cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Vaasan Palloseura
Valuminen häntäpäähän ja Ykköseen
Pettymykseen päättyneen kauden 1999 jälkeen VPS oli pakotettu säästökuurille, joka lopetti kolme vuotta jatkuneen ammattilaisuuspanostuksen. Kaudelle 2000 nuorentuneen joukkueen valmentajaksi tuli Jukka Ikäläinen. Uusia runkopelaajia olivat maalivahti Henri Sillanpää ja puolustaja Janne Hietanen. Kausi sujui sarjan tyvipäässä. Sijoitus oli lopulta kymmenes eli kolmanneksi viimeinen.
Kauden 2001 läpimurtopelaajia olivat Henri Scheweleff ja Keijo Huusko. VPS viihtyi koko kauden keskikastissa ja sijoittui loppukirin ansiosta kuudenneksi. Kauden päätteeksi Jukka Ikäläinen luopui päävalmentajan paikastaan ja tilalle tuli Keijo Paananen, joka oli juuri nostanut FF Jaron Veikkausliigaan.
Kaudeksi 2002 VPS menetti kaikkiaan neljä pelaajaa ulkomaille. Korvaaviin pelaajiin ei juurikaan ollut varaa, ja jo hyvissä ajoin selvisi, että VPS viettää loppukauden karsintasarjassa kolmen muun Veikkausliigan häntäpään joukkueen ja Ykkösen neljän kärkijoukkueen kanssa. Kahdeksasta joukkueesta kuudelle parhaalle oli tarjolla Veikkausliigan paikka, mutta sekin muodostui VPS:lle vaikeaksi. Päätösottelussa joukkueen oli pakko voittaa kotonaan FC Jazz, mutta 1–1-tasapelin myötä VPS putosi Ykköseen.
Uusi tuleminen Veikkausliigaan
Paluu Veikkausliigaan onnistui kolmannella yrittämällä. Syksyllä 2005 Jari Pyykölän valmentama ryhmä sijoittui Ykkösessä FC Hongan jälkeen toiseksi ja voitti liigakarsinnassa RoPSin vierasmaalisäännön turvin. Nousijajoukkueen kaudella 2006 tärkein hankinta oli joukkueeseen palannut maalivahti Henri Sillanpää. Alkuvaikeukisen jälkeen VPS vakiinnutti paikkansa sarjan keskikastissa. Putoamisen uhka hellitti loppukesästä, ja lopullinen sijoitus oli yhdeksäs.
Kausi 2007 alkoi kriisillä, kun ensimmäisestä kahdeksasta liigaottelusta ei kertynyt yhtäkään voittoa, ja kahden peräkkäisen murskatappion jälkeen päävalmentaja Jari Pyykölä erotettiin. Loppukauden valmentajaksi valittiin Janne Lindberg. Kurssi kääntyi sen verran, että VPS sijoittui lopulta kymmenenneksi.
Kauden 2009 kuudella ensimmäisellä kierroksella VPS sai kerättyä vain yhden pisteen. Valmennustehtäviin tulivat Tomi Kärkkäisen tilalle Petri Vuorinen ja Juha Reini, joista jälkimmäinen toimi myös urheilutoimenjohtajana. Kaksikon johdolla joukkue nousi lopulta kahdeksanneksi.
Tommi Pikkaraisen valmentama VPS lähti Veikkausliigan kaudelle 2010 putoajaehdokkaana, kun tärkeistä pelaajista Henri Sillanpää ja Jani Lyyski olivat lähteneet Ruotsiin. VPS kuitenkin vältti selvästi putoamisen sijoittuen kymmenenneksi. Kausi 2019 sujui alavireisesti, ja joukkueen putoaminen Ykköseen varmistui jo toiseksi viimeisellä kierroksella. Kaudet 2020 ja 2021 VPS pelasi Ykkösessä, mutta nousi kauden 2021 päätteeksi Ykkösen mestarina takaisin Veikkausliigaan Jukka Karjalaisen tilalle alkukaudesta tulleen Jussi Nuorelan valmentamana.
Värit ja logot
Heti Vaasan Palloseuraa perustettaessa päätettiin, että pelipaita olisi musta-valkoraitainen. Samalla tehtiin päätös myös joukkueen mustista housuista. Vuoden 1948 puolessa välissä kuitenkin VPS alkoi käyttää kokovalkoisia pelipaitoja. Perinteiset raitapaidat palasivat kuitenkin vuonna 1970. Tuolloin paikallisvastustaja VIFK oli paikallispelin alla mainostanut uusia peliasujaan, joten VPS:ssä tehtiin vaivihkaa omat ratkaisunsa ja VPS marssi kentälle raitapaidoissa. Vieraspeliasun väri seurassa on vaihdellut useaan otteeseen ennen nykyistä kokonaan keltaista asua. Esimerkiksi kaudella 1994 vierasasu oli vihreä. Vuosina 2006–2007 se oli puolestaan vaaleansininen. Kauden 2007 vierasottelun FC Interiä vastaan VPS joutui pelaamaan Interin punaisilla vieraspaidoilla, koska tuomarin mielestä VPS:n kakkosasu oli liian samankaltainen kuin Interillä.
Stadion
right|thumb|Hietalahden jalkapallostadion
Ensimmäiset toimintavuotensa VPS pelasi kotiottelunsa Hietalahden hiekkakentällä, jossa oli kuitenkin niukasti vapaata kaikkien muidenkin seurojen harjoitellessa siellä. Niinpä VPS rupesikin suunnittelemaan omaa kenttää. Seura vuokrasi kaupungilta tätä varten maa-aluetta. VPS:n uusi Vöyrinkaupungin Pallokenttä valmistuikin vuonna 1928. Istuinpaikkoja kentän katsomossa oli 400 hengelle. Se oli koko Pohjanmaan ensimmäinen nurmikenttä. Kaupunki uhkaili kuitenkin vähän väliä VPS:aa vuokrasopimuksen purkamisella ja lopullisesti Pallokenttä lakkautettiin sen mentyä sotien aikana huonoon kuntoon.
Nykyisin Vaasan Palloseuran kotikenttänä toimii ainoastaan jalkapallokäytössä oleva Hietalahden jalkapallostadion eli sponsorinimeltään Lemonsoft Stadion. Sen katsojakapasiteetti vuonna 2016 valmistuneen laajennuksen jälkeen on 5 900.
Kannattajat
100px|thumb|right|Geezersien logo VPS:n kannattajayhdistys VPS Fan Club Ry perustettiin vuonna 1998 ollen näin ensimmäisiä suomalaisia järjestäytyneitä jalkapallokannattajaryhmiä. Sen oli tarkoitus lisätä suomalaista katsomokulttuuria ja tuoda otteluihin tunnelmaa. VPS:n 2000-luvun alun vaikeina vuosina kannattajien ydinjoukko pysyi edelleen seuralle uskollisena ja samalla kannattajayhdistyksen nimi vaihdettiin Geezers Hietalahdeksi. Geezerit tunnetaan asiantuntevina ja lojaaleina kannattajina. VPS:n virallinen kannustusbiisi on Lehtimäen Lehmipoikien kappale (1-2-3-4 VPS), joka on coverversio Tom Robinson Bandin kappaleesta "2-4-6-8 Motorway". Kuningas Pähkinä & Setä Tamu ovat tehneet Hietalahden ottelupäivästä kertovan VPS-aiheisen "Seuraa raitaa" -hittikappaleen, jota on toistettu mm. Spotifyssä yli miljoona kertaa. Kappale julkaistiin 8.7.2016 loppuunmyydyssä Elisa-stadionin avausottelussa VPS - FC Lahti. Mukana kappaleella laulaa myös Geezers Hietalahti.
Nykyinen joukkue
''Tilanne 31. tammikuuta 2020.''
