cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
William Morris Davis
Viimeiset vuodet
Davis matkusti joulukuussa 1933 Bostoniin puhumaan AAAS:n tapaamisessa. Hän sairastui influenssaan palattuaan Pasadenaan ja kuoli helmikuussa 1934. Davis ehti uransa aikana kirjoittaa yli 500 tieteellistä tutkimusta ja kirjaa.
Т
Т on kyrillinen kirjain. Se sisältyy bulgarian, jakuutin, makedonian, marin, serbian, ukrainan, valkovenäjän ja venäjän aakkosiin.
Latinalaisissa aakkosissa on vastaava, samannäköinen merkki T. Unicodessa nämä ovat kuitenkin eri merkit.
Guitar Pro
Guitar Pro on musiikkiohjelmisto, jolla voi luoda omaa musiikkia, muokata valmiita tabulatuureja ja harjoitella kitaran, basson ja koskettimien soittoa tabulatuurien ja nuottien avulla. Näiden lisäksi ohjelma toimii MIDI-sekvensserinä. Guitar Pro on maksullinen, mutta siitä jaossa olevaa kokeiluversiota voi käyttää 30 päivää ilmaiseksi. Uusin julkaisu, Guitar Pro 7.6 maksaa noin 70 euroa. Ohjelmasta on julkaistu versiot Windowsille, Mac OS X:lle ja Linuxille. Ohjelma on saatavilla myös suomeksi.
Historia
Guitar Prosta on ollut olemassa viisi suosittua pääjulkaisua: versiot 3,4,5,6 ja 7. Muut vähemmän tunnetut versiot, jotka sisältävät bugikorjauksia ja pienempiä uudistuksia, ovat myös saatavilla. Ohjelman lisenssi sisälsi ilmaiset päivitykset kaikista versioista. Guitar Pro oli alkujaan ainoastaan tabulatuurien suunnittelua varten, mutta siitä lähtien siitä on tullut täysi ohjelma musiikin säveltämiseen. Neljänteen versioon saakka ohjelma oli vain Microsoft Windowsille. Marraskuussa 2005 julkaistu Guitar Pro 5 käännettiin vuoden aikana Mac OS X:lle sopivaksi ja sille käännetty versio julkaistiin kesäkuussa 2006.
Guitar Pron viimeisin iso päivitys, Guitar Pro 7.5, julkaistiin kesäkuussa 2018.
Uuno Turhapuron aviokriisi
pienoiskuva|oikea|Elokuvan alkutekstien tunnus. Uuno Turhapuron aviokriisi on vuonna 1981 valmistunut, järjestyksessään kuudes Uuno Turhapuro -elokuvasarjan elokuva ja ensimmäinen värillinen Turhapuro-elokuva. Se on myös ensimmäinen elokuva, jossa Uunon appiukolla on vuorineuvoksen arvonimi ja jossa esiintyy hänen sihteerinsä Unelma Säleikkö (näyttelijänä Elli Castrén).
Elokuvan syntyvaiheita sävytti Spede Pasasen järjestämä ”kulttuuriskandaali”, vastalause Suomen elokuvasäätiölle, joka ei ollut suostunut myöntämään hänelle tuotantotukea. Pasanen uhkasi tuhota varhaisten elokuviensa X-Paroni, Pähkähullu Suomi ja Noin seitsemän veljestä kopiot ja negatiivit. Toukokuussa 1981 hän toteutti uhkauksensa pilkkomalla kirveellä kyseisten elokuvien kopiot. Kyseessä olivat tosin vain yhdet kopiot, joten teko oli lähinnä vertauskuvallinen. Pasasen tempaus herätti suurta huomiota, ja herätti niin myötätuntoa kuin syytöksiä ”kulttuurivandalismista”. Osittain sitä pidettiin vain Pasasen mainostemppuna.
Uuno Turhapuron aviokriisi oli vuoden 1981 suurin yleisömenestys ja parhaiten menestynyt Turhapuro-elokuva Lottovoittaja UKK Turhapuron jälkeen. Elokuvan erikoisuuksia olivat Klaus Thomassonin imitaatiot Niilo Tarvajärvestä, Ilmo Lounasheimosta ja Johannes Virolaisesta sekä loppukohtaus, jossa keskeiset näyttelijät teatterikäytännön mukaan palaavat kahdesti kumartamaan näkymättömän yleisön aplodeille. Elokuvan televisioensiesitys oli Mainostelevisiossa 8. huhtikuuta 1984, jolloin sen näki yli 1,5 miljoonaa katsojaa.
Juoni
Uunolla on niin hyvä hajuaisti, että hän pystyy silmät sidottuna haistelemaan ikkunalasin läpi, mitä kaikkea antimia lasin takana on. Poliisi kiinnostuu Uunosta, kun hän hajuaistillaan auttaa poliisia ottamaan varkaan kiinni. Poliisi ottaa Uunon poliisikoirakoulun oppilaaksi.
Uuno Turhapurolla ja tämän vaimolla Elisabethilla on elämänsä vaikein aviokriisi, kun appiukko haluaa järjestää heille eron. Sillä sehän on aivan sopimatonta, että vuoristoneuvoksen vävy on kaiken maailman poliisin koirakouluoppilaana. Samaan aikaan Uunon ystävät Härski Hartikainen ja Sörsselssön kiusoittelevat työnjohtajia palkanmuutoksilla.
Arvioita
Uuno Turhapuro -sarjan siirtyninen värilliseen ilmaisuun ei juuri lämmittänyt kriitikoita, vaikka yleisesti tunnustettiinkin Uuno Turhapuron aviokriisin olevan tavallista huolellisempaa työtä. Ilta-Sanomien Sakari Toiviainen tiivisti monen arvostelijan ajatukset: ”– – – minkä elokuva tällä kerralla voittaa kiinteydessä, se häviää eloisuudessa ja ideoiden kehittelyssä. Kun asetelmat on noin puolessa tunnissa tehty selviksi, ei loppu juuri tarjoa yllätyksiä tai naurun aiheita. Toteutus junnaa pakolliset kuvionsa väsyneesti läpi, rytmi on laahaava, kuvallinen ilme yksitoikkoinen eivätkä näyttelijätkään vaikuta kovin innostuneilta.”
Elokuvan päähenkilön hahmo sinänsä jakoi yhä mielipiteitä. Kansan Uutisten Martti Savo kirjoitti: ”Mahdollisimman vastenmieliseksi tehty Vesa-Matti Loirin esittämä Turhapuro käyttäytyy entiseen tapaan, ihannoi laiskuutta ja nyt lisäksi vielä sylkeekin.” Turun Sanomien Tapani Maskula näki Uunon hahmossa törmäilevästä toteutuksesta huolimatta laajempia ulottuvuuksia: ”Hänen sosiaalipummissaan on ärsyttäviä kliseitä, mutta myös aitosuomalaista veijariperinnettä, naisten kutittajaa ja maailmanrannan kulkuria, jonka myytti elää edelleen vahvana kirjallisuudessamme.”
Suomen elokuvasäätiön tukipolitiikkaa kommentoitiin yhtä paljon kuin Uuno Turhapuron aviokriisiä. Aamulehden Reijo Noukka myönsi, ”etteivät elokuvasäätiö sen enempää kuin elokuvakriitikotkaan ole Speden elokuvia hellästi ja myötämielisesti kohdelleet”, mutta huomautti, että ”ainakin osasyynä siihen on ollut Speden tapa tehdä elokuvaa mahdollisimman nopeasti, mahdollisimman halvalla laadusta välittämättä”. Tapani Maskula jatkoi samalla linjalla todeten Turhapuro-elokuvien edustavan ”virikeköyhää, television valmiiksi naurettuja sarjoja vastaavaa hölynpölyä”. Maskula kuitenkin tuomitsi Pasasen suorittaman elokuvakopioidensa tuhoamisen: ”Kaikki julkaistut tuotteet on visusti säilytettävä kansallisena perintönä tuleville sukupolville, sillä laatueroista tai tarkoitusperistään huolimatta ne ovat tärkeä osa suomalaista kulttuurihistoriaa. – – – Viimeistään seuraavalla vuosituhannella Uuno Turhapuroakin katsellaan tyystin toisesta näkökulmasta kuin tänään.” Katso-lehden Markku Tuulen mielestä Uuno Turhapuron aviokriisi sisälsi hieman onnistuneempia ideoita kuin aiemmat Turhapuro-elokuvat, mutta siitä puuttui esimerkiksi Matti Kuortin ohjaamalle Kiljusen herrasväelle ominainen kunnianhimo: ”Uuno Turhapurot ovat sen verran heikkotasoista elokuvaa, että sitä yhteiskunnan ei tarvitse tukea.”
