cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Myanmarin kansallinen terveyslaboratorio
Helmikuussa 2021 uutisoitiin, että maassa tehty sotilasvallankaappaus romahdutti koronatestien määrän alle viidesosaan kaappausta edeltäneestä tasosta (tammikuun lopulla noin 17 000 testiä päivittäin). Kesällä 2021 uutisoitiin, että sotilashallinto oli kohdistanut sotilaskaappausta vastaan ulosmarssilla mieltään osoittaneita sairaaloiden ja covid-19-keskusten lääkäreitä ja sairaanhoitajia vastaan etsintäkuulutuksia, oli pidättänyt ja surmaannut heitä. Sotilasjuntta oli ottanut suuren osan Myanmarin sairaaloista ja muista terveydenhuollon avaintoimipaikoista hallintaansa. Tämä oli laajentanut terveydenhuoltotilanteen kriisiytymistä entisestään Myanmarissa. Heinäkuun 2021 puoliväliin mennessä vain noin 1,75 miljoonaa kansalaista eli 3 prosenttia Myanmarin väestöstä oli saanut täyden rokotuksen covid-19 tautia vastaan. Maa ei ole saanut esimerkiksi pääosaa Intiasta tilaamistaan 30 miljoonasta rokoteannoksesta, koska Intia keskeytti rokotetoimitukset ulkomaille oman maansa koronatilanteen vaikeuduttua. Terveysministeriön rokotusohjelma on saanut voimakasta kritiikkiä ja epäilyjä siitä, että sotilasjuntta käytti koronaa - esimerkiksi rokotuksien tai sairaalahoidon saatavuutta - opposition nujerramisen apuvälineenä vaatien rokottamisen edellytyksenä sotilasjuntan kirjallista tuenosoitusta. Monet maan koronanvastaisen taistelun alkuvaiheen lääketieteelliset ja siviiliyhteiskunnan avainhenkilöt ovat maanpaossa, piilossa tai pidätettyinä. Nämä seikat ovat vähentäneet huomattavasti yleisön luottamusta terveydenhuoltoon. Rokotteen ottaneita terveydenhuollon edustajia on syytetty yhteistyöstä sotilasjuntan kanssa. Mielenilmauksin on vaadittu aiempaa näkyvämmin juntan pidättämän Aung San Suu Kyin vapauttamista ja rokottamista ennen omien rokotteiden ottamista. Korona on levinnyt voimakkaasti ja aiheuttanut kuolonuhreja esimerkiksi ahtaissa ja hygienialtaan heikkotasoisissa vankiloissa, jonne lääkäreitä ja muita sotilasjunttaa kohtaan mieltään osoittaneita siviiliyhteiskunnan edustajia on vangittu.
Elokuun 30. päivään 2021 mennessä Myanmarissa oli tehty 3,53 miljoonaa koronatestiä, joista 392 300 (11,1%) oli ollut positiivista. Maailman terveysjärjestön mukaan Myanmarissa oli 7. syyskuuta 2021 mennessä vahvistettu 417 971 covid-19-tautia osoittavaa näytettä, 15 985 taudin myötävaikuttamana menehtynyttä, ja annettu noin 4,68 miljoonaa koronarokoteannosta.
NHL on edustanut Myanmaria kansanterveyslaitosten kansainvälisessä kattojärjestössä IANPHI:ssa (International Association of National Public Health Institutes).
2Pac Live
2Pac Live on ensimmäinen livealbumi Tupac Shakurilta. Death Row/Koch Records julkaisi albumin 6. elokuuta 2004.
Edla Saarto
Edla Saarto (o.s. Sandell) oli suomalainen työväenliikkeen naisaktivisti, joka toimi vuonna 1909 Rautateollisuus Oy Pyrkijän ensimmäisenä naispuolisena sihteerinä ja hoiti yhtiön sihteerin ja kirjanpitäjän tehtäviä vuoteen 1915 asti.
Sandellin kirjoitti Marseljeesin sävelmään runon nimeltä Aatteen puolesta, joka julkaistiin vuoden 1901 joululehdessä. Saksalaisen Jacob Audorfin vuodelta 1864 oleva Marseljeesin sävelmään tehdyn "Työläismarsejeesin" sanoituksen henki on läheinen Edla Saarron Aatteen puolesta runolle.
Runon alku :
Saarron sanoitus on tullut tunnetuksi muun muassa Reijo Frankin tulkitsemana. Sittemmin teos löysi paikkansa työväenlaulujen joukosta. Saarron sanoihin päättyi kokouspöytäkirjan mukaan vuoden 1903 Forssan kokous, jossa Suomen työväenliike muuttui Suomen Sosiaalidemokraattiseksi puolueeksi. Teosta on esittänyt myös Juho Koskelo, jonka esittämä "Marseljeesi" on tallennettu Yhdysvalloissa New Jerseyssä 1919.
Julkaisuja
Saarto, Edla. Aatteen puolesta. Marseljeesin suomenkielinen sanoitus. Kuunneltavissa Ylen Elävässä arkistossa.
Thomas Meunier
Thomas Meunier (s. 12. syyskuuta 1991 Sainte-Ode) on belgialainen jalkapalloilija, joka edustaa kaudella 2023–2024 Saksan Bundesliigassa pelaavaa Borussia Dortmundia. Oikeajalkainen Meunier on pelipaikaltaan oikea laitapuolustaja tai oikean laidan keskikenttäpelaaja. Hän kuuluu myös Belgian jalkapallomaajoukkueeseen.
Seurajoukkueura
Meunier aloitti uransa Virton-nimisessä seurassa, jossa hän pelasi vuosina 2009–2011 49 ottelua tehden 15 maalia Belgian kakkos- ja kolmosdivisioonissa. Heinäkuussa 2011 Meunier siirtyi Jupiler Pro Leaguen Club Bruggeen, jossa hän pelasi debyyttikaudellaan 35 ottelua onnistuen kolmesti maalinteossa. Kaudella 2011–2012 Meunier debytoi seuran paidassa myös Eurooppa-liigassa ja seuraavalla kaudella Mestarien liigan karsinnoissa. Kaudella 2014–2015 Meunier oli mukana saavuttamassa Bruggen ensimmäistä pokaalia kahdeksaan vuoteen, Belgian cupia. Kaudella 2015–2016 hän voitti seuran kanssa Jupiler Pro Leaguen. Hän pelasi Club Bruggessa viiden kauden aikana 149 liigaottelua, joissa teki 14 maalia.
Meunier siirtyi kesällä 2016 Paris Saint-Germainiin. Hän voitti seurassa Ranskan-mestaruuden 2018, 2019 ja 2020, Ranskan cupin 2017 ja 2018, liigacupin 2017, 2018 ja 2020 sekä supercupin 2016, 2017 ja 2019. Kaikkiaan hän pelasi seurassa 84 Ranskan pääsarjaottelua, joissa teki kahdeksan ja syötti 13 maalia. Mestarien liigassa hän debytoi kaudella 2016–2017 ja pelasi siellä neljänä kautena 17 ottelua sekä teki niissä kolme maalia.
Meunier siirtyi kesällä 2020 saksalaisseura Borussia Dortmundiin. Hän pelasi ensimmäisellä kaudellaan Bundesliigassa 21 ottelua ja teki maalin tammikuussa 2021 Mainzia vastaan tasapeliin 1–1 päättyneessä ottelussa. Hän voitti Saksan cupin mutta pääsi loppuottelussa vaihdosta kentälle vain viime hetkiksi. Mestarien liigassa hän pelasi seitsemän ottelua. Kahdella seuraavalla kaudella hän kärsi useista loukkaantumisista. Hän pelasi kaudella 2021–2022 Bundesliigassa 17 ottelua ja teki kaksi maalia. Mestarien liigassa hän pelasi kuusi ottelua. Kaudella 2022–2023 hän pelasi Bundesliigassa kymmenen ja Mestarien liigassa neljä ottelua.
