cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Lyhtyahvenet
Taksonomia ja anatomia
Lyhtyahventen heimon taksonominen koostumus on vaihdellut ajan kuluessa. Aiemmin siihen on luettu 10 sukua ja noin 40 lajia, joista suurin osa on sitten erotettu uusiin heimoihin, tyynenmerenbasseihin (Malakichthyidae) ja parieväbasseihin (Synagropidae). Ennen lyhtyahvenet myös katsottiin osaksi ahvenkalojen lahkoa (Perciformes).
Levinneisyys
Lyhtyahvenia tavataan melko harvinaisina Atlantista, Intian valtamerestä ja Tyynestämerestä. Ne ovat syvän veden kaloja, joiden elintavoista tiedetään hyvin vähän. Ne elävät tyypillisimmin 300–400 metrin syvyydessä.
The Brooding Soldier
Aiheesta muualla
50.89944°N, 2.94056°W
Colleen Haskell
Colleen Marie Haskell (s. 6. joulukuuta 1976) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Kansainvälisesti hänet muistetaan parhaiten Riannan roolista elokuvassa Elukka (2001). Hän kilpaili myös Selviytyjien ensimmäisellä tuotantokaudella Malesiassa.
Bethesdassa, Marylandissa syntynyt Haskell valmistui Walter Johnson High Schoolista ja Georgian yliopistosta.
Julio María Sanguinetti
Julio María Sanguinetti Coirolo (s. 1936) on uruguaylainen poliitikko, joka toimi maansa presidenttinä vuosina 1985–1990 ja 1995–2000. Hän edustaa Colorado-puoluetta.
Sanguinetto on suorittanut arvosanan oikeustieteessä Montevideon yliopistossa. Hän on työskennellyt lehtimiehenä.
Death Valleyn kansallispuisto
Death Valleyn kansallispuisto tai Kuolemanlaakson kansallispuisto on Kalifornian Sierra Nevadassa sijaitseva yhdysvaltalainen kansallispuisto. Pieni osa puistosta ulottuu myös naapuriosavaltion Nevadan puolelle. Presidentti Herbert Hoover julisti alueen kansalliseksi suojelumonumentiksi 11. helmikuuta vuonna 1933. Death Valleysta tuli kansallispuisto 31. lokakuuta vuonna 1994. Kansallispuisto on 13 518 km² laajuinen ja lähestulkoon pelkkää autiomaata. Sitä hallinnoi Yhdysvaltain National Park Service. Kansallispuistossa sijaitsee Pohjois-Amerikan matalin kohta, Badwater, joka on 86 metriä merenpinnan alapuolella. Alueella on myös esimerkiksi hiekkadyynejä ja karuista maisemistaan tunnettu, sedimenteistä muodostunut, Zabriskie Point. thumb|left|250px|[[Dyyni|Dyynejä]]
Ben Furman
thumb|Ben Furman [[Helsingin kirjamessut|Helsingin kirjamessuilla 2010.]] Ben Zwi Hirsch Furman (s. 21. syyskuuta 1953 Helsinki) on psykiatrian erikoislääkäri, psykoterapeutti ja ratkaisukeskeisen psykoterapian kouluttaja. Furman on valmistunut psykiatrian erikoislääkäriksi Helsingin yliopistosta. Ben Furman on suomenjuutalainen.
Furman on myös kansainvälisesti tunnettu asiantuntija henkilökohtaisessa kehityksessä, tiiminrakentamisessa ja työyhteisöjen kehittämisessä. Yhdessä Tapani Aholan kanssa Furman on kehittänyt uusia toimintatapoja näillä alueilla (reteaming ja TwinStar), jotka ovat herättäneet kansainvälistä kiinnostusta.
Furman veti Yle TV1:ssä 1998–2006 omalla nimellään esitettyä keskusteluohjelmaa. Syyskuussa 2009 hän alkoi juontaa ohjelmaa Radioterapeutti Radio Suomessa.
Ripsumedaka
Ripsumedaka (Adrianichthys oophorus) on medakojen (Adrianichthyidae) heimoon kuuluva kalalaji. Maurice Kottelat kuvasi lajin tieteelle vuonna 1990.
Ulkonäkö ja koko
Risumedakan tavallinen pituus on noin 6,5 senttimetriä. Se voi kasvaa jopa 8,5 senttimetrin mittaiseksi.
Levinneisyys ja elinympäristö
Isomedakaa tavataan Indonesiassa. Laji elää makeassa vedessä. Isomedakalle sopivin veden pH-arvo on 7,5–8,5 ja veden lämpötila 24–29 celsiusastetta. Se elää veden pelagisella alueella.
Haapaveden kotitalousoppilaitos
Haapaveden kotitalousoppilaitos ja siihen liittyvä Mustikkamäen viljelymaisema on luokiteltu Suomen valtakunnallisesti merkittäviin rakennettuihin kulttuuriympäristöihin. Vuodelta 1911 peräisin olevan huvilatyylisen päärakennuksen kalusteineen on suunnitellut arkkitehti Wivi Lönn. Sen ympärillä on noin 300 hehtaarin opetustila talousrakennuksineen. Uusi päärakennus on peräisin 1960-luvulta. .
Ruustinna Nora Pöyhönen perusti keittokoulun kasvitarhan alun perin perheensä asumaan Haapaveden pappilaan vuonna 1893. Vuonna 1906 hän osti läheisen Alamaan tilan, ja näin koulu siirtyi nykyiselle paikalleen.
Ruben Aharonian
Ruben Aharonian (s. 1947 Riika, Latvia) on viulisti ja kapellimestari. Hän on toiminut Borodin-kvartetin ensiviulistina vuodesta 1996. Jo ennen siihen liittymistään hän oli luonut menestyksekkään uran solistina ja kapellimestarina.
Aharonian opiskeli Moskovan konservatoriossa Vladimir Jankélévitchin johdolla ja täydensi valmistuttuaan opintojaan Leonid Koganin johdolla. Hän on voittanut palkintoja monissa kansainvälisissä kilpailuissa, kuten Enescu-viulukilpailussa (Bukarest), Montrealin kansainvälisessä musiikkikilpailussa ja Tšaikovski-viulukilpailussa (Moskova). Hän päätti olla osallistumatta jatkossa kilpailuihin vuoden 1974 Tšaikovski-kilpailun jälkeen. Kilpailussa David Oistrah päätti jättää ensipalkinnon myöntämättä ja sen sijaan myönsi toisen palkinnon jaetusti kolmen kilpailijan kesken.
Aharonian toimi viuluprofessorina Jerevanin valtionkonservatoriossa kahdenkymmenen vuoden ajan. Hän on kiertänyt laajalti Euroopassa sekä Pohjois- ja Etelä-Amerikoissa. Vuosina 1983–1996 hän toimi Armenian valtion kamariorkesterin pääkapellimestarina ja musiikillisena johtajana; hän on soittanut saman orkesterin kanssa solistinakin. Hän levytti orkesterin kanssa Wolfgang Amadeus Mozartin teoksia.
Aharonian oli vuonna 2005 Borodin-kvartetin muiden jäsenten kanssa ehdolla Grammy-palkinnon saajaksi.
Skol (olut)
Skol on tanskalaisen Carlsberg-panimon valmistama olut. Ensimmäisen kerran olutta pantiin vuonna 1959, ja sen nimi tulee ruotsin kielen sanasta skål. Nykyään olutta on saatavana muutamana eri versiona.
Skol tuli myyntiin Euroopassa vuonna 1964 ja Brasiliassa vuonna 1967. Vuonna 1979 sitä alettiin myydä alumiinitölkeissä. Vuonna 2004 olutta myytiin yli 20 maassa.
Vuonna 2000 São Paulossa järjestettiin ensimmäinen Skol Beats -festitaali, ja tuolloin julkistettiin oluesta valmistettu uusi "Beats"-maku. Vuonna 2006 julkistettiin sitruunanmakuinen Skol Lemon.
