cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Abderrahman Kabous
Ura
Kabous aloitti jalkapalloilun Lensin junioreissa, josta hän siirtyi edustamaan Lensin kakkosjoukkuetta kaudella 2001–2002. Seuraavat kaksi kautta Kabous vietti Ranskassa edustaen Nicen ja Sochauxin kakkosjoukkueita. Vuonna 2004 hän siirtyi Marokkoon Ittihad Khemissetiin.
Yhden kauden jälkeen Marokossa Kabous palasi takaisin Eurooppaan. Hän vietti aluksi kaksi kautta Ruotsissa Norrköpingissä ja Degerforsissa. Matka jatkui Bulgarian pääsarjaan TsSKA Sofian riveihin, jossa hän voitti kauden päätteeksi Bulgarian mestaruuden. Tammikuussa 2008 Kabous siirtyi Espanjaan Real Murciaan, jossa hänellä oli vaikeuksia saada peliaikaa. Lopulta elokuussa 2009 hänen sopimuksensa lopetettiin.
30. maaliskuuta 2010 Kabous siirtyi vapaana pelaajana Tanskaan Silkeborgiin. Hän vietti seurassa yhden kauden. Kesällä 2010 Kabous siirtyi Marokkoon Wydad Casablancan pelaajaksi.
Maajoukkueura
Maajoukkuetasolla Kabous on edustanut Marokkoa vuodesta 2007 lähtien ja oli mukana vuoden 2008 Afrikan-kisoissa.
Joshua L. Martin
Martin syntyi Tennesseessä ja muutti Alabamaan vuonna 1819. Hän aloitti lakiopinnot Tennesseen Maryvillessä ja jatkoi niitä Alabaman Russellvillessä. Valmistuttuaan hän perusti lakitoimiston Athensiin, Alabamaan. Martin aloitti poliittisen uransa Alabaman edustajainhuoneessa, jonka jäsen hän oli ensimmäisen kerran vuosina 1822–1828 ja myöhemmin vielä vuonna 1853. Vuosina 1835–1839 hän oli Yhdysvaltain edustajainhuoneen jäsen.
Martinia edelsi kuvernöörinä Benjamin Fitzpatrick ja seurasi Reuben Chapman. Hän kuoli Tuscaloosassa, Alabamassa, 56-vuotiaana.
Readingin rautatieasema
pienoiskuva|Vanha asemarakennus vasemmalla ja moderni sisäänkäynti oikealla. Readingin rautatieasema (ennen Reading General) on rautatieasema Readingin kaupungissa Berkshiren kreivikunnassa. Aseman läpi kulki 2011–2012 yhteensä 15,3 miljoonaa matkustajaa, mikä teki siitä Yhdistyneen kuningaskunnan kahdeksanneksi vilkkaimman rautatieaseman Lontoon ulkopuolella.
Arabian Lawrencena tunnettu T. E. Lawrence kadotti sotamuistelmiensa Seven Pillars of Wisdom (1922) muistiinpanot vaihtaessaan junia asemalla 1919.
Brayden Tracey
Brayden Tracey (s. 28. toukokuuta 2001 Alberta, Calgary, Kanada) on kanadalainen jääkiekkoilija, joka pelaa tällä hetkellä WHL-joukkue Moose Jaw Warriorsissa. Anaheim Ducks varasi Traceyn NHL:n varaustilaisuudessa numerolla 29.
Roza Hutor
right|thumb|240px|Roza Hutorin maisemaa Roza Hutor on talviurheilukeskus Krasnaja Poljanan taajamassa Sotšissa Venäjällä. Keskuksessa on alppihiihtokeskus ja extremepuisto, jotka toimivat vuoden 2014 talviolympialaisten kilpailupaikkoina.
Roza Hutorin olympiarinteet valmistuivat vuonna 2011. Keskuksen katsojakapasiteetti on lajista riippuen 4 000–7 500.
Roza Hutor sijaitsee Aibigavuorten rinteillä Mzymtajoen laaksossa. Alppihiihtokeskuksen on suunnitellut Kansainvälisen hiihtoliiton arkkitehti Bernard Russi.
Xavier Malisse
Xavier Malisse (s. 19. heinäkuuta 1980 Kortrijk, Belgia) on belgialainen tennispelaaja. Malisse on ollut parhaimmillaan kaksinpelin ATP-listalla sijalla 19 ja nelinpelissä sijalla 25. Oikeakätinen Malisse aloitti ammattilaisuransa vuonna 1998. Hän on urallaan voittanut kolme turnausta kaksinpelissä ja kahdeksan nelinpelissä. Tällä hetkellä Malisse asuu Sarasotan kaupungissa Yhdysvalloissa. Hänen pelinsä ehkä suurin vahvuus on hyvä kämmenlyönti.
Malisse on voittanut kaksinpelin ATP-turnauksen Delray Beachissä vuosina 2005 ja 2007 sekä Chennaissa vuonna 2007. Nelinpelissä hän voitti Ranskan avoimen mestaruuden vuonna 2004 parinaan Olivier Rochus. Lisäksi hän on voittanut nelinpeliturnauksen vuonna 2005 Adelaidessa, vuonna 2007 Delray Beachissä ja Chennaissa, vuonna 2011 Indian Wellsissä ja Los Angelesissa sekä vuonna 2012 Los Angelesissa ja San Joséssa.
John A. Winston
pienoiskuva|John A. WinstonJohn Anthony Winston (4. syyskuuta 1812 – 21. joulukuuta 1871) oli yhdysvaltalainen demokraattisen puolueen poliitikko. Hän toimi Alabaman kuvernöörinä 1853–1857. Häntä edelsi Henry W. Collier ja seurasi Andrew B. Moore.
Winston kuoli Alabaman Mobilessa 59-vuotiaana.
Välirauha
thumb|[[Suruliputus talvisodan päättäneen rauhan johdosta Helsingissä 1940.]] Välirauha on Suomen historian ajanjakso talvisodan päättäneestä Moskovan rauhasta (13. maaliskuuta 1940) jatkosodan alkuun (25. kesäkuuta 1941).
Kyseistä aikaa leimasi epävakaa maailmanpoliittinen tilanne sekä yleisesti Euroopassa että erityisesti Baltian maissa ja Neuvostoliiton Suomeen kohdistama ajoittainen poliittinen painostus. Samoin myös länsivaltojen poliittinen ja sotilaallinen heikkeneminen vuoden 1940 aikana, kuten myös muun muassa Ranskan, Norjan ja Tanskan valtaus, sekä Suomen aktiivinen hakeutuminen yhä enemmän Saksan liittolaiseksi.
Välirauha-nimitystä on alettu käyttää vasta myöhemmässä historian tutkimuksessa kuvaamaan kyseisen ajanjakson lyhyyttä. Moskovan rauhan ehdot koettiin Suomessa tavallisen kansan keskuudessa kohtuuttomiksi. Tämä saattoi kylläkin johtua voimassa olleesta sensuurista, joka jatkui sodan päättymisen jälkeenkin; vaikka ulkomaisia tiedotusvälineitä seurattiinkin, väestöstä suurin osa ei pystynyt lukemaan tai kuuntelemaan niitä puutteellisen kielitaidon takia.
Nimitystä välirauha ei tule sekoittaa syksyllä 1944 solmittuun ja aktiiviset sotatoimet päättäneeseen Moskovan välirauhansopimukseen tai aikaan, jolloin se oli voimassa, kunnes sopimus vahvistettiin lopullisesti Pariisin rauhansopimuksessa vuonna 1947.
