cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Via della Conciliazione
thumb|Via della Conciliazione, näkymä kadun itäpäästä kohti [[Pietarinkirkkoa.]] Via della Conciliazione (suom. Sovinnon tie) on Italian pääkaupungissa Roomassa, Borgon kaupunginosassa sijaitseva katu, joka yhdistää Pietarinkirkon edustalla olevan Pietarinaukion ja Tiber-joen rannalla sijaitsevan Castel Sant’Angelon linnoituksen. Nimi viittaa Italian ja Vatikaanivaltion välillä 1929 allekirjoitettuun sopimukseen, joka päätti paavin 60-vuotisen Vatikaanin vankeuden. Noin puolen kilometrin pituinen katu rakennettiin vuosina 1936–1950 diktaattori Benito Mussolinin aloitteesta vanhoja Carlo Fontanan ja Berninin suunnitelmia mukaillen.
Fernando Hierro
Peliura
Espanjan maajoukkueessa Hierro pelasi 89 ottelua ja teki 29 maalia. Hän otti osaa vuosien 1990, 1994, 1998 ja 2002 MM- sekä vuosien 1996 ja 2000 EM-kilpailuihin. Vetäytyessään maajoukkuetehtävistä vuonna 2002 hän piti hallussaan kenttäpelaajien otteluennätystä sekä maaliennätystä. Raúl korvasi hänet sekä Real Madridin ja maajoukkueen kapteenina että ennätyksien haltijana.
Mikko Vainionpää
Pelaajauralla hänen roolinsa oli kotiuttaja, ja hän pelasi usein numerolla 3 tai 4. Ulkopelissä Vainionpää toimi siepparina.
Via della Conciliazione
Rakentaminen
Mussolini tilasi uuden kadun suunnitelmat vuonna 1934 arkkitehtikaksikko Marcello Piacentinilta ja Attilio Spaccarellilta. Hanke herätti alkuun vastustusta varsinkin katolisen kirkon taholta, mutta Mussolinin vahvistettua suunnitelman kesäkuussa 1936 paavi antoi sille hyväksyntänsä. Kadun tieltä purettiin 1,6 hehtaarin laajuinen keskiaikainen Spina di Borgon alue, jossa asui 5 000 asukasta. Purkutyöt valmistuivat syksyyn 1937 mennessä. Katualueeksi raivattiin 1400-luvulla rakennettujen Borgo Nuovo- ja Borgo Vecchio -katujen väliset korttelit, mutta myös lähes kaikki niiden varrella sijainneet rakennukset purettiin, jotta uuden kadun molemmin puolin voitaisiin rakennetaa symmetrisiä uudisrakennuksia monumentaalisen ilmeen luomiseksi. Pietarinaukion edessä sijainneelta Piazza Rusticucci -aukiolta purettiin historialliset palatsit Palazzo Alicorni ja Palazzo dei Convertendi, jotta Pietarinkirkko saataisiin näkymään paremmin kadun itäpäähän. Vanhoista rakennuksista säilytettiin kadun pohjoislaidalla Palazzo Torlonia ja Santa Maria in Traspontinan kirkko, etelälaidalla Palazzo dei Penitenzieri ja Palazzo Serristori.
Fernando Hierro
Peliuran jälkeen
Hierro nimitettiin Espanjan kuninkaallisen jalkapalloliiton urheilutoimenjohtajaksi syyskuussa 2007.
Via della Conciliazione
Rakentaminen
Hanke viimeisteltiin pystyttämällä vuonna 1950 kadun molemmin puolin 28 obeliskia. Samana vuonna avattiin Piacentinin kadun varrelle suunnittelema konserttisali Auditorium.
Fernando Hierro
Peliuran jälkeen
10. heinäkuuta 2014 Hierro teki paluun Real Madridiin, kun hänestä tuli Carlo Ancelottin apuvalmentaja yksivuotisella sopimuksella. Hän korvasi tehtävässä Zinédine Zidanen, joka siirtyi Real Madrid Castillan päävalmentajaksi. Kesäkuussa 2016 Hierron valmennusura jatkui Segunda Divisiónissa pelaavan Real Oviedon päävalmentajana. Hän teki seuran kanssa 1+1-vuotisen sopimuksen.
Hierro nimitettiin Espanjan jalkapallomaajoukkueen päävalmentajaksi kesäkuussa 2018 vain kaksi päivää ennen joukkueen ensimmäistä ottelua MM-kisoissa. Espanjan putosi kisoissa jo ensimmäisellä pudotuspelikierroksella Venäjälle ja Espanjan jalkapalloliitto tiedotti tästä noin viikkoa myöhemmin, ettei Hierro jatka päävalmentajana kisojen jälkeen.
Pääkonsuli (arvonimi)
Arvonimi myönnettiin ensimmäisen kerran vuonna 1921 lähetystösihteeri Hjalmar Göösille. Vuosien 1918–2016 aikana pääkonsulin arvonimi on myönnetty 46 henkilölle.
Mikko Vainionpää
Pelaajaura
Vainionpään kasvattajaseura on Nurmon Jymy. Hän siirtyi Oulun Lippoon 1998 Seinäjoen Maila-Jusseista, jossa oli voittanut kaksi pronssia. Ensimmäisellä kaudellaan Lipossa Vainionpää voitti Suomenmestaruuden, sekä saalisti toisella kaudella pronssia. Kolmannen kauden jälkeen hän lähti nostamaan kasvattajaseuraansa Nurmon Jymyä Superpesikseen. Vainionpää palasi Lippoon kuitenkin kaudeksi 2003, koska Nurmo ei noussutkaan. Kun Jymy lopulta nousi Superpesikseen kesäksi 2004, Vainionpää vaihtoi jälleen seuraa. Hän pelasi Nurmossa neljä kautta palaten Lippoon kesäksi 2007. Vainionpää on pelannut yhdeksän Itä–Länsi-ottelua. Vainionpään pelaajaura loppui JymyJusseissa vuonna 2015, jonka jälkeen hän ryhtyi toimimaan pelinjohtajana.
Marmoripalatsi (Pietari)
thumb|250px|Marmoripalatsi Nevalta nähtynä. thumb|250px|Aleksanteri III:n patsas palatsin sisäpihalla. Marmoripalatsi on klassistinen rakennusmuistomerkki Pietarissa Venäjällä. Se on saanut nimensä julkisivun ja sisätilojen koristeluun käytetystä marmorista. Vuosina 1768–1785 rakennetun palatsin on suunnitellut arkkitehti Antonio Rinaldi. Se sijaitsee Nevan rannalla Mars-kentän pohjoispuolella.
Arkkitehtuuri
Marmoripalatsi kuuluu Talvipalatsin vieressä sijaitsevien edustusrakennusten ketjuun. Palatsin rantakadun, Millionnaja-kadun ja niitä yhdistävän Marmorikujan puolelta se muodostaa suorakaiteen, jonka yhtenäisyyttä korostaa punaisella viipurilaisella graniitilla päällystetty pohjakerros. Sortavalan vaaleanharmaalla graniitilla verhoiltuja kahta ylintä kerrosta yhdistävät vaaleanpunaisesta Tiutian marmorista valmistetut korinttilaiset pilasterit. Luonnonkiven käyttö julkisivujen koristelussa tuo mieleen 1600-luvun roomalaiset yksityispalatsit. Aikojen kuluessa eriväriset kivilaadut ovat haalistuneet.
Arkkitehti Pjotr Jegorov rakensi vuosina 1780–1788 palatsin itäpuolelle talousrakennuksen sekä rakennuksia yhdistävän aidan, jonka mallina on toiminut Kesäpuiston Nevan-puoleinen aita. Aleksandr Brjullov uudisti palatsin sisätilat 1840-luvulla. Samalla hän muutti talousrakennuksen uusrenessanssityyliseksi. Sen pihanpuoleiselle julkisivulle on sijoitettu kuvanveistäjä Peter Clodtin friisi ”Hevonen ihmisen palveluksessa”.
