cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Henning Solberg
MM-ralliura Stobart tallissa 2007-
Kaudella 2014 Solberg ja Ilka Minor ajoivat kuuden MM-rallin ohjelman puoliksi vuoden 2012 ja 2013 autoilla. Paras sijoitus oli Portugalin rallin viides sija. Kauden kokonaispisteissä Solberg 26 pisteellään 11. Ainoastaan Englannin MM-ralli päättyi keskeytykseen mutta muissa viidessä rallissa Solberg sijoittui lopputuloksissa yhdeksän joukkoon.
Kaudella 2015 Solberg ajoi Ilka Minorin kanssa kahdessa MM-rallissa Adapta Motorsportin ajattamana. Tuloksina Monte Carlon 11. ja Ruotsin rallin 12. tila.
Kaudella 2016 Solberg ja Ilka Minor ajoivat kuudessa MM-rallissa M-sportilta vuokratulla Ford Fiestalla. Samalla autolla oli kauden avanneessa Monte Carlon rallissa ajanut Bryan Bouffier. Suomen Neste-rallissa Solberg ajoi poikkeuksellisesti WRC2-luokan Ford Fiesta R5:lla sijoittuen luokassa neljänneksi ja yleiskilpailussa sijalle 12.
Kaudella 2017 Solberg ajoi yhdessä takavuosien kartanlukijansa Cato Menkerudin kanssa kolme Norjan mestaruussarjan rallia Mitsubishillä sekä MM-sarjan Ruotsin rallin Skoda Fabia R5:lla.
Muuta
Henning Solbergin vaimo on Maud Tidemand-Solberg ja tämän poika, eli Henningin poikapuoli, on Pontus Tidemand. Myös Henningin oma poika Oscar Solberg on ajanut rallia. Hän kilpaili Englannin avoimessa mestaruussarjassa kaudella 2017.
Suljetut ajatukset
Kappaleista ”Suunta” ja ”Suljetut ajatukset” on tehty musiikkivideot, jotka löytyvät Nicolen vuonna 2007 ilmestyneeltä Tasavalta-DVD:ltä. Lisäksi kappale ”Suunta” julkaistiin singlenä yhtyeen internetsivuilla ennen albumin julkaisua.
Kappaleet
Sovitukset Nicole, ellei toisin mainita.
Sacchi
Bartolomeo Sacchi (1421 Piadena lähellä Cremonaa – 21. syyskuuta 1481 Rooma), joka tunnetaan paremmin nimellä Platina, oli tärkeimpiä keskiajalla vaikuttaneita italialaisia humanisteja. Hän oli elämänsä aikana sotilas, opettaja, paavillinen avustaja, vanki, kirjailija, kirjastonhoitaja ja agitaattori. Monet hänen kirjallisista töistään olivat kuitenkin plagiaatteja tai suoraan johdettu toisten teoksista. Platinan 30 ensimmäisestä vuodesta ei tiedetä juuri mitään muuta, kuin että hän syntyi pienessä Piadenan kaupungissa lähellä Cremonaa. Kaupungin latinankielinen nimi oli Platina, ja myöhemmin hän käyttikin itsestään nimeä Bartolomeo Platina.
Platinan tärkein jälkipolville säilynyt teos on De Honeste Voluptate. Teoksessaan Platina kuvaa eri ruoka-aineiden vaikutusta ihmisruumiiseen ja miten ne on syytä valmistaa. Tämäkin teos on monin osin plagioitu muista teoksista, ja hän toistaa siinä muiden aikalaisten tai varhaisempien kirjailijoiden teoksia. Erityisen paljon hän hyödynsi kirjassaan Plinius vanhemman teosta Naturalis historia.
Toisto (Tenavat)
thumb|160px|Toisto. Toisto on hahmo Charles M. Schulzin luomassa Tenavat-sarjakuvassa. Hän on Tellun ja Epun pikkuveli.
Toiston syntymästä mainittiin 23. toukokuuta 1972 julkaistussa stripissä ja hänet nimettiin 31. toukokuuta, mutta nähtiin ensimmäisen kerran vasta 26. maaliskuuta 1973. Hän on nuorin sarjan vakiohahmoista. Eppu keksi pikkuveljensä nimen Tellun valitettua, että toisen pojan syntyminen samaan perheeseen oli ”uusinta” (rerun). Joissain varhaisissa suomennoksissa nimi on käännetty Veikoksi. Toisto näyttää melkein samalta kuin Eppu, paitsi että hän on hieman lyhyempi, hänen hiuksensa ovat hieman erilaiset ja hän pukeutuu yleensä haalareihin.
Toisto oli Tenavissa pitkään sivuhahmo. 1970–1980-luvuilla hän esiintyi lähes yksinomaan stripeissä, joissa hänet nähtiin istumassa äitinsä polkupyörän lastenistuimella. 1990-luvulla Toiston esiintyminen sarjassa lisääntyi huomattavasti ja hänestä tuli käytännössä yksi päähahmoista viimeisten vuosien ajaksi. Toisto nähdään usein opettelemassa asioita, jotka muut jo osaavat. Hän suhtautuu Jaska Jokuseen muita kunnioittavammin ja viihtyy Ressun seurassa. Toiston odotukset maailmasta ovat yleensä joko katteettoman toiveikkaita (hän uskoo saavansa lahjaksi koiran tai polkupyörän) tai sangen pessimistisiä.
Stubb
Stubb on muun muassa seuraavien suomalaisten henkilöiden sukunimi:
Laura Latvala
Laura Eliina Latvala-Siippainen (28. syyskuuta 1921 Lapua – 10. marraskuuta 1986 Siilinjärvi ) oli suomalainen runoilija ja lääkäri.
Henkilöhistoria
Latvalan vanhemmat olivat opettajat Kustaa Latvala ja Elli Tuovinen. Ylioppilaaksi Latvala tuli 1940. Hän opiskeli Helsingin yliopistossa vuoden filosofiaa, ennen kuin siirtyi lääketieteen opiskelijaksi. Lääkäriksi Latvala valmistui vuonna 1950 ja työskenteli mielisairaalalääkärinä Harjamäessä Siilinjärvellä ja Paiholassa Kontiolahdessa. Latvala avioitui kirjailija Olavi Siippaisen kanssa 1946 ja heille syntyi viisi lasta. Siippaisella oli aikaisemmasta avioliitostaan neljä lasta.
Kirjallinen tuotanto
Latvalan runokuvakirja Pikku-Marjan eläinkirja (1947) on vuosikymmenet ollut Suomen suosituin lastenkirja. Sen on kuvittanut Helga Sjöstedt. Kirjaa on myyty yli 310 000 kappaletta. Pikku-Marja on Latvalan oma tytär.
Teokset
Olavi Siippaisen kanssa:
Andrómeda-luokka
Andrómeda-luokka on Portugalin laivaston kahden aluksen muodostama tutkimusalusluokka.
Gösta Serlachius
Gösta Michael Serlachius (26. huhtikuuta 1876 Pietarsaari – 18. lokakuuta 1942 Mänttä ) oli suomalainen tehtailija ja vuorineuvos. Hän toimi sukunsa metsäteollisuusyrityksen G. A. Serlachius Osakeyhtiön toimitusjohtajana vuosina 1913–1942. Hänet muistetaan myös suurena kuvataiteen mesenaattina ja nimeään kantavan taidesäätiön perustajana. Hänen mittavat taidekokoelmansa ovat esillä Mäntässä.
Ura
Gösta Serlachiuksen aikana puuhiomon ja paperitehtaan käsittänyt teollisuusyritys laajeni sulfiittiselluloosatehtaalla sekä konepajalla, jotka molemmat osaltaan vähensivät riippuvuutta ulkoisesta avusta ja olivat tärkeitä tukitoimintoja itse paperinjalostustoiminnalle.