Video-oppaassa vuodelta 1994 elokuva saa yhden tähden viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”huono”.
Ф
Ф on kyrillinen kirjain. Se sisältyy bulgarian, jakuutin, makedonian, marin, serbian, ukrainan, valkovenäjän ja venäjän aakkosiin. Jakuutin kielessä se tosin esiintyy vain venäjän kielestä lainatuissa sanoissa.
Ääntäminen
Ф ääntyy tavallisesti soinnittomana labiodentaalisena frikatiivina /f/ tai liudentuneena soinnittomana labiodentaalisena frikatiivina /fʲ/. Sen äännearvo on bulgariassa /f/ tai /fʲ/, makedoniassa /f/, marissa /f/, serbiassa /f/, ukrainassa /f/, valkovenäjässä /f/ ja venäjässä /f/ tai /fʲ/.
Gustav von Schoultz
Gustav (t. Gustaf) Toivo Johannes von Schoultz (11. lokakuuta 1871 Moskova, Venäjän keisarikunta – 9. syyskuuta 1946 Saalfeld, Saksa) oli suomalainen kontra-amiraali ja merioikeuden asiantuntija, joka palveli Venäjän keisarikunnan laivastossa ja toimi itsenäisen Suomen laivaston komentajana vuosina 1919 ja 1923–1926.
Ennen ensimmäistä maailmansotaa
Von Schoultz syntyi ja kävi koulunsa Moskovassa, mutta oli sukujuuriltaan suomalainen. Von Schoultz kävi Pietarissa merikadettikoulun vuosina 1884–1890 ja Aleksanterin sotaoikeuskatemian 1900–1903 sekä Kronstadtin torpedo- ja miinakoulun. Hän oli perehtynyt kansainväliseen merioikeuteen ja teki oikeustieteellisen väitöskirjan rikosoikeudenkäynneistä. Nuorena merisotilaana hän osallistui maailmanympäripurjehduksiin risteilijä Dmitri Donskoilla 1891–1893 ja taistelulaiva Sisoi Velikillä 1896–1898. Myöhemmin von Schoultz toimi muun muassa torpedoveneen päällikkönä ja sotatuomarina. Vuosina 1907–1912 hän oli Pietarin meriakatemiassa valtio-oikeuden ja kansainvälisen oikeuden professorina. Hän erosi 1912 laivastosta ja toimi muutaman vuoden asianajajana Pietarissa. Von Schoultz oli myös venäläisen sotilasensyklopedian toimittajana 1911–1914. Hänet ylennettiin 1913 ensimmäisen luokan kapteeniksi (kommodori).
Ensimmäinen maailmansota
Ensimmäisen maailmansodan puhjettua 1914 von Schoultz kutsuttiin takaisin palvelukseen ja määrättiin aluksi risteilijän päälliköksi Itämerelle. Huhtikuusta 1915 alkaen hän toimi Venäjän laivaston yhteysupseerina Englannin kuninkaallisessa laivastossa. Hän osallistui tässä ominaisuudessa muun muassa suureen Skagerrakin meritaisteluun kesällä 1916. Von Schoultz erosi Venäjän palveluksesta vallankumouksen jälkeen tammikuussa 1918, mutta jatkoi purjehtimista Englannin laivastossa, kunnes haavoittui maaliskuussa 1918 onnettomuudessa ja joutui sotasairaalaan Englannin Chathamiin.
Sodan jälkeen
Von Schoultz siirtyi Suomeen toukokuussa 1919 ja hänet merkittiin Suomen laivaston kirjoihin kommodorina. Hän oli heinä–syyskuussa 1919 kahden kuukauden ajan Suomen laivaston päällikkönä, minkä jälkeen hänet nimitettiin rannikkopuolustuksen esikuntapäälliköksi. Vuosina 1923–1926 hän toimi Suomen laivaston vt. komentajana. Erotessaan 1926 puutteellisen suomen kielen taitonsa vuoksi hän sai kontra-amiraalin arvon. Von Schoultz toimi 1920-luvulla erilaisissa Suomen merivoimiin liittyneissä luottamustehtävissä, kuten Suomen Laivastoyhdistyksen hallintoneuvoston puheenjohtajana 1926–1930. Hän oli myös Suomen edustaja aseriisuntakonferenssien valmisteluissa Lontoossa ja Genevessä 1928. Espanjan sisällissodan aikana von Schoultz oli 1937–1939 yhtenä kansainliiton puuttumattomuuskomitean alaisista Espanjan merirajojen kansainvälisistä valvojista, apulaisvalvontapäällikkönä Sèten satamassa. Neuvostoliitto vastusti hänen nimitystään, koska hän oli 1934 pitämässään puheessa kannattanut Ahvenanmaan linnoittamista ja kirjoittanut aiheesta saksalaiseen Völkischer Beobachter -lehteen. Von Schoultz asettui myöhemmin asumaan Saksaan. Hän osallistui syksyllä 1944 Berliinissä saksalaismielisten suomalaisten järjestön Suomi-liiton perustamiseen. Hän kuoli vuonna 1946 Saksan Saalfeldissa.
Muuta
Von Schoultz julkaisi vuonna 1923 kirjan Englannin suuri laivasto maailmansodassa, joka käännettiin saksaksi, englanniksi, ranskaksi ja italiaksi.
Von Schoultzin vanhemmat olivat valtioneuvos Konstantin Lorenz Sebastian von Schoultz ja Ida Amoena Berg. Hänen veljensä Martin von Schoultz jäi maailmansodan takia Venäjälle ja palveli puna-armeijan ilmapurjehduskoulun johtajana ennen kuin loikkasi Suomeen loppuvuonna 1919. Veli ei siirtynyt Suomen puolustusvoimien palvelukseen. Von Schoultzin puoliso oli vuodesta 1897 saksalainen Anna Antonia Alida Fredrika Schroeter.
Muita julkaisuja
Nimellä G. v. Schoultz:
У
У on kyrillinen kirjain. Se sisältyy bulgarian, jakuutin, makedonian, marin, serbian, ukrainan, valkovenäjän ja venäjän aakkosiin.
Ääntäminen
У ääntyy tavallisesti vokaalina /u/. Sen äännearvo on bulgariassa /u/, makedoniassa /u/, marissa /u/, serbiassa /u/, ukrainassa /u/, valkovenäjässä /u/ ja venäjässä /u/.
Hopliitti
thumb|right|upright=0.6|Hopliitti Hopliitti (, monikossa, hoplítai) oli raskaasti aseistettu ja varustettu jalkaväen sotilas antiikin Kreikassa. Ensimmäiset hopliitit ilmestyivät Kreikan polisten eli kaupunkivaltioiden armeijoihin 600-luvulla eaa., ja heillä oli keskeinen asema antiikin kreikkalaisten sodankäynnissä.
