cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Nisäkkäät
Nisäkäsnimistötoimikunta
Nisäkäsnimistötoimikunta teki monien nisäkkäiden suomenkielisistä nimistä muutosehdotukset vuonna 2008. Lista yleisimmistä nykyisistä nimistä ja ehdotettavista muutoksista on Luonnontieteellisen keskusmuseon verkkosivustolta, jossa niistä voi antaa palautetta. Suomen kielen lautakunta suhtautui toimikunnan nimistöehdotukseen torjuvasti.
Japaninsypressi
Japaninsypressi (Chamaecyparis obtusa) eli hinoki tai hinokisypressi on sypressikasvien heimon valesypressien sukuun kuuluva havupuulaji. Se on itäisen Aasian Japanin ja Taiwanin vuoristoissa tavattava suuri ainavihanta puu. Lajin piirteitä ovat riippuvat litteät oksanhaarat, pienet suomumaiset ja tyypillisesti tylppäkärkiset lehdet sekä pienet lähes pallomaiset kävyt. Puun japanilainen kanta ja taiwanilainen kanta luokitellaan lajin kahdeksi eri muunnokseksi.
Japaninsypressi on ollut perinteisesti merkittävä puu japanilaisessa kulttuurissa. Puuta on toisaalta arvostettu kestävänä erityisesti temppeleiden ja pyhäkköjen rakennuspuuna, mutta sitä on myös käytetty tulen tekemiseen. Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto on luokitellut laajoista metsänhakkuista kärsineen lajin silmälläpidettäväksi. Nykyisin puu tunnetaan yleisenä koristekasvina, josta kasvatetaan lukuisia nimettyjä koristemuotoja, mutta myös huomattavana siitepölyallergian aiheuttajana Japanissa.
Nimet
Japaninsypressin tieteellisen nimen lajimääre obtusa tarkoittaa tylppää viitaten puun tylppäkärkisiin lehtiin.
Puun kotiseudulla siitä voidaan käyttää japaninkielistä nimeä ヒノキ (hinoki, suom. tulipuu) sekä kiinankielisiä nimiä 黃檜 (huang kuai, suom. keltainen sypressi) ja 扁柏 (bian bai).
Kuvaus
Japaninsypressi on suurikokoinen ainavihanta puu. Se voi kasvaa 40–50 metriä korkeaksi ja tulla rungon rinnankorkeusläpimitaltaan noin kaksi metriä paksuksi.
Japaninsypressi eroaa useimmista muista valesypresseistä ulkoisesti tylppäkärkisten lehtiensä tai yli seitsemän ja alle 14 millimetriä pitkien käpyjensä puolesta. Samankaltaisesta formosansypressistä (Chamaecyparis formosensis) japaninsypressi eroaa pyöreämpien suunnilleen yhtä pitkien kuin leveiden käpyjensä ja siementen epäsymmetrisen erikokoisten lenninsiipien puolesta.
Varsi
Puu on tavallisesti yksirunkoinen ja voi olla vanhemmiten tyvekäs. Rungon kuori hilseilee kapeina liuskoina ja tulee vanhemmilla puilla uurteiseksi. Kuoren väritys vaihtelee punaruskeasta harmaanruskeaan. Puun latvus on aluksi tiheän kartiomainen ja tulee vanhemmiten pyöreämmäksi. Rungosta haarautuvat oksat voivat olla kohenevia, siirottavia tai latvuksen alimmissa osissa alaspäin kaartuvia. Oksien haarat ovat usein nuokkuvia tai riippuvia. Pienemmät oksanhaarat ovat litteän levymäisiä ja epäsäännöllisesti kohti kärkeään kaventuvia. Ne muodostuvat vuorottaisesti tai vain yhdeltä puolelta tasossa haarovista versoista. Uloimmat haarat pysyvät puussa neljästä kuuteen vuotta ennen kuin karisevat. Haararangat ovat limittäisten lehtien peittämiä.
Lehdet
Lehdet ovat enimmäkseen suomumaisia. Lehtiasento on ristikkäin vastakkainen. Nuorten taimien varhaislehdet voivat olla äimämäisiä tai neulasmaisia, kun taas yleisemmät myöhäislehdet ovat suomumaisia. Suomumaiset lehdet ovat tavallisesti sivuttaisissa versoissa 0,8–3 millimetriä pitkiä ja 0,5–1,5 millimetriä leveitä ja johtoversoissa suurempia, enimmillään noin 10 millimetriä pitkiä. Lehdet ovat limittäisiä, kannaltaan johteisia, kärjestään tylppiä ja laidoiltaan ehyitä. Lehdet ovat litteissä haaroissa kaksimuotoisia; litteän versorangan ylä- ja alapinnan keskilehdet ovat pienempiä kuin rangan laitojen laitalehdet. Rangan myötäisesti kasvavien nystyttömien keskilehtien muoto vaihtelee vinoneliömäisestä pitkänpyöreään. Laitalehdet ovat vastakkaintaittuneita, kärkipuoleltaan siirottavia ja tylpältä kärjeltään taakäänteisiä. Laitalehtien muoto vaihtelee sirppimäisestä suikeaan. Vastakkainen laitalehtipari on tyveltään yhdiskasvuinen. Nahkeat lehdet ovat väritykseltään tumman tai harmahtavan vihreitä. Ilmarakoja on lehtien kaikilla pinnoilla, mutta ilmarakojuovat näkyvät vihertävän valkeina kuvioina ainoastaan litteän verson alapinnan puoleisilla lehtien pinnoilla.
Edgar Allan Poe: Lyhyt elämä
Edgar Allan Poe – Lyhyt elämä on Peter Ackroydin vuonna 2008 julkaisema Edgar Allan Poen elämäkerta.
Japaninsypressi
Kukinnot
Emikukinto eli käpy on muodoltaan pallomainen tai lähes pallomainen ja kypsänä halkaisijaltaan yleisimmin 8–11 millimetriä leveä. Käpy koostuu 8–10 kilpimäisestä käpysuomusta, jotka ovat asettuneet rankaan ristikkäin vastakkaisiin pareihin. Yksittäinen käpysuomu muodostuu yhdiskasvuisesta emisuomusta ja peitinsuomusta. Käpysuomut ovat muodoltaan kilpimäisiä ja lavaltaan neli- tai viisikulmaisia. Ne ovat tavallisesti 3–6 millimetriä leveitä. Kävyn ulkopinnan muodostava käpysuomun rangasta poispäin suuntautuva pinta on litistynyt ja kurttupintainen. Käpysuomun ulkopinnan keskellä on yhdiskasvuisen peitinsuomun kärjestä muodostunut kyhmy. Kilpimäisen käpysuomun perä on kartiomainen ja ranganpuoleinen pinta uurteinen. Kävyt ovat kypsinä punaruskeita. Yhden käpysuomun tyvelle kehittyy yleensä kaksi siementä, mutta niitä saattaa olla viisikin. Käpy tuottaa yhteensä yleensä 15–20 siementä. Kävyn kärjimmäinen vastakkainen käpysuomupari on yhdiskasvuinen ja tavallisesti steriili.
Siemenet ovat litistyneen munanmuotoisia ja 2,5–5 millimetriä pitkiä. Kiiltävän punaruskean siemenen pinnalla voi olla pitkittäisiä uurteita ja rakkuloita. Siemenellä on kaksi keskenään erikokoista lenninsiipeä.
Edgar Allan Poe: Lyhyt elämä
Vastaanotto
Tähtivaeltajan Tiina Raevaara kirjoitti, että kiintoisuudestaan huolimatta kirja on ärsyttävä. Elämäkerturi suhtautuu kohteeseensa jonkinlaisena myyttisenä hahmona, jonka elämänpolku oli päällystetty enteillä. Ackroyd löytää outoja yhteyksiä esimerkiksi siitä, että Poe piti salakirjoitusten ratkaisemisesta. Poen henkisen tilan merkitystä hänen ruumiilliselle kunnolleen liioitellaan.
