cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Atomiabsorptiospektrometri
Näytteen käsittely AAS -määritystä varten
AAS-määritystä varten näytteen on oltava liuosmuodossa (vesiliuos). Biologisista näytteistä (esimerkiksi elintarvikkeet) orgaaninen aines poistetaan yleensä ennen määritystä, jolloin jäljelle jää epäorgaaniset yhdisteet sisältävä tuhka, joka liuotetaan hapon avulla ja laimennetaan määritystä varten. Epäorgaanista materiaalia sisältävät näytteet (esimerkiksi maaperänäytteet) on myös saatava liuosmuotoon. Näytteet on tarvittaessa myös suodatettava, jotteivät mahdolliset hiukkaset tukkisi AAS-laitteen sumutinta.
Perinteisiä orgaanisen näytteen käsittelytapoja AAS-määritykseen ovat tuhkistus eli kuivapoltto sekä märkäpoltto. Joskus näihin voidaan yhdistää uuttokäsittely näytteen konsentroimiseksi tai häiriötekijöiden poistamiseksi. Uuttoa voidaan käyttää yksinään myös näytteen käsittelymenetelmänä nestemäisille näytteille ja esimerkiksi jos halutaan tutkia maaperänäytteen veden mukana liukenevia kivennäisaineita eikä haluta määrittää maaperänäytteen kokonaisalkuainekoostumusta. Koska sekä kuivapoltto että märkäpoltto ovat varsin työläitä ja hitaita menetelmiä nykyisin on kehitetty nopeampia menetelmiä näytteen käsittelyyn esimerkiksi mikroaaltokuumennus.
Tuhkistus eli kuivapoltto tapahtuu korkeassa lämpötilassa muhveliuunissa, jossa orgaaninen aines palaa pois ja jäljelle jää epäorgaaninen tuhka. Käsittely kestää muutamia päiviä ja lopputuloksena saadaan samalla kokonaistuhka eli kivennäisaineiden kokonaismäärä. Tuhkistusta varten näytettä punnitaan muutama gramma taarattuun upokkaaseen. Näyte poltetaan ensin liekillä. Varsinainen tuhkistus tapahtuu ensin muhveliuunissa (n.600–800 °C) 2–5 vuorokauden ajan. Kokonaistuhkan määrittämiseksi upokas punnitaan vakiopainoon. AAS-määritykseen tuhka liuotetaan ensin happojen (esimerkiksi HCl, HNO3) avulla ja laimennetaan vedellä sopivaksi AAS-mittausta varten.
Märkäpoltossa orgaaninen aines poistetaan vahvojen happojen (esimerkiksi HNO3, H2SO4) avulla. Märkäpoltto tapahtuu polttolaitteessa polttokolveissa. Polttokolviin punnitaan muutama gramma näytettä, lisätään kiehumakivet ja hapot ja polttokolveja kuumennetaan polttolaitteessa, usein polttamisen loppuvaiheessa lisätään H2O2. Vahva happo haihdutetaan pois ja jäännös liuotetaan laimeaan happoon ja laimennetaan AAS-määritykseen. Märkäpoltto on yleensä nopeampi käsittely (1–3 vrk) kuin kuivapoltto.
Liechtenstein (suku)
Liechtensteinin ruhtinassuku on yksi Euroopan vanhimmista aatelissuvuista. Nykyisin suku hallitsee Liechtensteinin ruhtinaskuntaa.
Ensimmäinen maininta nimestä Liechtenstein on vuodelta 1136. Sen ensimmäinen kantaja oli Hugo von Liechtenstein. Hän oli ottanut nimen Liechtensteinin linnalta, joka sijaitsi Wienin eteläpuolella.
Liechtensteinin suku omisti alueita sukulinnansa läheisyydessä Ala-Itävallan koillisrajalla. Keskeytymätön Liechtensteinin dynastia alkoi, kun Heinrich I von Liechtenstein (k. n. 1265) otti Etelä-Määrissä sijaitsevan Nikolsburgin herruuden itselleen. Teolla oli suuri poliittinen merkitys, sillä suku sai näin haltuunsa myös Wenzelin kruunun omistukset alueelta.
Alueiden hallinnan merkitys tuli osoitetuksi ensi kerran vuonna 1394, kun Johann I von Liechtenstein, joka oli toiminut yli 30 vuotta Habsburgin herttuan Albrecht III:n hovissa kotiopettajana ja hoitanut valtion asioita herttuan etua ajatellen, joutui Habsburgien voimapoliittisten tekojen uhriksi ja poistui suosiosta. Suku joutui luovuttamaan pois osan Liechtensteinien omistuksista, erityisesti Tonavan eteläpuolisista alueista. Seuraavina vuosikymmeninä suku ponnisteli saadakseen alueensa takaisin Ala-Itävallassa, uusien alueiden hankkimisen ohessa. Alueita laajennettiin myös Etelä-Määrissä.
1200-luvulla suku jakautui kolmeen haaraan, Liechtensteineihin, Rohrauereihin ja Petronellereihin. Kaksi viimeksi mainittua haaraa sammui jo seuraavassa sukupolvessa, ja myös suuria omaisuuksia menetettiin.
Suku jakautui uudestaan 1504 Steureggerin, Feldsbergerin ja Nikolsburgerin haaroihin. Vain Feldsbergerin haara selvisi pitempään kuin muutaman sukupolven ajan, mutta tällä kertaa tarkkaan harkitut sukulait takasivat, että sammuneiden haarojen omistukset päätyivät jäljelle jääneen haltuun.
1500–1600-lukujen vaihteessa kolme veljestä, Karl, Maximilian ja Gundaker aloittivat uuden luvun suvun historiassa; he kääntyivät katolilaisiksi. Karl sai kreivin arvon 1606 ja 1608 perinnöllisen ruhtinaan arvonimen. Hänen veljistään tuli myös ruhtinaita 1623. Veljesten onnistui moninkertaistaa Liechtensteinin suvun omistukset. He kirjoittivat 1606 uuden sukusopimuksen, jonka mukaan vanhimman sukuhaaran esikoispoika saisi oikeuden perinnölliseen arvonimeen ja päämiehen arvoon. Nämä asiat on myös kirjattu ruhtinas huoneen uuteen kruununperimislakiin vuodelta 1993.
Historian kriittisinä hetkinä 1600-luvun alussa Liechtensteinit pitivät Habsburgien puolia. Oli Karlin ja Maximilianin ansiota, että Habsburgit saavuttivat voiton Böömin kapinoissa 1620.
Saatuaan ruhtinaan tittelin Liechtensteinit pyrkivät laajentamaan alueitaan yhä enemmän. Kesti kuitenkin lähes sata vuotta ennen kuin Karlin pojanpoika Hans-Adam I sai tilaisuuden ostaa Schellenbergin alueen 1699 ja Vaduzin kreivikunnan 1712. Keisarillisella todistuksella, joka on päivätty 23. tammikuuta 1719, nämä kaksi aluetta yhdistettiin muodostamaan nykyisen Liechtensteinin ruhtinaskunnan alueen.
Hans-Adam kuoli 1712 ilman miesperillisiä, ja Gundakerin jälkeläisestä Anton Florianista tuli hallitseva ruhtinas.
Liechtensteinin ruhtinaat asuivat Feldsbergissä (nykyisessä Tšekin tasavallassa) ja Wienissä, kunnes vuonna 1938 ruhtinas Franz Josef II siirsi asumuksensa Vaduzissa sijaitsevaan linnaan.
Kaikki nykyään elävät ruhtinassuvun jäsenet polveutuvat ruhtinas Juhana I Josefista (1760–1836).
