ristikkäin kaksi hopeanväristä piikkinuijaa. Kurikan kunnanhallitus esittikin Hammarin näkemystä arvostaen kunnanvaltuustolle hyväksyttäväksi vaakunaa, jossa oli ristikkäin kaksi piikkinuijaa. Kunnanhallituksen kaksi jäsentä kahdeksasta oli kuitenkin vaakunan, jossa oli yläkentässä hirvenpää ja alakentässä ristikkäin piikkinuijat, kannalla. Lopulta kunnanhallitus toi kaikki kolme ehdotusta kunnanvaltuuston kokoukseen. Vaakunasta päättävä kunnanvaltuuston kokous pidettiin 7. heinäkuuta 1951, jossa oli paikalla 27 valtuutettua. Tiukassa äänestyksessä valituksi tuli 14 äänellä vaakuna, jossa on yläkentässä hirvenpää ja alakentässä piikkinuijat ristikkäin. Hammarin parhaana pitämä vaakuna, jossa on kaksi piikkinuijaa ristikkäin tuli toiseksi 13 äänellä. Kolmas ehdotus eli Pirisen suosittelema vaakuna, jossa oli kävelevä hirvi ja punaisia nuolenkärkiä, ei saanut lainkaan kannatusta. Kunnanvaltuusto valitsi siis vaakunan, jonka asiantuntijat olivat arvioineet heikoimmaksi. Kunnanvaltuuston pöytäkirjassa ei ole perusteluita valinnalle. Sisäasiainministeriö vahvisti vaakunan 14. syyskuuta 1951.
Vaakunan heraldinen selitys on ”hopea-sinikatkoisen kilven yläkentässä sininen hirvenpää, jonka kieli ja hampaat punaiset; alakentässä kaksi hopeista piikkinuijaa ristikkäin”. Kurikan vanhassa vaakunassa on havaittavissa suuntaus, jossa kunnanvaakunoihin haettiin jokin kansatieteellinen esine. Useasti esine viittaa vielä kunnan historiaan, elinkeinoon tai nimeen. Kurikan vaakunan piikkinuijat viittaavat kunnan nimeen ja Santavuoren taisteluun. Kuvioiltaan vaakuna on suomalaiselle kunnalle tyypillinen: Suomen kunnanvaakunoiden kuva-aiheina on monesti eläin ja hirvi on Kurikan vanhan vaakunan lisäksi kuvattuna esimerkiksi tietenkin Hirvensalmen, myös Hollolan ja Mäntsälän vaakunassa.
Vuoden 2009 kuntaliitoksen yhteydessä vaakuna muuttui epäviralliseksi kotiseutuvaakunaksi.
Jurva liittyy Kurikkaan – vaakuna uusiksi
thumb|170px|Kurikan sijainti.
Jurvan kunnanvaltuusto päätti joulukuussa 2007 liittää Jurvan Kurikkaan. Palvelujen ja hallinnon järjestämissopimuksessa määrättiin Kurikalle suunniteltavaksi uusi vaakuna. Vaakunan suunnittelua varten perustettiin alkuvuonna 2008 jälleen toimikunta, jonka jäsenet olivat kotiseutuneuvos Anelma Laurila, rehtori Heikki Nokso-Koivisto, filosofian tohtori Marianne Koskimies-Envall ja tutkimuspäällikkö Vuokko Takala-Schreib. Sihteeriksi valittiin Antti Alasaari ja heraldikko Tom C. Bergroth Turun maakuntamuseosta toimi ulkopuolisena asiantuntijana.