Rakennuksen historia
Vuodesta 1992 lähtien Marmoripalatsi toimii Venäläisen taiteen museon näyttelytilana. Siellä esitellään mm. museon nykytaiteen kokoelmia sekä järjestetään venäläisten ja ulkomaisten taiteilijoiden vaihtuvia näyttelyitä.
Neuvostoaikana pääsisäänkäynnin edessä seisoi ”Pääoman viholliseksi” nimetty panssariauto, jonka päältä V.I. Lenin piti puheen palattuaan Suomen kautta Pietariin huhtikuussa 1917. Vuonna 1997 sen tilalle pystytettiin Pavel Trubetskoin vuonna 1909 veistämä Aleksanteri III:n ratsastajapatsas, jonka alkuperäinen paikka oli Moskovan aseman viereisellä Znamenskaja-aukiolla (nykyinen Kapina-aukio).
Punainen kirja
Punainen kirja on raportti, johon on koottu tieto eliölajien uhanalaisuudesta ja niiden uhanalaisuusluokituksesta.
Kansainvälistä Punaista listaa eli Punaista kirjaa julkaisee Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto IUCN. Sitä on julkaistu vuodesta 1994 alkaen. Vuoden 2012 versiossa on käsitelty yli 60 000 lajin uhanalaisuustilanne.
Suomen luonnosta arviointeja on tehtyjä viisi; kolme niistä noudattaen kansainvälisen luonnonsuojeluliiton IUCN:n ohjeita. Arvioinnit on tehty vuosina 1986, 1992, 2000, 2010 ja 2019.
Pounikko
Pounikko on palsa- ja aapasoilla tavattava ohutturpeinen, tiheävarpuinen rahkasammalmättäikkö. Pounikossa mättäiden välissä saattaa joskus olla näkyvää mineraalimaata. Pounikoita kasvaa havumetsävyöhykkeen pohjoisosien, subarktisten alueiden ja arktisten alueiden soilla. Pounikon lähikäsitteitä ovat jänne ja pounu.
Pibrentasviiri
Pibrentasviiri (C57H65N10O8F5) on heterosyklinen orgaaninen yhdiste. Yhdistettä käytetään lääketieteessä hepatiitti C -infektion hoitoon. Pibrentasviirin ja glekapreviirin yhdistelmä kuuluu WHO:n laatimaan tärkeimpien lääkeaineiden luetteloon.
Ominaisuudet ja käyttö
Pibrentasviiri sitoutuu proteaaseihin kuuluvaan hepatiitti C -viruksen proteiiniin NS5A ja estää sen toiminnan. Virus tarvitsee tätä proteiinia jakaantumiseensa tarvittavan replikaasientsyymikompleksin ja virionin muodostumiseen. Kun NS5A:n toiminta estyy, virus ei kykene jakaantumaan. Pibrentasviiri tehoaa kaikkiin kuuteen hepatiitti C -viruksen genotyyppiin. Lääkeainetta annetaan yhdistelmätablettina yhdessä glekapreviirin kanssa. Sen teho on hyvä, ja jopa yli 90 % potilaista parantuu. Pibrentasviirin ja glekapreviirin yhdistelmä hyväksyttiin markkinoille Euroopan unionin alueella ja Yhdysvalloissa vuonna 2017.
Haittavaikutukset
Pibrentasviirin ja glekapreviirin yhdistelmä on yleisesti ottaen hyvin siedetty ja haittavaikutukset ovat lieviä. Tyypillisimmät haittavaikutukset ovat pääkipu, huonovointisuus ja väsymys.
Bob Drake
Bob Drake (14. joulukuuta 1919 San Francisco – 18. huhtikuuta 1990 Woodland Hills, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen F1-kuljettaja. Hän osallistui yhteen F1-osakilpailuun kaudella 1960, Yhdysvaltain GP:hen. Hän oli kilpailussa 13., eikä saavuttanut pisteitä. Drake oli viimeinen kuljettaja, joka ajoi Maserati 250F -autolla.
Isabelle Accambray
Isabelle Accambray (o.s. Reynaud, s. 9. heinäkuuta 1956 Clichy, Hauts-de-Seine, Ranska) on entinen ranskalainen yleisurheilija, jonka päälaji oli kiekonheitto.
Accambray sijoittui Ateenan EM-kilpailuissa 1982 kiekonheitossa 14:nneksi tuloksella 53,06 m. Hän voitti Ranskan mestaruuden vuosina 1980, 1981 ja 1982. Hän paransi maansa ennätystä kuusi kertaa vuosina 1981–1982: syyskuussa 1981 hän vei ennätyksen Noëlle Jarrylta tuloksellaan 53,42 m ja viimeisen kerran hän paransi ennätystä elokuussa 1982 tulokseen 56,28 m.
Kalle Chydenius
Kalle Chydenius (s. 4. kesäkuuta 1970 Helsinki ) on suomalainen musiikkituottaja. Hänen tunnetuimpia tuotoksiaan ovat Don Huonojen Hyvää yötä ja huomenta (1997), Egotripin Superego (1996) ja Kemopetrolin Slowed Down (2000). Hän on ollut myös mukana tuottamassa Samuli Edelmannin albumeja Ihana valo, Tuhat yötä ja Mahdollisuus.
Chydenius jätti vuonna 2004 musiikkituottajan ansiotyön keskittyäkseen teatterin tekemiseen perustamassaan Akseli Ensemble -ryhmässä. Hän on työskennellyt vuodesta 2008 vakituisesti KOM-teatterissa. Teatterityön ohella Chydenius soittaa bassoa The Mama King -nimisessä rockyhtyeessä. Chydenius on myös tehnyt elokuvamusiikkia. Vuonna 2008 Chydenius oli tuottajana Kalle Aholan levylle Audio Wunderbaum.
Chydenius on kokeillut tehdä myös konemusiikkia ja onkin perustanut yhtyeen nimeltään Dramatic Orchestra.
Kalle Chydeniuksen vanhemmat ovat säveltäjä Kaj Chydenius ja ohjaaja Kaisa Korhonen, hänen veljensä on muusikko Jussi Chydenius. Kalle ja Jussi tekivät myös yhdessä Isän kädestä-levyn nimellä Veljekset Chydenius, jossa on Kaj’n sävellyksiä.
George Christoffel Alexander Junge
George Christoffel Alexander Junge Jr. (7. elokuuta 1905 Haarlem Alankomaat – 3. helmikuuta 1962 Leiden) oli alankomaalainen eläintieteilijä.
Junge opiskeli eläintiedettä Amsterdamin yliopistossa. 1928 hän aloitti syventävät opinnot lintujen systematiikan parissa ja väitteli tohtoriksi 1934 Amsterdamin yliopistossa. Väitöskirjan aiheena oli äyriäisten anatomia, ja väitöksen nimi oli Das Skelett und die Kiemen von Hyas Araneus Leach. Samana vuonna hänet valittiin Leidenin luonnonhistoriallisen museon (Rijksmuseum van Natuurlijke Historie) kuraattoriksi edesmenneen Eduard Daniel van Oortin seuraajaksi. Hänestä tuli museon lintutieteellisen osaston johtaja loppuelämänsä ajaksi, ja hän toimi myös nisäkäsosaston johtajana vuoteen 1949 saakka.
