cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
KMPlayer
DirectShow-, QuickTime-, RealPlayer-, Winamp- ja MPlayer-arkkitehtuurit
Vaikka KMP perustuukin DirectShow-rakenteeseen, sen hybridirakenne tukee sisäisellä logiigalla myös Winamp, RealPlayer & QuickTime komponentteja. KMP pystyy käyttämään myös MPlayerin koodekkikirjastoa joidenkin formaattien toistoon, vaikkei sitä enää juurikaan tarvita. KMP:n hybridirakenne yhdistää tehokkaasti toisiinsa erilaiset DirectShow suodattimet, Winampin sisääntulo ja DSP lisäosat sekä lukuisat sisäiset suodattimet.
Lisäksi KMPlayer pystyy selaamaan DVD-valikkoja käyttäen useiden muiden DVD-ohjelmistojen komponentteja, sekä vaihtoehtoisesti näyttämään tekstitykset käyttäen ulkoisia tekstitysten lataajia kuten DirectVobSub & DivXG400.
TV-virittimet ja kaukosäätimet
KMPlayer tukee sisäisesti Analogisia WDM ja Digitaalisia BDA viritinlaitteita sekä WinLirc/uICE yhteensopivia infrapuna-kaukosäätimiä.
Lisäosat
KMPlayer tukee winamp2/5:n sisääntulo-, DSP-, efekti-, ja visualisaatio-lisäosia, sekä joitakin yleisiä lisäosia KMPlayer tukee sisääntulo-, DSP/efekti-, ja visualisaatio-lisäosia, sekä joitakin Winamp v2/5:n yleisiä lisäosia. Ennen käyttöä, käyttäjän tulee kuitenkin määrittää lisäosan polku ja asetukset.
KMP+ Palvelualusta
KMP+ on palvelualusta jonka kautta käyttäjät voivat katsoa streemaamalla netistä elokuvia, televisiokanavia, musiikkivideoita ja 3D videoita, sekä pelata Flash-pelejä, yms. Se toimii samalla myös video- ja musiikki-kirjastona Albumitaide-osionsa kautta.
Historia
Alun perin Kang Young-Hueen kehittämä KMPlayer julkaistiin ensimmäistä kertaa 1. lokakuuta 2002. Se käännettiin englanniksi vuosien 2004 ja 2005 välillä ja suomeksi vuonna 2008. Foorumeilla ilmoitettiin 5. maaliskuuta 2008 Pandora TV:n ostaneen KMPlayerin edellisen vuoden elokuussa. Samalla ilmoitettiin, että KMP tulee pysymään ilmaisohjelmana. 8. maaliskuuta 2011 foorumeilla ilmoitettiin, että KMPlayer on eriytynyt Pandora TV:stä ja KMPmedia tulee jatkamaan kehitystä ja kehittämään kaupallisia multimediapalveluja KMPlayerin kautta. 9. joulukuuta 2011 KMPmedia julkaisi uuden palvelualustan nimeltä KMP+, jonka kautta käyttäjät voivat streemata videoita ja musiikkia sekä pelata pelejä. KMPmedia mainitsi myös lehdistötiedotteessaan, että siihen tullaan lähitulevaisuudessa lisäämään sosiaalisia-, pilvi- ja 3D-palveluja.
Arvostelut
Softpedian Ionut Ilascu antoi KMPlayerille 4/5 tähdestä, sekä Softpedia Pick palkinnon vuonna 2008. CNETin Seth Rosenblatt arvosteli KMPlayerin vuonna 2008, antaen sille 5/5 tähdestä. Lifehacker listasi vuonna 2009 KMPlayerin yhtenä viidestä parhaasta videosoittimesta ja nimesi sen windowsin parhaaksi videosoittimeksi vuonna 2011. . Myös Gizmo's Freewaren George J. ja FileClusterin Mihai Matei antoivat KMPlayerille 5/5 tähdestä vuonna 2011.
Neljä naista
thumb|250px|Hans (Reimas) ja Marja (Kara) katselevat puutarhaa opintojensa lomassa. Neljä naista on suomalainen draamaelokuva vuodelta 1942. Serpin saman nimiseen näytelmään perustuva elokuva kertoo tarinan Timeliuksen ja Karlssonin perheistä. Aikajana ulottuu vuodesta 1914 vuoteen 1938. Neljän naisen nykyhetkestä, syksystä 1938 siirrytään takaumin 1910-, 1920- ja 1930-luvun vuosiin, jolloin vähitellen paljastetaan perheiden monimutkaisia sukulaisuussuhteita. Tarinan ytimessä on nuori Marja Kauria, joka elokuvan alussa tuo omaperäisellä tavalla ilmi suhteensa varakkaaseen Timeliusten sukuun. Vastapuolena on Agda Timelius, joka ei hyväksy Marjaa, eikä varsinkaan tämän suhdetta Hans Timeliukseen. Konflikteja tasoittavat Marjan äiti Iida Karlsson ja Marjan Henrik-sedän vaimo Karin Timelius. Neljä naista sai elokuvateattereissa kohtalaisen hyvät katsojaluvut. Televisiossa se esitettiin ensi kerran 28. huhtikuuta 1962, ensimmäisellä televisioesityksellä oli 390 000 katsojaa.
Juoni
Tapahtumat panee liikkeelle Päivän Sana -lehden kuvatekstin "painovirhepaholainen". Siinä toimittaja Marja Kauria esitellään nimellä Marja Timelius, eli hänen annetaan ymmärtää olevan edesmenneen asessori Walter Timeliuksen tytär. Eniten tilanteesta järkyttyy Walterin vanhapiikasisko Agda Timelius. Hän menee Päivän Sanan toimitukseen Marjan puheille ja vaatii selitystä. Käy ilmi, että painovirhe ei ollut vahinko, vaan tahallinen teko, josta Marja ottaa vastuun. "Painovirheen" ovat tahoillaan panneet merkille myös Walterin veli, professori Henrik Timelius ja tämän vaimo Karin Timelius sekä Marjan äiti Iida Karlsson. Elokuvan nykyhetki on syksy 1938 ja tapahtumien taustaa aletaan valottaa takaumin, ensin mennään ajassa 22 vuotta taaksepäin.
Henrikin ja Karinin pojalla Hans Timeliuksella on seitsenvuotissyntymäpäivä vuonna 1916. Hans on tätinsä Agdan silmäterä ja täti tuo veljenpojalleen arvokkaan lahjan. Vastakohtana Timeliusten yläluokkaiselle elämälle näytetään Iidan eloa pesulanpitäjänä ja Marjan yksinhuoltajana. Maalari Eemel Karlsson kosii Iidaa ja on valmis Marjan huoltajaksi. Siirrytään vuoteen 1914. Tuolloin Iida on Walter Timeliuksen taloudenhoitaja. Walterilla ja Iidalla on suhde, jonka tuloksena syntyy Marja. Iida kuitenkin torjuu Walterin kosinnan 1914, mutta suostuu Eemelin kosintaan 1916. Iidalle ja Eemelille syntyy poika, Ville. Eemelin terveys alkaa reistailla ja hän kuolee 41-vuotiaana huhtikuussa 1927. Walter tarjoaa Iidan perheelle taloudellista tukea.
Vuonna 1931 Iida kuulee radiosta uutisen apteekkari Walter Timeliuksen kuolemasta 58 vuoden iässä. Tuolloin hän paljastaa Marjalle, että Walter oli tämän isä. Marja ja Iida kutsutaan Walterin perunkirjoitukseen, jossa asessori tunnustaa Marjan tyttärekseen ja määrää Iidalle maksettavaksi kolmesataatuhatta markkaa. Samalla Marja tutustuu serkkuunsa Hansiin, joka valmistelee väitöskirjaansa. Myös Marja innostuu uudelleen opiskelusta, vaikka hän oli hieman aiemmin päättänyt lopettaa koulunkäynnin. Hän oli erittäin hyvä kansakoulussa, joten tie jatko-opinnoille on avoin. Hans ja Marja alkavat viihtyä erinomaisesti toistensa kanssa. Järkyttynyt Agda-täti osoittaa tyytymättömyytensä veljenpoikansa ja veljentyttärensä läheisistä väleistä. Eräänä jouluna Timeliusten maatilalla Agda lähestulkoon käskee Marjaa välttämään Hansia, jotta tämä voisi keskittyä väitöskirjaansa. Sivujuonena näytetään Villen sopeutuminen sisarpuolensa hienoon sukuun, postimerkkeilystä kiinnostunut poika ystävystyy Henrikin kanssa.