Luhtanen
Luhtanen voi tarkoittaa:
Kurikan vaakuna
Jurva liittyy Kurikkaan – vaakuna uusiksi
Kurikalle päätettiin valita vaakuna kutsukilpailulla, johon ottaisi osaa enintään 15 heraldista taiteilijaa. Näin pyrittiin saamaan monia eri näkökulmia ja korkealaatuisia ehdotuksia. Vaakunakilpailu päätettiin tilata Heraldiikan oppimisyhdistykseltä. Heraldiikan oppimisyhdistys yhdessä yhdistyksen puheenjohtajan Esa Savolan kanssa nimesi heraldikot, jotka osallistuisivat kilpailuun. Savola toimi kilpailussa kilpailuasiamiehenä. Heraldiikan oppimisyhdistys ja Savola eivät osallistuneet mitenkään vaakunan valintaprosessiin. Oppimisyhdistys ja Savola ainoastaan korjasivat ehdokasvaakunoiden virheitä, kannustivat kilpailijoita ja antoivat näille pyynnöstä ohjeita. Vaakunakilpailun aikana kilpailijat eivät saaneet olla yhteydessä Jurvan tai Kurikan edustajiin, toisiin kilpailijoihin tai tiedotusvälineisiin. Näin toimimalla pyrittiin kohtelemaan vaakunaehdotuksia tasapuolisesti ja puolueettomasti sekä antamaan kilpailijoille työrauha. Kilpailijat olivat yhteydessä heraldisiin asiantuntijoihin ja kilpailun järjestäjään kilpailuasiamies Savolan kautta. Kilpailijoihin viitattiin ainoastaan nimimerkeillä eikä vaakunatoimikunnan jäsenistökään ollut tietoinen kilpailijoiden oikeista nimistä.
Vaakunatoimikunta asetti etusijalle heraldisten sääntöjen noudattamisen. Toiseksi tärkeimmäksi katsottiin historiallisten taustojen huomioon ottaminen. Uuden vaakunan omaleimaisuus ja kantaaottavuus, uusi ilmaisu sekä tasapainoinen ja uusi muotoilu asetettiin kolmanneksi tärkeimmäksi. Vuonna 1949 asetettu vaakunatoimikunta oli puolestaan painottanut erityisesti aiheen valintaa.
Témime Lahzami
Témime Lahzami (, s. 1. tammikuuta 1949 Hammam-Lif) on tunisialais-ranskalainen entinen jalkapalloilija, pelipaikaltaan oikea laitahyökkääjä.
Kurikan vaakuna
Kirsi-Maaria Markuksen ehdotus voittaa
Kilpailussa tuli yhteensä 23 ehdotusta, joista miltei kaikissa oli käytetty sinistä ja hopeaa eli Kurikan ja Jurvan vaakunoiden päävärejä. Kuudessa ehdotuksessa oli käytetty muita värejä, tavallisesti kultaa ja mustaa. Tosin näissäkin tapauksissa on käytetty sinistä ja hopeaa tai vähintään jompaakumpaa. Vaakunaehdotuksissa kuvattiin kahden kunnan liitosta tai historiallisia aiheita, kuten Kurikkaa ja Jurvaa yhdistäviä asioita eli maataloutta ja kädentaitoja. Myös abstrakteja aiheita oli ehdotusten joukossa.
Témime Lahzami
Ura
Lahzami aloitti uransa kotikaupunkinsa junioriseurassa, josta hän myöhemmin nousi edustusjoukkueeseen kaudella 1967–1968. Lahzami osoitti olevansa lupaava pelaaja ja siirtyi vuonna 1970 CS Hammam-Lifista juuri edellisellä kaudella Tunisian-mestaruuden voittaneeseen Espéranceen. Lahzami pelasi joukkueessa yhteensä 7 kautta voittaen viimeisinä vuosinaan kaksi Tunisian-mestaruutta. Seuraavat vuodet 1977–1979 hän vietti Saudi-Arabiassa Al-Ittihadin riveissä, jossa menestystä ei tullut edellisen seuran tavoin. Pelillisesti Lahzami pelasi hyvin ja hänet kutsuttiin Tunisian maajoukkueeseen vuonna 1977. Kaksi vuotta myöhemmin jätettyään Al-Ittihadin ranskalaisseura Marseille osti tuolloin 30-vuotiaan laita hyökkääjän yhdeksi kaudeksi. Hän pelasi joukkueessa 18 ottelua onnistuen maalinteossa kolmesti. Lahzami jätti joukkueen kauden lopulla palaten takaisin kotimaahansa Tunisiaan Espéranceen. Hän pelasi vielä seuraavan kauden Espérancessa ennen siirtymistään kotikaupunkinsa seuraan CS Hammam-Lifiin, jossa Lahzami myös päätti uransa.
