cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Aigles de Nice
Aigles de Nice on ranskalainen jääkiekkoseura, joka pelaa maan pääsarjassa Ligue Magnusissa.
Joukkueenjohto
Lähde: EliteProspects
Anita Rapp
Anita Rapp (s. 24. heinäkuuta 1977 Lillehammer) on norjalainen entinen jalkapalloilija, joka pelasi hyökkääjänä. Hän kuului maajoukkueeseen, joka voitti kultaa vuoden 2000 kesäolympialaisista Sydneystä.
Kanarianmyrtti
Kanarianmyrtti (Myrica faya) on suomyrttien (Myrica) sukuun kuuluva ikivihreä kasvi, joka kasvaa pensaaksi tai puuksi. Se on kotoisin Makaronesiasta, mutta kasvi on levinnyt ihmisen mukana myös Havaijille, missä se on haitallinen vieraslaji.
Alkuperäisellä levinneisyysalueellaan kanarianmyrtti muodostaa yhdessä puukellokanervan (Erica arborea) kanssa fayal-brezal-metsävyöhykettä, joka ulottuu 500–1 500 metrin korkeuteen. Se kasvaa yleensä 3–6 metriä korkeaksi, mutta saattaa joskus kasvaa 20 metriä korkeaksi.
Runko, oksat ja lehdet
Kanarianmyrtti on yleensä paljon tyvestä haarova. Rungon kaarna on ruskeanharmaata ja halkeilevaa tai säröilevää. Lehdet kasvavat vuorottain ja ovat karvattomia, kapeita ja suikeita. Pituus on 5–12 senttimetriä, kärjet ovat pyöristyneitä tai tylppiä. Päältä lehdet kiiltävät kirkkaan vihreät. Lehtilaita on aaltoileva ja sahalaitainen.
Kukka ja hedelmä
Kanarianmyrtti on kaksikotinen ja tuulipölytteinen. Kuitenkin emipuut tuottavat usein myös hedekukkia, jolloin yksittäinenkin puu tuottaa hedelmiä. Myös hedepuut saattavat tehdä joitakin emikukkia ja tuottaa hedelmiä. Kanarianmyrtin kukinnot ovat terttumaisia tai norkkoja. Hedetertut ovat yleensä pidempiä kuin emitertut.
Hedelmät muistuttavat mulperipuun hedelmiä. Ne muuttavat väriään kypsyessään vihreästä punaiseen ja lopuksi mustaan. Kooltaan ne ovat alle 8 millimetriä. Kanariansaarien alkuasukkaat ovat käyttäneet niitä tuoreina ja kuivattuina.
Levinneisyys
Kanarianmyrttiä tavataan luonnostaan Makaronesiassa Azoreilla, Madeiralta ja Kanariansaarilta. Sitä on myös viety Havaijille jonne sen toivat ilmeisesti Azoreilta tai Madeiralta kotoisin olleet portugalilaiset siirtolaiset vuosien 1876–1886 aikana.
Kanarianmyrtti pystyy käyttämään ilmasta typpeä Actinomycete Frankia -bakteerien avulla. Se muuttaa elinympäristöjä pysyvästi tulivuorien alueilla, esimerkiksi Hawaii Volcanoesin kansallispuistossa. Alueen maa on vähätyppistä, mutta koska kanarianmyrtti ei ole riippuvainen maasta saadusta typestä, pystyy se kasvamaan nopeammin. Myös muut lajit hyötyvät sen typpilannoituksesta, jolloin sen kasvupaikoilla alkuperäiset endeemiset lajit eivät kestä kilpailussa. Kanarianmyrtti on esimerkiksi syrjäyttänyt alueen alkuperäistä Metrosideros polymorpha -kasvustoa.
Linnut syövät kanarianmyrtin hedelmiä ja levittävät sitä tehokkaasti uusille alueille. Useimmiten sitä syövät linnut, jotka myös ovat vieraslajeja, esimerkiksi japaninrilli (Zosterops japonicus).
Hermann Giesler
Toisen maailmansodan aikana Giesler johti vuosina 1942–1944 Organisation Todtin miehitetyssä Baltiassa toiminutta Einsatzgruppe Russland-Nord -osastoa ja oli vastuussa vankityövoiman käytöstä. Vuosina 1944–1945 hän johti asetehtaan rakentamista Mühldorfiin keskitysleirivankityövoiman avulla. Giesler sai aivan sodan lopussa SA-järjestön brigadeführerin arvon. Amerikkalaiset vangitsivat hänet sodan jälkeen ja hänet tuomittiin vuonna 1947 niin sanotussa Mühldorf-oikeudenkäynnissä elinkautiseen vankeuteen. Tuomio lyhennettiin 25 vuoden vankeudeksi vuonna 1948 ja Giesler vapautettiin armahduksella kokonaan vuonna 1952. Hän työskenteli sen jälkeen yksityisenä arkkitehtina Düsseldorfissa.
Niinikkosaari
Niinikkosaari on Oriveden saari Liperissä. Se on yhteydessä sillalla mantereeseen pohjoisesta. Sen pinta-ala on 18 neliökilometriä. Siellä on pieni Niinikkolampi. Niinikkosaari kuuluu Liperinsalon kylään. Saari on saaristo-osakunta-aluetta.
Lähteet
62.462°N, 29.415°W
Teatteri Ulpu
Teatteri Ulpu on vuonna 1993 perustettu Ulvilassa toimiva harrastajateatteri. Toiminnan lähtökohtana oli herätellä kotikunnan väkeä teatteriharrastuksen pariin sekä tekijöinä että kokijoina. Ensimmäinen kesäteatterinäytelmä Lassilan Mimmi Paavaliina esitettiin kesällä 1995. Ympärivuotisessa toiminnassa on nykyisin mukana kaikenikäisiä teatterin harrastajia. Monet Ulpun nuorista aikuisista ovat olleet harrastajateatterilaisia lapsesta lähtien. Perinteisen ohjelmiston rinnalla on nähty myös kokeellisempia esityksiä. Ulpu on viime vuosina tuottanut niin lapsille ja nuorille kuin aikuisillekin useita produktioita vuodessa perinteisen kesäteatterinäytelmän lisäksi sekä tullut palkituksi esimerkiksi valtakunnallisilla harrastajateatteripäivillä. Vuoden harrastajateatteriksi Ulpu valittiin vuonna 2008.
Ulpu oli pitkään tunnettu kesäteatteristaan Ulvilan Massilla. Toiminta kuitenkin loppui vuonna 2019 ja Ulpu päätti keskittyä sisäteatteriin. Ulpun viimeinen Massilla esitetty kesäteatteriesitys oli Kolme Muskettisoturia kesällä 2018. Ulpun sisänäyttämö sijaitsee Ulvilan kirjaston yhteydessä studionäyttämöllä. Studionäyttämöllä Ulpu on esittänyt useita kymmeniä näytelmiä Ella ja Paterockin kantaesityksestä aina Vadelmavenepakolaiseen asti.
Pratt
Pratt on muun muassa seuraavien henkilöiden sukunimi:
Pratt & Whitney on yhdysvaltalais-kanadalainen lentokoneen moottorien valmistaja.
Ossian Lundén
Evert Ossian Lundén (17. syyskuuta 1866 Vaasa – 23. huhtikuuta 1937 Helsinki ) oli suomalainen kauppapuutarhuri, puutarhakoulunjohtaja, toimittaja ja Suomen Kauppapuutarhurien liiton toiminnanjohtaja.
