cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ruotsin vallan aika Suomessa
Sota Venäjää vastaan
Suomen kannalta ulkopoliittisesti merkittäviä olivat edelleen jatkuvat konfliktit Venäjän kanssa; Kustaa Vaasan kauden alkuvaiheessa pyrittiin jälleen saamaan selvyyttä rajalinjan kulkuun neuvotteluin. Ruotsalaiset pyrkivät lykkäämään rajan tarkistamista mahdollisimman pitkälle, ja väliaikaisista sopimuksista huolimatta kahakat ja molemminpuoliset ryöstöretket jatkuivat. Vuonna 1555 Viipurissa pidetyssä aateliskokouksessa suositeltiin kuninkaalle sotaan ryhtymistä. Hyökkäys sai aikaan Iivana Julman vastaiskun Viipurin ja Savon suunnilla. Vuosina 1556–1557 käydyt neuvottelut päättyivät 40 vuoden mittaisen välirauhan solmimiseen. Tarkoitus oli järjestää 1559 uudet neuvottelut rajan kulusta, mikä ei kuitenkaan koskaan toteutunut.
Aatelin väärinkäytökset
Sota-aikana kuningas oli oleskellut pitkään Suomessa. Tuolloin hän määräsi myös toimitettavaksi laajan tutkimuksen aateliston tekemistä väärinkäytöksistä. Tämän tutkinnan tuloksena syntynyt ns. Jaakko Teitin valitusluettelo, joka on merkittävä 1500-luvun yhteiskuntahistorian lähde. Kesällä 1556 kuningas muodosti vielä Suomesta oman herttuakunnan, jonka johtoon nimettiin kuninkaan poika Juhana. Kustaa Vaasa kuoli syyskuussa 1560. Valtaistuimelle häntä seurasi Eerik XIV.
Kustaa Vaasan jälkeen kruunu menetti otteensa Suomesta lähes kokonaan ja valtion auktoriteetti murentui. Väkivalta, omankäden oikeus ja vahvemman oikeus pääsivät valtaan. Keskushallinto sai yliotteen maasta vasta 1620-luvulla.
Eerik XIV:n valtakausi
pienoiskuva|300px|Eerik XIV
Eerik XIV kruunattiin kuninkaaksi 1561. Hän pyrki entisestään voimistamaan kuninkaanvaltaa suhteessa ylimystöön ja siten myös veljiinsä. Näiden asemaa heikentääkseen Eerik perusti uusia kreivi- ja vapaaherrakuntia jakamaan herttuain valtaa. Suomessa kuninkaan politiikka näkyi myös uusien laamannien nimittämisessä maahan. Vuonna 1561 kuningas hyväksytti valtiopäivillä ns. Arbogan artikkelit, joiden avulla herttuat alistettiin kuninkaan valvontaan ja näiltä vietiin itsenäisen ulkopolitiikan mahdollisuus.
Keskeistä kuninkaalle oli nimenomaan Suomen herttuan Juhanan aseman murentaminen. Juhanan herttuakuntana Suomesta muodostui valtakunnalle alistettu ”feodaalinen pienoisvaltio” (Keränen), jolla oma kanslia, vero- ja laskukamari sekä neuvoskunta, joka vastasi valtaneuvostoa. Juhanan edut Liivinmaalla olivat myös ristiriidassa kuninkaan kanssa: Katariina Jagellonican kanssa suunnitteilla olleen avioliiton myötä Juhana saisi haltuunsa Liivinmaalla useita panttilinnoja. Samanaikaisesti Eerik XIV oli ajautumassa sotaan Puolan kanssa Liivinmaalle suuntautuvan ekspansiopolitiikan vuoksi. Vuonna 1561 Tallinnan raati oli jo luovuttanut kaupungin kuninkaan suojelukseen, saman kevään aikana myös Viru- ja Harjumaan aateli erkaantui Saksalaisesta ritarikunnasta.
Valtataistelu
Konfliktin tiivistyttyä kuningas kutsui vuonna 1563 koolle valtiopäivät, joilla Juhana tuomittiin kuolemaan. Kehitys johti Turun linnan piiritykseen kesällä 1563. Kahakoiden ja pommitusten jälkeen linna antautui 12. elokuuta 1563, minkä jälkeen linnan loisto tuhottiin, herttuapari vangittiin ja vietiin Ruotsiin vankeuteen. 1560-luvulla Ruotsin ulkopolitiikkaa leimasi sodankäynti Baltiassa Puolaa vastaan. Lisäksi Eerik XIV ajautui sotaan Tanska-Norjaa ja Lyypekkiä vastaan. Tämä edellytti hyviä idänsuhteita: sotavoimien keskittäminen muualle edellytti hyviä suhteita Moskovan suuntaan. Eerik XIV:n kausi päättyi vuonna 1568 aateliston noustua kuningasta vastaan. Tällä kertaa myös Suomen ylimystö oli kapinallisten puolella, yhtä lailla vanhat Juhanan kannattajat kuin Eerikin luottomiehetkin. Turun linna tuli kapinallisten haltuun. Eerik vietti seuraavat vuodet vankeudessa, kunnes hänet tuomittiin kuolemaan ja myrkytettiin vuonna 1577.
Pitkä viha
pienoiskuva|300px|Juhana III. [[Johan Baptista van Utherin maalaus vuodelta 1582. Kuningas on pukeutunut viimeisimmän espanjalaisen hovimuodin mukaisesti.]] Juhana III:n kuningaskaudella rajakahakat Käkisalmen läänin rajalla johtivat jälleen uuteen sotaan (1570–1595), joka tunnetaan pohjoismaisena viisikolmattavuotisena sotana. Pääosin kyse oli raa’asta, molemminpuolisesta sissisodasta. Alkuvaiheissa sodankäynti oli kuitenkin organisoitua ja vuosina 1573–1577 Suomen rintamalla elettiin aselevon aikaa. Vuosikymmenen puolessa välissä alkoivat kuitenkin talonpoikaiset kahinoinnit: karjalaiset hyökkäsivät Oulujärven ja Iijoen suunalle, Etelä-Suomesta lähdettiin Suomenlahden tuolle puolen. Vuosikymmenen taitteessa organisoitunut sodankäynti käynnistyi jälleen hyökkäyksellä Narvaan (1579) ja Käkisalmen valloituksella vuonna 1580. Narva vallattiin seuraavana vuonna, minkä jälkeiset neuvottelut johtivat vuoteen 1590 kestäneeseen välirauhaan. Välirauhasta huolimatta sissisota jatkui itärajan molemmin puolin, mikä johti Kainuun ja Pohjois-Pohjanmaan laajamittaiseen autioitumiseen 1580-luvulla. Pekka Vesaisen johdolla pohjalaiset tekivät kostoretkiä Vienan Karjalaan. Sota päättyi Täyssinän rauhansopimukseen vuonna 1595.
Uusi valtaistuinriita
Juhana III:n kuoltua vuonna 1592 jäi valtaistuin vaille haltijaa. Seuraajaehdokkaita oli kaksi: Sigismund ja Kaarle-herttua. Kuninkuuskysymys kietoutui yhteen myös kirkkopolitiikan kanssa: vastauskonpuhdistuksen ajan Euroopassa Sigismund oli katolinen, mikä teki hänen asemastaan entistä ongelmallisemman luterilaisessa Ruotsissa. Vuonna 1593 Sigismund saapui maahan kruunattavaksi. Hallitsijan vakuutuksensa hän antoi seuraavan vuoden syksyllä. Tällöin hän myös hyväksyi Upsalan sääty- ja kirkolliskokouksen (1593) luterilaisen linjan. Sigismundin kruunauksen myötä Ruotsin ja Puolan välille syntyi muutamia vuosia kestänyt personaaliunioni; Puolan kuninkaana Sigismund oli aina vuoteen 1632 saakka.
