cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tšingis-kaani
Sotaretket länteen
Tšingisin armeija lähti matkaan 100 000 – 150 000 miehen vahvuisena ja kaksin- tai kolminkertaisella määrällä hevosia. Tällä kertaa Tšingisillä oli mukanaan myös Kiinasta saatuja piiritysaseita, kuten muurinmurtajia, rynnäkkötikkaita, trebucheteja ja liekinheittimiä. Tšingisin joukot kasvoivat matkan varrella mukaan ryöstetyillä käsityöläisillä ja insinööreilllä, joiden avulla etenevä armeija pystyi rakentamaan itselleen teitä ja siltoja. Tšingis piiritti Otraria viisi kuukautta, ja päästyään muurien sisäpuolelle valloitti kaupungin kuukauden kestäneissä taisteluissa. Kuvernööri Inaltšuk otettiin kiinni ja kidutettiin kuoliaaksi.
Tšingis lähetti poikansa Jotšin valloittamaan Kovaresmian pohjoisosat ja lähti itse Kyzylkumin autiomaan poikki kohti Buharaa. Hän valtasi ja ryösti kaupungin ja sen linnakkeen keväällä 1220. Lopuksi hän surmasi kaupungin miehet ja otti pojat, naiset ja käsityöläiset mukaansa. Buharasta Tšingis jatkoi Samarkandiin, jossa šaahi Muhammad oleskeli. Mongolit valloittivat kaupungin ja kohtelivat sen väestöä samoin kuin Buharankin väestöä. Seuraavaksi mongolit valloittivat Gurganjin ja surmasivat kaikki asukkaat. Lopuksi Tšingis lähetti poikansa Toluin valloittamaan Mervin, Nišapurin ja Heratin kaupungit. Merv hävitettiin ja sen väestö murhattiin kokonaan.
Tšingisin kenraalit Jebe ja Subutai lähtivät ajamaan Samarkandista paennutta Muhammadia takaa. Muhammad pakeni Kaspianmerelle mutta kuoli siellä pian. Hänen poikansa Jalal ad-Din yritti rakentaa vielä vastarintaa Afganistanista käsin, mutta hävisi Tšingisin johtamille joukoille. Jalal pääsi kuitenkin itse pakoon. Tšingis ei jatkanut sotaretkeään etelämmäs kohti Intiaa. Sen sijaan hän kääntyi takaisin kohti Läntistä Xiaa selvittääkseen tilit niskuroivan vasallikuninkaan kanssa.
Persialaishistorioitsijat väittivät mongolien surmanneen sotaretkellään kaikkiaan jopa yli neljä miljoonaa ihmistä. Persialainen historioitsija Minhaj al-Siraj Juzjani kuvaili Tšingis-kaanin pitkäksi ja voimakasrakenteiseksi mieheksi, jolla on kissan silmät.
Sotaretki Venäjälle
Kun Tšingis oli valloittanut lähes koko Kovaresmian ja oli itse sotaretkellä Afganistanissa, hänen kenraalinsa Subutai ja Jebe jatkoivat vuonna 1221 joukkoineen Kaspianmeren länsipuolelle alistamaan uusia kansoja ja keräämään niiltä suojelumaksuja. Mongolit löivät aluksi kristityn Georgian Kaukasuksella ja jatkoivat sieltä Mustanmeren pohjoispuolisille aroille. Siellä he saivat vastaansa turkkilaiset kiptšakit. Lyötyään nämä taistelussa Jebe perusti tukikohtansa Dneprjoen varrelle ja Subutai jatkoi Krimin niemimaalle, missä sijaitsi Venetsian kauppatukikohta. Subutai antoi venetsialaisille yksinoikeuden Mustanmeren-kauppaan ja ajoi genovalaiset pois Krimiltä.
Vuonna 1223 Subutai ja Jebe palasivat yhteen hyökätäkseen Etelä-Venäjälle. Mongolit olivat jälleen lukumääräisesti alivoimaisia mutta löivät venäläiset tehokkaammalla armeijallaan ja perinteisellä harhautus-vetäytymis -taktiikallaan. Mongolit saavuttivat Kiovan ruhtinaista voiton Kaltšik-joen taistelussa toukokuussa 1223. Sitä seuranneissa taisteluissa Volgan Bulgaria vastaan mongolit kuitenkin kärsivät tappion ja vetäytyivät Venäjältä takaisin Mongoliaan.
Kuolema ja jälkimaine
Tšingis-kaani kuoli vuonna 1227 tuntemattomaan sairauteen piirittäessään Läntisen Xian pääkaupunki Yinchuania. Hän oli pudonnut muutamaa kuukautta aiemmin hevosen selästä metsästysretkellä, mutta ei tiedetä, vaikuttiko onnettomuus hänen kuolemaansa. Tšingis-kaanin ruumis kuljetettiin Mongoliaan ja haudattiin salaiseen paikkaan. Keskiaikaisten lähteiden mukaan hauta sijaitsee Burhan Haldun -vuoren lähettyvillä, ja samaan paikkaan haudattiin myös 40 orjanaista ja 40 hevosta. Uusimman tutkimuksen mukaan todennäköisin kuolinsyy oli rutto, jonka taudinkuvaan Tšingis-kaanin ja hänen joukkojen oireet sopivat.
Tšingis-kaanin kuoleman aikoihin vuonna 1227 mongolien valtakunta ulottui Keltaiseltamereltä Kaspianmerelle. Mongolivaltakunta jaettiin kaanikunniksi Tsingis-kaanin neljän pojan, Jotšin, Tšagatain, Toluin ja Ögödein kesken. Uudeksi suurkaaniksi nousi Ögödei. Tšingisin pojanpoika Kublai-kaani laajensi mongolivaltakuntaa entisestään.
Mongoliassa Tšingis-kaania arvostetaan nykyisin mongolikansan isänä ja jumalallisena hahmona, ja maan pääkaupungissa hänen kunniakseen järjestetään erityisiä seremonioita.
Luolakonnamonni
Luolakonnamonni (Clarias cavernicola) on äärimmäisen uhanalainen kalalaji. Sitä on tavattu vain Namibiassa Aigamasin luolassa sijaitsevassa noin 18 m pitkässä järvessä.
Ulkonäkö ja koko
Luolakonnamonni kasvaa noin 16 cm pitkäksi. Sillä ei ole pigmenttiä vaan se on läpikuultavan valkoinen. Silmät ovat hyvin pienet ja ihopoimujen peitossa. Pää on nelikulmainen.
Levinneisyys ja elinympäristö
Luolakonnamonnia tavataan ainoastaan Aigamasin luolassa Namibiassa sijaitsevassa maanalaisessa järvessä. Järvi on kooltaan noin 18 metriä pitkä ja 2,5 metriä leveä. Syvyyttä sillä on 32–50 metriä. Järvi on kivipohjainen ja veden keskilämpötila on noin 25 °C. Kalan ja järven olemassaoloa uhkaa veden pumppaaminen, joka on madaltanut järven syvyyttä vuoden 1921 lukemasta 70 metriä nykyiseen noin 50:n metriin.
Ravinto
Luolakonnamonni syö lepakoiden ulosteita ja veteen pudonneita maahyönteisiä sekä satunnaisia eläinten raatoja.
Hōjō-klaani
pienoiskuva|Hōjō-klaanin käyttämä mon-tunnus
Hōjō-klaani oli japanilainen suku, jonka jäsenet toimivat Kamakura-kaudella 1200- ja 1300-luvuilla shōgunin sijaishallitsijoina (shikken). Klaani monopolisoi sijaishallitsijan viran ja harjoitti maassa todellista poliittista valtaa.
