cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Antiikin Rooman armeija
Lähitaistelu
Miehet heittivät keihäänsä ja tarttuivat miekkoihinsa, kun vihollinen oli noin 10–15 metrin päässä. Lähitaistelussa sotilaat yrittivät iskeä vastustajan maahan, astua tämän paikalle ja murtautua vihollisen muodostelmaan. Jos se ei onnistunut, rintamat irtautuivat, ja ne jäivät seisomaan pienen matkan päähän toisistaan. Jonkin ajan kuluttua toinen osapuoli lähti uuteen rynnäkköön. Taistelu eteni tällaisina lyhyinä purkauksina, kunnes toinen osapuoli murtui. Yleensä lähitaistelussa kuoli vain vähän miehiä, mutta lyöty ja sekasortoisena pakeneva armeija oli täysin vihollisensa armoilla. Siinä vaiheessa ratsuväki ajoi pakenevaa vihollista aggressiivisesti takaa tavoitteenaan surmata mahdollisimman monta pakenevaa vihollista ja pakottaa vihollinen antautumaan. Taistelun alussa ratsuväki oli yleensä jalkaväen sivuilla tai takana, mistä käsin se pystyi tekemään nopeita yllätyshyökkäyksiä jopa vihollisen linjojen taakse.
Laivasto
Roomalaiset nojautuivat merisodankäynnissä pitkään liittolaistensa tukeen. Rooman laivasto syntyi suhteellisen myöhään puunilaissotien yhteydessä. Vuonna 261 eaa. tasavalta määräsi rakennettavaksi 100 viisisoudun ja 20 kolmisoudun laivaston. Sotalaivan malli saatiin todennäköisesti karthagolaisilta kaapatusta aluksesta. Ajan myötä laivasto kasvoi merkittäväksi osaksi Rooman sotavoimia.
Roomalaiset sotalaivat olivat pitkiä ja kapeita, airoilla varustettuja kaleereja, joiden keulassa oli metallinen puskuri, jolla roomalaiset pyrkivät osumaan vihollislaivan kylkeen tai perään, jotta sen kylkilaudat rikkoutuisivat. Joskus puskurilla yritettiin myös rikkoa vihollislaivan airot. Toinen roomalaisten käyttämä taktiikka oli entraus, jossa pyrittiin tarttumaan lujasti vihollislaivan kylkeen ja valtaamaan se roomalaisten kehittämällä erityisellä entraussillalla, eli corvuksella (korppi), jota vastaan karthagolaiset eivät osanneet suojautua. Entraussillassa oli voimakas piikki, joka lävisti vihollislaivan kansilankut ja kiinnitti roomalaislaivan siihen tiukasti. Legioonalaiset hyökkäsivät siltaa pitkin vihollislaivan kannelle ja valtasivat sen.
Piiritys
Rooman armeija käytti monia sotakoneita, esimerkiksi onager-katapultteja, ballistoja ja piiritystorneja. Eräs piiritystaktiikka oli maavallien rakentaminen. Näiden avulla piiritysjoukot pääsivät piiritettävien joukkojen tasolle.
Piiritykset olivat keskeinen osa antiikin ajan sodankäyntiä. Rooman ammattiarmeija oli erityisen tehokas ja pelätty piirittäjä sen vertaistaan vailla olevan pioneeritaidon, päättäväisyyden ja aggressiivisuuden johdosta. Yleensä piirityksen kohteena oli linnoitettu kylä tai kaupunki, mutta joskus roomalaiset piirittivät vihollisen linnakkeita tai tukikohtia. Piirittämällä roomalaiset pakottivat vihollisensa taistelemaan roomalaisten ehdoilla. Linnoituksestaan ulosajetut viholliset joutuivat kohtaamaan roomalaiset avoimessa kenttätaistelussa, jossa he eivät saaneet hyötyä linnoituksestaan.
Piirityksen aluksi roomalaiset saartoivat vihollisen linnoituksen tai kaupungin ja estivät ihmisten ja tarvikkeiden kulun sisään ja ulos. Tavoitteena oli vihollisen näännyttäminen niin, että tämä joutuisi antautumaan. Suuren kaupungin piiritys saattoi kestää jopa monta vuotta, kuten kävi esimerkiksi Juudean kapinoidessa 60–70-luvuilla jaa. Masadan linnoitetun kaupungin puolustajilla oli vettä ja elintarvikkeita moniksi vuosiksi. Kaikissa tapauksissa vihollisen näännyttäminen ei siis ollut järkevää.
Joskus piiritys päättyi ovelaan yllätyshyökkäykseen. Tämä vaati pienen joukon pääsemistä salaa linnoituksen sisälle esimerkiksi petturin, salakäytävän tai hyvän onnen avulla. Linnoitukseen päässyt joukko saattoi ottaa haltuunsa portin tai keskeisen tornin, ja auttaa pääarmeijaa pääsemään sisään linnoitukseen.
Jos piiritys ei tuottanut muuten tulosta, viimeinen keino oli suora hyökkäys muurin yli, läpi tai ali. Roomalaiset pyrkivät välttämään suoraa hyökkäystä, sillä se aiheutti suuret tappiot hyökkääjälle. Suora hyökkäys oli tarkasti suunniteltu operaatio, jossa erilaiset joukot tukivat toisiaan. Nuolia ja kiviä ampuneet heittokoneet moukaroivat vihollisen varustuksia. Heittokoneiden ammukset eivät kyenneet murtamaan paksuja muureja, mutta ne häiritsivät puolustajia ja auttoivat muurinmurtajia ja piiritystorneja hyökkäämään. Muurinmurtajilla yritettiin tehdä aukkoja muuriin, ja piiritystornien laskusiltoja pitkin hyökkääjä yritti muurin yli. Muurin alle kaivettiin käytäviä, ja yritettiin romahduttaa muurin maanalaiset tukirakenteet polttamalla ne.
Piirittämiseen saatettiin päätyä myös taistelun loppuvaiheessa, kun roomalaiset pyrkivät lyömään pakenevan vihollisarmeijan ja varmistamaan voittonsa. Kun Caesar valloitti Gallian, takaa-ajettu galliarmeijan johtaja Vercingetorix linnoittautui armeijoineen Alesian kaupunkiin. Caesarin johtamat roomalaiset rakensivat kaupungin ympärille 10 roomalaista peninkulmaa pitkän piiritysvallin, johon kuului 23 linnaketta, kymmeniä torneja ja kahdeksan leiriä. Gallialaisten apujoukkoja vastaan Caesar rakennutti vieläkin pidemmän linnoitusketjun, jonka rintamasuunta oli kaupungista poispäin. Näin roomalaiset linnoittautuivat vihollisen väliin estäen Vercingetorixia murtautumasta ulos kaupungista ja toisaalta muita galleja saapumasta piiritetyn kaupungin avuksi.
Muurin murtaminen ei johtanut heti taistelun päättymiseen. Toisinaan roomalaiset joutuivat taistelemaan vielä monta päivää tai jopa viikkoja, ennen kuin piiritetty kaupunki saatiin lopullisesti kukistettua. Näin kävi esimerkiksi Jerusalemissa vuonna 70 jaa. Taistelun ratkettua roomalaiset sotilaat ryöstelivät kukistunutta viholliskaupunkia. Taistelun jälkeistä ryöstelyä pelättiin niin paljon, että usein kaupungit antautuivat, ennen kuin piiritysjoukot aloittivat varsinaisen hyökkäyksen.