Yleinen kehitys Euroopassa
Pian talvisodan päättymisen jälkeen Euroopassa tapahtui isoja muutoksia. Ensiksi Saksa miehitti Tanskan ja Norjan huhtikuussa 1940. Tämän jälkeen Saksa valtasi Ranskan, Alankomaat, Belgian ja Luxemburgin touko–kesäkuussa. Yhdistynyt kuningaskunta jäi yksin vastustamaan Saksaa ja taistelu Britanniasta alkoi. Baltian maat olivat taipuneet vuoden 1939 loppupuolella järjestetyissä neuvotteluissa Neuvostoliiton sotilaallisin vaatimuksiin, joiden tarkoitus oli antaa puna-armeijalle tukikohtia eri puolilta Baltiaa. Baltian maissa järjestettiin näytösvaalit neuvostomielisten hallinnon aikaansaamiseksi, minkä jälkeen ne liitettiin osaksi Neuvostoliittoa loppukesällä 1940. Mahdollisesti myös matkustajakone Kalevan alas ampuminen Tallinnan edustalla.
Ulkopolitiikka Neuvostoliiton kanssa
Suomalaiset olivat jo talvisodan aikana pyrkineet selvittämään pohjoismaista puolustusliittoa Ruotsin ja Norjan kanssa. Suomessa ja muissa Pohjoismaissa otettiin hyvinkin jyrkkään sävyyn kantaa vallitsevaan tilanteeseen heti rauhansopimuksen allekirjoittamisen ja ratifioinnin jälkeen.
Uuden rajalinjan määrittäminen kävi lähes ongelmitta. Neuvostoliitto pyrki aluksi tulkitsemaan armeijoiden välistä linjaa. Ensimmäiseksi asetettiin sekakomissio, ja tehtävä suoritettiin asiantuntijoiden voimin siten, että Suomi sai lisää aluetta, mutta ainoa hankaluus tuli Suomelle tärkeän Enson teollisuusalueen kohdalla, joka sijaitsi rajalinjalla. Lopulta suomalaiset kuitenkin joutuivat neuvotteluissa hallitukselta saamiensa ohjeiden mukaan taipumaan. Suurlähettiläs Paasikivi yritti vielä pelastaa alueen keskustelemalla Molotovin kanssa, mutta tuloksetta. Ennen kuin rajalinja kerittiin merkitä maastoon puita kaatamalla, sattui muutamia kertoja niin, että ihmisiä eksyi Neuvostoliiton puolelle, ja he katosivat maan vankiloihin tai vankileireille. Suomalaiset saivat kuitenkin pitää rajalinjalta kaadetut puut.
Moskovan rauhansopimuksen kuudennen artiklan mukaan luovutetuilta alueilta sai viedä vain irtaimiston. Venäläiset vaativat irtaimen omaisuuden takaisin palauttamista, koska tämä olisi kuulunut jättää paikoilleen heidän tulkintansa mukaan, mikä taas ei suomalaisten mielestä kuulunut rauhansopimukseen. Asian selvittämiseksi asetettiin suomalais-venäläinen sekakomissio, joka joutui selvittämään erilaisia tulkintaeroja. Lopulta päästiin kuukausien tinkimisen jälkeen sellaiseen tulkintaan, että maaliskuun 13. päivän jälkeen viedyt koneet ja laitteet piti palauttaa takaisin mutta suomalaiset saivat pitää ennen kyseistä päivää viedyt. Suomen hallitus päätti palauttaa erikseen vielä valtiolle kuuluneen irtaimiston. Muusta omaisuudesta sovittiin, että sellaisesta, mikä oli turmeltu tai viety ennen 13. maaliskuuta, suoritetaan erillinen rahallinen korvaus, mutta korvauksen suuruudesta ei päästy sopimukseen, koska jatkosota ehti syttyä sitä ennen.
Kesäkuun lopulla Vjatšeslav Molotov kutsui Paasikiven Moskovan Kremliin. Paasikivi pelkäsi tavata Molotovia, kun vain hieman aikaisemmin oli Baltian maat liitetty Neuvostoliittoon arveluttavasti. Molotov aloitti tavallisten kohteliaisuuksien jälkeen esittämällä, että Petsamon Kolosjoen nikkelikaivoksen toimilupa annetaan neuvostoliittolaisille kanadalais-englantilaiselta Mond Nickel Companyltä tai perustetaan suomalais-neuvostoliittolainen yhteisyhtiö korvaamaan aikaisempi yhtiö. Paasikivi huomautti Molotoville että Mond Nickel Company hallitsi toimilupaa mutta varmaankin voisi myydä kaiken nikkelin Neuvostoliitolle. Paasikivi lähetti viestin Suomen hallitukselle ja suositteli saman tyyppistä vastausta. Samaan aikaan Saksan kanssa päättyneiden kauppasopimusneuvotteluiden aikana myös Saksa oli pyytänyt toimilupaa Petsamon nikkelistä mutta oli saanut kieltävän vastauksen. Paasikivi tapasi muutaman päivän kuluttua Molotovin uudestaan ja ilmoitti hallituksen olevan suostuvainen siihen, että Neuvostoliitto ja Saksa voivat jakaa Petsamon nikkelin toistensa kanssa, mutta Molotov vastasi siihen, että Neuvostoliitto ei ollut esittänyt tämän tyyppistä ratkaisua, vaan he halusivat toimiluvan itselleen. Samassa tapaamisessa Molotov huomautti Paasikivelle, että Neuvostoliiton hallitus oli pannut merkille, että Ahvenanmaalla oli varuskunta ja se oli edelleen linnoitettu. Se pitäisi siirtää pois, paitsi jos Suomi olisi halukas linnoittamaan saariston yhteistyössä Neuvostoliiton kanssa.
Rajaloukkaukset
thumb|[[Finnair|Aeron ja Lufthansan Junkers Ju-52 -lentokoneet 1930-luvun lopulla Helsinki-Malmin lentoasemalla, minne Aeron Ju-52 -mallinen Kaleva-niminen matkustajakone oli matkalla pudotushetkellä.]] Välirauhan aikana Neuvostoliitto teki useita rajaloukkauksia Suomen alueella. Uudelta välirauhan mukaiselta rajalta siepattiin ainakin 212 suomalaista sotilasta, joista vain 79 palasi. Lisäksi suomalaisia sotilaita vastaan ammuttiin Neuvostoliiton puolelta. Kaksi neuvostoliittolaista DB-3-pommittajaa ampui 14. kesäkuuta alas Tallinnan ja Helsingin välisellä lennolla olleen matkustajakone Kalevan.
Neuvostoliitto teki myös joukkojenkeskityksiä Suomen rajalle. Tilannetta kiristi vielä Neuvostoliiton lähetystöstään suorittama vakoilu. Elokuussa 1940 syntyi niin sanottu elokuun kriisi, jolloin pidettiin mahdollisena, että Neuvostoliitto aloittaisi uuden hyökkäyksen Suomeen.
Elokuussa 1940 esitettiin valtioliiton muodostamista Ruotsin ja Suomen välille. Asiaa ajoivat näkyvimmin ruotsalaiset Suomen-ystävät eli niin sanottu decemvirien ryhmä. Asiaa pohdittiin syyskuussa kummankin maan hallituksessa. Ruotsin ulkoministeri Christian Günther kuitenkin tarkensi unionin edellytyksiä Suomelle 18. lokakuuta. Suomen tuli luopua kaikista revanssitoiveista Neuvostoliiton suhteen. Lisäksi unionille tuli saada Neuvostoliiton ja Saksan hyväksyntä. Saksa torjui hankkeen lokakuun lopulla ja Neuvostoliitto marraskuun alussa. Neuvostoliitto ilmoitti, että unioni mitätöisi Moskovan rauhansopimuksen ja hanke siis kariutui ulkovaltojen vastustukseen. Myöhemmin Suomen ja Saksan suhteiden lähentyminen siirsi pohjoismaisen unionin kokonaan pois päiväjärjestyksestä.
Saksan ilmavoimat suoritti syys-marraskuussa 1940 Norjan Banakista ja myöhemmin Kirkkoniemestä tiedustelulentoja Neuvostoliittoon Suomen ilmatilan kautta. Huhtikuussa 1941 tiedustelulennot Suomen alueen kautta aloitettiin uudelleen usealta eri kentältä.