Maajoukkueura
Meunier pelasi vuosina 2011–2012 Belgian alle 21-vuotiaiden jalkapallomaajoukkueessa seitsemän ottelua onnistuen kerran maalinteossa. Belgian jalkapallomaajoukkueessa hän debytoi marraskuussa 2013 ystävyysottelussa Kolumbiaa vastaan. Ensimmäisen arvokilpailujen karsintaottelunsa hän pelasi EM-karsintaottelussa Andorraa vastaan lokakuussa 2015.
Linda Sembrant
Linda Birgitta Sembrant (s. 15. toukokuuta 1987 Uppsala, Ruotsi) on ruotsalainen jalkapalloilija, joka on pelipaikaltaan puolustaja. Hän edustaa italialaista Juventusta, johon hän siirtyi kesällä 2019 edustettuaan viisi kautta ranskalaista Montpellieriä. Hän on syyskuun 2022 loppuun mennessä pelannut Ruotsin naisten maajoukkueessa 132 maaottelua ja tehnyt niissä 17 maalia. Hän saavutti olympiahopeaa Rio de Janeiron olympialaisissa 2016. MM-kilpailuissa 2019 hän saavutti pronssia; hän pelasi Ruotsin kaikki seitsemän ottelua alusta loppuun ja teki maalin alkulohko-ottelussa Thaimaata vastaan. EM-kilpailuissa 2022 Ruotsi ylsi välieriin, ja Sembrant pelasi kolme ottelua ja teki puolivälieräottelussa Belgiaa vastaan lisäajalla ottelun ainoan maalin.
Max Manner
Max Manner (s. 2. syyskuuta 1965 Turku) on suomalainen kirjailija, jonka ensimmäinen rikosromaani Revanssi ilmestyi elokuussa 2007 Minerva-kustannusyhtiön kustantamana. Sittemmin kirjailija on jatkanut tuotantoaan Crime Time -osuuskunnassa. Max Manner on Suomen Kirjailijaliiton ja ITW:n (International Thriller Writers Inc) jäsen. Vuonna 2007 julkaistu Revanssi oli ensimmäinen osa Mannerin Anna Mäki -dekkarisarjasta. Ylikomisario Anna Mäki on esiintynyt sittemmin kaikissa Mannerin julkaisemissa rikosromaaneissa.
Mannerilta on ilmestynyt vuoteen 2016 mennessä yhteensä kymmenen rikosromaania, Revanssin lisäksi Demi-Sec, ''K18, 72 h, 13. Huone, Vapauttaja, Räsynukke, Bandiitti, Jääkyynel ja Osiris sekä useampia novellikokoelmia (Brysselin Esso, Taksi, Keikka, Rikospaikka Tampere'').
K18 aloitti trilogian, jonka pääosassa on Ruotsissa syntynyt kiinalais-suomalainen Annika Malm. Trilogian kolmas osa ''13. huone'' ilmestyi vuonna 2011. 13. huone julkaistiin Helsingin Sanomissa myös viikon kirjana marraskuussa 2014. Momtchil Momtchilov ohjasi ''13. huone'' -teoksesta kirjatrailerin keväällä 2011.
Vapauttaja (2012) aloitti Suomeen muuttaneesta norjalaisesta rikospoliisi Stein Storesenista kertovan viisiosaisen sarjan, jonka Manner julkaisi CrimeTimen kustantamana. Stein Storesen esiintyi ensimmäisen kerran Mannerin kirjoissa jo 72h romaanin loppusivuilla. 13. huone romaanissa turkulaistunut norjalaisetsivä jakoi pääosan Annika Malmin kanssa.
Manner kirjoitti alkuvuodesta 2008 Helsingin Sanomien nettisivuille Suomen ensimmäisen interaktiivisen ajankohtaisuuksiin perustuvan verkkodekkarin Revontulet.
Pukalajärvi
Pukalajärvi on Päijät-Hämeessä Asikkalassa Viitailan kylän lähellä sijaitseva järvi.
Max Manner
Vuonna 2015 Max Manner julkaisi Twitteriin sovitetun rikosnovellin Rysälä & Esola kokoelmasta Brysselin Esso.
Pukalajärvi
Maantietoa
Järven pinta-ala on 31 hehtaaria, se on 1,1 kilometriä pitkä ja 600 metriä leveä. Järvellä on kartan mukaan yksi saari. Sen rantaviivan pituus on 3,1 kilometriä.
Max Manner
Sittemmin Manner on jatkanut uraansa julkaisemalla teoksia Arktisen Banaanin (2017 ja 2018) sekä Bazar kustannuksen (2019) toimittamana.
Pukalajärvi
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Suur-Päijänteen alueen (14.2) Vesijärven valuma-alueella (14.24), jonka Häränsilmänojan valuma-alueeseen (14.248) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 144,6 metriä mpy.
Georgian maantiede
thumb|[[Aspindzan piirikunta|Aspindzan vuoristoa Etelä-Georgiassa.]] Georgian maantiede kertoo Georgian maantieteeseen liittyvistä asioista. Georgia sijaitsee Kaukasian alueella.
Maanmuodot
Noin puolet maan pinta-alasta on vuoristoalueita, jotka ovat yli tuhannen metrin korkeudessa. Georgian alueella on Iso-Kaukasuksen eteläosa, jonka korkeimmat huiput ovat 5 068 metriä korkea Škhara ja 5 033 metriä korkea Kazbek, sekä Pienestä Kaukasuksesta luoteinen osa. Maan keskiosassa sijaitseva Suramin vuorijono on vedenjakaja. Maan länsiosassa virtaa joki nimeltä Rioni, joka laskee Mustaanmereen, ja maan itäosassa joki nimeltä Kura laskee Kaspianmereen. Keskellä Suramin vuorijonoa on Suramin sola, missä on vesistöalueita.
Ilmasto
Maan ilmasto vaihtelee alueittain suuresti. Iso-Kaukasus suojaa suurinta osaa maan alueesta kylmiltä pohjoistuulilta. Lännestä tulevat tuulet tuovat mukanaan lämmintä ja kosteaa merellistä ilmaa. Mustanmeren rannikolta itään on Kolkhetin alanko, missä vallitsee subtrooppinen ja kostea ilmasto. Maan sateisimmat alueet ovat vuoristossa ja kuivinta on maan itäosassa. Joillakin vuoristoalueilla sade on joskus orograafista ja joillakin alueilla sade saattaa olla konvektiivista.
Kasvillisuus
Kasvillisuus vaihtelee paljolti alueittain. Metsää maan pinta-alasta on noin kolmasosa. Kolkhetin mäkimaastossa on enimmäkseen ainavihantaa pensaskasvillisuutta ja lehtimetsää. Tämän alueen kasvillisuuteen kuuluvat muratit, alppiruusut, piikkipaatsamat ja puksipuut. Suramin vuorijonon ja Kaukasuksen alueella on vuorten alarinteillä enimmäkseen tammi- ja pyökkimetsää ja hieman ylempänä enimmäkseen havumetsää. Puurajan yläpuolella on ensin subalpiinisia niittyjä ja vielä korkeammalla alpiinisia niittyjä.
Eläimistö
Vuoristoalueiden eläimiä ovat murmeli, kubaninturi ja gemssi. Metsien eläimiä ovat mäyrä, hirvieläimet, kettu ja susi.
Paikallisjuna
pienoiskuva|[[Sm4|Sm4-sarjan paikallisjuna Pasilan rautatieasemalla vuonna 2003.]]