Junge julkaisi lintutieteellisiä artikkeleita Alankomaista ja niiden (entisistä) siirtomaista Indonesiasta, Uudesta-Guineasta, Surinamesta, Trinidadista ja Tobagosta. Hän tutki myös valaita ja julkaisi tutkimustuloksiaan. Hän oli Alankomaiden rengastustoiminnan johtaja vuoteen 1957 saakka ja toimitti ainakin 23 raporttia rengastustuloksista vuosina 1935–1957. Hän oli Ardean toimitussihteeri 1938–1962, Alankomaiden lintutieteellisen yhdistyksen johtokunnan jäsen ja ICBP:n Alankomaiden edustaja. Hän oli sekä British Ornithologists’ Unionin että American Ornithologists’ Unionin kirjeenvaihtajajäsen.
Junge oli naimisissa ja hänellä oli kaksi poikaa.
Junge nimesi linnuista useita alalajeja sekä raitakylkimanikin (Lonchura montana) vuonna 1939.
Gästrikland
thumb|right|150px|Kielo on Gästriklandin maakuntakukka. thumb|right|150px|Metso on Gästriklandin maakuntaeläin.
Gästrikland (joskus myös ) on yksi Ruotsin maakunnista. Se sijaitsee Keski-Ruotsissa Norlannin pääalueella. Gästriklandin pinta-ala on 4 181,0 km². Vuoden 2011 lopussa maakunnassa oli 148 714 asukasta, joten väentiheys oli 35,6 asukasta neliökilometriä kohti.
Luonnonmaantieteellisesti ilmaistuna maakunta sijaitsee Pohjanlahden länsirannikolla. Gästriklandin naapurimaakuntia ovat Uplanti, Västmanland, Taalainmaa sekä Hälsingland.
Maakunnan korkein kohta on Lustigknopp, joka kohoaa 402 metrin korkeuteen. Maakunnan suurin järvi on puolestaan Storsjön (74 km²) ja suurin kaupunki on Gävle. Gästriklandin maakuntalintu on metso.
Väestö lääneittäin
Gästriklandissa oli vuoden 2011 lopussa yhteensä 148 714 asukasta, jotka jakaantuivat eri lääneihin seuraavasti:
Kaikki läänit kuuluvat maakuntaan vain osittain.
Brittiläisen Kolumbian lippu
thumb|Brittiläisen Kolumbian lippu Brittiläisen Kolumbian lippu on Kanadalle kuuluvan Brittiläisen Kolumbian provinssin tunnus. Se hyväksyttiin viralliseksi lipuksi 14. kesäkuuta 1960.
Lipun yläosan Union Jack ja sen kruunu kuvaavat provinssin brittiläistä perintöä. Siniset ja valkoiset aaltoviivat kuvaavat provinssin sijaintia Tyynen valtameren ja Kalliovuorten välissä. Laskeva aurinko symboloi provinssin olevan Kanadan läntisin provinssi.
Liliana Cavani
thumb|Liliana Cavani (kolmas oikealta) Liliana Cavani (s. 12. tammikuuta 1933 Carpi) on italialainen elokuvaohjaaja ja käsikirjoittaja. Hän opiskeli Bolognan yliopistossa kirjallisuutta ja kielitiedettä ja valmistuttuaan vuonna 1960 siirtyi opiskelemaan elokuva-alaa Roomassa (Centro Sperimentale di Cinematografia) vuosina 1961–1962. Hänet tunnetaan parhaiten vuonna 1974 valmistuneesta elokuvasta Yöportieri.
Notre-Dame de la Paix
Basilique Notre-Dame de la Paix de Yamoussoukro on katolinen kirkko Norsunluurannikon pääkaupungissa Yamoussoukrossa. Kirkko on Guinnessin ennätysten kirjan mukaan maailman suurin, sillä sen pinta-ala ja kupolin korkeus ylittävät esikuvansa Vatikaanin Pietarinkirkon mittasuhteet. Rakennuksen korkeus kupolin huipulla olevan ristin kärjestä mitattuna on 158 metriä, pinta-ala 30 000 m², ja istumapaikkoja on 7 000 hengelle, minkä lisäksi tilaa on vielä 11 000 sanankuulijalle.
Yamoussoukron kirkko ei ole katedraalikirkko, sillä piispanistuin sijaitsee läheisessä Yamoussoukron Pyhän Augustinuksen katedraalissa.
Historia
Norsunluurannikon pitkäaikainen ensimmäinen presidentti Félix Houphouët-Boigny siirsi maan pääkaupungin Abidjanista syntymäkyläänsä Yamoussoukroon, jonne hän halusi rakentaa maailman suurimman kirkon. Notre Dame de la Paix'n basilika rakennettiin 1985–1989, ja sen suunnitteli libanonilainen arkkitehti Pierre Fakhoury. Paavi Johannes Paavali II vihki kirkon 10. syyskuuta 1990. Rakennusmateriaali, kuten marmori, tuotettiin ulkomailta Italiasta ja Ranskasta. Rakentamisen kalleutta (740 miljoonaa Ranskan frangia) on arvosteltu köyhyydestä ja alikehittyneisyydestä kärsivässä maassa. Kirkon tarpeellisuuskin on kyseenalainen, sillä maan vähälukuisista kristityistä vain 17 prosenttia on katolisia, ja kirkkoa on käytetty vain kahdesti.
Aleksei II
Aleksei II, maalliselta nimeltään Aleksei Mihailovitš Ridiger, alun perin von Rüdiger (23. helmikuuta 1929 Tallinna, Viro – 5. joulukuuta 2008 Peredelkino, Venäjä) oli Moskovan ja koko Venäjän patriarkka. Aleksei II johti Venäjän ortodoksisen kirkon sosiaalisen ja poliittisen vaikutusvallan uudelleenrakentamista Neuvostoliiton kaatumisen jälkeisenä aikana.
Aleksei lähti 1947 opiskelemaan Leningradin hengelliseen seminaariin ja akatemiaan, missä hän valmistui teologian kandidaatiksi 1950. Hänet vihittiin syyskuussa 1961 Tallinnan piispaksi. Marraskuussa 1961 hänestä tuli kirkon ulkomaanosaston varajohtaja. Kesäkuussa 1964 hänet nimitettiin arkkipiispaksi ja joulukuussa Moskovan patriarkaatin kansliapäälliköksi sekä pyhän synodin jäseneksi.
Hänen huomattavimpia diplomaattisia saavutuksiaan oli Venäjän ortodoksisen ulkomaankirkon kanssa neuvoteltu onnistunut yhtymissopimus.
Uskonnonvapauden toteutumista entisissä kommunistisissa maissa seuraava brittiläinen Keston Institute on esittänyt, että KGB olisi tukenut Aleksei II:n uraa tämän ollessa nuori pappi Tallinnassa. Venäjän ortodoksisen kirkon edustajat ovat jyrkästi kieltäneet väitteet.
Aleksei II otti usein vahvasti kantaa ei-kirkollisiin kysymyksiin, muun muassa vastustamalla Martti Ahtisaaren Nobel-ehdokkuutta. Sitä vastoin hänet tunnettiin Vladimir Putinin uskollisena tukijana.
Isolimaska
Isolimaska eli silmuisolimaska (Spirodela polyrrhiza tai Spirodela polyrhiza) on maapallolla laajalle levinnyt, veden pinnalla kelluvia suuria kasvustoja muodostava pieni kasvi.
Ulkonäkö ja koko
thumb|220px|vasen|Isolimaskan verson alapuoli ja juuret.
Isolimaskan 4–8 millimetriä pitkät versot ovat 5–15-juurisia. Juuret ovat tavallisesti alle 3 cm pitkiä. Versot kelluvat tavallisesti 2–5 verson ryhminä. Versot ovat lähes pyöreitä, ehytlaitaisia, 5–15-suonisia ja litteitä. Väriltään versot ovat päältä sinivihreitä ja alta sinipunaisia. Verson tyvi on hyvin lyhyt ja kalvomainen. Kukinto on vaatimaton. Suomessa isolimaskan ei tiedetä kukkineen. Laji muodostaa syksyisin pieniä, tummia ja juurettomia talvehtimissilmuja.