Kuninkaan palattua Puolaan, nousi aateliston kesken erimielisyyksiä Kaarle-herttuan asemasta valtionhoitajana. Tässä kiistassa Suomen käskynhaltija Klaus Fleming asettui kuninkaan puolelle. Arbogan valtiopäivillä 1597 Kaarle kuitenkin nimettiin valtionhoitajaksi. Tällöin hän myös julisti vastustajansa, ennen kaikkea Klaus Flemingin kapinallisiksi.
Ankaroituva oikeudenkäyttö
Yleisesti Euroopassa Uuden ajan alussa 1500- ja 1600-luvuilla maallisissa oikeuksissa alettiin käyttää niin sanottua ”Mooseksen lakia” eli eräitä kohtia Raamatusta. Mooseksen lain mukaan noituus ja taikuus oli kielletty ja muun muassa jumalanpilkasta, kiroilusta, vanhempiaan vastaan rikkomisesta, väärästä valasta, taposta, koron kiskonnasta, väärästä todistuksesta ja useista seksuaalirikoksista voitiin tuomita kuolemaan. Mooseksen laki tuli yleiseksi oikeusohjeeksi Ruotsin valtakunnassa vuonna 1608 ja se säilyi voimassa aina vuoden 1734 uuteen valtakunnan lakiin asti. Lakia ei yleensä kuitenkaan sovellettu koko ankaruudessaan ja kuolemantuomioita lievennettiin noin puolessa tapauksista.
Nuijasota ja muut 1500-luvun levottomuudet
Talonpoikaislevottomuudet lisääntyivät Kustaa Vaasan hallintokaudella muun muassa lisääntyneen verorasituksen ja toisaalta hänen poikiensa valtakamppailun myötä. Talonpoikaislevottomuuksien huipentuma Suomessa oli nuijasodaksi kutsuttu kapina vuosina 1596–1597. Se päättyi verisesti armeijan kukistaessa nuijin, keihäin ja jousin aseistetut pohjalaiset ja savolaiset talonpojat. Kapina suuntautui Suomessa valtaa käyttänyttä aatelia ja erityisesti Klaus Flemingiä vastaan. Kapinoitsijat hakivat apua Ruotsin kruunua tavoitelleelta Kaarle-herttualta. Kapinan syinä nykytutkimus pitää rappasodan sotarasitusta, taloudellista taantumaa ja linnaleirijärjestelmän aiheuttamia kärsimyksiä. Tutkijat ovat olleet erimielisiä siitä, miten suuri vaikutus Kaarle-herttuan harjoittamalla Klaus Flemingin vastaisella yllytyksellä oli nuijasodan syntyyn.
Suurvalta-aika (1617–1721)
pienoiskuva|vasen|350px|Aikalaismaalaus [[Lech|Lechvirran taistelusta vuodelta 1632. Hakkapeliitat on kuvattu ylittämässä jokea oikealla.]] Suurvalta-aikana ristiretkiaikana tehtyä Suomen liittämistä Ruotsiin pidettiin tärkeänä ja arvokkaana asiana. Suomea pidettiin nimenomaan valloitettuna alueena ja se sopi hyvin suurvalta-ajan maailmankuvaan. Se tarkoitti ruotsalaisten olleen menneinä aikoina valloittajakansa, mikä tuotti valtakunnalle kunniaa. Mikael Wexonius näki suurimman osan suomalaisista päässeen "svealaisen kilven suojaan", mikä tarjosi heille turvallisuutta ja hyvinvointia, sekä paremman elämän kuin kotimaisen kuninkaan alamaisena. Hänen näkemyksensä mukaan suomalaisia kohdeltiin suurvalta-ajan Ruotsissa kuin veljiä ja hän ei tiennyt kumpaa ylistäisi enemmän: ruotsalaisten viisasta hallintoa, vai suomalaisten uskollisuutta valtakunnalle. Näkemys jonka mukaan oli suomalaisten onni, että maa kuului Ruotsin valtakuntaan oli vallitseva, eikä poikkeavia näkemyksiä voitu esittää ainakaan kirjallisesti. Jopa ajan fennofiilit, kuten esimerkiksi Daniel Juslenius, korosti merkkiteoksessaan Aboa vetus et nova suomalaisten syytä iloita Eerik Pyhän saavuttamaa voittoa, vaikkakin se oli väkivaltainen. Sen johdosta suomalaiset olivat kuitenkin päässeet pois helvetillisestä pimeydestä jossa he olivat eläneet.
Stolbovan rauha
Vuosina 1604–1611 Södermanlannin herttua Kaarle oli Ruotsin kuningas Kaarle IX. Hänen hallituskaudellaan valtakunta kävi miltei jatkuvasti sotaa Venäjää ja Puolaa vastaan erityisesti Baltian maakuntien Viron ja Liivinmaan omistuksesta. Lisäksi vuosina 1611–1613 käytiin tappiollinen sota Tanskaa vastaan. Kaarle IX:n kuoltua valtaistuimelle nousi hänen poikansa Kustaa II Aadolf. Valtakunnan tila oli huono ja Ruotsin oli solmittava vuonna 1613 rauha Tanskan kanssa. Venäjän kanssa solmittiin Stolbovan rauha vuonna 1617, minkä seurauksena Käkisalmen lääni, Pähkinälinna ja osa Inkeriä liitettiin Ruotsiin.
Modernisointia ja uudistuksia
Kuninkaan ja valtakunnankansleri Axel Oxenstiernan johdolla Ruotsissa ja Suomessa alettiin ulkopoliittisen tilanteen rauhoituttua toteuttaa huomattavia uudistuksia. Armeija ja sotalaitos järjestettiin uudelleen erityisesti alankomaalaisen Morits Oranialaisen antaman esikuvan mukaisesti. Myös laivastoa ja kruunun hallintoa uudistettiin. Maassa saatettiin voimaan uusi hallitusmuoto ja valtakunta jaettiin lääneihin. Suomeen nimitettiin 1600-luvulla lisäksi ajoittain kenraalikuvernööri kehittämään maan oloja.
1600-luvulla vuodesta 1623 lähtien Suomessa toimi kaikkiaan viisi kenraalikuvernööriä kuuden virkakauden aikana yhteensä 28 vuotta. Järjestelmää ei ollut tarkoitettu pysyväksi ja näin monien kenraalikuvernöörien nimittäminen kertoo siitä, että Tukholmassa nähtiin ettei alueen asiat olleet kunnossa, mutta ne oli voimalla korjattavissa. Suomen ensimmäiseksi kenraalikuvernööriksi nimitettiin kesäkuussa 1623 Nils Tuurenpoika Bielke jonka virka-asuntona toimi Turun linna. Hänen tehtävänään oli valvoa käskynhaltijoita, vouteja ja verojenkokoajia sekä huolehtia siitä, että Suomi huoltaisi paremmin Baltiassa olevaa armeijaa. Suomesta hänen käsityksensä ei ollut mairitteleva ja maata hän luonnehti kurjaksi barbaarien kulmakunnaksi. Hän pyysi useita kertoja eroa ja sai sen vihdoin 1631. Hänen seuraajakseen nimitettiin Gabriel Bengtsson Oxenstierna, joka toimi virassa vuoteen 1634. Häntä seurasi virassa vuonna 1637 Pietari Brahe. Suurvaltakaudella valtakuntaan perustettiin kolme uutta yliopistoa, joiden joukossa myös vuonna 1640 Suomen ensimmäinen yliopisto Turun Akatemia. Vuosisadan aikana Suomeen perustettiin myös uusia kaupunkeja ja Turun kuninkaallinen hovioikeus. Kaupunkeja oli vähän ja ne olivat pieniä. Niiden määrä kasvoi kuitenkin erityisesti 1600-luvulla ja 1700-luvulle tultaessa niissä asui väestöstä noin 5 %. Suomen kaupunkien kehitykseen vaikutti erityisesti Tukholman merkitys valtakunnan pääkaupunkina. Kaupunkeihin saapui kauppiaita 1600-luvun aikana erityisesti Saksasta ja Skotlannista. Kaupunkien väestöstä 1700-luvun puolivälissä noin 40 % oli ruotsinkielistä.
