cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Fårö
Visbystä on 60 kilometriä matkaa Fårösundiin, josta menee lauttoja Fårön saarelle yleensä puolen tunnin välein. Saarella asuu suunnilleen 600 asukasta, joiden pääelinkeinoina on maatalous ja matkailu. Tosin monet käyvät varsinaisella Gotlannin saarella töissä.
Saarella on 1840-luvulla rakennettu majakka, joka on ensimmäisiä Gotlannin majakoita. Lisäksi nähtävää on mm. 1600-luvulta peräisin oleva kalkin polttoon käytetty paikka, jossa on vieläkin uunien jäännökset jäljellä. Keskiajalta on peräisin kirkon raunioita ja vanha satama, jonka maankohoaminen on kuitenkin melkein umpeuttanut. Fårön kirkko on 1600-luvulta ja kolerahautausmaa 1800-luvulta. Kirkon torni on alkuperäinen, muu kirkko uusittiin 1858. Saarella on nähtävissä rannoilla luonnon aikaansaamia kalkkikivimuodostumia, hiekkarantoja ja lintujensuojelualue.
Elokuvaohjaaja Ingmar Bergman asui Fåröllä.
Fårö muodosti ennen vuoden 1952 kuntauudistusta oman kunnan. Tuolloin se kuitenkin liitettiin Fårösundin kuntaan, joka puolestaan liitettiin vuonna 1971 nykyiseen koko saarimaakunnan kattavaan Gotlannin kuntaan. Fårö muodostaa edelleen oman seurakunnan.
Gottlieb Daimler
Gottlieb Wilhelm Daimler (17. maaliskuuta 1834 Schorndorf − 6. maaliskuuta 1900 Stuttgart) oli saksalainen insinööri ja autotehtailija.
Daimler työskenteli 1872–1881 Gasmotorenfabrik Deutzin moottoritehtaassa, jossa hän tutustui Nicolaus Otton nelitahtiperiaatteeseen. Vuonna 1882 Daimler rakensi ja patentoi Maybachin avulla bensiinimoottorin. Vuonna 1886 Daimler asensi moottorinsa nelipyöräiseen vaunuun. Tämä oli modernin auton alkumuoto. Ensimmäinen todellinen auto rakennettiin 1889. Gottlieb Daimler katsotaan modernin henkilöauton ensikehittäjäksi ja auton isäksi yhdessä Karl Benzin kanssa. Daimler ja Benz kehittivät autonsa kuitenkin toisistaan tietämättä suunnilleen samoihin aikoihin.
Santos Dumontin lentoasema
Santos Dumontin lentoasema on Rio de Janeiron ydinkeskustan tuntumassa toimiva lentoasema. Lentoasema on nimetty brasilialaisen ilmailupioneerin, Alberto Santos-Dumontin mukaan. Kenttää hallinnoi Infraero.
Lentoasema tunnetaan erityisesti siitä, että sen kiitotiet kuuluvat lyhyimpien joukkoon, jolle tietyt Boeingin ja Airbusin koneet voivat laskeutua.
Silikoni
pienois|Lineaarisen polydimetyylisiloksaanin kemiallinen rakenne. Silikonit eli polysiloksaanit ovat pii-happi-polymeerejä, joiden kemiallinen kaava on [R2SiO]n, jossa R on orgaaninen ryhmä, kuten metyyli, etyyli tai fenyyli. Nämä materiaalit koostuvat epäorgaanisesta pii-happi ketjurungosta, jossa piiatomeihin on kiinnittynyt orgaanisia sivuryhmiä. Joissakin tapauksissa orgaaniset sivuryhmät kiinnittävät kaksi tai useampaa -Si-O- -ketjua yhteen. Erilaisia silikoneja voidaan syntetisoida muuttamalla -Si-O- -ketjujen pituutta ja sivuryhmiä, jolloin niille muodostuu erilaisia ominaisuuksia koostumusten vaihdellessa. Silikoni voi olla nestemäistä, geeliä, kumimaista tai täysin kiinteää. Yleisin silikonityyppi on PDMS eli lineaarinen polydimetyylisiloksaani.
pienois|Silikonia käytetään yleisesti tiivistysaineena. Silikoniöljyt, -polymeerit ja -tiivistysaineet ovat hajuttomia ja värittömiä, vedenpitäviä, kemikaalinkestäviä, hapettumista kestäviä ja vakaita korkeissa lämpötiloissa. Niillä on matala sulamispiste eivätkä ne johda sähköä. Silikoneja käytetään voiteluaineina, tiivisteinä, palontorjunnassa, lääketieteellisissä tuotteissa kuten keinonivelissä ja rintaimplanteissa. Myös elintarvikekäytössä kuten astioissa, paistinpannun kantena tai lappoletkuna. Niitä käytetään orgaanisten polymeerien korvikkeena korkeissa lämpötiloissa.
3-hydroksibutanaali
3-Hydroksibutanaali eli asetaldoli tai aldoli (C4H8O2) on aldoleihin kuuluva hydroksialdehydi. Yhdistettä käytetään pääasiassa orgaanisessa synteesissä.
Purjehdus kesäolympialaisissa 2020 – naisten RS:X
Naisten purjelautailu Tokion olympialaisissa 2020 kilpaillaan 26.– 31. heinäkuuta Enoshimassa. Kilpailu käydään RS:X tyyppiluokassa. Kilpailuun osallistuu 27 purjehtijaa.
Karsinnat
Olympialaisiin osallistuu 27 purjehtijaa. Isäntämaa Japani saa yhden urheilijan suoraan olympiaturnaukseen. 11 urheilijaa valitaan vuoden 2018 purjehduksen MM–kilpailujen perusteella. 9 urheilijaa valitaan vuoden 2019 purjelautailun MM–kilpailujen perusteella. Euroopan, Pohjois-Amerikan, Etelä-Amerikan, Afrikan, Aasian ja Oseanian omista kilpailuista valitaan kaikista yksi urheilija olympiaturnaukseen. Yhden karsintatavan kautta voi päästä vain yksi urheilija jokaisesta maasta olympialaisiin.
3-hydroksibutanaali
Valmistus ja käyttö
3-Hydroksibutanaalia valmistetaan aldoliadditiolla asetaldehydistä emäksisissä olosuhteissa. Reaktio suoritetaan sivureaktioiden ehkäisemiseksi 20–25 °C:n lämpötilassa käyttämällä asetaldehydiä ja laimeaa natrium- tai kaliumhydroksidin liuosta. Tuotteen polymeroitumisen ehkäisemiseksi valmistusprosessissa joukkoon lisätään pyrogallolia tai hydrokinonia ja pysäytetään reaktio lisäämällä etikka- tai fosforihappoa, kun konversio on noin 60 %.
Pääasiassa 3-hydroksibutanaalia käytetään valmistettaessa krotonaldehydiä, jota saadaan 3-hydroksibutanaalista happoa lisäämällä tai kuumentamalla. Siitä voidaan valmistaa pelkistämällä 1,3-butaanidiolia ja muilla reaktioilla muita yhdisteitä, kuten aminoalkoholeja, lääkeaineita, hajusteita ja kinaldiinijohdannaisia, joita käytetään valmistettaessa väriaineita.
Grass
Grass tarkoittaa seuraavia asioita:
Juolua
Muodostuminen
Maalajin ollessa sopiva joen meanderointi tasaisessa maastossa tai jokilaakson tasaisella pohjalla on runsasta. Hitaasti virtaava vesi aiheuttaa sedimentoitumista mutkan kuperalla laidalla. Vastaavasti tapahtuu eroosiota koveralla laidalla, missä virtaus on nopeinta. Ilmiöiden jatkuessa kahden lähekkäisen mutkan koverat rannat alkavat lähetä toisiaan. Lopulta rantojen välinen kannas murtuu. Tällöin puhkeaa uusi, suorempi uoma, ja aiemmasta tulee pudas. Kun sedimentoituminen lopulta erottaa putaan kokonaan virrasta, syntyy juolua.
