cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Hypnos
Joidenkin lähteiden mukaan unien henkilöitymät, tuhatlukuiset oneirokset, olisivat Hypnoksen jälkeläisiä. , mutta heidän kerrotaan vanhemmissa lähteissä polveutuvan suoraan Nyksistä. Heistä mainitaan nimeltä Morfeus, joka ilmoitti unissa ennustuksia, sekä Fobetor että Fantasos, jotka olivat valheellisten näkyjen ja haaveiden lähteitä.
Hypnos esiintyy myös tarinassa Endymionista, jonka Zeus oli tuominnut ikuiseen uneen tämän rakastuttua Heraan. Useammin hänen mainitaan saaneen toivoa Zeukselta mitä tahansa Selenen rakastuttua tähän, ja Endymion oli itse valinnut ikuisen unen pysyen nuorena.
Endymionin kohtalosta on olemassa myös täysin erilainen versio, jossa Hypnos itse rakastuu nuorukaiseen antaen tämän nukkua ikuisesti silmät auki voidakseen nauttia tämän kauneudesta jatkuvasti.
Urho Jokinen
Urho Sven Valdemar Jokinen (26. maaliskuuta 1924 Raisio – 25. toukokuuta 1996 Rusko) oli suomalainen toimittaja ja kommunistinen teoreetikko. Jokinen oli Tiedonantajan (1970–1984) ja Uuden Päivän (1960–1962, 1964–1965) päätoimittaja ja hän kuului Suomen Kommunistisen Puolueen poliittiseen toimikuntaan. 1970- ja 1980-luvuilla Jokinen oli SKP:n taistolaisen opposition johtava ideologi.
Nuoruus
Urho Jokinen syntyi Raisiossa 1924 punaiseen sukuun. Sukulaisia oli kuollut sisällissodassa ja vankileireillä. Äiti Ellen Harmovaara oli vaarassa joutua teloitetuksi 15-vuotiaana. Harmovaara kasvatti Urhoa ja tämän sisaruksia yksin, kun muurari-isä Urho Valdemar Jokinen loikkasi 1920- ja 1930-lukujen vaihteessa Neuvostoliittoon eikä hänestä kuultu sen jälkeen. Vuonna 1933 Urho oli mukana äitinsä ja isoäitinsä epäonnistuneessa yrityksessä ylittää itäraja. Naiset tuomittiin valtiopetoksesta vankilaan ja pojan tie vei kolmeksi vuodeksi turkulaiseen lastenkotiin.
Jokinen harrasti urheilua Turun Weikoissa ja Turun Tovereissa. Vuonna 1942 hän voitti nyrkkeilyn piirimestaruuden.
Vuonna 1942 Jokinen avioitui kirjanpitäjä Irja Annikki Winkin kanssa ja hänet kutsuttiin armeijaan. Hän palveli jatkosodassa mittausalikersanttina Russarön linnakkeessa syksyyn 1944 asti.
Järjestötehtäviin
Valurin työtä tehnyt Jokinen ehti toimia ammatissaan vain pari vuotta ennen valintaansa Suomen kansan demokraattisen liiton (SKDL) Turun piirin valistussihteeriksi. Kyvykkääksi huomattu Jokinen eteni nopeasti turkulaiskommunistien hierarkiassa ja hän suoritti Sirola-opiston vuonna 1949. Opintojen jälkeen Jokista ehdotettiin Suomen kommunistisen puolueen Tampereen piirisihteeriksi, mutta esitys ei toteutunut. Vuonna 1953 Jokinen kävi Sirolan jatkokurssin. Vuosina 1954–1956 hän oli SKP:n tiedotussihteerinä. Jokinen johti SKP:n Turun piiriä kolme vuotta (1957–1960) Oiva Lehdon jälkeen. Yhdessä Toivo Forssin ja Tuure Lehtosen kanssa Jokinen piti piirin tiukasti luokkakantaisissa käsissä. Hänellä oli hyvät välit myös SKP:n puheenjohtajaan, turkulaiseen Aimo Aaltoseen, jota Jokinen ihaili oppi-isänään. Turussa Jokinen pysyi vuoteen 1962 toimien kaksi viimeistä vuotta SKDL:n Uuden Päivän päätoimittajana. Hän oli tässä vaiheessa puolue- ja piirijohdon suosiossa ja suojeluksessa.
Vuosina 1962–1964 Jokinen opiskeli Moskovan yhteiskuntatieteen instituutissa niin sanotulla pitkällä kurssilla.
Maaliskuussa 1965 SKP:n poliittinen toimikunta pyysi Jokista pääsihteeri Ville Pessin sihteeriksi, ja hän aloitti toimessa 1. huhtikuuta. Syksyllä 1966 Jokinen siirtyi puolueohjelman valmisteluun liittyviin tehtäviin. Työryhmässä Jokinen ajautui kiistoihin puolueen enemmistön edustajien kanssa. Keväällä 1967 Jokinen esitti ohjelmaluonnoksesta oman tulkintansa, joka erosi rajusti muiden tulkinnasta. Jokinen puolusti näkemystä, jonka mukaan ei-rauhanomaisen tien mahdollisuus Suomen sosialismiin siirtymisessä oli säilytettävä. Proletariaatin diktatuurin käsitteestä ei Jokisen mukaan sopinut luopua. Oppositio levitti Jokisen paperia rivikommunisteille. Erimielisyyksiä pyrittiin ratkomaan muun muassa NKP:n johdolla Moskovassa elokuussa 1967, mutta osapuolet eivät lähentyneet. NKP antoi julkista kannustusta Jokisen näkemyksillä 10. marraskuuta 1968 Pravdassa. SKP:n enemmistö ei kuitenkaan lämmennyt oppositiolinjauksille, ja Jokisen muotoilemat osuudet jätettiin pois vuoden 1969 puoluekokoukselle esitetystä versiosta. Uusi ohjelma, josta puuttuivat monet Jokisen arvostamat perinteiset marxilais-leniniläiset käsitteet, hyväksyttiin sen jälkeen, kun oppositio oli marssinut ulos kokouksesta.
Tšekkoslovakian miehityksen jälkeen syksyllä 1968 Jokinen puolusti lujasti Neuvostoliiton toimenpiteitä ja hän piti virheellisenä SKP:n julkilausumaa, jossa miehitystä oli arvosteltu.
26.–27. huhtikuuta 1969 pidetyssä puolueopposition organisoimassa "maankäsittävässä kommunistien kokouksessa" Jokinen valittiin kokoontuneiden muodostaman neuvottelukunnan työvaliokunnan sihteeriksi. Kun puolueyhtenäisyydestä neuvoteltiin loppuvuonna piti enemmistö Jokista yhtenä niistä opposition jyrkimmistä henkilöistä, joita ei tulisi ottaa mukaan johtoon. Vuoden 1970 ylimääräisessä edustajakokouksessa hyväksytyssä kompromissiratkaisussa hän kuitenkin nousi keskuskomitean varajäseneksi.
Tiedonantajan päätoimittajaksi
Vaihdeltuaan työtehtäviä taajaan Jokinen asettui vuoden 1970 alussa Tiedonantajan päätoimittajaksi. Seuraavat vuodet olivat lehden nopean kehityksen aikaa ja Jokinen määritteli suvereenisti sen linjan pääkirjoituksissaan. SKP:n opposition päälehden johtajana hänen asemansa taistolaisiksi nimetyn liikkeen johdossa vahvistui ja hänestä tuli asemansa johdosta sen johtava teoreetikko. Vuodesta 1972 lähtien hän oli myös SKP:n poliittisen toimikunnan jäsen.
Päätoimittaja-aikanaan Jokisella oli läheiset ja luottamukselliset suhteet Saksan demokraattisen tasavallan (DDR) Helsingin suurlähetystön tovereihin.
1970-luvun puolivälistä alkaen Jokinen kuului Kirjapaino Kursiivin kolmihenkiseen johtokuntaan yhdessä Taisto Sinisalon ja Markus Kainulaisen kanssa. Tieteellisen Sosialismin Tuki -yhdistyksessä Jokinen oli varapuheenjohtaja.