Valmistuttuaan ylioppilaaksi vuonna 1895 Gösta Serlachius aloitti Helsingissä juridiikan opinnot. Hänen isänsä kuoli vuonna 1896, jolloin hän keskeytti opintonsa ja alkoi työskennellä setänsä tehtaan tuotteita edustavassa yrityksessä Englannissa. G. A. Serlachius kutsui veljenpoikansa töihin yritykseensä vuonna 1898 tämän ollessa Englannissa. Gösta aloitti harjoittelijana Mäntän paperitehtaassa vuonna 1898 ja avioitui seuraavana vuonna serkkunsa, G. A. Serlachiuksen tyttären, Sigrid "Sissi" Serlachiuksen kanssa.
1900-luvun alussa Serlachiuksen yritys oli ollut kymmenisen vuotta velkojien valvonnassa, sen taloudellinen asema oli vahvistunut ja omistajan toimintavapaudet olivat kasvaneet. Vanha ja sairas G. A. Serlachius oli äkkipikainen ja riiteli oman perheensä, niin poikansa Axel Ernstin kuin puolisonsa Alicenkin kanssa. Kun hän kuoli vuonna 1901, yrityksen tulevaisuus oli hämärä ja testamentista kiisteltiin. Vuonna 1902 Mäntän tehtaista muodostettiin rahoittajien vaatimuksesta osakeyhtiö, G. A. Serlachius Osakeyhtiö. Gösta ja Sigrid Serlachiuksesta tuli sen keskeisiä osakkaita, ja Gösta Serlachiuksesta tuli yrityksen johtokunnan jäsen. Pariskunnan osuus kasvoi, kun yrityksen johtajuudesta myös kilpaillut Axel Ernst Serlachius myi omia osakkeitaan omaa talouttaan korjatakseen.
Gösta Serlachius opiskeli paperiteknologiaa Wienin teknillisessä korkeakoulussa ja teki ensimmäisen opintomatkansa Yhdysvaltoihin vuosina 1903–1904. Hänen monipuolisesta teoreettisesta ja käytännöllisestä koulutuksestaan oli yritysjohtajana hyötyä. Opintomatkansa hän rahoitti hankkimalla ulkomaisten laitteiden edustuksia.
Gösta Serlachius saneerasi Kankaan paperitehtaan Jyväskylässä vuosina 1904–1908. Sukuyhtiön seuraajakiista ratkaistiin vasta vuonna 1908, jolloin Gösta Serlachius valittiin sen isännöitsijäksi. Samaan aikaan hänet kutsuttiin myös kriisiin ajautuneen Kymi (Kymmene Aktiebolaget) -yhtiön saneeraajaksi toimitusjohtajan valtuuksin, ja hänellä oli muun muassa omia liiketoimia ongelmallisessa Leppäkoski-yhtiössä ja ulkomaisten teknologioiden edustuksia.
Hän selvisi monista rinnakkaisista tehtävistään tarmokkuutensa ansiosta. Vastoinkäymisiä hän koki Kymi-yhtöissä, kun Serlachius-yhtiön johtokunnan puheenjohtaja, Pohjoismaiden Osakepankin Tampereen-konttorin johtaja Albert Snellman liitettiin kuuluisaan Nils Idmanin kavallukseen, minkä vuoksi Serlachius lähti Kymi-yhtiöstä vuonna 1913 saatuaan hoidettua saneerauksen miltei loppuun.
G. A. Serlachius Oy:n toimitusjohtajana Serlachius aloitti vuonna 1913. Hän rakennutti Mänttään selluloosatehtaan vuosina 1913–1914 ja uudisti paperitehtaan teknologiaa. Ensimmäisen maailmansodan aikana hän käytti hyväksi suhdanteita Venäjän markkinoilla määrätietoisesti, jopa häikäilemättömästi. Voittorahoilla hän osti muun muassa Kankaan tehtaan, jonka suurosakas oli ollut jo aiemminkin, Kolhon sahan ja Tampereen Kattohuopatehtaan (sittemmin Tako), jossa G. A. Serlachius oli aloittanut Suomen puumassateollisuuden vuonna 1866 Fredrik Idestamin kanssa. Serlachius-yhtiölle ostettiin 35 000 hehtaaria metsää, ja sen maatalouden kehitykseen panostettiin.
Serlachiukset erosivat vuonna 1918, jolloin Göstan oli ostettava itselleen sukuyhtiön osakkeita pörssistä vahvistaakseen omaa asemansa, yrityksen perintöosuus siirtyi Sigridille.
Vuonna 1917 marraskuun suurlakon aikana lakkolaiset pidättivät Gösta Serlachiuksen Mäntässä. Hänen vaatimuksestaan tehtaat käynnistettiin kuitenkin vasta, kun punakaartin takavarikoimat aseet oli palautettu omistajilleen. Kun kansalaissota puhkesi vuonna 1918, Serlachius kutsuttiin valkoisen hallituksen joukkojen pääintendentiksi. Vaikka maassa kärsittiin elintarvikepulasta, hän onnistui järjestämään joukkojen huollon ja liikkui etulinjan tuntumassa taistelujen painopisteestä toiseen. Saavutuksistaan valkoisessa armeijassa Serlachius palkittiin everstiluutnantin arvolla sekä läheisillä suhteilla ylipäällikkö Gustaf Mannerheimiin. Serlachiuksella oli hyvät suhteet myös muihin aikansa vaikuttajiin, mutta ei itse osallistunut politiikkaan.
Venäjän vallankumousten seurauksena Suomen paperiteollisuuden päämarkkinat hävisivät. Serlachius toimi Puunjalostusteollisuuden Keskusliiton hallituksen puheenjohtajana 1918–1922 ja ratkaisi alan ongelmia luomalla yrityksille yhteisiä vientiorganisaatiota ja avaamalla uusia vientireittejä muun muassa Saksaan ja Ukrainaan. Serlachius oli osa tärkeää yritysjohtajien valtuuskuntaa, joka kiersi keskeisissä länsimaissa vuonna 1919. Samana vuonna hän avioitui Ruth Björkenheimin kanssa.
1920- ja 1930-luvulla Serlachius uudisti ja laajensi tehtaita Mäntän seudulla, Jyväskylässä sekä Tampereella ja niistä muodostui ajanmukainen integraatti. Hän nosti tuotannon jalostusastetta muun muassa pakkaustuotannolla, puutehtaan perustamisella ja konehihnojen valmistamisella. Laukaaseen rakennettiin Kuhankosken voimalaitos.
Yhteiskunnallinen vaikutus
Serlachius alkoi eräiden kollegojensa lailla parantaa tehdasyhdyskuntien sosiaalisia oloja. Hän rakennutti työväelle asuntoja ja luovutti heille omakotitontteja, myi heille edullisesti yhtiön maatilojen tuotteita ja tehosti työsuojelua. Hän tilasi asemakaavoja tehdasyhdyskuntiin Valter Thomélta, Eliel Saariselta ja W. G. Palmqvistilta, rakennutti vuonna 1922 Vilppulasta itsenäistyneeseen Mänttään kirkon ja muitakin kokoontumistiloja. Vuonna 1928 rakennetun kirkon taiteellista koristelua pidetään ainutlaatuisena. Kirkossa on kuvanveistäjä Hannes Autereen suurin teoskokonaisuus, Alvar Cawénin alttaritaulu ja kaksi lasimaalausta sekä Eric O. W. Ehrströmin ruusuikkuna.
Serlachiuksen aloitteesta perustettiin Suomen Paperitehtaitten Yhdistys ja Suomen Selluloosayhdistys ja uudelleenorganisoitiin Suomen Puuhiomoyhdistys, josta tuli Suomen Puunjalostusyhdistysten Keskusliitto.
Puolustusministeriö lähetti hänet joulukuussa 1939 Englantiin hankkimaan suhteillaan taloudellista apua sodassa olevalle maalle. Hän toimi myös Suomen Punaisen Ristin varapuheenjohtajana ja vuodesta 1941 puheenjohtajana marsalkka Mannerheimin ollessa estyneenä. Talvisodan aikana hänet ylennettiin everstiksi.
