cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
JPMorgan Chase
pienoiskuva|vasen|upright|JPMorgan Chase & Co. -pankin pääkonttori sijaitsee osoitteen 270 Park Avenue pilvenpiirtäjässä [[New Yorkissa.]] Taseensa perusteella (2 577,15 mrd. USD) pankki luokiteltiin vuonna 2015 maailman 6. suurimmaksi julkisesti noteeratuksi pankiksi. Maailmanlaajuisten rahoitusmarkkinoiden vakautta seuraavan Financial Stability Boardin loppuvuoden 2015 listalla pankki luetellaan yhtenä merkittävimmistä maailman 30 keskeisimmistä pankista (G-SIBs, maailmanlaajuisesti systemaattisesti tärkeät pankit).
Talousjulkaisu Forbesin maailman suurimpien julkisesti noteerattujen yritysten Forbes Global 2000 -listalla JPMorgan Chase & Co. oli vuonna 2016 sijalla 5 ollen samalla toiseksi suurin yhdysvaltalainen pörssiyritys. Pankin markkina-arvo oli 234,2 miljardia Yhdysvaltain dollaria (toukokuussa 2016) ja liikevaihto 99,88 miljardia USD.
JPMorgan Chasen osake kuuluu muun muassa Dow Jones Industrial Average -indeksiin.
Historiaa
JPMorgan Chase osti maaliskuussa 2008 vakaviin vaikeuksiin ajautuneen kilpailijansa Bear Stearnsin noin 240 miljoonalla dollarilla. 25. syyskuuta 2008 Yhdysvaltain liittovaltion säästöpankkivalvonnasta vastaava viranomainen OTS ilmoitti ottavansa sen hetken suurimman yhdysvaltalaisen säästöpankin Washington Mutualin haltuun ja myyvänsä hätäkaupassa pääosan toiminnoista JPMorgan Chaselle noin 1,9 miljardilla dollarilla.
Media Virossa
Viron media eli viestimet koostuvat sanoma- ja aikakauslehdistä ja niiden verkkoversioista ja radio- ja televisiotoiminnasta. Pieneksi maaksi Viroon on itsenäistymisen jälkeen noussut hyvin runsas tarjonta joukkoviestimiä.
Viroa kutsutaan joskus E-stoniaksi, jolla viitataan internetin, matkapuhelinten ja sähköisten palvelujen yleisyyteen ja suosioon maassa.
Virossa ei ole yhteistä toimittajajärjestöä, kuten esimerkiksi Suomessa Suomen journalistiliitto, joka ottaisi kantaa median tilanteisiin. Lehdistönvapaudessa Viro ei nouse Pohjoismaiden tasolle vaan sijoittuu Toimittajat ilman rajoja -järjestön vuosiraportissa 2019 yhdenneksitoista. Keskustelu sananvapaudesta on ollut erityisen kiivasta keväällä 2019. Siitä on esitetty huolta, ja toimittajia on eronnut, koska he kokevat, että sananvapautta on rajoitettu lehtien itsesensuurin vuoksi. Siitä on esittänyt huolensa myös Viron presidentti Kersti Kaljulaid, joka toukokuussa 2019 hallituksen virkaanastujaisissa pukeutui puseroon, jossa luki "Sõna on vaba" ('Sana on vapaa'). Hänen mukaansa uhka on oikeistopopulismi ja Virossa erityisesti Ekre-puolue, jonka johtajat ovat arvostelleet toimittajia.
Radio ja televisio
Virossa on kolme maanlaajuista televisioyhtiötä: julkinen Viron Televisio (ETV, vuodesta 1955) ja yksityiset Kanal 2 (1993) ja TV3 (1996). Jälkimmäiset ovat ulkomaalaisten omistuksessa. Useat paikalliset kaapelikanavat tarjoavat venäjän- suomen-, ruotsin- ja latviankielisiä ohjelmia.
Julkiset radiolähetykset aloitti 1926 Viron radio (Eesti Raadio). Vuonna 1992 aloittaneen Radio Kukun myötä yksityisten kanavien määrä lisääntyi nopeasti ja 2008 maassa oli 31 radiokanavaa, joista viisi julkisia Viron radion kanavia. Vuonna 2007 julkiset Viron televisio ja Viron radio yhdistyivät Eesti Rahvusringhääling -yhtiöksi (ERR).
Lehdistö
Virossa ilmestyy satoja sanoma- ja aikakauslehtiä. Suurimpia sanomalehtiä ovat päivälehdet Postimees (23,6 prosentin markkinaosuus vuonna 2007) ja Eesti Päevaleht (12,9 prosenttia) sekä iltapäivälehti Õhtuleht (23,6 prosenttia). Viikkolehdistä suurin levikki on Eesti Ekspressillä (14 prosenttia), joka jo ennen Viron itsenäistymistä, 1989 alkoi ilmestyä ensimmäisenä riippumattomana virolaisena lehtenä. Toiseksi suurin viikkolehti on Maaleht (11,6 prosenttia). Yksityisten televisio- ja radioyhtiöiden tapaan virolaiset lehdetkin ovat ulkomaisen pääoman kiinnostuksen kohde. Kanal 2:n omistava norjalainen Schibsted and Modern Times Group omistaa puolet Õhtuleht -lehdestä ja suurimman osan Postimeesistä. Ruotsalainen Bonnier Group omistaa maan suurimman talouslehden Äripäevin.
Uutistoimisto
Maassa toimii kaksi uutistoimistoa. Baltic News Service on vuonna 1990 perustettu yksityinen uutistoimisto, jonka omistaa suomalainen Alma Media. Baltic News Servicen toiminta kattaa Viron, Latvian ja Liettuan. Eesti Rahvusringhääling ylläpitää julkisen sektorin rahoittamaa ETV24-uutistoimistoa.
9. komppania
9. komppania on suomalais-venäläis-ukrainalaista yhteistyötä oleva Afganistanin sodasta kertova sotaelokuva vuodelta 2005.
9. komppania perustuu vuoden 1988 alun tapahtumiin ja Neuvostoliiton viimeisen suureen sotilasoperaatioon Afganistanissa. Elokuvassa seurataan nuoren alokasjoukon vaiheita läpi raskaan koulutuskauden aina mujahideen-sissejä vastaan käytyyn veriseen taisteluun Afganistanin kukkuloilla.
Elokuvan nähneet veteraanit ottivat sen vastaan ristiriitaisin tuntein johtuen muutamista sen epätarkkuuksista, mutta elokuva sai suuren yleisön suosion ja oli myyntimenestys. Venäjän elokuvataideakatemia palkitsi ''9. komppanian'' Kultaisella kotkalla vuoden 2005 parhaana elokuvana. Venäjä asetti elokuvan myös Oscar-ehdokkaakseen.
Alaniinirasemaasi
thumb|250px|Malli [[Pseudomonas aeruginosa-bakteerin alaniinirasemaasin rakenteesta]] Alaniinirasemaasi on isomeraaseihin kuuluva entsyymi. Se katalysoi alaniinin L - ja D -enantiomeerien isomeroimista toisikseen. Entsyymiä esiintyy useissa bakteereissa, mutta ei aitotumaisissa eliöissä. Alaniinirasemaasi on tärkeä entsyymi bakteereille, koska se muodostaa soluseinän peptidoglykaanikerroksen biosynteesiin tarvittavaa D -alaniinia. Alaniinirasemaasin EC-numero on EC 5.1.1.1.
Rakenne ja ominaisuudet
Rakenteeltaan alaniinirasemaasi on kahdesta samanlaisesta alayksiköstä koostuva dimeeri. Yhden alayksikön molekyylimassa on noin 43 kDa. Useilla bakteereilla on alaniinirasemaasista kaksi isoentsyymiä, jotka muodostavat D -alaniinia L -alaniinista ja toisaalta muuttavat ylimääräisen D -alaniinin takaisin L -alaniiniksi. Entsyymi vaatii toimiakseen koentsyymikseen pyridoksaalifosfaatin. Entsyymin inhibiittoreita ovat esimerkiksi sykloseriini ja alaniinin halogenoidut johdannaiset.
