cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Johan Bilmark
Elämäkerta
Bilmarkin vanhemmat olivat teologian lehtori Johan Bilmark ja Anna Maria Bierchenius. Hän valmistui ylioppilaaksi 1746 ja kirjoittautui Turun Akatemian opiskelijaksi samana vuonna. Hänet nimitettiin Akatemian käytännöllisen filosofian ja historian professoriksi vuonna 1763. Hän käsitteli julkaisuissaan siveys- ja lainopillisia aiheita sekä Ruotsin, Suomen ja Venäjän historiaa. Bilmarkin johdolla valmistui kaikkiaan 232 väitöskirjaa, ja hän oli tällä mittapuulla Turun akatemian toimeliain. Hänen tuotantonsa oli kuitenkin hajautunut monelle taholle ja oli usein keskeneräistä, joskin tieteellisen tarkkaa.
Bilmark toimi Ruotsalaisen osakunnan inspehtorina vuosina 1764–1798.
Bilmark avioitui Turussa 12. maaliskuuta 1776 neiti Ulrica Helena Hastferin (tai Mastfer) kanssa Turun ruotsalaisesta seurakunnasta. Vaimo ja vastasyntynyt tyttölapsi kuolivat lapsivuoteeseen 16. marraskuuta 1776.
Vimeo
Vimeo on Internetissä toimiva englanninkielinen videopalvelu. Se perustettiin marraskuussa 2004, mutta kenen tahansa käytettävissä olevana julkisena palveluna Vimeo avattiin 16. helmikuuta 2005. Sivusto tukee mm. videoiden näyttämistä muilla verkkosivuilla sekä pitkäaikaista videovarastointia. Videoiden katsominen ja käyttäjäksi rekisteröityminen on ilmaista. Rekisteröityneet käyttäjät voivat lisätä sivustolle omia videoitaan, kirjoittaa videoiden yhteyteen kommentteja sekä liittää profiiliinsa käyttäjäkuvan.
Nimi Vimeo on Jakob Lodwickin keksimä. Se on anagrammi englannin kielen sanasta movie (suom. elokuva) ja muistuttaa myös sanaa video.
Suosio
Vimeo on saavuttanut suosiota tiedonsiirtonopeutensa, resoluutionsa ja HD-videoiden tukemisen ansiosta. Käyttäjä- ja videomäärät ovat kasvussa, vaikka sivusto on kummallakin kriteerillä mitaten mm. YouTubea jäljessä. Vimeon kasvu kiihtyi, kun Stage6-portaali, joka Vimeon tavoin mahdollisti korkealaatuisten videoiden jakamisen, lopetti toimintansa 29. helmikuuta 2008.
Keväällä 2008 Vimeon keskustelupalstalle kirjoitettiin, että sivustolla oli tuolloin noin 520 000 videota. Heinäkuussa 2009 Vimeolla oli hieman yli 1 760 000 rekisteröitynyttä käyttäjää ja palveluun lisättiin keskimäärin noin 11 400 uutta videota päivittäin.
Julkaisupolitiikka
Vimeon sääntöjen mukaan käyttäjät saavat lisätä sivustolle vain sellaista materiaalia, johon heillä itsellään on tekijänoikeudet. Muita ehtoja ovat, että video ei saa olla mainos eikä se saa sisältää pornografiaa. Kukin käyttäjä saa lisätä joka viikko 500 megatavun verran uusia tiedostoja, mutta yksittäisen videon ajallista kestoa ei ole rajoitettu. 21. heinäkuuta 2008 Vimeo ilmoitti, että pelivideoita ei sivustolla enää sallita, etenkin niiden suuren tilantarpeen vuoksi. Vimeon johto katsoi myös, että pelivideoiden säilyttäminen olisi kyseenalainen teko tietokonepelien tekijöitä kohtaan.
Vimeo Plus
Vuonna 2008 Vimeosta avattiin ilmaisen perusversion oheen maksullinen, useilla lisäominaisuuksilla varustettu versio Vimeo Plus. Maksullinen palvelu tarjoaa mm. enemmän tallennustilaa käyttäjän videoille, rajaamattoman määrän virtuaalisia videoalbumeja sekä mahdollisuuden selata Vimeota ilman mainoksia. Lisäksi Vimeo Plus -asiakkaiden lisäämät videot ovat jatkuvasti tallennettavissa alkuperäisessä formaatissaan. Vimeon ylläpidon mukaan tämänkaltaiselle vaihtoehdolle oli jo pitkään ollut kysyntää.
Nicolás Burdisso
Nicolás Andrés Burdisso (s. 12. huhtikuuta 1981 Altos de Chipión, Argentiina) on argentiinalainen jalkapalloilija, joka edusti pitkään italialaisia Serie A -joukkueita, muun muassa Internazionalea ja AS Romaa. 183 senttimetriä pitkän Burdisson pelipaikka oli keskuspuolustaja. Hänellä on myös Italian kansalaisuus. Burdisson lempinimi on Patroncito eli isäntä.
Burdisson ammattilaisura alkoi vuonna 1999 Boca Juniorsissa, josta hän siirtyi Internazionaleen 3,5 miljoonan euron siirtosummalla vuonna 2004. Hän allekirjoitti milanolaisseuran kanssa neljävuotisen sopimuksen. Bocan riveissä Burdisso ehti voittaa kahdesti Argentiinan mestaruuden, kolme kertaa Copa Libertadoresin ja kaksi kertaa Intercontinental Cupin. Interissä ura ei alkanut järin lupaavasti, sillä häneltä jäi väliin kausi 2004–2005 lähes kokonaisuudessaan, kun hän matkusti kotimaahansa tapaamaan leukemiaan sairastunutta tytärtään. Peliaika on tuon kauden jälkeenkin jäänyt varsin vähille. Saavutusluettelo on kuitenkin kasvanut joukkueen menestyessä, Burdisso on ollut juhlimassa Italian mestaruutta, kahta Italian Cupin voittoa ja Italian Supercupin voittoa. Kauden 2006–2007 alla hän teki vuoteen 2009 asti ulottuvan jatkosopimuksen. Syksyllä 2006 hän joutui vaihtamaan pelinumeronsa numerosta 3 numeroon 16, koska Inter jäädytti hänen vanhan numeronsa sillä aikaisemmin pelanneen, hiljattain menehtyneen Giacinto Facchettin muistoksi. Kaudella 2009–2010 hän pelasi lainalla AS Romassa ja vuonna 2010 hän siirtyi kokonaan AS Romaan.
Aléxandros Margarítis
thumb|250px|Aléxandros Margarítis, 2011. Aléxandros Margarítis (, s. 20. syyskuuta 1984 Bonn, Saksa) on kreikkalais-saksalainen kilpa-autoilija. Hän kilpailee Kreikan lipun alla ja hänen vanhempansa ovat kreikkalaisia, mutta Margarítis on asunut koko ikänsä Saksassa. Hänellä on myös Saksan kansalaisuus. Margarítis kertoo käyvänsä aina kesällä Kreikassa lomailemassa.
DTM
Margarítiksen suurimmat saavutukset ovat toistaiseksi DTM-sarjasta, jossa hän ajoi vuodet 2005–2007. Kaudella 2006 Margritis ajoi kokeneen Jean Alesin kanssa Persson Motorsport -tallissa. Yhteistyö toimi hyvin, ja he toivat tallille tasaisesti pisteitä ja talli oli lopulta sarjassa viides.
Kaudella 2007 Margarítis jatkoi Persson Motorsport -tallissa, ollen lopulta sarjassa vuoden vanhalla autolla kymmenes 16 pisteellään. Hänen edelleen kuitenkin ehtivät tallin kaksi muuta kuljettajaa Paul di Resta kaksi vuotta vanhalla autolla (sarjan viides, 32 pistettä) ja vuoden 2006 Mercedestä kuljettanut Gary Paffett (sarjan yhdeksäs 20,5 pistettä).