Ossian Lundénin isä seppä Gustaf Lundén (k. 1893) omisti Villa Gustafsro-nimisen asuintalon ja maatilan Vaasassa. Lundén aloitti puutarha-alan opiskelun 1884 M. G. Steniuksen liikkeessä Helsingissä. Hän oli sitten työssä Rosenbergin linnan puutarhassa Kööpenhaminassa ja hän suoritti 1892 puutarhakandidaattitutkinnon tanskalaisessa Landbohöjskole-korkeakoulussa. Suomeen palattuaan Lundén oli vielä vuoden ajan M. G. Steniuksen palveluksessa ennenkuin hän perusti vuonna 1893 Vaasaan oman kauppapuutarhansa. Vuonna 1899 Lundénin liikkeeseen yhdistettiin suomen- ja ruotsinkielinen puutarhakoulu ja Lundén oli tämän koulun johtajana vuoteen 1904 saakka. Lundén opiskeli uudelleen 1905 Tanskassa ja sieltä palattuaan hän oli vuosina 1905–19O9 Pohjanmaan Maanviljelysseuran palveluksessa ja suunnitteli ja rakensi tällöin puutarhoja Etelä-Pohjanmaalle. Lundén oli sitten 1909–1910 puutarhaopettajana Högvallan talouskoulussa Karjaalla ja 1911–1916 Graningenin huvilassa Kirkkonummen Luoman kylässä toimineen oman puutarhakoulunsa johtajana. Lundén osti vuonna 1916 huvilan Haagan kauppalasta ja asui siellä kuolemaansa saakka.
Lundén oli Suomen ensimmäisen puutarhalehden Trädgärdsvännenin toimittajana 1898–1905 ja vuodesta 1907 hän oli Trädgårdsodlaren-aikakauslehden toimittajana. Lundén julkaisi puutarha-alan ammattikirjallisuutta ja piti esitelmiä. Hän oli vuodesta 1912 ruotsinkielisen Nylands svenska trädgårdssällskapetin sihteerinä ja hän toimi myös Suomen Kauppapuutarhurien Liiton ja Suomen Kukkainvälitysyhdistyksen sihteerinä.
Kurkela (Viitasaari)
<mapframe latitude="63.0991" longitude="25.8202" zoom="14" width="200" height="206" align="right" /> Kurkela on Viitasaaren kaupunginosa ja asuinalue, joka sijaitsee kaupungin pohjoispuolella. Alueella on Viitasaaren korkein kohta, Savivuori, jonka lähialueilla on muun muassa laskettelukeskus ja liikuntareitit. Alueelta löytyy myös venesatama, joka sijaitsee Savilahden rannalla. Kurkelan asuinalueella on pääasiassa omakoti- ja rivitaloja.
Jorge Juan (täsmennyssivu)
Jorge Juan voi tarkoittaa seuraavia Espanjan laivaston aluksia:
Vanhan kirjallisuuden päivät
Vanhan kirjallisuuden päivät on Vammalassa, nykyisessä Sastamalan kaupungissa Pirkanmaalla vuosittain järjestettävä kulttuuritapahtuma. Tapahtuma järjestetään kesä-heinäkuun vaihteessa kaksipäiväisenä. Ensimmäisen kerran se järjestettiin vuonna 1985. Tapahtumalla on vuosittain erityinen kirjallisuuteen liittyvä teema. Tapahtumassa arvioidaan käyvän vuosittain noin 15 000 henkeä. Sisäänkäynti tapahtumaan on ilmainen.
Tapahtuman ohjelma koostuu muun muassa seminaareista, näyttelyistä, kirjamyynnistä ja kirjahuutokaupasta. Paikalla on noin 60 antikvaarista kirjanmyyjää ja yli 40 esittelypistettä. Myös lapsille on omaa ohjelmaa. Merkittävä osa ohjelmasta keskittyy Sylvään koululle. Vanhan kirjallisuuden päivillä luovutetaan vuosittain Suomen tietokirjailijat ry:n Warelius-palkinto ja julkistetaan antikvaaristen kirjakauppiaiden valitsema Vuoden kirjatoukka.
Tapahtuman järjestäjä on vuonna 1986 perustettu Suomen vanhan kirjallisuuden päivät ry. Yhdistyksen hallituksen puheenjohtajina ovat toimineet suurlähettiläs Paul Gustafsson, Suomen Pankin johtaja ja entinen pääministeri Kalevi Sorsa, professori Juhani Lokki ja professori ja entinen pääjohtaja Jukka Sarjala. Sarjalan kuoltua puheenjohtajaksi valittiin kustannusjohtaja Leena Majander-Reenpää. Tapahtuman käytännön järjestelyistä vastaavan ohjelmavaliokunnan puheenjohtajana toimii kirjailija Panu Rajala.
Tapahtuman teemat vuosittain
Lähde
Uuden-Seelannin ralli 1983
Uuden-Seelannin ralli 1983 (viralliselta nimeltään 14. Sanyo Rally of New Zealand) oli rallin maailmanmestaruussarjan kilpailu kaudella 1983. Kilpailu järjestettiin 25.–28. kesäkuuta 1983 Aucklandissa. Kilpailu oli kauden seitsemäs ja sen kokonaispituus oli.
Kilpailuun lähti 59 autokuntaa, joista 33 pääsi maaliin.
Maja Åström
Maja Åström (s. 14. joulukuuta 1982 Avesta, Ruotsi) on ruotsalainen jalkapallomaalivahti, joka edusti viimeksi Damallsvenskan-sarjassa pelaavaa Tyresö FF-seuraa. Åström on myös edustanut Ruotsin naisten jalkapallomaajoukkuetta vuoden 2001 Algarve Cupissa.
Smalltown Maniacs
Smalltown Maniacs on suomalaisen hard rock -yhtye Peer Güntin kuudes studioalbumi. Se julkaistiin vuonna 1994, ja oli samalla viimeinen albumi ennen yhtyeen väliaikaista telakoitumista ja yhdentoista vuoden levytystaukoa.
Kylpyläsaari
Kylpyläsaari on saari Haapajärvessä Haapavedellä. Saari sijaitsee Haapaveden keskustaajaman välittömässä läheisyydessä.
Saaressa on leirintäalue ja muita matkailupalveluita.
Kazimierz Przybyś
Kazimierz Przybyś (s. 11. heinäkuuta 1960, Radom) on puolalainen entinen jalkapalloilija, pelipaikaltaan puolustaja.
Uransa aikana Przybyś pelasi Broń Radomissa, Śląsk Wrocławissa ja Widzew Łódźissa. Maajoukkueessa hän pelasi 15 ottelua ja ehti edustaa Puolaa yksissä arvokisoissa, MM-kisoissa 1986.
Albaretto della Torre
Albaretto della Torre on Luoteis-Italiassa, Piemonten hallinnollisella alueella Cuneon maakunnassa sijaitseva kunta. Kunnan asukasluku oli 229 vuonna 2017. pienoiskuva|vasen|Albaretto della Torre vanhassa postikortissa.
Syksyn sävel -retro
Syksyn sävel -retro on vuonna 2012 MTV3-kanavalla esitetty suomalainen musiikkiviihde ohjelma. Ohjelman juonsi Tanja Huutonen. Sarja esitettiin uusintana vuonna 2013.
Linnut
Linnut (Aves) ovat tasalämpöisiä, munivia ja höyhenpeitteisiä selkärankaisia, joiden siivet antavat useimmille niistä lentokyvyn. Lintuja tunnetaan yli 9 000 lajia.
Linnut kehittyivät fossiiliaineiston perusteella jurakaudella dinosauruksista, ja ne luokitellaankin teropodien alaryhmäksi. Höyhenpeite ja sulat linnuille kehittyivät suomuista edesauttamaan lentopyrähdyksiä sekä eristämään ja haihduttamaan lämpöä. Ajan myötä ne alkoivat mahdollistaa myös lentämisen. Nykyisin elää myös lentokyvyttömiä lintuja, mutta nekin polveutuvat lentävistä kantamuodoista.
Lintulajit muistuttavat paljon toisiaan, ja kaikkien lajien perusrakenne on sama. Linnuilla on nokka, mutta ei hampaita. Eturaajat ovat muuttuneet siiviksi, ja useimmat linnut osaavat lentää. Linnun verenkierto- ja hengityselimet ovat erittäin hyvin kehittyneet. Luut ovat onttoja ja kevyitä. Lintujen näkö on hyvin tarkka, näkökenttä laaja ja värinäkö erittäin kehittynyt. Joillakin lajeilla on magneettiaisti. Linnut ovat kokoonsa nähden melko pitkäikäisiä, ja jotkin lajit ovat erittäin älykkäitä.