Tammikuussa 1941 Suomen sotilastiedustelu havaitsi rajalla sellaista liikehdintää, että Suomi oli vähällä julistaa osittaisen liikekannallepanon. Neuvostoliitto oli tuonut talven aikana rajalle muun muassa 20 jalkaväkidivisioonaa, kaksi ratsuväkidivisioonaa, viisi panssarivaunudivisioonaa sekä valtavan määrän kenttätykistöä. Neuvostoliitto oli myös perustanut rajan läheisyyteen useita uusia lentokenttiä ja raivannut uusia teitä jotka mahdollistaisivat neuvostojoukkojen nopean siirron rajan läheisyyteen.
Sisäpolitiikka
thumb|Kuva on otettu mahdollisesti [[Suomen-Neuvostoliiton rauhan ja ystävyyden seuran Helsingissä järjestämästä mielenosoituksesta kesällä 1940.]]
Suomalaiset kommunistit perustivat toukokuussa 1940 Suomen ja Neuvostoliiton rauhan ja ystävyyden seuran. Seuran ympärillä tapahtuneet levottomuudet ja Baltian miehitys kesällä loivat käsityksen, että seura oli vain peitejärjestö, joka oli luotu Neuvostoliiton solutuskanavaksi ja ns. viidenneksi kolonnaksi. Tilanne kärjistyi edelleen syksyllä ja joulukuussa 1940 Suomen hallitus lakkautti seuran.
Saksan vallattua Etelä-Norjan ja liittoutuneiden aloitettua joukkojensa evakuoinnin Pohjois-Norjasta 7. kesäkuuta 1940 Ruotsissa ja Suomessa suunniteltiin Norjan Ruijan valtaamista, jotta maiden ulkomaankaupalle olisi saatu Liinahamarin reitin rinnalle uusi yhteys valtamerille. Mannerheim kehotti ulkoministeri Rolf Wittingä tutkimaan valtauksen poliittisia vaihtoehtoja ja seurauksia. Tilanne kuitenkin muuttui hyökkäykselle mahdottomaksi saksalaisten vallattua Pohjois-Norjan odotettua nopeammin.
Kyösti Kallio luopui presidentin virasta terveydellisiin syihin vedoten. Uusi presidentti valittiin vaaleilla 19. joulukuuta. Molotov antoi Paasikivelle listan, jossa lueteltiin ei-toivottavat vaihtoehdot presidentiksi: Toivo Kivimäki, Mannerheim, Väinö Tanner ja Svinhufvud. Neuvostoliitolle sopiva Ryti valittiin.
Siirtoväen asuttaminen oli kiperin kysymys Suomen sisäpolitiikassa välirauhan aikana. Asiaa tutkimaan asetettu komitea sai mietintönsä valmiiksi huhtikuussa 1940. Pika-asutuslaki joutui kuitenkin eduskunnan käsittelyssä vastatuuleen. Lakiesitystä vastustivat maalaisliitto ja vankimmin ruotsinkieliset, jotka pitivät pika-asutuslakia suomalaistuttamistoimena. Esitettiin, että laki uhkasi Suomen ja Ruotsin suhteita ja tämä vaikuttikin lain toteuttamiseen ruotsinkielisillä alueilla. Laki tuli voimaan kesällä 1940. Aluksi suunnitelmissa oli noin 40 000 uuden tilan muodostaminen, joita varten tarvittiin yhteensä yli 330 000 hehtaaria. Puolet maasta otettiin yksityisiltä maanviljelijöiltä, loput valtiolta, seurakunnilta, kunnilta ja yhtiöiltä. Jatkosodan syttymisen takia lain toimeenpano keskeytettiin kesäkuussa 1941. Myös karjalaisten talvisodassa kärsimät muut taloudelliset menetykset oli tarkoitus korvata. Asia oli mutkikas ja yhtäkään korvausta ei maksettu ennen jatkosodan alkua.
Talouselämä
thumb|[[Liinahamarin satama Petsamossa. Laivaa lastataan, kuorma-autot odottavat vuoroaan. Autojono saattoi olla kilometrien mittainen, ja joskus se ulottui Parkkinaan saakka. ]]
Saksan menestys sodassa ja valloitukset Länsi- ja Pohjois-Euroopassa muuttivat Suomen huoltotilannetta ratkaisevasti. Petsamosta tuli tärkeä huoltoreitti. Ongelmana oli kuitenkin se, että satama oli pitkän maantieyhteyden päässä Jäämeren rannalla. Petsamon liikennettä hoitamaan perustettiin Pohjolan Liikenne Oy.
Välirauhan aikana Suomen tuonti supistui voimakkaasti ja vienti romahti. Vuoden 1938 viennin volyymistä saavutettiin 1940 vain 72 %. Erityisesti ruokahuollon järjestäminen oli hankalaa, koska ravinto- ja nautintoaineiden tuonti laski samana aikana 65 %:iin vuoden 1938 tasosta ja lisäksi oli pulaa lannoitteesta ja tuotantomaata oli luovutettu Neuvostoliitolle rauhansopimuksessa. Vuonna 1940 viennin volyymi oli vain 29 % vuoden 1938 määrästä. Suomen ainoat merkittävät kauppakumppanit olivat Ruotsi, Saksa ja Neuvostoliitto. Myöhemmin Petsamon nikkelikaivoksen toimilupakysymys aiheutti Neuvostoliiton kanssa kauppasodan.
Ulkopolitiikka Saksan kanssa
pienoiskuva|7.–8. syyskuuta 1940 Suomi, Ruotsi ja Saksa kävivät yleisurheilun kolmimaaottelun [[Helsingin olympiastadionilla, jonka piti olla olympianäyttämönä jo kesällä 1940. Tapahtuma nähtiin merkkinä ajan muuttumisena eli Saksan lähentymisenä Suomen suuntaan. Paikalla oli arvovaltainen kutsuvieraskatsomo. Kuvassa vasemmalta Suomen Urheiluliiton puheenjohtaja Urho Kekkonen, sotamarsalkka Mannerheim, Ruotsin perintöprinssi Kustaa Aadolf, pääministeri Risto Ryti ja Saksan urheilujohtaja Hans von Tschammer und Osten.]]
Suomessa oltiin pettyneitä Saksan toimintaan talvisodan aikana. Pian Baltian maiden jouduttua pakkoliitoksin osaksi Neuvostoliittoa tästä kehityksestä huolestunut Suomi aloitti tunnustelut Saksan suuntaan tunnustamalla Slovakian, vaikka valtio oli Saksan satelliitti. Suomen Saksan suurlähettiläs Kivimäki kävi erikseen kyselemässä Saksan vastausta ulkoministeriöstä, mitä tehdä Neuvostoliiton mahdollisesti uusien vaatimuksien kanssa, mutta mitään neuvoa eikä puuttumista asiaan ei tapahtunut.
Aluksi tavoitteena oli aseiden ostaminen. Karl Schnurre saapui Suomeen 5. toukokuuta tunnustelemaan suomalaisten poliittisia mielialoja. Tällöin Ryti tiedusteli mahdollisuutta hankkia aseita Saksasta. Schnurre oli ehdotukselle myötämielinen, mutta Hitler torjui hankkeen. Poliittisista syistä Suomelle ei toistaiseksi voitaisi myydä aseita. Samoihin aikoihin Saksan politiikassa tapahtui muutos, kun Ranskan ja Norjan sotaretkien menestyksen jälkeen oli mahdollista nostaa idänsuunnitelmat uudelleen esiin. Saksalaiset vihjasivat suomalaisille ensi kerran Berliinissä käydyissä kauppaneuvotteluissa, että Saksan todellinen vihollinen oli Neuvostoliitto. Tämän saattoi havaita myös solmitusta kauppasopimuksesta, joka oli hyvin edullinen Suomelle.