Suvun ensimmäinen tunnettu jäsen Hōjō Tokimasa tuki Minamoto no Yoritomoa tämän taistelussa Taira-klaania vastaan, ja kun Yoritomosta tuli shōgun vuonna 1189, Tokimasa sai haltuunsa Kioton hallinnon ja hänen tyttärensä Masako meni Yoritomon kanssa naimisiin. Kun Yoritomo kuoli, Tokimasasta tuli käytännössä hänen poikansa Yoriien huoltaja. Yoriie yritti murhata Tokimasan, mutta hänet lähetettiin maanpakoon ja surmattiin. Klaanin valta vahvistui entisestään, kun keisari Go-Toban ja Taira-klaanin aloittama vuoden 1221 Jōkyū-kapina sitä vastaan epäonnistui. Klaani otti haltuunsa tuhansia läänityksiä ja siirsi niiden omistuksen tukijoilleen.
Ensimmäiset kolme Hōjō-klaanin sijaishallintoa merkitsivät kyvykkään feodaalihallinnon huippua Japanissa. Vuosina 1222–1223 laadittiin luotettava maarekisteri ja 1232 toimiva, sotilasluokkaa koskeva laki Jōei shikimoku. 1200-luvun puolivälissä klaani oli saanut valtaansa nimitysten kautta puolet Japanin provinsseista, ja sen hallinnon luonne muuttui itsevaltaisemmaksi. Kioton keisarillisen hovin ja aristokratian kanssa klaanin oli pidettävä varoen yllä ystävällismielisiä suhteita ja monimutkaista järjestelmää luostarihallintoineen (insei).
Mongolien hyökkäysten torjuminen 1200-luvun loppupuolella rasitti klaania ja sen vasalleja. Hōjō Sadatokin (1270–1311) ja suvun viimeisen sijaishallitsijan Hōjo Takatokin (1303–1333) valtakaudella keisarillinen hovi oli jakautunut kahtia vallanperimyskiistan vuoksi. Takatoki jätti hallinnon asiat epäpätevien miesten käsiin ja lähetti keisari Go-Daigon maanpakoon. Keisari nousi kuitenkin kapinaan Takatokia vastaan. Takatokin kenraali Ashikaga Takauji petti tämän Kiotossa, ja klaanin omat läänitysalueet Kantōn seudulla alkoivat kapinoida Nitta Yoshisadan johdolla. Takatoki teki näiden takaiskujen jälkeen itsemurhan. Kolme vuotta myöhemmin, vuonna 1336, Takauji nimitti itsensä shōguniksi, mikä aloitti Ashikaga-shōgunaatin ja Muromachi-kauden.
Tyrä
Tyrä (hernia) on kudoksen epätavallista työntymistä elimistön kahta eri tilaa erottavan seinämän läpi. Tyriä ovat napatyrä, nivustyrä, arpityrä, palleatyrä sekä reisityrä. Tyrä voi olla kureutunut, mikä tarkoittaa, että tyrä ei mene painettaessa takaisin tyräportista. Jos tyrä on tällainen, se muuttuu kipeäksi ja kovaksi. Kureutunut tyrä on leikattava mahdollisimman nopeasti, ettei se mene kuolioon.
Tyriä on myös lapsilla.
Tyrätyypit
Eri tyrätyyppejä ovat muun muassa napatyrä, arpityrä, palleatyrä, nivustyrä ja reisityrä.
Hoito
Tyrän hoitona on leikkaus, jossa tyräportti suljetaan ja vahvistetaan rakenteelliset heikkoudet. Tyrän leikkauksella ei ole kiirettä, jos se ei kureudu. Muutoin se aiheuttaa kovuutta ja kipuja ja on leikattava välittömästi. Leikkaus voidaan suorittaa nukutuksessa, spinaali- tai paikallispuudutuksessa.
Tyrät kannattaa aina hoitaa rauhallisessa vaiheessa ennen kuin komplikaatioita on päässyt syntymään.
On hyvä muistaa, että tyrä ei koskaan parane itsestään ja suurin osa tyristä on syytä leikata ajoissa. Toisaalta pienet laakeat mediaaliset nivustyrät ja oireettomat napa- ja arpityrät voidaan joskus jättää leikkaamatta, jos kirurgi arvioi kureutumisriskin pienemmäksi kuin leikkausriskin.
Ennaltaehkäisy
Tyrien syntymistä ei nykytiedon valossa voi ehkäistä elintavoilla tai muillakaan keinoilla.
Erin Brockovich (elokuva)
Erin Brockovich on tositapahtumiin perustuva elokuva Erin Brockovichin taistelusta energiayhtiö Pacific Gas & Electric Companyä vastaan. Elokuvan on ohjannut Steven Soderbergh ja nimiroolia näyttelee Julia Roberts. Oikealla Erin Brockovichilla on cameorooli Julia-nimisenä tarjoilijana.
Julia Roberts voitti roolistaan elokuvassa parhaan naispääosan Oscar-palkinnon. Elokuva oli ehdolla myös neljässä muussa Oscar-kategoriassa. Roberts voitti lisäksi muun muassa BAFTA-palkinnon ja Golden Globen. American Film Institute valitsi elokuvan vuonna 2006 listalleen sadasta kaikkien aikojen innostavimmasta yhdysvaltalaiselokuvasta.
Juoni
Erin alkaa tutkia tapauksen yksityiskohtia, sillä hän on vakuuttunut siitä, että tapaukseen liittyvät faktat eivät täsmää. Erin taivuttelee Edin antamaan hänelle luvan tutkia asiaa lisää. Tutkimusten jälkeen Erinille paljastuu, että PG&E on järjestelmällisesti peitellyt sitä, että sen laitoksilta peräisin oleva teollinen myrkky, kromin eräs myrkyllinen yhdiste, on vuotanut Hinkleyn kaupungin vedenjakeluun ja uhkaa koko kaupungin asukkaiden terveyttä. Erin saa tietää, että PG&E on vastuussa Hinkleyn asukkailla diagnosoiduista, laajalla levinneistä sairauksista. Hän alkaa taistella tuodakseen yhtiön oikeuden eteen.
Erin tapaa eräässä baarissa salaperäisen miehen, joka väittää, että PG&E käski hänen kerran tuhota erinäisiä asiakirjoja. Mies kuitenkin kieltäytyi, sillä hän oli huomannut sairaudet, jotka vaivasivat laitoksen aitaamattomien jätealtaiden luona työskenteleviä ihmisiä. Erin löytää vuonna 1966 tehdyn asiakirjan, jonka mukaan San Franciscossa sijaitsevan PG&E:n pääkonttorin pääjohtaja tiesi Hinkleyn alueen veden olleen saastunut. Pääkonttori ei kuitenkaan tehnyt asialle mitään, vaan neuvoi Hinkleyn asemaa pitämään asian salassa naapurustolta. Tuomari (George Rocky Sullivan) tutkii Erinin löytämät todisteet ilman valamiehistöä ja määrää PG&E:n maksamaan 333 miljoonan dollarin korvaukset, jotka jaetaan kaikkien tapauksen 648 kantajan kesken.
Oscarit
Ehdokkaana:
BAFTAt
Ehdokkaana:
Golden Globet
Ehdokkaana:
Š
Š (š) on latinalaisiin aakkosiin muutamissa kielissä lisätty kirjain. Se on muodostettu kirjaimesta s ja hatusta. Kirjaimen nimi on suomen yleiskielessä hattu-s. Kirjaimen äännearvo on suomen kielessä ja tyypillisesti muissakin kielissä ns. suhu-s soinniton postalveolaarinen frikatiivi.
Š suomen kielessä
Š-kirjain on lainattu suomen kieleen tšekistä vuonna 1907, jolloin annettiin ensimmäinen suositus sen käytöstä.
Martta Kontula
Martta Edit Maria Kontula, käytti sanoittajana salanimeä Martti, (20. kesäkuuta 1908 Kymi – 20. syyskuuta 2006 Helsinki) oli suomalainen näyttelijä.