Entiset päävalmentajat
Alla on listattu vain varsinaiset valmentajat. Vuosina 1924–1944 joukkueen kapteeni kuului johtokuntaan ja vastasi harjoitusten johtamisesta.
Caló
Caló on pääasiassa Espanjassa asuvien romanien käyttämä kieli. Sillä on puhujia myös Ranskassa, Portugalissa ja Brasiliassa.
Calóa puhuu kaikkiaan noin 76 580 ihmistä. Sanasto tulee pääasiassa espanjan ja romanin kielistä.
Isonokimuura
Isonokimuura (Akletos goeldii) on puumuurien heimoon kuuluva varpuslintu.
Isonokimuuraa tavataan Boliviassa, Brasiliassa ja Perussa, ja sen levinneisyysalueen pinta-ala on noin 344 000 km2. Lajin on kuvattu olevan melko yleinen, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
thumb|Naaras
Lelu
Lelu eli leikkikalu on leikkimiseen ja oppimiseen tarkoitettu väline lapsille, aikuisille sekä eläimille. Hyvin usein lelut ovat arkielämästä tuttujen esineiden tai asioiden pienoiskokoisia jäljitelmiä. Tyypillisiä leluja ovat esimerkiksi pehmoeläimet, nuket, leikkiastiat ja leikkiautot.
Historia
thumb|Roomalaisia leluja [[Tarragonan arkeologisessa museossa.]] Leikkimistarkoitusta varten selvästi tehtyjä esineitä on säilynyt muinaisista ajoista saakka. Esimerkiksi induskulttuurista on säilynyt pieniä lelukärryjä, lintujen muotoisia pillejä sekä leluapinoita. Myös antiikin Kreikan ja Rooman ajoilta on säilynyt terrakottaleluja.
Ennen vanhaan lelut tehtiin yleensä itse ja ne valmistettiin kotoa löytyvistä materiaaleista. Tällaisia materiaaleja olivat puu, nahka, luu, kankaat ja vähän myöhemmin rauta. Ensimmäiset lelut ovat liittyneet kotipiirin asioihin. Kotieläimet ja nuket ovat olleet suosittuja leluja. Esimerkkejä 1900-luvun alun leluista ovat puuautot puupyörineen, kankaasta tehdyt nuket ja nahkainen jalkapallo.
Pienimuotoinen leikkikaluteollisuus alkoi kehittyä jo 1500-luvulla Saksassa. Lelujen massatuotanto alkoi teollistumisen myötä 1800-luvulla, ja tällöin syntyivät myös ensimmäiset varsinaiset lelukaupat. Useat klassikkolelut, kuten teddykarhu ja rakennuspalikat, keksittiin 1900-luvun alkupuolella. 1900-luvun puolivälissä leluteollisuus otti käyttöön uusia materiaaleja. Leluja ja niiden osia alettiin tehdä muun muassa bakeliitista, posliinista, kipsistä ja alumiinista. Leluista tuli vähitellen monimutkaisempia.
Nykyaika
Lelut valmistetaan nykyään usein muovista, metallista ja näitä materiaaleja yhdistämällä. Muovi on helppo, kestävä ja halpa raaka-aine valmistaa vaikeankin muotoisia leluja. Useat lelut sisältävät myös elektroniikkaa. Tyypillistä nykyleluille on myös niiden hyödyntäminen osana uusien populaarikulttuurin tuotteiden kuten elokuvien markkinointia. Esimerkkeinä Hämähäkkimies, Tähtien sota, Prinsessa Diana -barbi, Taru sormusten herrasta ja Narnia.
Maailman suurimpia leluvalmistajia ovat yhdysvaltalainen Mattel ja tanskalainen Lego Group. Suomalaisia leluvalmistajia on hyvin vähän ja ne ovat useimmiten pieniä puusepänverstaita. Suomen suurin leluvalmistaja on Oy Juho Jussila Jyväskylässä.
Lelutyypit
200px|thumb|[[Lego-palikoita.]] thumb|200px|Vauvanukke 200px|thumb|Pikkuautoja 200px|thumb|[[Rubikin kuutio]]
Koottavat lelut
Koottavat lelut ovat erilaisista paloista itse koottavaksi tarkoitettuja leluja. Koottavia leluja ovat kaikenlaiset rakennuspalikat, esimerkkinä Meccano ja muut rakennussarjat sekä laajaa suosiota keränneet Lego-palikat, joista leikkijä voi koota mieltymyksensä mukaan pienoismalleja taloista, linnoista tai vaikka autoista. Nykyään etenkin Lego tuo markkinoille erillisiä teemasarjoja, joista saa ohjeiden mukaan koottua hahmoja tai yksityiskohtaisia kulkuvälineitä. Näissä leluissa rakennusosaset ovat pieniä ja hyvinkin erinäköisiä, -värisiä ja -kokoisia, ja niissä voi olla mukana myös yksinkertaista mekaniikkaa (esimerkiksi Technic-palikat).
Vaikka koottavilla leluilla voi leikkiä jälkeenpäin, suurin hauskuus tulee rakentamisesta, jossa voi hyödyntää mielikuvitusta ja kehittää kolmiulotteista tajua.
Nuket ja pehmolelut
Nukke on ihmistä muistuttava esine. Nukke voi muistuttaa aikuista ihmistä, lasta tai vauvaa. Barbie-nuket ovat tyypillisiä aikuista esittäviä tarkkoja pienoismalleja. Erilaisia Barbeja on lukematon määrä, mutta kaikille barbeille on yhteistä niiden vaatteiden vaihtamisen mahdollisuus. Poikien leikkeihin on vastaavasti seikkailu- ja sotahenkisiä ActionMan-nukkeja. Vauvanuket ovat myös suosittuja. Tytöt pitävät tarkoista vauvajäljitelmistä. Vauvanuket voivat itkeä, leperrellä, tehdä tarpeensa sekä muuta vastaavaa. Vauvanukeille on myös nukenvaunuja.
Pehmoleluilla ei ole juurikaan mitään rajoitteita. Ne voivat muistuttaa ihmistä, eläintä tai mielikuvitushahmoa. Pääasia on, että ne ovat pehmeitä. Tavallisesti ne valmistetaan kankaasta. Teddy-karhu ja Molla-Maija ovat tyypillisiä pehmoleluja.
Nukkeja käytetään myös voodoossa, erilaisissa terapioissa sekä esimerkiksi ensiavun opettamisessa.
Leluautot
Lapset ovat leikkineet pienoiskokoisilla kulkuneuvoilla muinaisista ajoista asti. Nykyään leluautoissa voi olla myös pieni sähkömoottori ja niitä ohjataan usein kauko-ohjaimella. Myös erilaisia jousitoimisia moottoreita on käytetty, etenkin ennen edullisten sähkömoottorien ilmestymistä. Myös esimerkiksi Nikko valmistaa suurempia sähkötoimisia leluajoneuvoja. Perinteiset leluautot ovat puisia ja yksinkertaisia, joissa on vapaana pyörivät pyörät.
Vanhat Hot Wheels- ja Matchbox-pikkuautot ovat myös keräilytavaraa.
Pala- ja älypelit
Palapelissä kootaan irrallisista paloista ehjä kuva tai muu kokonaisuus. Eri ikäryhmille suunnattujen palapelien palamäärä vaihtelee muutamasta palasta tuhansiin pieniin paloihin. Pienille lapsille tarkoitetut palapelit ovat yleensä puuta turvallisuussyistä, ja ne voivat muodostua pelkästä laudasta, jossa on erimuotoisia syvennyksiä, joihin on tarkoitus löytää niihin sopivat palaset.
Lähes kaikenikäisten mieleen ovat älypelit, joista tunnetuin lienee Rubikin kuutio. Jo vauva-ikäisille annetaan leluja, joiden käyttämiseen tai leikkimiseen tarvitaan jonkin ongelman ratkaisemista. Iän myötä älypelien pelaaminen edellyttää yhä enemmän harkintaa, järkeä sekä ongelmaratkaisukykyä. Tyypillisiä älypelejä ovat muistipelit, lautapelit, korttipelit, ristisanatehtävät ja logiikkapelit. Myös videopelit voivat olla älypelejä.