Pesä
Pesä on eläinten omaksi ja poikastensa suojaksi tekemä rakennelma. Pesiä tekevät varsinkin nisäkkäät ja linnut mutta myös jotkin hyönteiset kuten ampiaiset ja muurahaiset. Joskus ihminenkin rakentaa eläimille pesiä, kuten mehiläispesän.
Yhteistoiminnallinen hallinta
Yhteistoiminnallinen hallinta tarkoittaa yhteiskunnallisen päätöksenteon ja suunnittelun prosesseja ja muotoja, jotka perustuvat tavoitteelliseen yhteistyöhön ja vuoropuheluun julkisen sektorin, kansalaisyhteiskunnan ja yksityisen sektorin toimijoiden välillä. Yhteistoiminnallisen hallinnan erilaiset mallit ovat kehittyneet vastauksina monimutkaisiin yhteiskunnallisiin ja ekologisiin haasteisiin, joissa toimijoita on lukuisia, vaikutukset ovat monitahoisia ja ratkaisuihin tarvitaan erilaisia resursseja sekä laajaa tietopohjaa. Yhdelläkään toimijalla ei yksinään ole tämänkaltaisten ongelmien ratkaisuun vaadittavia tietoja, työkaluja, resursseja tai arvovaltaa.
Yhteistoiminnallinen hallinta sopii päätösten valmisteluun, tekemiseen ja toimeenpanoon tilanteissa, joissa ongelman ratkaiseminen vaatii toimijoilta yhteistyötä ja sitoutumista. Yhteistoiminnallisissa prosesseissa pyritään maksimoimaan kaikille osapuolille koituvat hyödyt ja minimoimaan haitat. Yhteistoiminnallisen hallinnan prosessit ovat luonteeltaan tavoitteellisia ja neuvottelevia – eivät pelkkää keskustelua tai ohutta “osallistamista”.
Yhteistoiminnan periaatteita:
Yhteistoiminnallisen hallinnan yhteydessä voidaan tarkastella kapasiteetteja, joita yksilöillä, organisaatioilla, osapuolten välillä ja järjestelmällä on yhteistoimintaan. Esimerkiksi yksilön tasolla yteistoiminnan kapasiteetti tarkoittaa, että yksilöllä on hallussaan yhteistoiminnan kannalta olennaiset henkilökohtaiset taidot, ymmärrys haasteista ja toisten näkemyksistä ja hän suhtautuu avoimesti yhteistyöhön.
Aiheesta muualla
Yhteistoiminnallisia ratkaisuja sirpaloituvien yhteiskuntien ongelmiin – käänne yhteishallintaan ympäristöpäätöksenteossa (CORE) –hankkeen sivusto
Kaunisnurmi
Kaunisnurmi on Kouvolan kaupunginosa ja tilastoalue, Kouvolan suuralueella. Se sijaitsee Kouvolan keskustan länsipuolella. Asukkaita Kaunisnurmella on noin 2 000.
Kaunisnurmi sijaitsee Kouvolan keskustan eli Kankaan kaupunginosan länsipuolella, rautatien kupeessa. Kaunisnurmen tilastoalueeseen kuuluu myös Kasarminmäen alue.
Pauli Rinne
Pauli Rinne (25. kesäkuuta 1934 − 14. joulukuuta 2021) oli  suomalainen, pääosan urastaan Neuvosto-Karjalassa tehnyt näyttelijä, teatteriohjaaja ja laulaja. Rinne oli osa Manok-lauluyhtyettä.
Rinne oli syntynyt Neuvostoliitossa, jonne hänen suomalaiset vanhempansa Saimi (os. Piensalmi) ja Uuno Rinne loikkasivat syksyllä 1932.
Pauli Rinne syntyi Novosibirskin alueella, jonne hänen vanhempansa oli karkotettu vakoilusta epäiltyinä. Sieltä perhe kuitenkin pääsi muuttamaan Petroskoin lähellä sijaitsevaan Vilgan kylään, jossa asui paljon suomalaisia. Uuno Rinne pidätettiin uudelleen vuonna 1938 syytettynä vakoilusta Suur-Suomen hyväksi. Hänet kuljetettiin monein muiden suomalaisten tavoin Krasnyi boriin, jossa hänet teloitettiin ampumalla 28. syyskuuta 1938.
Pauli Rinne vietti nuoruutensa Sortavalassa ätinsä ja isäpuolensa kanssa. Vuonna 1957 hän valmistui Leningradin teatteri-instituutin näyttlijälinjalta. Hän pääsi töihin Petroskoihin valtion suomenkieliseen draamateatteriin. Hän toimi tämän teatterin taiteellisena johtajana ja pääohjaajana vuosina 1974-1991.
Rinne palkittiin Karjalan kansannäyttelijän ja Venäjän federaation ansioituneen näyttelijän arvonimillä. Hän myös toimi Karjalan näyttelijäliiton puheenjohtajana.
Pauli Rinne esiintyi useissa neuvostoliittolaisissa elokuvissa ja muun muassa suomalais-neuvostoliittolaisessa elokuvassa Luottamus vuodelta 1976.
Rinne muutti Suomeen vuonna 1991. Siellä hän toimi Joensuun kaupunginteatterissa näyttelijänä vuodesta 1991 vuoteen 1997. Vuosina 2001–2018 hän johti venäjänkielistä harrastajateatteriryhmää Kouvolassa.
Viron vapaussota
Viron vapaussota (, myös Viron itsenäisyyssota) käytiin vuosina 1918–1920, jossa Viro taisteli Neuvosto-Venäjää vastaan. Sodan toisessa vaiheessa Viron tasavalta taisteli myös Baltian yhdistynyttä herttuakuntaa baltiansaksalaista Baltian Landeswehriä vastaan Pohjois-Latviassa. Sotatoimiin osallistui virolaisella puolella niin Britannian Kuninkaallinen laivasto kuin myös Luoteis-Venäjän armeija Viron itsenäisyyttä tunnustamatta.
Viron vapaussota on yksi suomalaisten käymistä heimosodista. Suomesta sotaan osallistui kaksi vapaaehtoisjoukkoa: I Suomalainen Vapaajoukko ja Pohjan Pojat. Edelliset taistelivat Itä-Virossa Narvan suunnalla, kun taas jälkimmäiset suuntaisivat Etelä-Viroon ja rajallisesti myös Latvian puolelle. Suomalaisten vapaaehtoisjoukko-osastojen ylipäällikkönä toimi Tartossa Suomen sisällissotaan osallistunut kenraalimajuri Martin Wetzer valtionhoitaja Gustaf Mannerheimin käskystä. Hankkeesta vastasi Viron Avustamisen Päätoimikunta.
Taustaa
Viron itsenäistymisen mahdollisti monen muun Venäjän keisarikuntaan kuuluneen alueen tavoin ensimmäinen maailmansota, joka heikensi Venäjää ja aiheutti lopulta Venäjän sisällissodan. Ennen ensimmäistä maailmansotaa Venäjällä taivuttiin vaivoin perustuslailliseen hallintotapaan, minkä vuoksi keisarikuntaan ei muodostunut parlamentaarista puoluejärjestelmää korvaamaan teollistumisen myötä heikentynyttä keisarinvaltaa.
Ensimmäisen maailmansodan aikana tiedostettiin, ettei Saksa tunnustaisi Viron tai muunkaan Baltian alueen valtion riippumatonta itsenäisyyttä, suvereniteettia, vaan pyrkisi tilanteeseen, missä Saksan tuella baltiansaksalainen vähemmistö hallitsisi virolaisia. Venäjän tsaarinvalta oli tukenut 1800-luvulla uudistuksia, jotka olivat heikentäneet baltiansaksalaisen aatelin yhteiskunnallista merkitystä suurmaanomistajina.