Eläkkeellä
Vuonna 1983 Jokiselle myönnettiin valtion ylimääräinen lehtimieseläke. Hän kuitenkin jatkoi päätoimittajana, mitä Kansan Uutisissa pidettiin tapana helpottaa Tiedonantajan palkkakuluja. Jokinen joutui jättämään päätoimittajan tehtävänsä SKP:n riitojen kuohuessa 1984.
Vuonna 1985 Jokinen julkaisi puolueriitelyn historiaa käsitelleen pamfletin ''SKP:n kohtalon vuosikymmenet 1. Taistelu SKP:n päälinjasta''.
SKP:n erotettua oppositionsa oli Jokinen perustamassa SKP:n järjestöjä (myöh. Suomen Kommunistinen Puolue (yhtenäisyys), SKPy) vuonna 1985. Jokinen kuului myös Sinisalon johtaman uuden puolueen poliittiseen toimikuntaan. Samoihin aikoihin Jokinen kuitenkin tarkasti maailmankuvaansa. Tultuaan kutsutuksi tutustumaan Gorbatšovin Neuvostoliitossa toteuttamiin uudistuksiin vakuuttui Jokinen niiden oikeaoppisuudesta. Jokinen valittiin SKPy:n keskuskomiteaan vielä vuoden 1994 edustajakokouksessa. Hän kuoli kaksi vuotta myöhemmin.
Aate ja ihminen
Jokinen istui kaksi vuotta Turun kaupunginvaltuustossa, mutta yleisesti ottaen hän osallistui politiikkaan lähinnä liikkeen sisällä ja ennen kaikkea kirjoitustensa kautta. Tutkija Veli-Pekka Leppänen on luonnehtinut Jokisen kirjoitustyyliä ultrateoretisoivaksi sekä äärimmäisen pedanttiseksi ja saivartelevaksi. Jokinen pyrki usein osoittamaan näkemyksensä oikeiksi tarkoin valituilla Lenin-sitaateilla. 1970-luvulla Jokinen oli SKP:n taistolaisen opposition johtava ideologinen asiantuntija, ja hänen muun muassa Tiedonantajan pääkirjoituksissa esittämiään mielipiteitä luettiin tarkasti. Nuortaistolaisten keskuudessa Jokinen oli "pelätyn ihailtu mies".
Veli-Pekka Leppänen on luonnehtinut Jokista ihmisenä kärsimättömäksi, sisäänpäinlämpiäväksi, uhkaavaksi ja helposti konflikteihin ajautuvaksi. Leppänen epäilee Jokisen saaneen luonteenpiirteensä osin äidiltään, joka vuonna 1955 joutui syrjäytetyksi Suomen naisten demokraattisen liiton (SNDL) Turun piirisihteerin tuolilta pääsyynä “vakuuttamisen metodin vaihtaminen pakottamisen metodiin”. Leppäsen mukaan Jokista ja SKP:n puheenjohtaja Aimo Aaltosta yhdistivät myös useat luonteenpiirteet ja heidän välillään oli Jokisen uran alkupuolella ”eräänlainen henkinen isä–poika-suhde”.
Yleisradion 1971 tekemässä haastattelussa Jokinen paljasti mieltymyksensä runouteen ja erityisesti Aulikki Oksasen lyriikkaan. Parhaaksi lukemakseen kirjaksi hän nimesi marsalkka Georgi Žukovin muistelmat. Jokisen levysoittimessa soivat työväenlaulut. Hän toimi käytännössä koko uransa ajan vain kommunistisen liikkeen ja sen järjestöjen sisällä.
Ajoittain Jokinen käytti runsaasti alkoholia.
Jokisen yksityisarkistot on tiettävästi tuhottu.
Ernst von Weizsäcker
pienoiskuva|upright|Ernst von Weizsäcker vuonna 1938. Ernst von Weizsäcker (25. toukokuuta 1882 Stuttgart – 4. elokuuta 1951 Lindau) oli saksalainen diplomaatti ja paroni. Hän toimi Saksan ulkoministeriön valtiosihteerinä vuosina 1938–1943 ja Saksan lähettiläänä Pyhän istuimen luona 1943–1945. Weizsäcker tuomittiin sodan jälkeen vuonna 1949 Nürnbergin oikeudenkäynteihin kuuluneessa niin sanotussa Wilhelmstrassen oikeudenkäynnissä rikoksista ihmisyyttä vastaan seitsemäksi vuodeksi vankeuteen, mutta hänet armahdettiin jo seuraavana vuonna. Hän itse väitti vastustaneena kansallissosialismia ja kannattaneensa salaa vastarintaliikettä.
Elämä
Ernst von Weizsäckerin isä oli tuomari Karl von Weizsäcker, josta tuli myöhemmin Württembergin pääministeri ja joka sai Württembergin kuninkaalta paronin arvon vuonna 1916. Weizsäcker kävi vuosina 1901–1902 Kielin laivastoakatemian ja palveli meriupseerina Saksan keisarillisessa laivastossa, vuosina 1902–1905 risteilijä SMS Herthalla Itä-Aasiassa, 1905–1912 Kielissä ja sen jälkeen laivastovirastossa Berliinissä. Hän sai ensimmäisen ja toisen luokan rautaristin ensimmäisen maailmansodan aikana vuonna 1917. Sodan lopussa hän oli hetken aikaa merivoimien yhteysupseerina Saksan armeijan pääesikunnassa ja työskenteli sen jälkeen meriministeriössä. Vuonna 1919 hän oli Saksan laivastoattaseana Haagissa.
Weizsäcker siirtyi Saksan ulkoministeriön palvelukseen vuonna 1920. Hän toimi Saksan konsulina Baselissa 1921–1924, lähetystöneuvoksena Kööpenhaminassa 1924–1927, lähettiläänä Oslossa vuosina 1931–1933 ja Sveitsin-lähetystön johtajana 1933–1936. Hän oli Weimarin tasavaltaan epäileväisesti suhtautunut konservatiivi, mutta ei kuulunut mihinkään puolueeseen. Hänen ensireaktionsa kansallissosialistien valtaannousuun vuonna 1933 oli myönteinen. Hän oli valmis palvelemaan uutta hallintoa, vaikka paljastikin myöhemmin yksityisessä kirjeenvaihdossaan kasvavat epäilyksensä natsien politiikkaa kohtaan. Hänet nimitettiin toukokuussa 1937 ulkoministeriön poliittisen osaston johtajaksi. Blomberg–Fritsch-kriisin seurauksena Weizsäckeristä tuli keväällä 1938 ministeriön valtiosihteeri ja siten ulkoministeri Joachim von Ribbentropin jälkeen ulkoasiainhallinnon korkea-arvoisin henkilö. Tuolloin hän lopulta liittyi natsipuolueeseen ja sai SS-Oberführerin arvon. Weizsäcker vastusti Adolf Hitlerin suunnitelmia sodan aloittamisesta ja jätti syksyllä 1939 eronpyynnön, jota ei hyväksytty. Hänen poikansa Henry kaatui Puolan offensiivissa päivää toisen maailmansodan syttymisen jälkeen. Ensimmäisinä sotavuosina Weizsäcker suhtautui myönteisesti Saksan sotamenestykseen, mutta kääntyi vuoden 1941 jälkeen lopullisesti vastustamaan Hitlerin politiikkaa, minkä myötä hän menetti pääosan vaikutusvallastaan. Vuonna 1943 hän sai omasta pyynnöstään siirron lähettilääksi Vatikaaniin. Hän jäi sinne sodan jälkeen vuodeksi, kunnes palasi Saksaan 1946.
pienoiskuva|upright|Pidätyskuva Weizsäckeristä oikeudenkäynnin ajalta. Weizsäcker osallistui alkujaan vapaaehtoisena todistajana Nürnbergin oikeudenkäyntiin, mutta heinäkuussa 1947 hänet pidätettiin ja häntä vastaan nostettiin syyte sotarikoksista sekä rikoksista rauhaa ja rikoksista ihmisyyttä vastaan. Raskauttavin syyte koski Weizsäckerin osallisuutta tuhansien Ranskan juutalaisten siirtämiseen Auschwitzin tuhoamisleirille vuonna 1942, sillä hän oli hyväksynyt asiaa koskevia päätöksiä. Weizsäcker puolustautui väittämällä, ettei hän tiennyt tuolloin mitään leirien todellisesta tarkoituksesta. Hänen poikansa Richard toimi oikeudenkäynnissä hänen puolustusasianajajanaan. Huhtikuussa 1949 Weizsäcker todettiin syylliseksi ja tuomittiin seitsemäksi vuodeksi vankeuteen. Hän kuitenkin vapautui Yhdysvaltain komissaari John J. McCloyn määräämän yleisen armahduksen myötä jo lokakuussa 1950. Samana vuonna Weizsäcker julkaisi muistelmakirjan Erinnerungen. Hän kuoli seuraavana vuonna aivohalvaukseen.
