cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kaste
Historiallinen tausta ja kaste Raamatussa
Johannes Kastajan toimittamat kasteet ja saarnat loivat perustan kristillisen kasteen muodostumiselle. Jeesus pyysi Johannekselta saada kasteen Jordanissa, vaikka Johannes aluksi esteli asiaa sanoen, että hänen kuuluisi saada kaste Jeesukselta. Jeesuksen kasteen erikoisuutena yleisesti pidetään sitä, että taivaasta kuului ääni "Tämä on minun rakas Poikani, johon minä olen mieltynyt." Opetuslapsista Luukas kirjoittaa, että Pyhä Henki laskeutui sillä hetkellä Jeesuksen päälle näkyvässä muodossa, joka muistutti kyyhkystä. Johannes saarnasi parannuksen tekemistä ja näiden saarnojen yhteydessä hän kastoi vedellä ihmisiä syntien anteeksi saamiseksi. Samalla Johannes ilmoitti, että hänen jälkeensä tulee vielä mahtavampi henkilö, tarkoittaen Jeesusta, ja hän kastaisi nämä Pyhällä Hengellä ja tulella. Myöhemmin Johannes sanoi Jeesuksesta, hänen tulee kasvaa, mutta minun vähetä. Johannes vangittiin sanottuaan Herodekselle ettei tämä saa pitää veljensä vaimoa ja myöhemmin mestattiin samasta syystä. Jeesus sanoi Johanneksesta, ei ole vaimoista syntyneitten joukosta noussut suurempaa kuin Johannes Kastaja; mutta vähäisin taivasten valtakunnassa on suurempi kuin hän. Johanneksen käynnistämä kasteliike eli Raamatun kertoman mukaan jonkin aikaa alkuseurakunnan rinnalla, niin että oli ihmisiä jotka olivat saaneet Johannekselta kasteen, mutta jotka muuten eivät tunteneet vielä Jeesusta. Johanneksen kastetoimintaa seurasi lupaus Pyhästä Hengestä, josta Apostolien teot kirjoittaa, Johannes kastoi vedellä, mutta teidät kastetaan Pyhällä Hengellä. Siihen ei ole enää montakaan päivää.
Paavali paheksui myöhemmin sitä eripuraisuutta, jota ilmaantui uskovien keskuudessa siitä kuka on kenenkin puolta tai kuka on kenetkin kastanut. Fariseusten lahkosta muutamat vaativat, että pakanoista kääntyville tulisi tehdä ympärileikkaus.
Paavalin mukaan kasteessa liitytään Jeesuksen kuolemaan ja ylösnousemukseen. Korinttilaisia hän varoittaa luottamasta kasteeseen, jollei elämä ole sen mukaista. Apostolien teoissa puhutaan myös "Jeesuksen nimeen" kastamisesta. Kasteen kautta liityttiin opetuslapsien tai uskovien joukkoon ja myös Hengen yhteyteen. Uusi testamentti ei esitä yksityiskohtaista oppia kasteen vaikutuksesta tai tarkasta toimitustavasta. Sen takia sekä historiallisista ja kulttuurisista syistä kristillisillä kirkoilla ja liikkeillä onkin toisistaan poikkeavia oppeja kasteesta.
Kaste varhaisessa kristinuskossa
Ennen Kristinuskoa kaste tarkoitti lähinnä henkilön liittämistä jonkin kultin jäseneksi. Kasteella on monia yhtäläisyyksiä useiden muiden uskontojen pesojen kanssa. Juutalaisuuteen liittyvässä proselyyttikasteessa pakanallinen ja kultillinen saastaisuus pestiin pois. Lähimpänä kristillistä kastetta on Johannes Kastajan kaste, jossa synnit pestiin pois. Kristinuskon myötä kaste sai täysin uuden merkityksen, jossa kastettava ihminen liitettiin osaksi Jumalan suurta perhettä ja täytettiin pyhällä hengellä. Uuden testamentin mukaan kaste ei voinut olla toimiva ilman Kirkkoa, jonka jäseneksi henkilö kasteessa liitettiin. Apostoli Paavalin mukaan pelkkä usko Jumalaan ei riittänyt pelastukseen, vaan ihminen saattoi pelastua vain kasteen ja uskon yhteisvaikutuksella. Pietarin ja Paavalin mukaan kristuksen pelastusvoima syntyi vasta kasteessa, tämän mukaan kastamattomat pakanat olivat saatanan vallassa ja siirtyivät vasta kasteessa Kristuksen pelastusjärjestöön, jossa kaikki vanha saastaisuus pestiin pois ja syntyi täysin uudenlainen Jumalan valtakuntaan kelpaava ihminen.
Uusi testamentti ja myöskään apostoli Paavali eivät näytä varsinaisesti tuntevan lapsikastetta, mutta oletettavasti lapsikaste yleistyi melko varhain Kristillisissä piireissä. Pietarikaan ei näytä tuntevan lapsikastetta, koska hänen mukaansa kasteen merkitsevän hyvän omantunnon pyytämistä tietoisesti Jumalalta.
Kastaminen herätti suurta eripuraa juutalaisten keskuudessa, koska mooseksen lain mukaan ainoastaan ympärileikattu saattoi pelastua. Paavali ja muut apostolit kastoivat jumalaapelkääviä alamaisia suuria määriä, mutta eivät ympärileikanneet heitä, tästä syntyi suuri riita heidän ja juutalaisten välille. Asiasta järjestiin juutalaisten vaatimuksesta neuvottelu Jerusalemissa, jossa päädyttiin ettei seurakunnissa saa harjoittaa mitään pakanallisia rituaaleja, vaan kaikki halukkaat tuli vain kastaa. Päätös oli suuri helpotus Paavalille ja muille apostoloille, joita ei velvoitettu ympärileikkaamaan lapsia ja aikuisia. Kaste korvasi käytännössä mooseksen lakien mukaisen ympärileikkauksen tulevien kristittyjen keskuudessa.
Apostolien opetuksessa, joka on kirjoitettu vuosien 50–160 välisenä aikana, on annettu seuraava ohje kastamiseen:
Vedellä kastamisen eri muotoja
Suurin erimielisyys nykyään vallitsee siitä, onko kastettavan ensin tunnustettava kristillinen uskonsa vai voidaanko myös tunnustamiseen kykenemättömiä sylivauvoja kastaa. Myös se on kiistanalaista onko kasteella ratkaiseva merkitys pelastumisen kannalta tai onko sillä pelastava vaikutus, jota on mm. puolusteltu joka uskoo ja kastetaan -kohdalla sekä kritisoitu ristin ryövärin kohdalla, jossa Jeesus sanoo hänelle tänä päivänä pitää sinun oleman minun kanssani paratiisissa, kun ryöväriä ei oletettavasti ollut kastettu.
Nimitykset lapsikaste tai aikuiskaste, vauvakaste tai uskovien kaste, uudesti kastaminen tai väkisin kastaminen voivat olla harhaanjohtavia ja loukkaaviakin, jos niitä ei osata käyttää tarkoituksen ja hyvän tavan mukaisesti. Lapsikaste voi olla harhaanjohtava käsite, koska pääasiallisesti kyseessä on vauvan kastaminen ja esimerkiksi luterilaiset kastavat myös 15 vuotta täyttäneitä. Aikuiskaste-käsite voi olla harhaanjohtava, koska monissa upotus- tai uskovien kastetta toimittavissa seurakunnissa myös pääsääntöisesti lapsia kastetaan, jos he itse sitä pyytävät. On myös tapauksia, että lapsen kastamista on estelty vedoten heidän nuoreen ikään mm. helluntaiseurakunnissa, huolimatta siitä, että lapsi on itse kastetta pyytänyt.