Latvian, Liettuan ja Viron ensimmäiset valtiotoimet itsenäisinä valtioina tähtäsivät kansalliseen pienmaanomistajuuteen baltiansaksalaisten suurmaanomistusta vastaan tähdätyillä maareformeilla, jotka olivat Liettuassa lievimmät ja Latviassa ankarimmat. Myöhempi Venäjän uhka oli ensisijaisesti neuvostovallan uhkaa kansalliselle omistamiselle. upright|pienoiskuva|Viron vapaussodan aikainen propagandajuliste. Petrogradista Moskovaan siirtynyt neuvostohallitus ei saksalaisten tapaan tunnustanut Viron, Latvian tai Liettuan itsenäisyyttä eikä sitä määritelty Brest-Litovskin rauhansopimuksessa 3. maaliskuuta 1918 niin kuin Suomen ja Ukrainan itsenäisyys. Saksan näkökulmasta Baltian itsenäistymisen esteenä oli baltiansaksalaisen vähemmistön etuoikeutetun aseman säilyttäminen ja Itämeren hallinta, Venäjän näkökulmasta Saksan etenemisen estäminen Venäjän ydinalueille ja tätä varten Itämeren hallinta.
Ensimmäisen maailmansodan alkuvuosina Saksan ja Venäjän välinen rintamalinja oli vakiintunut Latviaan, minkä vuoksi maailmansodalla ei ollut äärimmäisen suurta vaikutusta Viroon. Virolaisia tosin taisteli runsaasti Venäjän armeijassa, ja virolaisten toiveet kohdistuivat monien muiden kansallisuuksien, muun muassa ukrainalaisten, tapaan Venäjän keisarikunnan muuttamiseksi liittovaltioksi, missä valtion osilla olisi autonomiaa.
Venäjä menetti Venäjän-Japanin sodassa suuren osan Itämeren laivastoaan, ja päätti korvata tappioitaan perustamalla Pietari Suuren merilinnoituksen, missä raskaiden alusten puute korvattiin Suomenlahden molemminpuolisella rannikkotykistöllä, joka kykeni ampumaan sulkutulta. Edellisen kerran Suomenlahdella olivat toimineet Krimin sodan aikana Britannian ja Ranskan laivastot, jotka olivat ylläpitäneet kauppasaartoa sekä tuhonneet Suomen rannikolla rannikkokaupunkien pääasiassa Britanniaan tarkoitetun tervan varastoja sekä hyökkäilleet rannikolla ja tuhonneet Bomarsundin merilinnoituksen Ahvenanmaalla.
Tätä tarkoitusta varten Tallinnaan perustettiin merilinnoituksen keskus vuonna 1912, ja sinne tuli runsaasti venäläistä sotaväkeä. Tallinna julistettiin sotatilaan jo heinäkuussa 1914, jolloin alettiin suunnitella muun muassa 100 000 virolaisen evakuoimista siinä tapauksessa, että Saksan armeija alkaa lähestyä. Myös tärkeiden laitosten, kuten Tarton yliopiston, evakuointia kauas itään Venäjälle suunniteltiin. , Käytännössä kuitenkaan saksalaiset eivät etenemisvaiheessa 1915 päässeet kuin nykyisen Latvian alueelle, jolloin rintama vakiintui Riianlahdelle Liepājalle ja Väinäjoelle. ,
Joulukuussa 1914 Viron tuleva presidentti Konstantin Päts kirjoitti lehdessä: ”Meidän kotimaamme pysyy Venäjän valtakunnan osana. – – Venäjän valtakunnan reuna-alueena ovat edessämme laajat kehitysmahdollisuudet, eikä Venäjällä ole sodan jälkeen mitään syytä pitää kansalaisiamme yleisesti epäluotettavina.”
Venäjän väliaikainen hallitus myönsi Virolle Suomen autonomiaa muistuttavan väliaikaisen autonomian 12. huhtikuuta 1917. Virosta tuli Viron autonominen kuvernementti. ,
Myös virolaisille alettiin sallia Venäjän armeijassa kansallisia joukko-osastoja latvialaisten tapaan. Virolaiset muodostivat ensiksi kansallisen rykmentin, mutta vuoden 1918 vaihteeseen mennessä joukko-osasto oli laajentunut jo divisioonan kokoiseksi. Viron alueella oli lisäksi syksyllä 1917 noin 200 000 venäläistä sotilasta.
Viron itsenäisyysjulistus ja sitä seurannut keisarillisen Saksan miehitys
thumb|Viron itsenäisyyden juhlintaa [[Pärnussa 23.2.1918, vain päivää ennen virallista julistautumista.]] Viron maapäivät (maapäev) julisti Viron tasavallan itsenäiseksi 24. helmikuuta 1918 Tallinnassa. Julistus oli laadittu päivää aikaisemmin Pärnussa. , Lyhyt itsenäisyyden aika päättyi seuraavana päivänä saksalaisten joukkojen saapumiseen Tallinnaan. Saksalaisten tavoitteena ei ollut sallia Liettuan, Latvian tai Viron itsenäisyyttä, vaan painostaa Neuvosto-Venäjää Brest-Litovskin rauhaan, jotta Saksa saisi työnnettyä Venäjän idemmäs, itselleen edullisen rauhan ja suojeltavat alueet taloudelliseen vaikutuspiirinsä voidakseen jatkaa ensimmäistä maailmansotaa länsirintamalla rauhoitettuaan itärintaman. Saksalaiset lakkauttivat virolaiset joukko-osastot ja muuttivat hallinnon ja koulujen kieleksi saksan. ,
11. marraskuuta 1918 oli pidetty Eesti Vabariigi Kaitseliitin perustava kokous, jossa Viron tasavallan suojeluskuntaan liittyi palokuntalaisia, entisiä sotilaita, eri koulujen vanhimpia oppilaita ja maltillista työväkeä. Kaitseliit järjestäytyi sotilaallisesti ja taistelu punakaarteja vastaan alkoi. Alussa niissä oli 11 000 miehistöön ja alipäällystöön kuuluvaa sekä 240 upseeria, mutta vain 4 000 kivääriä ja kymmenen toimivaa konekivääriä.
Saksalaisten tosiasiallisena tavoitteena ei Saksan ympärysvaltojen kanssa solmiman aselevonkaan jälkeen ollut tukea Viron tai Latvian itsenäistymistä, vaan aikaansaada tilanne, jossa saksalaisvähemmistö saa johtoaseman. Kuitenkin myös saksalaiset taistelivat neuvostojoukkoja vastaan.
Viron puolustus loppuvuonna 1918
Viro oli julistanut yleisen vapaaehtoisen liikekannallepanon 16. marraskuuta 1918, mutta 28. marraskuuta 1918 mennessä oli vain 800 vapaaehtoista ilmoittautunut. Silloin liikekannallepanosta tehtiin jo pakollinen käsittäen 21–24-vuotiaat miehet. Joulukuussa tätä laajennettiin koskemaan 21–28-vuotiaita, mitä laajennettiin tammikuussa 1919 koskemaan 29–35-vuotiaita sekä toukokuussa 1919 jopa 18–19-vuotiaita. Moni kieltäytyi palveluksesta tai karkasi. Joulukuussa 1918 armeijan vahvuus oli 2 300, mutta maaliskuussa 1919 jo 75 000. Joulukuussa 1918 muutettiin suojeluskunnat pakollisiksi kaikille niille miehille, jotka eivät olleet armeijassa. Kesällä 1919 suojeluskuntaan kuului jopa 100 000 miestä.
Bolševikkien puna-armeija valloitti Pihkovan marraskuussa 1918, ja valkoiset venäläiset joukko-osastot siirtyivät sieltä Viroon. Valkoiset venäläiset ja virolaiset tekivät 6. joulukuuta 1918 sotilassopimuksen, joka takasi venäläisille mahdollisuuden taistella virolaisten rinnalla bolševikkeja vastaan. Valkoisten venäläisten komentaja eversti Heinrich von Neff nähtiin saksalaissuuntauksen aikaiseksi komentajaksi, minkä vuoksi hänen täytyi luovuttaa komentajuus eversti, myöhempi kenraalimajuri Aleksandr Rodzjankolle.
