cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Šeherazade (baletti)
Baletin taustaa
Toisin kuin klassisissa baleteissa, Šeherazaden koreografiassa oli aistillisia liikkeitä, kuten vartalon aaltoilevat ja viipyilevät liikkeet sekä tanssijoiden välinen intiimi lähikontakti. Kultaisen orjan koreografia oli myös aaltoilevampaa, väreilevämpää ja hitaampaa, verrattuna siihen mitä suurten hyppyjen ja piruettien täyttämiin sooloihin tottunut yleisö oli nähnyt klassisen baletin miestanssijoitten esityksissä. Šeherazade ei keskity klassisen balettitekniikan ympärille, vaan pikemminkin ylävartalon ja käsivarsien aistilliseen liikkeeseen. Eksoottiset eleet sekä eroottiset seläntaivutukset paljastavat tanssijan kylkiluut ja korostavat rintaa. Teatraalisuudella ja mimiikalla on iso osa tarinankerronnassa. Mihail Fokin sai inspiraationsa koreografiaan persialaisista miniatyyreistä. pienoiskuva|208x208px|[[Vatslav Nižinski, "Kultainen orja", Šeherazade baletin mainoskuva, A. Bertin valokuva Pariisi n. 1912. |vasen]]Šeherazade tuli balettiohjelmistoon 15-20 vuotta Marius Petipan Joutsenlampeen ja Prinsessa Ruususeen tekemien koreografioiden jälkeen, jotka olivat vahvasti klassiseen balettiin ja tekniikkaan sitoutuneita baletteja. Mihail Fokin oli omaksunut ajatuksen teknisyyden vähentämisestä liikekielessä ja käytti sitä Šeherazaden jälkeenkin, tehdessään Petruškan koreografian vuonna 1912. Hän antoi inspiraatiota muille koreografeille hylkäämällä tekniikan ja ottamalla käyttöön luonnollisen liikkeen.
Léon Bakst, joka suunnitteli Šeherazaden lavasteet ja puvut, käsitteli näyttämöä kolmiulotteisena maisemana, jossa tanssijat, lavasteet ja puvut olivat kaikki yhtä tärkeitä. Hän oli tuolloin suuri sisustussuunnittelun ja muodin vaikuttaja, joka käytti baletissa tavallisuudesta poikkeavaa värimaailmaa ja eksoottisia pukuja. Puvustaessaan Šeherazadea hän keskittyi korostamaan kehon liikkeitä koristeellisten ja "historisoivien" pukujen avulla, joitten eroottisuutta pidettiin jopa yhtä uskaliaana kuin koreografiaakin.
Nousiaisten linnavuori
Alueen hoitaminen ja opastus
Kohdetta on aiemmin hoidettu, mutta se on keskeytetty linnan ympäristössä tapahtuneiden muutosten takia. Varsinais-Suomen Maakuntaliitto ja Museovirasto on pystyttänyt paikalle opastaulun, joka liittyy Raukkaan kulttuurimatkailureittiin. Taulun teksti on osa reitin opasvihkosessa olevaa tekstiä. Kohteeseen johtaa kivivallin portin läpi polku, johon pääsee kääntymällä yhdystielle 12420 valtatieltä 8 noin 3 kilometriä Nousiaisten ristyksestä pohjoiseen.
Šeherazade (baletti)
Vaikutus
Baletin esitysten ja sitä seuranneen yleisön vastaanoton Pariisissa sanotaan muuttaneen balettihistorian kulkua. Ballets russes teki baletin kantaesityksen Pariisiin, koska Venäjän konservatiiviset teatterit eivät hyväksyneet riskialttiita aiheita sisältäviä tuontantoja, mutta Pariisissa se oli täysosuma. Kuten monet muutkin Ballets russes'in baletit, Šeherazade houkutteli yleisöä joka suunnasta ja pitkien matkojen takaa. Sen puvustus ja lavastus inspiroivat ja vaikuttivat moniin muodinluojiin seuraavina vuosina, kuten Paul Poiret'iin. Kritiikkiä baletille antoi Rimski-Korsakovin leski Nadežda Nikolajevna Rimskaja-Korsakova, joka protestoi että koreografioidussa draamassa oli rikottu hänen jo vuonna 1908 kuolleen miehensä musiikin järjestystä vastaan.
Šeherazade oli suuri menestys Pariisissa vuonna 1910. Muotivirtausten seuraajat, jotka olivat juuri huutaneet "bravota" Les saisons Russes 'in ensi-illassa, kiiruhtivat pukemaan päälleen itämaistyyliset haaremihousut ja turbaanit, jotka taiteilija Léon Bakst oli luonut balettia varten. Kangasvalmistajat alkoivat tehdä sinisiä ja oransseja koristepainatuksia liinavaatteisiin, kun taas korukauppiaat myivät ennennäkemättömällä menestyksellä räikeää rihkamaa, joka muistutti taiteilijoiden näyttämöllä käyttämiä kimalluksia.
Jopa arvostettu pariisilainen koruvalmistaja Cartier rohkeni yhdistellä sinisiä safiireja ja vihreitä smaragdeja, mikä olisi ollut aiemmin ennenkuulumatonta. Vahvat parfyymit olivat myös viimeinen sana, ja niiden nimet olivat eksoottisia: 'Prince Igor', 'Thisbée', 'Nirvana', 'Sakountala' ja 'Un air enbaumeé' (Balsamoitu ilma). Muodikkaat pariisilaiset sisustivat kotinsa uudelleen ja lattioille aseteltiin kirkkaanvärisiä tyynyjä. Suositussa teehuone 'A l'Oriental'issa oli tarjolla eksoottisia ruokalajeja: jugurttia, turkkilaisia leivonnaisia "kuulujen konstantinopolilaisten kondiittorien valmistamina" ja turkkilaista kahvia tarjoiltuna pannusta, joka oli tuotu "suoraan Bosborinsalmen rannoilta".
Juoni
pienoiskuva|[[Léon Bakst|Léon Bakstin pukuluonnos "Odalisque", Šeherazade baletti, 1910|200x200px]] pienoiskuva|[[Ida Rubinstein, "Zobeide", Šeherazade baletti, 1910|200x200px]]pienoiskuva|[[Ballets russes tanssijat Šeherazade baletin rooliasuissa, Alhambran palatsi, Granada, Espanja|200x200px]] Šaahin poissaollessa hänen haareminsa naiset taivuttelevat pääeunukin päästämään miesorjat pariinsa. Kultainen miesorja viettelee lempivaimo Zobeiden, yhden šaahin jalkavaimoista. Samalla muutkin jalkavaimot pettävät isäntäänsä miesorjien kanssa.
Kun šaahi palaa ja löytää lempivaimonsa Kultaisen orjan syleilystä, hän tuomitsee kuolemaan kaikki petolliset jalkavaimot ja miesorjat. Kultainen orja tapetaan ja Zobeiden on surmattava itsensä tikarilla.
Shahriyar, muinaisen Persian sulttaani nauttii jalkavaimojensa (odalisque) ja suosikkivaimonsa Zobeiden suloista ja viihdytyksestä. Hänen veljensä Shahzeman vihjaa, että Zobeide on uskoton, ja ehdottaa, että he ovat lähtevinään metsästysretkelle.
Heti kun sulttaani ja hänen veljensä ovat lähteneet, jalkavaimot lahjovat pääeunukin lahjoilla ja imarteluilla avatakseen portit ja vapauttaakseen miesorjat.
Miesorjien vapauttaminen synnyttää haaremissa orgiat. Zobeide valitsee komean Kultaisen orjan, ja he päätyvät intohimoiseen syleilyyn. Kaikkien yllätykseksi sulttaani palaa takaisin aikaisin ja käskee raivoissaan tappaa kaikki.
