cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Karlstad IBF
Karlstad Innebandyföreningen on vuonna 1985 perustettu ruotsalainen salibandyn erikoisseura Karlstadista. Seuran miesten edustusjoukkue pelaa maan korkeimmalla sarjatasolla Superliigassa ja naisten edustusjoukkue niin ikään korkeimmalla sarjatasolla naisten Superliigassa.
Ancient Domains of Mystery
Hahmonluonti
Aluksi pelaaja luo itselleen pelihahmon, jonka ominaisuudet (sukupuoli, rotu, ammatti) vaikuttavat erilaisilla tavoilla pelaamiseen. Hahmon rodun voi valita kymmenestä vaihtoehdosta, joita ovat esimerkiksi ihminen, kääpiö, örkki tai harmaahaltia. Erilaisia ammatteja on kaksikymmentä kuten taistelija, barbaari, parantaja, velho tai maanviljelijä. Erilaisia hahmovaihtoehtoja on siis kaksisataa (sukupuoli ei vaikuta merkittävästi hahmon kykyihin). Hahmolla on ominaisuuksia, jotka kuvaavat tämän kehon ja mielen luontaisia kykyjä (esimerkiksi voima, ketteryys ja oppimiskyky) sekä taitoja kuten ensiapu, hiipiminen, sepäntaidot tai yrttien tuntemus. Hahmon ominaisuudet riippuvat pitkälti rodusta ja taidot hahmoluokasta. Lisäksi versiosta 1.1.0 eteenpäin hahmolle voi lisäksi valita erikoisominaisuuksia, jotka pienillä tavoilla vaikuttavat hahmoon ja pelikokemukseen. Vaihtoehtoisesti pelin voi antaa arpoa pelaajalle hahmon, jos hän ei halua valita sitä itse.
Hahmoluokat voidaan jakaa karkeasti soturityyppiin, jotka keskittyvät aseelliseen taisteluun (esim. taistelija, barbaari, munkki), maagityyppiin jotka ovat tehokkaita taisteluloitsujen käyttäjiä (esim. velho, elementalisti), pappityyppiin, jotka parantavat (esim. pappi, druidi), taitotyyppiin, jotka osaavat muita kuin taistelu- tai taikuustaitoja (esim. varas, bardi), ja esinetyyppiin, jotka ovat erikoistuneet löytämään, saamaan halvalla, keräämään tai rakentamaan voimakkaita esineitä (esim. kauppias, aseseppä). Pelillisesti haastavin hahmoluokka lienee maanviljelijä; sen erikoisuus on erittäin pieni ravinnon kulutus.
Pelin kulku
thumb|400px|Drakalor Chainin kartta
Pelaaminen tapahtuu erivärisistä ASCII-merkeistä koostuvassa ympäristössä. Jokaista pelimaailman kohdetta esittää jokin merkki: esimerkiksi pelihahmo kuvataan "@"-merkkinä. Myös merkin värillä on merkitystä; esimerkiksi ruskea "d" tarkoittaa koiraa ja harmaa "d" sutta.
Hahmolla on myös moraali, joka muuttuu pelin aikana hahmon tekojen perusteella ja joka vaikuttaa siihen miten muut hahmot ja jumalat häneen suhtautuvat. Tietty hahmon moraali sallii ja toisaalta estää hahmoa suorittamasta joitakin tehtäviä. Moraali voi muuttua molempiin suuntiin: esimerkiksi pahaksi ryhtynyt hahmo voi tehdä katumuksen ja palata hyväksi tekojensa avulla.
Hirviöiden ruumiiden syöminen vaikuttaa usein hahmon moraaliin ja ominaisuuksiin pääsäännöllä "olet sitä mitä syöt". Esimerkiksi jos hahmo syö paljon kaoottisten hirviöiden ruumiita, tulee hahmostakin kaoottinen, tai tulen elementtiin liittyvien hirviöiden syöminen tekee hahmosta vastustuskykyisen tulelle.
Varusteet
Pelissä on runsaasti erilaisia elämää helpottavia varusteita kuten erilaisia yrttejä, taikajuomia, työkaluja, aseita ja ruokaa. Toiset esineet ovat hyödyllisiä vain epäsuorasti: esimerkiksi erilaiset ei-maagiset jalokivet, malmit (rauta, mithril, adamantium, eternium) ja puutikut ja tukit, joista voidaan valmistaa esineitä kuten nuolia ja siltoja.
Pelissä on myös maagisia esineitä kuten jalokiviä, joista saa yhden loitsun sekä taikasauvoja joihin on ladattu monta käyttökertaa jotain tiettyä loitsua. Pelissä on myös kääröjä, joiden lukeminen tuottaa jonkin yksittäisen taikaefektin. Taikasauvoja, kääröjä ja jalokiviä voi käyttää mikä tahansa rotu, eikä niiden käyttö kuluta taikapisteitä – tosin kääröjen lukeminen edellyttää lukutaitoa, eikä taikasauvoistakaan ole paljoa iloa, mikäli pelaajahahmolla on mutaatio, joka imee sauvoista taikavoiman.
Hahmo voi hankkia haarniskan ja muita suojaesineitä. Suojaesineillä on kaksi arvoa: Defensive Value (DV), joka kuvaa haarniskan aiheuttamaa muutosta hahmon väistämiskykyyn sekä Protection Value (PV), joka kertoo paljonko haarniska vähentää hahmon saamien iskujen aiheuttamaa vauriota. Tyypillisesti haarniskalla on negatiivinen DV ja positiivinen PV, jolloin siis haarniskan paino haittaa hahmon väistämiskykyä, mutta haarniska vähentää osumien aiheuttamaa vauriota. Monilla esineillä, erityisesti maagisilla, molemmat arvot ovat positiivisia. Pelissä ei ole erillisiä osumapaikkoja, joten kaikkien päällä olevien haarniskojen antamat suojapisteet lasketaan yhteen. Tätä kautta kypärän, saappaiden, viitan, vyön sekä mahdollisten kilpien ja muiden esineiden antamat suojat vaikuttavat aina jokaisessa hahmoon osuneessa iskussa.
Pelissä on runsaasti erilaisia aseita. Aseet jakautuvat eri taitoluokkiin ja taistelu kehittää aina sitä taitoa, johon käytetty ase kuuluu. Hahmon yleensä kannattaa keskittyä johonkin tiettyyn aseryhmään ja kehittyä siinä. Taistelutaito nostaa osumisen ja vahingon lisäksi myös DV:tä, jos kyseisen aseryhmän ase on käytössä. Eri aseryhmät vaikuttavat eri tavoin: esimerkiksi keihäät tekevät vain vähän lisävahinkoa, mutta nostavat paljon DV-arvoa verrattuna muihin. Aseiden perusominaisuudet ovat niillä osumisen helppous ja niiden aiheuttama vaurio. Lisäksi ne voivat vaikuttaa joko korottavasti tai alentavasti DV ja PV -arvoihin. Näissä voi olla myös jotain erityispiirteitä kuten panssarinlävistyskyky, tai tappava tehokkuus tiettyjä hirviöitä kohtaan. Erilaisia aseita on valtava määrä.
Kaikki esineet ovat joko siunattuja, kirottuja tai tavallisia. Ennen kuin esineiden luonne on selvitetty, hahmo ei tiedä millainen se on. Kirotut esineet toimivat yleensä huonosti tai jopa kääntävät toiminnon päinvastaiseksi, kun taas siunatut toimivat tavallista paremmin. Aseissa ja varusteissa kirous estää esineen riisumisen tai poistamisen kädestä, jolloin kirottua esinettä on pakotettu käyttämään, kunnes kirous voidaan poistaa.