200px|pienoiskuva|left|Brittien laivastoeskaaderi matkalla Tallinnaan joulukuussa 1918. Ympärysvaltojen ja Saksan välinen aselepo kuitenkin velvoitti Saksaa pitämään joukkojaan idässä, kunnes ympärysvallat päättävät alueisiin liittyvistä asioista. Tämän tarkoituksena oli estää alueiden joutuminen Neuvosto-Venäjän haltuun. Virolaiset itse aloittivat neuvostojoukkojen vastustamisen. Silloisina komentajina toimivat kenraalimajurit Andres Larka ja Aleksander Tõnisson.
Yhdistyneen kuningaskunnan pääministeri David Lloyd Georgen johtama hallitus teki päätöksen laivasto-osaston lähettämisestä tukemaan Viron tasavaltaa. Eskaaderi lähti Britanniasta 22. marraskuuta 1918. Siihen kuuluivat Ceres-luokan keveät risteilijät HMS Cardiff ja HMS Ceres sekä Caledon-luokan keveät risteilijät HMS Cassandra, HMS Caradoc ja HMS Calypso. Eskaaderia saattoi yhdeksän 13. laivueen hävittäjää ja 3. miinanraivaajalaivueen miinantorjunta-alusta. Osastoa komensi kontra-amiraali Edwyn Alexander-Sinclair.
Puna-armeijan hyökkäys Tallinnaa kohti Narvasta
350px|pienoiskuva|Viron vapaussodan taistelut ja joukkojen eteneminen. Puna-armeijan 7. armeija komentajanaan entinen kenraali Jevgeni Andrejevitš Iskritski aloitti laajalla rintamalla hyökkäyksen Viron itärajalla 22. marraskuuta 1918 Narvaan, jota saksalaiset pitivät hallussaan. Armeijan esikunnassa toimi suomalaistaustainen, keisarillisen Venäjän armeijan entinen kenraalimajuri Nikolai Henriksson, josta tuli Iskritskin haavoituttua Narvan taistelujen yhteydessä 7. armeijan komentaja.
Corinne Niogret
pienoiskuva|Corinne Niogret Corinne Niogret (s. 20. marraskuuta 1972, Nantua) on entinen ranskalainen ampumahiihtäjä ja olympiavoittaja.
Viron vapaussota
Puna-armeijan hyökkäys Tallinnaa kohti Narvasta
Saksalaiset ryhtyivät kuitenkin puolustustaisteluun ja löivät puna-armeijan joukot. Puna-armeija onnistui silti 28. marraskuuta 1918 Narvan valtauksessa, sillä saksalaiset olivat poistuneet ja jäljelle oli jäänyt vain heikkoja virolaisjoukkoja. Puna-armeija ja virolaiset bolševikit heidän mukanaan valloittivat nopeasti virolaisalueita. Narvan valloituksen jälkeen puna-armeija jatkoi hyökkäystä 8. joulukuuta Võruun, 15. joulukuuta Rakvereen, 21. joulukuuta Tarttoon ja 24. joulukuuta Tapaan. Joulukuun 1918 loppuun mennessä suuri osa bolševikkivaltaa oli palautettu, ja joukot olivat jo noin 35 kilometrin päässä Tallinnasta linjalla Paide, Viljandi ja sieltä Riianlahden rannalle Pärnun eteläpuolelle. ,
Corinne Niogret
Naisten ampumahiihto oli ensimmäistä kertaa olympialaisten ohjelmassa Albertvillen 1992 kisoissa. Corinne Niogret voitti siellä kultaa 3 x 7,5 kilometrin viestissä. Hän hiihti Ranskan joukkueen ensimmäisenä viestinviejänä ja tuli avausosuudelta ensimmäisenä vaihtoon. Ranska voitti kultaa 22,8 sekunnin erolla Saksaan. Niogret sai paikallisilta maanviljelijöiltä palkinnoksi lehmän oltuaan kisoissa maansa nuorin mitalisti. Niogret myi lehmän 1 100 dollarin hinnalla.
Viron vapaussota
Puna-armeijan hyökkäys Tallinnaa kohti Narvasta
Kaivattua apua tuli aluksi 12. joulukuuta 1918, kun Tallinnaan saapui brittiläinen laivasto-osasto, joka otti tehtäväkseen torjua mereltä tulevat hyökkäykset. Venäläiset miinaristeilijät Spartak ja Avroil joutuivatkin antautumaan briteille. Britit luovuttivat laivat virolaisille, ja ne muodostivat Viron merivoimien perustan Vambola- ja Lennuk-nimisinä johtajanaan myöhempi amiraali Johan Pitka.
Corinne Niogret
Vuonna 1993 Niogret voitti maailmanmestaruuden joukkuekilpailussa. Henkilökohtaisen maailmanmestaruuden hän voitti 15 kilometrin kilpailussa 1995, jolloin ranskalaiset voittivat kolme neljästä henkilökohtaisesta kilpailusta. Vuonna 2000 hän voitti toisen maailmanmestaruutensa 15 kilometrillä.
Viron vapaussota
Puna-armeijan hyökkäys Tallinnaa kohti Narvasta
Viron hallitus kääntyi uhkaavassa tilanteessa myös Suomen puoleen pyytäen sotilaallista apua. Suomen hallitus suhtautui pyyntöön empien, kunnes 25. marraskuuta 1918 pidetyssä istunnossa valtionhoitaja P. E. Svinhufvudin vaatimuksesta asiasta tehtiin myönteinen päätös. Svinhufvud totesi tällöin ”Ystäviä on autettava”. Asiaa varten Suomessa muodostettiin Viron Avustamisen Päätoimikunta, joka sai hallitukselta laajat valtuudet asian hoitamiseksi. Suomen luopuessa maailmansodan päättymisen myötä saksalaissuuntauksesta tilanne johti Suomessa valtionhoitajavaihdokseen eli Svinhufvudin seuraajaksi tuli joulukuussa 1918 kenraali Mannerheim. Mannerheim kannatti Viron tukemista todeten :
Virolaisten vastahyökkäys ja maan takaisinvaltaus
Viron armeija aloitti vastahyökkäyksen 6. tammikuuta 1919. Pääsuunta hyökkäyksessä oli kohti Narvaa. Hyökkäys onnistuikin, ja Kunda vallattiin 11. tammikuuta, Rakvere seuraavana päivänä ja Narva 19. tammikuuta mennessä. Hyökkäyksessä näyttelivät merkittävää roolia suomalaiset vapaaehtoiset, joita saapui yhteensä 3 700 sotilasta. Suomalaisten vapaaehtoisten lisäksi virolaisten tueksi tuli noin 200 vapaaehtoista niin Ruotsista kuin Tanskasta. Lisäksi poiketen saksalaisten kielteisestä asenteesta virolaisten tueksi tuli 700-miehinen baltiansaksalaisten muodostama balttipataljoona. Brittiläisen laivasto-osaston HMS Cardiff, HMS Caradoc ja viisi hävittäjää siirrettiin Narvan edustalle, ja niiden tykkitulella tuhottiin Narvajoen ylittävä silta. Näin puna-armeijan ja virolaisbolševikkien joukot jäivät saarroksiin, kun yhteys joen yli oli katkaistu.
