cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Walter Dear
Euroopassa Walter Dear voitti maanosan suurimmat kilpailut Ameriquen ja Matador Rennenin sekä Graf Kalman Hunyady Memorialin ja Copenhagen Cupin. Hevosen omistaja Bruno Cassirer pakeni natseja Lontooseen vuonna 1938 ja ori siirtyi entisen valmentajansa Charlie Millsin omistukseen. Toisen maailmansodan loppumelskeessä Walter Dear katosi keväällä 1945.
Ringa ja Kaksoset
Ura
Ringa ja kaksoset -trion jäsenet tutustuivat toisiinsa opiskellessaan samalla luokalla Helsingin Roihuvuoren koulussa. Laajempaan julkisuuteen he nousivat vuonna 1967. Esiintyessään Haka-kerhon folk-lauluillassa Scandia-levy-yhtiön kykyjenetsijä kiinnitti huomionsa trioon ja järjesti heidät koelauluun levy-yhtiön tuotantopäällikkö Jaakko Salon luokse. Koelaulu synnyttikin tulosta ja vielä 1967 trio levytti Scandian kustantaman singlen "Kun lähden pois / Yksin". Levytys poiki myös tv-esiintymisen, jonka näki myös tuon ajan suosituimpiin suomalaisiin pop-tähtiin lukeutunut Johnny. Tämä kutsuikin trion koe-esiintymiseen ja kiinnitti heidät kiertueelleen. Trion bravuuksi muodostui The Supremes -hitti "Stop - In The Name Of Love" ja toi triolle julkisuudessa lempinimen "Puotinharjun Supremes".
Yhtyeen toinen single "Kunhat maksat kyytisi / Pitkin, poikin" ilmestyi vuonna 1968 Star-levymerkin kautta. Säestäjänä singlellä toimi Soulset-yhtye. Singlen osakseen saama huomio oli kuitenkin varsin vähäistä. Single jäikin trion lyhyen levytysuran viimeiseksi julkaisuksi.
Myös vuonna 1968 trio kiersi Johnnyn kesäkiertueella. Trio esiintyi myös Arto Sotavallan kiertueella sekä vuonna 1969 vierailijana Markku Aron kiertueella. Vuonna 1969 syntyi myös Ringan Love Recordsille levyttämä soolosingle "Huomaan maa jo elää / Suljin silmät".
Myöhemmät vuodet
Vuonna 1970 Ringa ja Kaksoset -trio lopetti toimintansa. Ringa jatkoi musiikin esittämistä Orient Express-yhtyeen kanssa ja Kaksoset, Arja ja Merja Lehtimäki, puolestaan kiersivät Georg Liemolan yhtyeen kanssa.
Myöhempinä vuosina Arja ja Merja Lehtimäki osallistuivat satunnaisesti erilaisiin musiikkiproduktioihin, ja vuonna 1979 he esiintyivät Sakari Kukon Kajastus-levyn kappaleella Kylätiellä. Ringan musiikillinen ura puolestaan hiipui ja vuonna 1982 hän joutui henkirikoksen uhriksi.
Arja Lehtimäki meni 1970-luvulla naimisiin laulaja Kristianin kanssa.
Šumerlja
Šumerlja (, tšuvassiksi Çĕмĕрле, Śĕmĕrle) on kaupunki Tšuvassian tasavallassa Venäjällä. Se sijaitsee Surajoen varrella 110 kilometriä tasavallan pääkaupungista Tšeboksarysta lounaaseen. Kaupunki on Šumerljan piirin keskus, mutta ei itse kuulu sen yhteyteen, vaan muodostaa erillisen kaupunkipiirikunnan. Kaupungin kautta kulkee Moskovan ja Kazanin välinen rautatie (Šumerljan asema). Asukkaita on 30 800 (vuonna 2013).
Šumerljan taajama syntyi vuonna 1916 rautatieaseman ympärille. 1930-luvulla sinne perustettiin teollisuuslaitoksia ja vuonna 1937 siitä tuli kaupunki. Nykyään siellä on kuorma-auto- ja erikoisajoneuvotehtaat, elintarvike- ja kevyttä teollisuutta. Kaupungissa toimii kotiseutumuseo.
Bertus Aafjes
thumb|Bertus Aafjes vuonna 1965. Lambertus Jacobus Johannes ”Bertus” Aafjes, kirjailijanimeltään Jan Oranje ja Sick Sack (12. syyskuuta 1914 – 23. huhtikuuta 1993) oli alankomaalainen kirjailija. Hän kirjoitti runokokoelmia ja matkakuvauksia, proosaa ja esseitä. Hänen teoksiaan ovat esimerkiksi ”Een voetreis naar Rome” (1946) ja ”Het Konings graf” (1948).
Kempeleen lukio
Kempeleen lukio on Kempeleessä vuonna 1976 toimintansa aloittanut lukio. Lukio sijaitsee Kempeleen koulukeskuksessa kunnan keskustaajaman läheisyydessä. Sen välittömässä läheisyydessä sijaitsevat myös Kirkonkylän koulu, Kempeleen sivukirjasto Tietotori ja Kempelehalli.
Lukiossa oli vuonna 2020 oppilaita noin 440. Opiskelijat ovat kotoisin Kempeleestä, Limingasta, Lumijoelta, Oulusta ja Tyrnävältä. Koulun rehtorina toimii Kimmo Aaltonen.
25.8.2022 Kempeleen lukioon tehtiin uhkaus kouluampumisesta anonyymisti sosiaalisen median sovelluksen Jodelin kautta. Uhkaus poistettiin myöhemmin. Koulun rehtorin Kimmo Aaltosen mukaan opetus aiotaan järjestää uhkauksesta huolimatta normaalisti lähiopetuksessa. Uhkauksesta lähetettiin tieto koulun oppilaille ja heidän vanhemmilleen Wilman kautta. Lisäksi Kempeleen kunta tiedotti asiasta internetsivuillaan sekä kunnan Facebook-sivulla.
BN Léon (1911)
Léon oli Kreikan laivaston Aetos-luokan hävittäjä.
Palvelus
Ranska valtasi aluksen joulukuussa 1916 ja se palveli Ranskan merivoimissa ensimmäisen maailmansodan lopun ennen palauttamistaan Kreikalle.
Toisen maailmansodan alettua alus sijoitettiin saattuetehtäviin. Se törmäsi 18. huhtikuuta 1941 matkustaja-alus Ardenan kanssa, jolloin takakannella olleet kaksi syvyyspommia räjähtivät. Räjähdyksessä aluksen peräosa irtosi ja kaksi upseeria sai surmansa. Alus tuhoutui lopullisesti Sudanlahdella, jonne se oli hinattu Salamiin laivastotukikohdasta, Saksan ilmavoimien syöksypommittajien upottaessa sen 15. toukokuuta.
Brede Hangeland
Brede Paulsen Hangeland (s. 20. kesäkuuta 1981 Houston, Texas) on norjalainen jalkapalloilija, joka pelasi kotimaansa ja naapurimaa Tanskan lisäksi Englannissa Fulhamissa ja Crystal Palacessa. Hän pelasi myös Norjan maajoukkueessa toistakymmentä vuotta. Hangeland on pituudeltaan 195-senttinen.
Hangeland pelasi puolustajana tai puolustavana keskikenttäpelaajana. Hän siirtyi Viking FK:n edustusjoukkueeseen FK Vidarista kauden 2001 alussa ja auttoi joukkuetta voittamaan Norjan cupin debyyttikaudellaan. Vuonna 2005 hänestä tehtiin Vikingin kapteeni. 16. tammikuuta 2006 hän allekirjoitti sopimuksen tanskalaisen FC Kööpenhaminan kanssa.
Kesällä 2007 lehdet liittivät hänet useisiin Valioliigajoukkueisiin, kuten Newcastle United, Liverpool, Aston Villa ja Manchester City.