Isomedaka
Ulkonäkö ja koko
Isomedaka voi kasvaa jopa 17,1 senttimetrin mittaiseksi.
Levinneisyys ja elinympäristö
Isomedakaa tavataan Posojärvessä Indonesiassa. Laji elää makeassa vedessä. Isomedakalle sopivin veden pH-arvo on 7,5–8,5 ja veden lämpötila 24–29 celsiusastetta. Se elää veden pelagisella alueella.
Georges Rodenbach
Georges Rodenbach (16. heinäkuuta 1855 Tournai, Belgia – 25. joulukuuta 1898 Pariisi, Ranska) oli ranskankielinen belgialainen kirjailija, joka edusti symbolismia. Hän aloitti runoilijana, mutta hänen pääteoksensa on kuitenkin romaani Bruges-la-morte (1892, suom. Kuollut Brügge, 1915).
Rodenbach oli hyvin varhain omistautunut muistojen ja mystiikan runoudelle. Hänen nuoruutensa kotikaupunki oli Gent. Taloudellisesti riippumattomana hän saattoi omistautua yksinomaan kirjoittamiselle. Hänen esikoisteoksensa oli Brysselissä ilmestynyt runokokoelma Le foyer et les champs (1878), jota seurasivat Les tristesses (1879) ja Ode à la Belgique (1880). Muutettuaan Pariisiin hän liikkui lähinnä Goncourt-veljesten piireissä, mutta vuosien mittaan ilmensi yhä selvemmin liittymisensä dekadenttien symbolistis-mystiseen taiteeseen. Kuollessaan hän oli saavuttanut teoksillaan vakiintuneen aseman aikansa Belgian merkittävimpiin kuuluvana kirjailijana.
Erich Wolfgang Korngoldin ooppera Die tote Stadt perustuu Rodenbachin teokseen Kuollut Brügge (Bruges-la-morte, 1892).
Einari Wehmas
Aarne Einari Wehmas (27. marraskuuta 1898 Vesilahti – 8. kesäkuuta 1955 Kanariansaaret, Espanja) oli suomalainen taidemaalari. Hän opiskeli Turun taideyhdistyksen piirustuskoulussa vuosina 1914–1918 ja sittemmin myös ulkomailla. Hän debytoi Turussa vuonna 1917.
Vehmas kuului aluksi Marraskuun ryhmään. Hänen tyylinsä lähenee kubismia. Hän ja Karl Ingelius maalasivat Turun Martinkirkon alttaritaulun.
Vehmaksen puoliso oli vuodesta 1944 Kerttu Elin o.s. Sirén (kirjailija Elina Vaara). Hänen vanhempansa olivat kauppias Oskari Wehmas ja Fanny Amanda o.s. Laurila.
Kuningas Lear (vuoden 1910 elokuva)
Kuningas Lear on vuonna 1910 valmistunut italialainen mykkäelokuva. William Shakespearen samannimiseen näytelmään perustuvan lyhyen draaman on ohjannut Gerolamo Lo Savio.
Juoni
Vanha kuningas Lear jakaa valtakuntansa kahden tyttärensä, Gonerilin ja Reganin kesken. Kolmas tytär Cordelia jätetään perinnöttömäksi ja hän menee naimisiin Ranskan kuninkaan kanssa. Lear menee asumaan Gonerilin luokse, joka pian karkottaa hänen palatsistaan. Myös toinen tytär Regan kieltäytyy majoittamasta vanhusta. Tytärten julmuus saa Learin menettämään järkensä. Lopulta Cordelia pelastaa isänsä, mutta sisaret heittävät molemmat vankilaan. Goneril määrää Cordealian myrkytettäväksi ja hetkeksi järkiinsä tullut isä kuolee hänen jälkeensä.
Tuotanto ja vastaanotto
Italialaisen aikalaiskriitikon mukaan Kuningas Lear oli ”täydellinen menestys”. Sen kuvaus oli ”ihmeellistä” ja Novellin näyttelijäntyöskentely ”yksinkertaisesti jumalaista”. Suomessa elokuvaa esitettiin alkuvuodesta 1911. Tuulispään mukaan kyseessä oli ”suurenmoinen ja jännittävä taiteellisesti väritetty kuvasarja”. Myöhemmän arvion mukaan ”vähäpätöinen” elokuva on juoneltaan sekava, lavastukseltaan mitäänsanomaton eikä Novellin melodramaattinen viittelöinti kykene välittämään suuria tunteita.
Restaurointi
Kuningas Lear on säilynyt Britannian elokuvainstituutissa. Se on nähtävissä instituutin YouTube-kanavalla.
Kamphaeng Phet
Kamphaeng Phet on kaupunki Thaimaassa. Se on samannimisen provinssin pääkaupunki.
Mao Zedongin patsas
thumb|200px|Mao Zedongin patsas
Mao Zedongin patsas on patsas Mao Zedongin kunniaksi. Patsas sijaitsee Tianfun aukiolla Chengdun kaupungissa Sichuanin maakunnassa Kiinan kansantasavallassa. Patsas on 30 metriä korkea. Tyyliltään patsas edustaa sosialistista realismia.
30.66118°N, 104.06335°W
Thomas Torrance
Thomas Forsyth Torrance (30. elokuuta 1913 – 2. joulukuuta 2007) oli brittiläinen teologi. Hän toimi 27 vuotta kristillisen dogmatiikan professorina Edinburghin yliopiston New Collegessa.
Torrancen skotlantilaiset vanhemmat olivat poikansa syntyessä lähetystyössä Chengdussa, ja hän asui itse Kiinassa vuoteen 1927. Hän oli vanhempiensa esikoinen, joka sai kaksi veljeä ja kolme siskoa. Hän on maininnut omat vanhempansa keskeisimmiksi opettajikseen. Hän meni vuonna 1946 naimisiin Margaret Spearin kanssa.
Hän aloitti opintonsa Edinburghin ja Oxfordin yliopistoilla, mutta pääsi sitten stipendillä Baselin yliopistoon, jossa hän sai opetusta ihailemaltaan Karl Barthilta. Torrance toimi vuonna 1976 Skotlannin kirkon yleiskokouksen johtajana.
Torrancen kirjoitettu tuotanto on laaja, ja hän tutki uransa aikana muun muassa uskonnon ja tieteiden välistä suhdetta. Hän myös käänsi teologisiin aiheisiin liittyvää kirjallisuutta, ja hänelle myönnettiin vuonna 1978 Templeton-palkinto. Hän eli 94-vuotiaaksi. Myös hänen vuonna 1949 syntyneestä pojastaan Iain Torrancesta tuli teologi.
Freestylehiihdon maailmanmestaruuskilpailut 1991
Freestylehiihdon maailmanmestaruuskilpailut järjestettiin vuonna 1991 kolmannen kerran. Kilpailut käytiin Yhdysvaltain Lake Placidissä 11.–17. helmikuuta. Kilpailulajeina olivat kumparelasku, hypyt, baletti ja yhdistetty.
Alamo
thumb|Kunnostettu Alamon kirkkorakennus San Antoniossa. Alamo (virallisemmin: San Antonio de Valeron lähetysasema) on nykyään museona toimiva entinen lähetysasema ja linnoitus texasilaisessa San Antonion kaupungissa, Yhdysvalloissa.
Freestylehiihdon maailmanmestaruuskilpailut 1991
Mitalitaulukko
Isäntämaa
Sylvi Kunnas
pienoiskuva|Sylvi Kunnas 1939
Sylvi Alice Kunnas-Vehmas (o.s. Karlsson, 3. tammikuuta 1903 Turku – 26. lokakuuta 1971 Helsinki) oli suomalainen kuvittaja ja taidemaalari.