Virolaisyksiköt etenivät myös etelän suuntaan ja valloittivat panssarijunien avulla ensin tärkeän rautatiensolmukohdan Tapan ja sen jälkeen Tarton 14. tammikuuta. Valga siirtyi virolaisille 1. helmikuuta. Valgan valtausta edelsi suomalaisillekin tappioita tuottanut Pajun taistelu, jossa virolaisten joukoissa kaatui pataljoonan komentaja Julius Kuperjanov. Helmikuun puoleenväliin mennessä bolševikit oli karkotettu Viron alueelta, vaikka bolševikit tekivät kevään aikana useita vastahyökkäyksiä. Etelässä virolaiset joukot etenivät Latvian alueelle. Suomalaiset osallistuivat mm. Marienburgin eli Alūksnen taisteluihin.
Huhtikuussa 1919 tilanne oli jo niin vakaa, että Virossa voitiin järjestää perustuslakia säätävän kansalliskokouksen vaalit. Niissä voittajaksi selviytyi sosiaalidemokraatit, ja näin pääministeriksi tuli työpuolueen Otto Strandman. ,
Suomalaiset vapaaehtoiset
pienoiskuva|200px|Majuri [[Martin Ekström ja hänen virolainen tulkki-luutnanttinsa Elmar Kirotar. Kaksikon takana tuleva Narvan valloittaja, luutnantti Anto Eskola, joka vilkaisee juuri komppaniaansa. Ensimmäisenä Tallinnaan saapunut  I Suomalaisen Vapaajoukon 1. komppania on marssimassa satamasta paraatiin Pietarintorille 30.12.1918. ]] Suomalaiset osallistuivat Viron vapaussotaan kahdella joukolla: I Suomalainen Vapaajoukko (johtaja majuri Martin Ekström) ja Pohjan Pojat (johtaja everstiluutanantti Hans Kalm). Suomalaisten joukko-osastojen yhteiseksi ylipäälliköksi nimitettiin kenraalimajuri Martin Wetzer.
I Suomalainen Vapaajoukkoa alettiin koota Suomessa joulukuussa 1918, se siirrettiin Viroon 30. joulukuuta ja se valtasi ensin Rakveren 12. tammikuuta ja sitten Narvan 18. tammikuuta, minkä jälkeen se siirtyi muihin tehtäviin ja reserviin.
Pohjan Pojat suuntautuivat kaakkoon ja Tartosta etelään Latvian suuntaan. Suomalaiset vapaaehtoisjoukot hajotettiin ja siirrettiin maaliskuun puolesta välin lähtien toukokuun loppuun 1919 mennessä takaisin Suomeen.
Viimeinen elossa ollut suomalainen vapaaehtoinen Paavo Takula kuoli 2004. Vapaaehtoisiin kuuluivat mm. myöhemmin akateemikoksi edennyt säveltäjä Uuno Klami, myöhempi maaherra ja ministeri Kaarlo Hillilä , myöhempi kansanedustaja ja maaherra Kalle Määttä sekä myöhempi kansanedustaja Väinö Havas.
Virolaisten hyökkäys Viron rajojen ulkopuolelle
pienoiskuva|200px|left|Kenraali [[Johan Laidoner (toinen vasemmalta) yhdessä valkoisten venäläisten joukkojen kanssa Pihkovan valtauksen jälkeen toukokuun lopussa 1919. Vasemmalla valkoisten venäläisten joukkojen komentaja kenraali Stanisław Bułak-Bałachowicz.]] Loppukeväästä 1919 tilanne sodassa muuttui, kun virolaiset työnsivät bolševikkijoukot etäämmälle Viron alueelta. Taisteluun Venäjän maaperällä olivat liittyneet mukaan myös valkoiset venäläiset johtajanaan kenraalimajuri Aleksandr Rodzjanko. Joukot aloittivat hyökkäyksen Narvasta itään 13. toukokuuta 1919 ja etelämpänä Petserin alueella 24. toukokuuta. Vastuu sodasta bolševikkeja vastaan siirtyi virolaisilta ja sen komentajalta Johan Laidonerilta 16. kesäkuuta valkoisten venäläisten Alexander Rodzjankolle. Rintama oli tällöin siirtynyt Viron ulkopuolelle, ja vapaussodan tavoitteet oli itäisellä Narvan ja Petserinmaan rintamilla saavutettu.
Inkeriläisten sotajoukko osana virolaisten sotavoimia Rodzjankon operaatiossa
Inkeriläisten kansallinen järjestäytyminen tapahtui kevään 1919 aikana. Sen seurauksena Viron väliaikaisen hallituksen ja Inkerin Väliaikaisen Hoitokunnan kesken solmittiin 26. maaliskuuta 1919 sopimus, jonka mukaan vapaaehtoisista inkeriläisistä voitiin muodostaa Virossa joukko-osasto. Siihen liittyi inkeriläisten lisäksi hieman päällystöä majuri Kalmin lakkautetusta suomalaisesta Pohjan Pojat -joukko-osastosta. Toukokuun puolivälissä 1919 Tallinnaan kokoontuneista inkeriläisistä muodostettiin Inkerin pataljoona, jonka komentajaksi tuli kapteeni Aleksanteri Tynni, Kaapre Tynnin veli.
Valkoisten venäläisten hyökkäyksen osana Inkerin pataljoona osallistui hyökkäykseen pohjoisessa Viron armeijan yhteydessä. Inkeriläiset virolaisjoukkojen osana nousivat maihin Länsi-Inkerin Laukaanjoen suistossa Viron ja brittien laivaston tukemana. Käydyissä taisteluissa inkeriläisjoukot kokivat tappioita, ja muun muassa komentaja Tynni kaatui niissä. Hänen seuraajakseen tuli suomalainen majuri Aarne Uimonen. Tämän jälkeen inkeriläisjoukko-osastoa huollettiin ja laajennettiin Inkerin rykmentiksi eli vahvuus kesäkuun puolivälissä oli 2 258 miestä. Taistelujen jatkuessa inkeriläisjoukot lähestyivät Yhinmäen (ven Gransaja Gorkan) linnoitusta, joka yllättäen antautui inkeriläisille 15. kesäkuuta, sillä siellä oli vallan saanut valkoisten upseerien salaliitto. Muutamaa päivää myöhemmin Pietarin bolševikkijoukot valloittivat linnoituksen takaisin tykistön tukemana. Ristiriidat komentaja Rodzjankon ja inkeriläisrykmentin välillä johtivat siihen, että rykmentti hajosi. Vain vajaat 400 venäläistyneintä inkeriläistä siirtyi Rodzjankon venäläisyksikköihin.
Sota saksalaisia vapaaehtoisia vastaan
pienoiskuva|200px|Kenraalimajuri [[Ernst Põdder (keskellä) yhdessä alaistensa kanssa neuvotteluissa Baltian Landeswehrin kanssa.]] Neuvosto-Venäjän joukkojen peräännyttyä Viron rajojen ulkopuolelle Viron vapaussota jatkui taisteluna Baltian herttuakuntaa aiemmin kannattaneiden saksalaisia vapaaehtoisjoukkoja vastaan, jotka muodostuivat ns. Baltian Landeswehrista ja saksalaisista vapaaehtoisista eli ns. Rautaisesta divisioonasta, joita johti kenraalimajuri Rüdiger von der Goltz. Huhtikuussa 1919 saksalaiset tekivät Latviassa vallankaappauksen, jossa Latvian kansallinen johtaja Kārlis Ulmanis syrjäytettiin ja korvattiin saksalaisten nukkehallituksella. Virolaiset tukivat tällöin Ulmanisin joukkoja saksalaisia vastaan. Kesäkuun alussa 1919 suomalaisilta pyydettiin myös apua sotatoimiin osallistumisessa saksalaisia vastaan. Valtionhoitaja, kenraali Mannerheim ja sotaministeri Rudolf Waldén kuitenkin suhtautuivat kielteisesti suomalaisten osallistumiseen. Virolaiset joukot komentajanaan kenraalimajuri Ernst Põdder löivät saksalaisjoukot Cēsisissä (vir. Võnnu) 21.–23. kesäkuuta 1919. Virolaiset seurasivat perääntyviä saksalaisia kohti Riikaa, mutta länsivaltojen puuttuminen sotaan pysäytti sotatoimet. Aselepo solmittiin 3. heinäkuuta 1919.
