cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kaarimonninen
Koko ja ulkonäkö
Kaarimonninen 4–5 cm pitkä ja väriltään valkoinen. Sen selässä on musta kaari, josta nimi ”Kaarimonninen” tulee.
Alkuperä
Kaarimonninen on kotoisin Etelä-Amerikasta.
Käyttäytyminen ja lisääntyminen
Kuten muut monniset, laji oleilee mieluiten pohjalla. Liikkuu luonnossa satojen yksilöiden parvissa. Myös akvaariossa kaarimonnista tulee pitää parvessa, vähintään 6–10 yksilöä on suotava määrä. Tonkii herkillä viiksillään pohjamateriaalia ravinnon toivossa, joten pohjahiekan tulee olla pienijakoista. Kaarimonnisen elinikä on usein 5–8 vuotta, mutta muutamat yksilöt ovat eläneet jopa 20-vuotiaiksi.
Kaarimonnisen viljely on melko vaikeaa. Kutua voi helpottaa vaihtamalla veden useasti ja laskemalla akvaarion lämpötilaa toistuvasti.
Vesiolot
Kaarimonnisen vaatima lämpötila on 22–26 °C ja pH 6–8. Akvaarion vähimmäiskoko on 100 litraa. Vesi pehmeästä keskikovaan (°dH 2–25).
Stimulanttipsykoosi
Stimulanttipsykoosi on monoamiineita, lähinnä dopamiinia, keskushermostossa vapauttavien stimulanttien käytön aiheuttama psykoosi. Stimulanttipsykoosi on yleinen eritoten niillä, jotka käyttävät runsaasti amfetamiinia tai metamfetamiinia. Esimerkiksi metamfetamiinia päihteenä käyttävistä 30–80%:lle on havaittu kehittyvän stimulanttipsykoosi jossakin vaiheessa mikäli käyttö jatkuu säännöllisenä. Kolmas yleinen stimulanttipsykoosin aiheuttaja on kokaiini.
Stimulanttipsykoosia hoidetaan oireiden mukaisesti. Jopa tahdosta riippumaton sairaalahoito voi olla tarpeen. Stimulanttien käyttö tulee lopettaa. Tarvittaessa hoidon alkuvaiheessa käytetään bentsodiatsepiineja ja antipsyykoottisia lääkkeitä. Lääkehoito lopetetaan oireiden loputtua jos psykoosi ei ole toistuvaa. Käynti psykiatrilla 1–2 vuoden ajan psykoosin jälkeen on suositeltavaa.
Stimulanttipsykoosi kestää yleensä alle kuukauden. Pienellä, mutta merkittävällä osalla se ei parane kokonaan ja se toistuu uudelleen ilman altistusta stimulanteille. Se voi siten olla vaikea erottaa skitsofreniasta, jonka psykoottiset oireet ovat samantapaisia. Stimulanttipsykoosiin voi kuitenkin liittyä hiljattain tapahtuneen stimulanttien käytön sivuvaikutuksia tai vieroitusoireita, kuten unettomuutta tai masennusta. Isällä, äidillä tai sisaruksella ilmenevä skitsofrenia myös lisää stimulanttipsykoosin ilmenemisriskin esimerkiksi metamfetamiinin käyttäjillä noin viisinkertaiseksi.
Oireet
Amfetamiinien aiheuttamassa stimulanttipsykoosissa ilmenee lähes aina hallusinaatioita, jotka voivat olla kuulo-, näkö- tai tuntoaistiharhoja. Yleisimpiä tuntoharhoista on formikaatio, eli se, että psykoosissa oleva tuntee että hänen ihollaan kävelee sitä purevia hyönteisiä. Tällöin henkilö voi nyppiä ja haavoittaa ihoaan pyrkiessään poistamaan siitä kuviteltuja hyönteisiä. Formikaatiota ilmenee myös kokaiinin käyttäjillä. Myös harhaluuloja ilmenee lähes aina. Harhatyypeistä yleisimpiä ovat suuruusharhat, perusteeton mustasukkaisuus, suhteuttamisharhat, syyttelevät harhat, harhat toisten kyvystä lukea psykoosissa olevan ajatuksia ja vainoharhaisuus. Harhoja poteva voi olla ahdistunut tai väkivaltainen.
Skitsofreniasta poiketen "negatiivisia oireita", kuten liike- ja puhehäiriöitä, ilmenee amfetamiinien aiheuttamassa psykoosissa harvemmin. Sanavaraston pelkistymistä (puheen köyhyyttä) ja puheen sekavuutta voi kuitenkin ilmetä melkein puolella amfetamiinien aiheuttamaa psykoosia potevista. Kyvyttömyyttä tehdä päätöksiä (abuliaa) tai välinpitämättömyyttä (apatiaa) voi ilmetä noin puolella ja itsemurha-ajatuksia tai itsetuhoista käytöstä voi ilmetä noin viidesosalla potilaista.
FS Protectrice (1866)
Protectrice oli Ranskan laivaston vuonna 1866 vesillelaskettu Embuscade-luokan uiva patteri.
Valmistus
Alus tilattiin Bordeaux'sta Chantiers de l'Oceanilta, missä köli laskettiin 5. helmikuuta 1862. Se laskettiin vesille 8. joulukuuta 1866 ja otettiin palvelukseen 24. elokuuta 1867.
Palvelus
Alus otettiin operatiiviseen palvelukseen 24. elokuuta 1867 ja siirrettiin Cherbourgiin. Se törmäsi 1871 laituriin ja upposi. Hylky nostettiin. Alus poistettiin Cherbourgissa alusluettelosta 9. elokuuta 1889 ja myytiin romutettavaksi 1890.
Luettelo pikkuplaneetoista: 152001–153000
Tämä on luettelo Aurinkokunnan numeroiduista pikkuplaneetoista numerojärjestyksessä alkaen 152001:stä ja päättyen 153000:een. Kokonaisen luettelon löytää katsomalla Luettelo pikkuplaneetoista.
Kaksoiselämä
Kaksoiselämä (, ”Yksi monista”; myös Двойная жизнь, Dvoinaja žizn) on vuonna 1916 valmistunut venäläinen mykkäelokuva. Jevgeni Bauerin ohjaaman melodraaman pääosaa esittää Vera Holodnaja. Elokuva ei ole säilynyt.
Juoni
Opiskelijatyttö Nataša Baryševa on rakastunut asuintoveriinsa Nikolaihin. Kerran Nataša kuulee naapurihuoneesta häntä koskevan kyynisen keskustelun, johon myös Nikolai osallistuu. Loukkaantunut Nataša muuttaa heti pois ja eristäytyy ihmisistä. Opiskelijatyttö Irina Verhovskaja huomaa Natašan ja saa hänet alistumaan tahtoonsa. He alkavat viettää paheellista elämää ihailijoiden ympäröiminä. Kerran Nataša tapaa hieman vanhemman Juri Aleksejevitš Vorontsovin, jonka hellä ja osaaottava käytös saa tytön ymmälleen. Nataša suostuu Jurin kosintaan, vaikka menneisyyden haamut herättävät epäilyksiä. Häiden jälkeen pari muuttaa maalle, ja Nataša tuntee vapautuneensa uuteen elämään. Silloin maatilalle saapuu Jurin veli Adrian, jonka Nataša on tuntenut entisessä elämässään. Menneisyyden kipeät muistot kohoavat jälleen Natašan mieleen ja hän tekee itsemurhan.
Tuotanto ja vastaanotto
Aleksandr Hanžonkovin yhtiön tuottama Kaksoiselämä esittää prostituution melodramaattisena kertomuksena suurkaupungin miesten uhriksi ajautuvasta naisesta, joka on pohjimmiltaan viaton. Tällaisten elokuvien pääosia esittivät usein Vera Holodnajan kaltaiset kauniit ja viehättävät näyttelijät, joiden henkilöhahmoja katsoja kykeni säälimään heitä tuomitsematta.