Seuraava askel Suomen ja Saksan suhteissa otettiin heinäkuun loppupuolella, kun virkamies Ludwig Weissauer Saksan ulkoministerin henkilökohtaisesta kansliasta tiedusteli Mannerheimilta ja Rytiltä Suomen asennetta mahdollisessa Neuvostoliiton ja Saksan välisessä sodassa. Lisäksi hän tiedusteli Suomen vastausta, jos Neuvostoliitto hyökkäisi Suomeen Saksan ollessa sidottuna Englannin kanssa käytävään sotaan. Taistelu Englannista oli tuolloin kiivaimmillaan.
Kauttakulkusopimus
Seuraava käänne suhteissa oli everstiluutnantti Joseph Veltjensin yllätysvierailu Suomeen 17. elokuuta. Hän oli valtakunnanmarsalkka Hermann Göringin luottomies. Veltjensin käymät neuvottelut pidettiin tarkkaan salassa, mutta myöhemmin on osoitettu, että hän tapasi ainakin Rytin ja Mannerheimin. Neuvotteluissa sovittiin, että Saksa toimittaisi Veltjensin oman yhtiön ja erään ruotsalaisen yhtiön välityksellä runsaasti sotatarvikkeita Suomelle Saksan sotasaalisvarastoista. Käynnin päätarkoitus oli kuitenkin toinen: Veltjens ehdotti, että Saksa saisi huoltaa Pohjois-Norjassa olevia joukkojaan Suomen kautta. Molempien maiden suhteet Neuvostoliittoon olivat kiristymässä ja Neuvostoliitto ei tehnyt asiasta suurta kysymystä. Solmittu kauttakulkusopimus pysyi salassa, kunnes 21. syyskuuta ensimmäiset saksalaiset alukset ilmestyivät Suomen rannikolle. Sopimus otettiin kuitenkin kansan parissa pääasiallisesti myönteisesti vastaan.
Kenraali Paavo Talvela matkusti Mannerheimin lähettämänä neljä kertaa Saksaan syksyn 1940 aikana. Ensimmäisellä kerralla hän neuvotteli saksalaisten läpikulusta Suomen alueella. Myöhemmin Talvela selvitti saksalaisten asennetta Suomen ja Ruotsin valtioliittoon. Tärkeä selvitettävä asia oli myös avun saaminen Saksasta, jos Neuvostoliitto hyökkäisi Suomeen.
Eversti Rössing, joka oli Saksan sotilasasiamies Helsingissä, pyysi lokakuussa tietoja Suomen puolustusvalmiudesta ja erityisesti Pohjois-Suomen sotilaallisista laitteista ja maastosta. Rytin, Mannerheimin ja Heinrichsin pitämän neuvottelun jälkeen pyyntöön suostuttiin.
Syksyllä suomalaiset saivat tietoonsa, että suhteiden kiristymisestä huolimatta Saksa ei hyökkäisi ennen seuraavaa kevättä Neuvostoliittoon. Neuvostoliitto muistutti Saksaa Molotov–Rippentrop-sopimuksessa sovitun etupiirijaon noudattamisesta. Molotov matkusti Berliiniin 12. marraskuuta 1940. Käydyissä sävyltään kireissä keskusteluissa Molotov oli erityisesti kiinnostunut Suomen kysymyksestä. Molotov vaati jyrkin äänenpainoin oikeutta hyökätä Suomeen ja muutenkin vapaita käsiä Suomen suhteen, ilman että Saksa puuttuisi asioihin. Hitler torjui tiukasti Neuvostoliiton vaatimukset. Tieto tuloksettomiksi jääneistä neuvottelusta tuli Göringin kautta Suomeen. Marraskuun lopulla Neuvostoliitto vaati Saksaa vetämään kaikki joukkonsa Suomesta, mihin Saksa ei reagoinut millään tavoin.
Talvela Berliinissä joulukuussa 1940
Adolf Hitler allekirjoitti operaatio Barbarossaa koskevan suunnitelman 18. joulukuuta. Talvela vieraili samoihin aikoihin Berliinissä ja tapasi muun muassa Göringin ja Franz Halderin. Tapaamisessa keskusteltiin tulevaisuuden sotilaallisista näkemyksistä, mutta ei vielä välttämättä Operaatio Barbarossasta. Talvelalle kerrottiin, että Saksa ei suunnitellut enää maihinnousua Englantiin. Saksan suunnittelema hyökkäys Neuvostoliittoon alkoi muuttua todeksi. Talvelalle annettiin tehtäväksi viestittää Suomen yleisesikunnalle tiedustelu Suomen sotilaallisesta valmiudesta.
Pääesikunnassa tehtiin 21. joulukuuta ensimmäiset piirrokset Suomen mahdollisista hyökkäyksistä. Tässä vaiheessa Suomen ylimmässä sotilaallisessa ja poliittisessa johdossa oltiin sitä mieltä, että Saksasta oli saatava apua, jos Neuvostoliitto hyökkäisi Suomeen.
Heinrichs Berliinissä tammikuussa
Seuraava yhteydenotto tapahtui 30. tammikuuta 1941, kun kenraali Erik Heinrichs matkusti Berliiniin. Hän tapasi kenraalieversti Franz Halderin ja kenraali Friedrich Pauluksen. Mauno Jokipii kutsuu tätä matkaa nimellä ”kenraali Heinrichsin ratkaiseva Saksan matka.” Käydyissä keskusteluissa esitettiin vaihtoehto, jossa Norjassa olevat saksalaisjoukot hyökkäisivät Pohjois-Suomen kautta Neuvostoliittoon. Helmikuusta eteenpäin suomalaiset ja saksalaiset pitivät Barbarossan tiimoilta jatkuvasti yhteyttä. Kenraali Hans-Georg von Seidel ja eversti Erich Buschenhagen vierailivat Suomessa helmi- ja maaliskuussa. Vierailujen aikana pohdittiin lähinnä erilaisia operatiivisia vaihtoehtoja. Buschenhagen tutustui yhdessä eversti Kustaa Tapolan kanssa Suomen itärajaan Suomussalmelta aina Petsamoon saakka.
Kun kevättalvella 1941 laajemmallekin yleisölle selvisi Saksan ja Neuvostoliiton välirikko, alettiin unelmoida luovutettujen alueiden takaisin saamisesta. Siirtoväen mahdollinen kotiinpaluu painoi Suomen politiikassa. Huhtikuussa poliittinen johto kiinnostui mahdollisuudesta liittää Itä-Karjala Suomeen. Ryti antoi maantieteilijä Väinö Auerin tehtäväksi laatia esitys, joka tieteellisesti perustelisi saksalaisille, miksi Itä-Karjala kuuluisi Suomelle.
Neuvottelut Saksassa toukokuun lopussa
Mannerheim olisi halunnut pitää vierailun tason teknisellä tasolla lähettämällä Saksaan ainoastaan yhden yleisesikunnan osastopäälliköistä. Lopulta saksalaisille ilmoitettiin, että tulossa on upseeridelegaatio johtajanaan eversti Tapola. Saksan sodanjohto kuitenkin vaati, että molempien upseeridelegaatioiden puheenjohtajan tuli olla johtavassa asemassa oleva kenraali. Valtuuskunnan johtajaksi valittiin Heinrichs ja mukana olivat kommodori A. Sundman ja everstit Einar Mäkinen, H. Roos ja Tapola. Valtuuskunta neuvotteli Salzburgissa 25. toukokuuta OKW:n kanssa ja Berliinissä 26. toukokuuta OKH:n kanssa.
Seuraavana päivänä neuvoteltiin Saksan yleisesikunnan päällikön kenraali Franz Halderin kanssa, joka esitti, että suomalaiset joukot olisivat yhteistyössä saksalaisten joukkojen kanssa Leningradia vastaan suunnattavassa hyökkäyksessä. Heinrich ilmoitti, ettei valtuuskunnalla ollut valtuuksia sopia asiasta ja että Suomessa asian hyväksyttäminen poliitikoilla olisi mahdotonta. Myöhemmin esille tulleena asiana Mannerheim kieltäytyi siitä toistuvasti sodan aikana.