Liikuntaleikkivälineet
Monet aikuisten harrastamat urheilulajit ovat lapsille leikkimistä ja liikuntaa. Lapsille tehdään urheilulajeja vastaavia leikkivälineitä. Tyypillisiä pelejä ja leikkejä, joissa käytetään liikuntaleikkivälineitä ovat muun muassa sähly, sulkapallo, nelimaali, puujalat, koripallo, kroketti, frisbee, jalkapallo ja sukellusvälineet Yksi perinteisimpiä liikuntaleluja on muun muassa hyppynaru.
Lemmikkien lelut
Lemmikkieläimille suunnattuja leluja on paljon ja niitä saa lemmikkieläinkauppojen lisäksi lähes kaikista marketeista. Esimerkiksi koirille, kissoille ja freteille myydään vinkuvia kumisia leluja, kun taas jyrsijöille puisia puruleluja ja juoksupyöriä. Lemmikkien lelut tehdään hyödyllisiksi lemmikin kehitykselle ja terveydelle, ja leikki kehittää omistajan ja lemmikin suhdetta. On myös otettava huomioon, etteivät suurin osa ihmisten leluista sovi lemmikeille ja niiden leikkejä tulee tarkkailla aivan kuten ihmislastenkin.
Tunnettuja leluja
thumb|200px|[[Meccano-rakennussarjasta tehty moottoripyörä.]]
Leluja koskeva lainsäädäntö
Euroopan unionissa leluja koskevat turvallisuusvaatimukset määritellään ns. leludirektiivissä. Vain sen mukaisia leluja on luvallista myydä Euroopan talousalueella. Direktiivi määrittelee leluiksi alle 14-vuotiaiden lasten leikkeihin tarkoitetut tuotteet ja materiaalit. Direktiivin liite määrittelee myös tuotteita, joita ei luokitella leluiksi, muun muassa lasten korut, joulukoristeet, ilmakiväärit ja -pistoolit ja yli 500-palan palapelit. Lelujen valmistajan tulee vahvistaa CE-merkinnällä lelujen olevan määräysten mukaisia.
Suomessa EU:n direktiivi on pantu täytäntöön lailla lelujen turvallisuudesta (26.3.1997/287, kumottu lailla 18.11.2011/1154). Lisäksi lelujen turvallisuudesta on määrätty valtioneuvoston asetuksella 1218/2011, jossa säädetään muun muassa lelujen kemiallisista ominaisuuksista.
Canegrate
Canegrate on kaupunki Italiassa Lombardian alueella Milanon metropolikaupungissa. Siellä runsaat 12 000 asukasta.
Pekka Kontio
Pekka Kontio (21. elokuuta 1933 Sortavala – 13. elokuuta 1976 Helsinki) oli suomalainen kuvanveistäjä, kuvataiteilija, Suomen Taideakatemian koulun opettaja 1968–1970 ja Teknillisen korkeakoulun yliopettaja 1974–1976. Itse hän oli käynyt Suomen Taideakatemian koulun 1953–1956.
Tuotanto
Pekka Kontio teki useita ekspressiivisiä veistoksia, joita on eri puolilla Suomea, muun muassa Istuva nainen (1957, Mustialan maaviljelysopisto), Ihminen ja tekniikka (1966, Riihimäen teknillinen oppilaitos), Painottomuus (1966, Auroran sairaalan piha, Helsinki), tiilireliefi Tyhjä hauta (1969, Hakavuoren kirkko, Helsinki) ja Aallottaret (1973, Kemijärven virastotalo). Hänen tuotantonsa kuvataiteen saralla käsitti myös muotokuva-, mitali- ja maalaustaiteen, mutta hänet tunnetaan varsinkin etevänä reliefien tekijänä.
Kontio ikuisti myös useita suomalaisia merkkihenkilöitä veistoksina ja maalauksina, joukossa muun muassa kirjailija Veikko Huovinen (1927–2009), runoilija Arvo Turtiainen (1904–1980), runoilija-novellisti Oiva Paloheimo (1910–1973), Kuopion hiippakunnan piispa Olavi Kares (1903–1988) ja ministeri Ahti Karjalainen (1923–1990). Tyypillistä Pekka Kontion pronssisille veistoksille on rosoisuus, jota korostavat veistoksiin tarkoituksella jätetyt kipsimuotin kipsijäämät. Hän oli myös pitkäaikainen asukas vanhassa taiteilijatalossa, jonka Suomen Taiteilijaseura omisti Oulunkylän Mikkolantiellä, ja joka purettiin vuonna 1976.
Näyttelyt
Paitsi kotimaassa Kontio oli mukana myös laajasti kansainvälisissä yhteisnäyttelyissä ja esityksissä muun muassa Islannissa, Kreikassa, Puolassa, Ruotsissa, Länsi-Saksassa, DDR:ssä, Monacossa, Tšekkoslovakiassa ja Unkarissa. Vuonna 1979 järjestettiin Amos Andersonin taidemuseossa edesmenneiden ystävysten Pekka Kontion ja Åke Mattaksen (1920–1962) postuumi yhteisnäyttely.
Palkinnot
Kontio menestyi julkisissa kilpailuissa voittaen 1. sijan Kotkan säästöpankin suihkukaivokilpailussa 1961, Varkauden muistomerkkikilpailussa 1962, Alkon kutsukilpailussa 1964 ja Suomen Numismaattisen Yhdistyksen mitalikilpailussa 1964 ja Valtion taidekilpailussa 1965. Lisäksi hänen kilpailuteoksensa lunastettiin Suomen Kulttuurirahaston Lönnrot–Snellman-kilpailussa 1963.
Involutiini
Involutiini, tarkemmin (–)-involutiini, on aromaattinen yhdiste, joka on eristetty ja saanut nimensä pulkkosienestä (Paxillus involutus). Se on kemiallisesti 2,5-aryylisyklopentenoni, C17H13O6. Sinimukulasta (Chamonixia caespitosa) eristetty (+)-chamoniksiini muistuttaa involutiinia, mutta sillä on yksi happiatomi vähemmän. Näillä yhdisteillä on taipumus aiheuttaa sieniin ruskeita ja sinisiä värireaktioita kosketeltaessa. Involutiinia on epäilty pulkkosienimyrkytyksen aiheuttajaksi, mutta mahdollisesti oletus ei ole oikea, koska myös lepänpulkkosienessä (Paxillus filamentosus) on samaa ainetta eikä sen aiheuttamia myrkytyksiä ole todettu; toisaalta sen ravintokäyttö lienee vähäisempää.
Neljänsuoran diskografia
Tämä artikkeli on suomalaisen iskelmäyhtye Neljänsuoran diskografiasta.
Yhtye on julkaissut kahdeksan albumia, joista viimeisin Juhlat julkaistiin elokuussa 2015. Yhtyeen tunnetuimpia kappaleita ovat ”Siipirikko”, ”Kesä vielä jäädä vois” sekä ”Kaksi kauneinta”.
Heikki Toppila
Heikki Toppila (4. heinäkuuta 1885 Paavola – 5. huhtikuuta 1963 Kuusankoski) oli suomalainen opettaja, kirjailija ja toimittaja.