Kolmikymmenvuotinen sota
pienoiskuva|vasen|300px|Suomalainen sotaväki Ruotsin armeijassa 1631–1647. Suomesta otetut sotilaat vastasivat sodan aikana noin kolmasosaa koko valtakunnasta otetuista. Baltiassa Ruotsi kävi edelleen sotaa Puola-Liettuaa vastaan ja vuonna 1629 solmittiin väliaikainen Altmarkin rauha. Saksassa syttyneeseen katolisen keisarin ja protestanttisten ruhtinaiden väliseen kolmikymmenvuotiseen sota Kustaa II Aadolf liittyi vuonna 1630 noustuaan maihin Pohjois-Saksassa. Ruotsin tavoitteena sodassa oli tukea Saksan protestantteja ja vahvistaa omaa asemaansa. Kustaa II Aadolf kuitenkin kuoli Lützenin taistelussa vuonna 1632 ja hänen tyttärensä Kristiina nousi alaikäisenä valtaistuimelle. Käytännössä valtakuntaa hallitsi tässä vaiheessa Axel Oxenstiernan johtama holhoojahallitus. 30-vuotisen sodan päättäneessä Westfalenin rauhassa 1648 Ruotsi vakiinnutti asemansa suurvaltana. Kolmikymmenvuotinen sota ja muut suurvalta-ajan konfliktit kuitenkin kuluttivat pahoin Ruotsin ja Suomen voimavaroja. Huomattava osa talonpojista joutui palvelemaan armeijassa ja laivastossa, joissa kuolleisuus oli suurta. Suomesta otetut sotilaat vastasivat sodan aikana noin kolmasosaa koko valtakunnasta otetuista.
Sodista rauhankauteen
pienoiskuva|vasen|300px|Suomen kenraalikuvernööriksi vuonna 1637 nimitetty [[Pietari Brahe.]] Kuningatar Kristiinan hallituskaudella vuosina 1632–1654 Ruotsissa ja Suomessa annettiin laajoja alueita läänityksiksi aatelistolle. Aatelistolla oli veronkanto-oikeus läänityksillään, mikä vaikeutti kruunun taloudellista asemaa.
Vuonna 1637 Suomen kenraalikuvernööriksi nousi Pietari Brahe. Hän alkoi pian perehtyä uuden hallintoalueensa tilanteeseen tekemällä pitkiä matkoja ympäri Suomen. Tarkastusmatkoillaan hän tuli siihen näkemykseen, että maassa oli suuret luonnonvarat ja valtakunnan itäosalla oli mahdollisuus merkittävään kehitykseen. Ongelmana hän näki kuitenkin maassa asuvan kansan monet tottumukset ja tavat. Epäkohtia oli niin viranomaisissa kuin myös rahvaassa. Ne oli kuitenkin korjattavissa paremmalla kasvatuksella ja koulutuksella. Ainoastaan tällä tavoin Suomeen oli mahdollista saada "jumalaisempi, kunnollisempi ja parempi elämänmeno". Hänen näkemyksensä mukaan Suomeen oli perustettava yliopisto, jonka opiskelijoista maa saisi hyviä viranomaisia. Hän näki kuitenkin eron maan rannikolla ja sisämaassa asuneen väen kesken. Rannikon väkeä hän piti ahkerampana, mutta "ylimaan" eli Sisä-Suomen asukkaat olivat itsepäisiä, alkukantaisia, tottelemattomia, riitaisia, taikauskoisia ja laiskoja. Hän oli varauksetta sitä mieltä, että sisämaan asukkailla oli luontaisia vikoja luonteessa ja heillä oli kaiken kaikkiaan suuria paheita. Brahe viipyi maassa elokuuhun 1640 saakka, jonka jälkeen hän hoiti virkaa vielä kolme vuotta Ruotsista käsin.
Pietari Brahe palasi kenraalikuvernööriksi vuonna 1648. Tällä kertaa hänen tehtävänään oli valvoa oikeuslaitosta, katsoa että sotaväkeen ottaminen tapahtuu ilman vilppiä, huolehtia että maata ja kaupunkeja rakennetaan ja parannetaan, sekä vastata siitä että kruunu saa tulonsa määräaikaan. Suomessa hän oleskeli heinäkuulle 1650 sekä suurimman osan seuraavasta vuodesta. Hän pysyi virassaan tammikuuhun 1654 asti, jolloin kenraalikuvernöörin virka lakkautettiin.
1600-luvun puolivälissä vuosisadan sekavat vuodet olivat jääneet niin kauas taakse, ettei Pietari Brahelle nähty tarvittavan seuraajaa. Kuitenkin muutamaa vuotta myöhemmin vuonna 1657 Gustaf Evertsson Horn nimitettiin kenraalikuvernööriksi ja Suomen ylipäälliköksi Ruotsin ollessa sodassa muiden muassa Venäjän kanssa. Hänen virkansa päättyi vuonna 1659. Sotavuosien jälkeen kenraalikuvernööriksi nimitettiin Herman Fleming vuosiksi 1664–1669.
Kristiinan luovuttua kruunusta nousi valtaan Kaarle X Kustaa, joka hallitsi Ruotsin valtakuntaa 1654–1660. Hänen hallituskaudellaan Ruotsi kävi sotia sekä Puolaa, Venäjää, että Tanskaa vastaan. Kaikkiaan jopa seitsemän prosenttia suomalaisista oli aseissa 1650- ja 1670-luvuilla sotien seurauksena palvellen jalkaväessä, ratsumiehinä tai laivamiehinä. Suomesta sotilaita asetettiin enemmän kuin väestön suhteellinen osuus antaisi olettaa.
Kaarle X kuoli 1660 ja hänen seuraajakseen valtaistuimelle nousi Kaarle XI, jonka hallituskaudella 1660–1697 Ruotsissa ja Suomessa toteutettiin suuri reduktio eli läänitysten laajamittainen peruuttaminen kruunulle. Kaarle XI vähensi aatelin valtaa ja hallitsi valtakuntaa itsevaltaisesti. Suomelle Kaarle XI:n hallituskausi merkitsi pitkällistä rauhaa. Protestanttinen papisto vastasi lukutaidon opettamisesta kansalle ja kirkollista elämää hallitsi puhdasoppisuus. Vuosina 1695–1697 Suomea koettelivat tuhoisat katovuodet, joiden seurauksena huomattava osa väestöstä kuoli nälkään ja tauteihin.
Suuri Pohjan sota
pienoiskuva|Pultavan taistelu. Denis Martens nuoremman maalaus vuodelta [[1726|350px]]
Kaarle XI:n seuraajan kuningas Kaarle XII:n aikana, vuonna 1700 syttyi suuri Pohjan sota, jonka seurauksena Ruotsi menetti suurvalta-asemansa. Sodan syynä oli Ruotsin vihollisten Tanskan, Venäjän, Puola-Liettuan ja Saksin solmima Ruotsin vastainen liitto. Venäjä oli 1617 solmitussa Stolbovan rauhassa menettänyt yhteytensä Itämerelle. Uudistusmielinen tsaari Pietari I pyrki avaamaan Venäjälle jälleen yhteyden Itämerelle, jotta sen yhteydet ja kaupankäynti Länsi-Eurooppaan helpottuisivat.