Raamatussa ei mainita ketään kastetun vauvana, mutta vauvojen kastamista perustellaan luterilaisessa teologiassa sillä, että Raamatun mukaan kastettiin kokonaisia perhekuntia, vaikka nykyisin ei kokonaisia perhekuntia kastettaisikaan. Vauvojen kastamista on myös perusteltu sillä, että vauva oletettavasti uskoo Jumalaan ja usko on liitetty hyvin läheisesti kasteeseen, kun Jeesus sanoi, "joka uskoo ja kastetaan, se pelastuu". Lapsien tai vauvojen kastamista on perinteisesti myös perusteltu Jeesuksen sanoilla, "sallikaa lasten tulla minun tyköni, älkääkä estelkö heitä, sillä senkaltaisten on Jumalan valtakunta", vaikka itse raamatunkohdan sisältö ei liity kasteeseen tai opetukseen siitä. Lapsikaste on käytössä katolisessa ja ortodoksisessa kirkossa sekä protestanttisista kirkoista luterilaisessa, kalvinistisessa anglikaanisessa sekä metodistikirkossa. Tällöin kaste on samalla nimenjulkaisu tilaisuus, jossa myös ilmoitetaan kummit. Esimerkiksi luterilaisessa kastekaavassa vanhemmat ilmoittavat vauvan puolesta sen, että lapsi tahtoo saada kasteen vastaamalla kysymyksiin: "Vanhemmat, tahdotteko, että hänet kastetaan kristilliseen uskoon?" sekä "Te vanhemmat olette antaneet lapsellenne nimen (etunimet). Tahdotteko, että hänet kastetaan kristilliseen uskoon?" vastaamalla, "Tahdon". Suomessa vuonna 2011 77,9 prosenttia syntyneistä lapsista kastettiin Suomen evankelis-luterilaisen kirkon jäseniksi.
Raamatussa ei erikseen mainita, että vain aikuisia tulisi kastaa. Uskovien kasteessa tai upotuskasteessa on eri käsityksiä siitä, edellyttääkö kastaminen upottamista kokonaan veteen. Vallitseva käsitys on, että kristillinen kaste oli alun perin upotuskaste; erimielisyys koskee sitä, onko upottaminen välttämätöntä. Upotuskastekäytäntö on yleisempi niin sanotun uskovien kasteen yhteydessä. Aikuiskaste on käytössä esimerkiksi helluntailaisuuden, baptismin, adventismin, vapaakirkon, useimpien itsenäisten seurakuntien sekä uuskarismaattisuuden piireissä.
Kahden kastekäytännön historiaa
Ennen kastekäytännön kahtia jakautumista kasteelle menijä saattoi lausua alkuperäisen Apostolisen uskontunnustuksen ilmaisuna uskostaan, mutta se ei ollut pakollista. Siinä kasteelle menevä ilmaisi uskonsa kristinuskon Jumalaan, Jeesuksen Jumalisuuden, uskovien yhteyden, syntiensä tunnustamisen, ruumiin ylösnousemisen ja mm. iankaikkisen elämän. Lyhyempänä tunnustuksena oli myös käytössä "Jeesus on Herra" tai "Jeesus on Kristus" sekä "Jeesus on Jumalan Poika.  Tapana tämä oli yleistynyt käytäntö varhaisessa kristillisyydessä ennen kuin muita uskontunnustuksia oli edes tai niiden nykyinen käyttö vakiintuin kasteen ulkopuolella käytettäväksi tunnustukseksi, kuten Apostolisen tunnustuksen kävi vuonna 325.
Antiikin ajan lopulla, uskovien kaste käytäntönä harvinaistui läntisen Rooman valtakunnan tuhouduttua ja kristinuskon virallisten vainojen loputtua 400-luvulla. Vasta 1500-luvulta lähtien sen suosio jälleen yleistyi Euroopassa voimakkaasti pian, kun Raamattua alettiin kääntämään kielelle, jota kansa ymmärsi. Reformaation aikaan henkilöt, jotka vastustivat uskovien kastetta, alkoivat kutsumaan heitä anabaptisteiksi eli uudelleenkastajiksi. Vielä tänäänkin tuota ilmaisua, uudelleenkastajat, esiintyy luterilaisten piireissä Suomessa, vaikka uskovan kasteen saanutta ei olisi koskaan kastettu vauvana.
Siitä, kastettiinko Uuden testamentin ajan seurakunnassa sylilapsia, on runsaasti kiistelty. Kirkkoisä Tertullianuksen kirjoituksesta De baptismo noin vuodelta 200 jaa. ilmenee, että lapsikaste ja kummius olivat kirjan kirjoittamiseen mennessä vakiintuneet käyttöön, mutta Tertullianus kehotti siirtämään pienten lasten kastehetken myöhemmäksi, jotteivät kastetut tekisi syntiä tai luopuisi Herrasta kastetuksi tulemisen jälkeen. Teoksessaan De anima Tertullianus kirjoittaa, että hengenvaarassa oleva lapsi on kastettava heti. Hän myös sanoo, että lapset tulevat todella pyhiksi vasta kasteessa sen mukaan, mitä Jeesus sanoo vedestä ja Hengestä syntymisestä.
1500-luvun reformaatiossa syntyi luterilaisten ja anglikaanisten kirkkokuntien lisäksi anabaptistit, joiden vakaumus oli kastaa henkilöt, joka itse ilmoitti tahtovansa saada kasteen. Uudelleenkastaminen ei ollut itseistarkoitus tai tavoite vaan se, että henkilö kastetaan kerran kun hän sen tahtoo. Tämä tapahtui, kun ihminen oli tehnyt tietoisen uskonratkaisun ja omasta pyynnöstä sai kasteen. Anabaptistien vakaumuksen mukaan uskonratkaisu edellytti omaa tietoista tahdon ilmaisua, joten he kyseenalaistivat sen, että sylivauvan uskoa, uskonratkaisua tai tahtoa kasteelle voisi joku toinen ilmaista tämän puolesta tai että siitä olisi vauvalle jotakin hyötyä. Anabaptistit eivät hyväksyneet vauvojen kastamista vaan ryhtyivät kastamaan ihmisiä uudelleen heidän sitä tahtoessaan, mistä nimitys uudestikastajat. Anabaptistit eivät hyväksyneet tätä nimitystä vaan pitivät sitä loukkaavana.
Uskovien kasteen kannattajat perustavat vakaumuksensa Jeesuksen sanoihin "Se joka uskoo ja kastetaan pelastuu" ja Pietarin sanoihin, "Tehkää parannus ja ottakoon kukin teistä kasteen Jeesuksen Kristuksen nimeen syntienne anteeksisaamiseksi, niin te saatte Pyhän Hengen lahjan." Luterilaiset perustavat uskon kasteelle. Bysantin ajan alussa melkoinen osa kristityista uskoi, että kasteessa ihminen saa anteeksi kastetta edeltäneet synnit ja tämä johti siihen, että oli hyvinkin yleistä kastaa vanhuksia. Muun muassa Rooman ensimmäinen kristitty keisari Konstantinus Suuri sai kasteen vasta kuolinvuoteellaan.
Vuoden 1900 tienoilla syntyneen helluntailaisuuden piirissä otettiin käyttöön uudelleenkastaminen. Aluksi luterilaisten ja helluntailaisten suhteet olivat yhtä tuomitsevat kuin 1500-luvun skismojen aikaan, mutta maailmansotien jälkeen ekumeeniset lähentymisyritykset ovat lieventäneet keskinäistä arvostelua ja mahdollistaneet osittaisen yhteistyön vaikka kastekäsitys on erilainen.