Š
Š suomen kielessä
Š:llä merkitty äänne on suomessa soinniton postalveolaarinen frikatiivi eli ns. suhu-s. Se on suomen harvinaisin äänne (jos ei lasketa sen vielä harvinaisempaa soinnillista paria ž, joka esiintyy mm. lainasanassa džonkki). Suhu-s:n asema on suomen äännejärjestelmässä vakiintumaton ja sen ääntämyksenä voi olla myös soinniton alveolaarinen frikatiivi.
Martta Kontula
Kontula opiskeli Suomen Näyttämöopistossa ja aloitti uransa Helsingin Kansanteatterissa. Hän näytteli vuosina 1933–1960 yhteensä 18 elokuvassa, lähinnä sivuosissa. Ensimmäinen elokuvista oli Georg Malmsténin ainoaksi jäänyt elokuvaohjaus Pikku myyjätär, jossa Kontula oli nimiosassa. Viimeinen oli Edvin Laineen ohjaus Myöhästynyt hääyö vuodelta 1960.
Š
Š suomen kielessä
Š esiintyy vain uudehkoissa lainasanoissa, kuten šaahi, šamaani, šeikki ja šillinki. Koska suhu-s saattaa korvautua s-äänteellä, on monien sanojen oikeinkirjoituskin on muuttunut vastaavasti (šekki, nykyään usein sekki; vanhemman kielenkäytön tušši, nykyään pelkästään tussi). Joskus š:n korvaaminen s:llä kuitenkin muuttaa merkityksen, kuten sanoissa paaši – paasi sekä šakki – sakki.
Martta Kontula
Kaunisääninen Kontula esiintyi teatterin puolella opereteissa. Näyttelijäntyön ohella Kontula teki iskelmäsanoituksia, joita ovat levyttäneet Harmony Sisters ja Arvi Tikkala.
Kontula sai Pro Finlandia -mitalin 1958.
Š
Š suomen kielessä
Suomeen omaksutuissa lainasanoissa -äänne merkitään usein englannin mukaisella yhdistelmällä sh (shetlanninponi, shottilasi), toisinaan ranskan mukaisella yhdistelmällä ch (charmikas, vichyvesi) ja joskus saksan mukaisella yhdistelmällä sch (schäfer). Esiintyypä yleiskielessä myös sellainen italian mukaan kirjoitettava sana kuin cembalo /tʃembalo/. Kielenhuolto pitää kuitenkin š-kirjaimen käyttöä parhaana seuraavista syistä:
Aakkosjärjestyksen kannalta š katsotaan pelkäksi s:n muunnelmaksi, joten se aakkostetaan kuten s. – Aina näin ei ole ollut, vaan Nykysuomen sanakirjassa š oli aakkosjärjestyksen kannalta oma kirjaimensa, joka sijoittui s:n ja t:n väliin.
Š muissa kielissä ja kirjoitusjärjestelmissä
Š-kirjainta ynnä muita hatulla eli háčekilla varustettuja latinalaisia kirjaimia käyttivät ensimmäisinä tšekin kielessä uskon- ja kielenuudistaja Jan Husin seuraajat 1400–1500-luvuilla. (Hus itse oli käyttänyt s:n päällä pistettä.) Tšekistä š levisi lähinnä 1800-luvun ja 1900-luvun alkupuolen aikana lukuisiin tuolloin kehitteillä olleisiin kirjakieliin, etenkin alueelle, jota hyvin karkeasti määritellen ympäröivät Saksa, Välimeri, Mustameri, Venäjä, Pohjoinen jäämeri ja Ruotsi.
Slaavilaisista valtiollisista kielistä š-kirjainta käyttävät nykyään tšekin lisäksi ainakin kroaatti, sloveeni ja slovakki sekä, milloin niitä kirjoitetaan latinalaisin kirjaimin, bosnia, montenegro ja serbi. Pienemmistä slaavilaisista kielistä š:ää käyttää ainakin sorbi. Sen sijaan puolan kieli ei käytä š:ää. Kirjain ei luonnollisesti esiinny myöskään niitten slaavilaisten kielten oikeinkirjoituksissa, jotka käyttävät pelkästään kyrillisiä kirjaimia, mutta sitä käytetään usein näitten kielten latinaistamiseen, esimerkiksi kansainvälisen ISO 9 -standardin mukaan.
Euroopan ulkopuolella š:ää käyttää esimerkiksi bantukieliin kuuluva pohjoissotho.
Kaikki nykyiset itämerensuomalaiset kielet käyttävät š-kirjainta (poikkeuksina mahdollisesti meänkieli ja kveeni, jos ne lasketaan suomesta erillisiksi). Huomattava on kuitenkin, että paitsi suomessa myös virossa š esiintyy vain lainasanoissa; muissa itämerensuomalaisissa kielissä kuten karjalassa ja liivissä š on paljon yleisempi. Ainakin inkeroista on kirjoitettu lisäksi sellaisella aakkostolla, jossa š:ää ei ollut: sen sijasta käytettiin 1930-luvulla ş:ää. Myös kaikki suomessa puhuttavat saamelaiskielet – pohjoissaame, inarinsaame ja koltansaame – käyttävät š:ää. Sen sijaan suomensukuisista kielistä unkari ei käytä š:ää, ei myöskään eteläsaame. Venäjällä puhuttavat suomen etäsukukielet kuten mari ja udmurtti käyttävät kyrillisen aakkoston muunnelmia, joten niissä š:ää ei esiinny. Niiden kielten kansanrunous- ynnä muuta aineistoa on kuitenkin julkaistu etenkin Suomessa, Unkarissa ja Saksassa huomattavia määriä käyttäen uralilaista foneettista aakkostoa ja siis myös š-kirjainta.
Uralilaisessa foneettisessa aakkostossa š on tavallinen suhuäännettä eli sibilanttia merkitsevä kirjain. Suomalaiset tutkijat suosivat vanhastaan vastaavan affrikaatan kirjoittamista yhdistelmällä tš, kun taas unkarilaiset käyttävät samaan tarkoitukseen mieluummin č-kirjainta (esimerkiksi karjalan kielen sanassa mettšä ~ meččä ’metsä’).
Uralilainen foneettinen aakkosto ei ole suinkaan ainoa š:ää käyttävä kansainvälinen kielitieteellinen merkintätapa, sillä se kuuluu niin sanottuun amerikanistiseen perinteeseen, jonka perustajana pidetään yhdysvaltalaista tutkijaa John Wesley Powellia. Amerikanistiset ja niihin perustuvat merkintätavat, joissa š:ää on käytetty usein mutta ei välttämättä aina, ovat olleet yleisiä ainakin Pohjois-Amerikan alkuperäiskansojen kielten, Intian kielten, Kaukasuksen kielten, slaavilaisten kielten, turkinsukuisten kielten ja seemiläisten kielten tutkimuksessa. Amerikanistisen perinteen mukaista š:n käyttöä suosivat myös jotkut japanin kielen tutkijat.
Tietokoneissa
Jotta kirjoitusmerkkiä voisi käyttää tietokoneessa, sen täytyy sisältyä järjestelmän tuntemaan merkistöön. Nykyaikaiset tietokonejärjestelmät yleensä käyttävät kattavaa Unicode-merkistöä, mutta siirrettäessä tekstiä tietokoneesta toiseen (esimerkiksi sähköpostitse) välittäjänä voi yhä toimia jokin toisenlaista merkistöä käyttävä järjestelmä tai ohjelmisto. Jos merkistökoodaukset matkan varrella sekaantuvat, merkki näkyy vastaanottajalle väärin.