Marja kirjoittaa ylioppilaaksi vuonna 1934 ja Hansista tulee tohtori vuonna 1935. Agda järkyttyy nähdessään Marjan ja Hansin suutelevan toisiaan Hansin juhlissa. Täti lahjoittaa veljenpojalleen huomattavan summan, jotta tämä pääsisi kolmeksi vuodeksi opiskelemaan Yhdysvaltain yliopistoihin. Keväällä 1938 Agda saa järkytyksekseen selville, että Marja ja Hans ovat olleet säännöllisessä kirjeenvaihdossa Hansin Amerikan-vuosien ajan ja että Hans aikoo palata Suomeen suunniteltua aiemmin. Agda ottaa kovat keinot käyttöön tukahduttaakseen Marjan ja Hansin suhteen: Hän tulee tapaamaan Marjaa ja kertoo tälle, että Hans on oikeasti Walterin poika eli Marjan velipuoli. Agda kertoo tarinan saksalaisesta kotiopettajattaresta, jolla oli romanssi Walterin kanssa ja romanssin hedelmänä syntyi Hans. Hän vannottaa Marjaa olemaan kertomatta asiasta Hansille. Marja lopettaa kirjeenvaihdon Hansin kanssa. Lisäksi Agda valehtelee Hansille, että Marjalla on epämääräisiä tuttavuuksia. Hans päättelee Marjan unohtaneen hänet ja alkaa lähentyä Bostonissa tapaamaansa amerikansuomalaista kaunotarta, Maryä. Samaan aikaan Suomessa Marja kertoo murheistaan Karinille, joka sanoo, että Agda on puhunut silkkaa palturia Hansin syntyperästä. Karin myöntää, että hän ja Henrik eivät ole Hansin biologiset vanhemmat, mutta hän ei kuitenkaan paljasta vielä koko totuutta Marjalle.
Kuvausajat ja -paikat
Neljä naista kuvattiin 29. huhtikuuta 1941 – 17. kesäkuuta 1941. Jatkosota keskeytti kuvaukset puoleksi vuodeksi. Kuvauksia jatkettiin joulukuussa 1941, ja ne päättyivät 23. tammikuuta 1942. Osa kesäkohtauksia piti siksi muuttaa talvikohtauksiksi. Elokuvaa kuvattiin Helsingissä Tähtitornin vuorella, Eteläsatamassa ja Malmin lentoasemalla. Sisäkuvat otettiin Munkkisaaren ja Salmisaaren studioilla. New Yorkin kaupunkimaisemat esitettiin valokuvin.
Arviot
Aikalaisarvioissa Neljän naisen saama vastaanotto oli melko suopea. Aamulehdessä todettiin elokuvan kuuluvan kotimaisten elokuvien parhaimmistoon, minkä perustana on hyvä käsikirjoitus, tarkka ohjaus ja varsinkin liiallisesta tuotannollisesta runsaudesta johtuvan hutiloinnin karttaminen, jolloin Suomessa voidaan valmistaa kohtuullisen laadukkaita elokuvia. Runsas takaumien käyttö jakoi aikalaiskriitikoiden mielipiteet. Uudessa Suomessa pidettiin ajassa taaksepäin kulkemista osin epäluontevana. Paula Talaskivi arvioi Helsingin Sanomissa takaumarakenteen onnistuneeksi ja tarinaa selventäväksi. Näyttelijöistä erityisesti Emma Väänäsen roolityötä kiitettiin. Suomen Sosialidemokraatissa kiitettiin Väänäsen kyenneen puhaltamaan vaatimattoman pesijän osaan sellaisen elävän hengen, joka ei jätä katsojaa kylmäksi. Ylipäätään elokuvan naisrooleja pidettiin vakuuttavina, kun taas miesroolit koettiin pinnallisiksi ja psykologisesti hatariksi.
Huomioita
Serpin nelinäytöksinen näytelmä Neljä naista sai ensi-iltansa Helsingin Kansanteatterissa 23. helmikuuta 1939. Elokuvasovitukseen kirjoitettiin näytelmän henkilöiden lisäksi vielä roolihahmot Eemel Karlsson, Walter Timelius, tohtori Lind ja Mary Bell. Neljä naista oli vaarassa tuhoutua jo ennen ensi-iltaansa: Suomi-Filmin laboratoriossa syttyi tulipalo, joka oli hävittää elokuvan negatiivin, mutta se pelastui kuin ihmeen kautta.
Harvey Kurtzman
Parhaiten Kurtzman tunnetaan Mad-lehden toisena perustajana. Hän on kuuluisa myös pitkäaikaisesta satiirisarjakuvasta Little Annie Fanny, jota hän ja Will Elder tekivät Playboy-lehteen vuosina 1962–1988.
Oulun kristalliyö
Oulun "kristalliyö" oli perjantain ja lauantain välinen yö 10.–11. elokuuta 1990, jolloin nuoriso mellakoi Oulun keskustassa. Paikalla oli enimmillään arviolta tuhat 12–20-vuotiasta nuorta. Mellakoijat hakkasivat ja kivittivät poliiseja, kaatoivat poliisiautoja ja murtautuivat liikkeisiin särkien ikkunoita ja varastaen omaisuutta. Alussa alivoimainen poliisi joutui perääntymään, mutta vahvistuksia saatuaan kukisti mellakan muutaman tunnin päästä.
Alku
Mellakan sanotaan alkaneen kahden nuoren välisestä nujakasta, jota pysähtyi seuraamaan suuri joukko muita nuoria. Poliisi saapui rauhoittamaan tilannetta ja nosti autoon kovakouraisesti nuorten mielestä syyttömän. Toisaalla samaan aikaan poliisi otti kiinni Anttilaan murtautuneen nuoren, mihin nuorisojoukko myös puuttui. Nuoret hyökkäsivät poliisin kimppuun, joka ampui varoituslaukauksia ja pakeni. Paikalle saapui melko nopeasti noin tuhat nuorta.
Mellakka
Mellakka kesti useita tunteja, ja sen painopiste oli Isokadulla. Ikkunoita särjettiin, liiketiloissa käytiin, ja niistä varastettiin tavaraa. Useita ihmisiä loukkaantui lievästi erilaisissa yhteenotoissa. Paikalle saapunut poliisi joutui aluksi liian vähälukuisena vetäytymään nuorison tieltä. Poliisit pelkäsivät henkensä puolesta. Pahin vaihe kesti noin tunnin. Poliisiautoja runneltiin, ja joitakin poliiseja muun muassa uhkailtiin. Poliisi ampui yön aikana kaksi varoituslaukausta ja pyysi puolustusvoimilta virka-apua omaisuuden suojelemiseen sekä harkitsi virka-apupyynnön tekoa myös mellakan rauhoittamiseen. Poliisi kutsui apua naapurikunnista. Poliiseilla ei ollut mellakkavarusteita. Mellakoijien joukko oli jo harventunut, kun poliisi eteni etelästä keskustaan. Monia nuoria pakeni, kun sana lähestyvästä poliisiketjusta tuli. Jäljelle jääneet löivät poliiseja ja heittelivät kiviä heitä kohden. Eräs komisario sai kiven päähänsä. Pidätyksiä tehtiin lopulta yli 40.