Japaninsypressi
Kasvu ja elinkierto
Japaninsypressi on pitkäikäinen puulaji. Sen tiedetään eläneen ainakin tuhat vuotta vanhaksi sekä Japanissa että Taiwanissa. Vanhin tunnettu kannon vuosilustoista laskettu japaninsypressin ikä on ollut 1 065 vuotta.
Japaninsypressi lisääntyy yleensä suvullisesti siemenistä, toisin kuin lähisukuinen hernesypressi (Chamaecyparis pisifera), joka lisääntyy usein kasvullisesti taivukkaista. Pölytys tapahtuu tavallisimmin huhtikuussa ja siemenet kypsyvät saman vuoden syksyllä lokakuusta marraskuuhun.
Fytokemia
Japaninsypressin puussa ja lehdissä on runsaasti lignaaneihin ja terpeeneihin kuuluvia suojaavia yhdisteitä. Puun lehtien eteerinen öljy koostuu yli neljästäkymmenestä erilaisesta yhdisteestä, joista tärkeimpiä ovat alfaterpinyyliasetaatti, sabineeni, isobornyyliasetaatti ja limoneeni. Japaninsypressin eli hinokin mukaan nimetty yhdiste hinokitioli eristettiin alun perin lajin taiwanilaisesta kannasta.
Luokittelu
pienoiskuva|Muunnos C. obtusa var. formosana voi kasvaa erittäin suureksi puuksi. Japaninsypressi on sypressikasvien heimon (Cupressaceae) valesypressien sukuun (Chamaecyparis) luokiteltu havupuu. Vuonna 2010 julkaistun geneettisen tutkimuksen mukaan sen lähin sukulaislaji on lawsoninsypressi (Chamaecyparis lawsoniana).
Muunnokset
Lajiin on luokiteltu kuuluvan kaksi muunnosta.
C. obtusa var. obtusa
Chamaecyparis obtusa var. obtusa on lajin japanilainen nimimuunnos. Sen uloimpien oksanhaarojen lehdet ovat 1,5–3 millimetriä pitkiä ja 1–1,5 millimetriä leveitä. Kävyt ovat muodoltaan lähes pallomaisia ja halkaisijaltaan yleensä 9–12 millimetriä. Muunnos on kotoperäinen Japanissa. Sitä esiintyy luonnossa Kyūshūn ja Shikokun saarilla sekä Honshūn saaren eteläosissa. Sitä tavataan noin 80 metrin korkeudelta noin 2 500 metrin korkeuteen. Se kasvaa usein suhteellisen kuivilla paikoilla rinteillä ja harjanteilla. Muunnos on luokiteltu silmälläpidettäväksi.
C. obtusa var. formosana
Chamaecyparis obtusa var. formosana on lajin taiwanilainen muunnos. Se on toisinaan luokiteltu myös lajiksi Chamaecyparis taiwanensis tai japaninsypressin alalajiksi C. obtusa subsp. formosana. Sen uloimpien oksanhaarojen lehdet ovat vain 0,8–1,5 millimetriä pitkiä ja 0,5–1 millimetriä leveitä. Kävyt ovat muodoltaan pallomaisia ja halkaisijaltaan yleensä 7–9 millimetriä. Muunnos on kotoperäinen Taiwanissa. Sitä esiintyy luonnossa Taiwanin vuorilla 1 800 – 3 000 metrin korkeudessa. Se kasvaa nimimuunnosta kosteammassa ympäristössä vuoristosademetsissä, joiden vuosittainen sadanta on yli 4 000 millimetriä. Muunnos on luokiteltu vaarantuneeksi.
Levinneisyys
Japaninsypressiä esiintyy luonnonvaraisena hajanaisella alueella Itä-Aasian Tyynenmeren rannikon saarilla. Lajia tavataan luonnossa Japanin saariston Honshūn, Kyūshūn ja Shikokun saarilta sekä etelämpää Kiinan rannikon Taiwanin saarelta.
Elinympäristö ja ekologia
pienoiskuva|Japaninsypressimetsää Tanzawa-vuorilla. Japaninsypressi on viileiden vuoristometsien puu. Sen kasvupaikat sijaitsevat noin 80 metrin korkeudesta suhteellisen läheltä merenpintaa Japanin Honshūlla noin 3 000 metriin Taiwanin vuorilla. Japaninsypressi kasvaa usein ympäröivää metsää korkeammaksi ylispuuksi. Sitä pidetään ekologisessa sukkessiossa kliimaksivaiheen lajina, joka menestyy parhaiten syvässä hiesuisessa maassa.
Japaninsypressi kasvaa yleensä monilajisessa havumetsässä tai sekametsässä. Japanissa sitä usein esiintyy hernesypressin, japaninpunamännyn (Pinus densiflora), japaninvalkomännyn (Pinus parviflora), momipihdan (Abies firma), japanindouglaskuusen (Pseudotsuga japonica) sekä useiden vaahteroiden (Acer) ja tammien (Quercus) kanssa. Yakushiman saarella se kasvaa samoilla paikoilla sugin (Cryptomeria japonica) kanssa. Taiwanilla japaninsypressin kanssa samoissa metsissä kasvaa muiden muassa formosansypressi (Chamaecyparis formosensis), taiwaninkeihäskuusi (Cunninghamia konishii), Calocedrus formosana ja Taiwania cryptomerioides.
Merkitys ihmiselle
Japaninsypressi on ollut satojen vuosien ajan kulttuurillisesti ja taloudellisesti tärkeä puulaji ihmiselle.
Kulttuurillinen merkitys
Lajin kestävänä ja korkealaatuisena pidettyä puuainesta on perinteisesti arvostettu japanilaisessa puurakentamisessa. Arkeologisten kaivausten perusteella Nara-kaudella suuri osa rakennuksissa käytetystä puusta oli japaninsypressiä. Myöhempinä aikoina sitä on käytetty erityisesti temppelien ja pyhäkköjen rakentamiseen. Japanin kielessä ”tulipuuta” tarkoittavan hinoki-nimensä mukaisesti puuta on myös käytetty tulen tekemiseen erityisesti šintolaisissa pyhäköissä. Edo-kaudella japaninsypressi oli yksi Kisojoen laakson Kison viidestä puusta (Kiso goboku), joita saatiin kaataa ainoastaan ylhäisön käyttöön. Puun lehdistä saatua eteeristä öljyä on käytetty perinnelääkinnässä hoitamaan virtsatietulehdusta.
Taloudellinen merkitys
Japaninsypressin lahonkestävää puuainesta on käytetty puurakentamiseen. Japaninsypressiä on jonkin verran istutettu metsänkasvatuksessa, mutta jäljellä olevien vanhojen, suurten ja taloudellisesti arvokkaiden luonnonpuiden ollessa nykyisin suojeltuja, lajilla ei ole enää laajamittaista merkitystä talouspuuna.
Japaninsypressi on suosittu koristepuu lauhkean ilmastovyöhykkeen alueella. Se on yksi yleisimpiä koristekasvina käytettyjä havupuita. Lajista on valikoitu lukemattomia mutaation aiheuttamista tuulenpesistä alkunsa saaneita kääpiömuotoja. Tämäntyyppisiä lajikkeita kasvatetaan usein kivikkopuutarhoissa tai ulkoruukkukasveina. Nimettyjä lajikkeita on lukuisia. Monet koristekäyttöön valikoiduista lajikkeista ovat erittäin tiheästi haarovia tai keltalehtisiä.
Terveydellinen merkitys
Japaninsypressin lehtiä on käytetty perinnelääkinnässä. Joitakin puusta eristettyjä yhdisteitä, kuten hinokitiolia, voidaan käyttää lääkevalmisteissa. Puun siitepöly on yleinen siitepölyallergian aiheuttaja Japanissa.