Varhaisen Rooman armeija
Legendan mukaan Rooma perustettiin vuonna 753 eaa. Tiedot tästä ajasta ovat kuitenkin vähäisiä eikä voida tietää varmuudella ovatko tarunomaiseen Romulukseen ja Remukseen sekä Rooman kuninkaisiin liittyvät tarinat totta. Esimerkiksi roomalaisen historioitsijan Liviuksen mukaan Romuluksella oli 300-miehinen henkivartiosto. Roomalaiset alkoivat kirjoittaa historiaansa ensimmäisen kerran vasta 200-luvun eaa. lopussa.
Varhaisen Rooman sodat koostuivat yleensä pienimuotoisista ryöstöretkistä ja karjavarkauksista sekä ehkä myös satunnaisista rituaalinomaisista taisteluista. "Armeijat" olivat soturijoukkioita, joita johtivat aristokraatit ja heidän sukunsa ja seuraajansa. He johtivat taistelua omasta halustaan ja henkilökohtaisen kunnian vuoksi. Soturit puolestaan seurasivat johtajaansa uskollisuudestaan häntä kohtaan. Onnistunut johtaja oli se, joka puolusti menestyksellisesti sukuaan ja miehiään toisia soturijoukkoja vastaan ja pystyi tarjoamaan tarpeeksi saalista omilleen ja pitämään heidät tyytyväisinä. Tämän tyyppinen sodankäynti ei luultavasti poikennut paljoakaan muun läntisen Euroopan sodankäynnistä.
Merkittävä edistys tapahtui, kun roomalaiset omaksuivat hopliittifalangin noin 500-luvulla eaa. Hopliittisodankäynti kehitettiin Kreikassa 700–600-luvulla eaa. ja se levisi Italiaan ja Roomaan luultavasti Etelä-Italian kreikkalaisten siirtokuntien ansiosta. Hopliitti oli raskaasti aseistettu keihäsmies, jolla oli varusteinaan 2,5 metriä pitkä työntökeihäs, lyhyt miekka, pronssinen kypärä, rintahaarniska, säärisuojat ja puinen pronssilevyillä päällystetty halkaisijaltaan 90 senttimetriä leveä pyöreä hoplon-kilpi, josta hopliitit saivat nimensä.
Hopliitit taistelivat tiiviissä muodostelmassa, eli falangissa, miesten seistessä lähellä toisiaan siten, että vierustoverin kilpi suojasi oikeaa kylkeä. Rivejä oli normaalisti ainakin kahdeksan mutta on tietoja jopa 40 rivin syvyisistä muodostelmista. Taistelussa vastapuoli yritettiin kukistaa mahdollisimman nopeasti. Falangin yhtenäisyyden pitäminen oli tärkeämpää kuin yksittäiset aseenkäsittelytaidot. Hopliittisodankäynti vaati vain vähän koulutusta tai kuria mutta se edellytti uutta taisteluhenkeä. Falangi oli tarkoitettu suuriin taisteluihin tiivismuodostelmaisten joukkojen välillä ja sellaisessa taistelussa yksittäisillä aristokraattisilla sotureilla oli vaikea osoittaa henkilökohtaista rohkeutta.
Liviuksen ja Dionysioksen mukaan roomalaiset omaksuivat hopliittifalangin etruskeilta. Heidän mukaansa Servius Tullius, perimätiedon mukaan Rooman kuudes kuningas, uudisti Rooman armeijan ja yhteiskuntajärjestelmän tuoden myös hopliittisodan Roomaan. Servius hallitsi perimätiedon mukaan 579 eaa. – 534 eaa. ja arkeologisten todisteiden mukaan hopliittisodankäynti otettiin käyttöön Roomassa joskus 500-luvulla eaa. joten tämä saattaa pitää paikkansa. Livius ja Dionysios kuvaavat kumpikin Serviuksen uudistuksia hyvin yksityiskohtaisesti. Serviuksen järjestelmässä kansalaiset jaettiin viiteen luokkaan varallisuuden mukaan. Nämä luokat oli puolestaan jaettu centurioihin, jotka olivat ehkä 100 miehen vahvuisia. Jokaisen luokkaan kuuluvan piti hankkia luokkansa mukainen vähimmäisvarustus. Varakkaimmat eli ritarisäätyyn kuuluvat palvelivat 18 ratsuväen centuriassa. Ensimmäisen luokan jäsenet palvelivat täysin varustettuina hopliitteina kun taas viimeisen, eli viidennen luokan jäsenien varusteisiin kuului vain linko tai heittokeihäs.
Tämä järjestelmä muodosti comitia centuriatan perustan. On kuitenkin todennäköistä, että Livius ja Dionysios tai heidän lähteensä rekonstruoivat kuvaamansa järjestelmän itse tuntemastaan comitia centuriatan rakenteesta. Erään nykyisen rekonstruktion mukaan Serviuksen järjestelmä oli todennäköisesti paljon yksinkertaisempi ja koostui pääasiassa vain kansalaisista, joilla oli riittävästi varallisuutta taistella hopliitteina ja niistä, jotka pystyivät palvelemaan vain kevyenä jalkaväkenä tai palvelijoina. Edellinen tunnettiin nimellä classis ja jälkimmäinen infra classem. Alkuperäinen classis koostui ehkä ensimmäisestä luokasta, johon kuului 40 centuriaa, joissa kussakin oli 100 miestä. Tällöin 500-luvun eaa. Rooma olisi pystynyt kokoamaan 4000 miehen vahvuisen falangin mikä kuulostaa uskottavalta. Myöhemmin kun valtio kasvoi luokkien II ja III jäsenet saivat tarpeeksi varallisuutta ja heidät päästettiin liittymään falangiin, jolloin falangiarmeija olisi kasvanut 6000:n. Tämä on kuitenkin vain spekulaatiota eikä varhaisen Rooman armeijaa voi kuvailla mitenkään luotettavasti.
Cichla nigromaculata
Cichla nigromaculata on kirjoahventen (Cichlidae) heimoon kuuluva makeissa vesissä elävä kalalaji.
Antiikin Rooman armeija
Keskitasavallan armeija ja manipulilegioona
thumb|300px|Manipulilegioonan muodostelma. thumb|300px|Yksityiskohta [[Gnaeus Domitius Ahenobarbus (vuoden 122 eaa. konsuli)|Gnaeus Domitius Ahenobarbuksen alttarista 100-luvulta eaa. Kuvassa näkyy kaksi raskasaseista legioonalaista 200- ja 100-luvulle eaa. tyypillisessä univormussa. Miesten varusteina on Montefortino-tyypin kypärä, rengashaarniska ja soikea kilpi (scutum). ]] thumb|300px|Rooman tasavalta 100-luvulla eaa.
Cichla nigromaculata
Cichla nigromaculata voi kasvaa korkeintaan 26,3 senttimetrin mittaiseksi. Se voidaan sekoittaa sukulaiseensa keltakiklaan (Cichla orinocensis). Lajit voidaan kuitenkin erottaa toisistaan selän alueella olevista mustista täplistä, joita ei keltakiklalla ole. Lajia tavataan Rio Negro-, Orinoco- ja Casiquiare-joista Brasiliasta ja Venezuelasta. Sillä on kylkiviivalla 75–85 suomua.
Antiikin Rooman armeija
Keskitasavallan armeija ja manipulilegioona
Rooman armeijan organisointi alkoi 300-luvulla eaa. muuttua yhä järjestelmällisimmiksi, kun sodista tuli yhä laajempia operaatioita. Armeija oli yhä kansalaisten muodostama väliaikainen palvelus, jonka taakan jakamiseksi kenenkään ei tarvinnut palvella enempää kuin 16 sotaretken tai vuoden ajan. Sotien laajeneminen merkitsi sotaponnistusten jakamista ja Rooman senaatti päätti joka vuosi sotatoimista. Tänä aikana yksikään armeijan upseereista ei ollut ammattisotilas. Komentajat valittiin vaaleilla virkamiesten parista ja heillä oli ylin käskyvalta. Vuodeksi kerrallaan valitut kaksi konsulia saivat kummatkin komentoonsa armeijan ja heille annettiin yleensä tärkeimmät sotilasoperaatiot. Pienemmät tehtävät saatettiin antaa preettoreille. Sana "legioona" oli aiemmin merkinnyt kutsuntaa ja tarkoittanut koko Rooman armeijaa. Mutta nyt legioona merkitsi armeijan keskeisintä yksikköä. Ainakin vuodesta 311 eaa. joka vuosi muodostettiin neljä uutta legioonaa entisten tilalle.
