cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Bob de Jong
Matkakohtaisissa MM-kisoissa Bob de Jong on voittanut 10 000 metrillä kultaa viidesti (1999, 2003, 2005, 2011 ja 2012), hopeaa neljästi (1998, 2000, 2001 ja 2004) sekä pronssia neljästi (1997, 2008, 2009 ja 2013). 5 000 metriltä hänellä on kaksi kultaa (2001 ja 2011), neljä hopeaa (2000, 2003, 2005 ja 2012) ja yksi pronssi (1999). 1998 Naganon olympialaisissa hän luisteli 10 000 metrillä hopealle ja voitti 2006 Torinon olympialaisissa 10 000 metrillä olympiakultaa. Vancouverin 2010 ja Sotšin 2014 olympialaisissa de Jong saavutti pronssia 10 000 metrillä. Hän on voittanut maailmancupin yhdistetyn 5 000 ja 10 000 metrin cupin kausilla 2003–2004, 2010–2011 ja 2011–2012, ollut toinen 1999, 2000, 2002, 2003, 2005 ja 2013 sekä kolmas 1997, 1998, 2001, 2009, 2010 ja 2015.
Alankomaiden matkakohtaisista mestaruuskilpailuista de Jongilla on kahdeksan kultaa, yksitoista hopeaa ja kaksitoista pronssia ja yleisluistelijoiden mestaruuskisoista kaksi pronssia. Maaliskuussa 1996 hän luisteli 3 000 metrin maailmanennätyksen 3.53,06.
Kuolemanlohko
Kuolemanlohko on termi, jota käytetään jalkapallossa ja jääkiekossa kuvaamaan tasaiseksi ja tasokkaaksi oletettua turnauksen alkulohkoa. Kuolemanlohkon lopputulosta on usein joukkueiden pienten tasoerojen takia vaikeinta ennakoida. Termi on lähtöisin vuoden jalkapallon maailmanmestaruuskilpailuista 1986 Uruguayn valmentajalta Omar Borràsilta, joka kuvasi Länsi-Saksan, Tanskan, Skotlannin ja Uruguayn välistä E-lohkoa sanoin: "el grupo de la muerte". E-lohko oli ainoa lohko, jossa kaikki joukkueet olivat perinteisesti vahvoilta Euroopan ja Etelä-Amerikan alueilta. Media otti termin nopeasti käyttöön, ja turnausten alla kysellään, mikä lohko kullakin kerralla on kuolemanlohko.
Kuolemanlohkoja
* Argentiina ja Alankomaat etenivät seuraavalle kierrokselle. ** Italia ja Ghana etenivät seuraavalle kierrokselle.
Kontupohjan levottomuudet 2006
Kontupohjassa, Karjalan tasavallassa, mellakoitiin 2. ja 3. syyskuuta välisenä yönä vuonna 2006.
Tapahtumat
Mellakoinnin taustalla oli ravintolassa tapahtunut venäläisten ja tšetšeenien välinen yhteenotto, jossa ainakin kaksi ihmistä kuoli. Yhteenoton seurauksena kerättiin nimiä adressiin, jossa vaadittiin Kaukasian alueelta tulleiden laittomien siirtolaisten karkottamista. Lauantaina 2. syyskuuta yli 2000 mielenosoittajaa oli kokoontunut Kontupohjassa tämän asian puolesta. Mielenosoitus muuttui mellakoinniksi, jossa poltettiin autoja ja ryöstettiin kaukasialaisten liikkeitä. Poliisin erikoisjoukot osallistuivat mellakoinnin taltuttamiseen.
Levottomuudet alkoivat keskiviikkoiltana 30. elokuuta 2006 azerbaidžanilaisen Imanovin pitämässä Tšaika-ravintolassa Kontupohjan keskustassa tapahtui kapakkatappelu, jossa kaksi kontupohjalaista sai surmansa. Tappeluun osallistuivat venäläiset asiakkaat, baarimestari ja ravintolan johtaja. Tappelun jälkeen venäläiset poistuivat ravintolasta. Viidentoista minuutin tai puolen tunnin kuluttua ravintolalle ajoi kaksi tai joidenkin tietojen mukaan neljä autoa, joissa oli venäläisten mielestä tšetšeeneiltä näyttäviä henkilöitä ja ravintolanpitäjän ystäviä. He olivat aseistettuja veitsin, pesäpallomailoin ja terästangoin. Yllättämättä niitä, jotka olivat osallistuneet alkuperäiseen tappeluun, kaukasialaiset alkoivat venäläisten näkemyksen mukaan huutaa ”Allahu Akbar” ja lyödä niitä ravintolassa istuvia ja ulkopuolella kulkevia, jotka ulkonäöltään muistuttivat slaaveja.
Arvo Tuomisen TV-dokumentissaan esittämä selvitys näistä levottomuuksista oli seuraava:
Loukkaantuneista kuoli kaksi ja sairaalaan toimitettiin yhdeksän, joista sydäntoimintojen palauttamista varten viisi. Hoidossa näistä kuoli vielä kaksi.
Perjantaina väkijoukko hajotti ravintolan ikkunoita ja sytytti ravintolan palamaan vaatien kaukasialaisten karkottamista kaupungista. Ravintolaa pitävien azerbaidžanilaisten lisäksi kaupungissa on torikauppaa käyviä tšetšeeneitä. Mielenosoitukset jatkuivat, ja paikalle tuli laittoman siirtolaisuuden lopettamista kannattavan DPNI:n edustajia Moskovasta. Viranomaiset evakuoivat noin kuusikymmentä kaukasialaissyntyistä Petroskoihin. Yleisradion uutiset kertoivat heidän paenneen.
Paikalta otetuissa videoissa korostuu mielipiteenä se, että paikalliset pelkävät siirtolaisia ja että myös työpaikkojen puolesta palvelualoilla pelätään.
Paikallinen miliisi ei kyennyt riittävän tehokkaasti hillitsemään kaikkia mielenosoittajia, minkä takia sisäasiainministeriön erikoisjoukko OMON määrättiin paikalle Petroskoista.
Paikalta otetuissa videoissa Karjalan tasavallan presidentti Sergei Katanandov totesi, että järjestys kyllä palautetaan vaikka voimatoimia käyttäen, mutta ensiksi yritetään muin keinoin. Suomalaisten tiedotusvälineiden mukaan myös Kontupohjan paperitehtaan johtaja Vitali Federmesser rauhoitteli mielenosoittajia.
Karjalan sisäministerin mukaan mellakoinnin syyt ovat kaupalliset, mutta moskovalaisen ihmisoikeusjärjestön mukaan etniset. 2000-luvulla kaukasialaisten ja muiden kansojen välit ovat kiristyneet eri puolilla Venäjää, on sattunut useita yhteenottoja ja väkivaltaisuuksia. Myös juutalaisia ja tummaihoisia vastaan on hyökätty. Etniset suhteet ovat kiristyneet myös Karjalan tasavallassa, jonne on muuttanut runsaasti siirtotyöläisiä muun muassa Kaukasiasta ja Keski-Aasiasta.
Nicolas Born
Nicolas Born (31. joulukuuta 1937 Duisburg, Saksa – 7. joulukuuta 1979 Hampuri, Länsi-Saksa ) oli saksalainen kirjailija.
Born kuuluu sukupolvensa johtaviin saksankielisiin kirjailijoihin. Alkuun hänen runotuotantonsa oli realismin leimaamaa, tapahtumia rekisteröivää, mutta myöhemmin keskeisiä aiheita olivat epäonnistuminen ja etsiminen, myös proosassa, kuten romaanissa Väärennös (Die Fälschung, 1979), joka on käännetty lukuisille kielille. Hänen uransa kuitenkin katkesi lyhyeen, sillä hänellä todettiin maaliskuussa 1979 keuhkosyöpä, johon hän kuoli saman vuoden joulukuussa 41-vuotiaana.