Syy
Kristalliyön tapahtumiin johtaneet syyt ovat jääneet epäselviksi. Paikalla ollut nuoriso ei jälkikäteen osannut oikein selittää käyttäytymistään. Eräs Hannes Mäntyrannan haastattelema nuori sanoi tapahtumista kuitenkin muun muassa seuraavaa:
Seuraukset
Viikonlopun jälkeen Oulun päättäjät ilmoittivat pyrkivänsä tosissaan siihen, ettei sattuneen kaltaisia mellakoita enää koettaisi. Kaupungin nuorisotoimenjohtaja peräänkuulutti lisää voimavaroja nuorisotyöhön ja enemmän vaihtoehtoja vapaa-ajanviettoon. Koulutoimenjohtaja puolestaan ihmetteli, miten nuorimpien viikonlopun tapahtumiin osallistuneiden lasten vanhemmat yleensä sallivat näiden olla kaupungilla vielä niinkin myöhäiseen vuorokaudenaikaan.
Ségala
Ségala on maalaiskunta ja sen keskuskylä Kayesin alueen Kayesin piirissä Malissa. Se sijaitsee Krigoujoen varrella 60 kilometriä Kayesista itään. Kunnassa on 25 800 ja keskuskylässä 2 500 asukasta (vuonna 2009).
Ségalan kunta rajoittuu lounaassa Kayesin alueen Diamoun, luoteessa Colimbinén, Maréna Diombougoun ja Séro Diamanoun, koillisessa Marintoumanian ja Kouniakaryn sekä kaakossa Bafoulabén piirin Tomoran, Sidibélan ja Bafoulabén kuntiin. Se on pinnanmuodostukseltaan tasankoa. Väliaikaisia jokia ovat Kirgou, Bodedji, Kanako ja Bagoré-kollé ja tulvajärviä Goundoumbé, Djoungo ja Djinkoulou. Ainoa pysyvä järvi on Magui. Seutu kuuluu Sahelin vyöhykkeeseen.
Kuntaan kuuluu 20 kylää. Asukkaat ovat soninkeja, fulbeja, khasonkoja ja bambaroita.
Ségalan kautta kulkee Kayesin ja Bamakon välinen maantie RN1. Seudun pääelinkeinot ovat maanviljely ja karjanhoito. Tärkeimmät viljelykasvit ovat hirssi, maissi, durra, maapähkinä, maissi, lehmänpapu, okra, bataatti ja vihannekset. Kotieläimiä ovat naudat, lampaat ja vuohet. Lisäksi harjoitetaan kalastusta, käsityöammatteja ja kaupankäyntiä.
Harry Schell
Harry Lawrence O'Reilly Schell (29. kesäkuuta 1921 Pariisi, Ranska – 13. toukokuuta 1960 Silverstone, Englanti, Yhdistynyt kuningaskunta) oli yhdysvaltalainen kilpa-autoilija. Schellin vanhemmat olivat myös kilpa-autoilussa voittaineita: Laury Schell ja Lucy O'Reilly.
Schell kuoli Silverstone Circuit -radalla ajetulla BRDC International Trophy -kilpailun harjoituksissa vuonna 1960. Kilpailu ei kuulunut Formula ykkösten MM-sarjaan.
Toiseen maailmansotaan Schell osallistui muun muassa Suomen ilmavoimien konekivääriampujana.
Ecuadorin–Perun sota
Ecuadorin–Perun sota oli lyhyt aseellinen yhteenotto Ecuadorin ja Perun välillä maiden kiistellyllä rajalla 16 päivän ajan heinäkuussa 1941. Selvästi ylivoimaiset perulaiset pakottivat Ecuadorin vetäytymään ja maa luopui suurista osista vaatimiaan aleuita Rio de Janeirossa solmitulla rauhalla vuoden 1942 tammikuussa.
Rauha ei päättänyt maakiistoja kokonaan, vaan lopulliseen ratkaisuun päästiin vasta vuonna 1998 vielä kahden yhteenoton jälkeen.
Tausta
thumb|vasen|Tilanne vuonna 1936. Peru ja Ecuador kuuluivat molemmat aikanaan Espanjan siirtomaa-alueisiin Etelä-Amerikassa. Siirtomaa-aikana rajoja ei oltu piirretty kovin tarkasti. Peru ja Ecuador olivat kuitenkin itsenäistyttyään solmineet keskenään Mosquera-Galdiano-sopimuksen vuonna 1823, jolla maat vahvistivat siirtomaahallinnon aikaiset rajansa. Vuosina 1829 ja 1830 solmittiin edelleen sopimuksia, jotka takasivat Ecuadorille pääsyn Amazonjoelle. Sopimuksista huolimatta aluekiistoja syttyi seuraavien vuosikymmenten aikana. Vuosina 1859–1860 käytiin myös yhteenottoja. Vuonna 1924 molemmat maat suostuivat rajakiistojensa ratkaisuun välitystuomion kautta. Välitystuomio eli Ulloa-Viteri-sopimus määritteli valtioille kuuluneet alueet vuonna 1936, perustuen maiden sen hetkiseen hallintaan kiistellyillä alueille. Ecuador ei hyväksynyt välitystuomiota, koska Perun katsottiin 1800-luvun aikana vallanneen Ecuadorille kuuluneita alueita. Jännitteet kasvoivat ja vuonna 1940 Peru miehitti useita kohteita maiden vastaisella rajalla keskittäen alueelle myös sotilaitaan, tykistöä ja lentokoneita.
Sota
thumb|Perun ilmavoimien kone pommituslennolla Ecuadorissa. Avoimet yhteenotot Perun ja Ecuadorin välillä alkoivat 5. heinäkuuta 1941. Ei ole täysin selvää, kumpi osapuoli syyllistyi sodan ensimmäisiin laukauksiin. Perun asevoimat olivat selvästi vastustajaansa paremmin varustettuja ja koulutettuja. Peru käytti ilmavoimiaan Ecuadorin ilmapommituksissa ja sen joukot toteuttivat Etelä-Amerikan sisäisissä sodissa ensi kertaa myös laskuvarjojoukkoja. Selvästi alakynnessä olevat Ecuadorin joukot joutuivat vetäytymään. Perun ilmavoimien iskut ulottuivat aina Ecuadorin pohjoisosien kyliin saakka ja Perun etenevät joukot alkoivat jo uhata maalle tärkeää Guayaquilin satamaa. Sotatoimet kestivät yhteensä vain 16 päivää ja lopulta Ecuadorin oli pyydettävä rauhaa.
Seuraukset
Perun ja Ecuadorin välisen sodan virallisesti päättänyt rauha allekirjoitettiin ulkoministerien kokouksessa Rio de Janeirossa 15–28. tammikuuta 1942. Maailmanpoliittinen tilanne oli muuttunut Japanin Yhdysvaltoja vastaan tekemän Pearl Harbourin iskun myötä. Ecuadorin ja Perun välinen konflikti haluttiin sivuttaa mahdollisimman nopeasti ja Ecuadoria painostettiin suostumaan alueluovutuksiin. Maan ulkoministeri Julio Tobar Donoson allekirjoitti Rion sopimuksen, jolla maa menetti lähes puolet pinta-alastaan. Kokoa Ecuadorin luovuttamalla alueella oli 77 700 km² ja alue sijaitsi Marañón ja Napojokien välillä. Ecuadorin presidentti Arroyo del Río arvosteltiin sopimuksen johdosta, mutta hänen onnistui säilyttää asemansa aina vuoteen 1944 saakka. Rauha ei päättänyt maiden rajakiistoja lopullisesti. Yhteenottoja kätytiin vielä myöhemmin vuosina 1981 ja 1995. Lopullinen sopimus maiden rajasta saatiin aikaan vasta 26. lokakuuta 1998.
Gallipolin taistelu
Gallipolin taistelu käytiin ensimmäisessä maailmansodassa Ison-Britannian ja Osmanien valtakunnan välillä 19. helmikuuta 1915 – 9. tammikuuta 1916.
Tausta
pienoiskuva|vasen|Gallipolin kartta. Linjat osoittavat miten pitkälle liittoutuneet pääsivät.
