cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Mott the Hoople
Alkuajat: 1969–1971
Kitaristi-laulaja Mick Ralphs, urkuri Verden Allen, basisti Pete Overend Watts ja rumpali Dale Griffin perustivat vuonna 1968 Silence-nimisen yhtyeen ja alkoivat esiintyä kotikaupungissaan Herefordissa. Seuraavan vuoden alussa Silencen solistiksi tuli Stan Tippens ja yhtye solmi levytyssopimuksen Island Recordsin kanssa. Yhtye matkusti Lontooseen levyttämään Guy Stevensin kanssa, ja Stevens ensitöikseen keksi yhtyeen uudeksi nimeksi Mott the Hoople, Willard Manusin samannimisen novellin mukaan. Kesällä solisti Tippens erotettiin ja korvattiin Ian Hunterilla. Tippens myöhemmin työskenteli yhtyeen kiertuemanagerina.
Yhtyeen esikoisalbumi Mott the Hoople ilmestyi vuoden 1969 lopulla. Albumi on yhdistelmä heavy metalia ja Blonde on Blonde -aikakauden Bob Dylania. Sillä on muun muassa cover Sonny Bonon kappaleesta ”Laugh at Me” ja instrumentaaliversio The Kinksin levytyksestä ”You Really Got Me”. Albumi keräsi huomiota, mutta ei myynyt hyvin.
Menuetti
pienoiskuva|Menuetti Menuetti on 1700-luvun barokin ajan muotitanssi. Se sai alkunsa hoveissa, mutta omaksuttiin myös osaksi kansankulttuuria. Menuetti jäi myös elämään taidemusiikin muotona, jota käytettiin esimerkiksi klassismin ajan sonaattien ja sinfonioiden osana.
Mott the Hoople
Nousu menestykseen: 1972–1974
David Bowie kannusti hajoamispisteessä olevaa yhtyettä jatkamaan. Ziggy Stardust -albumillaan suureen suosioon noussut Bowie myöntyi tuottamaan Mott the Hooplen seuraavan albumin ja tarjosi sille levytettäväksi kappalettaan ”Suffragette City”. Yhtye kuitenkin halusi mieluummin levyttää Bowien kirjoittaman kappaleen ”All the Young Dudes”, josta tuli yhtyeen läpimurtohitti ja glam rock -aikakauden hymni. ”All the Young Dudes” nousi kesällä 1972 Britannian listan kolmanneksi ja Yhdysvalloissakin 40 myydyimmän singlen joukkoon. Vuoden 1972 lopulla ilmestyi vielä Columbia Recordsin julkaisema All the Young Dudes -albumi, joka menestyi sekä Britanniassa että Yhdysvalloissa.
Menuetti
Menuetin alkuperä
Menuetti on ranskalaista alkuperää, ja se sai alkunsa 1600-luvun puolivälissä. Menuetti oli 1700-luvun alkupuolella suosituin tanssi monissa Euroopan hoveissa. Se on sävyltään kepeä 3/4-tahtilajin tanssi, joskin menuetin ollessa suosionsa huipulla, sitä saatettiin tanssia myös hitaammin ja arvokkaammin, varsinkin aamupäivällä ja riippuen kuninkaasta. Sana juontuu italian sanasta ”minuetto”, joka tarkoittaa pientä ja kaunista (taustalla on latinan sana ”minutus”). Joskus nuoteissa käytetään myös sanaa ”menuetto”. Italialaisten säveltäjien menuetit olivat joskus myös 3/8- tai 6/8-tahtilajeissa. Menuetteja on kirjoitettu myös molliin, vaikka useimmiten ne kulkevat duurissa.
Mott the Hoople
Nousu menestykseen: 1972–1974
Mott the Hooplen piti alun perin tulla Ruisrock -71 päätösyhtyeeksi, mutta tämä peruuntui. Yhtye esiintyi Helsingin Kulttuuritalossa ja Turun konserttitalossa toukokuussa 1972 ja erityisesti kappale Darkness darkness herätti ihastusta.
Menuetti
Menuetin alkuperä
Menuetti levisi hoveista myös osaksi kansankulttuuria, etenkin Pohjoismaissa.
Mott the Hoople
Nousu menestykseen: 1972–1974
thumb|upright|Mott the Hooplen solisti [[Ian Hunter vuonna 1973.]] Kosketinsoittaja Verden Allen erosi yhtyeestä ennen seuraavan albumin äänityksiä, koska koki Ian Hunterin suhtautuvan vastahakoisesti hänen kirjoittamien kappaleidensa levyttämiseen. Mott the Hooplen kuudes albumi Mott ilmestyi kesäkuussa 1973. Mott kasvatti yhtyeen suosiota: se nousi Britanniassa listan seitsemänneksi ja Yhdysvalloissa 35:nneksi ja sai myös hyviä arvosteluja. Myös Britannian kärkikymmenikköön nousseet singlet ”All the Way from Memphis” ja ”Roll Away the Stone” vankistivat Mott the Hooplen asemaa yhtenä glam rockin kärkiyhtyeistä.
Menuetti
Menuetin käyttö musiikissa
Barokin ajan muiden tanssien menettäessä suosionsa menuetti jäi elämään 1700-luvun taidemusiikin monien teosten osana. Barokin ajalla menuettia käytettiin esimerkiksi barokkisarjojen osina tai itsenäisinä sävellyksinä esimerkiksi cembalolle. Jean-Baptiste Lully alkoi käyttää menuettia oopperoissa. Klassismin ajan sinfonioihin ja kamarimusiikin teoksiin menuetti päätyi kolmanneksi, keventäväksi osuudeksi, joka laitettiin teokseen edeltämään finaalia. Johann Stamitz käytti ensimmäisenä menuettia säännöllisesti sinfonioissaan. Italialaisissa overtyyreissä menuetti oli sen sijaan usein viimeinen osa. Usein menuetin kanssa samaan osuuteen sijoitettiin täydennykseksi ”trio”-osio, jossa käytettiin kevyempää orkestraatiota kuin koko orkesterin voimalla soitetussa menuetti-osassa. Trio-osiota edeltävä kehitysvaihe oli kaksiosainen menuetti, jonka alkuosa toistettiin toisen osan jälkeen. Triot eivät nimestään huolimatta ole aina kolmelle soittimelle orkestroituja. Sinfoniassa menuetin korvasi romantiikan myötä scherzo, jonka on nähty alkaneen kehittyä Joseph Haydnin teoksissa. Schubertin viimeisissä teoksissa oli vielä toisinaan menuetteja, joskin ne poikkesivat jo totutusta. Esimerkiksi Schubertin 13. jousikvarteton menuettia pidetään poikkeuksellisen synkkänä, siinä missä menuetti tunnetaan kepeänä taidemusiikin muotona.
Mott the Hoople
Nousu menestykseen: 1972–1974
Mott the Hoople oli lopultakin noussut janoamaansa menestykseen, mutta yhtyeen vähittäinen hajoaminen oli jo alkanut. Kitaristi Mick Ralphs oli turhautunut kosketinsoittaja Verden Allenin lähdöstä sekä siitä, että Ralphsin tekemä kappale ”Can’t Get Enough” ei sopinut Ian Hunterin laulettavaksi. Ralphs erosi yhtyeestä vuoden 1973 lopulla ja perusti Paul Rodgersin kanssa Bad Company -yhtyeen. Ralphsin tilalle uudeksi kitaristiksi tuli aikaisemmin Spooky Tooth -yhtyeessä soittanut Luther Grosvenor, joka Mott the Hooplessa vaihtoi nimekseen Ariel Bender. Toinen uusi jäsen oli kosketinsoittaja Morgan Fisher. Mott the Hoople oli näihin aikoihin suosionsa huipulla, ja Amerikan-kiertueella sen lämmittelijäyhteyeitä olivat esimerkiksi Aerosmith, REO Speedwagon, Kansas ja Blue Öyster Cult. Marraskuussa 1973 käynnistyi Mott the Hooplen suurin ja menestyksekkäin Britannian-kiertue, jossa lämmittelijänä oli nouseva yhtye Queen.