Rick Rosenthal
Richard L. Rosenthal, Jr. (s. 15. kesäkuuta 1949 New York, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen elokuvaohjaaja ja -tuottaja, joka aloitti uransa vuonna 1975. Hänen tunnetuin ohjaustyönsä lienee vuoden 1983 elokuva Bad Boys, jossa näytteli pääosassa Sean Penn. Hän on myös ohjannut Halloween -elokuvasarjan elokuvat Halloween II – tappajan paluu ja Halloween: Resurrection. Rosenthal on toiminut ohjaajana myös televisiosarjoissa Kova laki: Erikoisyksikkö, Buffy, vampyyrintappaja ja Smallville.
Tarton yliopiston Viljandin kulttuuriakatemia
pienoiskuva| Kulttuuriakatemian päärakennus osoitteessa Tallinna tänav 16. pienoiskuva| Kulttuuriakatemian kansantanssin opiskelijoita Gaudeamus-festivaaleilla [[Daugavpils|Daugavpilsissä vuonna 2014.]] Tarton yliopiston Viljandin kulttuuriakatemia (vir. Tartu Ülikooli Viljandi kultuuriakadeemia) on Viljandissa sijaitseva kulttuurialan korkeakoulu. Aiemmin itsenäisenä korkeakouluna toiminut oppilaitos on osa Tarton yliopistoa, sen humanististen tieteiden ja taiteiden tiedekuntaa (vir. humanitaarteaduste ja kunstide valdkond).
Akatemiassa voi suorittaa ammattikorkeakoulu- ja maisteritutkintoja esittävien taiteiden, kulttuurikasvatuksen, musiikin ja perinneteknologian aloilla.
Vuonna 2021 akatemiassa opiskeli noin 700 opiskelijaa.
Historia
Vuonna 2003 korkeakoulun nimi vaihdettiin kulttuuriakatemiaksi, ja vuonna 2005 se liittyi osaksi Tarton yliopistoa. Vuonna 2013 koulun opetusohjelmaan perustamisesta lähtien sisältynyt kirjastoalan koulutus siirtyi Tarttoon.
János Hári
János Hári (s. 3. toukokuuta 1992 Budapest, Unkari) on unkarilainen jääkiekkoilija, joka pelaa monikansallisen Bet-at-home ICE Hockey Leaguen unkarilaisjoukkue Fehérvár AV19:ssä. Hän on pelipaikaltaan keskushyökkääjä, mutta Hári osaa pelata myös laidassa.
Seuraura
Hári aloitti jääkiekkoilun 5-vuotiaana. Hän muutti perheineen Ruotsiin ollessaan 12-vuotias. Hári edusti Hammarby IF:ää, josta hän siirtyi kesken kauden 2007–2008 Färjestad BK:n U16-junioreihin ja voitti tehoilla 13+10=23 koko U16 SM:n piste- ja maalipörssin. Kaudella 2008–2009 Hári voitti Färjestadin J18-joukkueen sisäisen pistepörssin J18 Elitissä ja J18 Allsvenskanin pudotuspeleissä. Kaudella 2009–2010 hän saavutti saman molempien sarjojen runkosarjassa. Hári pelasi kauden aikana myös ensimmäiset miesten pelinsä esiintyessään kolmessa ottelussa Ruotsin kolmanneksi korkeimmalla sarjatasolla maan I-divisioonan Skåre BK:ssa.
Kesällä 2010 Hári oli varattavissa NHL:ään; tammikuussa 2010 NHL:n kykyjenetsijäpalvelu listasi hänet Euroopassa pelaavien kenttäpelaajien rankingissa sijalle 52, mutta Hári jäi lopulta ilman varausta. Hänet kuitenkin varasi samana kesänä QMJHL-joukkue Montréal Juniors numerolla 12. CHL:n varaustilaisuudessa. Hári oli edelleen varattavissa NHL:ään kesällä 2012, jonne NHL:n kykyjenetsijäpalvelu listasi hänet Euroopassa pelaavien kenttäpelaajien rankingissa sijalle 50. tammikuussa 2012. Huhtikuussa Hárin sijoitus oli 56. Häntä ei lopulta koskaan varattu.
Kaudeksi 2010–2011 Hári siirtyi hänet varanneeseen QMJHL-joukkue Montréal Juniorsiin, josta Hári siirtyi Eliezer Sherbatovin kanssa kesken kauden Rouyn-Noranda Huskiesiin tammikuussa 2011. Kaudeksi 2011–2012 hän palasi Ruotsiin ja siirtyi vuoden mittaisella sopimuksella MODO Hockeyn riveihin. Hári debytoi Elitserienissä 15. lokakuuta 2011 ottelussa Luleå HF:ää vastaan. Hän sai ottelussa jääaikaa 6.09 minuuttia. Ensimmäisen Elitserien-maalinsa Hári teki toisessa ottelussaan 20. lokakuuta 2011 vieraissa Skellefteå AIK:ta vastaan. Yhteensä hän pelasi Elitserienissä 31 runkosarja- ja yhden playoff-ottelun tehopistein 5+6=11. Hári pelasi ison osan kaudestaan myös MODOn J20-joukkueessa, jonka toiseksi paras pistemies hän oli Måns Krügerin jälkeen tehoilla 17+24=41. Helmikuussa 2012 Hári teki kaksivuotisen jatkosopimuksen MODOn kanssa.
Kaudella 2012–2013 Hári jäi MODO:n Elitserien-joukkueessa varsin pieneen rooliin ja teki 29 runkosarjaottelussa tehot 0+3=3. Hän vietti ison osan kaudestaan myös MODO:n J20-joukkueessa, jonka kolmanneksi paras pistemies Hári oli tehtyään 17 runkosarjaottelussa tehot 13+18=31. Hän pelasi kauden aikana myös yhteensä 15 Allsvenskan-ottelua lainalla Asplöven HC:ssä ja Djurgårdens IF:ssä tehden niissä tehot 2+7=9. Toukokuussa 2013 Hári purki sopimuksensa MODOn kanssa, koska joukkueen seurajohto ei voinut taata hänelle enemmän peliaikaa seuraavalle kaudelle. Päivää myöhemmin Hári teki sopimuksen SM-liigajoukkue Helsingin IFK:n kanssa kaudelle 2013–2014.
Hári palasi taas kaudeksi 2014–2015 vuoden mittaisella sopimuksella MODO:on. Hän teki runkosarjassa 53 ottelussa 21 tehopistettä. Kaudeksi 2015–2016 Hári siirtyi kaksivuotisella sopimuksella sarjatasoa alemmas HockeyAllsvenskanin Leksands IF:ään. Hän oli joukkueen paras syöttäjä ja toiseksi paras pistemies Viktor Amnérin jälkeen tehoilla 10+33=43, joilla Hári jakoi Allsvenskanin pistepörssin viidennen sijan VIK Västerås HK:n Jeremy Williamsin kanssa. Hän voitti koko kevään 2016 nousukarsintojen syöttöpörssin ja jakoi pistepörssin voiton joukkuetoverinsa Jon Knutsin kanssa. Hári oli nostamassa Leksandia kauden päätteeksi vuoden tauon jälkeen takaisin SHL:ään. Kauden 2016–2017 päätteeksi joukkue kuitenkin putosi taas Allsvenskaniin.