Toiminta mesenaattina
Gösta Serlachius tunnettiin myös merkittävänä taiteen ystävänä. Hänen sedällään oli ollut läheiset suhteet Akseli Gallen-Kallelaan ja muihin johtaviin taiteilijoihin. Serlachius jatkoi henkilökohtaista yhteydenpitoa taiteilijoihin ja kokoelmien kartuttamista. Ensimmäisen taideteoksensa, tuntemattoman maalarin tekemän nuoren naisen muotokuvan 1700-luvulta, hän hankki vuonna 1898. Hänen ansiostaan G. A. Serlachius Oy lahjoitti merkittävän summan Taidehallin rakentamiseksi Helsinkiin maailmansodan keskellä vuonna 1917. Vuosina 1900–1920 hän hankki taidekokoelmaansa yksittäisiä teoksia, erityisesti Akseli Gallen-Kallelan tuotannosta.
Vuonna 1918 Serlachius oli perustamassa taidetaontayritys A. B. Taito Oy:tä, mikä edisti Suomen taideteollisuuden kehitystä.
Vuonna 1933 hän perusti Gösta Serlachiuksen taidesäätiön. Kokoelmiin hankittiin myös suurten ulkomaisten mestareiden teoksia. Lisäksi Serlachius tilasi Mänttään aikansa eturivin taiteilijoilta monia julkisia taideteoksia.
1930-luvulla Serlachius toimi aktiivisesti patsastoimikunnissa, joiden ansiosta Vilppulaan saatiin vuoden 1918 taistelujen muistomerkki ja Vaasaan vapaudenpatsas. Hän oli mukana myös Suomen marsalkan ratsastajapatsaan patsaskomiteassa.
Vuonna 1938 Serlachius vetosi eräiden Suomen johtohenkilöiden kanssa talouselämän johtohenkilöihin, jotta nämä antaisivat taiteilijoiden koristaa julkisia rakennuksia ja tuoda siten taiteen entistä useampien ulottuville.
Serlachius haaveili oman taidemuseon rakennuttamisesta Mänttään. Hanke jäi kesken, kun hän kuoli vuonna 1942. Hänen leskensä Ruth Serlachius avasi yhdessä perikunnan kanssa yleisölle osan perheen kodista, Joenniemen kartanosta vuonna 1945. Kartano on nykyisin osa Serlachius-museo Göstaa. Myös yhtiön entinen pääkonttori on muutettu museoksi.
Kalmalahden taistelu
thumb|250px|Kalmalahden taistelun muistomerkki on [[Nikkilänmäentien varrella.]] Kalmalahden taistelu käytiin Suomen sodan aikana 11. maaliskuuta 1808 Leppävirralla sodan alkuvaiheessa, kun Savon prikaati käskyn mukaan oli vetäytymässä Pohjois-Pohjanmaalle.
Savon prikaatin olisi tullut vetäytyä Juvan ja Joroisten kautta Kuopioon, Iisalmeen ja Ouluun. Se oli kuitenkin jäänyt joksikin aikaa Mikkeliin, jolloin venäläiset joukot olivat ennättäneet lähelle Mikkelin kirkonkylää Juvan ja Ristiinan teitä pitkin, jolloin saarrostusvaara lisääntyi. Lähtö Mikkelistä oli nopea: hevosia koottiin talonpojilta, elintarvikkeet varusvarastosta ja ylimääräiset vilja- ja heinävarat poltettiin. Ammusvaraston vanhat kiväärit jäivät venäläisten haltuun. Sata paleltunutta sotilasta jouduttiin jättämään kirkonkylän sairaalaan. Paleltumat olivat johtuneet ulkona seisomisesta viikkoa aikaisemmin yön yli, koska venäläisten oli uskottu olevan lähempänä Mikkeliä. Savon prikaati alkoi vetäytyä kohti Kuopiota Leppävirran ja Pieksämäen kautta.
7.3. Savon prikaati oli saapunut Leppävirralle, Nikkilänmäen ja kirkonkylän alueelle. Se oli tyytymätön taisteluitta perääntymisestä ja niin ikään vetäytymistä kritisoinut kapteeni G. Aminoff lähti tiedustelemaan 200 sotilaan kanssa Varkauden suuntaan venäläisten joukkojen etenemistä.
Kello 7 aamulla hän ilmoitti lähetin avulla prikaatin komentajalle, kenraaliluutnantti Johan Adam Cronstedtille, että venäläiset joukot ovat tulossa. Aminoff aikoi häiritä venäläisten etenemistä ja hiihtää osastonsa kanssa sitten metsien kautta Leppävirralle. Venäläiset etenivät Unnukan jäätä pitkin noin 1 600 sotilaan osastona kohti Leppävirtaa kirkonkylän suuntaan Sotasaareen asti. Heidän oikealla puolellaan oli lähes sulanutta heikkoa jäätä ja vasemmalla rannalle tiellä Savon prikaatin joukkoja. Huomattuaan tilanteen venäläisten eteneminen pysähtyi.
Majuri G. Ehrnrooth pyysi komentajalta lupaa hyökätä venäläisten kimppuun takaa päin ja vangita heidät. Ennen liikkeelle lähtöä kuitenkin komentaja Cronstedt kielsi hyökkäyksen. Tilaisuuden menettämisestä tyytymättömät joukot kuitenkin aloittivat laukausten vaihdon ja Savon prikaati ampui tykeillä noin kolmen tunnin ajan. Venäläisiä jäi vangeiksi kolme, suomalaisia kaatui yhdeksän eikä venäläisten muista tappioista ole tietoa. Tykkitulesta jäi Karlvikin kartanon rakennuksen seinään tykinlaukauksen reikä. Kulkupuheen mukaan Leppävirran kirkkoherra olisi varoituttanut venäläisiä heikoista jäistä. He eivät hyökänneet jäätä pitkin. Iltaan mennessä Savon prikaatin joukot vetäytyivät Vehmasmäkeen.
Taistelun muistoksi Leppävirran suojeluskunta pystytti vuonna 1933 kivisen muistomerkin, joka sijaitsee valtatien pohjoispuolella Nikkilänmäentien varrella.
Birkir Bjarnason
thumb|right|230px|Bjarnason vuonna 2009 Birkir Bjarnason (s. 27. toukokuuta 1988 Akureyri) on islantilainen jalkapalloilija, joka edustaa seuratasolla italialaista Bresciaa. Hän pelaa myös Islannin maajoukkueessa. Bjarnasonin pelipaikka on keskikenttä.
Birkir aloitti ammattilaisuransa norjalaisessa Vikingissä vuonna 2006. Hän siirtyi lainalle Bodø/Glimtiin vuonna 2008. Bodø/Glimtissä Birkir teki viisi maalia 22 ottelussa. Vikingissä hän pelasi yhteensä 102 ottelua tehden niissä 16 maalia. Hän siirtyi vuonna 2012 belgialaiseen Standard Liègeen. Hän teki belgialaisseuran kanssa viiden vuoden sopimuksen. Lopulta hän pelasi vain yhden kauden Belgiassa pelaten yhteensä kuusitoista ottelua. Birkir siirtyi heinäkuussa 2012 italialaiseen Pescara lainalle, ja Pescara osti kesäkuussa 2013 Birkirin. Syyskuussa 2013 Sampdoria solmi sopimuksen Birkirin kanssa. Sopimus oli yhteissopimus Pescaran kanssa. Kesäkuussa 2014 Pescara osti Birkirin takaisin itselleen. Heinäkuussa 2015 sveitsiläinen FC Basel solmi kolmen vuoden sopimuksen Birkirin kanssa. Tammikuussa 2017 Birkir siirtyi Englannin toiseksi ylimmällä sarjatasolla pelaavan Aston Villan riveihin.
