cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Polikarpov I-15
Kehitys
Dmitri Grigorovitšin ja Nikolai Polikarpovin suunnitteleman I-5 -koneen ensimmäinen prototyyppi lensi 29. huhtikuuta 1930 nimellä VT-11 ja toinen prototyyppi 22. toukokuuta 1930. I-5:n sarjavalmistus alkoi vuonna 1932. Kahdessa vuodessa I-5-konetta rakennettiin 803 kappaletta. Koneen moottorina oli 480 hv:n M-22 -moottori, joka oli lisenssillä valmistettu versio 9-sylinterisestä Bristol Jupiter -tähtimoottorista.
I-5-konetta kehitettiin edelleen ja uuden version prototyyppi TsKB-3 lensi ensilentonsa lokakuussa 1933. Koneen yläsiipi oli ns. lokkisiipi ja moottorina oli 630 hv:n Wright Cyclone. I-15:ksi nimetyn koneen sarjatuotanto alkoi vuonna 1934. Moottorina oli aluksi M-22 mutta myöhemmin Cyclonesta kehitetty 635 hv:n M-25. I-15-hävittäjää valmistettiin 733 kpl.
Lokkisiipi haittasi lentäjän näkyvyyttä ja se korvattiin suoralla yläsiivellä. Moottoriksi asennettiin 725 hv:n M-25V, joskin tuotantoversioissa tavattiin myös 760 hv:n M-25A:ta ja 775hv:n M-25B:tä. Moottorin painon kasvun myötä rakenteita jouduttiin vahvistamaan. Uutta versiota kutsuttiin I-152:ksi ja I-15bis:ksi ja sen valmistus aloitettiin syksyllä 1937. I-152 -konetta rakennettiin Neuvostoliitossa 2 408 kappaletta, joista 186 kappaletta vietiin Kiinaan vuodenvaihteessa 1937–1938. Lisäksi Espanjan tasavaltalaiset rakensivat lisenssillä 231 konetta vuosina 1937–1938.
Koneen kehittäminen ei jäänyt tähän, vaan sitä kehitettiin edelleen Espanjan sisällissodan kokemusten perusteella. Yläsiiveksi asennettiin lokkisiipi ja alasiipeen sisään vedettävät laskutelineet. Prototyyppi valmistui lokakuussa 1938. Koneen tuotanto alkoi nimellä I-153 keväällä 1939 ja päättyi vuoden 1940 lopulla 3 437 koneen valmistuksen jälkeen. Koneessa oli 850 hv:n M-62-moottori, joka sekin oli kehitetty Wright Cyclonesta. Ensi kerran I-153 osallistui sotatoimiin Khalkin-Golissa Japanin hyökättyä Neuvostoliittoa vastaan heinäkuussa 1939. Koneessa oli aseistuksena neljä 7,62 mm ShKAS-konekivääriä, joiden yhteenlaskettu patruunamäärä oli mahtava, 5 000 kappaletta. Aseistuksen heikkoutena pysyi loppuun asti mekaaninen liipaisin, joka oli vailla minkäänlaista tehostinta, vaikka se oli sijoitettu ohjaussauvaan. Liipaisin oli niin raskas käyttää, että monet koneet huojuivat rajusti aseita käytettäessä tahattomien sauvanliikkeiden vuoksi, ja osumistarkkuus oli vajavainen.
Koeversioissa kokeiltiin paineistettua ohjaamoa, turboahtimia ja kiihdytykseen käytettäviä rakettimoottoreita.
Hankinta Suomeen
thumb|Polikarpov I-153 suomalaisin tunnuksin Suomen ilmavoimat sai sotasaaliiksi talvisodassa viisi pakkolaskun tehnyttä I-152-konetta, joista kaksi korjattiin lentokuntoon ennen talvisodan päättymistä ja loput välirauhan aikana. Talvisodassa saatiin sotasaaliiksi myös useita I-153-koneita, joista suurin osa oli romuja. Kahdeksan I-153-konetta kunnostettiin lentokuntoisiksi, seitsemän välirauhan aikana ja yksi jatkosodan alussa. Jatkosodassa saatiin lisää I-153-koneita sotasaaliiksi ja niistä kunnostettiin lentokelpoisiksi kolme konetta. Suomi osti vuonna 1942 Saksan sotasaalisvarastoista 11 I-153-konetta, joista yhdeksän saatiin joulukuussa 1942. Loput kaksi lähtivät matkaan heinäkuussa 1943, mutta toinen niistä tuhoutui siirtolennolla. Saksan sotasaalisvarastoista ostettiin lopulta kymmenen konetta, joten I-153-koneita oli Suomen ilmavoimissa yhteensä 21 kappaletta.
Käyttö Suomessa
thumb|Suomalainen Polikarpov I-153 nousee ilmaan maaliskuussa 1942. I-152-koneita käytettiin harjoituskoneina ja I-153-koneita lähinnä tiedustelukoneina vuosina 1940–1945. Koneet poistettiin Ilmavoimien kalustorekisteristä 2. tammikuuta 1950.
Löydettyjä yksilöitä
Vuonna 2008 riistapäällikkö löysi nykyisen Venäjän alueelta Viipurinlahdelta hylyn, joka tunnistettiin I-153-tyypiksi. Suomalaisista ja entisen Neuvostoliiton arkistoista voitiin todentaa, että kyseessä oli yksilö, jonka siipi oli matalalla käydyssä kiivaassa ilmataistelussa osunut suomalaisen Gloster Gladiator -koneen siipeen 4. maaliskuuta 1940. Kumpikaan osapuoli ei silloin kyennyt paikantamaan lentäjää tai konetta. Lentäjää ei myöskään ollut Suomen sotavankiluetteloissa. Hylky siirrettiin Moskovaan tekniseen museoon löytökunnossa 2009.
Vuonna 2018 Suomussalmen Kiantajärvestä nostettiin I-15 -koneen Shvetsov- moottori. Talvisodan aikana lentäjä oli joutunut tekemään pakkolaskun jäälle koneen saatua osuman maasta ammutusta kivääritulesta. Hyväkuntoisena sedimentissä säilynyt moottori on potkureineen näytteillä Raatteenportissa.
Tekniset tiedot (Polikarpov I-15)
thumb|Polikarpov I-15
Dead Like Me
Dead Like Me on yhdysvaltalainen Bryan Fullerin luoma draama-komediasarja. Sitä esitettiin Showtime-kanavalla vuosina 2003–04. Sarjan pääosissa esiintyvät Ellen Muth ja Mandy Patinkin.
Juoni
Georgia Lass on tippunut pois Collegesta eikä ole tyytyväinen elämäänsä Seattlessa. Georgia saa työpaikan työnvälitystoimistosta, kunnes ruokatunnilla avaruudesta maahan palautuvan Mir-avaruusaseman vessanpöntön istuin osuu ja tappaa hänet. Vastusteluista huolimatta Georgia värvätään Kuolemaksi jonka myötä hänen tehtävänsä on auttaa kuolevia ihmisiä heidän siirtyessä seuraavaan paikkaan.
Tuotanto
Sarja lopetettiin yllättäen toisen tuotantokauden jälkeen ja fanien toivomuksesta vuonna 2009 julkaistiin sarjan tarinaa jatkava DTV elokuva Dead like Me: Life After Death.