Kesäkuussa 2017 Hári teki sopimuksen Saksan DEL-liigan Düsseldorfer EG:n kanssa. Hän sai kuitenkin lähtöpassit joukkueesta jo ennen kauden 2017–2018 alkua syyskuussa. Runsas viikko myöhemmin Hárin uutisoitiin palaavan kotimaahansa ja siirtyvän monikansallisen Erste Bank Eishockey Ligan unkarilaisjoukkue Fehérvár AV19:n riveihin. Hän voitti joukkueen sisäisen piste- ja maalipörssin tehoilla 22+24=46. Hári jakoi koko EBEL:n maalipörssin kymmenennen sijan kolmen muun pelaajan kanssa. Tammikuussa 2018 hän teki AV19:n kanssa vuoden mittaisen jatkosopimuksen. Kaudella 2018–2019 Hári voitti joukkueen sisäisen piste-, maali- ja syöttöpörssin tehoilla 22+45=67, joilla hän sijoittui koko EBEL:n syöttöpörssissä toiseksi ja pistepörssissä kolmanneksi. Pudotuspeleissä Hári oli AV19:n paras pistemies ja syöttäjä tehoilla 1+4=5.
Kaudeksi 2019–2020 Hári palasi SM-liigaan ja siirtyi kaksivuotisella sopimuksella Pelicansiin. Hän aloitti kauden vahvasti ja teki kymmeneen ensimmäiseen otteluunsa 12 tehopistettä. Seuraavassa 14 ottelussaan Hári teki kuitenkin vain yhden syöttöpisteen, kunnes joulukuussa 2019 Pelicans purki hänen sopimuksensa loppukauden osalta yhteisymmärryksessä, kun myös joukkue oli sarjataulukossa kolmanneksi viimeisenä. Hári palasi loppukaudeksi EBEL:ään ja siirtyi itävaltalaisjoukkue EC Salzburgin riveihin. Hänen oli tarkoitus palata alkuperäisen sopimuksen mukaisesti Pelicansiin kaudeksi 2020–2021, mutta Hárin sopimus purettiin kuitenkin yhteisymmärryksessä toukokuussa 2020.
Kaudeksi 2020–2021 Hári palasi kotimaahansa Fehérvár AV19:n joukkueeseen peräti viisivuotisella sopimuksella pelaamaan monikansalliseen ICEHL-liigaan. Hän voitti joukkueen sisäisen piste- ja syöttöpörssin tehoilla 15+34=49, joilla Hári sijoittui koko liigan pistepörssissä seitsemänneksi. Fehérvár eteni kaudella 2021–2022 ICEH:n loppuottelusarjaan mutta hävisi finaalit Salzburgille voitoin 4–0. Hári voitti pudotuspelien pistepörssin tehtyään 20 pistettä.
Maajoukkueura
Hári pelasi alle 18-vuotiaiden MM-kilpailuissa pelasi I-divisioonatasolla vuosina 2009 ja 2010. Ensin mainitussa turnauksessa Hári oli tehoilla 3+4=7 Unkarin toiseksi paras maalintekijä ja kolmanneksi paras pistemies. Hänet palkittiin Unkarin parhaana pelaajana ja valittiin B-lohkon parhaaksi hyökkääjäksi. Turnaus päättyi B-lohkon pronssiin. Vuoden 2010 turnauksessa Hári toimi joukkueensa kapteenina ja hän voitti B-lohkon hopeaa. Hári jakoi neljällä syötöllään Unkarin sisäisen syöttöpörssin voiton.
Hári pelasi myös alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuonna 2009 I-divisioonatasolla ja vuonna 2012 IIA-divisioonassa, jolloin hän voitti pronssia.
Hári teki maajoukkuedebyyttinsä Euro Ice Hockey Challengessa 11. marraskuuta 2011 Japania vastaan. Hári keräsi ottelussa yhden syöttöpisteen. Ensimmäisen maalinsa Hári teki seuraavana päivänä Italiaa vastaan.
Hári on pelannut IA-divisioonan MM-kilpailuissa vuosina 2012, 2013, 2014, 2015, 2017, 2018, 2019 ja 2022, joista kaksi ensimmäistä turnausta päättyivät pronssiin sekä vuoden 2015 ja 2022 turnaukset hopeaan ja sarjanousuun A-sarjaan. Hänet valittiin vuoden 2013 turnauksen päätteeksi myös Unkarin parhaaksi pelaajaksi. Vuoden 2014 turnauksessa Hári palkittiin joukkueensa yhtenä kolmesta parhaasta pelaajasta. Vuoden 2018 turnauksessa hän oli kolmella syöttöpisteellään Unkarin paras syöttäjä Vilmos Gallón kanssa. Vuoden 2019 turnauksessa Hári toimi joukkueen varakapteenina ja voitti koko vuoden turnauksen jäähypörssin 27 minuutillaan.
Hári on pelannut myös Pyeonchangin olympiakisojen 2018 ja Pekingin olympiakisojen 2022 karsinnoissa. Hän voitti tehoilla 4+3=7 jälkimmäisen esikarsintaturnauksen maalipörssin sekä jakoi pistepörssin voiton Japanin Shōgo Nakajiman kanssa. Yhteensä Hári on toukokuuhun 2023 mennessä pelannut 106 maaottelua tehopistein 24+57=81.
Muuta
Hárin pikkuveli Norbert pelaa hyökkääjänä kotimaassaan monikansallisen Erste Ligan Debrecenin yliopistojoukkueessa.
Marijinskyi-palatsi
Marijinskyi-palatsi on nykyisin Ukrainan presidentin edustustilana toimiva historiallinen rakennus Kiovan keskustassa. Barokkityylisen palatsin rakennustyöt alkoivat vuonna 1744 Venäjän keisarinnan Elisabetin käskystä, ja se valmistui vuonna 1752. Rakennuksen suunnitteli Bartolomeo Rastrelli.
Palatsi toimi pitkään kenraalikuvernöörien palatsina. Se korjattiin 1870-luvulla Aleksanteri II:n aloitteesta ja nimettiin uudelleen hänen puolisonsa Maria Aleksandrovnan mukaan (”Marian palatsi”). Vallankumousvuosina 1917–1920 se oli vallankumouskomitean toimipaikkana. Vuonna 1920 rakennuksesta tehtiin koulu, ja vähän sen jälkeen museo. Toisen maailmansodan aikana rakennus vaurioitui pahoin, mutta se korjattiin alkuperäiseen kuntoon vuosina 1950–1980. Palatsi on nykyään Ukrainan presidentin edustusresidenssi.
Valkeajärvi (Jämsä, Ehunsalmi)
Valkeajärvi on Jämsän pohjoisosassa sijaitseva runsaan kahden neliökilometrin laajuinen järvi. Se on pinta-alaltaan suurin Suomen lukuisista saman nimisistä järvistä. Etäisyys Jämsän keskustasta on noin 20 kilometriä pohjoisluoteeseen ja Tampereelta noin 84 kilometriä koilliseen.
Maantiede
Valkeajärvi sijaitsee Pirttijärven lounaispuolella. Järvien välinen laskuoja on noin puoli kilometriä pitkä, ja Valkeajärven pinta on seitsemisen metriä Pirttijärveä ylempänä. Valkeajärven eteläpuolella on useita pieniä järviä, kuten Karppijärvi, Jumijärvi ja Murtojärvi. Länsipuolella on Jämsänjärvi, pohjoispuolella Vehkajärvi ja Kolojärvi. Valkeajärven koillisrannalla on pieniä peltoaukeita.
Valkeajärven valuma-alue on kolmannen jakovaiheen vesistö. Se ulottuu Valkeajärveltä luoteeseen lähelle Keuruun rajaa. Toinen jakovaihe on Jämsänjoen alue ja ensimmäinen on Jämsän reitin valuma-alue. Päävesistönä on Kymijoen vesistö. Valkeajärven valuma-alueen pohjoisosassa on toinen Valkeajärvi-niminen vakavesi.