Robert Schrieffer
John Robert Schrieffer (31. toukokuuta 1931 – 27. heinäkuuta 2019) oli yhdysvaltalainen fyysikko. Schrieffer sai yhdessä John Bardeenin ja Leon Cooperin kanssa Nobelin fysiikanpalkinnon vuonna 1972 BCS-teorian kehittämisestä.
Schrieffer syntyi Oak Parkissa, Illinoisissa, vuonna 1931. Perhe muutti kuitenkin yhdeksän vuoden kuluttua Manhassetiin, New Yorkiin, ja vuonna 1947 edelleen Eustisiin, Floridaan. Floridassa hänen perheensä alkoi työskennellä aktiivisesti sitrushedelmien parissa. Floridassa Schrieffer innostui mm. radioamatööriharrasteesta. Tämä antoi kipinän kiinnostukseen sähkötekniikkaa kohtaan.
Schrieffer aloitti opiskelun MIT:ssä vuonna 1949, jossa hän aloitti sähkötekniikan opiskelun. Pian hän kuitenkin vaihtoi pääaineekseen fysiikan.
Rooman ryöstö (1527)
Rooman ryöstö (ital. Sacco di Roma) tapahtui vuonna 1527 italialaissotien aikana, kun Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisari Kaarle V:n armeija valtasi Rooman taistellessaan Cognacin liigaa (Venetsia, Ranska ja paavi) vastaan.
Tapahtumaketju alkoi, kun Bourbonin herttua Kaarle, joka oli loikannut Ranskan puolelta keisarin palvelukseen, saapui armeijoineen Rooman muurien ulkopuolelle 5. toukokuuta 1527. Armeija oli huonosti huollettu, nälkäinen, kuriltaan huono ja palkat olivat maksamatta. Herttua päätti koettaa rynnäkköä kaupungin valtaamiseksi, sillä armeijan kunto ei ollut hyvä pitkään piiritykseen.
Ryöstely
Rooman ryöstö jatkui viikkoja. Ilman johtajaa olleet katoliset espanjalaiset ja luterilaiset saksalaiset landsknechtit ryöstivät ja häpäisivät palatsit, kirkot ja varastot. Kaupungin asukkaita raiskattiin, kidutettiin ja heiltä vaadittiin lunnaita. Jotkut saksalaisista kirjoittivat freskoihin lausetta "Eläköön paavi Luther!" ja ammuskelivat hakapyssyillään krusifiksejä. Läpi Euroopan levisi tarinoita prostituoiduista pukeutuneina pappien kaapuihin.
Keisarin ja paavin sopimus
Paavi Klemens VII pakeni Castel Sant'Angeloon ja jäi sinne keisarillisten vangiksi puolen vuoden ajaksi. Rooman ryöstö oli nöyryytys ja katastrofi myös keisari Kaarlelle, kun suhteet muihin maihin huononivat. Paavi Klemens ja Kaarle tekivät lopulta sopimuksen: keisarin armeija auttaisi paavia valtaamaan takaisin Firenzen, joka oli Rooman ryöstön aikana noussut kapinaan paavia vastaan. Paavi taas puolestaan osallistuisi Kaarlen kruunajaisiin ja kruunaisi hänet muodollisesti keisariksi ja näin Kaarle saisi takaisin osan arvovallastaan.
Puutarhakoulu
Puutarhakoulu oli aiemmin Suomessa oppilaitos, jossa koulutettiin puutarhaviljelijöitä.
Toiminta
Puutarhakouluista vuonna 1930 annetun asetuksen mukaan puutarhakoulun tarkoituksena oli antaa puutarhaviljelijöiksi aikoville tietopuolista ja käytännöllistä opetusta.
Puutarhakoulut, jotka sijoitettiin ensisijaisesti valtion maille, olivat maataloushallituksen ja lähinnä koulun johtokunnan valvonnan alaisia. Puutarhakoulun johtokunnan muodostivat koulun johtaja, asianomaisen puutarhajärjestön taikka maanviljelysseuran valitsema jäsen sekä maataloushallituksen määräämä jäsen.
Opetus
Puutarhakoulun oppikausi kesti kaksi vuotta, jotka jakautuivat kahteen vuosikurssiin, joiden alkamisajan määräsi maataloushallitus. Varsinaisten vuosikurssien ohella voitiin puutarhakoulussa lisäksi järjestää puutarhahoidollisia erikoiskursseja.
Puutarhakoulussa annettiin tietopuolista opetusta yleisessä puutarhaopissa ja puutarhatalousopissa, vihannesviljelyksessä, hedelmänviljelyksessä, koristekasvinviljelyksessä, suunnitteluopissa, kasvinsuojeluopissa, rakennusopissa, piirustuksessa, luonnontieteiden alkeissa, laskennossa ja mittausopissa, kirjanpidossa, äidinkielessä sekä aine- ja asioimiskirjoituksessa, yhteiskunta-aineissa ja mehiläishoidossa. Käytännöllistä opetusta annettiin puutarha-ammatin tärkeimmillä erikoisaloilla, kuten vihannes-, hedelmän-, marjan-, koristekasvin-, taimiston- ja siemenviljelyksen, kasvihuone- ja lavanhoidossa sekä puutarhasuunnittelussa, sitomisessa, veistossa, ja sikäli kuin paikalliset olot sallivat, mehiläishoidossa.
Pääsyvaatimukset
Päästäkseen oppilaaksi puutarhakouluun hakijan tuli olla täyttänyt 18 vuotta sekä esittää todistukset siitä, että hän oli puhdasmaineinen, ettei häntä vaivannut tarttuva tauti ja että hänellä oli muutenkin hyvä terveys, että hän oli suorittanut ylemmän kansakoulun oppimäärän tai että hänellä oli siitä vastaavat tiedot, että hän oli ainakin kahden vuoden ajan työskennellyt puutarhaharjoittelupaikoiksi hyväksytyissä puutarhoissa, ja että hänellä oli holhoojan suostumus, jos hän oli vajaavaltainen.
Kouluun otettiin uusia oppilaita joko vuosittain tai joka toinen vuosi. Oppilas sai koulussa ollessaan vapaan asunnon, lämmön ja valon sekä lisäksi joko ruoan tai ruokarahan.
Lakiviitteet
<references group=L />
George Adamson
George Adamson (1906 – 20. elokuuta 1989 tunnetaan myös nimellä "leijonamies") oli villieläinten, erityisesti leijonien, suojelija. Adamson ja hänen vaimonsa Joy Adamson työskentelivät Keniassa ja kirjoittivat kirjan Elsa, vapaana syntynyt.
Adamson syntyi Dholpurissa, Brittiläisen Intian Rajasthanissa. Adamson vieraili Keniassa ensi kertaa vuonna 1924. Erinäisten seikkailujen jälkeen, joihin kuului muun muassa toimiminen kullanetsijänä, hän liittyi vuonna 1938 Kenian riistahallintoon ja seuraavana vuonna hän meni naimisiin Joyn kanssa. Hän ampui vuonna 1956 leijonan, jonka pennusta tuli maailmankuulu Elsa.
George Adamson jäi eläkkeelle vuonna 1963 ja ryhtyi vuonna 1970 perustamaan Koran suojelualuetta Pohjois-Keniaan. Hänen apulaisenaan toimi Tony Fitzjohn, joka jatkoi Adamsonin työtä tämän kuoleman jälkeen. Joy ja George Adamson erosivat vuonna 1970, mutta säilyttivät edelleen niin läheiset välit, että viettivät esimerkiksi joulunsa yhdessä.
Georgialainen kalligrafia
Georgialainen kalligrafia on kalligrafian muoto ja georgian kielen taiteellista kirjoittamista käyttäen sen kolmea kirjaimistoa.