Dardanellien salmella on antiikin ajoista saakka ollut suuri taloudellinen ja sotilaallinen merkitys, sillä se tarjoaa meritien Välimereltä Mustallemerelle ja Istanbuliin. Salmi on 61 kilometriä pitkä ja kapeimmillaan vain noin 1 500 metriä leveä. Kapeikon länsirannalla on Gallipolin niemimaa, jonka ylängöltä on mahdollista hallita koko taistelukenttää. Itärannalla on Anatolian mäkinen maasto. Pitkän rantaviivan vuoksi Gallipolin puolustaminen on kuitenkin vaikeaa, sillä vihollisen laivasto voi helposti hyökätä niemimaan puolustajien sivustaan tai häiritä huolto- ja viestintäyhteyksiä.
Osmanien valtakunta liittyi ensimmäiseen maailmansotaan marraskuussa 1914 keskusvaltojen puolella. Sodan ensimmäisinä kuukausina turkkilaiset tekivät hyökkäyksiä Kaukasiassa ja Siinailla. Niiden epäonnistuttua aloite siirtyi ympärysvalloille, jotka alkoivat suunnitella Dardanelleihin suuntautuvaa sotilasoperaatiota. Operaation tarkoituksena oli vähentää Venäjään Kaukasuksen rintamalla kohdistuvaa painetta, avata huoltoreitti Länsi-Euroopasta Mustallemerelle ja pakottaa Osmanien valtakunta rauhaan.
Ympärysvallat
Yhdistyneen kuningaskunnan poliittinen johto oli harkinnut salmen valloittamista jo vuosina 1904–1911, mutta maavoimien ja laivaston asiantuntijat olivat vastustaneet sitä. Tammikuun 2. päivänä 1915 hallitus päätti kuitenkin ryhtyä yritykseen. Päätös ei ollut yksin brittien, vaan siihen vaikuttivat suuriruhtinas Nikolain pyynnöt länsivaltojen avusta osmanien vastaisessa sodassa.
Egyptiin koottiin Dardanellien hyökkäystä varten suuri määrä sotilaita, joiden komentajaksi asetettiin kenraali Ian Hamilton. Suurin osa joukoista oli brittiläisiä, mutta joukossa oli myös ranskalaisia. Hyökkäyslaivastoon kuului 16 brittiläistä ja ranskalaista taistelulaivaa sekä lukuisia pienempiä aluksia. Laivat olivat kuitenkin enimmäkseen vanhentunutta kalustoa, joka ei enää soveltunut varsinaisiin meritaisteluihin. Laivastoa komensi brittiläinen amiraali Sackville Carden, jonka tilalle tuli myöhemmin John de Robeck.
Keskusvallat
Kaukasiassa, Siinailla ja Mesopotamiassa kärsityistä tappioista huolimatta Traakiaan oli sijoitettuna lukuisia turkkilaisia divisioonia. Niiden toimintakyky vaihteli kuitenkin huomattavasti. Armeijan vakinaiset divisioonat olivat tehokkaita, mutta sotaa varten muodostetuilta joukko-osastoilta puuttui koulutusta ja kokemusta. Divisioonien ja armeijakuntien johto oli enimmäkseen pätevää, mutta pääesikunta oli keväällä 1915 sekasortoisessa tilassa. Sotaministeri Enver pašša ja laivastoministeri Djemal pašša halusivat hallinnollisten tehtävien lisäksi osallistua varsinaisten sotatoimien johtamiseen. Apunaan heillä oli saksalaisia neuvonantajia, jotka jättivät asemansa Konstantinopolissa ja siirtyivät Enverin ja Djemalin mukana rintamalle. Myös viestiyhteydet ja huolto olivat puutteelliset, mikä johti tehottomuuteen ja tarvikepulaan.
Turkkilaiset olivat tehneet suunnitelmia Dardanellien puolustamiseksi jo Balkanin sotien 1912–1913 aikaan. Vielä kesällä 1914 alueen puolustus oli kuitenkin melko heikko. Tykistö oli suurelta osin vanhentunutta, linnoitukset huonossa kunnossa ja ammuksista ja muista varusteista pulaa. Saksalaiset olivat tietoisia ongelmista ja lähettivät turkkilaisten avuksi noin 500 rannikkopuolustuksen ja linnoitustöiden asiantuntijaa. Heitä johti vara-amiraali Guido von Usedom. Kuninkaallinen laivasto tulitti Dardanellien suulla sijainneita linnoituksia 3. marraskuuta 1914. Hyökkäyksellä ei ollut suurempaa sotilaallista merkitystä, mutta se osoitti turkkilaisille, että Dardanellien puolustuksen laiminlyönti oli vaarallista. Alueelle lähetettiin suuria miesvahvistuksia ja nykyaikaista tykistöä. Tieverkostoa ja puolustusasemia parannettiin, ja sotilaat alkoivat harjoitella maihinnousulta puolustautumista.
Dardanellien puolustus oli jaettu kolmeen vyöhykkeeseen. Uloin vyöhyke koostui kahdesta linnoituksesta kapeikon molemmilla rannoilla, ja sen 20 raskasta ja keskiraskasta tykkiä olivat enimmäkseen vanhentuneita. Keskimmäisellä vyöhykkeellä oli 20 enimmäkseen kevyttä ja korkean tulinopeuden tykkiä, joiden tarkoitus oli estää vihollisen miinanraivaajien toiminta salmessa. Sisimmällä vyöhykkeellä oli 76 tykkiä, joista 70 raskaita. Monet niistä olivat kuitenkin vanhoja, eikä ammuksia ollut riittävästi.
Laivasto-operaatio
Gallipolin taistelu alkoi laivaston ampumalla tykistötulella 19. helmikuuta 1915. Huonon sään vuoksi pommitus jouduttiin keskeyttämään ja se alkoi uudelleen vasta 25. helmikuuta. Samalla nousi maihin pioneerijoukkoja, joiden oli määrä tuhota vihollisen asemia, mutta huonon sään vuoksi operaatio keskeytyi jälleen.
Turkkilaiset olivat miinoittaneet Gallipolin niemimaan ja Anatolian välisen kapeikon, ja salmi oli suojattu tykistöllä. Ympärysvaltojen sotasuunnitelmat ja johtoporras olivat epäpäteviä, ja hyökkäyksen hitaan edistymisen vuoksi turkkilaisilla oli hyvin aikaa valmistella ja vahvistaa alueen puolustusta. Lisäksi ympärysvaltojen miinanraivaajien miehistö koostui siviileistä, jotka olivat haluttomia vaarantamaan henkeään. Vaikeuksista huolimatta ympärysvaltojen laivasto tuhosi vähitellen uloimmat puolustusasemat.
Amiraali de Robeck määräsi 18. maaliskuuta laivastonsa eteenpäin, purkamaan miinakentät ja tuhoamaan kapeikkoa vartioivan turkkilaistykistön. Turkkilaisten vastatuli oli tehokasta, mutta heidän ammusvarastonsa alkoivat loppua, mitä de Robeck ei kuitenkaan tiennyt. Ranskalainen taistelulaiva Bouvet ajoi miinaan ja upposi muutamassa minuutissa, jolloin laivasto joutui paniikkiin ja kärsi miinojen räjähdyksissä lisää tappioita. Kaikkiaan kolme taistelulaivaa upposi ja lisäksi kolme vahingoittui pahoin. Merimiehiä kuoli yli 700. Laivasto vetäytyi ja kieltäytyi jatkamasta ilman maavoimien apua.
Maihinnousu
Maihinnousun ajankohdaksi sovittiin huhtikuu. Joukot ryhmittyivät ensin Límnoksen saarella.
Umpikujan myötä kuninkaallisen laivaston päällikkö John Fisher riitautui Churchillin kanssa. Fisher vaati sotaretken päättämistä ja Gallipolista vetäytymistä muttei saanut tukea poliittiselta johdolta ja erosi vastalauseena Churchillin toiminnalle.