Michael Holt
Michael Holt (s. 7. elokuuta 1978 Nottingham, Englanti, Yhdistynyt kuningaskunta) on englantilainen snooker-ammattilainen.
Holt voitti ensimmäisen ranking-turnauksensa helmikuussa 2020 voitettuaan Snooker Shoot-Out -turnauksen. Finaalissa kukistui Zhou Yuelong. Voitollaan Holt kuittasi 50 000 puntaa, pääsyn kauden 2020/2021 Champion of Champions -turnaukseen, sekä pääsyn kauden 2019/2020 Players Championship -turnaukseen noustuaan yksivuotisrankingissä kuudentoista parhaan joukkoon. Holt on myös voittanut kaksi pientä ranking-turnausta ja hän on saavuttanut yhden finaalipaikan ranking-turnauksessa, Riika Mastersissa. Lisäksi hän on myös saavuttanut välieräpaikan Shainghai Mastersissa ja viisi muuta puolivälieräpaikkaa.
Heikki Savolainen (tuottaja)
Heikki ”Hessu” Savolainen (s. 1964) on suomalainen äänittäjä, äänisuunnittelija, tuottaja ja manageri.
Savolainen suoritti Yleisradion äänitarkkailijakurssin vuosina 1983–1985, minkä jälkeen hänet valittiin Yleisradion musiikkituotantoon musiikkitarkkailijaksi. Vuosina 1985-1996 Savolainen työskenteli Yleisradion musiikki-, kuunnelma- ja TV1:n ulkotuotannoissa pääasiassa musiikkitarkkailijana ja -tuottajana.
Vuosina 1983–1993 Savolainen toimi Savonlinnan oopperajuhlilla vastuunaan esitettyjen teosten äänisuunnittelu. Vuosina 1996–1998 hän oli Radio Cityssä tekniikan päällikkönä ja sen jälkeen siirtyi Suomenlinnassa toimivan Seawolf Studios Oy:n Wolfgang Recordsiin tuottajaksi ja äänittäjäksi. Hän on toiminut livemiksaajana Eternal Erection-, Tellus-, Aulanko- ja Alamaailman vasarat -yhtyeille.
Savolainen on palkittu töistään Emma-palkinnoilla (mm. Ismo Alanko Säätiön Pulu, 1998, Trio Töykeät Jazzlantis, 1995) ja Prix Italia -palkinnolla. Hän on sivutoiminen opettaja Sibelius-Akatemian musiikkiteknologian osastolla sekä Teatterikorkeakoulun valo- ja äänisuunnittelun laitoksella.
Heikki Savolainen on tuottanut muun muassa Trio Töykeiden, Perko-Pyysalo Poppoon, Ismo Alanko Säätiön ja XL:n levyjä.
Lewis Boss
Lewis Boss oli yhdysvaltalainen tähtitieteilijä. Hänen merkittävin yksittäinen tieteellinen saavutuksensa oli liikkuvan Hyadien tähtijoukon konvergenssipisteen laskeminen.
Boss suoritti toisen asteen koulutuksen Scituaten Lapham Institutessa ja New Hampshiren New Hampton Institutionissa. Hän valmistui Dartmouth Collegesta vuonna 1870 ja siirtyi töihin apulaisastronomiksi valtion maanmittaushankkeeseen Kanadan rajalla. Vuonna 1876 Boss siirtyi Schenectadyn Dudley Observatoryn johtoon.
Lewis Boss tunnetaan erityisesti työstään tähtien sijaintien ja ominaisliikkeiden kartoittajana. Hän teki myös matkan Chileen tarkkailemaan Venuksen ylikulkua vuonna 1882 ja keräsi tietoa komeettojen kiertoradoista.
Hänestä tuli Astronomical Journalin toimittaja vuonna 1909. Lewisin poika Benjamin Boss jatkoi isänsä toimittajantyötä tämän kuolemasta vuoteen 1941.
Knockout CP Freshmart
Nyrkkeilyura
Freshmart voitti debyyttiottelussaan Marzon Cabillan teknisellä tuloksella saaden väliaikaisen WBC Youth word korsisarjan mestaruusvyön. Freshmart puolusti mestaruuttaan seitsemästi luopuen vyöstä tämän jälkeen. Seuraavassa ottelussaan Freshmart voitti Carlos Buitragon kaksitoistaeräisessä kohtaamisessa tuomareiden yksimielisellä päätöksellä saaden näin väliaikaisen WBA liiton mestaruuden. Freshmartin puolustettua mestaruutta kolmesti WBA liitto järjesti ottelun Freshmartin ja Byron Rojasin välille WBA liiton mestaruudesta. Freshmart voitti ottelun tuomarien yksimielisellä päätöksellä.
Lewis Boss
Vuonna 1910 Lewis Boss julkaisi Preliminary General Catalogue of 6188 Stars for the Epoch 1900 -nimisen luettelon tähtien ominaisliikkeistä. Teosta laajennettiin myöhemmin hänen kuolemansa jälkeen.
Boss sai Royal Astronomical Societyn kultamitalin vuonna 1905. Kuun Boss-kraatteri on nimetty Lewis Bossin mukaan.
Alicya Eyo
Alicya Eyo (s. 16. joulukuuta 1975 Hoyton, Liverpool) on englantilainen näyttelijä.
California Love
Ensimmäinen Tupacin versio ei ole hänen studioalbumeillaan, mutta on hänen albumillaan Greatest Hits.
Taustamusiikki on otettu Joe Cockerin kappaleesta Woman to Woman. "California Love":n ansiosta Tupac pääsi Rolling Stonen 500 kaikkien aikojen parhaimman kappaleen listalle sijalle 346.
Sanoittaminen
Alun perin Tupacin ei pitänyt olla kappaleessa mukana. "California Love" on toinen kappaleista, jotka Dr. Dre tuotti All Eyez on Me albumilla, toinen on "Can't C Me". California Love oli alun perin tulemassa Dre:n omalle albumille, koska alkuperäisessä versiossa hän laulaa kolme säkeistöä. Versio, jossa Dre lauloi enemmän, julkaistiin Tupacin Greatest Hits -albumilla.
Kappaleen viimeinen säkeistö on "To Live and Die in L.A." -kappaleen viimeinen säkeistö. Säkeistö menee näin:
Musiikkivideot
Kappaleesta on tehty kaksi eri musiikkivideota. Ensimmäiseen videoon (ohjannut Hype Williams) otettiin mallia elokuvasta Mad Max Beyond Thuderdome ja se sijoittuu aavikolle vuonna 2095. Videossa näyttelee George Clinton (heimopäällikkö), Chris Tucker (heimopäällikön apulainen), Tony Cox (kääpiösotilas) ja Roger Troutman. Video on kuvattu Marraskuussa 1995 El Miragen kuvuneella järvellä, Californiassa. Video päättyy kohtaan, jossa lukee "To Be Continued".
Toinen video on All Eyez on Me -albumin version video. Videon alussa Tupac herää sängystä naisen vierestä, ja ensimmäinen video oli hänen näkemäänsä unta. Dr. Dre soittaa hänelle, että hänen pitää tulla Dren kesämökille, koska hän järjestää juhlat. Loppuosa videosta on kuvaa juhlista, jossa Roger Troutman soittaa pianoa. Vieraina juhlissa on mm. DJ Quik, E-40, Big Syke, Danny Boy, Jodeci, Deyon Sanders ja B-Legit.