Historia
Georgialla on satojen vuosien kalligrafian traditio. Alkuvuosisatojen käsin kirjoitetuista kirjoista on muodostunut kulttuurillinen ja kansallinen ilmiö Georgiassa. Kristinuskolla oli suuri rooli georgialaisen kirjallisuuden elämään Georgian ortodoksisen kirkon myötä. Kirkon munkit antoivat suurimman osan elämästään georgialaiselle kirjoitukselle luoden manuskriptejä sekä kaikki Georgian kansan historialliset dokumentit.
Jokaisen vuoden huhtikuun 14. päivänä Georgiassa vietetään "georgian kielen päivää". Nykyään pidetään kalligrafian kilpailuja, joiden voittajat palkitaan Georgian kansallisen kalligrafian keskuksessa.
Georgian kalligrafiaa tehtiin aktiivisesti myös muualla kuin Georgiassa.
Georgialaiset loivat kalligrafisia, uskonnollisia, sekä oppineiden töitä seuraavissa paikoissa:
Georgiassa Tao-Klardžeti, ollessaan maan kulttuurikeskus, tuotti mestareita niin georgialaiselle kalligrafialle, taiteelle, kirjallisuudelle, kuin arkkitehtuurillekin.
David Feldberg
David Feldberg (s. 6. huhtikuuta 1977 Portland, Oregon) on yhdysvaltalainen frisbeegolfpelaaja. Hän aloitti ammattilaisuransa vuonna 1999.
Feldberg aloitti ammattilaisuransa vuonna 1998. Ensimmäisen voittonsa ammattilaisurallaan hän saavutti heinäkuussa 1999. Feldberg on saavuttanut urallaan yhteensä 106 turnausvoittoa. Major-voittoja Feldberg on saavuttanut myös eniten historian kaikista pelaajista. Vuonna 2008 hän voitti frisbeegolfin maailmanmestaruuskilpailut. Palkintorahoja Feldbergille on kertynyt reilut 397 tuhatta dollaria. European Openin Feldberg on voittanut kahdesti, vuosina 2006 Tampereella ja 2011 Nokialla.
C. Douglas Dillon
Clarence Douglas Dillon (21. elokuuta 1909 Geneve, Sveitsi – 10. tammikuuta 2003 New York) oli yhdysvaltalainen republikaanipoliitikko ja diplomaatti. Hän toimi puoluekannastaan huolimatta maan valtiovarainministerinä demokraattipresidenttien John F. Kennedy ja Lyndon B. Johnson presidenttikausilla 1960-luvulla.
Elämäkerta
C. Douglas Dillon oli varakkaan investointipankkiirin Clarence Dillonin poika ja mukana myös perheyrityksessä Dillon, Read & Co. Perheen sukujuuret juontavat Puolaan, josta isoisä Samuel Lapowski lähti köyhyyttä pakoon Amerikkaan. Clarence-isä otti sukunimekseen Dillon, joka oli hänen isoäitinsä tyttönimi ja edusti skottilaista aatelissukua.
C. Douglas Dillon toimi myös Metropolitan Museum of Art -taidemuseon johdossa. Hän oli naimisissa vuosina 1931–1982 Phyllis Chess Ellsworthin kanssa, ja he saivat kaksi tytärtä. Leskeksi jäätyään Dillon avioitui 1983 Susan Sagen kanssa.
Tyynikadun hiljaisuus
Tyynikadun hiljaisuus on Claudia-yhtyeestä tutuksi tulleen laulaja ja lauluntekijä Petri Möllerin studioalbumi vuodelta 2015. Sen on kustantanut Tuotanto Haloo! ja tuottaja on Pekka Hietalahti, joka esiintyy levyllä myös muusikkona ja kappaleiden sovittajana. Levy on äänitetty Studio Itäsiivessä. Levyn kannet on suunnitellut Clas-Olav Slotte.
Kappaleet
Kaikki kappaleet ovat Petri Möllerin tekemiä. Sovitukset on tehnyt Pekka Hietalahti paitsi 5: Tommi Lahtonen.
Darja Pištšalnikova
Darja Vitaljevna Pištšalnikova (, s. 19. heinäkuuta 1985 Astrahanin alue, Neuvostoliitto) on venäläinen kiekonheittäjä.
Pištšalnikova voitti vuonna 2007 Venäjän mestaruuden ja myöhemmin samana vuonna MM-hopeaa Franka Dietzschin jälkeen Osakan MM-kisoissa tuloksella 65,78. Debrecenin alle 23-vuotiaiden EM-kilpailussa hän saavutti hopeaa tuloksella 64,15.
Vuonna 2008 Pištšalnikovalle langetettiin kahden vuoden kilpailukielto. Hän jäi ennen Pekingin olympialaisia kiinni virtsanäytteen manipuloinnista. Pištšalnikovan lisäksi kuusi muutakin venäläistä naisyleisurheilijaa jäi kiinni samassa yhteydessä. Vuonna 2009 Urheilun kansainvälinen vetoomustuomioistuin CAS muutti Pištšalnikovan kilpailukiellon 2 vuoden ja 9 kuukauden pituiseksi ajalle 31.7.2008–30.4.2011. Samalla kaikki hänen tuloksensa 10.4.2007 lähtien hylättiin.
Kilpailukiellosta vapauduttuaan Pištšalnikova oli toinen Euroopan joukkuemestaruuskilpailuissa 2011 ja voitti Venäjän mestaruuden. Saman vuoden Daegun MM-kilpailuissa hän sijoittui yhdenneksitoista.
Vuonna 2012 Pištšalnikova voitti Venäjän mestaruuden tuloksella 70,69. Lontoon olympialaisissa hän sijoittui alun perin toiseksi tuloksella 67,56.
Mortal Kombat (vuoden 2011 videopeli)
Juoni
Pelin alussa Raiden on häviämässä taistelun Shao Kahnille, mutta juuri ennen kuolemaansa pystyy lähettämään viestin menneisyyteen itselleen. Tämän jälkeen peli seuraa kolmen ensimmäisen Mortal Kombat pelien tapahtumia, jonka ovat enemmän tai vähemmän muunneltuja alkuperäisestä tarinasta. Menneisyyden Raiden yrittää muuttaa tulevaisuutta estämällä tiettyjä tapahtumaketjuja. Pelin aikana Sindel surmaa monia hahmoista erillisissä taisteluissa. Pelin lopussa Raiden onnistuu kukistamaan Shao Kahnin ja alkaa uudelleenrakentaa tuhoutunutta maailmaa yhdessä selviytyneiden Johnny Cagen ja Sonya Bladen kanssa. Samalla näytetään kuvaa Quan Chistä neuvottelemassa Shinnokin kanssa, joka suunnittelee käyttävänsä Shao Kahnin kuolemaa edukseen.
Haastetorni
Haastetorni on kokoelma 300 erilaista haastetta joita pelaaja voi suorittaa. Pelaaja saa suoritetuista haasteista rahaa joilla voi ostaa bonusmateriaalia Kryptasta. Jokaisessa haasteessa on yleensä jonkinlainen erikoisuus, esim. pelaajan pitää pelata ilman päätä ja käsiä tai "ammuskelu pelejä joissa pitää ampua päälle rymisteleviä vihollisia. Tappelujen lisäksi haastetornissa on myös Test Your Might, Test Your Sight, Test Your Strike jotka ovat tuttuja edellisistä osista sekä uutuutena Test Your Luck.
Gotska Sandön
200px|thumb|right|Gotska Sandön.
Gotska Sandön on Ruotsille kuuluva saari Itämerellä, noin 38 kilometriä Fåröstä pohjoiseen. Se kuuluu Gotlannin lääniin ja Gotlannin kuntaan. Saari on muodostunut tuhansia vuosia sitten moreenista, sorasta ja hiekasta. Se on kokonaan hiekan peitossa ja tuuli on kasannut hiekasta erilaisia dyynejä. Korkein kohta on 42 metriä merenpinnan yläpuolella.
Gotska Sandönin kokonaispinta-ala on 36,51 km², joka on kokonaan maa-aluetta. Vuoden 1960 väestönlaskennassa saarella oli 15 asukasta.