Artefaktit
Artefaktit ovat pelimaailmassa uniikkeja erityisen voimakkaita taikaesineitä, joilla on usein oma nimi. Niillä on usein tavallisiin esineisiin verrattuna ylivertaiset ominaisuudet, minkä lisäksi ne ovat tuhoutumattomia ja antavat usein erilaisia lisäetuja, mutta joskus myös haittoja hahmolle. Esimerkiksi artefaktiase saattaa olla erityisen tehokas jotain tiettyä vihollista kuten lohikäärmeitä vastaan tai parantaa hahmon ominaisuuksia. Pelissä esiintyy myös monia tavallisia taikaesineitä, jotka ovat erityisen tehokkaita – erityisiä esineiden parannuskeinoja käyttäen niistä saa jopa artefakteja tehokkaampia. Artefaktien suurin hyöty on siinä, että ne eivät muutu, jolloin ne eivät murru, ruostu tai heikkene. Artefakteilla saattaa myös olla vaikutusta pelin juonen etenemiselle. Pelistä löytyy myös kaaoksen artefakteja, joiden kantaminen tai käyttäminen aiheuttaa hahmolle saastumista.
Taikuus
Jokainen lukutaitoinen hahmo voi oppia loitsuja, mutta se on taistelupainotteisille hahmoluokille huomattavasti vaikeampaa. Loitsujen teho paranee käytettäessä, mutta taisteluhahmoluokilla hitaammin kuin varsinaisilla taikojilla. Loitsut opetellaan lukemalla loitsukirjoja. Hahmo oppii loitsua tietyn pistemäärän, joka laskee loitsua käytettäessä. Hahmo siis lopulta menettää loitsun käytettyään sitä tarpeeksi monta kertaa ja joutuu opettelemaan sen uudelleen kirjasta. Jos osaa jonkun loitsun ja sen taikakirja on hallussa, taikoja voi myös käyttää myös kirjasta lukien; tällöin taikoja ei unohda, mutta taikominen vie enemmän aikaa. Lukutaidottomat hahmot voivat myös oppia lukemaan ja sitä myötä taikomaan. Taikoja voi myös saada tiettyjen taikaesineiden kautta. Jos taikapisteet loppuvat, voi hahmo silti loitsia; tällöin taikominen kuluttaa hit pointeja, joiden loppuminen johtaa hahmon kuolemaan.
Taikuutta on kahta eri tyyppiä; Arcane- ja Clerical-taikuutta. Arcane koostuu lähinnä erilaisista vahinkoa tuottavista taistelutaioista. Clerical taas keskittyy parantamiseen, esineiden tunnistamiseen, ansanpoiston, valaisuun, lukon aukaisuun tai muuhun vastaavaan "passiiviseen magiaan". Yleensä hahmoluokka on keskittynyt vain jompaankumpaan taikuustyyppiin toisen kustannuksella. Hahmo nimeää loitsun sen mukaan mikä ammatti tällä on; eri hahmoluokkia pelatessa samalla loitsulla voi olla aivan eri nimi. Esimerkiksi maagin "mystic shovel" (kaivamisloitsu) on papilla "divine digger".
Pelissä on myös erikoinen "mindcrafter"-hahmoluokka, joka osaa erilaisia vastustajan mieleen vaikuttavia loitsuja ja fyysisiä PSI-iskuja. Mindcrafterit ovat heikkoja muussa taikuudessa, mutta heidän taitojaan muut hahmoluokat eivät voi oppia lainkaan. Mindcrafterit eivät unohda taikojaan vaikka käyttäisivät niitä kuinka paljon. Mindcrafterit eivät voi "jatkaa" voimiensa käyttöä kestopisteillä. Monien mielestä mindcrafter on maanviljelijän ohella pelin vaikein hahmoluokka.
Pelin voittaminen
Pelin voi läpäistä monella tavalla, jotka eroavat vaikeusasteeltaan. Pelihahmon ensisijaisena päämääränä on kerätä jokaista Ancardian viittä elementtiä (tuli, vesi, ilma, maa ja mana) edustava chaos orb ja niiden avulla päästä sulkemaan Kaaosportti, jonka kautta Kaaoksen voimat tunkeutuvat Ancardiaan. Tämä riittää pelin voittamiseen. Pelin voi kuitenkin voittaa myös haastavammalla tavalla kulkemalla läpi portista ja voittamalla itse Kaaosjumalan. On myös kolmas tapa voittaa peli, jossa Kaaosjumala voitetaan myyttisellä Trident of the Red Rooster -aseella.
Läpäisyn tekee haastavammaksi se, että kaaoksen voimien maailmaan tunkeutumisen aiheuttama saastuminen (corruption) tuo peliin käytännössä aikarajan. Saastuminen aiheuttaa muutoksia sekä ympäristölle että hahmolle aiheuttamalla "mutaatioita". Mutaatiot tuovat hahmolle uusia ominaisuuksia, jotka tyypillisesti tuottavat sekä hyötyä että haittaa: esimerkiksi saamalla hahmon kädet erittämään myrkkyä, mikä tehostaa taistelua mutta haittaa syömistä ja juomista suuresti. Pelaajan on oltava mukautumiskykyinen selvitäkseen pelihahmon mutaatioiden kanssa, koska niiden poistamisen keinot ovat rajalliset. Saastuminen voimistuu syvissä luolastoissa ja ajan kuluessa ja näin pelimaailmassa kulkeminen johtaa ennen pitkää hahmon saastumiseen, iljettäviin mutaatioihin ja lopulta kaaosmassaksi muuttumiseen, joka on pelaajan kannalta hahmon kuolema.
Haastavuutta kasvattaa vielä se, että aina hahmon kuoltua pelin joutuu aloittamaan kokonaan alusta: ADOM-pelin voi tallentaa, mutta tallennus on ainoastaan väliaikainen ja sen lataaminen tuhoaa tallennustiedoston. Koska ADOM on pitkä peli, on sen läpipelaaminen erittäin haasteellista. Tallennustiedoston voi kopioida talteen pelin datahakemistosta, jolloin saman tallennuksen voi ladata monta kertaa kopioimalla sen aina takaisin, mutta tätä pidetään pelaajien keskuudessa huijaamisena, eikä tällä tavoin saavutettuja voittoja yleensä kunnioiteta peliä käsittelevillä keskustelualueilla.
Peliä voi halutessaan vaikeuttaa entisestään erilaisilla haasteilla, jotka ovat pelaajan itselleen asettamia rajoituksia tai tavoitteita pelissä. Esimerkiksi Steel man -haasteessa hahmon pitää olla ulkoilmassa tasoon 50 asti, eli hän ei saa mennä luoliin, kyliin tms. ennen kuin on tasolla 50. Tämä on hyvin vaikeaa, sillä ulkoa hahmon on vaikea löytää ruokaa ja hän törmää helposti vaarallisiin hirviöihin. Pelin voi myös pelata läpi esim. puhumatta tai syömättä kertaakaan, tai luottamatta jumalten apuun. Vaihtoehtoja on useita.
Pelimaailma
ADOMin pelimaailma on vuorten ympäröimä laakso Drakalor Chain. Alueena se on valtava: laaksossa on luolastoja ja muita seikkailukohteita, jotka sisältävät yhteensä yli 100 satunnaisesti luota tasoa, joista suurin osa on läpäistävä pelin kuluessa. Peli luo tason pelaajan astuessa sinne ensimmäistä kertaa ja asettaa hirviöt, käytävät, ansat ja aarteet eri tavalla jokaisella pelikerralla. Pelaaja voi käydä myös kylissä, joita ei luoda satunnaisesti, joissa voi tavata henkilöitä, jotka antavat hyödyllistä tietoja tai muuten auttavat pelihahmoa tehtävässään. Pelimaailma on ympäristöltään geneerinen moderni fantasiamaailma, josta löytyy lähes jokainen fantasiaklisee haltioista lohikäärmeisiin.
