cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Luettelo Diablo-pelisarjan hahmoista
Mephisto the Lord of Hatred
Pelaajan saavuttua Kurastiin, on tämän tehtävä useampia tehtäviä ja kohdattava neuvoston jäsenet ennen pääsemistään kohtaamaan Mephiston, kolmannen luvun loppuvastuksen.
Meshif
Ääni: Deem Bristow
Meshif on toisen Actin Lut Gholenin laivapäällikkö, joka odottaa Jerhyniltä määräystä lähteä merille, kun kaupungin lähialueilla on taas turvallista. Kun pelaaja palaa Tal Rashan kammioilta kaupunkiin, Meshif saa luvan kuljettaa pelaajan Kurastiin. Meshif kasvoi Kurastissa ja on selvästi surullinen kotimaansa tilasta heidän saavuttuaan Kurast Dockseille.
Natalya
Ääni: Carrie Gordon
Natalya pysyy kolmannen luvun Kurast Dockseilla odottaen määräyksiä ylemmiltään, mitä hän tekisi seuraavaksi. Hän katoaa luvun lopussa.
Ormus
Ääni: William Basset
Ormus on itsestään kolmannessa persoonassa puhuva taikoja ja parantaja kolmannen luvun Kurast Dockseilla. Hän antaa pelaajalle muutaman tehtävän. Hän myös puhuu pelaajalle mysteerisesti ja sanoo olleensa joskus "suuri taikoja".
Radament
Radament on uniikki muumio, joka on vastuussa Atman miehen ja pojan tappamisesta, jonka johdosta Atma antaa pelaajalle tehtäväksi tappaa Radament kostoksi perheensä taposta.
Rakanishu
Rakanishu on salamalla varustettu uniikki carver. Hänet pelaaja löytää Cairn Stonesin vierestä pelaajan aktivoidessa portin Tristramiin ensimmäisessä luvussa. Toisten carvereiden voi kuulla kutsuen häntä nimeltä pitkin peliä.
The Smith
The Smith on Overlord demoni ja yksi pikkuvastuksista ensimmäisessä luvussa. Hän on ottanut sepän paikan Roguiden monasteryllä ja hän vartio esinettä nimeltään Horadric Malus. Pelaajan kohdatessa hänet, the Smith hyökkää voimakkaalla tulivahingolla.
The Summoner
Nimetön Vizjerei taikoja, joka oli taistellut Diabloa vastaan Tristramissä ja tullut Lut Gholeniin kuukausia ennen toisen luvun tapahtumia. Hän vieraili Jerhyn palatsissa ja löysi sen kellarista portin Horazonin Arcane Sanctuarylle. Hän meni salaa portista ja jätti sen auki jättäen samalla palatsin demonien armoille. Sanctuaryn sisällä, hän näytti saavan vallan siellä olevista demoneista, mutta vaikutti siltä, ettei hän pystyisi pitämään niitä hallinnassa pitkään. Kuitenkin, hän on pomovastus silloin, kun pelaaja saapuu Arcane Sanctuarille.
Tal Rasha
Ääni: James Harper
Tal Rasha oli voimakas maagi. Tal Rasha oli alun perin osa Horadrimia joka onnistui nappaamaan Baalin, kun tämä tuhosi sielukiveään, Tal Rasha tarjoutui pitämään demonin sisällään ikuisesti. Tal Rasha sidottiin yhteen seitsemästä vanhasta haudasta jossain päin aavikkoa ja pala sielukiveä kiinnitettiin hänen rintaansa vapauttaen Tuhon Lordin hengen Tal Rashan ruumiiseen. Hauta tämän jälkeen lukittiin.
Tyrael
Ääni: Ed Trotta (D2), Jonathan Adams (D3)
Tyrael on laskeutunut taivaan korkeuksista ja hän palvelee Valoa (The Light), hyviä Diablon universumissa. Ei tiedetä, ketkä ovat hänen ylempiään; yhtään jumalaa tai ylempää enkeliä ei mainita. Deckard Cainin arvioiden perusteella, Tyrael vaikuttaa olevan korkeiden taivaiden vintiö, koska hän näyttää puuttuvan ihmiskunnan asioihin enemmän, kuin olisi suvaittavaa. Tämä voisi selittää Tyraelin sosiaalisuuden, verrattuna Hadrieliin, sekä hänen suostumuksensa taistella yksin suoraan Prime Evilia vastaan.
Ensimmäisen Diablon manuaali kertoo Tyraelin olleen Horadrimin suosija satoja vuosia ennen pelin alkua, Sin Warin aikaan. Hän yhdisti taikojat, soturit ja muut hahmoluokat yhdeksi suureksi voimaksi Prime Evilien vangitsemiseksi.
Warriv
Ääni: Michael McConnohie
Warriv on ensimmäisen luvun Rogue Encampmentissa karavaanin päällikkö, joka odottaa reitin olevan turvallinen matkustaa Lut Gholeniin. Pelaaja lähtee hänen karavaaninsa mukaan, kun pelaaja on tappanut Andarielin ensimmäisen luvun lopussa. Lut Gholenissa hän on aina valmis viemään pelaajan takaisin Rogue Encampmenttiin, jos tämä niin haluaa.
The Ancients
Äänet: Lani Minella, Jonathan Stark ja Ed Trotta
The Ancients ovat kolme soturia (Korlic, Madawc ja Talic), jotka vartoivat porttia World Stonen luokse. Pelaajan on pakko voittaa heidät poistumatta alueelta päästäkseen eteenpäin.
Anya
Ääni: Rebecca Lowman
Anya on Austin tytär, joka on yksi Harrogathin Vanhan Neuvoston tapetuista jäsenistä. Pelaajan täytyy pelastaa hänet Prison of Ice tehtävässä. Kun hänet on löydetty ja pelastettu jäästä, hän siirtyy Harrogathiin ja kertoo, miten hän päätyi vangiksi jäähän. Kaupungissa hän myy ja ostaa erilaisia varusteita.
Bartuc the Bloody
Bartuc oli Horazonin veli ja oli veljensä tapaan Vizjerein taikakunnan jäsen, mutta kääntyi veljensä vastaan ja liittyi pimeälle puolelle Sin Warin aikaan. Hän liittoutui Helvetin voimien kanssa ymmärtääkseen paremmin demonien taikuutta, mutta kääntyi verilöylyyn ja hulluuteen ja lopulta taisteli veljeänsä vastaan, joka päihitti hänet. Hänellä oli elämänsä illassa suuri intohimo vereen ja hänet tunnettiinkin viimeisinä aikoinaan Veren Sotaherrana. Vaikka hänet kerrotaan kuolleen taistelussa veljeään, Horazonia, vastaan, pelaaja voi löytää hänet ensimmäisen Diablon aikaan Helvetin tasoilta.
Aivan Diablo II: Lord of Destruction -pelin lopussa, Baal lähettää pelaajan kimppuun yhden demonisen, entisen ihmistaikojan, jonka nimi on Bartuc of Bloody Tuhon valtaistuimella.
Colenzo the Annihilator
Colenzo on uniikki shamaani ja yksi Baalin apulaisia, viidennen luvun lopussa. Läpi pelin shamaanien voi kuulla sanovan tämän nimeä.
Larzuk
Ääni: Kai Vilhelmsen
Larzuk on Harrogathin seppä viidennessä luvussa. Hänellä on monia ideoita rikkoa kaupungin ympärillä olevien demonien joukot, joita muut kaupunkilaiset pitävät outoina ja mahdottomina toteuttaa. Hän palkitsee pelaajan, jos tämä suorittaa viidennen luvun ensimmäisen tehtävän.