Vaikka Kaarle XII onnistuikin yksi kerrallaan kukistamaan Tanskan, Venäjän hyökkäysarmeijan (Narvan taistelussa) ja Puolan, kärsivät ruotsalaiset lopulta ratkaisevan tappion venäläisille Pultavan taistelussa vuonna 1709. Kuningas pakeni tämän jälkeen Turkkiin ja valtakunta oli avoinna vihollisen hyökkäykselle. Viipuri vallattiin vuonna 1710 ja venäläiset miehittivät lopun Suomesta Pälkäneellä käydyn Kostianvirran taistelun, Pohjanmaalla käydyn Napuen taistelun ja Hangon edustalla käydyn Riilahden taistelun jälkeen vuoteen 1714 mennessä. Venäjän miehitysajasta vuosina 1714–1721 käytetään nimitystä isoviha.
Miehitysaika oli tuhoisa Suomelle. Tuhansia ihmisiä tapettiin ja vielä useampia vietiin Venäjälle, lisäksi suuri osa maan virkamiehistä ja papistosta pakeni Ruotsiin. Suuri Pohjan sota ja samalla isoviha päättyi Ruotsin ja Venäjän väliseen Uudenkaupungin rauhaan vuonna 1721. Rauhansopimuksessa Venäjään liitettiin Inkerinmaa, Viro, Liivinmaa ja Käkisalmen lääni sekä Viipuri. Venäjään liitetystä Karjalasta käytetään usein nimitystä Vanha Suomi.
Suuressa Pohjan sodassa Ruotsin vakinaiseen armeijaan lähti kaikkiaan noin 60 000 suomalaista sotilasta. Heistä yli 40 000 sai surmansa taisteluissa tai tautien, kylmyyden ja nälän uhreina. Rauhan tullessa sotaan lähteneistä miehistä kotiutui vain 1 500 henkeä. Sotilaiden lisäksi sodassa tapettiin arvioiden mukaan runsaat 10 000 suomalaista siviiliä, joiden lisäksi tuntematon määrä kuoli tauteihin ja nälkään.
Ruotsin suurvalta-aika vuosina 1617–1721 vei hengen kaikkiaan arviolta noin 110 000 suomalaiselta sotilaalta, mikä oli tuon ajan väkilukuun suhteutettuna sama määrä kuin 1900-luvun Suomessa heitä olisi kuollut yli miljoona.
Ehdotukset Suomen ruotsalaistamisesta
1700-luvun aikana ajatuksista ruotsalaisten siirtymisestä Suomeen uudisasukkaiksi keskusteltiin eri yhteyksissä. Ajatuksena oli lyödä kaksi kärpästä yhdellä iskulla. Toisaalta liikaväestöstä kärsineiden alueiden tilannetta olisi parannettu, esimerkiksi Taalainmaalla ja toisaalta oltaisiin voitu edistää harvaan asuttujen alueiden ottamista viljelyyn Suomessa. Ruotsin valtion virkamies ja taloustieteilijä Ulrik Rudenschöld tähdensi vuonna 1738, että tämänkaltainen uudisasutusliike edistäisi kaksikielisyyttä valtakunnan itäosassa.
Vuosien 1746–1747 valtiopäivillä ruotsin kielen käytön lisäämistä Suomessa pidettiin suotavana. Sen nähtiin "lujittavan kahden Kansan välistä luottamusta". Asiaa ajaneetkin tahot näkivät kuitenkin tehtävän käytännön mahdottomuuden.
Vapauden aika ja kustavilainen aika (1721–1809)
pienoiskuva|300px|Ruotsi (Sveanmaa, Götanmaa, Norlanti ja Suomi) Turun rauhan jälkeen, kartta vuodelta 1747.
Valta pois kuninkaalta
Suomessa alkoi 1720-luvulla suuren Pohjan sodan jälkeinen jälleenrakennus. Uudenkaupungin rauhan jälkeen venäläiset miehitysjoukot alkoivat poistua sovittua verkkaisemmin maasta. Vuoden 1721 aikana Suomeen nimitettiin uudet maaherrat, jotka vastasivat jälleenrakentamisesta. Korjaustyöt sujuivat nopeasti, sillä jo 1730-luvun puolivälissä jälleenrakentamisen voidaan katsoa päättyneen.
1700-luvulla tavaroiden kuljetus maateitse oli noin kaksikymmentäkertaa kalliimpaa kuin meriteitse. Tästä syystä sisävesireittejä pyrittiin parantamaan, mutta yhteyksien luominen niiden ja merien välille oli hankalaa. Näiden yhteyksien esikuvina olivat muualla Euroopassa rakennetut kanavat (durchhfart). Käytännössä kuitenkin harvaan asutussa ja niukkojen voimavarojen maassa. Käytännössä Pohjoisilla seuduilla kanavat olivat puolet vuodessa jäässä, jolloin niitä ei voitu käyttää kuljetusväylinä ja kesäaikaan talonpoikien aika kului tarkkaan viljelysten parissa. Suurreelliset kanavointisuunnitelmat katosivat Tukholman arkistoihin, mutta jokiväyliä saatiin paranneltua perkaamalla koskia. Pohjanmaan koskien perkaustyötä johtanut rovasti Jakob Stenius sai tuona aikana kansan suussa lempinimen Koski-Jaakko.
1700-luvun kuluessa kaupungeissa asuvan yläluokan keskuudessa tuli muotiin ruotsalaista sukunimensä. Ruotsinkielisen sukunimen nähtiin antavan henkilölle statusta. Tapa levisi paikoin myös alempiin yhteiskuntaluokkiin, kuten merimiesten keskuuteen.
Suomessa syntynyt Arvid Horn oli Ruotsin kansliapresidenttinä vuosina 1720–1738. Hänen aikansa merkittävin Suomeakin koskeva uudistus oli vuoden 1734 laki. Se säilyi voimassa vielä autonomian aikana ja on pohjana itsenäisen Suomenkin lainsäädännölle. Samaan aikaan alettiin kiinnittää huomiota suomeen myös hallinnon kielenä. Kansliakollegioon perustettiin 1734 kääntäjän virka, joka käänsi asiakirjoja suomeksi ja avusti talonpoikien valtiopäivämiehiä Tukholmassa. Lääninsihteeri Samuel Forseen käänsi vuoden 1734 lain suomeksi.
Hattujen sota
pienoiskuva|300px|Suomen suurruhtinaskunnan viimeisenä kenraalikuvernöörinä vuosina 1747–1753 toiminut [[Hattupuolue|Hattupuolueen jäsen, Gustaf Fredrik von Rosen. ]] Hatut nousivat valtaan vuoden 1738 valtiopäivillä. Hattupuolueen ohjelmaan kuului venäläisiä vastaan käytävä hyvityssota, jossa sen tarkoituksena oli valloittaa kaikki vuonna 1721 menetetyt alueet ja lisäksi Venäjän Karjala. Kun Venäjällä oli valtaistuinkiistoja, hatut otaksuivat maan olevan heikentynyt. Ruotsi julisti sodan kesäkuussa 1741. Suomeen lähetettiin kolme ruotsalaista jalkaväkirykmenttiä, mutta sotalaivasto oli käytännössä lamautunut kulkutautien takia. Venäjän joukkoja johtanut irlantilainen sotamarsalkka Peter de Lacy vei joukkonsa Lappeenrannan taisteluun, jossa pahoin alivoimaiset Carl Henrik Wrangelin johtamat ruotsalaisjoukot kärsivät elokuussa 1741 pahan tappion. Suomessa ylipäällikkönä toiminut Charles Emil Lewenhaupt suostui vuoden 1741 lopulla keisari Elisabetin ehdottamaan aselepoon.
Venäläiset marssivat aselevon päätytyttä helmikuussa 1742 eteläiseen Suomeen. Ruotsin armeijan antauduttua venäläiset miehittävät Länsi-Suomen. Elisabet levitti maaliskuussa 1742 manifestiä, jossa hän lupasi tukea suomalaisia, jos he haluaisivat erota Ruotsista ja perustaa itsenäisen valtion. Suomen miehityksen jälkeen puhe itsenäisyydestä kuitenkin lakkasi. Venäjän miehityskautta on kutsuttu pikkuvihaksi, mutta nimitys on jossain määrin harhaanjohtava, sillä venäläiset joukot käyttäytyivät hyvin.