Tarina
Ancardian fantasiamaailmassa on vallinnut rauha 6000 vuotta, mutta syrjäisestä vuoristolaaksosta nimeltä Drakalor Chain on alkanut kuulua pelottavia viestejä, joissa kerrotaan vuorten uumeniin muodostuneista valtavista luolastoista ja maan pinnalle nousseista hirviöistä. Kaaoksen voimat ovat tunkeutuneet Ancardiaan tuntemattomasta ulottuvuudesta luomaan tuhoa.
Tapahtumien merkitystä ei ymmärretty ennen kuin vuosien kuluttua tietäjä Khelavaster löysi vanhan kirjoituksen, jossa kaaoksen saapuminen ennustettiin. Hän toi tietonsa julki kaikille Ancardian kansoille ja pian seikkailijat lähtivät Drakalor Chainiin etsimään ja tuhoamaan kaaoksen lähdettä. Khelavaster oli ensimmäisten lähtijöiden joukossa, mutta heistä ei nähty sen jälkeen jälkeäkään, sillä kaikki Drakalor Chainiin luoliin laskeutuneet jäivät palaamatta. Nyt pelaajan hahmo on yksi näistä seikkailijoista, joka on juuri saapunut Drakalor Chainiin johtavan solan suulle.
Kehitys
ADOMin ensimmäiset versiot, silloin nimeltään Ancient Dungeons of Mystery, olivat huomattavasti suppeampia kuin nykyinen peli. Niiden pelialue koostui vain yhdestä luolastosta Roguen ja NetHackin tapaan. Vuosien ja versiopäivitysten kuluessa peli kehitettiin nykyiseen muotoonsa. Vuonna 2002 ilmestyneen version 1.1.1 jälkeen Thomas Biskup ei vuosiin ilmoittanut enää kehittävänsä ADOMia, mutta kehitystyö jatkui kesällä 2012 järjestetyn, 90 169 dollaria tuottaneen joukkorahoituskampanjan onnistuttua. Kehitystauon aikana Biskup työskenteli toisen Ancardiaan sijoittuvan JADE-nimisen roguelike-pelin parissa, jonka ensimmäinen versio julkaistiin vuonna 2011. Tammikuussa 2012 JADE uudelleennimettiin Ancient Domains Of Mystery II: Legends of Ancardiaksi.
Toisin kuin monilla muilla suosituilla roguelike-peleillä, ADOMin lähdekoodi ei ole avoin. Vaikka Biskup oli luvannut julkaista lähdekoodin ADOM versio 1.0 jälkeen, hän muuttikin mielensä pitääkseen pelin ominaisuuksia salassa ja estääkseen toisten tekemien pelivarianttien julkaisun. Hän tosin suostuisi lisensoimaan lähdekoodia peliteollisuudelle kaupallisiin tarkoituksiin. Vuonna 2009 Biskup kuitenkin ilmoitti blogissaan, että hän saattaisi olla valmis harkitsemaan lähdekoodin julkaisua. Hän avasi pelin viralliselle keskustelufoorumille osion, jossa asiasta alettiin käydä keskustelua.
Vuonna 2014 varmistui, että ADOMista tehdään Steam julkaisu.
Postikorttikampanja
ADOM on vapaasti levitettävissä ilmaiseksi, mutta Thomas Biskup toivoo, että jokainen, joka nauttii pelistä, lähettäisi hänelle kiitokseksi postikortin, joita hän keräilee. Tämän "postcardwareksi" kutsutun levitysmallin avulla Biskup on saanut lukuisia postikortteja ympäri maailmaa, jopa Kiinasta ja Irakista asti. Hänen osoitteensa löytää pelin kotisivuilta sekä pelin mukana tulevista ohjeista.
Vastaanotto
Pelikriitikot ovat antaneet ADOMille enimmäkseen hyviä arvosteluja. Yleensä peliä on kuvailtu laajemmaksi kuin muita roguelike-pelejä syvemmän tarinansa, monimuotoisen ympäristönsä ja yleisen monimutkaisuutensa ansiosta. Pelit-lehden arviossa Tapio Berchewsky antoi pelille 88 pistettä. Hän kehui ASCII-grafiikan värikoodausta, hahmoluokkien pelattavuutta ja pelin yleistä laajuutta. Moitteita tuli bugeista, jotka tekevät "ADOMista välillä aivan pelikelvottoman", tehtävien samanlaisuudesta ja hirviöiden tekoälystä.
Oldřich Lipský
Oldřich Lipský (4. heinäkuuta 1924 Pelhřimov, Tšekkoslovakia – 19. lokakuuta 1986 Praha, Tšekkoslovakia) oli tšekkiläinen elokuvaohjaaja ja käsikirjoittaja. Toisen maailmansodan jälkeen Lipský siirtyi kotikaupungistaan Prahaan opiskelemaan lakia ja filosofiaa. Pian hän kuitenkin jätti opinnot ja vaihtoi teatteri- ja elokuva-alalle. Ensimmäinen kokonaan oma ohjaustyö valmistui vuonna 1955. Ura jatkui aina äkilliseen kuolemaan saakka.
Lipskýn lajiksi valikoitui komedia ja satiiri. Hänen tunnetuimmat työnsä syntyivät 1960–1970-luvuilla. Elokuvassa Limonadi Joe (Limonádový Joe, 1964) hän parodioi westernejä. Elokuvat Muz z prvního století (1962) sekä Zabil jsem Einsteina, panove (1970) ovat puolestaan puhdasta scifikomediaa. Scifi-teema toistui useissa myöhemmissäkin töissä. Vuonna 1967 valmistunut Onnellinen loppu (Stastny konec, 1967) on sen sijaan kokeellisempi komedia, sillä koko tarina kerrotaan lopusta alkuun.
Tuomo Peltonen
Tuomo Timo Juhani Peltonen (5. lokakuuta 1966 Helsinki – 29. toukokuuta 2023 Espoo ) oli suomalainen johtamistutkija.
Peltonen väitteli kauppatieteiden tohtoriksi Helsingin kauppakorkeakoulussa vuonna 1998. Hän oli Aalto-yliopiston ja Turun yliopiston johtamisen ja organisoinnin dosentti.
Peltonen toimi Oulun yliopiston johtamisen ja organisaation professorina (2001–2009) ja Tampereen teknillisen yliopiston organisaatioiden ja ihmisten johtamisen professorina (2009–2013) sekä johtamisen ja organisoinnin professorina Turun kauppakorkeakoulussa (2013–2016) sekä Åbo Akademin organisaatioiden ja johtamisen professorina. Vuosina 1997 ja 1998–1999 hän oli vierailevana tutkijana Keelen yliopistossa Englannissa. Hän julkaisi tai toimitti lukuisia kirjoja sekä suomeksi että englanniksi.
Horton (elokuva)
Horton on vuonna 2008 ilmestynyt yhdysvaltalainen animaatioelokuva. Tarina perustuu lastenkirjailija Dr. Seussin kirjaan Horton Hears a Who!, joka kertoo Horton-nimisestä norsusta.
Ääninäyttelijät
Muissa rooleissa: Elsa Forsberg, Pilvi Kekkonen, Ella Pyhältö, Kari Tamminen, Adeliina Sankari, Ada Forsberg, Aku Laitinen, Leena Liimatainen, Pekka Kuorikoski, Oskari Tamminen, Pyry Vaismaa, Helena Valkee, Teuvo Matala, Jenni Sivonen, Titta Jokinen, Paula Vesala, Pasi Piispanen, Mari Laari, Antti Matikainen, Meeri Toivonen, Mika Ala-Panula, Jouko Klemettilä, Jarmo Koski, Almiina Sankari, Ulla Renko, Markus Bäckman, Katja Aakkula ja Matti Holi
Suomenkielisen version ovat ohjanneet Carla Rindell ja Ulla Renko. Suomeksi dialogin ja laulut on kääntänyt Marko Hartama.