Koska Länsi-Euroopassa ja Suomessa perinteisesti käytetty ISO 8859-1 -merkistö (joka tunnetaan epävirallisesti myös nimellä Latin-1) ei sisällä š-kirjainta, sen korvikkeena usein käytetään yhdistelmää sh tai joskus pelkkää s-kirjainta. Latin-1:n korvaajaksi kehitetty ISO 8859-15 -merkistö (Latin-9) sisältää muun muassa kirjaimet Š ja š, Ž ja ž sekä euron merkin €.
Tietokoneella Š ja š voidaan kirjoittaa vaihtelevin tavoin käyttöjärjestelmästä ja näppäinasettelusta riippuen. Mikäli käytössä on laajennettu suomalainen näppäimistö, merkit voidaan helpoimmin kirjoittaa erityisen tarkenäppäimen avulla. Hattu saadaan aikaiseksi pitämällä alhaalla [AltGr]-näppäintä samalla, kun painetaan pystyheittomerkin (') näppäintä (joka sijaitsee [Ä]-näppäimen oikealla puolella). Hattu ei heti tule näkyviin, sillä järjestelmä jää odottamaan seuraavaa näppäilyä, jolla kirjoittaja ilmaisee, mihin kirjaimeen hatun on määrä liittyä. – Samalla tavalla toimii jo vanhempaan näppäimistöstandardiin kuulunut tildetarke, joka saadaan esimerkiksi ñ-kirjainta varten [Å]-näppäimen oikealla puolella olevasta [¨]-näppäimestä [AltGr]-näppäimen avulla.
Windows-käyttöjärjestelmässä š voidaan kirjoittaa Merkistö-apuohjelman (Character Map, charmap.exe) avulla. Monissa Windowsin versioissa ja ohjelmissa toimivat niin sanotut Alt-koodit š = [Alt]·[0][1][5][4] ja Š = [Alt]·[0][1][3][8]. Tällöin pidetään pohjassa [Alt]-näppäintä samaan aikaan, kun kirjoitetaan nelinumeroinen koodi näppäimistön erillisellä numerosormiolla ([Num Lock] -valinnan on oltava käytössä). Kirjain tulee näkyviin, kun koodi on näppäilty ja [Alt] vapautetaan.
Linux-pohjaisissa käyttöjärjestelmissä joillakin näppäimistöasetteluilla š:n voi kirjoittaa näppäinyhdistelmällä, pitämällä alhaalla [AltGr]-näppäintä samalla, kun painetaan [S]-näppäintä. Useimmat suomenkieliset Linux-järjestelmät käyttävät kuitenkin jo monikielistä näppäimistöasettelua, jossa tämä näppäinyhdistelmä tuottaakin merkin ß. Tässä tapauksessa š kirjoitetaan tarkenäppäimen avulla kuten ylempänä kuvailtiin. GNOME-työpöytäympäristöä käyttävissä järjestelmissä merkit voidaan tuottaa myös näppäilemällä ensin [Ctrl]·[Shift]·[U] ja sen jälkeen Unicode-merkistön mukainen heksadesimaalinen koodi. Tällöin ison Š:n koodi on 0160 ja pienen š:n 0161.
HTML-sivuille Š ja š voidaan kirjoittaa myös käyttäen merkki- tai nimiviittauksia.
Työväenpuolue (Norja)
thumb|Norjan työväenpuolueen toimitalo Oslossa. Työväenpuolue (, Arbeiderpartiet, AP) on norjalainen sosiaalidemokraattinen puolue. AP on Sosialistisen internationaalin jäsen. Työväenpuolue perustettiin vuonna 1887, ja se pääsi ensi kertaa suurkäräjille vuonna 1903.
Vuonna 1918 Työväenpuolueen kongressissa vallankumouksellisen linjan edustajat valtasivat puolueen johtopaikat. Puolue liittyi Kominterniin, mutta erosi neljän vuoden kuluttua jouduttuaan avoimeen konfliktiin Moskovan kanssa.
Puolue on ollut suurkäräjien suurin puolue vuodesta 1927 alkaen. Se on useasti saanut suurkäräjillä ehdottoman enemmistön. Vuoden 2013 vaalitulos oli Työväenpuolueelle huonohko, vaikkakin se pysyi suurimpana puolueena 55 paikallaan. Norjan neljä porvaripuoluetta saavat halutessaan aikaan enemmistöhallituksen, koska niillä on 169 paikasta kaikkiaan 96. Työväenpuolueen johtaja Jens Stoltenberg lupasi vuonna 2013 työväenpuolueen olevan rakentava oppositiopuolue.
Høyre
Høyre eli Norjan konservatiivipuolue on norjalainen keskusta-oikeistolainen puolue. Høyre perustettiin vuonna 1884 ja sen puheenjohtajana on toiminut vuodesta 2004 Erna Solberg.
Vuoden 2013 vaalitulos oli puolueen paras 28 vuoteen. Høyren kannatus oli 26,8 prosenttia, ja puolue sai suurkäräjille 48 paikkaa. Norjan neljä porvaripuoluetta saivat aikaan enemmistöhallituksen, koska niillä on 169 paikasta kaikkiaan 96.
Pollock
Pollock on elämäkertaelokuva, joka kertoo taiteilija Jackson Pollockin tarinan. Elokuvan on ohjannut Ed Harris, joka myös näyttelee pääosaa. Pollockin vaimoa esittää Marcia Gay Harden. Elokuva pohjautuu kirjaan Jackson Pollock: An American Saga.
Elokuva on Harrisin pitkäaikainen unelma. Saatuaan isältään Pollockin elämäkerran hän alkoi miettiä projektia, joka lopulta vei melkein 10 vuotta toteuttaa. Pollock on Harrisin debyyttiohjaus.
Kaanan häät
Kaanan kylässä vietetyt häät oli Johanneksen evankeliumissa mainittu tilanne, jossa Jeesus teki ensimmäisen ihmetekonsa, muutti veden viiniksi, kun sulhasen tilaisuuteen tuoma viini oli päässyt loppumaan.
Kaanan sijainti
700-luvulta peräisin oleva perinnetieto yhdistää Kaanan kylän nykyiseen Kefr' Kennan kylään 7 kilometriä Nasaretista, Jeesuksen kotipaikasta, pohjoiseen. Uudempi tutkimus ehdottaa myös raunioitunutta Kenet-al-Jalilin kylää edellisestä 9 kilometriä pohjoiseen, tai vielä lähempänä Nasaretia sijaitsevaa Ain Kanaa, paikoiksi, jotka on saatettu Raamatussa mainita. Libanonilainen Qanan kylä on nykytutkimuksen valossa epätodennäköinen ihmeen tekopaikka, mutta monet libanonilaiset kristityt uskovat ihmeen tapahtuneen juuri siellä.
Helena Juntunen
Helena Maria Juntunen (s. 9. maaliskuuta 1976 Oulu) on suomalainen ooppera­laulaja, ääni­alaltaan sopraano. Juntunen teki ensimmäisen teatteri­roolinsa kymmenen­vuotiaana. Juntunen aloitti laulun opiskelun 15-vuotiaana Oulun konservatoriossa Airi Tokolan opetuksessa. Sibelius-Akatemiassa hän opiskeli vuodesta 1996 Anita Välkin johdolla. Hän on valmistunut musiikin maisteriksi.
Ura
Juntunen on laulanut muun muassa Suomen Kansallisoopperassa ja Savon­linnan ooppera­juhlilla. Ulko­mailla hän on esiintynyt Wienissä, Aix-en-Provencessa, Brysselin La Monnaie'ssa, Flaamin kuninkaallisessa oopperassa, Luxem­burgissa ja Japanissa. Hänen ensi­esiintymisensä New Yorkin Carnegie Hallissa oli lokakuussa 2003.
Baryogeneesi
Baryogeneesi eli baryonigeneesi on kosmologian teoria, joka synnytti epäsymmetrian aineen (baryonien) ja antiaineen määrien välille pian alkuräjähdyksen jälkeen. Baryogeneesin ansiosta maailmankaikkeudessa on ainetta pelkkien fotonien sijaan. Baryogeneesiteorioista on merkittävin niin kutsuttu sähköheikkobaryogeneesi.