Lopulta kaikki ovat kuolleita ja vain Zobeide on jäljellä. Hän pyytää tekoaan anteeksi, mutta tajuaa lopulta kaiken turhaksi eikä saa anteeksiantoa sulttaani Shahriyarilta. Hän iskee itseään veitsellä ja putoaa kuolleena sulttaanin jalkojen juureen. Sulttaani jää näyttämölle yksin ja lohduttomana. pienoiskuva|George Barbierin mainospiirros, [[Vatslav Nižinski ja Ida Rubinstein, Šeherazade baletti, 1910|200x200px]]
Gennadi Fiš
Gennadi Semjonovitš Fiš (10. huhtikuuta (J: 28. maaliskuuta) 1903 Odessa – 6. heinäkuuta 1971 Moskova) oli venäläinen neuvostokirjailija.
Gennadi Fiš syntyi rakennusinsinöörin perheeseen. Hän valmistui Leningradin taidehistorian instituutista ja vuonna 1925 Leningradin yliopistosta. Vuodesta 1922 lähtien hän työskenteli lehtimiehenä ja kirjailijana. Talvi- ja jatkosodan aikana Fiš oli sotakirjeenvaihtajana Suomen rintamalla. 1950–1960-luvuilla hän asui Moskovassa ja matkusteli paljon Suomessa ja Skandinaviassa.
1930-luvulla Fišin tuotannon keskeiseksi teemaksi muodostui Neuvosto-Karjala ja Suomi. Romaani ”Kiimasjärven valtaus” (Padenije Kimasozera, 1933) kuvaa Toivo Antikaisen kuuluisaa suksiretkeä ja romaani ”Suomi, me palaamme” (My vernjomsja, Suomi!, 1934) Pohjois-Suomen läskikapinaa. Jalguba (1936) kertoo kanadansuomalaisista ja venäläisistä metsätyöläisistä, Kljatvan (”Vala”, 1938) aiheena on Suomen sisällissota. Toisen maailmansodan tapahtumia kuvaavat Severnaja povest (”Pohjoinen kertomus”, 1942) ja Den roždenija (”Syntymäpäivä”, 1944). Karjalaisista partisaanitytöistä Anna Lisitsinasta ja Marija Melentjevasta kertoo sankarikuvaus ”Ystävättäret” (Podrugi, myös Karelskije devuški, 1943). Vuonna 1960 Fiš julkaisi matkakirjan Vstretši v Suomi (”Tapaamisia Suomessa”). Rafail ja Juri Muzykant ohjasivat vuonna 1937 ”Kiimasjärven valtaukseen” perustuvan elokuvan Za sovetskuju rodinu (”Neuvostoisänmaan puolesta”).
Fišin mukaansatempaavat ja asiantuntevasti kirjoitetut romaanit ja kertomukset olivat aikanaan varsin suosittuja, mutta niiden taiteellisia arvoja pidetään vähäisinä.
Luovan valokuvauksen keskus
Luovan valokuvauksen keskus ry on Jyväskylässä toimiva alueellinen valokuvakeskus, joka toimii yhdessä Jyväskylän Grafiikkakeskuksen kanssa Jyväskylän Veturitalleilla yhteisnimellä Grafiikka- ja valokuvakeskus Ratamo. Vuonna 1989 perustettu yhdistys oli Suomen ensimmäinen alueellinen valokuvakeskus.
Luovan valokuvauksen keskus ry:n tarkoitus on edistää ja tehdä tunnetuksi keskisuomalaista valokuvataidetta, parantaa valokuvaajien toimintaedellytyksiä ja pitää yllä yhteyksiä sekä suomalaisiin että kansainvälisiin alan taiteilijoihin ja instituutioihin. Se on profiloitunut nykyvalokuvaan sekä valokuvataiteen ja kuvataiteiden välimaastoon. Yhdistyksen jäsenistö koostuu ammattivalokuvaajista, valokuvauksen harrastajista ja taiteilijoista.
Valokuvauskeskus on järjestänyt kursseja muun muassa vedenalaiskuvauksesta, digitaalisesta vedostamisesta sekä vanhoista valokuvatekniikoista. Valokuvakeskuksessa on kirjasto sekä perinteinen pimiö sekä atk-laboratorio kuvankäsittelyyn ja tulostukseen.
Valokuvakeskus osallistuu Jyväskylän taidemuseon järjestämän kansainvälisen Lumo-valokuvatriennaalin ideointiin ja toteutukseen.
Auteuil
pienoiskuva|Rue d'Auteuil, Auteuilin vanha pääkatu pienoiskuva|Moderneja asuintaloja Rue Henri-Heinen varrella Auteuilissä upright|pienoiskuva|Castel Béranger, [[Hector Guimardin suunnittelema jugendtyylinen kerrostalo Rue La Fontainen varrella Auteuilissä]] pienoiskuva|Parc Sainté-Périne, puisto Auteuilissä
Auteuil ([otøj]) on entinen kunta Seinen departementissa Ranskassa, nykyisin Pariisin 16. arrondissementtiin kuuluva kaupunginosa Pariisin länsilaidalla lähellä Bois de Boulognea.
Nimen alkuperä
Auteuilin nimen alkuperä on kiistanalainen. Sen latinankielinen alkumuoto on ollut Autholium, joka on mahdollisesti yhdistetty latinan sanoista altus, joka merkitsee korkeaa, ja galliankielisestä sanasta ialo, joka merkitsee paikkaa, erityisesti aukeaa paikkaa metsän keskellä.
Nigeonin lähde (623–1108)
Vuonna 623 Bertrand du Mans, piispaksi nimitetty Poitiers'n magnaatin poika, joka omisti Nigeonin talon nykyisen Place du Trocadéron paikalla, mainitsi testamentissaan Fontainette (Fontanium) -nimisen paikan, joka tarkoitti nykyistä Auteuiliä ja siellä sijainnutta lähdettä.
28. helmikuuta 717, Kilperik II:n hallitsijakaudella Pariisin länsipuolella sijainnut laaja metsä, Forêt du Rouvray (Rubridum sylva), joka ulottui nykyisen Place de la Concorden paikkeilta Bois de Boulogneen saakka, jaettiin läänityksinä Saint-Denis'n basilikan ja Sainte Genevièven luostarin kesken.
Vuonna 1060 Henrik I jälleenrakennutti Saint-Martin des Champsin luostarin, jonka viikingit olivat hävittäneet, sekä Sainte Genevièven luostarin. Viimeksi mainittulle rakennettiin uusi kirkko luostarille kuuluneella alueella, joka tuolloin ulottui Auteilistä Montmartrelle saakka. Sen jälkeen kun Vilhelm Valloittaja vuonna 1069 oli hävittänyt Le Mansin, jossa oli puhjennut kapina, nykyisen Auteuilin alue kuului uudelle Becin luostarille, joka Canterburyn arkkipiispa Anselmin ansiosta oli tullut yhdeksi Normandian huomattavimmista luostareista.
Auteuilin kartano vuodesta 1109
Vuonna 1109 Saint Genevièven luostarin tuomiokapitulin rikkaat ja mahtavat kaniikit luovuttivat ilmeisistä maantieteellisistä syistä Notre Dame du Becin luostarille Gamillyn ja muut alueet, joita heillä oli Normandiassa Vernonin seudulla. Vastikkeeksi he saivat kaiken, minkä englantilaiset omistivat Pariisissa, kuten viinitarhat sekä Auteuilin alueen. .