Kunnas syntyi Turussa ja opiskeli Turun piirustuskoulussa, jossa vallitsi modernismille suopea henki. Toisaalta vasta itsenäistyneen Suomen ilmapiirissä naisen ei ollut helppoa toimia taiteilijana, ja Sylvi Kunnaskin siirtyi opiskelemaan Helsinkiin Taideteollisuuden keskuskoulun opettajalinjalle. Hänen ei kuitenkaan tiedetä koskaan suunnitelleen opettajaksi ryhtymistä, vaan hän jatkoi edelleen omaa taiteellista työtään. Pääkaupungissa Kunnas etsiytyi Helsingin modernistisiin piireihin ja liittyi tulenkantajien kirjallis-taiteelliseen toveriryhmään. Hänestä tulikin Tulenkantajien piirin keskeinen kuvataiteilija.
­Wäinö Kunnaksen kuoltua Sylvi Kunnas avioitui taidekriitikko Einari J. Vehmaksen kanssa 1930, ja perheeseen syntyi vielä tytär. Vaikka perhevelvoitteet vaativat suuren osan ajasta, Kunnas toimi kuvittajana 1940-luvun lopulle saakka. Ulkomaisten esikuvien pohjalta hän kehitti tunnistettavan ja modernistisen tyylin, jonka tunnusmerkkejä olivat vapaamuotoinen kuva-ala, koristeellisuus ja varjostukseton, notkea tussiviiva. Hän erikoistui runouden kuvittamiseen ja teki kansikuvia muun muassa Elina Vaaran, Edith Södergranin ja tyttärensä Kirsi Kunnaksen runokokoelmiin.
Toisen maailmansodan jälkeen Kunnas siirtyi kuvittajasta taidemaalariksi. Hänen laajassa tuotannossaan on muotokuvia, kaupunki- ja luontokuvia sekä vaaramaisemia. Tulenkantajapiirissä muodostuneet ystävyyssuhteet säilyivät edelleen, merkittävimpinä Olavi Paavolainen, Helvi Hämäläinen ja runoilija ja kriitikko Lauri Viljanen.
Vehmaksen ja tulenkantajien näkemykset saattoivat vaikuttaa siihen, että Kunnas pysyttäytyi koko uransa ajan esittävässä maalaustaiteessa ja jäi pois ajan avantgardesta. Hänen maalaustuotantonsa on kuitenkin modernistista, taiteelliset ratkaisut ja taiteilijan kädenjälki ohittavat ulkoisen todellisuuden kuvaamisen. Sommittelussa näkyvät kubistiset vaikutteet, siveltimenkäyttö on usein ekspressiivistä, värit jopa fauvistisia. Kunnaksen tunnetuin maalaus on tulenkantajatoverin Elina Vaaran muotokuva vuodelta 1943. Sylvi Kunnaksen ensimmäinen yksityisnäyttely järjestettiin vasta sodan jälkeen, vuonna 1948.
Alamo
Espanjan varakuningas rakennutti kirkon ja sitä ympäröineet rakennukset 1700-luvulla paikallisväestön käännyttämiseksi kristinuskoon. Alamoa ei enää 1800-luvulla käytetty lähetystyöhön vaan se toimi linnoituksena, jossa käytiin monta taistelua – kuuluisimpana Texasin itsenäisyyden alkuaikoina vuonna 1836 käyty ratkaisutaistelu texasilaisten ja Meksikon välillä.
Lähetysasema-aika
Lähetysasemaoikeudet Alamo sai vuonna 1716 varakuningas Don Fernando de Alencastre Noroña y Silvalta. Fray Antonio de Olivares perusti Alamon kaksi vuotta myöhemmin. Hän toi mukanaan kristittyjä intiaaneja läheiseltä San Juan Bautistan San Francisco Solano -lähetysasemalta Rio Grande -joen rannalta. Olivares nimesi lähetysaseman katolisen pyhimyksen Antonius Suuren ja Uuden Espanjan kunniaksi. Lähetysaseman paikka valittiin vuonna 1724 ja peruskivi muurattiin 8. toukokuuta 1744.
Alamo oli ensimmäinen San Antonio -joen lähetysasemaketjusta. Useat näistä lähetysasemista muodostavat nykyään San Antonion Missions National Historical Park -nähtävyyden.
Lähetystoiminta alkoi hiipua vuodesta 1765 lähtien ja Alamon lähetysasema hylättiin 1793. Kaikki kirkonkirjat ja arkistot siirrettiin läheiseen San Fernandon kirkkoon. Vuonna 1803 San Carlos de Parras ja komppania hänen espanjalaisia sotilaitaan Álamo de Parrasin kaupungista (nykyisestä Meksikon Coahuilan maakunnasta) siirtyi Alamoon.
Alamon nimen taustasta on monta selitystä: se voi olla perua Álamo de Parrasin isännyydestä, se voi tulla virginianpoppelia tarkoittavasta espanjan sanasta álamo tai sitten arabian kielen (josta monet espanjan kielen sanat ovat lähtöisin) linnoitusta tarkoittavasta alamut-sanasta.
Taistelu
thumb|The Fall of the Alamo. [[Robert Jenkins Onderdonkin maalaus vuodelta 1903.]] Rakennukset olivat yleensä meksikolaisten hallinnassa vuoteen 1835 asti, jolloin kenraali Martín Perfecto de Cos luovutti sen texasilaisille. Kaksi kuukautta tästä, 23. helmikuuta 1836, William B. Travis otti Alamon hallintaansa. Travisilla oli eri lähteiden mukaan seuranaan 187–189 sotilaan ja vapaaehtoisen joukko. Kenraali Antonio López de Santa Anna piiritti joidenkin arvioiden mukaan 5 000 miehen vahvuisella armeijallaan Alamoa 13 päivän ajan. Toisten lähteiden mukaan armeijan vahvuus oli huomattavasti tätä pienempi, 1 600 miestä. Piiritys päättyi taisteluun 6. maaliskuuta, jolloin kaikki texasilaiset puolustajat kaatuivat. Taistelusta on erilaisia versioita: piirityksestä sanotaan selvinneen elossa meksikolaisten vapauttamat parikymmentä naista, lasta ja orjaa.
Myöhempi käyttö ja kunnostaminen
Piiritystaistelun jälkeen rakennus oli lähes rauniona. Sitä koetettiin kunnostaa ja viimein 13. tammikuuta 1841 Texasin tasavalta sai tehtyä päätöksen Alamon kirkon kunnostamiseksi katoliseksi kirkoksi. Kun Yhdysvallat hyväksyi Texasin osavaltiokseen, Alamo lunastettiin liittovaltion omistukseen. Rakennusta käytettiin Yhdysvaltain armeijan varusvarastona Yhdysvaltain sisällissotaan asti. Sisällissodan aikana Konfederaation joukot käyttivät rakennusta lähinnä varastona. Sodan jälkeen Yhdysvaltain hallitus otti rakennuksen takaisin haltuunsa ja käytti sitä vuoteen 1876 asti.
Rakennuksen omistuksesta kiisteltiin koko 1800-luvun loppupuoli. Texas osti 23. huhtikuuta 1883 rakennuksen katoliselta kirkolta ja luovutti sen hallinnan edelleen San Antonion kaupungille. Luovutuksen ehtona oli, että kaupunki huolehtii ja maksaa rakennuksen kunnossapidon. Kaksi naista, historioitsija ja opettaja Adina de Zavala sekä hyväntekeväisyyden harrastaja Clara Driscoll, kunnostivat rakennusta omilla varoillaan 1890-luvulta vuoteen 1905. Naiset ajautuivat myöhemmin erimielisyyksiin luostarista, jonka Driscoll olisi halunnut purkauttaa ja de Zavala kunnostuttaa.
Texasin kongressissa saatiin 25. tammikuuta 1905 aikaan päätös, jonka mukaan osa lähetysasemasta otettaisiin kaupalliseen käyttöön. Loppuosa kirkkorakennuksesta asetettaisiin Daughters of the Republic of Texas -järjestön hallinnoitavaksi. Nykyään tämä järjestö vastaa rakennuksen ylläpidosta ja järjestää turistikierroksia. Erimielisyydet rakennusten omistuksesta jatkuivat yhä 1900-luvulla, esimerkiksi vuonna 1908 de Zavala lukitsi itsensä sisään rakennukseen kolmeksi päiväksi kaupallista hyödyntämistä estääkseen.