Henkilöhistoria
Toppilan vanhemmat olivat maanviljelijä Heikki Toppila ja Reeta Takalo. Hän oli naimisissa vuodesta 1927 kansakoulunopettaja Anna Salmisen kanssa. Toppila valmistui kansankoulunopettajaksi Kajaanin seminaarista 1907. Hän toimi opettajana ensin Vihannin Korvenkylässä ja Viipurin Tiiliruukin koululla ja sitten Oulun Laanilassa vuosina 1909–1924. Hän työskenteli myös maanviljelijänä ja toimittajana. Suomen Sisällissodan aikana Toppila oli Helsingissä, liittyi suojeluskuntaan ja osallistui kaupungin valtaukseen. Vuonna 1924 hän ryhtyi vapaaksi kirjailijaksi. Kirjailijana ollessaan Toppila asui 1920-luvulla Vihannissa, Limingassa, Vihdin Nummelassa sekä Espoossa ja Raumalla. 1930-luvulla hän asui vaimonsa kanssa Nummelassa ja Porvoon maalaiskunnan Hinthaarassa. Viimeksi Toppilat asuivat Kuusankoskella.
Kirjallinen tuotanto
Toppila oli perustamassa 1925 ns. Toukokuun ryhmää, johon kuuluivat hänen lisäkseen muun muassa L. Onerva, Einari Vuorela, Uuno Kailas ja Arvi Kivimaa. Hän osallistui myös Tulenkantajien kokoontumisiin, vaikka ei ollutkaan varsinaisesti ryhmän jäsen. Toppilan teoksissa tapahtumapaikkana on pohjoispohjalainen kyläyhteisö ja kirjojen henkilöitä hallitsee usein enteisiin ja uskomuksiin, kuolemanpelkoon ja painajaisuniin perustuva arktinen hysteria.
Teokset
Toppilan tuotantoon kuuluu sekä romaaneja että novelleja, pääasiassa WSOY:n julkaisemana:
Anna Krook
Anna Sofia Krook (13. marraskuuta 1850 Helsinki – 4. heinäkuuta 1926 Helsinki) oli suomalainen ruotsin ja englannin kielellä kirjoittanut kirjailija ja oppikirjojen tekijä. Hän käänsi myös ruotsin- ja suomenkielisiä tekstejä englannin kielelle.
Krookin vanhemmat olivat kenraalimajuri Carl August Krook (1811–1868) ja tämän toinen puoliso Elisabeth Collan (1822–1896). Perheessä oli kymmenen lasta joista Anna oli kolmanneksi vanhin.
Iso Heinäjärvi (Soini)
Iso Heinäjärvi on Etelä-Pohjanmaalla Soinissa Kuhmosperän kylän lähellä sijaitseva järvi.
Maantietoa
Järven pinta-ala on 3,3 hehtaaria, se on 700 metriä pitkä ja 100 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Järvi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Sen rantaviivan pituus on 1,0 kilometriä.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Ähtärin ja Pihlajaveden reittien valuma-alueen (35.4) Kolunjoen valuma-alueella (35.46), jonka Syväjoen alueeseen (35.463) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 183,1 metriä mpy.
Kontrafaktuaalinen historia
Kontrafaktuaalinen historia eli ”toteutuneiden tosiasioiden vastainen historia” on historiantutkimuksen näkökulma, jossa tarkastellaan toteutumattomia vaihtoehtoja, joita historiassa on ollut. Sitä on kutsuttu myös historialliseksi jossitteluksi.
Monien tutkijoiden mielestä kontrafaktuaalinen historia ei kuulu tieteelliseen historiantutkimukseen ja pitäisi puhua vain siitä, mikä tiedetään tosiasioiksi. Markus Mertaniemi on huomauttanut, että tällainen näkökulma puolustaa helposti poliittista konservatismia. Hänen mukaansa historia on yleensäkin jossain määrin kontrafaktuaalinen tiede, koska se kertoo joka tapauksessa nykyajalle vieraista elämäntavoista, asenteista ja ajattelutavoista.
Luettelo kulttuurialan tutkinnoista
Tämä on luettelo Suomessa myönnetyistä kulttuurialan tutkinnoista.
Kulttuurialan ammattikorkeakoulututkinnot
Kulttuurialan tutkintonimikkeitä on 11:
Južnoje
KB Južnoje on ukrainalainen kantoraketteja, rakettimoottoreita ja avaruusaluksia suunnitteleva yhtiö, jonka toimitilat sijaitsevat Dniprossa. Se syntyi neuvostoliittolaisena suunnittelutoimistona OKB-586, jonka Mihail Jangel muodosti tehtaan nro. 586 suunnitteluosastosta. Južmaš toimi edelleen pääasiallisena valmistajana.
Seitikit
Seitikit (Cortinarius) on helttasieniin kuuluva suuri suku, joka on saanut nimensä jalan pinnalla olevasta seitistä, joka on jäänne helttoja peittäneestä suojuksesta. Kehnäsieni (Rozites caperata) on läheistä sukua seitikeille, ja toisinaan se luetaan niihin kuuluvaksi (Cortinarius caperatus). Sillä on kuitenkin jalassaan rengas toisin kuin seitikeillä, joilla on seittivöitä, joskin joidenkin seitikkien seittivöistä yksi saattaa olla niin paksu, että kyseinen seittivyö voidaan tulkita myös renkaaksi. Suomessa kasvaa todennäköisesti ainakin 600 seitikkilajia. Vaarallisen myrkyllisiä seitikkilajeja ovat ainakin suippumyrkkyseitikki.
Seitikkien joukossa on muutamia syötäviä, muutamia lankojen värjäykseen käytettäviä ja useita myrkyllisiä lajeja, joista muutamat ovat tappavia. Etelämpänä Euroopassa paikoin kasvavaa jättiseitikkiä (Cortinarius praestans), monivyöseitikkiä (Cortinarius triumphans) ja kehnäsientä (Cortinarius caperatus) käytetään ruoaksi. Näiden sekoittaminen myrkyllisiin lajeihin on johtanut useisiin kuolemantapauksiin, sillä maksa ja munuaiset eivät pysty suodattamaan seitikin myrkkyjä. Maksa ja munuaiset tuhoutuvat täydellisesti noin puolen vuoden päästä, jolloin kuolema on lähes väistämätön. Jos olet käsitellyt myrkkypitoisia seitikkejä, varo limakalvoja ja paikkoja, joista vuotaa verta tai on rupi.
Seitikkilajien jaottelu
Seitikkejä on aikojen kuluessa luokiteltu usealla eri tavalla muun muassa morfologisin ja mikroskooppisin tuntomerkein, ja nykyään on DNA-tutkimus tuomassa lajien välisiin sukulaisuussuhteisiin uutta tietoa. Suomessa kasvavat seitikit voidaan jakaa neljään alasukuun, jotka voidaan vielä jakaa sektioihin määrittämisen helpottamiseksi :
Lasten Eurovision laulukilpailu 2014
Kilpailun voitti ensikertaa osallistunut Italia Vincenzo Cantiellon kappaleella "Tu primo grande amore" (suom. Sinä, ensimmäinen suuri rakkaus), joka sai yhteensä 159 pistettä.
Online-äänestys
Internet-äänestys ei kuitenkaan toiminut suunnitellusti, sillä odotetun noin 8 000 äänestäjän sijasta nettipalvelua käytti ensimmäisten kolmen sekunnin aikana 37 tuhatta ihmistä. Edellisen vuoden kilpailua Kiovasta oli katsonut internetissä noin 4 000 henkilöä, eikä Euroopan yleisradiounioni osannut odottaa niin suurta kiinnostusta. Äänestyksen järjestäjä Sound of Datakin oli varautunut vain 15 tuhannen henkilön ääniin. Äänestäjien suuren määrän vuoksi palvelu kaatui, eikä kaikkia nettiääniä saatu annettua.
Äänestyksen epäonnistumisen vuoksi internet-äänestyksen tuloksia ei koskaan julkistettu, eikä palkintoa jaettu.
Nimenhuuto
Nimenhuuto on joukkueille tehty verkkopalvelu, joka keskittyy joukkueiden ja ryhmien toiminnan organisointiin. Joukkue saa Nimenhuudossa itselleen salasanalla suojatun sivun, jossa voi hallinnoida joukkueen tietoja. Palvelun suosituimmat toiminnot ovat jaettu kalenteri sekä ilmoittautumisten kerääminen harjoituksiin ja peleihin. Palvelun on rakentanut ja sitä ylläpitää suomalainen Sports Connected Oy.