Ufo Mustonen
Ufo Mustonen (oik. Mikko Sakari Mustonen, s. 1968) on suomalainen laulaja-lauluntekijä ja muusikko. Mustonen tuli suurelle yleisölle tutuksi 1980-luvun loppupuolella helsinkiläisen rockyhtye Hearthillin sähköviulunsoittajana. Hearthillin lopetettua toimintansa 1990-luvun puolivälissä Mustonen alkoi tehdä erilaisia tausta- ja sessiomuusikon töitä muun muassa Riki Sorsan Leirinuotio-orkesterin riveissä aloittaen samalla soolouransa laulajan ominaisuudessa. Mustosen debyyttialbumin Ufo julkaisijana toimi Warner Music Finland ja tuottajana toimi Mats Hulden. Taustayhtyeessä soittavat Markku Kanerva (kitara), Ulf Krokfors (basso), Anssi Nykänen (rummut) sekä Seppo Kantonen (koskettimet). Taustayhtyeen aiempi kokemus jazzin parista heijastuu levylle tuoden vaikutelmia muun muassa Stingin tuotannosta.
Näyttelijä ja ohjaaja Liisa Mustonen on Ufo Mustosen sisar ja laulaja Henry Theel oli isän isäpuoli.
Albumit
(1. Siivoon pois | 2. Kaksi aurinkoa | 3. Hakaniemivalssi | 4. Suuressa Helsingissä | 5. Paholainen pahoillaan | 6. Täss on kirje | 7. Ikävä | 8. Sirkuksen voimamies | 9. Haaveillaan kauniista | 10. Pakko kiivetä | 11. Hikinen aika | 12. Must on tullu | 13. Sun nimi on vaimo) (1. Olet Uni | 2. Villiä Lempeä | 3. Sateeseen | 4. Maistui Maanantai | 5. Hopeakylkinen | 6. Kuudes Aisti | 7. Kekkosen Aikaan | 8. Ihan Sama | 9. Juhannustaika | 10. Sininen Juna | 11. Autokauppiaan Kapina)
(1. Väinämöinen | 2. Sinuna oisin hiljaa | 3. Juoksukengät | 4. Hen | 5. X-Lemmitty | 6. Viimein vapaa | 7. Hieno kesä | 8. Tukholman prinsessa | 9. Muistatko hauskaa | 10. Hei Helsinki | 11. Voinko vielä pyytää?
Videopelien historia
Videopelien historia kertoo videopelien kehityksestä.
Varhainen historia ja peliautomaatit
pienoiskuva|Spacewar (1962), ensimmäinen peli, joka käytti videografiikkaa. 1950-luvulla kehitettiin ensimmäiset tietokonepelit, jotka liittyivät tieteelliseen tutkimukseen. Ensimmäiset pelit olivat pääosin ristinollan ja shakin kaltaisia pelejä. Esimerkiksi Konrad Zuse kirjoitti jo 1940-luvulla kehittämällään Plankalkül-ohjelmointikielellä algoritmeja shakin pelaamiseen, vaikka itse ohjelmointikielelle ei ollut toteutusta. Ohjelmat olivat mielenkiintoisia paitsi ohjelmointikielten, algoritmien ja tekoälytutkimuksen, myös tietokoneen interaktiivisen käytön kannalta. Vuonna 1958 William Higinbotham kehitti laitteen, jolla kaksi pelaajaa pystyi oskilloskoopin avulla pelaamaan yksinkertaista tenniksen tapaista peliä Tennis for Two. Tällä pelillä ei ollut kuitenkaan yhteyttä myöhempään Pongiin, joka oli toinen tenniksestä inspiraationsa saanut peli.
Ennen videokuvaa näyttäviä päätteitä oli myös kaukokirjoittimella pelattavia pelejä kuten The Oregon Trail (1971).
Vuonna 1962 MIT:n opiskelijat kehittivät PDP-1-tietokoneelle ensimmäisen reaaliaikaisen videografiikkaa käyttävän tietokonepelin nimeltään Spacewar. Siinä pelaajan ideana oli tuhota toisen pelaajan alus putoamatta itse aurinkoon.
Vuonna 1971 ilmestyi ensimmäinen kaupallinen ja sarjatuotettu videopeli Computer Space, jonka kehittivät Nolan Bushnell ja Teb Dabney. Peli oli Spacewarin ideaan pohjautuva kolikkopeli, joka oli kolikoilla toimiva peliautomaatti. Pelin menestys oli Dabneyn mielestä pettymys, mutta Bushnellin mielestä se oli menestys.
Television avulla pelattavien joka kodin videopelien pioneeri oli televisiolaitteita valmistavassa yhdysvaltalaisessa Magnavox-yrityksessä työskennellyt saksalaissyntyinen keksijä Ralph Baer. Baer esitti ajatuksen esimiehelleen jo vuonna 1951, mutta tämä tyrmäsi idean. Baer kuitenkin jatkoi kehitystyötä myöhemmin, ja vuonna 1968 hänellä oli prototyyppilaitteisto, jolla pystyi pelaamaan useita erilaisia pelejä. Prototyypin pohjalta kehitettiin ensimmäinen kotikäyttöön tarkoitettu pelikonsoli Magnavox Odyssey, joka julkaistiin vuonna 1972.
Vuonna 1972 Nolan Bushnell pääsi pelaamaan messuilla esittelyssä ollutta Ralph Baerin Magnavox Odysseusta, josta vakuuttuneena hän perusti pian Atari-yhtiön. Atari julkaisi vielä samana vuonna Pong-pelin, joka muistutti läheisesti Baerin koneen tennispeliä. Pongista tuli huippumenestys, ja Atari myi kaikkiaan Pong-automaattia. 1970-luvun alkupuolella julkaistiin monia erilaisia kolikkopelejä, jotka oli toteutettu yksinkertaisemmalla elektroniikalla ja TTL-logiikalla, mutta mikroprosessorin käyttöä tutkittiin. Mikroprosessorien hinnan pudottua riittävän alas ne korvasivat TTL-logiikan ja mahdollistiva asioita, joita logiikkapiireillä oli lähes mahdotonta tehdä kuten keinoälyn.
Varhaiset kolikkopelit olivat jokainen yksilöllisiä tiettyjä pelejä varten tehtyjä laitteita. Vuoden 1983 videopelilaman seurauksena kustannuksia oli karsittava, jotta pelit olisivat voitollisia. Kolikkopelien valmistajat kuten Atari siirtyivät tuottamaan järjestelmälaitteistoa, jossa pelin operaattori ostaisi laitteiston vain kerran ja sen jälkeen ostaisi pelit.
Japanissa pelitalot omistavat sekä pelihallien tilat että laitteet ja niissä olevat pelit; kolikkopeliautomaatit ovat vielä hengissä ja uusia kehitetään.
Tietokonepelit
pienoiskuva|oikea|[[Western Gun/Gun Fight (1975), ensimmäinen mikroprosessoria hyödyntävä peli.]]
Jo varhaisilla tietokoneilla kyettiin pelaamaan yksinkertaisia pelejä. Kotitietokoneisiin eivät pelit kuitenkaan kulkeutuneet ennen 1980-lukua, johon asti kotikoneiden graafiset kyvyt olivat erittäin vaatimattomia. Eräs ensimmäisistä pelityypeistä olivat niin kutsutut tekstiseikkailupelit, joissa pelaajaa ohjataan kirjoittamalla erilaisia komentoja, ja tapahtumat ja paikat esitetään kirjallisena kuvailuna. Eräs kuuluisimmista tällaisista peleistä oli useita jatko-osiakin saanut fantasiaseikkailu Zork, joka ilmestyi vuonna 1977.
Pelaamiseen soveltuvat mikrotietokoneet kuten "vuoden 1977 kolmikko" Apple II, Commodore PET ja TRS-80 julkaistiin vuonna 1977.