Normaali armeija koostui kahdesta legioonasta, kahdesta Rooman liittolaisten muodostamasta ala-yksiköstä (, monikossa alae) ja kahdesta ratsuväen yksiköstä. Aikaisempi falangi vaihtui joustavimpiin manipuleihin. Standardilegioonaan kuului 4200 jalkaväen ja 300 ratsuväen sotilasta. Legioonan päävoima oli kolmeen linjaan ryhmitetty jalkaväki. Ensimmäisen linjan miehet, hastati, olivat nuoria, noin 20-vuotiaita miehiä. Heidän takanaan olivat principes, noin 30-vuotiaat, joiden katsottiin olevan parhaassa iässään. Takarivin triarii koostui vanhimmista ja kokeneimmista miehistä. Hastati ja principes olivat yleensä vahvuudeltaan 1200 miestä mutta triarii vain 600. Jokainen linja oli jaettu 10 manipuliin, legioonan taktisiin perusyksikköihin. Ensimmäisen ja toisen rivistön manipuleissa oli kussakin yleensä 120 miestä mutta kolmannen rivistön triarii-manipulit koostuivat vain 60 miehestä. Kukin manipuli oli jaettu kahteen centuriaan, joita johtivat centurio eli sadanpäämies sekä hänen alaisensa, aliupseeri (optio), sotamerkinkantaja (signifer) ja vartiopäällikkö (tesserarius). Näiden lisäksi legioonassa oli 1200 kevyesti aseistettua velites-sotilasta. Rooman ratsuväki koostui rikkaista kansalaisista, joilla oli tarpeeksi varallisuutta hevosen ja muiden varusteiden hankkimiseen. Monet nuoret aristokraatit aloittivat uransa ratsuväessä. Ratsumiesten varusteisiin kuului pyöreä kilpi, kypärä, haarniska, miekka sekä yksi tai useampi heittokeihäs. Roomalaiset ratsumiehet tunnettiin innokkaina ja rohkeina sotilaina, mutta heidän pääasiallinen heikkoutensa oli heidän lukumääräinen vähyytensä, joten roomalaiset turvautuivat usein liittolaisten ratsuväkeen. Legioonan 300 ratsumiestä oli jaettu 10 yksikköön, joissa oli 30 miestä ja joita komensi kolme decuriota. Ratsumiehet taistelivat yleensä tiiviissä muodostelmassa. Legioonan komentajina toimi kuusi sotilastribuunia.
Alan komentajina palveli kolme prefektiä, jotka olivat aina Rooman kansalaisia. Ne koottiin ensisijaisesti latinalaisten kansojen parista ja niissä oli 4000–5000 miestä jalkaväkeä ja 900 miestä ratsuväkeä. Alae oli jaettu kohortteihin, mutta niistä ei tiedetä sen enempää kuin että kohorttien vahvuus oli noin 400–600 miestä. Taistelussa Rooman armeija ryhmittyi siten, että legioonat olivat keskustassa ja alae sivustoilla, jolloin niitä kutsuttiin nimillä "vasen" ja "oikea" ala. Alan parhaat sotilaat koottiin yhdeksi yksiköksi, jota kutsuttiin nimellä extraordinarii. Siihen kuului sekä jalka-, että ratsuväkeä ja se oli suoraan konsulin alaisuudessa. Marssilla extraordinarii oli aina etujoukkona ja perääntyessä se suojasi jälkijoukkona armeijaa.
Keskitasavallan Rooman armeija oli olemukseltaan väliaikainen. Kaikki Rooman kansalaiset joilla oli vaadittu varakkuus olivat kelpuutettuja sotapalvelukseen. Miehet liittyivät armeijaan yleensä yhden sotaretken ajaksi ja palasivat sitten takaisin siviilielämään. Kirjautuminen tapahtui Campus Martiuksella eli Mars-kentällä kaupungin ulkopuolella sillä legioonat pääsivät sisään kaupunkiin vain triumfin aikana. Vuodesta 396 eaa. roomalaiset alkoivat maksaa palkkaa sotilailleen mutta se ei kattanut juuri muuta kuin peruselinkustannukset. Armeijassa Rooman kansalaiset saivat palkkansa ja ruokansa valtiolta ja alistuivat vapaaehtoisesti erittäin kovaan kuriin menettäen useimmat lailliset oikeutensa. Kuri ei pätenyt pelkästään miesten käyttäytymiseen taistelussa vaan myös jokapäiväiseen elämään leirissä. Pelkuruudesta taistelussa, varkaudesta, nukkumisesta vartiossa, homoseksuaalisesta käyttäytymisestä, ja seksin harjoittamisesta leirissä rangaistiin kuolemalla. Pienemmät rikokset johtivat usein ruoskintaan. Jos koko yksikkö oli osallistunut pelkuruuteen saatettiin langettaa niin sanottu decimatio, jossa kymmenesosa miehistä tuomittiin kuolemaan. Loput joutuivat elämään häpeässä leirin ulkopuolella ja he saivat ruuakseen ohraa eikä vehnää. Sotasaaliin toive ja velvollisuus valtiota kohtaan saivat kuitenkin useimmat kansalaiset liittymään armeijaan sodan aikana. Koko 200-luvun eaa. aikana ei tiedetä yhtään laajaa vastarintaa sotapalvelusta kohtaan.
Polybios ylisti roomalaisten tapaa palkita rohkeita sotilaitaan. Jokaisen onnistuneen sotaretken tai taistelun jälkeen, Rooman armeija järjesti paraatin, jossa erityisen rohkeat ja urotekoja suorittaneet sotilaat palkittiin muiden edessä. Palkintoihin kuului koristeellisia keihäitä tai valjakkovaunuja. Sotilas, joka oli piirityksen aikana ensimmäisenä ylittänyt vihollisen muurin palkittiin kultaisella seppeleellä. Korkea-arvoisin palkinto oli yksinkertainen laakerikruunu, joka annettiin toisen Rooman kansalaisen hengen pelastamisesta. Miesten annettiin pitää näitä kunniamerkkejä koko loppuelämänsä ajan erilaisissa juhlallisuuksissa. Aristokraateille ne olivat merkittävä apu oman poliittisen uransa eduksi.
Armeijan kovasta kurista huolimatta keskitasavallanajan miliisiarmeijat olivat väliaikaisuutensa vuoksi vaihtelevaa laatua. Mitä pidempään armeija palveli sitä tehokkaampi siitä tuli. Jotkut toisen puunilaissodan aikana värvätyt legioonat palvelivat vuosia ja sen sotilaat olivat erittäin kokeneita ja päteviä. Esimerkiksi Cannaen taistelun jälkeen vuonna 216 eaa. roomalaiset eloonjääneet muodostettiin kahdeksi legioonaksi, jotka palvelivat koko sodan ajan ja taistelivat Zamassa vuonna 202 eaa. Jotkut miehet palvelivat sodan jälkeen vielä makedonialaissodissa. Kun armeija kotiutettiin sen saama kokemus katosi ja uudet armeijat oli koulutettava uudestaan alusta alkaen. Jotkut yksittäiset veteraanisotilaat palvelivat kyllä uudestaan armeijassa mutta eivät samoissa yksiköissä kuin aiemmin. Viisas kenraali koulutti armeijansa hyvin ennen taistelua. Monet Rooman kärsimistä tappioista johtuivat konsuleista, jotka veivät taisteluun juuri muodostetun ja vain vähäisen koulutuksen saaneen armeijan. Armeijoiden väliaikaisuus aiheutti myös sen, että roomalaisilla ei yleensä ollut tarpeeksi päteviä upseereita ja piiritysasiantuntijoita.