Menuetti
Tunnettuja menuetteja
Tunnetuin menuetti on Christian Petzoldin G-duuriin säveltämä menuetti, joka tunnetaan Johann Sebastian Bachin vaimolleen laatimasta vihkosta (Clavier-Büchlein für Anna Magdalena Bach), jossa oli eri säveltäjien helpohkoja klaveerilla soitettavia kappaleita. Kyseinen menuetti esiintyy lähes kaikissa tunnetuissa pianonsoiton oppaissa, ja viime aikoina sitä on käytetty myös kännykän soittoäänenä. Perinteisesti se on merkitty harhaanjohtavasti J.S. Bachin säveltämäksi. Seuraavaksi huomattavin menuetti on kenties Wolfgang Amadeus Mozartin Jupiter-sinfonian menuetti. Siihenastisen klassisen sinfonian huipentumana pidetyssä teoksessa myös menuetti-osa sisältää kontrapunkti-tekniikkaa. Myös Mozartin Don Giovannissa käyttämä menuetti on tunnettu.
Mott the Hoople
Nousu menestykseen: 1972–1974
Ian Hunterin ehdotuksesta yhtyeen uudeksi kitaristiksi tuli vuoden 1974 lopulla Mick Ronson. Kuitenkin vain muutamaa kuukautta myöhemmin molemmat lähtivät yhtyeestä ja ryhtyivät työskentelemään kaksin. Hunter ja Ronson tekivät satunnaisesti yhteistyötä aina Ronsonin kuolemaan, vuoteen 1993, saakka.
Menuetti
Menuetti Suomessa
Suomessa menuetti lienee yleistyneen osaksi talonpoikien tanssikulttuuria ensiksi Ahvenanmaalla ja ruotsinkielisellä Pohjanmaalla. Menuetti levisi myös suomenkielisten keskuuteen etenkin länsi- ja etelä-Suomessa. 1800-luvun puoliväliin mennessä tanssi oli jo suurimmalta osin kadonnut kansanomaisista tilaisuuksista, mutta perinne elää yhä etenkin Kristiinankaupungissa ja Uudenkarlepyyssä.
Mott the Hoople
Mott ja British Lions: 1975–1980
Mott the Hooplen jäljelle jääneet jäsenet ottivat yhtyeeseen laulusolisti Nigel Benjaminin ja kitaristi Ray Majorin, ja samalla yhtyeen nimi lyhennettiin muotoon Mott. Yhtye julkaisi albumit Drive On (1975) ja Shouting & Pointing (1976), jotka jäivät vähälle huomiolle.
Uudeksi laulajaksi tuli John Fiddler ja nimeksi vaihdettiin British Lions.
Reunionit 2000-luvulla
thumb|right|Mott the Hoople reunion-konsertissa vuonna 2009. Vuonna 2009 solisti Ian Hunter ilmoitti yhtyeen tekevän kaksi reunion-konserttia Hammersmith Apollossa 2. ja 3. lokakuuta. Konsertit myytiin loppuun ja yhtyeelle lisättiin kaksi ylimääräistä keikkapäivää.
Marraskuussa 2013 yhtye soitti viisi konserttia Englannissa ja Skotlannissa. Kokoonpanoon kuuluivat alkuperäisjäsenet Ian Hunter, Verden Allen, Mick Ralphs ja Pete "Overend" Watts. Alkuperäisrumpali Dale Griffin jäi terveyssyistä sivuun, ja hänen tilallaan oli The Pretenders -yhtyeen Martin Chambers.
Mott the Hoople on tehnyt reunion-kiertueita jälleen vuosina 2018 ja 2019. Tuolloin mukana ovat olleet kitaristi Ariel Bender ja kosketinsoittaja Morgan Fisher. Vuonna 2019 yhtye kiersi Mott the Hoople ’74 -nimisenä Yhdysvaltoja 45 vuoden tauon jälkeen.
Merkitys
Stephen Thomas Erlewinen mukaan Mott the Hoople on rock and rollin historiassa yksi suurimmista toissijaisista yhtyeistä. Vaikka yhtye saavutti monia hittejä, se ei koskaan tehnyt lopullista läpimurtoa aivan valtavirtaan. Erlewinen mukaan Mott the Hooplen heavy metalia ja glam rockia yhdistellyt musiikki ja Bob Dylan -tyylinen ivallinen kyynisyys antoivat vaikutteita monelle punk-yhtyeelle, etenkin The Clashille. Etenkin vuonna 1971 ilmestynyttä albumia Brain Capers on pidetty punkin edelläkävijänä.
Tammikuun valiokunta
Tammikuun valiokunnaksi kutsutaan 20. tammikuuta vuonna 1862 toimintansa aloittanutta valtakunnallista kokousta, joka oli eräänlainen yksikamarinen tynkäeduskunta. Sen tehtävänä oli valmistella varsinaisten ”maapäivien” eli valtiopäivien kokoontumista. Valiokuntaan kuului kaksitoista jäsentä kustakin neljästä säädystä. Kussakin säädyssä oli toimitettu edustajien vaali, ja siksi kyseessä oli ainoa vaaleilla valittu edustajakokous Suomessa 1800-luvulla. Kyseessä oli 1800-luvun ainoa valtiollinen kokous, jossa ei kokoonnuttu säädyittäin. Valiokunta katkaisi Porvoon valtiopäivien päättymisestä jatkuneen valtioyön.
Tapahtumien taustaa
Senaatin tulisi:
Suuriruhtinaan ohjelma herätti toiveita kansan ja pienen sivistyneistön keskuudessa. Kannanotossa nähtiin mahdollisuus valtiopäivien koolle kutsumiseen. Rauhallisena pysyneessä Suomessa oli kuitenkin kuplivaa odotusta. Yliopiston rehtori Gabriel Rein oli kutsunut 20. syyskuuta 1855 suuriruhtinaan kruunajaisjuhlaan arvovaltaisen vierasjoukon. Läsnä ollut professori Frans Ludvig Schauman teki asian kuitenkin selväksi ruotsinkielisessä juhlapuheessaan, jossa hän suoraan esitti maapäivien koolle kutsumista. Puhe herätti sekä närkästystä että ihastusta. Maan korkeimmat virkamiehet olivat närkästyneitä ja heidän joukossaan oli itse suuriruhtinas. Liberaalit olivat kuitenkin innostuneita puheesta ja sen rohkeudesta.
Maan omat virkamiehet olivat uudistuksille torjuvampia kuin maassa olevat venäläiset virkamiehet. Näin senaatin finanssitoimituskunnan päällikkö Lars Gabriel von Haartman joutui uudistuksiin myönteisesti suhtautuneen kenraalikuvernööri Fredrik Vilhelm von Bergin kanssa vastakkain. Kiista päätyi von Haartmanin ilman omaa pyyntöä tapahtuneeseen eroon. Hänen tilalleen tuli Fabian Langenskiöld.
Ajatus valiokunnasta syntyy
Senaattori Fabian Langenskiöld oleskeli kevättalvella 1861 Pietarissa samaan aikaan kenraalikuvernööri von Bergin kanssa. Langenskiöld halusi puhua Suomen tilanteesta von Bergin kanssa ja toivoi tämän pyytävän suuriruhtinaan vastaanottoa. Kenraalikuvernööri kuitenkin kehotti häntä kääntymään ministerivaltiosihteeri Alexander Armfeltin puoleen.