Elokuun 6. päivänä tehtiin uusi maihinnousu Suvlan lahdella, muutama kilometri ANZACin maihinnousupaikasta pohjoiseen. Ympärysvaltojen joukot etenivät aluksi nopeasti, mutta pian taistelu jähmettyi asemasodaksi myös pohjoisessa. Kävi ilmeiseksi, etteivät ympärysvallat voisi voittaa taistelua, ellei alueelle lähetettäisi suuria lisäjoukkoja.
Vetäytyminen
Syyskuussa 1915 Hamiltonin tilalle asetettiin kenraaliluutnantti Charles Monro, joka kehotti vetäytymään Gallipolista ja luopumaan koko operaatiosta. Marraskuussa sotaministeri Herbert Kitchener vieraili Gallipolissa ja asettui tukemaan Monron näkemystä. Alueelta vetäydyttiin vaiheittain, ja viimeiset ympärysvaltojen joukot poistuivat Gallipolista 9. tammikuuta 1916.
Lopputulos
Gallipolin operaatio oli hyökkääjän näkökulmasta lähes täydellinen epäonnistuminen, joka sai ympärysvallat vaikuttamaan sotilaallisesti kyvyttömiltä. Maihinnousu ei lainkaan yllättänyt vihollista, ja miestappiot nousivat satoihin tuhansiin. Kalusto oli riittämätöntä ja olosuhteisiin sopimatonta, eikä ammuksia ollut riittävästi.
Britanniassa Gallipolin nöyryytykset johtivat H. H. Asquithin liberaalihallituksen kaatumiseen ja David Lloyd Georgen johtaman koalitiohallituksen muodostamiseen. Sotaretken pääarkkitehti Churchill joutui eroamaan hallituksesta ja siirtyi Ranskaan, missä hän komensi jalkaväkipataljoonaa.
Jälkimaine
Gallipolin taistelu muistetaan erityisesti Turkissa, Australiassa ja Uudessa-Seelannissa. Kaikissa kolmessa maassa siitä on tullut keskeinen osa kansakunnan historiallista itseymmärrystä. Turkissa Çanakkalen kapeikon meritaistelu on ensimmäisen maailmansodan ehkä tunnetuin tapahtuma. Australiassa ja Uudessa-Seelannissa Gallipolin taistelun muistoksi vietetään vuosittaista ANZAC-päivää.
Amfiaraos
Amfiaraos oli kreikkalaisessa mytologiassa Argoksen kuningas ja Zeuksen tietäjä. Hän oli Oikleen ja Hypermnestran poika, melampodidien sukujuuresta. Amfiaraos esitetään ajoittain myös Apollonin poikana, mikä juontaa juurensa hänen oraakkelimaisista kyvyistään. Puolisonsa Erifylen kanssa hän sai lapset Amfilokhos, Alkmaion, Eurydike, Demonassa ja Alkmene.
Kalydonin metsäkarjun metsästys
Kalydonissa, kuningas Oineuksen valtakunnassa, riehui metsäkarju. Tämän vuoksi hän kutsui sankarit kasaan ympäri koko Kreikan osallistumaan villipedon jahtiin. Myös Amfiaraos osallistui Kalydonin metsästykseen ja osui karjua nuolellaan silmään sen jälkeen kun Atalante oli sitä ensin haavoittanut. Meleagros, Oineuksen poika, lopulta kukisti pedon.
Argonauttien seikkailu
Amfiaraos osallistui Apollodoroksen mukaan argonauttien retkeen, joka nosti hänet Kreikan sankareiden joukkoon. Apollonios Rhodioksen teoksessa Argonautika hän ei kuitenkaan jostain syystä esiinny.
Seitsemän Thebaa vastaan
Amfiaraos oli Adrastoksen lanko, joka oli myös Argoksen kuningas biantidien sukukunnasta. Yhdessä kuningas Ifiksen kanssa nämä kolme kuningasta hallitsivat Argoksen maita.
Polyneikes, jonka veli Eteokles oli rikkonut sopimuksensa hallita tämän kanssa vuorovuosin Thebaa, pakeni Argokseen Adrastoksen luokse, joka lupasikin auttaa tätä saamaan Theban valtaistuimen itselleen. Amfiaros ei ollut halukas osallistumaan sotaretkeen, koska hän tiesi ennalta saavansa surmansa sen aikana. Polyneikes kuitenkin lahjoi Erifylen Harmonian kultaisella kaulaketjulla taivuttelemaan miehensä osallistumaan taisteluun
Hyökkäyksen aikana Amfiaraos johti joukkoa, joka taisteli Proitidian portilla. Kun Melanippos oli haavoittanut Tydeusta kuolettavasti, Pallas Athene halusi kiirehtiä auttamaan häntä ja tekemään hänet kuolemattomaksi. Amfiaraos kuitenkin vihasi Tydeusta, koska piti tätä koko sodan aloittajana, ja huomatessaan jumalattaren aikeet katkaisi Melanippoksen pään ja antoi sen Tydeukselle. Tämä halkaisi saamansa kallon ja söi aivot sen sisältä. Tämä puolestaan kammoksutti Pallas Athenea niin, että hän muutti mielensä ja Tydeus kuoli haavoihinsa.
Toinen sotapäällikkö, Kapaneus, julisti rynnistäessään muurille, ettei edes Zeus pystyisi häntä estämään siten saaden Zeuksen kääntämään selkänsä hyökkääjille. Amfiaraos Zeuksen tietäjänä tunnisti tämän ja käänsi valjakkonsa paetakseen. Myös Adrastos pakeni sotajoukkoineen. Amfiaraosta seurasi kuitenkin theebalainen urho Periklymenos, joka saavutti hänet Ismenoksen matalikolla. Säästääkseen tietäjänsä kunniattomalta lopulta Zeus halkaisi maan salamallaan, jolloin maa nielaisi Amfiaraoksen vaunuineen, hevosineen ja vaununajajineen päivineen tullakseen nostetuksi jumalien joukkoon.
Kultti
Amfiaraoksen pyhäköstä käytettiin nimitystä Amfiaraion tai Amfiareion. Pääkulttipaikka oli Oropoksen Amfiaraion, jossa harjoitettiin ennustamista ja parantamista. Kulttiin kuului keskeisenä uhritoimitus ja tämän jälkeen nukkuminen pyhäkössä. Kultti saattoi olla thebalaista alkuperää. Myös Ateenassa ja Rhamnuksessa oli vähemmän tunnetut Amfiaraionit.
EIR
EIR tai Eir tarkoittaa seuraavia asioita:
CHEP
CHEP on maailmanlaajuisesti toimiva yritys, joka tarjoaa kuormalavojen vuokrauspalvelua. CHEPin toimintamallissa yritys ulkoistaa kuormalavatoimintansa CHEPille, jolta se vuokraa tarvitsemansa lavat lavojen vaihtojärjestelmään osallistumisen sijaan.
Lavojen vaihtojärjestelmässä tavara luovutetaan vastaanottajalle lavoineen ja tavarantoimittaja saa tilalle vastaavan määrän tyhjiä, vastaavan tasoisia lavoja. Järjestelmässä lavojen liikkeitä eli lavavelkoja yritysten välillä seurataan kuormalavakuitein. Vuokrauspalvelussa palveluntarjoaja vastaa lavojen toimittamisesta asiakasyritykselle sekä niiden noutamisesta kuljetusketjun lopusta. Palveluntarjoaja seuraa lavojen liikkeitä ja huolehtii lavojen kunnosta ja korjauksista. Ulkoistettu palvelu säästää asiakasyrityksen resursseja ja selkeyttää logistiikan kustannusrakennetta.
CHEPin valikoimaan kuuluvat puiset ja muoviset kuormalavat, varttilavat tuotteiden esillepanoa varten sekä suurpakkaukset (IBC, Intermediate bulk container) suurten tuotemäärien kuljetukseen. CHEPin tuotteet tunnistaa niiden sinisestä väristä ja yrityksen logosta.