Vuoden 2008 alussa Margarítis ilmoitti jättävänsä DTM-sarjan ja etsivänsä uusia haasteita uralleen.
Manabu Horii
Manabu Horii (s. 19. helmikuuta 1972 Muroran) on japanilainen pikaluistelun olympia- ja MM-mitalisti, jonka uran huippuvuodet olivat 1990-luvulla. Hän oli erikoistunut sprinttimatkoille.
Horii saavutti olympiapronssia 500 metrin kilpailussa Lillehammerissa 1994. Vuonna 1995 hän sijoittui sprinttereiden MM-kilpailuissa kahdeksanneksi ja vuonna 1996 hän saavutti pronssia. Vuoden 1996 matkakohtaisissa MM-kilpailuissa hän oli 1 000 metrillä viides ja 500 metrillä kuudes.
Maailmancupin yhteispisteissä Horii oli paras 500 metrillä kaudella 1995–1996 ja 1 000 metrillä kaudella 1996–1997. Hän paransi 1 000 metrin maailmanennätystä kahdesti: 1. maaliskuuta 1996 hän teki ajan 1.11,67 ja 22. marraskuuta 1997 ajan 1.10,63, molemmat Calgaryssä. Hän teki sprinttipisteiden maailmanennätyksen 143,425 Calgaryssä 1.–3. maaliskuuta 1996.
Turo Kuningas
Turo Kuningas (s. 1974 ) on suomalainen Tampereella asuva kirjailija.
Pyriminobaakki-metyyli
Pyriminobaakki-metyyli (C17H19N3O6) on pyrimidiinijohdannaisiin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää rikkaruohomyrkkynä riisiviljelmillä.
Ominaisuudet, käyttö ja valmistus
Pyriminobaakki-metyyli on huoneenlämpötilassa väritöntä kiteistä ainetta. Yhdiste on käytännöllisesti katsoen liukenematonta veteen tai heksaaniin. Metanoliin, asetoniin tai etyyliasetaattiin yhdiste sen sijaan liukenee hyvin. Pyriminobaakki-metyylin herbisidinen teho perustuu siihen, että se on kasvien asetolaktaattisyntaasientsyymin inhibiittori ja tällöin kasvien tarvitsemien aminohappojen biosynteesi estyy. Yhdiste imeytyy lehtien kautta ja vaikuttaa muun muassa kananhirsseihin (Echinochloa). Nisäkkäille pyriminobaakki-metyyli ei ole myrkyllistä ja WHO luokittelee sen epätodennäköisesti haitalliseksi.
Pyriminobaakki-metyyliä voidaan valmistaa 2-hydroksi-6-metoksi-iminoetyylibentsoehapon ja 2-kloori-4,6-dimetoksipyrimidiinin välisellä reaktiolla. Ainetta käytetään rikkaruohomyrkkynä erityisesti riisiviljelmillä. Sitä käytetään tyypillisesti emulsiona tai rakeina.
Marko Kauppinen
Marko Ilari Kauppinen (s. 23. maaliskuuta 1979 Mikkeli) on suomalainen entinen jääkiekkopuolustaja, joka toimi maaliskuuhun 2021 saakka Mikkelin Jukureiden SM-liigajoukkueen päävalmentajana. Hän pelasi omalla pelaajaurallaan SM-liigassa yhteensä 880 runkosarjaottelua tehopistein 91+212=303 ja keräten 687 jäähyminuuttia sekä 121 playoff-ottelua tehopistein 15+34=49 ja keräten 115 jäähyminuuttia. Kaudella 2006–2007 Kauppinen teki SM-liigan pudotuspelien puolustajien yhden kauden piste-ennätyksen tehoilla 5+12=17. Pelaajauransa viimeisellä kaudellaan 2016–2017 Kauppinen toimi Jukureiden kapteenina joukkueen seurahistorian ensimmäisellä SM-liigakaudella. Hän pelasi urallaan myös kolmena kautena Ruotsissa.
Pelityyli
Elite Prospects -sivuston Matias Strozyk kuvaili Kauppista vuonna 2010 nopeasti luistelevaksi kiekolliseksi puolustajaksi, joka ei ole kuitenkaan kovin fyysinen, isokokoinen eikä vahva pelaaja.
Seuraura
6-vuotiaana jääkiekkoilun aloittanut Kauppinen on Mikkelin Jukureiden kasvatti. Hän pelasi kasvattajaseurassaan ensimmäiset miesten pelinsä jo 16-vuotinaana kaudella 1995–1996 II-divisioonassa, jonka jälkeen hän siirtyi JYPiin. Kauppinen pelasi siellä kauden 1996–1997 vielä A- ja B-nuorissa. Hän voitti A-nuorten Suomenmestaruuden keväällä 1997. Philadelphia Flyers varasi Kauppisen 214. pelaajana NHL:n varaustilaisuudessa 1997. Kaudet 1997–1998 ja 1998–1999 hän pelasi suurimmaksi osaksi JYPin SM-liigajoukkueessa. Kauppinen oli JYP-vuosinaan varsin lupaava puolustaja.
Kauppinen jäi vapaaksi agentiksi kahden hienon Tapparassa vietetyn kauden jälkeen. Kesäkuussa 2007 hän teki kaksivuotisen sopimuksen aiemman seuransa Jokereiden kanssa ja korvasi NHL:ään lähteneen Sami Lepistön. Hän pelasi Jokereissa ensin numerolla 26, mutta se vaihtui 10:een kun Mika Strömberg palasi Jokereihin. Toukokuussa 2009 Kauppinen teki kolmivuotisen jatkosopimuksen Jokereiden kanssa. Hän kuitenkin jätti joukkueen jo toisella sopimuskaudellaan 2010–2011 ja siirtyi siirtorajan kynnyksellä tammikuussa 2011 Kalevan Palloon kevääseen 2012 ulottuvalla sopimuksella. Kaudella 2011–2012 Kauppinen oli tehoilla 4+21=25 joukkueen tehokkain puolustaja. Marraskuussa 2011 hän teki KalPan kanssa kaksivuotisen jatkosopimuksen.
Kaudella 2012–2013 Kauppinen nousi KalPan varakapteeniksi ja jakoi tehoilla 9+16=25 SM-liigan puolustajien pistepörssin yhdeksännen sijan HIFK:n Ville Varakkaan ja Kyle Klubertanzin kanssa. Kesken kauden 2013–2014, siirtotakarajalla helmikuussa 2014 hän palasi loppukaudeksi Tapparaan. Kauppinen voitti kauden päätteeksi SM-hopeaa. Kauden 2014–2015 kynnyksellä hän siirtyi vuoden mittaisella sopimuksella SHL-joukkue MODO Hockeyn riveihin. Marraskuussa 2014 Kauppinen kuitenkin jätti joukkueen perhesyihin vedoten. Muutamaa päivää myöhemmin hän palasi loppukauden kattavalla ja loppuvuoden try-outin sisältäneellä sopimuksella ensimmäiseen SM-liigaseuraansa JYPiin. Kauppisen koejakso toi joulukuussa jatkosopimuksen. Hän voitti kauden päätteeksi SM-pronssia.
Kaudeksi 2015–2016 Kauppinen palasi vuoden mittaisella sopimuksella kasvattajaseuransa Mikkelin Jukurien riveihin pelaamaan Mestistä. Hänet nimettiin joukkueen kapteeniksi. Syyskuussa 2015 Kauppisen tiedotettiin jatkavan Jukureissa myös kaudella 2016–2017 pian sen jälkeen, kun seuralle myönnettiin paikka SM-liigaan. Kaudella 2015–2016 Kauppinen jakoi Mestiksen puolustajien syöttöpörssin voiton joukkuetoverinsa Teemu Suhosen kanssa ja sijoittui puolustajien pistepörssissä toiseksi hänen jälkeensä. Kauppinen voitti kauden päätteeksi Mestiksen-mestaruuden. Hänet valittiin sarjan ensimmäiseen tähdistökentälliseen.