Koskenpään ja Jämsän historiallinen pitäjäraja kulkee Valkeajärven alueella.
Joschka Fischer
Joseph Martin (Joschka) Fischer (s. 12. huhtikuuta 1948 Gerabronn) on saksalainen vihreä poliitikko. Hän oli vuosina 1998–2005 Saksan ulkoministeri ja varakansleri Schröderin hallituksessa.
Radikaali nuoruus
thumb|Joschka Fischer vuonna [[2006.]] Fischer ei koskaan suorittanut lukiota loppuun. Vuonna 1966 hän keskeytti myös valokuvaajan opintonsa. Vuodesta 1967 alkaen Fischer toimi vasemmisto-opiskelijaliikkeessä. Seuraavana vuonna hän muutti Frankfurt am Mainiin, missä hän elätti itsensä pätkätöillä ja kävi samalla kuuntelemassa Theodor Adornon, Jürgen Habermasin ja Oskar Negtin luentoja olematta varsinaisesti kirjoilla opiskelijana. Hän perehtyi oma-aloitteisesti kattavasti myös Karl Marxin, Mao Zedongin ja Georg Wilhelm Friedrich Hegelin tuotantoon.
Vuonna 1969 Fischer osallistui Algeriassa PLO:n järjestämään konferenssiin, jossa Jasser Arafat vaati taistelua Israelia vastaan.
Vihreä realisti
Jo ennen liittymistään puolueeseen vuonna 1982 Fischer perusti Daniel Cohn-Benditin ja muiden kanssa Frankfurtissa Arbeitskreis Realpolitik -työryhmän, jossa muovattiin vihreille "reaalipoliittista" suuntausta. Vastakkainasettelu näiden uusien näkemysten kanssa johti Frankfurtissa "eko-fundamentalistien" ("Fundis") ja realistien ("Realos") väliseen ristiriitaan. Vuonna 1983 Fischer valittiin liittopäiville ensimmäisten vihreiden joukossa.
Vuonna 1985 Hessenin osavaltiossa muodostettiin ensimmäinen punavihreä hallitus pääministeri Holger Börnerin johdolla. Tuolloin Fischer valittiin ympäristö- ja energiaministeriksi. Jo hänen ministerinvalansa herätti suurta huomiota epämuodollisen pukeutumisen vuoksi. Vuonna 1987 Fischer joutui muiden vihreiden ohella jättämään hallituksen vihreiden tehtyä ydinvoimasta hallituskysymyksen. Pian seuranneiden uusien vaalien jälkeen Fischer toimi maapäivillä vihreiden eduskuntaryhmän puheenjohtajana.
Vuoden 1991 vaaleissa punavihreät saavuttivat vaalivoiton ja palasivat neljän vuoden tauon jälkeen valtaan. Hans Eichelin (SPD) pääministerikaudella Fischer toimi jälleen Hessenin ympäristöministerinä. Vuonna 1994 Fischer jätti tehtävänsä Hessenissä ja palasi liittopäiville. Vuonna 1995 Fischer aiheutti puolueen sisäisiä ristiriitoja, sillä hän erkaantui puolueen tiukan pasifistisesta linjasta hyväksymällä sotilaalliset toimenpiteet YK:n suoja-alueiden ylläpitämiseksi Bosniassa ja Hertsegovinassa. Myös suuntaamalla vihreät talouspoliittisesti kohti markkinataloutta teki vihreistä entistä "reaalipoliittisemman" puolueen.
Ulkoministeri ja varakansleri
Vuoden 1998 vaaleissa oikeistokoalitio menetti enemmistönsä liittopäivillä 16 vuoden kauden jälkeen. Ensi kertaa liittovaltion tasolla syntyi punavihreä koalitio. Gerhard Schröderin johtamassa hallituksessa Fischer nimitettiin ulkoministeriksi ja varakansleriksi.
Vuonna 1999 Fischer tuki Saksan osallistumista kansainvälisen oikeuden kannalta kiisteltyyn Kosovon sotaan. Tällöin saksalaiset sotilaat osallistuivat sotatoimiin ensi kertaa sitten toisen maailmansodan. Fischer perusteli sotaa viittaamalla kansallissosialistisen Saksan aikaiseen juutalaisten kansanmurhaan. Uuden Auschwitzin estämiseksi liittotasavallan armeijan oli toimittava Bosniassa ja Kosovossa. Fischerin mukaan rinnastettavuus kansallissosialismiin ja fasismiin oli ilmeistä. Tuolloin esitettiin myös sittemmin vääriksi osoittautuneita väitteitä, joiden mukaan Kosovossa olisi keskitysleirejä.
Fischerin reaalipoliittinen ote on herättänyt puolueen sisällä ankaraakin kritiikkiä. Tähän on antanut aihetta myös hänen suhtautumisensa Tšetšenian sotaan. Vuonna 1995 Fischer tuomitsi silloisen hallituksen toimimattomuuden asiassa kutsuen Tšetšenian tapahtumia ydinvallan suorittamaksi julmaksi pienen kansan murhaksi". Vuonna 2000 ulkoministeri Fischer puolestaan esitti, että Venäjää ei tule eristää ja sota terrorismia vastaan on oikeutettua.
Fischerin ansiona pidetään vuoden 2002 vaalivoittoa, joka mahdollisti punavihreän koalition jatkumisen vuoteen 2005 asti.
Politiikan jälkeen
Vuoden 2005 vaalien jälkeen vihreät joutuivat Saksassa oppositioon. Tämän myötä Fischer luopui myös puolueen johtotehtävistä. Liittopäivistä hän erosi 1. syyskuuta 2006. Syksyllä 2006 Fischer nimitettiin vuodeksi vierailevaksi professoriksi amerikkalaiseen Princetonin yliopistoon.
Vuonna 2009 Fischer palkattiin Turkin kautta kulkevan Nabucco-kaasuputkihankkeen päälobbariksi.
Juhannuskoivu
pienoiskuva|Juhannuskoivu [[M/S Mariella -laivalla juhannuksena 2017.]] Juhannuskoivut ovat nuoria koivuja, jotka suomalaisen juhannusperinteen mukaan kaadetaan juhannusaattona metsästä ja asetellaan talon etuoven molemmille puolille koristeiksi. Tätä samaa keinoa käytetään juhannuksena myös Ruotsissa. Joulun ja uudenvuoden aikaan näin tehdään Saksassa sekä Etelä-Tanskassa.
Kiss The Radio
Kiss The Radio on eteläkorealainen radio-ohjelma. Se on pyörinyt KBS CoolFM -kanavalla vuodesta 2004.
Ohjelma on tunnettu myös muilla nimillä. K-pop -yhtye Super Juniorin jäsenten juontaessa radiota vuosina 2006-2016 se tunnettiin nimellä Super Junior's Kiss The Radio eli Sukira. Lee Hongkin ollessa juontaja 2016-2018 ohjelma tunnettiin nimellä Lee Hongki's Kiss The Radio. Park Wonin juontaessa sen nimi oli Park Won's Kiss The Radio. Day6:n YoungK:n juontaessa ohjelmaa 2020-2021 sen nimi oli Day6's Kiss The Radio eli Dekira. Marraskuusta 2021 ohjelma on kantanut nimeä BTOB's Kiss The Radio (eli Bikira) BTOB:n Lee Min-hyukin aloittaessa sen juontajana.
Juontajat
Mainittujen pysyvien juontajien lisäksi ohjelmalla on ollut monta vierailevaa juontajaa.
Phil Hartman
thumb|Phil Hartman, noin 1978 Philip Edward "Phil" Hartman (24. syyskuuta 1948 – 28. toukokuuta 1998) oli kanadalaissyntyinen yhdysvaltalainen näyttelijä, ääninäyttelijä, koomikko ja käsikirjoittaja.