Suurin osa CHEPin asiakkaista toimii valmistavassa teollisuudessa ja vähittäiskaupassa.
Historia
CHEP sai alkunsa toisen maailmansodan aikana Australiassa toimineesta Allied Materials Handling Standing Committee (AMHSC) -organisaatiosta, jonka maan hallitus perusti hoitamaan liittoutuneiden tavarantoimituksia mahdollisimman tehokkaasti.
Kun sota päättyi 1945 ja amerikkalaiset lähtivät Australiassa sijainneista tukikohdistaan, he jättivät jälkeensä suuren määrän tavarankäsittelyyn liittyviä laitteita ja tarvikkeita, kuten kuormalavoja. Australian liittovaltion (engl. the Commonwealth of Australia) hallitus päätti jatkaa organisaation toimintaa tukeakseen maan sodanjälkeistä kansantaloutta. Organisaation nimeksi tuli Commonwealth Handling Equipment Pool eli CHEP.
Vuonna 1949 maan uusi, liberaalipuolueen johtama hallitus yksityisti toiminnan ja antoi luvan organisaation myynnille. Nimi lyheni muotoon CHEP.
Brambles Limited -konsernin perusti Walter Edwin Bramble vuonna 1875. Brambles osti CHEPin 24.4.1958. Brambles (ASX: BXB) on listattu Australian pörssissä (Australian Securities Exchange). CHEPin lisäksi Bramblesiin kuuluu kaksi muuta liiketoimintayksikköä: uudelleenkäytettäviä muovikuljetuslaatikoita vuokraava IFCO sekä tiedonhallintapalveluita tarjoava Recall.
Estrid Ott
Estrid Ott (14. toukokuuta 1900 Kööpenhamina – 19. toukokuuta 1967 Roskilde) oli tanskalainen kirjailija.
Teoksia
Lottien mukana Suomen sodassa (Med Lotterna bag Fronten, 1940) , Pikkulotta Salli (Sally Smaalotte, 1940) , Lofotin Liisa ,Poika etsii kotia ja Poika uudella tiellä.
Euroopan investointirahasto
Euroopan investointirahasto (EIR) on Euroopan unionin rahoitusinstituutio, joka on erikoistunut pienten ja keskisuurten yritysten riskirahoitukseen ja takuujärjestelyihin. Rahasto pyrkii toteuttamaan yhteisön tavoitteita, ja riskirahoituksen avulla se pyrkii tukemaan erityisesti uusia ja innovatiivisiä pk-yrityksiä. EIR ei anna rahoitusta suoraan yrityksille, vaan se toimii esimerkiksi pankkien ja muiden rahoituslaitosten kautta.
Laitoksen pääosakkeenomistaja on Euroopan investointipankki. Sen myöntämän riskipääomarahoituksen vuotuiseksi määräksi on arvioitu noin 500–700 euroa. EIR käyttää omia tai EIP:n tai EU:n sille luovuttamia varoja. Se toimii EU:n jäsenvaltioissa sekä Turkissa, Islannissa, Liechtensteinissa ja Norjassa.
Tapio Wirkkala
Tapio Veli Ilmari Wirkkala (2. kesäkuuta 1915 Hanko – 19. toukokuuta 1985 Helsinki) oli suomalainen muotoilija ja kuvanveistäjä. Wirkkalaa pidetään Suomen uudenaikaisen taideteollisuuden johtavana hahmona. Suomalaisen taideteollisuuden sodanjälkeistä kultakautta aina 1960-luvulle asti onkin kutsuttu ”Wirkkalan kaudeksi”.
Wirkkala suunnitteli useita klassikoksi nousseita esineitä, kuten Kantarelli-maljakon, seteleitä Suomen Pankille sekä Koskenkorva- ja Finlandia-vodkapullot. Erityisen tunnetuiksi ovat tulleet Wirkkalan Iittalalle suunnittelemat lasiastiat. Suosituin näistä on ehkä Ultima Thule -sarjan lasisto. Wirkkala oli Milanon triennaalin moninkertainen voittaja. Hänelle myönnettiin Pro Finlandia -mitali vuonna 1955 ja akateemikon arvo vuonna 1972. Wirkkalan ja hänen vaimonsa Rut Brykin taiteellista perintöä vaalii Tapio Wirkkala Rut Bryk Säätiö. Vuonna 2011 TWRB Säätiö talletti tuhansia esineitä sisältävän kokoelmansa Espoon modernin taiteen museolle. Museossa on kokoelmasta pysyvä, vuosittain vaihtuva pienoisnäyttely näyttelykeskus Weegeen aulassa, Wirkkala-kabinetiksi nimetyssä tilassa.
Elämä
Wirkkala syntyi Hangossa 1915. Hän kävi kuusi luokkaa Töölön yhteiskoulua. Isä Ilmari Wirkkala oli hautausmaa-arkkitehti, äiti Selma (o.s. Vanhatalo) harrasti puunveistoa. Myös sisar Helena Korvenkontio ja veli Tauno Wirkkala olivat taiteilijoita.
Vuonna 1933 Wirkkala pääsi Taideteollisuuskeskuskouluun koristeveistolinjalle, jossa hän opiskeli 1933–1936. Taideteollisuuskeskuskoulua kävivät samaan aikaan Ilmari Tapiovaara, Armi Ratia ja Birger Kaipiainen. Jatkosodassa Tapio Wirkkala palveli upseerina Äänisen Rannikkoprikaatissa ja voitti muistomerkinsuunnittelukilpailussa I palkinnon, 12 vuorokauden loman suunniteltuaan Äänisen Rannikkoprikaatin kaatuneiden aseveljien muistoksi pystytettävän patsaan. Kaipiainen esitteli Taidehallin klubilla vuonna 1944 Wirkkalalle kollegansa Rut Brykin. Kaipiainen oli mukana myös Kolin-matkalla, jonka aikana Wirkkala ja Bryk kihlautuivat. Taiteilijapari avioitui vuonna 1945. He saivat kaksi lasta, Sampsa (Sami) Tuomas syntyi vuonna 1948 ja Maaria Piritta vuonna 1954. Lapsetkin ovat taiteellisesti lahjakkaita: Sampsa on sisustusarkkitehti ja Maaria taiteilija.
Wirkkala valmistui 1936 koristeveistäjäksi Taideteollisuuskeskuskoulun veisto-osastolta. Alkuvaiheessa hän toimi myös mainospiirtäjänä. Sota keskeytti lupaavasti alkaneen veistäjän- ja piirtäjäntyöt. Iittalan lasitehtaalle avautui työpaikka vuonna 1946, kun Wirkkala voitti tehtaan taidelasisarjan suunnittelukilpailun. Seuraavana vuonna tuli voitto Suomen Pankin uusien setelien suunnittelukilpailussa.
Wirkkala toimi Taideteollisen oppilaitoksen taiteellisena johtajana ja opettajana vuosina 1951–1954. Iittalan lasitehtaan muotoilijana ja taiteellisena johtajana hän toimi 1960-luvulla. Italialaiselle Veninin tehtaalle hän suunnitteli lasia ja posliinia, samoin saksalaiselle Rosenthalille 1960-luvulla.
Wirkkala suunnitteli käyttöesineitä muun muassa Ahlström Oy:lle, Airamille, Kultakeskus Oy:lle, Lapin puukolle ja Orakselle. Hän suunnitteli muun muassa vuonna 1951 Milanon IX triennaalin Suomen osaston, joka palkittiin grand prix’llä. Wirkkala toimi useiden muidenkin taideteollisuusnäyttelyiden näyttelyarkkitehtina. Vuonna 1956 hän suunnitteli Suomen lasiteollisuuden 275-vuosinäyttelyn, vuonna 1961 Ornamon 50-vuotisnäyttelyn ja vuonna 1979 Suomen Käsityön Ystävien 100-vuotisnäyttelyn. Suomen lasimuseon tilat hän suunnitteli vuonna 1981. vasen|pienoiskuva|Tapio Wirkkala Iittalan lasitehtaalla Wirkkala oli monipuolinen taiteilija, joka käytti materiaaleinaan lasia, puuta, posliinia, metallia ja muovia. Hänen varhaiset veistoksensa olivat muun muassa sotien jälkeisiä kaatuneiden muistomerkkejä. Vaikka Wirkkala tunnettiin erityisesti muotoilijana, hän tutustui jo 1940-luvun lopulla lentokonevaneriin, josta tuli hänen veistostensa päämateriaali. Hän oli myös tunnettu näyttelyarkkitehti ja graafinen suunnittelija.