Heikki Poutanen
Heikki Poutanen (s. 1952 Tampere) on suomalainen kanttori.
Saarijärvi (Kuhmoinen, Harjunsalmi)
Saarijärvi on Pirkanmaalla Kuhmoisissa Harjunsalmen kylän lähellä sijaitseva järvi.
Heikki Poutanen
Poutanen toimi Malmin seurakunnan kanttorina vuosina 1974 –2017. Sivutoimena oli kuoronjohto Helsingin työväenopiston Koilliskuorossa. Hän johti kyseistä kuoroa parikymmentä vuotta. Vuosina 2018–2020 Heikki Poutanen on toiminut kanttorina Espanjan Aurinkorannikolla ja johtanut Aurinkorannikon kuoroa. Kesäisin hän on toiminut kanttorin sijaisena Mäntyharjulla (2018, 2019, 2020).
Saarijärvi (Kuhmoinen, Harjunsalmi)
Maantietoa
Järven pinta-ala on 20 hehtaaria, se on 1,2 kilometriä pitkä ja 650 metriä leveä. Järven kaakkoispuolinen Myllyvuori nousee 20 metriä ja luoteispuolinen Lahnavuori 90 metriä järven pinnan yläpuolelle. Järvellä on kartan mukaan yksi pieni saari. Järven rantaviivan pituus on 3,8 kilometriä ja sen rannat ovat pääosin metsämaata. Itärannalla on yksi talo, jolle johtaa tie järven itäpuolelta kulkevalta valtatieltä 24. Järven koillispuolella on peltoja.
Heikki Poutanen
Poutanen on konsertoinut urkurina runsaasti kotimaassa ja ulkomailla: mm. Bayreuth ja Korbach (Saksan liittotasavalta), Raplan kirkko (Viro) ja Niguliste sekä Pyhä Vaimu (Tallinna), Tampereen tuomiokirkko, Tampereen Kalevan kirkko, Turun tuomiokirkko, Turun Mikaelin kirkko, Jyväskylän kaupungin kirkko, Hämeenlinnan kirkko, Valkealan kirkko, Viikin kirkko ja Malmin kirkko.
Saarijärvi (Kuhmoinen, Harjunsalmi)
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Suur-Päijänteen alueen (14.2) Päijänteen alueella (14.22), jonka Iso-Pihlajajärven valuma-alueeseen (14.225) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 98 metriä mpy. Siihen laskevat Huhtiainen ja Vähä Huhtiainen. Järvi laskee sen eteläpäästä lähtevää Myllyojaa pitkin, joka laskee 1,2 kilometrin päässä Isoon Pihlajajärveen. Laskuojan pudotus on 10,5 metriä.
Heikki Poutanen
Poutanen toimi Kanttori-Urkuri yhdistyksen puheenjohtajana 1997–2015. Hänelle on myönnetty kanttorin erityisansiomerkki.
Saarijärvi (Kuhmoinen, Harjunsalmi)
Historiaa
Vuoden 1966 peruskartassa järvi oli autio, mutta sen ympäristössä oli peltoja. Vuoteen 1986 mennessä järvelle oli rakennettu talo.
Tiihon
Tiihon (oik. Veikko Tajakka; 28. kesäkuuta 1928 Suistamo – 2. elokuuta 2000 Kuopio) oli ortodoksinen piispa ja filosofian tohtori, joka toimi Helsingin metropoliittana 1988–1996. Sitä ennen hän toimi Suomen ortodoksisen kirkon apulaispiispana eli Joensuun piispana 1984–1988.
Tausta ja koulutus
Veikko Tajakka syntyi Suistamon kunnassa Raja-Karjalassa, joka luovutettiin 1944 Neuvostoliitolle. Hän valmistui Suomen ortodoksisesta pappisseminaarista 1954. Samana vuonna hänet vihittiin diakoniksi ja papiksi. Hän suoritti Licencie en Theologie -tutkinnon Pariisin Teologisessa Instituutissa sekä valmistui myöhemmin filosofian kandidaatiksi ja lisensiaatiksi Oulun yliopistosta. Helsingin metropoliittana ollessaan hän väitteli filosofian tohtoriksi Joensuun yliopistossa vuonna 1990, aiheesta Vapaus ja aika Nikolai Berdjajevin filosofisessa ajattelussa.
Ura
Työuransa aluksi Veikko Tajakka toimitti viransijaisuuksia ja sisälähetystyötä. Hän toimi uskonnonopettajana Kuopion ortodoksisessa seurakunnassa 1955–1964, jonka jälkeen hänet valittiin Turun ortodoksisen seurakunnan kirkkoherraksi 1964–1967. Veikko Tajakka toimi Suomen ortodoksisen kirkollishallituksen notaarina 1967–1968. Hänen pitkäaikaisin työjaksonsa oli Oulun ortodoksisen seurakunnan kirkkoherran toimi vuosina 1968–1984.
Vuonna 1984 Tiihon valittiin Joensuun piispaksi eli Suomen ortodoksisen kirkkokunnan apulaispiispaksi. Tässä tehtävässä hän toimi vuoteen 1988. Koska hän oli jäänyt leskeksi, ennen piispaksi vihkimistä hän vihkiytyi viitankantajamunkiksi Valamon luostarissa, ja sai nimen Tiihon. Hänestä tulikin ankara askeetti, jonka kohdalla kilvoituselämä ei hakenut kompromisseja.
Tiihon valittiin Helsingin hiippakunnan metropoliitaksi 1988. Hän oli virassa vuoteen 1996 asti, jolloin hän jäi eläkkeelle sairauden vuoksi. Hän vietti eläkevuotensa Kuopiossa.
Lentopallo Euroopan kisoissa 2015 – naisten turnaus
Euroopan kisojen 2015 naisten lentopallo järjestettiin Bakı Kristal Zalıssa Bakussa 13.–27.6.2015.
Tiihon
Ura
Tiihon toimi myös opetustehtävissä seurakunnissa ja Suomen ortodoksisessa pappisseminaarissa, sekä Ruotsin suomalaisen ortodoksisen seurakunnan kirkkoherrana lyhyen aikaa. Hän julkaisi useita artikkeleita ja joitakin teoksia tutkimusaloiltaan, sekä toimi Ortodoksisen kirjallisuuden julkaisuneuvoston päätoimittajana 1987–1989.
Lentopallo Euroopan kisoissa 2015 – naisten turnaus
Alkulohkot
Alkulohkoissa joukkueiden järjestys määräytyi ensisijaisesti voitettujen otteluiden määrän perusteella. Toissijaisesti ratkaisivat ottelupisteet, joita saa 3-0 ja 3-1 -voitosta 3, 3-2 -voitosta 2 ja 2-3 -tappiosta 1. Voittojen ja ottelupisteiden ollessa tasan ratkaisee eräsuhde, sitten eräpisteiden suhde ja lopuksi keskinäinen ottelu.
Pudotuspelit
Puolivälierissä lohkovoittajat saivat vastaansa toisen lohkon neljänneksi sijoittuneen. Kakkosten ja kolmosten parit arvottiin.
Acrassicauda
Acrassicauda on irakilainen thrash metal -yhtye. Yhtye perustettiin Bagdadissa, mutta sen jäsenet pakenivat sodan seurauksena ensin Syyriaan ja sieltä Turkin kautta New Yorkiin.
Yhtye on julkaissut yhden EP:n nimeltä Only the Dead See the End of the War. EP:n kappaleesta Garden of Stones on tehty musiikkivideo ja se on nähtävissä YouTubessa. Esikoisalbumi Gilgamesh julkaistiin vuonna 2015.
Pahajärvi (Kuhmoinen, Harjunsalmi)
Pahajärvi on Pirkanmaalla Kuhmoisissa Harjunsalmen kylän lähellä sijaitseva järvi.