Mariuksen uudistukset
thumb|200px|left|Marius antoi kullekin legioonalle tunnuksekseen hopeisen (myöhemmin kullatun) [[Kotkat|kotkan aikaisempien viiden sotamerkin, kotkan, hevosen, härän, suden ja villikarjun tilalle. ]]
Aina 100-luvun eaa. puoliväliin saakka miliisijärjestelmä toimi hyvin mutta roomalaisten laajentuminen Italian ulkopuolelle sai aikaan ongelmia. Sodat sodittiin entistä kauempana, ja ne kestivät joskus vuosia. Jotkut merentakaiset provinssit vaativat vielä pysyvämpiä varuskuntajoukkoja. Legioonien rekryyttien kantajoukon muodostaneet maanviljelijät joutuivat pois pelloiltaan jopa vuosiksi aiheuttaen suuria ongelmia ja jopa vararikon. Sotilaspalvelus ei kuulostanut enää houkuttelevalta kun pitkät sodat eivät enää tuoneet juurikaan henkilökohtaista kunniaa tai hyötyä. Roomalaiset laskivat armeijaan liittymiseen vaadittavan omaisuuden vähimmäismäärää mutta sopivia miehiä alkoi silti olla yhä vähemmän. Vuosina 180 eaa. – 155 eaa. ollut suhteellisen rauhallinen kausi vähensi kokemuksen määrää armeijassa mikä aiheutti yhä enempiä tappioita. Jokainen sota voitettiin mutta tappioiden määrä kasvoi. Miliisijärjestelmä ei enää pystynyt mukautumaan tilanteeseen.
Perinteisesti Gaius Mariusta, joka voitti Jugurthan sodan vuonna 105 eaa. ja myöhemmin kimbrit ja teutonit vuosina 102 ja 101 eaa., on pidetty Rooman armeijan uudistajana. Vuonna 107 eaa. Marius valittiin konsuliksi johtamaan sotaa numidialaista sotapäällikkö Jugurthaa vastaan Pohjois-Afrikassa. Hänen ei annettu perustaa uusia legioonia, joten Marius vetosi Rooman köyhimpiin kansalaisiin (, eli "pääluvun mukaan lasketut"), joilla ei ollut riittävästi varakkuutta sotapalvelusta varten. Marius sai nopeasti uusia miehiä, jotka osoittautuivat hyviksi sotilaiksi. Varallisuutta ei enää otettu huomioon armeijaan liityttäessä.
Uusi armeija oli hengeltään ja taktiikaltaan täysin erilainen vaikka se säilyttikin joitakin miliisiarmeijan piirteitä. Legioonista tuli entistä pysyvämpiä ja niiden numerot ja nimet säilyivät koko olemassaolonsa ajan. Sotilaat pitivät armeijaa elämänuranaan ja samastuivat yksikköihinsä kehittäen voimakkaan joukkohengen, jota monet taitavat kenraalit kuten Julius Caesar käyttivät hyväkseen. Sotilaiden ei enää itse tarvinnut hankkia varusteitaan vaan valtio toimitti heille aseet, varustukset ja vaatteet. Legioonan ratsuväki ja kevyt jalkaväki jäivät pois käytöstä ja kaikki legioonalaiset olivat nyt raskasta jalkaväkeä, joilla kaikilla oli samat varusteet. Kohortti korvasi manipulin taktisena legioonan perusyksikkönä. Jokaisessa legioonassa oli 10 kohorttia, joissa kussakin oli teoriassa kolme manipulia. Jokaisessa kohortissa oli kuusi 80 miestää käsittävää centuriaa, joita komensivat centuriot. Kohortti-taktiikka saatettiin ottaa käyttöön Hispaniassa käydyissa sodissa. Vuosina 91 eaa. – 87 eaa. käytiin niin sanottu liittolaissota, jonka jälkeen Rooman kansalaisoikeudet myönnettiin käytännössä kaikille Pojoen eteläpuolisille kaupungeille. Ala-yksiköt katosivat ja italialaisia alettiin rekrytoida legiooniin.
Legioonien pysyvämpi luonne auttoi keräämään Rooman armeijalle kokemusta. Tekninen taito lisääntyi ja sitä pystyttiin välittämään helpommin seuraavalle sukupolvelle. Ensimmäisellä vuosisadalla eaa. Rooman armeijassa oli taitavia pioneerijoukkoja, jotka pystyivät rakentamaan siltoja, puolustuksia, piiritysaseita tai kokonaisia sotalaivoja. Uudet ammattilaisarmeijat olivat paljon paremmin koulutettuja ja kurinalaisempia pysyvyytensä takia. Legioonista puuttui tosin kevyt jalkaväki ja ratsuväki, joten nämä värvättiin usein sotatoimialueelta.
Järjestelmällä oli tosin huonompikin puolensa. Sotilaat värvättiin köyhien keskuudesta eikä heillä ollut toimeentuloa kun he palasivat siviilielämään. Rooman senaatti kieltäytyi ottamasta vastuuta kotiutetuista sotilaista eikä huolehtinut heistä tai heidän perheistään. Sotilaat kääntyivätkin kenraaliensa puoleen, joiden odotettiin tarjoavan heille toimeentulokeinot kotiuttamisen jälkeen, joka tapahtui yleensä lahjoitetun viljelysmaan muodossa. Armeija ei enää edustanut koko Rooman kansaa vaan erkani koko ajan yhteisöstä ja sotilaat olivat uskollisempia yksikköjään ja kenraaleitaan kohtaan. Karismaattiset johtajat kuten Sulla, Pompeius tai Caesar johtivat armeijoita jotka olivat paljon uskollisempia heille kuin valtiolle. Ensimmäisellä vuosisadalla eaa. oli runsaasti sisällissotia kun kenraalit marssittivat armeijansa Roomaan kaappaamaan poliittista valtaa väkisin. Armeija oli tärkeä edellytys kumouksille, jotka vähitellen tuhosivat tasavallan ja johtivat prinsipaattiin eli keisarivaltaan.
Prinsipaatin armeija
thumb|200px|Rekonstruktio prinsipaatin ajan roomalaisen legioonalaisen varusteista.
Armeijan ytimenä pysyivät legioonat, joita oli 100-luvun alussa noin 30. Legioonan vahvuus oli paperilla noin 5240 miestä, jotka olivat pääasiassa kymmeneen kohorttiin jaettuja raskasta jalkaväkeä. Legioonaan kuului myös suuri määrä kirjanpitäjiä, pioneereja, maanmittareita, heittokoneiden miehistöä, kouluttajia sekä erilaisia käsityöläisiä. Legioonat oli pääasiassa tarkoitettu taistelemaan suurissa taisteluissa, mutta niiden komentojärjestelmä salli niiden toimia myös varuskuntina tai hallinnollisissa tehtävissä. Myös lippukuntia voitiin lähettää eripuolille valtakuntaa. Vexillatioihin saattoi kuulua muutama kohortti tai sotilas.