Eri lintulajien ravinnon ja sen hankintamenetelmien kirjo on valtava, mutta lajit ovat yleensä rakenteellisesti erikoistuneet tietynlaiseen ruokaan ja ravinnonhankintatapaan. Linnut lisääntyvät munimalla. Jotkin lajit rakentavat munilleen pesän, mutta toiset munivat paljaalle maalle. Lintujen puolisonvalinnalle on tyypillistä, että koiraat kilpailevat naaraista laulullaan tai höyhenpuvullaan.
Monet varpuslinnut tunnetaan monipuolisesta laulustaan. Monet napa-alueilla kesänsä viettävät lajit ovat muuttolintuja, jotka lentävät talveksi lämpimämmille seuduille.
Ihminen kasvattaa lintuja ruoaksi ja munien vuoksi. Pehmeitä höyheniä eli untuvia käytetään täytteenä ja ulostetta lannoitteena. Linnut ovat hyödyllisiä myös siten, että ne levittävät siemeniä ja pölyttävät kasveja. Toisaalta linnut voivat aiheuttaa paljon vahinkoa esimerkiksi maataloudelle.
Lintuja voi harrastaa monin tavoin, esimerkiksi tarkkailemalla niitä, metsästämällä niitä tai pitämällä niitä lemmikkinä.
Lintujen määritelmä
Nykyisten eläinten joukossa linnut ovat melko helposti erotettava ryhmä, mitä kuvastaa se, että kielissä yleensä on jo vanhassa, kansanomaisessa sanavarastossa lintua tarkoittava sana, eikä niille ole yleensä tarvinnut luoda oppitekoista yleisnimitystä toisin kuin esimerkiksi nisäkkäille. Sen sijaan fossiiliaineistoa tarkasteltaessa lintujen määrittely on monimutkaisempaa.
Linnut ovat kehittyneet dinosauruksista, mutta on eri näkemyksiä siitä, mitkä dinosaurukset voi laskea linnuiksi. Kun Archaeopteryx löydettiin 1860-luvulla, oli se ensimmäinen fossiili, jossa oli säilynyt höyheniä. Archaeopteryxiä pidettiin pitkään lintuna, mutta kun höyheniä on löydetty yhä useammilta dinosauruksilta, ei Archaeopteryx enää vaikuta yhtä lintumaiselta. Vaikka Archaeopteryxin sijainti dinosaurusten sukupuussa ei ole vielä vakiintunut, se kuuluu ilmeisesti sukupuuttoon kuolleeseen haaraan eikä siis ole nykyisten lintujen esi-isä.
Nykyään tieteellisessä luokittelussa käytetään usein kladistiikkaa, jossa jokainen eliöryhmä eli kladi sisältää yhteisen kantamuodon ja sen kaikki jälkeläiset. Tämä tarkoittaa esimerkiksi sitä, että linnut eivät ole dinosauruksista erillinen ryhmä, vaan ne ovat dinosauruksia. Kuitenkin myös linnuille itselleen täytyy olla kladistiikan mukainen määritelmä. Suppeimmassa merkityksessä lintujen kladi eli Aves sisältää nykyisten lintujen kantamuodon sekä sen kaikki jälkeläiset. Tämä ryhmä ilmestyi myöhäisliitukaudella, jolloin lentokyky oli jo kehittynyt lintuihin johtavassa kehityslinjassa. Tällä tavalla määriteltynä monet perinteisesti lintuina pidetyt fossiiliset eläimet, kuten Hesperornis, eivät ole varsinaisia lintuja.
Linnuille on esitetty myös useita laajempia määritelmiä. Esimerkiksi erään määritelmän mukaan Aves on kladi, joka sisältää ensimmäisen lentokykyisen dinosauruksen ja sen kaikki jälkeläiset. Saman nimen käyttäminen useasta kladista on kuitenkin ongelmallista, ja siksi eritasoisille lintumaisten dinosaurusten ryhmille on pyritty vakiinnuttamaan eri nimiä. Monet tutkijat ovat hyväksyneet luokittelun, jossa Aves-nimeä käytetään linnuista suppeassa merkityksessä, kun taas laajemmat lintumaisten dinosaurusten kladit saavat omat nimityksensä, esimerkiksi Avialae.
Avialae vastaa ainakin osittain sitä ryhmää, jonka fossiilisia jäseniä on perinteisesti pidetty lintuina. Myös Avialae voidaan määritellä eri tavoin, mutta usein siihen luetaan kaikki dinosaurukset, jotka ovat läheisempää sukua nykylinnuille kuin Deinonychosauria-ryhmälle. Tällöin varhaisimmat Avialae-kladin jäsenet elivät jurakaudella ja olivat todennäköisesti lentokyvyttömiä. Ryhmän sisältö elää, sillä eri fylogeneettisissä analyyseissä saadaan lintumaisten dinosaurusten sukulaissuhteista erilaisia hypoteesejä. Lähteestä riippuen esimerkiksi Archaeopteryx saattaa kuulua joko kladiin Deinonychosauria tai Avialae.
Lintujen kehittyminen dinosauruksista
Linnut ovat kehittyneet dinosauruksista, ja linnut luokitellaan nykyisin dinosaurusten teropodien alaryhmiin Coelurosauria, Maniraptora ja Paraves.
Lintujen alkuperää on onnistuttu selvittämään yhdistelemällä tietoa, jota on saatu fossiileista, nykyään elävistä lajeista, molekyylifylogeneettisistä tutkimuksista ja numeerisista analyyseistä.
Lintujen ei ajateltu kehittyneen matelijoista ennen kuin Saksasta löydettiin vuonna 1861 myöhäisjurakaudelta peräisin ollut Archaeopteryxin luuranko. Siinä tuttuja matelijan piirteitä yhdistyi selvästi lintumaisiin piirteisiin, kuten höyheniin ja siipiin. Englantilainen biologi Thomas Henry Huxley ehdotti fossiilin perusteella lintujen polveutuneen dinosauruksista. Huxleyn teoria jäi kuitenkin syrjään aina 1960-luvulle asti, ja lintujen uskottiin polveutuneen muista matelijoista.
1960-luvulta alkaen löydetyt uudet linnunkaltaiset dinosaurusten fossiilit saivat paleontologien enemmistön mielipiteen kallistumaan 1990-luvulle tultaessa tukemaan dinosaurusten ja lintujen yhteyttä. Käsityksestä alkoi tulla yleisesti hyväksytty myös lintutieteilijöiden keskuudessa viimeistään, kun Kiinasta löydettiin vuosikymmenen lopulla tuhansia höyhenpeitteisten dinosaurusten fossiileja. Sen jälkeen on saatu lisäksi selville, että myös monet sellaiset dinosaurukset, jotka eivät olleet lintuja, olivat höyhenineen enemmän lintujen kuin matelijoiden näköisiä. Höyhenet olivat kehittyneet jo lintuja edeltäneissä dinosauruksissa. Ajan myötä lintujen höyhenet ovat kehittyneet edelleen ja mahdollistaneet nykyisten lintujen monipuoliset lentotaidot.
Nykyisen tyyppisten lintujen kehittyminen liitukaudella
Liitukauden (144–65 miljoonaa vuotta sitten) alusta tunnetaan jo paljon muinaislintujen fossiileja. Osalla niistä oli vielä joitain dinosaurien ominaisuuksia, kuten terävät hampaat tai pitkä häntä. Niiden siivet olivat kuitenkin samanlaiset kuin nykyisillä linnuilla. Liitukauden lopussa kehittyivät ensimmäiset täysin nykyisten tyyppiset linnut. Samalla jotkin lintulajit menettivät lentokykynsä.