Vuonna 2013 palvelussa käy joka viikko noin 180 000 kävijää ja se on Suomen suosituimpien sivustojen joukossa (urheilu-kategoriassa sijalla 6).
Nimenhuuto valittiin parhaaksi Kuluttajapalveluksi Suomen Paras Mobiilipalvelu -kilpailussa 2013.
Historia
Nimenhuudon ensimmäiset versiot tehtiin perustajien oman joukkueen sisäiseen käyttöön 2000-luvun alussa. Usean vuoden kehitystyön jälkeen palvelu avattiin julkiseen käyttöön vuonna 2007. Palvelun käyttäjämäärien ja kustannusten kasvaessa palvelua kehittämään ja hallinnoimaan perustettiin Sports Connected Oy vuonna 2009.
Nimenhuuto on TNS:n virallisen mittauksen mukaan Suomen suurimpien sivustojen joukossa. Urheilusivustojen kategoriassa Nimenhuuto on sijalla 6 ja kaikki sivustot kattavalla yleislistalla sijalla 30. Nimenhuuto on käännetty usealle kielelle ja on käytössä mm. Saksassa nimellä Kadermanager.de, Ranskassa nimellä Yaentrainement.fr, Espanjassa nimellä Listadejugadores.es ja Venäjällä nimellä MojaKomanda.ru.
Tuote
Nimenhuuto on verkkopalvelu, jossa joukkueet ja ryhmät voivat hallinnoida omaa harjoitus- ja peliaikatauluaan, kerätä ilmoittautumiset tapahtumiin, tiedottaa muutoksista, ym. Palvelusta on sekä maksuton että maksullinen versio. Maksullisessa versiossa on lisäominaisuuksia, kuten joukkueen sisäiset tekstiviestit. .
Nimenhuuto on suunnattu urheiluun ja harrastejoukkueille, mutta sitä käyttävät myös esimerkiksi partioryhmät, kuorot, vapaapalokunnat. Nimenhuudot viisi suosituinta lajia ovat jalkapallo, salibandy, jääkiekko, lentopallo ja koripallo.
Nimenhuutoa käyttävät sekä suuret urheiluseurat että yksittäiset joukkueet.
Lisäpalvelut
Nimenhuuto Sponssisivu on vuonna 2012 julkaistu lisäpalvelu, jolla joukkueet voivat tehdä varainhankintaa. Sponssisivu on joukkuekohtainen kauppoja listaava sivu, jonka kautta tehdyistä verkkokauppaostoksista maksetaan joukkueelle komissio.
Nimenhuuto Pelaajapörssi on vuonna 2010 julkaistu lisäpalvelu, jossa joukkueet voivat ilmoittaa hakevansa uusia jäseniä joukkueeseen. Pelaajapörssissä on Nimenhuudon sivujen mukaan 1 332 ilmoitusta eri joukkueilta.
X-Men
X-Men voi tarkoittaa jotakin seuraavista:
Kouvola (Punkalaidun)
Kouvola on kylä Punkalaitumella Pirkanmaan maakunnassa. Kylän aikaisempi nimi oli Kouvonoja.
Kouvola sijaitsee valtatie 2:n varrella kunnan lounaisosassa. Alastaron kirkonkylältä tuleva seututie 231 yhdistyy valtatiehen kylän kohdalla, ja eteenpäin Punkalaitumen kirkonkylälle jatkuu yhdystie 2310. Kylä rajoittuu pohjoisessa Punkalaitumeen kuuluvaan Kanteenmaan kylään ja etelässä Loimaan kaupunkiin. Ennen kuntaliitosta Kouvola rajoittui myös Alastaron kuntaan.
Hirvensalo
250px|thumb|Hirvensalo sijaitsee Turun keskustasta lounaaseen. Hirvensalo on Turun edustalla sijaitseva saari. Saarella oli vuoden 2015 paikkeilla noin 9 000 asukasta, ja sen pinta-ala on noin 12,8 km². Hirvensalo on osa Hirvensalon-Kakskerran suuraluetta. Sen suurimmat lähisaaret ovat pohjoispuolella sijaitseva Ruissalo sekä eteläpuolella olevat Satavan ja Kakskerran saaret. Lännessä aukeaa Airiston merenselkä ja mantereesta saaren erottaa idässä Pitkäsalmi. Hirvensalosta on kiinteä tieyhteys mantereelle Hirvensalonsillan kautta.
Alkujaan Hirvensalo kuului Pikisaaren pohjoisosaa lukuun ottamatta Maarian kuntaan, kunnes se liitettiin vuonna 1944 Turkuun.
Kaupunginosat
Hirvensalossa on 14 kaupunginosaa, joiden ruotsinkieliset nimet on mainittu suluissa.
Esihistoria
Hirvensalon asutuksen juuret ovat suurelta osin hämärän peitossa. Arkeologiset löydöt ja historialliset asiakirjat eivät ole pystyneet kertomaan, milloin ensimmäiset ihmiset saapuivat saarelle ja minne he asettuivat asumaan. Hirvensalo mainitaan asiakirjoissa ensimmäistä kertaa vuonna 1336, mutta pysyvän asutuksen juuret ovat hyvin suurella todennäköisyydellä jo tätä vanhemmalta ajalta. Näyttääkin todennäköiseltä, että monet saaren kylistä ovat muodostuneet jo 1200-luvun loppuun mennessä. Hirvensalon vanhimpiin kyliin kuuluvat Friskala, Haarla, Häppilä, Kaistarniemi, Kulkkila, Meltoinen, Syvälahti, Taipale ja Ylikylä. Hirvensaloon 1400-luvulla perustettu Friskalan kartano on saaren ainoa historiallinen herraskartano. Kartanon omistajiin kuului Fresen eli Friskin suku, josta myös nimi Friiskylä tai Friskala tulee. Friskalan alkuperäinen nimi oli Ravas.
On mahdollista, että Hirvensalossa on ollut pysyvää asutusta jo esihistoriallisena aikana. Saaresta on tehty esihistoriallisia löytöjä, mutta ne eivät kuitenkaan sellaisenaan riitä varmuudeksi pysyvästä asutuksesta esihistoriallisena aikana. Löydöt ovat hyvin monitulkintaisia tai niitä ei ole vielä tutkittu riittävän tarkasti. Esimerkiksi Jänessaaresta löydettiin jo 1800-luvulla kivikautinen tasataltta, joka on todennäköisesti vain hukkunut käyttäjältään pyyntiretken aikana. Jänessaaresta on kivikauden loppuvaiheessa ollut meren pinnan yläpuolella vain pieniä saarekkeita, joilla tuskin on ollut ainakaan pysyvää asutusta. Sipsalon Seulunmäeltä taas on kiviröykkiö, joka saattaa olla pronssikautinen hautaraunio. Kyseessä saattaa kuitenkin olla myös huomattavasti myöhemmin syntynyt kivirakennelma, mutta ilman tarkempia tutkimuksia asiasta on vaikea saada varmuutta. Hirvensalon ainoa rautakautinen esinelöytö on tehty Moikoisista: talonrakennustyön yhteydessä 1940-luvulla löytyi viikinkiaikainen kirves, joka vaikuttaa hukatulta tai rantaveteen pudonneelta esineeltä. Rautakautiset kirveet saattoivat kuitenkin pysyä kauan käytössä, joten kyseinen kirves on saattanut hyvin päätyä paikalle vasta huomattavasti myöhemmin, esimerkiksi keskiajalla.