Vaihtokauppa tehtiin hetkellä, jolloin Capet-sukuinen kuningas Filip I oli juuri syrjäytetty vallasta ja valtaistuimesta kilpailivat Blois-sukuinen Thibault IV Suuri, joka oli Vilhelm Valloittajan pojanpoika ja Englannin myöhemmän kuningas Tapanin vanhempi veli, sekä Ludvig VI, jonka valtaanpääsyä hänen velipuolensa Philippe de Montlhéry ei voinut hyväksyä. Kansleri Étienne de Garlande toimi tuolloin tosiallisena vallankäyttäjänä. Seuraavana vuonna hänet nimitettiin Sainte Genevièven luostarin tuomiokapitulin tuomiorovastiksi. Tässä toimessaan hän tuki myös Pierre Abélardia, joka perusti Pariisiin koulun, josta sai alkunsa Pariisin yliopisto. Sainte-Genevièven luostarin apotit tulivat Auteuilin lääninherroiksi, mutta sen tuottamat tulot luovutettiin prebendoina yhdelle luostarin tuomiokapitulin kaniikeista, mahdollisesti hänen palkitsemisekseen alueen hankinnasta, sillä tämä prebenda lakkautettiin pian silloisen saajansa kuoleman jälkeen vuonna 1162. .
Kartanotalous pysyi alueella voimassa Ranskan vallankumoukseen saakka. Alun perin Auteuilin kartanon maat käsittivät myös melkein koko nykyisen Boulogne-Billancourtin maat Île de Sèvres mukaan luettuna; sen rajana Saint-Cloud'ta vastaan oli nykyinen Rue de Billancourt. Lännessä kartanon maat käsittivät myös nykyisen Bois de Boulognen ja sen osan Neuilly-sur-Seineäkin, jossa Château de Madrid sijaitsee. Maallinen valta siellä samoin kuin Issyssä ja Vanvesissa uskottiin Passyn lääninherroille, jotka huolehtivat verojen kannosta Sainte-Genevièven luostarille. Tämä alue johon myös Auteuil kuului, oli allodi nimetään fief Beaudoin; nimi johtuu todennäköisesti normandialaisesta lääninherrasta, jolta Sainte-Genevièven apotit saivat oikeutensa alueeseen vuoden 1109 sopimuksella.
Kartanon maiden lohkominen ja vuokraaminen (1110-1191)
Pariisin Sainte-Genevièven luostarin apotit rakensivat tuomiorovasti Étienne de Garlanden johdolla rakensivat Fontainetteksi kutsutulle paikalle lähteen luo talon lepo- ja oleskelupaikaksi sairaille. Tämän rahoittamiseksi he vuokrasivat Saint Germain le Rondin luostarille uuden seurakunnan alueen eteläosan, Billancourtin ja Les Longs Prés'n.
Vuonna 1150 Chaillyn tilan omistaja Arnold ja hänen vaimonssa Aveline lahjoittivat Billancourtin länsiosassa lähes 100 hehtaarin alueen uudelle Saint Victor des Champsin luostarille.
Auteuilin seurakunnan alkuvaiheet
Muiden Ranskan keskiaikaisten kuntien tavoin myös Auteuiliin perustettiin alueen hallintoa johtaneen määrin virka. Vuonna 1226 määri sai oikeuden periä asukkailta vuotuista veroa luontaistuotteina, kuusi setier't eli hieman alle 10 kilogrammaa ruista. Annettiin useita säädöksiä, joiden tarkoituksena oli varmistaa luostarille vuokratulot osittain luonnossa, osittain rahana, ja vuonna 1243 ne olivat kaikkiaan suunnilleen 2000 livreä.
Vuonna 1247 Ludvig IX Pyhän hallitsijakaudella seurakunnan alueella lakkautettiin maaorjuus, lähes sata vuotta myöhemmin kuin esimerkiksi läheisessä Saint-Denis'n seurakunnassa. Entiset maaorjat joutuivat kuitenkin suorittamaan maksun vapautumisestaan.
Satavuotisesta sodasta Ranskan vallankumoukseen
Pitkittyneen satavuotisen sodan jälkeen Ranskan maatalous oli lamaantunut ja monet tilat autioina. Mustasta surmasta hengissä selvinneet pakenivat pikkukaupunkeihin. Vuonna 1413 puhjenneen cabochienien kapinan jälkeen hävitettiin myös Seinen kalasatamat ja Pariisin porvarien omistamat, kaupungin ulkopuolella sijainneet kalansuolaamot. Sainte-Genevièven luostari joutui luopumaan etuoikeuksistaan ja vuokratuloistaan, ja sen oli turvauduttava pitkäaikaisiin arentisopimuksiin saadakseen työvoimaa. Auteuilin voitiin todeta menettäneen 99,9975 % arvostaan, kun luostari luovutti siihen liittyneet oikeutensa 12 livren hinnasta. Vuonna 1426 luostari vuokrasi Billancourtin Guillaume le Muet'lle. .
Samaan aikaan kun Boulognen kalansuolaamot hävitettiin, Auteuil välttyi hävitykseltä, vaikkei sillä ollut suojamuureja, ja sen maaseutumainen luonne säilyi ainakin vielä Troyesin rauhan aikana, kun Pariisin luostarien apotit karkotettiin Loiren toiselle puolelle Bourgesiin. Billancourtin tila sai uuden vuokraajan, ja sen paärakennusta ympäröivät riihi, kanala, kyyhkyshuone, vihannes- ja hedelmätarha ja muita puutarhoja sekä kaikkia näitä edfelleen laajat laidunmaat. Sinne perustettiin myös suolaamo, jossa käsiteltiin sekä sianlihaa että kalaa. Tilaan kuuluneissa kahdessa saaressa (Île de Billancourt ja Île de Longueignon, jotka nykyisin yhdessä muodostavat Île Saint-Germainin) oli epäilemättä kalastajien veneitä.
Vuoteen 1550 mennessä Henrik II aitasi Bois de Boulognen, sulki lähiseudun asukkailta pääsyn sinne ja rakensi metsästysretkiään varten sen keskelle Château de la Muetten. Auteuilin lääninherrana oli valtionrahaston hoitaja Raoul Moreau, joka omisti myös Thoiryn ja Grosbois'n linnat.
Pärttylinyön verilöylyn tuloksena yli 1800 ruumista kulkeutui jokea myöten Auteuiliin saakka. Auteuil muodostui kuitenkin 1500-luvun lopulla hugenottien turvapaikaksi, ja yli 10 prosenttia sen asukkaista oli protestantteja, heidän joukossaan paikkakunnan määrikin, Macheco.
Auteuil oli vielä 1600-luvulla pieni kylä. Se tuli tunnetuksi monien kirjailijoiden kesän­vietto­paikkana. Ensimmäisten joukossa sinne asettuivat Molière ja Nicolas Boileau. He kuuluivat Parnasse d'Auteuil -nimiseen seuraan, joka kokoontui Auberge du Mouton noir -nimisessä majatalossa Rue d'Auteuilin varrella. Myöhemminkin siellä ovat asuneet kesäisin muun muassa Börne ja Thiers.
Auteuilin kunta (1790–1859)
Auteuilin kuntaan kuulunut Île de Sèvres (nyk. Île Seguin) oli myyty kansallisomaisuutena, Vuonna 1794 kemisti Armand Seguin perusti sinne nahkatehtaan, jossa tuottavuus oli rationaalisesti optimoitu. Sitä voidaan pitää ensimmäisenä nykyaikaisena tehtaana.
Vuosina 1798 ja 1799 Napoléon Bonaparte kävi kolme kertaa vierailulla Auteuilissä asuneen madame Helvétiuksen luona, ja juuri heidän kulkiessaan yhdessä puutarhassa tämä leskirouva lausui Napoleonille sanat, joita tämä tuskin saattoi arvostaa: "Ettehän epäile, kenraali, kuinka paljon onnea voidaan löytää kolmesta auranalasta  maata."