Asutus
Asukkaita Gotska Sandönillä on ollut kivikaudelta asti. Ruotsille saari on kuulunut vuodesta 1645. 1700-luvulla eräs ruotsalainen kauppias alkoi viljellä saarta tehokkaammin. Majakka rakennettiin vuosina 1858–1859. Sittemmin majakka on korvattu erillisellä valomastolla. Kappeli rakennettiin 1894, ja se sai aluksi toimia myös kouluna. Rakennus paloi 1934, mutta uusi kappeli saatiin valmiiksi vasta 1950. Uuden kappelin 50-vuotisjuhlien kunniaksi vihittiin käyttöön uusi kellotapuli, vanha kun oli kärsineessä kunnossa ja purettu turvallisuussyistä. Hautausmaa on ollut käytössä 1800-luvun puolivälistä, samoin kuin venäläinen hautausmaa. Vuonna 1939 rakennetussa koulurakennuksessa toimi koulu vuoteen 1963, jonka jälkeen siitä tehtiin luonto- ja kotiseutumuseo. Saarella on myös vanhoja venäläisiä tykkejä.
Kasvillisuus
Vallitsevana kasvillisuutena ovat mäntymetsät. Paikoitellen metsät ovat hyvin tiheitä. Metsiä on saarella palanut ja hakattu useita kertoja. Kasvu on hyvin hidasta, koska veden ja ravinteiden saanti on rajallista sekä kasvillisuuden pohjakerros on tiheä. Pohjakerroksessa kasvaa variksenmarjaa, kanervaa, jäkälää ja sammalia, lisäksi jonkin verran vanamoita ja talvikkeja. Lehtipuita löytyy joiltakin alueilta, esimerkiksi haapoja, koivuja, pihlajia ja tammia. Lehtipuualueilla pohjakerroksessa on enemmän lajeja kuin mäntymetsissä. Esimerkkeinä mainittakoon sinivuokko, oravanmarja, metsäorvokki ja erilaisia orkideoja. Niityillä ja dyyneillä kasvaa myös paljon monenlaisia kasveja. Metsistä on löytynyt yli 250 jäkälälajia, 50 sammallajia ja 400 putkilokasvilajia.
Eläimistö
Saaren eristyneen sijainnin vuoksi nisäkkäitä on vähän. Maalla eläviä nisäkkäitä saarella ovat metsäjänis ja lepakot. Vedessä elävistä harmaahylkeet vierailevat saarella usein. Lintuja sen sijaan on paljon erilaisia, erityisesti keväällä ja alkukesästä: kahlaajia, lokkeja, tiiroja, käpylintuja, nuolihaukkoja jne.
Surtees
Surtees oli entisen Formula 1 -kuljettaja John Surteesin perustama talli, joka kilpaili F1:ssä kausina –. Talli ponnisteli F1:ssä yhdeksän kautta, ja 118 Grand Prix’stä parhaimmiksi tuloksiksi jäi muutama palkintokorokesijoitus. John Surtees ei ollut yhtä lahjakas tallipäällikkö kuin Jack Brabham ja Bruce McLaren (molemmilla voittoja omissa talleissaan; Brabham myös mestariksi oman tallin autolla), mikä repi tallin ilmapiiriä koko sen olemassaolon ajan.
Gotska Sandön
Muuta
Saari on ollut kansallispuistona vuodesta 1909 lähtien. Saaren koillispuolelta löydettiin 2009 Venäjän keisarikunnan laivaston sukellusvene Bars, joka oli uponnut sinne 1917.
Surtees
Alkuvaiheet
Aluksi kaudella Surtees itse ajoi tallissa, ja ensimmäiset autot hän osti McLarenilta, joilla hän ajoi kerran pistesijalle Hollannin osakilpailussa. Ensimmäinen Surtees-auto Surtees TS7 valmistui kauden puolivälissä. Auton ensimmäinen osakilpailu Britanniassa päättyi öljynpaineen aiheuttamaan keskeytykseen. Autolla ajettiin ensimmäinen pistesijoitus Kanadan osakilpailussa, missä Surtees oli viides. Surtees osallistui myös sarjan ulkopuolisiin kilpailuihin, joissa voitti Oulton Park Gold Cup -kilpailun. Yhdysvaltain osakilpailussa Surtees keskeytti, mutta hänen tallikaverinsa Derek Bell ajoi pistesijoille kuudentena. Talli sijoittui tulokaskaudellaan MM-pisteissä kahdeksanneksi.
Kauden avausosakilpailussa tallin kuljettajat Rolf Stommelen ja Brian Redman käyttivät vielä TS7-autoa, koska TS9-auto ehti valmistua Surteesin omaan käyttöön. Kilpailussa Surtees keskeytti ja Stommelen sekä Redman jäivät pistesijoitusten ulkopuolelle. Kauden parhaan tuloksen talli sai Italian osakilpailusta, missä kesken kauden talliin tullut Mike Hailwood oli neljäs (viisi kuljettajaa oli alle sekunnin sisällä toisistaan maaliviivalle tultaessa). Talli sijoittui jälleen lopputuloksissa kahdeksanneksi.
Menestystä
Kaudella tapahtui merkittäviä kuljettajamuutoksia, kun Hailwood jatkoi tallissa, Surtees ajoi vain yhden osakilpailun ja tallin uudet kuljettajat olivat Tim Schenken sekä Andrea de Adamich. Surtees ajoi ainoan osakilpailunsa uudella TS14-autolla ja muut TS9B-mallilla. Kauden avausosakilpailussa Schenken ajoi parhaimman tuloksensa sijoittumalla viidenneksi ja de Adamich puolestaan oli Espanjassa neljäs. Surteesin ainoa kilpailu Italiassa päättyi keskeytykseen. Talli sai ensimmäisen palkintosijansa, kun Hailwood oli Italian osakilpailussa muiden kuljettajien teknisten vikojen ja kolarointien myötä toinen. Talli oli lopulta viides MM-pisteissä, mikä oli sen historian paras tulos.
Gotska Sandön
Ilmasto
Gotska Sandönillä vallitsee Itämeren vaikutuksesta leuto meri-ilmasto.
Surtees
Menestystä
Kauden aikana tallissa ajoi yhteensä viisi kuljettajaa, joista Carlos Pace ajoi tallin ainoat pisteet, kun hän oli Saksassa ja kolmas Itävallan osakilpailussa. Tallin sijoitus putosi edellisen kauden viidennestä sijasta yhdeksänteen sijaan.
Menestyksen loppu
Kaudella tallilla alkoi olla huolia. Pace ajoi tallin ainoan pistesijoituksen sijoittumalla kotikilpailussaan Brasiliassa neljänneksi. Kauden lopussa tallilla alkoi myös esiintyä karsiutumisia aika-ajoissa. Kauden murheellisin tilanne koettiin kauden päätösosakilpailussa, missä Helmut Koinigg menetti autonsa hallinnan rengasrikon vuoksi, ajautui suurella vauhdilla kohti radan turvakaiteita ja kuoli saamiinsa vammoihin. Asiakastallien osalta suomalainen yksityistalli AAW Racing Team osti 1974 Surteesilta auton (Surtees TS16), jolla Leo Kinnunen koetti menestyä F1:ssä. Auto oli kuitenkin kilpailukyvytön, valmistettu käytetyistä osista, ja Kinnunen pääsi sillä mukaan vain yhteen lähtöön Ruotsin osakilpailussa ja muissa kauden osakilpailuissa hän karsiutui.
Kaudella vaikeudet jatkuivat, kun talli jäi ensimmäistä kertaa pisteittä. John Watsonin kahdeksas sija Espanjan osakilpailusta oli tallin kauden paras suoritus. Kaudella kondomiyritys Durex toimi tallin sponsorina, minkä seurauksena autoissa näkyi kondomimainostarroja ja ne aiheuttivat paheksuntaa varsinkin F1-kilpailujen televisiolähetyksissä. Edelliseen kauteen verrattuna talli sijoittui kymmenenneksi, kun Alan Jones ajoi pistesijoille kolmesti kauden aikana.