Dinosaurusten joukkotuhon jälkeen
Osa linnuista selvisi liitukauden lopun joukkosukupuutosta. Selviytyjien määrä saattoi olla pieni, sillä nykyiset linnut ovat suhteellisen samankaltaisia keskenään. Tertiäärikauden alku oli lintujen kehityksen kulta-aikaa, sillä niiden kilpailijat olivat hävinneet ilmasta. Eoseenikauden alkuvaiheista 50 miljoonaa vuotta sitten ovat peräisin ensimmäiset nykyisten lintulahkojen lajien fossiilit.
Luokittelu
Lintujen sisäisen systematiikan määritteleminen on tuottanut vaikeuksia. Luokittelussa tutkijat ovat historiallisesti tukeutuneet lintulajien rakenne-eroihin. Tällaisia eroja on muun muassa höyhenpeitteessä, nokassa ja jaloissa. DNA:n sekvensointi on auttanut taksonomisten suhteiden selvittämisessä.
Birds of the World -sivuston mukaan lintuja tunnetaan 10 906 lajia 249:ssä suvussa eli niitä on enemmän kuin nisäkkäitä tai matelijoita. Yhdysvaltain luonnonhistoriallisen museon vuonna 2016 julkaiseman tutkimuksen mukaan lajeja voisi kuitenkin olla lähes kaksinkertainen määrä jos katsottaisiin lintupopulaatioiden kehityshistorioita.
BirdLife Suomen mukaan Suomessa oli maaliskuuhun 2020 mennessä tavattu 482 luonnonvaraista lintulajia.
Lintujen luokittelijoita eli auktoreita on satoja, ellei enemmän. Eniten lintulajeja ovat nimenneet Carl von Linné (714 lajia), Philip Lutley Sclater (429), Louis Jean Pierre Vieillot (295), John Gould (385), Johann Friedrich Gmelin (356), Coenraad Jacob Temminck (351) ja Frédéric de Lafresnaye (230).
Lahkot
Birds of the World -sivuston taksonomian mukaan linnut jaetaan 41 lahkoon. Se on sovitettu yhteen myös BirdLife Internationalin ja Handbook of the Birds of the World -teoksen taksonomian kanssa. Lajeista selvästi yli puolet kuuluu varpuslintujen lahkoon. Seuraavaksi eniten lajeja on rantalinnuissa, kyyhkylinnuissa, papukaijalinnuissa, tikkalinnuissa ja kiitäjälinnuissa, 320–430 lajia kussakin lahkossa.
Suurlahdensalo
Maantietoa
Saari on 15,4 kilometriä pitkä Louhiveden Suursalmenlahdelta Ruunuveden Käänäniemelle, 6,4 kilometriä leveä Louhiveden Suolahdenvuorilta Yöveden Luhdanvuorelle. Saaren pinta-ala on noin 50–60 neliökilometriä. Se on korkeussuhteilaan vaihtelevaa vuorimaata, jossa mäkien väliset laaksot painuvat välillä Saimaan vedenpinnan alle. Tästä johtuu rantaviivan mutkitteleva kulku ja rannoilla pitkiä niemiä seuraa pitkät lahdet. Saari on kapeimmillaan vain kilometrin leveä. Huomattavan pitkä on kolmikilometrinen lahti, joka alkaa Ukonhaudanniemestä kapeana Kivisalmena ja jolla on kaksikilometrinen sivulahti. Etelärannasta Yöveteen työntyy saaren keskivaiheilla Likolamminharju, jonka muodostama niemi päättyy Haapialanniemeen. Sen eri puolille jäävät Tiirolahti ja Kotsenselkä. Pohjoisrannan keskivaiheilla sijaitsee suuri Hertunjärvi, jonka paikoitellen vain kymmeniä metrejä leveä kannas erottaa järven Eno-Mikkosta. Saaren sisämaan järvien runsas lukumäärä rikkoo saaren sisäosat omalla tavallaan.
Linnut
Lahkot
Lintulahkot
Suurlahdensalo
Maantietoa
Saaren pohjoispuoli muodostuu Louhiveden pienistä järvenselistä: pääselkä, Päiväkivenselkä, Eno-Mikko ja Lepänselkä. Itäpuolella sijaitsee varsin lähellä Hurissalon saari, jonka edessä virtaavassa salmesta voidaan erottaa Nokisalmen, Laukonselän, Vuolteen kanavan, Kellariselän, Sollansalmen ja Ruunuveden osuudet. Ruunuveden selkä kääntyy kaakossa saaren eteläpuolelle. Sieltä se tunkeutuu Nikinsalmen kautta Lehtisenselälle, joka on Yöveden selkiä. Lehtisenselän ja Salonselän saaristoiset rannat kätkevät sisälleen pienet selät Tiirolahden, Ruohoselän ja Kotsenselän. Yöveden pääselän kapeikon jälkeen ranta kaartaa länteen mentäessä kohti luodetta. Täältä alkaa Kirkkotaipaleen kanava, joka johtaa Someenjärveen. Se loppuu pohjoisessa Varkaantaipaleen kanavaan, joka saa vetensä Louhivedestä.
Linnut
Lahkot
○ Lähde: Cornellin yliopisto
Suurlahdensalo
Maantietoa
Saaren ympärillä on muutama suuri saari. Pohjoisrannan tuntumassa ja Eno-Mikon sivulla sijaitsee Harapansalo. Muita pohjoisrannan saaria ovat esimerkiksi Suolahdenvuorten länsipuolella Hirssaari, Kelmanninsaari, Rasansaari, Saunasaari ja Otrasaari, ja sitten niiden itäpuolella Hietasaari, Haapasaari, Iso Ristisaari ja Harapasalo. Etelärannan tuntumassa sijaitsee Astuva, jonka kohdalle jää Astuvansalmi. Tiirolahden suojana on Kaita ja Haapialanniemen edustalla Jurvansaari, Korkia, Pienisalo ja Palonen.
Linnut
Levinneisyys
Suurin osa lintulajeista esiintyy ainoastaan yhdellä maapallon eläinmaantieteellisistä alueista, usein vain kyseisen alueen jossain osassa. Tällaiset lajit ovat kehittyneet tietyn ympäristön vaatimusten mukaisiksi. Kosmopoliitteja eli koko maailmalle levinneitä lajeja on vain muutamia, kuten kalasääski, muuttohaukka, meriharakka, räyskä, liejukana, tornipöllö, mustajalkatylli ja riuttatiira. Lentokyvyttömät lajit ovat tyypillisimpiä vain yhdellä eliömaantieteellisellä alueella eläviä lajeja.
Suurlahdensalo
Maantietoa
Saari on niin suuri, että siihen on muodostunut yli 50 järveä. Suurin sisäjärvi on Hertunjärvi, joka on 5,0 kilometriä pitkä, sen pinta-ala on 200 ha ja sillä on 41 metrin syväys. Hertunjärven laskuoja laskee Eno-Mikkoon. Samaan lahteen laskevat myös Alainen (47 ha), jonka valuma-alueella sijaitsevat myös Aarnikainen (4 ha) ja Kaitajärvi (17 ha). Päiväkivenselän kaakkoiseen Muilunlahteen laskee Aittolampi (19 ha) ja Mustalampi. Astuvansalmen kaakkoispäähän laskee Niskalammen (14 ha) laskuoja, joka tuo mukanaan Keskilammen (11 ha), Kuvelammen (6 ha) ja Kukonjärven (19 ha) vedet. Tiirolahteen laskevat samaa ojaa myöten Lampohjanlampi (7 ha) ja Valkjärvi (12 ha). Ruunuveden Lavulahteen laskee Lavujärven (34 ha) valuma-alue. Siihen kuuluu suojelualueen sisälle jääviä järviä: Ala-Kuolimo (16 ha), Kurkijärvi (9 ha), Kukkarojärvi (5 ha) ja Ylä-Kuolimo (33 ha).
Linnut
Levinneisyys
Ihmisen uusille asuinalueille levittämiä lajeja ovat esimerkiksi kottarainen ja varpunen Pohjois-Amerikassa sekä kanadanhanhi Euroopassa. Linnut voivat levitä uusille alueille myös voimakkaan myrskyn seurauksena, kuten lehmähaikara Uuteen maailmaan 1880-luvulla ja räkättirastas Grönlantiin 1930-luvulla.