Auteuilin kuntaan kuuluneessa Billancourtissa alkoivat teollisen vallankumouksen vaikutukset jo tuolloin selvästi tuntua. Vuonna 1820 Seinen yli rakennettiin uusi kivinen silta, Pont de Sèvres, ja siitä 200 metriä itään sijainnut vanha puusilta purettiin lähes välittömästi uuden sillan valmistuttua. Vuonna 1824 rakennettiin maailman ensimmäinen riippusilta jokivarresta Île Seguiniin. Vuonna 1825 paroni de Gourcuffin perustama yhtiö osti Billancourtin laajan maatilan perustaakseen sinne ylellisen asuntoalueen, jota se markkinoi nimellä "Hameau Fleury". Tämä ennennäkemättömän väljästi rakennettu uusi kaupunki toimi esikuvana suurelle osalle nykyaikaista kaupunkisuunnittelua. Hameau Fleury on kokonaisuudessaan jalankulkualuetta. Yhden sen asunnoista osti kuitenkin Louis Renault, joka myöhemmin perusti sinne autotehtaansa.
Auteuil tunnettiin 1800-luvulla kivennäisvesitään ja kylpylöistään. Sen maalaismaista tenhovoimaa ja rauhaa ylistettiin. Hyväosaiset pariisilaiset rakensivat sinne useita maaseutuasuntoja, mitä kuvataan muun muassa Alexandre Dumas'n romaanissa Monte-Criston kreivi.
Pariisin ympärille rakennettiin 1840-luvulla uusi puolustusmuuri ja linnoitusvyöhyke, Enceinte de Thiers, muutaman kilometrin päähän Pariisin silloisten rajojen ulkopuolelle. Lännessä muuri kulki Auteuilin kautta ja jakoi kunnan alueen kahtia.
Auteuilissa ennen sen liittämistä Pariisiin asuneita tunnettuja henkilöitä ovat:
Pariisin alueliitos 1860
upright|pienoiskuva|Pariisin 16. arrondissementin kaupunginosat pienoiskuva|Pariisin 16. arrondissementin perustamisen muistolaatta. Tekstin suomennos: "16. kesäkuuta 1859 annettu laki Pariisin rajojen laajentamisesta jakoi kaupungin 20 arrondissementtiin. XVI eli Passyn arrondissementti muodostettiin 1. tammikuuta 1860 yhdistämällä Passy ja Auteuil Chaillot'n esikaupunkiin ([[faubourgiin).]] Kesäkuussa 1859 annetulla lailla Pariisiin liitettiin kaikki Thiersin puolustusmuurin sisäpuoliset alueet. Tällöin myös Auteuilin kunta lakkautettiin. Muurin sisäpuolinen alue, joka käsitti hieman alle puolet kunnan entisestä alueesta, liitettiin Pariisin uuteen 16. arrondissementtiin. Muurin ulkopuolella sijainnut osa, joka oli harvemmin asuttu, sen sijaan liitettiin Boulognen kuntaan.
Pariisin 16. arrondissementti käsittää Auteuilin ja Passyn kunnista Pariisiin vuonna 1860 liitetyt alueet sekä Pariisiin jo ennestään kuuluneen Chaillot'n kaupunginosan. Liitoksen yhteyessä se jaettiin neljään kaupunginosaan (quartier): Auteuil, Muette, Porte-Dauphine ja Chaillot.
Nykyinen Auteuil
Nykyinen Auteuilin kaupunginosa käsittää vain osan entisen Auteuilin kunnan alueesta. Se rajoittuu idässä Seineen, lännessä Bois de Boulogneen.
Auteuil on tullut tunnetuksi erityisesti varakkaiden asuntoalueena. Sen keskeinen aukio Place d'Auteuil ja sieltä alkava katu Rue d'Auteuil ovat säilyttäneet vanhan kylämäisen luonteensa, mutta muutoin Auteuil on tullut tunnetuksi modernista luksusarkkitehtuurista.
Auteuilin nähtävyyksiin kuuluvat Le Corbusier'n 1920-luvulla suunnittelevat modernit rakennukset Villa La Roche ja Villa Jeanneret. Nykyisin niissä toimii säätiö Fondation Le Corbusier, joka järjestää luentoja Le Corbusier'n tuotannosta.
Auteuilissä on myös Claude Monet'n taidetta esittelevä museo Musée Marmottan Monet.
Auteuilin kautta kulkevat Pariisin metron linjat 9 ja 10 sekä RER-linja C.
Reino Helismaa
Reino Vihtori ”Repe” Helismaa, vuoteen 1934 Helenius, (12. heinäkuuta 1913 Helsinki – 21. tammikuuta 1965 Helsinki) oli suomalainen sanoittaja, säveltäjä, kuplettilaulaja, viihdetaiteilija, elokuvanäyttelijä ja käsikirjoittaja. Erityisesti hänet muistetaan yhteistyöstään Toivo Kärjen, Tapio Rautavaaran ja Esa Pakarisen kanssa. Helismaa teki noin viisituhatta sanoitusta, joista 1 500 levytettiin. Hän oli tuotteliaimpia suomalaisia sanoittajia yhdessä Sauvo Puhtilan, Vexi Salmen ja Juha Vainion kanssa. Hän teki myös muun muassa radiokuunnelmia, elokuvakäsikirjoituksia (muun muassa ensimmäiset Pekka ja Pätkä -elokuvat) ja näytelmiä.
Helismaa oli 1950-luvun alusta lähtien hedelmällisessä yhteistyössä säveltäjä Toivo Kärjen kanssa. Tapio Rautavaara levytti monet Helismaan sanoittamista kappaleista, tosin monet tunnetuimmat vasta 1960-luvulla. Useat Rautavaaran kappaleina pidetyt Helismaan sanoitukset on ensimmäisen kerran levyttänyt joku muu, esimerkiksi Matti Louhivuori (Kulkurin iltatähti, Reppu ja reissumies) ja Kauko Käyhkö (Lapin jenkka). Helismaan sanoituksia ovat vuosien varrella levyttäneet myös muun muassa Olavi Virta, Esa Pakarinen, Henry Theel ja Eemeli. Helismaa teki elämänsä aikana kahdeksan näytelmää, kymmenen revyytä, 104 radiohupailua, 32 elokuvakäsikirjoitusta ja noin 5 000 laulutekstiä. Helismaa käytti oman nimensä lisäksi salanimiä Orvokki Itä (samaa nimeä käytti myös Toivo Kärki), Aarne Lohimies, Rainer Kisko, Väinö Karras, Jukka Roine ja Rauni Kouta.
Tunnetuimpia Helismaan sanoittamia kappaleita ovat ”Hopeinen kuu”, ”Kulkuri ja joutsen”, ”Meksikon pikajuna”, ”Päivänsäde ja menninkäinen”, ”Reissumies ja kissa”, ”Sinun silmiesi tähden” sekä ”Suudelmin suljetut kirjeet”.
Lapsuus ja nuoruus
Reino Vihtori Helenius syntyi Helsingissä 12. heinäkuuta 1913 Maria (o.s. Manninen) ja Vihtori Heleniukselle. Hän oli Ullanlinnassa asuneen kahdeksanhenkisen perheen pojista nuorin. Isä Vihtori oli ammatiltaan puuseppä. Hän kuoli Suomen sisällissodan aikaan huhtikuussa 1918, kun hänet ammuttiin kadulla vaikkei ollut sotimassa eikä edes aseistettu. Perhe lähti pakoon Laukaaseen, jossa Maria-äidillä oli sukulaisia. Samana vuonna he muuttivat Lahteen äidin veljen Augustin luo. Reino kävi Lahdessa neljä vuotta kansakoulua sekä Lahden Lyseossa keskikoulun. Vuonna 1931 hän suoritti armeijan lentokonekorjaajana Viipurissa. Näihin aikoihin hän kiinnostui huumoripitoisista kupleteista ja osti haitarin.