Kaudella talli jäi jälleen tuloksissa viimeisten joukkoon, vaikka Vittorio Brambilla ajoi kolme pistesijaa TS19-autolla. Viimeiselle kaudelleen tallin kuljettajat ajoivat myös TS20-autolla, jonka suurin puute oli pitoa parantaneen maaefektin puuttuminen. Brambilla ajoi tallin ainoan pistesijoituksen Itävallassa. Kautta varten alustava suunnitelma TS21-autosta oli laadittu, mutta talli joutui lopettamaan toimintansa rahoittajien puutteen vuoksi.
Badiarin kansallispuisto
Monimuotoisen luontonsa takia puisto houkuttelee paljon matkailijoita. Siellä on seitsemän eri kasvillisuustyyppiä: tasanko, kukkulat, ruohosavanni, metsäsavanni, avoin metsä, galleriametsä ja ruohikkoiset suoalueet.
Puistossa elää noin 80 eri lajia nisäkkäitä ja 330 lintulajia. Harvinaisiin kasvilajeihin kuuluvat Cassia sieberiana -puulaji ja Combretum micranthum -niminen pensas. Simpanssi on IUCN:n punaisella listalla uhanalainen. Harvinaisia lintulajeja ovat kattohaikara ja  harmaapapukaijan lähisukulainen Psittacus senegalensis.
Kaskeala
Kaskeala-nimisiä henkilöitä:
Bahriyan dynastia
thumb|290px|Bahriyan myöhäisaikana rakennettu moskeija Kairossa. Bahriyan dynastia tai Bahriyan mamelukit (arab. المماليك البحرية, al-Mamalik al-Bahariyya) oli mamelukkien dynastia, joka koostui enimmäkseen kiptšakeista ja joka aijubidit syrjäytettyään hallitsi Egyptiä ja osia Palestiinasta, Mesopotamiasta, Libyasta ja Sudanista 1250–1382. Heidät korvasi Burjien dynastia, joka samoin koostui mamelukeista.
Historia
Bahriyan mamelukit solmivat salaliiton ja murhasivat Turanshahin 2. toukokuuta. Ensimmäisen mamelukkisulttaanin Aybakin (1250–1259) aikana kurdit syrjäytettiin ja korvattiin turkkilaisilla. Mamelukkien ja Syyrian aijubidien sota päättyi 1253, kun valtapiireistä sovittiin.
Sulttaani Qutuz ja hänen adjutanttinsa Baibars voittivat 1260 mongolit Ain Jalutissa nyky-Israelissa, mikä oli näiden ensimmäinen tappio aikoihin. Samana vuonna Baibarsista tuli sulttaani Qutuzin tultua murhatuksi.
Mongolien ryöstettyä Bagdadin 1258 abbasidien kalifaatti heikkeni. Baibars muodosti uuden nukkekalifaatin Kairoon, saaden näin myös laillisuuden. Seuraavina vuosina Baibars kävi sotaa ristiretkivaltioita, assassiineja, mongoleita ja seldžukkeja vastaan. Baibars valtasi tärkeän Antiokian 1268, ja hyökkäsi myös Nubiaan ensi kertaa islamin historiassa ennen kuolemaansa 1277.
Sulttaani Qalawun kukisti kapinoivan Syyrian 1280 ja torjui mongolien uuden hyökkäyksen 1281, jota johti Abaqa. Hän myös valtasi uudestaan Tripolin 1289 ja hänen poikansa Khalil viimeisen ristiretkeläiskaupunki Akkon 1291.
Mongolit hyökkäsivät jälleen 1299 mutta kärsivät tappion neljä vuotta myöhemmin. Mamelukkisulttaanit koettivat neuvotella Kultaisen ordan kanssa, joka kääntyikin islamiin ja näin rauhoitti mongoleita. 1319 sulttaani Al-Nasir Muhammad nai mongoliprinsessan. Hänen diplomaattiset suhteensa olivat paljon aiempaa kattavammat, mukaan lukien Bulgarian, Intian ja Etiopian sekä paavin ja Aragonian ja Ranskan kuninkaat. Al-Nasir myös organisoi Aleksandrian Niiliin yhdistävän kanaalin jälleenkaivaukset. Hän kuoli 1341. 1349 Egyptiin ja Lähi-itään levisi Musta surma, joka aiheutti väestökadon.
Viimeinen Bahrien sulttaani al-Salih Salah Zein al-Din Hajji syrjäytettiin 1382 ja vallan otti kirkassialainen emiiri Barquq. Hänet lasketaan ensimmäiseksi Burjien dynastian jäsenistä. Al-Salih palasi 1390 mutta syrjäytettiin uudestaan.
Sotilasorganisaatio
thumb|250px thumb|280px|Bahrien valta laajimmillaan. Sininen merkitsee mongolien alueita. Bahriyan mamelukkien käyttämä armeijamalli voidaan karkeasti jakaa seuraaviin luokkiin;
Hägglund
Hägglund on muun muassa seuraavien henkilöiden sukunimi:
Yritys:
Junkers Ju 88
Junkers Ju 88 oli saksalaisen Hugo Junkersin perustaman Junkers Flugzeug- und Motorenwerke AG:n vuosina 1938–1945 valmistama kaksimoottorinen, kokometallirakenteinen syöksy- ja vaakapommituskone. Kone suunniteltiin alun perin nopeaksi vaakapommituskoneeksi ja syöksypommitusominaisuudet lisättiin vasta myöhemmin Espanjan sisällissodassa ensimmäisen kerran taisteluihin osallistuneen Junkers Ju 87:n menestyksen innoittamana. Konetta käytettiin koko toisen maailmansodan ajan pommitustehtävien lisäksi raskaana hävittäjänä, yöhävittäjänä, kaukotiedustelukoneena, panssarintorjuntakoneena ja torpedokoneena. Käyttäjinä olivat Saksan ilmavoimien lisäksi Suomen ilmavoimat sekä Romanian, Unkarin, Italian ja Ranskan ilmavoimat. Kone säilytti asemansa kaikilla rintamilla sodan loppuun asti, ja sitä pidetään yleisesti yhtenä toisen maailmansodan parhaista keskiraskaista pommittajista.
Prototyypistä tuotantoon
Saksan ilmailuministeriö RLM tilasi vuonna 1935 prototyypit Junkersilta, Messerschmittiltä ja Henscheliltä uuden pikapommittajan eli Schnellbomberin valmistusta varten. Saksan valtion hallinnassa Hugo Junkersin erottamisesta lähtien ollut Junkers oli kehittänyt etukäteen lähes valmiin suunnitelman kahta prototyyppiä varten. Lisäksi yhtiö omasi suurempien sarjavalmisteisten kone-erien valmistukseen riittävän tuotantokapasiteetin. Nämä seikat vaikuttivat RLM:n valintaan niin, että Messerschmittin suunnittelema Bf 162 (Messerschmitt Bf 110:n pommittajamuunnos) ja Henschelin suunnittelema Hs 127 hylättiin Junkersin suunnittelemien Ju 85:n ja Ju 88:n tullessa alustavasti valituksi.
Kesällä 1936 RLM hyväksyi lopullisesti suunnitelman Ju 88:sta ja tilasi kolme prototyyppiä, Ju 88 V1, V2 ja V3 (hyväksymättä jääneen Ju 85-suunnitelman pohjalta kehitettiin myöhemmin Ju 88 B:n ensimmäinen prototyyppi). Tunnuksen D-AQEN saanut prototyyppi Ju 88 V1 valmistui loppuvuodesta 1936, ja sen ensilento lennettiin 21. joulukuuta 1936. Prototyyppejä rakennettiin lopulta alkuperäisen kolmen asemesta kymmenen kappaletta, syynä ylimääräisiin prototyyppeihin oli RLM:ltä kesken kehitystyön tullut vaatimus koneen syöksypommituskyvystä. Vaatimuksen johdosta koneeseen oli suunniteltava ja asennettava syöksypommituksen vaatimat laitteet, kuten syöksyjarrut ja oikaisuautomatiikka.
