cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Sataedu
Sataedun koulutusalat
Tutkintokoulutusten lisäksi Sataedu järjestää erilaisia valmentavia koulutuksia kuten TUVA-koulutus ja maahanmuuttajien kieli- ja kotoutuskoulutuksia.
Sataedu Oy
Satakunnan koulutuskuntayhtymän kokonaan omistama tytäryhtiö Sataedu Oy järjestää erilaisia rekry- ja työvoimakoulutuksia.
Sataedun toimipaikat
Sataedun toimipaikat:
Sataedun toiminnan taustaa
Sataedu syntyi 1.1.2010 maakunnallisten koulutuksen järjestäjien Kokemäenjokilaakson koulutuskuntayhtymän ja Pohjois-Satakunnan koulutuskuntayhtymän yhdistyessä. Muutoksen myötä aiemmat Harjavallan sosiaali- ja terveysalan oppilaitos, Kokemäenjokilaakson ammattiopisto, Pohjois-Satakunnan ammatti-instituutti, Satakunnan käsi- ja taideteollisuusoppilaitos, Huittisten aikuiskoulutuskeskus ja Pohjois-Satakunnan aikuiskoulutuskeskus yhdistyivät Sataeduksi.
Satakunnan koulutuskuntayhtymä toimi ensin jakautuneena nuorisokoulutusta tarjoavaan Satakunnan ammattiopistoon ja aikuiskoulutukseen erikoistuneeseen Satakunnan aikuiskoulutuskeskukseen. Vuoden 2013 alussa tehdyn uudistuksen jälkeen kaikki koulutukset järjestetään Sataedu-nimellä ja Satakunnan ammattiopisto - ja Satakunnan aikuiskoulutuskeskus -nimet poistuivat käytöstä.
Satakunnan koulutuskuntayhtymän muodostavat 15 jäsenkuntaa: Eura, Harjavalta, Huittinen, Jämijärvi, Kankaanpää, Karvia, Kihniö, Kokemäki, Pori, Merikarvia, Nakkila, Pomarkku, Siikainen, Säkylä ja Ulvila.
Muselmann
thumb|200px|Kuolemalta pelastunut keskitysleirivanki Muselmann (mon. Muselmänner, ) oli saksankielinen natsihallinnon aikana keskitysleireillä vankien käyttämä puhekielen termi, jolla kuvattiin fyysisesti ja psyykkisesti murtunutta kohtaloonsa alistunutta, välinpitämätöntä, voimatonta ja kuolemaa odottavaa vankia. Sana tarkoittaa suomeksi musulmaania, muslimia.
Koska vangit olivat usein kyvyttömiä liikkumaan, he muistuttivat rukousasennossa istuvaa muslimia. Termi levisi Auschwitzin keskitysleiriltä myös muihin keskitysleireihin. Maidanekissa vastaava termi oli Gamel, joka oli johdettu saksan mätänevää tarkoittavasta sanasta gammeln. Stutthoffissa taas käytettiin termiä Krypel, joka oli johdettu saksankielen sanasta Krüppel, raajarikko.
Jelka Ovaska Novak
Novak on kääntänyt sloveeniksi Kalevalan ensin proosamuodossa koululaiskäyttöön 1991, sitten runomuodossa kokonaan 1997. Muita käännöksiä esimerkiksi Väinö Linnan Tuntematon sotilas, Antti Tuurin Pohjanmaa ja Daniel Katzin Kun isoisä Suomeen hiihti.
Susanna Helke
Susanna Kristiina Helke (s. 1. maaliskuuta 1967 Tampere) on suomalainen dokumenttielokuvien tekijä ja Aalto-yliopiston taiteiden ja suunnittelun korkeakoulun professori. Hän on saanut Jussi-palkinnon elokuvasta Joutilaat ja useita muita palkintoja.
Ura
Helke ja Suutari ovat ohjanneet yhdessä seitsemän elokuvaa. Vuonna 1998 julkaistu Valkoinen taivas dokumentoi perheen arkea nikkelikombinaatin saastuttamassa kaupungissa Kuolan niemimaalla. Saippuakauppiaan sunnuntai (1999) kuvaa työttömän lähiöperheen arkea, jota työ ja vapaa-aika ei enää jaa kahtia.
Helke ja Suutari saivat vuoden 2001 Parhaan dokumentin Jussin elokuvasta Joutilaat vuonna 2001 ja heidän elokuviaan on palkittu muun muassa kolmesti parhaan pohjoismaisen dokumenttielokuvan palkinnolla Nordisk Panoramassa. Joutilaat oli myös ehdolla Euroopan elokuva-akatemian parhaan dokumenttielokuvan palkinnon saajaksi.
Helke väitteli tohtoriksi vuonna 2006. Helken taiteen tohtorinväitös Nanookin jälki – tyyli ja metodi dokumentaarisen ja fiktiivisen elokuvan rajalla (Taik-julkaisut 2006) käsittelee laajasti dokumenttielokuvan ja fiktiivisen elokuvan rajankäyntiä. Helke hoiti dokumentaarisen elokuvan professuuria Aalto-yliopistossa 2010–2015. Sen jälkeen hän on toiminut Aalto-yliopiston taiteellisen suunnittelun professorina.
Helken yksin ohjaama, vuonna 2013 valmistunut ja Yhdysvalloissa kuvattu elokuva American Vagabond on esitetty lukuisilla kansainvälisillä ja kotimaisilla festivaaleilla. Elokuva sai Yhdysvaltain ensi-iltansa Chicagon kansainvälisillä elokuvajuhlilla, jossa elokuva palkittiin Q Hugo juryn erikoispalkinnolla 2013. Elokuva esitettiin myös Amsterdamin kansainvälisen dokumenttielokuvafestivaalin (IDFA) arvostettujen ohjaajien elokuvia esittelevässä Masters-sarjassa 2013. Rochesterin hlbt-festivaali ImageOut palkitsi elokuvan parhaan dokumenttielokuvan palkinnolla 2013. Yhdysvaltalainen Filmmaker Magazine ylisti elokuvaa arviossaan: ”Finnish filmmaker shattered the illusion of the American Dream”. Helke asui Yhdysvalloissa vuosina 2006–2010 ja toimi vierailevana elokuvantekijä-tutkijana Kalifornian yliopiston Santa Cruzin elokuvaosastolla.
Miconia robinsoniana
Miconia robinsoniana on Galápagossaarilla kasvava melastomakasveihin kuuluva pensasmainen kasvilaji. Sen levinneisyysalue on supistunut vieraslajien takia.
Kuvaus
Miconia robinsoniana kasvaa 2–5 metriä korkeksi, ja se on usein monioksainen. Lehdet kasvavat vastakkaisesti, ja ne ovat muodoltaan kapean vastapuikeasta soikeisiin tai pitkänpyöreisiin. Lehdet ovat 10–30 senttimetriä pitkiä ja nahkapintaisia.
Piikkikalat
Piikkikalat (Gasterosteoidei) on ahvenkalojen alalahko. Se jaetaan kolmeen heimoon.
Miconia robinsoniana
Kuvaus
Kukat ovat jopa 18 senttimetriä pitkien huiskiloiden päissä. Teriö on väriltään purppuramainen. 6–7 millimetriä pitkiä terälehtiä on 4 tai 5 ja heteitä 8–10. Hedelmä on tummanpurppurainen ja pyöreähkö marja, jossa on lukuisia siemeniä.