Ensimmäinen laajalti levinnyt mikrotietokone oli kuitenkin Commodore 64, joka julkaistiin vuonna 1982 konsolipelejä vaivanneen laman alkuvuosina. Commodore 64 olikin pitkään kaikkien aikojen myydyin tietokone, Suomessa sitä myytiin väkilukuun suhteutettuna enemmän kuin missään muualla maailmassa. Sekä IBM PC:n että Commodore 64:n pelit olivat alkeellista grafiikkaa käyttäviä pelejä, jotka luettiin erillisiltä levykkeiltä. Yksi merkittävimpiä 1980-luvun tietokonepelejä oli venäläisen Aleksei Pažitnovin kehittämä Tetris, jonka alkuperäinen tarkoitus oli kehittää hävittäjälentäjien havainnointi- ja päättelykykyä. Tetris on nykyään kenties maailman tunnetuin videopeli.
Nykypäivän tietokonepelaaminen on kehittynyt samaa tahtia itse tietokoneiden kanssa. Tietokonepeleissä ei ole jaoteltavissa samanlaisia sukupolvia kuin konsolipeleissä, sillä jokaista tietokonetta on mahdollista kehittää omaa tahtiaan. Tietokonepelit säätelevät kehitystä lähinnä teknisillä minimivaatimuksillaan, jotka nekin ovat kehittyneet tasaisesti ilman erityisen suuria hyppäyksiä, jotta voitaisiin puhua pelisukupolvista. Internetin yleistymisen myötä tietokonepelaamista on leimannut vahvasti sen sosiaalinen ulottuvuus, minkä vuoksi tietokonepelaamisen suosituin muoto on 2000-luvun alusta alkaen ollut nettiroolipelaaminen. Erityisesti World of Warcraftin kaltaiset massiiviset verkkoroolipelit ovat leimanneet vahvasti tietokonepelaamista.
Tietokonepelaamisen ongelmana on jo pitkään ollut piratismi. Tietokonepelien lataaminen netistä on jo pitkään ollut helppoa, eikä pelien aitouden varmistaminen ole helppoa. Tämän vuoksi pelitalot ovatkin vähentäneet pelkästään tietokoneille kehitettävien pelien määrää radikaalisti ja pyrkineet siirtämään maksamisen painopistettä itse pelistä sisältöön. Nettiroolipeleissä pelaaja maksaakin usein kuukausittaisen korvauksen oikeudestaan olla mukana pelissä. Monissa verkkomoninpeleissä (kuten World of Tanks ja Guild Wars 2) käytetään peliin rakennettuja mikromaksuja, jolloin kuukausimaksua ei tarvita. Käytäntö vaihtelee peleittäin, joissain oikealla rahalla saa selvän etulyöntiaseman muihin pelaajiin nähden, toisissa taas mikromaksuilla voi hankkia kosmeettisia parannuksia, kuten haarniskoja, aseita tai lemmikkejä, jotka eivät kuitenkaan varsinaisesti paranna pelaajaan mahdollisuuksia muita pelaajia vastaan.
Ensimmäinen sukupolvi – Magnavox Odyssey ja ”Pong-konsolit”
Vuonna 1972 päivänvalon näki Magnavox Odyssey, jota nykyään pidetään historian ensimmäisenä kaupallisena pelikonsolina. Nykypäivän näkökulmasta se oli sitä kuitenkin hyvin lievästi: pelit perustuivat lähinnä yhteen tai kahteen televisioruudulle heijastettavaan valkoiseen valopisteeseen. Varsinaista grafiikkaa ei ollut, vaan sen virkaa hoitivat erilaiset televisioruutuun liimattavat kalvot. Laitteessa oli myös vaihdettavat pelikasetit, jotka tosin määrittivät lähinnä valopisteiden muodon ja kulkusuunnan. Itse pelien pelaaminen vaati lautapelien tapaan ohjekirjan ja erilaisia nappuloita, noppia ja erillisiä lautoja. Konsolista tehtiin myöhemmin uusia, entistä kehittyneimpiä versioita. Konsoli itsessään jäi myöhempien, huomattavasti yksinkertaisempien konsoleiden varjoon.
Ensimmäisen sukupolven konsoleita määrittelee yksi peli: Nolan Bushnellin perustaman Atari-yhtiön kehittämä Pong, äärimmäisen yksinkertainen ”videopöytätennis”, joka synnytti valtavan jäljittelijöiden joukon. Ensimmäisen sukupolven konsoleista tuli ”Pong-koneiden” aikakausi: konsolit eivät sisältäneet kuin muutaman, sisäänrakennetun pelin, joista useimmat olivat erilaisia Pong-muunnelmia. Epäinnovatiivisten, samankaltaisten laitteiden ylituotanto johti lopulta historian ensimmäiseen videopelilamaan vuonna 1977, jonka katsotaan lopettaneen moduulittomien konsoleiden aikakauden.
Toinen sukupolvi – Atari 2600 ja vuoden 1983 videopelilama
Vuoden 1977 videopelilaman seurauksena videopelimarkkinoille jäi ainoastaan kaksi vakiintunutta toimijaa: Atari ja Magnavox. Näistä Atari nousi seuraavan sukupolven dominoivaksi voimaksi: vuonna 1977 julkaistu Atari 2600 on yksi suvereeneimmista videopelimarkkinoita hallinneista konsoleista koskaan. Erityisesti kyseiselle konsolille julkaistu Space Invaders oli avainasemassa lopettamassa vuoden 1977 videopelilamaa ja aloittamassa uutta aikakautta videopelaamisessa. Atari 2600:ssa siirryttiin vallankumouksellisesti mikroprosessorin käyttöön, joka mahdollisti pelien tallentamisen ROM-moduuleille sen sijaan, että ne olisi täytynyt rakentaa erikseen laitteistotasolla aiempien Pong-koneiden tapaan. Tämä avasi tien myös ulkopuolisille pelien kehittäjille ja pelien irtomyynnille, jonka vuoksi Atari 2600 on toisinaan pidetty nykyisten pelikonsolien todellisena edeltäjänä. Suorittimen käyttö mahdollisti myös aiempaa monipuolisemmat pelit, joista merkittävimpiä olivat muun muassa Pitfall, Yars’ Revenge ja erilaiset urheilupelit.
Historian ensimmäinen tunnistettava videopelihahmo Pac-Man oli ensimmäinen koskaan kehitetty sokkelopeli, joka vastoin yleistä harhaluuloa nousi maineeseen nimenomaan kolikkopelinä, ei Atari 2600:n huonomaineisena kotiversiona.
Atarin ylivertainen asema videopelimarkkinoilla johti kuitenkin 1980-luvun edetessä pelien tason heikentymiseen, kun markkinoille tulvi ulkopuolisten kehittäjien toinen toistaan heikompia ja hutaisemalla tekemiä pelejä. Yksi tunnetuimmista flopeista on Steven Spielbergin elokuvaan perustuva E. T., jota haudattiin New Mexicon kaatopaikalle. Videopeliteollisuuden heikentynyt julkisuuskuva sai monet lelukaupat pitämään videopelejä ohimenevänä muoti-ilmiönä ja lopettamaan uusien pelien tilaukset. Seurauksena oli vuoden 1983 videopelilama, joka lopetti Atarin valtakauden lisäksi toisen konsolisukupolven.
One for All
One for All on entisen Kiss-yhtyeen rumpalin Peter Crissin viides sooloalbumi, joka julkaistiin 23. heinäkuuta 2007.
Videopelien historia
Kolmas sukupolvi – Nintendo ja 8-bittisten aikakausi
pienoiskuva|oikea|Super Mario Bros. (1985) on nykypäivänä toiseksi myydyin peli.