Varhaiset hopliitit koostuivat aluksi köyhistä maanviljelijöistä, mikä oli ongelma armeijoiden ylläpidolle, koska sotilaat joutuivat olemaan suurimman osan vuodesta pelloilla viljelemässä maata. Siksi Makedonian kuningas ja Aleksanteri Suuren isä Filippos II perusti maailman ensimmäisen palkka-armeijan. Noin kaksikymmentä prosenttia hopliiteista oli varakkaita keskiluokan miehiä, jotka hankkivat varusteensa itse ja liittyivät vapaaehtoisesti kaupunkivaltioidensa armeijoihin. Tunnetuimmat hopliitit olivat kotoisin Ateenan ja Spartan kaupunkivaltioista, ja he hankkivat maineensa lukuisissa persialaissotien ja peloponnesolaissodan maataisteluissa.
Etymologia
Nimi "hopliitti" juontuu kreikankielisestä sanasta hoplon (, monikossa hopla, ), joka tarkoittaa jalkaväen sotilaan suojavarustuksen yksittäistä osaa tai myös hopliitin koko varustusta. Usein sanotaan virheellisesti, että hopliittien nimi pohjautuisi heidän käyttämäänsä pyöreään [[kilpi|kilpeen], mutta muinaisten kreikkalaisten keskuudessa kilpi oli nimeltään aspis.
Ulkoplaneetta
thumb|320px|Aurinkokunnan planeetat kokovertailussa Auringosta lukien. Auringosta oikealle sisäplaneetat [[Merkurius ja Venus, Maa, sekä ulkoplaneetat Mars, Jupiter, Saturnus, Uranus ja Neptunus.]] Ulkoplaneetta on planeetta, joka kiertää Aurinkoa ulommalla radalla kuin Maa, sisäplaneetta vastaavasti sisemmällä radalla. Ulkoplaneetta on kirkkaimmillaan oppositiossa, toisin sanoen samassa suunnassa kuin Maa Auringosta katsoen. Ulkoplaneettoja ovat Mars, Jupiter, Saturnus, Uranus ja Neptunus. Usein mainitaan ulkoplaneettojen kuut omana taivaankappaleryhmänään. Ne ovat enimmäkseen jäästä ja myös kivestä koostuvia, useimmiten kraatterisia, kappaleita.
Hopliitti
Varustus
thumb|upright|Kreikkalaisen hopliitin suojavarusteita [[Korfun arkeologinen museo|Korfun arkeologisessa museossa.]] Hopliitit oli tarkoitettu Kreikan kaupunkivaltioiden armeijoiden raskaaksi jalkaväeksi, ja heidän suojavarustukseensa kuuluivat pronssista taottu rintapanssari ja säärisuojat, nahasta valmistetut sandaalit, kankaasta kudottu lyhyt hame ja pronssinen kypärä. Kypäristä tunnetuin on poskisuojilla ja harjalla varustettu niin sanottu korinttilainen malli. Kaikkien hopliittien varustus oli kaupunkivaltiosta riippumatta melko samanlainen, ja siksi hopliiteilla oli taistelussa vaikeuksia erottaa oman puolensa ja vihollisen sotilaat. Hopliittien täydellinen suojavarustus saattoi olla yhteensä jopa yli 20 kilogramman painoinen, minkä takia hopliitit pukeutuivat haarniskaan vasta juuri ennen taistelua.
Tuohikotin kirkko
Tuohikotin kirkko on rakennusmestari Anton Lehdon suunnittelema puukirkko, joka rakennettiin nykyisin Kouvolaan kuuluvan Valkealan Tuohikotin kylään. Rakennus kustannettiin paikallisen rukoushuoneyhdistyksen saamilla lahjoituksilla ja seurakunnan tuella ja vihittiin käyttöön 24. lokakuuta 1926. Alttaritaulun Jeesus Getsemanessa maalasi rovasti, kansanedustaja Arvi Malmivaara. Kirkon esineistön, tekstiilit ja kirkonkellot ovat lahjoittaneet alueen ompeluseurat. Kirkossa on istumapaikkoja 320 hengelle. Kirkon 7-äänikertaiset urut on valmistanut Kangasalan urkutehdas 1960. Kirkossa toimi pappi vuodesta 1945 vuoteen 1975, papin asuntosiipi on sittemmin muutettu kirkon sivusaliksi ja kerhotiloiksi. Kirkkoa on korjattu 2000-luvulla, pääosin kylän talkoovoimin.
Hopliitti
Varustus
Hopliittien tunnistettavin piirre oli pyöreä kilpi, jonka halkaisija oli metrin levyinen. Kilpi suojasi tehokkaasti sotilaan koko yläruumista nuolilta, keihäiltä ja miekoilta. Kilpi oli valmistettu puusta, mutta sen keskellä oli pronssinen kupu, jolla aseensa menettänyt hopliitti pystyi lähitaistelussa nuijimaan vihollisensa kuoliaaksi. Usein hopliitit maalasivat kilpiinsä symboleiksi kaupunkivaltionsa tunnuksen tai onnea tuottavan silmän, ja esimerkiksi peloponnesolaissodassa spartalaiset koristelivat kilpensä lambda-kirjaimella. Spartalaisen hopliittien ohjesääntö kielsi kilpensä menettänyttä sotilasta poistumasta taistelutantereelta ennen kuin hän oli löytänyt kilpensä. Kilven paino vaihteli 8–37 kilogramman välillä.
Tyhjät patterit
Tyhjät patterit oli vammalalainen rockyhtye, joka levytti ensimmäisen singlensä 1980. Alkuun yhtye teki punkkia, myöhemmin uutta aaltoa ja synth popia. Tyhjät patterit teki viimeisen levynsä 1982. Sen jälkeen yhtye soitti ja teki kappaleet Belaboris-yhteen kahdelle singlelle ja minialbumille.
Hopliitti
Varustus
Hopliittien ensisijainen ase oli noin 2,1–2,7-metrinen dory-keihäs, joka oli tarkoitettu vihollisen jalka- ja ratsuväen torjumiseen falangimuodostelmassa. Keihäs oli pituutensa vuoksi kömpelö ja hyödytön lähitaistelussa, joten hopliitit oli aseistettu myös yhden käden ksifos-miekalla. Koska lyhytteräisellä miekalla ei saanut raskaasti panssaroidun vihollishopliitin rintavarustusta puhkotuksi, hopliitit koulutettiin viiltämään vihollista kaulaan tai kasvoihin, koska viilto taivutti kypärän pehmeän pronssin. Myöhemmässä vaiheessa hopliittien varustukseen ilmestyi myös kahden käden miekkoja, mutta tällöin sotilaat joutuivat luopumaan keihään käytöstä, koska keihäs olisi hankaloittanut painavan miekan vetämistä huotrasta.
Taktiikat
thumb|upright=1.0|Taiteilijan näkemys hopliittien muodostamasta falangista. thumb|upright=1.0|Hopliittien kaksi pistotekniikkaa: korkea ja matala. Hopliitit liikkuivat taistelukentällä jopa kahdeksan miehen syvyisissä rivistössä eli falangissa. Hopliittien kilvet muodostivat muurin, jota nuolet eivät pystyneet lävistämään, ja siksi falangin saattoi murtaa vain jalkaväen massiivisella rynnäköllä. Tyypillisessä puolustusasennossa hopliitti seisoi pystyssä ja piteli toisessa kädessään keihästä. Hopliittien heikkous piili selustassa: vihollisen hyökätessä takaa hopliitit eivät voineet kääntyä tarpeeksi nopeasti. Falangit muodostuivat hopliittien ensisijaiseksi taktiikaksi 800-luvun eaa. aikoihin. Ennen sitä sotilaat taistelivat ilman strategista suunnitelmaa.