Uransa huipulla olleen Holodnajan Hanžonkoville Kaksoiselämän aikaan tehtailemat elokuvat eivät useinkaan olleet mitään mestariteoksia, mutta kuuluisa näyttelijä herätti silti suurta ihastusta katsojien keskuudessa. Elokuvatutkija Veniamin Višnevski kuvaa teosta ”latteaksi”.
Elokuva sai Suomen ensi-iltansa helsinkiläisessä Maxim-teatterissa marraskuussa 1916. Lehtimainoksessa vedottiin Holodnajan aikaisempiin menestyselokuviin Taivaan tuli ja Rakkauden korkea veisu ja todettiin näyttelijän nyt saavuttaneen ”taiteensa huippukohdan”: ”Tässä on hänen esityksensä suurta, ylevää ja tosi-inhimillistä”.
George S. Patton
George Smith Patton, Jr. (11. marraskuuta 1885 – 21. joulukuuta 1945) oli yhdysvaltalainen kenraali toisessa maailmansodassa.
Sotilasura
West Pointin sotilasakatemiasta valmistuttuaan Patton osallistui vuoden 1912 kesäolympialaisiin Tukholmassa. Hän sijoittui nykyaikaisessa viisiottelussa viidenneksi.
Pattonista tuli loppuvuonna 1940 vasta perustetun 2. panssaridivisioonan komentaja Charles Lewis Scottin jälkeen. Hänet ylennettiin samalla prikaatikenraaliksi.
Toinen maailmansota
thumb|George S. Patton vuonna 1943 Patton komensi Yhdysvaltojen panssarijoukkoja Tunisiassa vuonna 1943. Hän johti myös Bernard Montgomeryn kanssa operaatio Huskya eli Sisilian valtausta. Pattonin oli määrä suojata Montgomeryn vasenta sivustaa hänen edetessään Messinaan. Patton kuitenkin kääntyi armeijoineen kohti Palermoa ja valloitti sen sekä Messinan ennen Montgomeryä. Patton vapautettiin seitsemännen armeijan johdosta, koska hän vieraillessaan sotilassairaaloissa kahteen eri otteeseen syytti pelkuruudesta ja löi sotapsykoosista kärsivää sotamiestä ja jälkimmäisessä tapauksessa myös osoitti tätä aseella uhaten teloituksella. Suoranaisen rangaistuksen sijaan Patton siirrettiin Yhdysvaltain ensimmäisen armeijaryhmän komentajaksi, armeijaryhmä oli kuitenkin olemassa vain paperilla ja sen tarkoituksena oli toimia harhautuksena Ranskaan tehtävää maihinnousua valmisteltaessa. Samalla hän sai tehtäväkseen Yhdysvaltain maavoimien 3. armeijan muodostamisen.
Normandian maihinnousun jälkeen kesällä 1944 Patton komensi 3. armeijaa Ranskassa, edeten muuta armeijaa nopeammin ja vapauttaen suuria alueita saksalaismiehityksestä. Patton olisi halunnut jatkaa etenemistä Saksan alueelle pyrkimyksenä ehtiä Berliiniin ennen neuvostoliittolaisia, hänen polttoaine- ja ammuskuljetuksiaan kuitenkin vähennettiin samanaikaisen ja lopulta epäonnistuneen Operaatio Market Gardenin vuoksi. Patton osasi myös ennakoida Wehrmachtin yllätyshyökkäyksen Ardenneilla. Lopulta Patton johdatti armeijansa Itävaltaan ja Tšekkoslovakiaan.
Kuolema
Joulukuun 8. päivänä 1945 kenraali Patton joutui Saksan Heidelbergissä auto-onnettomuuteen ja halvaantui kaulasta alaspäin. Hän joutui sotasairaalaan ja kuoli siellä joulukuun 21. päivänä.
Patton oli sodan aikana voimakkaasti ajanut sodan jatkamista Neuvostoliittoa vastaan, ja Saksan antautumisen jälkeen hän antoi vanhojen natsivirkamiesten jatkaa viroissaan. Tämä yhdessä Pattonin tapaturmaisen kuoleman kanssa on antanut aiheen erilaisiin salaliittoteorioihin.
Perintö
Panssarivaunut M47, M48 ja M60 Patton nimettiin Pattonin mukaan.
Franklin J. Schaffner ohjasi vuonna 1970 elokuvan Panssarikenraali Patton, jossa pääosaa esitti George C. Scott. Elokuva voitti seitsemän Oscaria ja kasvatti Pattonin mainetta erityisesti kuuluisan avausmonologinsa ansiosta, joka on koostettu useamman hänen pitämänsä todellisen puheen osista ja muista sitaateista.
Muuta
Patton oli kiinnostunut historiallisista taisteluista ja uskoi jälleensyntymisoppiin.
On olemassa viitteitä siitä, että Patton yritti saada Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan kruununkalleudet Yhdysvaltoihin vastoin liittoutuneiden joukkojen komentajan Dwight D. Eisenhowerin periaatetta palauttaa ne Wieniin.
Inkscape
Inkscape on avoimeen lähdekoodiin perustuva ohjelmisto vektorigrafiikan tuottamiseen. Siitä pyritään tekemään täysin yhteensopiva XML-, SVG- ja CSS-standardien kanssa. Ohjelma toimii Windowsilla sekä Linuxilla, macOS:llä ja muilla Unixin kaltaisilla käyttöjärjestelmillä.
Yleiskatsaus
Ohjelman kehitys alkoi vuonna 2003, kun ryhmä Sodipodi-projektin entisiä ohjelmoijia alkoi kehittää uutta, täysin W3C:n SVG-standardin kanssa yhteensopivaa vektorigrafiikkaeditoria. Vaikka Inkscape toimiikin usealla alustalla, sitä kehitetään pääasiassa Linux-käyttöjärjestelmälle.
Inkscape soveltuu parhaiten kuviin jotka eivät vaadi fotorealistista mallinnusta, esimerkiksi piirtografiikan, graafien ja mainosten suunnitteluun. Koska vektorigrafiikka ei sovi hyvin rasterikuvien muokkaamiseen, esimerkiksi valokuvien käsittely ei Inkscapella onnistu. Kaupallisista ohjelmista Inkscape vastaa ominaisuuksiltaan esimerkiksi Adobe Illustratoria tai Corel Draw'ta.
Inkscapen oletustallennusmuoto on SVG. Ohjelma ei vielä tue kaikkia SVG:n ominaisuuksia, mutta tallentaa tiedostot standardin mukaiseen muotoon.
Edna Gladney
Edna Browning Kahly Gladney (22. tammikuuta 1886 Milwaukee, Wisconsin – 2. lokakuuta 1961 Fort Worth, Texas) oli yhdysvaltalainen lasten oikeuksien puolestapuhuja. Hän avioitui vuonna 1906 Sam Gladneyn kanssa, jonka kanssa hän myöhemmin osti myllyn Wolfe Citystä, Texasissa. Aviomiehen keskittyessä yrityksen toimintaan, Edna Gladney alkoi ajaa Graysonin piirikunnan köyhäintalon asukkaiden olojen parantamista. Erityisen huolissaan hän oli köyhäintalon lasten asemasta ja hän sai heidät siirrettyä toiseen laitokseen.