Legioonia tuki suuri joukko auxilia-yksiköitä eli apujoukkoja. Auxilia-joukot koostuivat ulkomaalaisista sotilaista, jotka värvättiin yleensä sotatoimialueelta. Valtio antoi heille aseet ja varusteet sekä maksoi palkan. Auxilia-yksiköihin kuuluneet sotilaat koulutettiin samaan tapaan kuin legioonat ja hekin olivat vuosia armeijassa palvelevia ammattisotilaita, joiden yksiköt olivat legioonien tapaan pysyviä. Auxilia-sotilaita ei järjestetty saman kokoisiin yksiköihin kuin legioonat vaan jalkaväen kohortteihin tai ratsuväen ala-yksiköihin, jotka olivat yleensä noin 500–1000 miehen kokoisia ja joita komensi yleensä ritarisäätyinen prefekti. Oli olemassa myös niin sanottuja sekakohortteja, joissa oli sekä jalka- että ratsuväkeä. Auxilia-yksiköt saivat nimensä kansasta tai heimosta, joiden parista yksikkö oli aluksi värvätty. Useimmat auxiliat palvelivat kaukana kotipaikoistaan eikä uusia sotilaita värvätty alkuperäisestä paikasta, joten kohortit ja alae koostuivat usein lukuisista eri kansallisuuksista. Komentokieli oli aina latina, joka helpotti sotilaiden sulauttamista yhdeksi yksiköksi. Auxilia-joukoista Rooman armeija sai yleensä hyvälaatuista ratsuväkeä, kevytaseista jalkaväkeä sekä jousi- ja linkomiehiä. Suurin osa auxilioista taisteli kuitenkin samaan tapaan kuin legioonalaiset eli raskaana jalkaväkenä.
Prinsipaatin aikana Italiaan ei sijoitettu legioonaa kuin vasta 100-luvun lopulla koska Augustus ja hänen seuraajansa eivät halunneet näyttää olevansa riippuvaisia sotilaallisesta tuesta. Augustus perusti kuitenkin keisarin henkivartijoina toimineen pretoriaanikaartin, jossa oli yhdeksän 480 miehen kohorttia. Roomassa palveli aluksi vain kolme kohorttia kerrallaan mutta Tiberiuksen aikana kaikki yhdeksän kohorttia sijoitettiin pretoriaanikaartin kasarmeihin Rooman sisäpuolelle. Myöhemmin kohorttien kokoa kasvatettiin 1000 mieheen. Kaartiin oli liitetty myös ratsuväkiyksikkö, joka oli suurimmillaan 2000 miehen kokoinen. Roomassa oli pretoriaanikaartin lisäksi myös kaksi puolisotilaallista yksikköä. Cohortes urbanae -joukot, joita oli aluksi kolme kohorttia mutta myöhemmin viisi, toimivat poliisivoimina ja vartioivat myös keisarillista rahapajaa Lugdunumissa. Sekä seitsemän vigiles-kohorttia, jotka toimivat palokuntana ja järjestyksenpitäjinä öisin. Vuonna 197 keisari Septimius Severuksen perustama Legio II Parthica sijoitettiin Rooman lähistölle Albaan.
Myöhäisantiikin armeija
Prinsipaatti päättyi 200-luvun jaa. sisällissotiin ja levottomuuksiin, jolloin rauhalliset kaudet olivat harvinaisia. Myöhäisantiikin Rooman armeija oli jossakin määrin samankaltainen kuin prinsipaatin aikana mutta muutoksiakin tapahtui. Armeija oli nyt jaettu kenttäarmeijaan (comitatenses) ja raja-alueiden varuskuntajoukkoihin (limitanei).
Comitatenses-joukkoja komensi keisari tai joku hänen lähimmistä alaisistaan ja ne on joskus ymmärretty liikkuviksi strategisiksi reservijoukoiksi, jotka siirtyivät tarpeen mukaan kriisialueille torjumaan vihollisen hyökkäystä. Ne sijoitettiin usein provinssien sydänalueille kaukana rajoista mikä poikkesi prinsipaatin ajasta, jolloin armeija pidettiin pääasiassa raja-alueilla. Prinsipaatin järjestelmä aiheutti usein vaikeuksia sillä jos vihollinen pystyi tunkeutumaan rajojen läpi, kesti usein melko kauan ennen kuin muilta raja-alueilta pystyttiin siirtämään joukkoja hyökkäyksen torjumiseksi. Mutta tällöin myös nämä alueet saattoivat joutua vaikeuksiin. Comitatenses-joukot eivät olleet myöskään sidottuja tiettyyn alueeseen toisin kuin prinsipaatin ajan legioonat, jotka osallistuivat myös provinssien hallinnollisiin tehtäviin. Tällöin legioonien siirtäminen uudelle alueelle aiheutti suuria ongelmia. Comitatenses-joukkojen liikuttelu ei aiheuttanut vastaavia ongelmia, mutta on myös kyseenalaista missä määrin ne toimivat strategisena reservinä koko valtakunnalle. Ne antoivat keisarille ainakin vahvan suojan vallankaappausyrityksiä vastaan.
Limitanei olivat paikallisen sotilaskomentajan (dux) komennossa ja ne oli koulutettu comitatenses-joukkojen tapaan ja ne erosivat kenttäarmeijan yksiköistä ainoastaan asemansa puolesta. Limitanei partioivat päivittäin raja-alueilla ja suorittivat varuskuntapalvelusta pääasiassa rajoilla mutta joskus myös valtakunnan sisäalueilla. Limitanei-joukkojen koko oli liian pieni, jotta ne olisivat pystyneet torjumaan laajamittaisia ryöstöretkiä tai invaasioita mutta ne pärjäsivät hyvin pienimuotoisessa sodankäynnissä. Joskus limitanei-yksiköitä sijoitettiin kenttäarmeijoihin, joihin ne joskus jäivät pysyvästikin. Comitatenses-joukkoihin pysyvästi siirrettyjä limitanei-yksiköitä kutsuttiin nimellä pseudocomitatenses.
Tilanne-etiikka
Tilanne-etiikka on etiikan teoria, jossa teon oikeus tai vääryys arvioidaan tilanteen ja vallitsevien olosuhteiden mukaan. Sen mukaan kaikki tilanteet ovat ainutlaatuisia ja arvioitava erikseen. Tilanne-etiikassa yleisesti hyväksyttyjä normeja ei kumota kokonaan, mutta niitä voidaan soveltaa tilanteen vaatimalla tavalla.
Leopoldo Augusto de Cueto
Leopoldo Augusto de Cueto (1815−1901), Valmarin markiisi, oli espanjalainen kirjailija ja kirjallisuushistorioitsija. Hän kirjoitti muun muassa huolellisen erikoistutkimuksen 1700-luvun runoilijoista. Alfonso X:n runoja Cantigas en loor de Santa Maria koottaessa Cueton osuus kokoamisesta oli työläin.
Lainopin tohtorintutkinnon suoritettuaan Cueto siirtyi diplomaatin uralle. Hän oli vuonna 1847 Espanjan lähettiläänä Kööpenhaminassa ja sen jälkeen eri paikoissa Euroopassa ja Amerikassa. Hänet valittiin 1857 Espanjan akatemiaan. Hänen teoksensa ovat paras 1700-luvun espanjalaisten runoilijoiden lähde. Hän on julkaissut myös pari näytelmää, Doña Maria Coronel (1844) ja Cleopatra.
Uudet Soturit
Uudet Soturit ovat Marvel-universumissa esiintyvä supersankariryhmä. Aluksi Uusissa sotureissa oli kolme jäsentä Raivo, Oikeus ja Tulitähti. Myöhemmin uusiin sotureihin kuuluivat Vauhtipallo, Namorita, Yöraastaja ja Mikrobi, joilla oli myös oma tositelevisiosarja. Vauhtipalloa lukuun ottamatta, muut heistä saivat kuitenkin surmansa, kun Nitro räjäytti koulun hieman ennen Marvelin supersankareiden sisällissotaa.