Kun Aleksanteri II ei ollut innostunut kutsumaan koolle valtiopäiviä ajankohdan poliittisen tilanteen vuoksi, pettynyt Langenskiöld pyysi neuvotteluja sekä Armfeltin että muiden Pietarissa olleiden suomalaisten kanssa. Näiden neuvottelujen aikana hän ehdotti, että säätyjen sijaan kutsuttaisiin koolle erikoinen säätyvaliokunta, jossa olisi yhtä monta edustajaa kustakin neljästä säädystä. Tämän valiokunnan tehtävänä olisi selvittää ne tärkeimmät ja kiireellisemmät asiat, joita ei voitaisi valtakunnassa ratkaista ilman säätyjen myötävaikutusta. Näistä asioista valiokunta laatisi myös oman lausuntonsa, jonka perusteella hallitsija voisi ratkaista asiat kunnes säädyt kutsuttaisiin koolle. Jo aiemmin kenraalikuvernöörin kansliapäällikkö oli esittänyt melko samanlainen ajatuksen.
Reaktio ehdotukseen
Ajatus säätyvaliokunnan kokoontumisesta herätti pelkoa niin senaatissa kuin kansankin joukossa. Valiokunnalla pelättiin korvattavan itse valtiopäivät ja näin ollen sitä pidettiinkin perustuslakien vastaisena.
Valiokunnan koollekutsumisesta määrännyt niin sanottu huhtikuun manifesti allekirjoitettiin Pietarissa 10. huhtikuuta 1861 ja julkaistiin Suomessa 17. huhtikuuta. Tietyt, lähinnä liberaaleista sanomalehtimiehistä ja tilanomistajista muodostuneet piirit ryhtyivät välittömästi organisoimaan valiokuntaa vastaan suunnattua kansalaismielipiteen ilmausta saadakseen keisarin muuttamaan päätöstään. Tämän piirin johtoon asettui sittemmin ritarihuoneen ensimmäinen kreivi, Carl Magnus Creutz. Suunnitteilla oli kansalaiskokous tai -adressi. Suomen senaatti käsitteli valiokunta-asiaa 18. huhtikuuta, jolloin prokuraattori Carl Edvard Gadd ja senaattorit Cronstedt, Törnqvist, Federley, Furuhjelm ja Munck vaativat ilmoitettavaksi hallitsijlle menettelyn olevan perustuslainvastainen, mutta jäivät vähemmistöön.
Helsingissä järjestettiin 22. huhtikuuta 1861 valiokuntaa vatustanut mielenosoitus, jonka on sanottu olleen Suomen ensimmäinen poliittinen mielenosoitus. Mielenosoituksen järjestämisessä aktiivisimpana ryhmänä olivat ylioppilaat. Eräiden aiempien tapausten vuoksi pelättiin, että mielenosoitus saattaisi johtaa viranomaisten rangaistuksiin, jotka koskettaisivat koko yliopistoa. Siksi jotkut vanhemmat opiskelijat, kuten maisteri Wilhelm Lavonius ja tohtori J. E. Waaranen yrittivät vielä viime hetkellä ylipuhua ylioppilaat hajaantumaan. Carl Immanuel Qvist kuitenkin keskeytti Waarasen sanoen ”Haista paska!” ja kulkue lähti liikkeelle Esplanadin puistosta. Mielenosoittajat kiersivät osoittamassa suosiotaan valiokunta-ajatusta vastustaneiden senaattoreiden kotitalojen edessä Helsingissä. Mukana ollut K. E. F. Ignatius muisteli myöhemmin mukaan liittyneen tuhansia ihmisiä, mutta tämä luku saattaa olla liian suuri.
Mahdollisesti mielenosoituksen vaikutuksesta keisari Aleksanteri allekirjoitti 24. huhtikuuta ilmoituksen, jonka mukaan tammikuun valiokunta tulisi olemaan vain varsinaisia valtiopäiviä valmisteleva. Selitys julkaistiin Suomessa kolme päivää myöhemmin.
Helsingin mielenosoituksen keskeisenä iskusanana oli juuri ”perustuslaki”, vaikka juuri kukaan ei tuolloin tuntenutkaan paljon puhuttujen Suomen perustuslakien sisältöä, sillä niitä ei oltu julkaistu painettuina Suomen suuriruhtinaskunnassa. Niinpä professori Johan Philip Palmén julkaisi syksyllä 1861 kirjallisen esityksen Suomen perustuslaeista, joka meni kuin kuumille kiville.
Marraskuussa 1861 von Bergin tilalle Suomen kenraalikuvernööriksi tuli Platon Ivanovitš Rokassovski. Rokassovskin tehtäväksi tuli rauhoitella mielipiteitä Suomessa. Lopullinen rauhoitus valiokuntaa vastustaneille saatiin, kun Rokassovski toi Helsinkiin keisarin lupauksen valtiopäivien järjestämisestä.
Jäsenet
pienoiskuva|oikea|300px|Kaksitoista säätyjen 48 jäsenestä, keskellä edessä puheenjohtaja J. U. S. Gripenberg. Takarivissä vasemmalta: A. G. Tolmpo, T. T. Renvall, J. W. Snelman G:son, D. Lindh, C. M. Creutz ja H. Dufva. Eturivissä vasemmalta: A. Sjöstedt, A. Juselius, H. G. Boija, S. Gripenberg, A. L. Munsterhjelm, A. E. Arppe ja C. A. Öhrenberg. Valiokunnan puheenjohtajana toimi senaattori Johan Ulrik Sebastian Gripenberg.
Säätyjen valitsemat jäsenet olivat:
CivCity: Rome
CivCity: Rome on vuonna ilmestynyt kaupunginrakennuspeli. Pelissä on tarkoitus rakentaa antiikin roomalainen kaupunki. Pelin on kehittänyt Firefly Studios ja Firaxis Games.
Pelaaminen
Pelissä on mahdollisuus pelata yksittäisiä tehtäviä, tai nousta tarinallisemmin ohjatussa campaign-pelimuodossa pienen kylän insinööristä suurkaupungin johtajaksi.
Pelaajan tehtävä on rakentaa kaupunkia siten, että se voi laajeta. Ensimmäiseksi on valittava paikka kaupungin keskustalle. Tähän rakennukseen kaupunkiin muuttavat kokoontuvat odottamaan töitä. Alkuun pelissä on valittavissa vain yhdenlaisia asuinrakennuksia. Asuintalot päivittyvät sitä myötä kun niiden ympäristöön rakentaa muita rakennuksia täyttämään asukkaiden tarpeet. Alkuun tarvitaan muun muassa kaivo, leipomo, lihakauppa ja räätäli joka valmistaa tunikoita. Kun kotitalous on keskiluokkaistunut, se voi muuttaa insulaan, joka on rakennettu liiketilan päälle. Kun tarjolla on enemmän ylellisyyksiä, kuten kylpylä, orjakauppias ja hienompia toogia valmistava räätäli, insulasta asukkaat voivat muuttaa domukseen, joka taas voidaan päivittää ylelliseksi villaksi.
Tuotteita valmistavat liikkeet tarvitsevat raaka-aineita, joita tuotetaan maatiloilla. Lisäksi jotkin tuotteet tarvitsevat käsittelyä ennen kuin niistä voidaan valmistaa tuotteita: esimerkiksi vehnä voidaan varastoida sellaisenaan, mutta se täytyy ensin myllätä jotta siitä voidaan valmistaa leipää. Kaupunki tarvitsee myös raaka-aineita, kuten kiveä, puuta ja rautaa, joita voidaan joko tuottaa itse tai ostaa muiden tuotteiden ohella toisista kaupungeista. Ylimääräiset raaka-aineet varastoidaan ruoka-aittoihin ja varastoihin odottamaan käyttöä.
Pelin strategisuus perustuu siihen, että pelaajan täytyy suunnitella asuin- ja tuotantorakennusten sijainti siten, että asuinalueet kehittyvät. Työpaikkoja täytyy olla oikea määrä suhteessa asukasmäärään, ja myös talous on pidettävä tasapainossa. Pelaaja voi tarvittaessa pyytää senaatilta lainaa.