Arkeologi Heljä Brusilan mukaan Hirvensalon pohjoisosien maasto-olosuhteet ovat olleet jo kivikauden loppupuolella suotuisia pysyvälle asutukselle. Nykyisten Moikoisten, Lauttarannan, Syvälahden, Toijaisten ja Ylikylän mäkialueet olivat siihen mennessä muotoutuneet elinkelpoisiksi saariksi. Vaikka esihistoriallisia asuinpaikkoja ei ole vielä löydetty, on todennäköistä, että Hirvensalossakin on ollut jo varhain pysyvämpää asutusta. Tutkimusten mukaan myös saaristossa on ollut kivikaudella tilapäisten pyyntiasuinpaikkojen lisäksi myös ympärivuotisia asuinpaikkoja.
Keskiajasta nykypäivään
Hirvensalosta on vanhastaan käytetty muun muassa nimityksiä Hirwisalo, Hirwesalo, Hyrwesa, Hirvelluoto ja Hirvenluoto. Saari on kuulunut kahden muun Turun rannikkosaaren Ruissalon ja Satavan kanssa muinaiseen Maarian pitäjään. Ensimmäisen kerran Hirvensalon nimi mainitaan asiakirjoissa vuonna 1336.
Hirvensalo kuului Maarian kuntaan vuoteen 1944 asti. Saaren liittämistä Turun kaupunkiin edelsi pitkällinen prosessi. Jo vuonna 1909 joukko hirvensalolaisia oli jättänyt senaatille anomuksen, että saari liitettäisiin hallinnollisesti Kakskerran kuntaan. Tämä hanke ei kuitenkaan toteutunut, paitsi seurakuntapuolella.
Ennen kiinteää tieyhteyttä Hirvensalon ja mantereen välillä kulki erilaisia losseja sekä venekyytejä. Ensimmäinen silta valmistui Hirvensalon ja mantereen välille vuonna 1949, se oli avattava silta. Vuonna 1968 se korvattiin pukkisillalla, joka kuitenkin tuli 1980-luvulla huonokuntoiseksi ja kapasiteetiltaan riittämättömäksi. Turun kaupunginvaltuusto päätti uuden sillan rakentamisesta vuoden 1988 alussa. Hirvensalonsilta avattiin liikenteelle vuonna 1993.
Hirvensalon eri alueiden kehitykseen on ratkaisevasti vaikuttanut alueen sijainti. Alueista Pikisaari, Lauttaranta ja Honkaistenranta sijaitsevat rannalla ja ovat olleet keskeisillä paikoilla liikuttaessa saarelta kaupunkiin. Hirvensalon sisäosat ovat olleet harvaanasutumpia ja maaseutumaisempia edellä mainittujen kolmen alueen ollessa merenkulkualan työntekijöiden, satamatyöläisten ja muun työväestön asuinpaikkoja.
Lossit ja sillat
Ennen kiinteää tieyhteyttä Hirvensalon ja mantereen välillä kulki erilaisia losseja sekä venekyytejä. Ensimmäinen silta valmistui Hirvensalon ja mantereen välille vuonna 1949. Silta oli avattava, ja se johti manteren puolelta Korppolais­mäestä silloisen Hirven­salon­tien (nyk. Vanhan Hirven­salon­tien) päästä Hirven­salon Lauttarantaan Kaks­kerran­tien (nyk. Vanhan Kaks­kerran­tien), Piki­saaren­tien ja Kutterin­tien risteykseen.
Vuonna 1968 rakennettiin noin 200 metriä etelämmäksi uusi pukkisilta, joka korvasi vanhan sillan. Se oli edellistä matalampi eikä ollut avattava. Silta oli puu­rakenteinen, mutta se oli päällystetty teräksisillä kansi­levyillä. Vanha, vuonna 1949 rakennettu silta purettiin muutamaa vuotta myöhemmin. Mantereella sillalle johtanut tie kulki Stålarmin­kadun päästä nykyisen Majakka­rannan alueen halki, ja sillan länsipää sijaitsi Kaks­kerran­tien ja Toijaisten­tien risteyksessä. Silta oli alkujaankin tarkoitettu väli­aikaiseksi, ja se tuli 1980-luvulla huonokuntoiseksi ja kapasiteetiltaan riittämättömäksi Turun kaupunginvaltuusto päätti uuden sillan rakentamisesta vuoden 1988 alussa. Uusi silta rakennettiin edellistä melkoisesti etelämmäksi. Se valmistui vuonna 1993, minkä jälkeen vanha silta purettiin.
Pikisaari
Hirvensalon rakennetun ympäristön kannalta tärkeä ja tutkituin alue on Pikisaari (Beekbruket, Beckholmen, Skeppsholmen). Pikisaari on aina sijainnut Tukholmaan vievän laivaväylän varrella. Turkulaisalukset lastasivat siellä aikoinaan tervaa ja puutavaraa. Lastauspaikkana Pikisaari tunnetaan jo 1630-luvulla, sillä isommat alukset eivät päässeet Aurajokea ylös, vaan jäivät Pikisaaren redille. Pikisaaressa on ollut asutusta varsin pitkään, mutta 1700-luvulla sen elämä todella vilkastui.
Kaksikielisestä Pikisaaresta osa on kuulunut Arolan säterille ja osa Turun kaupungille, mutta lastauspaikka kokonaisuudessaan Turun kaupungille. Tämä tilanne jakoi saaren kahteen osaan länsi-itäsuunnassa siten, että pohjoisosaan jäivät sekä lastauspaikka että luotsilaitoksen ja tullilaitoksen rakennukset. Eteläosassa asuneet luotsit ja merimiehet olivat Arolan torppareita. Pikisaarella on arvokas ulkosatama, luotsiasutusalue ja tärkeitä rakennuskohteita, joihin kuuluvat muun muassa klassinen vuosina 1837–1840 rakennettu Tullilaitos, lakkautettu Hotelli ja A. Karlssonin torppa.
Lauttaranta
Myös Lauttaranta on ollut portti mantereelle ja kaupunkiin. Lauttarannassa ovat asuneet pääasiassa suomenkieliset satamatyömiehet, sukeltajat, erilaiset käsityöammattilaiset ja telakkatyömiehet.
Kasvualue
thumb|350px|Hirvensalo on pääasiassa pientalovaltaista, vaurasta asuinaluetta. Kuva on Moikoisten kaupunginosasta.
Hirvensalossa on useita asutuskeskittymiä, joista suurimmat ovat Moikoinen, Kukola ja Haarla. Saaren väkiluku on kasvanut tasaisesti 1980-luvulta asti, eikä kasvu ole hiipumassa tulevaisuudessakaan.
Tulevia asuinalueita ovat muun muassa saaren pohjoisosan Arola ja etelään sijoittuva Haarlan laajennus. Suunnitelmissa on kaavoittaa saaren pohjois- ja itäosat tiiviiksi omakoti- ja rivitaloja käsittäväksi pientaloalueeksi. Eteläosissa asutus tulisi olemaan väljempää.
Asukasluvun kasvaessa saarelta mantereelle johtava silta ei pysty välittämään kaikkea liikennettä. Ratkaisuksi on ehdotettu muun muassa tunneli- tai siltayhteyttä Moikoisten ja Kaistarniemen välistä Uittamolle, tunnelia sataman suuntaan sekä pikaraitiotietä. Hirvensalon osayleiskaavassa vaihtoehdoksi otettiin Hirvensalon uuden sillan rakentaminen, Uittamonsilta, joka rakennettaisiin noin 1,7 kilometriä Hirvensalon sillasta kaakkoon. Lisäksi on ollut esillä ehdotus sillan rakentamisesta Kakskerran itäpäästä Kaarinaan kuuluvan Kuusiston saaren länsipäähän.
Palvelut
Hirvensalossa sijaitsee pienehkö kauppakeskus, jossa sijaitsee K-Market Moikoinen, R-Kioski, apteekki, Suzukikoulu, sekä päiväkoti. Saaressa on myös kirkko, Hirvensalon kirkko. Kauppakeskuksen lähellä sijaitsee hampurilaisravintola Hesburger. Lisäksi Hirvensalossa on pieni urheilukeskus, jossa voi talvisin harrastaa laskettelua ja lumilautailua; kesäisin golfia, rullalautailua ja BMX-pyöräilyä.