Ruotsi ja Venäjä solmivat 7. elokuuta 1743 Turun rauhan, jossa raja siirrettiin Kymijokeen, Mäntyharjuun ja Savonlinnan liepeille. Savonlinna kaupunki ja Olavinlinna jäivät Venäjän puolelle.
Sodan jälkeen vuonna 1747 laaditussa mietinnössä painotettiin, että suomalaiset on saatava tuntemaan tyytyväisyyttä "emämaata" ja sen hallitusta kohtaan. Näitä toimenpiteitä vaati asema johon valtakunta oli joutunut taas yhden hävityn sodan jälkeen. Suomalaiset oli saatava mietinnön mukaan vakuuttumaan siitä, että "heidän emämaansa" halusi puolustaa heitä. Retoriikka, jossa Ruotsi nähtiin Suomen emämaana ei ollut ainutkertaista. Georg Carl von Döbeln käytti sitä vielä vuonna 1809 ilmaistessaan emämaan tuntevan rajatonta kiitollisuutta suomalaisia sotilaita kohtaan kotiuttaessaan heitä Uumajassa. Vuonna 1747 Suomen viimeiseksi kenraalikuvernööriksi, virka-alueenaan "Suomen suurruhtinaskunta sekä Pohjanmaa ja Ahvenanmaa", nimitettiin Gustaf Fredrik von Rosen. Hän toimi virassaan vuoteen 1753 saakka, jolloin virka lakkautettiin. Tehtävässään hänen tuli paneutua puolustuskysymyksiin sekä maan taloudelliseen kehitykseen, mutta hän ei osannut suomea, oli luonteeltaan epäluuloinen ja keskittyi yksityiskohtiin. Hän ei koskaan päässyt kunnon väleihin Suomen väestön kanssa, mutta oli tärkeänä vaikuttajana kun päätöksiä katovuosien varalle rakennettavista pitäjänmakasiineista tehtiin.
Uuden aikakauden ajatuksia
Sodan jälkeen kaupan merkantilistiset periaatteet johtivat siihen, että tervasta ja laivanrakennuksesta saatu taloudellinen hyöty jäi Tukholmaan. 1760-luvulla Kokkolan kirkkoherra Anders Chydenius ryhtyi vaatimaan elinkeino- ja sananvapautta. 1700-luvun viimeisinä vuosikymmeninä Turun akatemiassa heräsi erityisesti Henrik Gabriel Porthanin, ”Suomen historian isän”, vaikutuksesta mielenkiinto Suomen historiaa ja suomalaista kansanrunoutta kohtaan. Tutkijoista Eino Jutikkala sanoo ”Suomen eri maakuntien asukkaiden ja eri säätyjen jäsenten käsittäneen 1700-luvun jälkipuoliskolla itsensä entistä tietoisemmin suomalaisiksi vastakohtana meren takana asuville ruotsalaisille.”
Aadolf Fredrikin matka Suomeen
pienoiskuva|300px|Yhden harvoista Ruotsin kuninkaan vierailuista Suomeen teki [[Aadolf Fredrik vuonna 1752. Matkalla havaittuja valtakunnan itäosan kehittämistarpeita ei kuitenkaan toteutettu.]] Aadolf Fredrik toteutti pitkään suunnitellun matkansa Suomeen 1752. Matka piti toteuttaa jo 1747 ja sen piti olla osa edellisen sodan jälkihoitoa. Matkaa ei kuitenkaan saatettu toteuttaa. Matkan vihdoin toteutuessa vallassa ollut hattupuolue ei nähnyt sitä enää tarpeelliseksi, mutta suomalaisille ei haluttu taas aiheuttaa pettymystä. Ruotsin papit johdattivat seurakuntansa esiruokouksiin kuninkaan puolesta, kun tämä "oli poissa matkalla meren yli Suomeen". Matkan keskeisenä tehtävänä oli tarkastaa rakenteilla olevat linnoitukset ja se suuntautui Ahvenanmaan kautta Helsinkiin ja Viaporiin. Kuningas kävi myös Porvoossa, Hämeenlinnassa ja Turussa. Lisäksi hän vieraili vuonna 1745 perustetussa Degerbyn kaupungissa, jonka hän nimesi uudelleen kuningattarensa Loviisa Ulriikan mukaan Loviisaksi. Vierailujen jälkeen hän matkasi takaisin Tukholmaan Pohjanlahden ympäri. Palattuaan matkalta kuningas antoi laatia matkakertomuksen, jossa osoitettiin matkalla havaittuja epäkohtia jotka maassa vallitsi, kuten epäterveellisiä savupirttejä, suurta lapsikuolleisuutta ja liian laajoja hallintoalueita. Vallassa ollut hattupuolue jätti epäkohdat kuitenkin huomiotta. Matka kaikesta huolimatta lisäsi suomalaisten luottamusta esivaltaansa ja esimerkiksi Turun torilla seisoi vielä viisi vuotta matkan jälkeen kunniaportti "Suomen harvoin kokeman Svean kuninkaan läsnäolon tuoman korkean armon iloiseksi muistoksi."
Kustaa III:n levoton valtakausi
Vuonna 1772 Kustaa III:n vallankaappauksen jälkeen säädettiin uusi hallitusmuoto, jolla valta palautui takaisin kuninkaalle. Aikakaudella pyrittiin eroon merkantilismista. Sanan- ja uskonnonvapaus laajeni. Suomalaisten upseerien luottamus kuninkaaseen heikkeni, koska aatelisto menetti arvovaltaansa kuninkaalle, joka oli kansan tukema. Jotkut korkea-arvoiset sotilaat siirtyivät Venäjän palvelukseen.
Kustaa III vietti Suomessa kaikkiaan puolitoista vuotta. Ennen kaikkea vuosina 1788–1790 käyty, niin kutsuttu Kustaa III:n sota Venäjää vastaan toi hänet maahan. Kuningas teki alkukesästä 1775 neliviikkoisen matkan Suomeen, mikä järjestettiin niin sanottuna eerikinretkenä. Vieriailun alla kaupungit maalasivat ja korjasivat talojaan, tasoittivat katuja ja ajaoivat siat ja muut eläimet pois kaduilta näkyvistä. Kunniaportteja myös rakennettiin. Turussa kuninkaan kunniaksi järjestettiin jopa ilotulitus. Kuninkaan matalaksi viritetyt odotukset maan osalta kuitenkin ylittyivät. Hän kirjoitti äidilleen leskikuningatar Loviisa Ulrikalle, että Suomessa kaikki vaikuttivat ihmeen hyvinvoivilta ja naiset olivat varsin hyvin pukeutuneita eivätkä yhtään naurettavia. Kaupunkien yläluokka, porvarit ja papit, käyttäytyivät hänen silmiinsä jopa paremmin kuin monin paikoin Ruotsissa. Matkallaan hän päätti läänijaon uudistamisesta ja Vaasan hovioikeuden perustamisesta.
Suomessa käydessään kuninkaat eivät kielimuurista johtuen voineet vaihtaa ajatuksiaan alamaistensa kanssa. Kruununprinsseille suunnitellut opetusohjelmat huomioivat suomen kielen, mutta kukaan heistä ei oppinut sitä erityisen paljon. Suomi kuului Kaarle XI:n opetusohjelmaan ja tavoitteena oli, että hän oppisi kieltä niin paljon että voisi ottaa vastaan rahvaan valituksia. Hän kuitenkin kärsi lukihäiriöstä, eikä ollut kehuttava opiskelija. Kustaa III ja hänen kaksi veljeään olivat opiskelleet suomea 1770-luvulla ja joukkoja tarkastaessaan hän pystyi kiittämään heitä suomeksi.