Nykyään osa ihmisistä saa elämänsä aikana toisen kasteen, koska he eivät ole mielestään uskoneet oikealla tai kastettu oikealla tavalla ensimmäisessä kasteessaan tai jostakin muusta syystä.
Kaste sylilapsia kastavissa kristillisissä yhteisöissä
thumb|upright|Luterilainen [[kastemalja (Sjögestan kirkko, Linköping, Ruotsi).]] Lapsikasteen (sylilapsikasteen) katsotaan suuntauksesta riippuen joko olevan toimitus, jossa ymmärtäväisessä iässä vielä olematon lapsi saa uskon (kuten katolisuudessa ja luterilaisuudessa) tai olevan toimitettava koska ymmärtämättömässä iässä vielä olemattomalla lapsella jo on usko (kuten metodismissa ja vanhoillislestadiolaisuudessa).
Sylilasten kastamista perustellaan muun muassa sillä, ettei kastekäsky "Menkää siis ja tehkää kaikki kansat minun opetuslapsikseni, kastamalla heitä Isän ja Pojan ja Pyhän Hengen nimeen ja opettamalla heitä pitämään kaikki, mitä minä olen käskenyt teidän pitää" rajaa aivan pikku lapsiakaan ulkopuolelle, ja sillä, että apostolit kastoivat ihmisiä perhekunnittain, ja myös sillä, että kastaminen tuli ympärileikkaamisen tilalle ja ympärileikkaus oli säädetty tehtäväksi pojille jo vauvaiässä.
Katolisuudessa, ortodoksisuudessa, luterilaisuudessa, anglikaanisuudessa, kalvinismissa ja metodismissa kaste on armoa välittävä salaisuus eli sakramentti. Kaikki nämä mainitut suuntaukset tunnustavat toistensa kasteen päteväksi ja ortodoksisuutta lukuun ottamatta niin kaikki muutkin kristilliset kasteet paitsi ne, jotka on toimitettu kristillisen kasteen jo saaneille henkilöille. Siten näissä suunnissa ei ortodoksisuutta lukuun ottamatta kasteta kristillisen kasteen jo saanutta.
Kasteessa ihmisen katsotaan tulevan osalliseksi Jumalan armosta ja hän saa sen omakseen. Ihmisen uskon tehtävänä on ottaa tämä pelastuksen lahja vastaan. Nikaian uskontunnustuksen mukaan kristityt uskovat "yhden kasteen syntien anteeksiantamiseksi". Näin ollen kasteen katsotaan välittävän anteeksiannon eli pelastuksen. Epäuskoista kaste ei kuitenkaan hyödytä, sillä epäuskoinen joutuu kadotukseen. Paavalin ajatusta seuraten kasteen ajatellaan liittävän ihmisen Kristuksen kuolemaan ja ylösnousemukseen, antavan yhteyden Kristuksen ikuiseen elämään ja välittävän uskovaan ihmiseen Pyhän Hengen.
Lapsikaste suoritetaan nykyään yleensä valelemalla lapsen pää vedellä, mutta aiemmin sylivauvatkin kastettiin — ks. esim. Lutherin Iso katekismus — upottamalla. Tästä syystä vanhojen kirkkorakennusten kastemaljat ovat hyvin suuria. Myös aikuiskaste voidaan suorittaa valelemalla. Upostuskaste on edelleen käytössä esimerkiksi ortodoksikirkossa. Hyvin vanhan kristillisen tavan mukaan kristitty otti uuden kasteessa saamansa elämän merkiksi uuden nimen kasteessa, mistä johtuen vauvallekin alettiin antaa nimi lapsikasteen yhteydessä. Ortodoksit kastavat lapset edelleen upottamalla, mikäli mahdollista.
Kaste toimitetaan usein kirkossa, mutta voidaan toimittaa myös muualla. Toisin kuin monissa muissa maissa, Suomessa lapsikaste toimitetaan useimmiten kastettavan kotona. Toisinaan on kirkon yhteydessä erityinen kastekappeli. Lapsen kastetilaisuuden yhteydessä vietetään tavallisesti perhejuhlaa, jota sanotaan ristiäisiksi.
Evankelis-luterilainen kirkko
Luterilainen oppi määritellään niin kutsutuissa Tunnustuskirjoissa. Niiden mukaan kaste on toimitus, jossa kastettava tulee kristityksi ja liitetään Kristuksen ruumiiseen eli universaaliin kristittyjen yhteisöön. Luther kirjoittaa Vähässä Katekismuksessa "kaste vapauttaa synnistä, kuolemasta ja Perkeleen vallasta, antaa pääsyn Kristuksen valtakuntaan ja iankaikkiseen elämään hänen kanssaan". Enimmäkseen tämä on edelleen luterilaisten kirkkojen käsitys kasteen merkityksestä – luterilainen kasteoppi ei olennaisesti poikkea katolisesta. Kasteen pelastavan vaikutuksen ei katsota johtuvan itse vedestä, vaan siihen liittyvästä Jumalan sanasta.
Markuksen evankeliumissa Jeesus sanoo kasteesta: "Joka sen uskoo ja saa kasteen, on pelastuva. Joka ei usko, se tuomitaan kadotukseen. " Luterilaisen käsityksen mukaan tämä tarkoittaa, että usko ja kaste liittyvät yhteen ja että epäämällä lapselta kaste evätään häneltä samalla usko. Usko ymmärretään lahjaksi, joka syntyy aina evankeliumin varmoista armonlupauksista milloin ja missä Pyhä Henki hyväksi näkee. Luterilaisen opin mukaan sakramentit vaativat uskoa. Tämä tarkoittaa, ettei pelkkä kaste tekona pelasta, vaan ihmisellä pitää olla henkilökohtainen usko Jeesukseen.
Evankelis-luterilainen kirkko ei virallisesti ota kantaa, kuinka kastamattomille lapsille tai uskoville ihmisille käy. Vanhan kristillisen, myös luterilaisen, käsityksen mukaan kastamaton ei voi kuulua seurakuntaan. Lähetyskäskyn (Matt. 28:18–20) mukaan ihmiset tehdään Jeesuksen opetuslapsiksi opettamalla ja kastamalla.
Martti Luther korosti, että lähetyskäsky velvoittaa kastamaan kaikkia ihmisiä ja että kaste on Jumalan lahja eikä ihmisen ansiota, joten lapsetkin tulee kastaa. Luterilaiset puolustavat lapsikastetta Jeesuksen sanoilla, sillä Jeesus sanoi heidän mielestään lasten ottavan vastaan taivasten valtakunnan sekä kielsi aikuisia estämästä lapsia tulemasta Hänen luoksensa. Luterilaiset katsovat lasten taivasten valtakunnan vastaanottamisen osoittavan sen, että lapset, ainakin pienet lapset, uskovat itsestään ja luonnostaan. Lutherin mukaan aikuisen usko ei ole välttämättä oikeaoppista, vaikka heille tulisi hyvinkin tutuksi Jumalan sana Raamatun kautta tai kasteessa, jolloin he joutuvat kadotukseen, mutta juuri lapsi ottaa vastaan taivasten valtakunnan eli uskoo (Luuk. 18:17). Luterilaisen opin mukaan siksi juuri lapsikasteessa usko on varmimmin läsnä.
Kolmiyhteinen Jumala on tosiasiallinen kastaja, ihminen on vain välikäsi, mitä osoittaa kastaminen Isän ja Pojan ja Pyhän Hengen nimeen.
Kari Enqvistin mukaan lapsikaste on evankelis-luterilaiselta kirkolta moraalitonta toimintaa, jolla pyritään ylläpitämään mahdollisimman korkea jäsenmäärä kirkossa ja varmistamaan verotuksellinen ansaintalogiikka tulevaisuudessakin, jollaista ei ole muilla uskonnollisilla yhteisöillä.