Suomen delegaatiossa mukana olleen kommodori Sundmanin mukaan kaikki Suomen neuvottelijat käsittivät neuvottelujen merkinneen ainakin äänettömän sopimuksen syntyä. Suomalaisille oli tullut selväksi, että Saksa lähitulevaisuudessa hyökkää Neuvostoliittoon.
Eri aselajien välillä käydyissä jatkoneuvotteluissa Berliinissä 26.–28. toukokuuta vaihdettiin teknisiä ja taktisia tietoja.
Jatkosodan alkaminen
Ensimmäinen sotaa ennakoiva sotilaallinen tapahtuma alkoi 8. kesäkuuta, kun saksalaiset joukot aloittivat siirtymisen Norjasta Lappiin. Kauttakulkusopimuksen suojassa Saksa keskitti kesäkuun alussa Rovaniemen seudulle 40 000 miestä. Norjasta rahdattiin laivoilla kaksi divisioonaa Pohjanmaan satamiin, joista rautatiekuljetukset pohjoiseen kestivät kymmenen päivää. Pohjois-Norjasta siirtyi 7. kesäkuuta SS-taisteluryhmä Nord rajan yli kohti etelää. Saksalaisten kanssa tehtyjen yhteistyösuunnitelmien mukaisesti Suomen tuli suorittaa liikekannallepano. Hallitus hyväksyi liikekannallepanon ja Mannerheim määräsi varsinaiseksi suorituspäivämääräksi 17. kesäkuuta.
Ajopuuteoria
Niin sanotun ajopuuteorian mukaan Suomi ajautui jatkosotaan väistämättömästi, ilman omia toimiaan. Teoria eli pitkään, mutta nykyisin – alkaen vuonna 1967 Peter Krosbyn aihetta käsittelevästä kirjasta – se on hylätty ja Suomen katsotaan valmistautuneen talvisodassa menetettyjen alueiden takaisin valtaamiseen.
Saksan ja Neuvostoliiton toimet Itämeren ympäristössä sekä maailmanpoliittinen tilanne, jossa lähes koko Länsi-Eurooppa oli sodassa tai Saksan miehittämänä, pakottivat Suomen valitsemaan Saksan ja Neuvostoliiton välillä. Suomen poliittinen liikkumavara oli äärimmäisen vähäinen ja liittoutuminen jommankumman kanssa tiesi välittömästi sotaa toista vastaan. Näistä kahdesta vaihtoehdosta Suomi valitsi Saksan. <ref name="Herlin" /
Kodak Instamatic
Kodak Instamatic oli Kodakin vuodesta 1963 valmistama halpojen ja helppokäyttöisten kameroiden sarja. Se saavutti suurta menestystä ja tutustutti kokonaisen sukupolven valokuvaamiseen.
Kodak käytti Instamatic-nimeä myös joistakin Super 8 -videokameroista.
Historia
250px|thumb|Instamatic 404
Ensimmäiset Instamaticit
Ensimmäiset Instamaticit tulivat myyntiin vuonna 1963. Ne olivat ensimmäisiä Kodakin 162-filmiä käyttäviä kameroita. Helposti vaihdettavassa filmikasetissa oli anto- ja ottopuola, filmin taustalevy sekä valotustaso. Kodak myi Instamatic-kasetissa alkuvaiheessa diafilmejään Kodachrome-X ja Ektachrome-X, värinegatiivifilmiä Kodacolor-X sekä mustavalkofilmiä Verichrome-Pan. Vuonna 1970 se ryhtyi pakkaamaan kasettiin myös nopeaa Tri-X-mustavalkofilmiä.
Instamatic-projektin pääsuunnittelija oli Dean M. Peterson, joka tuli 1980-luvulla tunnetuksi myös innovaatioistaan taskukamera. Ensimmäisenä Instamaticeista julkaistiin Instamatic 50, jonka tuli myyntiin Yhdistyneessä kuningaskunnassa helmikuussa 1963, noin kuukautta ennen Instamatic 100 -mallia. 100 oli ensimmäinen Yhdysvalloissa myyntiin tullut Instamatic. 100-mallissa oli istukka kertakäyttöisille salamalampuille, kaksi suljinaikaa (1/90 ja salamakuvausta varten 1/40 s), kiinteätarkenteinen (1,2 metristä äärettömään) objektiivi eikä lainkaan himmennintä. .
Mallisto kasvoi pian 100/104 -perusmallin lisäksi 800/804 -mallilla, jossa oli muun muassa alumiinirunko, mittaetsin ja seleenivalomittari. (Mallimerkinnän viimeinen numero kertoi salamavalon tyypin: 0 tarkoitti sisäänrakennettua salamavaloa ja 4 ulkoista salamakuutiota.) Malliston huippumalli oli Instamatic Reflex SLR, jota valmistettiin Saksassa. Siinä käytettiin Retina S-mount -linssejä.
Kaupallinen menestys
Instamatic oli välitön menestys. Vuosien 1963 ja 1970 välillä valmistettiin yli 50 miljoonaa Instamaticia. Kodak antoi jopa huomattavan määrän Instamaticeja ilmaiseksi synnyttääkseen innostusta valokuvaamiseen ja samalla pysyvää kysyntää filmeilleen.
Monet muut kameravalmistajat, kuten Canon, Olympus, Minolta, Ricoh, Zeiss Ikon ja Rollei, yrittivät hyödyntää Instamaticin menestystä omilla 126-kameroillaan. Jotkin näistä olivat paljon kalliimpia ja ominaisuuksiltaan kehittyneempiä kuin Kodakin kamerat. Eräs tällainen kamera oli vuonna 1968 Rollei SL26, jossa oli vaihdettavia linssejä, objektiivin läpi mittaus ja mittaetsin ja joka maksoi 300 dollaria. Samana vuonna Kodak toi markkinoille oman 110-koon vaihto-objektiivisen kameransa Kodak Instamatic Reflex.
Kodakin kilpailija Agfa toi vuonna 1964 oman Rapid-pikakamerasarjansa, joka perustui kinofilmiin ja uudenlaisiin puolattomiin filmikasetteihin: tyhjä filmikasetti asetettiin toiseen ja täysi toiseen päähän kameraa, ja hammaspyörä veti filmiä kasetista toiseen. Suomessa Agfa-Gevaert myi sitä yhteiskampanjalla Coca-Cola-virvoitusjuoman kanssa, mistä aiheutui että sitä, Kodak Instamaticia ja muita helppoja näppäilykameroita alettiin kutsua ”cocacolakameroiksi”.
Vuonna 1966 tuli Kodakilta myyntiin uusia Instamatic X -malleja. Ne hyödynsivät uutta Magicube-salamavalokuutiota, jota Suomessa myytiin nimellä ”X-nelisalama”. Filminsiirron mukana kääntyvän kuution neljällä sivulla oli yhteensä neljä kertakäyttöistä salamalamppua, ja ne laukaisi yksi kerrallaan mekaanisesti toimiva pyrotekniikkalaukaisin.
Pocket Instamatic
250px|thumb|Perusmalli Pocket Instamatic 100. Vuonna 1972 Kodak lanseerasi uutta 110-filmiä käyttäneen Pocket Instamatic -sarjan, jossa negatiivikoko oli 13×17 mm. Myös 110-filmirullat olivat helposti vaihdettavia ja lisäksi pienikokoisia, minkä ansiosta kameroista saatiin kompakteja. Malliston huipulla oli Pocket Instamatic 60. Siinä oli ruostumattomasta teräksestä tehty runko, mittaetsin ja automaattivalotus. Alle kolmen vuoden aikana valmistettiin yli 25 miljoonaa Pocket Instamaticia, ja 110-flmi säilytti suosionsa aina 1990-luvulle saakka.