Alaniinirasemaasin katalysoiman reaktion kannalta keskeisiä aktiivisen keskuksen aminohappoja ovat lysiini- ja tyrosiiniaminohapot. Lysiini on sitoutunut pyridoksaalifosfaattiin muodostaen sen kanssa imiinin eli niin kutsutun Schiffin emäksen. Alaniini sitoutuu entsyymiin ja muodostaa pyridoksaalifosfaatin kanssa uuden imiinin. Seuraavaan vaiheeseen on esitetty kaksi vaihtoehtoista mekanismia. Niistä ensimmäisessä tyrosiiniaminohappo ottaa vastaan protonin alaniinin karboksyyliryhmään nähden α-asemasta, jolloin muodostuu kinonoidivälivaihe. Entsyymin lysiiniaminohappo luovuttaa tälle kinonoidivälivaiheella protonin ja muodostuu alaniinin raseeminen seos. Toisessa vaihtoehdossa tyrosiini poistaa protonin ja muodostuu kinonoidin sijaan karbanioni, jolle lysiini luovuttaa protonin.
Iisalmen Peli-Karhut
Iisalmen Peli-Karhut Ry eli IPK on iisalmelainen jääkiekkoseura, joka pelaa kotiottelunsa Kankaan jäähallissa. Seuran miesten joukkue pelaa Mestiksessä, jonne se nousi vuonna 2016 voitettuaan Imatran Ketterän Suomi-sarjan loppuottelussa.
Ehkä tunnetuin IPK:n pelaaja on Risto "Rise" Kurkinen (samanniminen pelaaja on pelannut myös JYP:ssä), joka pelasi parikymmentä kautta II Divisioonassa ja suurimman osan niistä IPK:ssa numerolla 24. Parhaana kautenaan 1996–97 Rise teki 87 pistettä. Niistä 32 oli maaleja ja 55 syöttöä. Pitkän uransa aikana hän teki yli tuhat pistettä, ja hänen seurojaan IPK:n lisäksi olivat muun muassa Kajaanin Hokki, Keravan Shakers ja Tuusulan Kiekko.
Ralph Kiner
thumb|Ralph Kiner Ralph McPherran Kiner (27. lokakuuta 1922 Santa Rita, New Mexico – 6. helmikuuta 2014 Rancho Mirage, Kalifornia ) oli yhdysvaltalainen baseballpelaaja. Hän pelasi ensimmäisen MLB-pelinsä 12. huhtikuuta 1946 ja viimeisensä 25. syyskuuta 1955.
Kinerin joukkueina olivat Pittsburgh Pirates (1946–1953), Chicago Cubs (1953–1954) ja Cleveland Indians (1955). Hän oli kuusinkertainen All Star -pelaaja.
Kiner toimi myöhemmällä iällään baseballselostajana. Hänet valittiin Baseball Hall of Fameen vuonna 1975.
COPUOS
Ulkoavaruuden rauhanomaista käyttöä valvova komitea COPUOS (United Nations Committee on the Peaceful Uses of Outer Space) on YK:n yleiskokouksen alainen komitea, joka perustettiin 1959. Sen tehtävänä on arvioida ulkoavaruuden rauhanomaisen käytön yhteistyötä, edistää tutkimusta ja tiedonsaantia sekä tarkastella ulkoavaruuteen liittyviä oikeudellisia haasteita. Se kerää tietoa myös eri maiden avaruustoiminnasta ja pitää rekisteriä satelliiteista.
COPUOS:iin kuuluvat sekä juridinen että tieteellis-tekninen alakomitea. Komitea raportoi yleiskokouksen neljännelle komitealle. Komiteaan kuuluu 83 jäsenvaltiota. Se tapaa vuosittain Wienissä, jossa keskustellaan avaruuteen liittyvistä toimista. Keskusteluiden aiheita ovat muun muassa ulkoavaruuden rauhanomainen käyttö, turvallinen toiminta Maan kiertoradalla, avaruusromu, avaruussää, asteroidien aiheuttama uhka, ydinvoiman turvallinen käyttö ulkoavaruudessa, ilmastonmuutos, vesitalous, satelliittipaikannus ja avaruuteen liittyvät lait.
Comairin lento 5191
Comairin lento 191 (OH191), joka tunnetaan myös nimellä Delta Air Linesin lento 5191 (DL5191), oli 27. elokuuta 2006 aloitettu Comairin reittilento Delta Connection -nimellä Lexingtonista Kentuckystä Blue Grass -lentoasemalta Atlantan Hartsfield-Jackson Atlantan kansainväliselle lentoasemalle. Noin klo 10.19 (UTC) reittilennolla ollut suihkukone syöksyi maahan hieman nousunsa jälkeen Lexingtonissa.
Lentokone
Pudonnut lentokone oli Bombardierin valmistama kaksimoottorinen ja 50-paikkainen CRJ-200 -suihkumatkustajakone.
Matkustajat ja miehistö
Paikallisliikennettä hoitaneessa lentokoneessa oli 47 matkustajaa ja kolmihenkinen miehistö. Kaikki matkustajat sekä miehistön jäsenistä kaksi saivat turmassa, ainoastaan koneen perämies selviytyi hengissä vakavasti loukkaantuneena.
Onnettomuuden syy
thumb|left|
Turman syy on se, että lentokone lähti väärältä, lyhyemmältä kiitotieltä, jota ei ollut tarkoitettu kaupallisen lentoliikenteen käyttöön. Tämän vuoksi lentokone ei saanut tarpeeksi vauhtia noustakseen ilmaan, vaan se jatkoi nousukiitoa kiitotien päätyttyäkin ja osui mm. piikkilanka-aitoihin ja puihin.
Väärälle kiitotielle lentokone päätyi, koska lentäjät ja miehistö eivät kiinnittäneet tarpeeksi huomiota ympäristöönsä.
Lehtokorte
Ulkonäkö ja koko
Lehtokorte tekee muutamien muiden kortteiden tapaan kaksi versoa: kevät- ja kesäverson. Kevätversot ovat vaaleanruskeita ja niiden latvaan muodostuu käpymäinen itiötähkä, jossa itiöpesäkkeet ovat perällisten kuusikulmaisten kilpien alapuolella. Itiöt valmistuvat Suomessa touko-kesäkuussa, jonka jälkeen tähkä perineen kuihtuu. Samalla kevätversoihin alkaa kasvaa haarakiehkuroita ja ne muuttuvat vähitellen latvattomien kesäversojen kaltaisiksi.
Lehtokortteen kesäversot ovat harmaan- tai kellanvihreitä, pystyjä, tähkättömiä ja 20–40 cm korkeita. Varsi on karheaharjuinen, nivelikäs, uurteinen ja nuokkuvalatvainen, mikä erottaa sen muista Suomessa tavattavista kortteista. Varressa on korkeahkoja harjuja 8–20 kappaletta. Ontto varsi koostuu sivuonteloista ja niiden keskellä olevasta keskiontelosta, joka on noin puolet koko varren läpimitasta. Kiehkuroina kasvavat lehdet ovat vaatimattomat, yhdiskasvuiset ja muodostavat hammaslaitaisen tupen. Tupet ovat väljiä ja vaaleanvihreitä lukuun ottamatta mustanruskeaa yläreunaa. Tupen hampaat ovat pieniä, suippoja, ruskeita ja tavallisesti valkolaitaisia hampaita on 8–20 kappaletta. Kesäversoon kasvaa runsaasti ohuita, tiheitä ja haarattomia haarakiehkuroita. Haarat ovat lähes vaakasuoraan siirottavia ja kärjestä alaskaartuvia. Haaran alin nivelväli on enintään varren tupen pituinen ja usein käyrä. Kasvin alkeisvarsikko on kaksikotinen, maanpäällinen, liuskainen ja väriltään vihreä.