Ensimmäinen syöksypommitusominaisuuksilla varustettu prototyyppi oli Ju 88 V4, varsinaisen sarjakoneen prototyyppi oli Ju 88 V6, tunnus D-ASCY. V6:n ensilento lennettiin 28. kesäkuuta 1938. Ensilennoilla havaittiin syöksypommitusominaisuuden lisäämisen heikentäneen koneen suorituskykyä niin että nopeus ja nousukyky olivat lopulta vain hieman keskinkertaista parempia. Tämä johtui rakenteen vahvistamisesta ja polttoaineen määrän ja aseistuksen lisäämisestä syntyneestä lisäpainosta. Ensimmäiset Ju 88 A-0 esisarjakoneet valmistuivat kesällä 1939 ja varsinaiseen sarjavalmistukseen (Ju 88 A-1) päästiin loppuvuodesta 1939. A-sarjan eniten valmistettu versio oli Ju 88 A-4. Myöhemmin kehitettiin raskas hävittäjä/yöhävittäjä, Ju 88 C, yöhävittäjä Ju 88 G sekä yli 60 muuta versiota alatyyppeineen. Kaikkiaan Ju 88-koneita rakennettiin noin 15 000 kappaletta. Valmistajina toimivat useat Junkers-yhtiön tehtaat eri puolilla Saksaa.
Päätuotantoversio, pommituskone Ju 88 A
pienoiskuva|Junkers Ju 88 vuonna 1940. Versioon tehtiin tuotannon aikana muutoksia vain vähän; ulkoisesti merkittävin muutos oli A-1-alatyypin käyttökokemusten perusteella pidennetty siipi, joka otettiin käyttöön alatyypissä A-5 (A-5 tuli tuotantoon ennen A-4:ää, Jumo 211-moottorien kehityksessä ilmenneiden ongelmien takia). Koneen kärkiväli kasvoi muutoksen myötä noin kaksi metriä, ja koneen vaikeahkoina pidetyt lento-ominaisuudet paranivat siipikuormituksen keventyessä. Alkuvuodesta 1941 saatiin käyttöön Jumo 211F- ja 211J-moottorit, ja varsinaisen päätuotantokoneen A-4:n tuotanto pääsi alkamaan. Tuotantolinjalla A-4:n rinnalla valmistettiin myöhemmin muun muassa nk. tropiikkiversiota A-4/Trop, jota käytettiin lähinnä Välimeren alueella.
Luftwaffe käytti A-versiota ensilinjan pommituskoneena koko toisen maailmansodan ajan. Taistelussa Britanniasta vuonna 1940 Ju 88 osoitti ensimmäisen kerran parhaat puolensa; panssarointi yhdistettynä nopeuteen ja hyviin lento-ominaisuuksiin tekivät siitä vaikean alasammuttavan. Koska Ju 88 oli suunniteltu syöksypommittajaksi, se kykeni pakenemaan hävittäjiä ottamalla lisää vauhtia syöksyssä. Sen heikkous oli heikko puolustusaseistus. Heinkel He 111 ja Dornier Do 17, joiden kanssa Ju 88 muodosti Luftwaffen pommitusvoimien selkärangan, kärsivät etenkin hitautensa vuoksi enemmän tappioita. Myöhemmin päiväpommitusten raskaiden tappioiden seurauksena myös Ju 88:n Britanniaan suuntautuneet lennot tapahtuivat öisin. Ensimmäinen varsinainen päärooli Ju 88:lla oli itärintamalla. Yleisintä ja eniten valmistettua alatyyppiä A-4:ää alkoi saapua yksiköihin keväällä 1941, ja syksyyn 1942 mennessä suuri osa itärintamalla taistelevista yksiköistä oli varustettu Ju 88 -kalustolla.
Ju 88 B
B-versio kehitettiin suunnitteluasteelle vuonna 1936 jääneen Ju 85:n pohjalta. Tarkoitus oli parantaa A-sarjan suorituskykyä entisestään muun muassa koneen nokkaa ja ohjaamon lasitusta muotoilemalla ja moottorien tehoa nostamalla sekä lisäämällä aseistusta. Moottoreina käytettiin BMW 801-tähtimoottoreita. Näillä muutoksilla suorituskyky parani, mutta koska samaan aikaan BMW-moottoreita tarvittiin myös Focke-Wulf Fw 190 -tuotantoon, ilmailuministeriö keskeytti tuotannon esisarjan jälkeen. Osa rakennetuista kymmenestä esisarjakoneesta lähetettiin itärintamalle myöhemmin tiedusteluyksiköiden käyttöön, loput toimivat testialustana kehitettäessä koneen seuraavaa versiota sekä myöhemmin Ju 88:n seuraajaa, Ju 188 -pommittajaa.
pienoiskuva|Pakkolaskun tehnyt Ju 88 C-6.
Raskas hävittäjä Ju 88 C
Saksan ilmailuministeriön vaatimuksesta Ju 88:sta suunniteltiin raskas hävittäjä, Ju 88 C. Versio pohjautui edeltävään B-muunnokseen. Version ensimmäiset alatyypit muunnettiin A-version koneista poistamalla nokan lasitus ja lisäämällä tilalle aseistusta, tyypillisesti yksi 20 mm tykki ja kolme 7,9 mm konekivääriä. Ju 88 C-4 oli ensimmäinen varsinainen sarjakone, Junkers Jumo 211 B-2-moottoreilla varustettuna. Alkusarjan koneita käytettiin Pohjanmerellä englantilaisten pinta-alusten tuhoamiseen, tosin vaihtelevalla menestyksellä, sekä maataistelukoneena muun muassa Puolan offensiivin aikana sekä myöhemmin itärintamalla. Englantiin suunnattujen yöllä tapahtuvien lentojen alkaessa syksyllä 1940 Ju 88 C:n alatyyppejä otettiin käyttöön yöhävittäjänä. Tämä kannatti, sillä kone osoittautui erinomaiseksi yöhävittäjäksi. Sen toimintamatka oli pitkä, aseistus oli raskas, ja lisäksi koneessa oli tilaa yöllä tapahtuvan toiminnan vaatimille laitteille, kuten tutkalaitteistolle. Ju 88 C:tä käytettiin sekä hyökkäykseen että puolustukseen. Brittiläisiä pommikoneita ammuttiin alas sekä kotikenttiensä läheisyydessä että silloin, kun ne olivat matkalla kohteeseensa.
Kaukotiedustelukone Ju 88 D
Etulinjakäytöstä poistuvan Dornier Do 17 P:n seuraajaksi kehitettiin vuoden 1940 alussa ilmakuvauskameroilla varustettu versio, Ju 88 D, joka oli käytännössä muunnettu A-sarjan koneesta poistamalla syöksyjarrut ja pommiripustimet sekä lisäämällä yksi polttoainesäiliö pommikuiluun. Koneita alkoi saapua tiedusteluyksiköille vuoden 1940 kuluessa. Version tuotanto loppui 1944, mutta koneita käytettiin sodan loppuun asti. Lentoja suoritettiin erityisesti laajoilla merialueilla sekä itärintamalla, joilla etäisyydet olivat pitkiä.
pienoiskuva|Ju 88 R-1 RAF:n museossa Hendonissa.