Mokusō
Mokusō on japanilainen budokäsite joka tarkoittaa mietiskely- ja hengitysharjoitusta. Tällaisia meditaatio-hetkiä yleensä tehdään aina budōssa harjoituksen aluksi ja lopuksi. Mokusō-harjoitus tehdään määrätyssä muodossa, yleensä rivissä, muodollisessa polvi-istunnassa (seiza), mutta se voidaan tehdä myös lootusasennossa istuen.
Ebbe Sommar
Ebbe Axel Erik Sommar (s. 27. maaliskuuta 1928 Harlu) on suomalainen yritysjohtaja ja vuorineuvos.
Sommarin vanhemmat olivat toimitusjohtaja, diplomi-insinööri Georg Alexander Sommar ja Ilmo Gretel Svinhufvud, presidentti P. E. Svinhufvudin tytär. Hänen puolisonsa 1949–1981 oli Raija Sinikka Konkonen, vuonna 1983 hän avioitui Maila Anneli Pärnäsen kanssa. Ebbe Sommarin veli oli yrittäjä, yritysjohtaja ja teollisuusneuvos Pehr Sommar. Ebbe Sommar tuli ylioppilaaksi Helsingin suomalaisesta lyseosta 1947 ja valmistui insinööriksi 1952 ja paperiteollisuuden diplomi-insinööriksi Teknillisestä korkeakoulusta 1957. Hän oli isänsä perustaman Metallikutomo-yrityksen apulaisinsinööri 1952–1956, Enso-Gutzeit -yhtiön Summan tehtaan käyttöinsinööri 1957–1962, Metsäliiton Paperin Kirkniemen tehtaan tuotantopäällikkö 1962–1973, Metsäliiton Teollisuuden Kirkniemen paikallisjohtaja 1974–1979 ja toimitusjohtaja 1979–1986 sekä Metsä-Serlan toimitusjohtaja 1987–1990. Jäätyään Metsä-Serlasta eläkkeelle 1990 Sommar toimi vielä konsulttina Myllykoski-yhtiön palveluksessa Saksassa. Sommarilla oli työuransa aikana lukuisia liike-elämän luottamustoimia. Vuonna 1987 vuorineuvoksen arvon saanut Sommar on sotilasarvoltaan reservin kapteeni (1988).
Videopelien historia
Kolmas sukupolvi – Nintendo ja 8-bittisten aikakausi
Nintendo ei kuitenkaan saavuttanut markkinoilla samanlaista määräävää asemaa kuin Atari edellisen sukupolven aikana. Tästä pitivät huolen kilpailijat, joista merkittävin oli toinen japanilainen peliyhtiö Sega. Sega Master System julkaistiin vuonna 1987 ja oli teknisesti samantasoinen NES:n kanssa. Sega Master System ei kuitenkaan kyennyt horjuttaman NES:n selkeää ykkösasemaa maailmalla, vaikka myikin joissain maissa kilpailijaansa paremmin. Tämän vuoksi Sega ryhtyi jo aikaisessa vaiheessa kehittämään seuraavan sukupolven konsolia, 16-bittistä laitetta.
1980-luvulla myös kotitietokoneet alkoivat yleistyä ja muun muassa Commodore 64 löi itsensä läpi markkinoilla. Tietokoneet saivatkin aluksi jalansijaa pelimarkkinoilta konsoleiden kärsiessä lamasta, mutta jäivät NES:n menestyksen myötä nopeasti jalkoihin. Silti esimerkiksi Suomessa Commodore 64 myi paikoin jopa paremmin kuin NES.
1980-luvun lopulla Nintendo julkaisi ensimmäisen käsikonsolin nimeltä Game Boy, jota on myyty yli 118,69 miljoonaa kappaletta.
Neljäs sukupolvi – Nintendo vastaan Sega
Vaikka kolmas sukupolvi oli vielä täysissä voimissaan, Sega pyrki horjuttamaan Nintendon valta-asemaa 16-bittisellä Sega Mega Drive -laitteella. Sega tarjosi merkittävästi Nintendon NES-konsolia parempaa grafiikkaa ja pystyi näin todella kilpailemaan kuluttajien suosiosta. Monet uusia konsoleita harkitsevat päättivätkin hankkia mieluummin uusinta teknologiaa edustavan Mega Driven kuin kahdeksanbittisen NES:n. Paremman pelitarjontansa vuoksi NES pystyi kuitenkin edelleen kilpailemaan Mega Driven kanssa kohtuullisen hyvin, sillä Segalla ei ollut tarjota kuluttajille Super Marion ja Zeldan kaltaisia tunnettuja tuotemerkkejä. Tähän tarpeeseen syntyi Segan oma lippulaiva, Sonic the Hedgehog, joka menestyi kaupallisesti erittäin hyvin.
SNES:n ja Sega Mega Driven välisestä kamppailusta tuli erittäin tasaväkinen, eikä kumpikaan saanut selkeää yliotetta markkinoilla. Sega yritti lisätä Mega Driven teknistä etumatkaa julkaisemalla laitteelle erillisiä lisäosia, jolloin koneeseesta saatiin parhaimmillaan 32-bittinen. Segan epäonneksi pelien kehittäjiltä ei löytynyt vielä tarpeeksi tietotaitoa 32-bittisten pelien luomiseksi, joten lisäosaa hyödyntävien pelien kirjo jäi vaatimattomaksi. Sega myös koetti ensimmäisenä kaupallisesti CD-pohjaista järjestelmää Sega Mega-CD -lisäosan avulla, mutta se kärsi samasta ongelmasta.
Viides sukupolvi – PlayStationin, CD-levyn ja polygonien aika
pienoiskuva|oikea|Spyro the Dragon (1998) oli yksi videopelitaivaalle nousseen Sonyn lippulaivoista ja yksi ensimmäisistä peleistä, joissa nähtiin polygoneihin perustuvaa 3D-grafiikkaa.
Vuodesta 1983 videopeliteollisuuden kiistattomana ykkösnimenä toimineen Nintendon ei ollut kiire kehitellä seuraavan sukupolven 32-bittistä konsolia. Segan pyrkimykset uuden, CD-pohjaisen konsolin kehittämiseksi saivat Nintendon kuitenkin aloittamaan oman CD-pohjaisen lisäosan, SNES CD-ROM:n kehittämisen. Yhteistyökumppanina oli pieni japanilainen viihde-elektroniikkayhtiö Sony. Nintendo kuitenkin hylkäsi CD-pohjaisen järjestelmän, jolloin Sony jatkoi sen kehittämistä itsenäisesti. Tästä lähti liikkeelle PlayStationin taru. Nintendo vaihtoi yhteistyökumppanikseen Philipsin, jonka kanssa syntyi CD-i, yksi kaikkien aikojen huonomaineisimmista pelikonsoleista. Myös Nintendon seuraava projekti, vuonna 1994 julkaistu Virtual Boy -niminen kannettava 3D-konsoli osoittautui vieläkin suuremmaksi fiaskoksi: kömpelö, vain yhdelle pelaajalle tarkoitettu ja monille päänsärkyä aiheuttanut konsoli menestyi surkeasti niin Japanissa kuin Yhdysvalloissakin, eikä sitä julkaistu Euroopassa lainkaan. Nämä projektit myöhästivät Nintendon seuraavan konsolin, Nintendo 64:n julkaisua, jolloin markkinoille oli ehtinyt jo kaksi kovaa kilpailijaa.