Paikallisjuna on henkilöliikenteen juna, joka palvelee paikallista julkista liikennettä pysähtyen tiheästi sijoitetuilla pysäkeillä, seisakkeilla ja asemilla. Paikallisjunia voi kulkea kaikenlaisilla yleisen liikenteen rautateillä. Kaupunkiseudulla kulkeva paikallisjuna on kaupunkiraideliikenteen yksi muoto. Paikallisjuna on nykyisin yleensä sähkö- tai dieselkäyttöinen. Usein käytetään moottorivaunuja. Paikallisjuna kulkee yleensä yleisen liikenteen rautatiellä, mutta myös pelkästään paikallisjunien käyttöön on rakennettu ratoja.
Paikallisjunaliikenteen muodot
Paikallisjunaliikennettä on toteutettu useilla eri perusratkaisuilla.
Yksi kehityssuunta erityisesti kaupunkiraideliikenteessä kulkee eri raideliikenteen muotojen yhdistämiseen yhteen järjestelmään. Metro- ja paikallisjunaliikenne on yhdistetty muun muassa Tokiossa ja Lontoossa, raitiotie ja paikallisjunaliikenne duoraitiovaunuperiaatteella muun muassa Karlsruhessa ja muissa Saksan kaupungeissa.
Historia
Paikallisjunaliikenne kattoi alun perin koko Suomen rautatieverkon. 1800-luvun lopulta toiseen maailmansotaan asti paikallisjunaliikenne oli Suomen tärkein henkilöliikenteen muoto. Pääosa kaikista henkilöjunista oli paikallisjunia, pikajunia oli vähän. Paikallisjunaliikennettä liikennöitiin alun perin vanhentuneella kalustolla. Myöhemmin otettiin käyttöön nimenomaan paikallisjunaliikenteeseen tarkoitettuja höyryveturityyppejä, kuten Pr1. 1920-luvun lopussa alettiin kokeilla bensiini- ja dieselmoottorivaunulla.
1960-luvun puolessavälissä Valtionrautatiet teki periaateratkaisun, jonka mukaan paikallisjunaliikenne lukuun ottamatta pääkaupunkiseudun lähiliikennettä oli kannattamatonta ja se tulisi pääosin lakkauttaa. Paikallisjunaliikennettä alettiin karsia. Lakkautukset kohtasivat kovaa kritiikkiä, jonka seurauksena vuonna 1973 päätettiin, että VR sai valtion tukea kannattamattoman paikallisliikenteen ylläpitoon. Paikallisliikenteen vuorojen, reittien ja asemien lakkauttaminen on jatkunut tähän päivään asti. Vuoden 1964 1 501 henkilöliikennepaikasta on jäljellä nykyisin 198.
1960-luvun lopulla tehtiin myös päätökset pääkaupunkiseudun lähiliikenteen kehittämistestä Saksan S-Bahn-järjestelmien, Espanjan Cercaniasin (Barcelonassa Rodalies), Kööpenhaminan S-Togin ja Tukholman Pendeltåg-järjestelmän kaltaiseksi nopean kaupunkiliikenteen sähköradaksi. Ensimmäinen modernisoitu ja sähköistetty rataosuus, Helsinki–Kirkkonummi valmistui 1969. 1980-luvun jälkeen Helsingin seudun lähiliikenne pysyi maan ainoana lähijunajärjestelmänä vuoteen 2019, jolloin Tampereen seudun lähiliikenne aloitettiin.
Nykytilanne
VR Oy:n nimikkeet nykyisin liikennöitäville paikallisjunille ovat lähijuna ja taajamajuna.
Lähijunaliikennettä liikennöidään Suomessa useilla alueilla:
Lähiliikenteessä ja sähköistetyillä radoilla käytetään kalustona Sm2-, Sm4- ja Sm5-sähkömoottorijunia sekä veturijunakalustoa, aikaisemmin myös Sm1-junia. Muun Suomen paikallisjunaliikenteessä käytetään Dv12-vetureista ja sinisistä vaunuista koostuvia veturijunia ja Dm12-moottorivaunuja. VR Oy:llä ei ole kevyeen paikallisjunaliikenteeseen esimerkiksi keskisuurilla kaupunkiseudulla soveltuvaa kevyttä moottorijunakalustoa.
Paikallisjunaliikenne maailmalla
Ruotsissa paikallisjunaliikenne on alueellisten Länstrafiken-viranomaisten järjestämää ja kilpailuttamaa. Tukholman pendeltåg-järjestelmän lisäksi tärkeitä paikallisjunajärjestelmiä ovat Skånen Pågatågen, Göteborgin, Jönköpingin ja Itä-Göötanmaan paikallisjunat sekä Bergslagenin paikallisjunat. Tukholman ympäristössä on muusta liikenteestä erilliset Saltsjön ja Roslagenin (kapearaiteinen) paikallisrautatiet. Ruotsissa viranomaisten junakalustoyhtiöt omistavat usein kaluston.Tanskassa on Kööpenhaminan S-tog -järjestelmän lisäksi useita yksityisiä pieniä paikallisliikenteen rautateitä. Norjassa merkittävää paikallisjunaliikennettä on Oslon lisäksi muun muassa Bergenissä ja Stavangerissa.
Keski-Euroopassa Alankomaiden, Saksan, Itävallan ja Sveitsin yhdyskuntarakenne perustuu suureksi osaksi tehokkaaseen ja kattavaan paikallisjunaliikenteeseen. Saksassa osavaltiot vastaavat paikallisjunaliikenteen tuesta ja paikallisjunaliikenne kilpailutetaan. Suurissa kaupungeissa, kuten Berliinissä, Frankfurtissa, Hampurissa, Münchenissä, Stuttgartissa ja Ruhrin alueella, on tehokkaita S-Bahn-paikallisjunajärjestelmiä. Keskisuurissa kaupungeissa sekä pikkukaupunkeihin ja maaseudulle kulkevilla radoilla on kehitetty uusia, houkuttelevia kiskobusseihin ja duoraitiovaunuihin perustuvia liikennejärjestelyjä. Paikallisjuna kulkee Saksassa, Sveitsissä ja Itävallassa yleensä vähintään tunnin välein, ja käytössä on edullinen yhteistariffi.
Ranskassa Pariisissa on käytössä tehokas RER-paikallisjunajärjestelmä (Réseau Express Régional). Muualla Ranskassa paikalliset viranomaiset päättävät paikallisjunien reiteistä, mutta aikatauluista ja liikenteestä vastaa valtion rautatiemonopoli SNCF. Liikenne on Pariisin ulkopuolella tasoltaan vaatimatonta. Britteinsaarilla paikallisjuna on yleinen kulkumuoto, mutta useat järjestelmät ovat varsin vanhentuneita. Lontoossa, Liverpoolissa ja Glasgow’ssa paikallisjuna on tärkeä osa liikennejärjestelmää. Vastoin yleisiä uskomuksia Englannin paikallisjunaliikenteen käyttö on viime vuosina lisääntynyt voimakkaasti.
Yhdysvaltojen ja Kanadan useissa kaupungeissa kuten New York, Chicago, Boston ja Toronto commuter trains -paikallisjunat ovat tärkeä osa työmatkaliikennettä. Useisiin kaupunkeihin on 1970-luvulta alkaen palautettu paikallisjunaliikenne. Liikenne keskittyy usein ruuhka-aikoihin ja esikaupunkiasemalle tullaan usein omalla autolla.
Australian ja Uuden-Seelannin kaupungeissa paikallisjunat ovat tärkeitä, vaikka maissa ei ole juurikaan kaukojunaliikennettä. Japanin tärkein liikennemuoto ovat paikallisjunat, joihin maan yhdyskuntarakenne perustuu.
Bugatti Veyron
Bugatti Veyron  on VW-konsernin omistaman Bugattin valmistama urheiluauto, jonka tuotanto ja markkinointi aloitettiin syksyllä 2005. Autoa valmistaa Bugatti Automobiles SAS -yhtiö Molsheimissa, Ranskassa. Auto on nimetty kilpa-autoilija Pierre Veyronin mukaan, joka voitti Bugattilla Le Mansin 24 tunnin ajon vuonna 1939. Sen rajoitettu huippunopeus on 431,1 km/h.