Birkir on pelannut useissa Islannin nuorisomaajoukkueissa. Aikuisten maajoukkueessa Birkir debytoi ystävyysottelussa Andorraa vastaan toukokuussa 2010. Hänet valittiin Islannin joukkueeseen EM-kilpailuihin 2016. Birkir on pelannut maajoukkueessa 84 ottelua ja tehnyt niissä 13 maalia.
Masumi Hayashi
Masumi Hayashi (s. 22. heinäkuuta 1961) on japanilainen rikollinen. Hän myrkytti Wakayamassa järjestetyllä kesäfestivaalilla tarjoillun curryn arsenikilla 25. heinäkuuta 1998. Kaksi aikuista ja kaksi 10–16-vuotiasta kuoli teon seurauksena. Kymmenet muut saivat erilaisia myrkytysoireita.
Hayashi yhdistettiin pian tekoon. Hänet oltiin nähty currypadan luona, ja hänellä oli miehensä työn takia saatavilla arsenikkia. Pataan laitettu arsenikki oli identtistä Hayashin kotoa löydettyjen näytteiden kanssa. Mitään ilmeistä motiivia curryn myrkyttämiselle ei ole. Syyttäjien mukaan Hayashi oli tuntenut itsensä naapuriensa eristämäksi. Toisaalta he sanoivat, että Hayashi ei kohdistanut myrkytystä keneenkään tiettyyn henkilöön.
Hayashi tuomittiin kuolemaan vuonna 2002, ja tuomio pysyi ylemmässä oikeusasteessa vuonna 2005. 21. huhtikuuta 2009 Japanin korkein oikeus vahvisti kuolemantuomion. 18. toukokuuta se hylkäsi vetoomuksen tuomiota vastaan. Tämän jälkeen Hayashi haki uutta oikeudenkäyntiä. Hän kiistää syyllisyytensä.
Hayashilla on mies Kenji ja kolme lasta. Kenji sai vuonna 2000 kuusi vuotta vankeutta vakuutuspetoksista. Syyttäjät olivat alun perin vaatineet kahdeksan vuoden rangaistusta, mutta Kenji Hayashi tuomittiin vain kuuteen vuoteen, koska petosten takana oli ollut päätekijänä Masumi. Pari oli keksinyt itselleen onnettomuuksia ja vammoja. Masumia syytettiin myös siitä, että hän olisi jo aiemmin yrittänyt myrkyttää kolme ihmistä, muun muassa miehensä. Vakuutusrahat nimettiin syyksi murhayrityksiin, joista Hayashi sitten myös tuomittiin. Hänen sanottiin aikoinaan kertoneen ihmisille, että hän olisi toivonut miehensä kuolemaa ja jopa puhuneen tämän tappamisesta.
Thompson
Thompson voi tarkoittaa:
FK Vitosha Bistritsa
Futbolei Klub Vitosha Bistritsa on bulgarialainen jalkapalloseura Bistritsan kylästä. Seura pelaa kaudella 2019–20 Bulgarian korkeimmalla sarjatasolla A PFG:ssä.
Henri Välimäki
Henri Esko Välimäki (s. 13. kesäkuuta 1984 Teuva) on suomalainen kreikkalais-roomalaisen tyylin painija, joka on kilpaillut myös vapaapainissa. Hän edustaa seuratasolla Teuvan Rivakkaa.
74 kilogramman painoluokassa painivan Välimäen paras kansainvälinen arvokisasijoitus on vuoden 2009 Herningin MM-kilpailujen seitsemäs sija. Vuoden 2011 EM-kilpailuissa hän oli kahdeksas. Pohjoismaiden-mestaruuskilpailuista Välimäellä on neljä mitalia. SM-kilpailuissa hän on voittanut yhden kreikkalais-roomalaisen painin ja neljä vapaapainin Suomen mestaruutta. Kummankin painimuodon aikuisten SM-mitaleja Välimäellä on yhteensä kymmenen kappaletta.
Pigeon Forge
Pigeon Forge on kaupunki ja turistikeskus Tennesseessa Yhdysvalloissa. Sen matkailukohteet esittelevät Yhdysvaltojen eteläosan kulttuuria ja siihen olennaisesti kuuluvaa country-musiikkia. Huvipuisto Dollywood sijaitsee Pigeon Forgessa.
Henri Välimäki
Painiura
Välimäki syntyi Teuvalla 13. kesäkuuta 1984. Hän aloitti painin vuonna 1990. Välimäki kilpaili vapaapainissa kadettien (alle 17-vuotiaiden) ikäluokassa kaksissa arvokisoissa, vuoden 1999 MM-kilpailuissa sarjassa 46 kg ja vuoden 2000 EM-kilpailuissa sarjassa 54 kg. MM-kilpailuissa hän sijoittui 20:nneksi ja EM-kilpailuissa 16:nneksi.
Seuraavan kerran Välimäki kilpaili kansainvälisessä arvoturnauksessa kahdeksan vuotta myöhemmin. Hän alkoi panostaa kreikkalais-roomalaiseen painiin ja 74 kilogramman painoluokkaan, jossa hän on kilpaillut siitä lähtien. Vuonna 2008 hän paini Pohjoismaiden-mestaruuskilpailuissa, joissa sijoittui hopealle tanskalaisen Mark Overgaard Madsenin jälkeen. Seuraavana vuonna hän sijoittui Saksan Grand Prix'ssä viidenneksi ja PM-kilpailuissa hopealle. Herningin MM-kilpailuissa Välimäki ei antanut ensimmäisessä ottelussaan arvokisamenestyjä Armen Vardanjanille pistettäkään, ja toisessa ottelussa hän voitti kuubalaispainijan jaksoin 2–1. Kolmannessa ottelussaan Välimäki voitti uzbekistanilaisen vastustajansa jaksoin 2–0, mutta hävisi seuraavalla kierroksella jaksoin 0–2 Tanskan Overgaard Madsenille, joka saavutti lopulta MM-hopeaa. Keräilyottelussa Välimäki hävisi azerbaidžanilaiselle Rafiq Hüseynoville 0–2-jaksoin ja oli lopputuloksissa aikuisten arvokisadebyytissään seitsemäs.
Pigeon Forge
Maantiede
Pigeon Forge sijaitsee Tennesseen itäosassa Great Smoky Mountains -vuorten alueella Little Pigeon -joen varrella. Kaupungin eteläpuolella levittäytyy Great Smoky Mountainsin kansallispuisto. Pigeon Forge on rakennettu kapeaan laaksoon Seviervillen ja Gatlinburgin kaupunkien väliin. Etäisyys Seviervillen keskustasta on kymmenisen kilometriä etelään. Maantieliikenteen pääväylä on Highway 321.
Henri Välimäki
Painiura
Vuonna 2010 Välimäki kilpaili Saksan Grand Prix'ssä, jossa sijoittui 11:nneksi, ja PM-kilpailuissa, joissa saavutti pronssia. Vuonna 2011 hän oli Cristo Lutte –turnauksessa kymmenes. Dortmundin EM-kilpailuissa Välimäki aloitti suoraan toiselta kierrokselta. Hän voitti israelislaispainijan jaksoin 2–1 ja seuraavalla kierroksella latvialaispainijan jaksoin 2–0. Seuraavalla kierroksella Välimäki hävisi lopulta hopealle sijoittuneelle Unkarin Péter Bácsille 0–2. Keräilyottelussa Välimäki koki 1–2-tappion armenialaiselle edellisvuoden MM-hopeamitalistille Arsen Tšulfalakjanille. Lopputuloksissa teuvalainen oli kahdeksas. Kuukausi EM-kilpailujen jälkeen Välimäki saavutti PM-hopeaa.
Yksityiselämä
Välimäen isoveli Tero Välimäki on myös painin arvokisaedustaja.
Saavutukset
Sarja 74 kg, ellei toisin mainittu.