Levinneisyys
Isolimaskan levinneisyysalue on hyvin laaja mutta epäyhtenäinen. Sitä tavataan muun muassa suurimassa osassa Eurooppaa pohjoisimpia ja eteläisimpiä osia lukuun ottamatta, Lähi-idässä, Pohjois-Afrikassa, Aasian etelä-, kaakkois- ja itäosissa sekä Pohjois-Amerikan keski- ja eteläosissa. Suomessa isolimaskaa esiintyy sisämaassa paikoitellen linjan Vaasa–Mikkeli eteläpuolella. Pohjanlahden rannikolla levinneisyysalue jatkuu satunnaisena aina Perämeren perukoille saakka. Yleisin laji on Etelä-Suomessa.
Elinympäristö
Isolimaskaa kasvaa rehevissä ojissa, lammissa, järvissä ja joissa suojaisilla paikoilla. Laji on yleistynyt Etelä-Suomessa. Isolimaska kasvaa usein yhdessä pikkulimaskan (Lemna minor) ja kupulimaskan (Lemna gibba) kanssa.
Käyttö
Yhdysvalloissa isolimaskaa viljellään toisinaan eläinten rehuksi.
Mouth for War
Mouth for War on yhdysvaltalaisen thrash metal -yhtyeen Panteran toisen varsinaisen albumin Vulgar Display of Power (1992) ensimmäinen single. Kappale oli ensimmäinen heavy metal -single, joka nousi Yhdysvaltojen listojen ykköseksi. Siitä tuli myös yhtyeen lopullinen läpimurto. Kappale on yhtyeen tunnetuimpia.
Marxilais-leniniläiset ryhmät
Maolaisuus nousi länsimaissa 1960-luvulla yhtenä kommunistisista liikkeistä. Kulttuurivallankumous oli käynnistynyt Kiinassa vuonna 1966 ja Maon Pieni punainen kirja ilmestyi suomeksi 1967. Maolaisuuteen kallistuneita vasemmistolaisia opintopiirejä alettiin perustaa Suomessa syksystä 1967 alkaen. Maolaisjärjestöt julkaisivat kahta lehteä, marxisti-leninististä teoriaa käsittelevää Punakaartia (1969–1975) ja päivänpoliittista agitaatiolehteä Lokakuu (1972–1978).
Toimintaa leimasi suhde Suomen kommunistisen puolueen (SKP) oppositioon eli taistolaisiin, joilla oli 1970-luvulla hallitseva asema laitavasemmiston nuorison keskuudessa. SKP tuomitsi maolaiset lahkolaisina ja pyrki eristämään MLR:n. Varsinkin maolaisten Neuvostoliitto-kritiikki oli liikaa Neuvostoliiton kommunistisen puolueen johtoaseman tunnustaneille oikeaoppisille kommunisteille. Maolaisia ryhmiä toimi suomalaisissa yliopistokaupungeissa 1970-luvun loppupuolelle asti, mutta maolaiset jäivät Suomessa pieneksi ryhmäksi. Parhaimmillaan maolaisten toiminnassa oli mukana noin 100–200 ihmistä.
Opintokerhot
Aluksi maolaisia tai ”marxismi-Ieninismi-Mao Zedongin ajattelu” -ideologiaan suuntauneita opintokerhotoimintaa oli Helsingissä, myöhemmin ainakin Raumalla, Turussa, Jyväskylässä ja Oulussa. Ensimmäisen maolaisen opintokerhon Tampereelle perusti dramaturgian opiskelija Jarmo Lavila Muutoinkin maolainen toiminta oli Tampereella paljon näkyvämpää ja aktiivisempaa kuin Helsingissä. . Alkuvuodesta 1969 virallistettiin parisen vuotta toiminut Helsingin marxilais-leniniläinen seura (HMLS). Mao ja Kiina olivat länsimaissa muotia kesällä 1968. Kulttuurivallankumouksen todellisuudesta ei juuri tiedetty ja Mao esiintyi hahmona myös populaarikulttuurissa.
Shaun Cashman
Shaun Cashman on yhdysvaltalainen animaattori ja Annie-palkittu ohjaaja, joka aloitteli uraansa ääntennauhoittajana ennen kuin pääsi 1990-luvun alussa Simpsoneihin hahmojen sommittelijaksi. Sarjan jälkeen Cashman on toiminut enimmäkseen ohjaajana muun muassa Kukkulan kuninkaassa ja The Grim Adventures of Billy & Mandyssa.
Marxilais-leniniläiset ryhmät
Ryhmien synty
Suojelupoliisi arvioi vuonna 1968 maolaisuuden erityisen tarkasti silmällä pidettäväksi liikkeeksi, koska siitä arveltiin tulevan Ruotsin ja Norjan esimerkin mukaisesti Suomen johtava radikaalin vasemmiston liike. Valtiotieteen tohtori Jukka Tarkan mukaan maolaiset olivat liikkeellä liian aikaisin ja menettivät sen tilaisuuden, jota taistolaiset hieman myöhemmin osasivat käyttää. Maolaisia vahtinut Supo pääsi Tarkan mukaan liian myöhään jyvälle taistolaisista, jotka onnistuivat miehittämään valta-asemansa miltei varkain.
1970-luvun alussa SKP alkoi puhdistaa maolaisia riveistään, mikä osaltaan vauhditti MLR:n perustamista. MLR kertoi järjestöä tarvittavan varsinkin siksi, ettei SKP:ssa noudatettu demokraattista sentralismia. Maaliskuussa 1973 SKP:n poliittinen toimikunta kehotti puolueen piirijärjestöjä hankkiutumaan eroon maolaisista.
Oikeistolaisessa kielenkäytössä ”maolaisilla” viitattiin 1960-luvun lopulla ja vielä 1970-luvun alussa äärivasemmistolaisiin, vallankumouksellisiin sosialisteihin. Maolaisten alle niputettiin SKP:n vähemmistöläiset ja muut stalinistit, maolaiset, trotskilaiset ja jopa anarkistit. Myöhemmin sanan korvasi käsite taistolaisuus.
Loppu
Maolaisten toiminta hiipui 1970-luvun lopulla. MLR:n lakkauttamisen jälkeen 1979 jotkut entiset maolaiset jatkoivat toimintaansa Matti Puolakan Vaihtoehtoliike Idun (1978–1989) piirissä. Osa jäsenistä liittyi 1970-luvun lopulla nousseeseen ympäristöliikkeeseen.
MLR:n toiminta lopetettiin vuonna 1978, koska katsottiin ettei marxilainen maailmankatsomus kyennyt selittämään ajan uusia ongelmia. Erityisesti marxilainen ihmiskäsitys ja moraalifilosofia olivat MLR:läisten mielestä kehittyneiden länsimaiden rauhanomaisissa oloissa harhaanjohtavia. Näitä näkemyksiä julkaistiin vuonna 1979 perustetussa Vaihtoehtoliike Idussa. Itu julkaisi vuonna 1982 Matti Puolakan kirjan ''Mikä ihminen on? Marxismin kriisi, maailmanhistorian suurin käänne ja uuden maailmankatsomuksen välttämättömyys'', jossa esitettiin systemaattinen marxilaisen filosofian kritiikki (tietoteoria, dialektiikka, moraalifilosofia, ihmiskäsitys ja historianfilosofia). Nämä näkemykset perustuivat MLR:ssa jo 1970-luvun alussa käytyihin sisäisiin linjaväittelyihin, joissa käytännössä sanouduttiin irti Kiinan kulttuurivallankumouksen moraalifilosofisesta linjasta ja tavasta kohdella toisinajattelijoita. Idussa myös jatkettiin Neuvostoliitto-kritiikkiä ja muun muassa ennustettiin vuonna 1981 lähes vuoden tarkkuudella Neuvostoliiton tuleva romahdus. Itu lakkautettiin 1980-luvun lopulla, jolloin Matti Puolakan ajattelu nousi lopullisesti sekä marxismin raamien että ylipäätään oikeisto-vasemmisto -jaon yli.