Historia
thumb|left|250px|Konseptimalli Veyronin kehittely alkoi vuonna 1999 konseptimallilla EB 18/4. Se esiteltiin ensimmäisen kerran Tokyo Motor Show'ssa, ja silloinen esittelymalli muistutti melko tarkasti tuotantoon tullutta autoa. Olennainen muutos tapahtui moottorin suhteen. Konseptimallissa oli V18-moottori, kun taas tuotantomallissa on W16-moottori. Auton suunnitteli Volkswagen-konsernin Hartmut Warkuß.
Geneven autonäyttelyssä 2001 VW-konsernin silloinen pääjohtaja Ferdinand Piëch ilmoitti Veyronin tuotannon aloittamisesta. Hän lupasi auton olevan historian nopein, voimakkain ja kallein. Autoon sijoitettava W16-moottori oli ensimmäisen kerran esillä Bentley Hunaudières -konseptiautossa. Moottorissa olisi neljä turboahdinta, ja se kehittäisi 1001 hevosvoimaa eli 736 kW:n tehon. Nopeutta autolle luvattiin yli 407 km/h, ja hinnaksi arvioitiin miljoona euroa.
Auton kehittely jatkui koko vuoden 2001, ja loppuvuodesta ilmoitettiin, että auto tulisi tuotantoon vuonna 2003. Matkassa oli kuitenkin monta mutkaa. Auton ajovakaus suurilla nopeuksilla tuotti ongelmia, ja yksi prototyyppi tuhoutui koeajoradalla lehdistöesittelyn aikana. Veyronin tuotanto siirrettiin epämääräiseen tulevaisuuteen. Kehitystyötä johti aiemmin VW:n insinöörinä toiminut ja nyt Bugatista vastannut Wolfgang Schreiber. Huhtikuussa 2005 Veyronin tuotannon todettiin alkavan saman vuoden loppupuoliskolla ja tulevan saman tien myös markkinointiin. Ongelmat oli voitettu ja riittävä ajovakaus huippunopeuksillakin saavutettu.
Tuotanto
Autoja on ennen tuotannon aloittamista tilattu muutama kymmenen kappaletta. Mallin kokonaistuotannoksi arvioidaan 300 kappaletta. Jokainen ajoneuvo kootaan ja valmistetaan yksilöllisesti käsityönä. Autossa on käytetty myös VW-konsernin tavallisempien automerkkien osia, joskin hyvin vähäisessä määrin. Molsheimissa Ranskassa rakennettavan superauton lasit on valmistettu Suomessa. Umpikorisen Veyronin valmistus päättyi 2011. Autosta on valmistettu myös yksittäiskappale erikoismalli Bugatti Veyron Pegaso Edition ukrainalaiselle miljonäärille.
Yhden auton valmistuskustannuksiksi, projektin kehityskulut huomioon ottaen, on arvioitu noin 2 miljoonaa Englannin puntaa, joten siihen nähden valmistaja myy autoa edullisesti.
Veyronissa on saksalaisen Dieter Burmesterin suunnittelemat äänentoistolaitteet.
Alkuperäisen Veyronin lisäksi Bugatti valmisti targa-kattoista Grand Sport -mallia, jossa on käytetty hiilikuitua vahvistamaan rakennetta irrotettavan katon vuoksi. Grand Sportia valmistettiin vuodesta 2009 vuoteen 2015 yhteensä 150 kappaletta. Autoa valmistettiin myös yksittäisiä erikoismalleja.
Tekniset tiedot
thumb|250px|W16-moottori
Vera Rosendal
Vera Eugenia Rosendal (23. huhtikuuta 1908 – 17. tammikuuta 1987) oli suomalainen arkkitehti.
Vera Rosendal valmistui arkkitehdiksi vuonna 1934. Vuosina 1934–1937 hän työskenteli Hilding Ekelundin toimistossa, josta siirtyi rakennushallitukseen vuosiksi 1937–1941. Vuodesta 1941 Rosendal työskenteli Helsingin rakennustarkastuskonttorissa.
Jo arkkitehtiylioppilaana Rosendal avusti Yrjö Lindegreniä ja Toivo Jänttiä Helsingin stadionin, sittemmin Olympiastadionin, suunnittelukilpailun vuonna 1933 voittaneen työn suunnittelussa. Rosendalin merkittävimpiä omia suunnittelutöitä olivat Malmin lentoaseman funktionalistinen päärakennus 1938 (yhdessä Dag Englundin ja Onni Ermalan kanssa), Salmisaaren A-voimalaitos 1953 (kaupunginarkkitehti Hilding Ekelundin johdolla) ja Hanasaaren A-voimalaitos 1960.
Anthylla
Anthylla sijaitsi Niilin suiston länsiosassa Niilin Kanobikos-suuhaaran eli Kanopoksen suuhaaran varrella kaakkoon Aleksandriasta. Antiikin lähteiden mukaan Egyptiä hallinneet Persian kuninkaat lahjoittivat alueen voitot kuningattarilleen, Herodotoksen mukaan jalkineiden hankkimista varten ja Athenaioksen mukaan vöiden hankkimista varten. Tämän vuoksi on joskus ehdotettu, että Anthylla olisi ollut sama kaupunki kuin Gynaikopolis (”Naisten kaupunki”), joka sijaitsi kuitenkin etelämpänä. Joskus on ehdotettu sitäkin, että Anthylla olisi ollut sama kuin Andropolis (”Miesten kaupunki”).
Anthylla oli ainakin kreikkalais-roomalaisella kaudella Egyptin tärkeimpiä viinintuotantoalueita Mareian ja Tenian ohella, ja Athenaios piti sen viiniä egyptiläisistä parhaimpana. Kaupungin asukkaasta käytettiin etnonyymejä Anthyllaios ja Anthyllitēs.
Panopolis
Panopolis (myös ; tai ; tai vain ; myös ) eli Ipu tai Khenti-Min  oli kaupunki muinaisessa Egyptissä. Se sijaitsi Ylä-Egyptissä eli Thebaiksessa ja kuului Panopoliteen nomokseen, jonka pääkaupunki se oli.
Maantiede
pienoiskuva|vasen|upright=0.72|[[Meritamenin, faarao Ramses II:n tyttären ja puolison, patsas Panopoliista.]]
Historia
Panopolis oli hyvin vanha kaupunki. Se vaikuttaa kuitenkin menettäneen merkitystä Theban noustua valtakunnan keskukseksi. Panopolis oli omistettu Min- eli Khem-jumalalle, jonka kreikkalaiset yhdistivät Paniin, tai laajemmin Ylä-Egyptin kaikille paneille ja satyyreille. Stefanos Byzantionlainen kuvaa Panopoliin Panin eli Minin ithyfalliseksi jumalaksi. Samanlainen jumala esiintyy usein myös Theban veistoksissa. Minillä oli ihmisen kasvot ja hiuslaite, kuten Amonilla, ja myös hänen vartalonsa esitys muistutti Amonia.
Panin kultin lisäksi Panopolis tunnettiin myös Perseuksen kultista. Herodotoksen mukaan doorilaiset ylimykset johtivat alkuperänsä Perseuksesta Egyptin kautta. On epäselvää, mihin egyptiläiseen jumalaan kreikkalainen Perseus liitettiin. Nimen perusteella on mahdollista, että kyseessä oli Ptah, joka yleensä yhdistettiin Hefaistokseen. Perseuksen uskottiin jopa ilmestyvän kaupungissa olleessa temppelissään silloin tällöin, ja tämä ennusti aina hyvää satovuotta.
Faarao Ay oli kotoisin Panopoliista. Ainakin kreikkalais-roomalaisella kaudella kaupungissa asui Strabonin mukaan erityisesti kivenhakkaajia ja kankaankutojia. Agathiaan mukaan se oli runoilija Nonnoksen syntymäpaikka vuonna 410. Kaupungin asukkaasta käytettiin etnonyymiä Panopolitēs.