Piikkikalat
Piikkikaloja elää niin makeassa vedessä (noin 20 lajia) kuin murtovedessä (noin 40 lajia) ja merivedessä. Useimmat lajit elävät trooppisilla merillä, mutta kolmipiikkiä tavataan jopa Grönlannin etelärannikolla.
Miconia robinsoniana
Levinneisyys ja elinympäristö
Miconia robinsoniana -lajia kasvaa vain Galápagossaariin kuuluvilla San Cristóbalilla ja Santa Cruzilla. Se elää saarten kosteilla ylänköalueilla.
Piikkikalat
Kaikki piikkikalat ovat petoja. Merikalat syövät lähinnä pieniä äyriäisiä, makean veden lajit muun muassa hyttysentoukkia. Jotkut pienikokoiset merilajit toimivat myös isompien kalojen puhdistajina ja syövät niiden iholoisia.
Miconia robinsoniana
Levinneisyys ja elinympäristö
Miconia robinsoniana on vaarantunut laji, ja sen levinneisyysalue on selvästi supistunut. Santa Cruzilla sen ovat syrjäyttäneet monet vieraslajit, erityisesti kiinapuihin kuuluva Cinchona succirubra.
Piikkikalat
Aiemmin piikkikalat muodostivat oman lahkonsa Gasterosteiformes. Tuolloin joissakin lähteissä putkisuukalat kuten merihevoset sisällytettiin tämän lahkon alalahkoon Syngnathoidei ja muut tässä luetellut heimot alalahkoon Gasterosteoidei.
Christ Church Cathedral (Indianapolis)
thumb|200px|Christ Church Cathedral Christ Church Cathedral on episkopaalinen katedraali Indianapolisin kaupungissa Indianan osavaltiossa Yhdysvalloissa. Alkuperäinen kirkko rakennettiin vuosina 1837-38. Nykyisen kirkon rakennustyöt aloitettiin vuonna 1857 ja ensimmäinen jumalanpalvelus pidettiin uudessa kirkossa toukokuussa 1859. Nykyinen Christ Church Cathedralin arkkitehtuuri edustaa edeltäjänsä tapaan uusgotiikkaa. Kirkon arkkitehtina toimi William Tinsley, joka oli ennen katedraalia suunnitellut muun muassa Butlerin yliopiston rakennuksia. Kirkko pääsi vuonna 1973 National Register of Historic Places -rekisteriin.
Aiheesta muualla
39.76917°N, -86.1575°W
Gerard Deulofeu
Seurajoukkueura
Deulofeu liittyi FC Barcelonan junioriakatemiaan yhdeksänvuotiaana. Hän pelasi seuran ikäkausijoukkueissa kahdeksan vuotta. Ensiesiintymisensä aikuisten tasolla Deulofeu teki 2. maaliskuuta 2011 Barcelona B:n paidassa ottelussa Córdobaa vastaan. Deulofeu otettiin kentälle Edu Oriolin tilalle 75. minuutilla 4–1 voittoon päättyneessä ottelussa.
Kaudella 2011–2012 Deulofeu pelasi vakituisesti Barcelona B:ssä. Ensimmäisen maalinsa ammattilaisottelussa hän teki 16. syyskuuta 2011 tappiollisessa ottelussa Hérculesia vastaan.
29. lokakuuta 2011 Deulofeu pelasi ensimmäisen ottelunsa FC Barcelonan ykkösjoukkueessa tullessaan kentälle David Villan tilalle ottelussa Mallorcaa vastaan.
Deulofeu on sittemmin pelannut Englannissa Evertonin joukkueessa, Espanjassa Sevillan joukkueessa, Italiassa AC Milanin joukkueessa sekä Englannissa Watfordin joukkueessa, jonne hän siirtyi aluksi lainasopimuksella Barcelonasta. Kesällä 2018 Watford osti hänet omaksi pelaajakseen.
Maajoukkueura
Deulofeu on pelannut kymmeniä otteluita Espanjan nuorisomaajoukkueissa. Hän kuului vuoden 2011 alle 19-vuotiaiden Euroopan-mestaruuden voittaneeseen Espanjan joukkueeseen. Espanjan A-maajoukkueessa hän on pelannut neljä ottelua, joista yhden toukokuussa 2014 ja kolme vuonna 2017. Hän teki maalin toisessa maaottelussaan Ranskaa vastaan maaliskuussa 2017.
Seurajoukkuetilastot
Päivitetty kauden 2018–2019 jälkeen.
Saavutukset
Espanjan alle 19-vuotiaat
Korean uudistettu latinisaatio
Korean uudistettu latinisaatio on korean kielen virallinen latinisaatiotapa Etelä-Koreassa. Etelä-Korean kansallinen kieliakatemia aloitti järjestelmän kehittämisen vuonna 1995 ja maan kulttuuri- ja turismiministeriö hyväksyi sen virallisesti käyttöön 4. heinäkuuta 2000. Järjestelmä korvasi McCune-Reischauer-järjestelmän, jonka variaatiota käytetään vielä virallisesti Pohjois-Koreassa.
McCune-Reischauerista poiketen uudistetussa latinisaatiossa ei käytetä lainkaan diakriittisiä merkkejä. Syynä erikoismerkkien vähentämiseksi oli tarve poistaa niiden syöttämisen hankaluus tietokoneita käytettäessä ja tästä johtuva diakriittisten merkkien poisjättäminen, mikä puolestaan johti usein sanojen merkitysten muuttumiseen. Toisena syynä oli halu selkeyttää korean kielen käyttöä erityisesti Internetin verkkotunnuksissa, joissa erikoismerkkejä ei voida käyttää.
Säännöt
Alla olevat säännöt ovat yksinkertaistetussa muodossa. Kirjainten paikka sanassa sekä sanan ääntämistapa vaikuttavat sen translitterointiin.
Loikot
Loikot (Cystopteris) on loikkokasvien (Cystopteridaceae) heimoon kuuluva saniaissuku. Suku on sijoitettu aiemmin myös alvejuurikasvien (Dryopteridaceae), kiviyrttikasvien (Woodsiaceae) tai laajasti määriteltyyn kallioimarrekasvien (Polypodiaceae) heimoon. Sukuun kuuluu noin 25 lajia, joiden lisäksi sukuun on kuvattu reilut 50 muutakin lajia, mutta niiden taksonominen asema on toistaiseksi epäselvä.
Loikot ovat matalakasvuisia saniaisia, joilla on suomuinen sekä lyhyt tai suikertava juurakko. Lehtiruodit ovat suomuisia, ja lehdet kasvavat juurakosta yksittäin tai pieninä ryhminä. Lehtilavat ovat yleiseltä muodoltaan puikeita tai kolmiomaisia sekä kolmeen tai neljään kertaan parilehdykkäisiä. Itiöpesäkkeet ovat pyöreitä ja niiden suojukset aikaisin tippuvia.
Suomessa tavataan kahta loikkolajia, haurasloikkoa (Cystopteris fragilis) ja vuoriloikkoa (Cystopteris montana). Suomen haurasloikot jakautuvat kahteen alalajiin, kalliohaurasloikko (Cystopteris fragilis ssp. fragilis) ja kalkkihaurasloikko (Cystopteris fragilis ssp. dickieana), joista nimialalaji kalliohaurasloikko on selvästi yleisempi.
Kanadan pääministeri
Kanadan pääministeri on Kanadan hallituksen de facto päämies. Virkaa ei muodollisesti ole Kanadan perustuslaissa, jossa toimeenpanovalta on annettu kenraalikuvernöörille. Virka kehittyi 1800-luvun puolivälin paikkeilla. Ministerit nimittää kenraalikuvernööri, joka hallituksen vakauden taatakseen kutsuu puolueen, jolla on eniten edustajanpaikkoja alahuoneessa, johtajan muodostamaan hallituksen. Pääministerin täytyy olla Kanadan kansalainen ja vähintään 18 vuotta vanha.