Saharovin ehdot
Vuonna 1967 Andrei Saharov ehdotti joukon ehtoja, joiden täyttyessä ainetta ja antiainetta syntyy eri suhteessa. Nämä ehdot ovat
Esa Karjalainen
Esa Ukko Karjalainen (18. helmikuuta 1917 Padasjoki – 29. lokakuuta 1981 Jämsä) oli Mannerheim-ristin ritari numero 169. Joukkueen varajohtajana Jalkaväkirykmentti 44:ssä toiminut Karjalainen nimitettiin Mannerheim-ristin ritariksi 21. joulukuuta 1944. Sotilasarvoltaan hän oli nimityshetkellä vääpeli. Sotien jälkeen hän työskenteli maanviljelijänä sekä työnjohtajana.
Pauli Kanerva
Pauli Ossian "Pali" Kanerva (5. syyskuuta 1917 Saltvik – 5. syyskuuta 1991 Helsinki) oli suomalainen partiojohtaja ja sosiaalineuvos. Koulutukseltaan hän oli lainopin kandidaatti. Kanerva toimi partioliikkeen monissa tärkeissä johtotehtävissä ja oli muun muassa Partiopoikajärjestön ylijohtajana.
Mahaneste
Mahaneste on nestettä, joka sisältää pepsiiniä, limaa, vettä, suolahappoa ja sisäistä tekijää. Valkuaisaineita pilkkova pepsiini erittyy maharauhasten pääsoluista inaktiivisena pepsinogeeninä, joka aktivoituu mahalaukussa pepsiiniksi suolahapon ja valmiin pepsiinin vaikutuksesta. Pepsiini erittyy inaktiivisena, jotta se ei erittyessään ala pilkkoa elimistön omia valkuaisaineita. Tämä suojaa elimistön soluja. Suolahappo erittyy maharauhasten katesoluista. Se mahdollistaa pepsiinin toiminnan mahalaukussa ja torjuu ruoansulatuskanavaan joutuneita pieneliöitä. Lima puolestaan suojaa mahalaukun limakalvoa sen omilta eritteiltä ja tekee ruokamassan liukkaaksi. Limaa erittyy erityisesti mahansuun ja mahan porttiosan maharauhasista. Sisäinen tekijä sitoo B12-vitamiinia, jolloin vitamiini saadaan verenkiertoon ohutsuolen loppupäästä.
Mahanesteen eritystä säätelevät mm. autonominen hermosto sekä mahan porttiosan limakalvosta erittyvä gastriini-hormoni, joka lisää pepsinogeenin, sisäisen tekijän ja suolahapon erittymistä maharauhasista. Sympaattinen hermosto vähentää mahanesteen eritystä ja parasympaattinen hermosto lisää sitä. Myös enterogastrinen heijaste, joka syntyy happaman ruokasulan tullessa mahalaukusta ohutsuoleen, vähentää mahanesteen eritystä.
Maagsap 胃液
Matka Italiassa
Matka Italiassa (Viaggio in Italia, rinnakkaisnimi Matka Italiaan) on vuonna 1954 ensi-iltansa saanut Roberto Rossellinin ohjaama neorealistinen elokuva, jonka pääosia esittävät Ingrid Bergman ja George Sanders. Melankolinen elokuva kertoo Napolissa vierailevasta englantilaispariskunnasta, jonka avioliitto on ajautumassa kriisiin. Hiipuvan parisuhteen ohella teemoiksi nousevat ihmisen tunne-elämä ja henkisyys sekä erot pohjois- ja eteläeurooppalaisten kulttuurien välillä. Rossellinilla ja Bergmanilla oli ongelmia omassa avioliitossaan elokuvan kuvausten aikana ja he päätyivät lopulta avioeroon vuonna 1957.
Tunnettu elokuva-alan lehti Cahiers du cinéma ylisti elokuvaa modernismin merkkiteokseksi. Sen uskotaan viitoittaneen suuntaa Michelangelo Antonionin eksistentialistisille elokuville.
Juoni
Toisistaan vieraantunut englantilainen aviopari Katherine (Ingrid Bergman) ja Alex Joyce (George Sanders) ovat tulleet Italiaan myydäkseen huvilan, jonka Alex on perinyt äskettäin kuolleelta Homer-sedältään. He yöpyvät napolilaisessa hotellissa, jossa kohtaavat englantilaisia ystäviään. Seuraavana päivänä Homer-sedän hyvä ystävä Tony Burton (Anthony La Penna) vie heidät huvilalle, jonne he majoittuvat väliaikaisesti Tonyn ja tämän vaimon vieraina.
Odotellessaan ostotarjousta huvilasta Joycet tutustuvat seudun nähtävyyksiin kumpikin omalla tahollaan. He yrittävät setviä tulehtuneita välejään mutta ajautuvat lopulta avioeron partaalle. Burtonin ehdotuksesta he tekevät retken Pompejin arkeologisille kaivauksille, jossa Katherine joutuu tunnekuohun valtaan nähtyään kipsivaloksen tuhkaan hautautuneesta pariskunnasta. Paluumatkalla Napoliin pariskunnan auto juuttuu uskonnolliseen kulkueeseen ja kuin ihmeen kaupalla he löytävät toisensa uudelleen.
Valtimon kirkonkylä
Valtimon kirkonkylä eli Haapakylä on taajama ja entisen Valtimon kunnan hallinnollinen keskus Nurmeksessa, Pohjois-Karjalassa. Kirkonkylällä asuu noin 1 000 henkeä. Kylän nimi oli vuoteen 1905 Haapajärvi. Se on Valtimon kylistä vanhin. Kylä sijaitsee kahden järven, Valtimojärven ja Haapajärven välisellä kannaksella, jossa kulkee luode–kaakko-suuntainen harjumuodostuma, Lokkiharju. Rakennukset ovat pääosin tasaisella harjukankaalla. Kannaksen ympärillä on alavampia viljelysmaita. Kirkonkylään ovat keskittyneet useimmat keskeisemmät entisen Valtimon kunnan palvelut. Valtimon kirkonkylästä tuli osa Nurmesta 1. tammikuuta 2020, kun Valtimo liittyi Nurmeksen kaupunkiin.
Nähtävyydet
thumb|220px|Valtimon luterilainen kirkko.
Hiekkalahti
Kirkonkylän pohjoinen taajama ja teollisuusalue. Se on myös rautatieasema Joensuu–Kontiomäki-radalla. Asema on ollut merkittävä puutavaran varastointi- ja lastauspaikka. Henkilöliikenne radalla välillä Nurmes–Kontiomäki loppui vuonna 1992. Hiekkalahti on risteyspaikka: Joensuu–Kajaanin-tiestä eli valtatie 6:sta erkanee tiet sekä Kuhmoon että Rautavaaralle.
Palveluja
Varsinainen kirkonkylä:
Hiekkalahti:
Historia
Vuonna 1618 asiakirjoissa on ensimmäinen maininta nykyisen Valtimon alueen asutuksesta, kun Haapajärvi mainitaan yksitaloisena. Talon asukkaan nimi oli Oksantei Puroinen. Nimi viittaa hänen karjalaiseen alkuperäänsä. Alueella on historiantietojen puuttuessa voinut todennäköisesti asua karjalaisia jo aikaisemminkin. Vähitellen kylästä alkoi muodostua alueen suurin. Historiankirjoissa mainittu ennen ruptuurisotaa rajan ja luterilaisen asutuksen turvaksi rakennettu puinen Nurmeksen linna on ehkä voinut sijaita täällä. Eräälle kylän kankaalle on annettu nimeksi Kastellinkangas, joka viittaa linnoitukseen. Valtimon kirkko rakennettiin kylän korkeimmalle kohdalle harjun laelle vuonna 1901. Valtimon kunta itsenäistyi vuonna 1910 ja Haapakylästä tuli sen keskus. 1930 rakennettiin kylälle Joensuu–Kontiomäki-rata ja sille Verkkoniemen seisake ja Hiekkalahden asema. Vuonna 1970 saatiin kylälle kovan kilpailun jälkeen Metsäkonekoulu, joka koulutti metsäalan osaajia. Nykyään sen nimi on Pohjois-Karjalan Ammattiopisto.
