cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Timantti
Ominaisuudet
Timantin sulamispiste on yli 3 500 °C. Sen kovuus ja korkea sulamis­piste johtuvat hila­rakenteen lujista σ-sidoksista.
Timantti johtaa hyvin lämpöä, mutta ei juuri ollenkaan sähköä. Hyvä lämmönjohtavuus johtuu siitä, että hiiliatomien lämpövärähtely etenee atomihilassa nopeasti. Sen sijaan sidoselektronit ovat tiukasti σ-sidoksiin sidottuja eivätkä pääse liikkumaan atomihilassa, minkä vuoksi timantit ovat hyviä sähkön eristeitä. Eräiden epä­puhtauksina esiintyvät aineet saattavat kuitenkin tehdä timantista puoli­johtavan; sellaisia ovat varsinkin siniset timantit.
Timantti reagoi kemiallisesti vain harvojen aineiden kanssa. Puhtaassa Hapessa se syttyy 720 °C:n lämpötilassa ja ilmassakin noin 850 °C:ssa, jolloin se palaa kokonaan hiilidioksidiksi.
Timantilla on poikkeuksellisen korkea näkyvän valon taitekerroin. Valon aallonpituuden ja siten sen värin mukaan se vaihtelee välillä 2,417–2,419, ja sen dispersio on myös suuri, 0,044. Suuren taite­kertoimen vuoksi valo kokonais­heijastuu timantissa melko pienilläkin tulokulmilla, eri värit kuitenkin dispersion vuoksi eri suuntiin. Tämän vuoksi varsinkin briljantin muotoon hiotut timantit välkehtivät valossa kirkkaasti kaikissa väreissä.
Timantti voi olla lähes minkä tahansa värinen, mutta kellertävät ja ruskeat sävyt ovat yleisimpiä. Sävyt määräytyvät aineessa olevien epäpuhtauksien mukaan; keltaisen sävyn antavat typpiatomit. Arvokkaimpia ovat kuitenkin värittömät timantit. Maailman suurin huutokaupassa myyty timantti on väritön 163,41:n karaatin The Art of de Grigono, josta maksettiin 28,7 miljoonaa euroa vuoden 2017 marraskuussa Genevessä Sveitsissä pidetyssä Christie’sin huutokaupassa. Kallein myyty timantti, Pink Star, myytiin 67 miljoonalla eurolla Hongkongissa keväällä 2017.
thumb|250px|right|Timantin kiderakenteen alkeiskoppi.
Timantin kiderakenne
Timanttikidettä pitävät koossa hiiliatomien väliset kovalenttiset sidokset. Tällöin kahdella vierekkäisellä atomilla on kaksi yhteistä elektronia. Jokaista atomia ympäröi neljä lähintä naapuriatomia siten, että niiden ytimet sijaitsevat säännöllisen tetraedrin kärkipisteissä. Rakenteeltaan samanlainen eli timantti­rakenteinenkide on muillakin jaksollisen järjestelmän 14. ryhmän eli hiiliryhmän alkuaineilla. Pii ja germanium esiintyvät kiinteässä olomuodossa aina timantin tavoin kiteytyneenä. Myös samaan ryhmään kuuluvalla tinalla on samaan tapaan kiteytyvä allotrooppinen muoto, harmaa tina.
Käyttö jalokivenä
Timantti on jalokivi, jota käytetään muun muassa koruissa. Timantilla on suuri symbolinen merkitys; sen ajatellaan kertovan ikuisesta tai kaiken kestävästä rakkaudesta, ja siksi sitä pidetään hyvin romanttisena lahjana. Timantti on ainoa jalokivi, joka koostuu yhdestä alkuaineesta. Alle kolmasosa timanteista on tarpeeksi korkealaatuisia koruiksi.
Timantin arvo määräytyy pääosin neljästä ominaisuudesta: paino, väri, puhtaus ja hionta.
Paino
Timantin paino ilmoitetaan karaatteina (ct.). Yksi karaatti on 0,2 grammaa. Timantin painosta ei pysty suoraan päättelemään timantin läpimittaa, sillä kivet voidaan hioa erilaisin mittasuhtein. Monikivisten korujen osalta saatetaan ilmoittaa timanttien yhteispaino (lyhenne tct.) tai yksittäispainot, esimerkiksi 6 × 0,02 ct.
Hionta
Timantteja voidaan hioa koruiksi vain toisella timantilla. Yleensä hiomiseen tai leikkaamiseen käytetään epäpuhtaita timantteja, jotka eivät kelpaisi koruiksi. Yleisin hiontamuoto on briljanttihionta, jolloin kivi on ylhäältäpäin katsottuna kehämäinen. Hyvin hiottu timantti on tasapainoinen ja symmertinen kivi, jonka viisteet taittavat ja heijastavat valoa. Timantin hionnan laatu on paljain silmin nähtävissä. Muita hiontamuotoja kutsutaan fancy-hionnoiksi, ja niitä ovat muun muassa ovaali, baquette, asscher, markiisi, pisara, smaragdi, sydän ja princess.
Väri
Valtaosa korukäyttöön myytävistä timanteista on niin sanottuja Cape-sarjan timantteja. Näissä timanteissa korostetaan enemmänkin värittömyyttä kuin timantin värillisyyttä. Cape-sarjan timantit sisältävät pienen määrän typpeä, joka antaa timanteille täysin värittömästä kellertävän kautta keltaiseen olevan värin. Timanttien värien luokitukseen on olemassa useita asteikkoja. Pohjoismaissa käytetään hyvin yleisesti Scan.D.N.-asteikkoa (Scandinavian Diamond Nomenclature). Pohjoismaissa käytetty asteikko on epätarkempi kuin GIA:n luoma asteikko. GIA:n luomasta asteikosta on tullut de facto-standardi, koska se on tarkka ja yhdenkin asteen nousu asteikolla voi nostaa timantin hintaa 5–15 %. Suomessa kyseinen standardi on vakiintunut hyvin hitaasti. thumb|200px|Briljanttihiottu timantti sormuksessa.
Puhtaus
Yleensä vasta puhtausluokan SI2 tai P1 sulkeumat näkyvät paljain silmin.
Käyttö teknisiin tarkoituksiin
Suuren kovuutensa vuoksi timantteja käytetään muun muassa poranterissä, lasin leikkaamiseen ja hiontalaitteissa. Niitä käytetään myös levysoittimien neuloissa.
Suurimmat tuottajat
Maailman suurimmat teollisuuskäyttöön tarkoitettujen timanttien tuottajat vuonna 2019:
Maailman suurimmat jalokivitimanttien tuottajat vuonna 2019:
Alan suurin yrityskonserni on De Beers.
Timantteja Suomesta
Suomen kallioperä on ikivanhaa, kuten esimerkiksi Kanadassa ja Australiassa. Suomen kohdalla Maan kivikehä (maapallon kuori ja vaipan ylin osa) on yli 150 kilometriä paksu, mitä pidetään timanttien kannalta otollisena. Timantit ovat peräisin maapallon kivikehän alaosista.
Suomesta on löydetty viime vuosina timantteja Kuopiosta, Kaavilta ja Kuusamosta. Pieniä timantteja on tavattu myös Lappajärven meteoriittikraatterista kulkeutuneista lohkareista Hietakankaan sorakuopista.
Ensimmäinen suomalainen timantti löytyi Nauvon Haverön harvinaisesta akondriittisesta kivimeteoriitista 1970-luvulla. Kirjallisuudessa on tosin mainintoja Lapin jokitimanteista 1800-luvulta, mutta näitä havaintoja eivät myöhemmät tutkimukset ole kyenneet varmentamaan. Suomesta löydetyt timantit eivät ole olleet koruluokkaa, eikä niitä ole hiottu markkinoille.