Monet kaupunkivaltioiden väliset pienemmät kahakat saattoivat kestää vain noin tunnin. Tappiolle jääneet hopliitit joutuivat pakenemaan, poikkeuksena spartalaiset, jotka oli koulutettu taistelemaan kuolemaan saakka. Tällaiset taistelut olivat yleensä pieniä yhteenottoja, joille oli varattu oma paikkansa, jossa vastakkain asettuneet falangit ottivat yhteen. Molempien osapuolien taktiikkana oli vihollisen falangiin juokseminen ja pyrkiminen sen murtamiseen. Jos siinä ei heti onnistuttu, taistelu jatkui kovana puskemisena ja työntämisenä, kunnes heikompi falangi murtui ja puskeminen vaihtui kahden armeijan sotilaiden väliseksi lähitaisteluksi miekoin. Kaatuneiden määrä saattoi jäädä tällaisissa välienselvittelyissä pieneksi ottaen huomioon miesten määrän ja raskaan aseistuksen.
Suuremmissa taisteluissa, kun esimerkiksi useat kaupunkivaltiot yhdistivät voimiaan vihollisen lähestyessä, falangitaktiikan todellinen teho näyttäytyi ja kaatuneiden määrä kohosi molemmin puolin. Hyvin koulutetut ja kyvykkään sotapäällikön komentamat hopliitit toimivat taisteluissa tehokkaasti ja määrätietoisesti aiheuttaen viholliselle suuria tappioita kurinalaisuuteen perustuvan doktriinin ansiosta. Hopliittien tehokkuus osoittautui persialaissotien kuuluisissa Marathonin, Thermopylain ja Plataiain taisteluissa, joista Marathonissa ja Plataiaissa hopliitit saavuttivat murskavoiton persialaisarmeijasta ja Thermopylaissakin persialaiset kokivat jopa kymmenkertaiset miestappiot.
Perintö
Peloponnesolaissodan jälkeen ratsuväen, jousimiesten ja piirityskoneiden rooli antiikin Kreikan kaupunkivaltioiden armeijoissa lisääntyi, ja hopliitit joutuivat taistelemaan kevyemmässä suojavarustuksessa saavuttaakseen suuremman liikkumavaran. Sodankäynnin uudistusten seurauksena kreikkalaiset hylkäsivät falangissa taistelemisen, mutta myöhemmin Aleksanteri Suuren armeija hyödynsi falangitaktiikkaa voitokkaasti valloitusretkillä Vähässä-Aasiassa. Kun roomalaiset valloittivat Kreikan, Rooman valtakunnan armeijaan ja strategioihin siirtyi vaikutteita hopliittien sodankäynnistä. Varhaisten roomalaissotilaiden varustus ja taktiikat pohjautuivat pitkälti hopliitteihin, ja hekin alkoivat taistella falangeissa.
Elzie Segar
thumb|Elzie Crisler Segar Elzie Crisler Segar (8. joulukuuta 1894 Chester, Illinois – 13. lokakuuta 1938 Santa Monica, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen sarjakuvapiirtäjä, joka tunnetaan parhaiten sarjakuvahahmo Kippari-Kallen (Popeye) luojana.
Segar työskenteli nuoruudessaan talo- ja kylttimaalarina sekä elokuvateatterin koneenkäyttäjänä. Hänen ensimmäiset sarjakuvansa eivät kelvanneet lehdille, joten hän kävi piirtämisen kirjekurssin. Sarjakuvapiirtäjä Richard F. Outcault järjesti Segarille työpaikan Chicagossa ilmestyneestä Chicago Heraldista, johon hän piirsi Charlie Chaplin’s Comic Capers -nimistä sarjakuvaa, kunnes koko lehti lakkasi ilmestymästä 1917. Vuonna 1919 Segar alkoi piirtää King Features Syndicatelle Thimble Theatre -nimistä sarjaa, joka toimi Kippari-Kallen edeltäjänä. Sarjassa esiintyivät alun perin Olga (Olive Oyl), hänen veljensä Castor Oyl ja poikaystävänsä Ham Gravy. Voimakas merimies Kippari-Kalle tuli sarjaan alun perin sivuhahmona tammikuussa 1929, mutta kohosi vähitellen päähenkilöksi. Sarjakuva muodostui hyvin suosituksi ja Max Fleischer ryhtyi tuottamaan sen pohjalta suosittuja animaatioita. Segar kuoli vuonna 1938 maksasairauden aiheuttamiin komplikaatioihin. Hän piirsi Kippari-Kallea ennenaikaiseen kuolemaansa asti.
Kai Koskinen
Lisäksi Kai Koskinen on kehittänyt P.D.F.S:in eli Practical Defensive Fighting Systemin.
Lasse Paju
Lasse Paju (s. 25. maaliskuuta 1989 ) on suomalainen liigatason salibandypelaaja. Hän pelasi hyökkääjänä Turun Palloseurassa salibandyliigaa. Debyyttin miesten edustusjoukkueessa (ykkösdivisioona) Lasse teki kaudella 2005–2006. Hän on edustanut suomen B-maajoukkuetta sekä poikien alle 19-vuotiaiden maajoukkuetta. Lasse pitää hallussaan poikien maajoukkueen yhden ottelun maaliennätystä, kuuden muun ennätyksen lisäksi. Yhteensä hän on tehtaillut poikien maajoukkueessa pelaamissaan 15 ottelussa 23 tehopistettä (12+11).
Sotilasfarssi
Sotilasfarssi on sotilaselämää parodioiva elokuva. Yleensä sotilasfarssissa ollaan varusmiespalveluksessa tai kertausharjoituksissa, harvemmin varsinaisessa sotatilanteessa.
Sotilasfarssi oli 1950-luvulla Suomessa yleinen elokuvatyyppi. Fennada-Filmi valmisti vuosina 1952–1958 seitsemän elokuvan sarjan. Myös Suomen Filmiteollisuus tuotti vuosikymmenien mittaan useita sotilasfarsseja, kuten esimerkiksi Serenaadi sotatorvella ja Majuri maantieltä. Itse asiassa yhtiö tuotti kymmenvuotiskaudella 1949–1959 enemmän sotilasfarsseja kuin Fennada-filmi, mutta tuotanto ei ollut niin säännöllistä, sotilasfarssi vuodessa, vaan välillä oli vuosia, ettei valmistunut yhtään ja jonakin vuonna valmistui kaksi. Sotilaselämän parodiointi oli suosittua myös muissa tuon ajan suomalaisissa elokuvissa. Kasarmiolot ja kantahenkilökuntaan liitetyt stereotypiat olivat tuttuja lähestulkoon jokaiselle miespuoliselle suomalaiselle, ja tästä saattoi ammentaa aiheita moniin elokuviin.
Karmiel
Karmiel on kaupunki Israelin Pohjoisella hallintoalueella. Kaupunki on perustettu vuonna 1964 ja sen asukasluku vuoden 2018 lopussa oli 46 124. Kaupunki on juutalainen keskittymä muuten paljolti vähemmistöjen asuttamalla alueella.
Sotilasfarssi
Sotilasfarssien asetelmat olivat eri elokuvissa melko samanlaisia. Lemmenjuonia punottiin oman sosiaaliluokan sisällä. Aliupseeri ja varusmiehet heilastelivat yleensä upseerin kotiapulaisen kanssa, ja usein nokkela varusmies vei voiton tyhmähköstä, savolaisesta vääpelistä. Komentajan tytär sitten sai seuraa nuorista ja komeista upseereista tai koulutetuista, fiksuista rivimiehistä.
Karmiel
Maantiede
thumb|vasen|Karmiel kuvattuna sitä ympäröiviltä kukkuloilta. Karmiel sijaitsee rannikon Akkosta kohti Safedia kulkevan tien varrella. Matkaa Akkoon on noin 45 kilometriä ja Tiberiakseen 22 kilometriä. Kaupungista pohjoiseen kohoavat Pohjois-Galilean vuoret ja etelässä puolestaan Ala-Galilean vuoret. Alueen korkeus merenpinnasta on noin 250 metriä. Alueen ilmastoa on kuvailtu kuivaksi ja miellyttäväksi. Karmelia on maisemoitu voimakkaasti ja kaupungissa sijaitsee useita puistoja ja puutarhoja.
