cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Nikolai Ramm Østgaard
Østgaard oli itsekin tunnettu urheilija, joka osallistui murtomaahiihtoon Holmenkollenin kisoissa 1910 ja 1913 ja voitti jalkapallon Norjan mestaruuden Lyn Fotballin riveissä vuosina 1908, 1910 ja 1911. Østgaard oli Norjan hiihtoliiton puheenjohtaja vuosina 1927–1930.
ISO 4217
ISO 4217 on ISO-järjestön ylläpitämä kansainvälinen standardi, joka määrittää kunkin maan valuutalle kolmikirjaimisen koodin eli tunnuksen (esimerkiksi EUR, USD tai GBP). Valuuttatunnukset on kehitetty käytettäviksi kansainvälisessä rahaliikenteessä ja muissa vastaavissa tilanteissa, joissa eri valuutat on kyettävä erottamaan toisistaan yksiselitteisesti. Yleensä tunnuksen kaksi ensimmäistä kirjainta tulevat kansainvälisestä maakoodista ja kolmas kirjain valuutan nimestä.
Katajanokan tulli- ja pakkahuone
Tulli- ja pakkahuone on Helsingin Katajanokalla sijaitseva historiallinen rakennus. Se valmistui vuonna 1901, ja kyseessä on Helsingin kolmas pakkahuone vanhan tulli- ja pakkahuoneen (1765) sekä uuden tulli- ja pakkahuoneen (1854) jälkeen. Rakennus sijoittuu Katajanokanlaiturin, Kanavakadun, Satamakadun ja Ankkurikadun väliin.
Tulli- ja pakkahuoneen huoneistopinta-ala on 6 268 neliömetriä. Rakennusta ei ole suojeltu asemakaavalla, mutta se on osa vanhaa Katajanokkaa, valtakunnallisesti merkittävää kulttuuriympäristöä. Vuonna 2023 Helsingin kaupunki käynnisti hintakilpailun rakennuksen myymiseksi ja kehittämiseksi.
Historia
Rakennuksen suunnitteli Gustaf Nyström sen jälkeen, kun kaksi aikaisempaa tulli- ja pakkahuonetta oli todettu riittämättömiksi. Rakennustyöt alkoivat maaliskuussa 1899. Tyylillisesti rakennus edustaa uusrenessanssia yhdistettynä jugendiin. Sommittelussa on yhtäläisyyksiä Nyströmin suunnitteleman Vanhan kauppahallin (1899) kanssa. Pääjulkisivu sisäänkäynteineen on eteläpuolella eli meren suunnassa.
Rakennuksessa on kaksi kerrosta, ja siihen sijoitettiin alun perin sekä kylmää että lämmintä pakkahuone- eli tullivarastotilaa osana Eteläsatamaa. Rakennukseen kuuluivat myös tullikamari sekä liikennekonttorin työskentely- ja asiakastilat. Se oli tullin käytössä vuoteen 1993 asti, jolloin tulli muutti Sörnäisiin. Rakennus kunnostettiin vuonna 1994 ja peruskorjattiin vuosina 1999–2000. Osa tiloista kunnostettiin toimistokäyttöön, ja rakennusta ovat käyttäneet esimerkiksi markkinointi- ja it-alan yritykset. Vuosina 1994–2019 Helsinki vuokrasi rakennuksesta tiloja moskovalaisille yrityksille.
Maailman ympäristörahasto
Maailman ympäristörahasto (GEF, ) on maailmanlaajuinen rahasto, jonka tarkoituksena on tuottaa maailmanlaajuisia ympäristöhyötyjä tukemalla kehitysmaiden ympäristötoimia.
GEF on järjestäytynyt verkostomaisesti. Sillä on itsenäinen sihteeristö sekä arviointitoimisto. GEF:n varainhoitajana toimii Maailmanpankki, joka kanavoi tukea toimeenpanevien järjestöjen, kuten YK:n ympäristöohjelman (UNEP) kautta.
GEF perustettiin alun perin Maailmanpankin pilottihankkeeksi avustamaan maailmanlaajuista ympäristönsuojelua. Vuonna 1992 sen osapuolet päättivät muodostaa siitä Rion ympäristöhuippukokouksen toimintasuunnitelmassa sovitun mukaisesti YK:n ilmastopuitesopimuksen (UNFCCC) ja biologista monimuotoisuutta koskevan yleissopimuksen (UNCBD) rahoitusinstrumentin, ja uusimuotoinen GEF aloitti toimintansa vuonna 1994. Sen jälkeen GEFistä on tullut Tukholman sopimuksen (POPs), aavikoitumissopimuksen (UNCCD) ja elohopeasopimuksen (Minamata) virallinen rahoitusmekanismi.
Vuosien 1991–2010 aikana GEF rahoitti yli 2 400:a hanketta yli 165 maassa noin 7,3 miljardilla eurolla. Vuonna 2010 noin puolet sen antamasta rahoituksesta kohdistui ilmastonmuutoksen hillintään. Suomi tukee GEF:ää 65 miljoonalla eurolla vuosina 2014–2018.
Kemihaaran erämaa-alue
Erämaa-alueen itäisin kohta on Kemihaarassa, jossa Naltiohaara, Keskihaara ja Kemihaara yhtyvät Kemijoeksi. Näistä läntisimmän eli Kemihaaran latvat ovat erämaa-alueen keskiosassa. Erämaa-alueen pohjoisosassa on aapasoita, jotka ovat Kemihaaran ja Lokan tekojärveen laskevan Pihtijoen vesien lähteitä. Erämaan keskiosan maisemaan kuuluvat paljaslakiset vaarat ja alueen eteläosassa kohovat yli 420-metriset Uittipiekantunturi ja Sorvortantunturi.
Kemihaaran erämaassa ei ole merkittyjä reittejä, mutta se soveltuu omatoimiseen retkeilyyn. Retkeily talvella on vaativaa, koska alueelle ei tehdä latuja. Uittipiekantunturin pohjoispuolella on autio- ja varaustupa.
Aragonia
Aragonia (espanjaksi ja aragoniaksi Aragón, katalaaniksi Aragó) on yksi Espanjan 17 itsehallintoalueesta.
Aragonian rajanaapurit ovat pohjoisessa Ranska, idässä Katalonia, etelässä Valencia ja lännessä Kastilia-La Mancha, La Rioja ja Navarra. Aragoniaan kuuluvat Zaragozan, Huescan ja Teruelin maakunnat. Ne on edelleen jaettu 33 piiriin (comarca).
Itsehallintoalueen johtajana on toiminut Javier Lambán Montañés heinäkuusta 2015 alkaen.
Maantiede
Aragonia koostuu kolmesta hyvin erilaisesta maantieteellisestä osasta. pohjoisosaa hallitsevat Pyreneet, etelärajalla on Iberianvuoret ja niiden välissä Ebron laakso. Monte Perdido (3 355 m) on osa Ordesa y Monte Perdidon kansallispuistoa.
Aluejako
Aragonia koostuu kolmesta maakunnasta:
Maakunnat jakaantuvat kaikkiaan 731 kuntaan.
Suurimmat kunnat
Espanjan lisäksi Aragoniassa puhutaan aragonian kieltä joillain alueilla Pyreneiden laaksoissa ja katalaania Katalonian rajaseuduilla. Espanjan kielen Aragoniassa puhuttavaa murretta kutsutaan aragonianespanjaksi.
Historia
Aragonia oli Ranskan läänitysmaa (Jaca), itse julistettu kuningaskunta, joka yhdistettiin Pamplonan kuningaskuntaan (myöhemmin Navarra) 925. Aragonian kuningaskunta perustettiin uudelleen 1035 ja se kesti vuoteen 1707. Aragonian kuninkaat hallitsivat myös Kataloniaa, ja myöhemmin Baleaareja, Valenciaa, Sisiliaa, Napolia ja Sardiniaa.