Muistelmissaan Weizsäcker pyrki esittämään itsensä Hitlerin ja natsien voimakkaana vastustajana, joka oli tukenut vastarintaliikettä. Saksalaiset historioitsijat kiistelevät edelleen siitä, oliko hän ensisijaisesti natsihallinnon rikosten toimeenpanija vai niiden vastustaja. On epäselvää, oliko hän todellisuudessa vuonna 1942 niin tietämätön juutalaisten joukkotuhonnasta kuin mitä jälkeenpäin väitti olleensa. Toisaalta hänen tiedetään varoittaneen vuonna 1943 Roomassa juutalaisia odotettavissa olleista pakkosiirroista.
Maariankello
Maariankello (Campanula medium) on kaksivuotinen kellokasvilaji. Sitä käytetään koristekasvina. Se kasvaa 20–60 senttimetriä korkeaksi. Varsi on jäykkä, pysty ja karvainen. Lehdet ovat kapeansoikeat tai suikeat ja nyhä- tai sahalaitaiset. Kukat kasvavat lehtihangoista pitkiin kukkaperiin. Maariankellon kukan teriö on uurnamainen, yhdislehtinen ja kärkipuolelta matalaan liuskainen, kooltaan 3–5,5 cm, väriltään tumman sinivioletti. Hedelmä on karvainen ja harjuinen kota.
Akan
Akan voi tarkoittaa:
Aira Sinervo
Aira Onerva Sinervo, kirjailijanimeltään myös Aira Brink, (7. syyskuuta 1914 Helsinki – 28. toukokuuta 1968) oli suomalainen kirjailija, runoilija, sanoittaja ja suomentaja. Sinervo johti Sirola-opistoa vuosina 1947–1952 virallisella nimellään Aira Kolula.
Elämä ja ura
Aira Sinervo syntyi vuonna 1914 Helsingissä työväenluokkaiseen perheeseen. Hänen isänsä Edvard Sinervo oli ammattiyhdistysaktiivi, joka joutui sisällissodan aikana piiloutumaan valkoisilta ja muuttamaan sittemmin perheineen turvaan isänsä kotipitäjään Laihialle. Sinervon vanhempia sisaria olivat poliitikko ja kirjailija Sylvi-Kyllikki Kilpi ja kirjailija Elvi Sinervo. Hänen puolisonsa oli runoilija Veikko Kolula.
Sinervo valmistui ylioppilaaksi vuonna 1935 ja filosofian kandidaatiksi Helsingin yliopistosta vuonna 1943. Sisarensa Elvin ohella Aira Sinervo kuului toimintansa vuonna 1936 aloittaneen vasemmistolaisen kulttuuriyhdistys Kiilan perustajajäseniin ollen sen ensimmäinen sihteeri. Hän kirjoitti säännöllisesti yhdistyksen julkaisuihin. Vuonna 1943 Kansan Lehdessä työskennellyt Sinervo sai yhdeksän vuoden vankeustuomion desantti Risto Westerlundin auttamisesta. Hän vapautui jatkosodan jälkeen.
Tuotannosta
Sotien jälkeen Sinervo kirjoitti useita kaunokirjallisia teoksia kirjailijanimellä Aira Brink. Hän kirjoitti sekä nuortenkirjoja että historiallisia romaaneja. Sinervon esikoisteos Memmoin arvat (1952) on tunnelmaltaan taianomainen ja sisältää fantasiakirjallisuuden elementtejä. Teos käsittelee kristinuskon ja pakanuuden yhteentörmäystä 1200-luvun Suomessa Hämeeseen ristiretkelle saapuvan piispa Tuomaan näkökulmasta. Kirja sijoittui toiseksi Tammen pohjoismaisessa nuortenkirjakilpailussa.
Sinervon toinen teos Velhojuuri (1953) sijoittuu 1600-luvulle Pietari Brahen aikaan. Se kertoo espanjalaisesta aatelismiehestä, joka etsii kaukaa Pohjolasta spitaalin parantavaa yrttiä. Noitavainojen aikaiseen Suomeen ja mystiseen Kaukoitään sijoittuvan monivaiheisen pääjuonen taustalla kulkee viittaussuhde Pedro Calderón de la Barcan tunnettuun filosofiseen näytelmään Elämä on unta (1635).
Vuonna 1959 ilmestyivät Sinervon teokset Koirantassujen rapinaa ja nuortenromaani Tapahtui toukokuussa, joka kuvailee näkökulmanvaihdosten kautta 14-vuotiaiden luokkatoverusten kipeitä kokemuksia, koulukiusaamista sekä kuolemaa ja mielenterveyden järkkymistä lähipiirissä.
Sinervon vuonna 1960 ilmestynyt kohua herättänyt romaani Koskessa kolisten kuvailee 1950-luvun vasemmistolaisuutta liikkeen sisältä käsin.
Sinervon sanoituksista tunnetuimpia lienee Henrik Otto Donnerin säveltämä Raja Pepe & Paradise -yhtyeen levyllä Niin vähän on aikaa.
Kennedy Leigh
Kennedy Leigh (s. 11. maaliskuuta 1994 Minnesota, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen pornonäyttelijä. Uransa hän aloitti vuonna 2012.
Jordan EJ12
Jordan EJ12 oli Gary Andersonin suunnittelema auto, jolla Jordan kilpaili kaudella 2002. Autoa ajoivat italialainen Giancarlo Fisichella ja japanilainen Takuma Satō. Auto käytti Elfin polttoainetta, Brembon jarruja, Hondan moottoria (sillä ehdolla, että Satō saa ajaa tallissa) ja Bridgestonen renkaita. Auton paino oli 600 kg, pituus 4600 mm, korkeus 950 mm ja akselinväli 3000 mm.
Kauden alku oli tallille erittäin vaikea. Auto osoittautui epäluotettavaksi, Hondan moottorit eivät toimineet odotusten mukaan ja kaiken lisäksi rahatilanne oli heikko, vaikka talli saikin pääsponsorikseen saksalaisen kuriiripalvelun DHL. Tallin rahapulan kasvaminen johti lopulta siihen, että talli irtisanoi 40 työntekijää. Tämän seurauksena tallin tekninen johtaja erosi tehtävistään.
Fisichella avasi pistetilin vasta kauden kuudennessa kilpailussa, Itävallan GP:ssä, sijoittumalla tuloksissa viidenneksi. Hän ajoi uusi sijoituksensa Monacon ja Kanadan GP:ssä. Seuraavissa neljässä kilpailussa talli ei saanut yhtään pistettä. Fisichella katkaisi pisteettömyyden ajamalla kuudenneksi Unkarin GP:ssä. Kauden päättäneessä Japanin GP:ssä Satō ajoi kotiyleisönsä edessä viidenneksi, ja saavutti näin F1-uransa ensimmäiset pisteet.