Tehtävästä riippuen pelaajan täytyy myös puolustaa kaupunkiaan. Tätä varten on rakennettava varuskunta, joka laajenee sitä mukaa kun kaupunki tuottaa aseita miekka- ja keihäspajoissa.
CivCity: Rome sisältää samankaltaisuuksia Firaxis Gamesin tunnetun Civilization-pelisarjan kanssa. Tuttuun tapaan pelaaja voi tutkimuksia tekemällä saada tehostuksia, esimerkiksi enemmän verovaroja, enemmän tuottoa jonkin tyypin rakennuksille tai mahdollistaa ihmeen, kuten Colosseumin rakentamisen. Toinen Civilization-sarjasta peritty ominaisuus on Civilopedia, joka yhdistää pelin sen historialliseen perustaan, ja jonka avulla voi perehtyä enemmän pelin teemaan, elämään roomalaisessa kaupungissa.
Tiitisen lista
Tiitisen lista on suojelupoliisin vuonna 1990 saama nimilista henkilöistä, joiden on epäilty olleen tietäen tai tietämättään yhteydessä Itä-Saksan turvallisuuspalveluun Stasiin. Listalla on 18 nimeä, ja se tulee julkiseksi vuonna 2050, mutta on ollut tutkijoiden käytössä vuodesta 2015. Listalla mainittuja henkilöitä kohtaan ei käynnistetty esitutkintaa eikä heitä epäillä rikoksista. Helsingin Sanomat on saanut listasta tietoja. Niiden mukaan lista antaa hieman suuntaa siitä, kenestä Itä-Saksan tiedustelupalvelu Stasi oli kiinnostunut, ei siitä, ketkä heille vakoilivat. Suojelupoliisin mukaan listalla on vain epämääräistä vihjetietoa.
Tiitisen lista sai julkisuudessa nimensä suojelupoliisin silloisen päällikön Seppo Tiitisen mukaan. Lista saatiin Länsi-Saksan turvallisuuspalvelu Bundesnachrichtendienstilta BND, ja se sisältää lyhyen johdanto-osan sekä luettelon 18 suomalaisesta henkilöstä. Asiakirja eroaa niin sanotusta Rosenholz-aineistosta, sillä Tiitisen listassa ei ole kyse vakoojiksi värvätyistä ihmisistä. Seppo Tiitinen ei sanojensa mukaan muista listan nimiä, jotka valtaosin olivat hänelle tuntemattomia. Tiitisen mukaan luettelossa oli ainakin tutkijoita ja yhteiskunnallisia asioita harrastavia henkilöitä. Helsingin Sanomien tietolähteen mukaan luettelossa oli kahdesta kolmeen silloista kansanedustajaa, muttei ministereitä tai muita kärkipoliitikkoja.
Asiakirjasta ei ilmene, ovatko luettelossa mainitut henkilöt olleet tietoisia Itä-Saksan edustajan todellisesta taustasta. Supo katsoo, ettei listan sisällöstä voi tehdä päätelmiä henkilöiden kanssakäymisen laadusta tai moitittavuudesta, mutta jos tiedot julkaistaisiin, ne olisivat omiaan loukkaamaan heidän yksityisyyttään. Tutkija Kimmo Elon mukaan pelkän nimilistan julkistaminen olisi julkisen keskustelun kannalta vahingollista, sillä se voisi johtaa tarpeettomaan leimaamiseen. Itä-Saksan nimilistoille saattoi päätyä vain siksi, että henkilöä pidettiin kiinnostavana.
Suojelupoliisin johtaja Antti Pelttari on kommentoinut, että listan julkaiseminen heikentäisi Suomen luotettavuutta kansainvälisten tiedusteluyhteistyökumppanien silmissä. Jos syntyisi käsitys, että Suomessa salaisen tiedustelutiedon luottamuksellisuus ei ole turvattua, johtaisi se siihen, että tiedustelu saa vähemmän tietoa, mikä taas johtaisi Suomen turvallisuuden heikkenemiseen. Pelttari on korostanut, että korkein hallinto-oikeus on kahdesti todennut perusteet sille, että lista pidetään salassa. Hänen mukaansa lista on saanut täysin kohtuuttoman merkityksen julkisessa keskustelussa.
Tiitisen listan historia
Stasin arkistot tuhottiin osittain Itä-Saksan romahtaessa vuonna 1989, mutta Yhdysvaltain keskustiedustelupalvelu onnistui hankkimaan Stasin ulkomaantiedustelupalvelun Hauptverwaltung Aufklärung, eli HVA:n arkistoista kriisitilannetta varten tehdyn kopion toisesta Itä-Euroopan maasta niin sanotussa Rosewood-operaatiossa.
Seppo Tiitisen mukaan suojelupoliisi sai listan Länsi-Saksan tiedustelupalvelun BND:n Helsingin aseman päälliköltä kevätkesällä 1990. BND:n Helsingin päällikkö epäili listan koostuneen ”entisen MfS-residentin kontakteista Helsingissä”. MfS tarkoittaa Stasia ja residenttipäällikköä. On oletettu, että Saksojen yhdistymisen jälkeen Itä-Saksan oli suostuttava tiedonluovutuksiin. Vuonna 1990 Suomen tasavallan presidentti Mauno Koivisto päätti suojelupoliisi silloisen päällikön Seppo Tiitisen esityksestä, ettei lista anna aihetta lisätutkimuksiin ja lista arkistoitiin suojelupoliisin kassakaappiin.
Oikeuskansleri Paavo Nikulan mukaan Tiitinen ei toiminut väärin jättäessään käynnistämättä esitutkintaa listan perusteella. Korkeimman hallinto-oikeuden mukaan suojelupoliisin päätös salata Tiitisen lista on Suomen lain mukainen. Myös Helsingin käräjäoikeus päätyi samaan lopputulokseen päätöksessään 25. huhtikuuta 2007.
Helsingin hallinto-oikeuden 24. kesäkuuta 2008 tekemän päätöksen mukaan suojelupoliisin on annettava lista sitä pyytäneelle toimittajalle. Nelosen uutisten toimittaja Susanna Reinbothin mielestä tilanne oli vuoden 2003 päätöksen jälkeen oleellisesti muuttunut. Poliisiylijohtaja Mikko Paatero toivoi, että suojelupoliisi valittaisi oikeuden päätöksestä, minkä suojelupoliisi tekikin Paateron lausunnon jälkeen ennen valitusajan umpeen kulumista 24. syyskuuta 2008. Toukokuussa 2010 Korkein hallinto-oikeus antoi päätöksen suojelupoliisin valitukseen. Suojelupoliisin päätös olla antamatta asiakirjasta tietoa pysytettiin ja hallinto-oikeuden päätös kumottiin. Korkeimman hallinto-oikeuden mukaan ei ollut ilmeistä, että tiedon antaminen asiakirjasta ei vaaranna valtion turvallisuutta.
Puolueettomat tutkijat ovat voineet saada tutustua aineistoon vuodesta 2015 alkaen. Tutkijoiden on sitouduttava olemaan julkaisematta listan nimiä. Historiantutkija Riku Keski-Rauskan mukaan listan on saanut kuulla vain historian emeritusprofessori Timo Soikkanen ulkoministeriön historiikin kirjoittamisen yhteydessä vuosina 1956–1981 mutta ei nähdä itse listaa. Listan sisältöön saa tutustua vain tekemällä lupahakemuksen. Ensimmäinen lupahakemus tehtiin tammikuussa 2018, mutta lupaa ei myönnetty.