Malah
Ääni: Lani Minella
Malah on Harrogathin parantaja viidennessä luvussa. Hän on surullinen poikansa menetyksestä, joka kuoli taistelussa. Hän antaa Anyjan pelastamiseen liittyvän tehtävän.
Nihlathak
Ääni: Michael Bell
Nihlathak oli viimeinen elossa ollut Harrogathin vanhimmista, jotka (häntä lukuun ottamatta) uhrasivat henkensä luoden suojan suojelemaan kaupunkia Baalin joukoilta. Hän oli itse asiassa tehnyt sopimuksen Baalin kanssa. Hän antaisi Baalille vanhan esineen, joka antaisi tälle pääsyn Worldstonen luokse ilman että Worldstonen vartiat (The Ancients) estäisivät häneltä pääsyn sinne.
Nihlathak nähdään ensi kerran Harrogathissa. Hän on epäystävällinen ja hermostunut, mutta myy ja ostaa tavaraa pelaajalta. Hänen petturuutensa selviää, kun pelaaja lähtee etsimään Anyaa, yhtä kaupungin kuolleiden vanhusten tytärtä. Anya paljastuu olevan vankina jäässä, kiitos Nihlathakin. Tämän tapahtuessa, Nihlathak pakenee temppeliinsä, jossa seikkailija kohtaa tämän ja päihittää. Nihlathak oli valitettavasti ehtinyt antaa Baalille lupaamansa esineen.
Qual-Kehk
Ääni: Jonathan Stark
Qual-Kehk vaikuttaa olevana barbaarien johdossa viidennessä luvussa. Hän antaa luvun toisen tehtävän. Tehtävän suoritettuaan, pelaaja voi palkkioksi ostaa Qual-Kehkiltä barbaariapulaisen.
Auriel the Archangel of Hope
Ääni: Cree Summer
Azmodan the Lord of Sin
Ääni: David Sobolov
Belial the Lord of Lies
Ääni: Jim Ward
Covetous Shen
Ääni: James Hong
Cydaea the Maiden of Lust
Ääni: Claudia Black
Eirena the Enchantress
Ääni: Sumalee Montano
Imperius the Archangel of Valor
Ääni: Rick D. Wasserman
Ithrael the Archangel of Fate
Ääni: James Horan
Keisari Hakan II
Ääni: Sofia Pirri
Kormac the Templar
Ääni: Dominic Keating
Leah
Ääni: Jennifer Hale
Lyndon the Scoundrel
Ääni: Troy Baker
Radek the Fence
Ääni: Jason Miller
Zoltun Kulle
Ääni: Steve Blum
Aaro Markkanen
Aaro Markkanen (2. syyskuuta 1875 Kuopio – 12. elokuuta 1940 Helsinki) oli suomalainen lyseon lehtori ja rehtori.
Aaro Markkasen vanhemmat olivat kansakoulunopettaja Matti Markkanen ja Kaisa Stiina Voutilainen. Hän pääsi ylioppilaaksi 1896 Kuopion lyseosta ja valmistui Helsingin yliopistosta filosofian kandidaatiksi ja maisteriksi vuonna 1900. Markkanen oli opettajana Kuopion yhteiskoulussa 1900–1904 ja sen jälkeen matematiikan ja fysiikan vanhempana lehtorina Joensuun lyseossa 1904–1921 ja Viipurin suomalaisessa lyseossa vuodesta 1921 alkaen. Hän oli Joensuun lyseon vararehtorina 1909–1920 ja rehtorina 1920–1921 sekä Viipurin lyseon rehtorina vuodesta 1923 alkaen. Markkanen oli myös kansakoulun tarkastajana Joensuussa 1907–1910. Hän kirjoitti useita matematiikan oppikirjoja.
Suomen sisällissodan aikana Markkanen toimi Joensuun kaupungin komendanttina.
Aaro Markkanen oli naimisissa vuodesta 1904 Anna Valeria Borghild Tawastin kanssa.
Boeing 737
Boeing 737 on Boeingin vuonna 1967 esittelemä kaksimoottorinen lyhyiden ja keskipitkien matkojen kapearunkoinen matkustajalentokone. Se on ilmailun historian toiseksi myydyin kaupallinen suihkukone.
Tyyppiä myydään ja kehitetään 2020-luvulla edelleen. Kone on niin yleinen, että voidaan sanoa niitä olevan joka hetki vähintään 1 250 kappaletta ilmassa. Tämän tyyppinen kone nousee tai laskeutuu jossain päin maailmaa keskimäärin joka viides sekunti.
Koneen pääkilpailija on Airbusin A320-koneperhe, joka on ainoana sen edellä myyntitilastoissa 737:n hävittyä ykköspaikkansa sille vuonna 2019. Toimitettujen koneiden määrässä 737 pitää edelleen ensimmäistä sijaa. Toukokuussa 2021 uutisoitiin presidentti Joe Bidenin hallituksen järjestävän Boeingille valtionapua 737:n seuraajan kehittämiseen. Projektissa on mukana Yhdysvaltain avaruushallinto NASA. Seuraaja lienee jopa 30% kokonaiskustannustehokkaampi kuin 737 MAX.
Versiot
pienoiskuva|Ryanairin 737-800 Venetsiassa pienoiskuva|[[Adam Air|Adam Airi n Boeing 737-400:n (PK-KKI) ohjaamo.]] Boeing 737:stä on kehitetty useita versioita pääasiassa matkustajamäärän ja toimintamatkan lisäämiseksi. Tyyppiä on valmistettu vuodesta 1967 lähtien. Ensimmäinen kone toimitettiin seuraavana vuonna. Merkittävä ero verrattuna useimpiin muihin aikakauden liikennekoneisiin oli sertifiointi kahden hengen ohjaamomiehistölle, esimerkiksi aiempaan 727:aan nähden. 737 ja kilpaileva DC-9 synnyttivät näin uuden standardin aiempiin kapearunkokonesukupolviin nähden (vaikkakin konetta operoitiin eräissä amerikkalaislentoyhtiöissä kolmen hengen ohjaamomiehistöllä vuoteen 1982 saakka, lähinnä työvoimapoliittisista syistä). Toisaalta Finnairille myönnettiin jo aiemmin, ensimmäisenä, lupa kahden ohjaajan suihkukonetoimintaan Caravelle-laivastollaan.
Boeing 737 -koneita on neljää ”sukupolvea”, jotka tunnetaan nimillä Original (alkuperäinen), Classic (klassinen), Next Generation (NG, seuraava sukupolvi) ja 737 MAX. Koneilla on yhteinen tyyppikelpuutus, joten periaatteessa sama lentäjä voi pätevöityä yhtäaikaisesti jopa kaikkiin 737-malleihin vain lyhyen eroavuuskoulutuksen turvin, mikä perustuu siihen, että kaikkien 737-koneiden ohjaamot, aina vuonna 1967 käyttöön otetusta 737-200:sta 50 vuotta uudempaan 737 MAX:iin, ovat erittäin samankaltaisia. Toisaalta eräät, yhtäaikaisesti jopa kolmea 737-sukupolvea käyttäneet operaattorit alun perin rajoittivat uudempien koneiden automaatio-ominaisuuksien käyttöä (automaattinen tehonsäätö, automaattinen pystysuunnistus, satelliittinavigointi) operatiivisista yhtenevyyssyistä, mikä pienensi yhtenäisestä tyyppikelpuutuksesta saatavia synergiaetuja. Esimerkiksi Southwest Airlines luopui näistä rajoituksista vasta sen Original-koneiden poistuttua, vuonna 2006.