Ensimmäinen video oli ehdokkaana MTV Video Music Awardsin parhaaksi rap-videoksi, ja se myös sijoittui sijalle 10. MTV:n "100 Greatest Videos Ever Made" (suom. Kaikkien aikojen 100 parasta musiikkivideota) -listalla vuoden 1999 huhtikuussa. Vuonna 2005 se oli 3:s MTV2:n ja XXL:n "25 Greatest West Coast Videos" -listalla. Video myös oli Ranskan MTV:n "100 Greatest Rap Music Videos" -listan 1.
Cover-versiot
Rock-yhtye My American Hearts teki kappaleesta coverin heidän albumilleen Punk Goes Crunk. The Glitch Mob teki coverin vuonna 2008 ja Justin Timberlake esitti oman versionsa kiertueellaan Los Angelesissa.
Coalingasta Kaliforniasta kotoisin oleva Faxed Head niminen heavy metal-yhtye teki vuonna 2001 albumilleen "Chiropatric" kappaleen nimeltä "Coalinga Love".
Chumashit
Chumashit eli Santa Barbaran intiaanit ovat Yhdysvaltojen Kaliforniassa elävä intiaanikansa. Nykyisin chumasheja on noin 5 000 ja pieni osa heistä asuu heille tarkoitetussa Santa Ynezin intiaanireservaatissa. Santa Ynezin chumashit ovat myös ainoa virallisesti rekisteröidyistä chumash-ryhmistä, vaikka muitakin heidän järjestäytyneistä ryhmistään on edelleen olemassa. Chumashien historiallinen asuinalue sijaitsee San Luis Obisposta Malibuun ja sisämaassa San Joaquiniin ulottuvalla alueella.
Esihistoria
200px|thumb|vasen|Chumashien kalliomaalaus, jossa on kuvattuna lapsi, aikuinen ja aurinko. Chumashien asuinalueella on ollut ihmisasutusta jo tuhansia vuosia. Santa Rosan saarelta vuonna 1959 löydetyt ihmisjäännökset ovat ajoitettu 13 000 vuotta vanhoiksi. Chumashien vanhoja asuinpaikkoja on tähän mennessä kaivettu esiin arkeologisissa kaivauksissa yhteensä 148. Jotkut tutkijat ovat esittäneet teorian, että polynesialaiset olisivat vierailleet Kalifornian rannikolla chumashien alueella 500−700 jaa. Teoriaa on perusteltu sillä, että chumashit rakensivat aluksia, joita ei tavata muissa intiaanikulttuureissa. Lisäksi joidenkin tutkijoiden mukaan chumashin kielessä on lainasanoja polynesialaisista kielistä. Teorian oikeellisuudesta ei kuitenkaan ole yksimielisyyttä tutkijoiden keskuudessa. Chumasheja asui eurooppalaisten tullessa noin 15 000 elellen liikkuvaa metsästäjä-keräilijäelämää niin, että yksi ryhmä saattoi liikkua satojen neliökilometrien alueella.
Holoseenin lämpöhuipun heiketessä noin vuoden 2000 eaa. jälkeen, chumashien asuttamat maat muuttuivat suotuisaksi tammen kasvamiselle runsaiden sateiden anisosta. Ilmaston muutokseen liittyvät uudet merivirrat lisäsivät samalla runsaasti rannikon merikaloja. Muutosten seurauksena ihmiset asettuivat paikoilleen ja asutuskeskukset suurenivat; parhailla kalastus- ja tammenterhopaikoilla asuneista suvuista tuli johtajasukuja.
Ajanlaskun alussa tapahtunut ilmaston lämpeneminen heikensi kalaparvia tuovaa merivirtaa, mikä vähensi myös hyvien vuosien kalasaaliita. Ajoittaisia kuivuuskausia esiintyi 300–850 jaa. , minkä jälkeen alkoi pysyvä kuivuus. Tämä ajoi kylät enenevässä määrin sotimaan keskenään rajallisista niukkenevista ruokavaroista. Rannikon Santa Cruzin saaren monet kylät hävisivät 1000-luvulla kuivuuden takia. Hautausmailla tehtyjen kaivausten mukaan aseiden aiheuttamia kallovaurioita oli eniten vuosien 300–1150 jaa. käsittävän jakson lopulla, minkä jälkeen merkit väkivallasta vähenivät jyrkästi. Vuosina 950–1300 meren ylösvirtaus kuitenkin kasvoi ja toi rannikoille yhä enemmän kaloja. Rannikon asutukset suurenivat. Tämä nosti hyvään sosiaaliseen asemaan ajopuulaudoista tehtyjen avomerikalastukseen sopivien veneiden omistajat, jotka kävivät kauppaa tammenterhoilla ja simpukankuorikoruilla. Kauppa kohensi sekä saarten että mantereen asukkaiden elannon saantia, vaikka ajoittaista nälkää esiintyikin.
Eurooppalaisten saapuminen
Chumashien ensi kosketus eurooppalaisiin tapahtui 1542, jolloin espanjalainen tutkimusmatkailija João Rodrigues Cabrilho purjehti Santa Barbaran salmeen. Laivojen ankkuripaikalle saapui useita kanootteja, joissa jokaisessa oli keskimäärin 12 chumashia. Intiaanit tekivät myönteisen vaikutuksen laivan miehistöön, joka ylisti näiden ystävällisyyttä ja vapaamielisyyttä. .
Vuonna 1701 italialainen jesuiitta Eusebio Kino näki miten chumashit kuljettivat kanooteillaan suuria määriä sinisimpukoita (Olivella biplicada) Tyyneltämereltä Coloradon intiaanien kauppapaikoille. Kalifornian rannikko ei kuitenkaan juuri kiinnostanut eurooppalaisia retkikuntia, sillä turvallisia satamapaikkoja oli harvassa. Vasta 1760-luvun lopulla Meksikosta maitse saapuneet espanjalaiset fransiskaanit löysivät alueen. Samoihin aikoihin itäisempien intiaanien omaksuma karjatalous alkoi horjuttaa Kalifornian rannikkoheimojen kauppaverkoston laajuutta. Myös chumashien rooli valuuttana käytettyjen simpukkahelmien tärkeimpänä valmistajana pieneni merkittävästi, sillä Coloradon ratsain liikkuvat intiaanikauppiaat toivat markkinoille edullisempia lasihelmiä. 300px|thumb|vasen|Chumasheja ja fransiskaanimunkkeja Vuodesta 1772 fransiskaanit perustivat chumashien maahan useita lähetysasemia. Vanhin lähetysasemista on San Luis Obispo. Munkit harjoittivat karjanhoitoa, maanviljelyä ja erilaisia käsitöitä ja pakottivat chumashit raatamaan lähetysasemien tiloilla ja työpajoissa. Vuoteen 1800 mennessä kaikki chumashit oli kastettu. Espanjan kruunu pyrki tekemään lähetysasemista asutuskeskuksia, mutta suunnitelmat eivät koskaan tuottaneet tulosta. Vuodesta 1795 kruunu vaihtoi perinteisen politiikkansa ja määräsi, että espanjan kieltä pitäisi opettaa alkuasukkaille ja sen tulisi korvata alkuperäiskielet yleisessä käytössä. Lähetysasemat olivat tätä ennen pyrkineet opettamaan intiaaneja heidän omalla kielellään.
Chumashien kansannousu
Vaikka chumashit sopeutuivat lempeän luonteensa ansiosta lähetystyön piiriin, heidän kärsivällisyydellään oli rajansa. Huonoon kohteluun kyllästyneinä he alkoivat suunnitella kansannousua sortajiaan vastaan. Vuonna 1824 chumashien kolme heimoa barbareñot, purisimeñot ja ynezeñot nousivat kapinaan. Intiaaniarmeijan vahvuus oli noin 2 000 soturia ja sen johtajana toimiva Pacomio julisti itsensä Alta Kalifornian intiaanien komentajakenraaliksi. Kolme samanaikaisesti järjestettyä hyökkäystä kohdistettiin kolmea lähetysasemaa vastaan, joista yksi vallattiin. Meksikon armeija kuitenkin kukisti kapinan jo samana vuonna. Tappiollisen kapinayrityksen jälkeen monet chumashit pakenivat Kalifornian sisämaahan, jossa he liittyivät yokuts-intiaaneihin. Kapinaa johtanutta Pacomiota rangaistiin vain lievästi.