Gladney perusti Shermaniin maksuttoman päiväkodin, jonka toiminnan hän rahoitti lahjoituksilla ja omilla rahoillaan. Myllyliiketoiminnan epäonnistuttua Gladney muutti yhdessä miehensä kanssa Forth Worthiin, jossa hän osallistui Texas Children's Home and Aid Societyn toimintaan, jonka ylitarkastaja hänestä tuli vuonna 1927. Gladneyn työn tuloksena Texasin osavaltiossa muun muassa poistettiin syntymätodistuksista maininta lapsen syntymisestä avioliiton ulkopuolella ja adoptoidut lapset saivat samat perintöoikeudet kuin perheen muutkin lapset sekä uudet syntymätodistukset. Texas Children's Home and Aid Society muutti vuonna 1950 nimensä Gladney Homeksi. Nykyiseltä nimeltään se on Gladney Center for Adoption. Gladney johti laitosta vuoteen 1960 saakka.
Edna Gladneyn elämästä kertova elokuva Kukkia varjossa valmistui vuonna 1941. Elokuvassa Gladneya näytteli Greer Garson.
Kimmo Mikkola
Kimmo Tapio Mikkola (s. 10. syyskuuta 1951 Helsinki) on entinen markkinaoikeuden ylituomari.
Kimmo Mikkola syntyi everstiluutnantti Heikki Mikkolan ja liikkeenharjoittaja Eeva Roosin perheeseen. Hänen puolisonsa vuodesta 1971 on lehtori Anne-Maria Kojamo. Mikkola tuli ylioppilaaksi 1973 ja valmistui oikeustieteen kandidaatiksi Helsingin yliopistosta 1980. Hän oli Kouvolan hovioikeuden esittelijä ja viskaali 1982–1990 ja korkeimman oikeuden esittelijä ja oikeussihteeri 1984–1999. Helsingin käräjäoikeuden käräjätuomarina Mikkola toimi 1999–2007 ja osastonjohtajana 2006–2007. Markkinaoikeuden ylituomariksi hänet nimitettiin vuonna 2007. Mikkola on toimittanut teokset Korkeimman oikeuden ratkaisuja (1995), (1996), (1997), (1998) ja (1999) sekä teoksen ''Korkeimman oikeuden ratkaisut. Hakemisto 1985–1995'' (1996). Markkinaoikeuden ylituomariksi nimitettiin vuonna 2019 Jussi Karttunen Mikkolan siirryttyä eläkkeelle.
Jom hašoa
thumb|250px|Suruliputus Israelissa jom hašoa -juhlan aikana
Jom hašoa eli holokaustin muistopäivä on juutalaisen viettämä juhlapäivä kansallissosialistisen Saksan vainoissa kuolleiden noin kuuden miljoonan juutalaisten muistolle. Jom hašoaa vietetään nisan-kuun 27. päivänä.
Alun perin juhlaa ehdotettiin vietettäväksi nisán-kuun 15. päivänä, Varsovan gheton kansannousun (19. huhtikuuta 1943) vuosipäivänä. Tuo päivä on kuitenkin pesah-juhlan ensimmäinen päivä, joten holokaustin muistopäivä siirrettiin myöhemmäksi. Jom hašoan vietto määrättiin Israelin laissa vuonna 1959.
Jom hašoana myös kymmenettuhannet israelilaiset lukiolaiset ja tuhannet juutalaiset ympäri maailmaa viettävät muistojumalanpalveluksen Auschwitzissa. Osallistujat marssivat Auschwitzista Birkenaun tuhoamisleirille. Tapahtuma tunnetaan Elävien marssina vastakohtana holokaustin kuolemanmarsseille, ja sitä tukee Israelin opetusministeriö. Elävien marssiin kulminoituu useiden kuukausien holokaustin ja toisen maailmansodan tapahtumien opiskelu.
Myös Yhdistyneessä kuningaskunnassa on vietetty vuosittaista holokaustin muistopäivää (Holocaust Memorial Day) 27. tammikuuta 2001 alkaen. Suomessa vietetään vainojen uhrien muistopäivää 27.1.
HS (pistoolisarja)
HS (Hvratski Samokres) on kroatialaisen HS-Produkt d.o.o.:n valmistama, automaattivarmistettujen yksitoimisten, itselataavien kertatulipistoolien perhe, jota Yhdysvalloissa myydään Springfield XD -mallimerkinnällä. Merkkitunnuksen, HS tai Sprinfield XD, perässä oleva numero ja mahdollinen kirjainsarja, esimerkiksi -9 tai -45 GAP, kertoo aseen kaliiperin.
Ase on suunniteltu palvelusvaatimuksia silmällä pitäen ja markkinoinnin kohderyhmiä ovat asevoimat, poliisiorganisaatiot ja muut tahot, jotka kantavat asetta työtehtävissä.
Aseen historia
HS-pistooli on kehittynyt kroatialaisen valmistajan 1990-luvun alussa tuottamista palvelusaseista, PHP ja HS-95 variaatioiden kautta vuonna 1999 lanseeratuksi 9x19mm HS-2000 pistooliksi ja siitä myöhemmin vakiintunut mallimerkinnälle 9x19mm HS-9 Service, 9x19mm HS-9 4", 4" HS-9, 9x19mm HS-9, tai lyhyimmin vain HS-9, jotka kaikki viittaavat samaan malliin ja jossa ei ole aseen oman toiminnan kannalta merkittäviä eroja aiempaan 2000-malliin. Markkinoiden kasvaessa rinnalle on tullut useita muita kaliipereja sekä muutama vaihtoehtoinen piipunpituus.
Aseen rakenne ja tekniset ratkaisut
Merkittävimpiä piirteitä kahden toisistaan erillisen ulkoisen automaattivarmistimen lisäksi on se, että Glock-tyylisesti aseessa ei ole ulkoista iskuvasaraa, manuaalista varmistinta, eikä myöskään vireenpoistovipua. Vireestäpäästö ei näin ollen ole mahdollista ilman tyhjälaukausta, joskin huoltopurkamisen yhteydessä tapahtuva luistin välttämätön lukitseminen taakse ennen liipaisimen painamista tyhjentää patruunapesän ja minimoi näin vahinkoriskin.
Aseen purkaminen tapahtuu lukitsemalla luisti taakse, jolloin mahdollisesti patruunapesään jäänyt patruuna poistuu hylsyaukosta. Luistin ollessa takana aseen vasemmalla puolella sijaitseva purkusalpa nostetaan ylös ja nyt liipaisimesta painamalla ase voidaan purkaa liikuttamalla luistia eteenpäin pois kiskoiltaan. Tämän jälkeen palautinjousi/kara yhdistelmä ja piippu voidaan poistaa irrotetun yläkerran sisältä ja ase on purettu käyttäjähuoltoa varten.
Ase on valmistettu noin 50 erillisestä osasta, mutta käyttäjähuoltoa ja puhdistamista varten se puretaan, vain viiteen osaan. Nämä ovat lipas, alarunko, yhdistetty palautin-/rekyylijousi ja kara sekä yhdistetty sulkulaite eli lukko ja luisti. Piippu on valmistettu vain yhdestä kappaleesta kun taas kara, jonka ympärille palautinjousi kiertyy, on teleskooppirakenteinen ja valmistettu yhdistämällä useammasta osasta. Luistin sisälle on rakennettu ulosvedin, iskuri ja sen varmistin sekä patruuna- ja vireilmaisin. Iskurinpiikin pää jättää pyöreähkön ja tarpeeksi syvän kolon melko keskelle hylsyn kantaa.
HS-pistoolien alarunko, liipaisinvarmistin, lippaiden pohjat ja patruunannostin ovat samaa polymeeriseosta jota monissa muissakin moderneissa pistooleissa käytetään. Muut osat on valmistettu teräksestä ja pinnoitettu Melonite-menetelmällä. Tämän pinnoituksen murtumiskestävyys on 60 HRc ja materiaalin 40 HRc. Valmistajan antamien tietojen mukaan aseella voi ampua veden allakin, ja ainakin viimeistely on selvästi meriveden olosuhteet kestävä.