Valmistajien MM-sarjassa Jordan sijoittui kuudenneksi yhdeksällä pisteellään, mikä oli tallin huonoin saavutus sitten kauden 1993 (3 p.). Kauden aikana autolla ei saavutettu yhtäkään voittoa, palkintopallipaikkaa, nopeita kierrosta tai paalupaikkaa.
Alejandro de Humboldtin kansallispuisto
Alejandro de Humboldtin kansallispuisto on kansallispuisto Kuubassa, Holguínin ja Guantánamon provinssien alueella. Nimensä kansallispuisto on saanut saksalaisesta luonnontieteilijästä Alexander von Humboldtista, joka vieraili saarella vuonna 1800 ja 1801.
Puisto valittiin UNESCOn maailmanperintöluetteloon vuonna 2001. Puistossa virtaavat Karibian saarten pisimmät joet.
Shayne Toporowski
Shayne Angelo Toporowski (s. 8. joulukuuta 1975 Paddockwood, Saskatchewan, Kanada) on kanadalainen pelaajauransa päättänyt jääkiekkoilija.
Ura
Toporowski on pelannut useissa eri seuroissa ja kahdeksassa eri sarjassa. SM-liigassa hän on edustanut Espoon Bluesia, Lahden Pelicansia, Tampereen Ilvestä, Rauman Lukkoa, Lappeenrannan SaiPaa ja Tampereen Tapparaa. Toporowski edusti Lukkoa neljän kauden ajan.
Toporowski on Los Angeles Kingsin 2. kierroksen NHL-varaus. Hän on pelannut NHL:ssä kolme ottelua Toronto Maple Leafsin joukkueessa. Lisäksi Toporowski on pelannut Saksan DEL-liigassa, Ruotsin Elitserienissä, Venäjän superliigassa, Irlannin Super Leaguessa, American Hockey Leaguessa ja juniorisarja WHL:ssä.
Kausi 2008–2009 oli Toporowskille ehkä uransa parhaimpia, koska hän oli SaiPan paras pistemies koko kauden ajan tehoilla 18+28=46. Kaudeksi 2010–2011 Toporowski siirtyi Tapparaan yksivuotisella sopimuksella. Tappara-vuoden jälkeen Toporowski pelasi yhden kauden Itävallassa monikansallisessa EBEL-liigassa pelaavan Villacher SV:n riveissä. Viimeisen kautensa Toporowski pelasi Yhdysvalloissa CHL-liigan Quad City Mallardsin joukkueessa, jossa kantoi varakapteenin A-tunnusta ja toimi joukkueen pelaaja-valmentajana.
Pelityyli
Toporowski on arvostettu henkilö pelaajien keskuudessa. Lukossa hän oli joukkueen kapteeni. Lisäksi hän toimi SaiPan kapteenina varsinaisen kapteenin Ville Kohon loukkaannuttua. Toporowski tunnetaan pelaajana, joka taistelee ja tekee kovasti töitä joukkueelle. Kovanaamana tunnettu Toporowski on tapellutkin SM-liigassa muutamaan otteeseen.
ACF Fiorentina
ACF Fiorentina (ennen AC Fiorentina) on firenzeläinen jalkapalloseura, joka perustettiin alun perin vuonna 1926 kahden seuran, Libertasin ja Club Sportivo Firenzen, yhdistyessä. Seuran alkuperäiset värit olivat punainen ja valkoinen, mutta vuonna 1928 seuran väriksi vakiintui violetti, josta tulee myös seuran lempinimi La Viola. ACF Fiorentinasta käytetään myös lempinimeä Gigliati Firenzen vaakunakukan (giglio) mukaan, joka löytyy myös seuran logosta.
Seura pelaa kotiottelunsa Italian jalkapalloliiton (FIGC) entisen puheenjohtaja Artemio Franchin mukaan nimetyllä stadionilla, jonka suunnitteli alun perin arkkitehti Pier Luigi Nervi. Stadion otettiin käyttöön 13. syyskuuta 1931 ja sitä uusittiin merkittävästi jalkapallon MM-kisoja varten vuonna 1990. Sen kapasiteetti on 47 282 ja kentän mitat ovat 105 m x 68 m.
Vuonna 2006 ACF Fiorentina sai syytteen sopupelaamisesta edellisillä kausilla. Tuomioistuin tuomitsi Fiorentinan putoamaan Serie B:hen ja aloittamaan seuraava kausi pistemenetyksillä. Myös seuran presidentti Andrea Della Valle ja hänen veljensä saivat toimitsijakiellot. Valituksen ansiosta ACF Fiorentinaa ei lopulta pudotettu Serie B:hen vaan se aloitti Serie A:ssa miinuspisteillä (–19) kuitenkaan saamatta pelata Mestarien liigassa. Lokakuun lopulla kauden jo alettua vetoomustuomioistuin lievensi tuomiota, ja Fiorentina sai lopulta 15 miinuspistettä.
Power Macintosh 7300
Power Macintosh 7300 on Apple Computerin 17. helmikuuta 1997 julkaisema tietokone. Mallin edeltäjinä toimi kaksi Power Macintosh -konetta, 7600 ja 7200, ja se julkaistiin yhdessä kallimpien 8600 ja 9600 -mallien kanssa. Power Macintosh 7300 käytti samaa Outrigger-koteloa kuin edeltäjänsä. Laitteesta julkaistiin myös AWS-palvelinversio nimellä WGS 7350/180. Power Macintosh 7300 -mallien tuotanto lakkautettiin 10. marraskuuta 1997.
Yleistä
Power Macintosh 7300 on toistaiseksi ainoa Applen tietokone, joka on päivitys suuremmalla mallinumerolla varustettuun tietokoneeseen. Power Macintosh 7600 -tietokoneisiin verrattuna 7300 sisältää uudemman PowerPC 604e -suorittimen, mutta siitä puuttuu videoliitännät. Molemmissa malleissa on suoritin tytärkortilla, mikä ominaisuus puuttui hankalasti päivitettävästä 7200-mallista.
Mallit
WGS 7350/180 -mallista oli kolmella ohjelmistopaketilla varustettua versiota, toimistokäyttöön tarkoitettu "Application Server Solution", tiedostopalvelinkäyttöön tarkoitettu "AppleShare Server Solution" ja verkkopalvelinkäyttöön tarkoitettu "Internet Server Solution".
Tekniset tiedot
PC-yhteensopivassa mallissa oli PCI-kortille sijoitettu, ylimääräinen PC-suoritin ja tilaa 64 MTtn keskusmuistille MS-DOS-prosesseja varten. PCI-kortissa oli myös 15-nastainen sarjaportti.
Residylause
Residylause on funktioteoriassa tulos, jonka avulla voidaan määrittää annetun funktion määrättyjä integraaleja. Sen mukaan jos funktio f on analyyttinen alueessa A pisteitä lukuun ottamatta ja jos \gamma on nollahomotooppinen polku A:ssa, joka ei kulje pisteiden  kautta, on
missä res(f,zk) on funktion f residy pisteessä zk.
Stalker: Shadow of Chernobyl
S.T.A.L.K.E.R. : Shadow of Chernobyl on GSC Game Worldin kehittämä ensimmäisen persoonan ammunta- ja selviytymiskauhupeli. Peli julkaistiin Microsoft Windowsille vuonna 2007.
Pelille on myös julkaistu esiosa Stalker: Clear Sky vuonna 2008 ja jatko-osa Stalker: Call of Pripyat vuonna 2009.
Pelaaminen
S.T.A.L.K.E.R.-lyhenne tulee sanoista Scavengers, Trespassers, Adventurers, Loners, Killers, Explorers ja Robbers.
Juoni
Juoni perustuu löyhästi Arkadi ja Boris Strugatskin kirjaan Stalker: Huviretki tienpientarelle (1972).