Aragonian kuninkaat käyttivät myös Valencian ja Mallorcan kuninkaan, Barcelonan kreivin, Montpellier’n lääninherran, sekä Ateenan ja Neopatrian herttuan arvonimiä. Arvonimet vaihtelivat sitä mukaa kun alueita valloitettiin, menetettiin tai jaettiin jälkeläisille.
Kastilia ja Aragonia yhdistyivät 1479 avioliiton kautta personaaliunioniin ja Espanja luotiin tosiasiallisesti 1516 ja virallisesti 1707.
Mohammed Beck Hadjetlaché
thumb|right|Mohammed Beck Hadjetlaché Mohammed Beck Hadjetlaché (oikealta nimeltään Kasi Beck Ahmetukov) (1870 Istanbul, Osmanien valtakunta – 1929 Tukholma, Ruotsi) oli tšerkessisyntyinen toimittaja, kirjailija ja Venäjän valkoisen armeijan jäsen, joka taisteli bolševikkeja vastaan Venäjän sisällissodassa. Beck Hadjetlaché käytti monia salanimiä.
Elämäkerta
Mohammed Beck Hadjetlaché syntyi islaminuskoiseen tšerkessiperheeseen, joka oli paennut Venäjän Tšerkessiasta Turkkiin aikana, jolloin Venäjä kävi sissisotaa tšerkessikapinallisia vastaan. Beckin isä oli baššibazukki, joka oli kaatunut Turkin sodassa. Beck palasi vuonna 1882 Venäjälle, jossa hänet adoptoitiin Ettingerin perheeseen. Perhe oli lapseton ja kutsui häntä nimellä Grigori. 1890-luvulla Beck kirjoitti novelleja myös salanimellä Hadjetlaché.
Vuonna 1902 Beck liittyi Sosialistivallankumoukselliseen puolueeseen. Vuonna 1908 hän julkaisi Muslimi-lehteä Pariisissa ja Islamin maailma -sanomalehteä Pietarissa. Vuonna 1916 Beck pyysi Venäjän duumalta rahoitusta turkkilaisvastaiseen propagandakampanjaan, joka tapahtuisi kaikkialla Turkin valtakunnan alueilla.
Kun kommunistit saivat vallan, Hadjetlaché lähti Neuvosto-Venäjältä ja muutti vuonna 1918 Ruotsiin, jossa hän organisoi valkoista terroria. Hadjetlachén ryhmän 20 jäsentä suunnitteli vastaiskuja bolševikkeja vastaan Tukholmassa. Hadjetlaché osti Tukholman ulkopuolelta talon, johon hän kutsui punaisia. Tapettuaan heidät hän heitti ruumiit läheisiin järviin. Poliisi sai kiinni joukon vuonna 1919 ja löysi kolme ruumista järvestä. Teoistaan Hadjetlaché sai elinkautisen vankeusrangaistuksen. Hän kuoli vuonna 1929 Tukholman Långholmenin vankilassa.
Serbitasavalta
right|300px|thumb|Serbitasavallan kartta.
Serbitasavalta (, bosniaksi ja kroatiaksi Republika Srpska; myös Bosnian serbitasavalta ) on toinen poliittisista entiteeteistä, jotka muodostavat Bosnia-Hertsegovinan valtion; toinen on valtaosin bosniakkien ja kroaattien asuttama Bosnia-Hertsegovinan federaatio. Serbitasavallan pääkaupunki on Banja Luka. Sen pinta-ala on 25 053 km² ja väkiluku 1 218 107 (2013), joista noin 88 prosenttia on serbejä, kahdeksan prosenttia bosniakkeja ja neljä prosenttia kroaatteja.
Historia
Tammikuussa 1992 Bosnia-Hertsegovinan serbikansan tasavalta julistettiin Jugoslavian alueeseen kuuluvaksi tasavallaksi. Uuden tasavallan nimeksi muutettiin helmikuussa Bosnia-Hertsegovinan serbitasavalta. Se julistautui erilliseksi, uuteen Jugoslaviaan haluavaksi alueeksi huhtikuussa 1992. Hanke ei kuitenkaan saanut kansainvälistä tunnustusta. Saman vuoden elokuussa nimestä jätettiin pois viittaus Bosnia-Hertsegovinaan, mistä lähtien alue on ollut viralliselta nimeltään yksinkertaisesti Serbitasavalta. Bosnia-Hertsegovinan sisällissodan (1992–1995) päättäneessä Daytonin rauhansopimuksessa tunnustettiin Serbitasavallan asema Bosnia-Hertsegovinan valtion osana, entiteettinä.
Politiikka
right|thumb|Serbitasavallan lippu
Sisällissodan aikana ja vielä kymmenen vuotta sen jälkeen Serbitasavallalla oli myös armeija, mutta elokuussa 2005 se liitettiin Bosnia-Hertsegovinan asevoimiin.
Serbitasavallassa on kaksikamarinen parlamentti, kansalliskokous. Ylähuoneen eli kansojen talon jäsenistä on serbejä, bosniakkeja, kroaatteja kutakin ryhmää kahdeksan ja kunnanvaltuustojen valitsemia neljä. Kansalliskokouksessa on 83 jäsentä, joista neljäsosa valitaan vaalilistoilta ja kolme neljäsosaa henkilövaalilla.
Hallinnollinen aluejako
Serbitasavallassa on 63 kuntaa ryhmitettyinä seitsemään alueeseen (aluekeskus):
Pyynikin kesäteatteri
thumb|upright=1.25|Pyynikin kesäteatterin pyörivä katsomo.
Pyynikin kesäteatteri on Tampereen Pyynikillä toimiva ulkoilmateatteri, joka tunnetaan erityisesti pyörivästä katsomostaan. Se on yksi Suomen suurimpia kesäteattereita ja Suomessa pisimpään yhtäjaksoisesti toiminut ulkoilmateatteri.
Teatterin perustivat näyttelijät Yrjö Kostermaa ja Toivo Mäkelä. Se aloitti toimintansa vuonna 1948 Tampereen Kesäteatterin nimellä Joselininniemessä Pyhäjärven rannalla, missä näytännöt järjestetään vielä nykyisinkin. Vuonna 1955 vetovastuu siirtyi Tampereen Teatterikerholle, jolloin myös teatterin nimi muuttui Pyynikin kesäteatteriksi.
Pyynikin kesäteatteri kasvatti katsojalukujaan koko 1950-luvun loppupuoliskon ajan. Sisustusarkkitehti Reijo Ojasen suunnittelema 800-paikkainen pyörivä katsomo valmistui vuonna 1959. Todellisen läpimurtonsa teatteri teki 1960-luvulla, jolloin näytelmäsovitus Väinö Linnan kirjasta Tuntematon sotilas saavutti siellä valtavan suosion ja pysyi ohjelmistossa lähes koko vuosikymmenen. Vuonna 1972 Pyynikin kesäteatteri siirtyi esittämään kesän aikana vain yhden näytelmän. Lähes kaikkina aikaisempina toimintavuosina ensi-iltoja oli ollut kaksi kesässä.
1980- ja 1990-lukujen taitteessa teatterissa elettiin murroskautta Tampereen Teatterikerhossa pitkään vaikuttaneiden Olavi Veistäjän ja Veli Sandellin kuoltua. Uutena vetäjänä toimi alkuun teatterineuvos Rauli Lehtonen. Häntä seurasivat tehtävässä professori Panu Rajala ja hallintojohtaja Reima Jokinen.