Politiikka
pienoiskuva|Lokakuu, Punakaarti 1975 - 1976. Suomen maolaisista dokumentin ohjanneen Jouko Aaltosen mukaan maolaiset puhuivat ensimmäisten joukossa suomettumisesta sekä vastustivat presidentti Urho Kekkosen ylivaltaa ja hänen uudelleenvalintaansa poikkeuslailla vuonna 1973.
MLR koki olevansa ainoa oikeaoppisen marxismi-leninismin edustaja Suomessa ja se kritisoi voimakkaasti SKP:ssa esiintyneitä kilpailevia tulkintoja. SKP oli MLR:n mielestä "peruuttamattomasti revisionistinen". Maolaiset olivat kuitenkin poliittisesti lähellä varsinkin SKP:n oppositiota eli niin sanottuja taistolaisia. Lokakuu-lehdessä kerrottiin alkuvuodesta 1973 näiden puolustavan työväenluokan etuja "ainakin yhdeksässä tapauksessa kymmenestä". Maolaiset myös äänestivät SKP:n opposition ehdokkaita vaaleissa. SKP puolestaan seurasi maolaisuuden suhteen neuvostoliittolaista linjaa, joka tuomitsi Mao Zedongin opetukset jyrkästi virheellisinä ja vaarallisina. Keskinäiset erimielisyydet tekivät yhteistyön käytännössä mahdottomaksi. SKP:ssa maolaisuuden vastaista taistelua johti Jaakko Laakso, joka itsekin oli lyhytaikaisesti viehättynyt kiinalaisesta kommunismista 1960-luvun lopussa. Jukka Relanderin mukaan maolaisuus oli taistolaisille huomattava teoreettinen ongelma, ja hän on esittänyt, että maolaisuus olisi ollut Suomessa elinvoimaisimmillaan taistolaisten diskurssin sisällä.
Suhtautuminen Neuvostoliittoon oli MLR:n kannalta erittäin keskeinen kysymys. MLR hyväksyi kiinalaisen analyysin, jossa Neuvostoliitto leimattiin sosiaali-imperialistiseksi valtioksi, joka oli palauttamassa kapitalismia. Suomettuneessa suomalaisessa ilmapiirissä, ja varsinkin laitavasemmiston keskuudessa, tätä äänekästä kritiikkiä itänaapuria kohtaan ei suvaittu. Pirkko-Liisa Kastarin mukaan maolaisista tuli 1970-luvun radikaalin opiskelijaliikkeen "outoja lintuja – kummajaisia, joita katsottiin hieman kieroon ja lopulta enimmäkseen huvittuneesti." Kimmo Rentola on nähnyt suomalaismaolaisten neuvostovastaisuudessa lievää arkailua, mutta kriittisyys riitti silti eristämään MLR:n vasemmiston muista toimijoista. Maolaiset pitivät kohteluaan epäoikeudenmukaisena ja korostivat, ettei arvostelua tullut käsittää neuvostovastaisuudeksi.
Organisaatio
MLR:n jäsenmäärä ei koskaan ylittänyt kahta sataa. Suurin osa jäsenistä oli nuoria, monet opiskelijoita. Joitakin järjestön jäseniä oli luottamusmiehinä työpaikoilla. MLR:n toiminnassa keskeisissä opintopiireissä kävi myös liikkeen ulkopuolisia henkilöitä samoin kuin muissa maolaisten järjestämissä yleisötilaisuuksissa. Tunnetuin suomalainen maolainen oli liikkeen teoreetikko Matti Puolakka. Puheenjohtajana toimi alkuvaiheessa Seppo Merinen.
MLR:llä oli läheiset suhteet Kiinan kansantasavaltaan, sen Suomen suurlähetystöön ja kommunistiseen puolueeseen (KKP) samoin kuin toisiin pohjoismaisiin maolaispuolueisiin. Vuonna 1975 MLR julkaisi aineistoa pohjoismaiden marxilais-leniniläisten puolueiden ja järjestöjen ensimmäisestä neuvottelukokouksesta kirjasessa nimeltä Pohjoismaat supervaltojen välissä – taistelkaa nykyajan revisionismia vastaan.
Tiedotus
MLR julkaisi kahta lehteä, joista Punakaarti (ilmestyi 1969–1977) keskittyi teoreettiseen keskusteluun ja Lokakuu (ilmestyi 1972–1978) toimi agitaatiolehtenä. Lehdet ilmestyivät epäsäännöllisin väliajoin muutaman kerran vuodessa, kunnes Lokakuu alkoi ilmestyä viikkolehtenä huhtikuussa 1976. Kaikki lehtien kirjoitukset olivat anonyymeja lukuun ottamatta joitakin nimimerkeillä kirjoitettuja artikkeleita. Vuodesta 1971 lähtien julkaistiin turvallisuussyistä vain lain vaatima vastaavan julkaisijan nimi, mikä Lokakuun tapauksessa tarkoitti muun muassa Kalevi Mäkelää (1973–?).
MLR:llä oli Lokakuu-nimisiä kirjakauppoja Helsingissä, Turussa ja Raumalla. Niissä kaupattiin lehtien lisäksi muuta MLR:n suomentamaa ja julkaisemaa kirjallisuutta. Sarjassa "Marxismin klassikoita" MLR julkaisi vuosina 1972–1975 Stalinin, Maon, Enver Hoxhan ja Karl Marxin teoksia.
Kidō senshi Gundam ZZ
Kidō senshi Gundam ZZ on japanilainen Sunrisen tuottama tv-animaatiosarja ja Kidō senshi Z Gundamia seuraava Gundam-sarjan osa. Sen 47 jaksoa lähetettiin 1.3.1986–31.1.1987 TV Asahi -verkossa pääkanavana Nagoya TV.
Tarina
Avaruusvuosisadan vuonna 0088 Grypsin konfliktissa Titaanit tuhonneen AEUGin mahti on hupenemassa. Sijaishallitsija Haman Karnin johtama Zeonin armeijan jäänteistä koostuva Axis valmistautuu Maan valloitukseen.
Tuotanto
Gundam ZZ on Kidō senshi Gundamin aloittaman sarjan kolmas osa ja suoraa jatkoa tv-sarjalle Kidō senshi Z Gundam. Sarja kuvaa ensimmäisen Neo Zeonin konfliktin tapahtumat. Edeltäjäänsä verrattuna sarjan sävy oli kevyt, reipas ja koominen, koska pyrittiin palauttamaan Gundamin suosio ja sponsori Bandai halusi tähdätä nuorempia ikäryhmiä. Koska sarjan tunnelma oli tyystin toisenlainen kuin edeltäjänsä, sai se osakseen paljon vihaisia kommentteja ja kritiikkiä vanhoilta Gundam-faneilta.
Sarjan puolivälissä sarja muuttuu edeltäjiensä tapaan vakavammaksi, vaikkeivat komedia tyystin katoakaan. Loppupuolella sarjassa kehittyy Z Gundamin tapaan kolmen osapuolen välinen konflikti, mutta edeltäjän ”vaikeasti ymmärrettäväksi” kritisoidun poliittisen juonittelun kuvaamisen asemesta sarja päättyy yksinkertaisesti Hamanin ja Judaun kaksintaisteluun.