18. tammikuuta 2008 Hangeland siirtyi Fulhamiin päivien spekuloinnin jälkeen. Hangeland oli joukkueelle elintärkeä pelaaja Fulhamin pelatessa keväällä 2008 Valioliigassa putoamista vastaan. Joukkue lopulta säilytti Valioliigapaikkansa kauden viimeisessä ottelussa Portsmouthia vastaan, jossa Hangeland pelasi käytännössä virheettömän pelin. Hangeland jatkoi kaudella 2008–2009 siitä mihin jäi kauden 2007–2008 päätteeksi. Hän teki myös ensimmäisen maalinsa Fulhamille ottelussa Arsenalia vastaan, jonka myös Fulham voitti. Hänet valittiin kauden aikana useassa ottelussa ottelun pelaajaksi. Kauden päätteeksi hänet valittiin Fulhamin vuoden pelaajaksi.
Hangeland teki maajoukkuedebyyttinsä 1–0-voitossa Australiaa vastaan 2002. Kaikkiaan hän pelasi maajoukkueessa 91 ottelua ja teki niissä neljä maalia vuosina 2002–2014 pelaten lähinnä puolustajana.
Junovuori
Junovuori oli Tampereen keskustassa Näsilinnankadun ja Kauppakadun kulmatontilla vielä 1800-luvun lopussa sijainnut jyrkkä kallio, joka oli noin 10 metriä korkea. Alun perin se tunnettiin Valkeakallion tai Valkiakallion nimellä. Kalliolla oli ehkä poltettu merkkitulia tai helavalkeita.
Kalliolle tehtiin 1800-luvun alkupuolella portaat, ja siitä muodostui kaupunkilaisten eräänlainen ajanviettopaikka. Porvaristo alkoi kutsua kalliota Junovuoreksi. Nimi saatiin roomalaisesta mytologiasta, jossa Juno oli ylijumala Juppiterin puoliso.
Kallio tasoitettiin 1900-luvun alussa, kun tontille rakennettiin arkkitehtiryhmä Gesellius–Lindgren–Saarisen suunnittelema Säästöpankintalo (Kauppakatu 14). Junovuoren kohdalle tuli pankin piharakennus. 1990-luvulla pihan alle tehtiin autohalli.
Kansallinen tutkimusverkko
Kansallinen tutkimusverkko (National Research and Education Network, NREN) on tutkimuksen ja opetuksen tarpeisiin rakennettu tietoverkko. Suomalainen kansallinen tutkimusverkko on Funet, jonka toiminnasta ja kehittämisestä vastaa valtion omistama CSC – Tieteen tietotekniikan keskus Oy.
Pauli Suhonen
Pauli Juhani Suhonen (16. tammikuuta 1912 Helsinki – 9. helmikuuta 1994 Kouvola) oli suomalainen lääkäri ja kirjailija. Hän käytti kirjailijana nimimerkkejä Pauli Marras ja T. Marras.
Henkilöhistoria
Suhosen vanhemmat olivat Pekka Suhonen ja Olga Henrika Lehto ja puoliso vuodesta 1947 sairaanhoitaja Salme Annikki Karjalainen. Suhonen pääsi ylioppilaaksi Helsingin suomalaisesta lyseosta 1933 ja valmistui lääketieteen kandidaatiksi 1937 ja lääketieteen lisensiaatiksi 1943. Kirurgiaan hän erikoistui 1957. Suhonen työskenteli uransa alkuvuosina sekä yksityislääkärinä että kunnanlääkärinä ja vt. rautatielääkärinä. Vuodesta 1958 hän toimi Nurmeksen seudun sairaalan johtajana. Sodissa Suhonen oli joukkueenjohtaja ja pataljoonan ja rykmentin lääkäri, sotilasarvoltaan hän oli lääkintäkapteeni (1942).
Triumph (albumi)
Triumph on kanadalaisen rock-yhtye Triumphin debyyttialbumi, joka julkaistiin 1976.
Bohuslav Šťastný
Bohuslav Šťastný (s. 23. huhtikuuta 1949 Chotěboř, Tšekkoslovakia) on tšekkiläinen jääkiekkoilija, joka pelasi vasempana laitahyökkääjänä. Hän pelasi 188 maaottelua tehden 73 maalia Tšekkoslovakian maajoukkueessa. Šťastný pelasi Tšekkoslovakian mestaruussarjassa 504 liigaottelua tehden 241 maalia. Hän pelasi yhdessä seuratoveriensa Jiří Novákin ja Vladimír Martinecin kanssa samassa ketjussa myös maajoukkueessa. Tšekkoslovakian voittaessa Prahassa 1972 maailmanmestaruuden ensi kertaa 23 vuoteen Šťastnýn ja Martinecin kanssa samassa ketjussa pelasi Richard Farda.
BN Panthir (1911)
Panthir oli Kreikan laivaston Aetos-luokan hävittäjä.
Valmistus
Argentiinan hallitus tilasi aluksen vuonna 1909 Birkenheadistä Cammell Lairdilta. Alus laskettiin vesille 26. huhtikuuta 1911 nimellä ARA Santiago ja se oli valmis aloittamaan matkan Argentiinaan syyskuussa 1912. Kreikka osti aluksen 12. syyskuuta 148 000 punnalla liittäen sen laivastoonsa nimellä Panthir.
Palvelus
Alus poistettiin alusluettelosta 1945.
Sangiovese
250px|thumb|right|Sangiovese on tumma viinirypäle.
Sangiovese on viinin valmistukseen käytettävä rypälelajike. Siitä käytetään kymmeniä eri nimiä eri puolilla maailmaa, esimerkiksi Sangioveto, San Gioveto, Brunello, Tignolo, Morellino, Prugnolo ja Uva Canina.
Historiaa
Sangiovese on kotoisin Italian Toscanasta. Se on Italian viljellyin rypälelajike, jota viljellään erityisesti synnyinseudullaan. Jo etruskien epäillään viljelleen rypälettä, mutta ensimmäinen kirjallinen maininta siitä on vuodelta 1722. Rypäleen nimi periytyy latinasta: sanguis jovis tarkoittaa ”Juppiterin verta".
Viljely
Lajike on hitaasti kypsyvä ja sadonkorjuu tapahtuu usein varsin myöhään syksyllä. Lajike viihtyy hyvin kalkkikivialueella ja on arka kylmyydelle, minkä vuoksi sitä ei yleensä viljellä yli 500 metrin korkeudessa. Rypäleen ohuehko kuori on altis homeelle varsinkin syksyn kosteudessa.
Toisen suuren italialaisrypäleen Nebbiolon tavoin Sangiovesella ei toistaiseksi ole ollut suurta menestystä Italian ulkopuolella, vaikka sitä viljelläänkin jonkin verran esimerkiksi Kaliforniassa ja Australiassa sekä Etelä-Amerikassa ja Etelä-Afrikassa.
Viinit
Sangiovesea käytetään usein yhdessä muiden lajikkeiden, kuten perinteisten Canaiolon, Mammolon, Trebbianon ja Malvasian, mutta nykyisin myös Cabernet Sauvignonin ja Merlot'n kanssa. Rypäleestä tehtyjen viinien kirsikkainen maku vaihtelee kevyestä hyvin voimakkaaseen.
Kolme tunnetuinta Toscanan punaviiniä — Chianti, Brunello di Montalcino ja Vino Nobile di Montepulciano — perustuvat kaikki Sangioveseen. Lisäksi Sangiovesea käytetään joissakin "supertoscanalaisissa" viineissä, kuten Tignanellossa.
Melinda Wagner
Melinda Wagner (s. 25. helmikuuta 1957 Philadelphia) on yhdysvaltalainen säveltäjä. Hän on voittanut vuonna 1999 musiikin Pulitzer-palkinnon.