Maantietoa
Järven pinta-ala on 1,0 hehtaaria, se on 200 metriä pitkä ja 100 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria ja sen rantaviivan pituus on 400 metriä. Lounaisrannat ovat metsää ja järven koillisrantaa sivuaa valtatie 24.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Suur-Päijänteen alueen (14.2) Päijänteen alueella (14.22), jonka Iso-Pihlajajärven valuma-alueeseen (14.225) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 104,1 metriä mpy. Siihen ei johda ojia eikä siitä lähde laskuojaa.
Kuninkaan puhe
Kuninkaan puhe on vuonna 2010 ensi-iltansa saanut Tom Hooperin ohjaama brittiläinen historiallinen draamaelokuva. Sen on käsikirjoittanut David Seidler ja pääosissa ovat Colin Firth, joka esittää kuningas Yrjö VI:ta, Geoffrey Rush, joka esittää Lionel Logueta, sekä Helena Bonham Carter, joka esittää kuningatar Elisabetia.
Kuninkaan puhe oli lipputulo- ja arvostelumenestys ja elokuva sai yhteensä 12 Oscar-ehdokkuutta, joista se palkittiin neljässä kategoriassa paras elokuva, ohjaus, miespääosa (Colin Firth) ja alkuperäinen käsikirjoitus.
Juoni
Elokuva alkaa, kun Yorkin herttua prinssi Albert (Colin Firth), kuningas Yrjö V:n toiseksi vanhin poika, yrittää pitää vuoden 1925 British Empire Exhibitionin päätöspuhetta Wembley Stadiumilla vaimonsa, Yorkin herttuatar Elisabetin (Helena Bonham Carter), seisoessa hänen rinnallaan. Änkytyksestä kärsivän herttuan epätoivo syvenee, kun mikään hoitoterapia ei tahdo tehota hänen puhevikaansa. Lopulta hänen vaimonsa taivuttelee hänet australialaisen puheterapeutti Lionel Loguen (Geoffrey Rush) pakeille Lontooseen. Ensimmäisellä tapaamiskerralla Logue pyytää herttualta, että he käyttäisivät toisistaan vastedes etunimiä (mikä rikkoo etikettiä). Logue alkaa kutsua herttuaa ”Bertieksi”. Vakuuttaakseen prinssi Albertin hoitonsa tehokkuudesta Logue lyö tämän kanssa vetoa shillingistä, että tämä pystyy lukemaan ääneen täysin virheettä vaikka saman tien. Logue antaa herttualle luettavaksi Hamletin ”Ollako vai eikö olla” -yksinpuhelun samalla, kun hän soittaa tälle kuulokkeista kovaäänistä musiikkia. Logue äänittää herttuan lukemisen gramofonilla. Bertie on kuitenkin vakuuttunut, ettei lukemisesta tule yhtikäs mitään, joten hän keskeyttää ja lähtee pois julistaen tilanteensa ”toivottomaksi”. Logue antaa herttualle äänittämänsä levyn muistoksi.
Kun kuningas Yrjö V (Michael Gambon) pitää vuonna 1934 perinteisen joulupuheensa, hän selittää Albertille, miten tärkeitä radiolähetykset ovat Ison-Britannian nykyiselle monarkialle. Kuningas julistaa, että uudeksi kuninkaaksi aikanaan nouseva ”David” (Walesin prinssi Edvard, roolissa Guy Pearce), prinssi Albertin isoveli, tulee lopulta tuhoamaan kuningasperheen sekä koko maan. Kuningas Yrjö vaatii Albertia harjoittelemaan äänensä käyttöä käskemällä tämän lukemaan juuri pitämänsä joulupuheen. Albert tekee työtä käskettyä, mutta lopputulos on kovin hatara. Ikävän kokemuksensa jälkeen Albert soittaa Loguen äänittämän levyn ja kuulee, kuinka hän lukee levyllä Shakespearea täysin virheettä. Albert palaa takaisin Loguen luo, ja he alkavat yhdessä harjoitella lihasten rentouttamista sekä hengityksen hallintaa. Samaan aikaan Logue myös tutkiskelee herttuan änkytyksen takana olevaa psykologista traumaa. Herttua paljastaakin, että hänen lapsuutensa palatsissa ei ollut ruusuilla tanssimista: lapsena häntä piinasivat tiukka isä, kielletty vasenkätisyys, pihtipolvien kivulias hoito, vanhempaa veljeä suosiva lastenhoitaja sekä hänen pikkuveljensä prinssi Johnin ennenaikainen kuolema. Hoidon jatkuessa Loguesta ja herttuasta tulee vähitellen ystäviä sekä toistensa uskottuja.
Edvardin ikävä lohkaisu ahdistelee herttuaa yhä, kun hän menee seuraavalle puhetunnilleen. Häntä turhauttaa se, että vaikka hän onnistuu vähentämään änkytystään puhuessaan useimmille muille tapaamilleen ihmisille, niin Edvardille puhuessaan hänen änkytyksensä palaa takaisin yhtä pahana kuin aina ennenkin. Logue huomaa, ettei herttua änkytä kiroillessaan lainkaan, joten hän yllyttää tämän kiroilemaan kovaan ääneen. Sen jälkeen Albert kertoo Loguelle Davidin ja rouva Simpsonin suhteesta. Logue ehdottaa, että Albertista pitäisi tulla seuraava kuningas, jolloin herttua raivostuu ja ryhtyy syyttämään Logueta maanpetoksesta. Vihoissaan hän ryhtyy myös pilkkaamaan Loguen epäonnista näyttelijän uraa sekä vaatimatonta alkuperää. Miesten ystävyyteen syntyy suuri särö. Kun kuningas Edvard VIII lopulta luopuu kruunustaan mennäkseen naimisiin Wallis Simpsonin kanssa, Albertista tulee kuningas Yrjö VI. Uusi kuningas käsittää tarvitsevansa kipeästi Loguen apua, joten hän ja kuningatar Elisabet vierailevat Loguen kotona pyytääkseen anteeksi. Kun kuningas vaatii, että Loguen on istuttava kruunajaisissa Westminster Abbeyn kuninkaan aitiossa, Canterburyn arkkipiispa (Derek Jacobi) kertoo julkisesti epäilevänsä, ettei Loguella ole puheterapeutin pätevyyttä lainkaan. Sen seurauksena Yrjö VI:n ja Loguen välille syntyy jälleen kiistaa, ja Logue selittää hankkineensa pätevyytensä hoitamalla ensimmäisessä maailmansodassa taistelleiden sotilaiden sotapsykoosia. Kun kuningas osoittaa olevansa yhä epävarma itsestään, Logue istuutuu kuningas Edvardin tuolille ja julistaa Sconen kiven mitättömäksi kivenmurikaksi. Yrjö VI nuhtelee Logueta tämän epäkunnioittavasta asenteesta, mutta yllättyy samalla äkillisestä kaunopuheisuudestaan.
Kun Iso-Britannia julistaa vuonna 1939 sodan natsi-Saksaa vastaan, Yrjö VI kutsuu Loguen Buckinghamin palatsiin, jotta Logue voisi auttaa häntä valmistautumaan tulevaa radiolähetystä varten; hänen on määrä puhua radion kautta Britannialle ja koko Brittiläiselle imperiumille. Miljoonien ihmisten kuunnellessa lähetystä ympäri maailmaa Yrjö VI teeskentelee puhuvansa valtavan kansanjoukon sijaan ainoastaan Loguelle, joka ohjaa häntä ääneti koko puheen ajan. Puheen jälkeen kuningas ja hänen perheensä astuvat palatsin parvekkeelle, jolloin tuhannet radiolähetystä kuuntelemaan kerääntyneet lontoolaiset alkavat hurrata ja osoittaa suosiotaan.