Maajoukkueura
Kauppinen edusti Suomea alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuosina 1998 ja 1999. Vuonna 1998 tuli maailmanmestaruus. Kauppinen pelasi myös alle 18-vuotiaiden EM-kilpailuissa vuonna 1997, joista hän voitti kultaa ja koko kisojen pistepörssin tehoilla 5+4=9 pelipaikastaan huolimatta. Kauppisen pistesaldo on turnauksen historian matalin pistepörssin voittoon riittänyt saldo.
A-maajoukkueessa Kauppinen pelasi 14 ottelua tehopistein 1+6=7 lähinnä Euro Hockey Tour -tasolla. Hän pelasi myös 36 nuorten ja 12 poikien maaottelua.
Toleranssi
Toleranssi voi tarkoittaa:
Chris DeSousa
Christopher DeSousa (s. 19. lokakuuta 1990 Mississauga, Ontario, Kanada) on kanadalainen jääkiekkoilija, joka pelaa Saksan DEL-liigajoukkue EHC Münchenissä. Hän on pelipaikaltaan keskushyökkääjä, mutta DeSousa osaa pelata myös laidassa.
Saguenay (Quebec)
Kaupunki muodostettiin 18. helmikuuta 2002 liittämällä yhteen Chicoutimin, Jonquièren, La Baien ja Laterrièren kaupungit sekä Lac-Kénogamin ja Shipshaw’n kunnat ja osa Tremblayn kunnasta.
Chris DeSousa
Seuraura
DeSousa pelasi kaudella 2005–2006 GTMMHL-juniorisarjaa Toronto Jr. Canadiensin joukkueessa, kunnes Mississauga IceDogs varasi hänet 63. pelaajana OHL:n varaustilaisuudessa 2006. DeSousa pelasi kauden 2006–2007 vielä suurimmaksi osaksi OPJHL-junioriliigaa Brampton Capitalsissa ja hän sai IceDogsissa tililleen kymmenen runkosarjaottelua. Kaudeksi 2007–2008 seura myytiin St. Catharinesiin ja se muutti nimensä Niagara IceDogsiksi. DeSousan varsinainen OHL:n tulokaskausi toi 64 runkosarjaottelussa tehot 23+13=36 ja kymmenessä playoff-ottelussa tehot 3+1=4. Kaudella 2008–2009 hän oli IceDogsin paras maalintekijä ja kolmanneksi paras pistemies tehoilla 33+18=51.
Kesken kauden 2009–2010, tammikuussa 2010 Niagara IceDogs kauppasi DeSousan ja puolustaja Alex Pietrangelon ensin Barrie Coltsiin, josta DeSousa kaupattiin kuitenkin jo vuorokauden kuluessa edelleen London Knightsiin vaihdossa hyökkääjä Zac Rinaldoon. Kaudella 2010–2011 hän nousi joukkueen varakapteeniksi. Tammikuussa 2011 Knights kuitenkin kauppasi DeSousan hänen kotikaupunkinsa joukkueeseen, Mississauga St. Michael’s Majorsiin vaihdossa kesän 2013 toisen ja neljännen kierroksen varausvuoroihin. DeSousa eteni joukkueen kanssa aina OHL:n finaaleihin saakka, mutta mestaruuden vei lopulta kuitenkin Owen Sound Attack otteluvoitoin 4–3. St. Michael’s Majors osallistui kuitenkin isäntäjoukkueena Memorial Cup -lopputurnaukseen, jossa joukkue eteni finaaliin, mutta mestaruuden vei kuitenkin QMJHL-joukkue Saint John Sea Dogs lukemin 1–3.
Vuodet 2011–2015 DeSousa kävi Prinssi Edwardin saaren yliopistoa. Hänet valittiin kauden 2011–2012 päätteeksi AUS:n tulokkaiden tähdistökentälliseen. Kaudella 2012–2013 DeSousa oli 12 osumallaan UPEI:n paras maalintekijä ja hän jakoi joukkueen sisäisen tehotilaston voiton Dana Fraserin kanssa lukemalla +6. Kaudella 2013–2014 hän oli UPEI:n paras pistemies ja maalintekijä tehoilla 14+16=30. DeSousa valittiin kauden päätteeksi AUS:n toiseen tähdistökentälliseen. Kaudella 2014–2015 hän oli tehoilla 15+11=26 joukkueensa paras maalintekijä. DeSousa jakoi UPEI:n sisäisen pistepörssin voiton Reggie Traccitton ja Marcus Powerin kanssa. Yliopistokauden päätyttyä, helmikuussa 2015 hän siirtyi ECHL-joukkue Indy Fueliin, jossa DeSousa teki loppukaudella 20 runkosarjaottelussa tehot 7+9=16.
Kesäkuussa 2015 DeSousa teki vuoden mittaisen AHL-joukkue Rockford IceHogsin kanssa. Samana syksynä NHL-varaamaton DeSousa osallistui myös Chicago Blackhawksin harjoitusleirille. Hänen AHL:n tulokaskautensa 2015–2016 toi 67 runkosarja- ja kahdessa playoff-ottelussa tehot 7+6=13. DeSousa pelasi kauden aikana myös kaksi ECHL-ottelua Indy Fuelissa. Huhtikuussa 2016 hän teki IceHogsin kanssa vuoden mittaisen jatkosopimuksen. DeSousa osallistui syksyllä jälleen Blackhawksin NHL-joukkueen harjoitusleirille. Hän pelasi suurimman osan kaudesta 2016–2017 IceHogsissa, mutta DeSousa sai tililleen myös kolme ECHL-ottelua Indy Fuelissa.
DeSousa siirtyi kaudeksi 2017–2018 vuoden mittaisella sopimuksella monikansallisen Erste Bank Eishockey Ligan italialaisjoukkue HC Bolzanoon. Hän oli joukkueen paras maalintekijä ja kolmanneksi paras pistemies tehoilla 20+17=37. DeSousa voitti kauden päätteeksi EBEL:n mestaruuden. Kaudeksi 2018–2019 hän siirtyi jatkamaan EBEL-uraansa vuoden mittaisella sopimuksella itävaltalaisjoukkue Vienna Capitalsiin. DeSousa voitti tehoilla 36+28=64 koko liigan maalipörssin ja hän sijoittui pistepörssissä viidenneksi. DeSousa voitti myös EBEL:n tehotilaston lukemalla +39. Hän voitti myös tehoilla 10+9=19 liigan pudotuspelien maalipörssin ja sijoittui pistepörssissä toiseksi edellään vain joukkuetoveri Taylor Vause. DeSousa eteni Capitalsin kanssa aina finaaleihin saakka, mutta mestaruuden vei lopulta kuitenkin Klagenfurter AC otteluvoitoin 4–2. Hänet valittiin kauden päätteeksi EBEL:n tähdistökentälliseen.
Kaudeksi 2019–2020 DeSousa siirtyi vuoden mittaisella sopimuksella SM-liigajoukkue Vaasan Sportiin. Hän johti tehoilla 19+17=36 joukkueen sisäistä piste- ja maalipörssiä sekä oli koko SM-liigan maalipörssin jaetulla neljännellä sijalla Tapparan Jere Karjalaisen kanssa, kunnes DeSousan sopimus purettiin sarjataulukossa viimeisenä olleen Sportin kanssa yhteisymmärryksessä helmikuussa 2020. Hän siirtyi loppukaudeksi Ruotsin SHL-liigan Rögle BK:hon. Marraskuussa DeSousa siirtyi loppukauden 2020–2021 kattavalla sopimuksella toiseen SHL-joukkueeseen, Luleå HF:ään oltuaan alkukauden ilman sopimusta.