Wagner aloitti pianonsoiton lapsena. Hän opiskeli Chicagon yliopistossa ja Pennsylvanian yliopistossa. Yksi hänen opettajistaan oli säveltäjä George Crumb.
Pulitzer-palkitun huilu–jousi–lyömäsoitinkonserton ohella Melinda Wagnerin tuotantoon kuuluvat muun muassa Falling Angels (1992) ja Extremity of Sky (2002) sekä helmikuussa 2007 kantaesityksensä saanut pasuunakonsertto.
Jonathan Learoyd
thumb|Jonathan Learoyd Jonathan Learoyd (s. 3. marraskuuta 2000 Albertville) on ranskalainen mäkihyppääjä. Hän teki maailmancup-debyyttinsä 16. joulukuuta 2017 Engelbergin kilpailussa sijoittuen 32:nneksi. Hänen paras sijoituksensa on Oslon Holmenkollenilla 11. maaliskuuta 2018 käydyssä maailmancupin kilpailussa 25:s.
Vapaa demokraattinen puolue
Vapaa demokraattinen puolue (, lyh. FDP) on keskusta-oikeistolainen klassista liberalismia edustava puolue Saksassa. FDP on ollut usein mukana joko kristillisdemokraattien tai sosiaalidemokraattien johtamissa hallituksissa. Puolue saavutti vuoden 2009 liittopäivävaaleissa historiansa parhaimman tuloksen, mutta kärsi heti seuraavissa, vuoden 2013 vaaleissa, historiansa pahimman vaalitappion menettämällä kokonaan edustuksensa liittopäivillä, jonne puolue pääsi palaamaan taas seuraavissa liittopäivävaaleissa vuonna 2017.
Vapaa demokraattinen puolue edustaa arvo- ja talousliberalismia. Historiallisesti puoluetta on pidetty enemmän keskustalaisena, mutta 1980-luvulta alkaen se on siirtynyt enemmän oikeistoon päin, ja nykyään FDP luetaan vahvasti oikeistolaiseksi puolueeksi. Historiallisesti FDP:tä on pidetty selkeästi Eurooppa-myönteisenä, mutta euroalueen velkakriisin myötä puolueessa nousi esiin myös lievää euroskeptistä suuntausta edustanut "kansallisliberaali" vähemmistö.
Vaalimenestys
FDP:n kannatus on valtakunnallisissa vaaleissa ollut 5,8 ja 12,8 prosentin välillä. Se on osallistunut apupuolueena kolmea lukuun ottamatta kaikkiin sodan jälkeisiin hallituksiin joko kristillisdemokraattien ja sosiaalidemokraattien kanssa ja ollut vuoden 1949 jälkeen hallituksen ulkopuolella vain kahdeksan vuotta.
FDP sai 6,2 prosenttia äänistä ja 43 paikkaa liittopäiville vuonna 1998. Guido Westerwelle nousi vuonna 2001 puolueen johtoon ja puolue sai 2002 7,4 prosenttia äänistä ja 2005 9,8 %, 61 paikkaa. Vuoden 2013 liittopäivävaaleissa puolueen kannatus kuitenkin laski 4,8 prosenttiin, eikä se viiden prosentin kannatusrajan vuoksi saanut edustusta liittopäiville.
Vuonna 2009 FDP sai kaikkien aikojen suurimman vaalivoittonsa (15 %) lupaamalla kevennetyn verojärjestelmän. Puoluejohtaja Guido Westerwelle ei saanut neuvoteltua verokevennyksiä hallitusohjelmaan, mistä alkoi puolueen kannatuksen lasku, joka johti FDP:n putoamiseen liittopäiviltä vuonna 2013 sekä sitä ennen useimmista osavaltioparlamenteista.
Isänmaa (puolue)
Isänmaa (, lyh. I) (vuosina 2006–2018 Isänmaan ja Res Publican liitto,, lyh. IRL) on virolainen keskusta-oikeistolainen puolue, joka perustettiin 4. kesäkuuta 2006, kun konservatiivipuolueet Isänmaaliitto ja Res Publica yhdistyivät. Puolue edustaa Viron konservatiivista oikeistoa. Isänmaan ja Res Publican liitto muutti nimensä Isänmaaksi 16. huhtikuuta 2018. Puolueen ensimmäinen edeltäjä, Mart Laarin johtama Isänmaa-vaaliliitto voitti vuoden 1992 Riigikogun vaalit.
IRL:n muodostaminen
Res Publica oli jo uudelleen itsenäistymisen alkuajoilta asti toiminut oikeistopuolue, mutta merkittäväksi poliittiseksi voimaksi se nousi 2001 uudistumisensa myötä. Vuoden 2003 parlamentissa sillä oli peräti 28 paikkaa. Res Publican vaalimenestyksestä taas vanha konservatiivipuolue Isänmaanliitto kärsi menettäen 11 paikkaa. Kumpikin puolue korosti länsisuuntautunutta ulkopolitiikkaa, Viron kansallisten etujen puolustustamista ja liberaalia talousoikeistolaisuutta, joten edellytykset yhdistymiselle olivat olemassa. Res Publican jäsenet olivat muutenkin lähteneet 1990-luvulla Isänmaaliiton ja Reformipuolueen listoilta mukaan vaaleihin, joten yhteistyö ei ollut uutta.
Tunne Kelam, Isänmaaliiton puheenjohtaja 2003–2005, totesi 7. huhtikuuta 2006 Isänmaaliiton verkkosivuilla, että ajatus puolueiden yhdistymisestä ei ollut uusi, "mutta se tarvitsi aikaa kypsymiseen". Isänmaaliiton oli vaikea hyväksyä yhdistymisajatusta vuoden 2003 vaalit voittaneen Res Publican kanssa. Kelam sanoi tehneensä Isänmaaliiton puheenjohtajana maaliskuun 2005 Juhan Partsin hallituskriisin aikana ehdotuksen Res Publican puheenjohtajalle puolueiden yhdistymisestä, mutta tuolloin Res Publica oli kuulemma lähinnä vain kiinnostunut säilyttämään voimaliittonsa Reformipuolueen kanssa. Aatteellinen yhteistyö vasta alkoi kehittyä tuon kevään 2005 jälkeen. Kelam korosti, että kummankin puolueen taustat olivat samanlaisia. Kumpikin olivat yhteistyössä kansainvälisesti kristillisdemokraattisten puolueiden kanssa ja kuuluivat Euroopan kansanpuolueeseen. Kummankin osapuolen tausta ulottui Viron kansallisen itsenäisyysliikkeen alkuaikoihin ja niillä oli kokemusta politiikasta pitkältä ajalta. Aatteellisesti kansalliskonservatiivisen ja oikeistolaisen politiikan jatkumon säilyttämiseksi puolueiden yhdistyminen olisi myös Viron etu.
Isänmaaliiton 354-jäseninen puoluekokous Pärnussa hyväksyi yhdistymisen Res Publican kanssa 4. huhtikuuta 2006 äänin 348–13. Samana päivänä samassa kaupungissa Res Publican 514-jäseninen puoluekokous hyväksyi yhdistymisen äänin 512–1. Res Publican hyväksyntä puolueiden yhdistymiselle oli siis vielä yksimielisempi kuin Isänmaaliiton, vaikka tämänkin vaalitulos oli varsin yksimielinen. Samana päivänä puolueiden edustajat allekirjoittivat Isänmaan ja Res Publican liiton perustamisasiakirjan. Uusi 8 700-jäseninen, 32 kansanedustajan ja 70 paikallishallinnon edustuksen omaava puolue oli syntynyt.