Kasteen kaava Suomen evankelis-luterilaisessa kirkossa
Nuoren tai aikuisen kaste eroaa lapsen kasteesta siten, että kastelysymys on "kastaminen-osassa" uskontunnustuksen jälkeen.
Suomessa evankelis-luterilaisen kirkon kasteosuus syntyneistä lapsista on ollut selvässä laskussa viime vuosina. Vuonna 2019 evankelis-luterilaiseen kirkkoon kastettujen lasten osuus kaikista syntyneistä oli koko maassa 62,2 prosenttia, kun vuonna 2010 osuus oli 79,3 prosenttia. Helsingissä evankelis-luterilaiseen kirkkoon vuonna 2019 kastettiin 35,5 prosenttia kaikista syntyneistä. Reaktiona laskeviin tilastoihin pääkaupunkiseudun luterilaiset seurakunnat ovat alkaneet järjestää erityisiä kastepäiviä, joissa kaste on tehty kastettavalle ja hänen perheelleen mahdollisimman helpoksi.
Ortodoksinen kirkko
thumb|[[Ortodoksinen kirkko|Ortodoksisessa kirkossa ihminen kastetaan upottamalla Isän, Pojan ja Pyhän Hengen nimeen.]] Ortodoksisessa kirkossa kaste on Jumalan yhteyteen tulemista, uudeksi ihmiseksi tulemista ja vanhasta elämästä luopumista. Kasteessa vanha ihminen kuolee ja uusi ihminen syntyy, elääkseen Kristuksessa. Kaste tapahtuu ortodoksisessa kirkossa upottamalla kastettava kolmesti, samalla kastajan lausuen "Kastetaan Jumalan palvelija (nimi) Isän, Pojan ja Pyhän Hengen nimeen. Aamen." Kasteen kaava on sama niin aikuista kuin lasta kastettaessa, mutta lasta kastettaessa hänen puolestaan lupaukset ja uskontunnustuksen lausuu kummi.
Lapsikaste ortodoksisessa kirkossa
Ortodoksisessa kirkossa ei ole kiistelty lapsi- ja aikuiskasteen paremmuudesta, koska ortodoksisessa kirkossa uskoa ei ole rajattu henkilökohtaiseksi valinnaksi. Alexander Schmemannin mukaan:
Metodismi
Metodistikirkossa on käytössä lapsikaste. Kaste on uudestisyntymisen merkki, joka erottaa kristityn kastamattomasta. Kaste yksin ei kuitenkaan riitä pelastukseen, vaan kirkko korostaa persoonallisesti koetun uudelleensyntymisen merkitystä ja sitä seuraavaa pyhityselämää. Hyväksyttyjä kastamistapoja ovat pirskottaminen, valelu ja upottaminen.
Aikuiskaste kristillisissä yhteisöissä
thumb|Konstantinuksen kaste. [[Rafaelin oppilaiden maalaus (1520–1524).]] thumb|upright|left|Miehet odottavat kastetta [[Jordanjoen varrella lähellä Genesaretinjärveä Israelissa.]] thumb|Aikalainen kaste Pohjois-Amerikan kirkossa. thumb|Uskovan kaste upottamalla, Northolt Parkin baptistikirkko, Ison-Britannian baptistiliitto.
Suuntia, jotka kastavat vain uskoon tulleita henkilöitä, ovat mm. helluntailaiset, vapaakirkko, baptistit, adventistit ja Herran Kansa. Monissa näissä piireissä vauvan kastamista ei pidetä pätevänä, ei ylipäätään kasteena. Siksi lapsikasteen saanutta saatetaan kehottaa menemään kasteelle tai henkilö itse ymmärtävät asian niin. Suunnat, jotka kastavat vain uskonsa tunnustaneita, kastavat edelleen yleensä upottamalla. Nämä ryhmät saattavat pitää lapsikastetta paavillista alkuperää olevana harhana samaan tapaan kuin esimerkiksi anekauppaa.
Kastetta usein edeltää rukous ja todistuspuheenvuoro, jossa kasteelle menijät kertovat oman vapaamuotoisen todistuksensa uskoontulostaan ennen kastetta. Tälle omalle todistukselle oli alkuseurakunnassa valinnaisena vaihtoehtona apostolinen uskontunnustus. Kaste toimitetaan yleensä "Isän ja Pojan ja Pyhän Hengen nimeen" ja sen jälkeen upottamalla kastettava henkilö hetkeksi kokonaan veden alle joko kastealtaassa, virtaavassa vedessä tai järvessä. Yleisen käsityksen mukaan kasteen suorittajan tulee olla itse kastettu ja elävässä uskossa. Usein kastaja on pastori, mutta myös evankelistat, vanhimmat ja maallikkoseurakuntalaiset voivat suorittaa uskovien kasteen (eri herätysliikkeillä on eri käytäntöjä).
Kaste-sana itsessään on joidenkin suuntausten peruste upotuskasteelle: upottaa, painaa veden sisään, pestä, kastaa (kreikaksi baptizo tai baptizein). Upotuskastekäytäntöä monesti perustellaan myös Raamatusta ilmenevillä seikoilla, kuten Nooan arkki, Mooseksen aikana tapahtunut Punaisen meren ylitys , UT:n veteen astuminen ja sieltä nouseminen, UT:n kaste paikassa koska siellä oli paljon vettä jne. Käytännössä kaste merkitsee yleensä kastettavan seurakuntaan liittymistä, Jumalan tekoa, uskon julkista tunnustamista ja kuuliaisuudentekoa. Kaste tapahtuu usein pohjautuen omaan pyyntöön ottaa kaste. Kastetta ei oteta uudelleen, kun siirrytään paikallisseurakunnasta toiseen esimerkiksi muuton yhteydessä.
Adventtikirkko
Adventtikirkkoon liitytään uskovien kasteen kautta. Kaste suoritetaan raamatun esimerkkiä seuraten upottamalla. Kaste suoritetaan Isän ja Pojan ja Pyhän Hengen nimeen. Kaste on ihmiselämän tärkein hetki koska silloin yksilö vihkiytyy Kristuksen kanssa. Ihminen antaa itsensä ja elämänsä Jumalalle. Kaste on ulkoinen symboli siitä, mitä ihmisen sisällä on tapahtunut. Raamatun kielikuvien mukaan "vanha ihminen" haudataan kasteveteen ja kun ihminen nostetaan vedestä hän on "uusi ihminen". Synnit on pesty pois, anteeksianto on tapahtunut, entinen elämä on haudattu ja yksilö aloittaa uuden elämän yhdessä Jeesuksen kanssa. Useimmissa adventtikirkoissa on kasteallas, jossa veden lämpötila voidaan säätää miellyttäväksi. Kaste voidaan toimittaa kesällä myös järvessä. Kastettaville ei ole asetettu ikärajaa. Edellytyksenä kuitenkin on, että henkilö tunnustaa uskonsa Jeesukseen henkilökohtaisesti ja on saanut kasteopetusta ja ymmärtää omalla ikätasollaan uskon ja kasteen merkityksen. Kastejuhla on yksi seurakunnan tärkeimpiä tilaisuuksia.