Nintendon kovin kilpakumppani Sega julkaisi marraskuussa 1994 pitkään kehittelemänsä Sega Saturn -konsolinsa, CD-pohjaisen 32-bittisen konsolin, joka aloitti viidennen sukupolven. Kone oli teknisesti edistyksellinen ja Sonic -hahmon vanavedessä vakiinnuttanut oman pelikirjastonsa, mutta jäi nopeasti uuden tulokkaan jalkoihin: Nintendon entinen yhteistyökumppani Sony julkaisi heti seuraavassa kuussa oman PlayStation-konsolinsa. Uudelle tulokkaalle markkinat olivat suotuisat: Sony sai puolelleen lukuisia uusia, kiinnostavia pelitaloja, joiden ansiosta se nousi myyntitilastojen kärkeen. Sony kehitti nopeasti oman pelikirjastonsa, josta on ajan saatossa tullut lähes yhtä vakiintunut kuin Nintendon vastaavasta: Crash Bandicoot, Gran Turismo ja aiemmin NES:lle julkaistun Metal Gearin jatko-osa Metal Gear Solid vakiinnuttivat nopeasti Sonyn aseman videopelikentän uutena valtiaana.
Nintendon vastaveto tuli kaksi vuotta myöhemmin (1996) Nintendo 64:n muodossa. Se oli 64-bittinen, mutta kilpailijoihinsa verrattuna vanhanaikainen, koska se käytti yhä pelimoduuleita CD-levyjen sijaan. Nintendo uudisti jälleen kaikki suosituimmat pelinsä uuteen, kolmiulotteiseen muotoon, mutta edes tämä ja 2000-luvun alun Pokémon-buumi eivät auttaneet Nintendoa nousemaan johtoasemaan.
Viidennen sukupolven merkittävin kehitysaskel edellisiin verrattuna oli pelien siirtyminen pääsääntöisesti 3D-ympäristöön. Erityisesti polygoneihin perustuva grafiikkamallinnus oli merkittävä edistysaskel pelien graafiselle kehitykselle, mahdollistaen pikseleitä monimutkaisemman ja luonnollisemman esityksen.
1990-luvun alkupuolella julkaistu Mortal Kombat johtaa Entertainment Software Rating Board (ESRB) ikäluokitysjärjestelmän syntymiseen. Tätä aiemmin ei vielä ollut lakeja pelien myynnistä alaikäisille.
Kuudes sukupolvi – PlayStation 2:n yksinvalta ja nettipelaamisen aika
Sonyn ja Nintendon jalkoihin jäänyt Sega koetti jälleen kerran kammeta itseään pinnalle uudella konsolilla, joka ylittäisi kilpailijoiden ominaisuudet. Vuonna 1999 julkistettu Sega Dreamcast olikikin teknisesti aikansa edistyksekkäin, mutta sen menestys tyrehtyi nopeasti Sonyn ilmoitettua PlayStation 2:n julkaisemisesta vuonna 2000. PlayStation 2:n optinen lukulaite tuki myös DVD-ROM-formaattia, mikä mahdollisti sille tärkeän kilpailuedun: laite kykeni toistamaan DVD-elokuvia, joista oli tuolloin kehittymässä dominoiva formaatti elokuvien kotilevitykseen.
Muut sukupolven konsolit olivat Nintendo GameCube ja Xbox. Kaiken kaikkiaan PlayStation 2:ta myytiin sen elinaikana 117 miljoonaa kappaletta Xboxin myydessä maailmanlaajuisesti 26 miljoonaa ja GameCuben 21,6 miljoonaa kappaletta. Dreamcast myi vain yhdeksän miljoonaa kappaletta maailmanlaajuisesti ja jäi Segan viimeiseksi konsoliksi. PlayStation 2 on myös kaikkien aikojen pitkäikäisin konsoli: sitä valmistettiin yhtäjaksoisesti yhteensä 13 vuotta. Sitä on syytä pitää videopelimarkkinoiden suvereeneimpana hallitsijana sitten Nintendo Entertainment Systemin ja Atari 2600:n.
PlayStation 2:lla parhaiten myyneet videopelit olivat avoimen pelimaailman pelit Grand Theft Auto: San Andreas ja Grand Theft Auto: Vice City.
Kuudes sukupolvi oli historian suosituin konsolisukupolvi. Viimeistään tämän sukupolven aikana videopelaaminen murtautui ulos lastenviihteen imagostaan ja pelaamisesta tuli suosittua myös vanhempien ja tyttöjen keskuudessa. Erityisesti PC:lle julkaistun The Sims -pelin myötä videopeliteollisuudessa alettiin kiinnittää enemmän huomiota myös näihin kohderyhmiin, mikä johti peliteollisuuden monimuotoisuuden kasvuun. Kuudes sukupolvi myös aloitti konsolipuolella nettipelaamisen aikakauden, joka konkretisoitui toden teolla seuraavassa sukupolvessa.
Seitsemäs sukupolvi – kolmen suuren pitkä kamppailu
vasen|pienoiskuva|Kinect Sports: Season Two (2011), peli, joka sisältää moderneinta liiketunnistustekniikkaa.
Vuoden 2006 lopulla Nintendo julkaisi konsolin erilaisella strategialla: Wii ei sisältänyt teräväpiirtotukea tai mahdollisuutta teräväpiirtoformaatin elokuvien toistamiselle, mutta sillä oli käytössään merkittävä peliteknologinen innovaatio: liiketunnistukseen perustuva ohjausjärjestelmä. Perinteisten ohjainten eli padien sijaan Wiitä ohjataan liiketunnistusta tukevalla ohjaimella, Wii Remotella, joka muistuttaa ulkonäöltään enemmän kaukosäädintä kuin mitään aiempien sukupolvien peliohjainta. Liikkeentunnistusteknologiansa avulla Wii profiloitui nopeasti kaikista konsoleista perheystävällisimmäksi.
Seitsemäs konsolisukupolvi on videopelihistorian pitkäikäisin: se kesti vuoteen 2013 mennessä jo kahdeksan vuotta. Samalla se on myös tasaisin kolmen konsolin ollessa vakiinnuttanut paikkansa videopelikentällä. Perheystävällinen ja innovatiiviseen ohjaukseen luottava Wii on sukupolven myydyin konsoli 97 miljoonalla myydyllä yksiköllä. Xbox 360 ja PlayStation 3 ovat käyneet tasaista kamppailua kakkossijasta, myyden molemmat noin 77 miljoonaa yksikköä vuoteen 2013 mennessä.
Ubisoftin Assassin’s Creed -pelisarjan ensimmäinen osa julkaistaan vuonna 2007 ja seuraavina vuosina sarjaan julkaistaan lukuisia jatko-osia.
2010-luku
2010-luvulla virtuaalitodellisuuslasit yleistyivät tietokoneille useiden valmistajien myötä, sekä konsoleille PlayStation VR -lasien myötä. VR-laseja tukeviin hittipeleihin kuuluvat pelit kuten Resident Evil 7: Biohazard. Battle royale -lajityyppi yleistyy ja Fortnite kerää huomattavan laajasti pelaajia. Taisteluareenamoninpelit (MOBA) kuten League of Legends ja Dota 2 julkaistaan. Mobiilipelien suosituimpia pelejä ovat Clash of Clans ja Pokémon Go. Suomalaisiin menestyspeleihin lukeutuu myös Colossal Orderin kaupunginrakennuspeli Cities: Skylines.
Minecraft myy 122 miljoonaa kappaletta ja Microsoft osti sitä kehittävän Mojangin 2 miljardin euron hintaan. Valve Corporationin Steam-palvelussa on yli 125 miljoonaa aktiivista rekisteröityä käyttäjää. Useat striimaajat elättävät itsensä julkaisemalla pelikuvaa verkossa.
Loot boxit herättävät keskustelua ja käsitellään oikeudessa Belgiassa, jossa loot box -sisältö kielletään.
Elektroninen urheilu nousee suuremman yleisön tietoisuuteen: E-urheilu nousee kyselyjen mukaan kiinnostavammaksi kuin perinteiset urheilulajit nuorten aikuisten keskuudessa.