Versioita 100-900 ei enää valmisteta, joten ainoat valmistettavat versiot ovat MAX-sarjaa. Viimeinen NG-sarjan kone toimitettiin tammikuussa 2020. MAX on viimeinen 737:n jatkokehitelmä, ja 737:n tilalle tulee uusi koneperhe viimeistään 2030-luvulla.
Boeing 737-100 oli ensimmäinen Boeing 737 -sarjan lentokone. Kone oli 94 jalkaa (28,65 metriä) pitkä ja 13,16 jalkaa (4,01 metriä) korkea. Koneen suurin matkustajakapasiteetti oli 124, mutta tyypillisin käytössä ollut matkustajakapasiteetti 113 matkustajaa. 737-100 lensi ensilentonsa 9. huhtikuuta 1967. Mallista ei tullut erityisen suosittua, ja sitä valmistettiin ainoastaan 30 kappaletta. Ensimmäisenä koneen otti käyttöön saksalainen Lufthansa, joka olikin sen ainoa merkittävä käyttäjä. Ensimmäinen kone valmistui 28. joulukuuta 1967 ja viimeinen 2. marraskuuta 1969. Poiketen useimmista aikakauden liikennekoneista, 737 sertifioitiin alusta lähtien kahden ohjaajan lentotoimintaan (ensimmäinen oli Caravelle Finnairin lentotoiminnassa), tosin Yhdysvalloissa American Airlines, United Airlines ja Western Airlines operoivat konetta kolmen hengen ohjaamomiehistöllä vuoteen 1982 asti.
pienoiskuva|737-100:n (N737000, NASA 515) ohjaamo Seattlen Museum of Flightissa (huomaa ”höyrymittarit”). Kyseessä on kaikkien aikojen ensimmäisenä valmistunut 737, joka poistui käytöstä vuonna 1997.
Original- sekä Classic-sukupolven mallit ovat 2020-luvulle tultaessa nopeasti poistumassa käytöstä johtuen suuremmasta polttoaineenkulutuksesta, meluisuudesta (vaikka suurin osa JT8D-moottoreita onkin varustettu äänenvaimentimilla) ja kasvavista ylläpitokustannuksista. Yhtään 737-100 -sarjan konetta ei ole enää sen enempää siviili- kuin sotilaskäytössäkään. Joitakin 737-200 -koneita (89 kpl) oli kuitenkin vieläheinäkuussa 2023 käytössä pienemmissä lentoyhtiöissä ja kehitysmaissa. Osaltaan tämä selittyy sillä, että 737-200 voidaan varustaa päällystämättömiltä kiitoteiltä operointiin, mikä on nykyisille liikennesuihkukoneille harvinaista.
737-100 -sarjan prototyypin omisti viimeisenä Nasa, joka luovutti koneensa yli 30 vuotta sen ensilennon jälkeen seattlelaiselle ilmailumuseolle, Museum of Flightille vuonna 1997 (kuvassa).
737 Classic ja 737 NG
pienoiskuva|[[Scandinavian Airlinesin Boeing 737-600 -kone.]]
Suurin osa kaupallisessa käytössä olevista 737-koneista on Classic-malleja (-300, -400 ja -500) ja Next Generation -malleja (-600, -700, -800 ja -900).
Eri sukupolvien mallit vastaavat toisiaan kooltaan seuraavasti:
737 MAX
737 MAX on koneen uusin versio, jossa on uudet, pienikulutuksisemmat moottorit ja mm. uudistettu ohjaamo. Koneelle sattui vuosina 2018–19 kaksi vakavaa onnettomuutta, minkä seurauksena se oli maailmanlaajuisessa lentokiellossa lähes 20 kuukauden ajan.
Muut versiot
pienoiskuva|[[British Airwaysin Boeing 737-400 -kone.]]
Tuotannossa on lisäksi Boeing Business Jet (BBJ1, BBJ2, BBJ3). BBJ perustuu versioon 737-700, mutta siinä on version 737-800 vahvemmat siivet, kun taas BBJ2 perustuu versioon 737-800 ja BBJ3 versioon 737-900. BBJ:llä on suurempi lentomatka (käyttäen lisäpolttoainesäiliöitä) verrattuna muihin 737:n malleihin, ja eräät lentoyhtiöt käyttävätkin sitä mannertenvälisillä lennoilla, jotka ovat mahdollisia myös joillakin 737-900- sekä MAX 9- ja 10- sarjojen koneyksilöillä. Tämän lisäksi kaikista mallisarjoista MAXia lukuun ottamatta on myös rahtiversioita.
Boeing 737:stä on lisäksi useita erilaisia sotilasversioita, kuten T-43, C-40 Clipper, Boeing Wedgetail (737AEW&C) ja Boeing Multimission Maritime Aircraft (MMA), joista kaksi viimeksi mainittua ovat vielä osin suunnitteluasteella.
Onnettomuudet
Boeing 737:n toistaiseksi pahin onnettomuus sattui 29. lokakuuta 2018, kun Lion Airin lento 610 syöksyi Jaavanmereen pian lähdettyään Jakartasta. Koneen korkeus alkoi lentoonlähdön jälkeen heitellä, minkä jälkeen kone lähti syöksyyn. Lennolla oli 189 ihmistä, jotka kaikki kuolivat onnettomuudessa. Toiseksi vakavin onnettomuus tapahtui 22. toukokuuta 2010, kun Air India Expressin lento 812 putosi pitkäksi menneen laskukiidon jälkeen kiitotien päässä olevaan rotkoon Mangaloressa. Lennolla oli 166 ihmistä, joista 158 sai onnettomuudessa surmansa. Koneen väsynyt kapteeni nukkui lennon aikana ja heräsi vasta vähän ennen lähestymisen alkua. Niinpä hänen tilannetajunsa oli heikentynyt. Hänen ohjauksessaan kone oli jatkuvasti aiottua lähestymistä jäljessä eli lensi nopeammin ja korkeammalla kuin oli tarkoitus. Siitä huolimatta kapteeni toi koneen väkisin alas, mutta koneen vihdoin koskettaessa maahan kiitotietä oli jäljellä enää alle kilometri. Kapteeni käynnisti suihkujarrut ja päätti sen jälkeen yrittää ylösvetoa siinä kuitenkaan onnistumatta.
UIA:n lento 752 syöksyi maahan pian nousun jälkeen. Kone lähti 6. Tammikuuta Tehranin kansainväliseltä lentoasemalta kohti Kiovaa Ukrainassa. Kone hävisi tutkasta eivätkä lentäjät lähettäneet minkäänlaista hätäsanomaa. Kone syttyi tuleen ja räjähti maahan osuessaan. Tämän seurauksena kaikki 176 kyydissä ollutta henkilöä saivat surmansa. Turmakone Boeing 737-800, rekisteriltään UR-PSR, oli huollettu edellisenä viikonloppuna.
Clarence DeMar
Clarence DeMar (7. kesäkuuta 1888 – 11. kesäkuuta 1958) oli yhdysvaltalainen kestävyysjuoksija.