Nykyinen pääministeri, järjestyksessään 23., on Justin Trudeau, joka vannoi virkavalansa 4. marraskuuta 2015. Trudeaun liberaalipuolue sai viimeisimmissä, vuonna 2015 järjestetyissä parlamenttivaaleissa 184 edustajanpaikkaa 338:sta.
thumb|right|200px|[[John A. Macdonald, Kanadan ensimmäinen pääministeri]]
Virkakausi
Pääministerillä ei ole määrättyä virkakautta. Virasta täytyy erota ainoastaan silloin, kun oppositiopuolue saa vaaleissa enemmistön edustajanpaikoista. Jos pääministerin puolue häviää epäluottamuslauseen, voi pääministeri erota ja antaa näin toiselle puolueelle mahdollisuuden muodostaa hallitus, mutta useimmiten hän pyytää kenraalikuvernööriä hajottamaan parlamentin ja järjestämään vaalit. Jos oppositiopuolue saa vaaleissa enemmistön, hallitseva pääministeri voi yrittää saada toisen puolueen tuen säilyttääkseen luottamuksen, tai erota ja antaa näin voittaneen puolueen muodostaa hallitus. Jälkimmäinen vaihtoehto on ollut yleinen menettely viime vuosina, mutta ei ole perustuslaillisesti vaadittua.
Alahuoneen edustajanpaikkojen vaalit järjestetään yleensä viiden vuoden välien, mutta pääministeri voi pyytää kenraalikuvernööriä järjestämään vaalit milloin tahansa. Yksikään kenraalikuvernööri ei ole kieltäytynyt kyseisestä pyynnöstä vuoden 1926 jälkeen. Kun enemmistöhallitus on vallassa, pidetään vaalit tavallisesti 3,5–5 vuoden päästä edellisistä vaaleista. Jos vallassa on vähemmistöhallitus, voi alahuoneen epäluottamuslause johtaa pikaisiin vaaleihin.
Tehtävät ja valtuudet
Kanadan pääministeri on valtion vaikutusvaltaisin henkilö. Häntä luullaankin usein Kanadan valtionpäämieheksi: vuonna 2008 tehdyn kyselyn mukaan 42 prosenttia kanadalaisista uskoi, että maan valtionpäämies on pääministeri. Tosiasiassa valtionpäämies on monarkki – tämän tiesi vain 24 prosenttia. Kenraalikuvernööri edustaa monarkkia Kanadassa, mutta nykyään pääministerin valtaoikeudet käsittävät pitkälti sellaisia virkatehtäviä, jotka kuuluvat perustuslain mukaan kenraalikuvernöörille. Kenraalikuvernööri toimiikin nykyään usein vain keulakuvana. Pääministerin tarkoitus, virkatehtävät, velvollisuudet ja toimivaltuudet muodostettiin valtioliittosopimuksessa käyttäen mallina Britannian pääministerin virkaa. Vuosien aikana Kanadan pääministerin rooli on kuitenkin kehittynyt saaden pääasiassa lisää toimivaltaa.
Pääministerillä on merkittävä rooli Kanadan parlamentin hyväksymässä lainsäädännössä. Suurin osa lainsäädännöstä on peräisin kabinetista, jonka pääministeri on nimittänyt suureksi osaksi oman puolueensa edustajista. Kabinetin täytyy olla kaikista päätöksistä yksimielinen, mutta käytännössä pääministeri päättää onko yksimielisyys saavutettu vai ei. Alahuoneen jäsenen odotetaan noudattavan puoluekuria tiukasti, ja äänestäminen puolueen kantaa vastaan voi johtaa kurinpidollisiin toimiin, jopa puolueesta erottamiseen.
Koska monarkki tai kenraalikuvernööri noudattaa lähes aina ministeriensä neuvoja, nimittää pääministeri yleensä ennen kaikkea seuraavat virat:
Eugene Parker
Eugene N. Parker (10. kesäkuuta 1927 – 15. maaliskuuta 2022 ) oli yhdysvaltalainen astrofyysikko. Hän valmistui Michigan State Universitystä vuonna 1948 ja California Institute of Technologysta 1951.
Parker otti 1950-luvulla aihetta tutkiessaan ensimmäistä kertaa käyttöön termin ”aurinkotuuli”. Hänen luomansa teoria tunnetaan modernina aurinkotuuliteoriana.
Parker opetti neljän vuoden ajan Utahin yliopistossa ja työskenteli vuodesta 1955 lähtien Chicagon yliopistossa. Hän on ollut Kansallisen tiedeakatemian jäsen vuodesta 1967. Hänelle on myönnetty lukuisia tähtitieteen alan merkittävimpiä palkintoja.
Beit Jann
Beit Jann (arab. بيت جن‎; hepr. בֵּיתּ גַ'ן‎) on pääasiassa druusien asuttama kaupunki ja hallinnollisesti paikallisneuvosto Israelissa Pohjoisella hallintoalueella. Vuoden 2017 lopussa sen asukasluku oli 11 714.
Maantiede
Beit Jann sijaitsee Meronvuoren länsirinteellä Ylä-Galileassa. Se kuuluu Israelin korkeimmalla sijaitseviin asuttuihin paikkoihin. Sen korkeus merenpinnasta on 940 metriä. Itse Meronvuoren korkein kohta on 1 050 metriä merenpinnasta. Talvisin alueella sataa myös lunta.
Historia
thumb|vasen|Druusilainen Baha' ad-Dinin pyhättö. Nykyinen Beit Jann on joskus yhdistetty Vanhan testamentin Joosuan kirjan paikkaan Beet-Daagon, mutta nykyisin Raamatun paikalla ei uskota olevan yhteyttä Beit Janniin. Sen sijaan se saattaa olla joissakin Talmudin teksteissä mainittu Bet Dagan. Paikan nykyisen nimen syntytarinasta on kaksi erilaista versiota. Toisen mukaan nimi on johdettu vuorenrinteen puutarhoista, tai aluetta vainonneista kansanuskon pahoista hengistä (Jann). Nykyisen asutuskeskuksen ovat kuitenkin perustaneet druusit. Perimätiedon mukaan alueen druusit asuivat hajallaan vesilähteiden äärellä tai helposti puolustettavilla kukkuloilla 1200 tai 1300-luvulle saakka. Beit Jann perustettiin paikalle, jolta kaksi jänistä seuraamaan lähtenyttä metsästäjää löysivät luolan, jonne oli kerääntynyt vettä. Paikalle syntyi asutusta druusien muuttaessa uuteen keskukseen muualta. Oma kuntansa Beit Jannista tuli vuonna 1964.
Väestö
Beit Jannin asukasluku vuoden 2017 lopussa oli 11 714. Se on yksi Israelin druusien huomattavista keskittymistä.
Hondurasin historia
thumb|225px|Pallokenttä [[Copánin rauniokaupungissa.]] Hondurasin historia alkoi noin 10 000 vuotta sitten, kun ensimmäiset asukkaat tulivat alueelle. Mayat saapuivat Hondurasiin 400-luvulla ja loivat alueen ensimmäisen korkeakulttuurin. Copánin kaupunki oli merkittävä mayakeskus, joka kuitenkin hylättiin mayojen huippukauden aikana. Vuonna 1502 Kristoffer Kolumbus saapui Hondurasin rannikolle ja antoi sille sen nykyisen nimen. Espanjalaiset asuttivat Hondurasin vähitellen. Alueelta löydettiin kultaa ja hopeaa 1530-luvulla, minkä jälkeen espanjalaiset vakiinnuttivat asemansa Hondurasissa. Vuosisadan lopulla kaivosteollisuus taantui ja alue ajautui rappiolle.
