cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Loviisan–Vesijärven rautatie
Kalusto
Rautatien veturi- ja vaunukalusto tarkastettiin vuonna 1944 sotakorvauksina käytettäväksi, mutta venäläiset eivät kelpuuttaneet yhtään veturia tai vaunua.
Ferguson Research
Historiaa
Alkuperäinen Dixonin ja Roltin Crab-design oli periaatteessa hylätty ja sen tilalle oli luotu nelivetoisen ajoneuvon prototyyppi R2, jota seurasi edelleen paranneltu R3. Prototyypissä oli jo tuossa vaiheessa lukuisia ajoturvallisuutta parantavia keksintöjä kuten Dunlopin kehittämä lukkiutumaton Maxaret-jarrujärjestelmä. Voimansiirto oli toteutettu nestekytkimen jatkeeksi kytketyllä manuaalivaihteistolla. pienoiskuva|Coventry Transport Museum -liikennemuseossa näytteillä oleva Ferguson R4 -prototyyppi.
Loviisan–Vesijärven rautatie
Luettelo radan kustannuslaskelmissa esiintyvästä liikkuvasta kalustosta
Alun perin Loviisan–Vesijärven-radan suunnittelija Carl Emil Holmberg oli laskenut noin 75 % radan tuotosta tulevan tavaraliikenteestä, joka näkyi myös radan kustannuslaskelmissa käytetystä kalustovalikoimasta. Hänen vuonna 1896 tehdyissä laskelmissaan listataan seuraavat kalustohankinnat:
Ferguson Research
Historiaa
Vuonna 1953 Harry Ferguson päätti myydä kaikki traktoreiden valmistukseen liittyvät toimintonsa, ja elokuussa 1953 kanadalainen Massey-Harris ja Harry Ferguson Ltd fuusioitiin Massey-Harris-Ferguson Inc. -yhtiöksi. Harry Ferguson nimitettiin uuden yhtiön hallituksen puheenjohtajaksi. Fergusonin henkilökemia ei kuitenkaan toiminut aiemman Massey-Harris-yhtiön pääjohtaja James Duncanin kanssa ja Ferguson lähti Massey-Harris-Fergusonilta jo heinäkuussa 1954.
Harry Ferguson osallistui nyt aiempaa aktiivisemmin "R"-projekteihin, ja 1954 valmistuneen prototyyppi R4:n kehitystyön johtaminen oli hänen vastuullaan. Yhtiö muutti 1956 Surreyn Redhillistä keskisen Englannin Coventryyn.
Loviisan–Vesijärven rautatie
LWR 1 – LWR 5 (Brooks Locomotive Works)
left|thumb|350px|Consolidation ([[Whyten järjestelmä|2-8-0)-tyyppinen LWR 3 valmistajan veturiluettelossa.]] Rautatieyhtiö oli tilannut uudelle radalle viisi Mogul (2-6-0) ja Consolidation (2-8-0)-luokiteltua höyryveturia, jotka oli valmistanut Amerikkalainen Brooks Locomotive Works. Jokaiseen veturiin kuului neliakselinen polttoainetta ja vettä kuljettava tenderi.
Ferguson Research
Historiaa
Harry Ferguson ei kyennyt täysin irtautumaan traktorien maailmasta, jossa hän oli työskennellyt lähes koko aktiiviuransa ajan. Vuonna 1960 Harry Ferguson Research Ltd loi uuden divisioonan nimeltä Harry Ferguson Tractor Research Ltd. Tämän yksikön kehitystyön tavoitteena oli valmistaa uudenlainen ja kevyt, hydraulisella momentinmuuntimella varustettu traktori. Samaan aikaan Harry Ferguson laittoi alulle nelivetoisen kilpa-auton kehitystyön, nimellä "Project 99".
Loviisan–Vesijärven rautatie
LWR 1 – LWR 5 (Brooks Locomotive Works)
LWR 1, LWR 2 ja LWR 3 vetureista tiedetään hyvin vähän. Veturit poistettiin käytöstä ja lähetettiin romutettavaksi todennäköisesti viimeistään 1950-luvulla. Niissä olleet kookkaat pronssiset numerolaatat siirrettiin radalle hankittuihin kolmeen kapearaiteiseen Move 21 dieselveturiin. Kaikkien kolmen veturin numerolaatat ovat edelleen tallella Jokioisten Museorautatiellä. Brooks Lovomotive Works -yhtiön katalogikuvan mukaan LWR 3 olisi ollut Consolidation eli 2-8-0-tyyppinen veturi ja valmistettu vuonna 1899.
Ferguson Research
Ferguson R5
Prototyyppi R5 Estate valmistui vuonna 1959. Harry Ferguson oli ladannut tähän malliin paljon odotuksia, ajatuksena sen valmistusoikeuksien myyminen jollekin merkittävistä brittiläisistä ajoneuvovalmistajista. Fergusonin pettymykseksi yksikään ajoneuvovalmistaja ei ollut kiinnostunut ostamaan nelivetojärjestelmän valmistusoikeuksia. Prototyyppi R5 oli nelivetojärjestelmän, lukkiutumattomien jarrujen ja viisiovisen hatchback-korinsa ansiosta noin 30 vuotta aikaansa edellä ja ehkä liiankin edistyksellinen tuon aikakauden brittiläiselle autoteollisuudelle. Richard Jensen, toinen Jensen Motors Ltd:n johtajaveljeksistä osoitti mielenkiintoa R5-projektia kohtaan. Vaikka tämä ei johtanut välittömiin sopimuksiin, piti Jensen Motors yllä keskustelua Harry Fergusonin kanssa.
Harry Ferguson kuoli yllättäen lokakuun 25. päivänä vuonna 1960. Hän ei tullut näkemään P99:n debyyttiä eikä nelivetojärjestelmän yhdistämistä perheautoiluun.
Loviisan–Vesijärven rautatie
LWR 1 – LWR 5 (Brooks Locomotive Works)
LWR 4 ja LWR 5 olivat lainassa Jokioisten rautatiellä heidän oman sotakorvauksena luovutetun veturinsa tilalla. Ensimmäisenä lainaan lähetettiin LWR 4, vuonna 1945, mutta pyöränrenkaan irrottua se jouduttiin palauttamaan Loviisan–Vesijärven Rautatielle vielä saman vuoden aikana ja sen tilalle lainakäyttöön lähetettiin LWR 5. Toinen lainaveturi palveli Jokioisilla ensimmäisen Tubize-veturin saapumiseen asti vuoteen 1947, jolloin sekin palautettiin nyt jo uudella nimellä toimineelle Loviisan Rautatielle. Brooks Locomotive Works -yhtiön katalogikuvan mukaan LWR 5 olisi ollut Mogul, eli 2-6-0-tyyppinen veturi ja valmistettu vuonna 1899.
Matti Haikonen
Matti Haikonen (20. tammikuuta 1926 Räisälä – 21. lokakuuta 2006) oli suomalainen jousiammunnan maailmanmestari.
Ferguson Research
P99 ja Jensen Motors
Vuonna 1969 aikakauden F1-huipputiimien keskuudessa syntyi suoranainen nelivetobuumi. Matra MS84-, Lotus 63- ja McLaren M9A -malleissa käytettiin Fergusonin järjestelmää. Cosworth valmisti myös nelivetoisia F1-autoja, mutta yhtiö käytti omaa nelivetojärjestelmäänsä.