Rakennusta on kunnostettu moneen otteeseen, perusteellisimmin Texasin satavuotisjuhliin 1936. Alamo sai kansallisen muistomerkin arvon 19. joulukuuta 1960.
Lennart Rodhe
Olof Lennart Rodhe (1916 – 17. tammikuuta 2005) oli ruotsalainen taidemaalari.
Rodhe opiskeli 1950-luvun alussa Gerlesborgsskolanissa Bohuslänissa. Hän oli aiemmin opiskellut Kuninkaallisessa taidekorkeakoulussa Tukholmassa 1938–1944 ja Kööpenhaminan taideakatemiassa.
Dyynimuura
Dyynimuura (Formicivora littoralis) on erittäin uhanalainen varpuslintu, joka elää endeemisenä Cabo Frion lähistöllä Brasiliassa.
Dyynimuura on kooltaan noin 12,5 cm pitkä. Väritykseltään se on hyvin tumma. Koiras on musta lukuun ottamatta valkoisia viiruja siivissä, valkoista pyrstön päätä ja ruskeita alueita otsassa ja siivissä. Naaras on ruosteenruskea ja sen päässä on tummemman ruskea kruunu ja leveä musta kasvomaski. Pyrstö on naaraalla koiraan kaltainen. Dyynimuuran laulu on nopeita sarjoja korkeita tschiuk-ääniä. Kutsuääni on niin ikään korkea ja nasaalinen kiu-kiu-kiu.
Dyynimuurat elävät rannikolla trooppisilla kuivilla pensasaroilla, joilla on paljon kaktus- ja ananaskasveja. . Dyynimuurakannan kooksi arvioidaan noin 250–1 000 yksilöä ja kannan arvellaan edelleen vähentyvän. Pääsyy kannan vähenemiseen on linnun elinympäristön tuhoaminen. Dyynimuurat elävät seudulla, joka on erittäin suosittua lomailualuetta. Rantoja onkin raivattu loma-asuntojen tieltä. Lisäksi oman uhkansa linnuille tuo alueella toimiva suolateollisuus.
Claudio Acosta
Acosta syntyi Saltan maakunnassa Argentiinan pohjoisimmissa osissa.
Francesco Griffo
pienoiskuva|Griffon leikkaamien kirjasinten painojälkeä. Francesco Griffo (k. 1518 tai 1519), joka tunnettiin myös nimellä Francesco da Bologna, oli venetsialainen kirjainleikkaaja. Griffo työskenteli kirjanpainaja ja kustantaja Aldus Manutiukselle, ja leikkasi hänen kirjapainolleen varhaiset kursiivit sekä ensimmäiset tunnetut antiikvakirjaimet. Manutiuksen kuoltua 1515 Griffo palasi Bolognaan, jossa painoi joistakin kirjoista omia laitoksiaan. Hän kuoli joko vuonna 1518 tai 1519. Kertomusten mukaan hänet hirtettiin lankonsa murhasta.
Galärvarvet
thumb|Galärvarvet [[Strandvägeniltä nähtynä syyskuussa 2007, mukana Vasa-museo ja oikealla museolaivoja.]] thumb|Galärvarvet [[Skeppsholmenin kirkko|Skeppsholmenin kirkolta nähtynä noin vuodelta 1850. Litografia Carl Johan Billmark.]] thumb|Tukholman sotasatama 1942. Arkkitehti Erik Ahnborgin pronssivalettu malli. Galärvarvet on alue eteläisellä Djurgårdenilla Tukholmassa. Vuoteen 1969 asti Galärvarvet oli osa Tukholman Sotasatamaa. Galärvarvet oli alun perin, 1720-luvulta alkaen, Ruotsin saaristolaivaston kaleerien säilytysalue.
Saint Lawrence (joki)
Saint Lawrence on Pohjois-Amerikan itäosissa virtaava suuri joki, joka yhdistää Isotjärvet Saint Lawrencen lahteen Atlantin valtameressä. Sen pituus on lähes 1 200 kilometriä, kun alkulähteenä pidetään Ontariojärveä. Jokisuulle kertyy kuitenkin matkaa yli 3 000 kilometriä etäisimmän latvajoen Saint Louisin alkulähteeltä Minnesotassa. Saint Lawrencen vesistö on Pohjois-Amerikan kolmanneksi suurin Mississippin ja Mackenzien jälkeen ja sen pinta-ala on runsaat 1,6 miljoonaa neliökilometriä. Joen valuma-alueella asuu 30 miljoonaa amerikkalaista ja 15 miljoonaa kanadalaista, ja se käsittää 25 prosenttia maailman makean veden varannoista. Joki on osa taloudellisesti merkittävää Saint Lawrencen vesitietä, jota pitkin rahtialukset pystyvät kulkemaan Atlantin valtamereltä Yläjärvelle saakka.
Maantiede
thumb|240px|Thousand Islands Bridge ylittää Saint Lawrencen Yhdysvaltojen ja Kanadan rajalla. thumb|240px|Ilmakuva Saint Lawrencesta Montrealissa. Saint Lawrence on geologiselta iältään varsin nuori, vain noin 6 500 vuoden ikäinen. Sitä ympäröivää alankoa peitti vielä 18 000 vuotta sitten paksu mannerjää, joka vetäytyi hitaasti pohjoiseen. Noin 13 000 vuotta sitten jääpeite oli kutistunut niin paljon, että merivesi alkoi tulvia alangolle muodostaen Champlainmeren, joka peitti laajoja alueita nykyisestä Quebecistä ja Ontariosta. Maa kohosi voimakkaasti mannerjäätikön painosta vapautuneella tasangolla, kunnes Champlainmeri kutistui 9 500 vuotta sitten järveksi, jonka lasku-uoma oli Saint Lawrencen ensimmäinen vaihe. Noin 6 500 vuotta sitten uoma oli kulunut lähellä nykyistä Quebeciä niin syväksi, että järvi tyhjeni kokonaan Atlantin valtamereen ja joki sai tämänhetkisen muotonsa.
Hydrografia
Saint Lawrence -joen yläjuoksulle on rakennettu useita patoja, joiden avulla on säädelty Ontariojärven vedenpinnan korkeutta vuodesta 1960 alkaen. Merkittävin näistä padoista on Moses–Saundersin pato, joka sijaitsee Massenan ja Cornwallin lähistöllä, noin 160 kilometrin päässä järvestä. Cornwallista eteenpäin joki jaetaan seuraaviin neljään hydrograafiseen vyöhykkeeseen:
Joen kulku
thumb|240px|Saint Lawrencen rantavesiä lähellä [[Kamouraskaa.]] thumb|240px|Maitovalas Tadoussacin vesillä. Saint Lawrencen alkupisteenä pidetään yleensä Everett Pointia, pientä niemennokkaa Ontariojärven itäreunalla Kingstonin kaupungin liepeillä. Kingstonista Montrealiin ulottuvasta osuudesta käytetään myös nimitystä International Rapids, sillä siinä on suurten korkeuserojen vuoksi paljon koskia. Yläjuoksullaan joki on oikeastaan Ontariojärvestä erkaneva pitkänomainen lahti, jota pirstovat Thousand Islandsin lukuisat saaret Gananoquen kunnan alueella. Sieltä joki virtaa koilliseen Laurentidien ja Appalakkien väliselle tasangolle ja muodostaa luonnollisen rajan Yhdysvaltojen ja Kanadan välille. Ohitettuaan Brockvillen, Prescottin, Morrisburgin ja Cornwallin pikkukaupungit se jatkaa kulkuaan Kanadan puolelle ja levenee Saint-François’n järveksi. Järven vedet purkautuvat koillisessa Lachinen ja Les Cèdresin koskiksi, joiden ohi on rakennettu Beauharnois’n kanava laivaliikennettä varten.