Sotatoimet Viron läheisyydessä ennen rauhaa
Vaikka Viron valtioalue oli heinäkuun aselevon jälkeen virolaisten käsissä, sotatoimet Viron lähialueilla – idässä Venäjällä ja etelässä Latviassa – sitoivat virolaisten sotavoimia aina vuoden 1919 loppuun asti.
Saksalaiset vapaaehtoisjoukot hajotettiin heinäkuun aselevon jälkeen, mutta osa heistä siirtyi tukemaan valkoisten venäläisten länsiarmeijaa, jota johti kenraali Pavel Bermondt-Avalov. Valkoisten venäläisten länsiarmeija hyökkäsi lokakuun alussa Kuurinmaalla Latvian armeijaa vastaan. Lokakuun puolessavälissä latvialaiset joukot ryhtyivät vastahyökkäykseen Ranskan, Britannian ja Viron tukemana, ja marraskuuhun 1919 mennessä Bermondt-Avalovin joukot olivat perääntyneet Latvian eteläpuolelle Liettuaan saakka.
Kun saksalaiset vapaaehtoisjoukot kokivat tappion, liittoutui Viro Luoteis-Venäjän armeijan kanssa, joka tähtäsi 1919 hyökkäykseen Petrogradia vastaan Viron Inkerinmaalta käsin. Luoteis-Venäjän armeijan hyökkäys käynnistyi 12. lokakuuta 1919 jalkaväenkenraali Nikolai Judenitšin johdolla, josta oli tullut Rodzjankon seuraaja valkoisten venäläisten joukkojen komentajana. Joukot etenivät 20. lokakuuta Tsarskoje Seloon ja olivat näin aivan Petrogradin esikaupungeissa Pulkovon kukkuloilla. Kymmenen päivän taistelujen jälkeen 2. marraskuuta 1919 Luoteis-Venäjän armeija viimeisen komentajansa kenraaliluutnantti Pjotr Glazenapin johdolla joutui kuitenkin perääntymään takaisin Viroon. Viron armeija riisui Viron maaperälle perääntyneet valkoisten venäläisten joukot sen jälkeen aseista.
Puna-armeija komentajanaan kenraali Dmitri Nadjožnyi jatkoi marraskuussa 1919 edelleen hyökkäystä 160 000 sotilaalla, ja ankarat taistelut Narvan omistuksesta käytiin virolaisten ja puna-armeijan välillä joulukuun alussa. Virolaisilla oli tässä vaiheessa aseissa 100 000 sotilasta. Virolaisten onnistui kuitenkin torjua puna-armeijan hyökkäykset kenraalimajuri Aleksander Tõnissonin johdolla.
Tarton rauhan rajasopimus
pienoiskuva|200px|left|[[Viron vapaussodan voitonpylväs|Viron vapaussodan muistomerkki, joka pystytettiin vasta vuonna 2009 Tallinnaan.]]
Rauha Viron tasavallan ja Neuvosto-Venäjän välillä solmittiin Tartossa 2. helmikuuta 1920. Neuvosto-Venäjä oli tarjonnut rauhanneuvotteluja jo elokuussa 1919, mutta tarjous ei ollut käynyt virolaisille. Syyskuussa neuvottelut aloitettiin, jota Neuvosto-Venäjä tehosti hyökkäämällä samanaikaisesti valkoisten venäläisten peräännyttyä Viroon. Maiden välillä solmittiin aselepo vasta 31. joulukuuta 1919, ja rauha solmittiin 2. helmikuuta 1920.
Viron 431 päivää kestänyt vapaussota vaati noin 5 000 kaatunutta. Haavoittuneita oli kaikkiaan 13 700. Luonteeltaan sota oli jokseenkin puhdas vapaussota, sillä suurin osa Viron puolesta taistelleita oli virolaisia ja vastustajan puolella sotineista suurin osa oli muita kuin virolaisia.
Viron vapaussodan muisto
pienoiskuva|200px|Viron vapaussodan muistomerkki [[Suure-Jaanissa. Se kuvaa ”muinaisen vapaustaistelun” sankaria Lembitua, mutta samalla symboloi Viron vapaussodan osaksi Viron ikiaikaista taistelua vapaudestaan.]] pienoiskuva|200px|Viron vapaussodassa kaatuneiden suomalaisten hautamuistomerkki [[Vanha kirkkopuisto|Vanhankirkon puistossa Helsingissä (2019). Muistomerkki pystytettiin toukokuussa 1923.]] pienoiskuva|200px|Viron vapaussodassa 1919 kaatuneiden muistomerkki [[Hietaniemen hautausmaalla Helsingissä. Pystytetty 1921. ]] pienoiskuva|200px|[[Valgan pohjoispuolella sijaitsevan Pajun taistelun muistomerkki. Suomalainen Pohjan Pojat -vapaajoukko otti osaa tähän taisteluun.]] pienoiskuva|200px|[[Rakveressä paljastettiin vapaussodan muistomerkki 1925. Neuvostovallan alussa syksyllä 1940 patsas hävitettiin, mutta uudelleenpystytettiin entisen patsaan kopiona elokuussa 1992. Patsaan jalustaan on kiinnitetty vuonna 1999 kivilaatta, jossa on 31 suomalaisen kaatuneen taistelijan nimet ja kivilaatan otsikkotekstinä lukee ”Ensimmäinen suomalainen vapaajoukko taisteli pohjoisrintamalla 1919”.]]
Virossa vapaussodan muistoa oli vaalittu useilla muistomerkeillä. Vuosina 1921–1940 pystytettiin eri puolille maata 166 suurehkoa vapaussotaan liittyvää monumenttia, neljä pienimuotoisempaa monumenttia sekä 115 muistotaulua, joissa oli kaatuneiden nimiä. Neuvostotulkinnan mukaan Virossa oli käyty vuosina 1918–1920 sisällissota (kodusõda) – ei vapaussota, kuten sitä oli vuoteen 1940 asti nimitetty. Neuvostovallan myötä syksystä 1940 alkaen kaadettiin, hävitettiin tai peitettiin 130 muistomerkkiä.
Vapaussota sai korostetun keskeisen roolin osana vuosien 1987–1991 historian uudelleensynnyttämistä. Muistomerkkien uudelleenpystytys nousi tällöin muistamisessa tärkeimmälle sijalle. Viron Muinaismuistoyhdistykselle (vir. Eesti Muinsuskaitse Selts) muistomerkkien uudelleenpystyttämisestä muodostui vuosien 1988–1991 keskeisin toimintamuoto. Ensimmäinen tapahtuma oli toukokuussa 1988, kun yhdistyksen edustajat veivät Vigalan kirkossa sijainneet vapaussodan muistotaulut takaisin alkuperäisille paikoilleen. Suurempaa julkisuutta sai seuraavaksi kesällä 1988 Viljannin maakunnan Lalsissa uudelleenpystytetty Vapaussodan vuonna 1926 alun perin pystytetty muistopaasi. Viljannista saapuneet miliisit ja kommunistiaktivistit olivat kaataneet muistomerkin kesäkuussa 1941. Suurinta julkisuutta sai ”muinaiseen vapaustaisteluun” yhdistetty Suure-Jaanin vapaussodan muistomerkki, joka kuvasi muinaista virolaisruhtinas Lembitua, joka oli legendan mukaan kaatunut vuonna 1217 taistelussa saksalaisritareita vastaan. Vuonna 1926 pystytetty virolaisen kuvanveistäjän Amandus Adamsonin tekemä muistomerkki kunnioitti vapaussodan muistoa, vaikka se kuvastikin ”muinaista vapaustaistelijaa”. Muistomerkki oli tuhottu vuonna 1950, mutta siitä irrotettu Lembitun patsasfiguuri säilyi ehjänä paikallisen kotiseutumuseon kokoelmissa. Uudelleenpaljastaminen tapahtui kesällä 1990 vapaussodan voitonpäivänä. Tilaisuus oli luonteeltaan poliittisesti jännittynyt, sillä paikalla olivat niin kansallismielisten Tunne Kelam kuin hallituksen uudistusmielinen Edgar Savisaar.