Lehtokorte muistuttaa hieman peltokortetta (E. arvense), mutta on monella tavalla sitä siromuotoisempi.
Elinympäristö
Lehtokorte kasvaa lehtomaisissa rinnemetsissä, joki- ja puronvarsilehdoissa, hikevillä rantatörmillä, lehtokorvissa, tunturiniityillä, hietaisilla niittytörmillä, kedoilla ja tienvarsilla.
Mummonkaatajat
Elokuva tuotti Yhdysvalloissa 403 000 dollaria.
Ainemäärä
Jotta ainetta voidaan punnita yhtä moolia vastaava määrä, tulee aineen moolimassan arvo tuntea. Esimerkiksi magnesiumin moolimassa on 24,31 g/mol, joten punnitsemalla sitä 24,31 g saadaan mooli tätä ainetta. Mooli ainetta painaa aina yhtä monta grammaa kuin kyseisen aineen atomi- tai molekyylipaino atomimassayksikköinä. Magnesiumin keskimääräinen massa atomimassayksiköinä onkin 24,31 u. Moolimassa ei riipu tilavuudesta, mikä helpottaa suureen käyttöä kemiassa, jossa aineen järjestäytyminen kiteissä vaihtelee. Ilman moolimassan suuretta, ainemäärän käyttö olisi vaikeaa.
Toinen etu moolimassojen käytöstä liittyy yhdisteiden syntymiseen. Aineosaset painavat kemiallisissa reaktioissa erikseen punnittuina saman verran kuin yhdisteen molekyylinä. Tämä lienee reaktioiden lopputuotteiden määrittämisen kannalta se tärkein ominaisuus. Esimerkiksi yksi mooli atomeina olevaa vetyä painaa noin 1 g, koska vedyn atomipaino on 1,00794 u, mutta mooli tavallista kaksiatomisina molekyyleinä (H2) olevaa vetyä painaa noin 2 g. Vastaavasti yksi mooli erillisinä atomeina olevaa happea painaa noin 16 g, koska hapen atomipaino on noin 15,9994 u, mutta mooli tavallista kaksiatomisina molekyyleinä (O2) olevaa happea on noin 32 g ja mooli otsonia (O3) on noin 48 g.
SI-järjestelmässä
Vuoteen 2019 asti voimassa olleen määritelmän mukaan moolissa ainetta oli yhtä monta atomia, molekyyliä, ionia tai muuta hiukkasta kuin tasan 12 grammassa hiili-12-isotooppia on atomeja. Aiemman määritelmän mukaan Avogadron vakio arvo oli kokeellisesti määritettävä suure, jonka arvoksi oli mitattu N_A = (6,02214179 ± 0,00000030)·1023 mol-1.
Vuonna 2019 voimaan tulleen määritelmän mukaan Avogadron vakion arvo on täsmälleen 6,022 140 76·1023 mol-1. Hiili-12 moolimassa sen sen sijaan on vain likimäärin 12 g/mol.
Konsentraatioon perustuen
Konsentraation (c) ja tilavuuden (V) avulla ilmaistuna ainemäärä on
Ideaalikaasulakiin perustuen
Ideaalikaasun ainemäärä NTP-olosuhteissa riippuu vain aineen tilavuudesta (V) ja yleisestä kaasun moolitilavuudesta (Vm):
Suippuvita
Suippuvita (Potamogeton acutifolius) on vitakasvien (Potamogetonaceae) heimoon, vitojen (Potamogeton) sukuun kuuluva kasvilaji. Se on monivuotinen, ruohovartinen vesikasvi, joka kasvaa kokonaan upoksissa vedenpinnan alapuolella. Suippuvita on tunnistettavissa monisuonisten ja teräväkärkisten lehtiensä perusteella. Muista vitalajeista suippuvita muistuttaa eniten litteävitaa (Potamogeton compressus), mutta lajit ovat erotettavissa toisistaan varren ja lehtien ulkonäön sekä kukintoperän pituuden perusteella.
Suippuvidan varret kasvavat noin metrin pituisiksi ja ovat pinnoiltaan siipipalteettomia. Suippuvidalla ei ole erillisiä kelluslehtiä, vaan kaikki lehdet ovat vedenalaisia uposlehtiä. Lehdet ovat enintään 20 cm pitkiä, 0,5 cm leveitä, tasapintaisia ja teräväkärkisiä. Lehdissä on kolme pääsuonta sekä useita pienempiä suonia. Suippuvidalla ei ole lehtituppia, mutta sillä on noin 2 cm pitkät kielekekorvakkeet, jotka kuitenkin tippuvat aikaisin pois. Suippuvidan kukinto on lyhyt ja harvakukkainen tähkä, jonka kukintolapakko on ainakin noin 1 cm pituinen. Hedelmät ovat köliselkäisiä ja lyhytotaisia.
Suippuvita kasvaa runsasravinteisissa järvissä ja lammissa. Suippuvitaa tavataan Euroopassa Ranskasta aina Unkariin ja Balkanille asti sekä paikoitellen muuallakin. Suippuvitaa ei tavata Suomessa. Ruotsissa lajia tavataan maan eteläosissa, mutta se on nykyisin harvinaistunut selvästi ja kadonnut monilta vanhoilta kasvupaikoiltaan. Ruotsissa suippuvita on rauhoitettu.
Suippuvidan tieteellisen nimen lajinimi (acutifolius) tulee latinan kielen sanoista acutus (suom. piikki) ja folium (suom. lehti) viitaten lajin teräväkärkisiin lehtiin.
21. hikō sentai
21. hikō sentai oli keisarillisen Japanin armeijan ilmavoimien hävittäjäyhtymä (rykmentti), joka perustettiin heinäkuussa 1939 64. hikō sentaista irrotetusta laivueesta nimellä 84. dokuritsu hikō chutai (erillinen hävittäjälaivue). Laivueessa oli aluksi 12 lentokonetta mukaan lukien reservit. Lokakuussa 1942 laivue laajennettiin kaksilaivueiseksi 21. hikō sentaiksi. Helmikuussa 1944 se uudelleen järjestettiin hikōtaiksi (lentävä osa) ja seibitaiksi (tukevat osat).
Kalusto
Yhtymän kalustona olivat :
Komentajat
Yhtymän komentajina olivat :
Ivan Lepjohin
thumb|Ivan Lepjohin. thumb|Lepjohinin matkapäiväkirjan kansisivu.
Ivan Ivanovitš Lepjohin (21. syyskuuta (J: 10. syyskuuta) 1740 Pietari – 18. huhtikuuta (J: 6. huhtikuuta) 1802 Pietari) oli venäläinen luonnontieteilijä ja tutkimusmatkailija. Hän oli Venäjän tiedeakatemian pitkäaikainen sihteeri. Carl Ludwig Willdenow nimesi Lepechinia suvun (eräs huulikukkaisheimon suku) hänen kunniakseen. Lepjohin kuvaili ja nimesi muun muassa nunnataskun 1770.
Lepjohin opiskeli Pietarin tiedeakatemiassa ja suoritti tohtorin tutkinnon Strasbourgissa. 1768 hän johti tutkimusmatkan Volgan alueelle, Kaspianmerelle ja Uralille. 1774–1775 hän teki tutkimusmatkan Siperiaan.
Dean Reed
Dean Cyril Reed (22. syyskuuta 1938 Denver, Colorado – 13. kesäkuuta 1986 Itä-Berliini) oli yhdysvaltalainen laulaja-lauluntekijä, näyttelijä ja poliittinen aktivisti, joka eli suuren osan elämästään ulkomailla, ensin Etelä-Amerikassa, sitten Italiassa ja pisimpään Itä-Saksassa. Vasemmistolainen Reed oli Neuvostoliitossa ja muissa kommunistimaissa ainoita hyväksyttyjä länsimaisia artisteja, ja häntä käytettiin myös poliittisen propagandan välineenä. Hänen Melodijalle ja Supraphonille tehtyjä 13 albumia myytiin yli 10 miljoonaa kappaletta, hän näytteli kymmenissä elokuvissa ja vuonna 1979 hänelle myönnettiin Leninin palkinto ainoana amerikkalaisena.