Heti koskien alapuolella Saint Lawrence laajenee Saint-Louis’n järveksi, johon virtaa vettä myös kahden salmen kautta sen pohjoispuolisesta Deux-Montagnesen järvestä. Deux-Montagnes saa vetensä Ottawajoesta, Saint Lawrencen suurimmasta sivujoesta. Saint-Louis’n järven jälkeen joen pääuoma kaartaa jyrkästi pohjoiseen ja kiertää Montrealinsaaren ja sillä sijaitsevan Montrealin suurkaupunkialueen. Deux-Montagnesesta erkanee luoteeseen myös kaksi pienempää haaraa, Rivière des Mille-Iles ja Rivière des Prairies, jotka yhtyvät etelästä saapuvaan pääuomaan Montrealin pohjoispuolella. Vesistöjen väliin jää tiheään asuttu Hochelagan saaristo.
Montrealin jälkeen Saint Lawrence virtaa hitaasti kohti koillista. Joessa on muutama pitkänomainen saari sekä suurempi saariryhmä Richelieujoen suulla lähellä Sorel-Tracya. Saariryhmän ohitettuaan joki laajenee 15 kilometriä leveäksi Saint-Pierren järveksi, jossa vuoroveden vaihtelu on jo selvästi havaittavissa. Järven alajuoksulla siihen laskee pohjoisesta Saint-Maurice -joki, jonka kolmihaaraisella suistoalueella sijaitsee Trois-Rivièresin kaupunki.
Estuaari
thumb|240px|Satelliittikuva talvisesta estuaarista. Quebecin kaupungissa Saint Lawrencen uoma kapenee ja sen ylle kohoaa sata metriä korkea Cap Diamantin niemi. Niemen jälkeen joki levenee ja jakaantuu kahdeksi haaraksi, joiden väliin jää yli 30 kilometriä pitkä Île d’Orléansin saari. Saaren itäisimmästä kärjestä alkaa Saint Lawrencen estuaari, jossa makea jokivesi sekoittuu Atlantilta purkautuvaan kylmään meriveteen. Estuaari laajenee suppilomaisesti kohti merta ja sen alueella on voimakas vuorovesi-ilmiö.
Tadoussacin kylässä, 210 kilometrin päässä Quebecistä koilliseen, Saint Lawrenceen yhtyy sen toiseksi suurin sivujoki Saguenay. Yhtymäkohdassa joen pohja syvenee äkillisesti 25 metristä 350 metriin ja muodostaa syvän, vedenalaisen laakson, Laurentian kanavan. Tadoussacista eteenpäin estuaarin pohjoisrannikko on harvaanasuttu ja sen maisemia hallitsevat jylhät prekambriset kalliot. Loivasti kohti Gaspén niemimaata kaareutuva etelärannikko on alavampi, ja sen yhdistävät sisämaahan Rivière-du-Loupista, Trois-Pistolesista, Rimouskista ja Matanesta alkavat päätiet, joihin kuuluu myös Kanadan kansallisväylä Trans-Canada Highway.
Vuonna 1763 annetun kuninkaallisen julistuksen mukaan Saint Lawrence päättyy kuvitteelliseen linjaan, joka alkaa Saint-Jeanin joen suulta pohjoisessa, kulkee Anticostinsaaren länsikärjen kautta ja päättyy Cap des Rosiersiin Gaspén niemimaalla. Linjan jälkeen estuaarin vedet yhtyvät Saint Lawrencen lahteen Anticostinsaaren pohjois- ja eteläpuolitse. Lahdelta saa alkunsa voimakas virta, joka kiertää Anticostinsaaren ympäri vastapäivään ja kulkee osin vastakkaiseen suuntaan estuaarin virtaukseen nähden.
Kasvit ja eläimet
thumb|240px|[[Amerikanharmaahaikara Saint Lawrence -joella.]] Saint Lawrence virtaa 44. leveyspiiriltä 50. leveyspiirille usean kasvillisuusvyöhykkeen halki: etelän lehtimetsät vaihtuvat ensin sekametsiksi ja lopulta kauempana pohjoisessa taigaksi. Joen makeavetisellä osuudella kasvaa rantamatalikoissa erilaisia ruohovartisia kasveja, varsinkin ruokohelpeä ja järviruokoa. Estuaarin uloimmissa osissa ovat yleisiä puolestaan merilevät ja muut merelliset kasvit.
Saint Lawrencessa esiintyy lähemmäs sata kalalajia, joista runsaslukuisimpia ovat kuoreet ja sammet sekä silli. Eniten kaloja on sekä yksilö- että lajimäärissä mitaten Saint-Louis’n ja Saint-Pierren järvissä. Estuaarissa elää ympärivuotisesti noin 1 100 maitovalasta, joiden olemassaoloa uhkaavat ympäristömyrkyt ja elinympäristön häiriintyminen. Lisäksi jopa kahdentoista muun valaslajin edustajia vaeltaa joka kevät Atlantilta Saguenayjoen suulle syömään kaloja ja planktonia. Hammasvalaista tavataan esimerkiksi pyöriäisiä, pitkäeväpallopäitä ja miekkavalaita ja hetulavalaista ryhävalaita, mustavalaita ja sinivalaita. Ulkoestuaarin rannoilla pesi aikaisemmin mursuja, mutta metsästäjät hävittivät ne sukupuuttoon. Kansainvälisen laivaliikenteen mukana Saint Lawrenceen on levinnyt myös haitallisia vieraslajeja – esimerkiksi Kaspianmereltä kotoisin oleva vaeltajasimpukka haittaa vesilaitosten toimintaa ja kaventaa alkuperäisten pohjaeläinten elinaluetta.
Saint Lawrencen rantamatalikoilla ja särkillä ruokailee valtavia muuttolintuparvia. Joka kevät ja syksy yli 750 000 lumihanhea pysähtyy joen rannoille matkallaan pesimään Baffinin- ja Bylotinsaarelle tai talvehtimaan Yhdysvaltojen itärannikolle. Tätä vaikuttavaa luonnonnäytöstä todistivat jo Kanadan ensimmäiset tutkimusmatkailijat ja uudisasukkaat 1500-luvulla. Vielä 1900-luvun alussa lumihanhi oli kuolemassa sukupuuttoon, mutta tehokkailla suojelutoimenpiteillä sen kanta on onnistuttu elvyttämään.
Historia ja merkitys
thumb|240px|Jacques Cartier’n tutkimusmatkojen perusteella tehty kartta (n. 1543). Ranskalainen tutkimusmatkailija Jacques Cartier löysi Saint Lawrencen suun Pyhän Laurentiuksen muistopäivänä vuonna 1535 ja nimesi joen pyhimyksen mukaan. Tutkiessaan joen yläjuoksua hän löysi sen varrelta kaksi irokeesikylää, Stadaconan ja Hochelagan, nykyisen Quebecin ja Montrealin paikalta. Ennen kuin Cartier’n antama nimi joelle vakiintui 1600-luvun alussa, eurooppalaiset käyttivät siitä nimeä Rivière du Canada ja mohawkit nimeä Kaniatarowanenneh eli ’suuri vesitie’. Saint Lawrencella on ollut erittäin suuri merkitys Kanadan valtion syntymiselle ja kehittymiselle nykyiselleen. Ranskalaiset tutkimusmatkailijat, kauppiaat ja uudisasukkaat käyttivät sitä kulkuväylänä Pohjois-Amerikan sisäosiin. 1700-luvun puoliväliin mennessä suurin osa joen rannoista Montrealin ja Quebecin välillä oli jo asutettu ja valjastettu maanviljelyn käyttöön. Aluksi Saint Lawrencea pitkin kuljetettiin turkiksia sisämaasta rannikolle ja Eurooppaan; myöhemmin kauppatavaraksi vaihtui sahapuu. Vuonna 1959 valmistui Saint Lawrencen vesitie, sarja kanavia ja sulkuja, jotka yhdistävät joen ja Suuret järvet toisiinsa. Tämän jälkeen joesta muodostui nopeasti yksi maailman merkittävimmistä liikenneväylistä. 1900-luvulla tapahtuneen voimakkaan väestönkasvun ja teollistumisen myötä Saint Lawrencen vesi saastui pahoin. 2000-luvun alussa suoritetut tutkimukset ovat kuitenkin osoittaneet, että joen tila on kohentunut ja eliöpopulaatioiden määrä on kääntynyt nousuun lisääntyneen vesistönsuojelun ansiosta.
thumb|600px|center|Saint Lawrence [[Quebec (kaupunki)|Quebecin ja Lévisin välissä.]]