Vuonna 1975 tuli markkinoille Kodak Tele-Instamatic 430, jossa oli kaksi vaihdettavaa polttoväliä, 25 mm normaali ja 42 mm tele.
1970-luvulta 1980-luvun lopulle
Vuonna 1976 Instamatic X -sarja päivitettiin käyttämään uutta Flipflash-salamaa. Näiden kameroiden mallimerkintä muodostettiin lisäämällä F-kirjain vastaavan Magicube-mallin merkintään. Perusmalli X-15F oli viimeinen Yhdysvalloissa myyty Instamatic. Se pysyi myynnissä vuoteen 1988 saakka.
Luettelo Andorrassa ilmestyvistä sanomalehdistä
Tämä on luettelo Andorrassa ilmestyvistä sanomalehdistä. Kaikki Andorrassa ilmestyvät sanomalehdet ovat katalaaninkielisiä.
Jees ja just
Jees ja just on Risto Orkon ohjaama sota-ajan farssi vuodelta 1943. Se on keskimmäinen kolmesta Ryhmy ja Romppais -farssista, joissa Oiva Luhtala ja Reino Valkama näyttelevät Armas J. Pullan romaanien sankareita.
Jees ja just -elokuvan pohjana oli Pullan ensimmäinen Ryhmy ja Romppainen -romaani ''”Ja pöh! sanoi sotamies Ryhmy”'', alaotsakkeeltaan ”sotajutelma Laatokan rintamalta”. Elokuvakäsikirjoitukseen Pulla otti mukaan aineksia myös sarjan kolmannesta romaanista ''”Ole viisaasti höperö! sanoi vääpeli Ryhmy”''. Elokuvan sankareista vääpeli Ryhmy on siviiliammatiltaan pölynimurikauppias ja vänrikki Romppainen linja-autonkuljettaja. Näin kirjailija selittää heidän neuvokkuutensa ja kykynsä selviytyä tilanteesta kuin tilanteesta.
Tarinassa kumppanukset joutuvat linjojen taakse tuhoamaan venäläisten asevarastoa. Päämaja piti elokuvaa sen ilmestyessä suomalaisia sotilaita halventavana. Elokuva laitettiin hyllylle jatkosodan jälkeen neuvostovastaisuutensa takia. Se vapautui esityskiellosta vuonna 1988.
Näyttelijät
Kreditoimattomat näyttelijät
Juoni
Eversti määrää vänrikki Romppaisen räjäyttämään Rihtolan aseman luona sijaitsevan vihollisen ammusvaraston. Hän saa ottaa mukaan yhden miehen, ja valitsee itsestään selvästi vanhan kumppaninsa vääpeli Ryhmyn. Venäläisten tykistö- ja ilmahyökkäys kuitenkin murskaa korsun, jonne Ryhmy ja Romppainen jäävät loukkuun yhdessä korpraali Lumperin ja sotamies Tiuskasen kanssa. Vihollisen edetessä yli korsun miehet päättävät antautua päästäkseen vaivattomasti vihollisen puolelle.
Sotavankeudessa Ryhmy on veljeilevinään vartijan kanssa ja onnistuu hankkimaan säilykkeitä. Tiuskanen, entinen vanki joka on liittynyt sotaan vapaaehtoisena ja saanut mukaansa vanginvartijansa Lumperin, keksii irrottaa parakin kalterit. Miehet pakenevat, tainnuttavat vartijan ja ottavat vartiotuvasta aseita ja varusteita mukaan. Tunnontarkkana virkamiehenä Lumperi haluaa jättää kuitin viemistään tavaroista. Lumperi ja Tiuskanen jatkavat omien puolelle, Ryhmy ja Romppainen jäävät suorittamaan tehtäväänsä linjojen taakse. Myös Ryhmyn kissa Mörökölli löytää tiensä omistajan luo.
Suomalainen luutnantti Peikko ja hänen morsiamensa, lotta Eila, ovat jääneet vangeiksi ja kovapintainen naiskomissaari Vengrovska kuulustelee heitä. Ryhmy ja Romppainen yrittävät saada pariskunnan vapaaksi, mutta joutuvat jälleen itse kiinni, kunnes onnistuvat säikäyttämään Vengrovskan huutamalla: ”Hiiri!”. Kumppanukset soluttautuvat puna-armeijan sairaalaan esittäen ensin lääkäreitä ja sitten haavoittuneita hämätäkseen Vengrovskaa. Komissaarin huoneeseen ilmaantuva Mörökölli paljastaa miehet, mutta he pääsevät niskan päälle, ja Vengrovska alaisineen joutuu sidotuksi. Ryhmy ja Romppainen pakenevat pihalle pysäköidyllä autolla.
Kumppanukset piileskelevät saunassa, johon kaksi Kuusisen kansanarmeijan suomalaista upseeria törmäävät autollaan. Miesten ajautuessa keskenään ilmitappeluun Ryhmy ja Romppainen käyttävät tilaisuutta hyväkseen: he kolkkaavat miehet, omaksuvat näiden henkilöllisyyden ja ilmoittautuvat kansanarmeijan univormuissa kapteeni Grigorieville. Ryhmy ja Romppainen ovat läsnä luutnantti Peikon ja Eilan kuulustelussa, ja Grigorievin poistuttua tainnuttavat vartijat. Palatessaan Grigoriev yllättää suomalaiset, mutta Eila tekee hänet vaarattomaksi pudottamalla Molotovin kipsipystin hänen päähänsä.
Romppainen lähtee autolla Peikon ja Eilan kanssa Ryhmyn jäädessä järjestämään ammusvaraston räjäytystä. Vengrovska on alaisineen seurannut Mörökölliä ammusvarastolle, mutta joutuu Ryhmyn ansaan. Sytytyslankojen jo palaessa Ryhmy pelkää ovien juuttuneen, kunnes keksii viime hetkellä kyseessä olevan liukuovi. Räjähdys lennättää Ryhmyn ja Vengrovskan kauas metsään; kun he tulevat tajuihinsa, Ryhmy ottaa vain Mörököllin mukaansa. Syrjäisestä metsämökistä Ryhmy löytää kenttäpostivirkailija Hempposen, joka on ollut paikallaan talvisodasta lähtien. Hän on elänyt kotirintaman ruokapaketeilla, joihin myös Ryhmy turvautuu. Pian myös Romppainen, Peikko ja Eila löytävät mökille toisten luullessa heitä ensin venäläisiksi.
Suomalaiset piileskelevät nälissään mökin ullakolla, kun alakertaan on majoittunut punadivisioonan esikunta. Komentaja haluaisi antautua, sillä divisioona on motissa, mutta komissaari vastustaa. Suomalaiset poistavat komissaarin pelistä nostamalla hänet köydellä ullakolle. Komentajan selostaessa läpimurtosuunnitelmaa suomalaiset ilmestyvät ullakolta vaivihkaa, ja esikunta antautuu helposti.
Palattuaan omalle puolelleen Ryhmy ja Romppainen kertovat everstille urotöistään ja pitävät ansiomitalia varmana. Kun he kuulevat Yleisradion auton olevan pihalla, he kuvittelevat reportterin tulevan haastattelemaan heitä, mutta haastateltaviksi joutuukin kaksi urheilusankaria, jotka eivät saa sanaa suustaan. Ryhmy ja Romppainen vetäytyvät takaisin everstin toimistoon. Esikunnan keikarimainen luutnantti Hely komentaa heidät varustemestarin luo tekemään selkoa matkalla hukatuista varusteista. ”Jees”, vastaa Romppainen – ”just”, täydentää Ryhmy.