Suurlahdensalo
Maantietoa
Saaren asutus on kekittynyt muutamaan lahdenpohjukkaan tai järvenrannassa olevien mäkien välisisiin notkoihin. Someenjärven itärannalla sijaitsee Toijola, jonka peltomaat muodostavat erilisinä alueina hajanaisen kylän. Sitä pienempi Tiirola on Yöveden Tiironlahden rannassa sijaitseva yhtenäisempi kahden tilan kulmakunta. Suurlahti sijaitsee Yöveden Ruohoselän suojaisassa pohjoisosassa kohdassa, jossa saari on kapeimmillaan. Saaren itäosan ainoa kulmakunta on Ruokoniemi, joka sijaitsee Suurlahdelta pohjoiseen päin Louhiveden puolella samannimisessä niemessä. Asutusta yhdistää Ristiinasta alkava ja Varkaantaipaleen sillan yli tuleva tie, joka kulkee Toijolan, Tiirolan ja Suurlahden kautta Ruokoniemelle. Siitä haarautuu Toijolassa koilliseen päin kulkeva tie, josta pääsee lossilla Harapansaloon. Tiirolan jälkeen harautuu tieltä etelään lyhyt Jurvansaareen johtava tie. Sen tekee läpikulkutieksi Suurlahdelta kaakkoon vievän tien yhteys Puskinsalon Hurissaloon. Tätä kautta voi ajaa Mikkeliin tai Puumalaan.
Linnut
Rakenne ja fysiologia
Lintujen rakenne ja elintoiminnot ovat kehittyneet lentotaidon ehdoilla. Sen vuoksi kaikkien lintulajien perusrakenne on sama, ja linnut muistuttavat usein suuresti toisiaan pienimmissäkin yksityiskohdissa. Toisilleen mahdollisimman etäistäkin sukua olevilla lintulajeilla on verraten vähän eroa keskenään. Tämä tekee lintujen luokittelusta paljon vaikeampaa kuin muiden selkärankaisten luokittelun.
Suurlahdensalo
Maantietoa
Saaren ympäri voi liikkua veneellä merkittyjä veneväyliä seuraten. Saaren eteläpuolelle on Yövedelle merkitty Ristiinaan Pellokseen johtava syväväylä. Siitä poikkeaa pohjoiseen Louhivedelle kanavan kautta kulkeva matala väylä ja saaren itäpuolelta Hurissalon edisten merkitty matala väylä. Louhivedellä on syväväylä, joka tulee Luonterista ja vie Mikkeliin. Siitä haarautuu myös Niinivedelle ja Paljavedelle johtava väylä.
Linnut
Rakenne ja fysiologia
Linnut ovat tasalämpöisiä eläimiä, joiden ruumista suojaa höyhenistä ja sulista muodostunut höyhenpuku. Yhdelläkään nykyisellä linnulla ei ole hampaita, joskin joillakin sukupuuttoon kuolleilla hampaat oli. Linnuilla on nokka, joka on eräänlainen sarveiskuori leuoissa. Lintujen eturaajat ovat muuttuneet siiviksi. Takaraajat kannattavat lintua sen ollessa maassa, eli kävelevät linnut ovat käytännössä kaksijalkaisia eläimiä.
Linnun verenkierto- ja hengityselimet ovat erittäin hyvin kehittyneet, mikä mahdollistaa lintujen tasalämpöisyyden. Linnun sydämen oikea ja vasen puolisko ovat täysin eristyneet toisistaan, joten hapekas ja tympeä veri eivät pääse sekoittumaan.
Suurlahdensalo
Maantietoa
Saaren kuuluisin nähtävyys ovat Astvansalmen kalliomaalaukset. Sinne pyrkivän kannattaa ensin selvittää ajo-ohjeet ja varautua sitten kävelyretkeen. Toinen kohde on Pien-Toijolan talonpoikaismuseo, jonne on siiretty lähes 30 erilaista 1800-luvun rakennuksia ja suuri määrä talonpoikaisesineistöä.
Linnut
Rakenne ja fysiologia
Lintujen anatomisessa rakenteessa ja alkionkehityksessä on huomattavia yhteyksiä matelijoiden kanssa. Lintujen yhtäläisyyksiä matelijoihin ja eroja nisäkkäisiin ovat tumalliset punasolut, virtsahappo aineenvaihdunnan lopputuotteena, vilkkuluomi, muniminen, sikiön kuorihammas, joidenkin lajien nokkakynsi sekä yhteissuoli eli kloaakki.
Suurlahdensalo
Asutus
Lappeenrannan seudun taloudellisessa kartassa vuodelta 1928 muodosti Toijolan kylä nykyistä suuremman yhteisön. Sen muodosti ainakin kuusi maatilaa ja muutamia torppia. Tiirola oli neljän talon kylä, Suurlahdella seitsemän talon ja Ruokoniemi viiden talon kylä. Lisäksi oli Juottilan ja Karhilan kulmakunnat ja lisäksi siellä täällä haja-asutusta.
Linnut
Koko
Maailman suurin nykyisin elävä lintu on strutsi, joka kasvaa noin 156,5 kilogramman painoiseksi ja 274 senttimetrin korkuiseksi. Painavin lentävä lintu on isotrappi, ja suurin siipien kärkiväli on jättiläisalbatrossilla, jopa 3,6 metriä. Suomen painavimmat lintulajit ovat kyhmyjoutsen ja laulujoutsen, 16 kilogrammaa. Suurin siipien kärkiväli on merikotkalla, 2,5 metriä.
Maailman pienin lintu on kimalaiskolibri. Sen pituus on 5,7 senttimetriä ja paino 1,6 grammaa. Pituudesta puolet on nokkaa ja pyrstöä. Kimalaiskolibri on samalla maailman pienin tasalämpöinen eläin. Suomen pienin lintu on puolestaan kolmen gramman painoinen hippiäinen.
Luusto
thumb|Linnun luusto: 1. kallo, 2. kaulanikamat, 3. hankaluu, 4. korppiluu, 5. luuväkäset, 6. rintalastan harja, 7. polvilumpio, 8. jalkapöytä, 9. varvasluut, 10. ja 11. sääriluut (tibiotarsus), 12. reisiluu, 13. häpyluu, 14. istuinluu, 15. suoliluu, 16. häntänikamat, 17. pyrstöluu, 18. ristiluu, 19. lapaluu, 20. lannenikamat, 21. olkaluu, 22. kyynärluu, 23. värttinäluu, 24. ranneluut, 25. kämmenluut, 26. sormiluut, 27. pikkusiipi
Suurlahdensalo
Kanavat
Louhiveden ja Yöveden välillä liikuttiin veneellä matalien salmien kautta ja kapeiden kannaksien yli venettä veteämällä. Suurilla laivoilla tuli kiertää Hurissalo Lietveden ja Luonterin kautta, missä oli syvempää. Laivojen kasvaessa kaupallisen liikenteen alkuaikoina syntyi yhteisöllinen tarve raivata näillekin laivoille oikaisuväyliä. Ensimmäiseksi ruopattiin Vuolteen kanava vuonna 1836. Se jäi mutkaiseksi väyläksi eikä sitä voineet käyttää aivan suurimmat laivat. Tähän ongelmaan löydettiin ratkaisu katkaisemalla Ristiinasta alkava pitkä niemi Someenjärven kohdalta. Järvi yhdistettiin Saimaaseen rakentamalla kaksi avokanavaa. Eteläisempi Kirkkotaipaleen kanava yhdisti järven Yöveteen ja järven pohjoispäästä kaivettiin Kevonniemen läpi Varkaantaipaleen kanava. Kanavat otettiin käyttöön vuonna 1877.
Linnut
Luusto
Lintujen luusto on mahdollisimman kevyt, koska linnut ovat lentämiseen erikoistuneita eläimiä. Etenkin pitkiä matkoja lentävillä lajeilla on luiden sisällä suurehkojakin ilmapusseja eikä paljonkaan luuhohkaa.