Helluntaiherätys
Helluntaiherätyksen kastekäytäntö:
Uudestisyntymiseen kuuluu erottamattomasti kaste. Kun ihminen on saanut lahjaksi vanhurskauden uskon kautta Jeesukseen Kristukseen, hänen tulee saada kaste Isän, Pojan ja Pyhän Hengen nimeen. Kaste kuvaa Kristukseen uskovan liittymistä Jeesuksen kuolemaan, jossa vanha minämme tai vanha Aatami haudataan ja uskovan pukeutumista Kristukseen. Raamattu kuvaa kastetta hautaamisena, ja kaste tapahtuukin upottamalla kastettava kokonaan veteen tuon esikuvan mukaan. Sana myös tarkoittaa alkukielessä upottamista. Kasteessa uskova liitetään paikalliseen seurakuntaan. Helluntailaisten mukaan kaste ei ole ihmisen teko, vaan Jumalan Pyhän Hengen välityksellä synnyttämä kuuliaisuuden osoitus eli Jumalalähtöinen teko.
Vapaakirkko
Vapaakirkon kastekäytäntö: Vapaakirkon yhdyskuntajärjestyksen mukaan kristillinen kaste toimitetaan uskoville veteen upottamalla Isän, Pojan ja Pyhän Hengen nimeen. Jumala todistaa kasteessa Pojastaan Jeesuksesta Kristuksesta, pelastuksesta ja iankaikkisesta elämästä, joka on mahdollinen Jeesuksen kärsimisen ja kuoleman takia. Kasteessa uskova tulee puetuksi Kristukseen. Kasteessa ihminen tunnustautuu Kristuksen seuraajaksi. Ihmisen usko ei ole kasteen peruste, vaikka kaste suoritetaankin vain uskoville. Kaste perustuu Kristuksen sovitustyöhön, jonka lähtökohtana on Jumalan armo ja rakkaus. Ilman ihmisen henkilökohtaista uskoa ei kasteella katsota olevan merkitystä eikä se pelkkänä suorituksena voi pelastaa ihmistä. Kaste on rajana maailman ja Jumalan valtakunnan välillä. Sen asema on merkittävä juuri tästä syystä. Uskovalle ja seurakunnalle kaste on ilon ja voiton juhla, koska se todistaa sovituksen voimasta.
Kaste kristillisperäisissä yhteisöissä
Myös eräissä kristillisperäisissä kolminaisuusopin kiistävissä uskonnollisissa yhteisöissä on käytössä kasteeksi kutsuttava toimitus. Kyseessä ovat kristillisvaikutteiset uskonnolliset yhteisöt, jotka käsittävät itsensä kristillisiksi mutta joita niiden ulkopuolella ei tavallisesti lasketa kristillisiksi. Ulkoisesti nämä toimitukset ovat samantapaisia kuin pelkästään uskonsa tunnustaneita kastavien kristillisten yhteisöiden kasteet. Mitkään kristilliset yhteisöt eivät silti pidä kolminaisuusopin kiistävien yhteisöjen kasteita pätevinä.
Jehovan todistajat
Jehovan todistajien tunnustamisen yhteydessä seurakunnan jäsen kastetaan. Jehovan todistajat edustavat niin sanottua baptistista kastenäkemystä, jonka mukaan kaste on jo uskoon tulleen henkilön ulkoinen uskonsa tunnustaminen. Jäsenen edellytetään ennen kastetta vihkiytyvän Jehovalle. Se tarkoittaa, että hän antaa henkilökohtaisessa rukouksessa itsensä ja elämänsä Jumalalle ja lupaa noudattaa Jumalan tahtoa elämässään. Tämän henkilökohtaisen vihkiytymisen kastettava tunnustaa ennen kastettaan julkisesti vastaamalla myöntävästi kahteen kastekysymykseen, jotka ovat nykyään seuraavat:
Vuoteen 1972 asti henkilö saattoi kastattaa itsensä yksinkertaisesti menemällä kasteelle konventissa ilman ennakkovalmisteluja. Nykyisin kuitenkin edellytetään, että kastettava tuntee kasteensa merkityksen ja sen, mitä häneltä liikkeen jäsenenä edellytetään. Tämän takia kastettava osallistuu yleensä seurakunnan kokouksiin ja sananpalvelustyöhön jo ennen kastetta niin sanottuna kastamattomana julistajana. Samoin hän on tutkinut liikkeen julkaisuja niin sanotuissa raamatuntutkistelussa jonkun kastetun todistajan kanssa. Ennen kastetta kastettava käy läpi kastekysymykset tulevan seurakuntansa kahden vanhimman kanssa. Näiden keskustelujen yhteydessä varmistetaan, että kastettavan hengelliset näkemykset vastaavat liikkeen raamatuntulkintaa ja että hänen elämäntapansa noudattaa sen määrittelemiä moraalikäsityksiä. Mikäli ehdot eivät täyty, ei ehdokasta lasketa kasteelle. Vanhimpien tehtävänä on tällöin tarjota kastettavalle apua, niin että hän voisi olla kastekelpoinen myöhemmin.
Mormonismi
Mormonismissa katsotaan, että kaste on pelastukseen välttämätön. Se on osa pelastussuunnitelmaa, joka on taivaallisen Isän suunnitelma ihmisten saattamiseksi takaisin hänen välittömään läsnäoloonsa eli "korotukseen". Kaste kuuluu yhdessä parannuksen, uskon ja konfirmaation kanssa "evankeliumin ensimmäisiin periaatteisiin" eli pelastussuunnitelman ytimeen.
Mormonistisissa yhteisöissä torjutaan pienten lasten kastaminen, jonka sekä Mormonin kirja (Moroni 8:4–23) että Oppi ja liitot (68:27) toteavat vääräksi. Mormonismin teologian mukaan kaste edellyttää kastettavalta "vastuullista ikää", mikä liikkeessä on määritelty kahdeksan vuoden iäksi. Vastuullinen ikä katsotaan iäksi, jolloin henkilö on kykenevä erottamaan oikean väärästä ja näin ollen myös katumaan väärintekojaan. Samoin kastettavalta edellytetään uskoa Jeesukseen Kristukseen ja hänen lunastusuhriinsa. Ennen kastetta seurakunnan piispa pitää kastettavalle kastepuhuttelun. Siinä hän pyrkii selvittämään, ymmärtääkö kastettava kasteen merkityksen, onko hän tehnyt parannuksen synneistään ja uskooko hän Jeesukseen Kristukseen ihmiskunnan vapahtajana ja syntiensä sovittajana. Kastekeskustelun kysymykset muotoillaan eri tavalla kastettavan iän ja elämänkokemuksen mukaan, mutta selvitettävät asiat ovat periaatteessa samat.
Mormonismissa kasteen katsotaan pesevän pois kastettavan synnit ja samalla olevan hänen uskonsa ja katumuksensa näkyvä merkki. Koska mormonismi ei tunnusta perisyntiä, katsotaan kasteen pesevän pois vain kastettavan henkilökohtaiset synnit.
Mormonismin mukaan pätevä kaste edellyttää, että se toimitetaan Jumalan antamalla valtuudella. Tämän valtuuden katsotaan liittyvän pappeuteen, jonka täyteys on vain mormonismissa. Kasteen valtuuden katsotaan kuuluvan alempaan eli Aaronin pappeuteen, sen pappeuden asteeseen. Mormonismin mukaan Johannes kastaja palautti Aaronin pappeuden valtuuden ja sen myötä myös valtuuden kastaa pätevästi Joseph Smithille ja Oliver Cowderylle keväällä 1829, minkä jälkeen nämä kastoivat toisensa New Yorkin osavaltiossa virtaavassa Susquehanna-joessa. Koska mormonismin mukaan vain sillä on oikeus kastaa pätevästi, ei muissa kirkoissa toimitettuja kasteita pidetä pätevinä. Ne uusitaan, vaikka ne olisi suoritettu muodollisesti oikein ja jo vastuullisen iän saavuttaneelle. Mormonistiset yhteisöt eivät yleensä tunnusta liioin toistensa kasteita.