Pyörivä katsomo peruskorjattiin 1990-luvun puolivälissä, jolloin paikkamäärä nousi 836:een. Pyynikin kesäteatterin toiminnanjohtajaksi tuli elokuussa 2000 Jari Nieminen, ja vuoden 2001 alusta teatterin toimintaa on ylläpitänyt Pyynikin Kesäteatterisäätiö. Vuonna 2005 valmistui katsomon katos, joka pidentää teatterin käyttöaikaa sekä keväällä että syksyllä. Uudeksi toiminnanjohtajaksi valittiin vuonna 2016 Hanna Suurhasko.
Teatteria ennen säätiömuotoa vetänyt Tampereen Teatterikerho on ollut tärkeä vaikuttaja Tampereen kulttuurielämässä, sillä sen tuella käynnistettiin Tampereen Teatterikesän toiminta vuonna 1969 sekä lasten ja nuorten ohjelmistoon keskittyvän Teatteri 2000:n toiminta vuonna 1985.
Ohjelmisto
Pyynikin kesäteatterin ohjelmistovalinnat ovat alusta asti muodostuneet pääasiassa kotimaisesta draamasta ja komediasta. Pyynikillä on nähty muun muassa Aleksis Kiven, Minna Canthin, Johannes Linnankosken, Joel Lehtosen, Maiju Lassilan, Maria Jotunin, Jalmari Finnen, Väinö Linnan, Kalle Päätalon ja Hella Wuolijoen teoksia. Ulkomaisista klassikoista esitetyimpiä ovat olleet William Shakespearen näytelmät.
thumb|[[Mikko Kivinen ja Ilkka Heiskanen Pyynikin kesäteatterin Tuntemattomassa sotilaassa 1997.]] Pyynikin kesäteatterin tunnetuin ja menestynein näytelmä on ollut Edvin Laineen ohjaus Väinö Linnan Tuntemattomasta sotilaasta. Se sai ensi-iltansa vuonna 1961 ja pysyi ohjelmistossa yhdeksän kesän ajan. Esitys keräsi kaikkiaan 348 854 katsojaa. 1970-luvulla katsotuimpia olivat Kalle Päätalon Ihmisiä kairassa Edvin Laineen ohjauksena (1977) ja Rauli Lehtosen ohjaama F. E. Sillanpään Ihmisiä suviyössä (1978). 1980-luvun suurimmiksi yleisömenestyksiksi Pyynikillä nousivat Jiří Menzelin ohjaus William Shakespearen näytelmästä Kesäyön unelma (1983) ja Simo Hämäläisen Kätkäläinen (1984), jonka ohjasi Markku Onttonen. Pyynikin kesäteatterista tuli jälkimmäisen myötä Suomen seitsemänneksi suurin teatteri.
1990-luvun ohjelmiston selkärangan muodostivat Väinö Linnan Täällä Pohjantähden alla -romaanitrilogiaan perustuneet Akseli ja Elina ja Täällä Pohjantähden alla sekä uusi versio Tuntemattomasta sotilaasta. Kaikki olivat Kalle Holmbergin ohjauksia. 2000-luvulla Pyynikin kesäteatterin ohjelmisto on painottunut komedioihin ja musiikkinäytelmiin.
Nuoren tytön päiväkirja
Nuoren tytön päiväkirja, nykyään nimellä Päiväkirja, on hollantilaisen juutalaistytön Anne Frankin toisen maailmansodan aikana kirjoittama päiväkirja. Sen ensimmäinen painos ilmestyi vuonna 1947.
Päiväkirjan lisäksi on julkaistu hänen kirjoittamansa Salaisen siiven tarinoita (suom. Marja Tyrkkö. Tammi, 1983), johon Anne valitsi päiväkirjastaan kertomuksia.
Päiväkirjan vaiheet
Anne Frank kirjoitti päiväkirjaansa ensin kotonaan, sitten perheensä piilopaikassa. Hän oli saanut kirjan 13-vuotislahjakseen. Ensimmäinen merkintä on tehty 12. kesäkuuta 1942 ja viimeinen 1. elokuuta 1944. Ensimmäisen parin kuukauden aikana Anne ei vielä kirjoittanut päiväkirjaansa säännöllisesti. Hän kirjoitti ”kirjeitä” monelle erinimiselle kuvitteelliselle ystävälle. Nimet hän keksi Joop ter Heul -kirjasarjan henkilöiden mukaan ja ilmeisesti kuvitteli itsensä päähenkilö Jopieksi. Myöhemmin Anne käytti päiväkirjassaan pelkästään nimeä Kitty.
Vuoden 1942 lopussa ja 1943 puolivälissä Anne alkoi kirjoittaa omaelämäkerrallisia kertomuksia pihasiivestä ja kouluajoilta, vuoden 1943 lopussa alakuloisia satuja ja vertauskuvallisia kertomuksia.
Kun Frankin perhe ja muut heidän piilopaikassaan olleet oli pidätetty, samassa talossa työskennelleet Otto Frankin yrityksen työntekijät Miep Gies ja Bep Voskuijl ottivat Annen päiväkirjan ja muut hänen kirjoituksensa talteen. Heidän tarkoituksenaan oli säästää ne, kunnes tyttö tulee itse takaisin. Hän ei kuitenkaan enää palannut keskitysleiriltä. Miep Gies ei silti lukenut papereita eikä antanut muidenkaan lukea. Otto Frank käänsi päiväkirjasta osia saksaksi äidilleen. Samoja tekstejä näytettiin myöhemmin eräälle historioitsijalle, joka halusi julkaista päiväkirjan. Aluksi Otto Frank ei pitänyt ajatuksesta, mutta lopulta hän suostui.
Hollantilaismuseot julkistivat 15. toukokuuta 2018 päiväkirjoista kaksi sivua lisää. Sivut olivat olleet piilossa ruskean liimapaperin alla. Frank oli kirjoittanut sivuille tuhmia vitsejä sekä mietteitään seksuaalikasvatuksesta ja siksi hän oli halunnut ne aikoinaan salata.
Eri versiot ja epäilyt aitoudesta
Alankomaiden valtiollinen sota-asiakirjain laitos (NIOD) julkaisi kuitenkin uuden laitoksen päiväkirjasta vuonna 1986. Se sisälsi A- ja B-version sekä Otto Frankin 1947 julkaiseman C-version.
Koska uusnatsit väittivät päiväkirjaa väärennökseksi, Otto Frankin piti Hampurin käräjäoikeuden käskystä luovuttaa kaikki Annen kirjoittamat tekstit tutkittavaksi. B-version Otto Frank oli antanut jo aikaisemmin ystävälleen Cor Suijkille, eikä hän halunnut sitä enää tutkinnankaan jälkeen takaisin. Hän kuitenkin kielsi B-version julkaisun eikä halunnut Suijkin kertovan koko asiasta, ennen kuin hän itse ja hänen toinen vaimonsa ovat kuolleet.
Päiväkirjan aitoutta koskevien epäilyjen takia Hollannin valtio julkaisi vuonna 1981 todistuksen siitä, että päiväkirja on aito.
Kriittinen laitos
Saksalaiset tutkijat julkaisevat päiväkirjasta kriittisen laitoksen, johon sisältyy aiemmin pois jätettyjä kohtia. Suomalainen tutkija Anna-Leena Perämäki valmistelee väitöskirjaa, jossa hän käsittelee viittä 1940-luvun päiväkirjaa pitänyttä juutalaisnaista. Hänen tiedossaan on, että Anne piti rinnakkain kahta päiväkirjaa. Kriittisen laitoksen on tarkoitus ilmestyä 2017.
Suosio
Nuoren tytön päiväkirja on käännetty 55 kielelle, ja sitä on painettu 25 miljoonaa kappaletta. Se onkin maailman myydyin päiväkirja. Se on myös maailman luetuin natsien rikoksista kertova kirjallinen dokumentti. Päiväkirja on liitetty osaksi Unescon ylläpitämää maailmanmuistoluetteloa. Unescon mukaan päiväkirja on yksi maailman kymmenestä luetuimmasta kirjasta. Etelä-Afrikan entinen presidentti Nelson Mandela luki päiväkirjaa muiden vankien kanssa ollessaan vankilassa Robben Islandilla, ja he saivat siitä rohkaisua.