Kaavin Lahtojoella lienee Suomen toistaiseksi paras timanttiesiintymä. On kuitenkin vielä epävarmaa, perustetaanko Kaaville Euroopan ensimmäinen timanttikaivos.
Veritimantit
Osa lähinnä Afrikan maista tulevista timanteista on päätynyt markkinoille sisällissotaa käyvien ryhmien kautta. Tällaisia jalokiviä on kutsuttu konfliktitimanteiksi tai veri­timanteiksi.
Vuonna 1998 Global Witness -järjestö raportoi maailman ihmisoikeusjärjestöille, että Angolan hallitusta vastaan sotiva sissiliike rahoitti toimintaansa timanttikaupalla. Sen jälkeen on selvinnyt, että ainakin Sierra Leonessa, Liberiassa ja Kongon tasavallassa sisällissotia käyvät ryhmittymät saivat rahoitusta laittomasti hankituista raakatimanteista. Yhdistyneiden kansakuntien turvallisuusneuvosto ilmaisi nopeasti vastustuksensa konfliktitimanteille.
Vuoden 2002 marraskuussa 52 maata ratifioi Kimberley Process Certification Schemeksi kutsutun sopimuksen, jonka mukaan raakatimanttien vienti ja tuonti on sallittua ainoastaan Kimberley Processin jäsenmaiden välillä, ja timanttierien tulee olla tarkasti sertifioituja. Myös Suomi on mukana sopimuksessa. thumb|200px|Raakatimantti kivilohkareessa.
Timantin synty
Timantti on kemialliselta koostumukseltaan hiiltä. Jotta timantti voisi syntyä, tarvitaan kova paine (4,5–6 GPa) ja tietty, suhteellisen matala lämpötila (900–1 300 °C). Maaperässä timantteja syntyy 2 500 miljoonan vuoden ikäisten vakaiden kallioperäalueiden alla noin 150–200 kilometrin syvyydessä. Maan pinnalle ne ovat joutuneet tuli­vuoren­purkauksissa, mutta ne ovat voineet kulkeutua virtaavan veden mukana hyvinkin kauas tuli­vuorista. Timantteja esiintyy etenkin kimberliittien yhteydessä.
Synteettiset timantit
Timantteja voidaan myös valmistaa keinotekoisesti. Synteettisiä timantteja kutsutaan myös teollisuustimanteiksi, jotka valmistetaan teollisesti laboratoriossa. Myös synteettiselle timantille voi saada GIA-todistuksen, jolloin timantin laadun voi varmistaa puoleettomasti GIA-asteikolla. Ensimmäisinä tässä onnistuivat ruotsalainen ASEA-yhtiö vuonna 1953 sekä kaksi vuotta myöhemmin General Electric. Suurimmat synteettisesti valmistetut timantit ovat olleet jopa 2500 karaattia (500 g ).
Kaitagit
Kaitagit (omakielinen nimitys хайдакъ, haidak) ovat Venäjän Dagestanissa asuva kaitagia puhuva etninen ryhmä. Virallisesti he kuuluvat dargeihin. Osa tutkijoista pitää kaitageja erillisenä kansana. Perinteinen uskonto on sunnalainen islam.
Asuinalue, lukumäärä ja kielet
Kaitagit asuvat Dagestanin keskiosassa sijaitsevassa Kaitagin piirissa. Yhteensä 36 kylästä osa sijaitsee vuoristossa, osa sen reuna-alueella ja osa alangolla. Vuonna 1926 kaitageja laskettiin olevan 14 400 henkeä. Myöhemmissä väestönlaskennoissa heidät on luettu dargeiksi. Nykyään kaitageja arvioidaan olevan noin 20 000 henkeä. Sivistyskielinään he käyttävät dargia ja venäjää. Monet osaavat myös kumykkia.
Etninen historia
Kaitagit mainitaan ensimmäisen kerran 800-luvun arabialaisissa lähteissä. 1300-luvulla heidät käännytettiin muslimeiksi. Kaitagikylät muodostivat liittokuntia, joilla oli yhteinen utsmiksi kutsuttu johtaja. Kaitagin utsmikuntaan kuului myös dargeja, kumykkeja ja azereja. Perinnöllisinä sotapäällikköinä toimineiden utsmien valtaoikeudet vaihtelivat eri aikoina. Suurimmillaan Kaitagin taloudellinen ja poliittinen merkitys oli 1700-luvulla.
Elinkeinot ja kulttuuri
Perinteisiä elinkeinoja ovat maanviljely ja karjanhoito. Tasangolla ja vuoriston reuna-alueella harjoitettiin myös puutarhanhoitoa ja viininviljelyä. Vuoristosta käytiin talvisaikaan ansiotöissä Derbentissä. Käsityöammatteja olivat kankaiden kudonta sekä puun-, metallin ja kiven käsittely.
Kylät rakennettiin vuoristoseudulla tiheästi ja kerroksittain. Eräät niistä on varustettu muurein ja puolustustornein. Talot pystytettiin kivestä ja puusta. Perinteinen vaatetus on samankaltainen kuin dargeilla. Ruokavalio koostui maito- ja lihatuotteista, jauhoruoista ja villikasveista. Yhteiskuntajärjestyksen perustana olivat 1800-luvulle saakka suku- ja kyläyhteisöt. Suullinen kansanperinne käsittää etupäässä satuja ja kertomuksia. Juhlaperinteissa ja uskomuksissa on islamia edeltäviä aineksia.
Äkillinen hengitysvaikeusoireyhtymä
thumb|200px|[[Lääketieteellinen röntgenkuvaus|Röntgenkuva ARDS:ää sairastavan henkilön keuhkoista]]
Äkillinen hengitysvaikeusoireyhtymä tai aikuisen hengitysvaikeusoireyhtymä eli ARDS tarkoittaa äkillisesti ilmaantuvaa keuhkovauriota, jonka seurauksena ilmenee vaikea happeutumishäiriö. ARDS:n aiheuttaa yleensä suoraan keuhkoja vaurioittava perussairaus, kuten keuhkokuume. Toisinaan ARDS voi syntyä epäsuorasti elimistön voimakkaan tulehdusvasteen kautta, esimerkiksi sepsiksessä, haimatulehduksessa tai keuhkojen palovammassa.
Mekanismi
ARDS:n syntymekanismina on laaja-alainen keuhkorakkuloiden ja keuhkojen hiussuonten seinämien vaurio. Oireyhtymä alkaa muutamia päiviä kestävällä eksudatiivisella vaiheella, jolloin neste tihkuu vaurioituneista verisuonista keuhkokudokseen ja aiheuttaa keuhkoturvotuksen. Sen jälkeen tapahtuu eksudaattien organisoitumista ja keuhkorakkulasolujen proliferaatiota muutaman viikon kestävässä proliferatiivisessa vaiheessa. Lopulta keuhkovaurio etenee keuhkofibroosiin eli sidekudosmuodostukseen ja keuhkojen arpeutumiseen.
ARDS johtaa keuhkopöhöön, veren happeutumisen vaikeutumiseen, verenpaineen nousuun, keuhkoverenkierron vastuksen kasvamiseen ja keuhkokudoksen vähittäiseen tuhoutumiseen.
Tutkimuksen suunta
Käynnissä olevissa tutkimuksissa selvitetään beeta-1a-interferonin käyttöä ARDS:n hoidossa verisuoniverkostojen vuotamisen estämiseksi. Faron Pharmaceuticalsin kehittämällä rekombinantti ihmisen beeta-1a-interferonivalmisteella (FP-1201-LYO) tehdään tällä hetkellä kansainvälisiä vaiheen III kliinisiä tutkimuksia. Aiemmassa avoimessa varhaisvaiheen tutkimuksessa havaittiin ARDS-oireyhtymää sairastavien teho-osastopotilaiden 28 päivän kuolleisuuden vähentyneen 81 prosenttia. Lääkkeen tiedetään toimivan nostamalla CD73:n ilmentymistä keuhkoissa ja lisäämällä tulehdusta vähentävän adenosiinin tuotantoa, mikä hillitsee verisuonten vuotamista ja tulehduksen pahenemista.