Peli sijoittuu vaihtoehtoiseen historiaan vuoteen 2012. Vuonna 2006 Tšernobylissä tapahtui toinen räjähdys, jonka seurauksena alueelle syntyi n. 60 km laaja, säteilyn saastuttama vyöhyke. Pian alueelta alkoi kuulua huhuja myös mutatoituneista elämänmuodoista, oudoista ilmiöistä sekä paikoista joissa tavalliset luonnonlait ovat vääristyneet. Alueelta (jota alettiin kutsua nimellä "The Zone") alkoi löytyä myös artefakteja, erilaisia esineitä joista osalla on hyödyllisiä, jopa yliluonnollisia ominaisuuksia. Tutkijoiden, yksityisten keräilijöiden sekä rikollisjärjestöjen kiinnostuttua artefakteista alueelle alkoi virrata laittomasti stalkereiksi kutsuttuja aarteenmetsästäjiä uhmaten Ukrainan armeijaa, mutantteja sekä alueen muita vaaroja. Pelissä pelaaja ohjaa muistinsa menettänyttä stalkeria, Marked Onea, joka oli ainoa selviytyjä The Zonen läpi ajaneen rekan tuhouduttua salamaniskussa. Ainoat vihjeet hänen menneisyydestään on hänen kämmentietokoneellaan oleva muistiinpano joka käskee häntä etsimään ja tappamaan stalkerin nimeltään Strelok, sekä hänen käsivarressaan oleva tatuointi. Pelillä on seitsemän vaihtoehtoista loppua, jonka lopulta määrää täysin pelaajan oma pelityyli.
Vastaanotto
GameSpot antoi pelille arvosanaksi 8,5/10 arvostelussaan.
IGN antoi pelille arvosanaksi 8,2/10 arvostelussaan.
Matti Kekki
Matti Kekki (11. maaliskuuta 1868 Antrea – 11. maaliskuuta 1933 Viipuri) oli suomalainen agronomi ja maanviljelijä sekä kansanedustaja vuosina 1910–1911 ja 1919–1922.
Yrjö Reenpää
Yrjö Reenpää, vuoteen 1935 Renqvist (18. heinäkuuta 1894 Helsinki – 18. joulukuuta 1976 Helsinki) oli suomalainen filosofi ja fysiologi sekä Helsingin yliopiston fysiologian professori. Hän kehitti yleistä aistinfysiologiaa Immanuel Kantin tietoteorian, psykofysiikan ja Edmund Husserlin ja Martin Heideggerin fenomenologian pohjalta. Filosofisesti hän edusti fenomenologiaa.
Matti Kekki
Matti Kekin vanhemmat olivat maanviljelijä Matti Kekki ja Anni Suni. Hän pääsi ylioppilaaksi 1890 Viipurin lyseosta ja valmistui agronomiksi Mustialasta 1896. Kekki oli maanviljelijänä Kesälahdella 1896–11902, Immolan tilalla Ruokolahdella ja viimeksi vuodesta 1912 Kilpeenjoella Viipurin pitäjässä. Kekki oli Viipurin läänin maanviljelysseuran karjanhoitokonsulenttina vuodesta 1902 alkaen ja hän kävi vuonna 1904 Tanskassa tutustumassa karja- ja meijeritalouteen.
Yrjö Reenpää
Elämä
Yrjö Reenpään isä oli kustannustalon johtaja, professori, valtiopäivämies Alvar Renqvist ja äiti Karin Serlachius. Ylioppilaaksi tulon 1912 jälkeen hän ryhtyi opiskelemaan lääketiedettä ja opiskeluaikana aloitti tutkimustyön silloisen fysiologian professori Robert Tigerstedtin johdolla. Hän väitteli tohtoriksi aistinfysiologisella tutkimuksella Über den Geschmack. Toimittuaan välillä puolustuslaitoksen palveluksessa päämajan lääkintäosastolla Mikkelissä hän palasi Helsingin yliopiston fysiologian laitokselle jatkamaan aistin- ja havaintofysiologisia tutkimuksia 1925. Robert Tigerstedtin seuraajan Carl Tigerstedtin kuoltua hänestä tuli 1927 fysiologian professori, josta virasta hän jäi eläkkeelle 1962. Talvi- ja jatkosodan aikana hän toimi muun muassa Puolustuslaitoksen lääkintäosaston toimistopäällikkönä ja ilmavoimien psykofysiologisen laitoksen johtajana, sotilasarvoltaan Reenpää oli lääkintaeverstiluutnantti (1944).
Reenpään puoliso vuodesta 1922 oli Karin Ingegard Loveson, perheeseen syntyi yksi lapsi, Brita, joka myöhemmin avioitui professori Erkki Aaltion kanssa.
Yleinen aistinfysiologia
Aluksi kokeellisiin tutkimuksiin painottuvat aistin- ja havaintofysiologiset tutkimusaiheet maku-, tunto-, lihas- ja liiketuntoaistien alueilla johtivat Reenpäätä käsittelemään yleisen aistinfysiologian keskeistä psykofyysistä ongelmaa. Hän mittasi ärsykemuuttujien ja aistinelämyssuureiden keskinäisiä suhteita ja totesi niissä lainalaisuuksia, joiden perusteella oli mahdollisuus esittää malleja fenomenaalisten aistinhavaintojen rakenteesta ja metriikasta. Hän esitti yleisen aistinfysiologisen aksiomatiikan myös matemaattisessa muodossaan, joka oli sopusoinnussa kantilaisen tietoteorian ja vuosisadan alkupuolella syntyneen fenomenologian kanssa. Työtovereineen hän todensi aksiomatiikan kuvaaman havaintomoninaisuuden rakenteen paikkansapitävyyttä eri aistinpiirien alueilla psykofyysisin mittausmenetelmin.
Matti Kekki
Kekki oli Viipurin läänin itäisestä vaalipiiristä. Hän edusti vuonna 1910 Nuorsuomalaista puoluetta ja vuosina 1919–1921 Edistyspuoluetta.
Yrjö Reenpää
Filosofia
Aistin- ja havaintofysiologiset tutkimukset vakuuttivat Reenpään siitä, että aistinhavainnot muodostavat tiedon perustan myös eksakteissa tieteissä. Hänen mukaansa käsitteet voidaan johtaa perustavanlaatuisemmista havainnoista Kantin peruslause- ja kategoriataulukkojen järjestelmänä. Käsitteellisyys syntyy havainnon sisällöstä ajasta irrottamisella isomorfiseksi ajattomaksi olioksi. Psykofyysisen ongelman Reenpää tulkitsee kausaaliongelman sijasta samanaikaisuusperiaatteen (simultaani-isomorfia) ja käsitevastaavuuden perusteella.
Matti Kekki
Matti Kekki oli naimisissa vuodesta 1897 Aina Hilda Aleksandra Printzin kanssa. Kekki toimi maanviljelijänä Viipurissa, kunnes kuoli siellä 65-vuotispäivänään 1933.
Juho Hoikkanen
Juho Hoikkanen (29. lokakuuta 1876 Laukaa – 1. kesäkuuta 1947 Kesälahti) oli kirjailija ja kansakoulunopettaja.
Yrjö Reenpää
Yhteiskunnallinen toiminta
Tieteellisen toimintansa ohella Yrjö Reenpää toimi suomalaisen lääkäriseuran Duodecimin puheenjohtajana (1933–1936), Pohjoismaisen fysiologiyhdistyksen puheenjohtajana (1936–1939), Suomalaisen Tiedeakatemian esimiehenä (1942–1943) ja Eteläsuomalaisen osakunnan inspehtorina. Erityisen läheistä hänelle oli toiminta Suomen Kulttuurirahastossa, jonka kannatusyhdistyksen ensimmäisenä puheenjohtaja hän toimi 1937–1953 ja sen jälkeen rahaston hallintoneuvoston esimiehenä 1968 asti ja hänet nimitettiin Suomen Kulttuurirahaston kunniaesimieheksi. Rahasto järjestää Yrjö Reenpää -luentoja kunnioittaakseen professori Reenpään työtä Suomen tiede- ja taide-elämän hyväksi. Luentoja on järjestetty vuodesta 1979. Luennoitsijalle luovutetaan Wäinö Aaltosen suunnittelema Yrjö Reenpää -mitali.