DeMarin ensimmäinen maraton oli 1910 juostu Bostonin maraton, jossa hän sijoittui toiseksi. Myöhemmin samana vuonna lääkärit kehottivat häntä lopettamaan juoksu-uransa sydänvaivojen takia. Huolimatta varoituksista hän osallistui seuraavan vuoden Bostonin maratonille ja voitti kilpailun ajalla 2.21.39, joka oli kilpailun ennätys. DeMar osallistui 1912 kesäolympialaisissa Tukholmassa maratonille ja sijoittui 12:nneksi.
Olympialaisten jälkeen DeMar kilpaili maratonilla harvoin. Hän keskittyi opintoihinsa ja valmistui Harvardista vuonna 1915. 1917 hän juoksi jälleen Bostonin maratonin sijoittuen kolmanneksi. Tämän jälkeen hänet valittiin armeijaan. Armeijan jälkeen hän palasi juoksu-uralleen vuonna 1922, kun hän voitti Bostonin maratonin ajalla 2.18.10, mikä oli jälleen reittiennätys. Hän voitti kilpailun myös vuosina 1923 ja 1924. DeMar valittiin 1924 kesäolympialaisiin, missä hän sijoittui pronssille. Olympialaisten jälkeen hän jatkoi juoksu-uraansa menestyksekkäästi voittamalla Bostonin maratonin vuosina 1927, 1928 ja 1930 sekä Baltimoren maratonin 1926 ja 1928. Hän osallistui myös 1928 kesäolympialaisiin ja sijoittui 27:nneksi.
Vuonna 1929 DeMar meni naimisiin ja alkoi työskennellä opettajana. Hän valmistui kesäkuussa 1934 maisteriksi Bostonin yliopistosta. Hän harrasti juoksua lähes koko loppuelämänsä juosten viimeisen maratoninsa 65-vuotiaana. Hän kuoli 70-vuotiaana syöpään.
Linnin piirikunta (Oregon)
Linnin piirikunta on Yhdysvaltojen Oregonin osavaltiossa sijaitseva piirikunta. Sen väkiluku oli 129 749 vuonna 2019. Piirikunnan hallintokeskus on Albanyn kaupunki. Piirikunta on perustettu 28. joulukuuta 1847.
Willy Baer
pienoiskuva|[[Albatrossin talon sisäänkäynti kesäkuussa 2022. Oven yläpuolen ikkunassa näkyy Willy Baerin lasimaalaus albatrossista, jonka mukaan rakennus on nimetty. ]] Bruno Willy Baer (23. kesäkuuta 1875 Markneukirchen – 27. lokakuuta 1961 Turku) oli saksalainen taidemaalari, joka asui Turussa. Hänet tunnetaan erityisesti taidokkaista lasimaalauksista Turun 1900-luvun alun jugendrakennuksissa. Baer myös piirsi ja maalasi, mutta hänen muu taiteensa on jäänyt selvästi lasitaiteen varjoon.
Elämä
Viulutehtailijan poika Willy Baer aloitti opinnot Berliinin kuninkaallisessa taidekoulussa (Königliche Kunstschule zu Berlin) vuonna 1893. Hän muutti Suomeen ensi kerran vuonna 1897 ja asettui pysyvästi Turkuun 1901. Ennen Suomen itsenäisyyden aikaa Baer piti Turussa taideteollista ateljeeta, jossa hän opetti ja johti ornamentiikan ja erityisesti lyijylasitusten valmistamista. Baerin luovuttua yrityksestä siitä tuli 1915 yhtiökumppani Herman Niemisen omistama Kaune.
Baer toimi Turussa opetustehtävissä noin 30 vuotta. Eläkkeelle jäätyäänkin hän piirsi paljon muotokuvia ja kasvotutkielmia. Uransa aikana hän teki muun muassa kolmisensataa omakuvaa. Hän muutti Turusta 1944 Ruotsiin, mutta palasi myöhemmin Turkuun. Baerin tytär, musiikinopettaja Inge Lydecken, on lahjoittanut isänsä perintöä Åbo Akademin kirjastolle.
Työt
Baer teki lasimaalauksia muun muassa Turun Mikaelinkirkkoon ja Beetlehem-kirkkoon. Hän teki yhteistyötä useaan otteeseen myös arkkitehti Frithiof Strandellin kanssa, ja hänen rakennuksissaan Baerin töitä voi nähdä esimerkiksi hotelli Hamburger Börsissä, Panternissa ja Albatrossissa.
Baerin alkuvuosien Art nouveau -tyyli haki vaikutteita lähinnä Belgiasta ja Ranskasta. Siro ja taipuisa viivatyyli oli Suomen oloissa vähän käytetty. Myöhempinä vuosina Baerin esikuvat löytyivät tyylitellystä itävaltalaisesta Wiener-Jugendista.
Aurakadun rinnetontille vuonna 1908 valmistunut Turun kauppaopisto pitää sisällään useita Baerin töitä. Työt kuuluvat kokonaisuutena Turun kaupungin taidekokoelmaan. Rakennuksessa sijaitsee myös Baerin suurin säilynyt yksittäinen lasityö, joka on rakennuksen pääportaikon ikkuna. Kolmijakoinen ikkuna koostuu Turun vaakunasta, kaupan tunnuskuvana tunnetusta Merkuriuksen sauvasta sekä savuavan tehtaanpiipun, vasaran ja hammaspyörän muodostamasta kokonaisuudesta. Ylimpänä teoksessa on aurinkoa vasten kuvattu maapallo ja alimpana on hedelmäpuun oksia. Kokonaisuus viittaa kaupankäynnin kansainvälisyyteen.
Intiaanireservaatti
Intiaanireservaatit ovat intiaanien tai eskimojen hallitsemia alueita Yhdysvalloissa ja Kanadassa. Reservaatit saivat alkunsa 1800-luvulla, kun eurooppalaislähtöiset uudisraivaajat ottivat intiaanien maat itselleen.
Yhdysvalloissa reservaatit (Indian reservation) toimivat Yhdysvaltain sisäministeriön Bureau of Indian Affairsin alaisuudessa. Kanadassa reservaatti (Indian reserve) on määritelty erityisessä Indian Act -laissa (1876).
Yhdysvalloissa on tätä nykyä noin 300 intiaanireservaattia. Alaskassa on yksi reservaatti. Niiden yhteenlaskettu pinta-ala on noin 56,2 miljoonaa eekkeriä eli noin 227 000 km², mikä on 2,3 % Yhdysvaltojen pinta-alasta. Liittovaltion tunnustamia alkuperäisheimoja, mukaan lukien Alaskan heimot, on 566. Kaikilla heimoilla ei ole omaa reservaattia kun taas joillakin niistä on useampia. Enemmistö intiaaneista elää silti reservaattien ulkopuolella.
Yhdysvalloissa reservaatti-intiaanien asemasta päättää viime kädessä liittovaltion kongressi. Osavaltioilla ei ole paljonkaan sanottavaa siihen, mitä reservaateissa tapahtuu. Periaatteessa osavaltioiden lait eivät ole voimassa reservaattien alueella, mikä on aiheuttanut monia katkeria ja yhä jatkuvia valtakamppailuja intiaanien ja osavaltioiden sekä osavaltioiden ja liittovaltion kongressin välille. Yhdysvalloissa reservaateilla on Indian Gaming Regulatory Act -laissa säädettyjä erityisoikeuksia kasinojen pitämiseen. Laki perustuu vuonna 1976 Yhdysvaltain korkeimman oikeuden antamaan päätökseen (Bryan vastaan Itascan piirikunta), jonka mukaan osavaltioilla ei ole oikeutta kerätä veroja reservaattien alueelta tai puuttua millään muullakaan tavalla reservaattien taloudelliseen toimintaan.