Jälkeenpäin kapinan yhdeksi syyksi on arveltu chumashien halua suojella perinteisiä maitaan. Kapinahenki vain syttyi liian myöhään. Jotkut historioitsijat uskovatkin kansannousun pääsyyksi sen, että pappien yritykset vieroittaa chumashit heidän uskonnollisesta antap-kultistaan saivat nämä nousemaan vastarintaan.
1800-luvulta 2000-luvulle
Kulkutaudit, alkoholismi ja taloudellinen rappio johtivat chumashien määrän nopeaan vähenemiseen 1800-luvun aikana. Kaikkein suurinta kuolleisuus oli lähetysasemien chumashien keskuudessa. Tämä puolestaan johti siihen, että fransiskaanit joutuivat värväämään menehtyneiden käännynnäisten tilalle "villejä" chumasheja, jotka eivät vielä täysin olleet luopuneet omista perinteistään. Uudet käännynnäiset onnistuivat jossakin määrin pitämään yllä omia pakanallisia uskomuksiaan ja pieni osa vanhaa kulttuuria jäi eloon tanssien muodossa. Lähetysasemien ulkopuolella eläneet chumashit omaksuivat meksikolaisen kulttuurin ja eurooppalais-tyylisen maanviljelyn.
Tällä vuosituhannella tilanne on muuttunut ja Kaliforniassa elää lähes 5 000 chumashia. Ainoa liittovaltion hyväksymä chumashien heimo asuu vuonna 1903 perustetussa Santa Ynezin intiaanireservaatissa; loput elävät reservaatin ympärillä Santa Barbaran piirikunnassa tai Kalifornian etelärannikon kaupungeissa. Reservaatin olot olivat pitkään alkeelliset ja vasta 1970-luvulla aloitetun asumisohjelman tuloksena reservaattiin saatiin juokseva vesi ja sähköt. Maatalous ja turismi ovat chumashien tärkeimmät elinkeinot joskin 1900-luvun lopulla alkanut kasinotoiminta on parantanut heidän taloudellista asemaansa. Chumashien oma kieli on kadonnut sen viimeisen puhujan kuoltua vuonna 1965.
Kulttuuri
200px|thumb|oikea|Rafael Solares, Soxtonoxmu-kylän päällikkö. Kuvannut Leon de Cessac 1800-luvun lopussa.
Elinkeinot
Chumashit elivät metsästyksellä, keräilyllä ja kalastuksella Chumashit olivat ainoa Kalifornian intiaanikansa, joka oli merkittävässä määrin riippuvainen kalastuksesta merellä. Kalan ohella merestä pyydettiin simpukoita, hylkeitä, merilintuja ja pyöriäisiäkin. Lisäksi syötiin rannikolle ajautuneita valaanruhoja. Chumashit kulottivat niittyjä parantaakseen luonnonvaraisten isojyväisten heinien kasvua. Tammenterhoista tehtiin rouhetta, jota liotettiin syömiskelpoiseksi kallioon koverretuissa kuopissa.
Asuminen
Chumashit rakensivat isoja yhteismajoja, joissa saattoi asua jopa 50 henkilöä. Yhteismajat olivat kupolin muotoisia ja niiden pohja oli pyöreä. Seinät rakennettiin vahvoiksi ja ne verhottiin ruohopunoksilla. Chumashien asumukset erosivat muiden intiaanien asumuksista siten, että ne oli jaettu useampaan huoneeseen. Suurien yhteismajojen lisäksi chumashit rakensivat pieniä yhden perheen majoja.
Yhteiskunta
Chumashit olivat jakaantuneet kuuteen ryhmään, jotka olivat barbareñot, purisimeñot, ynezeñot, ventureñot, obispeñot ja sisämaan chumashit. Kyliä johtaneilla päälliköillä oli suhteellisen vähän valtaa. Päälliköt toimivat lähinnä riitti- ja sotapäälliköinä. Päälliköinä saattoivat toimia myös naiset. Chumashit kävivät sotia, mutta yleensä pienessä mittakaavassa.
Uskonto
250px|thumb|vasen|Luolamaalauksia Santa Barbaran piirikunnassa, Kaliforniassa. Chumashien varhaisesta uskonnosta ei tiedetä paljoa. Se tiedetään, että uskontoon liittyi toloache-kultti ja että yhden naispuolisen jumaluuden nimi oli sama kuin hulluruohosta käytetty nimi. Toloache-kultissa hulluruohoa käytettiinkin hallusinaatioiden tuottamiseen. Hulluruoho saattaa tappaa käyttäjänsä liiaksi nautittuna ja ne, jotka osasivat annostella sitä oikein, saivat suurta arvonantoa yhteisöltä, koska hulluruohon käyttö oli yleistä niin naisten kuin miestenkin keskuudessa. Näistä henkilöistä espanjalaiset käyttivät nimeä tochaleros. Muita chumashien palvomia jumaluuksia olivat aurinko ja maa. Chumashien uskontoon liittyivät myös kalliopiirustukset, joiden tarkkaa merkitystä ei kuitenkaan tiedetä. Kalliopiirustukset esittivät myyttisiä hahmoja, luonnonvoimia ja abstrakteja kuvioita.
Käsityöt
Chumashit olivat taitavia käsityöläisiä, joiden tuotteita myytiin myös muille intiaanikansoille. Varhaisista käsitöistä merkittävin oli pookin eli Wampumin valmistaminen. Tämä maksamiseen käytetty valuutta tehtiin simpukkahelmistä ja merkittävimmät pookin tuotantopisteet sijaitsivat Tyynellämerellä Channel Islandsilla. Simpukoiden keräämiseen osallistuivat kaikki perheiden jäsenet, mutta helmisimpukan viimeistelyn valuutaksi suorittivat tätä tehtävää varten valitut "rahantekijät". Chumashien helmivaluutta siirtyi kylästä toiseen eri heimojen kauppiaiden mukana ja se tunnettiin New Mexicossa asti.
Erilaisia koreja chumashit valmistivat punomalla ja ne saatettiin tiivistää asfaltilla vesiastioiksi. Vuolukivestä valmistettiin ruukkuja, piippuja sekä pieniä veistoksia. Maljojen tekoon käytettiin hiekkakiveä ja puuta. Puusta tehtyjä esineitä koristeltiin leikkauksilla. Käsityöläiset olivat järjestäytyneet eräänlaisiin yhdistyksiin. Tiettyä käsityöläisyyden alaa oppimaan haluavan täytyi päästä tämän alan mestarin oppilaaksi.
Ferenc Csepreghy
Ferenc Csepreghy (1842−1880) oli unkarilainen puuseppä ja näytelmäkirjailija.
Csepreghy aloitti kirjailijauransa pienillä näytelmillä budapestiläisen nuorukaisyhdistyksen näytelmäesityksiä varten. Heikentyneen terveytensä vuoksi hän 1872 lopetti puusepänliikkeensä ja antautui kokonaan kirjailijaksi. Csepreghyn paras näytelmäkappale on 'Keltainen varsa', joka esitettiin ensi kerran 1877. Erinomaisen luonteenkuvauksensa, kansanomaisen, aitounkarilaisen kielensä ja huumorinsa vuoksi se on parhaimpia unkarilaisia kansannäytelmiä. Suuren menestyksen on saavuttanut myös Punainen laukku (1878), jota on esitetty Suomessakin usein. Csepreghyn muita teoksia ovat murhenäytelmä 'Saul kuningas' sekä huvinäytelmä 'Vedenpaisumus'.