Maajoukkueura
DeSousa edusti Kanadaa talviuniversiadeissa vuonna 2013, jolloin hän voitti kultaa. DeSousa voitti koko turnauksen jäähypörssin 56 minuutillaan.
Pelityyli
DeSousan aiemman seuran, SM-liigajoukkue Vaasan Sportin urheilutoimenjohtaja Markus Jämsän mukaan hän on erittäin monikäyttöinen pelaaja, joka on myös jalkava ja kamppailuvoimainen pelaaja, joka taklaa, taistelee ja pelaa vahvasti maalin edessä. Jämsän mukaan DeSousa hyökkäystaitojensa lisäksi myös puolustaa tunnollisesti ja antaa kaikkensa joukkueelle.
Tabi Manga
Luc Landry Tabi Manga (s. 17. marraskuuta 1994 Yaoundé, Kamerun) on kamerunilainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan keskuspuolustaja.
Tabi Manga siirtyi virolaisen pääsarjajoukkueen Levadian riveihin kaudeksi 2016. Levadia-aikaa kesti kaksi kautta, jona aikana hän oli voittamassa kaksi kertaa Viron mestaruushopeaa. Syksyllä 2017 Tabi Manga siirtyi Suomen Veikkausliigaan Kuopion Palloseuran riveihin. Hänen uransa KuPS:n riveissä oli menestyksekäs, jossa huippusaavutuksena Veikkausliigan voitto kaudella 2019. Elokuusta 2021 lähtien Mangan seura on ollut Tampereen Ilves.
Saavutukset
Meistriliiga (Viro):
Veikkausliiga (Suomi):
Alacalufit
thumb|Alacaluufinainen Puerto Edénistä, Chilestä.
Alacalufit (halakwulupit, halakwalipit, kawésqarit, kaweskarit, qawashqarit, kaueskarit, hekainet, aksanát) ovat Etelä-Chilen saarilla ja rannikolla eläviä intiaaneja, joiden alkukieltä kutsutaan nimellä kawésqar. Alacalufit pyydystivät elannokseen merieläimiä ja heidän elämäntapansa ja kielensä oli samantapainen kuin eteläisten yamanoiden. Heitä ei ollut koskaan yli viittä tuhatta. Vuonna 1850 alacalufeja oli 4000, vuonna 1925 150. Vuonna 2006 oli vain 15 alacalufia ja vain muutama alkukielen puhuja.
Karoliini
Karoliini (omakielinen nimi: Refalúwasch ) on noin 3 000 ihmisen äidinkielenään puhuma austronesialainen kieli. Sitä ei nimestään huolimatta puhuta Karoliineilla vaan Pohjois-Mariaaneilla, jossa se on virallinen kieli yhdessä tšamorron ja englannin kanssa. Kielellä on kaksi murretta: saipanin karoliini ja eteläkaroliini. Karoliinin läheisimpiä sukulaiskieliä ovat muun muassa puluwat, satawal, tobi, sonsorol ja woleai. Kielen katsotaan olevan uhanalainen.
Kieltä kirjoitetaan latinalaisin aakkosin.
Konsonantit
Lähde:
Vokaalit
Kaikki vokaalit voivat esiintyä sekä lyhyinä että pitkinä.
Lähde:
Woodbury (New Jersey)
Woodbury on kaupunki New Jerseyn osavaltiossa, Yhdysvalloissa. Sen väkiluku oli 9 963 vuonna 2020. Kaupunki toimii Gloucesterin piirikunnan hallintokeskuksena.
Väestö
Vuonna 2020 Woodburyn 9 963 asukkaasta valkoisia oli 57,7 %, mustia 25,6 % ja aasialaisia 1,5 %. Vuonna 2019 12,2 % asukkaista puhui kotonaan jotain muuta kieltä kuin englantia ja 8,1 % asukkaista oli syntynyt ulkomailla.
Philip Roth
Philip Milton Roth (19. maaliskuuta 1933 Newark, New Jersey, Yhdysvallat – 22. toukokuuta 2018 New York, New York, Yhdysvallat) oli tunnetuimpia ja palkituimpia yhdysvaltalaisia aikansa kirjailijoita. Rothin esikoisteos Hyvästi, Columbus julkaistiin vuonna 1959 ja se sai National Book Awardin.
Elämä ja teokset
Rothin isän vanhemmat olivat juutalaisia maahanmuuttajia Galitsiasta. Roth vietti lapsuutensa Weequahicin alueella Newarkissa. Hän opiskeli Bucknellin ja Chicagon yliopistoissa englannin kieltä ja kirjallisuutta. Kirjailijanuransa ohessa hän toimi vuoteen 1992 opettajana Iowan, Princetonin ja Pennsylvanian yliopistoissa.
Rothin tunnetuin romaani on 1969 ilmestynyt Portnoyn tauti. Monissa hänen teoksissaan on kertojana ja päähenkilönä hänen vain kevyesti verhottu alter ego Nathan Zuckerman. . Haastattelussa vuonna 2007 Roth sanoo, että Haamu poistuu on viimeinen kirja, jossa Nathan Zuckerman esiintyy. Ensimmäisen kerran Roth käytti Zuckermania vuonna 1979 ilmestyneessä kirjassa Haamukirjoittaja.
Nemeses-sarjaan kuuluu neljä teosta, Jokamies (2006), Tuohtumus (2008), Nöyryytys (2009) ja Nemesis (2010).
Rothia pidettiin yhtenä 2000-luvun suurimmista suosikeista Nobelin kirjallisuuspalkinnon saajaksi, mutta häntä ei palkittu. Hän arveli itse Helsingin Sanomien haastattelussa 2009, että hän ei ole ehkä riittävän vasemmistolainen Ruotsin akatemialle.
Syksyllä 2012 haastattelussa ranskalaiselle Les Inrocks -lehdelle Roth kertoi päätöksestään lopettaa kirjoittaminen. Roth kuoli sydämen vajaatoimintaan toukokuussa 2018.
Kunnianosoituksia
Roth on saanut useita yhdysvaltalaisia ja eurooppalaisia kirjallisuuspalkintoja, muun muassa vuonna 1997 Pulitzer-palkinnon romaanista Amerikkalainen pastoraali sekä kahdesti National Book Awardin (1960 Hyvästi, Columbus ja 1995 Sabbath’s Theater). Hänelle on myönnetty vuonna 1998 National Medal of Arts, ja hän on ollut vuodesta 1970 American Academy of Arts and Lettersin jäsen. Roth oli kolmas yhdysvaltalainen kirjailija, jonka teokset Library of America on julkaissut täydellisenä laitoksena tämän elinaikana. Vuonna 2011 hänelle myönnettiin neljännen kerran jaettu kansainvälinen Booker-palkinto.
Sovitukset
Rothin kirjallisesta tuotannosta on tehty useita elokuvia.
Suomennetut teokset
Nemeses-sarja:
Hyderabadin ePrix 2023
Hyderabadin ePrix 2023 (virallisesti 2023 Greenko Hyderabad E-Prix) oli Formula E -sarjan kauden 2022–2023 neljäs osakilpailu sekä ensimmäinen Hyderabadin ePrix. Kilpailu ajettiin väliaikaisellä katuradalla Intian Hyderabadissa.
Lähtökohdat
Kolmen ajetun osakilpailun jälkeen MM-sarjaa johti saksalainen Pascal Wehrlein kuuden pisteen erolla britti Jake Dennisiin. Kolmantena ollut Sébastien Buemi oli jäänyt Wehrleinista 37 pistettä. Tallien MM-sarjaa johti Avalanche Andretti 76 pisteellä. Toisena, kaksi pistettä vähemmän keränneenä, oli TAG Heuer Porsche.