Sotilasfarssi
Sotilasfarsseissa näyttelivät samat näyttelijät yleensä tietynkaltaisia rooleja. Varusmiesrooleissa olivat useimmiten Lasse Pöysti, Tommi Rinne, Sakari Halonen, Leo Jokela, Seppo Kolehmainen, nuori Spede Pasanen ja "ensimmäisessä aallossa" 1930-luvun lopulla Kaarlo Angerkoski. Aliupseerirooleissa esiintyivät usein Reino Valkama, Pentti Viljanen, Pentti Irjala ja Santeri Karilo. Viljasta lukuun ottamatta he näyttelivät tosin välillä korkeitakin upseereita. Upseerirooleissa näytteli erityisesti Kullervo Kalske, mutta useampia rooleja oli myös Paavo Jänneksellä, Uuno Montosella, Veikko Uusimäellä ja pari myös Tauno Palolla. Heikki Heino näytteli sekä varusmiestä että upseeria. Kullervo Kalskeen roolit sotilasfarsseissa alkoivat vuonna 1939 ratsumestari (kapteenia vastaava ratsuväen arvo) Kyrön roolissa elokuvassa Punahousut ja päättyivät 27 vuotta myöhemmin kapteeni Halmeen rooliin elokuvassa Johan nyt on markkinat. Hänen upseeriroolinsa sotilasfarsseissa olivat joko kapteenin tai luutnantin rooleja.
Lajityypin uudempia tuotoksia ovat Likainen puolitusina (1982), Uuno Turhapuro armeijan leivissä (1984) sekä viisi Vääpeli Körmy -elokuvaa 1990-luvulla.
Karmiel
Historia
Karmielin perustaminen oli osa Israelin valtion laajempaa hanketta kehittää Keski-Galilean aluetta. Tarkoitus oli rakentaa lähistön arabi- ja juutalaiskyliä palveleva kaupunkikeskus. Rakennustyöt paikalla alkoivat vuonna 1963 ja ensimmäiset asukkaat saapuivat vuonna 1964. Seuraavana vuonna karmielin asukasluku oli jo 1 740. Kunnan aseman se sai vuonna 1984. Karmiel on sittemmin kasvanut tasaiseen tahtiin. Kasvun myötä sen hallinnollista aluetta on laajennettu ja uusia asuinalueita on rakennettu.
Väestö
Karmielin asukasluku vuoden 2018 lopussa oli 46 124. Noin 60 & paikallisista on syntynyt Israelissa ja loput ovat maahanmuuttajia eri puolilta maailmaa. Erityisen paljon muuttajia on tullut entisen Neuvostoliiton alueelta. Ennen karmielin perustamista alue oli pääasiassa eri vähemmistöjen asuttamaa. Virallisten lukujen mukaan arabit muodostavat noin 2,5 % väestöstä, mutta joidenkin tutkijoiden mukaan oikeampi lukema saattaa olla 10–15 %.
Saban Entertainment
Saban Entertainment oli itsenäinen yhdysvaltalainen televisiotuotantoyhtiö, jonka perusti Haim Saban vuonna 1988 yhdessä Shuki Levyn kanssa. Yhtiö tunnettiin erityisesti japanilaisten televisiosarjojen maahantuomisesta ja niiden muokkaamisesta, sekä dubbaamisesta. Erityisesti tunnetuksi nousi Power Rangers -sarja, joka perustui Super Sentai -formaattiin.
24. lokakuuta 2001 Disney osti FOXin Fox Family Worldwiden, jonka myötä myös yhtiön omistuksessa ollut Saban Entertainment siirtyi Disneyn omistukseen. Oston myötä sen nimi vaihdettiin BVS Entertainmentiksi.
Joe Kelly
Joseph 'Joe' Michael Kelly (13. maaliskuuta 1913 Dublin, Irlanti – 28. marraskuuta 1993 Neston, Iso-Britannia) oli irlantilainen Formula 1 -kuljettaja. Hän osallistui kahteen osakilpailuun kausilla 1950–1951, mutta keskeytti molemmissa eikä onnistunut keräämään yhtään MM-pistettä. Hänen paras lähtöruutunsa oli 18. Kelly ajoi myös sarjan ulkopuolisissa kilpailuissa, joista parhaimpana tuloksena kolmas sija vuoden 1952 Ulster Trophystä.
Punatammi
Punatammi (Quercus rubra) on tammien (Quercus) sukuun kuuluva puu, jonka luontaiseen esiintymisalueeseen kuuluu Pohjois-Amerikassa Yhdysvaltain koillisosat ja Kanadan kaakkoisosat.
Kuvaus
thumb|left|Punatammen kaarnaa. Punatammi voi saavuttaa jopa 43 metrin pituuden, mutta kasvaa yleensä noin 25–28 metriä korkeaksi. Hyvällä kasvupaikalla se kasvaa nopeasti. Rungon halkaisija on 50–100 senttimetriä. Lehdet ovat pituudeltaan 12–20 senttimetriä ja teräväliuskaisia. Lehdet saavat parhaimmillaan punaisen syysvärityksen. Tammenterhot kypsyvät kahdessa vuodessa. Punatammi voi elää jopa 500-vuotiaaksi.
Käyttö
thumb|left|Punatammen terhoja. Punatammi on Pohjois-Amerikassa tärkeimpiä puutavaraksi kasvatettavia puita. Sitä käytetään myös laajalti koristekasvina ja se on levinnyt paikoin luontoon normaalin levinneisyysalueensa ulkopuolella. Suomessa se menestyy piha- ja puistopuuna maan eteläosissa.
Magdalena Martullo-Blocher
Magdalena Martullo-Blocher (s., Männedorf, Sveitsi) on sveitsiläinen EMS-Chemie-kemianteollisuusyrityksen toimitusjohtaja ja miljardööri. Hän on mukana politiikassa Sveitsin kansanpuolueen kansanedustajana (2015-) ja puolueen varapuheenjohtajana (2018-).
Maaliskuussa 2018 yhdysvaltalainen talousjulkaisu Forbes luokitteli hänet miljardöörilistallaan maailman 334. rikkaimmaksi ihmiseksi. Tuolloin hänen varallisuudekseen arvioitiin 5,5 miljardia dollaria. Tämä vastasi 30 prosentin osuutta EMS-Chemie-yhtiöstä, joka on pörssinoteerattu kemikaali- ja polymeerivalmistaja Sveitsin Herrlibergissä. Magdalena Martullo-Blocher siirtyi kemikaaliyhtiön johtoon vuonna 2004, kun hänen isänsä Christoph Blocher, joka oli aiemmin johtanut yhtymää, siirtyi Sveitsin liittoneuvoston jäseneksi Sveitsin kansanpuoluetta edustavaksi Sveitsin oikeus- ja poliisiministeriksi. Tällöin hän myi yhtiön määräysvaltaan oikeuttavat osakkeensa Magdalenalle ja hänen kolmelle sisarukselleen, jotka myös ovat nykyisin miljardöörejä. Sisaruksista Rahel Blocherilla on likimain vastaava 30 prosentin osuus yhtiöstä. Miriam Baumann-Blocher on myynyt pääosan kemianyhtiön osakkeistaan siskoilleen ja investoinut toisaalle. Markus Blocher myi osuutensa yhtiöstä, mutta omistaa siitä irronneen spin off -yrityksen (Dottikon).
Magdalena Martullo-Blocher on naimisissa ja hänellä on kolme lasta. Hän on suorittanut MBA-tutkinnon St. Gallenin yliopistossa. Hän on toimiut EMS-Chemie-yhtiön hallituksen jäsenenä vuodesta 2001 ja toimitusjohtajana vuodesta 2004. Tätä ennen hän työskenteli johtotehtävissä Johnson & Johnson -yhtiön ja sveitsiläisen virvoitusjuomavalmistaja Rivellan palveluksessa.