Kanadassa vuoden 1876 intiaanilaki teki intiaanien hallinnosta kansallisen ja rajoitti provinssien oikeuksia määrätä alkuperäiskansojen asioista. Vähitellen Kanadan hallitukset painostivat eri reservaatteja ja heimokuntia hyväksymään ja omaksumaan eurooppalaistyyppiseen edustukselliseen demokratiaan perustuvan vaaleilla valitun neuvoston ylimmäksi hallintoelimekseen. Näillä on kuitenkin yleensä vain neuvoa-antava asema, sillä ylin päätäntävalta on ministeriössä. Vuoden 1951 intiaanilain nojalla heimot saivat aiempaa enemmän itsehallinto-oikeuksia, mutta ministeriöllä on yhä veto-oikeus reservaattihallitusten päätöksiin. Virallisesti Kanada kunnioittaa reservaattien itsehallintoa.
Reservaattien syntyhistoria
Eurooppalaiset siirtolaiset halusivat Pohjois-Amerikasta lähinnä maata, ja sitä saattoi saada vain intiaaneilta. Tärkeää oli saada siirrettyä intiaanit pois valkoisen asutuksen tieltä. Alusta alkaen reservaatit pyrittiin saamaan alueelle, joka ei ainakaan tuolloin kelvannut valkoisille. Ne sijaitsivat yleensä alueilla, joiden maa ei ollut viljelykelpoista. Tätä ei kuitenkaan otettu huomioon silloin, kun intiaaneista haluttiin kouluttaa valkoisten kaltaisia maanviljelijöitä. Varsinkin Suurilla tasangoilla ja Lounaisalueella tästä aiheutui paljon kiistoja intiaanien ja valkoisten välille.
Lain mukaan intiaaneilta vallatuista maista tuli ensin Yhdysvaltain liittovaltion omaisuutta, jonka liittovaltio jakoi tai myi edelleen osavaltioille, erilaisille yhtiöille tai yksityisille henkilöille. Vuonna 1862 kongressin säätämä asutustilalaki, Homestead Act, lupasi maata ilmaiseksi uudisasukkaille. Vuoteen 1880 mennessä arviolta 224 000 km² maata siirtyi yksityiseen omistukseen. Lukuisat eri asutustilalait auttoivat valkoisia uudisasukkaita valtaamaan maata käyttöönsä vuosina 1860–1910. Myös osa intiaaneista pääsi tai joutui asutustilalakien piiriin.
Kanadassa ei laadittu yleistä palstoituslakia. Suurin osa Kanadan alueen reservaateista oli varsin pieniä, ja hallituksen hajota ja hallitse –politiikka suosi tarkoituksellisesti reservaattien myöntämistä pikemminkin yksittäisille heimokunnille kuin kokonaisille intiaanikansoille. Jotkut reservaatit kuitenkin palstoitettiin asukkaidensa yksityisomaisuudeksi. Kanadan irokeesialueille muutti jo 1800-luvun alkupuoliskolla jatkuvasti lisää valkoisia asukkaita, ja usein nämä tunkeutuivat intiaaneille luvatuille maillekin. Kanada takasi Irokeesiliiton kuudelle kansakunnalle Six Nations -reservaatin ja karkotti alueelta pois valkoiset maahantunkeutujat, mutta alkoi itse palstoittaa reservaattien maata jo vuonna 1847. Perinteinen yhteismaanomistus loppui, kun jokainen perheellinen mies sai sata eekkeriä (n. 40 hehtaaria) maata.
Tamaki Uchiyama
Tamaki Uchiyama (s. 13. joulukuuta 1972 Hyogo) on japanilainen entinen jalkapalloilija.
Intiaanireservaatti
Yhdysvaltain reservaatit 2000-luvulla
Reservaateista väkirikkain on Arizonan, New Mexicon ja Utahin alueella sijaitseva navajoiden reservaatti, jossa asuu noin 150 000 intiaania. Se on myös pinta-alaltaan suurin, peräti 5,6 miljoonaa hehtaaria. Muita väkirikkaita reservaatteja ovat lakotojen Rosebud (n. 20 000) ja Pine Ridge (n. 15 000 asukasta). Reservaateissa asuu tosin myös muita ihmisiä kuin intiaaneja, esimerkiksi Rosebudin reservaatin kokonaisväkiluvusta vain noin puolet on intiaaneja.
Tamaki Uchiyama
Jalkapallomaajoukkue
Uchiyama debytoi Japanin maajoukkueessa toukokuussa 1991. Hän kuului Japanin joukkueeseen myös MM-kilpailuissa 1991, 1995, 1999 ja kesäolympialaisissa 1996. Hän on pelannut 58 maaottelua ja tehnyt niissä 26 maalia.
Intiaanireservaatti
Yhdysvaltain reservaatit 2000-luvulla
Suurin reservaatti-intiaanien keskittymä on Arizonassa. Siellä noin 10 000 hengen reservaatteja ovat apachien Fort Apache ja San Carlos, pimojen ja maricopien Gila River sekä papagoiden ja hopien reservaatit. Yli 8 000 asukkaan reservaatteja ovat ainakin Pohjois-Dakotan Turtle Mountain ja Washingtonin osavaltion yakama-reservaatti sekä lakotojen Standing Rock ja Cheyenne River. Yli 7 000 asukkaan pääsevät vielä ainakin Zuni Pueblo New Mexicossa ja mustajalkojen reservaatti Montanassa.
Pinta-alaltaan 10 suurinta reservaattia ovat: Intiaanisotien loppuminen 1800-luvun lopussa sekä intiaanien terveyspalvelujen siirtyminen vuonna 1955 intiaaniasiainvirastolta terveysministeriölle ovat olleet tärkeitä käännekohtia intiaaniväestön lisääntymisessä. Parantuneesta terveystilanteesta huolimatta intiaanit johtavat Yhdysvaltain sairaustilastoja. Joissakin heimoissa ja reservaateissa lähes puolet aikuisväestöstä sairastaa diabetesta. Alkoholismi on intiaanien keskuudessa viisi kertaa niin yleistä kuin koko maan väestössä. Itsemurhia intiaanit tekevät kaksi kertaa niin paljon kuin koko väestö keskimäärin. Yli kansallisen keskiarvon intiaanit kärsivät myös maksakirroosista, influenssasta, keuhkotaudista ja erilaisista lastentaudeista.
Etelä-Dakotassa sijaitseva lakota-intiaanien Pine Ridgen reservaatti on ollut vuodesta toiseen Yhdysvaltain köyhimpiä kuntia. Alueen rikollisuus on huomattavaa ja erilaiset jengien väliset selkkaukset arkipäivää. Taloudelliset ja sosiaaliset erot voivat läheistenkin reservaattien välillä olla huomattavat. Arizonan apache-reservaatin San Carlosin taloudellinen tilanne on varsin huono ja työttömyysluvut korkeita. Pääelinkeinot ovat karjatalous, maanviljely, metsätalous ja korinpunonta. Fort Apachen talous sen sijaan kukoistaa, ja reservaatin intiaanien työttömyys on melko alhainen. Karjatalous ja maanviljely ovat pääelinkeinoja. Vauraus perustuu puunjalostustuotantoon ja turismiin. Reservaatissa on suuri hiihtokeskus ja kesähuvila-alue. Ak-Chinin kasinohotelli on tärkeä rakennus myös arkkitehtuurisesti.