Rata
Hyderabadin katurata on 2 835 metriä pitkä ja piti sisällään 18 mutkaa. Rata kierrettiin myötäpäivään. Rata sijaitsi Hussain Sagarin tekojärven rannalla ja se kiersi Lumbini Parkin.
Väliaikaista katurataa käyttää Formula E:n lisäksi myös kansallinen Indian Racing League, joka kilpaili radalla joulukuussa 2022. Telanganan hallinto tuki voimakkaasti kilpailun järjestämistä. Radan on suunnitellut brittiläinen desingkonsulttiyritys Driven International sen jälkeen, kun alkuperäinen rata sai kritiikkiä kuljettajilta.
Jalkapallon Suomen Cup
Respect Suomen Cup (myös Suomen Cup, vuosina 1989–1992 Kansallis cup ja 1993–1999 Veikkaajan Suomen Cup) on vuosittainen jalkapallon cupkilpailu, joka on avoin kaikille Suomen Palloliiton alaisiin sarjoihin osallistuville miesten joukkueille. Se järjestettiin ensimmäisen kerran vuonna 1955. Suomen Cupin voittajajoukkue saa kiertopalkinnon lisäksi 50 000 euron rahapalkinnon sekä paikan Konferenssiliigan karsintoihin. Hallitseva mestari on vuoden 2022 finaalin voittanut KuPS.
Yleistä
Suomen Cupin esikuva on vuonna 1871 perustettu Englannin FA Cup, joka on maailman vanhin ja tunnetuin jalkapallon cup-kilpailu. Niiden suosio perustuu alempien sarjatasojen joukkueiden mahdollisuuteen päästä haastamaan suurseuroja. Jalkapallocupit ovat useissa maissa arvostettuja kilpailuja, mutta Suomen Cup ei ole saavuttanut vastaavaa merkitystä tai yleisönsuosiota. Yhtenä syynä on pidetty sen ennalta-arvattavuutta. Alkuvuosia lukuun ottamatta cupissa ei juurikaan ole nähty muualla maailmassa usein koettuja yllätyksiä, vaan pääsarjaseurat ovat hallinneet kilpailua.
Suomen Cup on perinteisesti käynnistynyt keväällä ja finaali on muutamaa poikkeusta lukuun ottamatta pelattu syksyllä kotimaisen sarjakauden päätteeksi. Loppuottelupaikkana oli aluksi Helsingin olympiastadion ja vuodesta 2000 lähtien Töölön jalkapallostadion. Helsingin lisäksi finaali on järjestetty Tampereella 1976, 2001 ja 2016, Porissa 1993, Valkeakoskella 2015 ja Seinäjoella 2017. Vuonna 1978 pelattiin kaksiosainen loppuottelu finalistien kotikentillä Kuopiossa ja Lahdessa. Loppuottelu televisioitíin ensimmäistä kertaa suorana lähetyksenä vuonna 1972.
Vuosina 1962–1997 Suomen Cupin voittaja sai paikan UEFA:n järjestämään Cup-voittajien cupiin ja sen lakkauttamisen jälkeen UEFA-cupiin vuoteen 2007 saakka. Vuodesta 2008 lähtien Suomen Cupin voittaja on saanut paikan UEFA-cupin seuraajaksi perustetun Eurooppa-liigan karsintaan.
Suomen Cupin menestyneinen seura on Helsingin Jalkapalloklubi, joka on voittanut kilpailun 13 kertaa. HJK on hallinnut cupia erityisesti 2000-luvulla, sillä sen mestaruuksista seitsemän on voitettu tällä vuosituhannella. Ensimmäisten vuosikymmenten menestysjoukkueita olivat Valkeakosken Haka ja seitsemän cup-mestaruutta vuosina 1964–1978 voittanut Lahden Reipas. Pelaajista eniten voittoja on Timo Kautosella, joka oli mukana kaikissa Reippaan mestaruuksissa ja voitti Suomen Cupin vielä FC Kuusysin joukkueessa vuonna 1983. Lisäksi Kautonen oli häviämässä finaalia kolmesti.
”Tuplamestaruuden” eli Suomen mestaruuden ja Suomen Cupin saman kauden aikana ovat saavuttaneet Haka (1960, 1977), HJK (1981, 2003, 2011, 2014, 2017 ja 2020) ja Tampere United (2007).
Pelitapa
Vuoden 2018 Suomen Cupissa pelattiin aluksi neljä cup-kierrosta, joihin osallistuivat Kakkosen ja alempien sarjatasojen joukkueet. Neljännen kierroksen otteluiden voittajat pääsivät tammi–helmikuussa 2018 käytyyn lohkovaiheeseen yhdessä Veikkausliigan, Ykkösen ja syksyllä Kakkosen nousukarsintaan selviytyneiden joukkueiden kanssa. Joukkueet jaettiin viiteen kuuden joukkueen lohkoon, joissa pelattiin yksinkertainen sarja. Lohkovoittajat etenivät suoraan puolivälieriin, ja lohkokakkoset sekä paras lohkokolmonen puolivälieräkarsintaan. Kilpailu käynnistyi heinäkuussa 2017 ja loppuottelu pelattiin 12. toukokuuta 2018.
Perustaminen ja alkuvuodet
pienoiskuva|Jalkapallon Suomen Cupin vanha logo. Ajatuksen Suomen Cupista esitti 1950-luvun alussa Suomen Palloliiton puheenjohtaja vuorineuvos Juuso Walden, joka kuului myös Valkeakosken Hakan taustavaikuttajiin. Tärkeimpänä esikuvana oli Englannin perinteinen FA Cup. Walden oli innokas brittiläisen jalkapallon ystävä, joka kävi seuraamassa otteluita aina maassa vieraillessaan. Hänen lisäkseen kilpailun kehittämiseen osallistui Waldenin johtaman Yhtyneiden Paperitehtaiden palveluksessa ollut insinööri Antero Nyman. Cup-kilpailun tarkoituksena oli pidentää kilpailukautta, joka tuolloin päättyi jo syys–lokakuun vaihteessa. Nyman kuoli kaksi vuotta ennen kilpailun käynnistymistä syksyllä 1953, jonka jälkeen cupin kiertopalkinto nimettiin hänen mukaansa.
Seuraavana vuonna kilpailuun saivat osallistua kaikki Suomen Palloliiton jäsenseurat, joista mukaan ilmoittautui 161. Loppuotteluun selvisi yllättäen kaksi Suomensarjan joukkuetta, minkä innoittamana Juuso Walden totesi Suomen Palloliiton varapuheenjohtajalle Hugo Valppaalle lähettämässään kirjeessä ”pallon olevan cupkilpailussa pyöreämpi kuin missään muualla”. Suomen Cup vakiintui uuden kilpailun nimeksi vasta muutaman vuoden kuluttua, sillä alussa sen rinnalla käytettiin yleisesti nimitystä Antero Nyman cup. Lehdistössä puhuttiin usein myös ”jalkapallo-cupista” tai ”kilpailusta Antero Nymanin muistopalkinnosta”.
Loppuottelun pelipaikaksi määrättiin Helsingin olympiastadion ja pelipäiväksi sunnuntai. Ensimmäinen poikkeus tehtiin vuonna 1965, kun finaali jouduttiin maajoukkueen MM-karsintaottelun vuoksi siirtämään keskiviikoksi. Loppuottelun toistaiseksi suurin yleisömäärä saavutettiin vuonna 1963, jolloin Reippaan ja Hakan välistä finaalia oli seuraamassa yli 14 000 katsojaa. Joukkueet olivat sijoittuneet viikkoa aikaisemmin päättyneessä Mestaruussarjassa kärkeen vain pisteen erolla. Reippaan mestaruus oli varmistunut viimeisellä kierroksella ottelussa, jota epäiltiin ennalta sovituksi. Tämä loi cupfinaalille oman jännitteensä, mikä houkutteli paikalle ennätysyleisön. Haka saikin revanssin Mestaruussarjan hopeamitaleilleen voittamalla cupin.