Coen de Koning
pienoiskuva|Coen de Koning vuonna 1914.Coen de Koning (30. maaliskuuta 1879 – 29. heinäkuuta 1954) oli alankomaalainen pikaluistelija.
Videopelien historia
2010-luku
2010-luvulla julkaistuja pelikonsoleita ovat Nintendo Switch, PlayStation 4 ja Xbox One.
Coen de Koning
Coen de Koning osallistui urallaan vain yksiin maailmanmestaruuskilpailuihin, vuonna 1905 Groningenissa ja voitti tuolloin kultaa. De Koning oli kisoissa nopein 1 500 metrillä ajalla 2.41,0, 5 000 metrillä ajalla 9.17,6 sekä 10 000 metrillä ajalla 19.16,0. Koska hän voitti kolme matkamestaruutta, hän voitti myös kisojen mestaruuden. EM-kilpailuihin Koning otti osaa vuosina 1904 sijoittuen toiseksi ja 1906 saavuttaen pronssia. Vuonna 1906 hän oli kisojen nopein 10 000 metrillä ajalla 18.50,2. Alankomaiden mestaruuden hän voitti vuosina 1903, 1905 ja 1912.
Videopelien historia
2020-luku
2010- ja 2020-lukujen vaihteessa markkinoille tulivat pilvipelipalveluina käytettävät suoratoistopalvelut Google Stadia ja Amazon Luna.
Coen de Koning
Friisinmaan perinteikkään Elfstedentocht-kilpailun de Koning voitti vuosina 1912 ja 1917. Vuonna 1905 hän luisteli 500 ja 1 000 metrillä uudet Alankomaiden ennätykset, jotka säilyivät voimassa vuosiin 1926 ja 1929 saakka.
Videopelien historia
2020-luku
Tammikuussa 2022 kerrottiin Segan vetäytyvän pelihallitoiminnasta ja yhtiö myy jäljellä olevat pelihallinsa Genda-yhtiölle.
Footwork Arrows
Footwork oli Formula 1 -sarjassa kilpaillut japanilainen talli. Talli tunnettiin aiemmin nimellä Arrows, mutta se vaihtoi nimensä Footworkiksi kaudella samannimisen yhtymän ostettua sen. Footwork oli aiemmin toiminut Arrowsin sponsorina.
1991
Arrows oli vuonna 1977 perustettu Formula 1-talli, joka koko historiansa ajan oli keskikastin tallien joukossa. Vuonna 1990 Arrowsin sponsoriksi ryhtyi japanilainen Wataru Ohashin omistama Footwork-yhtiö. Ohashi päätyi lopulta ostamaan Arrows-tallin joten vuonna 1991 Arrowsin nimi vaihtui Footwork Grand Prix Internationaliksi, tuttavallisemmin tallista käytettiin nimeä Footwork.
Ensimmäiselle kaudelleen omana tallinaan Footwork hankki moottoritoimittajaksi saksalaisen Porschen, joka oli aikoinaan 1950-luvulla Formula 1-kilpailuissa omana tallinaan sekä myöhemmin 1980-luvulla McLarenin moottoritoimittajana. 1980-luvulla urheiluautoissa menestystä niittäneen autonvalmistajan moottoreilta odotettiin reipasta parannusta Footworkin kilpailutuloksiin mutta jo kauden ensimmäisissä kilpailuissa kävi selväksi, että hätäisesti, vanhojen V6-moottoreiden pohjalta rakennetut uudet V12-moottorit olivat alitehoisia ja ylipainoisia muiden tallien moottoreihin nähden. Lisäksi Footwork joutui käyttämään kauden alussa edelliskauden Arrowsin A11C-autoa, koska tallin uusi auto FA12 ei ollut vielä kauden avauskilpailuihin mennessä valmis.
Vuosi 1991 oli Footworkille todella vaikea, tallin kuljettajina olivat italialaiset Alex Caffi ja Michele Alboreto, joka kaudella 1985 oli ollut vielä maailmanmestaruustaistossa mukana Ferrarin kuljettajana. Alex Caffi ajoi rajusti ulos Monacon osakilpailun aika-ajoissa joka johti kuljettajan loukkaantumiseen ja auton täydelliseen tuhoutumiseen. Loukkaantuneen italialaiskuljettajan korvasi Ruotsalainen Stefan Johansson, joka ajoi Footworkilla neljässä osakilpailussa.
1992 - 1993
Katastrofaalisen 1991-kauden jälkeen Footworkilla nähtiin muutoksia. Tallin uudeksi moottoritoimittajaksi tuli Hondan Mugen-moottorit. Edelliskauden kuljettajista Michele Alboreto jatkoi tallissa. Toisena kuljettajana toimi japanilainen Aguri Suzuki.
Footwork A13 - Mugen Honda yhdistelmällä saavutettiin kauden aikana kuusi maailmanmestaruuspistettä, jotka kaikki olivat kokeneen italialaiskuljettajan Alboreton ajamia.
Vuodeksi 1993 Michele Alboreto suuntasi Scuderia Italian riveihin ja tallin uudeksi kuljettajaksi tuli brittiläinen Derek Warwick, joka 1980-luvulla ajoi Arrowsin riveissä. Toisena kuljettajana jatkoi Aguri Suzuki, tallin jatkaessa Mugenin moottoreilla.
Edellisen kerran vuonna 1990 Formula ykkösissä ajanut Warwick onnistui kauden aikana ajamaan kahdesti pisteille, parhaan sijoituksen ollessa Unkarin GP:ssä saavutettu nelostila. Aguri Suzukin oli jälleen kerraan tyytyminen jäämään kauden aikana pisteittä.
1994 - 1996
Vuodeksi 1994 Footwork uudistui lähes täysin. Mugenin moottoreiden tilalle tuli Fordin V8-moottorit ja uusina kuljettajina tallissa aloittivat Christian Fittipaldi ja Gianni Morbidelli. Kausi 1994 olikin pisteiden valossa tallin paras Footwork-nimellä. Fittipaldi ja Morbidelli ajoivat kumpikin pisteille kauden aikana, Fittipaldin ollessa kauden aikana peräti kahdesti neljäs.
Kokonaisuudessaan Footwork saavutti 9 pistettä kaudella 1994, joka oli tallin siihenasti paras saavutus senjälkeen kun Footwork oli ostanut tallin itselleen vuonna 1991.
Vuonna 1995 Christian Fittipaldi suuntasi Pohjois-Amerikan CART-sarjaan, Taki Inouen korvatessa poislähteneen brasilialaiskuljettajan. Footwork vaihtoi moottoritoimittajakseen Hartin moottorit, jotka olivat myöskin seuraavana kautena Footworkin autojen voimanlähteenä. Kauden aikana talli joutui turvautumaan "maksukuljettaja" Max Papisiin, joka toi tallille tärkeitä sponsorirahoja. Papis ajoi Footworkilla seitsemässä osakilpailussa ja hänet korvasi loppukauden kisoissa Gianni Morbidelli, joka oli ajanut jo alkukaudesta Footworkilla.
Tallin toinen kuljettaja Taki Inoue onnistui aiheuttamaan surullisenkuuluisia hetkiä kauden aikana. Monacossa Inoue onnistui kolaroimaan turva-auton kanssa harjoituksissa. Unkarin osakilpailussa Inoue jäi ratatyöntekijän auton töytäisemäksi, hänen käveltyä vahingossa auton eteen keskeyttämisensä jälkeen. Unkarin kilpailun välikohtaus välittyi suorassa lähetyksessä kotikatsomoihin.