Matti Haikonen
Haikonen voitti ensimmäisenä suomalaisena miesjousiampujana maailmanmestaruuden Västeråsissa vuonna 1965 tuloksella 2313. Samoissa kilpailuissa Suomen Maire Lindholm voitti naisten mestaruuden. Miesten joukkuekilpailussa, jossa suomalaisista ampuivat Haikonen, Jorma Sandelin ja Tuomo Virtanen, saavutti Suomi hopeaa. Vuoden 1963 MM-kilpailuissa Helsingissä Haikonen sijoittui 23:nneksi ja vuonna 1967 Amersfoortissa 17:nneksi.
Ferguson Research
P99 ja Jensen Motors
Kisakausi 1968 oli ollut tavanomaista märempi ja kilpa-autojen valmistajat etsivät uusia keinoja pidon parantamiseen. Vuoden 1969 Britannian osakilpailuun otti osaa ennätysmäärä Fergusonin nelivetotekniikalla varustettuja F1-autoja, joista parhaiten sijoittui 10. sijalle Lotus 63:lla ajanut John Miles. Vuosi 1969 toi myös takasiivet F1-autoihin ja kisakausi oli olosuhteidensa puolesta keskiverto. Valmistajat luopuivat hyvin nopeasti nelivedon käytöstä, koska takasiiven käyttö oli helpompi tapa lisätä pitoa takapyörille. Team Lotus teki kaasuturbiinikäyttöisen Lotus 56B:n yhteydessä viimeisen yrityksen käyttää Ferguson-nelivetoa, mutta auto oli muutoin kilpailukyvytön.
Matti Haikonen
Pohjoismaiden-mestaruuskilpailuissa Sandefjordissa 1966 Haikonen voitti kultaa sekä yksilökilpailussa, jossa hän ampui yksinkertaisen FITA-kierroksen maailmanennätyksen 1201, että joukkuekilpailussa. Haikonen sijoittui vuoden 1962 PM-kilpailuissa neljänneksi ja kilpaili myös vuoden 1964 kisoissa.
Ferguson Research
P99 ja Jensen Motors
Vuonna 1971 Tony Rolt perusti uuden yhtiön nimeltä FF Developments, joka jatkoi Fergusonin nelivetojärjestelmän kehitystyötä.
Loviisan–Vesijärven rautatie
LWR 1:n – LWR 5:n tekniset tiedot
right|thumb|350px|Mogul ([[Whyten järjestelmä|2-6-0)-tyyppinen LWR 5 valmistajan veturiluettelossa.]]
Matti Haikonen
Haikonen voitti Suomen-mestaruuden tauluammunnassa vuonna 1963. Maastoammunnassa hän voitti vaistoluokan mestaruuden vuonna 1957 sekä merkkiluokan mestaruuden vuosina 1962–1964 ja 1967. Huippuvuosinaan hän edusti Lännen Sokerin Jousiampujia.
Loviisan–Vesijärven rautatie
LWR 1:n – LWR 5:n tekniset tiedot
Mogul (2-6-0):
Consolidation (2-8-0):
LWR 6 (Tampella 141/1909) "Helga"
Loviisan–Vesijärven Rautatien veturi numero 6 (LWR6) oli Tampereen Pellava- ja Rautateollisuus Oy:n (Tampella) konepajalla vuonna 1909 valmistunut kaksisylinterinen tulistinhöyryveturi. 2-8-0-tyyppisenä veturina siinä oli neliakselisen vetopyöräkerran lisäksi edessä vapaasti rullaava yksiakselinen juoksupyöräkerta, joka tasoitti veturin kulkua mutkaisilla rataosuuksilla. Halkopolttoisen veturin vettä ja halkoja kuljettava tenderi oli varustettu kahdella kaksiakselisella telillä.
Veturiin oli Tampellan tehtaalla asennettu tulistin, joka oli sen ajan höyryvetureissa vielä varsin harvinainen. Uudentyyppisessä tulistinhöyryveturissa höyrykattilasta tuleva höyry johdetaan sylintereihin tulistusputkia pitkin tulipesän kautta, joka tekee höyryn käytöstä tehokkaampaa. Veturi oli varustettu höyryjarruilla ja tenderi käsikäyttöisellä jarruilla.
Veturi ehti olla Loviisan–Vesijärven rautatien kaupallisessa käytössä yhteensä noin 51 vuotta, kunnes se radan leveäraiteistamisesta johtuen poistui käytöstä 19. huhtikuuta 1960.
Liikenteen loputtua veturi lahjoitettiin Loviisan kaupunginmuseolle ja asetettiin muistomerkiksi Loviisan keskustaan. Jokioisten Museorautatietä ylläpitävä Museorautatieyhdistys Ry onnistui pitkien neuvottelujen jälkeen sopimaan ulkoilmassa huonoon kuntoon joutuneen veturin sisäsäilytyksestä Minkiöllä, jonne se siirrettiin 23. syyskuuta 1982. Minkiöllä hinauskuntoinen veturi maalattiin näyttelyveturiksi.
thumb|400px|[[Tampellan vuonna 1909 valmistama Loviisan–Vesijärven Rautatien (LWR) 2-8-0-tyyppinen tulistinhöyryveturi # 6 on entisöity Jokioisten Museorautatien museoliikenteeseen. Kuva vuodelta 2006.]]
Vuonna 1994 Museorautatieyhdistys laati pitkä aikavälin suunnitelman, jonka yksi tärkeä päämäärä oli kunnostaa museoliikennekäyttöön kolmas veturi. Kolmatta veturia tarvittiin Jokioisten museorautatiellä juuri valmistuneen uuden rataosan lisäämään liikenteeseen. Huonossa kunnossa oleva LWR6 katsottiin hyväksi vaihtoehdoksi, koska se oli tekniikaltaan hyvin samanlainen kuin museorautatien liikenteessä ennestään käytössä ollut Hyvinkää–Karkkila-rautatien veturi numero 5 ja suomessa valmistettuun veturiin oli helpompi saada varaosia, kuin museon ulkomailla valmistettuihin vetureihin. Merkittävä ongelma LWR6:n valitsemisessa kunnostettavaksi oli se, että veturin virallinen omistaja oli edelleen Loviisan kaupunki, mutta neuvottelujen tuloksena vuonna 1996 Loviisan kaupunki lahjoitti veturin virallisesti Museorautatieyhdistykselle.
Omistusoikeuden vaihduttua vuonna 1996 veturin perusteellinen kunnostus alkoi jo samana syksynä. Käyttövuosinaan muuteltu ja tumman vihreäksi maalattu veturi palautettiin sen 1920-luvun asuun, jolloin se maalattiin takaisin mustaksi. Samalla uudelleenrakennettiin luistinliikuntalaitteet, savupiippu, sekä asetyleenilamput alkuperäisen mallin mukaan. LWR 6 on tällä hetkellä ainut veturi Suomessa, jossa on toimivat asetyleeni valot. Suomen liikenneministeriön rahoittamana tehdyn työn teki suurimmaksi osaksi Jokioisissa sijaitseva Jomeco Oy:n konepaja. Ulkopuolisen työn lisäksi kaksi vuotta kestäneeseen kunnostukseen kului vapaaehtoistyöntekijöiltä noin 6 000 työtuntia. Kunnostus tuli maksamaan 921 000 mk.
Työn valmistuttua veturi kuljetettiin Minkiön rautatieasemalle ja kytkettiin siellä varastoituna olleeseen tenderiin. Seuraavana päivänä 16. elokuuta 1998 kello 2 iltapäivällä veturi liikkui omin voimin ensimmäistä kertaa yli 38 vuoden jälkeen. Koeajojen jälkeen se luovutettiin virallisesti Museorautatieyhdistykselle 21. elokuuta 1998, jossa Jaakko Pohjola Suomen liikenneministeriöstä luovutti veturin Museorautatieyhdistyksen puheenjohtajalle Antti Välkille.