Hartman syntyi Ontarion Brantfordissa Kanadassa, ja 1950-luvulla hänen perheensä muutti Yhdysvaltoihin. Hartman pyrki Los Angelesin high schooleihin, ja hänestä tuli Yhdysvaltojen kansalainen 1990-luvun alkupuoliskolla.
Urallaan Hartman esiintyi muun muassa Saturday Night Livessä, NewsRadio-sitcomissa ja Simpsoneissa, jossa hän esitti B-luokan halpaelokuvanäyttelijää Troy McClurea ja asianajaja Lionel Hutzia.
Yksityiselämä
Hartman meni naimisiin Gretchen Lewisin kanssa vuonna 1970. Avioliitto kesti lyhyen aikaa. Vuonna 1982 Hartman meni naimisiin kiinteistövälittäjä Lisa Strainin kanssa, ja heidän avioliittonsa kesti kolme vuotta. Vuonna 1987 Hartman avioiutui entisen mallin ja jonkin verran näyttelijän töitä tehneen Brynn Omdahlin (syntyjään Vicki Omdahl) kanssa. Pari sai kaksi lasta.
Kuolema
Hartmanin kolmas vaimo Brynn murhasi Hartmanin riidan takia pariskunnan kotona Kaliforniassa 28. toukokuuta 1998. Hartman oli kuollessaan 49 vuoden ikäinen. Brynn Hartman ampui miestään kahdesti päähän tämän nukkuessa ja muutaman tunnin kuluttua teki itsemurhan ampumalla itseään päähän. Murhan motiivit eivät ole täysin tiedossa. Brynn Hartman oli kuitenkin käyttänyt aiemmin illalla kokaiinia ja teki murhan huumeiden vaikutuksen alaisena. Brynn Hartman oli ollut aiemmin pahasti riippuvainen huumeista, mutta saanut riippuvuutensa kuriin mentyään Hartmanin kanssa naimisiin.
Karl-Birger Blomdahl
Karl-Birger Blomdahl (19. lokakuuta 1916 Växjö – 14. kesäkuuta 1968 Kungsängen) oli ruotsalainen säveltäjä ja kapellimestari, joka sai musiikinopetusta muun muassa Hilding Rosenbergiltä. Hän opiskeli myös biokemiaa ja tuli säveltäjänä tunnetuksi ruotsalaisesta modernismista.
Blomdahl oli Tukholman kuninkaallisen musiikkikorkeakoulun sävellyksen professori 1960–1964 ja Sveriges Radion musiikkipäällikkö vuodesta 1965.
Blomdahlin tuotantoon kuuluu esimerkiksi sinfonioita, konserttoja, useita kamarimusiikkiteoksia sekä ooppera Aniara: Katsaus ihmiseen ajassa ja tilassa, joka pohjautuu Harry Martinsonin samannimiseen runoelmaan.
Camino
Camino oli Mozillaan pohjautuva avoimen lähdekoodin verkkoselain. Camino on julkaistu Applen OS X:lle ja käyttää Cocoa-rajapintaa.
Kehitys on lopetettu vuonna 2013.
Vaatimukset
Version 2.0.7 vaatimukset:
Gracchus
Gracchukset olivat merkittävä Rooman tasavallan aikainen suku.
Commodore 65
thumb|Commodore 65 -prototyyppi thumb|Commodore 65 -prototyyppi Commodore 65, toiselta nimeltään C64DX, oli Commodoren vuosina 1990–91 kehittämä kotitietokone. Koneesta oli tarkoitus tulla C64:n paranneltu, taaksepäin yhteensopiva versio, joka sisältäisi monia uusia, lähes Amigan tasoisia ominaisuuksia. Laite jäi kuitenkin prototyyppiasteelle yhtiön toimitusjohtajan Irving Gouldin peruttua hankkeen.
Commodore Internationalin 1994 tapahtuneen konkurssin jälkeen joitakin C65:n prototyyppejä myytiin avoimilla markkinoilla, joten laitteita on käyttäjillä ja keräilijöillä. Arviot markkinoille tulleiden koneiden määrästä vaihtelevat 150 ja 2 000 kappaleen välillä. Eräs Commodore 65 myytiin keväällä 2013 Saksan eBay verkkohuutokaupassa lähes 18 000 euron hintaan.
Projektin peruuntumisen myötä Commodoren viimeiseksi 8-bittiseksi laitteeksi jäi vuonna 1985 julkistettu Commodore 128.
Fugazi (Marillion)
Fugazi on brittiläisen progressiivista rockia soittavan Marillionin toinen albumi. Se julkaistiin vuonna 1984. Albumi tuotettiin hankalissa olosuhteissa, sillä rumpali Mick Pointer oli jättänyt yhtyeen ja useita muita jouduttiin kokeilemaan nopeasti. Lopulta rumpaliksi valittiin Ian Mosley. Yhtye on todennut, että se ei ollut tyytyväinen tulokseen etenkään tuotantolaadun osalta. Uudelleenjulkaisu korjasi tätä jonkin verran.
Kappaleet
Vuoden 1998 uudelleenjulkaisulla oli myös seuraavat kappaleet toisella levyllä:
Porsche Supercup Saksan Grand Prix 2006
Porsche Supercup Saksan Grand Prix 2006 oli Porsche Supercup -kauden 2006 yhdeksäs osakilpailu, joka ajettiin 30. heinäkuuta Hockenheimringin moottoriradalla Saksassa. Kilpailu ajettiin Formula 1:sten Saksan GP:n ohessa.
Perhentiansaaret
Perhentiansaaret on saaristo Malesiassa Terengganun osavaltiossa. Saaristo sijaitsee noin 20 kilometriä itään Malesian rannikolta, ja matkaa pohjoiseen Thaimaan rajalle on noin 80 kilometriä. Tärkeimmät saaret ovat Perhentian Besar ("Iso Perhentian") ja Perhentian Kecil ("Pieni Perhentian"). Sana Perhentian tarkoittaa pysähdystä. Nimi liittyy kauppiaisiin, jotka tekivät kauppaa Thaimaan ja Malesian välillä.
Valkeajärvi (Jämsä, Koskenpää)
Valkeajärvi on Koskenpäällä Jämsän pohjoisosassa sijaitseva 28 hehtaarin laajuinen järvi. Noin neljä kilometriä siitä etelään sijaitsee Ehunsalmen Valkeajärvi. Lähin kaupunkimainen keskus on Mänttä noin 17 kilometriä länteen. Etäisyys Jämsän keskustasta on noin 25 kilometriä pohjoisluoteeseen.
Maantiede
Valkeajärvi on Jämsänjoen alueen pohjoisin järvi. Sen rannat ovat metsäiset. Valkeajärven pituus kaakosta luoteeseen on noin 1,3 kilometriä. Järven luoteisosassa on pieni saari.
Francisco Xavier do Amaral
thumb|240px|Francisco Xavier do Amaral vuoden 2007 presidentinvaalikampanjan aikaan. Francisco Xavier do Amaral (1937 − 6. maaliskuuta 2012 ) oli itätimorilainen poliitikko. Hän oli yksi Associação Social-Democrata Timorensen perustajista 1974. Hän oli presidentti kymmenen päivän ajan, kun Portugalin Timorin siirtokunta julistautui yksipuolisesti itsenäiseksi 28. marraskuuta 1975. Vuodesta 2001 lähtien hän oli parlamentin jäsen.