NL Industries
NL Industries on yhdysvaltalainen metalli- ja kemian alan yritys, aikaisemmalta nimeltään National Lead Company. Se on yksi Yhdysvaltojen suurimmista titaanioksidipohjaisten pigmenttien tuottajista. Näitä pigmenttejä käytetään lisäämään valkoisuutta ja peittävyyttä maaleissa, tekstiiliväreissä, paperissa ja keramiikassa. Yhtiö valmistaa myös muita kemikaaleja.
Yhtiön historian voidaan katsoa alkaneen vuonna 1891, jolloin 25 pientä kaivos- ja ruukkiyhtiötä perusti yhteenliittymän "National Lead Company" (Valtakunnallinen lyijy-yhtiö). Sillä oli tusinoittain pieniä lyijykaivoksia ja siitä tuli pian yksi maan suurimmista lyijyoksiden tuottajista. Tuohon aikaan lyijymaalia käytettiin yleisesti puun suojaamiseen. 1930-luvun laman aikana lyijymaalien kysyntä laski ja yhtiö laajensi toimintaansa titaaniin, jolla on monipuolisemmat käyttökohteet.
Yhtiö on listattu New Yorkin pörssissä. Sen toimitusjohtaja on Robert D. Graham. Se oli yksi 12 yrityksestä, joiden osakekursseista laskettiin alkuperäinen Dow Jones Industrial Average -indeksi vuonna 1896.
Marija Isakova
Marija Isakova (1917 – 25. maaliskuuta 2011 ) oli neuvostoliittolainen pikaluistelija. Hän oli Neuvostoliiton ensimmäinen pikaluistelun maailmanmestari aikana, jolloin naiset eivät vielä kilpailleet olympialaisten pikaluistelussa.
Neuvostoliittolaiset kilpailivat yleisluistelun naisten MM-kilpailuissa ensimmäisen kerran Turussa vuonna 1948. Isakova oli nopein 1 000 ja 3 000 metrillä sekä sijoittui toiseksi 500 metrillä ja kolmanneksi 5 000 metrillä. Hän voitti yhteispisteissä maailmanmestaruuden ennen kahta maannaistaan. Kongsbergin MM-kilpailuissa 1949 hän voitti kolme matkaa ja Neuvostoliitto otti jälleen kolmoisvoiton. Kolmannen maailmanmestaruutensa Isakova voitti Moskovassa vuonna 1950, mihin riitti tällä kertaa vain yksi matkavoitto (500 metrillä). Kahdeksan ensimmäistä sijaa menivät emäntämaahan. Vuonna 1951 Neuvostoliitto ei osallistunut Eskilstunan MM-kilpailuihin poliittisista syistä ja Isakova ei enää kilpaillut tämän jälkeen kansainvälisellä tasolla.
Oskar Hainari
Oskar Adolf (O. A.) Hainari (vuoteen 1906 Forsström; 7. maaliskuuta 1856 Tohmajärvi – 23. tammikuuta 1910 Helsinki) oli suomalainen oppikoulun lehtori, valtiopäivämies ja suomalaisen puolueen kansanedustaja.
Elämäkerta
Oskar Hainarin vanhemmat olivat postimestari Gustaf Adolf Forsström ja Lovisa Augusta Polviander. Hän pääsi ylioppilaaksi vuonna 1876 ja suoritti voimistelunopettajan tutkinnon 1880 ja filosofian kandidaatin tutkinnon 1886. Hainari valmistui filosofian lisensiaatiksi 1890 ja väitteli tohtoriksi samana vuonna. Opiskeluaikanaan hän sai vahvoja vaikutteita Yrjö Koskiselta ja J. R. Aspelinilta.
Hainari oli voimistelun lehtorina Jyväskylän seminaarissa 1878–1879 ja 1880–1881 sekä Sortavalan seminaarissa 1881–1893. Hän toimi myös Sortavalan seminaarin kreikkalaiskatolisten kiertokoulunopettajien valmistuslaitoksen johtajana vuosina 1887–1893. Jyväskylän lyseossa Hainari oli historian lehtorina 1893–1900 ja rehtorina 1896–1900. 1900-luvun puolella Hainari oli Sortavalan reaalilyseon historian, suomen kielen ja maantiedon lehtorina ja rehtorina 1900–1904, Helsingin ruotsalaisen reaalilyseon historian lehtorina 1905–1908 sekä viimeksi Helsingin suomalaisen normaalilyseon historian lehtorina 1908–1910. Hänen kirjoittamansa historian ja maantiedon oppikirjat olivat yleisesti käytössä suomalaisissa kansa- ja oppikouluissa 1900-luvun ensimmäisillä vuosikymmenillä.
Hainari valittiin yksikamariseen eduskuntaan Viipurin läänin itäisen vaalipiirin edustajaksi vuosina 1908 ja 1909. Hän oli eduskunnan talousvaliokunnan puheenjohtajana vuoden 1908 II valtiopäivillä. Vuonna 1907 hänet oli kutsuttu jäseneksi hallituksen asettamaan komiteaan, joka tutki Viipurin läänin oloja ja ajoi paikallisten talonpoikien etuja. Aikaisemmin Hainari oli  koulunopettajien valitsemana edustajana pappissäädyssä valtiopäivillä 1899, 1900 ja 1904. Hän oli myös jäsen Jyväskylän ja Sortavalan kaupunginvaltuustoissa.
Hainari julkaisi muun muassa teokset Raja-Karjalasta vuonna 1894 ja Suomen keskiajan historia vuonna 1898. Hänen väitöskirjansa nimi vuodelta 1890 oli Inkerinmaan oloista Ruotsin vallan aikana. Hainari laati myös useita oppikirjoja historiasta, maantiedosta, yhteiskuntaopista ja terveysopista. Hänen postuumisti vuonna 1922 julkaistua teostaan Ruotsin vallan aikaisen Suomen historiasta täydensi Kustavi Grotenfelt.
Divaani (lehti)
Historia
Bonnier kertoi lokakuussa 2007 aloittavansa seuraavan vuoden maaliskuussa yhdeksän kertaa vuodessa ilmestyvän sisustuslehden, jonka pääkohderyhmää ovat 35–55-vuotiaat naiset. Lehden päätoimittajaksi valittiin Avotakka-lehden toimituspäällikkö Jenny Brandt ja ulkoasuvastaavaksi Deko-lehden AD Anu Koski.
Kesäkuun alusta 2011 Divaani-lehti avasi verkossa oman blogiyhteisön, jonka tavoitteina oli luoda vuorovaikutteinen ja visuaalinen verkkoyhteisö edistämään suomalaista sisustus- ja kodinlaittokulttuuria. Divaaniblogit-yhteisössä oli alkuvaiheessa mukana yksitoista blogia: Avaruusasema, Adalmina's Secret, Cosy home, Kesällä kerran, Kettukarkki, Kotilo, Lounatuulia, Pics, dots and stripes, Sisustuskärpänen, Vihreä talo ja Villi piha. Ennen yhteisön muodostumista niillä oli yhteensä noin 20 000 viikoittaista lukijaa.
Alkuvuodesta 2014 Divaani siirtyi Bonnierin muiden yleisaikakauslehtien Olivian ja Costumen mukana Aller-kustantamolle. Kesällä 2015 Aller ilmoitti Divaanin ja Olivian paperiversioiden julkaisun loppuvan vuoden 2015 lopussa niiden mainosmyynnin laskusta johtuvan tappiollisuuden takia.
Luettelo esihistoriallisista kivirakennelmista
right|300px|thumb|Carnacin menhireitä.
Tämä on luettelo esihistoriallisista kivirakennelmatyypeistä.