Nykyään LWR 6 on Suomen toiseksi vanhin käyttökuntoinen höyryveturi, sekä vanhin ajokuntoinen tulistinhöyryveturi. Koeajojen jälkeen se on toiminut museojunaliikenteessä vuoden 1999 keväästä alkaen ja osoittautunut siinä erittäin luotettavaksi ja hyväkulkuiseksi työjuhdaksi.
LWR 7 (Orenstein & Koppel 9454/1921)
thumb|upright|LWR 7 -veturi odottaa kunnostamista [[Jokioisten Museorautatiellä Minkiöllä. Kuva vuodelta 2005.]] Höyryveturin numero 7 (LWR 7) on valmistanut saksalainen Orenstein & Koppel numerolla 9454 vuoden 1921 toukokuussa. 2-8-0-tyyppisessä hiilipolttoisessa tenderiveturissa on Heusinger-luistinohjaus, sekä asetyleenikaasuvalaistus.
1960-luvulla, ennen kuin valtatie 12 valmistui Lahden keskustaan, veturi siirrettiin Lahden linja-autoasemaa vastapäätä olleen museopuiston reunaan. Veturi oli Lahdessa vuoteen 1995 asti, jolloin se siirrettiin erittäin huonoon kuntoon menneenä Jokioisten Museorautatielle Minkiölle. Nykyisin näyttelyesineenä oleva veturi ei ole ajokuntoinen, ja se odottaa kunnostusta.
Move 21 dieselveturit (LWR 1, LWR 2 ja LWR 3)
Move 21 oli Valmet Oy:n lentokonetehtaan vuosina 1946–1952 sotakorvaukseen valmistama kapearaiteinen 750 mm raideleveydellä ollut dieselveturisarja, jota valmistettiin yhteensä 76 kappaletta. Veturisarjan tilanneen SOTEVA:n purkauksen yhteydessä vuonna 1954, kaikki venäläisten hylkäämä sotakorvaustavara huutokaupattiin. Huutokaupan Move 2 moottoriveturit osti Saalasti Oy, joka vaihtoi puukaasumoottorit takaisin alkuperäisen kaltaisiin dieselmoottoreisiin. Moottorivaihdon yhteydessä kapearaiteiset veturit tyyppimerkittiin Move 21:ksi (Move 2:n ensimmäinen muunnos) ja ne myytiin rautatieliikenteeseen.
Veturi numero 2 (LWR 2/JR 2) joutui Jokioisten Rautatiellä 1960-luvulla pahaan kolariin, jonka seurauksena se muutettiin varaosalähteeksi. Varaosia on käytetty runsaasti LWR 3 veturissa, sekä samanlaisessa museorautateille Hyvinkään-Karkkilan Rautatieltä hankitussa Karkkilalainen-nimisessä Move 21 veturissa.
thumb|left|Move 21 sarjan LWR 3/JR 3 on nykyään kunnostettu [[Jokioisten Museorautatien liikenteeseen.]] Veturi numero 3 (LWR 3/JR 3) oli liikenteessä Jokioisten Rautatien liikennöinnin loppuun asti. Viimeisenä päivänä ajettiin kuitenkin ainoastaan höyryvetureilla Move 21-dieselvetureiden ollessa jo todella huonossa kunnossa, mutta Jokioisten Rautateillä ajetut purkujunat ajettiin silti kaikki nimenomaan sotakorvaustarkastuksessa hylätyllä dieselveturilla. Veturi toimi myös ensimmäisenä linjaveturina Jokioisten museorautatien liikenteen alkaessa vuonna 1978. Dieselveturi siirrettiin järjestelytehtäviin museorautatien JR4 höyryveturin läpäistyä katsastuksen.
Moottorivetureista LWR 1 ja LWR 3 ovat nykyään Jokioisten museorautatien hallussa, joista LWR 3 on ajokuntoisena museoliikenteessä. Museorautateillä kunnostetaan lisäksi toista Loviisan Rautatien Move 21 veturia museoliikenne käyttöön. Kunnostustöissä jo hinauskuntoon asti edenneeseen veturiin tarvittavia osia on otettu LWR 1 veturista, sekä kolaroidusta LWR 2 varaosaveturista. Veturista kaavaillaan joko numeroa 1 tai 2. Kaikkien kolmen Loviisan Rautatie Oy:n Move 21 -veturin numerolaatat ovat tallessa.
====Move 21 -vetureiden teknilliset tiedot ====
Muu kalusto
Radan panostus rahdinkuljetuksessa vaikutti myös sen vaunuvalikoimaan, joka näkyy myös esimerkiksi vuoden 1914 kalustokirjauksesta: 6 veturia, 7 matkustajavaunua ja 174 tavaravaunua. Kalusto oli muuten normaalia, mutta mukana oli muutamia erikoisuuksiakin, kuten kaksi säiliövaunua, joista toinen siirrettiin Jokioisten rautatielle jo 1930-luvulla, kerran viikossa edestakaisin kuljetettu vankivaunu sekä rata-auto Hudson.
Radan leveäraiteistamisen yhteydessä osa rautatien tavaravaunuista myytiin Jokioisten rautatielle, joista useat ovat säilyneet radan siirryttyä Jokioisten museorautatien käyttöön. Loviisaan jääneet kappaleet romutettiin, Jokioisten säiliövaunu muutettiin sodan jälkeen umpitavaravaunuksi joka on edelleen tallessa.
Lisäksi Isosaaren linnakkeella oli osana linnakkeen oman kapearaiteisen rautatien muistomerkkiä alun perin Loviisan rautatien kalustoon kuulunut kaksiakselinen Pedershaab-moottoriveturi, jonka Puolustusvoimat sai vuonna 1956 VR:ltä ja joka hankittiin Valkon sataman vaihtotyöhön. Veturia kutsuttiin Loviisassa nimellä Groda eli Sammakko.
Veturi ja siihrn liittyvä avovaunu siirrettiin vuonna 2018 Minkiölle odottamaan kunnostustaan.
Hrazdan
Hrazdan tai Razdan on Armenian keskiosassa, Jerevanin pohjoispuolella sijaitsevan Kotajk'in maakunnan pääkaupunki. Vuoden 2011 väestönlaskennan aikaan kaupungin asukasluku oli 41 875; vuosikymmen aiemmin asukkaita oli 52 808 (2001).
Hrazdan on Jerevanista pohjoiseen johtavan maantien varrella ja rautatien risteyspaikkakunta. Sinne johtaa etelästä pääkaupungin kautta kulkeva rataosuus Masis (pääradan risteysasema)–Jerevan–Arabkir–Abovjan–Nurnus (risteysasema)–Narentsavan–Hrazdan. Jerevaniin on 52 kilometriä. Kaupungin pohjoispuolella rata jatkaa Ijevanin (84 km) kautta Azerbaidžanin luoteisosiin, mutta Hrazdanissa radalta haarautuu myös itäinen pistorata Sevanjärven pohjoispuolitse Zodiin.
Swingfly
Swingfly (oik. Richard Silva II; syn. New York, New York, Yhdysvallat) on ruotsalainen hip hop -artisti, laulaja ja rockmuusikko.
Ura
Richard syntyi New Yorkissa. Hän on asunut myös Trinidad & Tobagossa sekä Panamassa, ennen kuin muutti Tukholmaan, vuonna 1991. Hän on tehnyt yhteistyötä mm. Teddybearsin ja Dr. Albanin kanssa. Swingflyn debyyttialbumi God Bless The IRS julkaistiin toukokuussa 2009.