1. tammikuuta 2020 taajama siirtyi Valtimon kuntaliitoksen yhteydessä osaksi Nurmeksen kaupunkia.
Pentago
Pentago on Tomas Flodénin suunnittelema avaruudellista hahmottamiskykyä vaativa lautapeli. Pentagossa on neljä irtonaista 3 × 3 reiän palikkaa ja pelin tavoitteena on saada viisi oman väristä kuulaa riviin vaaka-, viisto- tai pystyasentoon. Yhdellä vuorolla saa laittaa yhden kuulan johonkin laudan rei’istä ja kääntää yhtä 3 × 3 laatoista 90 astetta johonkin suuntaan. Pentago on helposti opittava ja nopea kahden hengen peli. Pentago-pelejä valmistaa suomalainen Martinex Oy Peliko-tuotemerkin alla. Pentago on voittanut lukuisia palkintoja, kuten Suomen Vuoden peli -kilpailun vuonna 2006.
Suomen liikenne- ja viestintäministeriö
thumb|Ministeriön nykyinen toimipaikka, [[Valtion talo eli Eteläesplanadi 4 Helsingissä.]] Liikenne- ja viestintäministeriö (lyhenne LVM, ) on yksi Suomen valtioneuvoston kahdestatoista ministeriöstä.
Liikenne- ja viestintäministeriön tehtävät
Liikenne- ja viestintäministeriön perustehtävä on lainvalmistelu. Ministeriö valmistelee valtioneuvostolle lakeja ja asetuksia sekä päätöksiä, joita tehdään eduskunnassa, tasavallan presidentin esittelyssä ja valtioneuvoston istunnoissa. Ministeriö antaa myös omia asetuksia.
Liikenne- ja viestintäministeriön toimialaan kuuluvat valtioneuvoston ohjesäännön mukaan: 1) tie- ja rautatieliikenne, siviili-ilmailu ja vesiliikenne; 2) liikenneväylät, satamat ja lentopaikat; 3) ilmakehän tutkimus ja seuranta, sääpalvelut sekä fysikaalinen merentutkimus ja seuranta; 4) sähköinen viestintä, postitoiminta ja lehdistön tukeminen; 5) viestintäpalvelujen tietoturvallisuus.
Ministeriön tehtävät on tarkemmin määritelty Liikenne- ja viestintäministeriön työjärjestyksessä.
Liikenne- ja viestintäministeriön toiminta ja tavoitteet
Ministeriö on linjannut liikennepolitiikan tavoitteeksi arjen matkojen toimivuuden turvaamisen, elinkeinoelämän kilpailukyvyn ylläpitämisen ja ilmastonmuutoksen hillitsemisen päästöjä vähentämällä.
Viestintäpolitiikan tavoitteena on turvata kaikille kotitalouksille, yrityksille ja organisaatioille toimivat ja luotettavat tietoliikenneyhteydet ja -palvelut. Yleisten muutostrendien lisäksi viestintäpolitiikan toimintaympäristöä muokkaavat vahvasti teknologisen kehityksen ohella toimialan maailmanlaajuinen luonne, muuttuvat käyttötottumukset sekä toiminnan luotettavuuteen ja turvallisuuteen liittyvät haasteet.
Ministeriön ohjauksessa olevat valtion omistamat yhtiöt
Ministeriö vastaa seuraavien valtionyhtiöiden omistajaohjauksesta: Fintraffic Oy, Cinia Oy ja Pohjolan Rautatiet Oy. Myös Yleisradio Oy kuluu ministeriön hallinnonalaan. Sen ohjauksesta vastaa eduskunta.
Aiemmin ministeriön ohjauksessa olleet yhtiöt
Valtioneuvosto valtuutti 5. joulukuuta 2018 liikenne- ja viestintäministeriön luovuttamaan Liikenneviraston liikenteenohjaus- ja hallintapalveluiden hallinnassa olevan omaisuuden, immateriaaliset oikeudet sekä liiketoiminnan Traffic Management Finland Oy:lle. Valtion kokonaan omistama erityistehtäväyhtiö aloitti toimintansa 1. tammikuuta 2019. Yhtiöön siirtyvät Liikenneviraston hoitamat meri-, rautatie- ja tieliikenteen ohjauspalvelut. Lisäksi yhtiö hoitaa ohjauspalveluihin liittyvän tiedon keruun, hallinnan ja hyödyntämisen. Liikenteenohjausyhtiö Traffic Management Finland Oy:n nimi muuttui 1. tammikuuta 2021 alkaen Fintraffic Oy:ksi.
Graduale
pienoiskuva|Graduale Oculi omnium Graduale tai graduaali (lat. portailta) on katolisen kirkon messun osa, jossa epistolan lukemisen jälkeen lauletaan joukko antifoneja. Antifonit saivat nimensä siitä, että ne esitettiin alttarin portailta tai vaihtoehtoisesti siitä, että niitä laulettaessa diakoni nousi rappuja ambonille valmistautuessaan lukemaan evankeliumia. Graduale kuuluu messun Missa Proprium -osiin ja siten sen teksti vaihtelee päivittäin. Graduale vastaa osittain ortodoksisen kirkon prokimeni-psalmia, joka myös lauletaan ennen evankeliumin lukua.
Suomen liikenne- ja viestintäministeriö
Aiemmin ministeriön ohjauksessa olleet yhtiöt
Valtioneuvoston kanslian omistajaohjausyksikköön siirrettiin 21. marraskuuta 2011 seuraavien aiemmin liikenne- ja viestintäministeriön ohjauksessa olleiden valtionyhtiöiden omistajaohjaus:
Graduale
Myös evankelis-luterilaisen jumalanpalveluksen yhteydessä käytetään sanaa graduaali ennen evankeliumia laulettavasta virrestä. Suomen evankelis-luterilaisen kirkon jumalanpalvelusten kirjassa siitä käytetään nimeä Päivän virsi. Virsi liittyy pyhän sisältöön ja se on jumalanpalveluksen päävirsi eikä sitä voi korvata muulla musiikilla. Päivän virsi voidaan kuitenkin toteuttaa rikkaasti ja käyttää musiikillisesti monipuolisia toteutusmuotoja (alternatim- eli vuorottelukäytäntö, soitinsäkeistö, diskanttiääni).
Suomen liikenne- ja viestintäministeriö
Aiemmin ministeriön ohjauksessa olleet yhtiöt
Valtioneuvoston kanslian omistajaohjausyksikköön siirrettiin 1. toukokuuta 2007 seuraavien aiemmin liikenne- ja viestintäministeriön ohjauksessa olleiden valtionyhtiöiden omistajaohjaus:
Historia
Suomen senaatin talousosastoon perustettiin kulkulaitostoimituskunta 13. syyskuuta 1892. Päivää pidetään liikenne- ja viestintäministeriön perustamisajankohtana. Toimituskunnan ensimmäinen senaattori oli Georg von Alfthan.