Julkinen keskustelu
Lista nousi julkisuuteen ensimmäisen kerran lokakuussa 2002, jolloin Helsingin Sanomat kertoi Seppo Tiitisen esittäneen 18 nimeä koskeneen listan Mauno Koivistolle, joka päätti salata sen ja arkistoida aineiston ”Ei aiheuta toimenpiteitä” -huomiolla varustettuna.
Uudelleen lista nousi julkisuuteen Alpo Rusia ja hänen veljeään Jukka Rusia vastaan kohdistettujen vakoiluepäilyjen yhteydessä. Alpo Rusi vaati julki Tiitisen listaa oikeudenkäynnissä, jossa hän peräsi vahingonkorvauksia valtiolta Supon toimista häntä koskevien vakoiluepäilyjen tutkinnassa. Suojelupoliisin apulaispäällikkö Hannu Moilasen mukaan Rusi-tutkinta ei pohjautunut Tiitisen listaan
Suojelupoliisin toiminta Rusi-jutussa herätti arvostelua. Jukka Tarkka ihmetteli, miksi suojelupoliisi keskittyi vain Rusien tutkintaan ja jätti muut vuodot tutkimatta. Rusi itse yhdessä Olli Rehnin kanssa kirjoitti teoksen Kylmä tasavalta, jossa arvosteltiin Supoa ja kirjoittajat muun muassa epäilivät esitutkinnan hitauden johtuneen poliittisista vaikutteista ja estäneen Rusin eduskuntavaaliehdokkuuden. Kirjassa he ihmettelevät, miksei Tiitisen listaa tutkittu, ja esittävät, että listan esitutkinta olisi johtanut hallituksen kaatumiseen. Suojelupoliisi oli ilmoittanut vuoden 2003 alussa ulkoasiainvaliokunnan kyselyyn, että oli tarkistanut listan.
Kesällä ja alkusyksystä 2007 Tiitisen listan ja muun Stasi-aineiston julkistamisesta käytiin Suomessa laajalti julkista keskustelua. Painostuksesta huolimatta suojelupoliisi päätti pysyä aikaisemmassa kannassaan ja pitää aineiston salattuna. Suojelupoliisi perusteli salassapitoa sillä, ettei se halua vaarantaa yksityishenkilöiden oikeusturvaa ja että tiedot on saatu ulkomaiselta tiedustelupalvelulta vain ja ainoastaan suojelupoliisin sisäiseen käyttöön. Tiitisen listaa olivat halunneet syksyllä 2007 julki muun muassa presidentit Mauno Koivisto ja Martti Ahtisaari, Seppo Tiitinen ja eduskuntaryhmien puheenjohtajat. Vielä marraskuussa 2003 Koivisto ei ollut pitänyt listan julkistamista kannatettavana. Suojelupoliisin apulaispäällikkö Hannu Moilasen mukaan salauspäätös on lopullinen. Tiitisen sanojen mukaan ”Oikeusvaltiossa ei ihmisen mainetta niin vain pilata.”
Helsingin Sanomien mukaan listalla olevat nimet eivät esiinny Rosenholz-aineistossa, joten sen todistusarvo on vähäinen. Stasin upseerit työskentelivät Suomessa monenlaisten diplomaattisten peitevirkojen suojassa. Onkin todennäköistä, että moni Tiitisen listalle päätynyt piti poliittisia tai kulttuurisia suhteita täysin lailliseen tapaan johonkin DDR:n diplomaattiin. Mikäli joku Tiitisen listan henkilöistä olisi ryhtynyt vakoilemaan, hänet olisi merkitty Rosenholz-aineiston henkilökorttiin tai peräti operaatiokorttiin.
Listan henkilöitä on esitetty arvailuja. Kansanedustaja Petri Neittaanmäki siteerasi kirjallisessa kysymyksessään vuonna 2003 Espanjan Sanomien kesänumeroa 2003, jossa päätoimittaja Arto Ryynänen ilmoitti listan nähneen lähteen perusteella neljä nimeä listalta. Sisäministeri Kari Rajamäen vastauksen mukaan nimet eivät ole listalla. Esimerkiksi Erkki Tuomiojan nimen on usein väitetty olevan Tiitisen listalla, ja tilanteeseen kyllästyneenä Tuomioja ilmoitti lyövänsä asiasta 10 000 euron vedon.
Korkeimman hallinto-oikeuden ja suojelupoliisin mukaan listan julkistaminen saattaisi vaarantaa valtion turvallisuuden. Ilkka Kanerva ei uskonut listan sisältävän suuria yllätyksiä. Kanervan mielestä ”Tiitisen listan kohtalo pitää jättää oikeuden päätettäväksi, sillä poliitikot ovat jäävejä sitä päätöstä tekemään”. Tiitisen mukaan listalla ei ollut merkittävissä asemissa olevia henkilöitä.
Syyskuun alussa 2007 Tiitisen listan julkistamista kannatti Nelosen kyselyssä 167:stä kansanedustajasta 106. Kansanedustajista 27 vastusti julkistamista. Lähes joka viides ei halunnut ilmaista kantaansa asiaan. Vähiten listan julkistaminen sai kannatusta SDP:n kansanedustajien keskuudessa.
Oikeustoimittajat ry myönsi vuonna 2007 suojelupoliisille Sumuverho-palkinnon muun muassa Tiitisen listan salaamisesta.
24. lokakuuta 2010 Iltalehti uutisoi että Wikileaksillä on hallussaan kahdeksan asiakirjaa, joiden väitetään olevan Tiitisen listalta.
Syyskuussa 2018 Seppo Tiitinen sanoi Ilta-Sanomien haastattelussa, ettei enää muista yhtään nimeä Tiitisen listalta. Tiitinen sanoi kuitenkin muistavansa, että listalla olevat nimet olivat tavallisia suomalaisia. Hän kertoi ”kohtuullisella varmuudella”, että listalta ei löydy esimerkiksi Kalevi Sorsan tai Tarja Halosen nimeä. Vuonna 2023 Tiitinen kertoi, että listalla oli tutkijoita Tampereen yliopiston yhteiskuntatieteellisestä tiedekunnasta, ja Helsingin Sanomien haastattelema suojelupoliisin vastavakoilussa työskennellyt lähde kertoi, että listalla oli ”kahdesta kolmeen” silloista kansanedustajaa, mutta ei kärkipolitiikkoja tai ministereitä, ja mahdollisesti muutama virkamieskin.
Kesällä 2023 Tiitisen lista nousi jälleen julkiseen keskusteluun, kun kansanedustaja Atte Kaleva ja valtiovarainministeri Riikka Purra vaativat Twitterissä listan julkaisua, rinnastaen pyyntönsä Orpon hallituksen perussuomalaisten ministerien ympärille nousseisiin kohuihin. Suojelupoliisin johtaja Antti Pelttari kommentoi, että listaa ei olla julkaisemassa, koska tiedusteluyhteistyön periaatteisiin kuuluu, että saatuja tietoja ei julkaista ilman lupaa, ja julkaiseminen täten heikentäisi Suomen luotettavuutta kansainvälisten tiedusteluyhteistyökumppanien silmissä. ”Jos Suomessa ei voida luottaa siihen, että jonkin kumppanin luovuttama salainen tiedustelutieto pysyy salassa, niin silloin meidän ja sotilastiedustelun toimintaedellytykset heikkenevät välittömästi ja sillä voi olla dramaattisiakin vaikutuksia.” Jos kansainvälisesti syntyisi käsitys, että Suomessa salaisen tiedustelutiedon luottamuksellisuus ei ole turvattua, johtaisi se siihen, että tiedustelu saa vähemmän tietoa, mikä taas johtaisi Suomen turvallisuuden heikkenemiseen.