Mormonismin teologian mukaan kaste ei anna kastettavalle Pyhän Hengen lahjaa, vaan tämä välitetään vasta konfirmaatiossa, jossa kaksi Melkisedekin pappeuden haltijaa, yleensä vanhinta siunaa kastetun kätten päällepanemisella. Vasta konfirmaatio liittää kastetun kirkon täyteen yhteyteen.
Koska kaste on pelastukseen ehdottomasti välttämätön eikä Jumala halua kenenkään jäävän osattomaksi pelastuksen mahdollisuudesta, on mormonismi kehittänyt opin sijaiskasteesta. Sen mukaan elävät voivat kastattaa itsensä edesmenneiden puolesta. Mormonismin mukaan tämä oli myös alkukirkossa harjoitettu käytäntö (vrt. 1. Kor. 15:29). Tämä pyhä toimitus voidaan toimittaa vain temppeleissä, joissa on niitä varten Salomon temppelin vaskimeren mukaan laadittu, yleensä kahdentoista härän kannattama kasteallas. Sijaiskaste muistuttaa muodoltaan elävien kastetta, mutta siinä mainitaan sen edesmenneen nimi, jonka hyväksi kaste toimitetaan. Mormonismin opin mukaan Jeesus sekä edesmenneet apostolit saarnaavat henkimaailmassa pelastusta niille, joilla ei ole ollut mahdollisuutta kuulla evankeliumia maan päällä eläessään. Henkimaailmassa heillä on mahdollisuus nöyrtyä parannukseen ja uskoa evankeliumi, mutta heitä ei voida kastaa eikä konfirmoida. Tämän takia elävien on suoritettava nämä toimitukset heidän puolestaan. Mormonismin mukaan nämä sijaistoimitukset eivät hyödytä kuolleita, elleivät he ota niitä henkimaailmassa vastaan.
Mormonismin mukaan viikoittain nautittava sakramentti eli ehtoollinen merkitsee kasteen uudistamista. Siinä kastettu uudistaa kasteen liittonsa ja siinä antamansa lupaukset sekä tekee parannuksen synneistään. On myös mahdollista kastaa ihminen uudestaan, mikäli tämä on langennut syntiin, tullut aikoinaan kastetuksi ilman oikeaa uskoa ja katumusta tai haluaa muuten uudistaa kasteen liittonsa. Esimerkiksi vuosien 1856–1858 mormonireformaation aikana lähes kaikki MAP-kirkon aktiiviset jäsenet kastettiin uudelleen. Nykyään MAP-kirkko kastaa yleensä uudelleen vain ne, jotka kasteensa jälkeen ovat eronneet kirkosta tai jotka on erotettu siitä. Muissa yhteisöissä uudelleen kastaminen on yleisempää.
Vaikka mormonistinen kaste on ulkoisesti yhtenäinen kristillisten kirkkojen kasteen kanssa (se toimitetaan vedellä Isän ja Pojan ja Pyhän Hengen nimeen), eivät muut kirkot tunnusta sitä yleensä päteväksi kristilliseksi kasteeksi. Tämä johtuu siitä, ettei mormonismi tunnusta opetusta Jumalan kolminaisuudesta. Tämän vuoksi katsotaan, ettei mormonistisen kasteen yhteydessä käytetty trinitaarinen muotoilu viittaa kristinuskon kolmiyhteiseen Jumalaan.
Henkikaste
Henkikaste on tapahtuma, jossa kristitty saa Pyhän Hengen. Tapahtumaa saattaa seurata ulos päin näkyviä merkkejä tai näkyvää muutosta ihmisen elämässä sekä ihminen saattaa itse kertoa kokemuksistaan, sisäisistä sielun tai hengen tilan muutoksistaan. Raamatun mukaan Johannes Kastaja sanoi, että Jeesus kastaa uskovat Pyhällä Hengellä ja tulella. Profeetta Jesaja kirjoitti Jumalan Hengestä seuraavasti:
Rovasti Lars Levi Laestadius sanoi Pyhällä Hengellä täyttimisestä sekä sen vaikutuksesta ihmisiin mm. seuraavasti:
Suomen Raamattuopiston perustaja Urho Muroma arvioi, että alkuseurakunnan aikana Pyhällä Hengellä oli se asema kristikunnassa, jonka Jeesus sille antoi. Muroman sanoi Jeesuksen tunnusmerkiksi sitä, että hän antaa jokaiselle omallensa Pyhän Hengen eli henkikasteen. Eikä kukaan ole Jumalan lapsi, ellei hän ole saanut Pyhää Henkeä vaan hän on "kristillismielinen uskonnollinen ihminen", mutta hän ei ole uudestisyntynyt Jumalan lapsi. Muroman mukaan Johannes Kastaja tahtoi sanoa toiminnallaan, "minä eroitan teidät ulkonaisesti näistä parannuksen tekemättömistä juutalaisista parannuksen tehneitten juutalaisten joukkoon ja merkkinä on tämä minun vesikasteeni, mutta kun Messias saapuu hän tekee paljon syvällisemmän työn". Henkikaste on paljon syvällisempi työ kuin vesikaste. Henkikaste on se tapahtuma, jossa henkilö erotetaan maailman hengen vallasta Jumalan hengen valtaan, ja sitä nimitetään kautta Raamatun henkikasteeksi, Muroma sanoi. Raamattu käyttää Pyhästä Hengestä pronominia, "hän". Tämä on Muroman mukaan tärkeä ihmisten ymmärtää. Kun ihminen saa Pyhän Hengen, hän saa henkilön, jolla on persoona. Toisella ihmisellä ei voi olla enemmän tätä personaa kuin toisella koska Pyhän Hengen saanut on saanut kokonaisen persoonaan eikä jotakin osaa vain siitä. Muroman mukaan hän, joka tuntee Pyhän Hengen läsnäolon, tuntee myös Jeesuksen läsnäolon.
Vedestä ja Hengestä
pienois|Kristinuskoon kastettujen osuus maittain. Kasteesta baptistisaarnaaja David Pawson kirjoitti raamatunkohdasta "Jeesus vastasi: "Totisesti, totisesti minä sanon sinulle: jos joku ei synny vedestä ja Hengestä, ei hän voi päästä sisälle Jumalan valtakuntaan", että se voidaan ymmärtää kolmella erilaisella tavalla:
Johanneksen kaste
Helluntaiherätyksen suunnissa vaikuttaneen Seppo Paldaniuksen mukaan Raamatussa Johannes kastoi ”syntien anteeksisaamiseksi”, koska hänen kasteensa tähtäsi syntien anteeksiantamiseen. Kastettava tunnusti syntinsä ja Johannes kastoi hänet upottamalla – ainoastaan aikuisia juutalaisia kastettiin Paldanius toteaa. Hänen mielestään on hyvä muistaa myös se seikka, että Jeesuksen opetuslapset kastoivat samaan aikaan kuin Johannes ja hänen seuraajansa. Monet Jeesuksen opetuslapsista olivat olleetkin aikaisemmin Johanneksen opetuslapsia.
Kristillinen kaste
Juhani Kuosmanen vertaa Johanneksen kastetta ja kristillistä kastetta mm. seuraavasti: ''Jeesuksen asettama kaste erosi Johanneksen kasteesta, joka sekin oli taivaasta. Johanneksen kaste oli parannuksen kaste, jonka tunnustus viittasi tulevaan Jeesukseen (Apt. 19:4). Kristillisessä kasteessa uskottiin ja tunnustauduttiin jo tulleeseen Jeesukseen. Kasteet eroavat toisistaan sekä sisältönsä että tunnustuksensa puolesta.''