Dalmatia
thumb|Dalmatian sijainti. Dalmatian alue Kroatian kartalla (mukana Kotorin lahden alue) Joskus katsotaan kuuluvan Dalmatiaan: Dalmatia on historiallinen alue [[Kroatiassa, Adrianmeren rannikolla. Se on saanut nimensä alueella ennen ajanlaskun alkua asuneesta dalmaattien kansasta. Alueen nimi on säilynyt dalmatiankoiran nimessä; rotu on Kroatiasta kotoisin.
Historia
Roomalaiset valloittivat alueen 229–213 eaa. Rooman valtakunnan osana alue kuului ensin Illyricumin provinssiin ja sitten Illyricum Superiuksen provinssiin. Myöhemmin se muodosti oman Dalmatian provinssinsa. Keisarikunnan jaossa Dalmatia tuli osaksi Länsi-Rooman valtakuntaa. Vuosina 489–535 alue kuului itägoottien valtakuntaan, ja sen jälkeen se liitettiin Itä-Rooman keisarikuntaan.
Ensimmäisessä maailmansodassa ympärysvallat lupasivat 1915 osan Dalmatiaa Italialle. Alue kuitenkin liitettiin Rapallon sopimuksen mukaan serbien, kroaattien ja sloveenien kuningaskuntaan lukuun ottamatta Zadarin kaupunkia, joka liitettiin Italiaan. Vuonna 1931 siitä tuli osa Jugoslaviaa.
Toisen maailmansodan aikana Italia miehitti Dalmatian, ja siitä muodostettiin Dalmatian kuvernoraatti, johon liitettiin myös Italialle ennestäänkin kuulunut Zadar. Sodan päätyttyä alue palautettiin Jugoslavialle, johon myös Zadar vuonna 1946 liitettiin.
Nykyisin Dalmatia kuuluu Kroatiaan, ja se on kehittymässä matkailualueena. Alueella sijaitsevat muun muassa merkittävät turistikaupungit Split ja Dubrovnik.
Bernward
thumb|Bernwardin patsas [[Hildesheimissa]] Pyhä Bernward (n. 960 – 20. marraskuuta 1022) oli Hildesheimin piispa 993–1022.
Bernward syntyi saksilaiseen aatelisperheeseen ja opiskeli Hildesheimin katedraalikoulussa. Vuodesta 977 hän toimi kirjurina ja kronikoijana Otto II:n ja Theofanon hovissa. Vuodesta 987 tai 988 Bernward oli yhdessä tulevan paavin Sylvester II:n kanssa vastuussa nuoresta hallitsijasta Otto III:sta.
Bernwardin aikana Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan johdossa oli saksilaisia hallitsijoita, joiden juuret olivat Hildesheimin alueella ja jotka olivat Bernwardin sukulaisia. Tuohon aikaan Hildesheim oli keisarikunnan keskuspaikkoja ja Bernward oli päättänyt antaa kaupungille imagon, joka sopisi sen tärkeyteen.
Bernwardin kuuluisimpia aikaansaannoksia ovat Hildesheimin tuomiokirkon pronssiset ovet, jotka jäljittävät Rooman Santa Sabinan basilikan puuovien pyhää historiaa ja varhaisromaaninen Mikaelinkirkko, joka valmistui vasta Bernwardin kuoleman jälkeen.
Paavi Celestinus III julisti Bernwardin pyhimykseksi.
Ukrainalainen viittomakieli
Ukrainalainen viittomakieli (ukrainaksi Українська жестова мова, lyh. УЖМ) on Ukrainan kuurojen käyttämä viittomakieli. Kieli perustuu venäläiselle viittomakielelle.
Arviolta 219 000 henkilöä käyttää ukrainalaista viittomakieltä. Kielenhuollosta vastaa erillinen osasto Ukrainan kansallisessa pedagogisessa akatemiassa.
Ensimmäinen kuuroille tarkoitettu koulu perustettiin Ukrainaan vuonna 1830. Ukrainan kuurojen liitto perustettiin vuonna 1933. Vuonna 1992 Ukrainan parlamentti tunnusti järjestön kuurojen viralliseksi edustajaksi.
Syyskuussa Kiovassa järjestetään kuurojen teemaviikko, jonka tarkoituksena on tuoda esille ukrainalaisen viittomakielen käyttäjien kulttuuria sekä opettaa viittomakielen alkeita ihan kenelle tahansa. Ohjelmaan kuuluu myös ukrainalaista musiikkia, jota on käännetty viittomakielelle.
Vuonna 2014 ensi-iltansa saanut elokuva Plemja (ukr. Плем'я) voitti monia palkintoja. Elokuvan alkuperäisessä julkaisussa käytetään ainoastaan viittomakieltä eikä sitä ole tekstitetty.
Kenotafi
thumb|[[John F. Kennedy|JFK Memorial, Dallas]] thumb|[[Voortrekker-monumentti, Etelä-Afrikka]] Kenotafi on muistohauta, tai hautamuistomerkki, joka on pystytetty toisaalle haudattujen muistoksi. Kyseessä voi olla monumentti tai tyhjä hauta. Sana on johdettu kreikasta: κενοτάφιον = kenotaphion (kenos, tarkoittaa "tyhjää", ja taphos, "hauta"). Vaikka suuri osa kenotafeista on omistettu yksittäisille vainajille, monet niistä kunnioittavat ryhmiä, kuten rintamalle jääneitä sotilaita.
Leukaluiden seisake
Leukaluut (lyh. Lut) on entinen seisake Tampere–Pori-rataosalla, nykyään Nokian kaupunkiin kuuluvan Suoniemen Sadanleukaluunsalmessa Kuloveden pohjoisrannalla. Junat eivät siellä enää pysähdy, mutta paikalla on nykyään mökkiläisten kokoontumispaikka. Seisake oli käytössä vuosina 1961–1989.
Sadanleukaluunsalmi on erään tarinan mukaan saanut nimensä siihen isonvihan aikana hukkuneiden venäläisten sotilaiden mukaan.
Larry Holmes
Nousu WBC:n maailmanmestariksi
Amatööriurallaan Holmes otteli 22 ottelua ja saavutti 19 voittoa. Hän toimi raskaansarjan maailmanmestari Muhammad Alin harjoituskumppanina ennen siirtymistään ammattilaiseksi vuonna 1973. Voitettuaan 27:nnessä ammattilaisottelussaan Las Vegasissa 25. maaliskuuta vuonna 1978 Earnie Shaversin 12-eräisessä kamppailussa kaikin tuomariäänin hän pääsi haastamaan maailmanmestari Ken Nortonin WBC-liiton raskaansarjan mestaruudesta.
Holmes lähti 9. kesäkuuta 1978 Las Vegasissa käytyyn kamppailuun altavastaajana ja voitti mestaruuden 15-eräisen kamppailun jälkeen jaetuin tuomariäänin 2–1. Holmesin ja Nortonin välistä ottelua pidetään tasoltaan yhtenä vuosikymmenen parhaimmista mestaruusotteluista.
Aika WBC:n maailmanmestarina
Holmes puolusti WBC-mestaruuttaan ensimmäistä kertaa Alfredo Evangelistaa vastaan. Tämän jälkeen hän voitti haastajansa Ossie Ocasion, Mike Weaverin, Earnie Shaversin, Lorenzo Zanonin, Leroy Jonesin ja Scott LeDoux'n, jonka jälkeen hän kohtasi paluun tehneen Muhammad Alin lokakuussa 1980.