Х
Х on kyrillinen kirjain. Se sisältyy bulgarian, jakuutin, makedonian, marin, serbian, ukrainan, valkovenäjän ja venäjän aakkosiin.
Ääntäminen
Х ääntyy tavallisesti joko soinnittomana velaarisena frikatiivina /x/, liudentuneena soinnittomana velaarisena frikatiivina /xʲ/, soinnittomana palataalisena frikatiivina /ç/ tai soinnittomana glottaalisena frikatiivina /h/. Sen äännearvo on bulgariassa /x/ tai /xʲ/, makedoniassa /x/, marissa /x/, serbiassa /h/, ukrainassa /x/, valkovenäjässä /x/ ja venäjässä /x/ tai /ç/.
Iskelmämusiikki
Iskelmämusiikki (saks. Schlagermusik, verbistä schlagen, 'iskeä') on Keski- ja Pohjois-Euroopassa suosittua kevyttä viihdemusiikkia ja populaarimusiikkia. Iskelmämusiikin luonne vaihtelee jonkin verran maittain ja on myös muuttunut ajan kuluessa. Moderniin popmusiikkiin verrattuna se on maanläheisempää, haikeampaa, romanttisempaa ja dramaattisempaa. Iskelmämusiikki nojaa enemmän perinteisiin siinä missä moderni pop on jatkuvasti uusiutuvaa trendimusiikkia. Englanninkielinen hit ('hitti', sananmukaisesti 'isku') juontaa juurensa samasta ajatuksesta eli aiemmin kyse ei ollut niinkään laulujen genrestä vaan niiden suosiosta.
Iskelmämusiikkia on vaikea erottaa helposti omaksuttavana musiikkina genrenä popmusiikista, sillä vaikutteita on myös rockmusiikista. Toisaalta alun perin iskelmämusiikkiin kuului olennaisena osana paritanssi, kun taas popmusiikkia voi tanssia myös yksin.
Historia
Iskelmämusiikin juuret ovat 1800-luvun lopun Yhdysvalloissa ja suurissa Euroopan maissa. Iskelmämusiikilla tarkoitettiin alun perin muun muassa kamari- ja orkesterimusiikin kappaleita, jotka saattoi oppia helposti. Myös joitakin operettisävelmiä voidaan ymmärtää iskelmämusiikiksi.
Ominaispiirteet
Tyypillinen iskelmä on tunteikas balladi, jossa on tarttuva melodia. Sanoitukset kertovat tavallisesti rakkaudesta. Alkuajan iskelmän tanssisävelmissä on sekä laulu- että soitto-osuudet ja toistuva kertosäe. Soitto-osuus oli lauluosuutta tärkeämpi.
Suomalaiselle iskelmämusiikille tyypillisiä soittimia ovat piano, kitara, harmonikka, kontrabasso, jousisoittimet ja mandoliini.
Iskelmämusiikille on myös ominaista tanssittavuus parin kanssa. Suurimman paritanssi-buumin aikaan iskelmämusiikki oli varsin suosittua ja yleistä etenkin teollisuusmaissa, onhan sen levityskin ollut aina teollista (esimerkiksi nuottien painaminen, äänilevyt ja videot). Paritanssi-innostus on kuitenkin muiden tanssimuotojen mukaantulon myötä hiipunut ja nykyisellään iskelmä-käsitettä on pyritty laajentamaan myös muuhun kuin paritanssimusiikkiin. Esimerkiksi rockyhtye Yön keulahahmo Olli Lindholm sai vuonna 2008 Iskelmä-Finlandia-palkinnon ja Iskelmäradion soittolistalla soi paljon rock- ja popyhtyeiden musiikkia.
Iskelmien rakkauteen ja muihin ihmissuhdeteemoihin keskittyvät sanoitukset eivät useinkaan saa suurta arvostusta kirjallisuuspiireiltä. Unkarilainen kirjallisuustutkija Elemér Hankiss on sanonut: ”Iskelmillä ei ole mitään tekemistä runouden kanssa. Kaava toistaa kolmea perusteemaa: ole minun, olet minun, ja miksi et enää/nyt/vielä ole minun.”
Saksalainen schlager
Kansainvälisesti iskelmämusiikki tunnetaan saksankielisellä nimellä Schlager (verbistä schlagen ’iskeä’). Schlageria ja sen alalajia volkstümlich pidetään yhä olennaisesti saksalaisina. Schlager sai vaikutteita 1800- ja 1900-lukujen operettien ja tanssimusiikin melodioista ja 1920-luvulta lähtien suosittujen elokuvien sävelistä.
Ruotsalainen schlager
Ruotsissa schlager-nimellä kutsuttu musiikki yhdistetään ennen kaikkea Eurovision -laulukilpailuun ja sen ruotsalaisiin karsintoihin, Melodifestivaleniin.
Iskelmämusiikki Suomessa
Iskelmä-sanan suomen kieleen on keksinyt R. R. Ryynänen. Hän esitteli yhdessä Georg Malmsténin kanssa ensiksi sanan iskusävelmä, joka sittemmin hioutui lyhyempään muotoonsa iskelmäksi.
Kaikkien aikojen suosituin suomalainen iskelmä on Jukka Kuoppamäen säveltämä ja sanoittama ja Jari Sillanpään alun perin esittämä ”Satulinna”.
Perärivin matti
Perärivin matilla tarkoitetaan shakissa tilannetta, jossa kuningatar tai torni siirtyy vastustajan ensimmäiselle riville tehden kuninkaasta matin. Useimmiten kuninkaan eteen tornituksen yhteydessä jääneet omat sotilaat estävät kuningasta siirtymästä turvaan. Perärivin matin voi helposti torjua siirtämällä yhtä kuninkaan edessä olevista sotilaista eteenpäin. Perärivin mattia esiintyy vain harvoin ammattilaisten peleissä, mutta sillä uhataan usein.
Esimerkki
Eräs José Raúl Capablancan kuuluisimmista peleistä sisälsi loppupuolellaan lukuisia perärivin matti -uhkauksia. Kyseessä oli ystävyysottelu, jonka Capablanca (musta) pelasi Moskovassa Ossip Bernsteinia (valkea) vastaan. Oikealla esitettyyn asemaan päädyttiin valkean 29:n siirron jälkeen, johon Capablanca vastasi pelaamalla kuningattaren b2-ruutuun (29...Db2!). Valkea ei voi lyödä kuningatarta siirrolla 30.Dxb2?, koska sitä seuraisi perärivin matti 30...Td1#. Valkea ei voi myöskään suojata torniaan ja samalla estää mattia tapahtumasta siirrolla 30.De1, sillä sitä seuraisi 30...Dxc3 (31.Dxc3 Td1+ 32.De1 Txe1#). Niin ikään häviää 30.Tc2, jota seuraa 30...Db1+ 31.Df1 Dxc2, sekä 30.Dc2, jota seuraa 30...Da1+ 31.Dc1 Td1+ 32.Dxd1 Dxd1# tai 30...Dxc2 31.Txc2 Td1#. Jos valkea taas uhkaa tehdä mustasta perärivin matin siirrolla 30.Dd3, 30.Td3 tai 30.Tc8, musta voittaa pelaamalla 30...Da1+.
Huomionarvoista on, että mustan suorempi matin tavoittelu siirroilla 29...Db1+ 30. Df1 Td1 häviäisi itse: 31. Tc8+ Td8 32. Txd8#
Noel Kempff Mercadon kansallispuisto
Noel Kempff Mercadon kansallispuisto on kansallispuisto Boliviassa Santa Cruzin departementin koillisosassa lähellä Brasilian rajaa.
Puisto perustettiin 28. kesäkuuta 1979 nimellä Huanchcan kansallispuisto ("Parque Nacional Huanchca"), mutta uudelleennimettiin myöhemmin professori Noel Kempff Mercadon mukaan tämän puistossa tekemien ja havaintojen kunniaksi.