Vuoden 1955 Suomen Cupissa ei ensimmäisellä kierroksella pelattu lainkaan jatkoaikaa, vaan ottelun päättyessä tasan arvottiin jatkoon päässyt joukkue. Toisesta kierroksesta eteenpäin pelattiin tarvittaessa kaksi 2×15 minuutin pituista jatkoaikaa, ja mikäli tilanne oli edelleen tasan suoritettiin arvonta. Myöhemmin arvonnasta luovuttiin ja jatkoonmenijä ratkaistiin uusintaottelussa.
Yksi Suomen Cupin perinteistä on ”cup-juna”, jolla kannattajat saapuvat seuraamaan loppuottelua. Perinne sai alkunsa vuonna 1960, jolloin lähes 1 200 Hakan kannattajaa matkusti Helsinkiin Juuso Waldenin vuokraamalla erikoisjunalla. Tapa levisi pian myös muiden seurojen käyttöön. Muualta Suomesta tulleet katsojat ovat aina olleet tärkeä osa cupfinaalin tunnelmaa. Esimerkiksi vuonna 1963 uutisoitiin loppuottelua olleen seuraamassa yli 2 000 Lahden Reippaan kannattajaa. Vieraskannattajien runsasta alkoholinkäyttöä paheksuttiin lehdistössä jo 1960-luvulta lähtien. Katsojien juopumustila on usein aiheuttanut myös tappeluita ja muita järjestyshäiriöitä.
Cupin suosio hiipuu
1970-luvulle tultaessa Suomen Cupin suosio alkoi hiipumaan. Vuonna 1972 loppuottelua saapui suoran televisioinnin johdosta seuraamaan Olympiastadionille vain reilut 500 katsojaa. Kaksi vuotta myöhemmin Suomen Palloliitto palkkasi konsulttitoimiston kehittämään cupia ja sen markkinointia. Tämä johti lukuisiin uudistuksiin, joista merkittävin oli samana vuonna ensimmäistä kertaa jaettu rahapalkinto. Finaalin voittaja sai tuolloin 35 000 ja häviäjä 10 000 markkaa. Lisäksi kaikki 16 parhaan joukkoon selvinneet saivat pienempiä summia, niin että koko palkintopotti oli 65 000 markkaa. Aikaisemmin finaaliin selvinneet seurat olivat saaneet ainoastaan osuutensa sen pääsylipputuloista. Samassa yhteydessä luovuttiin uusintaotteluista ja siirryttin nykyiseen 2×15 minuutin jatkoajan ja rangaistuspotkukilpailun malliin.
Cupin alkukierroksia uudistettiin laittamalla SM-sarjan ja I divisioonan joukkueet pelaamaan yksi ottelukierros keskenään. Lisäksi suunniteltiin Pohjois-Amerikan NASL-liigassa käytetyn rangaistuskuljetuksen, kultaisen maalin ja jäähyjen kaltaisia uudistuksia, mutta kansainvälinen jalkapalloliitto FIFA ei hyväksynyt niitä. Rahapalkintojen ansiosta myös huippuseurat alkoivat suhtautumaan cupiin tosissaan, eivätkä ne 1960-luvun tapaan enää osallistuneet kakkosmiehistöillään. Tämä tarkoitti kuitenkin yllätysten vähenemistä, mikä puolestaan laski yleisön mielenkiintoa. Sitä yritettiin lisätä siirtämällä vuosien 1975 ja 1976 loppuottelut pelattavaksi vasta seuraavana keväänä ennen sarjakauden alkua. Ensimmäisellä kerralla kokeilu olikin onnistunut, sillä finaalia saapui seuraamaan kaikkien aikojen kolmanneksi suurin yleisömäärä yli 6 000 katsojaa. Vuotta myöhemmin loppuottelu vietiin ensimmäistä kertaa Helsingin ulkopuolelle, kun se pelattiin toisen finalistin kotikentällä Tampereella. Tällä kertaa kiinnostus oli kuitenkin vähäistä ja ottelun yleisömäärä jäi pariin tuhanteen. Vuonna 1978 pelattiin kaksiosainen finaali, kunnes vuoden kuluttua siirryttin jälleen perinteiseen syksyllä Olympiastadionilla järjestettävään loppuotteluun.
Vuonna 1981 loppuottelu jouduttiin siirtämään Töölön pallokentälle, kun Stadion-säätiö kielsi huonokuntoisen Olympiastadion käytön. Pallokenttä osoittautui vielä huonokuntoisemmaksi, minkä johdosta varapaikkakunniksi määrättiin jatkossa Lahti tai Tampere. Neljä vuotta myöhemmin loppuottelu ratkaistiin ensimmäistä kertaa rangaistuspotkukilpailulla.
Vuonna 1988 Suomen Cup sai tukijakseen Kansallis-Osake-Pankin, jonka myötä finaalin palkintosumma nousi 250 000 markkaan, ja vuotta myöhemmin kilpailun nimi muutettiin Kansallis cupiksi. KOP:n toimiessa cupin sponsorina järjestettiin finaalin yhteydessä ”kansallinen futispäivä”, johon liittyi Helsingin keskustassa pidettyjä yleisötapahtumia. Kilpailussa pisimmälle selvinneiden alasarjajoukkueiden ”pikkufinaali” otettiin cupin ohjelmaan vuonna 1989. Se oli aluksi tarkoitettu III divisioonan ja piirisarjojen joukkueille, mutta myöhemmin mukaan kelpuutettiin Kakkosen ja sitä alempien sarjatasojen joukkueet. Reservi-, A-juniori- ja ikämiesjoukkueet saivat osallistua cupiin 1980-luvulta lähtien. Vuonna 1997 pelattiin ensimmäisen kerran ikämiesjoukkueille tarkoitettu Fair play -finaali, josta myöhemmin käytettiin myös nimeä Kaikki pelaa -finaali.
Vuonna 1993 pääsponsoriksi tuli Oy Veikkaus Ab, jonka jälkeen kilpailu tunnettiin 1999 saakka yhtiön julkaiseman Veikkaaja-lehden mukaan nimellä Veikkaajan Suomen Cup. Vuosina 1992–1994 loppuottelu pelattiin poikkeuksellisesti heinäkuussa. Olympiastadionin remontin vuoksi vuoden 1993 finaali järjestettiin Porissa samanaikaisesti Pori Jazz -festivaalien kanssa. Ottelua saapui seuraamaan lähes 4 700 katsojaa, mikä on edelleen suurin yleisömäärä Helsingin ulkopuolella pelatuissa finaaleissa.
2000-luvun uudistukset
Vuosituhannen vaihteesta lähtien cupin viimeiset kierrokset pelattiin vasta sarjakauden päättymisen jälkeen. Vuonna 2000 loppuottelun pelipaikaksi vaihdettiin samana vuonna valmistunut Töölön jalkapallostadion, joka tuolloin tunnettiin sponsorinimellä Finnair Stadium. Heti seuraavana vuonna finaali jouduttiin kuitenkin siirtämään Tampereelle Töölön jalkapallostadionin nurmen jäädyttyä. Vuoden 2003 finaali ratkesi niin sanotulla kultaisella maalilla. Kerta jäi ainoaksi, kun UEFA luopui siitä jo vuoden kuluttua.
2010-luvun alussa cupin alkukierroksia siirrettiin aikaisemmaksi, jolloin kilpailu käynnistyi jo tammikuussa. Ongelmaksi muodostui, että lyhyiden hallivuorojen johdosta alasarjajoukkueet eivät useinkaan pystyneet pelamaan otteluitaan täydellä peliajalla. Ikämiesten JKKI-joukkueet suljettiin cupista vuonna 2010. Viimeinen pikkufinaali pelattiin 2011, jonka jälkeen se korvattiin Suomen Regions’ Cupin loppuottelulla.