Elokuvan lopuksi kerrotaan, että koko toisen maailmansodan ajan kuningas Yrjö VI piti useita puheita ja että Logue oli läsnä niistä jokaisessa. Kerrotaan myös, että vuonna 1944 Loguesta tehtiin Royal Victorian Order -järjestön komentaja palkkioksi kuninkaalle tekemistään palveluksista. Samalla paljastetaan, että kuningas Yrjö VI ja Logue pysyivät ystävinä koko loppuelämänsä ajan.
thumb|290px|Firth ja Bonham Carter [[Yorkin herttuana ja herttuattarena.]]
Kuvaukset ja julkaisu
Elokuva kuvattiin Lontoossa ja muualla Britanniassa joulukuussa 2009 ja vuoden 2010 alussa. Elokuva julkaistiin jouluaattona 24. joulukuuta 2010 Yhdysvalloissa, 7. tammikuuta 2011, Isossa Britanniassa ja Suomessa 21. tammikuuta 2011.
Vastaanotto
Kuninkaan puhe sai Toronton filmifestivaalin yleisöpalkinnon vuonna 2010. Se oli ehdokkaana 14 BAFTA-sarjassa, ja sai lopulta seitsemän palkintoa. Elokuva sai myös parhaan brittiläisen independent-elokuvan BIFA-palkinnon. Lisäksi se sai kaksitoista Oscar-ehdokkuutta ja seitsemän Golden Globe -palkintoa. Oscar-gaalassa elokuva sai parhaan elokuvan Oscarin lisäksi kolme muuta palkintoa.
Hubert Chmielak
Chmielakin ennätys on syyskuussa 2014 Kołobrzegissä heitetty 82,58. Kesäkuussa 2015 Chmielak edusti maataan Euroopan joukkuemestaruuskilpailuiden Superliigassa Tšeboksaryssa, jossa hän sijoittui viidennelle sijalle heitettyään 76,87.
Chmielakin valmentajana toimii Leszek Walczak.
Iwo Jiman taistelu
Iwo Jiman taistelu (operaatio Detachment) oli Yhdysvaltain ja Japanin välinen taistelu Tyynenmeren sodassa toisessa maailmansodassa. Taistelu käytiin pienellä Tyynenmeren saarella Iwo Jimalla helmi–maaliskuussa 1945. Yhdysvaltain maihinnousun tarkoitus oli valloittaa saari sen strategisten lentokenttien tähden.
Taistelut
Yhdysvaltalainen merijalkaväki suoritti maihinnousun Iwo Jiman saarelle noin neljälläsadalla amtrackilla ja maihinnousualuksella. Japanilaiset kuitenkin olivat vastassa Yhdysvaltain joukkoja. Kun yhdysvaltalaiset olivat edenneet ensimmäisten dyynien yli ja parisen sataa sotilasta oli edennyt noin neljäsosan rannasta, japanilaiset avasivat tulen. Yhdysvaltain merijalkaväen sotilaat onnistuivat kuitenkin murtamaan puolustuksen.
Saarta puolustaneen Japanin keisarillisen armeijan asemat olivat järeästi linnoitetut. Ne koostuivat suurista bunkkereista, piiloon kaivetusta tykistöstä ja kahdeksantoista kilometriä pitkästä tunneliverkostosta. Taistelu oli ensimmäinen, joka käytiin Japanin kotisaarilla. Puolustajien vastarinta oli ankaraa. Taistelussa kuoli noin 18 000 japanilaista sotilasta.
Lipun nosto Suribachi-vuorelle
thumb|left|Suribachi-vuori
Yhdysvalloille Iwo Jiman taistelusta tuli merkittävä symboli ja propaganda-ase. Associated Pressin valokuvaaja Joe Rosenthal kuvasi viittä merijalkaväen ja yhtä laivaston sotilasta pystyttämässä tähtilippua saaren lounaiskärjellä sijainneelle Suribachi-vuorelle. Joe Rosenthalin valokuva Raising the Flag on Iwo Jima on eräs tunnetuimmista ja kuuluisimmista toista maailmansotaa kuvaavista valokuvista.
Elokuvat
Clint Eastwoodin ohjaamat elokuvat Isiemme liput (2006) ja Kirjeitä Iwo Jimalta (2006) kertovat Iwo Jiman taistelusta. Elokuvista ensimmäisenä mainittu käsittelee tapahtumia yhdysvaltalaisten ja jälkimmäinen japanilaisten näkökulmasta.
Fenyylibutatsoni
Fenyylibutatsoni eli butatsolidiini (kemialliselta nimeltään 4-butyyli-1,2-difenyylipyratsolidiini-3,5-dioni) on tulehduskipulääke, joka oli aiemmin käytössä ihmisillä, mutta se on useissa maissa korvattu muulla lääkityksellä sivuvaikutusten takia. Eläinlääkkeenä sillä on edelleen jossain määrin käyttöä.
Fenyylibutatsonin teho löytyi alun perin kehitettäessä ruiskemuotoa aminofenatsonille. Fenyylibutatsonin vaikutus kipuun on hidas ja pitkäkestoinen eikä järin tehokas. Sitä ryhdyttiin kuitenkin käyttämään 1940-luvun lopussa pitkäaikaista lääkitystä tarvitsevilla potilailla kuten nivelreuman ja kihdin yhteydessä. Kihdin yhteydessä hyötyä lisäsi uraatin eritystä lisäävä vaikutus. Lääkkeen puoliintumisaika on hidas, jopa 72 tuntia. Lääke on hapan, mutta ei liukene kunnolla mahanesteeseen, ja imeytyykin elimistöön vasta pääosin suolistosta toisin kuin esimerkiksi asetosalisyylihappo, joka kulkee mahalaukun limakalvosta läpi ja vaikuttaa siten nopeasti. Fenyylibutatsoni sitoutuu plasman proteiineihin voimakkaasti, mutta sitoutuminen ylittyy suurilla annoksilla, jolloin myös erittyminen nopeutuu.
Haittavaikutukset
Fenyylibutatsoni ärsyttää voimakkaasti mahaa ja saattaa altistaa jopa mahahaavalle. Tämän on katsottu johtuvan systeemisestä vaikutuksesta, eikä se aiheuta samanlaista mahalaukun limakalvon ärsytystä kuin asetosalisyylihappo. Tämän takia fenyylibutatsoniin on kliinisessä käytössä yhdistetty eräissä valmisteissa suojaksi antasidi. Lääkeaine aiheuttaa myös natriumin ylijäämää elimistöön, mikä aiheuttaa turvotuksia. Vakavin sivuvaikutus ihmiselle on valkosolujen muutos, nimenomaisesti agranulosytoosi. Siksi hoitoon oli sisällytettävä säännöllinen verenkuvan seuranta.
Fenyylibutatsonista on kehitetty johdannainen oksifenbutatsoni.
Ida Aalberg -palkinto
Vuonna 2001 palkkio oli. Vuonna 2019 palkinnon suuruus oli 15 000 euroa. Vuonna 2022 palkinto jaettiin kahdelle näyttelijälle, kummallekin 7 500 euroa.
Palkitut
Lähde:
Otmar Szafnauer
Otmar Szafnauer (s. 13. elokuuta 1964 Romania) on romanialainen Alpinen Formula 1 -tallipäälikkö.
Szafnauer on työskennellyt Fordilla vuosina 1986–1998 ja operatiivisena johtajana BAR:lla 1998–2001. Vuosina 2002–2008 hän toimi Hondan kilpa-autoilupuolen varatoimitusjohtajana. Lokakuusta 2009 kesään 2018 hän toimi Force India -F1-tallin operatiivisena johtajana, ennen siirtymistään uudelleen syntyneen tallin toimitusjohtajaksi ja tallipäälliköksi. Szafnauer jatkoi myös tallin muuttuessa miljardööri Lawrence Strollin rahoittamaksi Aston Martiniksi, kunnes hän erosi tehtävistään kauden jälkeen ja siirtyi Alpinelle tallipäälliköksi helmikuussa 2022.