Joukkoliikenne
Hirvensalossa kulkevat V-S Bussipalvelut Oy:n, LS-Liikennelinjat Oy:n ja Turun Kaupunkiliikenne Oy:n linja-autot. Saarella kulkevat päivälinjat 14, 15, 15A, 15B, 50, 51, 53, 53A, 54, 55 ja 56, yölinja 36, työmatkalinja 58 sekä koulumatkalinjat 52, 52A, 71 ja 72.
Aito Iskelmä Oikea Asema
Aito Iskelmä Oikea Asema oli Pohjois-Savossa toiminut kaupallinen paikallisradio. Kanava oli yksi kolmesta Oikean Aseman radiokanavasta. Toimiluvanhaltija oli Sanoma Media Finland Oy. Asemalla oli toimistot ja toimitukset Kuopiossa, Iisalmessa ja Varkaudessa. Nykyinen Aito Iskelmä Oikea Asema syntyi iisalmelaisen Radio Salmisen, varkautelaisen Radiovarkauden ja kuopiolaisen Oikean Aseman yhdistyttyä. 1. heinäkuuta 2008 radioaseman osakekanta myytiin Kevyt Kanava Oy:lle ja se osaksi Iskelmä-ketjua. 1. syyskuuta 2016 kanava siirtyi osaksi Aito Iskelmä -ketjua. 2. syyskuuta 2019 kanavan hallinta siirtyi Sanoma Media Finland Oy:lle. Vuoden 2019 lopussa Aito Iskelmä yhdistettiin toisen Nelonen Median iskelmäradiokanavan Aito Kajauksen kanssa, minkä seurauksena paikallislähetykset päättyivät aluemainonnan säilyessä. Aito Iskelmä Oikea Aseman nykyisillä taajuuksilla aloitti 30. joulukuuta 2019 Helmiradio.
Historia
Asema aloitti toimintansa nimellä Oikea Asema 18. syyskuuta 1985 Kuopiossa taajuudella 96,7 MHz. Oikea Asema oli yksi Suomen ensimmäisistä paikallisradioista. Radioaseman ensimmäinen toimitusjohtaja oli Nils "Nisse" Tuominen (myöhemmin Suomen Paikallisradioliiton puheenjohtaja) ja ensimmäinen päätoimittaja Antti O. Arponen. Nykyisin Varkaudessa taajuus on 92,7 MHz ja Iisalmessa 89,5 MHz.
24. syyskuuta 2007 lähtien kaikilla kolmella paikkakunnalla on lähetetty pääosin yhteneväistä ohjelmavirtaa. Kesästä 2008 lähtien ohjelmavirtaa tuotettiin Iskelmä-ketjun kautta Iskelmä Oikea Asema -brändin alla. Kullakin paikkakunnalla lähetetään myös jonkin verran myös paikallista sisältöä, pääasiassa paikallisia uutisia. Yhteistyön Bauer Median Iskelmä-kanavan kanssa loputtua syyskuun alussa 2016 kanava on toiminut Aito Iskelmä -brändin alla. Elokuussa 2019 Sanoma Media Finland ilmoitti ostavansa Kevyt Kanavan, johon myös Oikea Asema kuuluu.
Jukka Liedes
right|thumb|Jukka Liedes Jukka Antero Liedes (s. 7. syyskuuta 1946 Helsinki) on suomalainen opetus- ja kulttuuriministeriön entinen virkamies. Koulutukseltaan hän on oikeustieteen kandidaatti. Hän jäi eläkkeelle vuonna 2014.
Ennen siirtymistään virkamieheksi 1980-luvulla Liedes toimi muun muassa Teoston juristina. Vuonna 1991 hän sai Suomen Ääni- ja kuvatallennetuottajat ÄKT ry:n Erikois-Emma-palkinnon. Vuonna 1998 Liedes valittiin Maailman henkisen omaisuuden järjestön (WIPO, World Intellectual Property Organization) tekijänoikeuskysymyksiä käsittelevän komitean puheenjohtajaksi. Liedes toimi WIPO:n tekijänoikeustapaamisissa puheenjohtajana jo 1980-luvun puolivälistä saakka. Hänet oltiin lähellä valita WIPO:n pääjohtajaksi 1990-luvulla.
Liedes toimi kulttuuriministerin alaisen viestintäkulttuuriyksikön päällikkönä opetusministeriössä ja osallistui opetusministeriön asettamaan tekijänoikeustyöryhmään (1. tammikuuta 2004 – 31. joulukuuta 2005), joka valmisteli hallituksen esityksen kulttuuriministeri Tanja Karpelalle Suomen tekijänoikeuslainsäädännön muuttamiseksi (HE 28/2004 vp eli niin kutsuttu Lex Karpela). Liedes edusti opetusministeriötä myös tekijänoikeusjärjestö Gramexin Esittävän Säveltaiteen Edistämiskeskuksessa (ESEK).
Liedes nousi Suomessa ristiriitaiseen julkisuuteen, kun muun muassa ravintola-alan Suurtalousuutiset-lehti ja Tietokone-lehti kertoivat hänen mahdollisesta jääviydestään tekijänoikeuslain valmistelussa. Liedes oli kohua herättäneen tekijänoikeuslakiesityksen päävalmistelija. Liedeksen toiminnasta ja asemasta tehtiin vuonna 2005 useita kanteluja eduskunnan oikeusasiamiehelle. Apulaisoikeusasiamies Jukka Lindstedt antoi lokakuussa 2007 päätöksen, jossa piti Liedeksen toimintaa ongelmallisena. Vuoden 2022 tammikuussa opetus- ja kulttuuriministeri jälleen palkkasi Liedeksen asiantuntijaksi avustamaan ministeriötä jatkovalmisteluissa tekijänoikeuslain uudistushankkeessa, jolla toimeenpannaan Euroopan unionin DSM-direktiivi.
Hirvensalo
Luonto
Hirvensalon kaakkoisosassa on laaja Friskalanlahti, joka on eräs lounaisen Suomen parhaimmista lintuvesistöistä. Lahden rannoilla on harjoitettu nautakarjan laidunnusta jo parikymmentä vuotta. Friskalanlahdessa sijaitsee myös lintutorni. Hirvensalossa sijaitsee myös pienehkö Illoistenjärvi, joka on yksi Turun harvoista järvistä.
Saarella sijaitsevan Hirvensalon pujottelumäen korkeus on 51 metriä merenpinnan yläpuolella.
Tunnettuja hirvensalolaisia
Saarella on asunut muun muassa akateemikko Wäinö Aaltonen, jonka mukaan on nimetty yksi Hirvensalon kouluista. Aaltosen kotitalo on lähellä entistä osuuskauppaa ja aiemmin Hirvensaloon johtanutta siltaa, joka on sittemmin purettu. Lähellä Aaltosen kotitaloa on myös turkulaisen taiteilijan Jan-Erik Anderssonin erikoinen lehdenmuotoinen omakotitalo. Myös poplaulaja Robin on kotoisin Turun Hirvensalosta. Pyhän Henrikin taidekappelin idean isä taiteilija Hannu Konola on asunut saarella vuodesta 1983.
Julija Sokolovska
Julija Serhijivna Sokolovska (s. 12. huhtikuuta 1985) on ukrainalainen virkamies ja poliitikko, joka on toiminut Ukrainan presidentin varakansliapäällikkönä vuodesta 2020 lähtien. Aiemmin hän on toiminut Ukrainan sosiaaliministerinä vuosina 2019–2020.