Kurikan vaakuna
Kirsi-Maaria Markuksen ehdotus voittaa
Kurikan kaupunginvaltuusto hyväksyi 31. joulukuuta 2008 pidetyssä juhlaistunnossaan parhaimmaksi asetetun, nimimerkin ”Lohenpyrstöliitosta veistellen”, vaakunan Kurikan uudeksi vaakunaksi. Samassa istunnossa paljastettiin myös, että vaakunan oli suunnitellut kuva-artesaani Kirsi-Maaria Markus Jurvasta. Mirja Koivisto ja Kati Alho olivat toiseksi ja kolmanneksi parhaiden ehdotusten tekijät. Voittajatyön suunnittelija sai 1 200 euron palkinnon. Istunnossa vaakunasta vastannut toimikunta sai moitteita vaakunavalinnan huonosta hoidosta. Kaupunginvaltuutetuilla ei valtuutettu Lasse Mukkalan mukaan ollut aikaa tutustua eri vaakunavaihtoehtoihin kuin lyhyen ajan. Siitä huolimatta valtuusto hyväksyi vaakunan yksimielisesti. Kurikan kaupunginvaltuuston puheenjohtaja Pekka Heikkilä toivoi uuden vaakunan muodostavan yhteishenkeä uuden kaupungin asukkaiden välille. Kurikan ja Jurvan kuntaliitos tuli voimaan vuoden 2009 alussa.
Uudessa vaakunassa on kuvattuna lohenpyrstöliitos, joka on puutyössä käytettävistä liitoksista kaikkein lujin. Liitos symboloikin Kurikan ja Jurvan puutyöperinnettä: Kurikka tunnetaan kärryistään ja Jurva puolestaan huonekaluistaan. Vaakunan vasen puoli on väriltään metallinhohtoinen, mikä puolestaan viittaa Kurikan osaamiseen metallialalla. Kirsi-Maaria Markuksen mielestä hopean ja sinisen valinta uuden vaakunan väreiksi oli itsestäänselvyys, sillä värit olivat myös sekä Kurikan että Jurvan vaakunoiden päävärit. Vaakunan värit kuvaavat Markuksen mukaan myös kurikkalaisten ja jurvalaisten isänmaallisuutta, sillä hopea esitetään lipputaiteessa valkoisena. Vaakunan värit lippuväreinä ovat siis samat kuin Suomen lipussa. Vaakuna tavoittelee yksinkertaisuudessaan Markuksen mukaan varhaista heraldiikkaa. Kurikan uuden vaakunan lisäksi Suomessa vain Koski Tl:n ja Keravan vaakunoissa on käytössä lohenpyrstökoroa. Uusi vaakuna on selitykseltään sama kuin norjalaisen Etnen kunnan vaakuna, vaikkakin vaakunoiden ulkoasut poikkeavat toisistaan. Markus palkittiin Suomen itsenäisyyspäivänä 2009 Kurikan ”Vuoden kulttuuriteko” -palkinnolla.
Vuonna 2016 Kurikkaan liitettiin Jalasjärven kunta, mutta vaakunaa ei muutettu sillä tavalla, että Jalasjärvikin olisi edustettuna.
Vaakunan käyttö
Vaakunan käyttöä valvoo Kurikan kaupunginhallitus. Vanhat kunnanvaakunat jäävät viranomaisten omistukseen. Kaupallisiin tarkoituksiin vanhoja vaakunoita ei voida luovuttaa.
André Hercule de Fleury
thumb|Kardinaali de Fleury, [[Hyacinthe Rigaudin maalaama muotokuva.]] André-Hercule de Fleury (22. kesäkuuta 1653 Lodève – 29. tammikuuta 1743 Pariisi) oli ranskalainen kardinaali ja valtiomies, joka toimi Ranskan hallituksen johtajana kuningas Ludvig XV:n aikana vuosina 1726–1743. Hänen kautenaan Ranska vaurastui ja maan kansainvälinen vaikutusvalta lisääntyi hallituksen diplomaattisen toiminnan ansiosta, erityisesti yhteistyöllä Ison-Britannian kanssa.