Aseen piipussa on lukitusurainen varustekisko. Lippaanvapautin on nappi joka toimii sisäänpäin painamalla molemmilta puolilta asetta. Luistinvapautin, sen sijaan, on sijoitettu vasemmalle puolelle. Hylsynpoistoaukko poistaa oikealle.
HS-pistooleihin on sijoitettu kaksi varsinaista automaattivarmistinta; liipaisin- ja kahvavarmistin. Teräksinen kahvavarmistin on tarkoitettu estämään aseen hutiloiva käyttö. Se on sijoitettu peukalo-etusormihankaan kahvan taakse, eikä luisti liiku tai liipaisin painu mikäli ote aseesta ei ole tukeva ja varmistin näin painettu sisään kahvassa. Muovinen liipaisinvarmistin estää liipaisimen liikkumisen väärin tai vahingossa painettuna. Tällöin iskurinpiikki ei pääse työntymään lukon iskupohjan läpi muissa kuin tarkoituksellisissa liipaisutilanteissa. Tähän liittyvää, lukko/luistiyhdistelmän sisäistä, iskurivarmistinta voidaan toisaalta pitää myös itsenäisenä, eli kolmantena, varmistinjärjestelmänä koska se estää vaikkapa putoamisista johtuvat laukeamiset tilanteissa joissa liipaisimeen ei kosketa.
Aseessa on myös kaksi ilmaisinta kertomassa aseen eri tiloista. Luistin perässä, ulkoisen iskuvasaran paikalla, sijaitsee vireilmaisin eli teräksinen piikki joka työntyy ulos kun ase on vireessä. Luistin päällä on jousen varassa patruunailmaisin joka nousee koholle kun aseen patruunapesässä on patruuna. Ilmaisimet tulevat selkeästi ulos ja ne kertovat käyttäjälle pimeässäkin millainen aseen tila on. Molemmat ovat terästä.
Muunnelmat
HS-2000 aseet eivät varsinaisesti eroa myöhemmistä HS-pistooleista. Kahvan alaosassa on merkintä "HS-2000", eikä kaikissa välttämättä ole varustekiskoa, tai se on varustettu vain yhdellä lukitusuralla. Varhaisimmissa HS-malleissa, mukaan luettuna varhaisimmat XD:t, piippu oli myös rakennettu kahdesta erillisestä osasta. Uudemmissa pistooleissa kahvan alaosassa on mallimerkintä "HS" ja piippu on nykyään koneistettu yhdestä kappaleesta. Vuosien 1999-2001 välillä HS American Yhdysvaltoihin viemissä HS-2000 pistooleissa oli luistissa teksti "INTRAC".
HS-pistoolia on saatavissa kaliipereissa 9X19, .40 ja .357, sekä Yhdysvaltojen markkinoiden auettua kaliiperissa .45 ACP ja GAP. Asetta on saatavissa kolmella eri piipunpituudella, sekä kolmena eri värikokonaisuutena. Viiden tuuman variantti pistoolista kulkee nimellä Tactical ja neljän tuuman variantti nimellä Service. Näiden lisäksi on vielä Suomen lain mukaan taskuaseeksi määritelty kolmetuumainen Sub-Compact-malli. Aseen malli tulee yllä kuvattuja ominaisuuksia käyttäen ilmoittaa joko suoraan tuumina tai kaupallisella nimellään; esimerkiksi yhdeksänmillinen, nelituumaisella piipulla varustettu, HS-pistooli kuuluu ilmoittaa joko 4" HS-9,  HS-9 4" tai vaihtoehtoisesti HS-9 Service. Varsinkin ulkomailla on tapa käyttää versiota jossa tuumapituus mainitaan ensin. Valmistajan ilmoittamat piippujen tuumapituudet eivät Robie Kulokiven suorittamien mittausten mukaan ole kuitenkaan tarkkoja vaan lähinnä viitteellisiä.
HS Tactical
Viiden tuuman piipulla eli pitemmällä tähtäinten välillä varustettua HS Tactical pistoolia tehdään kaikissa yllä mainituissa kaliipereissa, sekä kolmella erilaisella värityksellä, eli täysin mustana, vihreällä rungolla ja mustalla yläkerralla sekä mustalla rungolla ja krominvärisellä yläkerralla..
HS Service
Myös neljätuumaista eli perusmallin HS-pistoolia tehdään kaikissa vaihtoehtoisissa kaliipereissa, sekä samoilla kolmella erilaisella värityksellä; täysin mustana, vihreällä rungolla ja mustalla yläkerralla, sekä mustalla rungolla ja krominvärisellä yläkerralla.
Neljätuumaisesta variaatiosta on myös uusi, virtausaukollinen eli puhekielessä portattu, V-8 muunnelma. Virtausaukot toimivat integroidun kompensaattorin, eli suujarrun, tavoin pienentäen rekyyliä ja helpottaen siten ampumista. V-8 mallia tehdään kahden värisenä; kokonaan mustana tai vihreällä rungolla ja mustalla yläkerralla.
Joissain yhteyksissä puhutaan myös mallista V-10, mutta tämä malli lienee vain eri nimellä kulkeva malli V-8.
HS Sub-Compact
Taskuaseeksi Suomessa määriteltävää kolmetuumaista HS-pistoolia tehdään kaliipereissa 9x19mm ja .40 ja myös sitä tehdään kaikilla kolmella eri värivaihtoehdolla; täysin mustana, vihreällä rungolla ja mustalla yläkerralla, sekä mustalla rungolla ja krominvärisellä yläkerralla.
Sub-Compactin luistin perään, vasemmalle puolelle, on stanssattu teksti "Sub-Compact".
Varusteet
HS-malli tulee mustassa, pehmustetussa, muovilaatikossa jossa on mukana kaksi lipasta, öljypullo ja piipun puhdistuspuikko sekä suppea ohjekirja. XD:n kanssa toimitetaan täydellisempi ohjekirja.
Kaksirivisen, yhdestä kohtaa patruunaa syöttävän, tankolippaan runko on kirkasta ruostumatonta terästä ja pohja polymeeriseosmuovia. Lippaita on tarjolla kahta erilaista, kymmenen ja kuudentoista patruunan kapasiteetilla. Kymmenen patruunan lipas on tarkoitettu Sub-Compact malliin ja 16 patruunainen täysikokoiseen aseeseen. Lisävarusteena saatavalla kahvanjatkeella 16 patruunainen lipas sopii Sub-Compactiinkin ja tekee ampumiskokemuksesta miellyttävämmän kahvan kokonaispituuden ansiosta. Sub-Compactin kymmenen patruunan lipas ei kuitenkaan sovi viisi- tai nelituumaisiin HS-pistooleihin. Kummankaan mallin kahvaan ei ole saatavissa paloja kulman modifioimiseksi tai henkilökohtaisen otteen parantamiseksi.
Huolimatta aseen teknisten ratkaisujen yhtenevyydestä Glock-pistooliin, HS-aseet eivät mahdu varta vasten Glockille tehtyihin koteloihin eivätkä esimerkiksi Glockin lippaat sovi HS-pistooleihin.
Valmistaja
Kone- ja terästeollisuuden konserni IM Metal valmisti 1990-luvulla, ainakin 1991–1995, muun muassa aseita viranomaisille. HS-pistooleja valmistava yritys erkani emokonsernista vuonna 1995 ja otti nimekseen Hvratski Samokres (suomeksi Kroatialainen Pistooli). Asetehtaalla on ISO 9001 laatusertifikaatti sekä kaupallisen valmistajan NCAGE-koodi (A002B) ja Naton nimikekoodi (1005-53-0000029).