Kun Indonesia hyökkäsi itsenäiseksi julistautuneeseen Itä-Timoriin 7. joulukuuta 1975, Amaral pakeni vuorille. Hänet syrjäytettiin itsenäisyysliikkeen johdosta 1977 sen ajautuessa erimielisyyksiin siitä, miten Indonesian miehitystä pitäisi vastustaa. Yksi FRETILINiksi nimetyn liikkeen ryhmittymä vangitsi hänet, kunnes elokuussa 1978 Indonesian asevoimat yllätti sen ja Amaral jäi indonesialaisten vangiksi. Hänet asetettiin kotiarestiin Baliin ja vuodesta 1983 Jakartaan, kunnes Indonesia vetäytyi Itä-Timorista 1999.
Amaral pyrki presidentiksi vuosien 2002 ja 2007 vaaleissa.
Adam Lipski
Adam Iosifovitš Lipski (Липский, 1860 – ?) oli venäläinen senaattori ja salaneuvos. Hän toimi Suomen virkaatekevänä kenraalikuvernöörinä 16. maaliskuuta 1917 – 31. maaliskuuta 1917. Lipski nimitettiin virkaatekeväksi kenraalikuvernööriksi, kun hänen edeltäjänsä Franz Albert Seyn pidätettiin ja vangittiin Petrogradissa.
Lipski sai lainopillisen koulutuksen, nimitettiin 1908 Venäjän oikeusministeriön lakineuvoston jäseneksi, Suomen kenraalikuvernöörin apulaiseksi 18. lokakuuta 1910 alkaen ja oli sen ohessa Venäjän hallitsevan senaatin jäsen ja senaattori 1. tammikuuta 1916 alkaen.
Lipski sai salaneuvoksen arvon siirryttyään Suomen kenraalikuvernöörin apulaiseksi.
Vaiheet vallankumouksen jälkeen ovat tuntemattomat.
Will Hughes
William James "Will" Hughes (s. 17. huhtikuuta 1995) on englantilainen jalkapalloilija, joka on pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja. Hän on vuodesta 2021 edustanut Valioliigassa pelaavaa Crystal Palacea.
Hughes edusti vuoteen 2017 saakka Englannin mestaruussarjassa pelaavaa Derby Countya. Tämän jälkeen hän pelasi Watfordissa kolmen kauden aikana Valioliigassa 77 ottelua, joissa hän teki viisi maalia, ja kaudella 2020–2021 mestaruussarjassa 30 ottelua, joissa hän teki kaksi maalia. Kesällä 2021 hän siirtyi Crystal Palaceen, jossa hän pelasi ensimmäisellä kaudellaan 16 ja toisella 27 valioliigaottelua. Jälkimmäisellä kaudella hän teki yhden maalin, kauden viimeisessä ottelussa Nottingham Forestia vastaan.
Hughes on pelannut Englannin alle 17-vuotiaiden maajoukkueessa kuusi ottelua ja tehnyt niissä yhden maalin. Alle 21-vuotiaiden maajoukkueessa hänen tilillään on 23 maaottelua ja kaksi maalia. Alle 21-vuotiaiden EM-kilpailuissa hän on pelannut kahdessa ottelussa vuoden 2015 lopputurnauksessa ja samoin kahdessa ottelussa vuonna 2017.
Nag Hammadin kirjasto
Nag Hammadin kirjastoksi kutsutaan Egyptistä al-Qasrin kylästä läheltä Nag Hammadia joulukuussa 1945 tehtyä tekstilöytöä. Löydön muodostivat 13 nahkaan käärittyä papyruskirjaa, jotka oli haudattu sinetöidyissä ruukuissa. Löydön tekivät paikalliset maanviljelijät.
Löytöön kuuluvissa koodekseissa (papyruslehdistä koottu eräänlainen kirja) on 52 kirjoitusta, joista suurin osa oli entuudestaan tuntemattomia. Kirjoitukset ovat enimmäkseen gnostilaisia. Joukossa on myös muita varhaiskristillisiä kirjoituksia, joitakin kirjoituksia, jotka kuuluivat Corpus Hermeticumiin, sekä osittainen käännös Platonin Valtiosta.
Löydetyt kirjoitukset oli kirjoitettu koptin kielellä, mutta ne olivat kaikki todennäköisesti käännöksiä kreikan kielestä. Tunnetuin löydöistä oli Jeesuksen sanoja sisältävä Tuomaan evankeliumi, josta Nag Hammadin kirjasto sisälsi ainoan tunnetun kokonaisen version. Egyptin Oksyrhynkhoksesta oli jo vuonna 1898 löydetty evankeliumin katkelmia, jotka uuden löydön jälkeen osattiin tunnistaa osiksi samaa evankeliumia. Samoin havaittiin, että kyseessä oli sama evankeliumi, jota oli siteerattu monissa varhaisissa kristillisistä lähteissä. Kirjoitusten alkuperäiset kateissa olevat kreikankieliset versiot on ajoitettu ensimmäiselle tai toiselle vuosisadalle, mutta kirjoitukset itse ovat peräisin 200- tai 300-luvuilta.
Löydön merkitys on siinä, että se tarjosi ensimmäisen kerran luettavaksi gnostilaisia alkuperäiskirjoituksia. Muut kirjoitukset oli varhaisina alkukristillisinä vuosisatoina tuhottu, ja niistä oli ollut jäljellä enää vain gnostilaisuutta vastustaneiden kirkkoisien kirjoituksissa olleita kuvauksia. Nag Hammadin löytö on lisännyt huomattavasti nykypäivän tietämystä gnostilaisuudesta.
Nag Hammadin koodekseja säilytetään Koptilaisessa museossa Kairossa.
Alkuperä
Koodeksien on uskottu olleen peräisin läheisen Pyhän Pakhomioksen luostarin kirjastosta. Munkit olivat todennäköisesti haudanneet kirjat 300-luvulla, kun gnostilaisten kirjoitusten omistaminen oli julistettu harhaoppiseksi ja siitä oli määrätty kovat rangaistukset. Erityisesti Athanasios ajoi uutterasti tällaisten kirjoitusten perinpohjaista hävittämistä. Samoin Theodosius I oli antanut 390-luvulla määräykset kirjoitusten tuhoamiseksi. Munkit eivät kuitenkaan tuhonneet kirjoituksia, koska he mahdollisesti ajattelivat asenneilmapiirin lientyvän tulevaisuudessa, jolloin kirjoitukset voitaisiin jälleen kaivaa esiin.
Kirjaston löytäminen
Kirjaston löytämistä on kuvattu yhtä jännittäväksi tarinaksi kuin itse löytöä. Joulukuussa 1945 kaksi egyptiläistä veljestä löysi joitakin papyruksia suuresta saviastiasta kaivaessaan lannoitetta kalkkikiviluolien ympäriltä lähellä nykyistä Habra Domia Ylä-Egyptissä. Löytö sai nimen Nag Hammadin mukaan, sillä se oli lähin suurempi asutuskeskus.
Veljekset eivät aluksi ilmoittaneet löydöistä, vaan aikoivat tehdä rahaa myymällä kirjoituksia yksittäin pienin väliajoin. Kerrotaan, että veljesten äiti myös poltti joitakin käsikirjoituksista huolestuneena, että niillä voisi olla ”vaarallisia seuraamuksia”. Seurauksena löytö havaittiin vasta vaiheittain, ja sen merkittävyys valkeni vasta jonkin ajan kuluttua alkuperäisestä löydöstä.
Vuonna 1946 veljekset joutuivat sukuriitaan ja jättivät käsikirjoitukset koptilaiselle papille, jonka lanko myi saman vuoden lokakuussa koodeksin Vanhan Kairon Koptilaiselle museolle. Tämä koodeksi on nykyisin kokoelman koodeksi numero III. Koptologi ja uskontohistorioitsija Jean Dorese ymmärsi löydön merkityksen ja julkaisi ensimmäisen viittauksen siihen vuonna 1948. Vuosien kuluessa suurin osa kirjoituksista päätyi papille Kairossa toimineelta kyproslaiselta antiikkikauppiaalta. Vuoden 1956 vallankumouksen jälkeen tekstit luovutettiin Koptilaiselle museolle ja ne julistettiin kansallisomaisuudeksi.