Robert Goulet
thumb|Robert Goulet toukokuussa 1988. Robert Gerard Goulet (26. marraskuuta 1933 Lawrence, Essex, Massachusetts – 30. lokakuuta 2007 Los Angeles, Kalifornia) oli kanadalais-amerikkalainen Grammy- ja Tony-palkittu näyttelijä. Hänen vanhempansa olivat ranskankielisiä kanadalaisia, ja hän vietti nuoruutensa Kanadassa. Läpimurtonsa hän teki vuonna 1960 musikaalissa Camelot.
Goulet’n pitkä ura laulajana ja näyttelijänä kattoi teatterin, radion, television ja elokuvat. Hänellä on tähti Hollywood Walk of Famellä.
Goulet sairastui idiopaattiseen keuhkofibroosiin syyskuussa 2007 ja kuoli 73-vuotiaana 30. lokakuuta 2007.
Pentti Hietanen
Pentti Juhani Hietanen (s. 7. lokakuuta 1958 Tampere) on suomalainen laulaja (tenori), joka on esiintynyt sekä oopperassa että musikaaleissa ja levyttänyt viihde- ja rock-musiikkia.
Hietanen julkaisi vuonna 2005 rock-levyn Pentti Hietanen On The Rocks, joka sisälsi cover-versioita CCR:n, Deep Purplen, Uriah Heepin, Procol Harumin, The Holliesin ja Simon & Garfunkelin tunnetuista kappaleista. Hietasen ohjelmistoon kuuluu kuitenkin yhä myös joitakin tunnettuja klassisia laulelmia.
Hietasen kolme ensimmäistä levyä ovat myyneet yli 17 000 kappaletta. Pentti Hietanen ja hänen puolisonsa, laulaja Heini Hietanen asuvat Kangasalla. Heillä on kaksi tytärtä.
Seppo Valjus
thumb|250px|Intiön kappeli Oulun hautausmaalla on Seppo Valjuksen suunnittelema. Seppo Jaakko Juhani Valjus (16. huhtikuuta 1928 Oulu – 15. toukokuuta 2014 Oulu) oli suomalainen arkkitehti ja Oulun yliopiston nykyaikaisen arkkitehtuurin professori emeritus. Hän kirjoitti ylioppilaaksi Oulun lyseosta 1948 ja valmistui arkkitehdiksi Teknillisestä korkeakoulusta 1956. Opintomatkoja hän teki 1952 Ruotsiin ja Tanskaan sekä 1959–1960 Yhdysvaltoihin, Kanadaan ja Meksikoon ja vielä 1980 Yhdysvaltoihin.
Viktar Zujeu
Viktar Valerjevitš Zujeu (,, s. 22. toukokuuta 1983 Vitebsk, Valko-Venäjän SNT, Neuvostoliitto, nykyinen Vitsebsk, Valko-Venäjä) on valkovenäläinen nyrkkeilijä ja olympiavoittaja.
Basilika
Basilika tarkoittaa seuraavia asioita:
Kaupunkiakupunktio
Kaupunkiakupunktio on ekologisen kaupunkisuunnittelun teoria, joka yhdistää kaupunkisuunnittelua ja perinteistä kiinalaista akupunktiolääketieteen teoriaa. Lähtökohtaisesti se havainnoi kaupunkeja monitasoisina elävinä organismeina, joista se pyrkii määrittämään kuntoutusta vaativia alueita. Kestävän kehityksen mukaiset projektit toimivat akupunktioneuloina, jotka elvyttävät kokonaisuutta parantamalla sen osia.
Koulukunta suosii paikallisia ja yhdyskuntalähtöisiä projekteja suurten keskusjohtoisten kaupunkisuunnitelmien sijaan. Kaupunkeja käsitellään monitasoisina energiaorganismeina, joissa risteävät energiavirrat määrittelevät kaupunkilaisten toimintaa ja kaupungin kehittymistä. Kaupunkiakupunktion teoria johdetaan suomalaiseen arkkitehti Marco Casagrandeen. Energiatasojen pistemäinen manipulointi tähtää ekologisesti kestäväan ns. kolmannen sukupolven kaupunkiin (jälkiteollinen kaupunki). Teoria on kehitetty taiwanilaisessa Tamkang-yliopistossa ja yksityisessä Ruin Academy -tutkimuskeskuksessa.
Kaupunkiakupunktio taiteessa
Amerikkalainen taiteilija Gordon Matta-Clark muutti hylättyjä kaupunkitaloja arkkitehtonisiksi installaatioiksi, joiden sanotaan olevan kaupunkiakupunktion kehittymisen ensimmäinen askel. Taiteilija Miru Kim tutkii teollisia raunioita ja rakenteita ja niiden kautta kaupunkeja elävinä organismeina. Hän tunkeutuu kaupungin pinnan alle tutkiakseen sen syvimpiä sisäelimiä ja suonistoja, sekä niissä esiintyviä elämän muotoja.
Marco Casagrande kuvailee ympäristötaidetta kaupunkiakupunktiona: ''Kaupunkiakupunktio tunkeutuu teollisen laiskuuden kovien kuorien läpi tavoittaakseen alkuperäisen maaperän ja päästäkseen kosketuksiin kollektiivisen paikallisen energian ja tiedon kanssa, joka sitoo ihmiset luontoon. ''
Deutsche Bank Urban Age Award
Deutsche Bank Urban Age Award (DBUAA) Cape Town 2012 kilpailun voittaja on naapurustoprojekti "Mothers Unite", joka tarjoaa kaupunkiakupunktiona turva-alueen gansterismista, huumeista ja väkivallasta kärsivälle kaupunginosalle. Lahjoitettuihin laivakontteihin toteutetussa akupunktiokylässä on kirjasto, keittiö, toimisto, turva-alue, leikkikenttä ja puutarha. Professori Edgar Pieterse: ''Kestävässä urbaanissa muutoksessa on usein kyse tarkoin harkituista miktointerventioista, jotka muuttavat ympäröivän naapuruston energioita ja dynamiikkaa. Kun ymmärretään sen sinnikkyyden, veren, hien ja kyynelten määrä, jota päähenkilöt kuten Mothers Unite tai Masiphumelele kirjasto (yksi kahdeksasta finalistista) ovat tuottaneet, niin kaupunkiakupunktion voima käy ilmeiseksi. Nämä projektit esittävät mallin siitä, kuinka visiolla ja pitkäjänteisellä sitoutumisella sekä periaatteellisella osallistumisella lähes mitä tahansa ongelmaa voidaan lähestyä ja käsitellä. ''
Aiheesta muualla
Arkkitehti Marco Casagrande (Casagrande Laboratory): Urbaanit vesistöt, Tieteen päivät 2011
HMS Vortigern
HMS Vortigern (viirinumero D37) oli Britannian kuninkaallisen laivaston Amiraliteetin V-luokan hävittäjä ensimmäisen maailmansodan lopulla ja toisessa maailmansodassa.
Valmistus
Alus tilattiin vuosien 1916-1917 laivasto-ohjelman 9. tilauksessa J. Samuel White and Companyltä Cowesista Isle of Wightilta, missä köli laskettiin 17. tammikuuta 1917. Alus laskettiin vesille 5. lokakuuta ja valmistui 21. tammikuuta 1918 varustettuna miinalaivaksi.
Palvelus
Sodan päätyttyä alus osallistui 1919 Itämeren purjehdukseen 1. hävittäjälaivueen mukana. Se siirrettiin reserviin, josta se palasi 1939 sodan uhan kasvettua palvelukseen. Alus palveli 3. syyskuuta toisen maailmansodan syttyessä 17. hävittäjälaivueessa Plymouthissa sukellusveneentorjunta- ja saattueiden suojaamistehtävissä.