Yhdysvalloissa
HS-pistooleja alkoi myydä Yhdysvalloissa vuonna 1999 Tennesseen osavaltiossa sijainnut HS America -niminen maahantuontiyritys. Yleisö ei kuitenkaan ottanut oudosta ja kaukaisesta maasta tullut asetta omakseen. HS-produktin onneksi vuonna 2001 se sai neuvoteltua markkinointisopimuksen paikallisen Springfield Armory Inc.:n kanssa, jonka nojalla HS-Produkt alkoi valmistaa ja Springfield Armory markkinoida "Springfield XD" -mallimerkinnällä varustettuja HS-pistooleita Yhdysvalloissa. Nämä aseet eivät, yleisestä harhakuvitelmasta huolimatta, ole Springfieldin tekemiä, vaan ne todella tehdään Kroatiassa ja ovat, mallimerkintää lukuun ottamatta, identtisiä muihin HS-pistooleihin nähden. XD on lyhenne sanoista Extreme Duty, viitaten "äärimmäiseen palvelutilanteeseen".
American Rifleman -lehti valitsi XD-pistoolin vuoden pistooliksi vuonna 2003.
Hannu Forsberg
Forsberg opiskeli laulua Joensuun konservatoriossa ja Sibelius-Akatemian oopperakoulutuksessa. Hänen opettajinaan toimivat muun muassa Jorma Elorinne, Gerhard Kahry ja Tom Krause. Vuodesta 1997 alkaen hän on kuulunut Suomen Kansallisoopperan solistikuntaan. Lisäksi hän on vieraillut muun muassa Erfurtin, Mikkelin, Oulun, Tampereen ja Vantaan oopperoissa sekä Savonlinnan Oopperajuhlilla.
Forsbergin esittämiä rooleja Suomen Kansallisoopperassa ovat olleet muun muassa Figaro Figaron häissä, Alidoro La Cenerentolassa, Oroveso Normassa, Simana Arhippaini Punaisessa viivassa, Don Basilio Sevillan parturissa ja Sarastro Taikahuilussa.
Forsberg on Lappeenrannan valtakunnallisten laulukilpailujen miesten sarjan voittaja vuodelta 1992.
Kultakuume (elokuva)
Kultakuume (The Gold Rush) on vuonna 1925 valmistunut yhdysvaltalainen mykkäelokuva, jonka ohjasi, käsikirjoitti ja tuotti Charles Chaplin. Pääosissa ovat Chaplinin ohella Mack Swain, Tom Murray ja Georgia Hale. Elokuva oli yksi mykkäelokuvan ajan menestyneimpiä ja sitä pidetään nykyisin klassikkona sekä yhtenä Chaplinin pääteoksista.
Chaplin julkaisi elokuvasta uuden version vuonna 1942, johon oli lisätty uusi musiikki sekä Chaplinin puhuma kerronta.
Juoni
Elokuvan tapahtumat sijoittuvat Klondiken kultaryntäyksen aikaiseen Yukoniin, jonne suuri joukko kullankaivajia saapuu haaveillen paremmasta elämästä. Heidän joukossaan on myös Kulkuri. Kulkuri eksyy lumimyrskyn aikana ja hakeutuu suojaan mökkiin, jossa asuu lainsuojaton ja etsintäkuulutettu Musta-Larsen. Myöhemmin mökkiin tulee myös Jim McKay, joka joutui lähtemään kultavaltaukseltaan myrskyä pakoon.
thumb|Jim McKay luulee nälkähoureissaan Kulkuria jättiläiskanaksi. Myrsky ei osoita laantumisen merkkejä ja lopulta mökistä ei löydy ruoan muruakaan. Kolmikko arpoo korteilla kuka lähtee ruoan hakuun ja tehtävä lankeaa Larsenille. Matkallaan Larsen saapuu McKayn valtaukselle ja ottaa sen itselleen. Mökissä kyyhöttävät Kulkuri ja McKay joutuvat syömään Kulkurin toisen kengän henkensä pitimiksi. Nälkähoureissaan McKay luulee Kulkuria isokokoiseksi kanaksi ja yrittää syödä hänet, mutta Kulkuri puolustautuu haulikolla.
Myrskyn mentyä ohi Kulkurin ja McKayn tiet eroavat, ja Kulkuri lähtee kohti kaivoskylää. McKay suunta kulkunsa kohti valtaustaan ja törmää siellä Larseniin. Larsen lyö McKaytä lapiolla, varastaa hieman kultaa ja lähtee pakoon. McKay menettää iskun voimasta muistinsa, eikä enää löydä valtaustaan. Larsen taas menehtyy lumivyöryssä.
Kaivoskylässä Kulkuri alkaa huolehtia Hank Curtis-nimisen miehen mökistä tämän ollessa kullankaivussa. Vieraillessaan paikallisessa tanssipaikassa hän ihastuu kauniiseen Georgiaan, joka työskentelee tanssijana. Myös Jack Cameron on iskenyt silmänsä Georgiaan, mutta tämä ylenkatsoo naistenmiehen maineessa olevaa Jackia. Kulkuri on ratketa ilosta, kun Georgia lupaa ystävättäriensä kanssa tulla hänen luokseen syömään uutenavuotena. Hän valmistaakin paistiaterian, ja odottaessaan Georgiaa nukahtaa ja uneksii esittävänsä naisille tanssin sämpylöillä. Georgiaa ei kuitenkaan kuulu, ja herättyään pettynyt Kulkuri lähtee kylälle, nähden tämän juhlivan Jackin ja muiden kanssa.
McKay ja Kulkuri viettävät yön Larsenin mökissä. Yön aikana on kuitenkin voimakas myrsky, joka siirtää mökin kallion kielekkeelle. Kaksikko onnistuu pääsemään mökistä ulos ennen kuin se putoaa rotkoon. Sattumalta mökki oli lentänyt aivan McKayn valtauksen viereen ja heistä tulee miljonäärejä. Tämän jälkeen kaksikko on lähdössä laivalla Alaskasta ja Kulkuri tapaa laivalla rakastamansa Georgian.
Vuoden 1942 versio
Chaplin leikkasi Kultakuumeen uudesta versiosta pois joitain kohtauksia. Uudessa versiossa Georgian Jackille tarkoitettu viesti onkin tarkoitettu Kulkurille, ja Georgian ja Kulkurin suudelma elokuva lopussa on poistettu. Tässä versiossa myös Musta-Larsen-hahmon nimi muuttui Musta-Larsoniksi.
Chaplin sävelsi tähän versioon musiikin, ja mukana on myös hänen oma kertojanäänensä, joka kriitikon mukaan on riemastuttavaa kuultavaa.
Tomáš Portyk
Tomáš Portyk (s. 6. huhtikuuta 1996 Jilemnice) on tšekkiläinen yhdistetyn hiihtäjä, joka edustaa LSK Lomnice nad Popelkou -seuraa.
Kultakuume (elokuva)
Näyttelijät
thumb|Kulkuri, Jim McKay ja Musta-Larsen
Tomáš Portyk
Nuorten olympialaisissa Innsbruckissa vuonna 2012 Portyk saavutti kultaa henkilökohtaisessa kilpailussa. Val di Fiemmen MM-kilpailuissa 2013 Portyk sijoittui joukkuekilpailussa kymmenenneksi. Sotši olympialaisissa 2014 hän oli joukkuekilpailussa seitsemäs. Falunin MM-kilpailuissa 2015 hän sijoittui joukkuekilpailussa ja parisprintissä kahdeksanneksi.
Kultakuume (elokuva)
Tuotanto
Chaplin sai idean elokuvaansa katsellessaan Klondiken kultakuumeen aikaisia valokuvia Douglas Fairbanksin ja Mary Pickfordin luona. Chaplinia innosti erityisesti valokuva, jossa mainarit kiipeävät Chilkootin solaa ylös. Lisäinspiraatiota Kulkurin koettelemuksiin hän löysi lukemastaan Donnerin uudisraivaajajoukon tragediasta kertovasta kirjasta.