Sillä välin yksi koodekseista oli kuitenkin myyty Kairossa belgialaiselle antiikkikauppiaalle. Koodeksia yritettiin myydä sekä New Yorkissa että Pariisissa. Lopulta sen hankki zürichiläinen Jung-instituutti vuonna 1951 Gilles Quispelin välityksellä. Se oli tarkoitettu tunnetun psykologin Carl Jungin syntymäpäivälahjaksi. Tästä syystä tätä koodeksia kutsutaan yleensä Jungin koodeksiksi. Tämä koodeksi on nykyisin kokoelman koodeksi numero I.
Jungin kuolema vuonna 1961 sai aikaan riidan koodeksin omistuksesta. Seurauksena käsikirjoitukset annettiin Koptilaiselle museolle vasta vuonna 1975, kun ensimmäinen painos löydöstä oli jo julkaistu. Seurauksena papyrukset päätyivät lopulta yhteen paikkaan Kairoon. Museossa on alkuperäisestä löydöstä 11 kokonaista kirjaa ja katkelmia lopusta kahdesta, tehden yhteensä yli sivua.
Luettelo Nag Hammadista löydetyistä koodekseista
pienoiskuva|Aukeama koodeksista II, joka sisältää kappaleita [[Tuomaan evankeliumista ja Johanneksen salaisesta kirjasta.]]
Koodeksi I (Jung Foundation -koodeksi)
Koodeksi II
Koodeksi IV
Koodeksi V
Koodeksi VI
Koodeksi VII
Koodeksi VIII
Koodeksi IX
Koodeksi XI
Koodeksi XIII
Käännökset
Ensimmäinen julkaisu Nag Hammadin löydöistä oli ensimmäisestä eli Jungin koodeksista. Se oli Kairossa vuonna 1956 julkaistu osittainen käännös. Egyptin vaikeasta poliittisesta tilanteesta johtuen seuraavia osia julkaistiin Kairosta ja Zürichistä hyvin hitaasti.
Tilanne muuttui vasta vuonna 1966 Italiassa pidetyn Messinan kongressin jälkeen. Kokouksen tarkoituksena oli antaa tutkijoille mahdollisuus päästä konsensukseen gnostilaisuuden määritelmästä. James M. Robinson kokosi joukon toimittajia ja kääntäjiä, joiden tehtävänä oli toimittaa kaksikielinen laitos Nag Hammadin koodekseista alkukielellä ja englanniksi, yhteistyössä kalifornialaisen Institute for Antiquity and Christianityn kanssa. Robinson valittiin vuonna 1970 Unescon ja Egyptin kulttuuriministeriön perustaman International Committee for the Nag Hammadi Codices -komitean sihteeriksi. Hän johti projektia tästä asemasta käsin. Faksimilelaitokset, The Facsimile Edition of the Nag Hammadi Codices, julkaistiin kahdessatoista osassa vuosien 1972 ja 1977 välillä, ja lisäyksiä julkaistiin 1979 ja 1984. Tämä tarjosi koko löydön kaikkien halukkaiden tutkittavaksi.
Samaan aikaan joukko itäsaksalaisia tutkijoita — muun muassa Alexander Bohlig, Martin Krause ja Uuden testamentin tutkijat Gesine Schenke, Hans-Martin Schenke ja Hans-Gebhard Bethge — valmistelivat ensimmäistä saksankielistä käännöstä löydöistä. Kolme viimeksi mainittua valmistivat täydellisen käännöksen berliiniläisen Humboldtin yliopiston tuella. Se julkaistiin 2001.
Suomessa löytöä on tutkinut Helsingin yliopiston eksegetiikan laitoksen tutkijaryhmä. Teksteistä on suomennettu valikoima Nag Hammadin kätketty viisaus vuonna 2001 (toinen painos 2005). Käännöksessä on mukana myös Berliinin koodeksin tekstejä.
Charles Gibson
Charles Gibson voi viitata muun muassa näihin:
Cyprian Ekwensi
Cyprian Odiatu Duaka Ekwensi (26. syyskuuta 1921 Minna – 4. marraskuuta 2007) oli nigerialainen novellikirjailija.
Ekwensi opiskeli Ibadanin Government Collegessa. Ekwensi kirjoitti englannin kielellä, ja häntä pidettiin taidokkaana afrikkalaisen elämänmenon kuvaajana. Hän oli ennen kirjailijanurallaan menestymistä muun muassa metsätöissä ja opettajana.
Ekwensin tunnetuimpien teostensa joukkoon lukeutuu People of the City (1954). Hänellä oli vaimonsa Eunice Anyiwon kanssa viisi lasta.
Ekwensi kuoli Enugussa 86 vuoden ikäisenä.
Outi Alanko-Kahiluoto
Koulutukseltaan Alanko-Kahiluoto on filosofian tohtori ja työskenteli ennen politiikkaa kirjallisuuden ja filosofian tutkijana.
Koulutus ja tutkimus
Alanko-Kahiluoto valmistui ylioppilaaksi vuonna 1985 ja filosofian lisensiaatiksi vuonna 1994. Hän väitteli filosofian tohtoriksi vuonna 2007. Vuosina 1993–2001 Alanko-Kahiluoto työskenteli tutkijana ja opettajana Helsingin yliopistossa. Vuosina 2001–2007 hän oli Suomen Akatemian projektitutkija. Alanko-Kahiluoto oli Tieteentekijöiden liiton luottamusmies Helsingin yliopiston humanistisessa tiedekunnassa vuosina 2004–2007.
Poliittinen toiminta
Alanko-Kahiluoto valittiin Helsingin kaupunginvaltuustoon vuoden 2004 kunnallisvaaleissa. Hän toimi Helsingin Vihreiden puheenjohtajana vuosina 2005–2007 ja oli perustamassa Helsingin Vihreitä Naisia vuonna 2005. Alanko-Kahiluoto on myös Vihreiden Naisten puheenjohtaja vuodesta 2014. Kunnallispolitiikassa Alanko-Kahiluoto on puolustanut erityisesti julkisia palveluita kuten lähikouluja ja -kirjastoja, lasten päivähoitoa, mielenterveyspalveluita ja vanhusten palveluita sekä pyrkinyt parantamaan asunnottomien tilannetta. Vuoden 2017 vaaleissa hän ei asettunut ehdolle.
Eduskuntaan Alanko-Kahiluoto valittiin ensimmäisen kerran vuoden 2007 vaaleissa Helsingin vaalipiiristä 4 622 äänellä. Hänet valittiin jatkokaudelle vuoden 2011 eduskuntavaaleissa. Kesällä 2011 hän oli ehdolla vihreiden puheenjohtajaäänestyksessä saaden 20 prosenttia äänistä ja tullen toiseksi Ville Niinistön jälkeen. Lokakuussa 2013 Alanko-Kahiluodosta tuli vihreiden eduskuntaryhmän puheenjohtaja Pekka Haaviston seurattua Heidi Hautalaa ministerinä. Vuosina 2009–2011 hän oli eduskuntaryhmän toinen ja vuonna 2013 ensimmäinen varapuheenjohtaja.
Alanko-Kahiluoto oli ehdolla europarlamenttivaaleissa 2014 ja sai 5 643 ääntä. Vuoden 2015 eduskuntavaaleissa hänet valittiin kolmannelle kaudelle eduskuntaan 7 884 äänellä. Hän jatkoi vihreän eduskuntaryhmän puheenjohtajana.