Luopuminen paholaisesta
Vanhaan kristilliseen perinteeseen, niin ortodoksiseen, katolilaiseen ja luterilaiseen kastejärjestykseen kuului niin sanottu luopuminen paholaisesta eli abrenuntiatio diaboli. Kastettavalta kysyttiin: "Luovutko Perkeleestä? Luovutko kaikista hänen teoistaan? Luovutko kaikista hänen petoksistaan?" Lapsikasteen ollessa kyseessä yleensä näihin kysymyksiin vastasivat lapsen kummit. Tarkoituksena oli ilmeisesti opettaa läsnäolijoita kasteen tarkoituksesta, jottei kastetta pidettäisi ainoastaan nimenantoseremoniana, sillä ainakin luterilaisessa opissa lasten sanotaan uskovan itse. Kaste siirtää vanhojen kirkkojen opetuksen mukaan uskovan ihmisen saatanan valtakunnasta Jumalan valtakuntaan ja edellyttää myös uutta uskonkuuliaisuutta, eli se ei ole vain nimenantoseremonia. Vielä 1800-luvulla Suomen evankelis-luterilaisessa kirkossa kasteen yhteydessä toimitettiin abrenuntiatio. Tästä käytännöstä luovuttiin vuonna 1886. Jäänteenä abrenuntiatiosta luetaan nykyäänkin ristinmerkin tekemisen yhteydessä rukous, jossa rukoillaan vapautumista "pahan vallasta" tai vaihtoehtoisesti voimaa "kuolla pois synnistä". Ortodoksisessa kirkossa abrenuntiatio kuuluu edelleen kasteeseen. Abrenuntiatio on eri asia kuin paholaisen häätäminen eli eksorkismi.
Aiheesta muualla
Kristinuskon suuntausten kastenäkemyksiä: Kasteen historia:
Mikko Lampinen (valtiopäivämies)
Mikko Lampinen (1859 Mikkelin pitäjä – 16. elokuuta 1910 Hirvensalmi) oli suomalainen kauppias, maanviljelijä ja valtiopäivämies.
Tilanomistaja Lampinen toimi Hirvensalmen kirkonkylässä kauppiaana kolmisenkymmentä vuotta. Hänellä oli myös useita luottamustoimia, hän toimi pitkään muun muassa Hirvensalmen säästöpankin esimiehenä ja rahastonhoitajana. Lampinen oli talonpoikaissäädyssä Mäntyharjun tuomiokunnan edustaja valtiopäivillä 1899.
Thomas G. Morris
pienoiskuva|Thomas G. Morris vuonna 1965.Thomas Gayle Morris (20. elokuuta 1919 Eastlandin piirikunta, Texas – 4. maaliskuuta 2016 Amarillo, Texas ) oli yhdysvaltalainen demokraattisen puolueen poliitikko. Hän istui New Mexicon edustajainhuoneessa. Hänet valittiin Yhdysvaltain edustajainhuoneen jäseneksi New Mexicon 1. vaalipiiristä, ja hän istui siellä vuosina 1959–1969. Häntä edelsi John J. Dempsey ja seurasi Manuel Lujan nuorempi.
Mozarabialainen messu
Mozarabialaisessa messussa on samat pääosat kuin roomalaisessa messussa yleensäkin, mutta se on tätä laajempi. Siinä on muotoja ja rukouksia, jotka ovat peräisin jakamattoman kirkon ajoilta ja jotka sittemmin ovat hävinneet Rooman kirkon liturgiasta, mutta jotka ovat käytössä itäisten ortodoksisten kirkkojen liturgioissa. Idän kirkkojen liturgioista tuttu on esimerkiksi Trishagion-rukous (Pyhä Jumala, Pyhä väkevä, Pyhä kuolematon) sekä uskontunnustuksen sijoittaminen ehtoollisliturgian yhteyteen. Myös neitsyt Marialle osoitettujen hymnien ja rukousten suuri määrä yhdistää mozarabialaista liturgiaa Idän kirkkoihin. Mozarabialainen hetkirukousperinne on säilyttänyt liturgisia elementtejä jakamattoman kirkon ajalta.
Mozarabialainen liturgia oli aiemmin laajalle levinnyt Iberian niemimaalla. Se kuului niihin vanhoihin liturgioihin, joiden viettämisen Trenton kirkolliskokous salli. Suuri osa Espanjan seurakunnista siirtyi kuitenkin viettämään tridentiinistä messua muun katolisen maailman kanssa. Nykyään mozarabialaista messua vietetään joka päivä Toledon katedraalin sakramenttikappelissa (joka tunnetaan myös nimellä mozarabialainen kappeli). Toledon vanhan kaupungin seurakunnista mozarabialainen messu on viikoittaisessa käytössä vielä kahdessa, ja kaikki kaupungin kirkon viettävät messua sen mukaan Marian ilmestyspäivänä 25. maaliskuuta ja pyhän Ildefonson muistopäivänä 23. tammikuuta. Salamancassa mozarabialaista messua vietetään säännöllisesti Talaveran kappelissa, ja muuallakin Espanjassa sitä vietetään satunnaisesti. Paavi Johannes Paavali II vietti sitä kahdesti vieraillessaan Espanjassa 1999 ja 2000.
Vaikka mozarabialaista messua käytetään nykyään harvoin, se on kiinnostava ennen muuta liturgian historian kannalta.
Pitäjänmäki
pienoiskuva|250px|[[Pitäjänmäen tornitalo (ent. SysOpen Tower ja Digia Tower) Pitäjänmäellä]] pienoiskuva|250px|[[Martelan toimistorakennus Pitäjänmäellä]] Pitäjänmäki on kaupunginosa ja peruspiiri Helsingin luoteisosassa Espoon rajan tuntumassa. Alueeseen kuuluvat osa-alueina Tali, Pajamäki, Pitäjänmäen yritysalue, Reimarla ja Marttila. Myös pohjoispuolella sijaitseva Konala kuuluu Pitäjänmäen peruspiiriin, mutta muodostaa oman kaupunginosansa. Pitäjänmäen naapureina ovat Kaarelan ja Haagan peruspiirit alueen itäpuolella, Munkkiniemen peruspiiri etelässä sekä Leppävaara lännessä Espoon puolella.
Pitäjänmäellä asuu 16 565 (2012) ihmistä ja työpaikkoja alue tarjoaa 25 190 hengelle (2012). Alueella on satoja pieniä ja keskisuuria yrityksiä; lisäksi muutamalla suuryrityksellä on toimitiloja alueella. Piimäki on Pitäjänmäellä sijaitseva Suomen suurin IT-alan työpaikkojen keskittymä.
Pitäjänmäellä sijaitsee Pitäjänmäen tukikoti, joka on tarkoitettu asunnottomille miehille.
Pitäjänmäki liitettiin Helsingin kaupunkiin vuonna 1946 suuressa alueliitoksessa. Sitä ennen se kuului Helsingin maalaiskuntaan (nyk. Vantaa), vuodesta 1908 taajaväkisenä yhdyskuntana.
Historia
Pitäjänmäen kautta kulki vanhastaan Turuntie, josta siellä erkani Nurmijärvelle johtanut tie (alkuosaltaan nykyinen Konalantie). Vauhtia alueen kehittymiselle antoi Pasila-Karjaa-rautatien rakentaminen, josta päätettiin 1897. Rautatie valmistui elokuussa 1902 ja säännöllinen liikenne alkoi 1. syyskuuta 1903. Asemarakennus saatiin 1904. Rautatien rakentamisen jälkeen alueen asukasluku alkoi nopeasti kasvaa, ja Pitäjänmäestä tuli taajaväkinen yhdyskunta vuonna 1908. Alueen väestö oli aluksi suurelta osin ruotsinkielistä. Pitäjänmäen rautatieasema oli vuosikymmenien ajan vilkas myös tavaraliikenteen asemana, mutta vuonna 1988 tavara-asema lakkautettiin. Rataosa Helsinki-Kirkkonummi, jolla Pitäjänmäki sijaitsee, sai sähköistyksen ensimmäisenä Suomessa tammikuussa 1969, Helsinki-Leppävaara-kaupunkirata otettiin käyttöön 2001.