Tomáš Portyk
Yhdistetyn maailmancupissa Portyk kilpaili ensimmäisen kerran Chaux-Neuvessa tammikuussa 2013. Ensimmäiset maailmancupin pisteensä hän saavutti Lillehammerissa joulukuussa 2013 oltuaan 24:s. Kymmenen parhaan joukkoon hän sijoittui ensimmäisen kerran oltuaan kymmenes Ramsaussa joulukuussa 2015.
Kultakuume (elokuva)
Tuotanto
Elokuvan tuotanto käynnistyi joulukuussa 1923, jolloin Chaplin haki tekijänoikeuksia ideoimalleen tarinalle, jonka nimenä oli The Lucky Strike. Joulukuu ja tammikuu käytettiin tarinan kehittelyyn ja Musta-Larsenin mökin rakentamiseen Chaplinin studiolle. Kuvaukset aloitettiin 8. helmikuuta 1924 kronologisesti eli alkaen Kulkurin eksymisestä Musta-Larsenin mökille. Kuun lopussa Chaplin ja hänen lähimmät työtoverinsa, kuten kuvaaja Roland Totheroh, matkustivat Donnerin uudisraivaajajoukon maisemiin Truckeeseen Sierra Nevadaan etsimään kuvauspaikkoja.
Maaliskuussa 1924 Chaplin kiinnitti elokuvan naispääosaan teini-ikäisen Lita Greyn. Tämä oli ensimmäinen kerta sitten Chaplinin uran alun, että hän käytti elokuvassaan muuta naisnäyttelijää kuin Edna Purviancea, joka oli näytellyt Chaplinin rinnalla vuodesta 1915 asti. Purviance oli kuitenkin vanhentunut eikä Chaplinin mukaan enää sopinut komediaan.
Maaliskuussa kuvattiin elokuvan kuuluisat kohtaukset Musta-Larsenin mökissä ruoan loputtua. Kohtausta, jossa Kulkuri valmistaa toisen kengistään päivälliseksi kuvattiin kolmen päivän ajan. Kenkä oli tehty lakritsista, ja koska kohtausta kuvattiin monta kertaa Chaplin ja Mack Swain kärsivät ilmeisesti laksatiivisista oireista.
Kuvauksia jatkettiin tammikuussa 1925, jolloin kuvattiin esimerkiksi Kulkurin esittämä sämpylätanssi. Chaplin palkkasi tätä varten aluksi Hollywood String Orchestran ja sitten Abe Lyman trion esittämään tanssin taustamusiikin, ja tanssi esitettiin ”The Oceana Roll” -kappaleen tahtiin. Viimeisenä kuvattiin elokuvan loppukohtaus The Lark -laivalla San Diegossa huhtikuussa 1925. Kuvaukset päättyivät 15. toukokuuta.
Elokuvaa varten oli kuvattu yhteensä 70 562 metriä filmimateriaalia, josta Chaplin leikkasi 2 607 metriä jalkaa pitkän lopullisen version yhdeksän viikon aikana huhtikuun ja kesäkuun välillä.
Julkaisu ja vastaanotto
Kultakuume sai ensi-iltansa 26. kesäkuuta 1925 Grauman’s Egyptian Theatressa Los Angelesissa.
Elokuva menestyi loistavasti, ja Chaplinin mukaan se on ”elokuva, josta haluan tulla muistetuksi”. Chaplin itse ei ollut täysin tyytyväinen elokuvaansa. Myöhemmin vuonna 1942, äänielokuvan läpimurron jälkeen, Chaplin ajanmukaisti mykkäelokuvansa poistamalla välitekstit ja lisäämällä musiikin, ääniefektejä ja kertojan äänen (Chaplin itse). Tässä versiossa Musta-Larsen-hahmon nimi muuttui Musta-Larsoniksi. Molemmat elokuvaversiot ovat mukana The Chaplin Collectionissa julkaistussa Kultakuumeen DVD-versiossa (2003).
Kultakuume sijoittui jaetulle toiselle sijalle Sight & Soundin maailman parhaat elokuvat -äänestyksessä vuonna 1952 ja American Film Institute listasi elokuvan sadan parhaan yhdysvaltalaisen elokuvan joukkoon. Vuonna 2017 myös BBC:n äänestyksessä 253 eri puolilta maailmaa olevaa elokuvakriitikkoa valitsi Kultakuumeen kaikkien aikojen sadan parhaan komedian listalle.
Moscow Calling
Moscow Calling on venäläisen rock-yhtye Gorky Parkin toinen studioalbumi. Se julkaistiin lokakuussa 1991.
Édith Piaf
Édith Piaf [eˈdit pjaf] (alk. Édith Giovanna Gassion; 19. joulukuuta 1915 Pariisi – 11. lokakuuta 1963 Cannes) oli ranskalainen laulaja. Hän oli Ranskan rakastetuimpia laulajia ja yksi maailman tunnetuimmista chanson-tulkitsijoista. Varsinaiseen maailmanmaineeseen Piaf nousi vasta sen jälkeen, kun oli kuollut alle 50-vuotiaana rankan elämän seurauksena.
Édith Piafin tunnetuimmat laulut ovat ”La vie en rose” (1944), ”L’hymne à l’amour” (1949), ”Milord” (1959) ja ”Non, je ne regrette rien” (1960). Piaf koki lyhyeksi jääneessä elämässään paljon vastoinkäymisiä, mutta hän rakasti intohimoisesti elämää ja laulamista. Piafia on luonnehdittu taiteilijaksi, joka rakasti rakkautta, sillä hän oli itse lapsena jäänyt vaille rakkautta.
Édith Piaf oli hyvin pienikokoinen, ja niinpä hän sai lempinimen La Môme Piaf, ”pikku varpunen”. Hän oli ainoastaan 142 cm pitkä.
Lapsuus ja nuoruus
pienoiskuva|Édith Piaf lapsena Lukuisista elämäkerroista huolimatta monet tiedot ja tapahtumat Piafin elämästä jäävät arvoituksiksi. Hän syntyi nimellä Édith Giovanna Gassion Pariisin Bellevillessä. Tarinan mukaan hän syntyi Rue de Belleville 72:ssa, mutta syntymätodistuksen mukaan hän olisi syntynyt Tenonin sairaalassa. Piafin äiti oli laulaja Line Marsa ja isä sirkustaiteilija Louis Gassion. Piafin sukutausta oli berberiläinen. Hän sai nimensä teloitetun brittiläisen hoitajan Edith Cavellin mukaan. Louis Gassionin värväydyttyä mukaan ensimmäiseen maailmansotaan vuonna 1916 hän vei pienen tyttönsä äitinsä hoiviin bordelliin. Edith viettikin lapsena pitkiä aikoja isoäitinsä luona, joka johti bordellia Normandiassa. Useat prostituoidut huolehtivat Édithistä Normandiassa.
Ikävuosien 3–7 välillä Piaf oli sokea ja 8–14-vuotiaana hän oli kalju: hän kärsi niin kutsutusta miestyyppisestä kaljuuntumisesta (Alopecia androgenetica). Hän liittyi vuonna 1929 isänsä katuakrobaattien joukkoon. Hän otti huoneen Grand Hôtel de Clermont -hotellista ja alkoi tehdä omaa uraa katulaulajana Pigallessa ja Pariisin esikaupungeissa. Nuorena hän lauloi kaduilla sisarpuolensa Simone Berteautin kanssa, joka oli myös hänen uskottu ystävänsä. Simone kirjoitti Piafin elämäkerran Piaf – Jumalani kuinka olen elänyt tämän kuoleman jälkeen. 16-vuotiaana nuori Gassion rakastui Louis Dupontiin, ja he saivat lyhyen aikaa eläneen lapsen, tytön nimeltä Marcelle, joka kuoli vuonna 1932 aivokalvontulehdukseen.