Maantiede ja geologia
Noel Kempff Mercadon kansallispuisto sijaitsee Santa Cruzin departementin koillisosassa Brasilian vastaisella rajalla. Kansallispuiston pinta-ala on 15 234 neliökilometriä.
Puiston keskiössä on Serranía de Huanchacan vuoristo, joka kulkee Brasilian rajan suuntaisesti ja on 150 kilometriä pitkä ja 45 kilometriä leveä. Kolme neljäsosaa vuoristosta on puiston alueella, ja loput sijaitsee Brasiliassa. Geologisesti Serranía de Huanchaca on yli miljardi vuotta sitten kerrostunutta prekambrista hiekkakiveä ja kvartsiittiä. Vuoristo päätyy sen pohjois-, länsi- ja eteläreunalla jyrkkiin kalliohin, ja itäpuolella vuoristossa on jyrkkiä rinteitä ja laaksoja.
Puistossa ja sen rajalla virtaa useita jokia. Suurin joki on Iténez, joka mudostaa Brasilian rajan. Se laskee myöhemmin Madeiraan, joka on Amazonin merkittävimpiä sivujokia. Puiston vedet laskevat nimenomaan Iténeziin, ja sen tärkeimmät sivujoet puistossa ovat Rio Verde, Paucerna ja Paragúa. Viimeksi mainittu hallitsee Serranía de Huanchacan länsipuolella olevaa tasankoa, ja sadekautena se tulvii ympäröiviin metsiin ja savanneille. Rio Verde ja Paucerna virtaavat puolestaan vuoristosta, ja niissä on useita vesiputouksia.
Ilmasto
Puiston ilmasto on trooppinen. Marraskuu on vuoden lämpimin kuukausi ja kesäkuu kylmin. Alueelta ei ole saatavissa riittävää lämpötiladataa tarkkojen lämpötilakeskiarvojen määrittämiseksi. Arvioiden mukaan kuukauden korkein keskilämpötila on 30 astetta ja matalin 18 astetta. Vuoden keskilämpötila on 25–26 astetta. Kesä-heinäkuussa kylmä rintama voi pudottaa lämpötilaa useaksi päiväksi, jolloin vuorokauden alin lämpötila voi olla vain muutama aste.
Vuotuinen sadanta on 1 400 – 1 500 millimetriä. Tammi-helmikuussa sataa noin 195 millimetriä kuussa ja heinäkuussa vain 18 millimetriä.
Kasvillisuus
Puisto sijaitsee Amazonin sademetsän, Chiquitanon kuivametsien ja cerradon savannialueen vaihettumisvyöhykkeellä. Alueelta löytyy viittä merkittävää ekosysteemiä, ylänköjen ainavihantoja metsiä, kesävihantoja etsiä, ylänköjen Cerrado-savannia, savannikosteikkoja ja kosteikkoisia metsiä.
Puistossa on arvioiden mukaan noin 4 000 lajia putkilokasveja, joihin kuuluu muun muassa kärsimyskukka-, helikonia- ja palmupuulajeja.
Eläimistö
Kansallispuistossa elää 139 nisäkäslajia, mutta lukema voi suurempikin, sillä puiston lajistoa on tieteellisesti tutkittu vain parista alueesta. Alankometsissä elää muun muassa jaguaareja, amerikantapiireja, andienpiikkokauriita, piikkokauriita ja mustamölyapinoita. Tulvasavannien lajeja ovat isomuurahaiskarhu, suokauris ja harjasusi. Tapiireita ja pampakauriita on puolestan vuoristoalueilla. Joissa tavataan jättiläissaukkoja, eteläamerikansaukkoja ja amazonindelfiinejä.
Lintulajistotutkimuksessa lajilukumääräksi on saatu 620 lajia, mutta arvioiden perusteella lajeja voi elää yli 700. Lajeista yli 200 elää ainavihannissa metsissä. Kuivametsissä ja cerradolla ei ole yhtä runsasta lajistoa, mutta monet niiden alueiden linnuista on joko kotoperäisiä tai uhanalaisia.
Puiston matelijalajistoon kuuluu ainakin 81 lajia, ja niistä yleisimpiä ovat jacarenkaimaani, kilpikonnalaji Podocnemis unifilis, viheranakonda, liskolaji Ameiva ameiva ja teiju. Puistossa on tavattu 62 sammakkoeläinlajia, kaikki sammakoiden lahkosta. Kalalajeja on puolestaan löydetty 250 yhteensä 41 heimosta. Iténezjoessa niistä elää 83 lajia.
Selkärangatonlajisto on monumuotoinen, mutta heikosti tunnettu. Joitain perhos- ja kovakuoriaislajeja tutkitaan puiston suojelun indikaattoreina. Scarabaeinae-lajeja tavataan poikkeuksellisen paljon.
Suojeluhistoria
Tutkimusmatkailija Percy Fawcett oli ensimmäisiä ihmisiä, jokka tutki Serranía de Huanchacan aluetta. Hän julkaisi siitä kuvauksen vuonna 1910. Fawcettin kirjoitukset inspiroivat muun muassa Arthur Conan Doylea kirjoittamaan teoksen Kadonnut maailma.
Huanchacan kansallispuisto perustettiin vuonna 1979, ja se nimettiin vuonna 1988 Noel Kempff Mercadon kansallispuistoksi. Noel Kempff Mercado oli bolivialainen biologi, jonka huumekauppiaat murhasivat vuonna 1986 Huanchacan kalliolla. Kempff Mercado oli kolmen kumppaninsa kanssa tutkimassa Paucernajoen vesiputouksia. Kempff Mercado julkaisi useita tutkimuksia Bolivian eläimistä ja kasveista, ja hänen ansiostaan Boliviaan perustettiin sekä Amborón kansallispuisto että nykyinen hänen nimeänsä kantava kansallispuisto.
Puiston alkuperäinen pinta-ala oli 5 412 neliökilometriä, mutta vuonna 1988 sen pinta-ala laajennettiin 7 060 neliökilometriin ja vuonna 1996 edelleen 15 234 neliökilometriin.
Piotr Świerczewski
Piotr Świerczewski (s. 8. huhtikuuta 1972 Nowy Sącz) on puolalainen entinen jalkapalloilija.
Jalkapallomaajoukkue
Świerczewski debytoi Puolan maajoukkueessa 1992. Hän kuului Puolan joukkueeseen myös MM-kilpailuissa 2002. Hän on pelannut 70 maaottelua ja tehnyt niissä kolme maalia.
Itä-Preussin kansanäänestys
Itä-Preussin kansanäänestys oli Allensteinin ja Marienwerderin (nyk. Olsztyn ja Kwidzyn Puolassa) alueilla Saksan Itä-Preussissa 1920 järjestetty kansanäänestys, jonka avulla selvitettiin asukkaiden halukkuutta kuulua joko Saksaan tai liittyä vaihtoehtoisesti Puolaan. Äänestys pohjautui Versailles’n rauhasopimuksen artikloihin 94 ja 97. Tulos oli varsin yksiselitteinen, sillä Allesteinin ja Marienwerderin asukkaista yli 90 prosenttia halusi alueidensa kuuluvan jatkossakin Saksaan. Äänestyksen tulosta myös kunnioitettiin eikä kansanäänestysalueita liitetty Puolaan eräitä rajaseudun kyliä lukuun ottamatta.
Alexander Gordon Laing
thumb|Alexander Gordon Laing Alexander Gordon Laing (27. joulukuuta 1793 Edinburgh, Ison-Britannian kuningaskunta – 26. syyskuuta 1826) oli skotlantilainen tutkimusmatkailija ja ensimmäinen eurooppalainen Timbuktussa.