Eurovision laulukilpailu 1998
Eurovision laulukilpailu 1998 järjestettiin 9. toukokuuta 1998 Isossa-Britanniassa Katrina and the Waves -yhtyeen voitettua edellisvuoden kisat Dublinissa, Irlannissa. Kilpailupaikkana toimi National Indoor Arena maan toiseksi suurimmassa kaupungissa Birminghamissa. Kilpailun juontajina toimivat Britannian yleisradioyhtiö BBC:n pitkäaikainen euroviisukommentaattori Terry Wogan ja ruotsalaissyntyinen tv-juontaja Ulrika Jonsson.
Kilpailijamaita osallistui kaiken kaikkiaan 25. Voittajaksi selviytyi Israelin edustaja Dana International kappaleellaan "Diva". Hän herätti runsaasti huomiota transsukupuolisuutensa vuoksi. Kilpailu oli Israelille kolmas euroviisuvoitto vuosien 1978 ja 1979 jälkeen.
Makedonia osallistui ensimmäistä kertaa Euroviisuihin Birminghamissa. Suomen edustuskappale oli Edean "Aava". Suomi sai kilpailuissa 22 pistettä ja sijoittui viidenneksitoista. 1998 oli viimeinen vuosi Euroviisuissa, jolloin kaikkien maiden oli pakko laulaa jollakin virallisista kielistään, sillä vuodesta 1999 lähtien maat ovat saaneet laulaa itse haluamallaan kielellä.
Kapellimestarit
Vuonna 1998 kilpailussa käytettiin viimeistä kertaa kapellimestareiden johtamaa orkesteria. Kuitenkin taustanauhojen käyttö ilman lavalla tuotettavaa soiton imitointia oli sallittu edellisenä vuonna ja taustanauhat olivat jo saaneet suosiota. Saksa ja Slovenia käyttivät myös pelkkiä taustanauhoja, mutta silti ennen heidän esitystään nähtiin kapellimestarin kumarrus.
Pistetaulukko
Puhelinäänestys oli käytössä näissä euroviisuissa ensimmäistä kertaa suurimmassa osassa osallistujamaista. Raateja käyttivät Unkari, Romania ja Turkki. Suoran lähetyksen aikana Espanja antoi pisteensä väärällä lailla, ei ollut huomattu, että Saksa olisi saanut 12 pistettä, ja maa antoi pisteensä äänestyksessään sijoilla 2–11 olleille maille top 10:n sijaan. Yhden pisteen Espanjalta suorassa lähetyksessä oli saanut Turkki. Tämä ongelma huomattiin vasta kilpailun jälkeen. Korjaus pisteisiin ei vaikuttanut lainkaan sijoituksiin, paitsi että Saksa nousi Norjan ohi seitsemänneksi.
Suomen äänestystulos
Suomessa äänestettiin viiden minuutin mittaisen puhelinäänestyksen aikana yhteensä 43 332 puhelun verran. Suomalaisilta äänestäjiltä eniten puhelinääniä ja 12 pistettä sai Viro, 8 872 kappaletta. Israel sai 3 664 ääntä, Iso-Britannia 3 535 ja Alankomaat 3 380 ääntä. Saksan saamat 1 906 puhelinsoittoa riittivät yhteen pisteeseen. Vähiten ääniä suomalaisilta sai Romania, 284 kappaletta. Suomen pisteidenantajana oli YLE TV1:n kuuluttaja Marjo Wilska.
Karsintamenetelmä viiden aikaisemman vuoden pistekeskiarvon mukaan
Mukaan vuoden 1998 Euroviisuihin pääsi tämän listan 18 parasta maata. Keltaisella taustavärillä on merkitty kilpailusta jäähylle joutuneet maat. Lisäksi Italia jäi vapaaehtoisesti pois, ja jos maa ei olisi tehnyt niin, samalla sijalla olleista Slovenia olisi päässyt mukaan ja Saksa olisi jäänyt pois, koska näistä kahdesta maasta Slovenia sijoittui paremmin kuin Saksa vertailun viimeisimpänä vuonna 1997. Vuoden 1997 voittaja Iso-Britannia oli automaattisesti mukana vuoden 1998 kisassa, se on merkitty hopeisella taustavärillä. Taulukossa eivät ole vuoden 1997 kisasta jäähyllä eikä vapaaehtoisesti poissa olleet maat. Kaikki vuoden 1997 kisasta pois joutuneet maat palasivat tänä vuonna. Pistekeskiarvot on laskettu laskemalla kunkin maan pistemäärät vuosilta 1993–1997 yhteen ja jakamalla summa maan osallistumiskertojen määrällä niinä viitenä vuotena.
Galaktokinaasi
thumb|250px|Malli ihmisen galaktokinaasin rakenteesta Galaktokinaasi on transferaaseihin kuuluva entsyymi. Entsyymi katalysoi galaktoosi-1-fosfaatin muodostamista galaktoosista ja ATP-molekyylistä. Se siis osallistuu sokeriaineenvaihduntaan ja sitä tavataan niin aitotumaisista kuin esitumaisistakin eliöistä. Galaktokinaasin EC-numero on EC 2.7.1.6.
Rakenne ja toiminta
Galaktokinaasi on rakenteeltaan yhdestä yksiköstä koostuva monomeeri. Ihmisen entsyymin molekyylimassa on 38 kDa. Entsyymi vaatii fosfaattiryhmän luovuttajaksi ATP-molekyylin. Jotta ATP sitoutuu entsyymiin, tulee entsyymiin olla sitoutuneena koentsyymeiksi magnesiumioneja. Eläimillä ja hiivoilla entsyymiin sitoutuu ensin ATP ja tämän jälkeen galaktoosi. Kasvien entsyymeillä järjestys on vastakkainen.
Galaktokinaasin katalysoiman mekanismin keskeisessä osassa on entsyymin aktiivisen kohdan aspartaattiryhmä, joka ottaa vastaan protonin eräältä galaktoosin hydroksyyliryhmältä. Näin hydroksyyliryhmästä muodostuu alkoksidi, joka on nukleofiilisempi kuin hydroksyyliryhmä. Tämä alkoksidiryhmä reagoi ATP:n kanssa ja tuotteena muodostuu galaktoosi-1-fosfaattia ja ADP-molekyyli.
Puutteellinen galaktokinaasin toiminta johtaa galaktosemiaan, joka on harvinainen autosomien välityksellä periytyvä sairaus. Sairaudessa galaktoosin ja galaktitolin pitoisuudessa ovat koholla. Yleensä tauti on lievä, mutta vastasyntyneillä galaktoosi voi aiheuttaa katarakteja silmiin.
Luettelo Take-Two Interactiven peleistä
Tämä on luettelo Take-Two Interactiven julkaisemista videopeleistä.
Phonokol Records
Phonokol Records on israelilainen levy-yhtiö. Se perustettiin vuonna 1982. Sen erikoisalaa ovat trance ja muu elektroninen musiikki. Yksi tunnetuimpia Phonokolille levyttäneitä artisteja on Astral Projection.
Tosa Mitsuoki
Tosa Mitsuoki (, 1617 Sakai Osaka Japani – 14. marraskuuta 1691 Kioto) oli japanilainen taidemaalari. Tosan isä Tosa Mitsunori (1583–1638) oli myös taidemaalari. Hänen alkuperäinen nimensä oli Tosa Fujimitsu, mutta myös nimeä Tsuneaki käytettiin. Tosa vaikutti varhaisella Edo-kaudella (1603–1867). Hän elvytti maalaustaiteen Tosan koulukunnan ja sai arvonimen virallinen hovimaalari.
Arabian aakkoset
Kirjaimet, niiden nimet ja ääntämys:
Anna Lindahl
Anna Lindahl (s. 1991) on suomalainen käsipalloilija. Hän edustaa helsinkiläisseura Dickeniä, jonka pelaajana hän on voittanut Suomen-mestaruuden vuosina 2015–2018 ja 2021. Hän on pelannut Suomen maajoukkueessa 35 ottelua ja tehnyt niissä 54 maalia.