Suomessa päiväkirja ilmestyi Eila Pennasen suomentamana nimellä Nuoren tytön päiväkirja vuonna 1955, jonka jälkeen siitä on otettu useita painoksia. Anita Odén suomennos Mirjam Presslerin toimittaman version pohjalta ilmestyi 2002. Uusi suomennos on tehty päiväkirjan täydennetystä versiosta, joka julkaistiin Hollannissa vuonna 1991. Siinä on mukana edellisestä versiosta pois jätettyjä kohtia, mutta siitä puuttuu edelleen juutalaisuuteen liittyviä merkintöjä, jotka tulevat vuoden 2017 kriittiseen laitokseen.
Elokuvia ja musikaali
Päiväkirjan pohjalta on tehty elokuva Anne Frankin päiväkirja (The Diary of Anne Frank) vuonna 1959. Aiheesta on tehty myös useita muita elokuvia ja dokumentteja, kuten minisarja Anne Frank vuonna 2001. Espanjassa päiväkirjasta on tehty musikaali Ana Frank, Un Canto a la Vida. Musikaalin ensi-ilta oli Madridissa 28. helmikuuta 2008. Siinä päiväkirja on herätetty eloon yhdeksi päähenkilöksi ja Anne Frankin alter egoksi.
Suomalaisen talonpojan koti-lääkäri
Suomalaisen talonpojan koti-lääkäri on Elias Lönnrotin terveysopas vuodelta 1839.
Koti-Lääkäriä aiemmin oli julkaistu suomeksi joitakin kansalle tarkoitettuja lääketieteen kirjoja kuten Nordbladin terveysopas ja pienempiä ohjevihkoja kuten vuonna 1776 julkaistu "Neuwo niitten wirwoittamiseen, jotka häyrystä, sauwusta eli wahingollisesta löyhkästä näkywät kuollexi eli owat kuoleman waarasa" ja vuonna 1803 julkaistu "Neuwo kuinga hukkuneita ihmisiä pitä hengihin pyyttämän".
Lönnrotilla oli hyvät mahdollisuudet kuvata lääketiedettä tavalliselle kansalle. Hän oli vaatimatonta sukua, hän oli kerännyt kansanperinnettä ja oli luonteeltaan neuvokas. Lisäksi hän oli suvaitsevainen ja suhtautui myönteisesti kansanomaisiin parannustapoihin. Lönnrot oli myös ihmiskäsityksessään aikaansa edellä. Hänen mukaansa aine ja henki olivat saman ihmisen eri ilmenemismuotoja. Niinpä hän kirjoitti Koti-Lääkärissä: "Mielenliikunnot koskewat ruumiisenki, sillä niin owat henki ja ruumis wälillänsä yhdistetyt, ettei kumpikaan mitään yksinänsä kärsi. Lepo, toiwo, tytywäisyys ja kohtuullinen ilo pitäwät ihmisen terweenä, ja wielä toisinaan parantawat sairaanki. Mutta wahingollinen on ylellinen ilo ja riemu, jos liiallinen suru, murhe ja alamielisyyski." .
Odotus (albumi)
Odotus on Nicolen vuonna 2002 julkaistu esikoisalbumi.
Kappaleet
Kaikki sovitukset Nicole.
Schleiermacher
Schleiermacher on seuraavien henkilöiden sukunimi:
Schleiermacher
Tasavallan presidentti
Tasavallan presidentti tarkoittaa seuraavia:
Veli-Pekka Hänninen
Veli-Pekka "Vepe" Hänninen (s. 1959) on suomalainen käsikirjoittaja.
Alkuperäiseltä ammatiltaan Hänninen on pastori. Hänninen on kirjoittanut etupäässä TV:lle sarjoja, kuten Hyvät neuvot kalliit (2000) Kylmäverisesti sinun (2000–2005) ja Rikas mies (2004). Hän käsikirjoitti myös Heikki Kujanpään ohjaaman puolipitkän elokuvan Pieni pyhiinvaellus (2000).
Vepe Hänninen tunnetaan myös laulajana ja lauluntekijänä. Hän on julkaissut albumit Tyhjät tuolit (2015) ja Houkan haaveet (2020).
Louis Domingue
Louis Boileau-Domingue (s. 6. maaliskuuta 1992 Quebec, Kanada) on kanadalainen jääkiekkomaalivahti. Hän pelaa NHL-joukkue Pittsburgh Penguinsin organisaatiossa. Domingue on Phoenix Coyotesin viidennen kierroksen varaus vuodelta 2010.
Ura
Domingue varattiin 13. pelaajana QMJHL-joukkue Moncton Wildcatsiin vuonna 2008. Hän pelasi QMJHL:ssä Monctonissa ja Quebec Rempartsissa. Vuonna 2010 hänet valittiin pelaamaan CHL:n lupaavien tulokkaiden ottelussa.
Jääpallon SM-sarjakausi 1981–1982
Jääpallon Suomen mestaruus 1982 ratkaistiin kaksinkertaisen sarjan päätteeksi pelatuilla play off -otteluilla. Mestaruuden voitti Oulun Luistinseura
Sarjataulukko
JPS putosi sarjasta suoraan. Kampparit säilyi karsinnan jälkeen. Sarjaan nousi Keminmaan Pallo.
Louis Domingue
Ura
Domingue varattiin Phoenix Coyotesiin ja hän teki joukkueen kanssa sopimuksen 1. kesäkuuta 2011. Hänet laitettiin vielä kaudeksi 2011–2012 pelaamaan QMJHL:ään Quebec Rempartsiin, jossa hän oli maalivahtien torjuntaprosenttien ykkönen 91,4 prosentillaan. Seuraavana vuonna kaudella 2012–2013 hän teki ammattilaisdebyyttinsä pelaten AHL-joukkue Portland Piratesissa sekä ECHL-joukkue Gwinnett Gladiatorsissa.
Jääpallon SM-sarjakausi 1981–1982
Välierät
Välierät pelattiin kaksiosaisina ja ne aloitettiin runkosarjassa heikommin menestyneen kotikentällä. Samoin meneteltiin myös loppuotteluissa. Pronssiottelu oli yksiosainen.
Louis Domingue
Ura
2014–2015 kaudella Domingue nostettiin takaisin Coyotes NHL-ryhmään paikkaamaan sairastuvalle joutunutta Mike Smithiä. Hän pääsi ensimmäisen kerran jäälle 31. tammikuuta 2015 käydyssä ottelussa Ottawa Senatorsia vastaan, jossa hän päästi kaksi maalia 7–2 tappioon päättyneessä ottelussa. Seuraavassa ottelussa Domingue aloitti tolppien välissä ja torjui voiton itäisen konferenssin johtopaikalla olevasta Montreal Canadiensistä maalein 3–2. Loppukauden hän toimi Smithin korvaajana.
Jääpallon SM-sarjakausi 1981–1982
Suomen mestarit
OLS: Jussi Mäkelä, Jukka Palinsaari, Jouni Taskila; Jari Huovinen, Kalevi Immonen, Pasi Kalliokoski, Tuomo Lämsä, Jari Löthman, Juha Niemikorpi, Timo Okkonen, Ari Rintala; Ilkka Alatalo, Matti Alatalo, Juha Krankkala, Kari Moilanen, Esa Määttä, Jukka Ohtonen; Asko Eskola, Eero Hamari, Risto Kontturi, Jari Loukkola, Jari Surakka. Valmentaja Reijo Karppinen.