Keväällä 2016 Suomen Cupiin tehtiin liigajoukkueiden toivomusten mukaisesti kilpailun historian merkittävimpiä uudistuksia. Vuoden 2017 Suomen Cup käynnistyi jo elokuussa 2016, jolloin mukaan tulivat Kakkosen ja alempien sarjatasojen joukkueet. Uutuutena oli tammi–helmikuussa pelattu lohkovaihe, johon Veikkausliigan ja Ykkösen seurat pääsivät automaattisesti. Lisäksi paikan saivat Kakkosen nousukarsintoihin selviytyneet joukkueet. Lohkovaiheen parhaat jatkoivat kilpailua myöhemmin keväällä jälleen cup-muotoisena. Malli uudelle pelisysteemille oli haettu Ruotsin cupista. Tarkoituksena oli saada liigajoukkueille merkityksellsiä otteluita ja näin pidentää kilpailukautta alkupäästä. Uudistuksen myötä lakkautettiin vuonna 1994 perustettu Liigacup.
2000-luvulla Suomen Cupin osallistujamäärät ovat laskeneet merkittävästi. Vuonna 2006 kilpailuun osallistui 368 joukkuetta, mutta kymmenen vuotta myöhemmin enää 125. Vuonna 2016 tehdyt uudistukset romahduttivat osallistujien määrän entisestään, sillä vuoden 2017 cupiin ilmoittautui 91 joukkuetta ja 2018 enää 65. Erityisesti Kakkosen joukkueet jättivät kilpailun väliin, sillä esimerkiksi vuonna 2017 sarjatason 36 seurasta vain 11 ilmoittautui mukaan. Seurojen mukaan vähentyneen kiinnostuksen syynä on, että alkukierrosten ottelut osuvat syksylle samaan aikaan sarjasijoitusten kannalta ratkaisevien pelien kanssa. Alasarjojen joukkueilla ei myöskään ole enää juurikaan mahdollisuutta päästä pelaamaan isompia seuroja vastaan.
Cupiin on viime vuosina yritetty saada uutta mielenkiintoa myös loppuottelupaikkoja kierrättämällä. Vuoden 2015 finaali pelattiin Valkeakoskella Hakan 60 vuotta aikaisemmin voittaman ensimmäisen Suomen Cupin kunniaksi, ja vuotta myöhemmin loppuottelu järjestettiin Tampereen Ratinassa. Uudistuneen pelitavan myötä loppuottelupaikka on vuodesta 2017 lähtien arvottu finalistien kesken. Suomen Cupin palkintosumma nousi viimeksi vuonna 2014, jonka jälkeen finaalin voittaja on saanut 50 000 ja häviäjä 10 000 euroa.
Kritiikki
Suomen Cup on perustamisestaan lähtien herättänyt runsaasti keskustelua ja kritiikkiä. Aluksi sitä vastustettin, koska cupin otteluiden katsottiin rasittavan pelaajia liikaa, ja vaikuttavan näin myös maajoukkueen peliesityksiin. Toisaalta kilpailua kritisoitiin myös siitä, etteivät joukkueet pelaa tosissaan. Parhaiden seurojen epäiltiin jopa ryhtyvän peluuttamaan kakkosmiehistöjään, mikä vähentäisi yleisön kiinnostusta ja vaikeuttaisi Vakioveikkauksen kohteiden puntarointia. Tästä huolimatta ehdotettiin myös, että korkeimpien sarjatasojen seurat osallistuisivat kilpailuun juuri kakkosjoukkueillaan, jotta niidenkin pelaajat saisivat peliaikaa. Myöhemmin on erityisesti kiinnitetty huomiota siihen, ettei Suomen Cup ole saavuttanut muualla pelattavien kansallisten cup-kilpailuiden kaltaista suosiota. Suomen Palloliittoa onkin usein kritisoitu cupin markkinoinnin laiminlyönnistä. Asiaan kiinnitettiin huomiota jo 1970-luvun alussa, ja joitakin vuosia myöhemmin muun muassa Valkeakosken Hakan valmentaja Esko Malm väitti, ettei liitto ole tehnyt cupin markkinoinnin eteen käytännössä mitään.
2000-luvulla keskustelua ovat aiheuttaneet finaalien pienet yleisömäärät, vaatimattomina pidetyt rahapalkinnot sekä Suomen Palloliiton puutteellinen markkinointi, joka on koettu syylliseksi yleisön vähäiseen mielenkiintoon. Erityisesti vuonna 2017 tehty uudistus on herättänyt ankaraa kritiikkiä. Uutta järjestelmää on moitittu siitä, että se tekee yllätykset käytännössä mahdottomiksi ja näin osa perinteisestä ”cup-romantiikasta” katoaa. Päästäkseen 16 parhaan joukkoon pitää alasarjalaisen jättää lohkovaiheessa taakseen ainakin kaksi liigaseuraa. Aikaisemmin cupin viehätys perustui alasarjajoukkueiden osalta siihen, että ne saattoivat päästä pelaamaan pääsarjatason seuroja vastaan. Lohkosysteemiin siirtymisen myötä sellaista ei enää juurikaan tapahdu. Lohkosysteemin vuoksi joukkueet voivat myös lähteä hakemaan otteluista tasapeliä varmistaakseen jatkopaikkansa, mitä pidetään cupin hengen vastaisena.
Uusi pelijärjestelmä on aiheuttanut myös erikoisuuksia. Vuoden 2017 Suomen Cup alkoi jo pari kuukautta ennen kuin edellisen kauden finaalia oli pelattu. Toinen erikoisuus oli, että cupista jo kerran pudonnut Kakkosen joukkue saattoi päästä siihen uudelleen mukaan. Esimerkiksi Musan Salama putosi cupista elokuussa 2016 jo ensimmäisellä kierroksella, mutta selvisi kuitenkin myöhemmin syksyllä Kakkosen nousukarsintoihin ja sai näin paikan cupin lohkovaiheeseen. Maalivahtilegenda Olli Huttusen mukaan cupin henki muuttui uudistuksen myötä olennaisesti, ja toisen pelaajalegendan Atik Ismailin mielestä kilpailua ei pitäisi enää edes kutsua Suomen Cupiksi. Vastustuksesta huolimatta osa pelaajista ja valmentajista hyväksyi uudistukset. Hyvänä puolena pidettiin sitä, että huippujoukkueet saavat talven harjoitusotteluiden tilalle merkityksellisiä pelejä. Lisäksi niitä tulee perinteisestä cup-kilpailua enemmän. Joidenkin näkemysten mukaan uudistettu Suomen Cup sopii myös ammattimaiseen toimintaan pyrkiville alasarjojen seuroille tarjoamalla niille kovia vastustajia lohkovaiheessa.
Pokaali
Voittajajoukkueen haltuun vuodeksi luovutettava kiertopalkinto on vuorineuvos Juuso Waldenin Englannista hankkima hopeapokaali, joka tunnetaan nimellä Antero Nymanin muistopalkinto. Hän lahjoitti sen Suomen Palloliitolle uutta cup-kilpailua varten vuonna 1954. Nimeksi piti alun perin tulla Juuson pokaali, mutta Waldenin pyynnostä se nimettiin syyskuussa 1953 kuolleen Antero Nymanin mukaan. Hakan joukkueessa ensimmäisessä Suomen Cupin finaalissa pelanneen Aimo Pulkkisen mukaan pokaali saapui maahan niin myöhään, että se uhkasi jäädä tulliin loppuottelun ajaksi.