Aluksi Pitäjänmäen rakennuskanta oli varsin omakotitalovoittoista. Ensimmäinen ja pitkään ainoa varsinainen kerrostalo rakennettiin aseman kupeeseen 1934.
Helsingin maalaiskunnasta Pitäjänmäki liitettiin Helsinkiin suuressa alueliitoksessa 1946. Tämän jälkeen kaupunginosa alkoi vähitellen kasvaa: 1940- ja 1950-luvulla sekä 1960-luvun alussa rakennettiin alueelle jo useita kerrostaloja lähinnä pääkatujen varteen sekä 1950-luvun lopulta lähtien myös Pajamäkeen.
Omakotitalojen määrä säilyi Pitäjänmäellä suurena 1970-luvun tehorakentamiseen saakka. Tällöin alueelle nousi useita korkeita kerrostaloryhmiä; tosin mittavimmat suunnitelmat jäivät toteutumatta.
Konalantien varrella sijaitsivat 1920-luvulta alkaen sekä ruotsin- että suomenkielinen koulu. Suomenkielinen kansakouluopetus Pitäjänmäellä alkoi vuokrahuvilassa vuonna 1923. Jo ensimmäisenä vuonna oli koulussa 80 oppilasta ja 1926 saatiin varsinainen koulutalo. Syksyllä 1954 otettiin käyttöön arkkitehti Aarno Hakasen suunnittelema 18 000 m3 18-luokkahuoneinen koulurakennus. Ala-asteen (entisen kansakoulun) lisäksi Pitäjänmäki sai oman yläasteen koulun 1991, sitä ennen konalalaiset ja pitäjänmäkeläiset kävivät yläasteen Munkkivuoressa. Uusi Strömbergin alue sai ala-asteensa 2000-luvun alussa.
Pitäjänmäelle rakennettiin kyläkirkko vuonna 1929. Pitäjänmäen uusi kirkko, jonka suunnittelivat arkkitehdit Olli ja Eija Saijonmaa, vihittiin käyttöön toukokuussa 1959. Omaksi seurakunnakseen Pitäjänmäki erkani Huopalahdesta 1966.
Oma terveysasema Pitäjänmäelle perustettiin 1980-luvun puolivälissä.
Teollisuushistoria
Pitäjänmäestä tuli 1900-luvun alkupuolella myös huomattava teollisuuskeskus. Ensimmäisenä varsinaisena teollisuuslaitoksena alueelle tuli Gottfrid Strömbergin tehdas, joka valmisti muun muassa sähkömoottoreita. Sittemmin 1930-luvulta alkaen tehdaslaitos laajeni huomattavasti, ja on nykyisin osa kansainvälistä ABB-konsernia. Pitäjänmäen tehdas työllisti vuonna 2019 noin 1 300 henkilöä.
Teollisuusalue kasvoi voimakkaasti 1940-luvun lopulta alkaen. Alkuvuosikymmeninä alueella oli monenlaista teollisuutta ja myös useita lehtipainoja. Vuosina 1945–1981 Valimotie 13:ssa toimi sähkö- ja musiikkialan monialayritys Pohjoismainen Sähkö Oy. Vuonna 1977 rakennettiin Höyläämötie 16:een Finnlevyn äänitysstudio, joka toimi vuoteen 1990 asti. Audiovox Recordsin äänitysstudio sijaitsi 1989–1999 Höyläämötie 8:ssa.
Oppilaitoksista Amiedulla (ent. Ammatti-instituutti) on teollisuusalueella vuonna 1995 rakennettu toimitalo. Myös Sibelius-Akatemia (kansanmusiikin ja jazzmusiikin osastot) on toiminut siellä 1990-luvun alkupuolelta. Valiolla on muun muassa pääkonttori, mehutehdas ja lähettämö Pitäjänmäellä, meijeritoiminta on siirretty muualle, Hartwallin pääkonttori on sijainnut alueella vuodesta 2004. Teollisuusalue on muuttumassa entistä toimistovaltaisemmaksi, ja alueen eteläosaan Pitäjänmäentien eteläpuolelle rakennetaan asuntoja myös entisiin teollisuusrakennuksiin.
Osa-alueet
Pitäjänmäki jakautuu useampaan osa-alueeseen: Reimarla on sekoitus omakoti- ja kerrostaloasumista monelta eri vuosikymmeneltä, asukkaita 4 512 (1.1.2005). Marttilassa sijaitsevat toisen maailmansodan aikainen invalidikylä sekä sodan jälkeen rakennettu rintamamiestalojen alue, ja asukkaita on 379 (1.1.2005). Pajamäki on 1950-luvun lopulla rakennettu 1 823 asukkaan (1.1.2005) kerrostaloalue.
Pitäjänmäen yritysalueella on sekä teollisuus- että toimistotyöpaikkoja. Siellä on myös 3 419 asukasta (1.1.2005), enimmäkseen 1990-luvun lopulla rakennetuilla alueilla Strömbergintien ja ABB:n tehtaan ympäristössä sekä Pitäjänmäentien eteläpuolella osin Talin puolella entisen taimitarhan paikalla.
Tali käsittää lähinnä historiallisen Talin kartanon, jonka alueella sijaitsee vuonna 1932 perustettu Suomen vanhin Helsingin Golfiklubin pelikenttä. Alueella on myös Talin siirtolapuutarha (perustettu 1936) sekä urheiluhalleja, esimerkiksi Suomen ja Euroopan suurin tennishalli, Talin tenniskeskus, sekä keila-, squash- ja jalkapallohallit. Vielä 1950-luvulla alueella toimi Talin laukkarata.
Kaupunginosajaon mukaan Pitäjänmäkeen kuuluvat edellä mainitut osa-alueet. Peruspiirijaossa Pitäjänmäen peruspiiriin luetaan myös Konala, joka on oma kaupunginosansa.
Dominic Sherwood
pienoiskuva|Dominic Sherwood vuonna 2015. Dominic Anthony Sherwood (s. 6. helmikuuta 1990 Kent, Englanti) on englantilainen näyttelijä ja malli. Hän on tunnettu roolistaan Christian Ozerana elokuvassa Vampire Academy ja roolistaan Jace Waylandina sarjassa Shadowhunters. Hänen toinen silmä on puoliksi sininen ja ruskea.
Teresa
Teresa, Theresa, on naisen etunimi, joka esiintyy myös muunnoksena Teresia. Nimen alkuperää ei tiedetä, mutta sen on arveltu tarkoittaneen alkujaan Theran asukasta. . Keskiajalla nimi oli käytössä vain Espanjassa, mutta sen teki suosituksi muissakin maissa Avilan Pyhä Teresa (k. 1580).
Neal Cassady
Neal Leon Cassady (8. helmikuuta 1926 Salt Lake City, Utah – 4. helmikuuta 1968 San Miguel de Allende, Meksiko) oli yhdysvaltalainen runoilija ja kirjailija, joka oli yksi beat-sukupolven tärkeistä hahmoista ja myöhemmin osana 1960-luvun vastakulttuuria ja psykedeelistä liikettä. Hän esiintyy Dean Moriarty -nimisenä hahmona Jack Kerouacin romaanissa Matkalla ja nousi kuuluisuuteen romaanin julkaisun jälkeen vuonna 1957.