Linnun aivokoppa on miltei pyöreä ja silmäkuopat ovat poikkeuksellisen isot. Nokka on kiinni kallossa. Kallo liittyy selkärankaan yhden ainoan nivelnastan avulla, jonka nivelkuoppa on takaraivonluun pohjassa suuren takaraivonontelon etureunassa.
Linnuilla voi olla yhdeksästä kahteenkymmeneenviiteen kaulanikamaa. Ristiselässä niitä on yhdestä viiteen, ja ne ovat luutuneet yhteen lantionikamien, viimeisen tai viimeisten selkänikamien sekä ensimmäisten pyrstönikamien kanssa. Koska lintujen rintakehän seutukaan ei jousta, lintujen selkäranka on erittäin jäykkä. Kaula sen sijaan on hyvin notkea. Nykyisten lintujen pyrstö on puolestaan melko pieni ja kankea, toisin kuin muinaisilla linnuilla. Pyrstön runkona on kuusi surkastuneen näköistä nikamaa, joiden jatkeena on muutamasta nikamasta kehittynyt kiinteä pyrstöluu.
Rintalasta on litteä, ja sen keskiosan ulkonevassa harjassa ovat lentävillä lajeilla kiinni voimakkaat rintalihakset. Lentokyvyttömillä niin sanotuilla sileälastaisilla (Ratitae) rintalasta on sileä.
Eturaajan tukiluihin kuuluvat pitkänomainen lapaluu, sen rintalastaan yhdistävä korppiluu sekä solisluut, jotka liittyvät yhteen rintalaistan etupään kohdalla ja muodostavat V-kirjainta muistuttavan hankaluun.
Linnun siiven luut ovat keveitä, yleensä onttoja ja luupylväin vahvistettuja. Olkavarsi on lyhyt, ja siiven näkyvän tukirakenteen muodostavat kyynärvarsi ja kättä vastaavat luut. Siiven ulomman osan eli käsisiiven luusto muodostuu kahdesta ranneluusta ja kolmesta sormiluusta. Käden luut ovat sulautunut yhteen, ja ne poikkeavat selvästi maanisäkkäiden vastaavista luista. Toiseen sormiluuhun kiinnittyy pikkusiipi, ja kolmas ja neljäs muodostavat siiven kärjen. Kyynärsiivessä ovat kyynärluu ja värttinäluu.
Nopeasti lentävien lintujen, kuten jalohaukkojen, siivissä on usein terävä kärki ja leveä tyvi. Muilla petolinnuilla, jotka liidellessään hyödyntävät lämpiviä nousevia ilmavirtauksia, on pitkät mutta leveät ja pyöreäkärkiset siivet. Näitä ovat hiirihaukat ja kotkat. Albatrosseilla, myrskylinnuilla, ja liitäjillä on äärimmäisen pitkät ja tasakapeat liitosiivet. Joillain metsissä elävillä pöllöillä on lyhyemmät ja pyöreämmät siivet kuin avomailla oleskelevilla pöllöillä.
Lantio muodostuu istuinluusta, suoliluusta ja häpyluusta. Lantionluut eivät ole yhtyneet häpyliitoksen kohdalla, kuten nisäkkäillä. Linnun lantio on tavallisesti vankkarakenteinen, koska siihen niveltyvät takaraajat, jotka kannattavat ruumiin koko painoa linnun liikkuessa maassa.
Linnun takaraajojen rakenne on pääpiirteittäin samanlainen kuin nisäkkäillä. Reisiluuhun niveltyvät sääri- ja pohjeluu. Niitä seuraavat nilkka-, jalkapöydän- sekä varvasluut, jotka ovat osittain kasvaneet yhteen. Linnun reisiluun ylempi nivelkyhmy on varsinaiseen luuhun nähden suorassa kulmassa, minkä seurauksena linnun jalka pysyy aina pystyasennossa. Polvessa on polvilumpio. Sääriluun alapäähän ovat kasvaneet kiinni ylemmät nilkkaluut, ja alemmat nilkkaluut ovat kasvaneet yhteen kolmen jalkapöydänluun kanssa. Niihin niveltyvät toisen, kolmannen ja neljännen varpaan varvasluut. Isollavarpaalla on vastaava erillinen jalkapöydänluu. Millään lintulajilla ei ole viidettä varvasta.
Maassa elelevillä kanalinnuilla on hyvin kehittyneet juoksujalat ja lyhyet pyöreäkärkiset siivet. Sen sijaan tervapääskyn jalat ovat niin pienet, että se ei pysty kävelemään maassa vaan ryömii eteenpäin. Puissa elävillä lajeilla on tavallisesti kolme varvasta eteen ja yksi taakse. Strutsilla on vain kaksi varvasta.
Iho
Lintujen ihossa on nisäkkäiden tapaan kaksi alkuperältään erilaista osaa, orvaskesi ja verinahka. Ihossa ei ole juurikaan hikirauhasia, ja ihon pinnassa on vähemmän sarveisainetta kuin nisäkkäillä. Viimeisten pyrstönikamien paikkeilla sijaitsee rauhanen, josta lintu erittää öljymäistä nestettä tehdäkseen höyhenensä vettä läpäisemättömäksi.
Höyhen
Untuvat ovat erittäin joustavia höyheniä, ja niillä on suuri merkitys linnun ruumiinlämmön säilyttäjinä. Ne myös pienentävät ruumiin pinnan epätasaisuuksia.
Pienet höyhenet ovat peitinhöyheniä. Lintujen peitinhöyhenet ovat pingviinejä lukuun ottamatta kiinni ainoastaan tietyissä, enimmäkseen ruumiin pituussuuntaisissa höyhenaloissa, joita höyhenettömät alat erottavat toisistaan. Myös esimerkiksi aikuisilla strutseilla, kasuaareilla ja kiiveillä höyheniä on tasaisesti ympäri ruumista mutta nuorilla yksilöillä vain tietyissä kohdissa. Haudonnan aikana naaraan hormonitoiminta saa sen vatsaan muodostumaan paljaan hautomalaikun. Sen ansiosta linnun lämpöenergia johtuu ihon ja pintaverisuonten kautta tehokkaasti muniin.
Suurimmat ja jäykimmät höyhenet ovat sulkia. Täysin kehittyneen sulan osat ovat kynä, ruoto ja höyty. Sulka on ihossa kiinni kynästä. Se jatkuu ruotona, ja sen kahden puolen erkanee höyty, joka on rakenteeltaan verrattain monimutkainen. Toisiinsa kiinnittyneet höydyt muodostavat yhtenäisen ja hyvin suuresti ilmanvirtausta vastustavan pinnan.
Linnun lentäessä kantavan pinnan muodostavat siipisulat, joita ovat käsisulat ja kyynärsulat. Monilla linnuilla on peukalosulista muodostunut pikkusiipi, joka vähentää pyörteiden syntymistä ja lisää siiven kantokykyä varsinkin liidossa. Peräsimenä toimivat pyrstösulat, joita useimmilla lajeilla on kaksitoista kappaletta.
Höyhenpeite
thumb|Höyhenaloja, joissa höyhenet ovat kiinni. Vasemmalla selkäpuoli, oikealla vatsapuoli. Valkoisella merkitty höyhenettömät alueet.
Pikkulinnuilla on tavallisesti noin 1 000–3 000 höyhentä, mutta esimerkiksi sinisorsalla 11 000–12 000. Monila lajeilla on korea kesäpuku ja talvella yksinkertainen talvipuku tai valkoinen suojapuku. Koiraille voi soidinajaksi kasvaa erityisen komeat höyhenkoristeet. Lintujen höyhenpuku uusiutuu säännöllisesti sulkasadoissa, jolloin kaikki vanhat höyhenet putoavat vaiheittain ja uudet kasvavat tilalle. Sulkasato on yleensä syksyllä, mutta se voi tapahtua kolmekin kertaa vuodessa.