Kaksi vuotta viimeisimmän ottelunsa jälkeen Ali harjoitteli kovasti ja laihdutti kertyneitä kiloja päästäkseen ottelukuntoon. Kun ottelu alkoi, paljastui 30-vuotias Holmes kuitenkin nopeammaksi kuin 38-vuotias Ali, joka joutui luovuttamaan ottelun ennen 11. erän alkua silmäkulmiensa auettua. Ensimmäistä kertaa urallaan Muhammad Ali ei kyennyt jatkamaan ottelua loppuun asti. Ottelun tuomari, Alin valmentaja ja jopa Holmes ovat myöhemmin sanoneet toivoneensa ottelun loppuvan jo aiemmin. Ottelun jälkeen Holmes meni Alin pukuhuoneeseen tapaamaan häntä ja kertoi olevansa todella pahoillaan hänen hakkaamisestaan ja rakastavansa tätä. Voitostaan huolimatta Holmes oli masentunut ja hän on myöhemmin sanonut olevansa ylpeämpi ”nuoren Alin kanssa sparraamisesta kuin vanhan Alin voittamisesta”.
Alin jälkeen Holmes puolusti mestaruuttaan menestyksekkäästi vielä Trevor Berbickiä, Leon Spinksiä, Renaldo Snipesia, Gerry Cooneya, Randall ”Tex” Cobbia, Lucien Rodriguezia, Tim Witherspoonia ja Scott Frankia vastaan.
Aika IBF:n maailmanmestarina
Holmes luopui voittamattomana WBC-liiton mestaruusvyöstään jouduttuaan erimielisyyksiin promoottori Don Kingin kanssa. Hänet kuitenkin tunnustettiin uuden IBF-liiton mestariksi, ja tätä titteliään hän puolusti vielä James Smithiä, David Beytä ja Carl Williamsia vastaan, kunnes menetti mestaruutensa 21. syyskuuta vuonna 1985 Las Vegasissa haastaja Michael Spinksille. Hävitessään ensimmäistä kertaa oli Holmes ehtinyt otella 48 kertaa ammattilaisena voittamattomana. Ring Magazine nimesi ottelun vuoden yllätykseksi. Holmes kohtasi Spinksin uudelleen 19. huhtikuuta 1986 Las Vegasin Hilton Hotelissa, jolloin voitto meni tuomariäänin 2–1 Spinksille. Tappion jälkeen hän ilmoitti lopettavansa uransa.
Paluuyritykset
Oltuaan 1,5 vuoden ajan eläkkeellä Holmes palasi kehiin Mike Tysonia vastaan otteluun haastajana WBC-, IBF- ja WBA-liittojen maailmanmestaruudesta. Ottelu päättyi jo neljännessä erässä Tysonin voittoon teknisellä tyrmäyksellä Holmesin käytyä erän aikana kolmesti kanveesissa. Jälleen kerran Holmes ehti lopettaa uransa, mutta palasi vielä vuonna 1991 takaisin. Voitettuaan kuusi ottelua, joukossa muun muassa entinen WBO-liiton raskaansarjan maailmanmestari Ray Mercer, hän otteli 19. kesäkuuta vuonna 1992 Caesars Palacessa Evander Holyfieldiä vastaan WBC:n, WBA:n ja IBF:n mestaruudesta. Ottelu kesti täydet 12 erää, mutta voitto meni kaikin tuomariäänin Holyfieldille. 8. huhtikuuta 1995 Holmes otteli Oliver McCallia vastaan WBC-liiton maailmanmestaruudesta, mutta tälläkin kertaa hävisi tuomariäänin 3–0. Vielä 24. tammikuuta vuonna 1997 hän otteli uuden IBO-liiton mestaruudesta Brian Nelseniä vastaan Kööpenhaminassa, mutta hävisi myös tällä kertaa.
18. kesäkuuta 1999 Holmes sai nimiinsä Legends of Boxing Heavyweight -tittelin voitettuaan James Smithin kahdeksannen erän teknisellä tyrmäyksellä. Tätä titteliään hän puolusti seuraavan vuoden marraskuussa Mike Weaveriä vastaan. Hän palasi nyrkkeilykehään vielä heinäkuussa 2002 ja voitti 10-eräisessä kamppailussa Eric Eschin 3–0.
Partakello
Partakello (Campanula barbata) on monivuotinen kellokasvilaji. Se on lehtiruusukkeellinen ruoho, joka kasvaa 10–40 senttimetriä korkeaksi. Kasvin lehdet, varsi ja kellojen liuskojen sisäpuoli ovat runsaskarvaisia. Kellomaisia kukkia on kahdesta kahdeksaan kappaletta varressa, ne ovat kooltaan 2–3 cm, nuokkuvia ja loistavansinisiä.
Partakello esiintyy Keski- ja Etelä-Euroopan vuoristoissa, lisäksi sen levinneisyyteen kuuluu pieni erillisalue Etelä-Norjan tuntureilla. Norjassa partakelloa esiintyy harvinaisena Opplandin läänissä.
Milan Baroš
Milan Baroš (s. 28. lokakuuta 1981 Vigantice, Tšekkoslovakia) on tšekkiläinen jalkapalloilija, pelipaikaltaan hyökkääjä. Hän pelasi Tšekin maajoukkueessa 93 maaottelua ja teki niissä 41 maalia. Seuratasolla hän on pelannut muun muassa Englannissa Liverpoolin, Aston Villan ja Portsmouthin joukkueissa sekä Turkissa Galatasarayn ja Antalyasporin joukkueissa.
Ura
Baroš aloitti uransa Baník Ostravassa. Hyvät esitykset kotimaan kentillä herättivät kiinnostusta ulkomailla ja kesällä 2002 Liverpool FC hankki hyökkääjän 3,2 miljoonan punnan siirtosummalla. Peliaika seurassa oli vaihtelevaa eivätkä peliesitykset vastanneet sitä, mitä hän oli esittänyt Tšekin maajoukkueessa kesän 2004 EM-kilpailuissa, missä hän oli turnauksen paras maalintekijä 5 osumallaan. Liverpoolissa Baroš voitti vuonna 2005 Mestarien liigan ja 2003 Liigacupin. Baroš kärsi myös pahasta loukkaantumisesta, joka piti hänet sivussa pitkään kaudella 2003–2004. Hän siirtyi elokuussa 2005 Aston Villaan 6,5 miljoonalla punnalla.
Barošin seurajoukkueura eteni repaleisena, peliaikaa tuli niukasti eikä hyökkääjä onnistunut lunastamaan maalinteko-odotuksia uusissa seuroissaan. Hän edusti Lyonia ja Portsmouthia, kunnes siirtyi kesällä 2008 Turkin Superliigaan Galatasarayn joukkueeseen. Debyyttikausi 2008–2009 oli Barošin uran paras, kun hän tehtaili 20 maalia ja voitti liigan maalikuninkuuden. Paha loukkaantuminen syksyllä 2009 pilasi Barošin hyvin alkaneen kauden ja hän oli pitkään sivussa pelikentiltä. Sittemmin peliaika jäi vähäiseksi ja helmikuussa 2013 hän siirtyi FK Baník Ostravaan. Kevätkauden jälkeen hän palasi vielä Turkkiin, jossa pelasi Antalyasporin joukkueessa. Kausi meni piloille loukkaantumisen takia.
Syksyllä 2014 Baroš teki paluun pelikentille Baník Ostravassa. Kauden jälkeen hän siirtyi FK Mladá Boleslaviin kaksivuotisella sopimuksella.
Baroš valittiin Tšekin maajoukkueeseen Saksan MM-kilpailuihin 2006, mutta loukkaantumisen vuoksi hän pystyi pelaamaan ainoastaan yhdessä ottelussa.
Stalker
Stalker voi tarkoittaa ainakin seuraavia asioita:
Krokvatnet
Krokvatnet on järvi Moskenesøyan saarella Norjan Lofooteilla. Järvi sijaitsee Moskenesin kunnan alueella ja siihen virtaa vettä sitä ympäröiviltä Hermannsdalstindenin, Ertnhelltindenin ja Moldtindenin huiput käsittäviltä vuorilta. Järven vesi laskee Ternnesvatnetin kautta Forsfjordenin vuonoon.