Kauteen 1996 lähdettäessä Footworkilla alkoi jo ilmetä rahallisia vaikeuksia ja talli joutui turvautumaan maksukuljettaja Ricardo Rossetin palveluksiin. Toista Footwork-autoa ajoi Jos Verstappen.
Tallin nimi vaihtui takaisin Arrowsiksi Footworkin jätettyä F1-sarjan kauden jälkeen. Tallin parhaaksi tulokseksi jäi Gianni Morbidellin ajama kolmas sija vuoden Australian GP:ssä. Tallilla kesti 75 Grand Prix:ä saavuttaa palkintosija, joka on enemmän kuin millään muulla tallilla.
Tulokset
Kesk. = keskeytti, DNQ = karsiutui, DNPQ = karsitui esikarsinnassa, DNS = ei lähtenyt kilpailuun, DSQ = hylättiin, WD = vetäytyi ennen kilpailun alkua, Louk. = loukkaantunut
Robert Horry
pienoiskuva|Horry vuonna 2012. Robert Keith Horry (s. 25. elokuuta 1970 Andalusia, Alabama) on yhdysvaltalainen kilpauransa päättänyt koripalloilija, joka pelasi NBA:ssa 1107 runkosarjaottelua ja 244 pudotuspeliä vuosina 1992–2008. Hän voitti seitsemän NBA-mestaruutta ja on ainoa tähän pystynyt pelaaja, joka ei voittanut mestaruuksiaan 1950–1970-lukujen Boston Celticsissä.
Houston Rockets varasi Horryn NBA:n vuoden 1992 varaustilaisuudessa ensimmäisellä kierroksella numerolla 11. Hän voitti Houstonissa NBA:n mestaruuden vuosina 1994 ja 1995. Kesällä 1996 hänet myytiin Phoenix Sunsiin kaupassa, jossa muun muassa Charles Barkley siirtyi toiseen suuntaan. Jo tammikuussa 1997 Horry myytiin Los Angeles Lakersiin, jossa hän pelasi vuoteen 2003 saakka ja voitti NBA-mestaruuden vuosina 2000, 2001 ja 2002. Kesällä 2003 hän siirtyi San Antonio Spursiin, jossa hän voitti mestaruuden vuosina 2005 ja 2007. Kauden 2007–2008 jälkeen hän lopetti peliuransa.
Horry valittiin NBA:n tulokkaiden kakkostähdistöön vuonna 1993.
Pierre Laval
Pierre Laval (28. kesäkuuta 1883 – 15. lokakuuta 1945) oli kolmesti Ranskan pääministeri, viimeisen kerran Vichyn hallituksen aikana. Hänet tuomittiin tästä syystä maanpetturuudesta ja teloitettiin sodan jälkeen.
Poliittinen ura
Laval oli syntyisin Châteldonista Puy-de-Dômen departementista Auvergnen alueelta. Hän valmistui lakimieheksi 1907 ja työskenteli Pariisissa. Hänet valittiin sosialistien (SFIO) edustajana edustajainkamariin 1914. Laval vaati rauhanneuvotteluja ensimmäisen maailmansodan lopettamiseksi. Häntä ei valittu edustajainkamariin uudelleen sodan jälkeen, ja hän erosi sosialistipuolueesta. Hänestä tuli Aubervilliersin pormestari 1923, ja hänet valittiin senaattiin 1927.
Laval oli useissa hallituksissa 1930-luvulla. Hän toimi pääministerinä André Tardieun jälkeen 27. tammikuuta 1931 – 6. helmikuuta 1932 ja uudelleen 7. kesäkuuta 1935 – 24. tammikuuta 1936.
Toisena pääministerikautenaan hän neuvotteli Britannian ulkoministerin Samuel Hoaren kanssa Abessinian kriisiin ratkaisua, jossa suuri osa hedelmällisestä Pohjois-Abessiniasta oli tarkoitus luovuttaa Italian siirtomaaksi. Kassakaappisopimus paljastui joulukuussa 1935. Sitä pidettiin myönnytyksenä Benito Mussolinille, ja Laval ja Hoare joutuivat eroamaan.
Yhteistoiminta Hitlerin Saksan kanssa
Laval palasi liiketoimiensa pariin ja loi mittavan mediaimperiumin lehdillään ja radiokanavillaan. Vuosien 1936–1938 vasemmistolainen kansanrintamahallitus oli hänen lehtiensä hyökkäysten kohteena. Kun Saksa valloitti Pohjois-Ranskan keväällä 1940, Lavalin media kampanjoi vanhaa hallitusta vastaan ja tuki marsalkka Pétainia. 12. heinäkuuta 1940 Lavalista tuli Pétainin hallituksen varapäämies.
Tuomio ja teloitus
Liittoutuneiden noustua maihin Ranskaan hallitus siirtyi Vichystä Belfortiin ja myöhemmin Saksan Sigmaringeniin elokuussa 1944. Toukokuussa 1945 Laval pakeni aluksi Espanjaan mutta karkotettiin, ja hän joutui kiinni Innsbruckissa Itävallassa, mistä hänet luovutettiin Ranskaan 30. heinäkuuta 1945.
Laval tuomittiin myrskyisässä oikeudenkäynnissä kuolemaan maanpetturuudesta ja valtion turvallisuuden vaarantamisesta. Kolme tuntia kestäneessä puolustuspuheessaan Laval puolusti politiikkaansa väittäen toimineensa koko ajan Ranskan tasavallan säilyttämisen puolesta. Laval yritti itsemurhaa syanidilla, mutta teloitusryhmä ampui hänet puolitajuttomana Fresnesin vankilassa lähellä Pariisia.
Dick Bruna
pienoiskuva|Dick Bruna. Dick Bruna (23. elokuuta 1927 Utrecht – 16. helmikuuta 2017 Utrecht ) oli alankomaalainen kirjailija, kuvittaja ja graafinen suunnittelija.
Bruna aloitti piirtämisen vuonna 1940 ja lähti toisen maailmansodan jälkeen Lontooseen. Sieltä hän siirtyi vuoden kuluttua Pariisiin, jossa hän sai merkittäviä vaikutteita Pablo Picasson, Henri Matissen ja Georges Braquen kaltaisten nykytaiteilijoiden työstä. Brunan ensimmäinen kirja on vuodelta 1953; hänen kuvakirjojaan on kaikkiaan käännetty kymmenille eri kielille.
Brunan tunnetuin luomus on kuvakirjoista ja televisiosta tuttu Milla-jänis, jonka ensimmäisen version hän kehitti vuonna 1955. Hän on sekä kuvittanut että kirjoittanut Millasta kertovat kirjat. Bruna on lisäksi suunnitellut Georges Simenonin Maigret-kirjojen kansia. pienoiskuva|vasen|220px|Milla-jäniksen patsas [[Utrechtissa]]
Romanian kansalliskirjasto
Romanian kansalliskirjasto on Bukarestissa toimiva Romanian kansalliskirjasto.
Simpsonien viisauksien kirjasto
Simpsonien viisauksien kirjasto (The Simpsons Library of Wisdom) on kirjasarja, joka kertoo Simpsonien kotikaupungin Springfieldin asukkaista.
Sarjaan on ilmestynyt kahdeksan englanninkielistä kirjaa. Readme.fi on julkaissut sarjasta neljä kirjaa suomeksi.
Phelim O’Neill
Felim O'Neill of Kinard (myös Phelim MacShane O'Neill, ; k. elokuussa 1653) oli irlantilainen aatelinen, joka johti Irlannin vuoden 1641 kapinaa.