Kanadan reservaatit 2000-luvulla
Kanadassa asuu noin miljoona intiaania, inuitia ja métisiä, jotka kaikki luetaan nykyisin alkuperäiskansoiksi. Kanadan intiaaniasiain- ja pohjoisen kehityksen ministeriön mukaan maassa asuu vähän alle 700 000 intiaania yli 600 heimokunnassa. Reservaateissa asuvien lukumäärä on ministeriön mukaan yli 360 000; Kanadan tilastokeskuksen mukaan alle 300 000 asuu reservaateissa. Reservaattien ulkopuolella ministeriö arvioi asuvan lähes 300 000 intiaania ja lisäksi vielä noin 25 000 asui kruunun mailla. Useimmat heimokunnat ovat jäsenmääriltään pieniä. Vain kymmenellä prosentilla heimokunnista on yli 2 000 jäsentä. Kolmannes kaikista alkuperäiskansoista asuu maalla reservaateissa.
Manitoban provinssissa sijaitsevan syrjäisen cree-intiaanien reservaatin elinoloja on kuvattu "kolmannen maailman olosuhteiksi".
Reservaateissa asuvien työttömyysprosentti on selvästi korkeampi kuin muiden kanadalaisten.
Kreikan ortodoksinen kirkko
Kreikan kirkko eli Kreikan ortodoksinen kirkko on Kreikassa toimiva osa maailmanlaajuista ortodoksista kirkkoa. Sen jäsenmäärä on noin 10 miljoonaa.
Kirkko sai Konstantinopolin ekumeeniselta patriarkaatilta autokefalian eli hallinnollisen itsenäisyyden vuonna 1850. Kirkkoa johtaa Ateenan ja koko Kreikan arkkipiispa yhdessä metropoliittojen ja apulaispiispojen kanssa.
Kreikan kirkkoon kuuluu 82 hiippakuntaa. Niistä 46 on kokonaan Kreikan autokefalisen kirkon alaisuudessa, ja 36 Pohjois-Kreikassa ja saaristossa sijaitsevaa hiippakuntaa nimellisesti ja hengellisesti ekumeenisen patriarkaatin alaisuudessa mutta hallinnollisesti Kreikan kirkon alaisuudessa. Kreetalla (Kreetan kirkko, 9 hiippakuntaa) ja Dodekanesiassa (5 hiippakuntaa) sijaitsevat hiippakunnat kuuluvat sen sijaan kokonaan ekumeenisen patriarkaatin alaisuuteen, eivätkä näin ole osa Kreikan kirkkoa (katso: luettelo Kreikan ortodoksisista hiippakunnista). Athos-vuoren luostariyhteisö on samoin patriarkaatin alaisuudessa mutta itsehallinnollinen.
Kreikkalaisessa kulttuurissa kreikkalaisuuden ja ortodoksisuuden välillä on kiinteä yhteys, mikä on seurausta maan historiasta ja pitkistä perinteistä. Ortodoksisuus oli Kreikan virallinen valtionuskonto vuoteen 1975, jolloin lakia muutettiin niin, että ortodoksisuus määriteltiin maan "vakiintuneeksi uskonnoksi".
Bysantin kirkko
Kreikan kirkko on Bysantin kirkon suoria perillisiä. Bysantin valtakunnan aikana eli keskiajan Kreikassa kirkon ja valtion suhde oli tiivis eikä niiden välille tehty aina selvää eroa. Keisarilla oli kirkossa merkittävä asema. Hän muun muassa kutsui koolle kirkolliskokoukset ja pani toimeen niiden päätökset. Keisarin tehtävänä oli suojella oikeaoppista, ortodoksista uskoa, ja taistella harhaoppeja vastaan. Bysantin valtakunnan katsottiin suorastaan heijastelevan taivaallista järjestystä maan päällä.
Bysantin kirkon johdossa oli Konstantinopolin piispa eli patriarkka, jota alettiin 500-luvulla kutsua Konstantinopolin ekumeeniseksi patriarkaksi. Patriarkkojen keskinäisessä arvoasteikossa Konstantinopolin patriarkka oli Rooman piispan eli paavin veroinen ja ensimmäinen vertaistensa joukossa (primus inter pares).
Osmanivallan aika
pienoiskuva|upright|Vanhan Patraksen arkkipiispa [[Germanos siunaa Kreikan itsenäisyystaistelun lipun vuonna 1821. Theódoros Vryzákis, 1865.]]
Osmanien vallan aikana Kreikan kristityt pysyivät Konstantinopolin ekumeenisen patriarkan alaisuudessa, sillä patriarkaatti jatkoi toimintaansa vallatussa kaupungissa. Osmanit käyttivät kirkollista hallintoa oman hallintokoneistonsa apuna kristityn kansanosan hallitsemiseksi. Mehmed II Valloittaja valitsi vuonna 1454 ensimmäiseksi osmanivallan aikaiseksi patriarkaksi Gennadios Skholarioksen, koska halusi virkaan lännen vaikutusta vastustavan henkilön, johon voisi paremmin luottaa. Myöhemminkin patriarkan virka täytettiin poliittisin perustein, tai se päätyi sille, joka yksinkertaisesti tarjosi siitä eniten.
Osmanivallan aikana kirkolla oli merkittävä rooli kreikkalaisen kulttuurin ja identiteetin sekä kreikan kielen ylläpitäjänä ja kreikankielisen koulutuksen tarjoajana. Tämä vahvisti ortodoksisuuden ja kreikkalaisuuden samastamista toisiinsa. Valtaapitävien turkkilaisten uskonto islam ei juurikaan saanut Kreikan alueella jalansijaa.
Ranskan vallankumouksen jälkeen nousi ajatus itsenäisestä Kreikasta. Tuolloin patriarkat halusivat edelleen ylläpitää hyviä suhteita osmanihallintoon ja varoittivat kapinoinnista ja esivallan vastustamisesta. Itsenäisyysliikkeen johdossa oli kuitenkin mukana paljon tavallista papistoa. Kostoksi kirkon roolista kapinassa turkkilaiset hirttivät patriarkka Gregorios V:n patriarkaatin porttiin vuonna 1829. Silti osa humanistiset ihanteet omaksuneista itsenäisyystaistelijoista näki kirkon lähinnä uuden kehityksen esteenä.
Osmanivallan peruja Konstantinopolin ekumeenisen patriarkan tulee edelleen olla etninen kreikkalainen mutta Turkin kansalainen.
Itsenäisen Kreikan aika
Kreikan vapaussodan (1821–1832) jälkeen itsenäisen Kreikan ensimmäinen valtionpäämies Ioánnis Kapodístrias käynnisti neuvottelut ekumeenisen patriarkaatin kanssa koskien Kreikan kirkon itsenäisyyttä. Vuonna 1833 Kreikan kirkko julistautui autokefaliseksi poliittisella päätöksellä, sillä turkkilaisten pelättiin voivan vaikuttaa Kreikkaan osmanivallan alle jääneen patriarkaatin kautta. Patriarkaatti myönsi autokefalian vuonna 1850.