Louis Domingue
Ura
Seuraavalla kaudella Mike Smithin uusi loukkaantuminen nosti Dominguen Coyotesin miehistöön, josta hän hyvien otteiden myötä otti aloittavan maalivahdin paikan Anders Lindbäckiltä. Domingue solmi heinäkuussa 2016 kaksivuotisen jatkosopimuksen Coyotesin kanssa.
Marraskuussa 2019 Tampa Bay Lightning lähetti Dominguen New Jersey Devilsiin vaihdossa ehdolliseen seitsemännen kierroksen varausvuoroon vuoden 2021 varaustilaisuudessa.
Emmanuel Adetoyese Badejo
Emmanuel Adetoyese Badejo (s. 13. heinäkuuta 1961) on nigerialainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi Oyon hiippakuntaan 4. tammikuuta 1986 ja inkardinoitiin Osogbon hiippakuntaan 3. maaliskuuta 1995. Hänet nimitettiin Oyon koadjuuttoripiispaksi 14. elokuuta 2007. Piispaksi vihkiminen seurasi 20. lokakuuta. Pääkonsekraattorina toimi Julius Babatunde Adelakun, jota avustivat Gabriel 'Leke Abegunrin ja Michael Patrick Olatunji Fagun.
Darth Nihilus
Darth Nihilus on tunnettu voimakkaana sith-lordina. Hän pukeutui punavalkoiseen naamioon ja pitkään mustaan kaapuun. Nihilus esiintyy Star Wars: Knights of the Old Republic 2 -pelissä.
Emmanuel Adetoyese Badejo
Badejosta tuli Oyon piispa 4. marraskuuta 2009.
Katuutire Kaura
Katuutire Kaura (3. helmikuuta 1941 – 23. tammikuuta 2022) oli namibialainen poliitikko. Hän toimi Democratic Turnhalle Alliancen puoluejohtajana vuosina 1998–2013.
Kaura lähti 1970-luvulla Yhdysvaltoihin ja toimi high schoolin opettajana New Yorkin osavaltion Upper Nyackissa. Hän opiskeli Long Islandin ja Columbian yliopistoissa.
Darth Nihilus
Darth Nihilus oli sithin musta lordi (3959–3950 ennen Yavinin taistelua). Nihiluksen nuoruudesta ei tiedetä paljoakaan, mutta jotkut uskovat, että hän olisi ollut Alec, jediritari vanhasta tasavallasta. Nihilus oli varmasti selviytyjä mandalorialais-sotien viimeisestä taistelusta Malachor V:llä. Langennut jedi nimeltä Kreia (sithinä Darth Traya) otti hänet oppipojakseen. Nihiluksen taidot kehittyivät, ja hän erikoistui tekniikkaan, jota kutsutaan "Näläksi". Tekniikan hallitsija pystyi imemään elämän pois toiselta olennolta ja parantamaan sillä itsensä. Myös keisari Palpatine ja Exar Kun käyttivät tätä tekniikkaa. Nihiluksen himotessa yhä enemmän "ruokaa", hänen "nälkänsä" sai yliotteen hänestä, ja Nihilus unohti pian täysin fyysisen olemuksensa. Noin vuonna 3956, ennen Yavinin taistelua, Nihiluksesta oli tullut niin voimakas, että yksi olento ei riittänyt hänelle: hän siirtyi Katarr-planeetan ilmakehään ja imi kaiken elämän koko planeetalta lukuun ottamatta nuorta miralukaa nimeltään Visas Marr. Nihilus otti Visaksen orjakseen.
Katuutire Kaura
Kaura oli kahdesti ehdolla Namibian presidentiksi. Hän sai vuonna 1999 9,7 prosentin kannatuksen ja 2004 5,2 prosenttia äänistä.
Kaura kuoli tammikuussa 2022 koronaviruspandemiassa saamaansa tartuntaan 80-vuotiaana.
Darth Nihilus
Myöhemmin pakolaisjedi surmaa Nihiluksen tämän aluksella.
Aiheesta muualla
List of Star Wars characters es:Anexo:Personajes de Star Wars: Caballeros de la Antigua República fr:Personnages de Star Wars: Knights of the Old Republic II - The Sith Lords
Ihmissuhde
Ihmissuhde tarkoittaa jonkin tyyppistä yhteyttä kahden tai useamman ihmisen välillä. Ihmissuhteiden onnistumiseen tarvitaan empatiaa. Ihmissuhteiden synty ja ylläpito edellyttää vuorovaikutusta ja kommunikaatiota (ei välttämättä sanallista) yksilöiden välillä.
Ihmissuhteet voidaan jakaa muun muassa: Ihmissuhteet voivat toisaalta olla yhtä aikaisesti useampia ja toisaalta ne saattavat olla vaikeasti luokiteltavissa mihinkään selkeään kategoriaan.
Ihmissuhteita voivat olla esimerkiksi: Huom. Sukupuolisuhde tarkoittaa arkikielessä yleensä seksisuhdetta, eli puhtaasti seksiin perustuvaa ihmissuhdetta.
Emilia Pardo Bazán
thumb|Emilia Pardo Bazán Emilia Pardo Bazán eli Emilia, Pardo Bazanin kreivitär, (16. syyskuuta 1852 La Coruña — 12. toukokuuta 1921 Madrid) oli espanjalainen kirjailija. Hän kirjoitti romaaneja, novelleja ja kirjallisuuskritiikkiä. Hän tuli nuorella iällä tunnetuksi esseestään, joka käsittelee Emile Zolata ja naturalismia, ja esitteli englantilaisia ja venäläisiä kirjallisuuden suuntauksia espanjalaisille lukijoille.
Teoksia
Pardo Bazán julkaisi 18 romaania ja noin 600 novellia.
Keysher Fuller
pienoiskuva|pysty|Keysher Fuller vuonna 2020. Keysher Fuller (s. 12. heinäkuuta 1994 Puerto Limón) on costaricalainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan oikea laitapuolustaja. Hän edustaa kotimaassaan Heredianoa.
Fuller on aiemmin edustanut kotimaassaan Generación Saprissaa, Uruguay de Coronadoa ja Municipal Greciaa. Hän siirtyi Heredianoon kesällä 2018. Costa Rican mestaruuksien lisäksi hän on Heredianossa voittanut CONCACAF-liigan vuonna 2018.
Fuller pelasi Costa Rican maajoukkueessa ensimmäisen kerran helmikuussa 2019 ystävyysottelussa Yhdysvaltoja vastaan. Hän kuului Costa Rican joukkueeseen vuosien 2019 ja 2021 CONCACAF Gold Cupissa. MM-kilpailuissa 2022 hän pelasi avauskokoonpanossa joukkueensa kaikki kolme ottelua ja teki Japania vastaan ottelun ainoan maalin. Hän on pelannut 36 maaottelua, joissa 29 kertaa avauskokoonpanossa. Ensimmäisen maalinsa hän teki toisessa maaottelussaan Jamaikaa vastaan maaliskuussa 2019, toisen MM-karsintaottelussa Yhdysvaltoja vastaan lokakuussa 2021 ja kolmannen MM-kilpailuissa Japania vastaan marraskuussa 2022.
Kaisa Mustonen
Kaisa Mustonen on suomalainen entinen jalkapalloilija, joka pelasi 17 A-maaottelua vuosina 1997–1998. Vuonna 1997 Mustonen valittiin Suomen vuoden naispelaajaksi.
Louis Persinger
Louis Persinger (11. helmikuuta 1887 – 31. joulukuuta 1966) oli yhdysvaltalainen viulisti. Hän oli Eugène Ysaÿen oppilas. Persinger tunnetaan parhaiten loistavista oppilaistaan, joihin kuuluvat Yehudi Menuhin, Ruggiero Ricci ja Isaac Stern.