O’Neill oli syntynyt noin vuonna 1604. Hänet valittiin vuonna 1641 Irlannin parlamenttiin, jossa hän esiintyi kuningas Kaarle I:n tukijana. O’Neill käynnisti Englannin valtaa vastaan tähdätyn kapinan valtaamalla 22. lokakuuta 1641 Ulsterissa sijainneen strategisesti tärkeän Charlemontin linnan. Hän väitti saaneensa operaatioon valtuutukseen kuninkaalta. Kapinaan osallistuneet O’Neillin alaiset katoliset sotilaat syyllistyivät seuraavina kuukausina Ulsterin protestanttisten uudisasukkaiden surmaamiseen. O’Neill yritti jatkaa Ulsterin valtaamista ja saartoi joukkoineen usean kuukauden ajan Droghedan kaupunkia, kunnes joutui lopulta perääntymään huhtikuussa 1642. Tämän ja muiden takaiskujen jälkeen hän luovutti kapinallisten ylipäällikkyyden sukulaiselleen ja kilpailijalleen Owen Roe O’Neillille. Phelim O’Neill oli Irlannin katolisen konfederaation jäsen yksitoistavuotisen sodan aikana, jossa hän taisteli Owen Roe O’Neillin johtamana.
Owen Roe O’Neillin kuoltua vuonna 1649 Phelim yritti huonolla menestyksellä saada takaisin itselleen konfederaation armeijan johdon. Hän jäi vangiksi 1652 Oliver Cromwellin valloitettua Irlannin ja hänet teloitettiin seuraavana vuonna.
Je Khenpo
Je Khenpo (dzongkhaksi རྗེ་མཁན་པོ་, Rje Mkhan-po) on Bhutanin buddhalaisten pääapotti eli käytännössä maan yli uskonnollinen auktoriteetti. Hänen tehtäväänsä kuuluu johtaa maan luostarilaitosten keskushallintoa sekä Dratshang Lhentshogia, joka on Bhutanin uskonnollisten asioiden neuvosto. .
Je Khenpon virka perustettiin 1600-luvun puolessa välissä ja ensimmäinen viranhaltija oli Pekar Jungney (1651–1672), kun Bhutanin perustaja, Shabdrung Ngawang Namgyal, jakoi uskonnollisen ja maallisen johtajan vallan kahden eri henkilön kesken.
Bhutanin nykyinen perustuslaki (3. § mom. 4–6) määrittelee, että Bhutanin kuningas valitsee ja nimittää Je Khenpon viiden korkea-arvoisen munkin suosituksen perusteella.
Nykyinen Je Khenpo on Jigme Chhoeda. Kuninkaan lisäksi Je Khenpo ovat ainoat bhutanilaiset, jotka saavat käyttää keltaista (sahraminvärinen) kabneyta. Je Khenpon virka-asunto talvisin on Punakha Dzong ja kesäisin Tashichho Dzong.
Spathí (saari)
Spathí muodostaa yhdessä sen koillispuolisen Skyllín saaren kanssa pienen saariryhmän nimeltä Tselevínia-saaret (Νήσοι Τσελεβίνια, Nísoi Tselevínia). Saarten välinen etäisyys toisistaan on noin 260 metriä. Spathín etäisyys mantereesta on noin sata metriä.
Kolilemppaus
Historia
Höyrylaivojen tärkein polttoaine oli kivihiili. Laivojen koon kasvaessa myös polttoaineen kulutus kasvoi ja suuremmat hiilivarastot synnyttivät uuden ammatin. Hiilenlastaajan eli hiilensiirtäjän, puhekielessä trimmarin, kolilempparin tai  hiilikuskin tehtävänä oli yleensä työntökärryjen avulla siirtää hiiltä kaukaisemmasta varastosta lämmittäjille tai tarvittaessa muutenkin siirtää hiiliä laivan hiilivarastosta toiseen jos aluksen vakaus sitä vaati.
Trimmari toimi myös lämmittäjän apumiehenä kaikissa tämän töissä, erityisesti höyrykattiloiden puhdistuksessa ja kuonanpoistossa. Joillakin laivoilla ei konemiehistöllä ollut erillistä messipoikaa vaan trimmarit hoitivat näiden tehtävät eli ruuan tarjoilun, tiskauksen ja siivouksen. Lisäksi trimmarit huolehtivat nestehukan täydennykseen käytetyn kylmän kauraliemen valmistuksesta. Tätä käytettiin suuria määriä työvuoron mittaan, koska pelkkä vesi olisi vienyt voimat. Jäänmurtajilla tarkoitukseen käytettiin kotikaljaa, kylmää teetä tai puolukkamehua.
Sotalaivoilla hiilensiirtoa kattilahuoneessa käytettiin pitkään kurinpitorangaistuksena. Iso-Britannia oli tässä ensimmäinen. Royal Navyn perinteinen kurirangaistus, julkinen ruoskiminen, korvattiin Krimin sodan aikana tällä työllä. Menettely osoittautui toimivammaksi kuin ruoskiminen, koska vuorokaudenkin raataminen lapionvarressa vahingoitti miestä ruumiillisesti ja henkisesti paljon vähemmän kuin selän nahattomaksi ruoskiminen. Lisäksi saatiin hyöty työstä, joka oli tarpeen, sillä esimerkiksi dreadnoughtit polttivat vuorokaudessa 100–120 tonnia hiiltä taloudellisimmalla nopeudellaan ja seistessäänkin jopa 90 tonnia. Kurinpidon kannalta tärkeä pelotusvaikutuskin osoittautui ajan myötä paremmaksi.
Ammatin loppu
Trimmarin ammatti hävisi hiilipolton mukana. Viimeiset trimmarit saivat uuden ammattinimen vaippari (engl. wipe = pyyhkiä, puhdistaa) ja toimivat eräänlaisina yleisapumiehinä öljypolttoisten höyrylaivojen konehuoneissa.
Tämäkin ammatti katosi lopulta höyrylaivojen myötä.
Kolilemppaus Suomessa
Suomen laissa on voimassa oleva määräys siitä, että höyrylaivan lämmittäjäksi tai hiilenluojaksi ei saa palkata alle 18-vuotiasta henkilöä. Määräys oli jo vuoden 1924 merimieslaissa, joka tuli voimaan vuoden 1925 alussa. Sama ikäraja oli kansainvälisen työjärjestön sopimuksessa, joka vahvisti alimman ikärajan hiilenkantajina tai lämmittäjinä aluksella käytettäville nuorille henkilöille. Sopimus tuli Suomessa voimaan 1925.
Suurissa laivoissa, kuten s/s Kotkassa, trimmareita saattoi olla jopa kymmenkunta.
Rauma
Rauma on vuonna 1442 perustettu Suomen kaupunki eteläisessä Satakunnassa. Sen asukasluku on 0. Kaupungin pinta-ala on 0 km², josta 0 km² on maata, 0 km² sisävesialueita ja 0 km² merialueita. Rauman seutukunnan muodostavat Eura, Eurajoki ja Säkylä. Seutukunnan alueella oli vuoden 2009 lopussa 65 794 asukasta.
Rauma sijaitsee Selkämeren itärannalla, Euran, Eurajoen, Laitilan ja Pyhärannan ympäröimänä. Kaupunki sijaitsee 49 kilometriä Porista etelään ja 94 kilometriä Turusta pohjoiseen.
Rauma on Suomen kolmanneksi pisimpään toiminut kaupunki Turun ja Porvoon jälkeen (neljänneksi pisimpään, jos Viipuri lasketaan). Rauma on satamakaupunki, minkä ansiosta Rauman murre on saanut vaikutteita etenkin ruotsista ja englannista, mutta myös ranskasta, venäjästä ja virosta. Rauman murre (”giäl”) on lounaismurre, joka eroaa selvästi Turun murteesta. Rauma on yksikielisesti suomenkielinen kunta.