Toinen syy, miksi listaa ei julkaista, on Pelttarin mukaan listassa lueteltujen henkilöiden yksityisyyden suoja. ”On useampia henkilöitä, jotka eivät voisi uskoakseni kuvitellakaan, että heidän nimensä ovat siinä listassa.” Pelttari korosti, että korkein hallinto-oikeus on jo kahdesti todennut perusteet sille, että lista pidetään salassa. Hänen mukaansa lista on saanut julkisuudessa täysin kohtuuttoman merkityksen.
Turun yliopiston erikoistutkija Kimmo Elon mukaan salatun listan ympärille on helppoa rakentaa kertomusta, jonka mukaan kyse on piilotellusta tiedosta, josta halutaan tarkoituksella vaieta. Pelkän nimilistan julkistaminen olisi Elon mielestä vahingollista. Itä-Saksan nimilistoille saattoi päätyä vain siksi, että henkilöä pidettiin kiinnostavana. Jotta ihmisiä ei leimattaisi, luettelon nimet ja heidän päätymisensä listalle tulisi taustoittaa laajemmin.
Käsitteistöä
pienois|pysty=0.6|Ministerium für Staatssicherheitin eli Stasin tunnus. Itä-Saksan tiedustelupalvelun arkistoaineistosta ja sen osista käytetyt suomenkieliset nimitykset ovat vakiintumattomia ja osin ristiriitaisia.
Sisäministeriön tarkastuskertomuksen selitykset Stasi-termeille:
Rakkaus viiltää
Rakkaus viiltää on Kerkko Koskisen ensimmäinen sooloalbumi, joka julkaistiin 5. huhtikuuta 2002. Albumi sisältää kaksitoista Kerkko Koskisen säveltämää kappaletta, joihin sanoituksia ovat tehneet Anni Sinnemäki, Erpo Pakkala sekä Juhana Rossi.
Levyn yhtyeessä soittavat Koskisen lisäksi Pekka Gröhn (Hammond-urut), Eeva Koivusalo (basso), Miikka Paatelainen (kitara), Heikki Tikka (rummut) sekä Antti Lehtinen (lyömäsoittimet).
Rakkaus viiltää oli Suomen virallisella albumilistalla 12 viikkoa, korkeimmillaan sijalla 5.
TB Resuscitation
TB Resuscitation on saksalaisen Hardfloor-ryhmän ensimmäinen albumi. Sen julkaisi trance- ja teknomusiikkiin erikoistunut Harthouse-levymerkki vuonna 1993 ja se oli ensimmäinen Harthousen julkaisema albumi. Levy on julkaistu Euroopan lisäksi myös Yhdysvalloissa ja Japanissa.
Albumi kuuluu acid house -musiikin merkittävimpiin julkaisuihin ja sisältää useita underground-hittejä, kuten Lost in the Silver Box sekä Acperience 1, jotka on julkaistu myös The Best of Hardfloor -kokoelmalevyllä sekä maxi-singleinä.
Sekä levyn että useiden kappaleiden nimet viittaavat myös Hopealaatikoksi (silver box) kutsuttuun Roland TB-303 -syntetisaattoriin, jonka käytöstä Hardfloor on tunnettu.
Kappalelista
Albumin vinyyliversio on kahdella levyllä - kullakin levynpuolella on kaksi kappaletta paitsi D-puolella kolme.
Vantaanjoki
thumb|Vantaanjokea Helsingin [[Pihlajamäki|Pihlajamäen lähistöllä.]] Vantaanjoki on Vantaanjoen vesistön 101 kilometriä pitkä laskujoki eteläisessä Suomessa. Vantaanjoki alkaa Hausjärveltä Erkylänjärvestä ja laskee Suomenlahteen Helsingissä Vanhankaupunginlahdella. Valuma-alueen pinta-ala on 1 685 km² ja sen vaikutusalueella asuu noin 1,1 miljoonaa ihmistä.
Vantaanjoki virtaa Hausjärven, Riihimäen, Hyvinkään, Nurmijärven, Vantaan ja Helsingin alueilla. Pitkäkosken yläpuolelta Keravanjoen yhtymäkohtaan saakka se on Helsingin ja Vantaan rajana. Joen valuma-alue ulottuu myös Tuusulaan, Keravalle, Järvenpäähän, Mäntsälään, Sipooseen, Espooseen, Vihtiin ja Lopelle. Vantaanjoen ja sen sivuhaarojen varsille osuu suuri joukko pääkaupunkiseudun, keskisen Uudenmaan ja eteläisen Kanta-Hämeen kaupunkeja, taajamia ja kyliä.
Vantaanjoen vettä käytettiin pääkaupunkiseudun talousvetenä vuoteen 1982, kunnes Päijännetunneli otettiin käyttöön. Vettä käytetään edelleen juomavetenä Päijänne-tunnelin huoltotöiden yhteydessä joko kokonaan tai osittain.
Kosket
Vantaanjoen koskista suurimmat sijaitsevat joen alajuoksun varrella. Vantaan alueella ovat Seutulankoski (tunnetaan myös nimellä Katriinankoski) ja Vantaankoski, Vantaan ja Helsingin rajaa pitkin kulkevalla jokiosuudella Pitkäkoski, Niskalankoski ja Ruutinkoski. Helsingin alueella sijaitsevat Pikkukoski sekä aivan joen suulla oleva Vanhankaupunginkoski.
Joen yläjuoksun varrella sijaitsevat Nurmijärvellä Myllykoski ja Nukarinkoski, Hyvinkäällä Vanhanmyllynkoski, Vakkurinkoski, Koskipirtinvirta, Åvikinkoski ja Kittelänkosket sekä Riihimäellä Käräjäkoski.
Santeri Immonen
Santeri Immonen (s. 29. heinäkuuta 1972 Helsinki) on suomalainen jääkiekkoilija ja jääkiekkovalmentaja. Pelaajaurallaan hän pelasi puolustajana.
Vantaanjoki
Sivujoet
Vantaanjoen sivujoet ja -purot luetellaan seuraavassa alajuoksulta lukien.
Santeri Immonen
Immonen pelasi 1990-luvulla SM-liigassa Jokereissa, Kalpassa ja Ässissä. Immosen veli Waltteri Immonen on myös jääkiekkoilija.
Vantaanjoki
Longinoja
Longinoja on noin 6 kilometriä pitkä kaupunkipuro. Se laskee Vantaanjokeen koillisesta joen alajuoksulla ja virtaa pääosin Malmin ja Pukinmäen kaupunginosissa.
Santeri Immonen
Pelaajauransa jälkeen Immonen on toiminut valmentajana. Syksyllä 2014 hän aloitti Suomi-sarjassa pelaavan Forssan Palloseuran päävalmentajana.
Vantaanjoki
Keravanjoki
Keravanjoki on Vantaanjoen pisin sivujoki. Se yhtyy Vantaanjokeen pohjoisesta Helsingin ja Vantaan rajalla. Joki saa alkunsa Ridasjärvestä Hyvinkäällä ja virtaa Hyvinkään, Tuusulan, Järvenpään, Keravan, Sipoon ja Vantaan alueilla. Keravanjoen varteen jäävät Tuusulan Kellokosken taajama, Järvenpään ja Keravan kaupungit ja Vantaalla muun muassa Helsingin pitäjän kirkonkylä. Keravanjoen sivujokia ovat Rekolanoja ja Ohkolanjoki. Keravan Saviolta alkunsa saava Rekolanoja, yläjuoksulla myös Savionoja tai Korsonoja, virtaa Vantaan Korson ja Rekolan kautta etelään ja laskee Vantaanjokeen lähellä Hiekkaharjua.
Ohkolanjoki saa alkunsa Keravanjärvestä Hyvinkään ja Mäntsälän rajalla, virtaa Mäntsälän Ohkolan kylän kautta etelään ja laskee Keravanjokeen Järvenpään, Mäntsälän ja Sipoon rajalla.
Näsinoja–Tuomarinkylänoja
Näsinoja–Tuomarinkylänoja on kaupunkipuro, joka laskee Vantaanjokeen lännestä hiukan Keravanjoen suusta pohjoiseen ja virtaa Haltialan ja Tuomarinkylän alueilla.