Itsenäinen Kreikka on jatkanut Bysantin perinteitä siinä, että kirkon ja valtion suhde on ollut tiivis. Valtio on esiintynyt kirkon ja ortodoksisen perinteen suojelijana ja kirkko puolestaan on myötäillyt politiikkaa. Kirkon käytännössä virallinen asema näkyy monin tavoin. Esimerkiksi Kreikan presidentin tulee kuulua kirkkoon ja hän vannoo virkavalansa kirkollisten menojen mukaan. Myös monet johtoasemat puolustusvoimissa, oikeuslaitoksessa sekä koululaitoksessa on de facto rajattu kirkon jäsenille.
pienoiskuva|vasen|[[Kreikan lippu ja kreikkalaisortodoksisen kirkon lippu rinnakkain — yleinen näky kreikkalaisen kirkon edustalla.]] Kirkko saa valtiolta taloudellista tukea, joka on sille tärkeää. Valtio myös maksaa papiston palkat ja tukee teologista koulutusta. Julkisissa kouluissa uskonnonopetus on pakollista kirkkoon kuuluville lapsille ensimmäisen ja toisen asteen oppilaitoksissa. Kirkollisia asioita hoitaa opetus- ja uskonnollisten asioiden ministeriö.
Kirkko voi suuren valtansa avulla vaikuttaa myös poliittiseen päätöksentekoon. Se voi hidastaa sosiaalisia uudistuksia, jotka heikentäisivät kirkon asemaa tai ortodoksisuuden ja kreikkalaisuuden kytköstä toisiinsa. Kirkon vahva asema aiheuttaa silloin tällöin ongelmia käytännössä toteutuvan uskonnonvapauden kannalta. Muun muassa Euroopan unioni on arvostellut tähän liittyviä epäkohtia.
Kirkko on Kreikassa edelleen merkittävä toimija, jolla on paljon vaikutusvaltaa. Kirkon ja kansan läheinen yhteys on säilynyt erityisesti maaseudulla. Koska hiippakunnat ovat pienikokoisia, piispoilla on läheinen yhteys kansaan. Kylissä papit ovat kreikkalaisten perinteiden arvostettuja säilyttäjiä. Kirkolliset juhlat (kuten pääsiäinen ja Neitsyt Marian kuolonuneen nukkumisen päivä) ovat suuria kansanjuhlia. Kirkossa käy säännöllisesti arviolta 20–25 prosenttia väestöstä. Varsinkin maaseudulla uskontoon kytkeytyy joskus taikauskoa ja pakanallista perää olevia uskomuksia.
Kaupungeissa kirkossakäynti on kuitenkin vähentynyt. 1980-luvulta lähtien myös pappeuden sosiaalinen arvostus on vähentynyt ja pappeus on menettänyt suosiotaan teologian opiskelijoiden keskuudessa opettajan ammatin kustannuksella.
Myös kirkon yhteys valtioon alkoi heikentyä 1980-luvulla vasemmistolaisten hallitusten myötä. Andréas Papandréoun hallitus, jota johti sosialistinen PASOK-puolue, otti tehtäväkseen kreikkalaisen yhteiskunnan uudistamisen, ja tähän kuului myös kirkon ja valtion erottaminen toisistaan. Kirkko luonnollisesti vastusti uudistusta. Konservatiivinen Uusi demokratia -puolue kääntyi vastustamaan voimakkaasti PASOK:in uudistuksia ja samalla kirkon ja valtion erottamista.
PASOK:in läpi saamista uudistuksista merkittävimpiin kuului siviilivihkimisen kirjaaminen lakiin vuonna 1983. Siihen saakka avioliitto oli mahdollista ainoastaan kirkollisen vihkimisen kautta. Alun perin tavoitteena oli tehdä siviilivihkimisestä ainoa lain tunnistama muoto, jolloin kirkollinen vihkiminen olisi jäänyt vapaaehtoiseksi seremoniaksi sen haluaville. Lopputuloksena lakiin kirjattiin mahdollisuus sekä kirkolliseen että siviilivihkimiseen.
Hallinto
pienoiskuva|upright|Kreikan kirkollinen aluejako. Kreikan autokefalisen kirkon alainen alue merkitty sinisellä, ekumeenisen patriarkaatin alainen alue violetilla, Athoksen itsehallinnollinen luostarialue punaisella ja [[Kreetan kirkko|Kreetan kirkon alue harmaalla.]]
Kreikan kirkon korkeinta valtaa käyttää kerran vuodessa kokoontuva kaikkien piispojen synodi eli kirkolliskokous. Päivittäisiä hallinnollisia asioita hoitaa toinen synodi, johon kuuluu 12 metropoliittaa, jotka valitaan laajemman synodin jäsenten joukosta vuodeksi kerrallaan. Kumpaakin synodia johtaa Ateenan ja koko Kreikan arkkipiispa.
Kreikan kirkkoon kuuluu Ateenan arkkihiippakunnan lisäksi 81 hiippakuntaa. Ateenan hiippakunta korotettiin arkkihiippakunnaksi 31. joulukuuta 1923. Hiippakunnat ovat Kreikassa maantieteelliseltä alueeltaan suhteellisen pienikokoisia.
Ateenan ja koko Kreikan arkkipiispa
pienoiskuva|Kreikan ortodoksisen kirkon piispoja.
Kreikan autokefalisen kirkon hiippakunnat
Kreikan kirkon hiippakunnista 46 kuuluu suoraan Kreikan autokefalisen kirkon alaisuuteen. Nämä hiippakunnat sijaitsevat pääosin Kreikan etelä- ja keskiosissa sekä Egeanmeren eteläosien saarilla sekä Jooniansaarilla. Kreikan autokefalisen kirkon hiippakunnista käytetään myös nimitystä Vanhan Kreikan (Παλαιάς Ελλάδας, Palaiás Elládas) hiippakunnat, millä viitataan Kreikan alueeseen ennen Balkanin sotia (1912–1913).
Ekumeenisen patriarkaatin alaiset hiippakunnat
Kreikan kirkon hiippakunnista 36 on nimellisesti ja hengellisesti Konstantinopolin ekumeenisen patriarkaatin alaisuudessa. Nämä hiippakunnat sijaitsevat pääosin pohjoisessa Kreikassa sekä Egeanmeren pohjoisosien saarilla. Näistä hiippakunnista käytetään myös nimitystä "Uusien alueiden" (Νέων Χωρών, Néon Chorón) hiippakunnat, millä viitataan Kreikan Balkanin sodissa saamiin alueisiin.
Kirkot ja jumalanpalvelukset
thumb|300px|[[Pyhän Nikolaoksen kirkko (Sýros)|Pyhän Nikolaoksen kirkko (Ágios Nikólaos) Ermoúpolissa Sýroksella.]]
Kirkot ja pienet kappelit ovat oleellinen osa kreikkalaista maisemaa. Kirkkojen koristelu, kuten ikonit, ilmaisevat ortodoksista teologiaa eri aikakausien tyylien mukaisesti.
Vanhimmat edelleen käytössä olevat kirkot ovat peräisin varhaisbysanttilaiselta ajalta, 300–500-luvuilta. Tuolloin kirkkoja rakennettiin entisille pakanallisille kulttipaikoille ja monia pakanallisia temppeleitä muutettiin kirkoiksi. Keskibysanttilaisella ajalla kreikkalaisiin kirkkoihin kehittyi erityispiirteitä, jotka poikkesivat Konstantinopolin kirkkojen tyylistä. Tämä ajan kirkoista merkittävimmät sijaitsevat mm. Attikassa, Boiotiassa, Argoliksessa ja Mánilla. Merkittävimmät myöhäisbysanttilaisen kauden kirkot ovat Ártassa, Véroiassa, Kastoriássa, Thessalonikissa ja Mystraksessa.