Englantilaiset merirosvot ja siirtolaiset aiheuttivat epävakautta 1600- ja 1700-luvuilla. Lontoon sopimus 1786 myönsi rannikkoalueet espanjalaisille, mutta pian tämän jälkeen Hondurasissa alkoivat levitä itsenäistymisajatukset. Keski-Amerikan tasavallat itsenäistyivät Espanjasta vuonna 1821 ja liittyivät pian tämän jälkeen Meksikon keisarikuntaan, josta erosivat 1823, ja perustivat Keski-Amerikan liittotasavallan. Liittotasavalta kaatui sisäisiin erimielisyyksiin, ja Honduras itsenäistyi 13. marraskuuta 1838.
Hondurasin itsenäisyyden aikaa ovat luonnehtineet useat vallankaappaukset. Vallasta ovat taistelleet kaksi poliittista liittoumaa, konservatiivit ja liberaalit. Lisäksi Hondurasin rajanaapurit Guatemala, El Salvador ja Nicaragua ovat useasti puuttuneet Hondurasin sisäisiin asioihin. Hondurasista tuli 1900-luvun alussa niin sanottu banaanitasavalta, kun yhdysvaltalaiset banaaniyhtiöt United Fruit Companyn johdolla tulivat maahan. Ne vaikuttivat runsaasti Hondurasin politiikkaan ja talouteen 1950-luvulle asti. Pian tämän jälkeen Hondurasin asevoimat kaappasivat ensimmäisen kerran oma-aloitteisesti vallan ja asettivat maan johtoon Oswaldo López Arellanon johtaman sotilasjuntan.
Juntan aikakaudella 1969 Honduras kävi El Salvadoria vastaan lyhyen jalkapallosodan, joka vaurioitti maiden taloutta. Honduras palasi siviilihallintoon vuonna 1981, kun Roberto Suazo Córdova valittiin uudeksi presidentiksi. Samaan aikaan maassa oli yhdysvaltalaisia sotilasyksiköitä, jotka kouluttivat elsalvadorilaisia sotilaita ja niin sanottuja contria vastustamaan vasemmiston leviämistä. Vuosikymmenen lopulla Iran-Contra-skandaalin jälkeen contrat ajettiin maasta. Hondurasissa alkoi 1990-luvulla Carlos Roberto Reinan aikakaudella yhteiskunnan demilitarisointi, ja asevoimatkin siirrettiin siviilijohtoon. Maan muutenkin heikko talous koki kovan takaiskun vuonna 1998, kun hurrikaani Mitch iski maahan. Manuel Zelaya alkoi viedä Hondurasia vasemmalle, ja hänet syrjäytettiin 2009. Honduras suljettiin vähäksi aikaa kansainvälisestä yhteistyöstä, mutta pääsi taas mukaan Porfirio Lobo Sosan voitettua vaalit, joita kuitenkin osa valtioista piti laittomina.
Varhaishistoria
thumb|225px|[[Mayojen korkeakulttuuri|Mayojen eteläiset alueiden itäiset osat, mm. Copán kuuluvat nykyiseen Hondurasiin.]] Honduras sijaitsee Väli-Amerikassa, joten monet varhaiset Pohjois- ja Etelä-Amerikan välillä kulkeneet heimot ovat todennäköisesti kulkeneet sen alueen kautta, ja osa on todennäköisesti myös asuttanut Hondurasia. Varhaisimmat asukkaat saapuivat yli 10 000 vuotta sitten. He asuivat luultavasti luolissa tai yksinkertaisissa asumuksissa ja olivat metsästäjiä. Tuhansia vuosia myöhemmin maanviljelystaito saapui alueelle, ja ensimmäinen viljakasvi oli todennäköisesti maissi. Vanhimmat tunnetut todisteet Hondurasin asukkaista ovat 6 000–8 000 vuotta vanhat kivityökalut, jotka löytyivät La Esperanzan läheltä 1962. Ensimmäiset asukkaat olivat todennäköisesti Pohjois-Amerikan paleointiaaneja.
Mayat saapuivat Hondurasin alueelle 400-luvulla. Jukatanin niemimaalta ja Guatemalasta tulleet mayat asuttivat erityisesti Motaguajoen laaksoa Hondurasin länsiosissa. Mayat rakensivat laajan tieverkoston, joka ulottui Meksikon keskiosiin saakka. Hondurasilaisesta Copánin kaupungista tuli mayojen tähtitieteellisten tutkimusten, matematiikan ja taiteen keskus.
Mosquitian sademetsän keskellä sijaitsee tuntemattomalle kansalle kuuluneen suurkaupungin rauniot, joiden arvioidaan olevan peräisin ajanjaksolta 1 000–1 400 jaa. Vuonna 2015 julkistetun löydön yhteydessä on hylätty ajatus legendaarisesta Ciudad Blancasta, sillä kyse on useista kaupungeista ja kokonaisesta kulttuurista.
Valloittaminen
thumb|225px|left|[[Cristóbal de Olid perusti Hondurasin ensimmäisen espanjalaiskaupungin Triunfo de la Cruzin 1524.]] Kristoffer Kolumbus saapui Hondurasiin vuonna 1502 ja antoi maalle nimen sen syvien rannikkovesien mukaan (, 'syvyys'). Kolumbus nousi maihin lähellä nykyistä Trujilloa 14. elokuuta. Sitä ennen hän oli kohdannut ensimmäisen kerran Amerikan mannermaan asukkaita, kun hän oli havainnut Islas de la Bahían alueella kanootillisen intiaanikauppiaita, jotka olivat todennäköisesti mayojen jälkeläisiä. Kolumbus ei tutkinut Hondurasin rannikkoa kovinkaan tarkasti, mutta nimesi muutamia paikkoja: maan lisäksi myös Guanajan saaren ja Gracias a Diosin niemen.
Espanjalaiset jättivät Hondurasin alueen rauhaan parin vuosikymmenen ajan. Heidän tutkimusmatkansa suuntautuivat pääasiassa Meksikoon, Panamaan ja Karibialle, mutta Hernán Cortésin tutkimusmatka asteekkien sydänmaille lisäsi jälleen kiinnostusta myös Keski-Amerikkaa kohtaan. Monet keskenään kilpailevat retkikunnat kiinnostuivat myös Hondurasin alueesta. Gil González Dávila löysi Fonsecanlahden 1523 ja nimesi sen piispa Juan Rodríguez de Fonsecan mukaan. Meksikosta saapui Cortésin organisoimia retkikuntia. Cristóbal de Olidin johtama retkikunta perusti ensimmäisen espanjalaisen asutuskeskuksen Hondurasiin 3. toukokuuta 1524. Sen nimeksi tuli Triunfo de la Cruz. Olid julisti siirtokunnan itsenäiseksi, mutta alue palautui Espanjalle, kun Olid tapettiin. Cortés matkusti itse Hondurasiin 1525 ja siirsi päämajan Trujilloon. Hän onnistui rauhoittamaan siirtokunnan hetkeksi, mutta hänen palattuaan huhtikuussa 1526 Meksikoon espanjalaiset jatkoivat keskinäistä nahinointiaan.