Rakennukset ja löydökset
Panopoliista on jäljellä vain vähäisiä jäännöksiä. Antiikin kirjallisten lähteiden perusteella kaupungissa oli ainakin Perseukselle omistettu temppeli. Se oli suorakulmainen ja ympäröity palmupuilla. Temppelin adytonissa oli Perseuksen patsas. Siellä oli esillä myös hänen suurikokoinen sandaalinsa.
Kaupungin kaivauksissa on löydetty temppelin rauniot ja faarao Ramses II:n aikaan liittyviä patsaita.
Helena Kuuskoski
Helena Kuuskoski (27. marraskuuta 1919 – 1. syyskuuta 2013 ) oli suomalainen taiteilija. Hän alkoi ommella kissoja, koiria ja klovneja 1950-luvun alussa Naantalissa. Kun toiminta laajeni, hän perusti yrityksen Atelier Faunin, joka valmisti Fauni-peikkoja, ja hänen silloinen miehensä, näyttelijä Martti Kuuskoski tuli yritykseen mukaan. Kun perhe muutti 1955 Tuusulaan, hän aloitti muumien teon. Yritys laajeni niin, että siinä oli lopulta 200 työntekijää.
Helena Kuuskoski muutti lapsineen Yhdysvaltoihin, missä he perustivat peikkoja myyvän yrityksen.
Margaret Mas
Margaret Mas (s. 1924) on ranskalainen oopperalaulaja, äänialaltaan sopraano. Hän opiskeli Madeleine Mathieun johdolla Pariisissa ja aloitti uransa Etelä-Ranskassa. Vuonna 1949 hän debytoi Pariisin oopperassa, jossa hän vietti seuraavat kaksikymmentä vuotta esiintyen lisäksi myös Opéra-Comiquessa. 1950-luvun alusta alkaen Mas teki esiintymisiä Italiassa, varsinkin Napolin Teatro di San Carlossa. Vuonna 1957 hän esiintyi Francis Poulencin Dialogues des Carmélites -oopperan kantaesityksessä Milanon La Scalassa.
Elli Tompuri
pienoiskuva|Elli Tompuri 1910-luvun alussa. Elin Hulda Maria (Elli) Tompuri (20. tammikuuta 1880 Vehkalahti – 4. helmikuuta 1962 Helsinki) oli suomalainen näyttelijä, ohjaaja, teatterinjohtaja, lausuja, tanssija ja kirjailija.
Elämäkerta
Tompurin vanhemmat olivat maanviljelijä Jooseppi Tompuri ja Anna Maria Meltari. Ruotsinkielistä Lärovärket för gossar och flickor i Helsingfors koulua käynyt Elli Tompuri pääsi ylioppilaaksi 1898. Opiskeltuaan jonkin aikaa Helsingin yliopistossa Tompuri pääsi vuonna 1900 näyttelijäharjoittelijaksi silloiseen Suomalaiseen teatteriin (tuleva Kansallisteatteri).
Vuonna 1919 Tompuri perusti lyhytaikaiseksi jääneen Vapaan Näyttämön. 1930-luvulla hän tuli tunnetuksi ”punaisena diivana” joka esitti Saksassa silloin kiellettyjen kirjailijoiden teoksia Kaunis Saksa – Poltettua runoutta –nimisessä runoillassaan 1934 ja johti Työnlausujat-lausuntakuoroa. Tompuri joutui tällöin silloisen Etsivän Keskuspoliisin tarkkailtavaksi.
1940- ja 1950-luvulla Tompuri kirjoitti teatteriuraansa käsittelevät muistelmansa.
Tompuri palkittiin Pro Finlandia -mitalilla vuonna 1961.
Elli Tompuri oli naimisissa 1910–1919 pankinjohtaja Lauri af Heurlinin kanssa. Lauri af Heurlinin ja Tompurin poikia olivat kansanedustaja Kaarlo af Heurlin ja kansantaloustieteen professori Lauri af Heurlin.
Linja 2 (Brysselin metro)
Linja 2 on Brysselin metron kehälinja. Nykymuodossaan se on ollut olemassa vuodesta 2009, jolloin linjan viimeinen osa valmistui.
Linjan ensimmäiset asemat avattiin vuonna 1970, jolloin niitä käyttivät raitiovaunut. Ensimmäinen metrojuna otettiin käyttöön kuitenkin vasta vuonna 1988.
Seppo Heinola
Seppo Juhani Heinola (s. 31. toukokuuta 1944 Tampere) on suomalainen näyttelijä, teatteriohjaaja ja numerologi. Heinolalla on takana pitkä teatteriura eri kaupunginteattereissa, jonka lisäksi hän on usein esitelmöinyt Kabbalasta, gematriasta, symboliikasta ja numerologiasta. Hän on myös toiminut teatterinjohtajana, luovan ilmaisun opettajana ja ohjannut, dramatisoinut ja kirjoittanut näytelmiä niin ammatti- kuin harrastajateattereillekin. Heinola on myös kirjoittanut neljä tietokirjaa Salaperäinen Shakespeare, Jälleensyntymä ja Raamattu, Numerologian ABD-kirja ja Mystinen Mannerheim. Kaksi ensiksimainittua on voittanut Suomen Pienkustantajat ry:n tietokirjojen Sampo-palkinnon (1. sija) ja Kustannus Oy Rajatiedon vuoden 2003 palkinnon (1. sija).
Teatteri
Kiinnityksiä Vaasan, Joensuun, Rauman, Porin ja Rovaniemen kaupunginteattereihin.
Ryan Mahuta
Ryan Mahuta (s. 7. heinäkuuta 2002) on suomalainen jalkapalloilija, joka edustaa Veikkausliigassa pelaavaa FC Hakaa.
Aprillipäivä
pienoiskuva|[[Kööpenhaminan metroon liittyvä aprillipäivän pila vuonna 2001.]] Aprillipäivä on päivä, jolloin on tapana puijata ihmisiä leikkimielisesti. Se on joka vuosi 1. huhtikuuta. Latinan aprilis ja useiden nykykielten april tarkoittavat huhtikuuta.
Useissa lehdissä julkaistaan aprillipäivänä jokin pilailumielessä kirjoitettu artikkeli. Suomessa aprillipäivää ei ole otettu kalenteriin, vaikka sitä on joskus ehdotettu, koska sen teho perustuu yllätyksellisyyteen. Aprillipäivä voi osua joka vuosi eri viikonpäivälle. Vuoden 2019 aprillipäivä oli maanantaina ja vuoden 2020 aprillipäivä keskiviikkona.
Historia
Aprillipäivän perinteen sanotaan usein alkavan vuodesta 1582, jolloin Ranskassa siirryttiin gregoriaaniseen kalenteriin. Jos perinteen alkua haetaan ajanlaskusta, ranskalaisten uuden vuoden sijainnin muutos sopii paremmin, sillä se tapahtui jo ennen uuden kalenterin tuloa.
Ranskan kuningas Kaarle IX oli huomannut valtakuntaa kierrellessään, että eri hiippakunnissa vuosi laskettiin alkavaksi eri aikoina, ja että erot olivat merkittäviä. Silloin esimerkiksi Lyonissa vuosi alkoi jouluna, mutta Wienissä 25. maaliskuuta. Monin paikoin vuosi vaihtui juliaanisen kalenterin mukaisesti 1. maaliskuuta, mutta myös pääsiäinen oli vuoden vaihtumisen merkki, jolloin aikoinaan katsottiin uuden kirkkovuodenkin alkavan.