Tuotanto
Suomi-Filmi tuotti kolme kirjailija Armas J. Pullan hahmoihin perustuvaa Ryhmy ja Romppais -elokuvaa vuosina 1941–1952; Risto Orko ohjasi kaksi ensimmäistä ja Ilmari Unho viimeisen. Pulla teki elokuvakäsikirjoituksen ensimmäisen romaaninsa pohjalta ja otti mukaan aineksia myös kolmannesta romaanistaan. Korpraali Lumperin ja vankisotamies Tiuskasen hahmot ovat peräisin jälkimmäisestä teoksesta, samoin heidän, Ryhmyn ja Romppaisen joutuminen sotavangeiksi ja seikkailut sotavankileirissä. Elokuvassa vihollisesta käytetään nimityksiä iivana, ryssä ja vanja.
Ulkokuvat otettiin talvella 1943 Viikin vankisiirtolassa, Santahaminassa ja Kauklahdessa. Mukaan liitettiin myös dokumenttimateriaalia talvisista sotaharjoituksista. Valtion asevarikko ja sotamuseo luovuttivat univormuja ja venäläisten käyttämiä aseita ja varusteita yhtiön käyttöön. Lavastaja Ville Salminen kiinnitti tarkkaa huomiota puna-armeijan univormujen oikeellisuuteen.
Jees ja just oli Risto Orkon 13. ohjaustyö; hän ohjasi seuraavan elokuvansa vasta 36 vuotta myöhemmin. Elokuvan yleisömenestys oli hieman vuoden 1943 keskitasoa parempi. Se pantiin esityskieltoon sodan jälkeen, ja hyväksyttiin videolevitykseen vasta syksyllä 1988. Jees ja just esitettiin televisiossa ensimmäisen kerran 1994.
Arviot
Myöhempien televisioesitysten yhteydessä elokuvaa on pidetty aikansa eläneenä propagandafarssina.
Thicket Subdivision
The Pas'sta alkavan Hudson Bay Railwayn rakensi alun perin Kanadan hallitus, ja rataosuus Wabowdenin ja Gillamin välillä avattiin liikenteelle vuonna 1918.
Rataosalla liikennöi Winnipegin ja Churchillin välinen VIA Railin henkilöjunavuoro, Hudson Bay. Juna liikennöi kahtena päivänä viikossa kumpaankin suuntaan. Tavaraliikenne on vähäistä, mutta elonkorjuuaikaan tapahtuva vientiin menevän viljan vuoksi liikenne on vilkasta. Vientivilja viedään rautateitse Churchillin satamaan, josta se laivataan 14 viikkoa kestävän sesongin aikana.
Irma Junnilainen
Irma (Irmeli) Junnilainen (s. 27. kesäkuuta 1951 Oulu) on suomalainen näyttelijä.
Junnilainen on freelance-näyttelijä, joka omien sanojensa mukaan ei viihdy suurissa teattereissa, koska ne ovat oman tulosvastuunsa vankeja.
Teatterinäyttelemisen lisäksi Junnilainen on näytellyt myös useissa elokuvissa. Hänen ensimmäisiä roolejaan oli muun muassa Vettenranskan Kloryn osa Rauni Mollbergin elokuvassa Aika hyvä ihmiseksi (1977). Hän on esiintynyt myös muun muassa Auli Mantilan elokuvassa Pelon maantiede (2000), Aki Kaurismäen elokuvassa Pidä huivista kiinni, Tatjana (1994) sekä Matti Ijäksen elokuvassa Pilkkuja ja pikkuhousuja (1993). Pääosastaan Timo Linnasalon elokuvassa Viiva vinita – tavallisen ihmisen museo (1991) hän sai Jussi-patsaan.
Teatterin puolella Junnilainen muistetaan muun muassa Leea Klemolan näytelmästä Seksuaali.
Ibanez JEM555
Ibanez JEM555 (myös JEM Jr.) on Ibanezin vuodesta 1994 eteenpäin valmistama kitara. Se on JEM-sarjan alamalli. Sen alamalleja ovat JEM555BK, JEM555WH ja JEM555LWH.
JEM555-mallissa on Ibanezin Prestige JEM-kaula ja Edge Pro II -talla syvillä kaiverruksilla, mikä mahdollistaa vibrakammen kääntämistä helposti molempiin suuntiin.
Kongō (1877)
Kongō oli keisarillisen Japanin laivaston vuonna 1877 vesillelaskettu Kongō-luokan korvetti.
Valmistus
Alus tilattiin osana vuoden 1875 laivasto-ohjelmaa Britanniasta Earle’s Shipbuilding Companyltä Hullista ja sen suunnitteli brittiläinen laiva-arkkitehti Sir Edward James Reed. Köli laskettiin 24. syyskuuta 1875 ja alus laskettiin vesille 17. huhtikuuta 1877. Alus valmistui tammikuussa 1878 ja se saapui Yokosukaan Japaniin 26. huhtikuuta.
Palvelus
Japanin ja Korean Joseon-dynastian välisten suhteiden kiristyttyä Japanin lähestystön henkilökunnan salamurhien jälkeen alus lähetettiin partioimaan Korean rannikolle kesäkuussa 1882. Seuraavan kerran alus partioi Korean rannikolla vuonna 1884.
Alus teki vuosina 1889–1890 useita pitkän matkan purjehduksia vieraillen muun muassa seitsemästi Havaijilla. Lokakuusta 1890 seuraavan vuoden toukokuuhun alus teki sisaraluksensa Hiein kanssa laivastovierailun Konstantinopoliin. Matkan tarkoituksena oli samalla palauttaa kotimaahansa Wakayaman rannikolla uponneen fregatti Ertuğrulin eloonjääneet.
Alus osallistui ensimmäisen Kiinan–Japanin sodan Lüshunkoun, Weihaiwein ja Jalujoen taisteluihin. Alus luokiteltiin 21. maaliskuuta 1898 kolmannen luokan tykkiveneeksi, minkä jälkeen se oli lähinnä rannikonvalvonta- ja tutkimustehtävissä. Venäjän–Japanin sodassa alus oli Korean etelärannikolla sijainneen Chinkain laivastotukikohdan vartiolaivana, mistä se siirrettiin japanilaisten miehittämään Port Arthuriin. Sodan päätyttyä alus palasi tutkimustehtäviin, kunnes se poistettiin alusluettelosta 20. heinäkuuta 1909. Alus myytiin romutettavaksi 1. huhtikuuta 1910.
Saatchi Gallery
The Saatchi Gallery on nykytaiteen museo ja galleria Lontoossa. Charles Saatchi perusti sen 1985 taidekokoelmaansa varten.
Saatchi Gallery toimii nykyisin Lontoon Chelseassa. Saatchin kokoelmassa oli aluksi amerikkalaisia taiteilijoita ja minimalismia, sittemmin Damien Hirstin ja Young British Artists -ryhmän teoksia. Viime vuosina on palattu yhdysvaltalaiseen taiteeseen, ja näytteillä on ollut myös maalaustaidetta ja kiinalaista nykytaidetta.
Saatchi Gallerylla on ollut suuri vaikutus Englannin taiteeseen avaamisestaan lähtien. Monet galleriassa esitellyt taiteilijat ovat aiemmin olleet tuntemattomia sekä laajalle yleisölle että taidemaailmalle, ja gallerialla on ollut merkitystä taiteilijoiden uran kannalta. Saatchi Gallery on myös herättänyt kohua ja arvostelua.
Saatchi Gallery on kokoluokassaan ainoa taidemuseo, jonne ei ole sisäänpääsymaksua. Saatchi Gallery on tehnyt myös laajoja kokoelmalahjoituksia. Sillä on myös tavallista laajemmat nettisivut. Vuonna 2006 avattiin kaikille avoin osasto ja muun muassa Your Gallery, jossa taiteilijat ja taideopiskelijat voivat ladata 20 teoskuvaa ja biografiatietoja omalle sivulleen. Sivustolla on jo yli sadantuhannen taiteilijan tiedot. Sivuilla myös myydään taidetta, ja vuonna 2007 sinne lisättiin maailman museoiden osasto.