Tarinan sankari Judau esitetään aikuisuutta epäloogisesti vastustavana hahmona. Aiempien osien newtype-ideaakin käsitellään ”aikuisten järjettömyyden” ja ”lasten rehellisyyden” vastakkainasettelulla. Kohtauksia, joissa Judau ”lapsena” toruu ”aikuisia” voidaan pitää sarjassa erityisen symbolisina. Ennen sarjan julkaisua sen mainoslause olikin ”Kaikki lapset ovat newtypejä! Näytetään se aikuisille!”
Sarjaa luonnehtivat myös supervoimaisten mobile suitien taistelut. Sarjan loppupuolella Neo Zeon lähettää toistuvasti etulinjaan psycommu-systeemillä ja raskailla tuliaseilla varustettuja robotteja. Tämän vuoksi sarjan mobile suitit olivat aiempi Gundameita suurempia ja rakenteeltaan monimutkaisempia, ja erilaisissa Gundamia käsittelevissä julkaisuissa niitä luonnehditiin ”dinosaurusmaisiksi”. Seuraavassa Gyakushū no Char -elokuvassa robottisuunnittelu palasi taas pienempiin mobile suiteihin. Näiden ZZ Gundamille tyypillisten mobile suitien ja mobile armoreiden joukossa on paljon fanien keskuudessa suosittuja koneita, mutta vielä ei ole julkaistu videopeliä, jossa esiintyisi vain ZZ Gundamin robotteja. Joissakin useista sarjoista robotteja ottaneissa peleissä ZZ Gundamin mobile suitit ovat kuitenkin esiintyneet.
Sarjassa esitettiin ilmakehään syöksyn ja avaruussiirtokunnan pudotuksen, keinotekoisten newtypejen Elpeo Plen ja Ple-Twon tragedian sekä vihollisarmeijan sisäisen konfliktin kaltaisia aiemmissa Gundameissa nähtyjen kohtausten kaltaisia tapahtumia. Toisaalta Elpeo Plen kaltaisen ”pikkusisko”-hahmon sisällyttäminen voidaan nähdä yrityksenä tuoda ajan muoti-ilmiö Gundamin maailmaan.
Sarjaan loppupuolelle suunniteltiin alun perin Char Aznablen paluuta, mutta kun kesken sarjan esityksen päätös Gyakushū no Charin tekemisestä tehtiin, ideasta luovuttiin ja tyydyttiin tarjoamaan taustat elokuvan juonelle.
Vaikka Z Gundamissa mainoskatkon tunnuksessa esiintyvä robotti vaihtui Gundam Mk-II:sta Z Gundamiin päärobotin vaihtuessa sarjan aikana, käytettiin Kidō senshi Gundam ZZ:ssa koko ajan Z Gundamia, vaikka Judau vaihtaakin mobile suitinsa ZZ Gundamiin sarjan edetessä.
Kuten edellä todettiin Gundam ZZ oli Z Gundamin jatko-osa, mutta vuonna 2005 ensi-iltansa saaneiden kolmen Kidō senshi Z Gundam -elokuvan loppua on muutettu tv-sarjaan verrattuna, eikä Gundam ZZ ole jatkoa niille. Tomino on ilmoittanut aikovansa tehdä vain seitsemän elokuvaa ajasta ensimmäisen Gundamin ja Gyakushū no Charin välille, ja sekä elokuvat että sarjat kertovat oman versionsa avaruusvuosisadan tapahtumista.
Vaikka sarjan lopputeksteissä kuvakäsikirjoituksen tekijäksi on merkitty Tominon salanimi Minoru Yokitani, Tomino sanoi myöhemmin Newtype-lehden haastattelussa Gundamin ZZ:n olleen (Akinori) ”Endōn teos”, ja että hän vain ”joskus sattui tekemään storyboardeja.”
Tominon Gundam ZZ:n kanssa samoihin aikoihin ohjaamista töistä useimpien tarinat päättyvät melko synkästi, mutta Gundam ZZ eroaa näistä onnellisella lopullaan. Kuitenkin sarjassa nähdään Kidō senshi Gundamin päähenkilöihin kuuluneen Hayato Kobayashin, avaruusalus La vie en rosen vt. kapteenin Emary Ouncen ja Elpeo Plen kuten myös Neo Zeonin sarjan alussa koomisten Mashymre Cellon ja Chara Soonin traagiset kuolemat.
Kidō senshi Gundam ZZ:n myötä Gundam-televisiosarjat jäivät pitkälle tauolle. Vaikka sarjaa ei lopetettukaan ensimmäisen sarjan tavoin kesken huonojen katsojalukujen vuoksi, ei se myöskään saanut osakseen juurikaan positiivisia arvioita. Jopa viime vuosien monografioissa on julkaistu Gundam ZZ:aa kritisoivia kirjoituksia.
Mecha-suunnittelu
Vain reilut kaksi viikkoa ennen deadlineä konseptiksi otettiin ”G-Armoriksi muotoaan muuttava ja yhdistymiskykyinen, huippuvahva Gundam”. Voimakkuuden symboliksi ZZ Gunamin päähän päätettiin sijoittaa suurmegahiukkastykki. Koska Kobayashin Z Gundamiin suunnitelemia robotteja ei oltu otettu vastaan hänen toivomallaan tavalla, hän päätti tehdä ”lapsille sopivan” robotin.
Kōdanshan julkaisemassa Kidō senshi Gundam daizenshū -teoksessa esiintyneiden ZZ Gundam -luonnosten joukossa julkaistiin myös lopullista versiota muistuttava ”aaltoliiketykillä” varustettu ZZ Gundam, joka vaikutti ottaneen vaikutteensa Tähtiritarien aaltoliiketykistä.
Kobayashi kertoi myös Animage-lehdessä Bandain henkilöstön kertoneen, että lasten keskuudessa pääosarobotin jälkeen seuraavaksi suosituin robotti oli Psyco Gundam. Syyksi arveltiin sitä, että se muistutti alkuperäistä Gundamia, joten Kobayashi tähtäsi myös ZZ Gundamia suunnitellessaan siihen. Se kuitenkin vaikutti ”heikolta”, joten Kobayashi teki joka osasta vahvemman näköisen ja lisäsi päähän aaltoliiketykin.
Lopulta Shindōshan Hideo Okamoto ja Mika Akitaka viimeistelivät Kobayashin työn. Bandain Mokei jōhō tosin väitti tekijäksi Hiroyuki Kitazumea. Bandain mukaan Kitazume ei ehtinyt saada työtään valmiiksi ajoissa pienoismallien valmistusta varten, minkä vuoksi ”1/144 ZZ Gundam” -pienoismallin rintaosa poikkeaa varsinaisesta ZZ Gundamista.
Ensimmäisessä puhtaaksipiirretyssä versiossa Gundamilla ei G-Fortress-tilassa ollut lainkaan nokkaa, mikä korjattiin Kobayashin toiveesta kiireellä lisäämällä kaksoissädekiväärin perään nokkaosa.
Aikataulusyistä Izubuchi otti vastuulleen vain alkuperäisluonnosten teon eikä viimeistellyt kuin Bawoon ja Galluss-J:n päät. Muut robotit hoitivat ZZ Gundamin tavoin Okamoto ja Akitaka. Lisäksi joukkoon kuuluu myös viimeistelijä Kazumi Fujitan töiltä vaikuttavia luonnoksia, mutta lopputeksteissä hänet on lueteltu ”suunnitteluavustajaksi”.
Ohjelman loppupuolella Akitaka vastasi liki kaikesta suunnittelusta, mutta pienoismallisuunnittelijat Masahiro Oda ja Yoshinori Sayama samoin kuin pienoismallilehti Model Graphixin henkilöstö auttoivat työssä.