Konelatojaksi ja Helismaaksi
thumb|left|190px|Varsinaiselta ammatiltaan Helismaa oli konelatoja.
Päästyään armeijasta Reino työskenteli aluksi lautatarhalla ja myöhemmin sähköyhtiössä mittarinlukijana. Vuonna 1935 hän aloitti enonsa Augustin omistaman kirjapainon konelatojana, aluksi harjoittelijana. 1930-luvulla hän oli myös jonkin aikaa Lahden sosialidemokraattien nuoriso-osastossa ja työskenteli myös pankin vahtimestarina.
Tuona aikana oli tapana muuttaa sukunimi suomalaiseksi. Niin teki myös Reino Helenius, joka päätti vuonna 1934 vaihtaa nimensä Helismaaksi. Helismaa meni naimisiin lahtelaisen Lempi Turusen (29.5.1915–4.7.1983) kanssa 13. syyskuuta 1936. Pariskunta muutti Viipuriin, josta Helismaa sai vakituisen työpaikan Karjalan kirjapainossa.
Vuonna 1937 Helismaat saivat ensimmäisen lapsensa, Arto-pojan. Tytär Satu syntyi vuotta myöhemmin vuonna 1938.
Konelatojana ansaitut rahat eivät kuitenkaan riittäneet, joten Helismaan piti löytää myös jokin toinen ansiotulo. Hän rupesi kirjoittamaan Lukemista kaikille ja Seikkailujen maailma -lehtiin nimimerkeillä Rudi Halla, Masa Palo ja Eemil Arsa. Lisäksi hän alkoi esiintyä erilaisissa tilaisuuksissa kitaransa kanssa. Rahat riittivät lopulta viipurilaisen omakotitalotontin varaamiseen 1939. Viipurissa Helismaa tutustui jo silloin näyttelijöinä ja muusikkoina tunnettuihin Masa Niemeen ja Kale Teuroseen, joiden kanssa hän esitti ohjelmaa paikallisten kirjaltajien juhlissa ja iltamissa.
Kirjoittaja
Talvisota oli päättynyt, ja Helismaa ryhtyi kirjoittamaan novelleja ja pakinoita Isku-nimiseen lehteen, jota hän Olavi Kanervan kanssa päätoimitti. Kesällä alkoi kuitenkin jatkosota ja miehiä tarvittiin rintamalla. Tällä kertaa Helismaa joutui etulinjaan. Pian hänen taitonsa riimittelijänä ja laulajana huomattiin, ja hänet siirrettiin viihdytysjoukkoihin. Sota päättyi 1944 ja Helismaa palasi takaisin kirjapainoon. Sota oli kuitenkin väsyttänyt häntä ja hän haaveili tavallisesta perhe-elämästä. Esiintymiset rajoittuivat lähinnä kirjapainon omiin juhliin. Vuonna 1945 Helismaan perheeseen syntyi poika Markku, joka myöhemmin tuli tunnetuksi toimittajana. Samaan aikaan Helismaat perustivat kotinsa silloisen Helsingin maalaiskunnan Puistolaan, joka kuitenkin jo vuoden 1946 alussa liitettiin Helsinkiin.
Maaliskuussa 1948 Helismaa pestattiin sosialidemokraattisen ammattiyhdistysmiehen Janne Hakulisen johtaman Työväen Ohjelmapalvelun (TOP) palkkalistoille. Toimiston periaatteena oli välittää ohjelmaa ja esiintyjiä lähinnä sosialidemokraattien eri puolilla maata järjestämiin tilaisuuksiin ja sen kaartissa oli etupäässä helsinkiläisiä taiteilijoita, Helismaan ohella muiden muassa näyttelijä ja laulaja Lulu Paasipuro. Taiteilija suoritti toimistolle esiintymisistään välityspalkkion, mutta sai pitää esiintymispalkkionsa itse. Työskentely TOP:ssa ei ollut Helismaalle poliittinen pesti, vaan hän oli siellä vapaana taiteilijana, joka oli tilattavissa esiintymään vaikkapa Rovaniemelle. Toisaalta hän kirjoitti revyytekstejä ja kisällilauluja sosialidemokraattisille kisälliryhmille ja SDP:n puoluetoimiston tarpeisiin. Samalla kuitenkin myös kansandemokraattien ohjelmatoimisto Ohjelmatyö kääntyi teksti- ja aihepulassaan Helismaan puoleen. Helismaa esiintyi muun muassa sotasyyllisyysoikeudenkäynnissä tuomitun SDP:n vahvimman miehen Väinö Tannerin vapautumisen kunniaksi järjestetyssä juhlassa elokuussa 1948.
Ensimmäiset levytykset ja tutustuminen Kärkeen ja Rautavaaraan
250px|right|thumb|[[Toivo Kärki ja Reino Helismaa työpöydän ääressä.]]
Tapio Rautavaaraan Helismaa tutustui Puistolan työväentalolla. He olivat kuulleet toisistaan jo sodan aikaan, sillä he olivat taistelleet samassa rykmentissä, JR 4:ssä, mutta eivät olleet vielä tuolloin tavanneet. Rautavaara oli kutsuttu esiintymään Puistolan työväentalolle, jolloin hän huomasi Reino Helismaan istuneen eturivissä. Rautavaaran kertoman mukaan Helismaa tuli näyttämön puolelle, paiskasi Rautavaaran kanssa kättä ja sanoi: ”Mä olen sitten se Helismaa.”
Tapio Rautavaara muisteli ensitapaamistaan Helismaan kanssa Peter von Baghin haastattelussa vuonna 1978:
Helismaa tuli tunnetuksi sodan jälkeen esittämällä J. Alfred Tannerin kupletteja. Ensimmäinen levytys tehtiin vuonna 1947 Rautavaaran kanssa kappaleella ”Yhteinen Susannamme”. Vuonna 1948 Helismaa levytti yksinään J. Alfred Tannerin kappaleita, muun muassa ”Kekkerit Mäkelän kanatarhassa” ja ”Nujulan talkoopolkka”. Muutamia viikkoja sen jälkeen, kun Rautavaara vuonna 1949 jätti päivätyönsä Osuustukkukaupassa, Helismaa sanoutui irti Työväen Ohjelmapalvelusta ja miehet muodostivat kiertueparin "Iloiset trubaduurit".
Yhteisillä kiertueillaan Helismaa ja Rautavaara keskustelivat paljon runoudesta. Helismaalle oli aluksi yllätys, että myös Rautavaara, keihäänheittäjä, oli kiinnostunut lyriikasta. Vauhtiin päästyään miehet huomasivat, että heillä oli useita yhteisiä kiinnostuksen kohteita. Molempien suosikkirunoilijoita olivat Eino Leino, Johan Ludvig Runeberg, Yrjö Jylhä, Kaarlo Sarkia ja Heikki Asunta. Suomennoksina he lukivat myös maailmanrunoutta; esimerkiksi Omar Khaijam oli kummallekin tuttu. Sekä Helismaalla että Rautavaaralla oli kiertueillaan mukanaan kirjoja, joista valittiin iltamissa esitettäviä runoja.
Einar Kiviranta
Einar Kiviranta (11. marraskuuta 1897 Vehkalahti – 22. helmikuuta 1986 Helsinki ) oli opettaja ja lausuntataiteilija.
Reino Helismaa
Ensimmäiset levytykset ja tutustuminen Kärkeen ja Rautavaaraan
Heti alussa "Iloisia trubaduureja" täydennettiin harmonikansoittajalla, jota tarvittiin paitsi säestämään laulajia, myös soittamaan iltamatilaisuuden päättäneet tanssit. Säestäjät vaihtuivat usein, ja eräässä vaiheessa tehtävässä oli Lasse Pihlajamaa, kunnes syksyllä 1949 vakituiseksi säestäjäksi löytyi suurelle yleisölle silloin vielä täysin tuntematon Esa Pakarinen. Pakarisen nimeä ei aluksi mainittu Helismaan ja Rautavaaran kiertueilmoituksissa lainkaan, mutta pian hänen koomikonlahjansa alkoivat näkyä muun muassa hänen kehittämiensä roolihahmojen Severi Suhosen ja Impi Umpilammen muodossa.