Sokolovska valmistui vuonna 2007 Kiovan kansallisesta taloustieteellisestä yliopistosta pääaineenaan laskentatoimi ja vuonna 2016 kansallisesta julkishallinnollisesta akatemiasta. Hän työsktenteli vuosina 2014–2015 Ukrainan talouskehitys- ja kauppaministerinössä, vuosina 2015–2016 valtiovarainministeriössä ja vuosina 2016–2017 valtioneuvostossa. Vuonna 2019 hänet nimitettiin Ukrainan sosiaaliministeriksi. Vuonna 2020 hänet nimitettiin presidentinkanslian varakansliapäälliköksi.
Hakozaki-Kyūdaimaen metroasema
pienoiskuva|Aseman laituriHakozaki-Kyūdaimaen metroasema on Fukuokan kaupungin Higashin suuralueella sijaitseva metroasema. Hakozaki-Kyūdaimaen asema on kuudes asema Hakozaki-linjalla. Asema on avattu 31. tammikuuta 1986. Aseman nimi on lyhenne sanoista Hakozaki - Kyūshū daigaku mae, joka tarkoittaa "Hakozaki - Kyūshūn yliopiston edessä".
Aseman lähistöllä sijaitsevat muun muassa:
Etiopian–Adalin sota
Etiopian–Adalin sota oli vuosina 1526–1559 käyty sota Adalin sulttaanikunnan ja Etiopian välillä. Sodan aloitti islamilaisen Adalin sulttaani Ahmed Gurey jihadina kristittyä Etiopiaa vastaan. Sotaan sekaantuivat myös Portugali ja Osmanien valtakunta. Sota johti lopulta muslimien vetäytymiseen, Adalin ja Etiopian heikentymiseen ja oromojen muuttoaaltoon Etiopiaan.
Tausta
220px|thumb|vasen|Adalin sulttaanikunta ja [[Aksum vuonna 1500.]] 1500-luvun alussa kristitty Etiopia oli pitkään ollut hallitsevassa asemassa sen etelä- ja kaakkoispuolen muslimivaltioiden kanssa käydyissä yhteenotoissa. Tämä johtui etenkin laajojen, mutta harvaan asuttujen muslimivaltioiden sisäisestä hajanaisuudesta. Tilanne kuitenkin muuttui, kun islam alkoi levitä Etiopian etelä- ja pohjoispuolille Etiopian jäädessä eristyksiin muusta kristitystä maailmasta. Erityisen kova isku Etiopialle oli osmanien suorittama Egyptin valtaus, joka uhkasi sen pääsyä merelle Massawasta.
Sisämaan valtiona esimerkiksi tuliaseiden hankkiminen oli Etiopialle huomattavasti vaikeampaa kuin rannikon muslimivaltioille. Muslimivaltioilta puuttui kuitenkin pitkään yhdistävä voima, jollainen kuitenkin ilmestyi Ahmed Gureyn muodossa vuonna 1526. Tuolloin Adalin entinen sulttaani Abu Bakr kuoli ja Ahmed pääsi valtaan asettamalla tämän veljen nukkehallitsijaksi. Gurey teki Hararin kauppakaupungista tukikohtansa, ja hänen onnistui luoda liitto somalien ja afarien välille Etiopiaa vastaan. Hän julistautui myös jihadin päälliköksi eli tässä yhteydessä imaamiksi.
Sota
Etiopian ja Adalin sota alkoi satunnaisina rajayhteenottoina, mutta varsinaisesti se sai alkunsa vasta vuonna 1526, kun Etiopian kuningas Lebna Dengel kärsi tappion taistelussa. Perinteiseen tapaan muslimit keräsivät sotasaaliin taistelun jälkeen ja palasivat kotiin. Tämä ei riittänyt Ahmedille, joka halusi valloittaa kristityt alueet ja käännyttää niiden asukkaat islamiin. Tätä hän alkoi edistää asuttamalla muslimeja kristityiltä vallatuille alueille.
Vuoteen 1532 mennessä muslimit olivat vallanneet suurimman osan Etiopian eteläisistä ja itäisistä alueista. He olivat saavuttaneet 1533 jo Amharan ja Lastan pohjoisessa. Kaksi vuotta myöhemmin seurasi hyökkäys Etiopian viimeisiä alueita vastaan pohjoisessa Tigrayssa. Tällä kertaa muslimit joutuivat kuitenkin ongelmiin heidän osmaneilta saamastaan avusta huolimatta. Tigrayn vuoristoinen alue vaikeutti etenkin joukkojen huoltoa. Muslimit joutuivatkin lopulta kääntymään takaisin, mikä ei kuitenkaan merkinnyt tappiota sodassa.
Lebna Dengelin Etiopia oli heikentynyt merkittävästi ja vuonna 1535 hän lähettikin avunpyynnön Portugaliin. Portugali suostuikin avunpyyntöön, sillä sillä oli taloudellisia intressejä alueella. Portugalilaisten 400 miestä käsittäneet apujoukot saapuivat Etiopiaan vuonna 1541, jolloin Lebnaa oli seurannut vallassa hänen poikansa Galawdewos. Apujoukoista rohkaistuneena etiopialaiset aloittivat vastahyökkäykset muslimeja vastaan ja Adalin hallitsija Ahmed Gurey sai 1543 surmansa taistelussa. Muslimeille hänen kuolemansa merkitsi vakavaa iskua, vaikka se ei johtanutkaan heidän täydelliseen romahtamiseensa. Taistelut jatkuivat sarjoissa vuoteen 1559, jolloin kävi selväksi, ettei kumpikaan osapuoli saisi yliotetta ja että molemmat osapuolet olivat heikentyneet ratkaisevasti.
Seuraukset
Etiopian ja Adalin sodan seurauksena Etiopiaan alkoi monta vuotta kestänyt oromopaimentolaisten muuttoaalto, jolla oli itse sotaa tärkeämmät vaikutukset. Etiopiassa portugalilaisilta saatuun apuun suhtauduttiin ristiriitaisesti. Toisaalta se nähtiin kaivattuna yhteytenä kristittyyn maailmaan ja toisaalta se johti välien kiristymiseen roomalaiskatolilaisuuden ja ortodoksisuuden kannattajien välillä. Sota vähensi molempien osapuolien väestöä merkittävästi ja heikensi niitä poliittisesti. Tuhot vaikuttivat myös siihen, että kristityt ja muslimit eivät ottaneet uudelleen yhteen yhtä tuhoisassa sodassa myöhemmin.
Stacy Keach
thumb|Stacy Keach vuonna 2007. Stacy Keach (s. 2. kesäkuuta 1941 Savannah, Georgia) on yhdysvaltalainen näyttelijä ja selostaja.
Elämä ja ura
Keachin isä oli brittiläinen näyttelijä. Keach syntyi Georgiassa ja varttui Los Angelesissa. Hän kiinnostui näyttelemisestä collegessa ja kävi näyttelijäkoulua Yalessa ja Lontoossa. Hän näytteli New Yorkissa Shakespearen näytelmissä, mutta myös moderneissa näytelmissä. Off Broadwayn suorituksistaan hän sai useita Obie-palkintoja ja Vernon Rice Drama Desk -palkintoja, ja jo ensimmäisestä Broadway-näytelmästään Indians hän sai Tony-ehdokkuuden.
Keachin ensimmäinen elokuvarooli oli elokuvassa Sydän on yksinäinen harhailija (1968). Seuraavina vuosina hän näytteli useassa merkittävässä Hollywood-elokuvassa.
Keach siirtyi elokuvista televisioon 1980-luvulla. Hän esiintyi muun muassa etsivä Mike Hammerina samannimisessä sarjassa vuosina 1984–1987. Sarja oli menestys, mutta sen tekeminen lopetettiin, kun Keach jäi lentokentällä kiinni kokaiinin salakuljetuksesta.
Vapauduttuaan vankilasta Keach esiintyi minisarjoissa. Hän on jatkanut näyttelemistä myös teatterin lavalla. Lisäksi hän selostaa dokumentteja.