Adrianichthys
Adrianichthys on medakojen (Adrianichthyidae) heimoon kuuluva kalasuku. Sen lajeja tavataan Aasiasta.
Ramón Díaz
thumb|right|Ramón Díaz Ramón Ángel Díaz (s. 29. elokuuta 1959) on argentiinalainen entinen jalkapalloilija, joka on nyttemmin siirtynyt valmennustöihin. Hän pelasi Argentiinan jalkapallomaajoukkueessa vuoden 1982 maailmanmestaruuskilpailuissa.
Díaz syntyi La Riojassa.
Joseph Sama
Joseph Sama (s. 12. lokakuuta 1947 Dédougou) on burkinalainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi 12. heinäkuuta 1975 ja nimitettiin Nounan hiippakunnan piispaksi 14. huhtikuuta 2000. Piispaksi vihkiminen seurasi 28. lokakuuta. Pääkonsekraattorina toimi Zéphyrin Toé, jota avustivat Jean-Marie Untaani Compaoré ja Jean-Gabriel Diarra.
Mawlid
pienoiskuva|Paraati Malesiassa vuonna 2013 profeetta Muhammedin syntymäpäivänä. Mawlid on islamissa juhlittu pyhän hahmon syntymäpäivä ja erityisesti profeetta Muhammedin syntymäpäivä.
Perimätiedon antama Muhammedin syntymäpäivä on Rabi-kuun 12. päivä, jolloin Muhammedin katsotaan myös kuolleen. Sitä alettiin laajemmin juhlia vasta 1200-luvulla. Egyptissä shiialaiset fatimidit juhlivat hoviseremonioin jo 1000-luvulla neljää syntypäivää: Alin, Muhammedin, Fatiman ja hallitsevan kalifin. Myös monien suufilaisten pyhimysten syntymäpäiviä juhlistetaan.
Tomi Saari
Tomi Saari (s. 21. tammikuuta 1977) on suomalainen pesäpalloilija. Saari edusti urallaan kasvattajaseuraansa Seinäjoen Maila-Jusseja, Koskenkorvan Urheilijoita, Nurmon Jymyä. Saari saavutti neljä SM-pronssia kaudella 1995, kaudella 1997, kaudella 2004 ja kaudella 2007. Hän pelasi ulkokentällä kakkosvahtina. Saari pelasi 312 Superpesiksen runkosarjan ottelua. Näissä otteluissa hän löi yhdeksän kunnaria ja 89 tavallista juoksua, toi 150 juoksua ja keräsi 922 kärkilyöntipistettä. Saari pelasi 51 Superpesiksen ylemmän loppusarjan ottelua. Näissä otteluissa hän löi yhden kunnarin ja kahdeksan tavallista juoksua, toi 23 juoksua ja keräsi 114 kärkilyöntipistettä. Saari pelasi seitsemän Superpesiksen alemman loppusarjan ottelua. Näissä otteluissa hän löi yhden tavallisen juoksun, toi neljä juoksua ja keräsi 17 kärkilyöntipistettä.
Zéphyrin Toé
Zéphyrin Toé (30. joulukuuta 1928 Toma – 25. marraskuuta 2013 Espanja ) oli burkinalainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi Nounan hiippakuntaan 6. huhtikuuta 1958 ja nimitettiin sen piispaksi 5. heinäkuuta 1973. Piispaksi vihkiminen seurasi 25. marraskuuta. Pääkonsekraattorina toimi Paul Zoungrana, jota avustivat Jean-Marie Lesourd ja Eugène Abissa Kwaku.
Toé sai 14. huhtikuuta 2000 nimityksen Dédougun hiippakunnan piispaksi, jona hän toimi, kunnes jäi eläkkeelle 4. kesäkuuta 2005.
Automorfinen luku
Matematiikassa n-automorfinen luku on positiivinen kokonaisluku k niin, että nk^2:n viimeiset numerot ovat samat kuin k. 1-automorfinen luku on luku k, jonka neliö päättyy lukuun k. 1-automorfisia lukuja ovat esimerkiksi 52 = 25, 762 = 5776 ja 8906252 = 793212890625.
Ensimmäisiä 1-automorfisia lukuja ovat 1, 5, 6, 25, 76, 376, 625, 9376, 90625 ja 109376.
Värikotilo
Värikotilo eli purppurakotilo (Bolinus brandaris) on noin neljän sentin mittainen kotilo, jonka alkuperäistä elinaluetta on Välimeren länsiosa. Värikotilon eritteestä opittiin antiikin aikoina tekemään hyvin arvokasta voimakkaan sinistä väriainetta nimeltään Tyroksen purppura, jota valmistettiin Foinikiassa Tyroksen kaupungissa ja vietiin sieltä muualle maailmaan. Foinikialaiset ja kreetalaiset paitsi keräsivät, myös viljelivät kotiloa. Värikotilosta saatiin väriainetta keittämällä sen eritettä merisuolan ja potaskan seoksessa. Toinen laji, jota käytettiin purppuran valmistukseen, on purppurakotilo (Nucella lapillus).
Värikotilo elää kivien päällä matalassa vedessä ja vuorovesialtaissa. Sen kuoren sisällä on pitkä ulkoneva kanava, jonka kiehkurainen pyöreä alapää päättyy suippoon kärkeen. Värikotilo kasvaa munasta aikuiseksi kolmessa vuodessa. Se saalistaa muita äyriäisiä.
Kuningasintialainen puolustus
Kuningasintialainen puolustus on shakkiavaus, jota luonnehtivat siirrot: Avaus kehittyi hypermodernin koulukunnan valtakaudella 1920-luvulla. Koulukunnan mukaan keskustaa ei ollut välttämätöntä miehittää sotilailla, vaan sitä pystyi kontrolloimaan kauempaakin. Tämä onkin kuningasintialaisen idea – valkoinen saa vahvan sotilaskeskustan, mustan yleisin sotilasmurto on tässä puolustuksessa ...e5, joskus myös ...c5. Tärkeitä kuningasintialaisen pelaajia ovat olleet muun muassa David Bronstein, Bobby Fischer, Garri Kasparov sekä tuoreimpana Teymur Rəcəbov.
Les Noces
pienoiskuva|[[Natalja Gontšarova|Natalia Gontšarova, luonnos esiripuksi balettiin Les noces, toteutumaton versio. 1910-luvun loppu]] Les noces (ransk. Häät) eli Svadebka (ven. Свадебка) on Igor Stravinskyn musiikkiin tehty nelikohtauksinen baletti.
Kuningasintialainen puolustus
Muunnelmia
Klassinen muunnelma
Paul Fratellini
Paul Fratellini (1877 Catania, Sisilia, Italia – 1940 Perreux, Ranska) oli sirkusklovni. Hän oli Fratellinin perheen jäsen. Hänen veljensä olivat François Fratellini ja Albert Fratellini.
Kuningasintialainen puolustus
Muunnelmia
Tämä on kuningasintialaisen päämuunnelma. Yleisin jatko on 8.d5. Musta hyökkää kuningassivustalla ja valkea kuningatarsivustalla.