215px|thumb|Piirros [[Lencat|lencajohtaja Lempirasta.]] Hondurasin ensimmäinen kuvernööri Diego López de Salcedo saapui maahan lokakuussa 1526 ja rauhoitti tilanteen. Silti alkuperäisasukkaat, jotka olivat tehneet rauhan Cortésin kanssa, nousivat usein kapinaan Lopez de Salcedon aikana. Hän pyrki laajentamaan määräysvaltaansa Nicaraguaan, minkä takia nicaragualaiset vangitsivat hänet. Pian tämän jälkeen Hondurasin ja Nicaraguan rajoista sovittiin ja López de Salcedo vapautettiin.
Honduras oli 1530-luvun alussa sekasortoisessa tilassa, sillä espanjalaiset taistelivat keskenään ja alkuperäisasukkaat kapinoivat. Lisäksi alkuperäisasukkaiden määrä väheni radikaalisti, sillä heitä menehtyi paljon sairauksiin ja heitä vietiin orjiksi Karibian saarille. Espanja jakoi siirtokuntansa kahteen piirikuntaan rauhoittaakseen oloja. Higueras käsitti alueen länsiosan ja Honduras muut alueet. Väkiluku jatkoi silti vähenemistään, ja käytännössä vain Pedro de Alvaradon väliintulo pelasti Higuerasin. Hän oli kiinnostunut alueen mahdollisista kultaesiintymistä ja onnistui muutamien guatemalalaisten apureidensa kanssa luomaan tuottoisan kaivosteollisuuden, jonka keskukseksi kehittyi Graciasin kaupunki.
Kullan ja hopean löytyminen houkutteli maahan uusia siirtolaisia, jotka pakottivat paikallisia asukkaita työskentelemään kaivoksissa. Se johti 1537 laajaan kapinaan, jota johti nuori lencajohtaja Lempira. Hänen innoittaminaan monet muutkin ryhmät alkoivat kapinoida. Espanjalaiset murhasivat Lempiran 1538 rauhanneuvotteluiden aikana ja pystyivät kukistamaan kapinan pian sen jälkeen. Lempiran kapinaa seurasi kuitenkin useita pienempiä levottomuuksia, jotka espanjalaiset kukistivat raa'asti, minkä seurauksena alkuperäisasukkaiden määrä väheni nopeasti. Heitä oli vuonna 1539 arviolta 15 000 ja kaksi vuotta myöhemmin enää vain 8 000. Suurin osa alkuperäisasukkaista jaettiin niin kutsutun encomiendan mukaan. Järjestelmässä alkuperäisasukkaat sijoitettiin kyliin, joita yksittäiset uudisasukkaat, encomenderot hallitsivat. Encomenderoiden tehtävänä oli jakaa kyläläisille kristillistä opetusta ja kerätä veroja kruunulle. Vastapainoksi he saivat käyttää alkuperäisasukkaita rajoitetuissa työtehtävissä. Työvoimapulan takia Hondurasiin alettiin tuoda afrikkalaisia orjia 1540-luvulla.
Siirtomaa-aika
Espanjalaisasutus levisi Hondurasissa 1540-luvulla, kun espanjalaisten keskinäiset kiistat loppuivat ja Hondurasiin nimettiin ensimmäinen piispa. Honduras vaurastui ja sen merkitys Keski-Amerikassa kasvoi, minkä ansiosta Graciasiin perustettiin 1544 hallintokeskus eli audiencia. Honduras ei kuitenkaan pystynyt kilpailemaan poliittisesti suurempien keskusten kanssa. Graciasin audiencia siirrettiin 1549 Guatemalan Antiguaan, ja Hondurasista tuli Guatemalan maakunta.
Kaivosteollisuus oli Hondurasin pääelinkeino, minkä lisäksi harjoitettiin jonkin verran karjankasvatusta. Samaan aikaan espanjalaiset levittivät omaa kulttuuriaan ja pakottivat kaikkia käyttämään espanjaa. Uudet tavat alkoivat sekoittua perinteisiin tapoihin. Kaivosteollisuus alkoi rapistua 1560-luvulla ja Hondurasin taloudellinen merkitys väheni nopeasti. Talous elpyi välillä, kun sisämaasta löytyi uusia hopeaesiintymiä 1569, ja löytö johti myös Tegucigalpan perustamiseen. Hopeatuotanto oli huipussaan 1584, mutta sen jälkeen talous taantui jälleen. Uusia kaivauksia vaikeuttivat usein kuitenkin raha- ja työvoimapula, vaikea maasto, malmisuonten pienuus ja byrokraattiset ongelmat. Hondurasista oli tullut 1600-luvulle tultaessa köyhä, takapajuinen ja huonosti hoidettu alue.
Espanjan kruunu siirtyi 1700 Habsburgeilta Bourboneille, joiden tavoitteena oli lisätä Amerikan siirtokuntiensa tuottoa. Bourbonit pyrkivät vähentämään korruptiota ja edistämään kehitystä myös Hondurasissa. Espanja pyrki myös saamaan uudestaan hallintaansa Karibian rannikon. Omoaan, lähelle Guatemalan rajaa perustettiin merkittävä linnoitus vuonna 1752 ja Trujillo vallattiin takaisin 1780. Trujillosta tuli englantilaisia vastaan suunnattujen retkikuntien keskuspaikka. Espanjalaiset saivatkin 1780-luvun aikana haltuunsa Islas de la Bahían ja valtaosan rannikosta. Lontoon sopimuksessa 1786 englantilaiset tunnustivat Karibianmeren rannikon kuuluvan espanjalaisille.
Kun espanjalaisten ja englantilaisten erimielisyydet oli sovittu, Hondurasissakin alkoi vaikuttaa paikallinen poliittinen voima, kreolit, joiksi kutsuttiin espanjalaisille vanhemmille siirtokunnissa syntyneitä lapsia. He halusivat vapauttaa kaupan ja lopettaa Espanjan monopoliaseman ja valta-aseman kirkollisissa, oikeudellisissa ja poliittisissa asioissa. Napoleon I asetti 1808 Espanjan johtoon Bonaparten, mikä aiheutti kansannousuja sekä Espanjassa että Latinalaisessa Amerikassa. Samaan aikaan Hondurasissa Comayaguan ja Tegucigalpan väliset ristiriidat syvenivät, eikä uusi espanjalainen hallinto saanut 1810-luvulla niitä rauhoittumaan. Tilanne oli jo ajautunut konfliktin partaalle, kun Keski-Amerikan maat julistautuivat itsenäisiksi 15. syyskuuta 1821.
Keski-Amerikan itsenäistyminen
thumb|215px|[[Francisco Morazán on hondurasilainen kansallissankari ja Keski-Amerikan liittotasavallan presidentti.]] Honduras, Guatemala, El Salvador, Costa Rica ja Nicaragua liittyivät pian itsenäistymisensä jälkeen Meksikon keisarikuntaan. Tämä vaihe jäi kuitenkin lyhyeksi, sillä jo vuonna 1823 samat valtiot irtautuivat Meksikosta ja muodostivat Keski-Amerikan liittotasavallan. Liittotasavalta koostui viidestä itsenäisestä valtiosta, joilla jokaisella oli oma hallinto. Liitovaltion pääkaupunki oli Ciudad de Guatemala. Keski-Amerikan konservatiivit, jotka kannattivat liittoa Meksikon kanssa, ja liberaalit, jotka kannattivat itsenäisyyttä, ajautuivat riitoihin ja vaikuttivat Hondurasinkin tulevaisuuteen. Vaikka Honduras oli liittovaltion köyhin osa, sieltä tuli joitain sen merkittävimmistä johtajista, kuten 1830 presidentiksi valittu kenraali Francisco Morazán.