Yhdistymisen jälkeen
Urmas Reinsalu valittiin uudeksi puheenjohtajaksi IRL:n puoluekokouksessa 28. tammikuuta 2012. Ensimmäisellä äänestyskierroksella Reinsalu sai hiukan yli puolet annetuista äänistä. Puheessaan Reinsalu kehotti puoluetta pitäytymään konservatiivisessa maailmankatsomuksessa, takaamaan sosiaalinen vakaus perheille ja olemaan tekemättä kompromisseja kansallisen turvallisuuden kustannuksella. Hän myös sulki pois yhteistyön Edgar Savisaaren johtaman keskustapuolueen kanssa.
Vuoden 2015 vaaleissa IRL oli suurin häviäjä puolueen menettäessä yhdeksän paikkaa. Urmas Reinsalun sijaan IRL oli asettanut vaaleissa pääministeriehdokkaakseen entisen pääministerin Juhan Partsin. Reinsalu ilmoitti vaalien jälkeen jättävänsä puheenjohtajan tehtävät kesäkuun puoluekokouksessa. IRL nousi kuitenkin Reformipuolueen johtamaan hallituskoalitioon yhdessä sosiaalidemokraattien kanssa, jolloin Reinsalusta tuli uuden hallituksen oikeusministeri.
Vuoden 2019 parlamenttivaaleissa puolue menetti 2 paikkaa sen äänimäärän laskettua 2,3 prosenttiyksikköä.
Vuonna 2022 puolueesta irtautui joukko henkilöitä, jotka olivat Isänmaa silloista johtoa vastaan. Irtautunut ryhmä rekisteröityi puolueeksi nimeltä Oikeistolaiset elokuussa 2022.
František Tikal
František Tikal (18. heinäkuuta 1933 Včelná, Tšekkoslovakia – 10. elokuuta 2008 Praha, Tšekki) oli tšekkiläinen jääkiekkoilija. Pelipaikaltaan puolustaja. Hän oli maailman parhaimpia jääkiekkoilijoita 1950- ja 1960-luvuilla. Tikal pelasi 59 maaottelua tehden 17 maalia Tšekkoslovakian maajoukkueessa. Tšekkoslovakian mestaruussarjassa Tikal pelasi 360 maaottelua tehden 80 maalia. Hän pelasi jääkiekkoseurassa Sparta Praha.
Fidel Castro
Fidel Alejandro Castro Ruz (13. elokuuta 1926 Birán, Kuuba – 25. marraskuuta 2016 Havanna, Kuuba) oli Kuuban pitkäaikainen presidentti ja Kuuban kommunistisen puolueen pääsihteeri, joka johti Kuubaa vuosina 1959–2008. Castro oli maan pääministeri vuodesta 1959 vuoteen 1976, jolloin hänestä tuli valtioneuvoston puheenjohtaja eli presidentti. Castro nimitettiin kommunistisen puolueen ensimmäiseksi sihteeriksi vuonna 1965, minkä jälkeen maa muutettiin yksipuoluevaltioksi. Hän oli yksi maailman pisimpään yhtäjaksoisesti vallassa olleita valtiojohtajia. Presidenttinä hän oli myös asevoimien ylipäällikkö.
31. heinäkuuta 2006 Fidel Castro luovutti presidentin velvollisuutensa väliaikaisesti veljelleen Raúl Castrolle jouduttuaan leikkaukseen. Lokakuussa 2007 hän varoitti, että hän ei ehkä enää palaa toimeensa, sillä hänellä ”on velvollisuus luovuttaa valta nuoremmille”. 19. helmikuuta 2008 Castro ilmoitti kirjeessään virallisesti luopuvansa presidenttiydestä ja armeijan ylipäällikkyydestä. Hänen seuraajakseen Kuuban kansalliskokous valitsi Raúl Castron 24. helmikuuta 2008. Eronsa jälkeen Fidel Castro oli enimmäkseen poissa julkisuudesta eikä hän osallistunut esimerkiksi Kuuban sosialistisen vallankumouksen 50-vuotisjuhlallisuuksiin tammikuussa 2009.
Nuoruus
Fidel Castro syntyi maanviljelijäperheeseen sokeriplantaasilla Biránissa lähellä Mayaría vanhassa Orienten maakunnassa. Hänen isänsä Ángel Castro y Argiz oli espanjalainen emigrantti, joka kohosi kovalla työllä suhteellisen menestyvään asemaan. Hänen äitinsä Lina Ruz González oli kotiapulainen ja hänen isänsä oli tuolloin naimisissa Maria Luisa Argotan kanssa.
Castrolla on kaksi veljeä, Ramón (1924–2016) ja Raúl (s. 1931) sekä neljä sisarta: Angelita, nykyisin Miamissa Floridassa asuva Juanita, Enma ja Havannassa asuva Agustina. Lisäksi isällä oli ensimmäisestä avioliitostaan kaksi lasta.
Castroa ei kastettu ennen kuin vasta hänen ollessaan kahdeksanvuotias, mikä johti muiden lasten pilkkaan. Hänen isänsä erosi ensimmäisestä vaimostaan Fidelin ollessa 17-vuotias ja nai Fidelin äidin. Isän tunnustettua lapsensa Fidel sai sukunimen Castro ja otti samalla keskimmäisen nimen Alejandro luettuaan Aleksanteri Suuresta.
Castro opiskeli Colegio Dolores -jesuiittakoulussa ja yksityiskouluissa. Hänen tiedetään vuonna 1940 lähettäneen kirjeen Yhdysvaltain presidentti Rooseveltille, johon Yhdysvaltain ulkoministeriö vastasi. Vuonna 1945 Castro meni lukemaan lakia Havannan yliopistoon. Presidentti Gerardo Machadon syrjäyttämisen jälkeen 1930-luvulla yliopiston olot olivat taantuneet erilaisten ryhmien hallitsemaksi valtataisteluksi ja yliopistoa hallitsivat "pistolerot" ja "gansterismo."
Vasemmistolainen toiminta Kuuban hallitusta vastaan
Vuonna 1947 Castro liittyi Ortodoksipuolueeseen (Partido Ortodoxo), jonka perustaja Eduardo Chibás oli ehdolla presidentiksi korruptoitunutta Ramón Grau San Martínia vastaan mutta hävisi. Vuonna 1951 Chibás ampui itseään vatsaan radiolähetyksessä pyrkiessään uudelleen presidentiksi. Castro oli tuolloin paikalla ja Chibásin luona sairaalassa hänen kuollessaan.
Vuonna 1948 Castro matkusti Bogotáan Kolumbiaan osallistuakseen Amerikan valtioiden järjestön (OAS) yhdeksännen konferenssin kanssa samaan aikaan järjestettyyn nuorisotapahtumaan. Opiskelijat käyttivät tilaisuutta hyväkseen levittääkseen Yhdysvaltain hegemoniaa läntisellä pallonpuoliskolla vastustavia pamfletteja. Vierailun aikana kolumbialainen puoluejohtaja Jorge Eliecer Gaitán murhattiin, ja tapahtuma laukaisi maassa nimellä La Violenciana tunnetun protestiaallon. Kun viranomaiset halusivat kuulla Castroa hänen osallisuudestaan protesteihin, hän pakeni Kuuban lähetystöön ja hänet lennätettiin takaisin Havannaan.
Valmistuttuaan oikeustieteen tohtoriksi 1950 Castro alkoi harjoittaa ammattiaan, lähinnä köyhien parissa. Hän tuli tunnetuksi kansallisista ja Yhdysvaltain valtaa Kuubassa vastustavista puheistaan. Hän kiinnostui myös politiikasta ja asettui ehdokkaaksi parlamenttiin. 10. maaliskuuta 1952 Fulgencio Batistan johtama sotilasvallankaappaus kuitenkin syrjäytti presidentti Carlos Prío Socarrásin hallituksen ja vaalit peruttiin. Batistasta tuli maan de facto johtaja. Yhdysvallat tunnusti hänen valtansa, mutta Castro syytti häntä vuoden 1940 perustuslain rikkomisesta. Juttua ei otettu käsiteltäväksi, ja Castro päätti ainoaksi keinoksi Batistan syrjäyttämisen.