Massimo Busacca
Massimo Busacca (s. 6. helmikuuta 1969 Bellinzona, Sveitsi) on entinen sveitsiläinen jalkapalloerotuomari.
Ura
Busacca teki ensiesiintymisensä Sveitsin pääsarjassa vuonna 1996. Kansainvälinen erotuomari hänestä tuli vuonna 1999. Tämän jälkeen hän tuominnut otteluita muun muassa vuoden 2006 MM-kilpailuissa, vuoden 2008 EM-kilpailuissa ja vuoden 2009 Maanosaliittojen cupissa. Hän tuomitsi myös vuoden 2010 MM-kilpailuissa yhden alkulohko-ottelun, mutta heikko tuomarisuoritus siinä johti Busaccan hyllyttämiseen enemmistä otteluista.
Seurajoukkuetasolla hänen merkittävimmät tuomitut ottelunsa ovat vuoden 2007 Uefa-cupin loppuottelu, jossa kohtasivat espanjalaisseurat Sevilla ja Espanyol, sekä vuoden 2009 Barcelonan ja Manchester Unitedin välinen Mestarien liigan loppuottelu.
Vapaa-ajallaan hän harrastaa hiihtoa ja tennistä, sekä on kertonut pitävänsä myös matkustamisesta.
Robert Fernley
Robert George ”Bob” Fernley (7. tammikuuta 1953 – 30. kesäkuuta 2023 ) oli brittiläinen Force India- Formula 1 -tallin apulaistallipäällikkö. Fernley toimi apulaistallipäällikön tehtävässään vuodesta 2008 lähtien aina kaudella 2018 tapahtuneeseen tallin omistajanvaihdokseen asti.
Sittemmin Fernley on toiminut McLarenin IndyCar-tallin tallipäällikkönä.
Vantaan historia
Vantaan historian varhaisimmat merkit asutuksesta ovat 5000-luvulta eaa. Rautakauden lopulla ja varhaiskeskiajalla alue oli harvaan asutettua hämäläisten heimojen takamaata. 1200-luvun lopulla ruotsalaisten toisen ristiretken jälkeen alueella saapui ruotsalaisia siirtolaisia. Turun ja Viipurin välisen Suuren rantatien ja pohjois-eteläsuuntaiseen Hämeentien varrelle Vantaanjoen ja Keravanjoen risteykseen kasvoi Helsingin pitäjän kirkonkylä, josta tuli jo 1300-luvulla alueen merkittävin keskus.
Vuonna 1550 Kustaa Vaasa perusti Vantaanjoen suulle Helsingin kaupungin, mutta pohjoisempi kirkonkylä säilyi vielä pitkään alueen merkittävimpänä keskuksena. Helsinki siirrettiin Vironniemelle vuonna 1640 ja kirkonkylän merkitys alkoi taantua. Se menetti alueitaan ja kirkko-oikeutensa Helsingin kaupungille. Kirkonkylän alue nousi kuitenkin merkittäväksi suomalaiseksi varhaisteollisuuden keskukseksi 1700-luvun alussa. Venäjän vallan aikana alueelle syntyi merkittäviä vuoriteollisuuskeskittymiä.
Autonomisen Suomen pääkaupunki siirrettiin Turusta Helsinkiin 1800-luvun alussa ja Helsingin pitäjän kirkonkylä jäi kasvavan Helsingin kaupungin väestökehityksestä. Vuonna 1865 säädettiin Suomen kunnallishallinto ja Helsingin pitäjästä tuli Helsingin maalaiskunta. Helsingistä Hämeenlinnaan oli rakennettu Suomen ensimmäinen rautatie 1862 ja Malmin radanvarsikeskuksesta kehittyi maalaiskunnan hallinnollinen keskus. Radanvarsialueelle syntyi kaupunkimaisia taajamia, muun muassa Tikkurila.
1900-luvun alussa maalaiskunnan alueelle kehittyi useita taajama-alueita, joista Huopalahti, Oulunkylä ja Kulosaari erosivat omiksi kunnikseen. Vuoden 1946 suuressa alueliitoksessa nämä kunnat sekä noin kolmasosa Helsingin maalaiskunnan alueesta liitettiin Helsingin kaupunkiin. Maalaiskunta menetti kaksi kolmasosaa asukkaistaan, muun muassa Malmin ja Pitäjänmäen. Vuonna 1954 maalaiskuntaan liitettiin Korson alueita Tuusulalta ja Keravalta ja vuonna 1959 pieni alue Tuusulasta. Vuonna 1966 Vuosaari liitettiin Helsinkiin.
Sotien jälkeen Helsingin maalaiskunnan väestönkasvu kiihtyi. Tiereittien varrelle kehittyi omakotivaltaista asutusta ja aluetta halkovien merkittävien ratayhteyksien varrelle useita lähiökeskuksia, kuten Rekola, Korso ja Koivukylä. Seutulan (nykyinen Helsinki-Vantaan) lentokentän rakentamisen myötä maalaiskunnasta tuli merkittävä liikennekeskus. Alueelle rakennettiin Kehä III yhdistämään valtaväyliä ja Martinlaakson radan rakentamisen jälkeen Myyrmäestä kehittyi toinen keskus. Vuonna 1972 Helsingin maalaiskunnasta tuli Vantaan kauppala ja vuonna 1974 Vantaan kaupunki. Nimi Vantaa tulee kaupungin halkaisevasta Vantaanjoesta, jonka varrelle asutus alun perin keskittyi.
Esihistoriallinen aika
pienoiskuva|Sandlidenin savi-idoli (löydetty 1990) on eräs [[Vantaan Jokiniemestä löydetyistä savi-idoleista. Kansallismuseon tunnus KM 30464:8163. ]]Vantaan alueelta on löydetty noin 5000-luvulta eaa. peräisin olevia asumusten jäännöksiä. Alueella asuttiin aluksi vain keväästä syksyyn ja asumukset sijaitsivat lämpimillä etelänsuuntaisilla hiekkarinteillä. Jääkauden aiheuttaman maan painumisen jäljiltä merkittävä osa Vantaasta oli merenlahtien peitossa ja asukkaiden pääelinkeinona oli kalastaminen sekä hylkeiden pyynti. Kampakeramiikan ajalta olevia löydöksiä on harvinaisen paljon. Vantaan Jokiniemestä on löydetty useita muinaisia ihmistä esittäviä savesta tehtyjä figuureja. Niiden on arvioitu olevan eri ikäisiä, noin 5300–5500 vuoden väliltä. Tyypillisen kampakeramiikan aikana Suomeen tuotiin etelästä ja kaakosta suuria määriä piikiveä, josta tehtiin teriä ja kärkiä, sekä meripihkaa. Kampakeraamisen ajan ihmiset tunsivat myös jousen ja nuolet aseena.
Rautakauden lopussa ja keskiajan alussa alue oli harvakseltaan ja satunnaisesti asutettua Hämeen takamaata. 1000-luvun alussa aiemmin pyyntiretkillä käyneet hämäläiset alkoivat vähitellen asettua pysyvästi Vantaanjoen varteen nykyisen Länsi-Vantaan alueelle.