Kidō senshi Z Gundamia kritisoitiin sen vuoksi, että vihollisten ja liittolaisten mobile suitit muistuttivat liiaksi toisiaan, joten tällä kertaa puolet erotettiin selvästi: AEUGin roboteilla oli joko kaksi silmää tai visiirityyppinen pääosa, kun taas Neo Zeonin armeijan robotit käyttivät yhtä monoeye-silmää. Tämän vuoksi Methuss poistuu tarinasta alkuvaiheissa, ja Z Gundamissa AEUGin käyttämän Rick-Diaksen vahvistettua versiota Strum-Diasta käytetään Neo Zeonin riveissä.
Z Gundamissa käytettiin sarjan sponsori Bandain toiveesta paljon mobile suit variatoneita sivurooleissa, koska näin voitiin kaupata uudelleen vanhoja pienoismallisarjoja. Tällä kertaa käytettiin kuitenkin vanhoijen robottien uudelleenversiointeja, jotka esiteltiin kokonaan uusina mobile suiteina. Koska sarjan päävihollinen Neo Zeon koostui vanhan Zeonin armeijan jäänteistä, oli tämä tarinaa ajatellen mahdollista, ja vanhoja pienoismallisarjoja voitiin hyödyntää surutta. Lisäksi Kidō senshi Gundamin amfibio- mobile suitit esiintyivät uudelleen siviilien sissitaistelijoiden riveissä, ja eräässä kohtauksessa Judau ja Haman taistelevatkin niillä. Geymalk ja Kapoolin kaltaisten robottien tuotteistus ei ollut valtava menestys, mutta vanhojen robottien uudet versiot muutettiin sivuosarooleistaan huolimatta useiksi pienoismalleiksi.
Bandain Satoru Matsumoto kertoi, että Bandai vähensi sponsoritukensa määrää sarjan kesken pienoismallien heikon kysynnän vuoksi. Lisäksi monimutkainen robottisuunnittelu lisäsi pienoismallien valmistuskustannuksia ja siten vähensi Bandain voittoja.
Hahmot
Katso Kidō senshi Gundam ZZ:n hahmot.
Tuotantohenkilöstö
Sarjan tuotanto:
Jaksojen tuotanto:
Tunnuskappaleet ja muu musiikki
King Recordsin julkaisemia:
Lähetysluettelo
Ensimmäinen jakso, ”Prelude ZZ”, oli kokoelmajakso, jossa käytiin läpi Kidō senshi Gundamin ja Kidō senshi Z Gundamin päätapahtumat ja maailmankuva sekä esiteltiin avaruussiirtokunnat ja mobile suitit uusille katsojille. Varsinainen tarina alkoi vasta jaksosta 2. Ensimmäisen jakson ensimmäisellä puoliskolla Char esiintyy kertojan roolissa ja mm. arvuutellaan robottien varjokuvia. Vanhojen fanien miellyttämiseksi myös ensimmäisen Gundamin kertoja Ichirō Nagai osallistuu kerrontaan.
Gundam Evolve
Tietokoneanimaationa totetutetun lyhytelokuvasarja Gundam Evolven 10. osassa Judau taistelee Jupiterin läheisyydessä Döven Wolf -ryhmää vastaan. Tässä taistelussa esiintyvä ZZ Gundam on TV-sarjan ZZ:n pohjalta luotu uusi malli.
Sarjakuva
Samaan aikaan sarjan lähetyksen kanssa julkaistiin Comic Bom Bom -lehdessä Toshiya Murakamin sarjakuvaversiota. Sarjan julkaisi uudelleen vuonna 1999 Daitosha ja vuonna 2005 Kōdansha. Tuotantoaikataulun vuoksi osasta sarjassa esiintyneitä robotteja käytettiin luonnosvaiheen malleja.
Romaani
Edeltävä Kidō senshi Z Gundam oli Tominon alkuperäisteos, mutta ZZ Gundamin romaaniversiosta vastasi käsikirjoittaja Meigo Endō. Tapahtumat jatkavat Z:n lopusta, mutta Maahan palaamisen jälkeiset tapahtuvat poikkeavat TV-sarjasta, ja sarjassa poissaolevat Amuro Ray ja Beltochika Irma esiintyvät romaanissa. Amuron ja Judaun väliset tapahtumat pohjustavat myös Gyakushū no Charin juonta.
Pelikirja
Hobby Japan julkaisi sarjan pohjalta kolme pelikirjaa. Tarina sijoittui ZZ:n maailmaan, muttei pohjautunut suoraan TV-sarjaan. Kirjojen päähenkilö oli suoraan liittovaltion armeijan ylimmän johdon alaisuudessa toimivaan järjestöön kuuluva bionisesti vahvistettu ihminen. Kahdessa ensimmäisessä kirjassa ei juurikaan nähty mobile suiteja, mutta kolmannessa kirjassa esiintyvät ZZ Gundamin sarjatuotantomalli (joka ei ole sama kuin virallinen ZZ Gundamin sarjatuotantomalli, vaan kuvien perusteella näyttää tismalleen samalta kuin varsinainen ZZ Gundam), Bawoon yksinkertaistettu sarjatuotantomalli Bawoo bis, Titaanien Kilimanjaron tukikohdassaan sarjatuotantona valmistama Kiliman Marasai, Barzamin erikoismalli ja muita vain pelikirjaa varten suunniteltuja robotteja. Tarinassa esiintyy myös liittovaltion armeijan Psycommu-järjestelmän pohjalta suunnittelema ”Enigma”-systeemi, joka antaa yhden pilotin ohjata yhtä aikaa useampaa mobile suitia.
Lisäksi Hobby Japan julkaisi tarinalle jatko-osan romaanimuodossa Gundam-lautapelejä esittelevässä ”Gundam Games” -kirjassa, joka julkaistiin samoihin aikoihin Gyakushū no Charin kanssa. Tarinassa lempinimellä Trapper esiintyvä päähenkilö työskentelee liittovaltion armeijan rintamatukikohdassa huoltosotilaana. Viedäkseen Neo Zeonin piilottamat kultaharkot päähenkilö yhdessä mobile suit -pilottien Hawkeye ja Duke kanssa lähtee taisteluun liittovaltion upseerien kokoelmiinsa piilottamalla Dijeh’llä. Hahmojen ja tukikohdan nimet parodioivat M*A*S*H-elokuvaa.
Census of Marine Life
Census of Marine Life oli kymmenvuotinen vuosina 2000–2010 toiminut maailmanlaajuinen tiedeyhteisö, jossa työskenteli 2 700 tutkijaa yli 80 maasta tehtävänään tutkia, arvioida ja selittää merten monimuotoisuutta ja elämää. Se julkaisi 4. lokakuuta 2010 maailman ensimmäisen merten väestönlaskennan Lontoossa Royal Institutessa. Projektin päätteeksi tutkijat ilmoittivat löytäneensä yli 6 000 uutta eliölajia meristä.
Antiloop
Antiloop oli ruotsalainen konemusiikkiyhtye, joka saavutti kohtalaista menestystä Pohjois-Euroopassa vuosina 1997–2000. Yhtyeen muodostivat lidingöläiset kaverukset Robin Söderman ja David Westerlund.
Antiloopin tunnetuin hitti lienee vuonna 1997 julkaistu trancekappale In My Mind, joka nousi Suomen singlelistalla korkeimmillaan sijalle yhdeksän. Yhtyeen muita singlejulkaisuja ovat muun muassa Beauty & The Beast, Trespasser, Believe, Start Rockin ja Nowhere to Hide.
Yhtyeen toiminta hiipui vuoden 2002 jälkeen. David Westerlund on kuitenkin jatkanut DJ-keikkojen tekemistä taiteilijanimellä David West.
Filip IV (Ranska)
Filip IV Kaunis (1268 – 29. marraskuuta 1314, Fontainebleau) oli Ranskan kuningas 1285–1314. Hän oli yhdestoista niin sanotun suoran Kapeting-dynastian hallitsija. Hän oli myös Navarran kuningas nimenään Filip I.