Les Noces
Teos sai kantaesityksensä 13. kesäkuuta 1923 Pariisin Théâtre de la Gaîtéssa Ballets russes -seurueen esittämänä ja Bronislava Nižinskan tekemällä koreografialla. Lavastuksen ja puvut suunnitteli Natalia Gontšarova.
Neljän pianon ja lyömäsoittimien instrumentaaliyhtyettä johti kapellimestari Ernest Ansermet. Lontoon ensi-illassa 14. kesäkuuta 1926 His Majesty's Theatressa pianoja soittivat säveltäjät Francis Poulenc, Georges Auric, Vittorio Rieti ja Vernon Duke. Omistaessaan teoksensa impressaario Sergei Djagileville Stravinsky kuvaili sitä "koreografioiduiksi venäläisiksi kohtauksiksi laululla ja musiikilla". Baletti tunnetaan edelleen ranskalaisella nimellä Les noces, vaikka se on venäläinen teos.
Koreografia
Bronislava Nižinskan koreografista tulkintaa Les nocesista on kutsuttu protofeministiseksi. Teos hylkää tyypillisten häiden riehakkaan tunnelman ja tuo sen sijaan esille naisen elämän, jota avioliiton velvollisuudet rajoittavat. Natalia Gontšarovan tumma ja synkkä lavastus luo taustan yksinkertaisille talonpoikaispuvuille ja jäykille liikkeille. Tanssijan yksilöllisyys on riisuttu pois Nižinskan koreografiassa, tanssijat liikkuvat heille ennalta määrätyillä kulkureiteillä, mikä symboloi avioliittoa, konventiota yhteisön koossapitämiseksi ja suurentamiseksi. Koreografia huokuu symboliikkaa, kun yhdeksi keoksi pinoutuneet naiset jäykästi polkevat lattiaa varvastossuillaan, ikään kuin kertoen tarinaa elämänsä kamppailusta ​​ja äärimmäisestä yhteisön sääntöjen kunnioittamisesta. Venäläinen talonpoikaiskulttuuri ja sen ihmisissä herättämä velvollisuudentunne on vahvasti edustettuna Nižinskan teoksessa.
Osa 1
1. kohtaus: Коса - Palmikot (morsiamen hiusten letitys)
2. kohtaus: У жениха - Sulhasen kotona
3. kohtaus: Проводы невесты - Morsiamen kotoa lähtö
Osa 2
4. Красный стол - Hääjuhla
Vastaanotto
Les noces ensimmäiset esitykset saivat ristiriitaisen vastaanoton. Vaikka se ensi-illassa Pariisissa vuonna 1923 otettiin vastaan ​​innostuneesti, Lontoon esitys kolme vuotta myöhemmin sai niin kielteisen vastaanoton kriitikoilta, että siitä raivostunut kirjailija H. G. Wells kirjoitti 18. kesäkuuta 1926 avoimen kirjeen: "En tiedä yhtäkään toista niin mielenkiintoista, hauskaa, niin tuoretta tai lähes niin jännittävää balettia kuin Les noces ... Tämä baletti on äänellinen ja visuaalinen esitys talonpoikaisesta sielusta. Sen vakavuus, sen harkittu ja yksinkertainen monimutkaisuus, sen hienovaraisesti vaihtelevat rytmit ja syvät jännityksen pohjavirrat, hämmästyttävät ja ilahduttavat jokaista älykästä miestä tai naista, joka menee katsomaan sitä."
Neuvostoliittolaisten kriitikkojen, kuten Tihon Hrennikov, hurskasteleva reaktio ei ollut yllätys: "Stravinsky hyödyntää venäläisiä kansantapoja Djagilevin antamalla siunauksella pilkatakseen niitä eurooppalaisen yleisön huvitukseksi, minkä hän tekee korostamalla aasialaisperäistä primitiivisyyttä: karkeutta ja eläimellisiä vaistoja sekä tuomalla tarkoituksella mukaan seksuaalisia aiheita. Ikivanhat kansansävelmät vääristellään tahallaan ikään kuin ne nähtäisiin kierossa peilissä." Vuonna 1929 musiikkitieteilijä Boris Asafjev, musiikkitieteilijä, joka ei ollut niin taipuvainen pitämään kiinni "puolueen virallisesta linjasta", teki valistuneen ennusteen: "Nuori sukupolvi löytää Les nocesin partituurista ehtymättömän musiikin ja uusien musiikillisen muotoilun menetelmien lähteen – todellisen teknisen mestaruuden ensiluokkainen edustaja."
Kuningasintialainen puolustus
Muunnelmia
Nyt yleisimmät jatkot ovat 6. ...e5 ja 6. ...Rc6. Rc6 johtaa moderniin Sämischin muunnelmaan, jossa musta taistelee d4-ruudun hallinnasta. Usein musta jatkaa valmistelemalla b5:ttä a6:della ja Tb8:lla. Jos valkea kehittää lähetin d3:een, musta vastaa e5:dellä ja Rd4:llä. 6. ...e5 johtaa normaaliin Sämischin muunnelmaan, jossa valkea usein linnoittaa pitkästi ja hyökkää kuningassivustalla. Musta voi yrittää saada vastapeliä avaamalla c-linjan tai valmistelemalla f5:ttä.
Nelisotilashyökkäys Sivustointimuunnelma
Cris
Cristiano Marques Gomes, (synt. 3. kesäkuuta 1977, Guarulhos, São Paulo, Brasilia) paremmin tunnettu nimellä Cris, on brasilialainen uransa lopettanut jalkapallopuolustaja. Hän pelasi urallaan muun muassa Bayer Leverkusenissa, Lyonissa ja Galatasarayn riveissä. Cris pelasi myös Brasilian jalkapallomaajoukkueessa ja hänet luettiin Brasilian pelaajiin vuoden 2006 jalkapallon maailmanmestaruuskisoissa, muttei saanut yhtään peliaikaa.
François Fratellini
pienoiskuva|François Fratellini François Fratellini (1879–1951 Pariisi, Ranska) oli sirkusklovni ja Fratellinin perheen jäsen. Hänen veljensä olivat Paul Fratellini ja Albert Fratellini.
Salaviinanpolttajat
Salaviinanpolttajat on ensimmäinen suomalainen näytelmäelokuva vuodelta 1907. Se oli myös ensimmäinen Venäjän keisarikunnassa tehty fiktioelokuva. Elokuvan tuotti valokuvaamo Atelier Apollon omistaja Karl Emil Ståhlberg. Elokuva ei ole säilynyt.
Juoni
Elokuvan kuvamateriaali ja käsikirjoitus ovat tuhoutuneet. Tästä huolimatta elokuvan juoni on suhteellisen hyvin tiedossa, sillä sen tekijät ovat kertoneet siitä muistelmissaan ja siitä on säilynyt lehti-ilmoitusten juonitiivistelmiä. Helsingin Sanomissa oli seuraava kuvaus:
Tuotanto
Sakari Toiviaisen mukaan elokuvatuotanto Suomessa oli itsenäisyyden ensi vuosiin asti ”suppeaa ja haparoivaa, mutta löysi vähitellen linjansa kansallisen identiteetin ja kulttuurin rakennustyöstä: kansalliset aiheet olivat arvo sinänsä, samalla kun korostettiin kotimaisen tuotannon tärkeyttä, eroa ja kilpailuasetelmaa ulkomaiseen elokuvaan nähden”.
Elokuvan aiheen löytämiseksi valokuvaamo Atelier Apollo järjesti tammikuussa 1907 käsikirjoituskilpailun johon tuli 652 ehdotusta. Kilpailun voittajaksi valittiin nimimerkki JV-s:n Salapolttimo-niminen ehdotus; toiseksi kilpailussa tuli kuplettilaulaja J. Alfred Tanner Esteluistelukilpailu-nimisellä ehdotuksellaan. Kilpailun voittajan on kerrottu olleen nimismies, mutta tämä tieto on kyseenalaistettu. Hannu Salmen mukaan nimimerkkiä JV-s olisi käyttänyt John Hedberg.