Elämä ja ura
Dean Reed syntyi kolmilapsisen opettajaperheen keskimmäisenä Coloradossa, Wheat Ridge -nimisessä Denverin esikaupungissa. Isä oli poliittisesti oikeistorepublikaani, mutta äiti tunsi vasemmisto- ja feminismisympatioita. Vuonna 1948 kymmenvuotias Dean Reed laitettiin sotilaalliseen sisäoppilaitokseen. Hän kiinnostui teatterista ja kitaransoitosta ja esiintyi vuodesta 1954 trubaduurina Denverin alueen klubeilla. Hän pääsi opiskelemaan meteorologiaa urheilustipendillä Coloradon yliopistossa Boulderissa, mutta keskeytti opintonsa kahden vuoden jälkeen ja lähti Hollywoodiin, jossa sai komean ulkomuotonsa ansiosta pieniä elokuvarooleja ja levytyssopimuksen Capitol Recordsille. Warner Bros. -yhtiön elokuvakoulussa Reed tutustui pasifistiseen ja vasemmistolaiseen opettajaansa Paton Priceen, Hollywoodin mustalle listalle joutuneeseen näyttelijään, josta tuli hänen hyvä ystävänsä ja mentorinsa vuosikymmeniksi. Kurssitovereihin kuului myös toinen sittemmin Euroopassa uraa luonut amerikkalaisnäyttelijä Jean Seberg.
Merkittäviä elokuvarooleja Reed ei Hollywoodissa saanut, eivätkä hänen levytyksensäkään nousseet Yhdysvaltojen myyntilistoille, mutta hänen kolmas singlensä ”Our Summer Romance” muodostui melkoiseksi hitiksi joissakin Etelä-Amerikan maissa. Maaliskuussa 1962 Capitol lähetti Reedin kiertueelle Brasiliaan, Chileen ja Peruun. Reed ihastui maanosaan, vahvisti vasemmistonäkemyksiään nähdessään kansan köyhyyttä, opetteli espanjan kielen ja asettui kiertueen jälkeen asumaan Argentiinaan. Reed osallistui Helsingissä vuonna 1962 pidettyyn sosialistiseen nuorisofestivaaliin ja tutustui siellä Neuvostoliiton ja sen satelliittimaiden poliittisesti aktiivisiin nuoriin. Hänellä oli jonkin aikaa oma tv-show Argentiinan televisiossa, ja ensimmäisen elokuvaroolinsa hän kuvasi Meksikossa 1960-luvun keskivaiheilla.
Reed esiintyi Neuvostoliitossa ensi kertaa syksyllä 1966, jolloin hänellä oli yhdeksän viikkoa kestänyt kiertue yhdeksässä neuvostokaupungissa. Hänestä tuli maassa suuri nuorisoidoli, jonka suosio jatkui 1980-luvulle.
Vuonna 1971 Reed kirjoitti kirjeen Aleksandr Solženitsynille jossa hän kritisoi Neuvostoliiton halventamisesta.
Muutto Eurooppaan
Reed karkotettiin Argentiinasta poliittisten mielipiteidensä vuoksi. Hän asui 1960-luvun loppupuolen Italiassa ja näytteli noin kymmenessä spagettiwesternissä. Samalla hän tuki Salvador Alienden kampanjaa Chilessä. Vuonna 1973 hän asettui uuden vaimonsa kotimaahan Itä-Saksaan mutta piti Yhdysvaltojen passinsa, minkä ansiosta hän sai kulkea varsin vapaasti rautaesiripun molemmin puolin. Itä-Saksassa hän jatkoi elokuvauraansa ja toimi myös käsikirjoittajana ja ohjaajana monissa DEFA-yhtiön filmeissä, muun muassa Victor Jarasta kertovassa elokuvassa El Cantor (1978). Samalla hän jatkoi myös muusikonuraansa kiertäen itäblokin maissa ja levyttäen 13 albumia jotka myivät yli 10 miljoonaa kappaletta. Vuonna 1979 hänelle myönnettiin Neuvostoliiton korkeimpiin kuulunut tunnustus, Leninin palkinto. Hän tunsi henkilökohtaisesti useimmat itäblokin maiden valtionjohtajat.
Vuonna 1978 Reed vieraili kotimaassaan Yhdysvalloissa ja joutui pidätetyksi uuden voimalinjan rakentamista vastustaneessa mielenosoituksessa Minnesotassa. Yhdysvalloissa paikallisuutinen ei olisi herättänyt suurta huomiota, mutta itäblokin maissa asiaa pidettiin ihmisoikeuskysymyksenä ja se oli laajasti esillä mediassa koko kolme viikkoa jatkuneen pidätyksen ajan. Hänen puolestaan lähettivät vetoomuskirjeitä ja -sähkeitä presidentti Jimmy Carterille muun muassa Jasser Arafat, Erich Honecker, Gustáv Husák, Maja Plisetskaja ja Andrei Gromyko.
Kuolema
Kesäkuussa 1986 Reed löydettiin hukkuneena Itä-Berliinin kaakkoiskolkan Zeuthener Seestä. Vain vähän aiemmin häntä oli haastateltu USA:n television 60 Minutes -ajankohtaisohjelmassa ja hän oli Berliinissä ilmaissut tukeaan Puolan Solidaarisuus-liikkeelle ja saanut siitä Honeckerin nuhteet. Hänen yllättävä kuolemansa 47-vuotiaana aiheutti huhuja murhasta, vakoilijana toimimisesta, homoseksuaalisuudesta ja HIV-tartunnasta. Hänen autostaan löytyi itsemurhaviesti, Itä-Saksan propagandajohtajalle osoitettu kirje, jonka maan johto julisti salaiseksi perusteena hienotunteisuus leskeä kohtaan. Kirje julkaistiin vasta Saksojen yhdistyttyä joitakin vuosia myöhemmin. Siinä Reed pahoittelee kolmannen avioliittonsa huonoa tilaa ja sitä, että hänen uransa DDR:ssä alkaa olla ohi hänen poliittisesti epäkorrektien lausuntojensa vuoksi, eikä uran jatkaminen Yhdysvalloissa tai muuallakaan olisi mahdollista.
Reedin tekemiä ja hänestä kertovia elokuvia
Tom Hanksin kaavaili 2000-luvulla elämäkertaelokuvaa Dean Reedistä, mutta on sittemmin luopunut hankkeesta. . Vuonna 2007 valmistui Reedin elämää kuvaava puolitoistatuntinen dokumenttielokuva Der rote Elvis.
Yle Teema esitti huhtikuussa 2007 pari Reedin Itä-Saksassa tekemää lännenelokuvaa, Veriveljet (Blutsbrüder, 1975) ja Preerian Elvis (Sing, Cowboy, Sing, 1981), joissa hän on toiminut myös ohjaajana tai käsikirjoittajana. Dean Reediin viitataan usein vuonna 2018 esitetyssä, 1980-luvun itäsaksalaisia nuoria kuvaavassa minisarjassa Kesä Balatonilla (Honigfrauen, 2017).
Urs Bühler
pienoiskuva|Urs BühlerUrs Toni Bühler (19. heinäkuuta 1971 Willisau, Sveitsi) on sveitsiläinen laulaja.
Urs lauloi lapsena kuorossa ja kokeili nuorena monia musiikkityylejä, kuten heviä. Hän opiskeli laulua ja päätyi lopulta oopperalaulajaksi Hollantiin, jossa vietti seitsemän vuotta. Laulamisen lisäksi hän osaa soittaa muun muassa rumpuja, klarinettia, pianoa, viulua ja sähkökitaraa. Vuodesta 2003 lähtien hän on ollut osa operettipoppia laulavaa Il Divoa, joka on ollut menestys ympäri maailman. Äänialaltaan hän on tenori.