Fleuryn isä oli kirkollisten maksujen kerääjä ja saatuaan kasvatuksen jesuiittakollegiossa hänestä itsestään tuli pappi. Hän kohosi vuonna 1679 kuningatar Maria Teresian ja tämän kuoltua 1683 kuningas Ludvig XIV:n kuninkaalliseksi almujenjakajaksi. Vuonna 1698 hänet nimitettiin Fréjusin piispaksi. Ludvig XIV nimitti hänet hieman ennen kuolemaansa syyskuussa 1715 viisivuotiaan pojanpoikansa ja kruununperijänsä kasvattajaksi.
Fleury saavutti kuninkaaksi kohonneen Ludvig XV:n täyden luottamuksen, mutta pysytteli sivussa politiikasta aina sijaishallitsijana toimineen Orléansin herttua Filipin kuolemaan (1723) asti. Tuolloin kuningas nimitti Fleuryn valtioneuvostoon ja tarjosi hänelle pääministerin tehtävää, mutta Fleury kieltäytyi jälkimmäisestä ja suositteli sen sijaan Bourbonin herttuaa. Sen jälkeen Fleury kasvatti vähitellen valtaansa hallituksessa, kunnes lopulta syrjäytti Bourbonin herttuan heinäkuussa 1726. Hieman myöhemmin Ludvig XV korotti hänet kardinaaliksi, jotta hän voisi osallistua kuninkaallisen neuvoston kokouksiin. Vaikkei Fleurysta tullut koskaan virallisesti Ranskan pääministeriä (premier ministre), hän oli käytännössä maan hallituksen johtaja tästä alkaen kuolemaansa asti ja hallitsi tiukalla otteella.
Fleury määräsi jatkamaan Ludvig XIV:n kaudella aloitettua Ranskan lakien kodifikaatiota ja muuttamaan pysyviksi talousuudistukset, joiden avulla Ranskan valtiontalous saattoi toipua Ludvig XIV:n kauden kalliiksi tulleista sodista. Valtion finansseja kohennettiin säästäväisyydellä ja uudelleenjärjestelyillä, kun samaan aikaan toimeenpantiin merkittäviä verohelpotuksia. Rauhan vuosien aikana kauppa ja elinkeinot toipuivat. Fleury puolusti perinteistä itsevaltiutta ja vainosi jansenisteja painostamalla Ranskan kirkon hyväksymään näitä vastaan tähdätyn Unigenitus-bullan vuodelta 1713. Oppineena miehenä Fleury oli kiinnostunut tieteestä ja kirjallisuudesta ja oli saanut 1717 nimityksen Ranskan akatemian jäseneksi. Hänet valittiin myös Ranskan tiedeakatemian kunniajäseneksi vuonna 1721.
Fleuryn merkittävimmät saavutukset olivat kuitenkin ulkopolitiikan saralla. Hän pyrki aluksi lieventämään Ison-Britannian ja Espanjan välisiä ristiriitoja ja kehitti yhteistyösuhteen Ison-Britannian pääministeri Robert Walpolen kanssa. Tämän ansiosta Ison-Britannian ja Espanjan välille 1727 puhjenneet vihamielisyydet eivät laajentuneet suuremmaksi konfliktiksi. Vuodesta 1731 alkaen Fleury tähtäsi kuitenkin Ison-Britannian vallan vähentämiseen Manner-Euroopan asioissa sekä Ranskan ja Itävallan lähentämiseen. Merkitykselliseksi osoittautui myös Ranskan ja Espanjan Bourbonien lähentyminen.