Arabian aakkoset
Pitkiä vokaaleja merkitään kirjaimilla ا (ā), ي (ī) ja و (ū).
Lyhyet vokaalit merkitään lisämerkeillä konsonanttikirjainten päälle tai alle, esimerkiksi d-kirjaimen kanssa: دَ /da/, دِ /di/, دُ /du/.
Kaksoiskonsonantin merkkinä on kirjaimen päälle merkittävä lisämerkki ‎ ّ (šadda), esimerkiksi دّ /dd/.
Atlantis (täsmennyssivu)
Atlantis voi tarkoittaa ainakin seuraavia:
Ranskan historia
Ranskan historia voidaan aloittaa esimerkiksi vuodesta 843, jolloin frankkien valtakunnan länsiosasta alkoi muodostua Ranska.
Esihistoria
Dordognen laaksosta tehdyt varhaisen kivikauden löydökset osoittavat, että paikalla oli menestyviä vaikkakin alkeellisia yhdyskuntia yli 25 000 vuotta sitten. Dordognen luolamaalauksista kuuluisimmat on löydetty Lascaux’sta Montignacin läheltä.
Myöhäiseltä kivikaudelta eli neoliittikaudelta noin 12 000 vuotta sitten on löydetty merkkejä savenvalannasta ja senaikaisesta arkkitehtuurista. Maanviljelyksellä eläviä kyliä muodostui Pariisin suistoon 4600 eaa. ja samanlaisia asumuksia samoilta ajoilta Rhonen laaksoon ja Auden rannoille Etelä-Ranskassa. Neoliittikaudella kaikkien Ranskan neljän pääjoen rannoilla elämä oli kiinteää sekä kulttuurisesti, poliittisesti ja taloudellisesti yhä kehittyneempää. Näiltä ajoilta peräisin olevat menhirit, kivikehät ja paasikivet osoittavat, että yhdyskunnat kykenivät huomattaviin teknisiin ja sosiaalisiin saavutuksiin.
Gallia
thumb|left|Gallialaisten joukkojen johtaja [[Vercingetorix antautuu Caesarille Alesiassa.]] Ranskan aluetta asutti vuodesta 1000 eaa. alkaen metalliaikainen Pohjois- ja Keski-Euroopasta kotoisin oleva kelttikansa. Heitä kutsuttiin gallialaisiksi ja maata Galliaksi. Gallialaisten yhteisön järjestelmä muistutti myöhempää feodalismia. Keltit asuttivat Galliaa yli tuhat vuotta, mutta kelttiläinen Gallia ei jättänyt Ranskalle perinnöksi juuri mitään: ei kieltä, uskontoa, instituutiota eikä tapoja.
Gallialaiset valloittivat Rooman 390 eaa. ja uhmasivat vahvistuvaa Roomaa vuosisatojen ajan, kunnes Julius Caesar valloitti Gallian 50-luvulla eaa. ja teki siitä Rooman provinssin. Gallia roomalaistettiin kauttaaltaan: roomalaiset toivat maahan esimerkiksi lujan hallintovallan, edistyneen tekniikan, kaupunkien ja teiden verkoston, kristinuskon, rauhan sekä latinan kielen, josta myöhemmin kehittyi ranskan kieli. Rooman valtakunnan hajottua 400-luvulla Gallia jäi barbaarien valtaan.
Keskiaika
thumb|Hugo Capet Rooman valtakunnan hajottua Ranskan alue kuului frankkien valtakuntaan, jonka hallitsijoina olivat ensin merovingit ja myöhemmin karolingit. Espanjan suunnasta aluetta alkoivat 700-luvulla uhata islamilaiset umaijadit. Ranska jäi kuitenkin islamilaisilta valloittamatta, koska sotapäällikkö Kaarle Martel torjui heidät Keski-Ranskassa Poitiers’n taistelussa 732. Valtakunnan mahtavin hallitsija oli Kaarle Suuri, joka vuonna 800 kruunattiin Rooman keisariksi.
Ranskan valtion voidaan katsoa syntyneen vuonna 843, kun Kaarle Suuren kolme pojanpoikaa jakoivat valtakunnan keskenään Verdunin sopimuksella. Näin syntyneistä valtioista läntisin oli Länsi-Frankia, jonka hallitsijana oli Kaarle Kaljupää. Karolingien jälkeen valtaan nousi vuonna 987 Hugo Capet. Hänen jälkeläisiään ovat kaikki Ranskan myöhäisemmät kuninkaat, kapetingit, myös suvun sivuhaaroihin kuuluneet Valois’t ja Bourbonit.
Verdunin sopimuksella perustetuista valtakunnista keskimmäinen, Lotharin valtakunta, jäi lyhytikäiseksi ja hajosi pian moniksi ruhtinaskunniksi. Osa niistä, kuten Burgundi, Provence, Franche-Comté, Alsace ja Lorraine, liitettiin myöhemmin Ranskaan.
Ranska osallistui ristiretkiin 1096–1270. Ranskasta käynnistyi 1100-luvun renessanssi. Kolmas sääty nousi, kaupunkielämä alkoi kukoistaa ja katedraaleja perustettiin. Se jatkui 1200-luvulle. Myöhäiskeskiajalla Ranska soti pitkään Englantia vastaan. Satavuotisessa sodassa (1337–1453) Jeanne d’Arc sai aikaan kansallisinnostuksen, joka johti englantilaisten karkottamiseen maasta.
Uuden ajan alku
thumb|left|Aurinkokuningas Ludvig XIV. Valtakunnan yhteyttä heikensivät uskonsodat hugenotteja vastaan (1562–1598). Ensimmäisen Bourbon-sukua edustaneen kuninkaan Henrik IV:n antama Nantesin edikti antoi hugenoteille uskonnonvapauden 1598. Sittemmin kuningas Ludvig XIV (1643–1715) kuitenkin perui sen vuonna 1685.
Ulkopolitiikassaan Ranska pyrki 1500-luvulla horjuttamaan Habsburg-suvun asemaa, sillä suku uhkasi Ranskaa monelta ilmansuunnalta, kun se hallitsi Alankomaita, Espanjaa ja Itävaltaa. Ulkopolitiikan taituri oli erityisesti kardinaali Richelieu, joka myös loi pohjan kuninkaiden itsevaltiudelle. Itsevaltiuden ajaksi katsotaan vuodet 1643–1792, jona aikana kolme kuningasta ehti hallita: Ludvig XIV (1643–1715), Ludvig XV (1715–1774) ja Ludvig XVI (1774–1792), vaikkakin osan ajasta kuninkaat olivat alaikäisinä vailla valtaa.
Aurinkokuningas Ludvig XIV:n (1638–1715) aikana Ranska oli Euroopan keskeinen suurvalta. Aurinkokuningas oli yksinvaltiuden huipentuma, ja hänen on sanottu lausuneen: ”L’État c’est moi.” Pariisilaisten kapinan jälkeen hän ei luottanut pariisilaisiin, vaan rakennutti Versailles’n palatsin, jonne hän muutti 1682.
Ranskan siirtomaavallan perusta luotiin 1600-luvulla. Ranska valtasi ensin alueita Pohjois-Amerikasta, Länsi-Intiasta ja Etelä-Aasiasta. Valtiontalouden kannalta valloitukset ja sodat olivat rasittavia ja Ranskan mahti heikkeni 1700-luvun aikana. Iso-Britannia valtasi suuren osan Ranskan siirtomaista 1700-luvun puolimaissa. Varsinainen siirtomaakausi alkoi 1800-luvulla, jolloin Ranska perusti uusia siirtomaita Afrikkaan ja Kaakkois-Aasiaan. 1800-luvun lopussa Länsi-Afrikka oli lähes kokonaan sen hallussa. Myös huono valtionhallinto ja väestöryhmien räikeä eriarvoisuus kasvattivat tyytymättömyyttä. Jälkeenpäin tätä kautta on nimitetty termillä ancien régime, vanha hallinto.