Sodassa Venäjää vastaan Ruotsi sai vastaansa myös Tanskan. Sotaa vastustivat muun muassa Anjalan liiton muodostaneet upseerit. Ruotsinsalmen merivoitostaan huolimatta Ruotsi ei saanut Värälän rauhassa lisäalueita. Vuoden 1789 Yhdistys- ja vakuuskirja lisäsi kuninkaan valtaa entisestään. Sodan myötä aateliston katkeruus kuningasta kohtaan lisääntyi, ja tämä johti lopulta kuninkaan murhaan vuonna 1792.
Ruotsi menettää Suomen
Kesällä vuonna 1802 kuningas Kustaa IV Aadolf tekivät kuningatar Fredrikan kanssa Suomeen eerikinretken. Puolisot eivät matkustaneet koko matkaa yhdessä ja Fredrika kävi muun muassa Ahvenkoskella tapaamassa sisartaan Badenin Elisabetia, joka oli Venäjän keisarinna ja naimisissa Aleksanteri I:n kanssa. Hänen ajatuksenaan oli liennyttää valtakuntien välejä ja toiveena oli, että myös heidän puolisonsa olisivat tavanneet. Tämä ei kuitenkaan tapahtunut. Kustaa IV Aadolf jakoi maassa ollessaan armonosoituksia, upseerit saivat ylennyksiä, virkamiehet uusia arvonimiä ja monet johtavat kauppiaat kauppaneuvoksen arvon. Kuninkaan saama myönteinen kokemus alamaisistaan saattoi vaikuttaa hänen myöhemmälle uskolleen rahvaan tuesta Venäjää vastaan.
Suomen sota käytiin vuosina 1808–1809 Venäjän ja Ruotsin välillä. Sodan taustalla oli Venäjän ja Ranskan 7. heinäkuuta 1807 Tilsitissä solmima rauha. Siinä Ranska ja Venäjä liittoutuivat ja Venäjä lupasi painostaa, tarvittaessa asevoimin, muun muassa Ruotsin liittymään Britannian vastaiseen mannermaasulkemukseen, kauppasaartoon, jolla Ranska olisi vahvistanut asemaansa merivalta Britanniaa vastaan.
Viimeinen Suomen suuriruhtinas Ruotsin vallan aikana oli vuosina 1802–1805 lapsena kuollut Kustaa IV Aadolfin toinen poika Kaarle Kustaa. Suomen sodan seurauksena Suomi siirtyi Venäjän valtaan ja hallinto järjestettiin autonomian pohjalle. Venäjän keisarista tuli Suomen autonomisen suuriruhtinaskunnan suuriruhtinas.
Ruotsalaisten suhtautuminen Suomeen
Suomen miellettiin olevan kaukana vallan keskustasta ja Tukholmasta. Tukholman näkökulmasta valtakunnan itäosan asukkaita pidettiin lähteissä "sen maan asujaimina", Suomea käsittelevissä kuninkaallisissa kirjeissä kerrottiin tietoa saadun "siltä seudulta" ja Suomesta tultiin "tänne Ruotsin puolelle". Suomessa virassa ollut maaherra sai käskyn saapua "tänne Ruotsiin". Ruotsista Suomeen päätyneet tunsivat saapuneensa outoon ja vieraaseen ympäristöön. Esimerkiksi Viipuriin sijoitettu smoolantilainen jalkaväkikilpikunta nousi vuonna 1574 kapinaan sen vuoksi, etteivät saaneet niitä etuja joita ulkomaille sijoitetuille ruotsalaisille sotilaille oli tapana myöntää. He myös näkivät ettei ollut heidän asiansa puolustaa Suomea, joka ei ollut heidän isänmaansa. Suomeen ja Turkuun 1620-luvulla keskusvallan otetta koventamaan saapunut kenraalikuvernööri Niels Bielke luonnehti Suomea kurjaksi barbaarien kulmakunnaksi ja piispa Isak Rothovius puolestaan katsoi olleensa "skorpionien ja barbaarien keskellä". Vaxjöstä Turkuun vuonna 1640 muuttanut professori ja hovioikeudenasessori Michael Gyldenstoppen puolestaan kirjoitti kerta toisensa jälkeen Per Brahelle, että smoolantilaisena hän oli "tässä maassa muukalainen" ja sanoi surevansa "sitä hetkeä, jolloin hän tuli tähän maahan". Västmanlandin rykmentissä Suomen sodassa vuonna 1808 palvellut vänrikki Carl Johan Ljunggren kuvaili rannikon ruotsinkielisten muistuttaneen paljon Ruotsin rahvasta, mutta sisämaan talonpoikien olleen ulkonäöltään vastenmielisiä ja juroja. Heillä oli päässään kalottimainen lakki ja jaloissaan punaiset säärystimet ja jalkineina oli pieksuiksi nimitetyt kengät. Heidän ihonsa oli savupirttien likaamana likaisenruskea ja he puhuivat "käsittämätöntä siansaksaa".
Keinäsperä
thumb|230px|Lakkautetun koulun päärakennus. Keinäsperä on Pudasjärven kaupungissa sijaitseva haja-asutteinen kylä. Hetekylästä on matkaa noin 12 kilometriä, ja kaupungin keskustaajamasta Kurenalta noin 40 kilometriä Hetekylän kautta.
Keinäsperälle on tieyhteydet Hetekylästä, Taipaleenharjusta sekä Utajärven kunnan puolelta. Alueella sijaitsee muun muassa lakkautettu koulu.
HMS Audacious (1785)
HMS Audacious oli Britannian kuninkaallisen laivaston vuonna 1785 vesillelaskettu Arrogant-luokan 74-tykkinen kolmannen luokan linjalaiva.
Valmistus
Alus tilattiin 22. lokakuuta 1782 Rotherhithestä John Randall & Brentiltä, missä köli laskettiin elokuussa 1783. Se laskettiin vesille 23. heinäkuuta 1785 ja valmistui lokakuussa Deptfordissa ja Woolwichissa, joissa sen varustamiskustannukset olivat 11 850 puntaa. Alusta kunnostettiin ja varustettiin palvelukseen ottoa varten Chathamissa elokuusta 1791 alkaen 23. helmikuuta 1793 saakka.
Palvelus
Alus otettiin palvelukseen helmikuussa 1792 Kanaalin laivastoon päällikkönään William Parker. Se osallistui 1.-2. elokuuta 1798 Abukirin taisteluun.
Alus romutettiin elokuussa 1815.
Back to the Future: The Game
Tarina
Pelin tarina sijoittuu kuusi kuukautta Paluu tulevaisuuteen III -elokuvan jälkeen. Sopeutumista elämäänsä ilman parasta ystäväänsä yrittävä Marty McFly joutuu yllättäen käyttämään aikakonetta päästäkseen vuoteen 1931, jolloin Yhdysvalloissa on kieltolaki. Siellä hänen tehtävänsä on pelastaa tuhopoltosta vankilaan joutunut ystävänsä Doc. Emmett Brown.
Turun vanha postitalo
thumb|Nykyään Turun vanhan postitalon paikalla on [[KOP-kolmio. ]]
Arkkitehti Sebastian Gripenbergin suunnittelema rakennus valmistui vuonna 1899, ja se otettiin käyttöön vuoden 1900 alussa. Tyyliltään talo edusti uusrenessanssia, tyylisuuntausta, joka oli talon valmistumisen aikaan väistymässä jugend-tyylin tieltä. Talvisin viereisellä torilla asioineet ihmiset kävivät talossa lämmittelemässä.