Vanamokasvit
Vanamokasvit (Linnaeaceae) on Dipsacales-lahkoon kuuluva kaksisirkkaisten kasvien heimo. Siihen kuuluu noin 36 lajia, jotka jaetaan neljään tai viiteen sukuun. Ne kasvavat luonnonvaraisina lauhkeassa ja vileässä vyöhykkeessä. Useimmat vanamokasvit ovat varpuja tai köynnöksiä, ja niiden kukat ovat kellon tai suppilon muotoisia.
Nykyisin vanamokasvit luokitellaan usein osaksi kuusamakasvien (Caprifoliaceae) heimoa.
NTV (Venäjä)
NTV on yksi Venäjän kolmesta päätelevisiokanavasta. Omistajana toimii Venäjän poliittista johtoa Kremliä lähellä oleva öljy- ja kaasukonserni Gazprom holdingyhtiönsä Gazprom-Median välityksellä. Televisiokanava NTV on perustettu 1993. Sen päämaja sijaitsee Moskovassa.
Muut kaksi Venäjän päätelevisiokanavaa ovat Ykköskanava ja Rossija.
Historia: kritisoijasta vallanpitäjien kanavaksi
Televisiokanava NTV:n perusti oligarkki Vladimir Gusinski vuonna 1993. Gusinski sai houkuteltua kanavalleen aikansa parhaita journalisteja ja uutisankkureita, joiden kautta kanava nousi yhdeksi kriittisimmistä ja katsotuimmista televisiokanavista.
Vuoden 1999 duuman vaalien ja vuoden 2000 presidentinvaalien aikana NTV kritisoi Tšetšenian sotaa ja Vladimir Putinia. Tämä sai Venäjän poliittisen johdon Kremlin toimimaan. 8. toukokuuta 2000 veroviranomaiset tekivät ratsian televisioaseman tiloihin. Tästä alkoi prosessi, jonka seurauksena Gusinski pakotettiin 20. heinäkuuta myymään televisiokanava öljy- ja kaasukonserni Gazpromille.
Seuraavana vuonna erotettiin televisiokanava NTV:n johto. Samalla kanava lopetti Venäjän poliittisen johdon kritisoimisen. Osa toimittajista siirtyi Gusinkin perustamaan TV-6 -kanavaan, joka siihen asti oli toiminut ainoastaan viihdekanavana. Seuraavana vuonna venäläinen oikeus lakkautti tämän kanavan.
Svetozar Marković
thumb|Svetozar Marković Svetozar Marković (21. syyskuuta (J: 9. syyskuuta) 1846 Jagodina, Serbia – 10. maaliskuuta 1875 Trieste, Itävalta-Unkari) oli serbialainen poliittinen kirjailija ja toimittaja, jonka on sanottu tuoneen sosialistisen ajattelun Serbiaan.
Koska Markovićin elinaikana Serbiassa ei ollut kehittynyttä kapitalismia, hän keskittyi kirjoituksissaan puolustamaan pientalonpoikia valtion virkakoneistoa vastaan ja visioi perinteisiin zadruga-yhteisöihin perustuvan agraarisen sosialismin mahdollisuuksista ilman kapitalistista vaihetta. Hän oli lahjakas poliittisten aatteiden kansanomaistaja, ja hänen vaikutuksestaan monet nuoret serbialaiset älyköt kiinnostuivat sosialismista. Marković kannusti massoja aktivoitumaan poliittisesti ja pyrki edistämään myös osuustoimintaliikettä. Hän vaikutti merkittävästi myös serbialaiseen kirjallisuuteen vahvistamalla realistista suuntausta. Markovićin kahdeksanosaiset kootut teokset julkaistiin vuosina 1891–1912.
Kommunistisessa Jugoslaviassa Marković tunnustettiin sosialistiseksi edelläkävijäksi, ja hänen kirjallinen tuotantonsa julkaistiin uudelleen.
Purtojuurikasvit
Purtojuurikasvit (Dipsacaceae) on kaksisirkkaisten Dipsacales-lahkoon luokiteltu, aiemmin omaksi heimokseen luokiteltu kasviheimo. Siihen kuului 290 lajia, jotka jaettiin 11 sukuun. Nykyisin tämä heimo on Dipsacoideae-alaheimo kuusamakasvien (Caprifoliaceae) heimossa.
Purtojuurikasvit kasvavat luonnonvaraisina Euraasiasta Uuteen-Guineaan ulottuvalla alueella ja Afrikassa. Suomessa kasvavat luonnossa purtojuuri (Succisa pratensis) ja ketoruusuruoho (Knautia arvensis). Lisäksi joitain lajeja viljellään koristekasveina.
Kringeldalsvatnet
Kringeldalsvatnet on järvi Moskenesøyan saarella Norjan Lofooteilla. Järvi sijaitsee Moskenesin kunnan alueella Hermannsdalstinden-vuoren juurella. Järven vesi on peräisin lähinnä Hermannsdalstindenin sulavilta lumipeitteiltä. Järven vesi laskee Litlforsvatnetin kautta Forsfjordenin vuonoon.
Litlforsvatnet
Litlforsvatnet on järvi Moskenesøyan saarella Norjan Lofooteilla. Järvi sijaitsee Moskenesin kunnan alueella Hermannsdalstinden-vuoren juurella. Siihen virtaa vettä sen pohjoispuolella olevalta Kringeldalsvatnetin järveltä. Järven vesi laskee sen itäpuolella sijaitsevaan Forsfjordenin vuonoon.
Lasse Paasikko
Lasse Juhani Paasikko (s. 1. lokakuuta 1959 Kiikka ) on muusikko, säveltäjä, sanoittaja ja sovittaja. Hän soittaa koskettimia ja haitaria Finlanders-yhtyeessä, jota oli perustamassa vuonna 1984 Jussi Lammelan ja Aarne Hartelinin ohella.
Pleocyemata
Pleocyemata on toinen kymmenjalkaisten äyriäisten (Decapoda) kahdesta alalahkosta. Se on monimuotoinen ryhmä, joka käsittää suurimman osan kaikista kymmenjalkaisista, yli 14 000 lajia, muun muassa ravut, taskuravut, erakkoravut ja langustit. Toiseen alalahkoon Dendrobranchiata kuuluu vain noin 500 lajia katkarapuja, vaikkakin nk. varsinaiset katkaravut kuuluvat nekin Pleocyemata-alalahkoon.
Lasse Paasikko
Soittouran lisäksi Paasikko toimii myös tanssimusiikin kouluttajana.
Pleocyemata
Pleocyemata-alalahkon äyriäisiä yhdistävä piirre on, että ne kantavat ja hautovat muniaan takaruumiinsa alla, kun taas Dendrobranchiata-katkaravut laskevat munansa veteen, jossa tapahtuu ulkoinen hedelmöitys. Alalahkoja erottaa myös kidusrakenne: Pleocyemata-ryhmässä kidukset ovat yksinkertaiset, so. levymäiset tai rihmamaiset, kun taas Dendrobranchiata-alalahkossa kidukset ovat puumaisesti haarautuneet.
Aukusti Neitiniemi
Aappo Aukusti (A. A.) Neitiniemi (25. tammikuuta 1875 Kittilä – 7. huhtikuuta 1965 Kittilä) oli suomalainen kansanedustaja vuosina 1924–1929 sekä kunnallisneuvos vuodesta 1947. Hänet valittiin Kansallisesta Kokoomuksesta Lapinmaan vaalipiiristä.
Neitiniemi valmistui kansanopistosta 1900 ja toimi yli puolen vuosisadan ajan Uuden Suomettaren ja Uuden Suomen asiamiehenä. Hän oli presidentin valitsijamiehenä 1925.
Neitiniemi toimi elämänsä aikana pappilan renkinä, metsänhakkuu- ja uittotöissä, maanviljelijänä, osuuskassan kirjanpitäjänä ja hoitajana, kalastajana sekä poronhoitajana. Hän kuoli kotikunnassaan Kittilässä 90-vuotiaana.