Cosmopolitan (lehti)
thumb|Cosmopolitanin etusivu vuodelta 1895. Cosmopolitan on nuorille naisille suunnattu aikakauslehti, joka ilmestyy kerran kuussa. Lehti julkaistiin ensimmäisen kerran vuonna 1886 Yhdysvalloissa perhelehtenä, mutta myöhemmin se muutettiin naistenlehdeksi 1960-luvulla. Cosmopolitan tunnetaan myös nimellä Cosmo, ja sen nykyisiä aiheita ovat mm. suhteet ja seksi, terveys, urat, itsekehitys, julkkikset, muoti ja kauneus. Hearst Magazinen julkaisemana Cosmopolitanilla on 58 kansainvälistä painosta, sitä julkaistaan 34 eri kielellä ja se on levinnyt yli 100 maahan.
Historia
Schlist & Field alkoi julkaista Cosmopolitania vuonna 1886, jolloin lehti oli suunnattu koko perheelle.
Paul Schlist kertoi ensimmäisille lukijoilleen, että lehti on "ensimmäisen luokan perhelehti", lisäten, että lehdessä tulee olemaan erillinen osa naisille, jossa kerrotaan mm. muodista, kodin sisustamisesta, ruoanlaitosta, kodin- ja lastenhoidosta, jne. sekä erillinen osa perheen nuorimmille.
Cosmopolitanin lukijamäärä nousi 25 000:een samana vuonna, mutta maaliskuussa 1888 Schlist & Field ei enää julkaissut lehteä. John Brisben Walker osti lehden vuonna 1889, ja E. D. Walkerista, entisestä Harper's Monthlyn työntekijästä, tuli lehden toimittaja. Kirjoittajiin kuuluivat mm. Annie Besant, Ambrose Bierce, Theodore Dreiser, Rudyard Kipling, Jack London, Willa Cather ja Edith Wharton. Lehden lukijamäärä nousi 75 000:een vuonna 1892.
Vuonna 1897 Cosmopolitan julkisti suunnitelmansa ilmaisesta koulusta: "Oppilaan ei tarvitse maksaa mitään. Kaikki kulut maksaa Cosmopolitan. Ei maksuja, paitsi pantti oppitunneista." Kun 20 000 ihmistä allekirjoitti välittömästi sopimuksen, Walker ei pystynytkään rahoittamaan koulua, ja jokaiselta oppilaalta alettiin veloittaa 20 dollaria vuodessa.
Vuonna 1905 William Randolph Hearst maksoi lehdestä noin 400 000 dollaria (nykyvaluuttaa noin 11 000 000 dollaria) ja toi lehteen journalisti Charles Edward Russellin. Tämä kirjoitti lehteen tutkivia artikkeleita, kuten "The Growth of Caste in America", "At the Throat of the Republic" ja "What Are You Going to Do About It?" sekä "Colorado – New Tricks in an Old Game".
Maaliskuussa 1930-luvulla lehden lukijamäärä oli noussut jo 1 700 000:een.
Lehdessä ollut fiktio väheni huomattavasti 1950-luvun aikana, ja lukijamäärä laski hieman miljoonan yläpuolelle vuonna 1955. Lehden ensimmäinen kulta-aika tuli päätökseensä, kun televisiot alkoivat yleistyä ja kiinnostus lehtiin hiipua.
Helen Gurley Brown ja muutos naistenlehdeksi
Vuonna 1965 hiipuvan kirjallisuuslehden päätoimittajaksi tuli Helen Gurley Brown, joka oli tullut tunnetuksi vuonna 1963 julkaistusta nuorten naisten sukupuolioppaasta Sex and the Single Girl. Hänen johdollaan Cosmopolitan käänsi suuntaansa ja otti kohderyhmäkseen uuden ajan itsenäiset nuoret naiset. Brownin 32 vuotta kestäneen päätoimittajuuden aikana Cosmopolitanin levikki nousi 800 000 kappaleesta kolmeen miljoonaan.
Cosmopolitan tänään
Viime vuosina lehti ja varsinkin sen kannen otsikot ovat muuttuneet eroottisemmiksi. Kroger, USA:n suurin kauppaketju, peittää nykyään Cosmopolitanien kannet lehtihyllyissä niistä tehtyjen valitusten takia. Keväällä 2018 kauppaketjujätti Walmart päätti poistaa Cosmopolitanin kassakäytäviensä lehtihyllyistä National Center on Sexual Exploitation (NCOSE) -järjestön painostuksen tuloksena.
Tagajõgi
Tagajõgi on Virossa Länsi-Virumaalla Vinnissä ja Itä-Virumaalla Alutagusessa virtaava 44 kilometriä pitkä Rannapungerja jõen pisin sivujoki. Se virtaa koko matkallansa Alutagasen alangolla.
Cosmopolitan (lehti)
Cosmopolitan tänään
Ison-Britannian Cosmopolitan, jota alettiin julkaista 1970-luvun alussa, oli hyvin tunnettu seksuaalisista otsikoistaan, vahvasta seksikielestään, miesten alastomuudesta ja seksiin liittyvistä aiheista. Vuonna 1999 CosmoGIRL!, Cosmopolitanin sisarlehti, joka on suunnattu teini-ikäisille tytöille, luotiin. Lehti kuitenkin lopetettiin joulukuussa 2008.
Lehdessä olevat tositarinat kertovat usein selviytyjistä ja turvallisuusohjeista vaarallisiin tilanteisiin.
Cosmopolitan Suomessa
Cosmopolitan alkoi ilmestyä Suomessa vuonna 1999. Suomessa Cosmopolitania julkaisi vuoden 2017 loppuun asti Sanoma Media Finland. Vuoden 2018 alusta lehti siirtyi Fokus Medialle. Lehden viimeinen numero ilmestyi 13. helmikuuta 2020.
Tagajõgi
Joen kulku
Joen yläjuoksu on harvaan asuttua metsäaluetta ja sen alajuoksu on tiheästi asuttua viljelyaluetta. Joki saa alkunsa ojasta, joka on kaivettu alkamaan Tudu järvestä. Järvi kuuluu Järvsoohon, joka on osa Tudusoon soidensuojelualuetta. Liivaojan osuus on monin paikoin suoraksi kaivettua ojaa, vaikka se lopuksi saa virrata luontaisessa uomassaan Oonurme ojan yhtymäkohtaan saakka. Alempana siihen yhtyy Muraka raban (suo) lähellä Kaukvere jõgi. Tagajõen laakso on vanha ja leveä. Sen pohjalla olevassa hiekassa ja lietteessä joki tekee meanderimaisia mutkia. Tämä ilmiö jatkuu täältä joensuuhun asti.
Cosmopolitan (lehti)
Cosmopolitan Suomessa
Vuonna 2011 lehden levikki oli Suomessa 80 705, ja sillä oli 277 000 lukijaa.
Tagajõgi
Joen kulku
Tudulinnasta Pungerjajõgeen asti on joen uoma kaivautunut syvälle hiekkamaahan. Samalla on jokilaakso levittäytynyt puoli kilometriä leveäksi. Tulvatasanko on paikoin kymmenen metriä syvä. Tagajõgi yhtyy pääuomaansa Rannapungerja jõegeen 12,7 kilometriä ennen sen laskua Peipsijärveen.
Luontoarvoja
Alueen lähteiden vähyydestä ja metsämaiden ojittamisesta on ollut kesäisin seurauksena ylä- ja keskijuoksun vedenvähyys. Näin kävi vuoden 1997 kuumana kesänä, jolloin keskijuoksun joenpohja kuivui ja yläjuoksulla joki kutistui joenpohjalle erillisiksi lammikoiksi. Näillä osuuksilla on joki menettänyt luontaisen kalastonsa ja esimerkiksi harjus ei viihdy enää joessa. Kesäisin voi virtaama olla 0,02–0,03 kuutiometriä sekunnissa (m³/s). Huhtikuusta kesäkuun puoliväliin, jolloin lumet sulavat ja niiden vesi virtaa metsäojia pitkin nopeasti jokeen, voi veden virtaama olla 45–50 m³/s.