Isku Moncadan parakeille
Castroa puolusti hänen ystävänsä Melba Hernández. Oikeudenkäynnin aikana Castro piti kuuluisan nelituntisen "Historia tulee vapauttamaan minut" (La historia me absolverá) -puheensa. Puheessaan Castro puolusti toimintaansa ja selvitti poliittisia näkemyksiään. Hänet tuomittiin 15 vuoden vankeuteen ja Raúl 13 vuodeksi. Poliittisia vankeja pidettiin Isla de Pinosin saarella, jossa Castro jatkoi Batistan kukistamisen suunnittelua. Toukokuussa 1955 poliittiset vangit armahdettiin, ja 7. heinäkuuta samana vuonna hänet karkotettiin Meksikoon.
Elämä sissinä
pienois|Heinäkuun 26. päivän liikkeen lippu. Meksikossa Castro yhdisti voimansa muiden maanpakolaisten kanssa ja perusti Heinäkuun 26. päivän liikkeen (M-26-7). Lääkäri Ernesto "Che" Guevara oli liittynyt ryhmään aikaisemmin Meksikossa. Joukko harjoitteli sissisotaa, joka oli siihen asti ollut täysin tuntematonta Latinalaisessa Amerikassa. Koska kontaktit KGB-agentti Nikolai Leonoviin Méxicossa eivät tuoneet kapinallisille aseita, he menivät Yhdysvaltoihin. Siellä he keräsivät varoja maassa asuvilta kuubalaisilta, kuten Batistan syrjäyttämältä presidentti Carlos Prío Socarrásilta.
Kesällä 1955 Paísin liike yhdistyi Castron M-26-7:n kanssa. Liikkeen saadessa kannatusta se kasvoi yli 800 miehen vahvuiseksi. Kesällä 1957 Castro antoi Che Guevaralle toisen kolonnan johtoonsa. [[The New York Times]] lähetti reportterinsa Herbert Matthewsin haastattelemaan kapinallisia ja heitä seurasi TV-ryhmä, jonka seurauksena vallankumouksellisten taistelu sai seuraajia myös Yhdysvalloissa.
Yhdysvallat asetti Batistan maaliskuussa 1958 asevientikieltoon. Huhtikuussa 1958 Castron liike yritti organisoida yleislakon, mutta epäonnistui. Sissit polttivat kuitenkin yli kahta miljoonaa sokeritonnia vastaavan määrä ruokoa Batistan talouden horjuttamiseksi tunnuslauseella: "Joko Batista ilman zafraa tai zafra ilman Batistaa!"
Toukokuussa Batista kokosi 14 pataljoonaa eli noin 12 000 miestä tuhotakseen Castron ja muut hallituksen vastaiset ryhmät operaatio Veranossa (Operación Verano). Alivoimasta huolimatta Castron joukko pärjäsi hyvin Batistan huonosti koulutettujen ja motivoitumattomien asevelvollisten jättäessä joukoittain armeijan.
Heinäkuussa 1958 merkittävimmät oppositioryhmät kokoontuivat Venezuelassa, jossa vastarintaliikkeen johto annettiin Castron 26. heinäkuuta -liikkeelle.
Joulukuussa 1958 Che Guevaran ja Camilo Cienfuegosin joukot valloittivat useita kaupunkeja. Guevaran johtama joukko hyökkäsi Santa Claraan, syöksi raiteilta panssarijunan ja kaupunki vallattiin 31. joulukuuta 1958. Batista ja hänen tukemansa presidentinvaalin voittaja Andrés Rivero Agüero pakenivat Kuubasta uudenvuoden aamutunteina Dominikaaniseen tasavaltaan ja jättivät jälkeensä kenraali Eulogio Cantillon johtaman sotilasjuntan, joka nimitti presidentiksi korkeimman oikeuden tuomarin Carlos Manuel Piedran ja haki Ramón Barquínin vankilasta johtamaan hallitusta.
Varhaiset vuodet vallassa
5. tammikuuta 1959 lakiprofessori José Miró Cardona muodosti hallituksen, jossa hän itse oli pääministerinä ja Manuel Urrutia Lleó presidenttinä. Batistan vallankaappauksensa yhteydessä 1952 kumoama vuoden 1940 perustuslaki palautettiin voimaan ja vastaavasti kumottiin Batistan hallinnon säätämät poikkeuslait. Yhdysvallat, Iso-Britannia, Ranska ja Neuvostoliitto sekä lähes kaikki Latinalaisen Amerikan valtiot tunnustivat Kuuban uuden hallituksen jo tammikuun ensimmäisen viikon aikana. 8. tammikuuta Castro joukkoineen saapui Havannaan ja hän vastaanotti armeijan ylipäällikkyyden. 16. helmikuuta Miró erosi ja Castro nimitettiin pääministeriksi. Heinäkuussa Urrutia erosi ja hänen tilalleen tuli Partido Socialista Popularin edustaja lakimies Osvaldo Dorticós Torradolla.
Che Guevara nimitettiin Kuuban valtionpankin johtajaksi. Toukokuussa Castro käynnisti maauudistuksen, jossa yli 1000 eekkerin maat kansallistettiin ja ulkomainen maaomistus kiellettiin.
Neuvostoliitossa Kuuban vallanvaihdos ei aluksi herättänyt juuri lainkaan huomiota, koska Moskovan näkemyksen mukaan Latinalaisessa Amerikassa tapahtui tämän tästä vallankaappauksia, joissa oikeistolainen diktaattori vaihtui toiseen. Neuvostoliitolla ei ollut Kuubassa edes edustustoa. Moskovassa suhtauduttiin Fidel Castroon jopa hieman epäillen, koska tämän isä oli varakas maanomistaja, jonka palveluksessa oli liki 500 työntekijää. Yhdysvaltain päätös lopettaa sokerin ostot Kuubasta sai Fidel Castron kääntymään sosialististen maiden puoleen ja hän lähetti veljensä Raúlin hakemaan apua Moskovasta. Neuvostoliiton varapääministeri Anastas Mikojan saapui Kuubaan 6. helmikuuta 1960, ja Castro solmi kauppasopimuksen Neuvostoliiton kanssa. Mikojan vakuuttui Kuuban kehittymisestä ”oikeaan” suuntaan: ”Ensimmäinen valtio, joka omaksuu sosialismin ilman puna-armeijan apua!” Neuvostoliitto sitoutui ostamaan Kuuban päävientituotetta, sokeria ja toimitti koneita, lannoitteita ja öljyä. Castro halusi Kuuban olevan taloudellisesti riippumaton Yhdysvalloista. Yhdysvaltain presidentti Dwight D. Eisenhower määräsi 17. maaliskuuta propagandakampanjan Castron syrjäyttämiseksi.
19. huhtikuuta ensimmäinen lasti neuvostoliittolaista öljyä saapui Kuubaan. Shell, Esso ja Texaco kieltäytyivät Yhdysvaltain määräyksestä jalostamasta sitä. 29. kesäkuuta Kuuba kansallisti Texacon öljynjalostamon ja 1. heinäkuuta Shellin ja Esson. Vastineeksi Yhdysvallat peruutti Kuuban sokerikiintiön ja Kuuba kansallisti noin 850 miljoonan dollarin edestä Yhdysvaltain omaisuutta ja yrityksiä. Kuuban parlamentti hyväksyi ja Fidel Castro vahvisti 6. heinäkuuta 1960 lain, joka mahdollisti kaiken Kuubassa olleen yhdysvaltalaisen omaisuuden takavarikoinnin.