Supremacy: Your Will Be Done
Supremacy: Your Will Be Done (lyhyesti Supremacy, myös nimellä Overlord) on Probe Softwaren kehittämä ja Virgin Mastertronicin julkaisema strategiapeli. Peli on julkaistu vuonna Amigalle, Atari ST:lle, Commodore 64:lle ja DOS:ille sekä kaksi vuotta myöhemmin NES:ille.
pienoiskuva|256px|vasen|Kuvakaappaus pelin NES-versiosta.
Ere Kokkonen
Erkki Olavi ”Ere” Kokkonen oli suomalainen elokuvaohjaaja, käsikirjoittaja ja näyttelijä. Hän ohjasi kaikkiaan 33 elokuvaa vuosina 1966–2004. Hänet muistetaan erityisesti Uuno Turhapuro- ja Vääpeli Körmy -elokuvista sekä Arto Paasilinnan teosten filmatisoinneista.
Kokkonen teki tiivistä yhteistyötä Spede Pasasen kanssa 1960-luvulta aina tämän kuolemaan asti.
Lapsuus ja nuoruus
Ere Kokkonen oli Väinö ja Elna Kokkosen vanhin lapsi; perheeseen syntyi hänen jälkeensä vielä sisar Ulla. Kokkoset muuttivat Savonlinnan keskustasta Pääskylahteen Eren ollessa noin kahdeksanvuotias. Isä Väinö toimi talvet Wilh. Schaumanin vaneritehtaan verstaassa ja kesät konemestarina Pehr Schauman -hinaajassa, äiti Elna oli ompelija ja keittäjä.
Kokkonen oli lapsena ja nuorena innokas urheilija. Hän harrasti muun muassa jalkapalloa ja hiihtoa. Koulunkäynnin hän aloitti vuonna 1945 Puistokadun kansakoulussa. Savonlinnan poikalyseoon hän pääsi vuonna 1949 koulun 2536. oppilaana. Kouluaikana hän muun muassa perusti näytelmäkerhon ja soitti hetken rumpua teiniorkesterissa. Lyseossa hän jäi kerran luokalle mutta valmistui ylioppilaaksi yhdeksän vuoden jälkeen vuonna 1958.
Kokkonen suoritti varusmiespalveluksensa Hämeenlinnassa. Vuonna 1959 hän oli Haminassa Reserviupseerikoulun kurssilla 96. Samana keväänä hän pyrki opiskelemaan ohjaajaksi Teatterikorkeakouluun mutta karsiutui ainoana kolmen viimeisen hakijan joukosta. Syksyllä hän ilmoittautui Helsingin yliopiston matemaattis-luonnontieteelliseen tiedekuntaan lukemaan fysiikkaa. Opiskeluaikana hän osallistui Ylioppilasteatterin toimintaan ja aloitti syksyllä 1960 matematiikan opettajana Jokelan yhteiskoulussa. Samaan aikaan hän sai myös iltatyöpaikan Tesvision studio-ohjaajana. Kun Mainostelevisio haki lehti-ilmoituksella ohjaajaa, hän lähetti hakemuksensa ja sai paikan 15. kesäkuuta 1961.
Työura
Elokuvien lisäksi Kokkonen ohjasi televisiossa ja teatterissa sekä johti vuodesta 1995 alkaen omaa Komediateatteri Arenaansa, jossa hän tuotti ja ohjasi runsaasti poliittista ajankohtaissatiiria. MTV-teatteri-aikanaan 1960-luvulla hän teki myös vakavia draamoja.
Kritiikki
Tutkija Veijo Hietalan mukaan ”Spede on kaikkien tuottamiensa elokuvien varsinainen sielu, auteur, riippumatta siitä, mikä rooli hänellä on nimellisesti produktiossa ollut”. Ere Kokkonen kiisti tämän. Hänen mukaansa elokuvien lopputekstit kertovat luotettavasti siitä, kuka mistäkin tehtävästä on vastannut.
Harrastukset
Ere Kokkonen oli intohimoinen golfin harrastaja ja toimi Suur-Helsingin Golf ry:n puheenjohtajana vuosina 1986–1992, jolloin hän esimerkiksi suunnitteli Lakiston golfkentän ja valvoi sen rakentamista.
Yksityiselämä
Kokkonen oli naimisissa Tarja-Tuulikki Tarsalan kanssa vuosina 1960-1969. Kokkonen avioitui toisen kerran Titta Jokisen kanssa vuonna 1974 ja Kokkosen ainoa tytär Kiti syntyi jo saman vuonna. Jokinen ja Kokkonen erosivat 1978. Kolmannen puolison, Anna-Maija Kokkosen kanssa Kokkonen avioitui vuonna 1984 ja he olivat liitossa Kokkosen kuolemaan asti. Kokkonen kuoli 70-vuotiaana 16. lokakuuta 2008 pitkäaikaisen sairauden uuvuttamana Helsingissä. Hänet on haudattu Hietaniemen hautausmaalle.
Sosiaalipedagogiikka
Sosiaalipedagogiikassa tarkastelun kohteena on yksilön kasvun sosiaalinen luonne. Ihminen on lähtökohtaisesti sosiaalinen olento. Sosiaalipedagoginen teoria yhdistää kasvatustieteellisen ja yhteiskuntatieteellisen näkökulman. Sosiaalipedagoginen ajattelu asettaa painopisteen yksilön tai ryhmän kokonaistilanteen tarkasteluun. Sosiaalipedagoginen ammatillinen toiminta lähtee yksilön tai ryhmän sosiaaliseen ympäristöön perehtymisestä.
Sosiaalipedagoginen ammatillinen toiminta tapahtuu yhteiskunnallisissa muutos- ja murrosvaiheissa. Se tarkoittaa yksilöiden ja ryhmien sosiaalisten ja pedagogisten ongelmien yhteydessä annettavaa tukea tai rinnalla kulkemista sekä itseapuun auttamista. Tavoitteena on integroida yksilöitä ja ryhmiä yhteiskuntaan, tukemalla ihmistä löytämään oma paikkansa yhteiskunnasta. Lisäksi pyrkimyksenä on kohdata yhteiskunnan epäkohtia, auttaa huono-osaisia ja edistää hyvinvointia, oikeudenmukaisuutta, yhteiskuntarauhaa, yksilön vapautta, yhteiskuntavastuuta, yhteisöllisyyden kokemista ja osallistamista sekä ehkäistä syrjäytymistä ja leimaantumista.
Sosiaalipedagogiikalla on kaksi tehtävää. Kansalaisuusnäkökulmasta tarkasteltuna sosiaalipedagoginen työ on yleistä kasvatusta, joka koskee kaikkia. Huono-osaisuusnäkökulmasta sosiaalipedagogiikka pyrkii taas auttamaan yhteiskunnan huono-osaisia ja tuen tarpeessa olevia. Sosiaalipedagogiikan tarkastelun kohteena on yksilön kasvatuksen sosiaalinen luonne, ja se koskee niin tavallisia kansalaisia kuin syrjäytyneitäkin. Tarkastelun kohteena ovat siis ne inhimillisen kasvun prosessit, joiden kautta ihminen saavuttaa yhteiskunnallista osallisuutta, hyvinvointia, toimintakykyä ja elämänhallintaa ja varttuu täysvaltaiseksi kansalaiseksi.
Sosiaalipedagogiikka on toimintatiede ja toiminnallinen oppiala, joka näkyy kasvatus- ja sosiaalialan työssä. Sosiaalipedagoginen ajattelu ja toiminta elää ja kehittyy jatkuvasti erilaisten ihmis-, yhteiskunta-, moraali- ja tiedekäsitysten vaikutuspiirissä. Myös perinteet ja jokaisen aikakauden omat yhteiskunnalliset tapahtumat vaikuttavat sosiaalipedagogiikan tulkintaan. Monimerkityksellisyyttä voidaan selittää sillä, että sosiaalipedagogiikasta puhutaan alan kirjallisuudessa monella eri tasolla. Sosiaalipedagogiikka voidaan nähdä yhteiskunnallisena liikkeenä, tieteellisenä pedagogiikkana tai itsenäisenä tieteellisenä oppialana.