Einar Kiviranta
Einar Kivirannan vanhemmat olivat maanviljelijä Antti Kiviranta ja Maria Helena Kujala ja puoliso vuodesta 1935 filosofian maisteri Katri Moilanen, kunnallisneuvos Kaapro Moilasen tytär. Kiviranta valmistui kansakoulunopettajaksi 1923. Hän toimi kansakoulunopettajana Kymissä 1923–1924, Valkeakoskella 1925–1931 ja Helsingissä 1931–1964. Helsingissä hän oli myös kansakoulujen suullisen esitystaidon neuvoja 1951–1952, Valkeakoskella hän toimi työväenopiston lausunnanopettajana 1925–1931. Kiviranta piti myös suullisen esitystaidon kursseja. Hänen ensimmäinen lausuntailtansa oli Helsingissä vuonna 1929, mutta jo sitä ennen hän oli ollut esiintyvä lausuntataiteilija. Lausuntailtoja Kiviranta jatkoi aina vuoteen 1967 asti ja esiintyi vielä senkin jälkeen. Hän oli Suomen Lausujain Liiton perustajia ja aktiivinen jäsen. Sotilasarvoltaan talous- ja huoltoupseerina sodissa toiminut Kiviranta oli reservin kapteeni.
Reino Helismaa
Ensimmäiset levytykset ja tutustuminen Kärkeen ja Rautavaaraan
Jo ennen sotia mainetta saavuttanut säveltäjä Toivo Kärki oli saanut jatkosodan aikana käsiinsä Olavi Paavolaisen toimittaman rintamamiesten runoantologian "Täältä jostakin", jossa hänen huomiotaan oli herättänyt hänelle täysin tuntemattoman alikersantti Reino Helismaan runo ”Unta ja totta”. Sodan päätyttyä Kärki otti yhteyttä Helismaahan. Kärki tunsi heti löytäneensä sukulaissielun; Helismaa oli impulsiivinen henkilö, joka suorastaan pulppusi ideoita. Heistä tuli työkavereita, ja menestyksekäs yhteistyö jatkui aina Helismaan kuolemaan saakka. Heidän ensimmäisenä yhteisenä kappaleenaan syntyi vuonna 1948 ”Suutarin tyttären pihalla”, jonka Helismaa esitti. Vihjailevan sanoituksensa takia kappale oli kaksitoista vuotta esityskiellossa. "Suutarin tyttären pihalla" oli Helismaan ensimmäinen levytetty sanoitus. Sotien jälkeen Helismaa esiintyi erityisesti myös Tapio Rautavaaran ja Esa Pakarisen kanssa, mutta Rautavaara sanoutui irti kiertueporukasta syksyllä 1950. Rautavaara perusteli lähtemistään sillä, että isolla porukalla palkkiorahat pitää jakaa eikä kenellekään jää juuri mitään. Rautavaaran lähtö porukasta oli Helismaalle aluksi kova paikka, mutta myöhemmin hän myönsi Rautavaaran tehneen oikean ratkaisun. Samoihin aikoihin Toivo Kärjen yhteistyö hänen siihenastisen pääasiallisen sanoittajansa Lauri Jauhiaisen kanssa katkesi erimielisyyksiin. Jauhiainen katsoi, että hänelläkin on oikeus säveltämiseen, ja alkoi tarjota töitään kilpaileville levy-yhtiöille. Tästä Kärki suuttui ja antoi saman tien Jauhiaiselle lopputilin. Ennen Jauhiaista Kärjen kappaleita olivat tekstittäneet Kerttu Mustonen ja Helena Eeva. Molemmat olivat erittäin taitavia sanoittajia, mutta he eivät kuitenkaan olleet pysyneet Kärjen nopeassa tahdissa.
Helismaa oli saavuttanut mainetta paitsi sanoittajana, myös säveltäjänä lauluillaan "Päivänsäde ja menninkäinen", "Balladi villistä lännestä" ja "Rakovalkealla". Heti alussa Kärki teki kuitenkin Helismaalle selväksi, että tämä kiinnosti häntä vain sanoittajana eikä säveltäjänä, mutta tekstien tekijänä hänelle tulisi riittämään töitä. Helismaan taidoista esiintyjänä ja koomikkona Kärki ei myöskään ollut lainkaan niin vakuuttunut kuin Helismaa, joka itse oli suunnitellut itselleen uuden J. Alfred Tannerin tai Rafael Ramstedtin tyyliä. Kun miesten yhteistyö käynnistyi toden teolla, kappaleita syntyi tiiviillä tahdilla: ”Katuviertä pitkin”, ”Linjuripolkka”, ”Rovaniemen markkinoilla”, ”Imatran Inkeri”, ”Kaksi vanhaa tukkijätkää”, ”Neljän tuulen tiellä”, ”Reppu ja reissumies”, ”Muhoksen Mimmi”, ”Kaksi ystävää”, ”Kievarin Kirsti”, ”Kulkurin iltatähti”, ”Rekiretki”, ”Lentävä kalakukko” – nämä kaikki ja monta muuta pelkästään vuonna 1951. Vuonna 1951 Helismaa sai levylle kaikkiaan 46 tekstiään. Laulajina olivat Helismaan itsensä lisäksi muun muassa Esa Pakarinen, Jorma Ikävalko, Justeeri (Kauko Käyhkö), Veikko Sato, Erkki Junkkarinen ja Matti Louhivuori. Helismaan oma laulutuotanto rajoittui vain humoristisiin kupletteihin.
Rautavaara levytti paljon Helismaan kirjoittamia lauluja. Muutamat klassikoiksi muodostuneista kappaleista hän levytti vasta Helismaan kuoltua. Aiemmin Rautavaara ei erityisesti ollut innostunut Helismaan iskelmistä, sillä hän itse suosi iskelmän sijasta laulelmaa. Yhteistyö kaksikon välillä jatkui kuitenkin 1960-luvun taitteesta aina Helismaan kuolemaan saakka.
Työskentely elokuvien parissa: Rillumarei ja Pekka Puupää
thumb|left|250px|Rautavaaran lähdettyä Pakarisen (vas.) ja Helismaan (kesk.) kiertueporukasta hänen tilalleen otettiin [[Jorma Ikävalko (oik.)]] ”Rillumarei”-elokuvat saivat alkunsa, kun ohjaaja Toivo Särkkä ehdotti yhteistyötä Helismaan, Pakarisen ja Jorma Ikävalkon kanssa. Vuoden 1951 elokuva Rovaniemen markkinoilla oli kansan suosikki mutta kriitikoiden vihaama. Elokuvaa seurasi joukko muita nopeasti kuvattuja rillumarei-elokuvia. Elokuvien käsikirjoitukset tehtiin nopeasti. Tarinat olivat romanttisia, mutta niiden rinnalla kulki huumorijuoni, ja elokuvat sisälsivät runsaasti iskelmiä. Kriitikot vihasivat elokuvia, mutta kansa kuitenkin otti rillumarein avosylin vastaan, ja myöhempi arviointi on osoittanut sen olleen ainakin parhaimmillaan aitoa ja rehellistä katoavan maaseutumaisen elämänmuodon, tukkijätkien ja kulkureiden maailman kuvausta. Kärki ja Helismaa joutuivat armottoman ryöpytyksen kohteeksi, ja heitä pidettiin suomalaisen musiikkimaun pilaajina. Vaikka heidän tuotteistaan vain pieni osa oli rillumareita, kaikki muutkin heitettiin ”virallisen” kritiikin taholta samaan roskakoriin. Kärki puolusteli Helismaata ja hänen töitään, välillä myös silloin kun hän oli arvostelijoiden kanssa osittain samaa mieltä.