Liikenneministeriö syntyi Koiviston I hallituksen loppuvaiheiden aikana 1. maaliskuuta 1970, kun kulkulaitosten ja yleisten töiden ministeriö jaettiin liikenneministeriöksi ja työministeriöksi. Jaossa kulkulaitosten ja yleisten töiden ministeriöstä erotettiin työvoima-asiat työvoimaministeriöön (myöhemmin työministeriöön), johon tuli myös kokonaan uusi ministeri. Vanhaan uudelleen nimettyyn ministeriöön jäivät liikenne- ja viestintäasiat, joita jäi hoitamaan ministeri Paavo Aitio. Ministeriön ilmailuosastosta muodostettiin Ilmailuhallitus. Nykyisen nimensä liikenne- ja viestintäministeriö sai Lipposen II hallituksen aikana 1. syyskuuta 2000, kun liikenneministeriö muutti nimensä paremmin toimialuettaan kuvaavaksi.
Dipsomania
Dipsomania eli periodialkoholismi eli jaksoittaisjuopottelu eli tuurijuoppous on alkoholismin muoto. Dipsomaani voi olla pitkiä aikoja raittiina, mutta ryhdyttyään juomaan hänelle tulee useiden päivien, jopa viikkojen pituisia juomaputkia.
Suomen liikenne- ja viestintäministeriö
Historia
thumb|upright=1.1|Eteläesplanadi 16 eli [[Hypoteekkiyhdistyksen talo oli ministeriön toimipaikka vuosina 1977–2021.]] Liikenneministeriön synty ajoittui vuosiin, jolloin poliittiset vastakkainasettelut olivat syvimmillään. Esimerkiksi pitkäaikaisen liikenneministerin Veikko Saarron (SKDL) kausilla vuosina 1970–1971 ja 1977–1982 ministeriön toiminta oli jatkuvan epäluulon kohteena, ja julkisuudessa puhuttiin jopa kommunistien vallankaappauksesta liikenneministeriössä. Toisaalta ministeriö pystyi 1970-luvun aikana merkittävästi kehittämään liikenneturvallisuutta; esimerkiksi liikenneonnettomuuksissa kuolleiden määrä saatiin muutamassa vuodessa alennetuksi lähes puoleen. Kun synkimpänä vuonna 1972 tieliikenteessä sai surmansa 1 156 ihmistä, vuonna 1978 vastaava luku oli 610. Liikenneturvallisuustyölle antoi vetoapua vuosien 1973–1974 energiakriisi.
1980-luku oli liikenneministeriölle voimakkaan kasvun ja muutoksen aikaa. Ministeriön toimintaa vahvistettiin suuntaamalla resursseja entistä keskeisempään rooliin nousseelle viestintäsektorille. Viestintäteknologian voimakkaan kehityksen myötä yksityiset paikallisradiot sallittiin ja television kanavia lisättiin. Maantieliikenteen osalta liberalisoitiin tavaraliikenteen lupakäytäntöä. Merenkulkuun liittyvät asiat siirrettiin kauppa- ja teollisuusministeriöltä liikenneministeriölle vuonna 1989. Liikenneministeriön hallinnonalalla työskenteli enimmillään liki 90 000 ihmistä ja sen osuus valtion budjetista oli suurimmillaan 12 prosenttia. Liikenteen ja viestinnän kehityksen ohjaamista pyrittiin tehostamaan muuttamalla valtion laitoksia budjettitalouden ulkopuolella toimiviksi liikelaitoksiksi. Ensimmäisinä tälle tielle lähtivät Posti- ja telelaitos, Valtionrautatiet ja Ilmailulaitos, ja hieman myöhemmin perässä tulivat Autorekisterikeskus ja Telehallintokeskus.
Liikenne- ja viestintäministeriön toimipaikkana Helsingissä oli vuosina 1977–2021 Lars Sonckin suunnittelema niin sanottu Hypoteekkiyhdistyksen talo osoitteessa Eteläesplanadi 16. Ministeriö muutti 1. marraskuuta 2021 saman kadun varella sijaitsevaan Valtion taloon osoitteeseen Eteläesplanadi 4. Valtion talossa on aina sen valmistumisesta alkaen sijainnut valtion virastoja. Rakennus valmistui vuonna 1913 ja sen ensimmäisiä käyttäjiä oli muun muassa valtion tilastokeskus sekä tie- ja vesirakennushallitus.
Kansliapäälliköt
Seuraavat henkilöt ovat toimineet liikenne- ja viestintäministeriön kansliapäällikköinä:
…Baby One More Time (kappale)
…Baby One More Time on yhdysvaltalaisen laulaja Britney Spearsin debyyttisingle samannimiseltä esikoisalbumilta (1999). Kappaleen on kirjoittanut ruotsalainen musiikkituottaja Max Martin ja sen on tuottaneet Martin ja Rami. Popkappale kertoo eron jälkeisistä tunteista.
Jive Records julkaisi kappaleen 23. lokakuuta 1998. Singlen B-puolena on kappale ”Autumn Goodbye”. Kappale nousi singlelistan ensimmäiselle sijalle kaikissa maissa, joissa se listattiin. Single on yksi kaikkien aikojen myydyimmistä, ja sitä on myyty yli 10 miljoonaa kappaletta.
Singlen musiikkivideolla Britney herätti kohua tanssimalla niukassa katolilaista koulupukua muistuttavassa asussa.
Sukellusvene U-96
Sukellusvene U-96 (alkuperäisnimeltä Das Boot) on Wolfgang Petersenin ohjaama vuonna 1981 ensi-iltansa saanut saksalainen sotaelokuva. Elokuvan tuotti Günter Rohrbach, ja sen pääosissa näyttelevät Jürgen Prochnow, Herbert Grönemeyer ja Klaus Wennemann. Sukellusvene U-96 perustuu Lothar-Günther Buchheimin samannimiseen omaelämäkerralliseen teokseen vuodelta 1973. Elokuva sijoittuu toiseen maailmansotaan ja kertoo fiktiivisen tarinan sukellusvene U-96:sta ja sen miehistöstä.
Sukellusvene U-96 oli laajin ja kallein Saksassa toteutettu elokuvaprojekti. Se sai muun muassa kuusi Oscar-ehdokkuutta ja oli menestynein Yhdysvalloissa levitetty ulkomainen elokuva. Elokuvaa on kommentoitu muun muassa sen realistisuudesta sekä sodanvastaisesta sanomasta. Buccheim, jonka teokseen elokuva perustui, ilmaisi kuitenkin pettymyksensä liittyen elokuvan toteutukseen. Vuonna 1997 julkaistiin Petersenin valvonnassa toteutettu alkuperäistä teatteriversiota pidempi ohjaajan versio. Elokuvasta julkaistiin vuonna 1985 myös nettopituudeltaan hieman yli 5-tuntinen TV-sarjaversio.
Esituotanto
pienoiskuva|Sukellusvenebunkkeri [[La Rochellessa, Ranskassa.]] Elokuva perustuu toisen maailmansodan aikana sotakirjeenvaihtajana sukellusveneissä toimineen Lothar-Günther Buchheimin romaaniin Sukellusvene (1973). Sukellusvene U-96 oli vuonna 1981 laajin ja kallein Saksassa toteutettu elokuvaprojekti. Elokuva kuvattiin noin 30 miljoonan D-markan budjetilla, ja 250-henkinen ryhmä työskenteli sen eteen kaksi vuotta. Elokuvan kuvaamiseen kului 300 kilometriä filmiä.
Günter Rohrbach otti 1979 studion johdon ja kehitti uudenlaisen tuotantokonseptin, jossa amerikkalaisten standardien mukainen viihdeprojekti muutettaisiin erittäin realistiseksi kerronnaksi. Amerikkalaisten näyttelijöiden, kuten Paul Newmanin ja Robert Redfordin, sijaan rooleihin valittiin suhteellisen tuntemattomia nimiä. Ohjaajaksi valittiin ainoastaan televisiotuotannostaan tunnettu Wolfgang Petersen.
pienoiskuva|vasen|[[VIIC-luokan sukellusvene näytteillä Laboessa, Saksassa.]]