Työskennellessään teollisena muotoilijana Kankaan paperitehtaalla Wirkkala teki vuonna 1960 paperikoneen parimetrisen pienoismallin, joka löytyi vuonna 2011 sattumalta tehdasrakennuksesta, joka oli siirtynyt Jyväskylän kaupungin omistukseen. Keski-Suomen museo luetteloi ja kerää pienoismalliin liittyvän aineiston. Pienoismallin tarkoitus ei ole tiedossa.
Wirkkala on haudattu Hietaniemen hautausmaan Taiteilijainmäelle samalle paikalle puolisonsa Rut Brykin kanssa.
Designesineitä
pienoiskuva|Ultima Thule
Ultima Thule -sarja
Ultima Thule -lasisarjalle on tunnusomaista jäätä muistuttava pinta. Lasit tehdään puumuoteissa, jotka kärventyvät sulan lasimassan kuumuudesta. Näin esineisiin tulee joka valmistuskerralla erityispiirteitä ja yksilöllisyyttä.
Tapio-karahvi
pienoiskuva|Tapio Wirkkala suunnitteli Tapio-lasiston vuoden 1954 Milanon triennaaliin. Asiakkaiden toivomuksesta vuonna 1983, pari vuotta ennen kuolemaansa, Wirkkala täydensi sarjaa suunnittelemalla siihen karahvin. Wirkkala oli suunnitellut Iittalan lasitehtaalle aikaisemminkin karahveja. Vuonna 1962 tuotantoon olivat tulleet karahvit, joilla ei ollut mitään erityistä nimeä, vain tuotantonumero. Tällaisia olivat karahvit numero 2512 ja 2513 sekä 2515 ja 2516. Näitä karahveja ei enää valmisteta, mutta Tapio-karahvi on edelleen tuotannossa.
Tapio-karahvin tullessa markkinoille sen muoto herätti paljon huomiota. Karahvit olivat tuohon aikaan yleensä melko suoraviivaisia, kun taas Tapio-karahvi on muotoiltu loivalinjaiseksi. Karahvin leveä pohja yhdistyneenä kapeaan suuhun oli erikoista. Karahvin katsottiin olevan aikaansa edellä, koska muoto mahdollisti erityisesti punaviinin hyvän dekantoitumisen. Karahvin korkkiosassa on ilmakupla, joka on kehitetty taidelasin tuotannossa. Sarjatuotantoon se otettiin vasta Tapio-lasiston yhteydessä. Ilmakupla puhalletaan niin sanotulla tikkupuhallusmenetelmällä. Menetelmässä vesi höyrystyy ja muodostaa lasimassan sisään ilmakuplan, kun märällä puutikulla pistetään lasimassaan. Karahvit eivät ole lasiston menekkituotteita, mutta niillä on omat ihailijansa. Erityisen suosittu Tapio-karahvi ja -lasisto on ollut Saksassa ja Japanissa.
Tapio Wirkkalan Lapin Puukko
Lapin Puukko Ky valmisti vuosina 1977–1978 kolmea erilaista Wirkkalan puukkomallia. Kaksi niistä oli ponsikahvaisia, mallit Wirkkalan ponsipuukko ja Wirkkalan väistinponsipuukko, sormisuojalla ja ilman. Molempia valmistettiin saman verran, 2 800 kpl, eli yhteensä 5 600 kpl.
Palkintoja ja kunnianosoituksia
Tapio Wirkkalan mukaan on nimetty Tapio Wirkkalan puisto Helsingin Arabianrannassa.
Näyttelyt
Wirkkalan syntymän satavuotisjuhlan kunniaksi järjestettiin vuoden 2015 aikana näyttelyitä muun muassa Ateneumin taidemuseossa, Designmuseossa ja Suomen lasimuseossa. Toukokuussa 2016 Espoon modernin taiteen museo Emmassa avautui näyttely Rut Brykin töistä.
Saksalainen keräilijä myi Rosenthal-kokoelmansa Suomeen Kaustisen Kulttuuri -nimiselle yritykselle, joka asetti kokoelman näytteille kesäkuusta 2015 alkaen Kaustiselle. Kokoelmaan kuuluu 411 esinettä.
Aake Kalliala
Aarne Elis ”Aake” Kalliala (s. 5. lokakuuta 1950 Heinola) on suomalainen näyttelijä.
Kalliala on valmistunut Teatterikorkeakoulusta 1980-luvun alussa. Kalliala teki 1980- ja 1990-lukujen taitteessa yhteistyötä Pirkka-Pekka Peteliuksen kanssa. Kalliala aloitti näyttelijänuransa Spede Pasasen elokuvien sivuroolien näyttelijänä 1980-luvun alussa. Hän on toiminut myös laulajana ja levyttänyt muun muassa albumit Aake presidentiksi ja Mikset jätkä itke.
Kallialan oli tarkoitus näytellä veljen rooli 2021 tekeillä olleessa Mielensäpahoittaja-elokuvassa, mutta rooli peruuntui hänen loukkaannuttua onnettomuudessa.
Kotikadussa Kalliala näytteli Mauri Alhoa.
Lähteet
7 Päivää nro 23/2014
Helsinki Graduate School of Economics
Helsinki Graduate School of Economics (Helsinki GSE) on taloustieteen huippuyksikkö Suomessa. Sen tehtävänä on turvata tohtorikoulutus kaikilla keskeisillä taloustieteen osa-alueilla. Yksikön toteuttamisesta vastaavat Aalto-yliopisto, Helsingin yliopisto ja Svenska Handelshögskolan. Yksikön avajaiset järjestettiin 24. lokakuuta 2018 Helsingin yliopiston juhlasalissa.
Valtion taloudellinen tutkimuskeskus, Suomen Pankki sekä opetus- ja kulttuuriministeriö olivat mukana tukemassa yksikön perustamista.
Maaliskuussa 2018 GSE:n akateemiseksi johtajaksi valittiin Otto Toivanen ja koulutuksesta vastaavaksi johtajaksi Hannu Vartiainen.
Autobahn A16 (Sveitsi)
Reitti
A16 kulkee Juravuoriston poikki Ranskasta Keski-Sveitsiin. Tie alkaa Ranskan rajalta Belfortin eteläpuolelta, tieltä N1019, päättyen Biel/Bienneen moottoritielle A5. A16 kulkee kansallisen valtatien N16 reittiä.
A16:n pituus on 85 kilometriä. Tie on 2–4-kaistainen. Tie kulkee Juran ja Bernin kantonien alueella.
Rakentaminen
Moottoritietä A16 rakennettiin 30 vuotta vuodesta 1987 vuoteen 2017. Tien rakentamiskustannukset olivat 6,5 mrd. Sfr eli noin 75 milj. frangia kilometriltä. Tietä onkin moitittu kalliiksi varsinkin, kun ottaa huomioon tien liikennemäärät: vuonna 2016 vuotuinen vuorokausikeskiarvo oli Bielin päässä La Heuttessa 17 500 ajoneuvoa ja Ranskan päässä Belfortissa 5 500 ajoneuvoa. Toisaalta rakentaminen on ollut hankalan maaston takia työlästä. Tie kulkee kolmanneksen matkastaan tunnelissa, joita on lähes 30.
Nuket
Nuket on vuonna 1986 perustettu tamperelainen post punk -henkinen rockyhtye.