Ranskan vallankumous ja Napoleonin sodat
Muun muassa yhteiskunnan epäkohdat ja Pohjois-Amerikan vapaussodan esimerkki johtivat lopulta Ranskan vallankumoukseen. Toukokuussa 1789 Ranskan säätyvaltiopäivät kutsuttiin koolle ensimmäisen kerran lähes kahteensataan vuoteen. Tällöin kansan keskuudessa heräsi suuria toiveita saada pitkäaikaiset epäkohdat korjatuiksi. Pariisissa puhkesi myös mellakoita, ja vallankumouksen onkin usein katsottu alkaneen 14. heinäkuuta 1789 tapahtuneesta vankilana käytetyn Bastiljin linnoituksen valtauksesta. Ranskan vallankumouksen jälkeen vuonna 1792 Ranska julistettiin tasavallaksi. Valtansa menettänyt kuningas Ludvig XVI teloitettiin seuraavan vuoden alussa. Pian sen jälkeen alkoi Maximilien Robespierren hirmuvalta. Hänen vastustajansa kohtasivat verisen lopun, vaikka osa heistä oli ollut vallankumouksen aloittajia. Lopulta vuonna 1794 Robespierre koki itse verisen lopun. Sen jälkeen vallankumous alkoi laantua.
Ranska aloitti vallankumoussodat vuonna 1792 sodanjulistuksilla Itävallalle ja Preussille. Napoléon Bonaparte valloitti 1796 Italian voittaen Itävallan. Vuonna 1799 Napoleon kaappasi direktiohallitukselta vallan ja teki itsestään ensimmäisen konsulin, jolloin Ranskan tasavalta päättyi. Napoleon kruunasi itsensä keisariksi 1804, Napoleon I:ksi. Monarkia palasi Ranskaan, vaikka alun perin oli ollut tarkoitus päästä siitä eroon.
Vallankumoussodat jatkuivat Napoleonin sotina; Napoleon valloitti puoli Eurooppaa ja palautti Ranskan menetetyn itsetunnon. Joidenkin hävittyjen sotien jälkeen Napoleon luopui vallasta 6.4.1814 ja hänet karkotettiin Elbaan. Napoleonin kukistuttua Ranska palasi kuningaskunnaksi. Konservatiivista politiikkaa harjoittanut Bourbon-suku palautettiin valtaan ja Ludvig XVIII nousi vuonna 1814 Napoleonin vastustajien tuella Ranskan hallitsijaksi. Kuningas joutui hyväksymään kuninkaan valtaoikeuksia vahvasti karsineen perustuslain (vuoden 1814 peruskirja). Wienin kongressissa vuonna 1815 pyrittiin mahdollisuuksien mukaan palauttamaan vallankumousta edeltäneet olot ennalleen. Napoleon palasi, mutta hänet kukistettiin lopullisesti Waterloon taistelussa 1815 ja hänet karkotettiin kaukaiselle Saint Helenan saarelle. Kuningasvalta jatkui. Vuonna 1830 puhkesi heinäkuun vallankumous, jossa kuningas Kaarle X syrjäytettiin, mutta kuninkuutta ei lakkautettu, vaan uudeksi kuninkaaksi tuli perustuslaillisena monarkkina hänen kaukainen sukulaisensa Ludvig Filip.
1800-luku
”Euroopan hulluna vuotena” 1848 Ludvig Filip syrjäytettiin helmikuun vallankumouksessa. Ranskasta tuli tasavalta, ja sen presidentiksi valittiin Napoleonin veljenpoika Ludvig Napoleon. Hän kuitenkin julistautui muutaman vuoden päästä keisariksi nimellä Napoleon III. Preussin vastaisen sodan jälkeen 1870 Ranska julistettiin jälleen tasavallaksi.
Vuonna 1870 Ranska joutui sotaan Preussia vastaan ja hävisi, jolloin Napoleon III syrjäytettiin vallasta. Ranska menetti Saksalle Elsass-Lothringenin. Sodan aikana kapinalliset perustivat Pariisin kommuunin. Se kuitenkin tuhottiin pian, ja perustettiin Ranskan kolmas tasavalta (1875–1940), joka oli tarkoitettu väliaikaisratkaisuksi. Koska mikään sen muuttamiseen tähdänneistä ryhmistä ei onnistunut saamaan enemmistöä missään vaiheessa, kolmannesta tasavallasta tuli pitkäikäinen ja se pysyi toiseen maailmansotaan saakka. 1800-luvun lopulla Ranskan siirtomaita laajennettiin Afrikassa ja Kaakkois-Aasiassa. Lopulta Afrikassa sijainneet Ranskan siirtomaat muodostivat laajan yhtenäisen alueen, joka ulottui Algeriasta Kongojoelle saakka.
1900-luku
Ranska teki 1. marraskuuta 1902 Italian kanssa sopimuksen, jossa Marokko määritettiin Ranskan etupiiriin ja Libya Italian etupiiriin. Kaksi vuotta myöhemmin 8. huhtikuuta 1904 se liittoutui Yhdistyneen kuningaskunnan kanssa. Joulukuussa 1905 kirkko ja valtio erotettiin toisistaan. Ranskan valta Marokossa vahvistui 1905–1906 järjestetyssä Algecirasin konferenssissa.
Ensimmäisessä maailmansodassa (1914–1918) Ranska taisteli Saksaa vastaan ja sai sodan jälkeen suuren sotakorvauksen ja Ranskan–Preussin sodassa menetetyn Elsass-Lothringenin takaisin.
Kun natsi-Saksa syyskuussa 1939 aloitti toisen maailmansodan Puolan offensiivilla, Ranska julisti Yhdistyneen kuningaskunnan rinnalla Saksalle sodan mutta ei käytännössä ryhtynyt mainittaviin sotatoimiin. Seuraavana vuonna Saksa aloitti massiivisen hyökkäyksen Belgian kautta Ranskaan, joka joutui antautumaan jo kesäkuussa 1940. Aseleposopimuksen mukaan Pohjois- ja Länsi-Ranska jäivät Saksan miehittämiksi. Maan eteläosaa, Vichyn Ranskaa, hallitsi marsalkka Pètainin hallitus, mutta käytännössä sekin oli Saksan vasallivaltio. Länsiliittoutuneet tekivät Ranskaan kesäkuussa 1944 Normandian maihinnousun, jonka jälkeen maa vapautui. Sodan jälkeistä vaihetta vuosina 1946–1958 on kutsuttu neljänneksi tasavallaksi.
Toisen maailmansodan jälkeen siirtomaat alkoivat itsenäistyä, ensimmäisinä Kaakkois-Aasiassa sijainneet. Siirtomaiden itsenäistymiseen liittyi joukko sotia ja niiden aiheuttamia ongelmia, joita niiden muuttaminen Ranskan unioniin kuuluneiksi merentakaisiksi alueiksi ei ratkaissut. Perustuslakiuudistus vuonna 1958 merkitsi viidennen tasavallan alkua. Verinen Algerian sota käytiin 1954–1962, ja se päättyi Algerian itsenäistymiseen Ranskasta. Muut Ranskan afrikkalaiset siirtomaat sen sijaan itsenäistyivät jokseenkin rauhanomaisesti muutaman viikon kuluessa vuonna 1960. Presidentti Charles de Gaulle pyrki saamaan Ranskan suuruuden takaisin toimimalla itsenäisesti ulkopolitiikassa. 1970-luvulla Ranskaa koettelivat talousvaikeudet.