Morazán johti liittotasavaltaa vuoteen 1838, kunnes konservatiivien ja liberaalien väliset ristiriidat lopulta kaatoivat sen. Guatemalasta alkoi 1837 papiston tukema konservatiivien kansannousu, ja toukokuussa 1838 kongressi siirsi Morazánin pois vallasta ja julisti, että valtiot ovat vapaita itsenäistymään. Honduras julistautui itsenäiseksi 13. marraskuuta 1838, ja pari kuukautta myöhemmin maalle luotiin ensimmäinen perustuslaki.
Itsenäisyyden ensimmäiset ristiriitojen vuosikymmenet
Hondurasin itsenäisyyden ensimmäiset vuosikymmenet olivat vaikeita. Se oli ainoa Keski-Amerikan maa, jolla on kolme rajanaapuria, joten sillä oli myös useampia kilpailijoita alueellisen vallan hallinnasta. Hondurasin naapurimaat ovatkin puuttuneet useasti maan sisäisiin oloihin. Hondurasissa toimivan valtion luominen oli itsenäistymisen jälkeen hankalaa, sillä maa oli kuulunut liittotasavaltaan eikä sinne ollut syntynyt kunnollista hallintokulttuuria. Lisäksi Hondurasille jäi huomattavasti ulkomaanvelkaa, jonka maksamiseen noin 300 000 ihmisen väestöllä oli huonot edellytykset. Britit valtasivatkin Islas de la Bahían saataviensa pantiksi.
Itsenäisyyden ensimmäiset 15 kuukautta presidentin virkaa hoiti väliaikaisesti Francisco Zelaya y Ayes. Hondurasin ensimmäiseksi presidentiksi valittiin konservatiivinen kenraali Francisco Ferrera, joka oli vallassa 1841–1842. Seuraavat viisi vuotta Ferrera oli vuoroin presidenttinä, vuoroin taas antoi viransijaisen hoitaa virkaa, vaikka itse pitikin taustalla valtaa hallussaan. Ferrera luovutti vallan 1847 Juan Lindolle, jonka aikana hyväksyttiin uusi perustuslaki ja pyrittiin uudistamaan maata. Britannia alkoi myös vaatia Hondurasin velkoja maksettaviksi ja kaappasi 1849 hetkellisesti Trujillon kaupungin. Seuraavana vuonna Lindon varapresidentti yritti kaapata vallan, mutta yritys epäonnistui El Salvadorin ja Nicaraguan väliintulon ansiosta. Lindo luovutti vallan liberaalille José Trinidad Cabañasille 1852. Guatemala syrjäytti Cabañasin 1855 ja asetti presidentiksi konservatiivisen José Santos Guardiolan.
Guardiola joutui kunniakaartinsa murhaamaksi 1862, ja seuraavan vuosikymmenen aikana presidentti vaihtui lähes 20 kertaa. José María Medina oli tuona aikana diktaattorina useita kertoja, kunnes guatemalalaiset syrjäyttivät hänet lopullisesti 1876. Liberaali Marco Aurelio Soto oli vallassa Guatemalan Justo Rufino Barriosin tuella 1876–1883. Hänen aikanaan maassa oli suhteellisen rauhallista, ja hän onnistui myös uudistamaan maan taloutta, koulutusta ja hallintoa. Soto ajautui kuitenkin Barriosin epäsuosioon ja joutui eroamaan 1883. Hänen seuraajansa Luis Bográn oli vallassa vuoteen 1891. Tuona aikana yhdysvaltalaiset yritykset saapuivat Hondurasiin, ja Rosario Mining Company elvytti kuihtuneen kaivosteollisuuden. Yrityksellä oli lähes vapaa pääsy Tegucigalpan itäpuolella oleviin malmivaroihin. Rosarion perässä Hondurasiin tuli muitakin yrityksiä, mutta pääosa kansalaisista sai silti elantonsa maanviljelystä.
Kenraali Ponciano Leiva nousi vilpillisten vaalien jälkeen presidentiksi 1891. Hän oli ollut jo 1870-luvulla vallassa lyhytaikaisesti kolme kertaa. Vaikka Leiva olikin liberaali, hän pyrki johtamaan itsevaltiaasti ja hajotti Hondurasin liberaalipuolueen. Nicaraguan José Santos Zelayan tukemana liberaalit joukot kuitenkin onnistuivat syrjäyttämään Leivan, ja Policarpo Bonillasta tuli presidentti 1894. Hän uudisti maan politiikkaa, ja vuonna 1895 hyväksyttiin uusi perustuslaki. Hondurasin, El Salvadorin ja Nicaraguan liberaalijohtajat pyrkivät 1890-luvulla uudistamaan Keski-Amerikan valtioliittoa, ja maat muodostivatkin 1895–1898 Keski-Amerikan suurtasavallan.
Banaaniyritysten nousu
Valta siirtyi rauhanomaisesti ensimmäisen kerran pitkään aikaan vuonna 1899, kun Terencio Sierrasta tuli presidentti. Samana vuonna vastaperustettu Standard Fruit Company kuljetti ensimmäisen banaanilastinsa Hondurasista New Orleansiin. Banaanimarkkinat alkoivat pian kasvaa. Hondurasin viennistä 42 prosenttia koostui banaaneista 1902, ja vuonna 1929 osuus oli jo 80 prosenttia. Samalla banaaniyritysten poliittinen vaikutusvalta Hondurasissa kasvoi huomattavasti.
thumb|225px|Washingtonin rauhankonferenssin avauskokous. Guatemala ja El Salvador tekivät ystävyyssopimuksen 1906, mitä pidettiin Nicaraguassa vihamielisenä toimenpiteenä. Nicaraguan presidentti Zelaya alkoi tukea Hondurasin liberaaleja, jotka tunkeutuvat maahan helmikuussa 1907 Hondurasin–Nicaraguan sodassa. Maaliskuussa elsalvadorilaisten tukema Bonillan armeija kaatui. Yhdysvallat oli kuitenkin vuoden 1898 Espanjan ja Yhdysvaltain sodan ja Panaman kanavan rakentamisen aloittamisen jälkeen alkanut kiinnittää lisää huomiota Keski-Amerikan tilanteeseen, ja Nicaraguan joukkojen tunkeuduttua Hondurasiin Yhdysvallat ryhtyi suojelemaan Hondurasin presidentin tukialueita. Yhdysvaltain Hondurasin-asiainhoitaja osallistui aktiivisesti rauhanneuvotteluihin, joissa nostettiin kompromissiehdokkaana uudeksi presidentiksi Miguel R. Dávila. Yhdysvallat järjesti vuonna 1907 Washingtonissa viiden Keski-Amerikan valtion rauhankonferenssin, jonka tarkoituksena oli tasapainottaa alueen tilannetta. Presidentit perustivat Keski-Amerikan oikeuslaitoksen, joka oli merkittävä askel alueen vakauttamiseksi.
Luultavasti pelko Yhdysvaltain väliintulosta esti vuoden 1908 vallankaappauksen. Yhdysvaltain presidentti William Howard Taft oli silti huolissaan alueen epävakaudesta, jota lisäsi Hondurasin suuri valtionvelka. John Pierpont Morganin johtama pankkiiriryhmä sai vuoden 1909 loppuun mennessä Hondurasissa aikaan sopimuksen velan pienentämisestä. Dávilan vastainen kapina 1911 keskeytti kuitenkin velkajärjestelyt. Vallankaappaajat, joita johti entinen presidentti Manuel Bonilla, suostuivat Yhdysvaltain ehdotukseen väliaikaispresidentin valitsemisesta. Valinta osui Francisco Bertrandiin, joka lupasi vapaat vaalit. Bonilla voitti vaalit 1912, mutta hän kuoli oltuaan virassa vain vuoden. Bertrand tuli hänen tilalleen ja voitti vielä jatkokauden 1916.