Laulajaura
upright|pienoiskuva|vasen|200px|Edith Piaf vuonna 1951 Yökerhonomistaja Louis Leplée löysi nuoren Gassionin kadulta laulamasta, jonka jälkeen hän esiintyi Lepléen Le Gerny’s -yökerhossa vuonna 1935. Yökerho oli sekä ylä-, että alaluokankin suosiossa. Leplée kuitenkin murhattiin vuonna 1936. Piafia ensiksi epäiltiin murhasta, mutta hänet vapautettiin myöhemmin. Lepléen kuoltua Raymond Asso otti Piafin hoiviinsa ja alkoi kouluttaa häntä. Jean Cocteau kirjoitti vuonna 1940 menestysmusikaalin Le Bel Indifférent, jossa Piaf oli pääosassa.
Piaf tutustui tunnettuihin henkilöihin, kuten näyttelijä Maurice Chevalieriin ja runoilija Jacques Borgeatiin. Hän kirjoitti sanoja moniin lauluihinsa ja sovitti niitä säveltäjien kanssa ääneensä sopiviksi. Yves Montand esiintyi ensi kerran Piafin kanssa Pariisissa vuonna 1944. Piafista tuli Montandin neuvonantaja ja heillä oli rakkaussuhde.
Toinen maailmansota
Piaf kirjoitti laulunsa ”La vie en rose” Pariisissa toisen maailmansodan aikana vuonna 1944 keskellä saksalaismiehitystä. Kappale hyväksyttiin vuonna 1998 Grammy Hall of Fameen. Hän lauloi korkea-arvoisille saksalaisille One Two Two Club -kerholla ja sai ranskalaisten maanmiestensä silmissä epäilyttävän maineen. Piaf toimi kuitenkin Ranskan vastarintaliikkeessä. Hänen toimintansa liikkeessä tunnetaan nykyisin hyvin.
Sodan jälkeen
pienoiskuva|Edith Piaf esiintymässä vuonna 1962 Sodan jälkeen Piafilla oli suuri kysyntä, ja hän oli suuri menestys Pariisissa. Hän oli silloin Ranskan suosituin viihdyttäjä. Piaf kävi esiintymiskiertueilla Euroopassa, Yhdysvalloissa ja Etelä-Afrikassa ja tuli kansainvälisesti tunnetuksi. Hänen vastaanottonsa oli Yhdysvalloissa aluksi huono, mutta sielläkin hän nousi kuitenkin suureen suosioon. Piaf auttoi laulaja Charles Aznavouria uran alussa ottamalla tämän mukaansa kiertueille Ranskassa ja Yhdysvalloissa. Piaf piti monia maailmankiertueita, jotka sijoittuivat pääosin Amerikkoihin ja Eurooppaan. Piaf esiintyi New Yorkin Carnegie Hallissa vuosina 1956 ja 1957, ja The Ed Sullivan Show’ssa kahdeksan kertaa. Hän piti myös useita konsertteja Pariisin Olympia-teatterissa aina tammikuusta 1955 lokakuuhun 1962. Vuosina 1955, 1956, 1958, 1961 ja 1962 Piaf esiintyi teatterissa. Vuoden 1961 Olympia-konsertissa hän debytoi kappaleen ”Non, je ne regrette rien”. Viiden konsertin nauhoitukset on talletettu levyille ja siirretty myös CD-levyille, joita on jatkuvasti myynnissä. Piaf levytti viimeisen laulunsa ”L’homme de Berlin” huhtikuussa 1963.
Yksityiselämä
Piafin suurin rakkaus oli keskisarjan nyrkkeilijä Marcel Cerdan, joka kuoli lento-onnettomuudessa vuonna 1949, kun Cerdan olisi tullut Pariisista New Yorkiin tapaamaan Piafia. Piaf oli naimisissa kahdesti. Hänen ensimmäinen miehensä oli laulaja Jacques Pills, jonka Piaf nai vuonna 1952. Heidän kaasonaan toimi Marlene Dietrich, josta muodostui Piafin läheinen ystävä. Hänen toinen miehensä oli 20 vuotta häntä nuorempi entinen kampaaja, 26-vuotias laulaja-näyttelijä Théo Sarapo. He avioituivat lokakuussa 1962. Piaf oli vuonna 1951 joutunut auto-onnettomuuteen, jossa hän loukkaantui vakavasti murtaen kätensä ja kaksi kylkiluuta. Hän käytti onnettomuuden aiheuttamiin kipuihin morfiinia ja alkoholia, joista hän tuli vakavasti riippuvaiseksi.
Kuolema
upright|pienoiskuva|Édith Piafin hauta [[Père-Lachaisen hautausmaalla]] Piaf kuoli 47-vuotiaana maksasyöpään 10. lokakuuta 1963 Ranskan Rivieralla, josta hänen ruumiinsa tuotiin Pariisiin. Piaf kuoli samana päivänä kuin hänen ystävänsä Jean Cocteau. Pariisissa tieto hänen kuolemastaan julkistettiin 11. lokakuuta, joka on myös hänen virallinen kuolinpäivänsä. Hänet on haudattu Père-Lachaisen hautausmaalle.
Tuotanto
upright|pienoiskuva|Édith Piafin rintakuva [[Kielcessä Puolassa]] Édith Piafin tuotanto koostuu sadoista lauluista, joista vanhimmat ovat vuodelta 1935, viimeiset vuodelta 1963. Piaf ei julkaissut uransa aikana yhtään albumia, mutta hänen kuolemansa jälkeen julkaistiin kokoelma-albumeita. Hän esiintyi myös monissa elokuvissa, joista mainittakoon muun muassa Synti ja Kevytmielinen Versailles.
Elokuvia
Piafin elämästä on tehty useita elokuvia. Yksi tällainen elokuva on vuonna 1974 ilmestynyt Piaf-elokuva, jossa Édith Piafia esittää Birgtte Ariel. Toinen elokuva ilmestyi vuonna 1983. Se on nimeltään Edith et Marcel, joka kertoo Piafin ja Marcel Cerdanin rakkaussuhteesta. Melko vähäisesti tunnettu Piaf ... Her Story ... Her Songs -elokuva ilmestyi 2003. Kenties tunnetuin elokuva Édith Piafista on Pariisin varpunen – Edith Piaf (La môme), joka sai maailmanensi-iltansa 8. helmikuuta 2007. Suomen ensi-ilta oli 30. maaliskuuta 2007. Piafia näytteli Marion Cotillard, joka voitti roolistaan naispääosa-Oscarin vuonna 2008.
Kymin rautatieasema
Kymin rautatieasema (lyh. Ky,, ratakm 233+450) on Kotkassa Korkeakosken kaupunginosassa sijaitseva rautatieasema. Asema oli entisen Kymin kunnan päärautatieasema, tosin vuodesta 1951 alkaen ennen vuoden 1977 kuntaliitosta se sijaitsi Kymistä erotetussa Karhulan kauppalassa.
Asema sijaitsee Kotka–Kouvola-rautatien varrella, ja lisäksi se on Suomen ainoan yksityisen rautatien, Karhulan–Sunilan Rautatien pääteasema. Asemalla pysähtyvät kaikki Kotka–Kouvola-välin lähijunat, ja lisäksi se toimii tavarajunien järjestelyratapihana.
Maantie-etäisyys Kymin asemalta Kotkan keskustaan on noin 11 kilometriä ja Karhulaan noin 4 kilometriä. Etäisyys Kotkaan on 10 kilometriä, Kouvolaan 41 kilometriä ja Sunilaan 6 kilometriä.
Kymi on Haminan toiseksi lähin rautatieasema Tavastilan jälkeen. Etäisyys Haminan keskustasta Kymin asemalle on 20 kilometriä. Matka Haminasta Tavastilaan on viisi kilometriä lyhyempi.