Aikuisten SM-mitalit
Lähde:
Thompson (Kanada)
55.75°N, -97.86667°W
Thompson on Manitoban provinssin pohjoisosan suurin kaupunki Kanadassa. Se sijaitsee 739 kilometriä pohjoiseen Winnipegistä ja 396 kilometriä koilliseen Flin Flonista. Vuoden 2009 väestönlaskennassa kaupungin asukasluku oli 12 829.
Historia
Kaupungin moderni historia alkoi 4. helmikuuta 1956, kun kaupungin läheltä löydettiin rikas malmiesiintymä. Esiintymän löytymistä seurasi kymmenen vuoden ajan kestänyt kaivostoiminta. Inco Limited allekirjoitti Manitoban hallituksen kanssa sopimuksen, jonka mukaan yhtiö rakentaisi kaivoksen, tehtaan, sulattamon ja jalostamon kaupungin palveluiden ohella. Sopimuksessa määriteltiin myös, että yhtiö oli velvollinen avustamaan rahallisesti Kelseyn sähkövoimalaa sekä Thompsoniin rakennettavaa rautatieosuutta. Kaupunki on nimetty kaivosyhtiön hallituksen puheenjohtajan, John F. Thompsonin mukaan. Kaupunki siitä tuli virallisesti 1970, kun sen asukasluku ylitti 20 000 henkeä, ja kaupunkioikeudet se sai kuningatar Elisabet toisen läsnä ollessa. Kaivostoiminnan hiipumisen myötä väkiluku laski, tasaantuen noin 14 000 henkeen. Kaupungista tuli kuitenkin alueen kaupan ja politiikan keskus, ja se sai lempinimekseen The Hub of the North.
Teollisuus ja liikenne
Tärkein teollisuuden ala on kaivosteollisuus, tärkeimpänä kaivannaisena nikkeli. Kaupungissa on useita kansallisten, paikallishallinnollisten sekä alkuperäiskansojen asianhoitajien toimipisteitä. Siellä on myös useita suuria kauppaliikkeitä.
Koulutus
pienoiskuva Paikallinen Mystery Laken koulupiiri käsittää kuusi peruskoulua sekä yhden high schoolin. Kaupungissa on tarjolla koulutusta myös ranskan sekä creen kielillä. Creenkielinen opetus alkaa peruskoulun ensimmäiseltä luokalta, ja sitä on tarjolla aina high school -tasolle saakka.
Thompsonissa sijaitsee myös kaksi University College of the Northin pääkampusta, sekä Manitoban yliopiston sosiaalityön paikallisosasto.
Stairway to Fairyland
Stairway to Fairyland on saksalaisen power metal -yhtye Freedom Callin vuonna 1999 julkaistu ensimmäinen studioalbumi.
Juuso Salmi
Juuso Salmi (s. 15. heinäkuuta 1991 Helsinki) on entinen suomalainen jääkiekkopuolustaja. Salmi pelasi ammatikseen jääkiekkoa yhdeksän vuotta, joista ensimmäiset seitsemän kautta HIFK:ssa (2011-2018.) Lukuisista loukkaantumisista urallaan kärsinyt Salmi siirtyi kaudeksi 2018-2019 Tanskan pääsarjaan ja viimeiseksi jääneellä kaudellaan 2019-2020 Salmi edusti Puolan Polska Hokej Ligassa GKS Katowiceä.
Ura
Salmi on Helsingin IFK:n kasvatti. Hän oli joukkueensa tehokkain puolustaja C-nuorten SM-sarjassa kaudella 2006–2007 tehoilla 5+6=11 sekä B-nuorten SM-sarjassa kaudella 2008–2009 Christian Silfverin kanssa tehoilla 2+15=17. Salmi voitti A-nuorten SM-hopeaa vuonna 2010, B-nuorten Suomenmestaruuden vuonna 2009 ja C-nuorten SM-hopeaa vuonna 2007. Kaudella 2010–2011 hän toimi HIFK:n A-nuorten kapteenina.
Kaudeksi 2011–2012 Salmi nostettiin HIFK:n SM-liigarinkiin. Hän teki liigadebyyttinsä kauden kolmannessa ottelussa 22. syyskuuta 2011 Tapparaa vastaan ja sai siinä jääaikaa 8.34 minuuttia. Salmen paikka kokoonpanossa aukesi, kun Markus Kankaanperä oli sivussa ottelusta. Hänen liigauransa avausmaali ja kauden ainoaksi jäänyt tehopiste syntyi 6. maaliskuuta 2012 JYPiä vastaan. Salmen 2–1-osuma ratkaisi HIFK:lle voiton. Hän pelasi kauden aikana 15 SM-liigaottelua sekä 16 ottelua lainalla Mestis-joukkue Kiekko-Vantaassa. Salmi vahvisti myös kevään 2012 pudotuspeleissä HIFK:n A-nuoria, jossa hän voitti Suomenmestaruuden.
Kaudella 2012–2013 Salmi pelasi 26 SM-liigaottelua tehden kolme syöttöpistettä. Hän pelasi myös 12 ottelua lainalla Mestiksen nousijajoukkue HC Keski-Uudessamaassa. Kaudella 2013–2014 Salmelta odotettiin läpimurtoa SM-liigaan, mutta hän oli lähes koko syyskauden sivussa loukkaantumisten vuoksi, eikä saanut enää kevätkaudella rytmistä kiinni. Salmelle kertyi kauden aikana vain 11 runkosarjaottelua sekä kolme ottelua lainalla HCK:ssa. Vielä kaudella 2015–2016 hän jäi pieneen rooliin ja pelasi vain 16 runkosarja- ja 11 playoff-ottelua. Salmi voitti kauden päätteeksi SM-hopeaa. Hän pelasi kauden aikana myös seitsemän ottelua lainalla Kiekko-Vantaassa.
Kaudeksi 2018–2019 Salmi siirtyi vuoden mittaisella sopimuksella Tanskan Metal Ligaenin Herning Blue Foxiin. Kaudeksi 2019–2020 hän siirtyi vuoden mittaisella sopimuksella Puolan Polska Hokej Ligan GKS Katowiceen. Kausi Puolassa keskeytyi Covid-19 pandemian takia. Salmi joukkueineen voitti siellä keskeytyneen kauden sijoitusten perusteella pronssia.
Jokerit vs. HIFK 1.9.2012
Salmi aloitti tappelun 1. syyskuuta 2012 European Trophy -ottelussa Jokereiden Ilari Filppulaa vastaan sen jälkeen, kun Semir Ben Amor oli hyökännyt Ville Peltosen kimppuun. Tappeluun haluttoman Filppulan kanssa nujakoinut Salmi sai tilanteesta yhden ottelun pelikiellon turnausjärjestäjä European Trophylta -samoin kuin muissa tilanteissa kahakoineet Jokereiden Jarkko Ruutu ja Jani Rita sekä HIFK:n Mikko Jokela ja Siim Liivik. Tapahtumaa ennen ja sen jälkeen Helsingin paikallispelissä nähtiin useita tappeluita; ottelussa jaettiin lopulta yhteensä 275 minuuttia jäähyjä (Jokerit 127 minuuttia, HIFK 148 minuuttia). Aihe sai valtavasti julkisuutta.
Jääkiekon SM-liiga julisti rangaistuksensa tiistaina 11.09.2012; Salmi sai aiemmin yhden pelin mittaisen pelikiellon arvoiseksi katsotusta nujakasta 12 ottelun mittaisen pelikiellon. Kyseinen pelikielto on SM-Liigan historian viidenneksi pisin. SM-liigan kurinpito siis tuomitsi tapauksen selvästi ankarammin kuin European Trophy.
Muuta
Salmi on harrastanut myös leuanvetoa, josta hänellä on yli 85-kiloisten Suomenmestaruus vuodelta 2008, jolloin salmi veti 38 leualla itsensä sarjansa voittajaksi.