Uusin historia
Toisen maailmansodan jälkeen Algerian ja Indokiinan sotatoimet aiheuttivat tyytymattömyyttä, ja hallitus toisensa jälkeen kaatui. Vallankaappaus ja sisällissota uhkasivat, kunnes parlamentti kutsui kenraali Charles de Gaullen presidentiksi vuonna 1958. Ranskan nykyisen viidennen tasavallan perustuslaki vahvistettiin vuonna 1958. Siinä presidentin valtaoikeudet nostettiin samalle tasolle parlamentin kanssa, mitä kutsutaan puolipresidentilliseksi järjestelmäksi. Viidennen tasavallan aikana on koettu kaksi jaksoa, joiden aikana presidentti ja pääministeri ovat olleet eri puolueista, vuosien 1986 ja 1997 vaalien jälkeen. Tällaisessa tilanteessa pääministerin asema on suhteellisen vahva, kun taas presidentti joutuu hakemaan tukea oppositiosta. De Gaulle erosi 1969, kun hänen ehdotuksesa perustuslain muutoksesta oli hävinnyt kansanäänestyksen. Hänen jälkeensä viidennen tasavallan presidentteinä ovat toimineet Georges Pompidou (1969–1974), Valery Giscard d'Estaing (1974–1981), Francois Mitterrand (1981–1995), Jacques Chirac (1995–2007) ja Nicolas Sarkozy (2007–2012).
Algerian sota päättyi maan itsenäistymiseen 1962, ja vähitellen useimmat siirtomaat itsenäistyivät, viimeisenä Vanuatu 1980.
Talouskasvu toisesta maailmansodasta 1970-luvun öljykriisin vuosiin (Trente Glorieuses) oli ennätyksellisen voimakasta. Kevään 1968 opiskelijamellakat laukaisivat kahden viikon yleislakon, ja pelättiin jopa vallankumousta. Vuosina 2005–2006 maassa koettiin laajoja mellakoita, joihin osallistui ennen kaikkea lähiöiden maahanmuuttajataustaisia nuoria.
thumb|Marine Le Pen vaalijuhlassa. Äärioikeistolainen kansallismielinen Kansallinen rintama on noussut 40 vuoden aikana marginaalista keskeiseksi puolueeksi. 2000-luvulla sen suosiota ovat nostaneet euroalueen talouskriisi ja työttömyys. Puolueen presidenttiehdokkaat ovat menestyneet 2000-luvulla: Jean-Marie Le Pen pääsi toiselle kierrokselle 2002, ja vuonna 2012 hänen tyttärensä Marine Le Penin ennätyksellisen suuri äänisaalis toi kolmannen sijan. Vuonna 2017 Marine Le Pen pääsi presidentinvaalien toiselle kierrokselle.
Viidennen tasavallan aikana Ranska on panostanut eurooppalaiseen yhteistyöhön. Se oli yksi EU:n kuudesta perustajajäsenestä, ja presidentti Mitterrand ajoi Maastrichtin sopimuksen hyväksymistä. Ranska hylkäsi kansanäänestyksessä 2005 ehdotuksen Euroopan perustuslaista, jolloin sen ratifiointiprosessi keskeytyi, mutta puheenjohtajakaudellaan Ranska tuki perustuslain korvaavaa Lissabonin sopimusta.
Ranskan viidennen tasavallan historiaa on Charles de Gaullen jälkeen ja ennen Emmanuel Macronia leimannut kaksi vahvaa johtajaa, sosialistien Francois Mitterrand ja oikeiston Jacques Chirac. Siinä missä Mitterrand pysyi kansalle etäisenä, Chirac oli "kansanmies". Vaikka Chirac oli eliittikoulun kasvatti ja hänen vaimonsa oli vanhaa ranskalaista aatelissukua, hän osasi olla tavallisten ranskalaisten seurassa melkein kun yksi heistä. pienoiskuva|Francois Mitterrand (1916-1996), Ranskan presidentti vuosina 1981-1995
Sosialistista puoluetta edustanut Mitterrand oli Ranskan presidentti 14 vuoden ajan vuosina 1981-1995 ja mielipidetutkimusten mukaan ranskalaiset pitävät häntä viidennen tasavallan perustajan De Gaullen jälkeen maansa toiseksi suurimpana valtiomiehenä. Häntä voidaan pitää eräänä 1900-luvun lopun merkittävimmistä poliittisista johtohamoista. Häntä arvostetaan erityisesti Euroopan yhtenäisyyden rakentamisesta ja Ranska-Saksan ystävyyssuhteen lujittamisesta. Kotimaassa hän rakennutti Pariisiin merkittäviä monumentteja, kuten Bastiljin ooppera, kansalliskirjasto ja Louvren lasipyramidi. Talouspolitiikka oli vähemmän onnistunutta; suuryritysten kalliiksi tulleita kansallistamisia ja valtiontalouden ongelmiin saattanutta huonoa budjettikuria.
Gaullisti ja konservatiivi Jacques Chirac oli Ranskan presidentti vuosina 1995-2007. Hän korosti Ranskan ja YK:n tärkeätä roolia maailmanpolitiikassa. Chirac tuomitsi Yhdysvaltain hyökkäyksen Irakiin vuonna 2003. Chirac oli ensimmäinen Ranskan presidentti, joka tunnusti Ranskan osavastuun juutalaisten vainoista natsimiehityksen aikana. Chiracin mainetta tahrasivat hänen pormestariajoiltaan juontavat korruptioepäilyt, ja hänet tuomittiin vuonna 2011 kahdeksi vuodeksi ehdolliseen vankeuteen julkisten varojen kavaltamisesta. pienoiskuva|Jacques Chirac (1932-2019), Ranskan presidentti vuosina 1995-2007
Sarkozyn seuraajan vaaleihin liittyi runsaasti dramatiikkaa, kun vahvana sosialistiehdokkaana pidetty Dominique Strauss-Kahn joutui luopumaan ehdokkuudesta seksuaalirikossyyttiden takia. Lokakuun 2011 sosialistien esivaalit ja toukokuun 2012 varsinaiset vaalit voitti François Hollande, joka voitti presidentinvaalien toisella kierroksella istuvan presidentin, oikeiston Nicolas Sarkozyn. Presidenttinä Francois Hollande oli ennätysmäisen epäsuosittu, Vuoden 2014 lopussa mielipidetutkimuksissa vain 13% kansasta katsoi hänen onnistuneen presidenttinä ja alle viidennes toivoi hänen pyrkivän jatkokaudelle. Vuoden 2016 lopulla Hollande ilmoitti, ettei pyri toiselle kaudelle.
Vuonna 2017 presidentin virkaan astui Emmanuel Macron. Keskustaliberaali Macron voitti toukokuussa 2017 presidentinvaalien toisella kierroksella oikeistopopulisti Marine Le Penin prosentein 65,5- 34,5 -ja 39-vuotiaasta Macronista tuli näin Ranskan historian nuorin presidentti. pienoiskuva|Emmanuel Macron, Ranskan presidentti vuodesta 2017
Ranskan parlamenttivaaleissa kesällä 2017 Macronin perustama uusi puolue Tasavalta liikkeessä (La Republique En Marche!) sai suuren vaalivoiton ja parlamenttiin ehdottoman enemmistön. Suurin oppositiopuolue parlamentissa oli oikeistolainen Tasavaltalaiset. Entinen enemmistöpuolue Sosialistinen puolue PS kärsi romahduksen ja murskaavan vaalitappion.