Yöhävittäjä Ju 88 G
G-versio oli ensimmäinen varsinainen yöhävittäjämuunnos. Vuonna 1943, liittoutuneiden yöpommitusten lisääntyessä, suunniteltiin pelkästään yötoimintaan tarkoitettu versio. Pommittajaversioissa ollut vatsavanna (johon oli asennettu konekivääriampujan kaksoiskonekiväärit) jätettiin pois, ja tilalle tuli eteenpäin ampuvaa tykkiaseistusta (4 × 20 mm MG 151/20) sisältänyt vanna. Esisarjaversiossa oli lisäksi kaksi MG 151/20 -tykkiä koneen nokassa. Ne jäivät kuitenkin pois tuotantoversiosta, koska niiden suuliekit sokaisivat ohjaajan hetkellisesti, mikä johti usein siihen, että kohteena ollut viholliskone jouduttiin etsimään uudelleen. Sarjan koneet varustettiin jo tehtaalla tutkavarustuksella, aluksi FuG 220 Liechtenstein -tutkalla ja myöhemmin malleilla FuG 227 Flensburg ja FuG 228 Liechtenstein. Useisiin koneisiin asennettiin Schräge Musik -aseistus, jossa koneen runkoon siiven takaosan kohdalle sijoitettiin kaksi MG 151/20 -tykkiä, jotka oli suunnattu etuviistoon 70 asteen kulmassa. Tähtäys suoritettiin yläviistotähtäimen avulla. Näin pystyttiin tulittamaan brittiläisten pommikoneiden heikoimmin suojattua aluetta eli koneen alapuolta. G-version alatyyppejä käytettiin sekä länsi- että itärintamalla sodan loppuun asti. Entistä tehokkaampien moottoriensa sekä edullisen siipikuormituksensa ansiosta Ju 88G oli tehokas yöhävittäjä, ja se syrjäyttikin sodan loppua kohti hitaammat yöhävittäjätyypit. Lukuisat yöhävittäjä-ässät, muun muassa Helmut Lent ja Heinz Rökker, saavuttivat ilmavoittoja Ju 88 G:llä.
Kaukotiedustelukone Ju 88 H
Pohjois-Atlantilla lennettäviin tiedustelulentoihin kehitettiin vuoden 1942 loppupuolella versio, joka pohjautui Ju 88 D:hen. Koneen runkoa pidennettiin 0,9 metriä siiven etupuolelta ja 2,3 metriä siiven takaa. Pidennettyyn runkoon asennettiin neljä polttoainesäiliötä, jotka nostivat käytettävän polttoaineen määrän noin 7 000 litraan. Lentomatka piteni A-version 3 200 kilometristä noin 5 000 kilometriin. Koneista poistettiin myös vatsavanna, ja miehistö väheni samalla kolmeen. Version koneissa käytettiin BMW 801- tähtimoottoreita. Vuosina 1942–44 valmistettiin versiota kahta eri alatyyppiä, tutkalla ja kameralaitteistoilla varustettua tiedustelukonetta H-1 sekä kuudella MG 151/20 -tykillä varustettua tiedustelevaa raskasta hävittäjäkonetta H-2. Version valmistusmäärät jäivät pieniksi: kumpaakin alatyyppiä rakennettiin vain 10 kappaletta. Näiden lisäksi kehitettiin vuonna 1944 kaksi uutta alatyyppiä, H-3 (tiedustelu) ja H-4 (hävittäjä), joissa koneen runkoa pidennettiin entisestään viidennen polttoainesäiliön lisäämiseksi. Näitä alatyyppejä valmistettiin kuitenkin vain muutamia eikä niitä toimitettu palveluskäyttöön. Myöhemmin niitä käytettiin Mistel-projektissa.
Ju 88 P
Vuonna 1943 venäläisten T-34-panssarivaunun uusien, paremmin panssaroitujen tyyppien nopea yleistyminen pakotti saksalaiset käyttämään panssarintorjuntaan myös ilma-asettaan. Ju 88 A-4:stä kehitettiin muunnos Ju 88 P, jonka alatyypeissä käytettiin muun muassa 75, 50 ja 37 mm:n panssarintorjunta-aseita. Lisääntynyt paino teki versiosta kömpelön, mistä syystä koneet siirrettiin vähitellen yöoperaatioihin.
Pommituskone Ju 88 S
Ju 88:n pommittajaversioista viimeinen, Ju 88 S, kehitettiin vuoden 1943 kuluessa. A-4-version koneiden käyttö ilman hävittäjäsuojaa (jota ei aina ollut saatavissa) liittoutuneiden uusimpia hävittäjiä vastaan aiheutti liikaa tappioita kesästä 1943 alkaen. Nopeamman ja ominaisuuksiltaan paremman version kehittämisessä käytettiin samaa peruskonstruktiota kuin A-4:ssä – muun muassa runko, siivistö ja peräsimet olivat samat. Esisarjan S-0 koneet varustettiin 1 700 hv:n BMW 801D -moottoreilla ja VDM-metallipotkureilla. Koneen nokkaa muotoiltiin virtaviivaisemmaksi, minkä lisäksi vatsavanna, syöksyjarrut ja oikaisuautomatiikka poistettiin. Myös puolustusaseistusta kevennettiin. Näillä muutoksilla koneen nopeus nousi 530 kilometriin tunnissa. Sarjatuotanto aloitettiin alatyypillä S-1, jossa moottorityypiksi vaihtui BMW 801G-2. Moottorit oli varustettu GM-1 -tehonlisäysjärjestelmällä, jolla moottorin tehoa saatiin hetkellisesti nostettua ruiskuttamalla moottoriin hapen ja typen sekoitusta (ilokaasua N2O). Laivuekäyttöön koneita alkoi saapua vuodenvaihteessa 1943–44. Vuoden 1944 kuluessa Luftwaffella alkoi kuitenkin olla pulaa koulutetuista lentäjistä ja polttoaineesta. Sitä paitsi tuotantoa keskitettiin yhä enemmän hävittäjien valmistukseen. Ju 88:n viimeiset päivisin operoivat versiot muuttuivat suorituskyvystään huolimatta vuoden 1944 lopulla käyttökelvottomiksi jo pelkästään liittoutuneiden ilmaylivoiman vuoksi.
Tiedustelukone Ju 88 T
S-version tullessa tuotantoon kehitettiin myös siihen pohjautuva tiedusteluversio korvaamaan vanhentuvaa D-versiota. Varustelu oli pääpiirteissään sama kuin S-versiossa, mutta ilman pommikuormaa tiedusteluversio oli nopeampi. Nopeuden ansiosta T-version koneita voitiin käyttää tiedustelutehtävissä sodan loppuun saakka.
Mistel
right|280px Sodan loppupuolella noin 250 Ju 88 -konetta muutettiin lentäviksi pommeiksi, joitten päälle kiinnitettiin Messerschmitt Bf 109 F-4- tai Focke-Wulf Fw 190 -hävittäjä. Hävittäjälentäjä lensi yhdistelmän kohteeseen ja irrottautui pommikoneesta suunnattuaan sen maaliinsa. Aluksi oli tarkoitus käyttää lähes loppuun lennettyjä, räjähdysaineella täytettyjä Junkerseja. Operatiivisessa käytössä kuitenkin käytettiin yleensä uusia pommikoneita, jotka oli varustettu tarkoitukseen suunnitellulla, koneen ohjaamon tilalle asennetulla 1 800 kilon räjähdekärjellä.
Jatkosota
pienoiskuva|LeLv 44:n Junkers Ju 88 A-4, JK-265 Saksasta Suomeen ostettiin alkuvuodesta 1943 24 kappaletta Ju 88 A-4 -konetta (tunnus Suomessa JK). Koneet (23 kappaletta, yksi tuhoutui matkalla Suomeen) sai käyttöönsä huhtikuussa Lentolaivue 44, jonka tukikohta sijaitsi Onttolassa Joensuussa. Laivue luovutti aiemmin käyttämänsä Bristol Blenheim -koneet Lentolaivue 42:lle. Ju 88:n Blenheim-konetta kehittyneemmän tekniikan vuoksi loput vuodesta 1943 kuluivat pääasiassa koulutukseen. Vain muutamia tiedustelu- ja pommitustehtäviä suoritettiin. Mainitsemisen arvoisia olivat erityisesti Lehdon partisaanikylän pommitus 20. elokuuta 1943 (ensimmäinen tehtävä koko laivueen voimin) sekä Lavansaaren lentokentän pommitus 18. syyskuuta 1943 (seitsemän laivueen JK-konetta vaurioitui pakkolaskuissa huonon sään takia). Kesällä 1943 havaittiin koneiden siivissä pommitussyöksyjen jälkeisten oikaisujen aiheuttamia muutoksia, minkä vuoksi koneista poistettiin syöksyjarrut ja siirryttiin alkuperäisistä 60-80 asteen syöksyistä 45 asteen liukupommituksiin. Tällä muutoksella haluttiin säästää kalustoa turhalta kulumiselta pommitustarkkuuden kuitenkaan kärsimättä. pienoiskuva|Junkers Ju 88A-4 [[Jyväskylän lentoasema|Luonetjärven lentokentällä huhtikuussa 1944.]]