Samoihin aikoihin tehtiin runsaasti elokuvia, joihin Helismaa teki käsikirjoituksen ja Kärki musiikin. Lähes kaikki näistä lytättiin suoralta kädeltä, koska tekijänä oli Helismaa. Esimerkiksi Helismaan salanimellä kirjoittamaa näytelmää aluksi kehuttiin, mutta kun selvisi, että nimen takana olikin Helismaa, sen esittäminen lopetettiin. Moni silloinen suosikki-iskelmä oli joko elokuvasta peräisin tai antoi elokuvalle aiheen. Pekka Puupää -elokuvien pitkä sarja alkoi 1953. Suosittu elokuvasarja sai kuitenkin päätöksen vuonna 1960, kun Pätkää näytellyt Masa Niemi teki itsemurhan.
Juhannuksen 1954 alla sai Vallilan kesäteatterissa Helsingissä ensiesityksensä Karjala-aiheinen laulunäytelmä Ruoska ja rakkaus, jonka tekijöiksi ilmoitettiin Väinö Karras ja Markku Tien'oja. Esityksen ohjasi Saara Ranin ja näyttelijät valmensi Into Lätti. Näytelmä sai kiittävät arvostelut, jopa niin, että Sam Sihvon Jääkärin morsiamen todettiin saaneen voittajansa. Ensiesityksen päätyttyä tekijöitä taputettiin esiin, mutta kukaan ei ilmestynyt lavalle. Helsingin Sanomien Toini Havu kiitteli näytelmän aitoutta ja iloisuutta ja elokuvaohjaaja Erik Blomberg suunnitteli sen filmaamista. Väinö Karras ja Markku Tien'oja tiedettiin yleisesti nimimerkeiksi, mutta salaisuus säilyi yli puoli vuotta, kunnes tekijöiksi paljastuivat Kärki ja Helismaa ja näytelmä katosi julkisuudesta.
1950-luvun alkupuolen Kärki-Helismaa -tuotantoa olivat lisäksi muun muassa kappaleet ”Minä soitan sulle illalla”, ”Lauluni aiheet”, ”Laivat puuta – miehet rautaa”, ”Me tulemme taas”, ”Vanhan myllyn taru”, "Täysikuu", ”Odotin pitkän illan”, ”Hiljainen kylätie”, ”Muista minua”, ”Ohi on”, ”Lapin jenkka”, ”Mummon kaappikello”, ”Virta toi – virta vei” ja ”Keskiyön tango”. Tuotannossaan Kärki ja Helismaa olivat johdonmukaisesti tavallisen kansalaisen puolella ”nappiherroja” vastaan. 1950-luvun lopulla esille nousi nuoria laulajia, ja Kärjen ja Helismaan tuotanto modernisoitui, syntyivät mm. kappaleet "Onni jonka annoin pois", "Vanhan veräjän luona" ja "Nuori rytmi", 1960-luvun puolella mm. "Tähdet kertovat", "Tulenliekki", "Kaikessa soi blues", "Tango merellä", "Neljäs mies". Merkittävä oli vuoden 1963 "Tuopin jäljet", jonka myötä Tapio Rautavaara palasi Kärjen-Helismaan tuotannon pariin. Helismaan tiettävästi viimeinen teksti oli "Aurinko laskee länteen", joka esitettiin vasta Helismaan kuoltua.
Kärjen sävellysten lisäksi Helismaa teki myös muun muassa ulkomaalaisiin kappaleisiin suomenkielisiä sanoja. Hän kirjoitti tekstejä niin kupletteihin, tangoihin, iskelmiin kuin myös rakkauslauluihin.
Helismaan 1960-luvun elokuvakäsikirjoituksia olivat muun muassa Oho, sanoi Eemeli, Pekka ja Pätkä neekereinä ja Se alkoi omenasta.
Kuunnelmat Yleisradiolle
Vuosina 1945–1964 Helismaa käsikirjoitti Yleisradiolle – vuodesta 1948 lähtien pääjohtaja Hella Wuolijoen aloitteesta perustetulle Radioteatterille – alun toistasataa radiohupailua, joista tunnetuimpia oli useana jaksona vuodesta 1954 esiintynyt Villi länsi -aiheinen Laiska-Lassi. Lisäksi hän teki sketsejä ja lauluja muiden käsikirjoittamiin kuunnelmiin. Helismaan ensimmäinen radiolle käsikirjoittama hupailu oli Härkätaistelu Tiritombassa vuodelta 1945, joka oli myös ensimmäinen radion viihdetoimituksen hoitajaksi juuri samana vuonna tulleen Antero Alpolan hyväksymä käsikirjoitus. Alpola piti tätä myös ajanvietetoimituksen ohjelmapoliittisena linjauksena. Rakenteeltaan Helismaan kirjoittamat hupailut olivat Alpolan mukaan ”jonkinmoista operettia”, jossa oli melko niukasti repliikkejä, mutta runsaasti musiikkia. Repliikki saattoi ehkä jatkua lauluna tai laulu jatkua repliikkinä; samoin repliikkiin voitiin vastata laululla tai lauluun repliikillä. Myös Helismaalla itsellään oli jokaisessa hupailussaan esitettävänään jokin rooli. Vuodesta 1958 lähtien esitetyn Kankkulan kaivolla -hupailun käsikirjoittamiseen Helismaa ei kuitenkaan osallistunut, vaikka eräissä sen arvioinneissa tätä veikkailtiinkin. Helismaan kirjoittamia hupailuja ohjasivat vuorotellen mm. Marja Rankkala, Mauno Hyvönen, Oke Tuuri ja Kauko Käyhkö. Kankkulan kaivolla -sarjan tavoin Helismaa oli tarkoittanut hupailunsa nimenomaan harmittomaksi ajanvietteeksi eikä niissä otettu kantaa politiikkaan tai yhteiskunnallisiin ongelmiin. Helismaa itse luonnehti kuunnelmien käsikirjoittamista:
Reino Helismaan radiouran alkuaikoina Yleisradion ohjelmaneuvosto suhtautui häneen erittäin kielteisesti ja Antero Alpola muisteli myöhemmin pitäneensä häntä väkipakolla ohjelmistossa. Alpola puolusti Helismaata eräässä Yleisradion ohjelmakokouksessa vuonna 1949:
Repen nykyaikaiset kansanlaulut
Lokakuussa 1961 Reino Helismaa julkaisi kolmen levyn sarjan "Repen nykyaikaiset kansanlaulut", joissa ivan kohteena oli paitsi Yleisradion iskelmiä syrjinyt musiikkipolitiikka, myös Suomen sisäpolitiikan kielteiset ilmiöt ja lukuisat suurta yleisöä kuohuttaneet skandaalit. Ensimmäisen osan alussa Helismaa keskeytti Kai Pahlmanin yhtyeen aloittaman Rovaniemen markkinoilla -jenkan alkuunsa:
Sanomalehdet olivat täynnä satiiristen laulujen aiheita. Pääministeri V. J. Sukselainen joutui eroamaan saatuaan tuomion niin kutsutussa Kansaneläkelaitoksen asuntojutussa, ja hieman myöhemmin valtakunnanoikeus tuomitsi Suomen Pankin johtajan Aarre Simosen sakkoihin Kätilöopiston jutussa. Mannerheimin Lastensuojeluliitossa paljastui yli 30 miljoonan markan kavallus, johon syylliseksi todettiin liitossa työskennellyt rouva Karin Sauramo, ja poliittisiakin sävyjä saaneessa margariiniskandaalissa väitettiin margariinin valmistukseen käytetyn jopa kuolleita kissoja. Maalaisliiton puoluesihteerin Arvo Korsimon kerrottiin saaneen Tampereen ja Turun välisen valtatie 9:n uuden linjauksen muutetuksi siten, että se halkaisi hänen oman maatilansa sijasta yhdeksän muuta tilaa ja teki lisäksi viisi tilaa elinkelvottomiksi. Everstiluutnantti Sven Oskar Lindgren pakotti metsästysmailleen Pernajassa eksyneen kultamitaliampuja Pentti Linnosvuon ja tämän seurueen kävelemään aseella uhaten edellään kädet ylhäällä ja housut kintuissa; samoihin aikoihin Ilmari Turjan Uusi Kuvalehti nosti esiin Lindgrenin entistä negatiivisempaan valoon saattaneen sotamies Hytin tapauksen jatkosodan ajalta. Julkisuudessa oli niin ikään paljon esillä rautatiehallituksen pääjohtajan Erkki Aallon omavaltainen johtamistyyli. Näitä kaikkia aiheita Helismaa käsitteli lauluissaan, ja osansa saivat myös presidentti Urho Kekkosen sisäpoliittiset otteet ja hänen uudelleenvalintansa estämiseksi perustettu Honka-liitto. Erään Helismaan pilkkalaulun "Ajankohtaista loiskiehuntaa" otsikko viittasi Kekkosen Paasikivi-seurassa pitämään ulkopoliittiseen puheeseen, jossa presidentti kuvaili Suomen puolueettomuuspolitiikkaa horjuttamaan pyrkivien tahojen toimintaa kemiallisin termein.