Elämäkerta
Filip IV oli Ranskan kuninkaan Filip III Rohkean (1245–1285) ja hänen ensimmäisen puolisonsa Isabella Aragonialaisen (1247–1271) toiseksi vanhin poika, joka eli täysi-ikäiseksi. Filip IV kutsuttiin myös nimellä ”rautakuningas” tai ”marmorikuningas”, jotka kuvasivat hänen vakavaa ja ankaraa henkilöään. Eräs hänen ankarimmista arvostelijoistaan, Pamiersin piispa Bernard Saissat, sanoikin hänestä: ”komein mies tässä maailmassa, mutta ei pysty muuhun kuin tuijottamaan muita kuin pöllö”. Filip IV:een kohdistui hänen hallitsija-aikanaan runsaasti kritiikkiä, jopa paavi Bonifatius VIII piti häntä rahanväärentäjänä.
Filip Kaunis oli Ranskan kuninkaista varmasti edeltäjiään paremmin koulutettu. Kunnia tästä lankeaa Gilles de Rome -nimiselle oppineelle, joka saapui Italiasta opiskelemaan Pariisiin. Vanhemman veljensä kuoltua (1276) tuli Filipistä kruununperillinen, minkä vuoksi hän joutui erityisen opetuksen kohteeksi. Gilles de Rome edusti aristotelista tomismia, ja hänen huolekseen annettiin tulevan monarkin opillinen sivistäminen. Ennen vuotta 1285 Gilles kirjoitti teoksen ”Du gouvernement des princes”, joka on ollut keskeinen teos myös myöhempien hallitsijoiden koulutuksessa. Keskeistä de Romen teoksessa ja opetuksessa oli harkitsevaisuuden korostaminen; sen perusteella hän määritteli niin sodankäynnin onnistumisen kuin ruhtinaan muunkin menestyksen.
Voitelu
Kuten Jean Favier toteaa, koko Filip Kauniin poliittinen psykologia toimi sen kuninkuuden karisman perusteella, jota hänen kuninkaan voitelunsa oli tuonut mukanaan. Voitelussa ei ollut kyse vain käsien voitelusta, kuten oli tavallista toimijoiden tapauksessa, vaan myös pään voitelusta, kuten oli tapana tehdä piispoille. Voitelu suoritettiin Reimsin katedraalissa ja saman kaupungin Pyhän Remyn basilikassa pyhällä öljyllä, joka ei koskaan vähentynyt ja sitä käytettiinkin vain yksi tippa joka sukupolven aikana. Näin kuninkaasta tuli Herran voideltu ja erilainen yksilö.
Hallinnon uudistukset
Filip Kaunista voidaan pitää modernina kuninkaana, koska hän perusti niin sanotun ”arrière-ban”-armeijan eli ulotti armeijavelvollisuudet myös vasallien omiin vasalleihin ja sotilaisiin ja loi samalla myös vastaavan rahoituskeinon eli veron. Kuitenkin Filip Kaunis on tunnettu monarkkina, joka loi entistä keskitetymmän hallintokoneiston ja perusti erillisen, virkamieskuntaan pohjautuvan hallintokoneiston.
Kuningas ympäröi itsensä pätevillä neuvonantajilla, jotka näyttelivät keskeistä roolia hänen politiikassaan. Nämä lainsäätäjät ja neuvonantajat olivat kokeneet tulemisensa vallan läheisyyteen jo Filip Augustuksen aikana, mutta heille ei oltu suotu samaa roolia kuin Filip Kauniin aikana. Neuvonantajat olivat opiskelleet roomalaista oikeutta, ja sen vahvasta vaikutuksesta he pyrkivät muuntamaan feodaalimonarkian entistä selvemmin kohti absoluuttista monarkiaa. Myös hallinnon keskittäminen oli tullut perintönä Ludvig IX Pyhältä, joka oli tehnyt ensimmäisiä toimenpiteitä asiassa.
Filip Hyvä kutsui ensimmäiset säätyjen yleiskokouksen koolle 10. elokuuta 1302, jotka vakuuttivat hänelle tukeaan taistelussa paavinvaltaa vastaan. Valtiopäivistä ei kuitenkaan muodostanut kovin merkittävää tekijää; itsevaltiutta kohden mentäessä ne lopulta lopetettiin kokonaan.
Uudistustensa myötä Filip Kauniista tuli omana aikanaan erittäin epäsuosittu hallitsija. Tämän lisäksi Filip Kaunis loi perinteen kolmen yhteiskuntaluokan edustajien kokouksesta: papisto, aatelisto ja porvaristo. Tämä säätyvaltiopäivien edeltäjä ei kokoontunut kuin hyvin tärkeissä tapauksissa, ja sillä oli erittäin rajoitetut valtaoikeudet. Kuningas ja hänen neuvonantajansa eivät odottaneet siltä muuta kuin esittelemiensä asioiden hyväksymistä ja moraalista tukea valtakuntaa koskevien tärkeiden asioiden hoidossa.
Näin ollen Filip Kauniin aikana Ranska otti etäisyyttä varsinaiseen feodaalihallinnon aikaan ja alkoi vähitellen rakentaa byrokraattista ja modernia hallintojärjestelmää. Tämän kehityksen seurauksena olivat lukuisat kapinat, sillä keskusjohtoiseksi muuttuva monarkia ei tyydyttänyt suurten feodaalivasallien toiveita. Uudet verot saivat porvariston nousemaan kapinaan hallintoa vastaan; kapinointiin liittyivät myös maanviljelijät, joita ärsyttivät erilaiset verot ja maksut.
Kuninkaan neuvonantajista kaikkein vaikutusvaltaisimmat olivat Guillaume de Nogaret ja Enguerrand de Marigny. Heistä Guillaume de Nogaret oli kotoisin Languedocin maakunnasta ja toimi Montpellier’n yliopiston roomalaisen oikeuden professorina ennen astumistaan Filip Kauniin palvelukseen vuonna 1292. Hänestä tuli kuninkaan neuvonantaja vuonna 1295 ja sinetinvartija vuonna 1307. Hänen sanotaan johtaneen kuninkaallista politiikkaa koko 1300-luvun alun ajan. Hänen keskeisin toimintansa oli puolustaa kuninkaallista valtaa ja politiikkaa ja kasvattaa kuninkaan valtaa valtakunnan sisäisissä asioissa, mikä ei suinkaan lisännyt hänen kansansuosiotaan.
Aluelaajennukset
thumb|left|upright|Englannin kuningas [[Edvard I (Englanti)|Edvard I osoittaa polvistuneena kunnioitusta Filip Kauniille. Akvitanian herttuana hän oli Filipin alamainen.]] Kuningas ei ollut enää pelkästään lääninherra (suzerain) vaan hän oli tyypillisesti monarkki (souverain). Tämä oli seurausta kuninkaan omassa hallinnassa olevan alueen laajenemisesta, josta puolestaan seurasi kuninkaan vaikutusvallan suora kasvu. Ensinnäkin avioliittonsa kautta hän sai hallittavakseen niin Navarran kuningaskunnan kuin myös Champagnen kreivikunnan, joiden ainoa perijä oli hänen vaimonsa, joka oli orpo ja saanut siten hallittavakseen mainitut alueet. Vuonna 1286 Filip Kaunis osti Chartesen kreivikunnan, ja vuonna 1312 Lyonin kaupungin porvarit häikäistyneinä kuningasvallan arvovallasta ja voimakkuudesta anoivat kaupunkinsa kuninkaallisen suojelukseen.
Valtakunnan suurena ongelmana säilyi Flanderin kreivikunnan alue. Filip IV Kaunis ei koskaan onnistunut lannistamaan asukkaiden vastarintaa, ja he käyttivät hyväkseen jokaista tilaisuutta itsenäisyytensä laajentamiseen.