Castron saapuessa syyskuussa 1960 New Yorkiin YK:n yleiskokoukseen, Kuuban ja Yhdysvaltain välit olivat jo huonot. 26. syyskuuta Castro piti puheen, jossa hyökkäsi Yhdysvaltain ”aggressiota” ja ”imperialismia” vastaan ja syytti Yhdysvaltain suunnittelevan hyökkäystä Kuubaan. Kokonaisuudessaan Castron puhe kesti 4 tuntia ja 29 minuuttia ja on tiettävästi pisin YK:ssa pidetty. Yleiskokouksessa Castro myös tapasi ensimmäisen kerran Neuvostoliiton puoluejohtajan Nikita Hruštšovin. Yhdysvaltain väistyvä presidentti Eisenhower katkaisi yhtenä viimeisistä toimistaan diplomaattiset suhteet Kuubaan 3. tammikuuta 1961 sanoen Castron ärsyttäneen häntä liian usein.
Sosialistinen Kuuba
Huhtikuussa 1961 Yhdysvallat yritti Castron syrjäyttämistä CIA:n kouluttamien kuubalaisten pakolaisten suorittamalla maihinnousu Sikojenlahdella.
15. huhtikuuta Kuuban neljää lentokenttää pommitettiin A-26 Invader -koneilla. Yhdysvaltain uusi presidentti John F. Kennedy peruutti viime hetkellä jatkopommitukset, jotka olisivat luultavasti tuhonneet koko Kuuban ilmavoimat. Kaksi päivää myöhemmin 17. huhtikuuta noin 1 400 yhdysvaltalaisten kouluttamaa kuubalaista pakolaista teki epäonnistuneen maihinnousun Sikojenlahdella. Hyökkäys oli CIA:n rahoittama ja harjoittama sotilaallinen yritys kaataa Fidel Castron hallitus, mutta epäonnistunut hyökkäys vain lujitti Castron asemaa Kuubassa. Epäonnistuminen oli vakava arvovaltatappio vain muutaman kuukauden presidenttinä toimineelle Kennedylle. 19. huhtikuuta Castro julisti vallankumouksen olleen sosialistinen.
2. joulukuuta 1961 Castro julisti, että hän on marxisti-leninisti, ja Kuuba tulisi siirtymään kommunismiin. 7. helmikuuta 1962 Yhdysvallat julisti Kuuban kauppasaartoon, joka on edelleen voimassa. Kauppasaartoa laajennettiin 1962 ja 1963 käsittämään amerikkalaisten turistien yleisen matkustuskiellon maahan. Tammikuussa Amerikan valtioiden järjestö erotti Kuuban jäsenyydestään Yhdysvaltain painostuksesta. Kennedy laajensi kauppasaartoa ja maaliskuussa Kuubassa jouduttiin säännöstelemään elintarvikkeita.
Suhteet kiristyivät äärimmilleen vuonna 1962 niin sanotun Kuuban ohjuskriisin aikana, jolloin Yhdysvallat ja Neuvostoliitto ajautuivat ydinsodan partaalle. Neuvostoliiton johtaja Nikita Hruštšov sijoitti Kuubaan keskimatkan ydinohjuksia pelotteeksi ja vastaukseksi Yhdysvaltain Turkkiin sijoittamille ohjuksille. U-2-vakoilukone kuvasi ohjusalustojen rakennustyöt 14. lokakuuta 1962. 22. lokakuuta Yhdysvallat julkaisi tiedot ja määräsi Kuuban karanteeniin ja pysäytti ja tutki kaikki sinne kulkevat alukset. Tilanne laukesi 28. lokakuuta, kun Hruštšov käännytti kuljetukset takaisin ja ilmoitti vetävänsä neuvostoliittolaiset ohjukset pois Kuubasta.
650 000 kuubalaista lähti maasta vuosina 1966–70 elintarvikepulan vuoksi. Taloudellinen tilanne parani 1970-luvulla Kuuban päästyä SEV:n jäseneksi. Kuuba sai 15 vuoden korottoman maksuvapauden ja uusia miljardiluottoja. Neuvostoliittolaisia asiantuntijoita oli Kuubassa 1970-luvun lopussa jopa 150 000.
Suhteet ulkomaille
Castro pysyi johdonmukaisesti sosialismin tiellä, mutta ennen kaikkea hänen ulkopoliittista ideologiaansa leimasi anti-imperialismi. Hän tuki monia oikeamieliseksi katsomiaan vapaustaistelijoita erityisesti latinalaisessa Amerikassa ja Afrikassa, jotka yleisemmin taistelivat Yhdysvaltojen tukemaa osapuolta vastaan. Hän osoitti sympatioitaan myös muun muassa Yhdysvaltain mustien ihmisoikeusliikkeitä kohtaan. Toisaalta Castro oli yhteyksissä myös sitoutumattomiin maihin solmimalla suhteita Intiaan, Kanadaan ja Jugoslaviaan.
Merkittävä suuntaviiva Kuuban ulkopolitiikassa oli sen riippuvuus Neuvostoliiton markkinoista sekä sotilaallisesta ja taloudellisesta avusta. Castron oli rakennettava Kuuban sotavoimat Neuvostoliiton aseistuksen ja sotilasneuvonantajien avulla. Samalla hänen oli sallittava KGB:n pitävän otteessaan Havannaa ja neuvostokommunismin vaikutteet näkyivät myös maan sisäisessä politiikassa. Castron liittolaisuus Neuvostoliiton kanssa aiheutti erimielisyyksiä hänen ja Che Guevaran välillä, joka kannatti enemmän trotskilaista, antineuvostoliittolaista linjaa.
Castro kutsui Kuubaan vallankumouksellisen konferenssin helmikuussa 1966. Tavoitteena oli suunnitella yhteistä toimintasuunnitelmaa amerikkalaista imperialismia vastaan. Neuvostoliitto kärsi taloudellisia tappioita Kuuban kanssa käytävässä kaupassa eikä Kuuba ollut saavuttanut sokerintuotannolle asetettuja tavoitteita. Suhteet Neuvostoliiton kanssa huonontuivat. Castro käynnisti oikeudenkäynnin Annibal Escalantea vastaan. Castro myös epäili KGB:n kavaltaneen Guevaran. Välejä Neuvostoliittoon ei kuitenkaan taloudellisista syistä katkaistu.
Prahan kevään nimellä kulkeneet uudistuspyrkimykset Tšekkoslovakiassa vuonna 1968 Castro tuomitsi jyrkästi. Castro varoitti revisionismista ja nimitti Tšekkoslovakian uudistusten johtajia Länsi-Saksan agenteiksi ja fasisteiksi. On esitetty arvioita, oliko Castro todella tätä mieltä vai johtuivatko lausunnot ennemmin pakosta pitää yllä hyviä suhteita Neuvostoliittoon.
5. marraskuuta 1975 Castro lähetti kuubalaisia sotilaita Angolaan antamaan aseellista apua vasemmistolaiselle MPLA-liikkeen hallitukselle taistelussa UNITA:n oppositiovoimia ja Etelä-Afrikan joukkoja vastaan. Moskova auttoi massiivisilla lentokuljetuksilla Kuuban asevoimien siirtoa Angolaan. Kuubalaisia sotilaita lähetettiin myös Somaliaan vastustamaan Etiopian asevoimia Ogadenin sodassa vuonna 1979. Castro antoi tukensa vallankumousliikkeille kaikkialla Latinalaisessa Amerikassa. Vuonna 1979 Castro tuki sandinistisissejä Nicaraguassa Somozan diktatuuria kaadettaessa. Neuvostoliiton taloudellinen apu Kuuballe loppui 1980-luvun lopussa. Neuvostoliitto maksoi sokerista Kuuballe 1,23 Yhdysvaltain dollaria per naula, kun sokerin maailmanmarkkinahinnat olivat laskeneet 17–22 senttiä per naula.