Kuolema
Reino Helismaa oli kova tupakoimaan, ja hän sairastui keuhkosyöpään 1960-luvun alussa. Syöpä saatiin kuitenkin onnistuneesti leikattua kevättalvella 1964 ja tulevaisuus näytti valoisalta, mutta myöhemmin saman vuoden aikana hänen yleiskuntonsa alkoi uudelleen heiketä ja lopulta jopa tavallinen kävelykin kävi voimille. Helismaalla havaittiin luusyöpä, johon hän kuoli 51-vuotiaana vuonna 1965. Hänet on haudattu Honkanummen hautausmaalle. Helismaan muistotilaisuudessa lausuttiin:
Sairaan miehen kärsimyksiä oli lisännyt Kaustisen Purppuripelimanneilta syksyllä 1964 saapunut kirje Tapio Rautavaaran levyttämän Peltoniemen Hintriikan surumarssin johdosta. Kirjeessä huomautettiin ensinnäkin, että kyseessä oli Peltoniemen Hintriikki – mies eikä nainen, kuten Helismaa oli käsittänyt. Toiseksi paheksuttiin sitä, että Helismaan kaltainen "rillumarei-mies" oli rohjennut kajota suorastaan pyhänä pidettyyn kaustislaisen kansanmusiikin tunnussävelmään. Pohjalaisina kaustislaiset eivät myöskään hyväksyneet mitään köyhyyttä sävelmiinsä; Hindrik Peltoniemi oli päin vastoin ollut vauras talonpoika. Kaustislaisten kirje loukkasi myös Tapio Rautavaaraa ja kappaleen sovittajaa Toivo Kärkeä, joka oli löytänyt kappaleen eräältä Yleisradion kantanauhalta. Kaustisen Purppuripelimannit lähettivät kirjeestä kopion Yleisradioon, joka pani Peltoniemen Hintriikan surumarssin saman tien esityskieltoon.
Toivo Kärjen pojan Kalervo Kärjen mukaan Helismaan kuolema merkitsi vääjäämättä yhden aikakauden päättymistä, vaikka hänen ystävistään ja ikätovereistaan Toivo Kärki, Esa Pakarinen, Tapio Rautavaara ja Kauko Käyhkö jatkoivat uraansa vielä pitkään. Helismaa oli ollut ikäpolvensa keskeinen henkinen suunnannäyttäjä, sodan jälkeen aloittaneista viihteentekijöistä hän lähti ensimmäisenä, ja muiden oli siitä eteenpäin tultava toimeen uusin eväin. Toisaalta Toivo Kärki pääsi jatkossa hieman helpommalla, kun toisen "suomalaisen musiikkimaun pilaajan" varhainen poismeno aiheutti huonoa omaatuntoa iskelmää halveksineissa piireissä. Ne, jotka eivät Kärjen musiikista pitäneet, olivat ainakin hiljaa.
Kuoleman jälkeen
Helismaan kuoltua hänen paikkansa Toivo Kärjen hovisanoittajana otti Juha Vainio, jota Helismaa ei kuitenkaan koskaan ehtinyt tavata. Myös Vainio kuoli suhteellisen nuorena kuten Helismaakin: 52-vuotiaana vuonna 1990. thumb|left|250px|[[Tapio Rautavaara ja Reino Helismaa 1950-luvulla. Moni Helismaan kirjoittama kappale päätyi Rautavaaran levytettäväksi, mutta varsinaiset Helismaan tekemät klassikot hän levytti vasta Helismaan kuoltua.]]
Helmikuussa 1979 järjestettiin Helismaata kunnioittava muistokonsertti, jonka juonsi Peter von Bagh. Konsertissa esiintyivät muun muassa Esa Pakarinen ja Tapio Rautavaara. thumb|250px|Kuva Reino Helismaan muistokivestä Helsingin Puistolassa. Isoon luonnonkiveen kiinnitetyn reliefin on suunnitellut [[Gunnar Uotila. Muistokivi luovutettiin Helsingin kaupungille 1987.]]
Vuonna 1984 Helsingin Puistolassa nimettiin katu Helismaan mukaan Reino Helismaan tieksi. Vuonna 1987 julkistettiin Puistolan torilla Helismaan muistomerkki, jonka teki Gunnar Uotila.
Vuodesta 1989 on jaettu Helismaan nimeä kantava sanoittajapalkinto ansioituneille suomalaissanoittajille. Palkintoa jaetaan viiden vuoden välein, ja sen ovat saaneet Vexi Salmi 1989, Jaakko Teppo 1994, Saukki 1999, Martti Syrjä 2004, Hector 2009 ,Heikki Salo 2014 ja Paula Vesala 2019.
Vesa-Matti Loiri levytti albumillisen Helismaan kappaleita, jotka julkaistiin levyllä Vesku Helismaasta vuonna 1977. Myös Hector on levyttänyt Helismaan lauluja, ja ne julkaistiin albumilla Helismaan pikajuna vuonna 2001. Yksittäisiä Helismaahan viittaavia myöhempiä kappaleita ovat muun muassa Juha Vainion ”Repen muistolle”, Jope Ruonansuun ”Repe kirjoitti” ja Samuli Putron ”Helismaa”.
Peter von Bagh ohjasi vuonna 1979 Helismaasta henkilökuvan Repe – Pirstaleita Reino Helismaan elämästä. Timo Koivusalo ohjasi Helismaan, Rautavaaran ja Pakarisen kiertue-elämästä kertovan elokuvan Kulkuri ja joutsen vuonna 1999. Elokuvassa Helismaata esittää Martti Suosalo. Samana vuonna julkaistiin postimerkki, jossa olivat Helismaa ja Kärki.
Toivo Kärjen jäämistössä oli aika paljon valmiita Helismaan sanoittamia kappaleita, joita ei ollut esitetty. Näitä on 2000-luvulla saatu eri artistien levyille (ks. Toivo Kärjen postuumi tuotanto).
Luonnehdintoja
Moni tunnetuista suomalaisista sanoittajista on tunnustanut Helismaan esikuvakseen sanoittajana. Heitä ovat muun muassa Juice Leskinen, Hector ja Gösta Sundqvist.