Motoko Kumai
Motoko Kumai (s. 7. syyskuuta 1970 Tokio ) on japanilainen ääninäyttelijä. Kumai tunnetaan parhaiten äänirooleistaan Syaoran Liinä ja Takao Kinomiyana.
Ura
Hän on tehnyt urallaan äänirooleja yli 100 animeen ja laulanut muutamien sarjojen teemalauluja.
Pyynikinlinna
Pyynikinlinna on Tampereen Pyynikinrinteellä sijaitseva rakennus, joka on alun perin toiminut apteekkari Uno Hagbergin asuinpalatsina. Rakennuksen on suunnitellut Jarl Eklund, ja se valmistui vuonna 1924. Pyynikinlinnan omisti pitkään vuorineuvos Emil Aaltonen. Vuonna 1984 rakennus muutettiin näyttelytilaksi, ja nykyisin se toimii Emil Aaltosen teollisuus- ja taidemuseona.
Talo on suojeltu rakennustaiteellisin, kulttuurihistoriallisin ja maisemallisin perustein.
Ardanuç
Ardanuç on piirikunta Turkin Artvinin maakunnassa. Vuoden 2019 väestönlaskennassa Ardanuçin väkiluku oli 11 449.
Justin Leonard
thumb|Justin Leonard vuonna 2008. Justin Leonard (s. 15. kesäkuuta 1972 Dallas, Texas) on yhdysvaltalainen golfammattilainen.
Leonard voitti Yhdysvaltain avoimen turnauksen vuonna 1997. Hän sijoittui toiseksi Yhdysvaltain avoimissa 1999 sekä PGA:n mestaruusturnauksessa 1997 ja 2004. Kaikkiaan hän voitti PGA-kiertueella 12 kertaa. Hän kilpaili Ryder Cupissa vuosina 1997, 1999 ja 2008.
Into the Pandemonium
Into the Pandemonium on sveitsiläisen metalliyhtye Celtic Frostin kolmas albumi, joka julkaistiin vuonna 1987. Se on runsaasti kokeellisempi kuin Morbid Tales ja To Mega Therion, ja sitä voi pitää maailman ensimmäisenä avant-garde metal -albumina, joka on toiminut myös yhtenä goottimetallin merkittävimmistä esimuodoista. Lisäksi levyllä on kuultavissa joissain kappaleissa industrial-soundeja ja se on vaikuttanut osittain myös sinfonisen metallin syntymiseen. Kappale "Mexican Radio" on cover post-punk-yhtye Wall of Voodoon hittikappaleesta.
Ben Lerner
Ben Lerner (4. helmikuuta 1979 Topeka, Kansas, Yhdysvallat ) on yhdysvaltalainen runoilija. Hänen esikoisromaaninsa Lähtö Atochan asemalta (Leaving the Atocha Station, 2011) ilmestyi suomeksi vuonna 2017. Erityisesti pamfletti The Hatred of Poetry toi hänet julkisuuteen.
Lerner valmistui kandidaatiksi (B.A.) 2001 ja maisteriksi (M.F.A.) 2003 Brownin yliopistosta. Vuonna 2015 Lerner sai MacArthur Fellowship -palkinnon.
Muu
The Hatred of Poetry. FSG Originals, 2016.
Haleakalān kansallispuisto
Nimi Haleakalā on havaijia ja tarkoittaa "auringon taloa". Paikallisen legendan mukaan Maui-jumala vangitsi auringon sinne pidentääkseen päivää. Puistossa on myös samanniminen tulivuori, joka purkautui viimeksi vuonna 1790. Sitä pidetään silti aktiivisena tulivuorena.
Haleakalā on jaettu kahteen osioon, huippualueeseen ja Kipahuluun. Huippualueella sijaitsee puiston suosittu nähtävyys, Haleakalā-kraatteri. Se on noin 3,2 kilometriä leveä, 11 kilometrin pituinen ja noin 800 metriä syvä. Toinen huippualueen nähtävyys on myös Hosmer Grove, alueelle eksoottisista kasveista koostuva metsä, jossa on muun muassa setripuita Himalajalta ja eukalyptusta Australiasta. Paikalliset puulajit eivät ole kestäneet kilpailua vieraiden puulajien kanssa ja ovat täten harvemmassa Hosmer Grovessa.
Themistoklís Sofoúlis
Themistoklís Sofoúlis (, 25. marraskuuta 1861 Sámos, Kreikka – 24. kesäkuuta 1949 Kifisiá, Kreikka) oli kreikkalainen poliitikko ja Kreikan pääministeri kolme kertaa vuosina 1934, 1945–1946 ja 1947–1949.
Arkeologi ja sámoslainen poliitikko
Sofoúlis syntyi Sámoksen saarella, joka oli hänen syntymänsä aikaan Turkin alainen Sámoksen ruhtinaskunta. Hän opiskeli Ateenan yliopistossa ja edelleen Saksassa pääaineenaan arkeologia. Valmistututtuaan hän osallistui Kreikassa käynnissä olleisiin arkeologisiin kaivaustöihin.
Vuonna 1900 Sofoúlis siirtyi politiikkaan tavoitteenaan Sámoksen liittäminen osaksi Kreikan kuningaskuntaa. Vuonna 1902 hänestä tuli Sámoksen ruhtinaskunnan parlamentin puhemies. Vuonna 1908 hän joutui siirtymään tilanteen kiristyttyä Kreikkaan ollessaan julkisesti vankka Kreikkaan liittymisen kannattaja. Tilanne ratkesi osana Ensimmäistä Balkanin sotaa, jonka kuluessa kreikkalaiset julistivat saaren Kreikkaan liitetyksi ja tilanne vahvistettiin osana Lontoon rauhansopimusta toukokuussa 1913. Sofoúlis itse toimi Sámoksen hallinnon johtajana huhtikuuhun 1914 asti.
Liberaalipuolueen johtohahmoja
Sofoúlis siirtyi Sámoksen kauden jälkeen Kreikan Makedonian kenraalikuvernööriksi. Tätä tehtävää hän hoiti kevääseen 1915 aina siihen asti, kun Elefthérios Venizélos perusti kuningas Konstantinin johtaman kuningaskunnan hallituksen kanssa kilpailevan hallituksen Thessalonikiin. Sofoúlis liittyi tällöin Venizéloksen tukijoihin, ja valittiin tämän johtaman hallituksen sisäministeriksi. Venizéloksen hallituksen siirryttyä voittajana Ateenaan Sofoúliksesta tuli Kreikan parlamentin puhemies. Hänet oli valittu parlamenttiin jo toukokuussa 1915. Tässä tehtävässä hän toimi vuoteen 1920.
Venizéloksen liberaalit kokivat tappion syyskuun 1920 parlamenttivaaleissa, jonka seurauksena Venizélos lähti maanpakoon. Tällöin Sofoúlis nousi Liberaalipuolueen johtoon. Ensimmäinen pääministeriys Sofoúlikselle tuli tasavallaksi muuttuneen Kreikan alkuaikana huhtikuusta lokakuuhun 1924.
Vuonna 1926 kenraali Theódoros Págkaloksen lyhytaikaisen diktatuurikauden jälkeen Sofoúliksesta tuli jälleen parlamentin puhemies vuoteen 1928. Venizéloksen paluun jälkeen 1928 hänestä tuli tämän hallituksen sota-asiain ministeri. Tätä tehtävää hän hoiti aina vuoteen 1930, jolloin hänestä tuli jälleen parlamentin puhemies vuoteen 1933 asti. Venizéloksen Kreikkaan paluun jälkeen Sofoúlis toimi puolueen varapuheenjohtajana.