Luku- ja kirjoituspää
oikea|pienoiskuva|250x250px| Kiintolevyn luku- ja kirjoituspää sekä varsi kiekon päällä oikea|pienoiskuva|250x250px| Mikrovalokuva kiintolevyn päästä. Etuosan koko on noin 3 mm. Pyöreä ja oranssi rakenne on yksi pään toimivista osista: kirjoitusmuuntimen litograafisesti rajoitettu kuparikela. Huomioi myös kullattuihin liitäntöihin liitetyillä johdoilla tehdyt sähkökytkennät. pienoiskuva| Vuonna 2013 valmistetun kolmen teratavun kovalevyn kirjoitus-lukupää. Tumma suorakulmainen osa on liukukytkin, ja se on 1,25 mm pitkä. Luku-/kirjoituspään käämit ovat liukukytkimen vasemmalla puolella. Kiekon pinta liikkuu pään ohi oikealta vasemmalle.
Luku- ja kirjoituspäät ovat pieniä kiintolevyn osia, jotka liikkuvat levyn kiekon yllä, ja muuntavat kiekon magneettikentän sähkövirraksi eli lukevat levyä tai muuntavat sähkövirran magneettikentäksi eli kirjoittavat levyä. Päät ovat kokeneet muutoksia ajan kuluessa.
Kojeen kuvaus
Kiintolevyn päät "lentävät" vain kolme nanometriä levyn pinnan yllä. "Lentokorkeus" pienenee jatkuvasti, jotta saavutetaan suurempi pintatiheys. Pään lentokorkeutta säädetään levyn liukukytkimeen kaiverretun ilmalaakerin muotoilulla. Ilmalaakerin tehtävänä on pitää lentokorkeus tasaisena, kun pää liikkuu levyn pinnan yllä. Jos pää osuu levyn pintaan, seurauksena voi olla tuhoisa kirjoitus-/lukupään törmäys.
Perinteiset luku- ja kirjoituspäät
Ensimmäisten kiintolevyjen päät olivat samanlaisia kuin kasettinauhureiden äänipäät. Ne valmistettiin pienistä C-kirjaimen muotoisista paloista voimakkaasti magnetisoituvaa ainetta, ferriittiä, joka käärittiin hienojakoiseen käämiin. Kirjoitettaessa kela on jännitteinen, jolloin C:n rakoon syntyy vahva magneettikenttä, joka magnetoi viereisen tallennuspinnan. Luettaessa magnetoitu aine pyörii päiden ohi ja ferriittisydän keskittyy kenttään, jolloin käämiin syntyy sähkövirta. Raon magneettikenttä on hyvin vahva ja kapeahko. Rako on suunnilleen yhtä suuri kuin tallennuspinnan magneettisen tiedon paksuus, ja se määrittää levyn tallennetun alueen vähimmäiskoon. Ferriittipäät ovat suuria ja kirjoittavat melko suuria yksityiskohtia. Niiden on oltava myös melko kaukana levyn pinnasta, jolloin tarvitaan voimakkaampia kenttiä ja suurempia päitä.
MIG-päät
MIG-päät (Metal in Gap) ovat ferriittipäitä, joiden raossa on pieni pala metallia, joka tarkentaa magneettikenttää, mikä mahdollistaa pienempien yksityiskohtien lukemisen ja kirjoittamisen. MIG-päät korvattiin ohutkalvopäillä. Ne olivat sähköisesti ja fysikaalisesti samanlaisia kuin ferriittipäät, mutta ne valmistettiin optisen litografian avulla ohuista kalvoista ainetta, mikä mahdollisti tarkkojen yksityiskohtien luonnin. Ohutkalvopäät olivat paljon pienempiä kuin MIG-päät, joten ne mahdollistivat tarkempien tallennettujen yksityiskohtien käytön. 3,5-tuumaiset kiintolevyt saavuttivat 4 gigatavun tallennuskyvyn vuonna 1995 ohutkalvopäiden ansiosta. Pään raon muotoilu oli parhaiten lukemiseen ja parhaiten kirjoittamiseen sopivan ratkaisun kompromissi.
Magnetoresistanssi
Seuraava pään kehitysaskel oli optimoida ohutkalvopää kirjoittamiseen ja luoda erillinen lukupää. Erillisessä lukupäässä käytetään magnetoresistiivistä (MR) ilmiötä, jolloin aineen sähkövastus muuttuu magneettikentän läsnä ollessa. Magnetoresistiiviset päät pystyvät lukemaan todella pieniä magneettisia yksityiskohtia luotettavasti, mutta ne eivät pysty synnyttämään kirjoittamiseen käytettävää voimakasta kenttää. Käsite anisotrooppinen magnetoresistanssi (AMR) luotiin erottamaan tämä myöhemmin kehitetyistä suuresta magnetoresistanssista (GMR) ja tunneloivasta magnetoresistanssista (TMR). IBM:n AMR-pään keksiminen vuonna 1990 johti ajanjaksoon, jolloin pintatiheys kasvoi nopeasti, noin 100% vuodessa. Suurta magnetoresistanssia hyödyntävät päät alkoivat syrjäyttää AMR-päitä vuodesta 1997 alkaen.
Kolossaalisesta magnetoresistanssista (CMR) on tehty lukuisia tutkimuksia 1990-luvulta lähtien, ja se voi mahdollistaa nykyistäkin suuremman pintatiheyden kasvun. Tutkimukset eivät ole toistaiseksi johtaneet käytännön käyttökohteisiin, koska ilmiö vaatii matalan lämpötilan ja kojeen suuren koon.
Tunneloiva magnetoresistanssi (TMR)
Seagate esitteli ensimmäiset tunneloivaa magnetoresistanssia hyödyntävät kiintolevyt vuonna 2004. Ne mahdollistivat 400 Gt:n tallennuskyvyn kolmikiekkoiselle levylle. Näiden kovalevyjen TMR-päihin oli yhdennetty mikrospoossiset lämmityskäämit säätämään pään muunninalueen muotoa käytön aikana. Lämmitys voidaan aloittaa ennen kirjoituksen aloittamista, jotta voidaan varmistaa kirjoitusvarren ja levyn läheisyys. Tämä parantaa kirjoitettuja magneettisia muutoksia varmistamalla, että kirjoituspään magneettikenttä kyllästää levyn kiekon täysin. Samaa termistä toimintamenetelmää voidaan käyttää levyn kiekon ja lukuanturin välisen erottelun vähentämiseksi lukuprosessin aikana, mikä kohentaa signaalin voimakkuutta ja erottelukykyä. Muut valmistajat alkoivat käyttää samanlaisia menettelytapoja tuotteissaan vuoden 2006 puolivälissä.
Jesús Puras
1994 Puras voitti Tuotantoautojen (eli N-ryhmän) FIA Cupin.
pienoiskuva|left|Jesús Puras ja Citroën Xsara KitCar Cantabrian rallissa 1998.
Neljä minuuttia
Neljä minuuttia (Vier Minuten) on Chris Krausin ohjaama, vuonna 2006 julkaistu draamaelokuva naisvankilan pianonsoiton opettajasta (Monica Bleibtreu) ja murhaajasta (Hannah Herzsprung). Pianonsoiton opettaja Gertrud Krüger opettaa murhasta tuomittua Jennyä konserttikilpailua varten.
Qin Yongmin
Qin Yongmin (11. elokuuta 1953 Hubei, Ezhou, Kiina ) on kiinalainen demokratia-aktivisti. Hänet tuomittiin heinäkuussa 2018 kolmentoista vuoden vankeusrangaistukseen. Tuomion perusteena on valtionvastainen toiminta.
Qin vangittiin tammikuussa 2015 hänen johtaessaan China Human Rights Watch -nimistä ryhmää. Hän on viettänyt aiemmin vankeudessa 22 vuotta, ensimmäisen kerran 1981–1989, syynä "vastavallankumouksellinen" toiminta.