Neuvostoliiton hajottua vuonna 1991 Kuuban talous heikkeni. Castro salli Yhdysvaltain dollarin hallussapidon vuonna 1994 ja turismin harjoittamisen saadakseen tuloja. Yhdysvallat tiukensi kauppasaartoa asettamalla ehdon täydellisestä vallan ja yhteiskuntajärjestelmän muuttamisesta vuonna 1996. Keväällä 2003 75 hallituksen arvostelijaa vangittiin. Euroopan unioni jäädytti diplomaattisuhteensa Kuubaan kesäkuussa 2003. Amnesty International syytti Kuubaa lukuisista ihmisoikeusloukkauksista. Castro päätti lopettaa dollarin käytön peson rinnalla lokakuussa 2004. Maailmanpankki on vaatinut Kuuban yhteiskuntajärjestelmän muuttamista markkinatalouden mukaiseksi, joskin se on antanut myös Kuuballe tunnustusta sosiaalisten indikaattoreiden muita saman BKT-tason maita paremmista lukemista. Yhdessä Venezuelan presidentin Hugo Chávezin kanssa Castro kuitenkin piti päänsä vaatimuksia vastaan.
Kuuba oli useita vuosia virallisesti ateistinen, vaikka pitikin yllä suhteita Vatikaaniin. Tilanne lieveni 1990-luvulla, kun uskovaistenkin sallittiin liittyä puolueen jäseniksi. Castro itse ei tiettävästi ollut uskonnollinen, ja hän mainitsi harvoin puheissaan Jumalaa tai uskontoa. Poikkeuksena vuonna 1998, jolloin paavi Johannes Paavali II vieraili Kuubassa. Castro kuitenkin myös sanoi ”Jumalan suojelleen häntä George W. Bushilta”, mutta maininta saattoi olla retorinen, koska Bush oli toivonut aiemmin ”Jumalan vievän Castron pois.”
Viimeisen valtiovierailunsa ulkomaille Castro teki Argentiinaan heinäkuussa 2006, jossa oli Mercosurin kokouksessa, puhui Córdoban yliopistossa sekä vieraili Venezuelan presidentti Hugo Chávezin kanssa Che Guevaran lapsuudenkodissa Alta Graciassa.
Terveydentilan heikkeneminen
Ikääntyvän Fidel Castron terveydentila oli spekulaation kohteena. Vuonna 2005 CIA väitti Castron sairastavan Parkinsonin tautia ja myöhemmin syöpää.
31. heinäkuuta 2006 Fidel Castro luovutti hallintovastuun tilapäisesti veljelleen Raúl Castrolle jouduttuaan suolistoleikkaukseen. Suolistoleikkauksen jälkeen Castro vakuutti olevansa kunnossa, mutta toipuminen vie aikaa.
Espanjalainen lääkäri José Luis García Sabrido kävi tutkimassa Castroa Kuubassa ja kertoi tutkimuksestaan. Garcia Sabridon mukaan Castro voi hyvin. Enempiä leikkauksia ei espanjalaislääkärin mukaan tarvittu.
Espanjalaisen El Pais -lehden 17. tammikuuta 2007 julkaistun jutun mukaan Castro päätti kärsiessään heinäkuussa umpipussitulehduksesta, ettei hänelle tehdä ileostomiaa eli suoliavanneleikkausta, jossa ohutsuolen loppuosasta rakennetaan avannepussin korvaava suolinestesäiliö. Castro halusi päästä jaloilleen nopeammin ja päätti ryhtyä monimutkaisempaan operaatioon. Lehden mukaan siitä seurasi kuitenkin komplikaatioita ja peritoniitti, vatsakalvontulehdus, ja hänelle on jouduttu tekemään kaksi leikkausta lisää. Lehti ei kertonut lähteitään ja espanjalainen kirurgi José Luis García Sabrido, joka matkusti Kuubaan hoitamaan Castroa, kielsi olleensa tietojen lähde. García Sabridon joulukuun lehdistötilaisuuden mukaan Castron tila oli vakaa ja hän oli toipumassa.
Kuolema
Castro kuoli perjantaina 25. marraskuuta 2016 kello 22.29 paikallista aikaa (Suomen aikaa 26. marraskuuta kello 05.29), 90-vuotiaana. Castron kuolemasta ilmoitti hänen Raul-veljensä. Castron ruumis tuhkattiin ja Kuubaan julistettiin yhdeksän päivän suruaika.
Castro haudattiin 4. joulukuuta 2016. Kuuba kielsi muistopatsaat, paikkojen ja katujen nimeämisen ja muut huomionosoitukset Castron omasta toivomuksesta.
Yksityiselämä
Fidel Castro oli naimisissa kaksi kertaa. Hän nai filosofian opiskelija Mirta Díaz-Balartin 12. lokakuuta 1948, mutta avioliitto päättyi eroon 1955. Heillä oli yksi poika, Fidel ”Fidelito” Castro Díaz-Balart. Rikkaasta perheestä olevan vaimonsa mukana Castro pääsi tutustumaan Kuuban eliitin elämäntyyliin. Mirta ja Fidelito lähtivät Kuubasta vuonna 1954, kun Mirta erosi Castrosta. Fidelito opiskeli 1970-luvulla ydinfysiikkaa Neuvostoliitossa ja meni naimisiin venäläisen naisen kanssa. Hän palasi myöhemmin takaisin Kuubaan, jossa johti maan ydinenergiakomissiota 1980–1992. Fidelito teki itsemurhan vuoden 2018 helmikuussa Kuubassa. Mirta muutti Espanjaan ja meni naimisiin Castron vihamiehen Emilio Núñez Blancon kanssa. Hän palasi Kuubaan heinäkuussa 2006 tapaamaan sairastunutta Castroa, samaan aikaan kun hänen oma aviomiehensä kuoli.
Castro ei mennyt uudelleen naimisiin, mutta eli Dalia Soto del Vallen kanssa. Heille syntyivät pojat Ángel, Antonio, Alejandro, Alexis ja Alex. Fidel Castrolla on myös yksi tytär Alina Fernández Revuen kanssa, joka asuu Espanjassa. Castron muut lapset Fidelitoa lukuun ottamatta eivät ole olleet julkisuudessa.
Omaisuus
Vuonna 2006 Fidel Castron omaisuudeksi arvioitiin 700 miljoonaa euroa. Castro haali rikkauksia myös lähipiirilleen ja järjesti Kuuban talouden täysin komentoonsa.
Persoona
Castron henkivartijan Juan Reinaldo Sánchezin mukaan Castro oli älykäs, karismaattinen, itsekeskeinen ja omahyväinen. Hän vainosi, vangitsi, kidutti ja teloitti vastustajiaan, mutta ei henkivartijan mukaan ollut sadisti eikä raivopää.
Julkisuuskuva
Vuonna 2005 Forbes-lehti mainitsi Castron olleen yksi maailman rikkaimpia hallitsijoita. Forbesin arvio perustui siihen, että osa Kuuban bruttokansantuotteesta merkittiin Castron omaisuudeksi. Myöhemmin Forbes valitsi tiettyjä yrityksiä, joiden sen katsoi olleen Castron hallinnassa, ja luokitteli niiden pörssiarvon Castron omaisuudeksi. Näin se päätyi 500 miljoonaan Yhdysvaltain dollariin. Castro ilmoitti 2004, että kaikki Kuuban yritysten tuotot kuuluvat Kuuban kansalle. Vuonna 2005 hän ilmoitti nostavansa lehteä vastaan kunnianloukkaussyytteen.
Castron saavutuksena on pidetty terveyden ja koulutuksen hyvää tasoa Kuubassa muihin kehitysmaihin verrattuna. Kuubalaisten lukutaito on kehitysmaista selvästi korkein.
Yhdysvaltain keskustiedustelupalvelu CIA yritti lukuisia kertoja salamurhata Castron. Brittiläisen dokumentin 638 Ways to Kill Castro mukaan yrityksiä oli 638. Mielikuvituksellisimpia tapoja olivat suunnitelmat räjähtävistä näkinkengistä ja sikareista. Vuonna 2000 Castron vieraillessa Panamassa puhujankorokkeen alle oli sijoitettu 90 kiloa räjähteitä. Tapauksen vuoksi pidätettiin neljä miestä, joiden joukossa oli pitkäaikainen CIA:n agentti Luis Posada.