Metaxáksen diktatuuri ja saksalaismiehitys
Marraskuun 1935 kansanäänestyksen perusteella Kreikasta tuli jälleen kuningaskunta. Maaliskuun 1936 parlamenttivaaleissa Kreikassa tuli oikeiston ja liberaalien välillä tasatilanne, jossa kommunistit olivat vaa'ankieliasemassa. Sofoúlis liittoutui tällöin kommunistien kanssa ja valittiin näin parlamentin puhemieheksi. Kuningas Yrjö II nimitti pääministeriksi kenraali Ioánnis Metaxáksen, joka elokuussa 1936 sai poliittisesti epävakaassa tilanteessa poikkeusvaltuudet, jonka seurauksena mm. poliittiset puolueet lakkautettiin mukaan lukien Liberaalipuolue. Sofoúlis ei Metaxáksen aikana toiminut politiikassa. Hän toi esille huolestuneisuutensa diktatuurikehityksestä lähettämällä asiasta kirjeen kuningas Yrjölle huhtikuussa 1939.
Huhtikuussa 1941 akselivallat Saksan johdolla miehittivät Kreikan. Saksalaismiehityksen loppuvaiheessa toukokuussa 1944 Sofoúlis yhtenä entisenä kreikkalaispoliitikkona vangittiin Chaïdárin keskitysleiriin, josta hän vapautui viiden vankeuskuukauden jälkeen lokakuussa 1944.
Sodanjälkeisen ajan puoluejohtaja ja pääministeri
Vaalien voittaja oli oikeistolaisen Kansanpuolueen johtama Konstantínos Tsaldáris. Pian sen jälkeen käynnistyi Kreikan sisällissota, jossa Pohjois-Kreikkaa piti vallassaan kommunistien johtamat ELAS:in partisaaniryhmät.
Oikeistojohtoisten hallitusten jälkeen syyskuussa 1947 Sofoúliksesta tuli kolmannen kerran pääministeri lähes 86-vuotiaana yhteistyössä Kansanpuolueen kanssa. Hallitus syntyi amerikkalaisten vahvan painostuksen tuloksena, sillä amerikkalaiset uhkasivat supistaa käynnistämäänsä ”Trumanin opin” mukaista apuaan ellei kyseistä hallituskoalitiota saada aikaan. Sillä hetkellä tilanne oli kriittinen, koska kommunistijohtoiset partisaanit ryhtyivät täysimittaiseen sotaan. Sofoúliksen hallitus johti Kreikkaa aikana, jolloin kylmä sota oli juuri käynnistynyt ja Kreikan sisällissota oli sen ensimmäisiä merkittäviä tapahtumia. Sofoúlis toimi pääministerinä kuolemaansa asti 24. kesäkuuta 1949.
David Miller (laulaja)
David Miller (s. 14. huhtikuuta 1973 San Diego, Kalifornia) on yhdysvaltalainen laulaja.
Jerusalem Slim (albumi)
Jerusalem Slim on Jerusalem Slim-yhtyeen ainoaksi jäänyt levytys, joka julkaistiin vuonna 1992. Albumin tuotti Michael Wagener.
Alisa (yhtye)
Alisa on venäläinen rock-yhtye. Yhtye on perustettu vuonna 1983 Leningradissa. Vuonna 1985 yhtyeen keulahahmoksi tuli moskovalainen muusikko Konstantin Kintšev.
Alisa on yksi suosituimpia rock-yhtyeitä kotimaassaan, voittaen muun muassa Komsomolskaja pravdan lukijaäänestyksen vuonna 2011.
Historia
Alisan perusti marraskuussa 1983 basisti Svjatoslav Zaderij. Yhtyeen nimi on peräisin Lewis Carrollin Alicen seikkailut ihmemaassa -lastenromaanista. Yhtyeen kokoonpano vakiintui vuonna 1984, jolloin esikoisalbumi Energia (Энергия) julkaistiin vuonna 1985 ja se myi yli miljoona kappaletta.
Aleksei Batalov
thumb|Aleksei Batalov. Aleksei Vladimirovitš Batalov (20. marraskuuta 1928 Vladimir – 14. kesäkuuta 2017 Moskova) oli venäläinen näyttelijä. Hänet nimitettiin Neuvostoliiton kansantaiteilijaksi vuonna 1976 ja Sosialistisen työn sankariksi vuonna 1989. Hänen tunnettuja roolejaan olivat muun muassa Boris elokuvassa Kurjet lentävät (1957) ja Georg elokuvassa Moskova ei usko kyyneliin (1979).
Jerusalem Slim
Jerusalem Slim oli suomalais-amerikkalainen yhtye, joka oli aktiivisena vuosina 1991-92. Yhtye kuitenkin lopetti toimintansa, kun kitaristi Steve Stevens ja laulaja Michael Monroe ajautuivat rankkoihin musiikillisiin ristiriitoihin. Yhtye ehti ennen hajoamistaan julkaista yhden albumin nimeltä Jerusalem Slim. Michael Wagener in tuottama albumi julkaistiin vain Japanissa, ja niin Monroe, Yaffa kun Stevenskin ovat haukkuneet sitä. Myöhemmin on julkaistu myös demoja muun muassa kappaleista Gotta Get A Hold, Final Word, Downwardly Mobile, Lights Out, Delirious ja Teenage Nervous Breakdown. Ne kuulostavat huomattavasti enemmän klassiselta rockilta kuin varsinainen albumi, ja Monroe onkin sanonut, että Stevensin demojen aikaisella soittotyylillä olisi saanut aikaan hänen mielestään erittäin hyvänkin levyn.
Yhtyeen hajottua jo ennen levyn julkaisua Monroe ja Yaffa soittivat muun muassa Little Stevenin ja Jay Heningin kanssa New Yorkin klubeissa soittaen enimmäkseen punk-covereita. Tästä yhtyeestä muodostui myöhemmin Demolition 23.
Yhtyeen rumpaliksi piti alun perin tulla Thommy Price, mutta Stevensin toiveesta hänen tilalleen vaihdettiin Greg Ellis.
Diskografia
Jerusalem Slim (albumi)
Rami Alanko
Rami Alanko (s. 31. joulukuuta 1975 Helsinki) on suomalainen entinen jääkiekkopuolustaja. Hän pelasi urallaan SM-liigassa yhteensä 506 runkosarjaottelua tehopistein 28+56=84 ja keräten 456 jäähyminuuttia sekä 81 playoff-ottelua tehopistein 1+5=6 ja keräten 81 jäähyminuuttia. Alanko pelasi uransa aikana myös Sveitsissä, Ruotsissa ja Saksassa. Hän oli pelityyliltään peruspuolustaja. Oikealta ampunut Alanko toimi Espoo Bluesin kapteenina vuosina 2003 –2005 ja 2007–2009.
Seuraura
Alanko oli Etelä-Vantaan Urheilijoiden kasvatti. Hän pelasi kuitenkin viimeisimmät juniorivuotensa Jokereissa, jonka A-nuoria Alanko oli nostamassa I-divisioonasta SM-sarjaan vuonna 1993. Hän voitti A-nuorten Suomenmestaruuden vuonna 1996. Alanko ei päässyt A-juniorivuosinaan vielä debytoimaan SM-liigassa, mutta hän debytoi viimeisellä A-juniorikaudellaan 1995–1996 miesten peleissä pelaamalla kuusi ottelua lainalla I-divisioonajoukkue KJT:ssä.
Tultuaan yli-ikäiseksi A-nuoriin Alanko siirtyi kaudeksi 1996–1997 Hämeenlinnan Pallokerhoon, jossa SM-liigan tulokaskausi toi hänelle 47 runkosarja- ja kymmenessä playoff-ottelussa seitsemän syöttöpistettä. Hän voitti SM-pronssia keväällä 1997. Kaudella 1997–1998 Alanko yritti murtautua Jokereiden SM-liigajoukkueeseen, mutta onnistumatta siinä. Hän kävi kolmen ottelun mittaisella visiitillä Sveitsin Nationalliga A:n EHC Klotenissa ja palasi loppukaudeksi HPK:hon, jossa Alanko voitti taas SM-pronssia keväällä 1998.