Pinyin
Pinyin (, pīnyīn, sananmukaisesti "yhdistää ääniä" tai paremmin: "fonetisoida") on mandariinikiinan latinisaatiojärjestelmä. Sillä tarkoitetaan tavallisesti järjestelmää nimeltä Hanyu pinyin (, missä ”Hanyu” tarkoittaa kiinan kieltä). Se hyväksyttiin Kiinan kansantasavallassa vuonna 1958 ja otettiin siellä käyttöön vuonna 1979. Se korvasi aiemmat latinisointijärjestelmät kuten Wade–Giles-järjestelmän. Vastaavia järjestelmiä on kehitetty muillekin murteille ja kielille Kiinassa. Järjestelmän luomiseksi perustettiin 1955 komitea, jonka johtoon määrättiin ”pinyinin isäksi” sanottu Zhou Youguang.
Pinyin on sittemmin hyväksytty lähes kaikkialla maailmassa mandariinin latinisointijärjestelmäksi, mikä helpottaa aiempaa tilannetta, jossa lukuisilla kieliryhmillä oli kullakin omat kiinan latinisointijärjestelmät ja käännösten tekeminen oli vaivalloista. ISO hyväksyi pinyinin mandariinin latinisointijärjestelmäksi vuonna 1979. Siitä on tullut myös yleisin tapa syöttää kiinaa tietokoneelle.
Lausuminen
Pinyiniä käytetään osoittamaan kiinan merkkien lausuminen mandariinikiinassa. Kiinassa sillä on erityisesti merkitystä niille koululaisille, jotka eivät puhu mandariinia äidinkielenään (yleistä erityisesti Etelä-Kiinassa), vaan opettelevat sitä vieraana kielenä pinyiniä apuna käyttäen. Myös ulkomailla se on käytössä kiinan opetuksen apuvälineenä sekä kirjoitustapana kiinalaisille henkilöiden ja paikkojen nimille muun muassa lehdistössä.
Mandariinikiinan tavut koostuvat tavunaloittajasta ja tavunlopettajasta, mihin myös pinyin-järjestelmä perustuu.
Tavunlopettajat
Seuraavassa taulukossa esitetään kunkin tavunlopettajan ääntämys, kirjoitusasu sen esiintyessä yksinään ja kirjoitusasu sen esiintyessä tavunalkajan kanssa
1 Tavunalkajien b, p, m ja f jäljessä uo kirjoitetaan o. 2 Tavunalkajien j, q ja x jäljessä ü kirjoitetaan u.
Tavu kirjoitetaan er. Erhua eli tavun rotatisaatio ilmaistaan vain lisäämällä tavuun -r huomioimatta mahdollisesti tapahtuvia äänteenmuutoksia.
Edellä esiteltyjen tavunalkajien ja -lopettajien lisäksi on olemassa ê sekä syllabiset nasaalit m, n sekä ng, joita käytetään interjektioina.
Toonit
Pinyin-järjestelmä sisältää luonnollisesti myös mandariinikiinan toonit, jotka merkitään kirjaamalla sen vokaalin yläpuolelle tarke, joka ei ole mediaalin asemassa. Seuraavassa esimerkissä toonitettu vokaali on a.
Koska monista tietokoneen kirjasimista puuttuvat pituusmerkki ja hattu aksentteina, on hyvin tavallista kirjoittaa tooni numerona tavun perään (esimerkiksi ”tóng” (tong nousevalla toonilla) kirjoitetaan ”tong2”). Numerointi menee kuten edellä on esitetty, paitsi että viides tooni voi olla joko numero 5 tai 0, esimerkiksi ma0 (吗, jota käytetään kysymyksen merkkinä).
Toonimerkin sijoittamiseen käytetään seuraavia sääntöjä:
Toonit merkitään tavallisesti vain oppikirjoihin, mutta ne ovat välttämättömiä oikean lausumisen esittämiseksi.
Pinyin Taiwanissa
Kiinan tasavallassa (eli Taiwanissa) käytettiin kansallisella tasolla virallisella romanisointimenetelmänä vuosina 2002-2009 tongyong pinyin -järjestelmää, joka erosi hieman pinyinistä. Tammikuussa 2009 otettiin kuitenkin virallisesti käyttöön hanyu pinyin. Kuomintang vastusti tongyong pinyiniä alusta lähtien, ja sen hallitsemilla paikkakunnilla siirryttiinkin suoraan hanyu pinyiniin, joka otettiin käyttöön kansallisella tasolla vuonna 2009. Romanisointijärjestelmien muutokset vaikuttavat lähinnä paikannimien romanisointiin, joten eri alueilla käytetään eri menetelmiä; monet kadunnimikyltit käyttävät tongyong pinyiniä, mutta etenkin Pohjois-Taiwanissa niissä käytetään hanyu pinyiniä. Vanhatkin järjestelmät, kuten Wade-Giles ja MPS2 ovat yhä käytössä jossain. Muutokset eivät vaikuta opetukseen, koska siellä merkkien ääntämyksen opettamiseen käytetään yhä zhuyin-järjestelmää.
Bretagne (1766)
Bretagne oli Ranskan laivaston vuonna 1766 vesille laskettu kolmikantinen linjalaiva.
Valmistus
Antoine Groignardin suunnittelema alus tilattiin vuonna 1764 Lorientin laivastontelakalta, missä köli laskettiin vielä saman vuoden lopulla. Työt kuitenkin keskeytettiin tammikuussa 1765, kun tilaus siirrettiin Brestiin. Aluksen valmistukseen käytetyt varat olivat bretagnelaisten lahja Ludvig XV:lle. Köli laskettiin 10. kesäkuuta 1765 ja alus laskettiin vesille 24. toukokuuta 1766. 100-tykkinen alus valmistui syyskuussa 1767, mutta se varustettiin uudelleen vuonna 1781 110-tykkiseksi. Aluksen pohja kuparoitiin maaliskuussa 1781 Brestissä ja se kuparoitiin uudelleen Brestissä toukokuusta heinäkuuhun 1786.
Palvelus
Alus nimettiin lokakuussa 1793 uudelleen Révolutionnaireksi. Alus vaurioitui pahoin kahakassa 28. toukokuuta 1794 ja se piti hinata Rochefortiin korjattavaksi. Alusta ei kuitenkaan koskaan palautettu palvelukseen. Alkuvuodesta 1796 aluksella todettiin lahoa ja se romutettiin Brestissä.
Windham Rotunda
thumb|Bray Wyatt marraskuussa 2014. Windham Lawrence Rotunda (s. 23. toukokuuta, 1987) on yhdysvaltalainen showpainija ( Bray Wyatt). Hän työskentelee World Wrestling Entertainmentille ja sen RAW brändissä, missä hän on yksi Nexusin jäsenistä. Hän painii myös Florida Championship Wrestlingissä (FCW).
World Wrestling Entertainment (2009-nykyinen)
Hän debytoi FCW:ssä huhtikuussa vuonna 2009 nimellä "Alex Rotundo" ja voitti ensimmäisen matsinsa. Myöhemmin, hän muutti nimensä "Duke Rotundoksi".
Käsipallo kesäolympialaisissa 1992
150px|right|Olympiarenkaat 150px|right|Käsipallo Barcelonan vuoden 1992 kesäolympialaisissa pelattiin käsipalloa sekä miehissä että naisissa. Miesten käsipallokullan vei IVY:n joukkue ja naisten turnauksessa voiton vei Etelä-Korea.