Tammikuussa 1940 alus määrättiin Gibraltarille 13. hävittäjälaivueeseen. Alus korvasi 13. tammikuuta HMS Veloxin kanssa sluuppi HMS Enchantressin Gibraltarille matkanneen saattueen OG14F suojana. Hävittäjät erkanivat 15. tammikuuta saattueesta saavuttuaan Gibraltarille, jossa ne liittyivät uuteen laivueeseensa. Alus liittyi 6. helmikuuta Liverpooliin matkanneeseen saattueeseen HG18F Enchantressin, HMS Folkestonen, HMS Gossamerin ja HMS Otwayn kanssa. Alus erkani saattueesta vielä samana päivänä palaten Gibraltarille.
Alus liittyi 1. maaliskuuta sluuppien HMS Scarboroughin ja HMS Wellingtonin kanssa saattueen OG20F suojaksi Atlantilla. Suojaus erkani seuraavana päivänä saattueesta sen saavuttua Gibraltarille. Alus suojasi 12. maaliskuuta HMS Watchmanin kanssa saattueen HG22 alkumatkaa Gibraltarilta Liverpooliin. Suojanneet alukset erkanivat 19. maaliskuuta saattueesta, kun HMS Witch ja HMS Vanquisher saapuivat.
Alus liittyi 29. maaliskuuta saattueen OG23 suojaksi Watchmanin kanssa. Wishart liittyi 2. huhtikuuta saattueeseen täydentämään sen suojaa. Suojaus erkani 4. maaliskuuta saattueesta sen saavuttua Gibraltarille. Alus liittyi 14. maaliskuuta saattueeseen OG25 täydentäen sen suojana olleita kahta Ranskan laivaston sotalaivaa. Alus erkani 16. maaliskuuta saattueesta sen saavuttua Gibraltarille.
Vortigern osallistui 3. heinäkuuta Ranskan laivaston upottamiseen Oranissa operaatio Catapultissa. Alus suojasi 6. heinäkuuta taisteluristeilijä HMS Hoodia, taistelulaiva HMS Valiantia ja lentotukialus HMS Ark Royalia sekä risteilijöitä HMS Arethusaa ja HMS Enterpriseä yhdessä 13. ja 8. hävittäjälaivueiden alusten kanssa operaatio Leverissä, kun täydennettiin Ranskan laivastolle aiheutettua tuhoa.
Alus liittyi 8. heinäkuuta HMS Faulknorin, HMS Foxhoundin, HMS Fearlessin, HMS Foresterin, HMS Escortin, HMS Douglasin, HMS Activen, HMS Veloxin ja HMS Wrestlerin kanssa Hoodin, Valiantin,HMS Resolutionin, Ark Royalin, Arethusan ja HMS Delhin muodostaman laivasto-osaston suojaksi. Osaston tehtävänä oli iskeä Cagliarin lentotukikohtaan, mutta se peruutettiin ilmauhan vuoksi. Vortigern lähti 12. heinäkuuta kotimaahan.
Alus suojasi 5. elokuuta Clydestä saattuetta WS2 HMS Fortunen, HMS Furyn ja Watchmanin kanssa paikallissuojauksena. Paikallissuojaus erkani 7. elokuuta saattueesta palaten Clydeen. Alus siirrettiin syyskuussa telakalle muutettavaksi lyhyen kantaman saattajaksi.
Vortigern palasi marraskuussa telakalta aloittaen koeajot, joiden päätyttyä se liitettiin Rosythin 12. hävittäjälaivueeseen suojaamaan Pohjanmeren saattueita. Alus suojasi 9. joulukuuta rannikkosaattuetta FN53, jolloin se joutui Aldeburghin edustalla vesilentokoneen hyökkäyksen maaliksi.
Alus oli vuoden 1941 Pohjanmeren saattueiden suojana, jolloin se joutui taistelemaan Saksan laivaston E-veneitä vastaan. Palvelus jatkui 1942, kunnes alus upposi 15. maaliskuuta Cromerin edustalla suojatessaan rannikkosaattuetta korvetti HMS Guillemotin kanssa. Alukseen osui S104:n laukaisema torpedo, joka upotti aluksen. Aluksen mukana sai surmansa 110 miehistönjäsentä ainoastaan neljäntoista pelastuessa.
Kepler 42
thumb|right|250px|Kepler 42:n järjestelmä vertautuu kertolaisten radoilta Jupiterin kuujärjestelmään.
Kepler 42 eli KOI-961 on punainen kääpiötähti, jolta on löydetty kolme planeettaa.
Tähden kuvaus
Tähti Kepler 42 sijaitsee Joutsenen tähdistössä, mutta on erittäin himmeä 16,2 suuruusluokan tähti, jollainen näkyy vain suurella kaukoputkella. Kepler 42 on 126 valovuoden päässä oleva punainen kääpiötähti, jonka spektrityyppi on M5V. Tähden Kepler 42 massa noin 0.13 auringon massaa, säde 0.17 auringon sädettä, pintalämpötila 3068 K ja luminositeetti 2,4 tuhannesosaa Auringon luminositeetista. Metallipitoisuus [Fe/H] =-0.48±0.17.
Ecuadorin presidentti
Ecuadorin presidentti on Ecuadorin valtionpäämies ja hallituksen johtaja. Presidentti valitaan neljän vuoden välein, ja hän voi palvella kaksi kautta. Nykyinen presidentti Lenín Moreno on ollut tehtävässä keväästä 2017 lähtien.
Vuosina 1830–2013 maalla on ollut kaikkiaan 54 presidenttiä sekä lisäksi lukuisia virkaatekeviä ja väliaikaisia presidenttejä.
Poika (romaani)
Poika on Nick Hornbyn vuonna 1998 ilmestynyt romaani. Se kertoo 36-vuotiaasta miehestä ja 12-vuotiaasta pojasta, joiden kovin erilaiset maailmat kohtaavat yllättävän sattuman kautta. Kirjan pohjalta tehtiin vuonna 2002 samanniminen elokuva.
Pii (purjehdus)
Pii on purjehdussanastoa, ja se tarkoittaa tuulen silmää eli tuulen suuntaa. Purjevene ohjataan piihin, kun sen purjeet nostetaan tai lasketaan. Tällöin purjeissa ei ole vetoa, jolloin niitä pystyy nostamaan ja laskemaan nostimen (falli) ja vinssin avulla.
Piillä voidaan myös tarkoittaa veneen pitämistä paikoillaan.
Jennifer Pritzker
Jennifer Natalya Pritzker (aiemmin James, s. 1950) on yhdysvaltalainen transsukupuolinen, pitkän sotilasuran tehnyt ja everstiluutnanttina sotilaspalveluksesta eläkkeelle jäänyt sijoittaja, hyväntekijä ja miljardööriperijätär. Hän on Pritzkerin miljardöörisukua, johon kuului alkuvuonna 2018 yhteensä 11 dollarimiljardööriä.
Hänen isoisänsä oli kiinteistö- ja sijoitustoiminnalla rikastunut lakimies A. N. Pritzker, joka loi pohjan kolmen poikansa sittemmin perustamalle Marmot-teollisuuskonsernille (nyttemmin myyty osaksi miljardööri Warren Buffettin Berkshire Hathawaytä) ja Hyatt-hotellikonsernille. Maaliskuussa 2018 yhdysvaltalainen talousjulkaisu Forbes arvioi Jennifer Pritzkerin omistusten arvoksi 1,9 miljardia dollaria.
Pritzker on maailman ensimmäinen transsukupuolinen dollarimiljardööri. Hän ilmoitti vuonna 2013 aikovansa elää elämäänsä naisena. Hän on perustamansa kiinteistösijoitusyhtiö Tawani Enterprisesin toimitusjohtaja. Hän on perustanut Tawani-säätiön ja kotikaupunkiinsa Chicagoon sotamuseon (Pritzker Military Museum & Library). Hän on lahjoittanut rahaa kotiyliopistolleen, sotahistoriaan liittyviin tarkoituksiin, monille transsukupuolisuutta tutkivalle tai aiheesta opetusta antavalle yliopistolliselle laitokselle ja hankkeelle (esim.   ). Tämä on herättänyt pohdintaa esimerkiksi alkujaan miehinä eläneiden transsukupuolisten naisten tulemisesta naisten suojatuille alueille, naisten korkeakouluihin ja urheiluun sekä varakkaiden valkoihoisten transsukupuolisten tai homoseksauaalisten miesten suuresta vaikutusvallasta transsukupuolisuuden tutkimisessa ja määrittämisessä.