Suurista eroista aiheutui sekavuutta muun muassa sopimusten suhteen. Yhtenäistääkseen käytäntöä Kaarle IX lisäsi artiklan nro 42 julistukseen, jota kirjoitettiin tammikuun alussa Pariisissa vuonna 1563. Sen mukaisesti vuosi alkaa kaikkialla Ranskassa 1. tammikuuta. Tämä julistus sai lain voiman 9. elokuuta 1564 ja se tunnetaan allekirjoittamisen paikkakunnan mukaan Roussillonin ediktinä.
Kun uusi käytäntö kohdistui vain yhden merkkipäivän paikkaan, se antoi varmasti Ranskassa hyvät mahdollisuudet kiusoitella niitä, jotka eivät hyväksyneet uudistusta, ja narrata niitä, jotka eivät yksinkertaisesti tienneet siitä. Huijausperinne saattoi hyvin saada alkunsa aprillipäivän aikoihin pilailumielessä lähetetyistä uudenvuodenlahjoista tai kutsuista olemattomiin uudenvuodenjuhliin. 18 vuoden päästä Ranskassa siirryttiin uuteen kalenteriin ja saatiin vielä uusi sykäys päivämäärillä leikittelyyn.
Vanhan perinteen juuria
Aprillausperinteen leviämisestä muualle Eurooppaan ei ole tarkkaa käsitystä. Uuteen kalenteriin siirtyminen ei selitä sen tuloa ainakaan Englantiin, sillä aprillipäivä oli jo vakiintunut ennen vuotta 1752, jolloin siellä omaksuttiin uusi ajanlasku.
Aprillipilat uutisvälineissä
Suomessa useat sanomalehdet piilottavat joka vuosi aprillipäivänä uutistensa sekaan yhden valheellisen uutisen. Usein sanomalehtien aprillipilat ovat sellaisia, ettei niitä voi ottaa kovin vakavasti. Esimerkiksi vuonna 2012 Savon Sanomat ilmoitti Suomen kieltävän perunoiden kotikasvatuksen ja MikroPC iPadien lähettävän käyttäjiensä sormenjäljet Yhdysvaltain tiedustelupalvelulle.
Jossain tapauksissa aprillipilat on otettu todesta. Kesäkuussa 2017 Yle julkaisi uutisen, joka kertoi "Neuvostoliiton sotahirvistä". Iltalehti kopioi uutisen ja höysti sitä omilla kommenteillaan. Iltalehden uutisessa hirvet jopa "hyökkäsivät raivokkaasti metsästäjien kimppuun, kun ne kuulivat suomenkielistä puhetta". Uutinen perustui Popular Mechanics -lehden venäjänkielisen version aprillipilaan vuodelta 2010. Sitä levitti eteenpäin Huuhkanmäen sotamuseo. Jutun korjaaminen kesti Ylellä yli kuukauden ja Iltalehti kieltäytyi aluksi sitä korjaamasta, eikä myöntänyt virhettä. Lopulta Julkisen sanan neuvosto antoi molemmille huomautuksen.
Aprillipäivä eri maissa
Aprillauksen uhria kutsutaan englannissa "aprillinarriksi", ranskassa ja italiassa "aprillikalaksi". Ranskassa aprillipäivänä on tapana tehdä poisson d'avril eli aprillikala. Se on paperista tehty kala, joka kiinnitetään toisen selkään. Espanjassa ja muissa espanjankielisissä maissa aprillipäivä on 28. joulukuuta eli Viattomien lasten päivänä.
Mailis
Mailis  on suomalainen naisen etunimi. Nimi tavutetaan epäsuomalaiseen sävyyn muodossa Ma-i-lis. Nimi on syntynyt yhdistelmänä nimistä Maija ja Liisa tai nimien lyhentymistä Mai ja Lis.
Mailiksen nimipäivä on 17. toukokuuta, samoin kuin Mailan ja Mailin. Vuoden 2019 loppuun mennessä nimi on Suomessa annettu 2 354 henkilölle.
Tatjana Devjatova
Tatjana Nikolajevna Devjatova (, ; s. 19. syyskuuta 1948 Kupjansk) on ukrainalainen Neuvostoliittoa edustanut uimari. Hän kuului Neuvostoliiton pronssia voittaneeseen joukkueeseen 4 × 100 metrin sekauintiviestissä Tokion kesäolympialaisissa 1964. 100 metrin perhosuinnissa hän sijoittui seitsemänneksitoista. Devjatova kilpaili myös Méxicon olympialaisissa 1968 sijoittuen 100 metrin perhosuinnissa kymmenenneksi ja 200 metrin perhosuinnissa yhdeksänneksi. Hän voitti EM-pronssia 4 × 100 metrin sekauintiviestissä Utrechtissa 1966. Devjatova saavutti urallaan myös kahdeksan perhosuinnin Neuvostoliiton mestaruutta.
Burj Khalifa
25.19722°N, 55.27406°W
Burj Khalifa ibn Zayid ( eli Khalifa ibn Zayidin torni, aikaisemmin Burj Dubai, eli Dubai-torni) on Dubaissa Arabiemiirikunnissa sijaitseva 828 metriä korkea pilvenpiirtäjä, joka on maailman korkein rakennus. Rakennustyöt aloitettiin 21. syyskuuta 2004. Tornin avajaiset pidettiin 4. tammikuuta 2010.
Rakennus on osa kahden neliökilometrin kehityshanketta nimeltä ”Downtown Burj Dubai”. Tornin arkkitehtina toimii Adrian Smith, joka työskenteli Skidmore, Owings and Merrillissä (SOM) vuoteen 2006 saakka. Chicagossa toimiva arkkitehtuuri- ja insinöörifirma SOM on vastuussa projektista. Päärakentajat ovat Samsung Engineering & Construction, Besix ja Arabtec. Rakennustöiden manageriksi valittiin Turner Construction Company.
Rakennus nimettiin avajaisseremoniassa uudestaan Arabiemiirikuntien presidentin Khalifa ibn Zayid ibn Sultan Al Nahyan mukaan.
Perustietoa
Burj Khalifan rakennustyöt aloitettiin vuonna 2004, ja torni avattiin tammikuussa 2010. Alkuperäinen valmistumisajankohta oli vuoden 2008 joulukuu, mutta muun muassa julkisivussa käytettävien lasielementtien asentamisen aloittamisen myöhästyminen viivästytti valmistumista.
Lopullinen rakennuksen korkeus on 828 metriä ja siinä on 162 kerrosta. Rakennukseen oli heinäkuuhun 2007 mennessä käytetty 313 700 kuutiometriä betonia ja 62 200 tonnia terästä. Rakennuksen vakaus on pyritty takaamaan käyttämällä perustuksiin 45 000 kuutiometriä ja 110 000 tonnia betonia sekä 192 kappaletta läpimitaltaan 1,5 metristä teräsvahvisteista paalua, jotka yltävät yli 50 metrin syvyyteen. Rakennuksen sähkönkulutus suurimmillaan on 36 MW.
Rakennuksessa on asuntoja ja työpaikka arviolta 35 000 ihmiselle. Burj Khalifa on keskipisteenä yli 200 hehtaaria käsittävässä laajemmassa rakennusprojektissa, joka kaikkinensa maksaa arviolta 20 miljardia dollaria. Dubain kaupunkia kutsutaankin joskus yhdeksi maailman suurimmista rakennustyömaista.
Burj Khalifan 122. kerroksessa 442 metrin korkeudessa sijaitsee 200 paikkainen At.mosphere-ravintola. Lisäksi rakennuksessa on mm. Giorgio Armanin nimikkohotelli ja 452 metrin korkeudessa (tornin puolivälissä) maailman kolmanneksi korkein näköalatasanne.