Elämäkerta
Laing jatkoi matkaa 10. tammikuuta 1826 ja suuntasi kohti Timbuktua. Toukokuun ja heinäkuun välisenä aikana Laing kärsi kuumesairaudesta ja tuaregien hyökkäyksistä. Hän oli myös haavoittunut taisteluissa. Laing pääsi kuitenkin Timbuktuun 18. elokuuta. 21.syyskuuta kirjoittamassaan kirjeessä hän kertoi pelkäävänsä paikallisen fulbehallitsija Bellon vihamielisyyttä ja lähtevänsä kaupungista kolmen päivän päästä. Paikallisten mukaan Laing oli lähtenyt suunnitelmiensa mukaan kaupungista, mutta murhattu yöllä 26. syyskuuta.
Miroslav Lap
Miroslav Lap (s. 8. syyskuuta 1950 Ljubljana) on Jugoslaviaa edustanut entinen jääkiekkoilija. Hän pelasi maansa joukkueessa Innsbruckin olympialaisissa 1976, joissa Jugoslavia sijoittui kymmenenneksi. Lap teki turnauksessa yhden maalin ja sai yhden syöttöpisteen.
Kenta Bell
Kenta Bell (s. 16. maaliskuuta 1977) on yhdysvaltalainen kolmiloikkaaja, joka kilpaili urallaan myös pituushypyssä.
Kenta Bellin suurimmat saavutukset ovat kolmiloikassa Universiadien voitto 2001 sekä Yhdysvaltain mestaruus 2003 ja 2010. Kahdesti hän selviytyi loppukilpailuun MM-kisoissa ja kerran olympialaisissa.
Bell lopetti urheilu-uransa vuonna 2012. Urheilu-uransa jälkeen hän toimi valmentajana. Vuonna 2017 hän sai ikuisen toimintakiellon urheilussa välitettyään dopingaineita valmennettavilleen.
Seksifantasia
Seksifantasia on seksuaalisuuden ilmentymä, jossa luodaan mielikuvituksen avulla seksuaalista mielihyvää tuottava kuvitteellinen maailma tai tilanne. Seksifantasian toteuttaminen oikeassa elämässä ei useinkaan ole tavoitteena, ja se voi olla myös fyysisesti mahdotonta. Tavallisia seksifantasian aiheita ovat uskottomuus, sitominen, ryhmäseksi, seksuaalinen dominointi tai alistuminen, sadomasokismi, raiskausfantasia sekä muun kuin oman seksuaalisen suuntautumisensa toteuttaminen.
Emilia Mikue Ondo
Emilia Mikue Ondo (s. 20. joulukuuta 1984) on päiväntasaajanguinealainen keskipitkän matkan juoksija. Hän putosi naisten 800 metrin juoksussa ensimmäisellä kierroksella sekä kesäolympialaisissa 2004 Ateenassa että 2008 Pekingissä. Mikue Ondo myös toimi molemmissa kisoissa maansa lipunkantajana.
Pravda
Pravda (, ’Totuus’) on venäläinen sanomalehti, joka oli Neuvostoliiton johtava sanomalehti ja Neuvostoliiton kommunistisen puolueen keskuskomitean äänenkannattaja vuosina 1912–1991. Lehti myytiin vuonna 1991 ja lakkautettiin vuonna 1996, jonka jälkeen se jakautui kahtia Venäjän federaation kommunistisen puolueen lehdeksi Pravda ja verkkolehdeksi Pravda.ru.
Historia
Vallankumoukselliset bolševikit alkoivat julkaista Pravdaa Pietarissa 5. toukokuuta 1912. Lehti korvasi maanpaossa Wienissä Itävallassa olleen bolševikki Lev Trotskin vuonna 1908 perustaman samannimisen lehden.
Keisarillinen hallinto pyrki estämään Pravdan julkaisemista, ja vaihdettuaan nimeään kahdeksan kertaa lehti lakkautettiin heinäkuussa 1914 ensimmäisen maailmansodan myötä alkaneen sensuurin vuoksi. Bolševikit jatkoivat Pravdan julkaisemista jälleen vuonna 1917, kun keisari oli syrjäytetty. Lokakuun vallankumouksen jälkeen Pravdasta tuli Neuvostoliiton tärkein julkaisu. Lehden perustamispäivää, toukokuun viidettä, alettiin juhlia Neuvostoliitossa lehdistönpäivänä.
Neuvostoliiton loppuvuosina Pravdan levikki oli yli 11,3 miljoonaa. Lehti tuotti voittoa, vaikka siinä ei ollut mainoksia. Lehti tuli pakollisena kaikille puolueen jäsenille, sotilashenkilöille, yrityksille, järjestöille ja armeijan yksiköille.
Tehtävä ja sisältö
pienois|vasen|Pravdan etusivulla 4. maaliskuuta 1953 kansalaisille kerrottiin ensimmäistä kertaa [[Josif Stalinin sairaudesta.]] Pravdan tehtävä oli esitellä Neuvostoliiton kommunistisen puolueen politiikkaa niin kotimaan kuin ulkomaidenkin lukijoille. Se oli maan tärkein uutislähde, ja se antoi kaikkiin tapahtumiin marxilaisen tulkinnan. Lukijat saivat Pravdasta lukeakseen puolueen virallisen kannan asioihin, ideologiset selitykset yksittäisiin ongelmiin, kommunismin teoriat sekä kehotukset yhdenmukaiseen ajatteluun.
Pravdan sisällöstä päätti toimitusneuvosto, johon kuului päätoimittaja apulaisineen, 22 toimituksen päälliköt, muutama kokenut journalisti sekä toimituspäällikkö. Toimittajia oli noin 180. He kuuluivat kommunistipuolueeseen, ja heillä oli oikeus saada haastattelu keneltä tahansa puoluevirkailijalta. Kirjeenvaihtajia lehdellä oli kotimaassa 62 ja ulkomailla 45, lähinnä Euroopassa. Toimittajilla oli suhteellisen korkea palkka ja samanlaisia etuoikeuksia kuin puolueen tärkeimmillä virkailijoilla.
Pravda käsitteli aihepiirejä päivittäisestä elämänmenosta suuriin ulkomaisiin ja kansainvälisiin tapahtumiin. Skandaaleja tai sensationalistisia aiheita lehdessä ei näkynyt. Pravdassa kerrottiin vain se, mitä puoluejohto halusi kerrottavan. Neuvostoliiton talouden menestystarinoiden ohella lehdessä kuitenkin kerrottiin myös vioista, tehottomuudesta, huonosta hallinnosta, korruptiosta, ruokapulasta ja tuotteiden heikosta laadusta.
Pravdan tärkein toimitus julkaisi joka numerossa artikkeleita, joissa selitettiin puoluejohdon ohjeet paikallisille puolueorganisaatioille ja yksittäisille puolueen jäsenille. Kolme taloustoimitusta kertoi Neuvostoliiton talouselämästä, saavutuksista ja ongelmista. Ulkomaantoimitus kertoi ulkomaiden asioista, korostaen Neuvostoliiton paremmuutta kapitalistimaihin verrattuna. 1950-luvulta alkaen ulkomaanartikkelien painotusta siirrettiin pois länsimaista maapallon muihin alueisiin. Viimeisinä vuosikymmeninä lehdessä käsiteltiin paljon aseidenriisuntaa, rauhanliikkeitä ja Yhdistyneiden kansakuntien toimintaa.
Pravdan etusivu oli varattu tavallisesti virallisille lausunnoille, asetuksille, päätöksille, pääkirjoituksille, talousuutisille, esimerkkityöläisten esittelyille, lyhyille ulkomaanuutisille, tärkeimmille valtiovierailuille sekä puoluejohtajan ja pääministerin tekemisille ja lausunnoille. Pääkirjoitukset käsittelivät useimmiten kotimaan asioita, ja niitä julkaistiin uudelleen muissa lehdissä ja luettiin ääneen radiossa. Lehden ja puoluejohdon virallinen kanta kansainvälisiin asioihin annettiin ulkomaanosaston artikkeleissa.