Vuonna 1932 Turun pääposti siirtyi Eerikin- ja Humalistonkatujen kulmaan nousseeseen uuteen suurempaan postitaloon. Tämän jälkeen vanha postitalo toimi koulurakennuksena vuoteen 1957 asti. Ensin talossa toimi Turun toinen suomalainen lyseo (nykyään Puolalanmäen lukio), ja vuonna 1945 taloon muutti Käkisalmen yhteislyseon perillinen Turun yhteislyseo (nykyään Turun normaalikoulu). Vuonna 1957 Yhteislyseo muutti uuteen rakennukseen Kuninkaankartanonkadulle ja postitalo jäi tyhjäksi.
Tyhjillään ollut rakennus purettiin 1960-luvun alussa, ja tontille valmistui KOP-kolmio vuonna 1964.
Toranki
Toranki on järvi Kuusamon keskustan eteläpuolella ja valtatien 5 itäpuolella. Järveä ympäröivät keskustan eteläosan lisäksi Torangin asuinalue lännessä, Torangintaus etelässä ja Tolpanniemi idässä. Järvi sijaitsee kokonaisuudessaan Kuusamojärveen työntyvässä Tolpanniemessä, ja sen erottaa Kuusamojärvestä vain kapea kannas pohjoisessa sekä Taivallahdenkannas etelässä. Järvi laskee Kuusamojärveen koillisesta pientä ojaa pitkin. Järven pohjois- ja itärannat ovat tiheästi asuttuja, kun taas eteläiset rannat ovat lähinnä maa- ja metsätalousaluetta.
Järven pinta-ala on 2,26 neliömetriä, eikä siinä ole ainoatakaan saarta. Luoteesta järvenselälle työntyvä Pukkisaari on itse asiassa niemi, jota erottaa mantereesta kapea kaivettu oja. Pukkiniemen tyvessä sijaitseva Kuusamon vedenpuhdistamo laskee käsitellyt vedet Torankiin. Järvi on rehevä, ja sitä on pidetty hapekkaana keinotekoisesti.
Järven luoteispäässä Munakkapuron suulla sekä kaakkoispäässä on lintutornit. Rannoiltaan eritoten järven kaakkoisosa on ruovikkoista.
Järvi on merkittävä lintuvesi ja siten Natura 2000 -kohde, mutta sitä ei ole suojeltu luonnonsuojelulain nojalla. Järvessä on voimakas särkikanta, ja siellä on suoritettu vähempiarvoisten kalalajien tehopyyntiä vuosina 2001–2005. Vuonna 2005 järveen siirrettiin 200 aikuista haukea.
Ludvig Isak Lindqvist
thumb|250px|Oulun lääninhallituksen päärakennus (1887), Lindqvist, [[Johan Jacob Ahrenberg|Jac. Ahrenberg.]] thumb|250px|Arkkipiispan virka-asunto (1887), Lindqvist, [[Sebastian Gripenberg, Jac. Ahrenberg.]] Ludvig Isak Lindqvist (3. lokakuuta 1827 Uusikaarlepyy – 2. helmikuuta 1894 Helsinki) oli suomalainen arkkitehti ja Yleisten rakennusten ylihallituksen pääjohtaja.
Lindqvist valmistui Helsingin yliopistosta vuonna 1847. Valmistumisensa jälkeen Lindqvist toimi ensin yleisten rakennusten intendentinkonttorin oppilaana ja myöhemmin Turussa lääninarkkitehdin G. T. Chiewitzin apulaisena. Vuonna 1855 Lindqvist nimitettiin Oulun läänin lääninarkkitehdiksi. Tuossa virassa hän oli vuoteen 1868 asti. Yleisten rakennusten ylihallituksen ylijohtajaksi hänet nimitettiin 1882. Lindqvist erosi virasta vuonna 1887.
Hänet muistetaan parhaiten lukuisien kirkkorakennuksien ja sairaaloiden suunnittelijana.
Kääntäjä, lehtimies Rafael Lindqvist ja taidemaalari Agda Lindqvist olivat Ludvig Isak Lindqvistin lapsia.
Sekopää
Sekopää on rap-artisti Asteen kappale hänen neljänneltä studioalbumiltaan, Sirkus palaa. Kappale julkaistiin singlenä 21. helmikuuta 2011. Kappaleella vierailee laulaja Pete Parkkonen. Single sisältää myös MGI:n ja Lennon tekemän remixin artistin Nuorallatanssija -albumin "Paris Hilton" -kappaleesta.
Sekopää nousi kuudeksi viikoksi latauslistalle, jossa sen paras sijoitus oli 22. sija.
Narayana Guru
thumb|Narayana Guru Nārāyana Guru (n. 1854 – 1928) oli intialainen guru, filosofi ja Keralan osavaltion yhteiskunnallinen uudistaja. Hän työskenteli yhteiskunnallisia epäoikeudenmukaisuuksia ja kastijärjestelmää vastaan väkivallattomasti. Hänen tunnetuimpia ajatuksiaan on ”yksi jati [kasti], yksi uskonto, yksi Jumala ihmisille”.
Nārāyana Gurun oppilaita ovat muun muassa Bodhananda Swamikal ja Nataraja Guru.
Teoksia
Malajalamin kielellä
Sanskritin kielellä
Tamilin kielellä
M.O.P.
M.O.P. (Mash-Out Posse) on amerikkalainen Billy Danzenien ja Lil' Famen muodostama hardcore rap duo Brooklynin Brownsvillestä. Yhtye tunnetaan värikkäistä, rehellisistä ja yleensä väkivaltaisen tematiikan ympärillä liikkuvista lyriikoistaan. Yhtye on yksi hiphop-musiikin klassikoista, ja etenkin vuoden 2000 singlet ”Ante Up” & ”Cold As Ice” nousivat molemmat suuriksi radio- ja klubihiteiksi.
NHL-kausi 2015–2016
NHL-kausi 2015–2016 oli National Hockey Leaguen 98. kausi. Sen aikana 30 joukkuetta pelasi kukin vähintään 82 ottelua runkosarjassa. Runkosarja alkoi keskiviikkona 7. lokakuuta 2015 neljällä ottelulla ja päättyi lauantaina 9. huhtikuuta 2016, jolloin liigan kaikilla joukkueilla oli ottelu. Kaudeksi 2015–2016 palkkakatto, eli yksittäisen NHL-seuran pelaajilleen maksaman yhteispalkan yläraja, nousi 2,1 miljoonalla dollarilla 71,4 miljoonaan dollariin.
Kausi 2015–2016 oli ensimmäinen NHL-kausi, jonka aikana New York Islanders pelaa kotiottelunsa Barclays Center -hallissa Brooklynissa. Aiemmin Islandersin kotihallina oli toiminut vuodesta 1972 lähtien 43 vuoden ajan Long Islandilla sijaitseva Nassau Coliseum.
Runkosarjan pistepörssi
''Lyhenteiden selitys: O = pelatut ottelut, M = maalit, S = syötöt, Pist. = pisteet, ± = plus-miinus, RM = rangaistusminuutit''
Pudotuspelit
Lähde: National Hockey Leaguen virallinen verkkosivusto (NHL.com) Lyhenne VK tarkoittaa villin kortin joukkuetta. A1 on Atlantic-divisioonan voittaja, P2 Pacific-divisioonassa toiseksi sijoittunut joukkue ja niin edelleen.
Lapinkynsimö
Lapinkynsimö (Draba lactea, myös D. wahlenbergii) on pohjoisen pallonpuoliskon arktisten alueiden pienikokoinen ristikukkainen kasvi. Suomessa lapinkynsimö on harvinainen ja luokiteltu erittäin uhanalaiseksi lajiksi.