Alkuvuoden 1944 merkittävimpiä pommitustehtäviä olivat Kasimovon lentokentän pommitus 9. maaliskuuta kuudella koneella sekä Petsnajoen moottorikelkkatukikohdan pommitus 22. maaliskuuta 11 koneella. 9. kesäkuuta alkanut Neuvostoliiton suurhyökkäys Karjalankannaksella työllisti koko Lentorykmentti 4:n, johon Ju 88 -koneilla operoinut Pommituslentolaivue 44 kuului. Pommituslentoja lennettiin kaikin käytettävissä olevin voimin useita kertoja päivässä, sään salliessa myös öisin. Lennot suuntautuivat aluksi Kuuterselän alueelle ja Kivennavalle sekä Viipurinlahdelle. Venäläisten hyökkäyksen edetessä lennettiin Talin-Ihantalan alueelle sekä Vuosalmelle. Suurhyökkäyksen aikana koneita käytettiin myös vaakapommituksiin, mikäli huono sää ei sallinut liukupommitusta.
Lapin sota
Lapin sodassa Pommituslentolaivue 44 kuului Lentoryhmä Sarkoon. Osaston JK-koneita käytettiin sekä tiedusteluun että pommituksiin. Huonon sään takia pommitukset suoritettiin pääsääntöisesti vaakapommituksina. Kohteina olivat useimmiten saksalaisten vetäytyvien joukkojen muodostamat autokolonnat. Ju 88 -koneen pitkä toimintamatka mahdollisti tiedustelulennot aina Pohjois-Norjan rannikolle asti. Näitä lentoja lennettiin etenkin vuonna 1945 varsinaisten pommitustehtävien vähentyessä. Viimeinen sotalento JK-koneilla lennettiin 4. huhtikuuta 1945. Kyseessä oli tiedustelulento ja koneena JK-268.
Sodan jälkeen
pienoiskuva|Junkers Ju 88 D:n ohjaamo JK-koneita käytettiin sodan jälkeen koulutuskalustona Kemissä ja Luonetjärvellä. Ilmavoimien kalustoluettelosta koneet poistettiin vuonna 1948. Kaikki jäljelle jääneet koneet romutettiin, viimeiset 1950-luvun alkupuolella. Keski-Suomen ilmailumuseossa on näytteillä JK-koneessa käytetty Jumo 211 -moottori. Suomen ilmailumuseossa Vantaalla on näytteillä Ju 88 -koneen ohjaamolasituksen rakenteita, jotka ovat Saksan Luftwaffen yksilöstä. Liperin Tutjunniemessä nostettiin pommilastissa veteen syöksyneen Suomen ilmavoimien Ju 88:n osia ja räjähteitä syksyllä 2008. Järvestä löytyi lentokoneen konetykki, neljä lentopommia, ammuksia ja muuta sotaromua. Lentokoneen toinen moottori on nostettu, puhdistettu ja esillä Pohjois-Karjalan museossa Joensuussa.
Andrei Vasilevski
Andrei Andrejevitš Vasilevski (s. 25. heinäkuuta 1994 Tjumen, Venäjä) on venäläinen jääkiekkomaalivahti, kaksinkertainen Stanley Cup-voittaja ja maailmanmestari, joka pelaa NHL-joukkue Tampa Bay Lightningissa. Isokokoisen Vasilevskin vahvuuksiin kuuluu peittävyys, jalkavoimat ja poikittaisliikkeet. Häntä pidetään yhtenä maailman parhaista maalivahdeista.
Seuraura
Vasilevski on Salavat Julajev Ufan kasvatti. Vuosina 2009–2013 hän pelasi MHL-junioriliigaa Tolpar Ufassa. Vasilevski siellä ensimmäiset minuuttinsä kaudella 2010–2011, jolloin hänellä oli liigan paras torjuntaprosentti (93,7 %). Vasilevskin kasvattajaseura Salavat Julajev Ufa varasi hänet koko KHL:n varaustilaisuuden seitsemäntenä pelaajana vuonna 2011. Vuotta myöhemmin Tampa Bay Lightning varasi Vasilevskin ensimmäisellä kierroksella 19. pelaajana NHL:n varaustilaisuudessa 2012. Hänestä tuli kaikkien aikojen pienimmällä numerolla NHL:ään varattu venäläismaalivahti (Jevgeni Rjabtšikov varattiin 21. pelaajana vuonna 1994). Samana kesänä Vasilevskin varasi myös OHL-joukkue Mississauga Steelheads 69. pelaajana CHL:n varaustilaisuudessa, mutta hän ei kuitenkaan koskaan siirtynyt joukkueeseen.
Huhtikuun 2014 lopulla Vasilevski teki kaksivuotisen jatkosopimuksen Ufan kanssa, mutta vain noin viikkoa myöhemmin hän teki kuitenkin kolmivuotisen tulokassopimuksen Tampa Bay Lightningin kanssa. Seura lähetti Vasilevskin syksyn 2014 harjoitusleirin päätteeksi AHL-joukkue Syracuse Crunchin vahvuuteen. Hänet valittiin 14. joulukuuta 2014 liigan viikon maalivahdiksi. Vasilevski debytoi Lightningin NHL-joukkueessa 16. joulukuuta 2015 vieraissa Philadelphia Flyersia vastaan. Hän torjui Lightningin 1–4-voittoon päättyneessä ottelussa 23 kertaa ja valittiin kolmostähdeksi. Helmikuussa 2015 seura päätti nostaa Vasilevskin loppukaudeksi NHL-joukkueensa vahvuuteen, kun Lightning kauppasi kakkosmaalivahtinsa Jevgeni Nabokovin oikeudet siirtolistan kautta San Jose Sharksiin. Vasilevski torjui NHL-uransa ensimmäisen nollapelin 3. maaliskuuta 2015 Buffalo Sabresia vastaan. Hän torjui Lightningin 3–0-voittoon päättyneessä ottelussa 28 kertaa ja valittiin ottelun ykköstähdeksi.
Vasilevski pelasi kauden 2014–2015 aikana NHL:ssä 16 runkosarja- ja neljä playoff-ottelua. Lightning eteni aina Stanley Cup -finaaleihin saakka, joissa Vasilevski sai ykkösmaalivahti Ben Bishopin nivusvaivojen myötä Chicago Blackhawksia vastaan tililleen kaksi ottelua. Toisessa finaaliottelussa 6. kesäkuuta 2015 hänet vaihdettiin Bishopin tilalle kaksi kertaa kolmannen erän aikana, kun Bishop ei onnistunut pelaamaan ottelua loppuun. Lightning voitti ottelun 3–4 ja Vasilevskistä tuli ensimmäinen kesken ottelun vaihdettu maalivahti keväällä 1928 pelanneen Lester Patrickin jälkeen, joka on torjunut joukkueen Stanley Cup -finaaliottelun voiton. Hän paikkasi Bishopin loukkaantumista myös neljännen finaaliottelun ajan, jolloin Lightning hävisi Blackhawksille vieraissa lukemin 2–1. Mestaruus meni lopulta Blackhawksille otteluvoitoin 4–2.