Ranskassa on ollut pitkään jatkuneita mielenosoituksia Macronin hallituksen politiikkaa, veronkorotuksia ja elinkustannusten nousua vastaan. Mielenosoittajat ovat tulleet tunnetuiksi heidän käyttämistään keltaisista liiveistä (Keltaisten liivien liike). Joulukuussa 2019 suurlakot pysäyttivät julkisen liikenteen.
29. toukokuuta 2005 Ranskan kansanäänestys vastusti (54,87% vastaan) Euroopan unionin perustuslakiluonnosta.
Ranska terrorismin kohteena
Ranska on kärsinyt lukuisista terrori-iskuista 1960-luvulta alkaen. Tekijöinä ovat olleet oikeiston ja vasemmiston ääriryhmät, alueellisia tai aluepoliittisia vaatimuksia esittäneet ryhmät kuten algerialaistaustainen GIA, Aseistettu islamilainen ryhmä tai bretagnelaiset itsenäisyysaktivistit. Merkittävimpiä terroristisia iskuja Ranskassa ennen 2010-lukua lueteltuina
Islamistinen terrorismi Ranskassa 2010-luvulla ja sen jälkeen
Ranska on jo pitkään ollut radikaali-islamistisen terrorin kärkikohdemaita. Tämä johtuu muun muassa siitä, että ranskalaiset ovat olleet aktiivisia konflikteissa, joissa osapuolena on ollut terrorijärjestöjä tai terroristisia toimijoita. Ranska on nähty vahvana toimijana ja vahvana vihollisena, jolloin sitä vastaan on haluttu iskeä. Lisäksi Ranskasta on lähtenyt varsin korkea määrä vierastaistelijoita esimerkiksi Irakissa ja Syyriassa käynnissä olleisiin konflikteihin. Ranskaan kytköksissä olevien radikaalitoimijoiden määrä on ollut varsin korkea. Se tarkoittaa myös sitä, että propagandaa ja iskukehotuksia Ranskaa vastaan on suunattu paljon. Radikalisaatiossa on ollut taustalla useita syitä, esimerkiksi yksilöllisiä syitä ja integraatio-ongelmia.
Maaliskuussa 2012 Toulousessa ja Montaubanissa algerialaistaustainen mies ampui seitsemän ihmistä kolmessa erillisessä hyökkäyksessä. Uhrit olivat ranskalaissotilaita sekä rabbi ja tämän kaksi lasta juutalaiskoulussa. Tekijä oli terroristiverkosto al-Qaidaa kannattava radikalisoitunut muslimi. Erikoisjoukot tappoivat miehen piirityksen päätteeksi.
7.-9.1.2015 Pariisissa Charlie Hebdon isku satiirilehti Charlie Hebdon toimitukseen ja juutalaiseen ruokakauppaan hyökänneet miehet tappoivat 17 ihmistä. Iskujen tekijäksi ilmoittautui terroristiverkosto Arabian niemimaan al-Qaida. Kaikki kolme hyökkääjää saivat surmansa. Useita ihmisiä epäillään avunannosta.
21.8.2015 marokkolaismies alkoi ammuskella junassa. Kolme ihmistä haavoittui, mutta syyttäjän mukaan hyökkäys olisi päättynyt verilöylyyn, jos junamatkustajat eivät olisi pysäyttäneet miestä. Miestä syytetään terroristiluonteisen murhan yrityksestä.
13.11.2015 Pariisin terrori-iskut, joissa 137 ihmistä kuoli ja yli 360 haavoittui terrori-iskujen sarjassa. Iskuja tehtiin kuudessa paikassa. Tuhoisin oli konserttisaliin tehty isku, jossa kuoli noin sata ihmistä. Isis on sanonut olevansa iskun takana. Seitsemän iskujen tekijää kuoli ja useita osallisuudesta epäiltyä on pidätetty.
14.6.2016 Magnanvillessä mies puukotti poliisikomentajan ja tämän vaimon. Poliisi surmasi miehen tekopaikalla. Puukottaja oli vannonut uskollisuutta ääri-islamilaiselle Isis-järjestölle ja hänellä oli aiempi tuomio terrorismiin liittyvästä rikoksesta.
15.7.2016 Nizzan isku 85 ihmistä kuoli, kun kuorma-auto ajoi täydellä vauhdilla väkijoukkoon. Lisäksi kymmeniä loukkaantui. Poliisi ampui kuljettajan. Hän oli 31-vuotias Nizzassa asuva tunisialainen. Mikään ryhmä ei heti ilmoittautunut iskun tekijäksi.
Maaliskuussa 2018 marokkolaissyntyinen 26-vuotias poliisin tuntema pikkurikollinen sai aamulla auton haltuunsa kotikaupungissaan Carcassonessa tappamalla auton matkustajan ja haavoittamalla kuljettajaa. Autokaappauksen jälkeen hän ampui lähistöllä liikkuneita poliiseja kohti, jolloin yksi heistä haavoittui. Ajettuaan läheiseen Trebesin kaupunkiin hän surmasi Super U -nimisessä marketissa kaksi ihmistä. Ranskalaispoliisi vaihtoi itsensä panttivankiin, ja näin viimeinen siviili saatiin vapautettua. Tekijä oli vaatinut Pariisin terrori-iskujen pääepäillyn Salah Abdesalamin vapauttamista. Poliisi päätti panttivankitilanteen rynnäköimällä supermarketiin, jolloin tekijä sai surmansa. Panttivangin tilalle asettautunut poliisi haavoittui myös vakavasti ja menehtyi myöhemmin sairaalassa.Tekijä julisti olevansa terroristijärjestö Isisin kannattaja, ja järjestö ilmoittikin olleensa iskun takana.
Toukokuussa 2018 Pariisissa tapahtui veitsihyökkäys. Nuori tšetšeenimies surmasi yhden ja haavoitti neljää Pariisin keskustassa kuuluisan Garnier-oopperan lähellä. Myös tuolloin poliisi ampui hyökkääjän.
Kesäkuussa 2018 nainen puukotti kahta ranskalaisessa supermarketissa Etelä-Ranskassa La Seyne-sur-Merissä. Uhrit seisoivat kauppajonossa, kun nainen hyökkäsi näiden kimppuun.Toista loukkaantuneista, kaupassa asioinutta miestä puukotettiin kaulaan. Toinen loukkaantuneista oli kassalla työskennellyt nainen. Epäilty, 24-vuotias ranskalainen, on pidätetty. Naisella on tiettävästi ollut mielenterveyden ongelmia.Naisen väitettiin huutaneen "Allahu akbar" ennen kuin hän puukotti kahta ihmistä. Tämä herätti arvailua teon mahdollisista terroristisista motiiveista.
Joulukuussa 2018 Strasbourgin iskussa ampui 29-vuotias mies neljä ihmistä kuoliaaksi joulumarkkinoilla Strasbourgin ydinkeskustassa. Lisäksi useat uhrit haavoittuivat vakavasti ammuskelussa.Tapoin äsken ihmisiä, tein sen Syyriassa kuolleiden veljien puolesta, 29-vuotias ranskalaismies kertoi taksikuskille autossa, ase kädessään. Taksikuski vei aseistautuneen ampujan heti tekojen jälkeen Strasbourgin vanhastakaupungista Neudorfin kaupunginosaan. Poliisi surmasi epäillyn myöhemmin poliisioperaatiossa Neudorfin kaupunginosassa Strasbourgissa. Terrorismijärjestö Isisin propagandasivustot väittivät myöhemmin, että epäilty olisi ollut järjestön sotilas esittämättä asiasta kuitenkaan minkäänlaista todistusaineistoa.