Vesi sisältää runsaasti humusta, joka värjää sen tummanruskeaksi. Sivujoen pääsaastuttajat ovat olleet Tudulinnan kauppala ja joen molemmilla puolilla toimineet metsäyritykset sekä myös eläintuotantoyritykset. Viimeksi mainitut yritykset ovat pienentäneet päästöjään ja joen nykytilaa kuvataan hyväksi. Eliökartoituksissa on havaittu lajitasolla seuraavaa: putkilokasveja esiintyy 17 lajia, joen pohjaeliöistä on yläjuoksulla 20 taksonia ja keskijuoksulla 38 taksonia. Vesikasveja tavataan eniten ylä- ja keskijuoksulla, ja alajuoksulla niitä on vähän. Niitä ovat esimerkiksi sarjarimpi, viiltosara, järvikorte, järvikaisla, isovesitähti, sorsimo (Glyceria plicata), sorsanputki ja sarjarimpi. Joessa viihtyy hyvin yleisenä ulpukka. Pieneliöistä yleisin on purokatka, jota syö erityisesti purotaimen mielellään. Joessa elää myös vuollejokisimpukka, joka myös lisääntyy joessa. Jokirapua ei enää esiinny. Sen vahva, 1800-luvun lopussa elänyt, kanta on menehtynyt muutaman kerran. Viimeksi se katosi rapuruton takia 1960-luvulla, eikä sitä ole enää löytynyt Tagajõesta. Kalalajien kartoitukset tuottivat vuonna 1988 ja 1997 seuraavia kalalajeja: hauki, särki, turpa, säyne, mutu, kivennuoliainen, rantanuoliainen, made, ahven, turpa, kiiski, kivisimppu, seipi, kymmenpiikki ja pikkunahkiainen. Ympäristön metsissä elää metso, teeri, kurki, sääksi, pikkukiljukotka ja mustahaikara, sekä saukko, majava, piisami, lento-orava, susi ja karhu.
Alajuoksun jokilaakso Tudulinnasta alaspäin muodostaa mielenkiintoisen alueen. Joki on uurtanut itsensä yli kymmenen metrin syvyyteen ja hiekan joukossa on paljon orgaanista ainesta kuten ruohoa, puiden lehtiä ja oksia. Hiekasta pilkistää näkyviin puun runkoja ja kaivuutöiden lomassa on tehty havaintoja puunrungoista jopa hiekka- ja savimaakerrosten rajalla. Siellä on puurunkojen joukossa on paljon tammipuun runkoja.
Valuma-alue
Tagajõen valuma-alueen pinta-ala on 256,6 neliökilometriä, joka muodostaa 43 % Rannapungerja jõen valuma-alueesta. Tagajõen sivujoista Kruusojan valuma-alueen osaksi tulee 32 % ja Kaukavere jõen 22 %. Tagajõgi on eteläisin Rannapungerjan sivuhaaroista ja sen eteläpuolella sijaitsee Avijõen sekä joidenkin pienien ojien valuma-alueet. Lännessä virtaavat Kunda jõgi ja sen sivuhaarat, joiden yhteinen vedenjakaja vastaa Tagajõen valuma-alueeseen. Vastaavasti pohjoisessa sijaitsee Purtse jõen valuma-alue. Vedenjakaja-alueelle voidaan myös sijoittaa suuri Muraka raba, jonka itäpuolelle virtaa jo Rannapungerjaan yhtyvä Härjaoja.
Sivu-uomia
Tagajõen suurimpia sivu-uomia on lueteltu seuraavassa taulukossa.
Mäetaguse jõgi
Mäetaguse jõgi (myös Metniku jõgi) on Viron Itä-Virumaalla Alutagusen kunnassa virtaava 23 kilometriä pitkä Rannapungerja jõen sivujoki.
Joen kulku
Joki alkaa pelto-ojana Mäetaguse kauppalan pohjoispuolelta Võiden kylässä. Yläjuoksulla se kiertää kauppalan pelto-ojana ja kulkee suoraksi kaivettuna johto-ojana Ratva raban ja Sellisoon (soita) välistä kohti lounasta. Täällä siihen yhtyy idästä tuleva Tammikmäe peakraavi, johon tulee vettä kauppalan alueelta. Joki virtaa soiden välissä Metskülan peltojen läpi ja kaartaa voimakkaasti ruopattuna kohti kaakkoa Muraka raban itäpuolella. Siihen on koko matkalta johdettu ojitettujen metsien kuivatusojia. Ruoppausta on täydennetty meanderoivien osuuksien ohitusuomilla. Joki virtaa varsinkin alajuoksulla metsin läpi ja sen ilme on ruoppauksista huolimatta usein erämainen.
Joki on puhdistettu voimakkaasti Neuvostoliiton aikana, mutta vuonna 2011 joen esteet ja majavien siihen rakentamat padot siivottiin pois.
Valuma-alue
Joen valuma-alueen pinta-ala on 90,3 neliökilometriä. Se virtaa pääuomansa länsipuolella ja sen valuma-alue rajautuu siellä siihen. Joen itäpuolella sijaitsee suuri Muraka raba, joka toimii samalla valuma-alueen vedenjakajana. Pohjoisessa virtaa Purtsi jõgi, jonka sivuhaarojen Raudi jõen ja Ratva ojan valuma-alueet ylettyvät tänne.
Sivu-uomia ja järviä
Suuri osa joen sivu-uomista ovat metsäojia. Niiden joukossa on Tammikmäe peakraavi, joka saa vetensä Mäetagusen kauppalan ympäristöstä soranottalueen lähteistä. Sen pituus on 2,3 kilometriä ja valuma-alueen pinta-ala 14 neliökilometriä. Monet ojat alkavat soiden reunalta ja keräävät ojitettujen metsien vedet johto-ojiinsa ja yhtyvät sitten Mäentaguse jõgeen. Alueen soilla on pajon suolampia ja rimpiä, joiden vesi on peräisin karstialueen lähteistä.
Ravistellun vauvan oireyhtymä
Vauvan ravistelu johtaa usein kuolemaan tai vauvan vaikeaan vammautumiseen. Erään tutkimuksen mukaan joka viides ravisteltu vauva menehtyi. Eloonjääneistä 55 prosenttia sai neurologisen vamman ja 65 prosentilla näköaisti heikkeni. Viidenneksellä henkiin jääneistä ei todettu kotiuttamishetkellä terveydellisiä haittoja.
Ravistellun vauvan oireyhtymäksi kutsuttu vaurio syntyy, kun vauvaa ravistellaan vähintään muutamia kertoja, mutta keskimäärin kymmenen kertaa edestakaisin. Oireyhtymässä tyypillisiä löydöksiä ovat aivokalvon alaiset verenpurkaumat (subduraalihematoomat) ja verkkokalvovuodot. Todennäköisesti osa tapauksista jää diagnosoimatta. Vammojen aiheuttaminen vaatii aikuisen voimat eikä vauva itse ole voinut niitä aiheuttaa.