Itsenäistymisen jälkeen kreikkalaisilla ei ollut varaa rakentaa merkittävästi uusia kirkkorakennuksia ennen 1800-luvun loppua ja 1900-luvun alkupuolta. Merkittäviin poikkeuksiin lukeutuu muun muassa Ateenan katedraali Neitsyt Marian ilmestyksen katedraali, joka rakennettiin uuteen pääkaupunkiin 1800-luvun puolessa välissä.
Perinteisissä kirkoissa seistään ortodoksiseen tapaan läpi liturgian, ja istuimia on ainoastaan kirkon seinustoilla. Monissa suuremmissa kirkoissa on nykyään kuitenkin penkit koko kirkkokansalle. Liturgiassa käytössä olevat jumalanpalvelustekstit ovat peräisin bysanttilaiselta ajalta ja kirjoitettu Bysantin kreikaksi, jota lausutaan nykykreikkalaisittain. Kieli eroaa paljon nykyisin puhutusta ja kirjoitetusta kreikasta, mikä aiheuttaa ongelmia.
Papisto
Tavallisen papiston koulutus erityisesti maaseudulla rajoittuu yleensä peruskoulutukseen tai lukioon sekä pappisseminaariin. Suurimpien kaupunkien papit ja piispat ovat yleensä opiskelleet teologiaa joko Ateenan tai Thessalonikin yliopistossa.
Luostarit
Luostarit ovat oleellinen osa Kreikan kirkon toimintaa. Luostarielämä nousi Kreikassa uuteen suosioon 1900-luvun jälkimmäisellä puoliskolla väliaikaisen taantuman jälkeen, vaikkakin munkkien määrä on edelleen huomattavasti vähäisempi kuin aiempina huippuvuosina. Erityisesti naisluostarit ovat kukoistaneet 1900-luvulla.
Dražen Dalipagić
Dražen Dalipagić (s. 27. marraskuuta 1951 Mostar, Jugoslavia) on serbialainen ja entinen jugoslavialainen ammattiuransa päättänyt koripalloilija. Hänet on valittu uransa jälkeen sekä Basketball Hall of Fameen että FIBA Hall of Fameen. Lisäksi hänet on valittu kolmesti Euroopan parhaaksi koripalloilijaksi (Mr. Europa ja Euroscar Award), Jugoslavian vuoden urheilijaksi (1978) sekä kolmesti Belgradin parhaaksi urheilijaksi (1976–1978)
Dalipagić aloitti pääsarjakoripallon KK Partizanissa kaudella 1971–1972 ja hän edusti seuraa vuoteen 1980 asti. Tänä aikana hän voitti Korać cupin (1978) sekä Jugoslavian-mestaruuden (1976). Vuodet 1978–1979 hän vietti armeijassa, eikä pelannut tämän takia. Dalipagić siirtyi ulkomaille vuonna 1980 ja siirtyi edustamaan italialaista Reyer Venetsiaa. Hän pelasi seurassa ainoastaan yhden kauden, jonka jälkeen hän palasi Partizaniin. Kaudella 1981–1982 Dalipagić teki Partizanin paidassa 43 pistettä ottelua kohden ja siirtyi Real Madridiin. Vuodet 1983–1989 hän edusti Italiassa APU Udinesea, Reyer Venetsiaa sekä Veronaa. Viimeisen kerran hän pelasi pääsarjatasolla kaudella 1990–1991 KK Crvena Zvezdan paidassa.
Dalipagić teki mittavan uran Jugoslavian maajoukkueessa. Hän edusti maataan kolmesti olympialaisissa. Ainoan olympiakultansa hän voitti Moskovan olympialaisista, joita Yhdysvallat boikotoi. MM-kilpailuista Dalipagić saavutti ainoan kultamitalinsa vuoden 1978 kilpailuista. EM-tasolla hän voitti kolme kertaa Euroopan-mestaruuden.
Alessandro Fortis
Fortis taisteli nuoruudessaan Giuseppe Garibaldin joukoissa vuosina 1866 ja 1867. Italian kuningaskunnassa hän esiintyi kiihkeänä tasavaltalaisena ja oli vuonna 1874 viisi kuukautta pidätettynä, koska hänen väitettiin valmistelleen kapinaa yhdessä sosialistien kanssa. Myöhemmin hän kuitenkin lievensi näkemyksiään ja kannusti tasavaltalaisiakin osallistumaan hallituksiin. Tultuaan vuonna 1880 syntymäkaupunkinsa Forlìn edustajaksi Italian edustajakamariin Fortis alkoi siirtyä poliittisissa näkemyksissään oikealle. Hän oli vuosina 1898–1899 maatalous- ja kauppaministerinä Luigi Pellouxin hallituksessa.
Kun Giovanni Giolitti helmikuussa 1905 jätti pääministerin tehtävät terveyssyistä, hän toivoi Fortisista seuraajaansa, ja tämä nimitettiin tehtävään 28. maaliskuuta. Fortis torjui uhanneen rautatietyöläisten lakon julistamalla rautatietyöläiset valtion virkamiehiksi, joilla ei ollut lupaa lakkoilla. Huhtikuussa 1905 hänen hallituksensa kansallisti Italian rautatiet, mutta tarjosi samalla suuren summan rautatieyhtiöille, minkä seurauksena häntä syytettiin korruptiosta. Fortisin hallitus kaatui lopulta kiistaan espanjalaisten viinien tullimaksujen alentamisesta, jota Etelä-Italian viininviljelijät vastustivat. Fortis kokosi hallituksen uudestaan joulukuussa 1905, mutta onnistui vain menettämään radikaalien tuen saamatta kuitenkaan uusia kannattajia oikealta. Hän erosi 8. helmikuuta 1906.
Täältä jostakin (runoantologia)
Teoksen toimitustyö
Teoksen kolmas painos ilmestyi 50 vuotta ensimmäisen painoksen jälkeen, 1993.
Sisältö
Kokoelmaan oli tarjolla valtava määrä runoja, suurin osa niistä kirjoitettuna isänmaallis-aatteelliseen paatoshenkeen. Helmenä joukossa oli muun muassa Matti Kuusen "Kuolemanjuoksu", jota Paavolainen piti niin rajuna, että kehotti keventämään alkua, mutta siihen Kuusi ei kyennyt. Runon taustalla oli Kuusen kokemus Tyrjän läpimurtotaistelusta, jossa kaatui kolmisensataa suomalaista sotilasta. Hiukan tarkistettuna mutta olennaisesti samanlaisena runo sisältyy Kuusen kokoelmaan Routa liikkuu (1947). Niin Panu Rajala kuin Kuusen elämäkerturi Tellervo Krogerus pitävät runoa ainutlaatuisena sotarunojen joukossa. Muita merkittäviä runoja antologiassa ovat muun muassa Paavo Hynysen "Jäämeren marssi" ja Pentti Lahden "Sikermä talvisodasta 1-5". Mukana ovat myös Reino Helismaan runot "Veli, ei valintaa sulla" ja "Unta ja totta" sekä Erkki Tiesmaan runot "Kehtolaulu korsussa", "Sissien marssi" ja "Eldankajärven jää", joka tunnetaan lauluna.
Muita tekijöitä ja heidän runojaan ovat muun muassa :