Mikkelin seutukirjasto
Mikkelin seutukirjasto (entiseltä nimeltään Mikkelin kaupunginkirjasto) on Mikkelin pääkirjaston, sivukirjastojen ja lähikuntien kunnankirjastojen yhteinen seudullinen kirjasto. Sen keskustoimipaikkana toimii Mikkelin pääkirjasto, joka sijaitsee Mikkelin torin laidalla, Mikkelin kaupungintalon vieressä. Mikkelin pääkirjastolla on myös Etelä-Savon maakuntakirjaston tehtävä.
Kaupunginkirjasto päätettiin nimetä seutukirjastoksi marraskuussa 2017. Heinäkuussa 2020 Mikkelin seutukirjaston piirissä olevia kirjastoja ovat:
Mikkelin seutukirjasto muodostaa jäsenkirjastoineen osan Etelä-Savon kirjastoverkostosta eli Lumme-kirjastojen kirjastokimpasta.
Kirjastoautoihin kuuluu muun muassa Mikkelin kirja-auto Mirja, joka perustettiin osaltaan korvaamaan kolmen toimipisteen (Kalevankangas, Lähemäki, Rantakylä) sulkemisen vaikutuksia.
Overseas Private Investment Corp
Overseas Private Investment Corp on Yhdysvaltain hallituksen 1971 perustettu riskienhallintayhteisö, joka myöntää takauksia yhdysvaltalaisille yrityksille uusilla ja kehittyvillä markkinoilla. OPC takasi International Paperille OAO Svetogorskin oston Tetva Lavalilta poliittisen riskin varalta 1998.
Arkkitehtuurista
Arkkitehtuurista (, ”(Kymmenen kirjaa) arkkitehtuurista”) on Vitruviuksen kirjoittama antiikin aikainen latinankielinen teos, joka antaa nimensä mukaisesti kokonaisesityksen arkkitehtuurista. Teos käsittelee sekä kreikkalaisen että roomalaisen arkkitehtuurin periaatteita, ja se on ainoa antiikin ajalta säilynyt vastaavankaltainen esitys.
Teoksen synty
Vitruvius eli noin vuosina 90–20 eaa. Hän toimi arkkitehtina ja sotilasinsinöörinä. Nykyaikana hänet tunnetaan erityisesti teoksestaan Arkkitehtuurista (De architectura), jonka hän kirjoitti elämänsä loppupuolella joskus vuosien 30–20 eaa. välillä. Vitruviuksen pyrkimyksenä on ollut kirjoittaa ensimmäinen laaja yleisesitys koko arkkitehtuurin alasta. Teos perustuu varhaisempaan pääasiassa kreikkalaiseen tuotantoon ja kreikankielisiin lähteisiin, ja toisaalta Vitruviuksen omaan ammatilliseen kokemukseen ja hänen matkoillaan saamiinsa tietoihin. Hän oli käynyt ainakin Kreikassa ja Vähässä-Aasiassa sekä Galliassa, jossa hän oli mukana Julius Caesarin sotaretkellä vuosina 58–51 eaa. Myöhemmin hän sai elatuksen keisari Augustukselta.
pienoiskuva|vasen|pysty=0.68|Vitruviuksen rintakuva. Protomoteca, Biblioteca Civica, [[Verona.]] Vitruviuksen teos oli sen ensimmäisen kirjan esipuheen mukaan osoitettu hänen suosijalleen Augustukselle. Vitruviuksen tarkoituksena vaikuttaa selvästi olleen saada huomiota itselleen ja aiheelleen. Hän pyrkii tarjoamaan Augustukselle mittapuut, joiden mukaan keisari voisi arvioida jo rakennuttamiaan rakennuksia sekä niitä, joita hän rakennuttaisi myöhemmin. Tästä voidaan päätellä, että Vitruvius oli tyytymätön moniin aiempiin rakennuksiin. Tämä käy ilmi myös siitä, että hän viittaa usein arkkitehtien käyttämiin kelvottomiin keinoihin maineen ja rikkauksien hankkimisessa. Itsensä hän pyrkii esittämään maltillisena ja tyytyväisenä omaan asemaansa. Samaan tyytymättömyyteen ajan roomalaista arkkitehtuuria kohtaan viittaa se, että Vitruvius ylistää usein puhtaita kreikkalaisia esikuvia ja valittaa lisääntyneistä tyylillisistä turmeltumista oman aikansa arkkitehtuurissa, sekä se, ettei hän useinkaan mainitse Augustuksen ajan merkkirakennuksia, jotka olivat varmuudella olemassa jo silloin kun hän kirjoitti.
Vitruvius ei itse ollut erityisen merkittävä arkkitehti, sillä ainoastaan yksi hänen suunnittelemansa rakennus, Fanum Fortunaessa ollut niin kutsuttu Fanumin basilika, tunnetaan. Siksi on todettu, että Vitruvius, jonka voidaan nähdä olleen verrattain epäonnistunut varsinaisena arkkitehtina, yritti teoksellaan luoda itselleen kestävän maineen ammattinsa teoriasta kirjoittaneena. Tässä hänen voidaan katsoa onnistuneen.
Tekstilaitokset ja käännökset
Teoksen editio princeps oli Johannes Sulpitiuksen eli Giovanni Sulpizio da Verolin yhdessä Frontinuksen teoksen De aquaeductibus kanssa noin vuonna 1486 painama (Rooma, fol.). Seuraavia olivat editio vuonna 1496 (Firenze, fol.) ja sen uudelleenpainos 1497 (Venetsia, fol.). Kaikki nämä kolme seurasivat käsikirjoituksia läheisesti. Ensimmäisen kriittisemmän laitoksen toimitti Jucundus Veronalainen vuonna 1511 (Venetsia, fol.). Siinä oli puuleikkauksina tehtyä kuvitusta. Hän teki myös toisen laitoksen, joka julkaistiin vuonna 1513 (Firenze, 8vo.) ja painettiin uudelleen 1522 ja 1523.
Teoksesta on julkaistu käännöksiä suurilla eurooppalaisilla kielillä jo varhain. Walther Hermann Ryff (Gualtherus Hermenius Rivius) käänsi teoksen saksaksi, ja se julkaistiin vuonna 1548 (Nürnberg, fol.) ja uudestaan vuosina 1575 ja 1614 (Basel, fol.). Claude Perrault'n ranskannos julkaistiin vuonna 1673 (Pariisi, fol.; 2. painos 1684, fol.; lyhenneltynä 1674, 1681, fol.). Englanniksi teos julkaistiin ensin käännöksenä Perraultin tekemästä lyhennelmästä vuonna 1692 (Lontoo, 8vo.). Koko teoksen englanninkielistä käännöstä teki ensimmäisenä Robert Castell (2 osaa, Lontoo, 1730, fol.). Ensimmäinen valmistunut englanninkielinen käännös koko teoksesta oli William Newtonin aloittama ja hänen veljensä James Newtonin loppuun saattama (2 osaa, Lontoo, 1771, 1791, fol.). Marquess Galiani käänsi teoksen italiaksi, ja se julkaistiin yhdessä latinankielisen tekstin kanssa (Napoli, 1758, fol.). Teoksen suomennos julkaisiin vuonna 2022.
Vaikutus
Teos tuli suosioon renessanssiajalla 1400-luvulla antiikin ja antiikin aikaisten teosten uudelleen tulemisen myötä. Tämän jälkeen sillä on ollut suuri vaikutus länsimaiseen arkkitehtuuriin renessanssiarkkitehtuurista uusklassiseen arkkitehtuuriin saakka. Se on vaikuttanut paljon myös arkkitehtuurista kirjoittamiseen, ja toiminut arkkitehtuurin lisäksi laajasti myös antiikin kulttuurihistorian ja tieteen historian lähteenä. Toisaalta teosta on myös arvosteltu paljon sekä sen puutteiden, sekavuuden että kielen vuoksi. Joka tapauksessa teosta on arvioitu koko arkkitehtuurin historian vaikutusvaltaisimmaksi teokseksi.