Suunnittelu
Tornin on suunnitellut tunnettu yhdysvaltalainen arkkitehtitoimisto Skidmore, Owings and Merrill, jonka suunnittelema on myös New Yorkin syyskuun 11. päivän terrori-iskuissa tuhoutuneiden World Trade Centereiden tilalle tuleva 541 metrin korkeuteen nouseva One World Trade Center. Burj Dubain pääarkkitehti on yhdysvaltalainen Adrian Smith, joka on suunnitellut mm. Kiinan Shanghaissa sijaitsevan Jin Mao Towerin sekä useita muita merkittäviä pilvenpiirtäjiä ympäri maailman. Rakennukseen tulee 57 Otiksen valmistamaa hissiä (mukaan lukien kaksi erittäin nopeaa, 10 m/s nopeudella toimivaa hissiä) sekä kahdeksan liukuporrasta. Tornin suunnittelussa ja muotoilussa on pyritty siihen, että mahdollisimman useista tiloista olisi näkymä ulos. Rakennuksen sisustuksessa näkyy ainakin Giorgio Armanin kädenjälki.
Ongelmia
7. tammikuuta 2007 pilvenpiirtäjän virallisten sivujen mukaan insinöörit löysivät pieniä murtumia pilvenpiirtäjän perustuksista. Murtumia ei kuitenkaan katsottu vakaviksi, joten rakennustöitä ei keskeytetty.
Rakennuksen lasielementtien suhteen oli pitkään epävarmuutta ja niiden kiinnitys viivästyi kuukausilla, sillä sveitsiläinen Schmidlin Ltd Facade Technology, alkuperäinen yritys jonka piti toimittaa elementit rakennukseen, meni konkurssiin helmikuussa 2006. Lopulliset lasielementit toimitti kiinalainen yritys.
Aikajana
Alkuperäinen tieto korkeudesta oli: "”Tornin korkeus, jota ei vielä ole paljastettu, ylittää 610 metriä ja on merkittävästi korkeampi kuin mikään olemassa oleva tai nyt suunnitteilla oleva rakennus”"
Viivytys
Emaar Properties julkisti 9. kesäkuuta 2008, että Burj Khalifan rakennustyöt viivästyvät ja se saadaan valmiiksi syyskuussa 2009. Lopulta rakennustöiden valmistuminen kuitenkin venyi tammikuulle 2010. Rakennus vihittiin käyttöönsä 4. tammikuuta 2010.
Dubai Fountain
Burj Khalifan ulkopuolella on ennätysmäinen suihkulähdejärjestelmä, jonka on suunnitellut WET Design. Järjestelmä maksoi yhteensä noin 217 miljoonaa dollaria. Siihen sisältyy 6600 valoa ja 50 värillistä projektoria, ja se on 275 metriä pitkä ja suihkuttaa vettä 150 metrin korkeuteen. Siihen kuuluu myös valikoima musiikkia klassisesta vaihtoehtoiseen arabialaiseen ja maailmanmusiikkiin. 26. lokakuuta 2008 Emaar julkisti perustuen nimikilpailuun, että suihkulähdettä aletaan kutsua Dubai Fountainiksi.
Kirkkolammi (Padasjoki)
Kirkkolammi on Päijät-Hämeessä Padasjoella kirkonkylän lähellä sijaitseva lampi.
Maantietoa
Lammen pinta-ala on 107 hehtaaria eli 1,1 neliökilometriä, se on 1,7 kilometriä pitkä ja 1,0 kilometriä leveä. Lammella on kartan mukaan 4 saarta. Sen rantaviivan pituus on 6,0 kilometriä.
Vesistösuhteet
Lampi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Suur-Päijänteen alueen (14.2) Lummennen ja Vesijaon valuma-alueella (14.25), jonka Padasjoen alueeseen (14.251) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 79 metriä mpy.
Herbert von Karajan
thumb|right|Herbert von Karajan 200px|right| Herbert von Karajan (5. huhtikuuta 1908 Salzburg, Itävalta-Unkari – 16. heinäkuuta 1989 Anif, Itävalta) oli itävaltalainen kapellimestari. Hän toimi pitkään Berliinin filharmonikkojen ylikapellimestarina.
Elämä
Karajan syntyi aromanialais-kreikkalaistaustaiselle isälle ja itävaltalaiselle äidille lähellä Salzburgia, jossa hän opiskeli vuosina 1916–1926 Mozarteum-konservatoriossa. Debyyttinsä kapellimestarina hän teki Salzburg-festivaaleilla vuonna 1933. Karajan johti Wienin filharmonikkoja ensi kerran 1934 ja Berliinin filharmonikkoja 1937. Hän solmi levytyssopimuksen Deutsche Grammophon -yhtiön kanssa. Vuosina 1946–1960 Karajan oli läheisessä yhteistyössä lontoolaisen Philharmonia-orkesterin kanssa. Karajan nimitettiin vuonna 1955 elinikäiseksi Berliinin filharmonikkojen ylikapellimestariksi. Hän vieraili orkesterinsa kanssa Suomessa Sibelius-viikolla vuonna 1965.
Musiikki
Karajan levytti laajalti erityisesti romantiikan ajan teoksia, joissa hänen kaunis ja siloteltu orkesterisointinsa on saanut ylistäviä arvioita. Karajan oli suuri Sibeliuksen musiikin puolestapuhuja saksankielisellä alueella.
Brasenose College
Brasenose College (BNC), viralliselta nimeltään The King's Hall and College of Brasenose, on yksi Oxfordin yliopiston 38 collegesta. Vaikka collegen historia ulottuu pitemmälle, nykymuodossaan sen perustivat vuonna 1509 lakimies Sir Richard Sutton Cheshirestä ja Lincolnin piispa William Smyth. Collegen uskotaan saaneen nimensä (aiemmin "Brasen Nose" eli "vaskinenä") messinkisestä ovenkolkuttimesta. Brasenosen yhteydessä toimii yksi maailman vanhimmista soutukerhoista, Brasenose College Boat Club.
Rautatie
pienoiskuva|Sähköistämätön kaksiraiteinen rautatie [[Walesissa.]] pienoiskuva|Sähköistetty suomalainen rautatie rataosalla [[Lahti–Kouvola-rata|Lahti–Kouvola.]] pienoiskuva|[[Tammerkoski|Tammerkosken ylittävä rautatiesilta Tampereella.]] Rautatie on liikenneväylä, jonka kulkualustana on yleensä kaksi rinnakkaista teräksistä kiskoa. Kiskot on useimmiten altapäin tuettu poikittaisilla ratapölkyillä, jotka lepäävät sepelistä tai sorasta tehdyllä tukikerroksella. Rautatieliikenteessä kuljetetaan junilla rahtia ja matkustajia, ja liikenne on yleensä aikataulunmukaista. Matkustaja- ja tavaraliikenteen lisäksi rautateillä liikennöivät ratatyökoneet.
Rautatie tarkoittaa koko raideliikenneväylää kaikkine siihen kuuluvine raiteineen, laitteineen ja järjestelmineen, kuten rautatieasemat, ratapihat, opastimet, sähköistys ja turvalaitteet. Raide tarkoittaa kahden kiskon ja pölkytyksen muodostamaa yksittäistä väylää, jolla voi kulkea vain yksi juna kerrallaan. Junat ohjautuvat itsestään kiskojen mukaan, ja raiteelta toiselle siirryttäessä junan on kuljettava vaihteiden kautta. Kiskojen välistä etäisyyttä kutsutaan raideleveydeksi.
Rata on hallinnollinen nimitys suunniteltavalle tai toteutettavalle rautatielle, joka valmistuttuaan yhdistää kaupunkeja, risteysasemia tai muita tärkeitä kohteita. Esimerkiksi suomalaisia ratoja ovat Vaasan rata (Tampere–Haapamäki–Vaasa), Savon rata (Kouvola–Kuopio) ja Lahden oikorata (Kerava–Lahti). Rataosat ovat rautatien osuuksia tiettyjen rautatien solmukohtien välillä. Ne voivat muodostua yhdestä tai useammasta raiteesta. Myös asemilla on yleensä useita rinnakkaisia raiteita, jolloin alueesta käytetään nimitystä ratapiha.