United Fruit Company saapui Hondurasiin 1910, ja se perusti pian rautatieyhtiöitä, jotka saivat isoja maakorvauksia jokaisesta rakentamastaan rautatiekilometristä. Hallitus uskoi, että yhtiöt rakentaisivat kansallisen rautatieverkon, mutta niiden tavoitteena oli vain avata yhteyksiä banaaniviljelmille. Maakorvausten takia banaaniyritykset omistivat pian merkittävän osan Hondurasin rannikkoseudusta, ja monet rannikkokaupungit olivat käytännössä yritysten hallussa. Yritykset olivat myös keskenään riidoissa, sillä Hondurasin tukema Cuyamel Fruit Company aikoi rakentaa rautatien Guatemalan rajaseudulle. United Fruit Companyn tukemat guatemalalaiset lähettivät alueelle joukkoja, mutta Yhdysvaltain väliintulo esti sodan. Ensimmäinen maailmansota vaikutti banaanitalouteen. Banaanien hinta alkoi laskea 1914, ja kun Yhdysvallat liittyi sotaan 1917, Hondurasin ulkomaankauppa tyrehtyi. Maa tuki silti Yhdysvaltoja ja julisti sodan Saksalle 1918.
Talouden kehityksestä lamaan
Honduras ajautui jälleen sisällissodan partaalle 1923, kun presidentinvaaleissa ei ollut selkeää voittajaa. López Gutiérrez oli sallinut painostuksen alaisena vapaat vaalit, mutta kukaan kolmesta ehdokkaasta ei saanut valintaan tarvittavaa äänimäärää. Eniten ääniä saanut Kansallispuolueen Tiburcio Carías Andino julistautui voittajaksi, mutta López Gutiérrez ilmoitti pysyvänsä vallassa uusiin vaaleihin asti. Hallituksen joukot ja kapinalliset ottivat yhteen helmikuussa 1924 La Ceibassa, ja taisteluissa kuoli 50 ihmistä. Seuraavien viikkojen aikana Yhdysvallat keskitti alueelle lisää joukkoja. Pian sen jälkeen López Gutiérrez kuoli ja väliaikainen presidentti Vicente Tosta lupasi järjestää uudet vaalit. Konservatiivien ehdokas ja siviilipoliitikko Miguel Paz Barahona valittiin presidentiksi 1925, kun liberaalit eivät lopulta asettaneet omaa ehdokasta.
Paz Barahonan valtakausi oli suhteellisen rauhallinen, ja sen aikana Hondurasin talous kehittyi hieman. Seuraavaksi presidentiksi valittiin 1929 Vicente Mejía Colindres. Hondurasin tilanne näytti paremmalta kuin aikoihin. Maasta oli tullut maailman johtava banaaneiden tuottaja: jopa kolmasosa maailman banaaneista tuli Hondurasista, ja ne muodostivat 80 prosenttia maan viennistä. Tilannetta helpotti se, että United Fruit oli 1929 ostanut vanhan kilpailijansa Cuyamel Fruit Companyn. Tilanne vaikeutui kuitenkin pian, kun 1930-luvun lama iski Hondurasiin. Tuhansia työläisiä irtisanottiin ja palkkoja pienennettiin, mistä seurasi mellakoita ja lakkoja, jotka hallitus rikkoi armeijan avulla. Levottomuuksista huolimatta Tiburcio Carías Andino astui valtaan rauhallisesti 1932.
Caríasin diktatuuri ja banaaniyritysten vallan pienentyminen
Hondurasin taloudellinen tilanne heikkeni entisestään 1930-luvulla, kun kasvitaudit tuhosivat banaanisadon 1935. Tilanne saatiin hallintaan 1937, mutta toiset maat olivat saaneet jo ison osuuden banaanimarkkinoista. Carías pystyi silti maksamaan pois Hondurasin velkoja. Samaan aikaan hän myös alkoi keskittää valtaa itselleen. Hän uusi perustuslain 1936, jolloin muun muassa presidentin valtakautta pidennettiin neljästä kuuteen vuoteen, parlamentin valtaa pienennettiin ja Caríasin kautta jatkettiin vuoteen 1943. Sitä jatkettiin myöhemmin vielä vuoteen 1949. Liberaalipuolue yritti syrjäyttää Caríasin useasti 1936 ja 1937. Epäonnistuneet yritykset heikensivät liberaaleja, ja 1930-luvun lopulla Kansallispuolue oli käytännössä maan ainoa toimiva puolue. Caríasin aika oli Hondurasissa suhteellisen vakaata, mutta talous taantui. Maan kansantuote oli ollut 1930-luvulla Keski-Amerikan toiseksi korkein, mutta 1940-luvulla se oli taantunut Latinalaisen Amerikan pienimmäksi, saarivaltioita lukuun ottamatta. Tähän vaikutti erityisesti banaanitalouden alamäki, joka oli alkanut 1930-luvun lamasta. Kun kasvitauteja oli opittu torjumaan, banaanilaivat joutuivat muihin tehtäviin toisessa maailmansodassa.
Carías muodosti läheiset suhteet muiden Keski-Amerikan diktaattoreiden, Guatemalan Jorge Ubicon, El Salvadorin Maximiliano Hernández Martínezin ja Nicaraguan Anastasio Somoza Garcían kanssa. Ubico auttoi Caríasta muun muassa organisoimaan salaisen poliisin. Ubico ja Hernández Martínez syrjäytettiin 1944, mutta Carías pysyi vallassa, vaikka maassa nousi mellakoita. Armeija tukahdutti väkivaltaisesti muun muassa mielenosoituksen San Pedro Sulassa. Yhdysvallat puuttui jälleen tilanteeseen, ja Carías myöntyi lopulta lokakuussa 1948 järjestämään vaalit. Hänen ehdokkaansa Juan Manuel Gálvez voitti vaalit, joita liberaalit boikotoivat. Vaikka Carías olikin diktaattori, hänen aikanaan Hondurasin koululaitosta kehitettiin, tieverkkoa laajennettiin ja armeija modernisoitiin. Gálvez vapautti opposition toiminnan ja palautti monia oikeuksia, joita Carías oli lakkauttanut. Hän jatkoi edeltäjänsä talouspolitiikkaa ja keskittyi myös tieverkon laajentamiseen. Lähes kolmannes valtion budjetista käytettiin 1953 teiden rakentamiseen.
Yhdysvallat oli vuodesta 1952 etsinyt keinoa syrjäyttää Guatemalan vasemmistolainen Jacobo Árbenz Guzmán. Guatemalan hallitus oli muun muassa pakkolunastanut United Fruit Companyn ja kiihottanut työläisiä. Honduras osallistui 1954 merkittävään operaatioon Guatemalassa, sillä maassa pelättiin työläislevottomuuksien leviämistä. Toukokuussa 1954 maahan levisikin laajoja lakkoja, jotka lamauttivat täysin banaanintuotannon. Samaan aikaan Honduras liittyi Guatemalan-operaatioon yhä syvemmin ja maahan virtasi aseita, jotka menivät karkotetuille kapinallisille. Kapinalliset hyökkäsivät Guatemalaan kesäkuussa, syrjäyttivät Árbenzin ja asettivat maan johtoon Carlos Castillo Armasin. Hondurasin lakot onnistuttiin päättämään sopimalla, kun lakkolaisten ulkomaalainen tuki oli katkaistu. Lakon seurauksena banaaniyhtiöiden vuosikymmeniä kestänyt poliittinen valta kutistui. Hondurasin hallinto oli jo vuodesta 1950 pyrkinyt laajentamaan maan talouspohjaa, ja 1950-luvun aikana banaanin rinnalle merkittäviksi vientituotteiksi nousivat naudanliha, puuvilla ja kahvi.