Sisältö
Vitruviuksen teos koostuu kymmenestä kirjasta. Jokaisen kirjan alussa on oma johdanto, joka käsittelee enemmän tai vähemmän kirjan teemoihin liittyviä aiheita. Nämä johdannot ovat tärkeimpiä lähteitä Vitruviuksen itsensä henkilöön ja elämään. Teoksen sisältö kirjoittain on:
Kirja I alkaa keisarille osoitetulla omistuskirjoituksella. Tämän jälkeen se toimii eräänlaisena johdantona muuhun teokseen. Kirja koostuu seitsemästä luvusta, joiden aiheina ovat arkkitehdilta vaadittu koulutus; arkkitehtuurin määritelmä ja perusperiaatteet; arkkitehtuurin kolme osa-aluetta eli rakentaminen, gnomoniikka eli (aurinko)kellojen rakentaminen ja mekaniikka, sekä rakentamisen kolme tavoitetta eli kestävyys, käyttökelpoisuus ja kauneus; kaupunkisuunnittelu ja kaupunkien sijoittaminen terveellisyyden näkökulmasta; kaupunginmuurien sijoittelu ja rakentaminen; katujen suuntaaminen, mukaan lukien tuulia koskevat huomiot; sekä julkisten rakennusten sijoittelu.
Kirja II käsittelee rakennusmateriaaleja. Se koostuu kymmenestä luvusta, joiden aiheina ovat ihmiskunnan alkuvaiheet ja rakennustaidon synty ja kehitys; luonnontieteen perusteet, mukaan lukien filosofien näkemykset aineen alkuperästä ja neljä alkuainetta; tiili; hiekka ja opus caementicium; kalkki; pozzolana ja muut maalajit; kivilajit; seinien rakentamisen menetelmät, mukaan lukien opus reticulatum, opus incertum ja opus craticium; puu rakennusmateriaalina; sekä korkeiden ja alavien maiden puut.
pienoiskuva|pysty|[[Leonardo da Vincin ihmisruumiin mittasuhteita käsittelevä, Vitruviuksen teoksessa esitettyihin periaatteisiin perustuva Vitruviuksen mies noin vuodelta 1490.]] Kirja III käsittelee temppeliarkkitehtuuria. Se koostuu viidestä luvusta, joiden aiheina ovat symmetria temppelien ja ihmisruumiin mittasuhteissa (joista on johdettu Vitruviuksen mies); temppelien luokittelu tyyppeihin, kuten anta-, prostyyli-, amfiprostyyli-, peripteraali-, pseudodipteraali-, dipteraali- ja hypetraalitemppeli; pylväiden ja niiden interkolumnaation mittasuhteet sekä optiset korjaukset; temppelien perustukset ja pohjarakenteet (stereobaatti, podium); sekä pylväiden yksityiskohdat, pylväsjärjestelmät eli tyylit, joonialainen tyyli, entablementti eli palkisto (arkkitraavi, friisi ja korniisi koristeluineen) sekä päätykolmio.
Kirja IV on jatkoa kirjan III aiheille. Se koostuu yhdeksästä luvusta, joiden aiheina ovat kolmen klassisen tyylin alkuperä ja korinttilainen tyyli; tyyleihin liittyvät koristelut, kuten triglyfit, mutulit ja metoopit; doorilainen tyyli; temppelien sisäosat, mukaan lukien cella ja pronaos; temppelien suuntaaminen; temppelien ovet; toskanalainen tyyli; pyörötemppelit ja muut muunnelmat; sekä alttarit.
Kirja V käsittelee julkisia rakennuksia. Se koostuu kahdestatoista luvusta, joiden aiheina ovat forumit ja basilikat; aerarium eli valtionrahasto, vankila ja kuuria eli senaatin/neuvoston talo; teatteri ja sen sijoittelu, perustukset ja akustiikka; musiikin teoria eli harmoniaoppi; teatterin äänentoisto; roomalaiset teatterit; kreikkalaiset teatterit; teatterin sijainti ja akustiikka; pylväskäytävät ja kävelyalueet; kylpylät; palaestrat; sekä satamat, aallonmurtajat ja telakat.
Kirja VI käsittelee yksityisiä rakennuksia. Se koostuu kahdeksasta luvusta, joiden aiheina ovat ilmaston vaikutus rakentamiseen; symmetria ja siihen tehtävät muutokset rakennuspaikan perusteella; domus ja sen osat, mukaan lukien atrium ja triclinium; huoneiden sijoittaminen ilmansuuntien mukaan; yksityiset ja julkiset tilat ja niiden sovittaminen suhteessa omistajan asemaan; maalaistalot; kreikkalaiset talot; sekä perustukset, pohjarakenteet ja rakennusten kestävyys.
Kirja VII käsittelee kiveyksiä, rappauksia ja koristeluja. Se koostuu 14 luvusta, joiden aiheina ovat lattiat; kalkin sammuttaminen rappauksen valmistamiseksi; holvaukset ja rappaustyöt; kosteiden tilojen rappaaminen sekä seinien koristelu; seinämaalaukset sekä ajan rappiotaide; marmorin käyttö; luonnonvärit; sinooperi ja elohopea; sinooperi, krysokolla ja sinivärit; keinotekoiset värit: musta; sininen ja punaokra; lyijyvalkoinen; purppuranpunainen; sekä muun muassa keinotekoiset korvikkeet purppuralle.
Kirja VIII käsittelee vesihuoltoa. Se koostuu kuudesta luvusta, joiden aiheina ovat veden löytäminen; sadevesi, tuulet, joet ja lähteet; erityyppisten vesien ja lähteiden ominaisuudet; hyvän veden tunnistaminen; veden johtaminen ja vaaitus; sekä veden siirtäminen kaupunkeihin, akveduktit, kaivot ja vesisäiliöt.
Kirja IX käsittelee arkkitehtuuriin liittyviä tieteitä. Se koostuu kahdeksasta luvusta, joiden aiheina ovat eläinrata, Kuu ja planeetat; Kuun vaiheet; Auringon rata eläinradan kahdentoista merkin kautta; pohjoiset tähtikuviot; eteläiset tähtikuviot; astrologia ja meteorologia; analemma-piirros sekä sen hyödyntäminen; sekä keksinnöt ajan mittaamiseksi, kuten aurinko- ja vesikello.
Kirja X käsittelee koneiden käyttöä ja rakentamista. Se koostuu 16 luvusta, joiden aiheina ovat mekaaniset laitteet ja instrumentit sekä mekaniikan historia; nostolaitteet; mekaniikan periaatteet, mukaan lukien vipuvoima sekä suora ja pyöreä liike; vedennostolaitteet; vesirattaat ja -myllyt; vesiruuvi; Ktesibioksen vesipumppu ja muut keksinnöt; vesiurut; hodometri; skorpionit; ballistat; katapulttien säätäminen; piirityskoneet; kilpikonna-niminen piirityslaite; erilaiset kilpikonnalaitteet; sekä puolustautumismenetelmät.
Arviointeja
Sisällöltään teos on hyödyllinen yhteenveto lukuisista kreikkalaisten arkkitehtien kirjoittamista teoksista, jotka Vitruvius mainitsee lyhyesti seitsemännen kirjan johdannossa, sekä joistakin roomalaisista saman alan teoksista. Se ilmentää suurta ihailua kreikkalaista kulttuuria, taidetta ja arkkitehtuuria kohtaan.
Teoksen suurin puute on sen tiiviys, jota Vitruvius itse piti ansionaan. Hän vie sen kuitenkin usein niin pitkälle, että teoksesta tulee vaikeasti ymmärrettävä. Lisäksi kirjoitustyyli on usein muutenkin epäselvää, mikä johtuu sekä teknisen kielen vaikeudesta että puutteista kirjoittajan omissa kirjallisissa taidoissa, ja joskus myös siitä, ettei Vitruvius ole täysin ymmärtänyt kreikkalaisia lähteitään.