Vapaussodan muistomerkkien uudelleenpystytys sai päätöksensä, kun lähes 90 vuotta sodan päättymisen jälkeen Tallinnassa paljastettiin voitonpäivänä 21. kesäkuuta 2009 vapaussodan päämuistomerkki, joka kuvasi Viron vapaudenristiä. Suunnitelmia vastaavan muistomerkin pystyttämisestä oli laadittu jo 1930-luvulla.
Suomessa Viron vapaaehtoisten kaatuneiden muistoa on vaalittu myös muistomerkeillä. Niistä tunnetuin, Vironkävijäin sankarihauta sijaitsee Vanhankirkon puistossa. Siihen on haudattu 31 suomalaista vapaaehtoista. Valtaosa haudattiin kahdessa surujuhlassa 16. helmikuuta ja 5. maaliskuuta 1919. Arkkitehti J. S. Sirénin ja kuvanveistäjä Into Saxelinin suunnitteleman muistomerkin paljasti Viron ulkoministeri Aleksander Hellat 27. toukokuuta 1923.
Huhtikuussa 2009 paljastettiin Viron sotilaiden muistokirkossa Torissa, Pärnun maakunnassa Viron vapaussodassa kaatuneiden suomalaisten muistolaatta, jossa on suomeksi ja viroksi teksti ”Viro kiittää ja muistaa vapaussodan sankareita 1918–1920” sekä 163 surmansa saaneen nimet.
Viimeisimpänä muistomerkkinä voi pitää tammikuussa 2019 paljastettua suomalaisen vapaaehtoisen pohjalaisen Aukusti Tuomisen muistokiveä. Tuomisesta tuli ensimmäinen Viron vapaussodan suomalaisuhri. Hän kaatui Kosun kylässä punaisia vastaan järjestetyllä tiedusteluretkellä 5. tammikuuta 1919 ehdittyään olla Virossa vasta viikon. Tuomisen ruumis löydettiin seuraavana päivänä ilman varusteita ja henkilöpapereita. Tuomisen jäljille päästiin ensimmäisen kerran vuonna 2013, kun virolainen Vapaussodan historiaseura alkoi tehdä kirjaa sodassa ansioituneiden Vapaudenristi-kunniamerkin saaneista sotilaista. Kirjan tekijät huomasivat, että yksi kunniamerkin saanut suomalainen oli kadonnut.
Nimet marmoritaulussa on Viron vapaussotaa kuvaava Elmo Nügasen ohjaama elokuva (2002), jonka tekemiseen suomalaisetkin ovat osallistuneet. Elokuva perustuu Albert Kivikasin samannimiseen romaaniin vuodelta 1936.
Little Big
Little Big on venäläisamerikkalainen rave-yhtye, joka perustettiin Pietarissa vuonna 2013. Yhtyeen muodostavat Ilja ”Ilich” Prusikin, Sergei ”Gokk” Makarov, Sonja Tajurskaja ja Anton ”Boo” Lissov. Yhtyeen ensimmäinen kokopitkä albumi With Russia from Love julkaistiin maaliskuussa 2014. Ryhmä on julkaissut yhteensä kolme albumia ja yhdeksän singleä.
Auguste Renoir
Pierre-Auguste Renoir (25. helmikuuta 1841 Limoges, Haute-Vienne – 3. joulukuuta 1919 Cagnes-sur-Mer, Alpes-Maritimes) oli ranskalainen taidemaalari. Renoir oli uransa alkuvaiheessa yksi impressionistisen tyylin luojista, ja 1880-luvulta alkaen hänen tyylinsä sai vaikutteita antiikin ja renessanssin taiteesta. Renoir valitsi maalauksiinsa miellyttäviä aiheita, kuten huvittelevia ihmisiä ja kauniita maisemia.
Little Big
Historia
Yhtyeen ensiesiintyminen oli 1. huhtikuuta 2013 heidän julkaistuaan ensimmäinen videonsa Every Day I'm Drinking. Ensimmäinen julkinen esiintyminen oli 2. heinäkuuta 2013 klubi A2:ssa lämmittäjäesiintyjänä Die Antwoord -yhtyeelle.
Videle
Videle on:
Auguste Renoir
Varhainen elämä ja taideopinnot
Pierre-Auguste Renoir syntyi 25. helmikuuta 1841 Limogesissa, Ranskan keskiosissa. Hänen isänsä Léonard oli räätäli ja äitinsä Marguerite ompelija. Auguste oli seitsenlapsisen perheen toiseksi nuorin; kaksi lapsista kuoli jo pieninä. Renoirit muuttivat vuonna 1844 Pariisiin. Siellä Auguste pääsi kirkkokuoroon, ja hänelle suositeltiin musiikkiuraa. Hän oli myös lahjakas piirtäjä, ja kolmetoistavuotiaana hän pestautui posliinimaalarin oppipojaksi ja alkoi käydä iltaisin piirustustunneilla. Vuoden 1858 jälkeen Auguste alkoi maalata viuhkoja ja sermejä. Vuonna 1860 sai viranomaisilta luvan jäljentää Louvren taideteoksia. Vuonna 1861 Renoir pääsi maineikkaan Charles Gleyren oppilaaksi ja keväällä 1862 Ranskan valtion taidekorkeakouluun. Gleyren ateljeessa Renoir tutustui Claude Monet’hen, Alfred Sisleyyn ja Frédéric Bazilleen, joista tuli hänen laillaan merkittäviä impressionisteja.
Little Big
Historia
Little Big -yhtye on kiertänyt Euroopassa ja Venäjällä. ”Tämä musiikki on todella kysyttyä. Me emme ole sijoittaneet penniäkään, kuvasimme vain videon ja tulimme tunnetuksi Euroopassa”, yhtyeen jäsen Ilja Prusikin kertoi UTV:n haastattelussa.
Yhtye julkaisi 19. joulukuuta 2015 toisen albuminsa Funeral Rave. Se sijoittui kahdeksanneksi venäläisessä iTunesissa vuoden 2015 52. viikolla. 21. toukokuuta 2016 yhtyeen musiikkivideot Give Me Your Money ja Big Dick saivat Berliinin Music Video Awards 2016 -palkinnon. Big Dick voitti ensimmäisen sijan Most Trashy -kategoriassa ja Give Me Your Money kolmannen sijan Best Performer -kategoriassa. Big Dick, jolla on yli 50 miljoonaa katselukertaa, on täynnä seksuaalista kuvastoa ja ääniä.
”Haluamme vain näyttää ihmisille, että he hallitsevat omaa elämäänsä. Valtiot ja hallitukset eivät ole niin tärkeitä kuin ajatellaan, ihmiset voivat käsitellä niitä asioita, mitä haluavat”, sanoi Ilja Prusikin bändin tarkoituksesta Noiseyn haastattelussa.
Bändillä on oma levymerkki Little Big Family, johon kuuluvat mm. Little Big (2016–), The Hatters (2016–), Tatarka (2016–), Hleb (2017–) ja Lizer (2018–).
Huhtikuussa 2018 Olympia Ivleva lähti yhtyeestä.