Gallerian tavoitteena on ollut esitellä nykytaidetta, joka ei muuten pääsisi esille Lontoon suurissa instituutioissa, kuten Tate Modernissa. Tarkoituksena on myös tehdä taiteesta helpommin lähestyttävää suurelle yleisölle.
Broken, Beat & Scarred
Broken, Beat & Scarred on kuudes single Metallican albumilta Death Magnetic. Se julkaistiin 3. huhtikuuta 2009. Kappaleesta on tehty myös Wayne Ishamin ohjaama musiikkivideo.
”Broken, Beat & Scarred” on Death Magnetic -albumin kolmas kappale ja yhtye on soittanut kappaleen suurin piirtein jokaisella World Magnetic -kiertueen keikalla.
Jarmo Hirvasoja
Jarmo Juhani Hirvasoja (s. 4. syyskuuta 1954 Oulu) on entinen suomalainen jääspeedwayajaja.
Hirvasoja voitti vuonna 1990 jääspeedwayn maailmanmestaruuden ja on lajin ainoa suomalainen maailmanmestari. vuonna 1985 hän voitti lajin MM-hopeaa ja vuosina 1984 ja 1988 joukkuekilpailun MM-pronssia. Suomen-mestaruuksia Hirvasoja voitti seitsemän vuosina 1982–1991.
Hirvasoja edusti Oulun Moottorikerhoa. Siviiliammatiltaan hän on putkiasentaja. Hän lopetti uransa vuonna 1996 loukkaannuttuaan sisähallikilpailuissa Berliinissä.
1896
Vuosi 1896 oli karkausvuosi, joka alkoi keskiviikosta.
Punainen Porvoo
Punainen Porvoo on Antti Kauranteen kirjoittama sotakirja vuodelta 2008.
Kirja kertoo fiktiivisestä sodasta Suomen ja Venäjän federaation välillä 2010-luvun alkupuolella. Kirjasta puuttuvat varsinaiset päähenkilöt ja se keskittyykin kuvaamaan sotaa mahdollisimman useista eri näkökulmista, aina suomalaisesta jääkäristä Kremlin vallanpitäjiin.
Enzo Cavalli
Enzo Cavalli (s. 11. syyskuuta 1937 Gorizia) on italialainen yleisurheilija. Hänen päälajinsa oli kolmiloikka.
Cavalli osallistui Rooman olympialaisiin 1960. Hän oli kolmiloikan karsinnan 16. tuloksella 15,48 m, eikä päässyt loppukilpailuun. Cavalli sijoittui kolmiloikassa 12:nneksi Tukholman EM-kilpailuissa 1958 tuloksella 14,84 m. Belgradin EM-kilpailuissa 1962 hän sijoittui kymmenenneksi tuloksella 15,09 m.
Cavalli voitti kolmiloikassa Italian-mestaruuden vuosina 1958, 1959, 1961 ja 1962. Hän paransi Italian ennätystä kuudesti ja sivusi kerran. Budapestissa 20. elokuuta 1956 hän hyppäsi tuloksen 15,09 m, Cremonassa 26. elokuuta 1956 tuloksen 15,24 m sekä Estessä 4. toukokuuta 1958 tuloksen 15,29 m. Pierluigi Gattin otettua ennätyksen nimiinsä tuloksella 15,39 m Cavalli sivusi sitä Ateenassa 20. toukokuuta 1958. Tämän jälkeen hän paransi vielä ennätystä 15,46 metriin 29. kesäkuuta 1958 Firenzessä, 15,64 metriin 26. heinäkuuta 1958 Torinossa sekä 16,10 metriin 14. kesäkuuta 1959 Varsovassa. Viimeksi mainitun ennätyksen rikkoi Giuseppe Gentile kuusi vuotta myöhemmin.
Live Premonition
Live Premonition on heavy metal -yhtye Firewindin ensimmäinen livealbumi. Se julkaistiin marraskuussa 2008. Albumista julkaistiin kolme eri versiota: tupla-CD, DVD ja DVD:n sekä molemmat CD:t sisältävä painos. Albumi on nauhoitettu Kreikan Thessalonikissa 12. tammikuuta 2008.
DVD-versio
Bonusmateriaalit:
Gasgrid Finland
Gasgrid, virallisesti Gasgrid Finland Oy, on siirtoverkkoyhtiö, joka aloitti toimintansa 1. tammikuuta 2020, jolloin myös Suomen kaasumarkkinat avattiin kilpailulle. Yhtiö vastaa Suomen kaasunsiirrosta, siirtoinfrastruktuurin ylläpidosta ja kehittämisestä sekä kaasumarkkinan virtuaalisen kauppapaikan ylläpitämisestä. Valtio-omistuksen perusteena on strateginen intressi. Gasgridin toimitusjohtajana toimii 1. tammikuuta 2020 alkaen Olli Sipilä.
Taustaa
Suomen maakaasunkäyttö perustui Venäjältä tulevaan putkikaasun tuontiin yli 40 vuoden ajan. Kaasumarkkinoiden avaamisen myötä maakaasua on mahdollista tuoda Suomen markkinalle myös Baltiasta. Kilpailun avaaminen ajoitettiin vuoteen 2020, koska silloin Balticconnector-kaasuputkiyhteys Suomen Inkoosta Viron Paldiskiin otettiin käyttöön. Vuonna 2017 julkaistun Työ- ja elinkeinoministeriön tiedotteen mukaan uudistuksen tavoitteena on ollut, että kilpailun lisääntyminen ohjaisi markkinoita toimimaan tehokkaammin, toisi kustannussäästöjä pitkällä aikajänteellä ja parantaisi maakaasun kilpailukykyä. Uusi maakaasumarkkinalaki ja laki maakaasunsiirtoverkonhaltijan eriyttämisestä astuivat voimaan vuoden 2018 alussa. Niiden mukaan maakaasuverkko, joka oli Gasumin omistuksessa, oli eriytettävä kaasun tuotannosta ja myynnistä vuoden 2020 alkuun mennessä tosiasiallisen eriyttämisen mallin mukaisesti. Keväällä 2020 kolmannes Suomen maakaasusta tulee Baltian suunnasta ja kaasun myyjiä markkinoilla on yli kymmenen. Liettuan ja Puolan välisen GIPL-yhdysputken valmistuessa vuoden 2021 lopussa Suomen ja Baltian markkina-alueelle voidaan tuoda kaasua myös Keski-Euroopasta ja Baltic Pipe -putkilinjan avaamisen myötä vuoden 2022 lopulla myös Pohjanmereltä, Norjan markkinalta.
Venäläinen Gazprom Export ilmoitti suomalaiselle Gasumille kaasutoimitusten keskeyttämisestä 21.5.2022 kello 07, koska Gasum ei suostunut maksamaan kaasulaskuja ruplilla Venäjän vaatimuksen mukaan. Elinkeinoministeri Mika Lintilä Venäjän kaasun katkaisu tarkoittaisi tuhansien työpaikkojen menettämistä, mutta valtioneuvosto on määrännyt salaiseksi selvityksen tarkemmista seurauksista. Venäjä loi huhtikuussa uuden maksumekanismin, jossa Gazprombankin tilillä euromääräiset maksut vaihdetaan rupliksi, jonka avulla kierrettäisiin EU:n Venäjälle määräämät pakotteet.
Jäsenyydet
Gasgrid on EU:n jäsenmaiden kaasun siirtoverkonhaltijoiden yhteistyöelimen ENTSOG:n jäsen. Gasgrid on mukana myös 23 eurooppalaisen siirtoverkkoyhtiön muodostamassa European Hydrogen Backbone -ryhmässä, joka visioi Euroopan laajuista vedyn siirtoinfrastruktuuria. Suomessa Gasgrid vaikuttaa suomalaisyritysten perustamassa vetyklusterissa, jonka tarkoituksena on edistää vetytalouden kehittymistä Suomessa. Gasgrid on myös Energiateollisuus ry:n jäsen.