Venäjän ja Itävallan estettyä vuonna 1733 Ludvig XV:n appea Stanisław Leszczyńskiä nousemasta Puolan kuninkaaksi vaikutusvaltaiset tahot painostivat Fleuryn viemään Ranskan sotaan Leszczyńskin puolesta. Puolan perimyssota käytiin vuosina 1733–1738. Fleury pyrki rajoittamaan Ranskan sotatoimet vain Italian ja Saksan alueille sekä onnistui pitämään Ison-Britannian sodan ulkopuolella. Vuonna 1738 hän hyväksyi rauhansopimuksen, jolla Leszczyński luopui vaateistaan Puolan kruunuun ja sai sen sijaan hallittavakseen Lothringenin. Leszczyńskin kuoltua vuonna 1766 alue liitettiin Ranskaan. Napoli ja Sisilia siirtyivät Espanjan Bourbonien nuoremmalle haaralle.
Pyhän saksalais-roomalaisen keisari Kaarle VI:n kuolemaa vuonna 1740 seurasi vuorostaan Itävallan perimyssota. Vaikka Fleury oli valmis tunnustamaan Kaarlen tyttären Maria Teresian oikeuden Itävallan Habsburgien muihin omistuksiin, hän pyrki saamaan keisariksi Baijerin vaaliruhtinas Kaarle Albertin, josta 1742 tuli keisari Kaarle VII. Iäkäs Fleury menetti kuitenkin otteensa ja marsalkka Charles-Louis de Belle-Isle sai 1741 aikaiseksi liiton Ranskan ja Preussin välille, minkä jälkeen Ranska liittyi sotaan Itävaltaa vastaan. Fleuryn kuollessa kaksi vuotta myöhemmin sota oli vielä kesken, mutta kääntymässä jo selvästi tappiolliseksi.
Fred Epstein
Fred Jacob Epstein (26. heinäkuuta 1937 Yonkers, New York – 9. heinäkuuta 2006 Greenwich, Connecticut) oli yhdysvaltalainen lasten neurokirurgi. Hän oli ensimmäisiä kirurgeja, jotka leikkasivat menestyksellisesti selkäydinkasvaimia aivorungon alueelta.
Monet lääkärit pitivät Epsteiniä maailman etevimpänä kirurgina. Epstein toimi myös Beth Israel-sairaalan neurokirurgian laitoksen johtajana. American Association of Neurological Surgeons myönsi Epsteinille Lifetime Achievement Award-palkinnon vuonna 2001. Syyskuussa samana vuonna Epstein sai aivovaurion pyöräonnettomuudesta ja jäi eläkkeelle. Fred Epstein kuoli vuonna 2006 Greenwitchissä.
Kreikan hallinnolliset alueet
thumb|380px|Kreikan [[Kreikan alueet|alueet, alueyksiköt ja kunnat vuoden 2011 Kallikrates-suunnitelman mukaisesti.]] Kreikka on jaettu hallinnollisesti seitsemään hajautetun hallinnon alueeseen, jotka jakautuvat edelleen 13 alueeseen. Alueet jakautuvat edelleen 74 alueyksikköön ja nämä 332 kuntaan.
Lisäksi Kreikassa on yksi itsehallinnollinen alue, Athoksen munkkitasavalta eli Pyhän Vuoren autonominen munkkivaltio.
Historia
Kreikan hallinnolliset alueet ovat muuttuneet usein viime vuosikymmenien aikana. Kapodistrias-suunnitelma muutti aluejakoa vuoden 1998 alusta. Tuolloin luovuttiin aiemmasta jaosta provinsseihin. Kallikrates-suunnitelma astui voimaan vuoden 2011 alusta. Sen myötä luovuttiin aiemmasta jaosta prefektuureihin ja perustettiin uusi ylätaso, hajautetun hallinnon alueet, sekä prefektuurien tilalle alueyksiköt. Kuntien määrä putosi 325:een. Kleisthenes I -suunnitelma astui voimaan 1. syyskuuta 2019. Siinä viisi Kallikrates-suunnitelmassa muodostettua kuntaa jaettiin uudelleen osiin, mikä nosti kuntien lukumäärän 332:een.
Luettelo aluehallinnon yksiköistä
Seuraavassa esitetään hajautetun hallinnon alueet, niiden alaiset alueet, alueisiin kuuluvat alueyksiköt sekä alueyksiköihin kuuluvat kunnat.