Asevoimat puuttuu sisäisiin oloihin
Banaanilakkojen aikana 1954 Hondurasissa järjestettiin presidentinvaalit, joihin osallistui kolme ehdokasta. Kun Kansallispuolue oli asettanut ehdokkaakseen Caríaksen, puolueesta erosi sen maltillisempi siipi Kansallinen vallankumouksellinen liike (MNR), joka asetti ehdokkaakseen Abraham Williams Calderónin. Liberaalien Ramón Villeda Morales sai eniten ääni mutta jäi silti vain noin 8 000 äänen päähän tarvittavasta ääniosuudesta. Koska Kansallispuolueen ja MNR:n edustajat boikotoivat kansalliskongressin äänestystä, uutta presidenttiä ei onnistuttu valitsemaan parlamentissa, jolloin valinnan olisi pitänyt siirtyä korkeimmalle oikeudelle. Samaan aikaan Gálvez erosi virasta terveyssyistä ja varapresidentti Julio Luzano Díaz julisti itsensä virkaatekeväksi presidentiksi. Puolueet suostuivat ratkaisuun uusien vaalien suunnittelun ajaksi. Luzano Díaz kokosi uuden hallituksen kolmessa puolueesta ja nimitti valtakunnanneuvoston korvaamaan kongressin.
Luzano Díaz alkoi kuitenkin pian siirtää valtaa itselleen. Neuvostosta tuli lähinnä neuvoa-antava elin, ja hän siirsi vaaleja ja perusti oman puolueen, Kansallisen yhtenäisyyden puolueen (PUN). Villeda Morales ja monia muita liberaalijohtajia pidätettiin heinäkuussa 1956. Pian tämän jälkeen hallitus murskasi Tegucigalpassa alkaneen kapinan, ja yleinen mielipide kääntyi Lozano Díazia vastaan. Lokakuun 21. päivänä Roberto Gálvezin johtama armeija syrjäytti Lozano Díazin ja asetti sotilasjuntan johtamaan maata. Tämä oli ensimmäinen kerta Hondurasin historiassa, kun armeija syrjäytti hallitsevan johtajan oma-aloitteisesti eikä poliittisen johtajan tai puolueen ajamana. Juntta oli johdossa vuoden, ja se järjesti 1957 vaalit, jotka Villeda Morales voitti.
Villeda Moralesin hallinto lähti uudistamaan Hondurasia voimakkaasti. Se haki Kansainväliseltä valuuttarahastolta varoja valuutan tasapainottamiseksi ja Maailmanpankilta pääkaupungin ja Karibian rannikon välisten teiden päällystämiseksi. Lisäksi hallinto paransi koululaitosta ja ajoi maatalousuudistusta, jota erityisesti konservatiivit vastustivat. Villeda Moralesin aikana maahan perustettiin ensimmäinen varsinainen koulujärjestelmä. Ennen vuonna 1957 käynnistettyjä uudistuksia vain rikkaat pystyivät hankkimaan lapsilleen peruskoulutuksen. Kaksi vuotta myöhemmin Hondurasiin perustettiin myös kansallinen terveydenhuoltojärjestelmä, joka käynnistyi kuitenkin hitaasti ja oli ensimmäiset vuosikymmenet käytössä vain suurimmissa asutuskeskuksissa.
Juntan valta-aika ja jalkapallosota
Juntta solmi läheiset suhteet Kansallispuolueeseen, joka lupasi valita López Arellanon presidentiksi, jos se saisi enemmistön kongressinvaaleissa. Juntta armahti maanpakolaiset marraskuussa 1964, ja Liberaalipuolue jatkoi jälleen toimintansa. Kansallispuolue sai 1965 enemmistön kongressista, joka valitsi López Arellanon kuusivuotiskaudelle presidentiksi. López Arellano onnistui parantamaan suhteita Guatemalaan ja Nicaguaan, kun maat perustivat Keski-Amerikan puolustusneuvoston 1965. El Salvadorkin liittyi pian neuvostoon, joka piti vielä samana vuonna ensimmäisen yhteisen sotaharjoituksen Hondurasin rannikolla. Honduras antoi myös Amerikan valtioiden järjestöjen käyttöön joukkoja Dominikaanisen tasavallan vaalien valvomiseen.
Hondurasin ja El Salvadorin välit alkoivat pian huonontua, kun maiden välisellä rajalla oli useita yhteydenottoja touko-kesäkuussa 1967. Hondurasin sisäpoliittinen tilanne heikentyi 1960-luvun lopulla, ja hallitus alkoi pian syyttää talousongelmista noin 300 000:ta elsalvadorilaista maahanmuuttajaa. Heidän väitettiin käyttäneen hyväkseen maiden välistä avointa rajaa ja Hondurasin maatalousuudistuksia. El Salvadorissa puolestaan närkästyttiin, kun Keski-Amerikan yhteismarkkinat (CACM) suostui maaliskuussa 1969 antamaan Hondurasille erityisetuja. Keski-Amerikan maiden välistä kauppaa vapauttanut CACM oli perustettu 1960-luvulla, ja joitain hondurasilaisia teollisuustuotteita, kuten saippuaa, oli myyty sen avulla naapurimaihin. Hondurasin kauppatase oli kuitenkin koko ajan negatiivinen, ja maahan tuotiin enemmän teollisuustuotteita kuin vietiin. Honduras alkoikin siksi vaatia erityiskohtelua CACM:lta.
Honduras ei halunnut uusia maahanmuuttosopimusta El Salvadorin kanssa, ja toukokuussa 1969 tuhannet elsalvadorilaiset alkoivat muuttaa takaisin kotimaahansa. Samaan aikaan maiden jalkapallomaajoukkueet pelasivat kolme MM-karsintaottelua, joiden aikana molemmissa maissa oli huomattavia levottomuuksia. Honduras katkaisi diplomaattiset suhteensa El Salvadoriin 27. kesäkuuta, ja 14. heinäkuuta El Salvador aloitti sotatoimet niin sanotussa jalkapallosodassa. El Salvadorin armeija oli paremmin varustautunut, ja se murtautui nopeasti Hondurasiin ja valtasi seuraavana päivänä Nueva Ocotepequen kaupungin. Pian eteneminen hidastui, ja Hondurasin ilmavoimat pystyivät vaurioittamaan El Salvadorin öljynjakelua. Sota kesti lopulta vain neljä päivää, ja aselepo kirjoitettiin 18. heinäkuuta. El Salvadorin joukot olivat poistuneet Hondurasista 1. syyskuuta. Sota oli kuitenkin ehtinyt vaurioittamaan maiden taloutta, ja sen aikana noin 2 000 ihmistä – pääasiassa hondurasilaisia siviilejä – oli kuollut. Sodan jälkeen Honduras erosi CACM:sta mutta teki erillissopimukset kaikkien CACM-maiden kanssa, El Salvadoria lukuun ottamatta.