Pritzker on suorittanut alemman korkeakoulututkinnon (B.A./B.Sc.) Loyola-yliopistossa (Chicago, Illinois) historia pääaineenaan. Hän on eronnut ja hänellä on kolme lasta. Hänen sisaruksiaan ovat Linda Pritzker (s. 1953) ja Karen Pritzker (s. 1958), jotka ovat myös miljardööriperijöitä.
Box2D
Box2D on C++-kielellä kirjoitettu avoimen lähdekoodin peleille tarkoitettu 2D-fysiikkamoottori. Box2D:tä on hyödynnetty muun muassa Angry Birds ja Happy Wheels -peleissä.
Haarlan kartano
Haarlan kartano sijaitsee Haarlan kylässä Perniössä Salossa. Kartanon päärakennus on valmistunut vuosina 1828-1830, mutta varhaisimmat maanomistajat alueella ovat 1400-luvun lopulta. Päätilan omistajina oli 1800-luvulla eri aatelismiehiä, kuten hovioikeuden varapresidentti Karl Gustaf Sylvius-Feurstern (1819-1822), majuri Karl De la Motte (1825-1850) ja vapaaherra Carl Johan Carpelan (1852-1870).
Toivo Antikainen
Toivo Antikainen (8. kesäkuuta 1898 Helsinki – 4. lokakuuta 1941 Arkangeli, Neuvostoliitto) oli suomalais-neuvostoliittolainen poliitikko ja puna-armeijan upseeri. Hän kuului Suomen Kommunistisen Puolueen johtoon ja loi sotilasuran Neuvostoliitossa. Antikainen tuli Suomessa kuuluisaksi 1930-luvulla paljon julkisuutta saaneessa poliittisessa murhaoikeudenkäynnissä, jossa hänelle vaadittiin rangaistukseksi kuolemaa.
Nuoruus Suomessa
Toivo Antikainen syntyi työläisperheeseen Helsingissä. Hänen vanhempansa ja sisaruksensa olivat työväenliikkeen aktiiveja, joten myös Toivo aloitti poliittisen toimintansa varhain. Hän kuului työväen varhaisnuorisojärjestö Ihanneliittoon kahdeksanvuotiaasta ja toimi jo 12-vuotiaana osastonsa puheenjohtajana. Antikainen kävi koulua kuusi luokkaa. Siirryttyään työelämään hän toimi muun muassa juoksupoikana, kunnes vuonna 1911 pääsi verhoilijan oppiin.
Myös lempinimellä ”Toiska” tunnettu Antikainen liittyi Suomen sosialidemokraattiseen nuorisoliittoon (SSN) 15-vuotiaana. 1916 Antikainen valittiin Sörnäisten nuoriso-osaston sihteeriksi ja seuraavana vuonna SSN:n liittoneuvostoon. Marraskuussa 1917 Antikainen valittiin Helsingin työväenjärjestöjen eduskuntaan sekä Työväen toimeenpanevan komitean sihteeriksi. Antikainen ei osallistunut sisällissodan taisteluihin 1918, mutta hän toimi punaisten hallinnollisissa tehtävissä. Sodan loppuvaiheessa hän pakeni tuhansien muiden tavoin Neuvosto-Venäjälle.
Kommunistiksi Venäjällä
pienoiskuva|328x328px|Toivo Antikainen [[Puna-armeija|puna-armeijan upseerina vuonna 1922.|alt=]] Heinäkuussa 1918 Antikainen liittyi Puna-armeijaan. Syksyllä hän oli mukana Suomen kommunistisen puolueen perustavassa kokouksessa. Antikainen valmistui Pietarin kansainvälisen sotakoulun upseerikurssilta ensimmäisten joukossa keväällä 1919. Antikainen komennettiin suoraan rintamalle ja hän osallistui moniin Venäjän sisällissodan taisteluihin. Antikainen suoritti myös sotakoulun jatkokurssin ja toimi sen jälkeen kyseisen koulun opettajana. Antikainen sympatisoi alkuaikojen SKP:ssa ryhmittymää, joka myöhemmin opittiin tuntemaan ”murhaoppositiona”. Niin sanottujen Kuusisen klubin murhien jälkeen hän oli pidättämässä samaa joukkoa. Antikainen osallistui myös Kronstadtin kapinan kukistamiseen.
Tammikuussa 1922 Toivo Antikainen valittiin johtamaan 200 sotakoululaisen hiihtokomppaniaa, jonka tehtävänä oli ajaa Neuvosto-Venäjälle tunkeutuneet valkoiset suomalaiset takaisin rajan taakse. Tämä sittemmin legendaarisen maineen molemmin puolin rajaa saavuttanut niin sanottu Kiimasjärven retki kuului osana Itä-Karjalan kansannousun kukistamiseen. Antikaisen joukot valtasivat 20. tammikuuta yllätyshyökkäyksellä vastapuolen leirin ja kuormaston, mikä johti kapinan kukistumiseen. Antikainen palasi sankarina ja jatkoi työtään sotakoulussa. Sotilasura keskeytyi kun hänet 1924 siirrettiin puna-armeijasta Kominternin alaisuuteen.
Antikainen valittiin SKP:n keskuskomiteaan vuonna 1923 ja poliittiseen toimikuntaan kaksi vuotta myöhemmin. Hän toimi myös puolueen pääsihteerinä. Antikainen oleskeli Suomessa useaan otteeseen vuodesta 1924 lähtien ja hän johti SKP:n maanalaista toimintaa. Vuosina 1930–1933 Antikainen oli SKP:n edustaja Kominternissa. Hän toimitti 1934 ilmestyneen muistelmakokoelman SKP:n taistelujen tieltä : muistelmia kuvauksia ja aineistoa SKP:n 15-vuotistaipaleelta. Hänet lähetettiin Suomeen maanalaiseen työhön vuonna 1934 paikkaamaan pidätysten harventamaa SKP:n organisaatiota.
Vankina Suomessa
Antikainen pidätettiin Suomessa häntä piilotelleen Yrjö Leinon luota 7. marraskuuta 1934. Oikeudenkäynti, jossa Antikaista syytettiin valtiopetoksen valmistelusta, alkoi helmikuussa 1935 ja se kesti yli kaksi vuotta. Syyttäjänä toimi Olavi Honka. Antikaista syytettiin myös siitä, että hän olisi tappanut heimosoturi Antti Marjoniemen, joka oli jäänyt vangiksi Kiimasjärven retken aikana vuonna 1922. Jyrkästi politisoitunut murhaoikeudenkäynti sai valtavan julkisuuden, sillä oikeistolehdistö väitti Antikaisen syyllistyneen surman yhteydessä kidutukseen (elävältä nuotiossa polttamiseen) ja jopa jonkinlaiseen kannibalismiin. vasen|pienoiskuva|200x200px|Toivo Antikaisen oikeudenkäynti vuonna 1936 [[Helsingin vankila|Helsingin keskusvankilassa. Antikainen kuvassa selin kameraan. |alt=]] Antikaisen tapaus nosti julkisuuteen laajan keskustelun rangaistusmuodoista Suomessa. Osa oikeistosta alkoi vaatia kuolemanrangaistuksen käyttöönottoa. Oikeudenkäynti sai myös kansainvälistä näkyvyyttä, sillä Antikainen sai taakseen kommunistien johtaman maailmanlaajuisen solidaarisuusliikkeen, jonka toinen ikoni oli Saksassa vangittu Georgi Dimitrov. Kansainvälinen Puna-apu (MOPR) hankki Antikaiselle oikeusapua ja vaikutti siihen, että oikeudenkäyntiä saapui seuraamaan myös ei-kommunistisia kansainvälisiä asiantuntijoita. Suomessa perusti liberaali sivistyneistö kuolemanrangaistuksia vastustaneen toimikunnan, joka muun muassa keräsi kuolemanrangaistusta vastustavaan adressiin 120 000 nimeä. Hovioikeus tuomitsi Antikaisen kahdeksaksi vuodeksi kuritushuoneeseen valtiopetoksen valmistelusta ja korkein oikeus viimein 12. toukokuuta 1937 elinkautiseen vankeuteen murhasta. Vuosikymmeniä myöhemmin ilmestyneissä postuumeissa muistelmissaan suomalaistaustainen KGB-upseeri Toivo Vähä tunnusti surmanneensa Marjoniemen puukolla Antikaisen käskystä, mitä ei ole voitu varmistaa todeksi.