Attikan alue
thumb|180px|Attikan alue.
Keski-Makedonian alue
thumb|180px|Keski-Makedonian alue.
Epeiroksen alue
thumb|180px|Epeiroksen alue.
Thessalian alue
thumb|180px|Thessalian alue.
Keski-Kreikan alue
thumb|180px|Keski-Kreikan alue.
Peloponnesoksen alue
thumb|180px|Peloponnesoksen alue.
Länsi-Kreikan alue
thumb|180px|Länsi-Kreikan alue.
Jooniansaarten alue
thumb|180px|Jooniansaarten alue.
Etelä-Egean saarten alue
thumb|180px|Etelä-Egean saarten alue.
Kreetan alue
thumb|180px|Kreetan alue.
Itsehallintoalueet
thumb|180px|Athoksen eli Pyhän Vuoren autonominen munkkivaltio.
Century Gothic
right|176px|thumb|Century Gothic Century Gothic on sans-serif-kirjaintyyppi, jonka suunnitteli Sol Hess vuonna 1991. Sitä käytetään muun muassa otsikoissa, yleisissä näyttelytöissä, pienissä teksteissä ja mainonnassa. Century Gothic perustuu Futuraan.
Hemmi Mustonen
Hemmi Konstantin Mustonen oli suomalainen jääkärikapteeni. Hän oli sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa saanut jääkäri, joka sai tulikasteensa Saksan itärintamalla Riianlahdella vuonna 1916. Myöhemmin hän osallistui Suomen sisällissotaan koulutusaliupseerina ja joukkueenjohtajana. Myöhempiin Suomen sotiin hän osallistui komppanianpäällikkönä.
Perhetaustat
Mustosen vanhemmat olivat maanviljelijä Juho Oskari Mustonen ja Maria Alvina Korhonen. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1936 Eva Kaisa Tikkasen kanssa.
Opinnot
Mustonen kävi kansakoulun ja Kainuun kansanopiston vuosina 1913–1914 ja suoritti yksityisesti keskikoulun Iin yhteiskoulussa vuonna 1930. Mustonen suoritti aluepäälliköiden täydennyskurssin vuonna 1922 ja taktiikan soveltamiskurssin vuosina 1925 ja 192t sekä Suojeluskuntain päällystökoulussa järjestetyn komppanianpäällikkökurssin vuonna 1933 ja luutnanttikurssin vuonna 1938. Reserviupseerikoulun ja suojeluskuntaupseeritutkinnon hän suoritti vuonna 1928.
Suomen sisällissota
Hän astui Suomen armeijan palvelukseen aliupseeriksi ylennettynä Saksassa 11. helmikuuta 1918 ja saapui Suomeen (Vaasaan) 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Hänet sijoitettiin Suomen valkoiseen armeijaan koulutusaliupseeriksi ja joukkueenjohtajaksi 4. Jääkärirykmentin 8. jääkäripataljoonan 2. komppaniaan. Hän osallistui sisällissodan taisteluihin Raudussa, missä hän haavoittui 4. huhtikuuta 1918.
Sisällissodan jälkeinen aika
Mustonen palveli sisällissodan jälkeen joukkueenjohtajana 4. Jääkärirykmentistä muodostetussa Jääkäripataljoona 4:ssä. Edellä mainitun pataljoonan nimi muutettiin myöhemmin ensin Jääkäripataljoona 2:ksi ja myöhemmin Pohjolan jääkäripataljoonaksi. Armeijasta hän erosi 17. helmikuuta 1919 ja siirtyi suojeluskuntajärjestön palvelukseen. Suojeluskunnassa hänet sijoitettiin harjoituspäälliköksi Pielisjärven suojeluskuntaan. Pielisjärven suojeluskunnan paikallispäälliköksi hänet nimitettiin 1. syyskuuta 1921. Pielisjärveltä hänet siirrettiin 1. maaliskuuta 1922 Pohjois-Karjalan suojeluskuntapiirin II alueen päälliköksi. Edellä mainitusta toimesta hän erosi 30. syyskuuta 1928 ja siirtyi lyhyeksi ajaksi Etsivän keskuspoliisin Joensuun alaosaston vanhemmaksi etsiväksi. Mustonen määrättiin 1. toukokuuta 1929 alkaen Pohjois-Karjalan suojeluskuntapiirin V alueen päälliköksi.