Nuket on jatkoa vuotta aikaisemmin perustetulle Pyhät Nuket -yhtyeelle sen jälkeen kun yhtye vaihtoi laulusolistia ja lyhensi nimensä muutosta korostaakseen. Alkuperäinen laulaja Vivian Bardot, alias Lazze, alias Lateri, poistui yhtyeestä ja uusi vokalisti Calle Hyötynen tuli hänen tilalleen. Samalla yhtyeestä lähti basisti Miki Wuolle ja alkuperäinen kosketinsoittaja Make Saari siirtyi hänen tilalleen basistiksi. Entinen Riistetyt-yhtyeen kitaristi Perry Wilenius liittyi myös yhtyeeseen, ja yhtyeen soundi muuttui kahden kitaran ansiosta aikaisempaa kitaravetoisemmaksi. Vanhoista jäsenistä Make Saaren lisäksi yhtyeeseen jäivät kitaristi ja yhtyeen pääasiallinen kappaleiden kirjoittaja Rike Jokela sekä rumpali Jaska Ahonen. Molemmat muusikot soittivat aikaisemmin myös Riistetyissä, Rike sitä ennen Bastardsissa ja Jaska Kaaoksessa.
Make ja Perry jättivät Nuket ja tilalle tulivat Timpa Laine bassoon ja Janne Jyrkänkoski toiseen kitaraan. Jaskan jälkeen rumpaleina nähtiin vielä Ari Toikka ja Lacu Lahtinen sekä Jannen jälkeen kitarassa Daffy Terävä, joka myöhemmin soitti pitkään Yön kokoonpanossa. Vuonna 2007 niin ikään entinen Nuket-rumpali Ari Toikka liittyi Yöhön. Timpa Laine on taas toiminut muun muassa Hanoi Rocksin basistina.
Yhtyeen tunnetuimpia ja soitetuimpia kappaleita ovat ”Askeleet”, ”Eksyneet sankarit” ja ”Kun vielä nuori olla voi” sekä ”Tuhlaajapoika” ja ”Syyskuu”, jotka levytettiin Pyhät Nuket -nimen aikana.
Varsinaisista albumeista yhtyeen neljäs On maantiellä mittaa jäi Pyhät Nuket / Nuket -porukan viimeiseksi. Sen jälkeen yhtyeeltä on ilmestynyt vielä muutamia koosteita studion ylijäämämateriaaleista sekä jo 1980-luvun lopulla kesken jäänyt Tähtisumua-levy, josta löytyy myös television Rockstopissa esitetty ”Mary-Rosvon Blues”. Yhtyeen viimeinen kappale ”Kissat” on peräisin 1990-luvulta. Sitä ei ole koskaan levytetty, mutta se on esitetty muutamalla keikalla.
2018-2019 Nuket heräsi henkiin, treenasi tosissaan, palasi asian ytimeen punk-juurilleen ja teki muutaman keikan innostuneen ison yleisön edessä. Seuraavana vuonna pandemia pysäytti kaiken ja myös Nuket vaikeni.
Synkkyydestä syntyi kuitenkin uutta musaa ja 2023 Nuket levytti pitkästä aikaa uuden biisin ”Elämä kostaa”, jonka Rike Jokela ja Jouni Hynynen (Kotiteollisuus) kirjoittivat yhdessä: Hynynen sanoitti Jokelan sävellyksen. Yhtye pyysi Jouni Hynystä myös feattaamaan biisiin, mistä seurasi kahden toisiaan täydentävän miesäänen, Kallen ja Jounin, vahva duetto.
”Elämä kostaa” julkaistiin vanhaan tapaan Propaganda Recordsin kautta. Biisin tuotti Juri Seppä ja bassoa levyllä soittaa Tuomas Wäinölä. Kannet ovat Juho Juntusen käsialaa. Single on julkaistu digitaalisesti kaikilla alustoilla.
Valkea talo
Valkea talo on useiden kuulojärjestöjen yhteinen monitoimitalo Helsingin Haagan kaupunginosassa. Rakennuksen omistavat Kuurojen Liitto, Kuuloliitto, Kuurojen Palvelusäätiö ja Kuulovammaisten Lasten Vanhempien Liitto. Talo valmistui vuonna 1987, ja sen suunnitteli arkkitehtiprofessori Jaakko Laapotti.
Valkeassa talossa on ravintola, uimahalli, auditorio sekä muita kokoustiloja ja järjestöjen toimitiloja. Siellä sijaitsee myös Kuulo-Auriksen kuntoutuskeskus, Humanistinen ammattikorkeakoulu ja Kuurojen kansanopisto. Kuurojen museo järjestää talossa näyttelyitä.
Moottoritorpedovene Tuima
Tuima (T 4) oli Suomen merivoimien Taisto-luokan moottoritorpedovene.
Valmistus
Vene rakennettiin Turun Veneveistämöllä 1943 ja sen suunnitteli italialaisten esikuvien mukaan insinööri Jarl Lindblom, joka suunnitteli alustyypin pohjarakenteen osin uudelleen merikelpoisuuden parantamiseksi nopeuden kärsimättä, ja tulos ylittikin odotukset.
Palvelus
Vene oli jatkosodassa pääasiassa laivueen komentajan, Mannerheim-ristin ritarin kapteeniluutnantti (myöh. vara-amiraali) Jouko Pirhosen komentoveneenä. Alus oli veneistä ainoa, johon ehdittiin ennen sodan loppua saada torpedoputket siihen asti käytettyjen heittimien tilalle.
Alus muutettiin vuonna 1945 Pariisin rauhansopimuksen mukaisesti moottoritykkiveneeksi ja sellaisena se palveli, kunnes se poistettiin palveluksesta 1. helmikuuta 1964 ja myytiin. Partiopoikalippukunta Turun Sinikotkat ry:n omistamana vene oli Neptunuksena meripartiolaisten koulutuskäytössä vuoteen 1980.
Pennsylvanian osavaltionyliopisto
thumb|Old Main, yliopistohallinnon päärakennus [[University Park (Pennsylvania)|University Parkin keskuskampuksella.]] Pennsylvanian osavaltionyliopisto (kutsutaan usein nimellä Penn State) on yliopisto Pennsylvaniassa, Yhdysvalloissa. Yliopistossa on 24 kampusta, jotka sijaitsevat eri puolilla Pennsylvanian osavaltiota. Se on opiskelijamäärältään Yhdysvaltojen kymmenen suurimman yliopiston joukossa.
Kiinalainen ARWU-yliopistoranking arvioi yliopiston pääkampuksen tieteellisten näyttöjen perusteella maailman huippuyliopistojen listalla 2021 sijaluokkaan 101-150.
Yllämme giljotiini
Yllämme giljotiini (Reign of Terror tai Black Book) on Anthony Mannin ohjaama yhdysvaltalainen draamaelokuva vuodelta 1949. Sen tarina sijoittuu Ranskan vallankumouksen niin sanottuun terrorin aikaan.
Charles Darwin
Charles Robert Darwin (12. helmikuuta 1809 – 19. huhtikuuta 1882) oli englantilainen luonnontieteilijä, joka esitti kokoamaansa tieteelliseen todistusaineistoon nojaten kaikkien eliölajien kehittyneen ajan saatossa yhteisestä kantamuodosta luonnonvalinnaksi nimetyn prosessin kautta.
Darwinin kehittämää teoriaa, joka kuvaa luonnossa historian saatossa tapahtunutta evoluutiota, kutsutaan evoluutioteoriaksi. Jo Darwinin aikainen tiedeyhteisö ja suuri yleisö hyväksyivät todeksi eliöiden muuttumisen evoluutiossa, mutta teoria luonnonvalinnasta hyväksyttiin evoluution päälähtökohdaksi vasta 1930-luvulla. Samalla se oli pohjana synteettiselle evoluutioteorialle. Darwinin tekemien löytöjen voidaan sanoa luoneen pohjan koko nykyiselle biologialle, sillä ne antavat loogisen selityksen elämän monimuotoisuudelle.