Höyhenettömät alueet
Höyhenistä paljaita ihon osia ovat pään alueet, joillakin lajeilla myös kaula sekä nilkka ja varpaat. Linnulla on varpaissaan sarveissuomut ja vesilinnuilla varpaiden välissä räpylät. Joillain linnuilla, kuten uikuilla, on räpylän asemesta kunkin varpaan sivulla erillinen uimaliuska.
Lintujen jalkojen varpaissa on kynnet, jotka joillakin lajeilla ovat huomattavan suuret ja koukkumaiset saaliin repimistä varten. Joillakin linnuilla, kuten kanalintujen kukoilla, on kannuksessakin kynsi. Sitä vastoin siipien sormissa ei juuri millään linnulla ole kynsiä.
Joidenkin lintujen päässä on paljaita harjoja tai helttoja, jotka voivat olla hyvinkin kirkkaanvärisiä ja pystyyn nostettavia. Nämä muodostumat ovat sekundäärisiä sukupuolitunnusmerkkejä ja koirailla aina kehittyneemmät kuin naarailla.
Nokka ja kieli
thumb|upright|Nokan muoto kertoo linnun ravinnosta. A. [[Varis|Variksen nokka soveltuu kaikkiruokaisille linnuille. B. Pieni, terävä hyönteissyöjän nokka. C. Siemeniä syövien lintujen nokka on jykevä. D. Käpylinnun ristinokka soveltuu hyvin käpyjen suomujen aukaisuun. E. Pitkä ja käyrä nokka on sopeutunut meden imemiseen. F. Tukaanin nokka soveltuu hyvin hedelmien syömiseen. G. Tikkojen nokka. H. Pelikaanin nokka. I. Saksinokat hankkivat ravintonsa veden pinnalta. J. Pitkä ylöspäin käyrä nokka on kätevä veden pinnalta tapahtuvaan ravinnonottoon. K. Pitkä, alaspäin käyrä nokka on hyvä pohjan tonkimiseen. L. Flamingon nokka soveltuu ravinnon siivilöimiseen. M. Kuningaskalastajalla on pitkä terävä nokka. N. Koskeloiden nokka. O. Korppikotkien nokka soveltuu hyvin haaskojen syömiseen. P. Petolinnun nokka.]]
Kaikilla nykyisin elävillä linnuilla on sarveisaineinen nokka, joka on muodostunut leukaluista, joiden päällä on sarveistuppi. Monilla lajeilla sarveistuppi on kuollut, mutta toisilla siinä on verisuonitus ja hermotus. Joillain lajeilla nokan väri muuttuu kesästä talveen. Sorsalinnuilla nokan kärjessä on kova kärjen reunus eli nokkakynsi. Jalohaukoilla ylänokan tyvessä on paksunnos eli vahanokka. Joidenkin lajien poikasilla on ylänokan kärjessä valkoinen munahammas, jolla ne puhkaisevat munankuoren kuoriutuessaan. Monen lajin sierainaukot peittää pehmeä kalvo.
Linnut käyttävät nokkaansa ravinnon pyydystämiseen, siementen kuorimiseen ja rikkomiseen ja saaliseläinten palotteluun. Nokan muoto riippuukin linnun käyttämän ravinnon laadusta. Nokkia on hyvin erilaisia: hentoja ja rotevia, pitkiä ja lyhyitä, putkimaisia ja kartiomaisia, suoria ja joko ylös- tai alaspäin käyriää, eri tavoin koukkumaisia, litteitä, sileäreunaisia ja hammasreunaisia. Petolinten nokka on koukkumainen ja terävä ja siemeniä syövien peippolintujen nokka lyhyt ja kartiomainen. Kahlaajilla on pitkä, hento nokka, joka soveltuu pikkueläinten poimintaan liejusta ja mudasta. Sorsalintujen litteä sälönokka soveltuu puolestaan erinomaisesti siivilöimään ravintoa vedestä. Tikka naputtelee voimakkaalla talttamaisella nokallaan hyönteisiä lahoista puunrungoista ja kaivertaa pesäkolonsa terveeseenkin puuhun. Joidenkin lintujen, kuten lunnin, nokka soveltuu hyvin myös kalojen kuljettamiseen.
Nokan värillä on ratkaiseva merkitys monien lajien parinmuodostuksessa, ja harmaalokkien poikasille emon keltaisessa nokassa oleva punainen täplä on suuntamerkki, johon ne kurottelevat halutessaan ruokaa. Lisäksi helteellä linnut jäähdyttelevät itseään nokan kautta.
Linnun kielen muoto riippuu ravinnosta, kuten nokankin muoto. Kieli on yleensä kova ja erikoistunut. Kielessä voi olla lajista riippuen sakaroita, nystyjä tai väkäsiä. Tikkojen kieli on erityisen pitkä, sillä ne kaivavat kielellään hyönteistoukkia koloista. Kolibreilla on kaksihaarainen kieli, joka muodostaa putken meden tai veden imemiseksi. Joiltakin linnuilta kieli puuttuu tai se on surkastunut, kuten merimetsoilta, harjalinnuilta ja kehrääjiltä. Papukaijoilla on poikkeuksellisen paksu ja lihaksikas kieli.
Sisäelimistö
Linnun suuhun avautuu rauhasia, joiden erite on erilaista kuin nisäkkäiden sylki. Linnun ruokatorvi on tavallisesti hyvin pitkä. Siinä on erityinen laajentuma, kupu, johon ravinto kerääntyy ja jossa ruoansulatus alkaa. Vatsan osat ovat rauhasmaha ja lihasmaha. Rauhasmaha on pieni ruokatorven laajentuma, jonka limakalvoissa on suuria ja lukuisia rauhasia, jotka erittävät ruoansulatusnesteitä. Lihasmahan seinämä on siemeniä syövillä linnuilla hyvin paksu ja luja ja sen sisäpintaa peittävät suomumaiset sarveislevyt. Mahassa on linnun nielemiä kiviä, jotka hienontavat kovat siemenet. Lihansyöjälinnuilla lihasmahan seinämä on ohut ja sisäpinnan solukko tavallisen näköistä.
Lihasmahasta ruoansulatuskanava jatkuu ohutsuolena, joka on tavallisesti hyvin pitkä ja mutkikas. Sitä seuraa paksusuoli, joka on lyhyt ja jossa on kaksi umpisuolta selän puolella. Ruoansulatuskanava päättyy viemärisuoleen eli kloaakkiin, johon aukeavat myös virtsaputki ja munanjohtimet.
Viemärisuolen yläosaan kiinnittyy linnun tärkein imuelin, rakkomainen Fabriciuksen bursa, joka osallistuu lintujen immuunipuolustukseen muokkaamalla veren valkosoluja vieraiden molekyylien tunnistajiksi ja erittää bursiinihormonia, joka vaikuttaa valkosolujen kypsymiseen.
Linnuilla on myös maksa ja haima, ja useimpien maksaan liittyy sappirakko.
Hengityselimet
thumb|left|Linnun hengityselimet. Keuhkot tummalla ja ilmapussit valkealla. Linnun kurkunpää ei toimi äänielimenä, kuten muilla selkärankaisilla. Kurkunpäästä lähtee erittäin pitkä, luurenkaiden suojaama henkitorvi, joka haarautuu kahdeksi keuhkoputkeksi ja ne yhä useammiksi haaroiksi. Toisin kuin nisäkkäillä, haarat päätyvät toisiinsa yhtyvien hiusputkien muodostamaan hienoon verkkoon. Lintujen keuhkot ovat pienet ja hohkaiset, ja ne ovat kiinni rintakehäontelon takaseinämässä. Linnut eivät voi laajentaa keuhkojaan.