Windham Rotunda
World Wrestling Entertainment (2009-nykyinen)
23. kesäkuuta, 2009, Rotundo muodosti tiimin hänen nuoremman veljen, Bon kanssa ja he voittivat Justin Angelin ja Kris Loganin ja veljeksistä tuli FCW Florida Tag Team -mestarit. 19. marraskuuta FCW televisio nauhoituksessa, he hävisivät mestaruuden Dudebustersille (Curt Hawkinsille ja Caylen Croftille).
Orthochromis polyacanthus
Orthochromis polyacanthus voi kasvaa korkeintaan 11,8 senttimetrin mittaiseksi. Selkäevässä on 18–19 piikkiruotoa ja yhdeksän pehmeää ruotoa, peräevässä kolme piikkiruotoa ja seitsemän pehmeää ruotoa.
Windham Rotunda
NXT ja Nexus
1. kesäkuuta, 2010, Rotunda ilmoitettiin osallistujaksi toisen kauden WWE NXT'hen nimellä "Husky Harris" ja hänen mentorina (tai Pro'na) toimi 'Dashing' Cody Rhodes. Harris teki debyyttinsä 8. kesäkuuta NXT'ssä, tag team matsissa Rhodesin kanssa, mutta he hävisivät Montel Vontavious Porterille ja Percy Watsonille. Hankalan alun jälkeen, Harris kääntyi heeliksi 22. kesäkuuta NXT'ssä ja hyökkäsi ohjelman vetäjän, Matt Strikerin kimppuun, kuten hänen Pro'nsa oli edellis viikolla tehnyt. Seuraavalla viikolla, Harris hävisi MVP:lle 1 vs. 1 ottelussa ja hänet sijoitettiin 7/8 viimeiseksi Pro'den äänestyksessä. Toisessa äänestyksessä, Harris oli taas pudota kilpailusta, kun hän oli kuudes. 9. elokuuta RAW'ssä, NXT'n rookiet esiintyivät 3 vs. 3 tag team matsissa, missä Harrisisn tiimin voitti, kun hän selätti kavalin, mutta hänen tiiminsä hävisi seuraavan illan NXT'ssä. Samana iltana, äänestyksessä, nousi sijalle 4/6 ja pysyi edelleen kilpailussa. 17. elokuuta NXT'ssä Harris oli yksi kahdestarookiesta, joka joutui jättämään kilpailun. Harrisin eliminoiduttua, hän ja Rhodes hyökkäsivät Kavalin kimppuun, mistä seurasi, että MVP ja Kofi Kingston liittyivät taisteluun Kavalin puolella. 31. elokuuta NXT'n finaalissa, Harris esiintyi seuraavan kerran ja siellä hän ja kuusi muuta eliminoitunutta rookieta hyökkäsi voittajan, Kavalin kimppuun.
Hell in a Cell -tapahtumassa lokakuussa, Harris ja Michael McGillicutty sekaantuivat John Cenan ja Wade Barrettin väliseen matsiin, auttaen Barrettia voittamaan, mikä pakotti Cenan liittymään The Nexusiin. Seuraavan illan RAW'ssa, Barrett selitti, ettei ollut pyytänyt heiltä apua ja hylkäsi heidän liittyä Nexusiin. Seuraavalla viikolla, Harris ja McGillicutty maksoivat Cenalle matsin The Miziä vastaan, kehotellaakseen Barrettille ottaa heidät Nexusiin. 18. lokakuuta RAW'ssa, Harris ja McGillicutty epäonnistuivat ansaitsemaan paikan Nexusissa, kun he hävisivät Cenalle ja WWE mestarille, Randy Ortonille tag team matsissa. Seuraavan viikon RAW'ssa, Barrett kuitenkin hyväksyi heidät Nexusiin.
Orthochromis polyacanthus
Orthochromis polyacanthus -lajia tavataan ainoastaan Kongon demokraattisesta tasavallasta. Laji elää noin 25–26 asteen lämpöisissä vesissä. Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto IUCN on luokitellut sen elinvoimaiseksi lajiksi.
Marilyn Kaye
Marilyn Kaye (s. 19. kesäkuuta 1949 New Britain, Connecticut) on yhdysvaltalainen kirjailija, joka tunnetaan Suomessa lähinnä Replica-nuortenkirjasarjastaan. Lapsuudessaan hän on asunut myös esimerkiksi Atlantassa. Nykyisin Kaye asuu osan vuodesta New Yorkissa ja osan Pariisissa. Kaye työskentelee St. Johnin yliopistossa informatiikan apulaisprofessorina. Aikaisemmin hän on hoitanut koulukirjastoa, arvostellut lasten ja nuorten kirjoja eri lehtiin ja opettanut yliopistossa.
Kayen ensimmäiset kirjat julkaistiin 1980-luvulla. Osa kirjoista on julkaistu salanimellä Shannon Blair. Kaye on julkaissut yhteensä yli sata kirjaa.
Kyaw Zin
Kyaw Zin (s. 5. huhtikuuta 1989) on myanmarilainen uimari. Hän on ollut mukana Pekingin olympialaisissa vuonna 2008, jossa sijoittui 50 metrin vapaauinnissa 77:nneksi sekä MM-kisoissa Melbournessa vuonna 2007.
Kyaw Zinistä tuli Myanmarin uintimaajoukkueen jäsen 11-vuotiaana.
Risaralda (departementti)
thumb|Departementti Kolumbian kartalla. Risaralda on yksi Kolumbian 32 departementista. Sen pääkaupunki on Pereira, pinta-ala 4 140 km² ja asukasluku vuonna 2009 oli 919 653 henkeä.
Guillaume Grandidier
Guillaume Grandidier (1. heinäkuuta 1873 Pariisi – 19. syyskuuta 1957 ) oli ranskalainen maantieteilijä, kansatieteilijä ja eläintieteilijä, joka tutki Madagaskaria.
Risaralda (departementti)
Departementti on kahvinviljelyaluetta. Siellä kasvatetaan myös sokeriruokoa, banaania, jukkaa, kaakaota ja bambua sekä lypsykarjaa. Los Nevadosin kansallispuisto sijaitsee osittain Risaraldassa.
Kanelikirvinen
Kanelikirvinen (Anthus furcatus) on eteläamerikkalainen varpuslintu. Sen elinympäristö käsittää mantereen keskiosia Perusta Länsi-Boliviaan, Argentiinaan, Uruguayhin ja Brasilian kaakkoiskolkkaan. Siitä tunnetaan kaksi alalajia. Frédéric de Lafresnaye ja Alcide d'Orbigny kuvailivat lajin holotyypin Rio Negrolta Patagoniasta 1837.
Guillaume Grandidier
Guillaume Grandidierin isä oli varakas teollisuusmies ja lintutieteilijä Alfred Grandidier, joka myös tutki Madagaskaria. Guillaume Grandidier toimi Pariisin Maantieteellisen seuran sihteerinä. Hän oli tuottelias kirjailija.
Normaalinolla
NN (normaalinolla) on Suomen ensimmäiseen valtakunnalliseen tarkkavaaitukseen perustuva korkeusjärjestelmä. Geodesian näkökulmasta NN on yhdistetty korkeusvertausjärjestelmä ja korkeusvertauskehys.
Ensimmäinen tarkkavaaitus (1892-1910) ulottui Kajaani-Oulu-Tornio-linjalle saakka. NN:n lähtötasona on Katajanokan siltaan kiinnitetyn vesiasteikon nollapiste, joka vastasi Helsingin keskimerenpintaa noin epookissa 1943.0. Tarkkavaaituksen aikana tapahtunutta maannousua ei ole otettu huomioon. NN:ssa korkeudet ovat ortometrisiä korkeuksia. NN on keskivuoksijärjestelmässä.