Sosiaalipedagogiikassa teoriaa ja käytäntöä ei voi erottaa toisistaan. Teoria on ajattelun väline, joka suuntaa ajatteluun perustuvaa toimintaa. Sosiaalipedagogiikka on siis vahvasti soveltavaa ja käytännöllistä. Saksalainen Buchkremer on kiteyttänyt sosiaalipedagogiikan sisällöksi kultaisen säännön: Kaikki, minkä tahdotte ihmisten tekevän teille, tehkää te heille.
Sosiaalipedagogisen toiminnan ja ajattelun historiaa
Joidenkin sosiaalipedagogiikan oppihistoriaa käsittelevien näkemysten mukaan sosiaalipedagogiikan on katsottu syntyneen jo antiikissa. Tämän aikaisista filosofeista muun muassa Aristoteles ja Platon alkoivat tarkastella kasvatuksen yhteiskunnallista ja poliittista merkitystä. Heidän pedagogisista ajatuksistaan huolimatta he eivät kuitenkaan käsitelleet huono-osaisuutta. Aatehistoriallisesta näkökulmasta tarkasteltuna sosiaalipedagoginen ajattelu ja toiminta ovat saaneet alkunsa keskiajan ja uudenajan vaihteessa. Tänä aikana syntyi sekä poliittisia että pedagogisia strategioita yhteiskunnallisten epäkohtien korjaamiseksi ja huono-osaisuuden lievittämiseksi. Renessanssista ja uskonpuhdistuksesta alkunsa saanut henkinen murros mullisti ihmis-, yhteiskunta- ja historiakäsitykset Euroopassa, ihmisten alkaessa ymmärtää omat mahdollisuutensa vaikuttaa omaan kohtaloonsa niin yksilönä kuin yhteiskuntanakin. Tästä pedagogiikan teoreetikot saivat innostusta kasvatuksen pohtimiseen, erityisesti yksilön ja yhteiskunnan välisen suhteen näkökulmasta. Sosiaalihistoriallisesti sosiaalipedagogisen ajattelun ja toiminnan voidaan katsoa syntyneen vastaukseksi teollistumisen ja kaupungistumisen aiheuttamiin yhteiskunnallisiin ongelmiin. Sosiaalipedagoginen toiminta ongelmien lievittämiseksi oli tänä aikana muun muassa kotikasvatuksen tukemista, täydentämistä ja korvaamista.
Reformistinen lähtökohta ja lähitieteet
Sosiaalipedagogiikka pyrkii uudistamaan yhteiskuntaa, joten se on luonteeltaan reformistista. Sosiaalisen reformismin tarkoituksena on ratkaista yhteiskunnan ongelmia pedagogisin keinoin esimerkiksi kehittämällä yhteiskunnan sivistystyötä, parantamalla lasten ja nuorten kasvuoloja ja mahdollistamalla yhteiskunnallinen osallistuminen. Sosiaalipedagogiikka liittyy vahvasti myös sosiaalipolitiikkaan ja ne täydentävät toisiaan. Sosiaalipolitiikka uudistaa lähinnä yhteiskunnan ulkoisia rakenteita lainsäädännön avulla, kun taas sosiaalipedagogiikka etsii mahdollisuuksia uudistaa yhteiskuntaa sisältäpäin kasvatuksen avulla.
Myös sosiaali- ja kulttuurireformismi liittyvät toisiinsa. Kulttuurireformismi pyrkii uudistamaan yhteiskunnan arvoja, elämäntapoja, kulttuuria ja kulttuuri-instituutioita. Kulttuurielämän alueella tapahtuvat muutokset johtuvat usein sosiaalisten reformien muutoksesta ja sama tapahtuu myös päinvastoin. Sosiaalipedagoginen toiminta ja ajattelu ovat saaneet osaltaan vaikutteita kulttuurikritiikistä ja vaihtoehtoisista elämäntavoista. Sosiaalipedagogisessa kulttuurireformissa korostetaan kaupunkikulttuurin niitä puolia, jotka vahvistavat elämän arvokkuutta ja mielekkyyttä. Monet muutkin yhteiskunnalliset liikkeet ja kansanliikkeet haluavat omalta osaltaan lievittää sosiaalista hätää erilaisilla kasvatuskeinoilla, pyrkimällä sosiaalisten ongelmien ratkaisuun ja auttamalla ihmisiä parantamaan elinolojaan.
Sosiaalipedagogiikan tieteellinen kehitys
Sosiaalipedagogiikan tunnetuimpia vaikuttajia olivat muun muassa Platon sekä Rousseau. Rousseau eritteli 1700-luvulla kasvatuksen yhteiskunnallisia edellytyksiä ja vaati radikaalisti sen pedagogista organisointia. Samaan aikaan myös muut ranskalaiset valistuksen ajan ajattelijat suuntasivat huomionsa muun muassa kasvatuksen yhteiskunnallisiin kytkentöihin vaatien pedagogisia uudistuksia. Tätä vaihetta sosiaalipedagogiikan historiassa voidaan pitää merkittävänä sen oppihistorian kannalta. Pestalozzi ja Fröbel nähdään käytännön kasvatustyössä näkyvän sosiaalipedagogiikan tienraivaajina. Ranskan vallankumouksen aikaan sosiaalipedagogiikka nähtiin rauhanomaisena vaihtoehtona vallankumouksen periaatteiden ja ihanteiden edistämiselle yhteiskunnassa. Siihen aikaan heräsi sosiaalinen tietoisuus, jonka myötä kasvatuksen yhteiskunnallinen luonne alettiin tiedostaa pedagogiikassa uudella tavalla. Tämän aatehistoriallisen näkökulman kautta tavoitteeksi tuli kasvattaa ihmiset itsestään huolehtivina subjekteina yhteiskunnan jäsenyyteen.
Sosiaalipedagoginen teoriakeskustelu on muodostunut maakohtaiseksi, omine erityispiirteineen ja teoreetikkoineen ja näin sen oppihistoriakin on hajanaista. Voimakkainta sosiaalipedagogiikan tieteen kehittyminen on ollut siellä, missä sen asema akateemisena koulutusalana on vakiintunut.
Sosiaalipedagogiikka-käsitteen synty ja kehitys Saksassa
Käsitteen synty liittyi Saksassa kaupungistumiseen, teollistumiseen ja modernisoitumiseen. Sosiaalipedagogiikan synnyn lähtökohtana olivat poliittiset pyrkimykset, jotka liittyivät taloudellisesti määrittyvien elinolojen heikkenemiseen. Sosiaalipedagogiikasta tuli Saksassa pyrkimysten ydin, jotka korostivat sosiaalisia näkökulmia kasvatuksessa. Pyrkimykset tähtäsivät siveellisyyden ja sosiaalisuuden kasvatukselliseen edistämiseen yhteiskunnassa. Tästä luettiin pois tavanmukainen koulukasvatus. Alkuperäisesti työn kohteena on ollut myös työläisperheiden heikentynyt kasvatuskyky, johon haettiin ratkaisua kasvatuksen keinoin.