Lintujen hengityselinten erikoispiirre ovat ilmapussit, jotka ovat keuhkoputken kalvon laajentumia. Keuhkoputket jatkuvat keuhkojen takapäähän, jossa ne jakautuvat kahteen haaraan. Yksi haara johtaa suolistossa kiinni olevaan vatsanpohjan ilmapussiin. Toinen haara johtaa rintakehän takimmaiseen ilmapussiin, joka on kiinni ruumiin kyljessä ja sijaitsee osittain kehkojen takareunan alla. Keuhkon rajalla kumpikin keuhkoputki jakautuu kolmeen haaraan, jotka päättyvät rintakehän etumaiseen ilmapussiin, solispussiin ja niskapussiin. Eri ilmapussit ovat yhteydessä luiden ilmaonteloiden kanssa.
Lintu pystyy hengittämään ilmapussiensa avulla, ja kaasujen vaihdunta sen keuhkoissa on tehokkaampaa ja täydellisempää kuin nisäkkäillä. Linnun lentäessä siipiä liikuttavien rintalihasten voimakkaan vuoroittaiset liikkeet aiheuttavat ilmapussien laajenemisen ja kokoon puristumisen niin että ilma vaihtuu keuhkoissa. Linnun levätessä se muuttaa vatsaontelonsa tilavuutta vatsanpohjan ja kylkiluiden välisillä lihaksilla, jolloin ilma vaihtuu keuhkoissa. Vain kiiveillä on muista linnuista poikkeava hengitysmekanismi.
Äänielin
Linnun äänielin on siinä kohdassa, jossa ilmatorvi haarautuu keuhkoputkiksi. Äänielin muodostuu eräänlaisesta laajentumasta tai pienestä kammiosta. Sen sisällä on pieni, puolikuun muotoinen limakalvon poimu, jonka värähdellessä erityisten liikkeiden vaikutuksesta tuottaa linnun laulun. Lauluäänen vaihtelevuus aiheutuu lihasten erilaisista jännitystiloista. Musikaalisesti laulavien lintujen äänielimeen liittyy jopa seitsemän paria lihaksia.
Lihaksisto
Linnulla on poikkijuovaisia ja sileitä lihaksia sekä sydänlihasta. Kanan rintalihakset ovat pääosin valkoisia poikkijuovaisia, mutta petolinnuilla ja muilla voimakkailla lentäjillä ne ovat punaisia, sillä punainen lihas on sopeutunut jatkuvaan rasitukseen.
Linnun suuret lihakset ovat keskittyneet vartalon keskivaiheille, jotta tasapainopiste olisi mahdollisimman keskellä. Siivessä on 45 lihasta. Linnun suurin lihas on olkaluuhun kiinnittyvä iso rintalihas, joka vastaa siiven alaspäin suuntautuvasta liikkeestä. Siipeä kohottaa sen takana sijaitseva pieni rintalihas. Jalan lihakset vaihtelevat huomattavasti sen mukaan, miten lintu käyttää jalkojaan. Petolinnuilla on erityisen voimakkaat jalat. Jalkalihakset ovat suurimmaksi osaksi jalan tyvessä. Pyrstölihaksillaan lintu liikuttaa pyrstöä ja levittää pyrstösulat haralleen. Linnun nokkaa liikuttaa kahdeksan lihasta, joiden rakenne vaihtelee huomattavasti lajista riippuen.
Aivot
Lintujen aivojen rakenne on monin tavoin samanlainen kuin muilla selkärankaisilla, ja läheisimmin ne muistuttavat krokotiilien ja eräiden liskojen aivoja. Lentoa ohjaavat pikkuaivot ovat linnuilla erityisen hyvin kehittyneet. Lintujen aivot ovat suhteellisen suuret, etenkin pienillä lajeilla. Pienten varpuslintujen aivot muodostavat noin 4,5 prosenttia ruumiinmassasta, mutta sorsalintujen aivot vain 1 prosenttia. Myös kanalintujen aivot ovat pienet. Suuret aivot on esimerkiksi papukaijoilla ja varislinnuilla, ja niitä pidetäänkin linnuista älykkäimpinä. Moni muukin lintulaji on todettu älykkääksi, ja linnuilla on yleisesti ottaen myös hyvä muisti.
Silmät ja näkö
thumb|350px|Linnun silmän poikkileikkaus Lintujen silmät ovat päähän ja ruumiseen verrattuna suurikokoisia, etenkin yöaktiivisilla linnuilla kuten pöllöillä. Myös lintujen silmän anatomia on hyvin monipuolinen. Linnuilla on ihmisen tavoin niin sanottu kamerasilmä. Rakenteeltaan se muistuttaa ihmisen silmää, mutta vielä enemmän matelijoiden silmää.
Linnun silmässä voidaan erottaa kolme kerrosta: uloimpana vahva kovakalvo, sen alla suonikalvo ja sisimpänä verkkokalvo. Lintujen verkkokalvo on huomattavasti paksumpi kuin nisäkkäillä, ja siinä on monia vain linnuille tyypillisiä erikoispiirteitä. Kotkien erittäin tarkka näkö johtuu siitä, että niiden verkkokalvon näkökuopassa on peräti miljoona näköreseptoria neliömillimetrillä.
Linnun silmän erikoisuus on viuhkalisäke eli pekten, joka yhdistää näköhermon ja lasiaisen. Sen on arveltu toimivan eräänlaisena sekstanttina, jota käytetään hyväksi auringon korkeuskulman ja siten sijainnin määrityksessä. Todennäköisesti se toimii silmän sisäosia ravitsevana kudoksena, joka huolehtii hapen saannista.
Linnuilla on näkösoluja ainakin kaksi kertaa niin paljon kuin nisäkkäillä. Suurin näkösolujen tiheys on hiirihaukalla, jonka verkkokalvossa on kahdeksan kertaa tiheämmin tappisoluja kuin ihmisen silmässä. Yölintujen, kuten pöllöjen, näkösoluista sauvasoluja on 90 prosenttia, mutta päivälinnuilla tappisoluja on 80 prosenttia. Sen seurauksena yölinnut näkevät hyvin hämärässä ja päivälinnut paremmin päivällä.
Linnut käyttävät ala- ja yläluomeaan pääasiassa vain nukkuessaan. Valveilla ollessaan ne kosteuttavat silmiään ja puhdistavat sarveiskalvoaan räpyttelemällä vilkkuluomellaan. Se myös suojaa silmiä linnun lentäessä ja sukeltaessa.
Näkö on lintujen tärkein aisti. Lintujen pitkälle erikoistuneet silmät näkevät yksityiskohdat ja värit paljon tarkemmin kuin nisäkkäiden silmät. Lintu pystyy aistimaan jopa 150 kuvaa sekunnissa, kun ihminen erottaa vain alle 20 kuvaa samassa ajassa, minkä ansiosta lintu havaitsee alkavan liikkeen nopeasti.
thumb|Kyyhkysen (vas.) ja pöllön näkökentät. Violetilla binokulaarisen näön alue, johon lintu näkee kummallakin silmällä. Lintujen näkökenttä on laaja, joillain lajeilla jopa 360 astetta. Laajan näkökentän ansiosta linnut kykenevät näkemään samanaikaisesti eteensä, sivuilleen ja yläpuolelleen, mikä on hyödyksi ruoan etsimisessä ja muiden lintujen varomisessa parvessa lennettäessä. Useimmat linnut näkevät tiettyihin osiin näkökentässään vain toisella silmällään. Kahdella silmällä ne näkevät aivan nokan ala- ja etupuolelle. Hyvä stereonäkö on haukoilla, kotkilla ja pöllöillä, sillä niiden silmät ovat suuntautuneet suoraan eteenpäin.
Lintujen värinäkö on erittäin kehittynyt ja tarkka. Linnuilla on ainakin neljänlaista näköpigmenttiä, joten ne pystyvät erottamaan useampia värisävyjä kuin ihminen. Jo yli 30 lintulajin on todettu näkevän myös ultraviolettia väriä. Tätä kykyään ne saattavat käyttää viestinnässä, ravinnon etsimisessä sekä suunnistuksessa, sillä ultravioletin aallonpituudet ovat voimakkaasti polarisoituneet. Yölinnuilta värinäkö on yleensä hävinnyt.