Pahoinpitelyn olettaminen pelkkien ravistellun vauvan oireyhtymän oireiden perusteella on saanut kritiikkiä tutkijoilta ja juristeilta. Heinäkuussa 2005 vetoomustuomioistuin kumosi Isossa-Britanniassa kolme vauvan ravistelusta annettua tuomiota ja päätti, että tyypilliset oireet eivät ole riittävä näyttö pahoinpitelystä, vaan myös kliininen historia on tärkeä. Arvostetussa British Medical Journalissa maaliskuun 27. päivän numerossa 2004 on kolme artikkelia (tapauskuvaus, pääkirjoitus ja kirje , joissa myös kyseenalaistetaan pelkkien oireiden riittävyys näytöksi ja varoitetaan liian pitkälle menevistä johtopäätöksistä pelkkien oireiden perusteella. Tästä huolimatta esimerkiksi Suomessa on tuomittu vauvan äiti pahoinpitelystä pelkkien oireiden perusteella. (Joensuun käräjäoikeus r04/196, myöhemmin hovioikeudessa jossa tuomio pääosin pysyi, korkein oikeus ei myöntänyt valituslupaa)
Keripukin (C-vitamiinin puutos) ohella moni lääketieteellinen tila, jopa ennen syntymää esiintyvä, voi muistuttaa ravistellun vauvan oireyhtymää. Lääketieteellisten asiantuntijatodistajien mukaan tapauksia ei ole tutkittu sen selvittämiseksi, mitkä muut tekijät voivat aiheuttaa ravistellun vauvan oireyhtymän piiriin luettuja oireita, ja niin kauan kuin näitä tekijöitä ei ole arvioitu, ei ole asiallista olettaa oireiden syyksi vain yksi mekanismi (ravistelu) ja jättää huomiotta muut mahdolliset aiheuttajat.
Luzoninpyyjuoksija
Luzoninpyyjuoksija (Turnix worcesteri) on pyyjuoksijoiden sukuun kuuluva viiriäistä muistuttava lintu. Se elää vain Filippiinien Luzonin saarella. Richard Crittenden McGregor kuvaili lajin holotyypin Luzonin Parañaquesta vuonna 1904.
Ferenc Toldy
Toldyn runsas ja monipuolinen kirjallinen toiminta on ollut unkarilaisessa sivistyselämässä perustavaa laatua, varsinkin kirjallisuuden ja kirjallisuushistorian alalla, Niinpä hän toimitti julkisuuteen muun muassa József Bajzan, Dániel Berzsenyin, Mihaly Csokonain, Ferencz Faludin, Gábor Kazinczyn, Károly Kisfaludyn, Ferencz Kölcseyn ja Ferenc Verseghyn teokset, toimitti tieteellisiä ja kirjallisia aikakauskirjoja, muun muassa kaunokirjallista Athenaeumia yhdessä Bajzan ja Mihály Vörösmartyn kanssa. Hän julkaisi laajasti suunnitellun Unkarin kansalliskirjallisuuden historian (vanha ja keskiaika, 1851, ei suom.), Uuden ajan unkarilaisen kansalliskirjallisuuden historian (1. vihko, 1853, ei suom.), Unkarin runouden historian (1854, ei suom.), Unkarin runouden käsikirjan (1855 ja 1857; elämäkertoja, näytteitä, selityksiä, ei suom.) ynnä muuta. Kaiken lisäksi Toldy vielä ennätti julkaista sarjan unkarin kielen muistomerkkejä, sarjan historiallisia lähdekirjoja sekä kielitieteellisiä ja valtiollisia kirjasia ja kirjoitelmia.
Toldy osallistui Kisfaludy-seuran perustamiseen.
Turul
thumb|300px|right Turul-lintu on unkarilaisen myytin mukaan madjaarit Pannoniaan johdattanut olento. Se kuvataan usein korppikotkan kaltaiseksi. Nimitys juontunee turkin kielen haukkaa tarkoittavasta sanasta.
Kanadan talous
Kanada on yksi maailman varakkaimmista yhteiskunnista, taloudellisen yhteistyön ja kehityksen järjestö OECD:n sekä johtavien teollisuusmaiden ryhmän G8:n jäsen. Kuten myös muiden läntisten teollisuusmaiden, Kanadan taloutta dominoi palvelusektori, joka työllistää noin kolme neljännestä Kanadan asukkaista. Kanada on epätavallinen muiden korkean profiilin valtioiden joukossa, sillä alkutuotanto on tärkeässä osassa sen taloudessa, metsänhakkuun ja öljyteollisuuden ollessa tärkeimpiä sen teollisuudenaloja. Osittain tämän vuoksi Kanada on hyvin riippuvainen kansainvälisestä kaupasta, varsinkin Yhdysvaltain kanssa. Kanadalla on suurehko teollisuussektori, joka on keskittynyt eteläiseen Ontarioon. Erityisesti autoteollisuus on hyvin tärkeätä.
Kanada on vapaiden markkinoiden talous, joskin sen hallitus puuttuu markkinoihin hieman enemmän kuin Yhdysvalloissa, mutta kuitenkin huomattavasti vähemmän kuin Euroopan valtioissa. Kanadalla on myös perinteisesti ollut matalampi bruttokansantuote per asukas kuin Yhdysvalloilla (jossa varallisuuserot ovat kuitenkin suuremmat), mutta korkeampi kuin läntisen Euroopan talouksilla. Viimeisen vuosikymmenen aikana Kanadan talous on kasvanut vuolaasti työttömyyden vähetessä ja hallituksen budjetin ollessa useasti hyvin ylijäämäinen.
Maa-, metsä- ja kalatalous
thumb|left|Maatila Ontariossa Kanada on yksi maailman tärkeimpiä maataloustuotteiden toimittajia, ja Kanadan preeriat ovat maailman tärkeimpiä vehnän ja muiden viljojen toimittajia. Vain noin kahdeksan prosenttia Kanadan pinta-alasta on viljelykelpoista, ja vain noin kaksi prosenttia työvoimasta työskentelee maataloudessa. Se on silti merkittävä tekijä maan taloudessa, sillä se tuottaa paljon ruokaa sekä kotimaahan että vientiin ja lisäksi raakamateriaalia elintarviketeollisuuteen. Parhaat peltomaat sijaitsevat Suurten järvien ja Saint Lawrence -joen lähistöllä, mutta neljä viidesosa peltomaasta sijaitsee preeriaprovinsseissa.
Kanadan maataloustuotteet vaihtelevat alueittain. Preeria-alueilla kasvatetaan viljaa, erityisesti vehnää, ja öljykasveja, erityisesti rypsiä, ja karjaa. Maan keski- ja itäosissa sen sijaan viljely on monipuolisempaa ja maatilat ovat keskittyneet yleensä johonkin tiettyyn kasviin tai eläimeen. Ontarion lounaisosissa tuotetaan runsaasti maissia, soijapapuja ja tarhapapuja. Ontarion etelä- ja Brittiläisen Kolumbian lounaisosat tuottavat runsaasti kasviksia ja hedelmiä.
Vuonna 2006 maassa oli 229 373 maatilaa, ja niiden keskikoko oli noin 295 hehtaaria. Viljeltyä maa-alaa oli vuonna 2006 noin 676 000 neliökilometriä, Vaikka maatilojen määrä vähenee koko ajan, viljelyala on pysynyt suurin piirtein samana 2000-luvulla.
Kuten muissakin kehittyneissä valtioissa, väkiluvun ja bruttokansantuotteen mittasuhteet johtivat maatalouden romahtamiseen 1900-luvulla. Toisin kuin useiden kehittyneiden maiden maatalousteollisuudet, Kanadan preeriat ovat tarpeeksi hedelmällisiä kilpaillakseen kansainvälisesti ilman tukiaisia. Pienet meijerit ja siipikarjatilat Kanadan keskiosissa eivät ole yhtä tuottavia, ja saavat sen vuoksi valtiolta tukirahoja. Kanada on suuri maataloustuotteiden viejä, varsinkin Yhdysvaltoihin, mutta myös Eurooppaan ja Itä-Aasiaan.
Kanadassa sijaitsee noin kymmenen prosenttia maailman metsistä, yhteensä 417 miljoonaa hehtaaria.