Kansallisteatterin näyttelijä Teuvo Puro, joka esitti myös Salaviinanpolttajien pääosaa, lienee ollut vahvasti kiinni myös elokuvan ohjaustyössä. Elokuvan toiseksi toteuttajaksi on mainittu Suomessa vaikuttanut ruotsalainen taidemaalari Louis Sparre. Elokuvan kuvaaja Frans Engström oli alun perin ruotsalainen, Ståhlbergin Atelier Apolloon palkkaama kuvaaja. Engström koulutti alalle kaksi toimijaa, kuvausapulaisina toimineet Hjalmar Hårdhin ja Oscar Lindelöfin. Järjestäjänä ja lavastajana oli myöhempien aikojen lavastajamestari ja ohjaaja Karl Fager.
Elokuvan kuvaukset aloitettiin maaliskuussa 1907 Helsingin Mäntymäellä. Kuvauksia tehtiin myös Alppilassa. Kuvausten alkuvalmistelut sujuivat Oscar Lindelöfin ja Teuvo Puron mukaan talkoohengessä. Viinapannua esittänyt kuparikattila lainattiin museosta ja sika Helsingin teurastamosta sekä muuta rekvisiittaa Kansallisteatterista. Mäntymäki oli valittu kuvauspaikaksi, koska siellä toivottiin olevan tarpeeksi lunta talvinäkymää varten.
Salaviinanpolttajien ensi-ilta oli 29. toukokuuta 1907 Maailman Ympäri -teatterissa Mikonkatu 5:ssä. Esityksessä oli ajalle tyypillisesti myös muitakin elokuvia, mutta Salaviinanpolttajat oli niistä keskeisimmässä asemassa. Sen juoni selostettiin ohjelmatiedoissa tarkimmin. Salaviinanpolttajien lisäksi teatterissa esitettiin Alaskan kullankaivajista ja eskimoista kertova Nykyajan Klondyke ja päähineiden valmistuksesta kertova Olkihattujen valmistus Italiassa sekä kolme lyhyempää elokuvaa.
Pietarilaisen Aleksandr Drankovin tuottama näytelmäelokuva Stenka Razin on vuotta myöhempi kuin Salaviinanpolttajat eli vuodelta 1908. Venäläiset katsovat yleensä oman elokuvahistoriansa alkavan tästä vajaan kymmenen minuutin mittaisesta elokuvaesityksestä, jonka ensi-ilta oli 15. lokakuuta 1908 Pietarissa.
Vastaanotto
Vaikka Salaviinanpolttajat olikin aiheeltaan ajankohtainen, lehdissä ei kommentoitu sen sisältöä ja suhdetta alkoholiin. Kansalaisjärjestöt alkoivat vuosina 1907–1908 huolestua Suomen siveettömyydestä, mutta elokuvien moraalittomuudessa kiinnitettiin lähinnä huomiota ulkomaalaisiin teoksiin.
Uusintaversio
Vuonna 2017 kerrottiin, että Juho Kuosmanen ohjaa elokuvasta uusintaversion. Tuotantoryhmä oli lähes sama kuin Kuosmasen elokuvassa Hymyilevä mies. Elokuvan ensi-ilta oli 23. huhtikuuta 2017 Tampereella Loud Silents -tapahtumassa.
Mahaminh Sakayamunee Visejchaicharn
thumb|300px|Mahaminh Sakayamunee Visejchaicharn
Aiheesta muualla
14.59322°N, 100.37778°W
Albert Fratellini
Albert Fratellini (1886 Moskova, Venäjä – 1961 Epinay, Ranska) oli sirkusklovni. Hän oli kuuluisan Fratellinin perheen jäsen. Hänen veljensä olivat François ja Paul Fratellini.
Nostava runko
pienoiskuva|Lentokoneita, joissa nostava runko: X-24A, M2-F3 ja HL-10. Nostava runko on ilma-aluksen rakenne, jossa koneen runko tuottaa merkittävän osan nostovoimasta. Lentävä siipi ei käytä juuri lainkaan rungoksi määriteltyä osaa kun taas nostava runko ei käytä juuri lainkaan siiviksi määriteltävää osaa.
Muotoilu voidaan toteuttaa siten, että kone on ylhäältä kuperampi kuin alhaalta, jolloin syntyy noste. Nostavan rungon avulla siipiä voidaan pienentää tai ne voidaan poistaa kokonaan. Nostavaa runkoa ollaan käytetty hävittäjissä pienemmän koon takia ja avaruussukkuloissa painon vähentämiseksi.
Venäjän avaruusjärjestön suunnitteleman Kliper-nostavan rungon on tarkoitus korvata ballistinen Sojuz-avaruusalus. Lisäksi NASA on tutkinut mahdollisuutta käyttää nostavia runkoja avaruusaluksissa ja lentokoneissa.
Isoluoto (Salo)
Isoluoto on Särkisalon pääsaari Salon kunnassa Varsinais-Suomessa. Saarella sijaitsevat Särkisalon keskusta eli kirkonkylä, suurin kylä Förby sekä useita pienempiä kyliä. Isoluoto on suurin kokonaan Saloon kuuluva saari. Se on yhdistetty pengertiellä mantereeseen Kaukassalon kautta ja Isoluodosta on siltayhteys Niksaaren kautta Ulkoluodolle.
Saarella sijaitsevat Förbyn ja Särkisalon vierasvenesatamat. Saarella toimi vuosina 1882–2010 Förbyn kalkkikaivos.
Bridgette Andersen
Marriah Bridgette Andersen (11. heinäkuuta 1975 – 18. toukokuuta 1997) oli yhdysvaltalainen lapsinäyttelijä. Hänet muistetaan parhaiten Savannah'n roolista elokuvassa Savannah Smiles (1983).
Andersen tuli tutuksi myös televisiosta. Lapsuutensa jälkeen hän esiintyi enää harvoin. Hän kuoli alkoholin- ja huumeidenkäytön seurauksena 21-vuotiaana.
Andersen oli nelinkertainen Young Artist Award -ehdokas vuosina 1983–1986.
Mika Boorem
thumb|Mika Boorem Mika Sue Boorem (s. 18. elokuuta 1987) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän on esiintynyt muiden muassa elokuvissa Blue Crush – merten valtiaat (2002), Sleepover (2004) ja Smile (2005). Boorem on myös näytellyt elokuvissa Patriot (2000) ja Dirty Dancing 2.
Astrid Snäll
Astrid Snäll (s. 11. marraskuuta 1999 Forssa) on suomalainen estejuoksija, joka edustaa Forssan Salamaa. Hänen valmentajansa on Ari Ketola.
Mika Boorem
Boorem syntyi Tucsonissa, Arizonassa, ja muutti varhain Los Angelesiin, Kaliforniaan. Hän on ollut ehdolla yhden Teen Choice Awardin ja neljän Young Artist Awardin saajaksi.
Tatsunori Hara
Tatsunori Hara (, hiragana: はら たつのり; s. 22. heinäkuuta 1958) on entinen japanilainen baseballpelaaja. Hän pääsi Yomiuri Giantsiin vuonna 1981 ja nousi yhdeksi aikansa suurimmista japanilaisista baseballtähdistä.Vielä peliuransa jälkeen Hara on ollut julkisuudessa muun muassa Yomiuri Giantsin joukkueenjohtajana.
Ennen ammattilaisuraansa Nagashima oli pelannut Tokai yliopistolla.Hara pääsi japanilaiseen Baseball Hall of Fameen vuonna 2018.
Jules Bordet
Jules Jean Baptiste Vincent Bordet (13. kesäkuuta 1870 – 6. huhtikuuta 1961) oli belgialainen immunologi ja mikrobiologi. Bordetella-proteobakteerit on nimetty hänen mukaansa.