Jälkeenpäin on arveltu, että kiinnijääminen ja vankeus Suomessa pelasti Antikaisen Stalinin vainoilta, joiden yhteydessä tuhottiin lähes kaikki Neuvostoliitossa asuneet johtavat suomalaiset kommunistit.
Takaisin Neuvostoliittoon
thumb|200px|Toivo Antikainen vuonna 1968 julkaistussa neuvostoliittolaisessa postimerkissä. Moskovan rauhansopimuksen myötä Antikainen sekä Adolf Taimi luovutettiin Neuvostoliiton vaatimuksesta maan viranomaisille 3. toukokuuta 1940. Saavuttuaan Antikainen esitti kiusallisia kysymyksiä "kadonneista" tovereista ja – totuuden vähitellen valjettua hänelle – joutui usean kuukauden hermolomalle. Kesällä Antikainen valittiin Korkeimman neuvoston kansallisuuksien neuvostoon Karjalais-suomalaisen neuvostotasavallan edustajana. Syksyllä 1941 Antikaisen tehtävänä oli kuulustella puna-armeijan puolelle loikanneita Pärmin pataljoonan suomalaisia, joista hän valikoi desanteiksi sopivat. Antikainen kuoli lento-onnettomuudessa lokakuussa 1941 lähellä Arkangelia. Antikainen kritisoi Neuvostoliitossa muun muassa Pravdan linjauksia ja on spekuloitu sillä, oliko Antikaisen kuolema sittenkään onnettomuus. Hänet on haudattu Kegostrovin saarelle.
Itävaltalainen maanpakolaiskommunisti Ruth von Mayenburg on väittänyt, että Antikainen olisi asunut hänen naapurinaan Moskovan hotelli Luxissa, joka oli Kominternin asuntola, ja että Antikainen olisi tehnyt itsemurhan heittäytymällä ulos ylimmän kerroksen ikkunasta salaisen poliisin jo murtaessa hänen oveaan.
Muuta
Antikaisen mukaan on nimetty Ulitsa Antikainena (”Antikaisenkatu”) -nimiset kadut Petroskoissa, Segežassa, Kostamuksessa ja Kiestingissä. Vuonna 1968 Karjalan neuvostotasavallan hallitus teki päätöksen patsaan pystyttämisestä Antikaiselle Petroskoihin, mutta hanke ei toteutunut.
Aleksandr Tarhanov
Aleksandr Tarhanov (, s. 6. syyskuuta 1954) on venäläinen jalkapallovalmentaja ja entinen keskikenttäpelaaja. Marraskuusta 2016 lähtien hän on toiminut FK Ural Ekaterinburgin päävalmentajana.
Ura pelaajana
Tarhanov aloitti pelaajauransa 1972 Avtomobilist Krasnojarskissa. Hän pelasi seurassa kaksi vuotta siirtyen sitten kahdeksi kaudeksi SKA Habarovskiin. Uran huippuvuodet alkoivat 1976, kun Tarhanov siirtyi PFK TsSKA Moskovaan. Tarhanov edusti suurseuraa aina vuoteen 1984 saakka pelaten 249 liigaottelua Neuvostoliiton pääsarjassa ja tehden niissä 61 maalia. Mestaruuksia TsSKA ei kuitenkaan näinä vuosina voittanut. Hän jätti TsSKAn 1984 siirtyen SKA Odessaan, jossa pelasi yhden kauden. Uransa viimeiset vuodet Tarhanov pelasi FK SKA Rostov-na-Donussa lopettaen uransa Neuvostoliiton 1. divisioonassa 1988.
Maajoukkuetasolla Tarhanov ei koskaan onnistunut murtautumaan Neuvostoliiton vakiomiehistöön. Hän pelasi urallaan 6 maaottelua. Hän oli mukana sekä MM1982 että EM1984 karsinnoissa, muttei tullut valituksi lopputurnaukseen.
Ura valmentajana
Tammikuussa 1999 Tarhanovista tuli PFK Krylja Sovetov Samaran päävalmentaja. Hänen johdollaan seura nousi kahden vaisumman kauden jälkeen Venäjän liigan ylempään keskikastiin sijoittuen 2001 ja 2002 hienosti viidenneksi. Kaudella 2003 Krylja pääsi pelaamaan myös UEFA Intertoto Cupia. Tarhanov jätti seuran kauden 2003 jälkeen.
Kryljasta Tarhanov siirtyi FK Saturnin apuvalmentajaksi ja helmikuussa 2004 juuri kauden alla hänestä tuli seuran päävalmentaja. Pesti päättyi kesäkuussa 2005 ja heinäkuun alusta hän siirtyi FK Terek Groznyin peräsimeen. Tarhanov ei onnistunut pelastamaan Terekiä putoamiselta ja jätti tehtävänsä kauden päätteeksi.
Terek-pestinsä jälkeen Tarhanov toimi FK Nika Moskovan taloudellisena johtajana, kunnes palasi heinäkuussa 2006 valmentajaksi liettualaisen FK Vėtran peräsimessä. Hän valmensi seuraa vuoden ajan. Elokuussa 2008 Tarhanov palasi Krylja Sovetov Samaran päävalmentajaksi. Hän pelasti seuran putoamiselta, muttei jatkanut tehtävässään kauden jälkeen.
Vuoden 2008 alussa Tarhanov siirtyi 1. divisioonassa pelanneen FK Kuban Krasnodarın peräsimeen. Pesti päättyi kuitenkin potkuihin jo huhtikuussa.
Vuoden 2010 alussa Tarhanovista tuli FK Himkin uusi päävalmentaja. Hän jätti kuitenkin seuran jo heinäkuussa siirtyen jälleen Krylja Sovetov Samaran päävalmentajaksi. Kesäkuussa 2011 Tarhanov sai potkut Krylja Sovetovista.
Krylja-potkujensa jälkeen Tarhanov valmensi vuosina 2012 ja 2013 kahteen otteeseen FK Himkiä. Marraskuussa 2013 Tarhanov siirtyi Himkistä Venäjän liigan putoamiskamppailuun ajautuneen FK Ural Ekaterinburgin päävalmentaja. Konkarivalmentajan johdolla Ural nousi liigassa sijalle 11 ja säilytti sarjapaikkansa. Kaudella 2014/15 hän luotsasi joukkueen pari pykälää heikommalle, 13. sijalle, mutta jälleen joukkue onnistui säilymään sarjassa. Kesällä 2015 Tarhanov jätti päävalmentajan tehtävät ja jatkoi seuran palveluksessa puheenjohtajan neuvonantajana.
Joulukuussa 2015 Tarhanov palasi valmennustehtäviin Bulgarian liigassa pelanneen PFK Slavija Sofian peräsimessä. Tarhanov nosti Slavian liigassa neljänneksi ja näin joukkue selvisi mukaan Eurooppa-liigan karsintoihin 2016/17. Marraskuussa 2016 Tarhanov jätti Slavijan ja palasi FK Ural Ekaterinburgin päävalmentajaksi.