Little Big saavutti viraalia menestystä julkaisemalla videon Skibidille 5. lokakuuta 2018. Videolla nähdään tanssia, josta tuli suosittua muiden jäljitellessä sitä osana Skibidi Challengea.
Toukokuussa 2020 Little Bigin oli tarkoitus edustaa Venäjää Rotterdamissa järjestettävässä Eurovision laulukilpailussa. Kilpailut kuitenkin peruttiin maaliskuussa koronaviruspandemian vuoksi.
Venäjän hyökättyä Ukrainaan Little Big julkaisi sodanvastaisen musiikkivideon ja pakeni maasta. He asettuivat Los Angelesiin.
Yhtyeen tyylilaji
Yhtye kutsuu itseään satiiriseksi taideteokseksi, joka perustuu musiikkiin, kuviin ja esitykseen. Little Big pilkkaa Venäjän kansallisia stereotypioita. Bändi tuottaa kaikki omat musiikkivideonsa. Yhtyeen videot kuvaa Alina Pasok.
80 mm/40 type 3
80 mm/40 type 3 oli keisarillisen Japanin laivaston ilmatorjuntatykki, joka oli palveluskäytössä ensimmäisessä ja toisessa maailmansodassa.
Little Big
Yhtyeen tyylilaji
Koska yhtyeen ensimmäinen konsertti järjestettiin Die Antwoordin konsertin yhteydessä, bändi sai lempinimen ”Venäjän Die Antwoord”, ja sitä verrataan usein kyseiseen bändiin. Vice-lehti kutsui Little Bigiä ”venäläisen mielenterveyspotilaan vastauksena Die Antwoordiin". Muut kriitikot ovat huomauttaneet, että vaikka Little Bigillä on oma identiteetti, se myös altistaa kuuntelijat venäläisille kansanlauluille ja venäläiselle kulttuurille.
80 mm/40 type 3
Tykkejä asennettiin Sendai-, Chikuma-, Tenryū-, Kuma- ja Nagara-luokkien risteilijöille, Yūbarille, Ise- ja Fusō-luokkien taistelulaivoille, Hōshōlle, Komahashille sekä Jingei-luokan sukellusveneiden emälaivoille.
Tyynenmeren sodassa ase oli jo vanhentunut ja niitä siirrettiin toisarvoisiin tehtäviin kuten Ning Hai -luokan risteilijöille, Itsukushimalle ja Akagimaru-luokan apualuksille sekä tykkiveneisiin.
Little Big
Yhtyeen tyylilaji
Yhtyeen oman kertomuksen mukaan sen musiikkityyliin ovat vaikuttaneet monet muusikot, kuten Cannibal Corpse, Slayer, NOFX, Sex Pistols, Red Hot Chili Peppers, Faith No More, Turmion Kätilöt, Rammstein, ja The Prodigy ja lisäksi klassiset säveltäjät kuten Wolfgang Amadeus Mozart, Ludwig van Beethoven ja Antonio Vivaldi.
Auguste Renoir
Taiteilijanura
thumb|Aitio, 1874. Renoir alkoi saada menestystä taiteilijana vuonna 1864, kun yksi hänen maalauksensa hyväksyttiin Ranskan valtion järjestämään Pariisin salongin näyttelyyn. Seuraavana vuonna Renoirilta kelpuutettiin mukaan kaksi maalausta, ja hän alkoi saada muotokuvatilauksia. Renoir ei maalannut vuosina 1871–1872 Ranskan ja Preussin välisen sodan vuoksi, mutta sen jälkeen hän järjesti ystäviensä kanssa taidenäyttelyn, jonka yhteydessä erään kriitikon käyttämä termi ”impressionismi” nousi ensi kertaa esiin. Vaikka näyttely ei saavuttanutkaan arvostelijoiden suosiota, Renoirin teos Aitio sai kiitosta.
Pienestä menestyksestään huolimatta Renoir oli yhä köyhä ja maalasi elantonsa saamiseksi muotokuvia. Hänen tärkeimpiä asiakkaitaan tuolloin olivat varakas virkamies Victor Chocquet ja taidekauppias Paul Durand-Ruel, jonka tekemien ostosten ansiosta Renoir sai vihdoin 40-vuotiaana vapautua taloudellisista huolistaan.
Taiteellisen kriisin keskellä ollut Renoir lähti talvella 1881–1882 Italiaan. Siellä hän tutustui antiikin ja renessanssin taiteeseen, mikä toi hänen maalauksiinsa uuden entistä lujemman ja kaavamaisemman muotokielen. 1880-luvun lopulla Renoir kehitti uudenlaisen notkean maalaustavan, jossa impressionismi ja klassinen taide yhdistyivät.
Renoir oli saavuttanut 1900-luvun alkuun mennessä aseman yhtenä Ranskan johtavista taidemaalareista. Vuonna 1900 valtio palkitsi hänet kunnialegioonan ristin arvolla ja myöhemmin ritarikunnan kunniamerkillä.
Yksityiselämä ja viimeiset vuodet
thumb|Omakuva, 1910 Renoir meni vuonna 1890 naimisiin Aline Charigotin kanssa. He saivat kolme poikaa, joista keskimmäinen oli maailmankuulu elokuvaohjaaja Jean Renoir (1894−1979).
Renoirin terveys reistaili koko hänen aikuisikänsä, ja 1890-luvulta alkaen häntä vaivasi ankara reumatismi. Renoir asui ja työskenteli edelleen Pariisissa ja vietti kesät yleensä vaimonsa kotikylässä Essoyesissa. Vuodesta 1903 alkaen hän vietti kesänsä terveyssyistä Etelä-Ranskassa ja muutti Nizzaan 1907. Hän joutui halvauksen vuoksi pyörätuoliin 1912, mutta jatkoi maalaamista siitä ja reumatismistaan huolimatta. Hän kuoli 3. joulukuuta 1919 Cagnes-sur-Merissa keuhkoveritulppaan.
Tuotanto
Renoirin taiteilijanura kesti lähes kuusi vuosikymmentä. Hän teki noin kuusituhatta maalausta, ja uransa loppupuolella häntä jopa syytettiin ylituotannosta. Renoir oli kiinnostunut miellyttävistä aiheista, eikä hän kuvannut sankarillisia tai traagisia teemoja. Sen sijaan hän kuvasi ihmisiä syömässä, juomassa, tanssimassa ja huvittelemassa sekä kauniita maisemia, kukkia ja lapsia. Naiset hänen maalauksissaan olivat nuoria, reheviä ja kauniita. Renoir itse sanoi: ”Mielestäni kuvan pitää olla miellyttävä, iloinen ja sievä” ja ”Elämässä on niin paljon ikäviä asioita, ettei niitä tarvitse luoda yhtään lisää”.
Renoirin aiheenvalinta ja maalaustyyli muuttuivat hänen Italian-matkansa vuosien 1881–1882 jälkeen. Impressionistiset katkonaiset siveltimenvedot ja epäselvät muodot vaihtuivat lujempiin ääriviivoihin ja hillitympiin väreihin. Renoir kuitenkin palasi pehmeämpään ja notkeampaan muotokieleen 1880-luvun lopulla, joskin se oli impressionismia mahtipontisempaa, pelkistetympää ja väritykseltään lämpimämpää. Hänen myöhäistuotantonsa väriskaala on korostetun punasävyinen ja henkilöhahmojen muodot liioitellun pyöreitä.
Renoir oli ateljeessaan poikkeuksellisen siisti ja täsmällinen.
Renoir muussa kulttuurissa
Renoirin elämän viimeisiä vuosia ja kiihkeää luomiskautta kuvaa ranskalaisen Gilles Bourdosin ohjaama elokuva Renoir (2012).
Little Big
Diskografia
Albumit
Singlet
Musiikkivideot