Karl Mager (1810–1858) oli saksalainen kasvatusajattelija 1800-luvulla, jonka mukaan sosiaalipedagogiikka on yhteiskunnan kytkentöjä tutkiva pedagogiikan alue. Toinen kasvatusajattelija Adolph Diesterweg (1790–1866) ajatteli taas sosiaalipedagogiikan olevan huono-osaisten auttamiseen suuntautuvaa pedagogiikkaa. Auttamiseen kuului niin materiaalista auttamista kuin ennaltaehkäisyäkin. Näiden kahden samalla aikakaudella eläneiden kasvatusajattelijoiden näkemykset sosiaalipedagogiikasta poikkesivat siis toisistaan hyvinkin paljon. 1900-luvun alussa Saksassa sosiaalipedagogiikka tieteenä tai oppialana nähtiin kolmena erilaisena tulkintana.
Ensimmäinen näkökulma oli, että sosiaalipedagogiikka on sellaisen pedagogiikan sisältö, joka käsittelee kasvatusta ideaalista yhteiskuntaa ylläpitävään kansalaismoraaliin ja siveellisyyteen. Toinen näkökulma taas korosti sosiaalipedagogiikan olevan individuaalipedagogiikan rinnalla pedagogiikan toinen osa-alue. Viimeisen näkökulman mukaan sosiaalipedagogiikka on käytännöllisiin kasvatusongelmiin suuntautuva pedagogiikka. 1900-luvun tärkein sosiaalipedagogiikan teoreetikko Paul Natorp (1854–1927) loi ensimmäisenä sosiaalipedagogiikasta yhtenäisen tietojärjestelmän ja korosti tasa-arvoa, yhteisöllisyyttä ja oikeudenmukaisuutta yhteiskunnallisessa työnjaossa, politiikassa ja yhteiskuntaelämän hallinnossa.
1920-luvulla kehittyi käytäntöön suuntautuva henkitieteellis-hermeneuttinen sosiaalipedagogiikka, jonka teoreetikkona toimi Herman Nohl. Nohlin näkemys pedagogiikasta kattaa koko elämänkaaren ja sosiaalipedagogiikka on vaikeissa olosuhteissa elävien ihmisten pedagogista auttamista, josta tuli sosiaalipedagogiikka liikkeen aatteellinen perusta.
Sosiaalipedagogiikan teoriaperinne katkesi natsien aikaan vuonna 1933, jolloin ilmestyi uusi ideologia. Sodan jälkeen sosiaalipedagogiikan kehityksessä Saksassa oli kaksi eri vaihetta. Ensimmäinen vaihe oli sosiaalipedagogiikan paluu ja leimaantuminen lasten- ja nuortenhuolloksi. Toinen vaihe oli sosiaalipedagogiikan sosiaalitieteellistyminen, professionaalistuminen ja muotoutuminen akateemiseksi koulutus- ja työalaksi.
Espanjalaisen sosiaalipedagogiikan synty ja kehittyminen
Espanjalaisen sosiaalipedagogiikan kuvauksista ei löydy oppihistoriallisia kokonaisesityksiä, sillä espanjalaiset korostavat nykyhetken sosiaalipedagogisen yhteiskunnallisten käytäntöjen edistämistä. Hyvinvointivaltio syntyi Espanjassa hitaammin kuin pohjoisemmassa Euroopassa, jolloin myös maaperä sosiaalipedagogiikan kehittymiselle mahdollistui myöhemmin kuin muualla.Espanjassa ensimmäiset viittaukset varsinaiseen sosiaalipedagogiikkaan esitettiin vuonna 1903 ja ensimmäinen espanjalainen sosiaalipedagogi oli Ramón Ruiz Amado (1861–1934). Toinen sosiaalipedagoginen ajattelija Espanjassa oli Lorenzo Luzuriaga (1889–1959). Hänen mukaansa sosiaalipedagogiikka oli kiinteästi yhteydessä politiikkaan. Akateemisesti sosiaalipedagogiikan taival alkoi vuonna 1944, jolloin sitä alettiin opettaa Madridin yliopistossa kasvatustieteiden yhteydessä. Moderni espanjalainen sosiaalipedagogiikka syntyi 1970-luvulla. Sosiaalipedagogiikan tarkoitus oli etsiä ja löytää ratkaisuja yhteiskunnallisiin ongelmiin. José María Quintana Cabanas (s. 1930) oli tällaisen modernin espanjalaisen sosiaalipedagogiikan asiantuntija. Hänen mukaansa sosiaalipedagogiikka on sosiaalityön pedagoginen tiede. Hänen sanomansa Espanjassa on hyvin tunnettu, hän puolustaa klassisia arvoja: totuutta, hyvyyttä ja kauneutta ja humanistista pedagogiikkaa. Humanismin arvot, mm. ahkeruus, kritiikki, tasapaino ja persoonan arvostaminen nousevatkin espanjalaisessa keskustelussa usein esiin.
Espanjalainen sosiaalipedagogiikka eroaa saksalaisesta sosiaalipedagogiikasta esimerkiksi seuraavissa asioissa; espanjalaisten mielestä päiväkotikasvatus ei kuulu sosiaalipedagogiikkaan ja espanjalaiset tekevät selkeän eron sosiaalipedagogiikan ja perinteisen sosiaalityön välille. Nykyisin sosiaalipedagogiikalla on espanjalaisessa kasvatustieteessä vahva asema. Oppialalla on tohtorinkoulutusohjelmia ja useita omia aikakauslehtiä. Sen luonne on nykyään kaksijakoinen. Sosiaalipedagogiikka nähdään oppina yksilön sosiaalisesta kasvatuksesta, sosialisaatiosta, jolloin se on tarkoitettu avuksi kaikille ihmisille, erityisesti nuorille, auttamaan ihmisiä elämään sosiaalisesti yhteiskunnassa. Toisaalta sosiaalipedagogiikka on sosiaalityötä, jonka avulla huolehditaan ihmisten sosiaalisista ongelmista esimerkiksi syrjäytymisestä.
Sosiokulttuurinen innostaminen – ranskalainen sosiaalipedagogiikka
Sosiokulttuurinen innostaminen on yksi sosiaalipedagogiikan osa-alueista. Se on toimintaa, joka ihmisten oman aktiivisuuden ja osallistumisen avulla pyrkii muuttamaan asenteita ja tätä kautta myös sosiaalista todellisuutta entistä paremmaksi. Se on toimintaa, joka herättelee ihmisten tietoisuutta ja saa heidät liikkeelle. Käsite syntyi toisen maailmansodan jälkeen Ranskassa. Sitä tarvittiin avuksi rakentamaan sortunutta ja tukahtunutta yhteiskuntaa uudelleen demokraattiseksi yhteiskunnaksi. Varsinaisena sosiaalisen kasvatuksen ammattina innostaminen syntyi 60-luvulla vapaaehtoistyön pohjalta.
Sosiokulttuurisessa innostamisessa toiminnan tavoite on toisaalta saada aikaan sosiaalisia muutoksia yksilöiden elämään, työhön, poliittiseen aktivoitumiseen, kansalaisaktiivisuuteen, naapuruuteen ja kulttuuriin ja toisaalta muuttaa sekä yksilöllisiä, että yleisiä asenteita sosiaalisten, kulttuuristen ja vapaa-ajan toimintojen välityksellä. Kyse on vapaaehtoisuuteen perustuvasta, osallistumisen avulla aikaansaatavasta muutoksesta. Työn kohteena on ihmisen arki. Tavoitteena on edistää ihmisten järjestäytymistä ja oppimista metodien avulla tekemällä ja kokemalla. Sosiokulttuurisen innostamisen kolme ulottuvuutta ovat pedagoginen, sosiaalinen ja kulttuurinen ulottuvuus. Näillä pyritään parantamaan ihmisten elämänhallintaa omassa arkipäivässään.
Innostaminen voidaan määritellä sosiaalipedagogiseksi "tekniikaksi", joka ilmenee sellaisena kannustavana, liikkeellepanevana ja organisoivana toimintana, joka saa yksilöt, ryhmät ja yhteisöt luomaan dynaamista sosiaalista verkostoa.