Talvi- ja jatkosota
Mustonen osallistui talvisotaan komppanianpäällikkönä Erillisen pataljoona 11:n konekiväärikomppaniassa ja osallistui talvisodan taisteluihin Ilomantsin lohkolla. Välirauhan aikana hän toimi aluksi edellä mainitussa tehtävässä, kunnes hänet siirrettiin Pohjois-Karjalan suojeluskuntapiirin V alueen vanhemmaksi aluepäälliköksi.
Jatkosodan puhjettua Mustonen komennettiin komppanianpäälliköksi Kevyt osasto 15:n konekiväärikomppaniaan, jossa hän palveli vuoteen 1942 saakka. Tänä aikana hän toimi lyhyen ajan myös väliaikaisena Kevyen osaston komentajana vuonna 1941. Vuonna 1942 hänet siirrettiin Jalkaväkirykmentti 9:n I pataljoonaan, mistä hänet siirrettiin vuonna 1943 pataljoonan komentajaksi Jalkaväenkoulutuskeskus 22:een, jossa hän palveli sodan loppuun saakka. Mustonen osallistui jatkosodassa taisteluihin Sortavalassa, Äänislinnassa, Syvärillä joen ylitykseen ja Ostassa sen puolustukseen. Sotatoimien loputtua hänet siirrettiin Pohjois-Karjalan suojeluskuntapiirin kotiuttamispaikan päälliköksi ja tehtävän loputtua hän erosi vakinaisesta palveluksesta. Mustonen toimi sotien jälkeen Enon Kirja-, Paperi- ja Kemikaalikaupan toimitusjohtajana. Mustonen haudattiin Enoon.
Luottamustoimet
Mustonen toimi Pohjois-Karjalan suojeluskuntapiirin kunniatuomioistuimen jäsen vuosina 1923–1928 ja 1930–1931 ja varajäsenenä vuosina 1934–1937. Enon Urheilijain puheenjohtajana hän toimi vuosina 1930–1944 ja oli Pohjois-Karjalan Hiihtoseuran perustajajäsen ja työvaliokunnan jäsen vuosina 1934–1939 ja puheenjohtaja 1940–1945. Enon Aseveljet ry:n puheenjohtajana hän toimi vuosina 1940–1944 ja toimi SVUL:n Enon alaosaston perustaja kunniajäsenenä vuosina 1940–1966. Enon kunnan tilintarkastajana hän oli vuosina 1948–1950 ja Kansallisliiton matkasihteerinä vuosina 1945 ja 1948 sekä toimi Enon Reservialiupseerit ry:n perustajajäsenenä ja puheenjohtajana vuosina 1954–1958 ja kunniapuheenjohtajana vuosina 1958–1966. Mustonen toimi myös Pohjois-Karjalan kauppakamarin hallituksen jäsenenä.
Amerigo Vespucci
pienoiskuva|upright|Amerigo Vespucci thumb|upright|Amerigo Vespuccin patsas [[Firenzessä.]]
Amerigo Vespucci (9. maaliskuuta 1454 – 22. helmikuuta 1512) oli italialainen löytöretkeilijä, joka teki vuosina 1497–1504 useita purjehduksia Keski- ja Etelä-Amerikkaan. Hän oli ensimmäinen, joka kutsui Amerikkaa uudeksi mantereeksi, minkä seurauksena Amerikka nimettiin hänen mukaansa.
Elämäkerta
Vespucci syntyi Firenzen seudulla sijaitsevassa kylässä. Osa lähteistä ilmoittaa syntymävuodeksi 1454, osa 1451. Vespucci opiskeli luonnontiedettä ja työskenteli Firenzeä johtaneen Medicin suvun omistamissa yrityksissä.