Kuvaukset
Kuvauksia varten rakennettiin kaksi realistisen kokoista jäljennöstä VIIC-tyypin sukellusveneestä, jonka piirustukset saatiin Chicagon tiede- ja teollisuusmuseosta. Toinen tehtiin studion sisällä tapahtuvia kuvauksia varten ja toinen, kelluva versio, La Rochellessa tapahtuvia kuvauksia varten. Lisäksi rakennettiin kolme pienempää mallia. Yksi niistä oli kauko-ohjaimella ohjattava 12-metrinen versio, joka pystyi jopa sukeltamaan. Kahta muuta, 6- ja 3-metristä versiota, käytettiin vedenalaisissa kohtauksissa ja trikkikuvauksessa. Viisi metriä korkea keinutuslaite rakennettiin imitoimaan aaltojen vaikutusta. Eräässä vaiheessa kuvauksia sukellusvenejäljennös irtoutui keinutuslaitteessa ja iskeytyi maahan, mutta vakavammilta vahingoilta kuitenkin vältyttiin.
pienoiskuva|oikea|Elokuvan lavasteita [[Bavaria Film|Bavaria Studiolla, Münchenissä.]] Petersen pyrki alusta lähtien mahdollisimman tarkkaan todenmukaisuuteen. Sukellusveneen sisätilat kopioitiin pienintä yksityiskohtaa myöten. Kameramies Jost Vacanon täytyi työskennellä sukellusvenejäljennöksen sisällä ilman kamerakiskoja tai liikuteltavia seiniä. Suurin osa sukellusveneen sisälle sijoittuvista kohtauksista kuvattiin kannettavalla tarkoitusta varten tehdyllä Arriflex-kameralla. Vacanon täytyi suojautua kypärällä sekä vartalosuojuksilla välttyäkseen loukkaantumisilta. Steven Spielberg lainasi eräässä vaiheessa kuvauksia La Rochellessa käytettyä sukellusvenejäljennöstä käytettäväksi muutamassa kohtauksessa elokuvassa Kadonneen aarteen metsästäjät (1981). Petersenin kuvausryhmän saatua jäljennöksen takaisin sen runko kuitenkin katkesi ja sukellusvene upposi, minkä seurauksena kuvaukset keskeytyivät joksikin aikaa.
Idänturturikyyhky
pienoiskuva|Idänturturikyyhkyn muna. Idänturturikyyhky (Streptopelia orientalis), aiemmalta nimeltään isoturturikyyhky, on siperialainen kyyhkylaji, jota on satunnaisesti tavattu Suomessakin.
Sukellusvene U-96
Elokuvamusiikki
Elokuvamusiikin sävelsi Klaus Doldinger. Lisäksi elokuvassa kuullaan Rita Kettyn esittämä kappale ”J’attendrai”, joka oli myös elokuvan virallisessa ääniraidassa. Vuonna 1997 julkaistun ohjaajan version ääniraidasta se kuitenkin jätettiin pois. Lisäksi elokuvassa kuullaan useita muita musiikkikappaleita, joita ei ole erikseen merkitty elokuvan lopputeksteihin.
Idänturturikyyhky
Ulkonäkö ja koko
Idänturturikyyhky muistuttaa ulkonäöltään turturikyyhkyä, mutta on vähän isompi, hartiahöyhenten kuviointi on erilainen ja pyrstön kärki on harmaa. Pituus 33 cm, siipien kärkiväli 60 cm.
Sukellusvene U-96
Julkaisu ja versiot
Sukellusvene U-96 julkaistiin Saksassa 17. joulukuuta 1981, Yhdysvalloissa 10. helmikuuta 1982 ja Suomessa 2. huhtikuuta 1982. Elokuvasta on olemassa kolme toisistaan merkittävästi eroavaa versiota: alkuperäinen 149-minuuttinen teatteriversio (1981), televisiosarja (1985) ja ohjaajan versio (1997). Sukellusvene U-96 voitti useita palkintoehdokkuuksia, mukaan lukien kuusi Oscar-ehdokkuutta. Se oli menestynein Yhdysvalloissa levitetty ulkomainen elokuva ja avasi ohjaaja Petersenille ovet Hollywoodiin. Alkuperäinen teatteriversio julkaistiin ohjaajan version ohella Blu-ray:lle erikoisjulkaisussa syyskuussa 2011.
Idänturturikyyhky
Levinneisyys
Idänturturikyyhky pesii Siperiassa ja talvehtii Intiassa ja Etelä-Japanissa. Suomessa ja Länsi-Euroopassa sekä joskus Alaskassa tavatut yksilöt ovat muuttoharhailijoita.
Sukellusvene U-96
Julkaisu ja versiot
Vuonna 1985 julkaistiin noin viisi tuntia pitkä televisiosarja, joka seuraa tarkemmin merkittävimpien roolihahmojen tarinankehitystä. 308-minuuttinen versio julkaistiin Blu-raylle syyskuussa 2014.
Vuoden 1996 alussa alettiin valmistella Sukellusvene U-96:sta uudelleen leikattua ohjaajan versiota. Entisöintiprojektiin osallistuivat muun muassa Ortwin Freyermuth ja alkuperäisen version leikkaaja Hannes Nikel. Ohjaaja Petersen valvoi henkilökohtaisesti ohjaajan version leikkausta, jota varten oli käytössä yli kuusi tuntia alkuperäistä materiaalia. Erityistä huomiota kiinnitettiin elokuvan ääniraitaan, joka muutettiin digitaaliseen muotoon. Ohjaajan versio oli pituudeltaan 209 minuuttia ja se julkaistiin teattereissa 1997. Blu-raylle se julkaistiin lokakuussa 2010.
Arvioita ja kritiikki
Kansan Uutisten Harri-Ilmari Moilanen pitää teosta yhtenä kaikkien aikojen sotafilmeistä, kiitos autenttisuutensa sekä henkilökuvien kehittelyn ja toiminnallisuuden välisen raudanlujan jännitteen.
The New York Times -lehden elokuvakriitikko Janet Maslin kehui Petersenin ohjaustyötä ja erityisesti tämän tarkkuutta yksityiskohdissa, mikä välittyy katsojalle realistisena elokuvakokemuksena. Maslinin mukaan elokuvassa on selkeä sodanvastainen sanoma.
Lothar-Günther Buchheim, jonka sotamuistelmiin elokuva perustuu, ilmaisi 1981 julkaistussa kirjoituksessa suuren pettymyksensä ohjaaja Petersenin elokuvasovitukseen. Buchheim kritisoi erityisesti elokuvan epärealistisia piirteitä, mutta ilmaisi vaikuttuneensa sen teknisestä toteutuksesta.
Yhdysvaltalainen elokuvakriitikko Roger Ebert, joka katsoi 1997 julkaistun ohjaajan version, antoi elokuvalle 4/4 tähteä. Hän kutsui Petersenin ohjaustyötä osoitukseksi puhtaasta ammattitaidosta. Lisäksi hän antoi kiitoksensa kamerakuvien ja äänimaailman realistisuudesta. The Hollywood Reporterin arvostelun mukaan vuoden 1989 jälkeen, jolloin julkaistiin Arabian Lawrencen (1962) entisöity versio, yhtäkään elokuvaa ei ole yhtä menestyksekkäästi pidennetty ja paranneltu kuin Sukellusvene U-96:sta myöhemmin julkaistua ohjaajan versiota (1997).
Internet-sivusto Rotten Tomatoesin 46 kriitikosta 96 % antoi elokuvalle positiivisen arvosanan keskiarvolla 9/10. Lisäksi noin 46 000 sivuston käyttäjästä 96 % antoi elokuvalle positiivisen arvosanan keskiarvolla 4,1/5. Internet-sivusto Metacriticissä elokuvakriitikoiden arvosteluihin perustuva arvosana on 86/100 ja käyttäjien arvosteluihin perustuva arvosana 7,5/10.