Snyder
Snyder on muun muassa seuraavien henkilöiden sukunimi:
Lucy (fossiili)
thumb|right|Lucy Lucy on Etiopiasta Hadarista Alue 333:lta 24. marraskuuta 1974 löydetty hyvin säilynyt Australopithecus afarensis -yksilö. Se nimettiin Beatlesin "Lucy in the Sky with Diamonds" -kappaleen mukaan, jota löytäjät kuuntelivat nauhalta leirissään. Luurangosta oli säilynyt huomattava osa – lähes 40 %.
Lucyn, kuollessaan ehkä 25-vuotiaan naaraspuolisen hominidin, aivot olivat pienikokoiset. Niiden koko oli noin kolmannes nykyihmisen aivojen koosta. Ilmeisesti Lucy kuitenkin käveli jo jokseenkin samalla tavoin kuin nykyihminen.
Vuonna 2016 antropologi John Kappelman kollegoineen esitti tutkimuksensa Lucyn kuolinsyystä. Heidän mukaansa sen luurangon vammat osoittavat Lucyn pudonneen puusta, noin 12 metrin korkeudesta. Tutkijat ovat kauan kiistelleet siitä, liikkuiko Lucy puussa vai maassa. Kappelmanin mukaan vastaus on molemmat. Piirteet, jotka helpottivat sen kävelyä pystyssä, tekivät siitä kömpelön kiipeilijän, ja se saattoi pudota puusta sen takia.
Kirsti Maunula
Kirsti-Riitta Maunula (o.s. Haavisto; 1. syyskuuta 1935 – 23. maaliskuuta 2015) oli suomalainen muotitaiteilija ja vaatesuunnittelija.
Hän valmistui Taideteollisen oppilaitoksen muotitaiteen osastolta vuonna 1959. Valmistumisensa jälkeen Maunula rakensi uran monipuolisena, teollisena vaatesuunnittelijana, jonka suunnittelemat mallistot olivat klassisen kauniita. Maunulan työnantajia olivat mm. Suomen Silkkikutomo Oy, Kestilä Oy, Joutsela-Muoti Oy, Rissanen Oy. Hänen mallistojaan ovat mm. Mary Ann-, Oravais-, Avera- ja Kostuli-mallistot. Hänen suunnittelemiaan vaatteita myyntiin kotimaassa ja vietiin etenkin Neuvostoliittoon. Maunula suunnitteli myös useita ooppera ja teatteripuvustuksia.
Hän sai mm. muotoilun valtionpalkinnon vuonna 1976 cp-lasten vaatetustyöryhmän jäsenenä.
Väinö Tanner (maantieteilijä)
Väinö Tanner (10. toukokuuta 1881 Hämeenlinna – 26. huhtikuuta 1948 Hässleholm, Ruotsi) oli suomalainen insinööri, geologi, diplomaatti, maantieteen professori ja tutkimusmatkailija.
Ura
Tanner valmistui kemiallisen teknologian insinööriksi 1905, filosofian maisteriksi 1909 ja väitteli tohtoriksi vuonna 1914. Hän opiskeli kieliä Sveitsissä, Saksassa ja Venäjällä, kartografiaa Tukholmassa ja geologiaa Venäjällä. Vuodesta 1903 hän oli mukana geologisilla tutkimusmatkoilla Pohjois-Fennoskandiassa. Hän myös tutki ja opetti geologiaa ja minerologiaa Geologisessa komissiossa, Polyteekissa ja Helsingin yliopistossa.
Tanner johti vuosina 1910–1912 ja 1914–1917 kansainvälisen välitystuomioistuimen asettamia porolaidunkomissioita Ruotsin ja Norjan Lapissa ja perehtyi tänä aikana saamelaiskulttuuriin, poronhoitoon ja pohjoisiin elinkeinoihin. Hän toimi vuonna 1918 ulkoministeriön palveluksessa Ahvenanmaan kysymyksen yhteydessä ja osallistui malminetsintään Ruotsin Norrbottenissa.
Vuosina 1920–1923 hän oli muun muassa asiantuntijana Tarton rauhanneuvotteluissa sekä hoiti Suomen diplomaattisia asioita Bulgariassa, Turkissa ja Kreikassa. Tanner sai 1924 nimityksen valtiongeologiksi ja johti vuosina 1924–1931 Petsamon malmitutkimuksia. Näiden ohessa hän teki myös kvartäärigeologisia, arkeologisia ja antropogeografisia tutkimuksia. Näistä laajin oli vuonna 1929 ilmestynyt ''Antropogeografiska studier inom Petsamo-området. I Skoltlapparna''.
Vuonna 1929 Tanner kutsuttiin Suomen Tiedeseuran jäseneksi. Kaksi vuotta myöhemmin hänet nimitettiin Helsingin yliopiston maantieteen professoriksi. Tehtävässä hän tutki muun muassa harjuja, Jäämeren fossiilista nilviäisfaunaa, viimeisen jäätiköitymisen rajoja, maankohoamista ja kasvillisuutta ja teki vuosina 1937 ja 1939 kaksi tutkimusmatkaa Pohjois-Amerikkaan Labradorin niemimaalle. Matkojen tuloksena syntyi vuonna 1944 teos Outlines of the Geography, Life and Customs of Newfoundland-Labrador. Vuonna 1944 Tanner siirtyi Ruotsiin. Siellä hänet valittiin Ruotsin tiedeakatemiaan.
Matts Dreijer
Matts Dreijer oli Ahvenanmaan maakunta-arkeologi.
Keskustelu Ahvenanmaan esihistoriasta on usein ollut kielipoliittisten argumenttien ja alueellisen separatismin värittämää. Dreijer on esimerkiksi sijoittanut Birkan kaupungin Ahvenanmaalle ja kuvannut Ahvenanmaan saariston kuuluneen Tanskalle. Hän on myös kieltänyt kaikki teoriat Ahvenanmaan suomalaisesta asutuksesta tai siitä, että rautakauden lopulla Ahvenanmaalla olisi asutuskatko.
Dreijerillä on ollut merkittävä osuus Ahvenanmaan kuntavaakunoiden suunnittelemisessa. Hänen aloitteestaan kaikille Ahvenanmaan kunnille luotiin vaakunat Arne Ranckenin toimiessa asiantuntijana muutamaa vuotta aikaisemmin kuin vastaava toiminta alkoi Manner-Suomen puolella. Nämä vaakunat saivat lopullisesti virallisen aseman kun maakuntalakia muutettiin 1950 siten, että jokaisella kunnalla tuli olla oma vaakunansa.
Uudenmaan ja Hämeen läänin ratsuväkirykmentti
Historia
Rykmentti perustettiin vuonna 1632, kun vuonna 1618 muodostettu Uudenmaan ratsuväki nimettiin uudelleen.
Rykmentti nimettiin Uudenmaan ja Hämeen läänin rakuunarykmentiksi vuonna 1721. Rykmentistä muodostettiin 1791 kahtia jakamalla Hämeenläänin sekä Uudenmaanläänin jalkaväkirykmenttiin kolmannet pataljoonat. Vuonna 1803 rykmentin uusimaalainen puolisko perustettiin uudelleen ja se sai 1805 nimekseen Uudenmaan kevyt rakuunarykmentti, millä nimellä se toimi vuoteen 1809.
Viktor Semenov
Viktor Aleksandrovitš Semenov (Semenoff, 12. helmikuuta 1858 Pietari – 1919 Moskova) oli venäläinen Markovin senaatin ja Borovitinovin senaatin jäsen. Hän toimi aikaisemmin Helsingin yliopiston venäjän kielen ja kirjallisuuden professorina ja virkamiehenä.