Historia
pienoiskuva|vasen|Rautatieverkon tiheys Euroopassa vuonna 1896. pienoiskuva|vasen|[[Höyryveturi Bridgnorthin rautatieasemalla Englannissa vuonna 1972.]] Rautatien edeltäjänä voidaan pitää niitä puisia raideteitä, joita jo 1500-luvulla käytettiin muun muassa Keski-Euroopassa Harzin ja Tirolin vuorikaivoksissa, jotta kaivosvaunut kulkisivat helpommin. Kulumisen välttämiseksi käytettiin mutkapaikoissa rautaisia suojakiskoja tai kiskot päällystettiin rautalevyillä.
Kun raudan hinta laski tuntuvasti vuonna 1767, alettiin eräässä Englannin tehtaassa käyttää raiteina puun sijasta litteitä valurautaharkkoja, mikä osoittautui hyväksi valinnaksi. Vuoden 1808 jälkeen valurauta vaihtui kiskojen valmistusaineena takorautaan, ja vuonna 1820 siirryttiin valssilaitoksissa valmistettujen kiskojen käyttöön. Ensimmäiset rautatiet olivat suhteellisen epätasaisia, ja niitä pitkin vedettiin kolisevia rattaita ihmis- ja eläinvoimilla, kunnes höyryvoima otettiin käyttöön. Aluksi käytettiin kiinteitä höyrykoneita, jotka köysien avulla saattoivat vetää vaunuja esimerkiksi mäkeä ylös.
Liikkuvan höyrykoneen eli veturin rakentaminen oli mahdollista, kun höyrykone oli kehittynyt riittävän tehokkaaksi korkeapaineen käytön avulla. Richard Trevithick rakensi ensimmäisen käytössä olleen höyryveturin, joka vuonna 1804 veti 10 tonnin teräskuorman noin 16 km:n matkan Pennydaren teollisuusradalla Walesissä. Laajempaa käyttöä höyrykäyttöisillä vetureilla oli korvata hevoset Newcastlen ympäristön hiilikaivosten radoilla, joilla hiiltä siirrettiin satamaan. Siellä hiili oli halvempaa kuin hevosten rehu. Vuoden 1815 jälkeen muuallakin Englannissa tuli hiilestä rehua halvempaa, kun parlamentti sääti tuontiviljalle tullin, jolloin viljan hinta nousi korkeuksiin.
George Stephenson (1781–1848) esitti ratkaisun, jossa voimaa antava höyrysylinterin mäntä pyörittää kiertokangen avulla suoraan vetävää pyörää, mikä sitten säilyikin menetelmänä höyryvetureissa. George Stephensonin poika Robert Stephenson rakensi Rocket-veturin, jolla hän voitti vuonna 1829 kilpailun Liverpoolin ja Manchesterin välisestä liikenteestä. Kilpailussa Rocket veti viisinkertaisesti oman painonsa edestä kuormaa ja saavutti yhdellä täydellä henkilövaunulla 33 km/h keskinopeuden. Tästä alkoi rautateiden nopea leviäminen, ja jo vuonna 1840 Englannissa oli 3 000 kilometriä rautateitä.
Englannissa maa oli kallista, mutta työvoima halpaa, minkä vuoksi radat vedettiin suorinta tietä ja tehtiin paljon kaivantoja. Tästä oli seurauksena se, etteivät matkustajat juurikaan päässeet ihailemaan maisemia. Tämän vuoksi rautatieasemille syntyi jo 1840-luvulla kirjakauppoja ja kirjojen lainaustoimintaa tarjoamaan viihdykettä matkustajille.
Yhdysvalloissa teollinen vallankumous oli maanviljely- ja liikennevetoista. Rautatiet rakennettiin siellä usein ennen kuin teitä oli olemassa. Ensimmäinen mantereen poikki johtanut rautatie valmistui vuonna 1869. Kun työvoima oli kallista, mutta maa halpaa, niin rautatiet rakennettiin kiertämään luonnon esteet. Ennen rautateitä tärkein kuljetusväline Yhdysvalloissa oli ollut joissa ja kanavissa kulkevat laivat. Rautatievaunutkin saivat vaikutteita kanavalaivoista, kun Yhdysvalloissa alettiin käyttää pitkiä teleillä olevia vaunuja, joissa oli keskikäytävä, penkit samaan suuntaan ja ovet vaunun päissä. Euroopassa vaunut olivat lyhyitä ja hevosvaunuista mallia saaneissa rautatievaunuissa oli erillinen uloskäynti jokaisesta hytistä, joissa istuttiin penkeissä vastakkain. Euroopassakin kävi ilmeiseksi, että matkustajien pitää pystyä vaunun kulkiessa pidemmillä matkoilla liikkumaan vessaan tai ravintolavaunuun. Tämä johti sivukäytävävaunujen kehittymiseen, jolloin vastakkain istuttavat hytit säilyivät.
Manner-Euroopan ensimmäinen rautatie rakennettiin vuonna 1832 Ranskaan, seuraavat vuosina 1835 Belgiaan ja Saksaan sekä 1838 Venäjälle. Rautatiet yhdistivät monilla alueilla kansakuntia taloudellisesti, poliittisesti, kulttuurisesti ja yhteiskunnallisesti. Afrikassa ja Aasiassa rautatiet palvelivat yleensä kolonialistisia tarkoitusperiä sekä edistivät vientikauppaa, ja kiskot vedettiinkin usein plantaaseilta ja kaivoksilta lähimpään satamaan.
Vuonna 1924 rautateitä oli koko maailmassa 1 215 878 kilometriä, josta Euroopassa 374 415 kilometriä, Pohjois- ja Etelä-Amerikassa 601 914 kilometriä, Aasiassa 135 067 kilometriä, Afrikassa 55 520 kilometriä ja Australiassa 48 962 kilometriä. Vuonna 1923 oli rautateitä Yhdysvalloissa 404 513 kilometriä, Saksassa 57 245 kilometriä, Venäjällä 55 978 kilometriä, Ranskassa 52 737 ja Britteinsaarilla 38 287 kilometriä, Ruotsissa 15 502 kilometriä, Tanskassa 4 968 kilometriä, Suomessa 4 595 kilometriä, Norjassa 3 456 kilometriä, Latviassa 2 824 kilometriä ja Virossa 1 067 kilometriä.
Suomessa
Suomen ensimmäinen rautatie rakennettiin jo vuonna 1836 Taipaleen kanavan rakennustyömaalle lähellä Varkautta. Ensimmäinen henkilöliikenteen rautatie rakennettiin Helsingistä Hämeenlinnaan 1858–1862. Seuraavaksi valmistuivat rataosuudet Riihimäki–Pietari 1869–1870, Hyvinkää–Hanko 1873, Kerava–Porvoo 1874, Hämeenlinna–Tampere 1876 ja Turku–Toijala 1876. Savon rata avattiin vuonna 1889.
Liikennemuodot ja niiden ohjaus
pienoiskuva|Raideopastin [[Keravan rautatieasemalla.]] Liikennettä rautateillä ohjataan opastimilla sekä radiopuhelimitse annettavilla suullisilla luvilla. Rautatieliikennepaikan eli yleiskielessä rautatieaseman sisäistä liikennettä nimitetään vaihtotyöksi, ja kahden liikennepaikan välistä liikennettä junaliikenteeksi riippumatta siitä, minkälainen yksikkö liikkuu.
Liikenneohjaaja huolehtii tarvittavan kulkutien muodostamisesta kääntämällä radan vaihteet, varmistamalla raiteiden käytön ja asettamalla opastimet vaadittavaan asentoon. Tässä työssä liikenneohjaajalla on yleensä käytössään turvalaitejärjestelmä, joka automaattisesti estää junaa tai vaihtotyöyksikköä joutumasta vaaralliselle, toiselle yksikölle varatulle raidealueelle.