Ulkonäkö ja koko
Löyhästi mätästävä, monivuotinen lapinkynsimö kasvaa 5–10 cm korkeaksi. Ohut, haaraton varsi on kalju, vihreä ja tavallisesti lehdetön. Ruusukelehdet ovat noin senttimetrin pituisia, suipohkoja ja ehytlaitaisia. Lehdissä on hapsikarvojen lisäksi tähti- ja hankakarvoja. Hyvin pienet kukat ovat valkoisia ja sijaitsevat varren latvassa. Lapinkynsimö kukkii Suomessa kesä-heinäkuussa. Siemenet kypsyvät suikeissa, kaljuissa ja 5–7 cm pitkissä liduissa.
Lapinkynsimö muistuttaa läheisesti tunturikynsimöä (D. fladnizensis). Suomessa lajista tunnetaan risteymiä kalliokynsimön (D. norvegica) ja lumikynsimön (D. nivalis) kanssa.
Levinneisyys
Lapinkynsimö on pohjoisen tundran ja vuoristojen kasvilaji. Sitä tavataan Pohjois-Norjan, -Ruotsin ja -Suomen korkeimmilta tunturialueilta, Pohjois-Venäjän ja -Siperian tundravyöhykkeeltä, Alaskasta, Kalliovuorilta ja Pohjois-Kanadan arktiselta vyöhykkeeltä. Lajia tavataan yleisesti myös Grönlannissa ja Huippuvuorilla. Suomessa lapinkynsimöä on tavattu ainoastaan Enontekiöllä Kilpisjärven alueella viideltä suurtunturilta. Useat lajista tehdyt havainnot ovat kuitenkin varsin vanhoja. Suomessa laji löydettiin ensimmäisen kerran vuonna 1910.
Elinympäristö
Lapinkynsimö on kalkinsuosija. Suomessa se viihtyy tunturien ajoittain kosteilla kalliopengermillä ja lumenviipymäpaikkojen liepeillä ala- ja keskipaljakalla korkeimmillaan 1000 metrin korkeudella.
Where Heaven Ends
Where Heaven Ends on suomalaisen LAB-yhtyeen albumi, joka julkaistiin 28. helmikuuta 2005. Suomen virallisella albumilistalla se oli parhaimmillaan sijalla 24.
Hailuodon silta
<mapframe text="Hailuodon sillan karkea linjaus Riutunkari (1) – Huikku (2)" latitude="64.968902" longitude="25.014496" zoom="9" width="501" height="472" align="right"> {"type": "FeatureCollection", "features": [
{ "type": "Feature", "properties": {"stroke": "#ff0000","stroke-width": 7}, "geometry": { "type": "LineString", "coordinates": [ [25.200667, 65.007333], [25.066667, 65.038333] ] } },
{ "type": "Feature", "geometry": { "type": "Point", "coordinates": [25.200667, 65.007333] }, "properties": { "title": "Riutunkari", "marker-color": "5E74F3", "marker-symbol": "-number-see", "marker-size":"small"} },
{ "type": "Feature", "geometry": { "type": "Point", "coordinates": [25.066667, 65.038333] }, "properties": { "title": "Huikku", "marker-color": "5E74F3", "marker-symbol": "-number-see", "marker-size":"small"} },
Australian Grand Prix 2005
Australian Grand Prix 2005 (virallisesti Foster's Australian Grand Prix) oli Formula 1 -kauden 2005 1. osakilpailu, joka ajettiin 4.–6. maaliskuuta 2005 Albert Parkin radalla Melbournessa.
Hailuodon silta
]} Hailuodon silta on suunnitelmissa oleva silta Perämerellä Oulunsalon Riutunkarin ja Hailuodon Huikun välillä.
Australian Grand Prix 2005
Ennakkotunnelmia
Suomen toinen Foster's Grid Girl Niina Siljamäki, edusti Suomea Australian osakilpailussa. Edellisen kerran hän edusti Suomea 2004 Britannian GP:ssä.
Hailuodon silta
Huhtikuussa 2018 valmistui tiesuunnitelma rakentamiseksi Hailuotoon. Rakennettavan tieyhteyden pituudeksi suunnitellaan 8,4 kilometriä, josta maapengertä olisi 6,9 kilometriä ja lisäksi kaksi siltaa, pituudeltaan yhteensä 1,5 kilometriä. Yhteydelle tulisi yksi pysäköintialue ja keinosaari. Tie olisi kaksikaistainen (3,25 m + 3,25 m) ja lisäksi kevyelle liikenteelle 1,25 metrin levyiset kaistat kumminkin puolin ajorataa. Penkereen kokonaisleveys olisi 10,5 metriä ja sen korkeus vedenpinnasta keskimäärin noin 3,5 metriä. Hankkeen kustannusarvio on 76 miljoonaa euroa. Valmistuttuaan yhteys olisi osa seututietä 816.
Australian Grand Prix 2005
Vapaat harjoitukset
Perjantain ensimmäisissä vapaissa harjoituksissa, nopeinta vauhtia piti yllä Red Bullin kolmoskuljettaja Vitantonio Liuzzi.
Hailuodon silta
Hankkeen toteuttaminen on viivästynyt, sillä sitä koskea päätös vesiluvista ei ole joulukuuhun 2022 mennessä saanut lainvoimaa, vaan sitä koskeva valitus on ollut keväästä 2020 alkaen Vaasan hallinto-oikeuden käsittelyssä. Hankkeen toteuttajaksi on valikoitunut allianssi, jossa GRK vastaan sillan rakentamisesta ja Afry Finland Oy, Plaana Oy ja Insinööritoimisto Ponvia Oy sillan suunnittelusta.
Australian Grand Prix 2005
Vapaat harjoitukset
Perjantain toisissa vapaissa harjoituksissa, nopein oli McLarenin kolmoskuljettaja Pedro de la Rosa.
Lauantain kolmansissa harjoituksissa, nopein oli Ferrarin Michael Schumacher ennen tallikaveri Rubens Barrichelloa.
Lauantain neljänsissä vapaissa harjoituksissa, McLarenin Kimi Räikkönen oli nopein.
Aika-ajot
Epäonnistujiin lukeutui Ferrarin Michael Schumacher, joka sijoittui sijalle 18. Schumacherille kyseessä oli uran toiseksi huonoin lähtöruutu sitten 2004 Kiinan GP:n, jolloin hän oli 20:s.
Kilpailu
Kilpailun voitti toista kertaa urallaan paalupaikalta startannut Renault'n Giancarlo Fisichella, joka siirtyi samalla MM-sarjan johtoon. Voitto oli Fisichella ensimmäinen sitten 2003 Brasilian GP:n. Toiseksi sijoittui Ferrarin Rubens Barrichello ja kolmanneksi Renault'n Fernando Alonso. McLarenin Kimi Räikkönen sijoittui kahdeksanneksi. Ferrarin Michael Schumacher keskeytti kolaroituaan Williamsin Nick Heidfeldin kanssa.
Arthur Englund
Arthur Englund (18. toukokuuta 1893 – 13. joulukuuta 1952 ) oli suomalainen jalkapalloilija.
Tupac: Resurrection
Tupac: Resurrection on edesmenneestä rap-ikonista Tupac Shakurista kertova dokumenttielokuva. Se oli Oscar-ehdokas vuonna 2003 sarjassa ”Paras dokumentti”. Elokuvan on ohjannut Lauren Lazin, ja siinä tarinoi itse Tupac. Dokumentti sai ensi-iltansa Yhdysvalloissa 16. marraskuuta 2003, ja se tuotti runsaassa kuukaudessa yli 7 miljoonan voitot. Dokumentti oli elokuvateattereissa 16. marraskuuta 2003 - 21. joulukuuta 2003. Filmin julkaisi Paramount Pictures.
Luettelo Australian yliopistoista
Tämä on luettelo Australian yliopistoista.
Arthur Englund
Englund edusti urallaan HIFK:a ainakin vuosina 1913–1923. Hän pelasi Suomen maajoukkueessa noina vuosina yhteensä 13 maaottelua. Englund on palkittu HIFK:n kultaisella ansiomerkillä.