Karhulasta Korkeakosken kautta Kymin rautatieasemalle liikennöi paikallisbussin linja 7, jonka reitti jatkuu Kymistä Koivulan, Kyminlinnan ja Kotkan rautatieaseman kautta Kotkan keskustaan. Linja 34 B liikennöi Laajakosken ja Karhulan välillä Kymin kautta. Karhulasta ja Kyminlinnasta on vaihtoyhteys seutulinjoille ja kaukoliikenteen vakiovuoroille Haminaan.
Lipunmyynti Kymin asemalla on lopetettu ja odotushuone poistettu käytöstä 1. maaliskuuta 2005 alkaen.
Karin Mamma Andersson
Karin Mamma Andersson (s. 28. helmikuuta 1962 Luulaja Norlanti Ruotsi) on ruotsalainen taiteilija.
Lasiavain-palkinto
Lasiavain-palkinto on vuosittain myönnettävä palkinto parhaalle pohjoismaiselle rikosromaanille. Palkinto on myönnetty vuodesta 1992 alkaen.
Aluksi palkintoon liittyi kielivaatimus, joten palkinnosta olivat kilpailemassa ainoastaan ruotsalaiset, norjalaiset ja tanskalaiset kirjat. Suomenkieliset dekkarit hyväksyttiin mukaan palkinnon piiriin vuonna 1997 ja islantilaiset vuonna 2000. Edelleen kirja hyväksytään Lasiavain-ehdokkaaksi vain, mikäli se on luettavissa – joko alkuperäisteoksena tai käännöksenä – ruotsiksi, norjaksi tai tanskaksi. Palkinto on saanut nimensä yhdysvaltalaisen Dashiell Hammettin Lasiavain-dekkariklassikon mukaan.
Karin Mamma Andersson
Andersson on käynyt Ruotsin Kuninkaallisen taidekorkeakoulun 1986-1993. Hän asuu ja työskentelee Tukholmassa. Hänen avopuolisonsa on taiteilija Jockum Nordström (s. 1963). Andersson alkoi käyttää lisänimeä Mamma vitsin vuoksi oppilasnäyttelyn yhteydessä 1992, mutta siitä on tullut taiteilijanimi, jota hän käyttää edelleen.
Lasiavain-palkinto
Lasiavain-palkinnon myöntää dekkarijärjestö Skandinaviska Kriminalsällskapet (SKS).
Palkitut
Lähde (1992–2019)
Karin Mamma Andersson
Hän on tehnyt Nobel-palkinnon diplomin 2004 ja 2005 Elfriede Jelinekille ja Harold Pinterille, ja hän sai 2006 pohjoismaisen Carnegie Art Awardin ensipalkinnon, jonka suuruus oli miljoona kruunua.
Tyylillisesti Anderssonin voi yhdistää ruotsalaisen luonnonlyriikan perinteeseen, ja maalauksissa on nähty samoja sävyjä kuin Ernst Josephsonin ja Carl Fredrik Hillin maalauksissa sekä Gunnar Frödingin runoissa, mutta myös mediamaailman nykyaikaa. Värimaailma tuo myös mieleen Aasian.
Karin Mamma Anderssonin näyttely oli Helsingin Taidehallissa syksyllä 2007. Vuonna 2003 hänen tuotantoaan oli esillä Venetsian biennaalissa. Vuonna 2009 Andersson sai ansioistaan pohjoismaisille taiteilijoille jaettavan Prinssi Eugenin mitalin.
Jānis Krūmiņš
Jānis Krūmiņš (, 30. tammikuuta 1930 Raiskums – 21. marraskuuta 1994 Riika) oli latvialainen koripalloilija, joka edusti kilpaurallaan Neuvostoliittoa.
Neuvostoliiton maajoukkueessa Krūmiņš saavutti olympialaisista kolme peräkkäistä hopeamitalia: Melbournesta 1956, Roomasta 1960 ja Tokiosta 1964. Hän voitti myös kolmesti Euroopan mestaruuden; nekin tulivat kolme kertaa peräkkäin: Turkista 1959, Jugoslaviasta 1961 ja Puolasta 1963.
FS Refuge (1866)
Refuge oli Ranskan laivaston vuonna 1866 vesillelaskettu Embuscade-luokan uiva patteri.
Valmistus
Alus tilattiin Bordeaux'sta Chantiers de l'Oceanilta, missä köli laskettiin 25. helmikuuta 1862. Se laskettiin vesille 1. toukokuuta 1866 ja otettiin palvelukseen 10. syyskuuta 1867.
Palvelus
Alus siirrettiin 1868 Brestiin, jossa se poistettiin alusluettelosta 5. heinäkuuta 1884. Se sijoitettiin liikkuvien puolustusjoukkojen majoitusalukseksi ja teknikkojen harjoitusalukseksi 1890. Alus sijoitettiin 1895 myyntilistalle, mutta se oli edelleen Penfeldissä Brestissä kesä-heinäkuussa 1940. Alus mahdollisesti romutettiin 1945.
Arorintama
20. lokakuuta 1943 Arorintama uudelleennimettiin 2. Ukrainan rintamaksi.
Mombasa (kokoelma-albumi)
20 suosikkia – Mombasa on Taiskan kokoelma-albumi vuodelta 1996. Levy on Taiskalta ensimmäinen osa 20 suosikkia -kokoelmalevysarjassa.
Pyhän Pietarin ja Paavalin luterilainen kirkko
thumb|220px|Pyhän Pietarin ja Paavalin kirkko
Pyhän Pietarin ja Paavalin luterilainen kirkko on kirkkorakennus Pietarissa, joka sijaitsee Pienen ja Ison tallikadun välisessä korttelissa osoitteessa Nevski prospekt 22–24. Lähimmät metroasemat ovat Nevski prospekt ja Gostinyi dvor. Rakennuksen on suunnitellut arkkitehti Aleksandr Brjullov.
Historia
thumb|220px|Pyhän Pietarin ja Paavalin kirkko 1900-luvun alussa.
Uusromaanista tyyliä edustava rakennus pystytettiin 1833–1838 vanhemman, vuonna 1730 avatun kirkon paikalle. Tätäkin aiemmin paikalla oli ollut Pietari Suuren käskystä 1708 perustettu puukirkko. Rakennuksessa on havaittavissa myös klassismin vaikutteita. Kirkon molemmin puolin sijaitsevat asuintalot muodostavat kirkon edustalle pienen aukion, jota reunustaa valurautainen ristikkoaita. Julkisivua koristavat keskellä holvikaari ja pylväikkö sekä reunoilla symmetriset kulmatornit. Sisäänkäyntiä vartioivat Pietarin ja Paavalin patsaat, evankelistoja kuvaavat reliefit ja katon kruunaava enkelipatsas ovat Agostino Triscornin ja Theodore Jacquesin käsialaa.
Kirkko suljettiin vuonna 1937, minkä jälkeen sitä käytettiin varastona. Vuosina 1958–1962 se muutettiin uimahalliksi. Alkuperäinen sisustus on kokonaan tuhoutunut. Rakennus palautettiin saksalaiselle luterilaiselle seurakunnalle vuonna 1992. Pitkällisen remontin jälkeen se otettiin uudelleen käyttöön vuonna 1997. Nykyään seurakunnassa on noin 600 venäjänsaksalaista jäsentä. Se kuuluu Venäjän, Ukrainan, Kazakstanin ja Keski-Aasian evankelis-luterilaiseen kirkkoon.
Albany
Albany viittaa muun muassa seuraaviin:
Korteniemen perinnetila
Korteniemen perinnetila on Tammelassa Liesjärven kansallispuistossa sijaitseva entistetty metsänvartijan tila, joka on kesäisin avoinna matkailijoiden tutustumista varten.