Tuusulanjoki
Tuusulanjoki yhtyy Vantaanjokeen koillisesta Vantaalla ja saa alkunsa Tuusulanjärvestä. Tuusulanjärveen laskee Vuohikkaanojan kautta Rusutjärvi.
Luhtaanmäenjoki
Lepsämänjoki, alajuoksulla nimenä Luhtaanmäenjoki, yhtyy Vantaanjokeen lännestä Vantaan Keimolassa. Joki saa alkunsa Nurmijärven Röykästä ja virtaa ensin Nurmijärven Lepsämän kautta etelään ja sitten Vantaan Vestran kautta länteen. Joen latvahaarojen varrelle jäävät Nurmijärven Perttulan ja Nummenpään kylät. Lepsämänjoen suurimmat sivujoet ovat Ylisjoki eli Luhtajoki Nurmijärvellä, Lakistonjoki Espoossa sekä Vihdistä Nurmijärven puolelle laskevat Härkälänjoki ja Hangasjoki.
Ylisjoki eli Luhtajoki on Lepsämänjoen alajuoksun muodostavan Luhtaanmäenjoen suurin sivujoki. Se virtaa pohjoisesta Nurmijärven Rajamäen, Nurmijärven kirkonkylän ja Klaukkalan sivuitse ja yhtyy Luhtaanmäenjokeen pari kilometriä tämän suusta ylävirtaan. Luhtajoen valuma-alueen suurin järvi on Valkjärvi Klaukkalassa. Nurmijärven kirkonkylän luona joen laajentumana ollut Nurmijärvi on kuivattu ja jokiuoma johdettu järven sivuitse.
Etelästä Lepsämänjokeen yhtyy lähellä Nurmijärven ja Espoon rajaa vähäinen Lakistonjoki. Sen valuma-alueen suurimmat järvet ovat Velskolan Pitkäjärvi ja Saarijärvi Espoossa.
Lännestä Lepsämänjokeen yhtyy sen keskijuoksulla lähellä Vihdin rajaa Vihdin Salmijärvestä alkunsa saava Härkälänjoki. Vihdissä siihen laskevat Tuohilampi ja Otalampi ja Espoon ja Vihdin rajalla lähellä joen suuta Mylly-Majalampi.
Palojoki
Palojoki yhtyy Vantaanjokeen koillisesta Nurmijärven Palojoella. Joen latvoille jää Tuusulan Jokelan taajama.
Kytäjoki
Kytäjokeen laskee sen alajuoksulla etelästä Kytäjän kartanon itäpuolella Lopen Läyliäisten Keihäsjärvestä alkunsa saava Keihäsjoki. Lännestä Kytäjärveen laskee niin ikään Lopen Läyliäisistä Koirajoki.
Paalijoki
Paalijoki on Vantaanjokeen luoteesta laskeva pieni sivujoki Hyvinkäällä ja Riihimäellä. Sen lähdejärvi on Paalijärvi Riihimäellä.
Herajoki
Herajoki on Vantaanjokeen luoteesta laskeva pieni sivujoki Riihimäen Herajoen kylässä. Joen latvahaaran Epranojan varressa on luonnonsuojelualue.
Järvet
Vantaanjoet vesistön järvet sijaitsevat pääosin Vantaanjoen sivujokien valuma-alueilla. Vantaanjoen lähdejärvenä on Hausjärven Erkylänjärvi, jonka pohjoispuolella sijaitsee joelle nimensä antanut Hausjärven Vantaan kylä. Riihimäen Arolammen kylässä joen laajentumana on Arolammi. Vantaalla joen läheisyydessä on vesihuollon tarpeisiin padottu Silvolan tekojärvi, johon vesi kuitenkin tulee Päijänne-tunnelin kautta Vantaanjoen vesistön ulkopuolelta.
Historia
Vantaanjoki on ollut aikoinaan merkittävä kalajoki. Nykyisen käsityksen mukaan jokeen noussut lohikala on ollut meritaimen. Ensimmäinen asiakirjamaininta Vantaanjoesta on vuodelta 1351, kun kuningas Maunu Eerikinpoika myönsi Tallinnan lähellä sijaitsevalle Padisen luostarille kalastusoikeuden kruunun vesiin Helsingejoessa.
Vantaanjoen uomanvaihto
Vantaanjoki virtasi noin 2000 vuotta sitten mereen nykyistä Mätäjoen uomaa pitkin mm. Pitäjänmäen läpi ja laski Isoon Huopalahteen. Maankohoaminen ja kallionselänteen paljastuminen hiekkamaan alta sai aikaan sen, että joki alkoi kiertää selänteen sen itäpuolelta. Lopulta Vantaanjoki yhtyi Keravanjokeen Helsingin pitäjän kirkonkylän kohdalla.
Muuta
Suomalaisyhtye Teleks on kirjoittanut Vantaanjoesta kappaleen ”Hiljaa virtaa Vantaa”.
Reed
Reed voi viitata seuraaviin henkilöihin:
Solumuisti
Solumuisti (, cellular memory) on näennäistieteellinen teoria, jonka mukaan elinsiirrossa saatu elin voisi sisältää luovuttajan aivojen ulkopuolisia muistikuvia tai muunkaltaista tietoa. Yläkäsitteenä solumuistista voidaan pitää kehomuistia, joka kattaa kaikki aivojen muistiosion ulkopuolisen tiedon (muuallakin kuin soluissa oleva tieto). Ilmiölle ei ole tieteellistä näyttöä.
Hypoteesin mukaan elinsiirrossa saatu elin voisi muuttaa ihmisen muistikuvia ja persoonallisuutta samankaltaseksi kuin luovuttajan. Teorian kannattajat ovat esittäneet teorian tueksi yksittäistapauksia, kuten korkeanpaikankammosta kärsinyt nainen, joka ryhtyi elinsiirron jälkeen vuorikiipeilijäksi, jota luovuttajakin oli harrastanut. Toinen esimerkki on tyttö, joka alkoi nähdä painajaisia ja "näkyjä" kuolleen luovuttajansa murhaajasta.
Elokuva The Eye (2008) kertoo sokeasta viulistista joka saa näkönsä takaisin saatuaan toisen henkilön silmät. Hän alkaa nähdä paranormaaleja asioita ja entisen silmien omistajan näkemiä asioita.
Artur Pizarro
Artur Pizarro (s. 1968 Lissabon) on portugalilainen pianisti. Hän opiskeli vuosina 1974–1990 Sequeira Costan johdolla ja debytoi resitalistina 13-vuotiaana. Pian tämän jälkeen hän esiintyi myös ensimmäistä kertaa konserttopianistina Gulbenkian-orkesterin kanssa. Hän voitti muun muassa ensipalkinnon Vianna da Motta -kilpailussa vuonna 1987. Hän aloitti kansainvälisen uran ja asettui Kansasiin, Yhdysvaltoihin.
Vuosina 2003–2004 Pizarro esitti täyden Ludwig van Beethovenin pianosonaattien sarjan Lontoossa. Kamarimuusikkona hän on esiintynyt muun muassa pianotriossa viulisti Raphael Olegin ja sellisti Josephine Knightin kanssa. Hän on tehnyt yhteistyötä myös duossa Vita Panomariovaiten kanssa. Hän on levyttänyt muun muassa Harmonia Mundille ja Hyperion Recordsille.
Kandlan satama
Kandlan satama eli Deendayalin satama (UN/LOCODE: IN IXY ) on Intian Gujaratn osavaltion Kutchin piirikunnassa lähellä Gandhidhamin kaupunkia, Arabianmeren koillisosassa sijaitsevan Kurchinlahden koillisosassa toimiva suuri kauppasatama.