Kaudella 1998–1999 Alanko onnistui murtautumaan Jokereiden SM-liigakokoonpanoon. Hän voitti SM-hopeaa keväällä 2000 ja Suomenmestaruuden keväällä 2002. Alanko joutui kuitenkin kevään 2002 pudotuspelien aikana erimielisyyksiin Jokereiden päävalmentaja Raimo Summasen kanssa ja hän seurasi useita otteluita katsomosta. Yksi tekijä erimielisyyksiin oli myös toisessa puolivälieräottelussa Oulun Kärppiä vastaan otettu 5+20 -minuutin jäähy väkivaltaisuudesta ja käytöksestä.
Toukokuussa 2002 Alanko teki vuoden mittaisen sopimuksen Espoo Bluesin kanssa. Hän jatkoi joukkueessa myös kaksi seuraavaa kautta. Alanko nousi syksyllä 2003 Bluesin kapteeniksi, kun Juha Ylönen loukkaantui harjoituskaudella ja oli sivussa koko syyskauden ajan. Kuntouduttuaan Ylönen kuitenkin luopui kapteenin tittelistään ja antoi Alangon jatkaa tehtävässä. Alanko teki kauden 2003–2004 aikana seitsemällä osumallaan SM-liigan yhden kauden maaliennätyksensä, joilla hän oli Bluesin eniten maaleja tehnyt puolustaja Sebastian Sulun kanssa. Alanko kärsi keväällä 2004 polvivaivoista, mutta pelasi niistä huolimatta pudotuspelit. Hänen liigauransa ensimmäinen playoff-osuma syntyi hyvään paikkaan 19. maaliskuuta 2004 neljännessä puolivälieräottelussa Turun Palloseuraa vastaan, sillä se ratkaisi Bluesille 3–2-voiton. Alanko palkittiin ottelun Ilta-Sanomien kolmen tähden tähtipelaajana. Kauteen 2004–2005 hän lähti Bluesin lähtökohtaisena kapteenina.
Elokuussa 2008 Alanko jatkoi sopimustaan kevääseen 2011 saakka. Hän edusti Bluesia kauden 2008–2009 aikana myös Mestarien liigassa. Alanko sai kauden aikana kuitenkin kahdesti pahan aivotärähdyksen. Hän sai vuoden sisään jo kolmannen aivotärähdyksensä kuitenkin jo kauden 2009–2010 toisessa ottelussa Oulun Kärppiä vastaan, kun Mikko Alikoski taklasi Alangon sääntöjenmukaisesti laitaa vasten. Ottelu jäi Alangon uran viimeiseksi.
Maajoukkueura
Alanko pelasi yhteensä 34 A-maaottelua tehopistein 2+2=4. Hän oli lähellä saada paikan Suomen kokoonpanosta vuoden 2003 MM-kotikisoihin, mutta Alanko sai kuitenkin aivotärähdyksen harjoitusottelussa Ruotsia vastaan, kun Marcus Nilson taklasi häntä päähän ja sai tilanteesta suihkukomennuksen.
Tuhansien laulujen maa
Tuhansien laulujen maa on lauluyhtye Rajattoman albumi, joka julkaistiin 3. marraskuuta 2017. Albumi sisältää 13 suomalaista kevyen musiikin kappaletta. Mukana on useita vierailevia artisteja.
Viikolla 50/2017 Tuhansien laulujen maa nousi Suomen virallisen albumilistan ensimmäiselle sijalle. Se on ensimmäinen a cappella -albumi, joka on saavuttanut listan kärkipaikan.
Yleisradion internetsivulla järjestettiin äänestys, jossa yleisö sai äänestää suosikkikappaleitaan eri vuosikymmeniltä. Äänestys päättyi 31.1.2017. Kunkin kategorian (1920–40-luvut, 1950–60-luvut, 1970-luku, 1980-luku, 1990-luku, 2000-luku ja 2010-luku) voittajakappale pääsi levylle. Nämä kappaleet ovat ”Päivänsäde ja menninkäinen”, ”Satumaa”, ”Myrskyluodon Maija”, ”Albatrossi”, ”Satulinna”, ”Rakkaus on lumivalkoinen” ja ”Missä muruseni on”.
CMOS-kenno
CMOS-kenno on digitaalikameroissa käytettävän valoherkän kennon tyyppi.
CMOS-kennot tulivat markkinoille 1998 CCD-kennojen vaihtoehdoksi, ja CMOS-kennojen käyttö on sen jälkeen pikkuhiljaa lisääntynyt ja syönyt markkinoita CCD-kennoilta sekä markkinoiden ala- että yläpäästä (kännykkäkamerat sekä digitaaliset järjestelmäkamerat).
Perinteinen CCD-kenno oli yksinkertainen laite, jossa jokainen pikseli vain reagoi valoon ja talletti valon siihen aiheuttaman varauksen, ja varaus siirretään piirillä eteenpäin käsittelyä ja lukemista varten, ja mm. AD-muunnos tehdään erillisellä piirillä. Varauksen siirto pikseliltä eteenpäin kuluttaa verrattain paljon sähköä.
Normaali CMOS-kenno lukee kuvan pikseli kerrallaan vasemmalta oikealle ja ylhäältä alas. Tämä aiheuttaa vääristymää kuviin, joissa on nopeaa toimintaa. Tätä nimitetään rolling shutter -toiminnaksi. Ns. global shutter -sensori tallentaa jokaisen pikselin arvon aluksi analogiseen muistiin, joka siirretään digitaalisesti käsiteltäväksi.
Tutkimustyö alkoi 1963 (RCA Sarnoff Labs). Nykyisin käytettävä kuvasensorityyppi kehitettiin 1990-luvun loppupuolella. CMOS-kennot ovat nopeampia ja halvempia kuin CCD-kennot. Ne kuluttavat virtaa vain noin 10–30 % CCD-kennon virrankulutuksesta.
Luettelo tutkimusmatkoista Etelämantereelle
pienoiskuva|[[Terra Australis on tämän vuodelta 1570 peräisin olevan kartan alaosassa.]]
Luettelo tutkimusmatkoista Etelämantereelle on kronologinen luettelo tutkimusmatkoista, joihin Etelämanner liittyy. Ihminen saavutti etelänavan ensimmäisen kerran vuonna 1911, mutta Etelämantereen olemassaoloa on epäilty jo Ptolemaioksen ajoista ensimmäiseltä vuosisadalta.
William Quan Judge
thumb|200px|left|William Quan Judge. William Quan Judge (13. huhtikuuta 1851 – 21. maaliskuuta 1896) oli mystikko, esoteerikko ja okkultisti, sekä yksi Teosofisen Seuran perustajista. Hän syntyi Dublinissa Irlannissa. Judgen ollessa 13-vuotias perhe muutti Yhdysvaltoihin. Hän sai kansalaisuuden 21-vuotiaana ja valmistui lakimieheksi.
Judge oli yksi niistä seitsemästätoista, jotka kokosivat alkuperäisen Teosofisen Seuran. H.P. Blavatskyn ja Henry Steel Olcottin tavoin hän pysyi järjestössä, kun muut jättivät sen. Kun Olcott ja Blavatsky siirtyivät Intiaan, Judge jäi Yhdysvaltoihin, jossa hän piti seuran toimintaa käynnissä samalla kun työskenteli asianajajana.
Blavatskyn kuoleman jälkeen 1891 Judge sekaantui Olcottin ja Annie Besantin kiistelyyn, joka koski niin sanottuja "Mahatmakirjeitä". Tämän seurauksena hän lopetti yhteistyönsä Olcottin ja Besantin kanssa 1895 ja otti enemmistön seuran Amerikan osastosta itselleen. Hän ehti johtaa uutta organisaatiotaan vuoden ennen kuolemaansa, jonka jälkeen johto siirtyi Katherine Tingleylle.
Olcottin ja Besantin johtama osasto tunnetaan nykyisin nimellä Theosophical Society - Adyar ja Judgen johtama nimellä Theosophical Society mutta usein tarkennuksella "International headquarters, Pasadena, California."