Vuoden 2015 vaalien jälkeen Alanko-Kahiluoto valittiin suuren valiokunnan ja tulevaisuusvaliokunnan jäseneksi. Aiemmin hän on ollut varsinainen jäsen sosiaali- ja terveysvaliokunnassa (2009–2015), sivistysvaliokunnassa (2008–2011 ja 2012–2014), puolustusvaliokunnassa (2014–2015), työelämä- ja tasa-arvovaliokunnassa (2007–2008) ja perustuslakivaliokunnassa (2007–2008). Vuonna 2011 hän toimi lyhyen aikaa myös tarkastusvaliokunnan puheenjohtajana.
Touko Aallon luovuttua puheenjohtajuudestaan, Alanko-Kahiluoto ilmoitti olevansa käytettävissä uudeksi puheenjohtajaksi.
Yksityiselämä
Alanko-Kahiluoto on ollut vuodesta 1996 naimisissa teatteriohjaaja Atro Kahiluodon kanssa ja heillä on kaksi lasta. Runoilija Väinö Kirstinä oli Alanko-Kahiluodon setä.
Muusikot Ismo Alanko, Ilkka Alanko ja Petri Alanko sekä Satu Alanko-Rautamaa ovat Alanko-Kahiluodon serkkuja. Alanko on Outi Alanko-Kahiluodon äidin tyttönimi.
Alanko-Kahiluoto on joutunut koulukiusaamisen uhriksi.
Lindbladin resonanssi
Lindbladin resonanssit ovat resonansseja, joita esiintyy painovoiman koossa pitämissä pyörivissä järjestelmissä pyörimisakselin suhteen esiintyvien epäsymmetrioiden vaikutuksesta. Lindbladin resonansseja esiintyy esimerkiksi galakseissa ja protoplanetaarisissa kiekoissa epäsymmetrioiden, kuten pienten seuralaisgalaksien tai protoplaneetoiden vaikutuksesta.
,
missä \kappa_{0} on episyklitaajuus ja m on jokin positiivinen kokonaisluku. Tällöin kappaleessa ilmenee sen kiertäessä järjestelmää gravitaatiopotentiaalin jaksoittaiset muutokset resonanssissa oman ratataajuutensa kanssa.
Jaottelu sisempiin ja ulompiin Lindbladin resonansseihin on helppo tehdä. Kun kappaleen kulmanopeus on suurempi kuin muun järjestelmän, sen rata on sisemmällä järjestelmässä ja se saavuttaa radallaan epäsymmetrisyyksiä, mikä vastaa yllä olevan yhtälön plus-merkkiä. Vastaavasti päinvastaisessa tilanteessa kappale on ulompana ja jää jälkeen ja yhtälössä käytetään miinus-merkkiä. Niitä etäisyyksiä järjestelmän keskustasta, joilla Lindbladin resonansseja esiintyy, kutsutaan Lindbladin säteiksi (lat. Lindblad radii).
Tilannetta, jossa  sanotaan korotaatioresonanssiksi (engl. corotation resonance).
Protoplanetaarisissa kiekoissa protoplaneetat toimivat epäsymmetrioina, ja tällöin Lindbladin resonanssit saavat aikaan kiertoimpulssin kulkeutumista planeetan radan sisäpuolelta sen ulkopuolelle. Vastaavasti myös kaasua ja pölyä kulkeutuu kiekon keskusta kohti.
Lindbladin resonanssit on nimetty ruotsalaisen tähtitieteilijän Bertil Lindbladin (1895-1965) mukaan.
Noepoli
Noepoli on kunta Etelä-Italiassa, Basilicatan alueella, Potenzan maakunnassa. Kunta sijaitsee maakunnan eteläosassa, runsaat 100 kilometriä Potenzasta kaakkoon, parikymmentä kilometriä Tarantonlahden rannikolta. Noepolissa on vajaat tuhat asukasta.
W. R. Olson
W. R. (William Robert Henry) Olson, kirjailijanimi myös Charles Gibson (15. lokakuuta 1922 Paddington, Sydney, Australia – 11. maaliskuuta 1975) oli australialainen kirjailija.
Olson vietti lapsuutensa Newcastlessa ja kävi Newcastle Boys’ High Schoolia. Hän oli harjoittelijana Sydneyn The Daily Telegraphin Newcastlen-toimituksessa. Hän palveli toisen maailmansodan aikana 1943–1946 Uudessa-Guineassa. Sodan päätyttyä hän meni toimittajaksi Sydneyn The Daily Mirroriin. Olson työskenteli kaikissa sydneyläisissä sanomalehdissä, ja 1964 hän sai nimityksen Australian ensimmäisen maanlaajuisen päivälehden The Australianin päätoimittajaksi. Vuonna 1966 hän siirtyi P & O:n palvelukseen tiedotusjohtajaksi. Vuodesta 1970 hän toimi kuljetusalaan erikoistuneena freelancetoimittajana ja kustantajana.
Nuokkuhelmikkä
Ulkonäkö ja koko
thumb|220px|vasen|Nuokkuhelmikän kukinto. thumb|Nuokkuhelmikän hedelmiä. Nuokkuhelmikkä kasvaa 35–50 cm korkeaksi. Kasvi on pitkärönsyinen ja kasvutavaltaan pysty tai koheneva. Varren tyviosa on väriltään violetti. Lehtitupet ovat litteitä ja varsinkin selkäsuoneltaan karheita. Nuokkuvat lehdet ovat 2–3 mm leveitä, tasasoukkia, suippoja ja kiiltäviä. Lehden kieleke on enintään 1 mm pitkä, ruskehtava ja tylppä. Kukinto on 7–10 cm pitkä, toispuoleisesti nuokkuva terttumainen röyhy. Tähkylät ovat 5–10 mm pitkiä, lyhytperäisiä ja nuokkuvia. Kaleet ovat väriltään sinipunertavia. Nuokkuhelmikkä kukkii Suomessa kesä-heinäkuussa.
Nuokkuhelmikkä muistuttaa läheisesti Suomessa harvinaisia mätäshelmikkää (M. picta) ja röyhyhelmikkää (M. uniflora).
Levinneisyys
Nuokkuhelmikkä kasvaa yleisenä koko Suomessa Pohjois-Lappia lukuun ottamatta, jossa se on harvinaisempi. Erityisen yleinen nuokkuhelmikkä on Etelä-, Keski- ja Itä-Suomessa.
Elinympäristö
Nuokkuhelmikkä viihtyy rehevänpuoleisissa ja rehevissä metsissä ja lehtoniityillä. Pohjoisessa lajia tavataan myös erityyppisissä korvissa.
Itävallan maantiede
Itävallan maantieteen tärkeimmät piirteet ovat Alpit ja Tonava. Maan 83 858 neliökilometrin kokonaispinta-alasta yli 46 prosenttia on metsää; niittyä tai laidunmaata on noin 24 prosenttia ja viljelyskäytössä on noin 18 prosenttia maasta. Itävalta on sisämaavaltio; sen rajanaapureita ovat pohjoisessa Tšekki, koillisessa Slovakia, idässä Unkari, etelässä Slovenia, lounaassa Italia, lännessä Sveitsi ja Liechtenstein sekä luoteessa Saksa.
Alpit peittävät 62 prosenttia Itävallan pinta-alasta. Loppuosakin on varsin kukkulaista: Tonavan laakso ja Alppien pohjoinen reuna-alue, matalampi alue maan itä- ja koillisosassa sekä Alppien reuna-alue niiden eteläpuolella. Maan korkein kohta on Alpeilla sijaitseva Großglockner, 3 798 metriä merenpinnasta, toiseksi korkein on Wildspitze, 3 774 metriä. Matalin paikka on Neusiedler See 115 metriä Adrianmeren pinnan yläpuolella.