Enemy Territory Fortress
Enemy Territory Fortress (lyhyesti ETF) on pelimuotoon tehty Wolfenstein: Enemy Territory -modifikaatio. Modi on sukua Half-Life-modille Team Fortress Classic sekä Quaken modille Team Fortress.
Aiheesta muualla
Enemy Territory Fortress
Huvi Vuorinen
Huvi Vuorisen vanhemmat olivat kiertokoulunopettaja, vakuutustarkastaja Willehard Vuorinen ja Anna Helena Jaakkola. Vuorinen pääsi ylioppilaaksi vuonna 1903 Helsingin Suomalaisesta reaalilyseosta ja hän suoritti filosofian kandidaatin tutkinnon Helsingin yliopistossa 1908. Vuorinen toimi lehtimiehenä, opistonjohtajana, kääntäjänä ja kieltenopettajana.
Aneun wife
Aneun wife on televisioyhtiö tvN:n esittämä eteläkorealainen draamasarja. Sen päärooleissa ovat Ji Sung, Han Ji-min, Jang Seung-jo, and Kang Han-na.
Danka Barteková
Danka Barteková (s. 1984 Trenčín) on slovakialainen haulikkoampuja.
Barteková on saavuttanut tyttöjen sarjassa yhteensä kolme hopeaa ja yhden pronssin skeetissä MM-kilpailuissa Kairossa 2001, Lahdessa 2002 ja Nikosiassa 2003. Naisten sarjassa hän on voittanut yhteensä yhden MM-hopean ja kolme MM-pronssia Lonatossa 2005, Zagrebissa 2006 ja Mariborissa 2009. Bartekova edusti maataan olympialaisissa Pekingissä 2008 naisten skeetissä sijoittuen kahdeksanneksi. Lontoossa 2012 hän sai skeetissä olympiapronssia voitettuaan Marina Belikovan uusintakierroksella.
Danka Barteková valittiin Lontoon vuoden 2012 kisojen aikana KOK:n urheilijajäseneksi seuraavaksi kahdeksaksi vuodeksi. .
Stephanie Forrester
Stephanie Douglas Forrester oli kuvitteellinen hahmo ja yksi Kauniit ja rohkeat -sarjan päähahmoista. Hahmoa oli näytellyt aivan sarjan alusta eli vuodesta 1987 lähtien Susan Flannery. Stephanie Forrester poistui sarjasta vuoden 2012 lopussa, oltuaan mukana sarjassa 25 vuotta.
Perhe
Stephanie on ollut naimisissa Eric Forresterin (John McCook) kanssa useaan otteeseen, joista ensimmäinen avioliitto kesti peräti yli kolmekymmentä vuotta. Tästä avioliitosta hänellä Ericin kanssa neljä lasta Angela, Thorne, Kristen ja Felicia, joista Angela on kuollut. Myös Stephanien esikoinen Ridge, luultiin alun perin Ericin lapseksi, kunnes myöhemmin isäksi paljastui Massimo Marone. Hän on myös seitsemän lapsen isoäiti. Tämän lisäksi Stephaniella on sisko Pamela Douglas (Alley Mills), edesmennyt äiti Ann Douglas (Betty White) ja isä John Douglas, joka kuoli jo ennen sarjan alkamista eikä ole sen takia koskaan esiintynyt sarjassa.
Stephanien ja Brooke Loganin (Katherine Kelly Lang) välit ovat perinteisesti olleet vihamieliset ja hahmojen välinen vihamielisyys onkin ollut yksi sarjan kantavista teemoista. Hänen toinen miniä ja Brooken vihollinen, Taylor Hayes (Hunter Tylo), on sen sijaan hänen hyvä ystävänsä. Stephanie on tunnettu lastensa asioihin innokkaana puuttujana. Lisäksi hän on etevä yrittäjä, joka on toiminut sekä Forrester Creationsin että Jackie M:n johtajana. Vuonna 2010 Stephanie Forrester sairastui neljännen asteen keuhkosyöpään, joka oli levinnyt aivoihin. Tämä herätti keskustelua, aikooko hahmo jättää sarjan. Stephanie hävisi taistelun syöpää vastaan marraskuussa 2012 ja hahmo poistui sarjasta.
Sämpylä
250px|right|thumb|Sämpylöitä 250px|thumb|Tyypillisiä itävaltalaisia sämpylöitä pienoiskuva|Nakkisämpylä kurkulla Sämpylä on pienikokoinen, tavallisesti pitkänomainen tai pyöreä leipä. Sämpylän koko ja ulkomuoto voivat vaihdella valmistustavan mukaan. Sämpylän täytteenä käytetään usein juustoa, makkaraa, kurkkua, salaattia ja tomaattia sekä myös keitettyjä tai paistettuja kananmunia.
Alkuaan sämpylät leivottiin vehnäjauhoista, mutta myöhemmin niihin on käytetty mitä tahansa leipiin sopivaa jauhoa tai varta vasten niihin tarkoitettuja sämpyläjauhoja. Sämpylätaikinaan voi sekoittaa myös vaikkapa porkkanaraastetta tai siemeniä.
Muut sämpyläpohjaiset tuotteet
Jos sämpylän väliin lisää nakin, muodostuu nakkisämpylä, josta käytetään usein myös sen englanninkielistä nimitystä hot dog eli "hodari". Nakkisämpylän välissä käytetään täytteinä usein kurkkusalaattia, sinappia, majoneesia ja ketsuppia.
Jos sämpylän väliin laittaa esimerkiksi jauheliha- tai kananlihapihvin, muodostuu hampurilainen. Hampurilaisen täytteenä käytetään usein salaattia, sinappia ja ketsuppia sekä joskus myös paistettuja kananmunia.
Laden rautatieasema
Laden rautatieasema oli liikennepaikka kapearaiteisella Romney, Hythe and Dymchurch Railwayllä. Se avattiin liikenteelle 24. toukokuuta 1928 yhtä aikaa rataosan New Romney – The Pilot Inn kanssa.
Vaikka rautatieyhtiö määritteli Laden liikennepaikan virallisesti rautatieasemaksi, ei sitä koskaan ollut tarkoitus varustaa rautatieaseman tavoin. Käytännössä liikennepaikka oli seisake, jolla ei ollut edes kestopäällystettyjä laitureita. Ainoa rakennus oli Greenly-tyylinen koristeellinen puinen odotussuoja, jossa oli ikkunat molemmissa päissä.
Toisen maailmansodan jälkeen rata New Romneystä Dungenessiin muutettiin yksiraiteiseksi ja odotuskatos hävitettiin. Lade kuitenkin jäi vielä seisakkeeksi, jossa junat pysähtyivät aina tarpeen vaatiessa.
Kun läheinen The Pilot Innin rautatieasema alenettiin seisakkeeksi vuonna 1968, rakennettiin sekä Ladeen että The Pilot Inniin samanlaiset tuulensuojaiset odotuskatokset. Molemmat liikennepaikat pysyivät käytössä aina vuoteen 1977 saakka, jolloin ne lakkautettiin. Sen jälkeen liikennepaikalla ovat pysähtyneet vain eri ryhmien tilausjunat vuoteen 1983 saakka. Sittemmin läheisen tasoristeyksen vaatimat raidevirtapiirit asennettiin entisen laiturialueen kohdalle.
Lade Halt oli vielä painettuna rautatien aikatauluun vuonna 1984, mutta junien lähtöaikoja ei aikatauluissa ollut. Vuodesta 1985 asema on mainittu ainoastaan historiallisissa julkaisuissa. Vuonna 1968 rakennettu odotuskatos purettiin 1990-luvun puolessa välissä, eikä aseman sijainnista ole havaittavissa jälkiä maastossa.