Pasadenan osastosta irtosi vuonna 1898 Temple of the People ja vuonna 1909 United Lodge of Theosophists tai ULT.
Itämeren parlamentaarikkokonferenssi
thumb|Kartta Itämeren parlamentaarikkokonferenssin jäsenparlamenteista. thumb|Kuva Itämeren parlamentaarikkokonferenssin kokouksesta Hampurista syyskuussa 2017.
Itämeren parlamentaarikkokonferenssi (, BSPC) on 11 Itämeren ympäristön valtioiden parlamentin, 11 alueellisen lainsäädäntöelimen sekä 5 parlamenttienvälisen järjestön yhteistyöelin. Itämeren parlamentaarikkokonferenssi toimii yhteistyössä hallitustenvälisen elimen Itämeren valtioiden neuvoston (Council of Baltic Sea States, CBSS) kanssa. Itämeren parlamentaarikkokonferenssi on perustettu vuonna 1991. Konferenssin ensimmäinen kokous järjestettiin Kalevi Sorsan aloitteesta Helsingissä. Konferenssin sihteeristö sijaitsee Mecklenburg-Etu-Pommerin osavaltion parlamentissa Schwerinissä.
Itämeren parlamentaarikkokonferenssin jäsenet ovat:
Konferenssin Suomen valtuuskuntaan kuuluu viisi jäsentä ja heidän varajäsenensä. Valtuuskunnan jäsenet osallistuvat pysyvän komitean sekä työryhmän kokouksiin, minkä lisäksi heillä on usein erilaisia raportointivastuita. Valtuuskunta pitää myös säännöllisesti omia kokouksiaan.
Otto Mauno Geers
thumb|Otto Mauno (Maunu) Geers Yhdysvaltain sisällissodan aikana. Otto Mauno Geers (alk. Otto Magnus Giers, 26. huhtikuuta 1837 Harjavalta – 12. syyskuuta 1912 Stow, Massachusetts ) oli suomalainen merimies, joka osallistui Yhdysvaltain sisällissotaan.
Geers muutti Yhdysvaltoihin vuonna 1860 ja asettui asumaan Bostoniin. Hän otti osaa Unionin laivaston mukana muun muassa New Orleansin taisteluun, jossa hänen laivansa upposi ja suuri osa miehistöstä hukkui. Geers pelastautui kuitenkin maihin, ja vei rykmentin lipun mukanaan. Hän loukkaantui sisällissodassa kahdesti ja eläköityi laivastosta vuoden 1880 tienoilla. Geers kuoli punatautiin syyskuussa 1912.
1900-luvun alussa Geersiä haastatteli suomalainen tutkija Salomon Ilmonen, joka julkaisi kirjassaan Amerikan Suomalaisten historiaa suomalaisten kokemuksia sisällissodasta.
RC Lens
RC Lens on vuonna 1906 perustettu ranskalainen jalkapalloseura Lensin kaupungista Pas-de-Calais'n departementista. Seuran suurimmat menestyksen vuoden ajoittuivat 1990-luvun loppuun, jolloin se juhli Ranskan mestaruutta ja liigacupin voittoa Daniel Leclercqin johdolla. Seura putosi pääsarjasta kauden 2007–2008 päätteeksi pelattuaan siellä yhtäjaksoisesti 18 vuoden ajan. Kaudella 2008–2009 seura voitti Ligue 2:n ja palasi yhden kauden tauon jälkeen pääsarjatasolle. Keväällä 2011 Lens putosi jälleen pääsarjasta.
Seuran omistajaksi tuli vuonna 2013 azerbaidžanilainen Hafiz Mammadov, joka palkkasi Gervais Martelin takaisin seuran puheenjohtajaksi. Kaudella 2013–2014 Lens sijoittui Ligue 2:ssa toiseksi ja nousi pääsarjaan mutta putosi siitä vuotta myöhemmin jälleen pykälän alaspäin.
Kivi- ja Levalammen tekojärvi
Kivi- ja Levalammen tekojärvi on Pohjanmaalla Laihialla ja Etelä-Pohjanmaalla Kurikassa, kahdeksan kilometriä Jurvan kirkolta pohjoiseen, sijaitseva tekojärvi.
Maantietoa
Tekojärvi on muodostunut Pukannevalle rakennetun itä-länsi-suuntaisen padon pohjoispuolelle. Nousevan veden alle jäivät esimerkiksi Kivilampi ja Levalampi sekä osia Levanevaa. Järven pinta-ala on 830 hehtaaria eli 8,3 neliökilometriä. Se on 5,4 kilometriä pitkä ja 2,0 kilometriä leveä. Sillä on yhtenäinen järvenselkä, koska suuria niemiä tai lahtia ei ole ja saaret ovat pieniä ja ne sijaitsevat rantojen tuntumassa. Järven pohjoisrannat ovat matalia ja soistuviaa aluetta, joka johtuu sen kuulumisesta Levanevaan. Järven muut rannat ovat metsämaata, joka on osin soistuvaa metsää.
Järven rantaviivan pituus on 29 kilometriä. Siitä 2,1, kilometriä on eteläpäähän rakennettua patoavallia. Sen rannoille on rakennettu yhdeksän vapaa-ajan asuntoa, mutta ei yhtään kiinteää asuntoa.Järven rantojen tärkein tie, joka haarautuu itään seututieltä 687, kulkee patovallilla. Muut tiet johtavat muun muassa vapaa-ajan asunnoille. Etelä-Pohjanmaan ja Pohjanmaan maakuntaraja kulkee järven poikki. Pohjoispuolella sijaitsee Laihia ja etelässä Kurikka.
Säännöstely
Järven vedenpinnan korkeus on 78,5 metriä mpy. Järvi on säännöstely siten, että vedenpinnan korkeuden alarajaksi on määrätty 76,1 metriä ja ylärajaksi 78,8 metriä mpy. Järveen tuodaan lisävettä luontaisesta Vuorusluomasta, josta alkaa noin kymmenen kilometriä pitkä kanava.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Närpiönjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 39) Kivi- ja Levalammen tekojärven valuma-alueella (39.005). Valuma-alue on vesistön latvavesiä, joten järven vesi on peräisin sen lähialueilta. Sen valuma-aluetta on laajennettu tuomalla idästä kanavaa myöten ja vieläpä Tainusluoman yliste Vuorusluoman keräämiä vesiä. Kanava laskee tekojärven kaakkoispäähän. Kivi- ja Levalammen tekojärven valuma-alueella on viisi muuta yli hehtaarin kokoista järveä tai lampea, jotka laskevat suoraan tai välillisesti tekojärven laskujokiin. Ne ovat Niinistönjärvi (23 ha), Sotkalammi (1 ha) ja Rauhalammi (1 ha), sekä kaksi nimetöntä lampea (3 ha ja 2 ha). Järven alkuperäinen laskuoja on Koivuportaanluoma, joka on Närpiönjoen pääuoma sen latvavesistössä. Suuri osa luomaa on jäänyt tekoaltaan alle, mutta sen luontaiseen ja alkuperäiseen uomaan päästetään vettä patoaltaan lounaiskulmasta.
Historiaa
Alueen alkuperäinen suoalue on ollut huomattavasti laajempi. Maaston pinnanmuodot olivat aiheuttaneet myös entisten Kivilammen ja Levalammen ympäristön soistumisen, mutta 1960-luvulla rakennettu patorakennelma ja sen vesialtaan täyttö vedellä hukutti tämän osan suota pysyvästi tekoaltaan alle. Tekoallas on rakennettu Metsä-Botnian vedenottotarpeen tyydyttämiseksi. Patorakentamisen ensimmäinen vaihe toteutettiin vuosina 1963–1964 ja sen muodostaman tekojärven pinta-ala oli 365 hehtaaria, ja toinen vaihe vuosina 1975–1976, joka laajensi sen pinta-alaksi 922 hehtaaria.