Vuonna 1965 kerrottiin Kuuban radiossa, että Castro oli ensimmäisenä sokeriruo’on sadonkorjuupäivänä leikannut 3 400 kiloa sokeriruokoa, kaksi kertaa enemmän kuin tavallinen maataloustyöntekijä.
Luettelo Somalian kaupungeista
pienoiskuva|Näkymä [[Bardera|Barderaan.]] pienoiskuva|Hiekkarantaa [[Berbera|Berberassa.]] pienoiskuva|[[Bosaso|Bosason kaupunki.]] pienoiskuva|Näkymä [[El Buuri n kaupunkiin.]] pienoiskuva|Ilmakuva [[Erigavo|Erigavosta.]] pienoiskuva|[[Garowe|Garowen kaupunki.]] Tämä on epätäydellinen luettelo Somalian kaupungeista.
Alex Turner
Alexander David "Alex" Turner (s. 6. tammikuuta 1986 Sheffield, Britannia) on englantilainen muusikko. Hänet tunnetaan parhaiten sheffieldiläisen Arctic Monkeys -yhtyeen laulajana, kitaristina ja lauluntekijänä.
Arctic Monkeys
Arctic Monkeys perustettiin vuonna 2002, ja siihen kuuluvat Alex Turnerin lisäksi kitaristi Jamie Cook (2006-), basisti Nick O'Malley ja rumpali Matt Helders. Yhtye on julkaissut tähän mennessä kuusi albumia, joista varsinkin ensimmäinen ja viides saavuttivat suuren suosion. Vuonna 2006 julkaistun esikoisalbumin nimi on Whatever People Say I Am, That's What I'm Not, toinen albumi on nimeltään Favourite Worst Nightmare (2007), ja kolmas albumi Humbug julkaistiin vuoden 2009 syksyllä. Neljännen levyn nimi on Suck It and See (2011). Yhtyeen viides albumi on nimeltään AM, ja se ilmestyi vuonna 2013. Albumi voitti Brit Award -palkinnon parhaasta albumista. Vuonna 2018 julkaistu Tranquility Base Hotel & Casino on yhtyeen tuorein albumi.
The Last Shadow Puppets
Elokuussa 2007 julkistettiin suunnitelmat siitä, että Turner levyttäisi yhdessä ystävänsä The Rascals -yhtyeen entisen laulaja-kitaristi Miles Kanen ja tuottaja James Fordin kanssa. Projektissa Turner ja Kane jakaisivat laulu-, kitara- ja basso-osuudet ja James Ford soittaisi rumpuja. Myös Owen Pallett esiintyy levyllä. Duon nimeksi vakiintui The Last Shadow Puppets, ja sen ensimmäinen levy The Age Of The Understatement julkaistiin 21. huhtikuuta 2008. Levy saavutti listoilla ensimmäisen sijan ilmestymisviikollaan. Duo teki pienen kiertueen vuoden 2008 elokuussa Lontoon filharmonisen orkesterin kanssa.
GSM
right|220px GSM (alun perin Groupe Spécial Mobile, nyttemmin Global System for Mobile Communications ) on digitaalinen matkapuhelinjärjestelmä, jota käytetään maailmanlaajuisesti. Ahvenanmaan Ålcom on alkanut poistamaan GSM-verkkoa käytöstä, ja Ruotsi ja Norja ovat päättäneet sulkea sen-vuoteen 2025 mennessä.
Historia
Euroopan posti- ja telehallintojen yhteistyöelin CEPT oli perustanut Alankomaiden ja Pohjoismaiden aloitteesta Groupe Special Mobile (GSM)-työryhmän 1982, jonka tehtäväksi annettiin kehittää yleiseurooppalainen matkapuhelinjärjestelmä. Hanke oli ollut esillä epävirallisessa kokouksessa Pariisissa jo 8.–9. lokakuuta 1980, jolloin oli kartoitettu eri maiden radiopuhelinverkkojen silloista tilannetta ja kehitystarpeita. Yhteistyön tuloksena ensimmäiselle eurooppalaiselle matkapuhelinverkolle varattiin taajuusalueet 900 MHz alueelta. Myöhemmin ranskalainen nimitys Groupe Special Mobile käännettiin englanniksi Global System for Mobile Communications.
GSM-standardia laadittaessa tuli käytettävästä salausmenetelmästä kiistaa: operaattorit ajoivat 64-bittistä salausta, kun taas valtiolliset turvallisuuspalvelut olisivat halunneet helpommin murrettavan 32-bittisen salauksen. Kompromissina päädyttiin 48-bittiseen salaukseen.
7. syyskuuta 1987 kolmetoista maata allekirjoitti yhteisymmärryspöytäkirjan, "Memorandum of Understanding on the Implementation of a Pan-European 900MHz Digital Cellular Mobile Telecommunications Service by 1991", jonka ensimmäisessä artiklassa jokainen järjestelmään liittynyt operaattori velvoitettiin tekemään sopimus verkkovierailusta jokaisen muun järjestelmään liittyneen operaattorin kanssa.
Maailman ensimmäinen GSM-verkko avattiin Suomessa virallisesti 1. heinäkuuta 1991 Suomen Pankin silloisen johtajan Harri Holkerin suorittamalla testipuhelulla. Tuossa vaiheessa GSM ei kuitenkaan ollut vielä kaupallisesti valmis, sillä myynnissä ei ollut puhelimia. Holkerin käyttämä Nokia 6050 -autopuhelin saatiin myyntiin vasta seuraavana kesänä. Ensimmäinen GSM-kännykkä oli puolestaan Nokia 1011, joka julkaistiin 10. marraskuuta 1992.
Tekniikka
GSM on tekniikaltaan täysin digitalisoitu eli se on ns. toisen sukupolven (2G) matkapuhelinverkko. Tavallisten puheluiden lisäksi verkossa voi tehdä datapuheluita, lähettää teksti- ja muita lyhytviestejä ja käyttää pakettidatapalveluja (WAP- tai Internet-yhteyksiä).
Taajuusalueet
Kaikki GSM-puhelimet eivät kuitenkaan tue jokaista taajuutta eikä niitä voi käyttää verkoissa, jotka käyttävät erilaisia taajuuksia. Kuitenkin esim. vuonna 2007 kaikissa merkittävissä GSM-verkoissa (850, 900, 1 800 tai 1 900 MHz) toimivat nelitaajuuspuhelimet olivat jo melko tavallisia. Myös kaksitoimipuhelimia, joissa on sekä GSM että WCDMA-toiminnallisuus, on runsaasti saatavilla monilta valmistajilta.
Puheenpakkaus
GSM-verkoissa on käytössä erilaisia puheenpakkausstandardeja. Alkuperäisen täysnopeuskoodekin (FR, GSM 06.10) lisäksi käytössä on ollut puolinopeuskoodekki (HR, GSM 06.20), parannettu täysnopeuskoodekki (EFR, GSM 06.60) sekä adaptiivinen moninopeuskoodekki (AMR, GSM 06.90).
GSM:n puheenpakkaus on ollut myös suosittu Internetin yli lähetettävän puheen pakkausmenetelmänä.
GSM-päätelaitteet
GSM-verkon päätelaitteet ovat tavallisesti matkapuhelimia. Vuoden 2004 alussa maailmassa oli yli miljardi GSM-standardin mukaista puhelinta.
Aiemmista matkapuhelinjärjestelmistä poiketen GSM-standardit jakoivat matkapäätelaitteen useampaan osaan, joista tärkeimmät ovat varsinainen mobiililaite (ME) ja tilaajan tiedot sisältävä älykortti (SIM).