Luontaisesti syvä Kandlan sataman ensimmäinen laituri avattiin vuonna 1931-luvulla palvemaan Gurjatin osavaltion ja sen lähiseutujen kuljetustarpeita. Intian ja Pakistanin erottua toisistaan 1950-luvulla Karachin satama jäi Pakistanin puolelle. Siksi Kandlaa laajennettiin ja siitä tehtiin tuolloin Intian länsiosien pääsatama.
Kyetäkseen vastaamaan Intian merikuljetustarpeen kasvuun vuonna 2017 uutisoitiin Kandlan sataman pyrkimyksestä laajentaa rahtikapasiteettiaan vuositasolla 180 miljoonaan tonniin vuoteen 2020 mennessä.
Valtakunnallinen yrittäjäpalkinto
Valtakunnallinen yrittäjäpalkinto on neljälle yritykselle vuosittain myönnettävä julkinen tunnustus esimerkillisestä yrittäjyydestä. Palkittavat yritykset valitsee lautakunta, johon kuuluvat Suomen Yrittäjien, Suomalaisen Työn Liiton, Yksityisyrittäjäin Säätiön sekä Fennian edustajat. Palkintoa on jaettu vuodesta 1968 lähtien.
Palkinnolla halutaan korostaa oma-aloitteisten ja taloudellisten riskien ottamiseen uskaltautuvien yrittäjien merkitystä koko talouselämälle, ja nostaa yksityisen yrittäjyyden arvostusta yhteiskunnassamme. Palkintokriteereitä ovat tuotteiden tai palvelusten jatkuva kehitystyö ja uusiutuminen, kansainvälisessä kilpailussa menestyminen sekä yritystoiminnan jatkuvuus onnistuneiden sukupolvenvaihdosten kautta. Valinnoissa kiinnitetään erityistä huomiota yrityksen tuottavuuteen, tuotekehitykseen ja toimintaidean omaperäisyyteen.
Revolution
Revolution voi tarkoittaa useita eri asioita:
Luettelo kansoista
Tämä on luettelo kansoista. Luettelo on epätäydellinen.
Uralilaiset kansat
Itämerensuomalaiset kansat
inkerikot | karjalaiset (lyydiläiset) | liiviläiset | suomalaiset (inkeriläiset, kveenit, länsipohjalaiset, metsäsuomalaiset) | vatjalaiset | vepsäläiset | virolaiset (võrolaiset, setukaiset)
Saamelaiset:
Länsisaamelaiset: eteläsaamelaiset | luulajansaamelaiset | piitimensaamelaiset | pohjoissaamelaiset | uumajansaamelaiset
Sãotoménpöllönen
Sãotoménpöllönen (Otus hartlaubi) on afrikkalainen pöllölaji. Sen tieteellinen nimi on annettu saksalaisen eläintieteilijä Gustav Hartlaubin kunniaksi.
Luettelo kansoista
Uralilaiset kansat
Itäsaamelaiset: akkalansaamelaiset | inarinsaamelaiset | keminsaamelaiset † | kiltinänsaamelaiset | koltansaamelaiset | turjansaamelaiset
Sãotoménpöllönen
Koko ja ulkonäkö
Tästä pienestä pöllösestä on hyvin vähän tietoa.
Luettelo kansoista
Uralilaiset kansat
Volgansuomalaiset kansat
Sãotoménpöllönen
Esiintyminen
Sãotoménpöllönen on kotoperäinen São Tomé ja Príncipen saarivaltiossa Afrikan länsireunalla. Niitä elää saarilla mahdollisesti joitakin satoja yksilöitä ja lajin kanta on vaarantunut. Vaarantumisen syinä ovat ihmisen aiheuttamat toimet, kuten rakentaminen ja metsien laajamittaiset hakkuut kahvi- ja kaakaoviljelmien istuttamiseksi.
Pauline Einstein
200px|thumb|Pauline Einstein Pauline Einstein (8. helmikuuta 1858 – 20. helmikuuta 1920) oli Albert Einsteinin äiti.
Luettelo kansoista
Uralilaiset kansat
marit | merjalaiset † | meštšeralaiset † | mordvalaiset | muromalaiset †
Pauline Einstein
Elämä
Pauline Einstein (o.s. Koch) syntyi vuonna 1858 Cannstattissa Saksassa. Pauline oli juutalainen, ja hänellä oli isosisko Fanny sekä kaksi isoveljeä Jacob ja Caesar. Hänen isänsä Julius Derzbacher muutti sukunimen Kochiksi vuonna 1842 ja meni naimisiin Jette Bernheimerin kanssa vuonna 1847. Paulinen isä muutti Jebernhausenista Cannstattiin ja harjoitti siellä viljakauppaa veljensä kanssa. Kauppa oli menestys ja he kohosivat jopa "Württembergin kuninkaallisiksi hovihankkijoiksi."
18-vuotias Pauline meni naimisiin Hermann Einsteinin kanssa, joka asui Ulmissa ja oli töissä serkkujensa yrityksessä. Pauline synnytti Ulmissa vuonna 1879 Albert Einsteinin ja Berliinissä vuonna 1881 Maja Einsteinin.
Luettelo kansoista
Uralilaiset kansat
Permiläiset kansat
Sãotoménpöllönen
Elinympäristö
Sãotoménpöllönen elinympäristöä ovat luonnontilaiset metsät 1 500 metrin korkeuteen saakka.
Luettelo kansoista
Uralilaiset kansat
komit (komipermjakit) | udmurtit (besermanit)
Pauline Einstein
Elämä
Pauline oli hiljainen ja hyvin koulutettu. Hän tunsi intohimoa taidetta kohtaan ja soitti itse pianoa. Pojalleen hän piti välillä viulutunteja ja he soittivat yhdessä hyvin usein.
Luettelo kansoista
Uralilaiset kansat
Ugrilaiset kansat
Unkarilaiset unkarilaiset
Samojedit:
Pohjoissamojedit: enetsit | juratsit † | nenetsit | nganasanit
Eteläsamojedit: kamassit † | matorit † | selkupit
Pauline Einstein
Elämä
Vuonna 1910 Pauline muutti yhdessä siskonsa kanssa Berliiniin ja alkoi harjoittaa taloudenhoitajan ammattia. Ensimmäisen maailmansodan aikana Paulinen todettiin sairastavan syöpää. Paulinen käydessä vierailulla hänen tyttärensä luona vuonna 1918 hänet jouduttiin viemään hoitoon. Albert Einstein otti äitinsä kotiinsa Berliiniin ja hoiti häntä siellä. Muutaman kuukauden kuluttua Pauline kuoli.
Sãotoménpöllönen
Ravinto
Laji käyttää ravintonaan hyönteisiä ja mahdollisesti pieniä liskoja.
Korruptio Japanissa
Korruptio Japanissa kertoo korruptiosta Japanissa. Japani oli Transparency Internationalin korruptioindeksissä vuonna 2009 Britannian kanssa jaetulla sijalla 17. ja vuonna 2008 jaetulla sijalla 17 Irlannin kanssa. arvioiduista 180 maasta.
Vaalirahoitus
Japanissa poliitikkojen keräämät laittomat vaalituet ja virheelliset kirjaukset ovat aiheuttaneet useita skandaaleja. Lehdistön aktiivisuus on ollut ratkaisevaa väärinkäytösten havaitsemisessa.
Granatnik wz.36
Granatnik wz.36 (tunnetaan myös pidemmällä nimellä Granatnik 46 mm wz.36) oli puolalainen 46 millimetrin kaliiberin kranaatinheitin, joka suunniteltiin alun perin vuonna 1920 nimellä Granatnik 46 mm wz.30. Kranaatiheittimen rakenteeseen tehtiin myöhemmin muutoksia ja sen varsinainen valmistaminen alkoi Granatnik wz.36 -nimellä vuonna 1936.