Ruotsin vallan aika
Turun ja Viipurin välinen sekä Hämeenlinnaan johtava maantie kulkivat alueen läpi synnyttäen jokilaakson alueelle useita vauraita kyliä, merkittävimpänä Helsingin pitäjän kirkonkylä. Helsingaa (Helsinginjoki, nykyinen Vantaanjoki) mainittiin asiakirjoissa ensimmäisen kerran toukokuussa 1351, kun Ruotsin silloinen kuningas Maunu Eerikinpoika antoi Tallinnan hiippakunnan Padisen luostarin munkeille lohenpyyntioikeuden Helsinginjoessa. Joki antoi nopeasti nimen koko alueelle, mistä on saanut aiheensa myös kaupungin vaakuna. Helsingin kirkkopitäjä syntyi 1370–1390-luvuilla, ja pyhän Laurin kivikirkko valmistui sinne vuonna 1460. Kirkkorakennus sijoitettiin hyvien kulkuyhteyksien solmukohtaan Vantaanjoen ja Keravanjoen lähelle. Kirkollista keskusta halkoi myös tiestö: Suuri rantatie Turusta Viipuriin sekä Hämeentie Hämeen linnaan ja etelään rannikolle. Helsingin pitäjän ensimmäinen kirkkoherra mainitaan vuonna 1395. Helsingin pitäjän katsotaan vakiintuneen omaksi kirkko- ja hallintopitäjäkseen 1400-luvulla, ja varhaisin maininta alueella olevasta pyhälle Laurentiukselle omistetusta kirkosta on vuodelta 1401. Eräs paikallinen rälssisuku lahjoitti Helsingin pitäjän kirkolle yhden veromarkan suuruisen alueen Rekolasta. Nimi Helsinge (Helsingin pitäjä) mainittiin ensimmäisen kerran vuonna 1428. Samana vuonna alueen kalastusoikeudet siirtyivät Turun hiippakunnalle, mikä edesauttoi kivisen kirkon rakentamista alkuperäisen puisen tilalle.
Oikeudenkäyttö oli Helsingin pitäjässä sen omien käräjien tehtävä. Tiedetään, että 1500-luvulla oli pitäjällä jo omat käräjänsä. Käräjiä saattoivat istua korkea-arvoisten tuomarien palkkaamat sijaiset, niin sanotut lainlukijat. Lainlukijoiden käyttö oli yleistä 1500-luvun lopulta 1680-luvulle.
pienoiskuva|Vanhankaupunginkoski. Porvoo ei kyennyt huonon sijaintinsa takia kilpailemaan Tallinnan hansakauppiaiden kanssa, joten Kustaa Vaasa päätti perustaa Helsinginjoen suulle Helsingin pitäjän alueelle vuonna 1550 Helsingin kaupungin. Helsingin pitäjä oli jo 1530-luvulla ehtinyt kehittyä merkittäväksi Uudenmaan merikaupan keskukseksi. Vanhankaupungin Helsingistä ei kuitenkaan koskaan tullut kuninkaan elinaikana hänen toivomaansa keskusta.
Vuonna 1570 syttynyt 25-vuotinen Venäjän sota vaikutti elämään myös Helsingin pitäjässä. Kasvaneet rasitukset, ylimääräiset sotaverot ja vihollisen hyökkäykset koettelivat väestöä ja johtivat usein myös tilojen autioitumiseen. Vuonna 1577 vihollisen polttamien ja ryöstämien tilojen lukumäärä oli 51. Sotaväen- osastojen kestitseminen ja majoittaminen oli varsinkin Malmin ratsutilalla asuneen pitäjän nimismiehen Olof Mårtenssonin vastuulla. Suurin nimismiehen kestitsemistä osastoista oli Upplannin lippukuntaan kuuluneet 40 ratsumiestä tammikuussa 1576. Malmin ratsutilan lisäksi Helsingin pitäjässä sijaitsivat myös Pukinmäen, Herttoniemen, Haltialan, Kirkonkylän, Meilbyn, Kulosaaren ja Heickbyn ratsutilat.
Stolbovan rauhan jälkeiset Helsingin maapäivät 1617 myönsi Helsingille tapulikaupunkioikeudet ulkomaankauppaan. Puolaa ja Saksaa vastaan 1620-luvulla käydyt sodat aiheuttivat sen, että ratsuväen tukemiseksi Helsingin pitäjään rakennettiin useita suuria aateliskartanoita, muiden muassa Westerkulla ja Hakunila. Vanhankaupungin Helsinki päätettiin siirtää syksyllä vuonna 1640 nykyiselle paikalleen Vironniemelle. Tällöin alkoi keskisen Uudenmaan keskus vähitellen siirtyä Helsingin pitäjästä Helsingin kaupunkiin. Vuonna 1644 Töölön kylä liitettiin pitäjästä kaupunkiin, ja vuonna 1652 pitäjän seurakunta menetti itsenäisen asemansa ja Helsingin seurakunnan talouden tukemiseksi koko Helsingin kirkkopitäjä liitettiin anneksina vuonna 1652 Helsingin kaupunkiseurakuntaan.
Isonvihan aikaan vuonna 1713 venäläiset joukot valtasivat Helsingin pitäjän. Osa asukkaista pakeni emämaahan Ruotsiin tai läheisiin metsiin, osa taisteli miehittäjiä vastaan. Miehityksen pitkittyessä olot alkoivat pikkuhiljaa vakiintua ja syksyllä 1721 solmittiin Uudenkaupungin rauha. Tämän jälkeen koettiin vielä toinen lyhyempi miehitys, pikkuviha, vuosina 1742–1743.
Olot alkoivat Helsingin pitäjässä parantua, kun se 1720-luvulla nousi yhdeksi Suomen varhaisteollisuuden tärkeimmistä keskuksista. Alueelle kohosi vesisahoja, jotka muodostivat aikakauden oloissa huomattavan vientiteollisuuskeskittymän. Tämä vienti suuntautui sekä Keski-Eurooppaan että vuosisadan jälkipuoliskolla myös kauas Välimerelle saakka. Merkittävä Helsingin pitäjän tuotteiden vientikohde oli aivan sen rannikon tuntumassa: vuonna 1748 alkaneen Viaporin linnoituksen rakentaminen vaati runsaasti sekä työvoimaa että maatalouden ja sen aikaisen rakennustarviketeollisuuden tuotteita kuten elintarvikkeita, rakennuspuuta, tiiliä ja kalkkia.
Helsingin pitäjä oli ruotsinkielistä seutua. Suomenkielisen väestön osuus pitäjän koko väestöstä oli 1700-luvun puolivälin tienoilta 1800-luvun alkuun pyöreästi kymmenesosa.
Venäjän vallan aika
Vantaan alueelta oli jo 1700-luvulla löydetty malmiesiintymiä, mutta vasta 1800-luvun alussa niitä alettiin hyödyntää perustamalla Wanda Bruk eli Vantaan Ruukki. Tämä raakamalmi ja sen työstäminen tekivät Helsingin pitäjästä muutamaksi vuosikymmeneksi Suomen merkittävimmän vuoriteollisuusalueen. Teollistumisen myötä Vantaan- ja Keravanjoet valjastettiin ja Vantaan- sekä Tikkurilankoskelle syntyi teollisuusyhdyskuntia. Vuosisadan alussa Vantaankoskella toimi maan merkittävimpiin kuulunut rautaruukki. Tikkurilankoskelle puolestaan perustettiin vernissatehdas, jonka pohjalta seudulle syntyi yhä nykyäänkin toiminnassa oleva Tikkurila Oy:n maalitehdas. Teollistumisesta huolimatta pääelinkeino Helsingin pitäjässä oli edelleen maatalous.
Pitäjänkokous hyväksyi vuonna 1823 järjestyssäännöt, joissa lueteltiin rikkomukset ja niistä seuraavat rangaistukset. Järjestyssääntöjen laatiminen oli seurausta juurettoman irtolaisaineksen lisääntymisestä yhteiskunnassa. Pitäjänkokouksen ja pitäjäläisten panosta järjestyksenpidossa tarvittiin, koska huonotapaisen kansanosan valvonta ja kurissapitäminen ei onnistunut valtion viranomaisilta. Rikkomukset, joista ei voitu haastaa käräjille, käsiteltiin nimismiehen ilmoituksen perusteella pitäjänkokouksessa.