Varsinaisen maljan lisäksi pokaaliin kuuluu irtonainen kansi sekä puinen jalusta, johon kiinnitettyihin hopealaattoihin on kaiverrettu voittajajoukkueiden nimet. Noin 4,1 kilon painoinen pokaali on 47 cm korkea ja 35 cm leveä. Sen vetoisuus on kahdeksan litraa, mikä on epävirallisesti mitattu Valkeakosken Hakan voitonjuhlissa. Pokaalin rahalliseksi arvoksi arvioitiin 1950-luvulla satojatuhansia markkoja, ja myöhemmin 1980-luvulla sen vakuutusarvoksi ilmoitettiin 70 000 markkaa.
Voittopokaali ja muut palkinnot jaettiin aluksi kentällä, kunnes vuonna 1976 siirryttiin englantilaistyyliseen palkintojenjakoon katsomon kutsuvierasaitiossa. Finaalissa esiintyneille voittajajoukkueen pelaajille luovutetaan henkilökohtaisena palkintona pokaalin pienoismalli. Vuonna 1956 Idman Oy lahjoitti loppuottelun häviäjälle kunniapalkinnoksi hopeisen pokaalin.
Antero Nymanin muistopalkinto on jalustaa lukuun ottamatta samanlainen kuin Iso-Britanniassa järjestettävässä Crufts-koiranäyttelyssä jaettava Keddell Memorial Trophy, jonka Sheffieldissä toiminut Martin Hall & Co Ltd valmisti vuonna 1925. . Suomen Cupista poiketen parhaan koiran omistaja saa haltuunsa ainoastaan pokaalin kopion.
Suomen Cupin loppuottelut
Joukkueen nimen perään on merkitty sarjataso, mikäli se on pelannut pääsarjaa alempana.
The Hard Way
The Hard Way on rap-yhtye 213:n 17. elokuuta 2004 julkaistu, ainoaksi jäänyt albumi. Rap- ja G-funk-tyylinen albumi kertoo paljon elämästä Kalifornian Long Beachillä, jossa Snoop Dogg, Warren G ja Nate Dogg viettivät nuoruutensa. Albumin toinen single "Groupie Luv" sai suuren suosion.
Westland (Alankomaat)
Westland on kunta Alankomaissa Etelä-Hollannin provinssissa. Asukkaita kunnassa on 99 512 (31.12.2008) ja väestötiheys on 1 248 as./km². Pinta-alaa kunnalla on 90,59 neliökilometriä, josta vettä on 10,87 km².
Kunta koostuu 11:stä asutuskeskuksesta, jotka ovat: De Lier, 's-Gravenzande, Monster, Naaldwijk, Wateringen, Heenweg, Honselersdijk, Kwintsheul, Maasdijk, Poeldijk ja Ter Heijde.
Kunta muodostettiin 1. tammikuuta 2004, yhdistämällä De Lier, 's-Gravenzande, Monster, Naaldwijk ja Wateringen. Kunnantalo sijoitettiin keskelle Westlandia, Naaldwijkiin.
Westlandin naapurikunnat ovat Haag ja Rijswijk koillisessa, Midden-Delfland kaakossa, Maassluis etelässä ja Rotterdam lounaassa.
Talous
Westland on tunnettu kukista ja vihanneksista. Naaldwijkissä sijaitsee maailman suurimman kukkahuutokaupan, FloraHollandin toimipaikka. FloraHollandin kautta kulkee kukkia muun muassa Euroopan alueelle.
Westlandilla on noin kahdeksan kilometrin pituinen rantaviiva. Ter Hejden, Monsterin ja 's-Gravenzanden on rannoilla on lomakeskuksia.
thumb|left|250px|Kartta Westlandin kunnasta. Rajat esittävät osoitteiden ja rakennusten perusrekisterin mukaisia asuinpaikkoja (Basisregistratie Adressen en Gebouwen (BAG) woonplatsen). thumb|250px|Kasvihuoneita 's-Gravenzandessa.
Marja-Liisa Heino
pienoiskuva|Marja-Liisa Heino vuonna 2008. Marja-Liisa Heino (s. 1969) on suomalainen Nokialla asuva kirjailija ja kirjastotyöntekijä. Heino valmistui yhteiskuntatieteiden maisteriksi 1998. Hän on julkaissut kuusi rikoskirjaa.
Ethel Merman
Ethel Merman (oik. Ethel Agnes Zimmermann 16. tammikuuta 1908 – 15. helmikuuta 1984) oli Tony-palkinnolla palkittu teatteri- ja elokuvanäyttelijä sekä laulaja, joka tuli tunnetuksi etenkin musikaalirooleistaan ja vahvasta lauluäänestään. Häntä kutsuttiinkin lempinimellä Musikaalien kuningatar.
Ura
Mermanin tunnetuimpia elokuvia ovat Tähtien kanttiini, Rouva lähettiläs ja Rytmiä veressä. Hänen viimeiseksi elokuvaroolikseen jäi vuoden 1980 Hei me lennetään, jossa hän näytteli muutaman sekunnin roolin luutnanttina, joka luulee olevansa Ethel Merman.
Ethel Mermanilla on kaksi tähteä Hollywood Walk of Famella elokuvaurasta osoitteessa 7044 Hollywood Blvd. ja laulajan urasta osoitteessa 1751 Vine Street.
Yksityiselämä
Merman oli elämänsä aikana neljä kertaa naimisissa ja hänellä oli kaksi lasta. Hän kuoli aivokasvaimeen.
Birger Thölix
Karl Birger Thölix (22. heinäkuuta 1931 Turku – 16. toukokuuta 2017 Turku ) oli suomenruotsalainen toimittaja, kirjailija ja Vasabladetin pitkäaikainen päätoimittaja. Koulutukseltaan Thölix oli diplomiekonomi. Vuonna 1991 hänelle myönnettiin professorin arvonimi.
Thölix toimi Österbottningenin päätoimittajana Kokkolassa 1961–1964 ja siirtyi vuonna 1964 Vasabladetin päätoimittajaksi. Hän toimi Vasabladetin johdossa vuoteen 1992, jolloin hän jäi eläkkeelle.
Kirjallisessa tuotannossaan Thölix keskittyi käsittelemään suomenruotsalaista lehdistöhistoriaa ja suomenruotsalaisuuden kohtalokysymyksiä.
Sam Dann
Sam Dann (18. toukokuuta 1918 – 26. lokakuuta 2004 Delray Beach, Florida) oli yhdysvaltalainen käsikirjoittaja ja kirjailija. Parhaiten hänet tunnetaan käsikirjoituksistaan The CBS Radio Mystery Theater sarjaan, johon hän kirjoitti tai sovitti kaikkiaan 437 jaksoa. Toisen maailmansodan aikana Dann palveli Yhdysvaltain armeijan 42. jalkaväkidivisioonassa, jonka riveissä hän osallistui Dachaun keskitysleirin vapauttamiseen.
Jürgen Zopp
Jürgen Zopp (s. 29. maaliskuuta 1988 Tallinna) on virolainen tennispelaaja. Hän on voittanut yhdeksän ITF Futures -turnausta ja yhden ATP Challenger -turnauksen. Parhaimmillaan hän on sijoittunut ATP-maailmanlistalla sijalle 71 syyskuussa 2012. Hän on edustanut Viroa Davis Cupissa 22 maaottelussa vuosina 2006–2012. Hänen valmentajansa on suomalainen Kim Tiilikainen.
Xenosis
Xenosis on Medeian viides studioalbumi, joka julkaistiin 18. tammikuuta 2019. Se on yhtyeen ensimmäinen, jolla laulajan virkaa hoitaa Frans Aalto. Kitaristi Samuli Peltola on kertonut albumin olevan vääristynyt luomiskertomus, jossa ihmiset kuvataan vertauskuvallisesti Maan ylikansoittaneina muurahaisina.
Albumi debytoi Suomen virallisen listan sijalla 37, ja fyysisten albumien listan sijalla 5.
Vastaanotto
Albumi sai erinomaisen vastaanoton. Kaaoszinen Jarmo Hänninen antoi albumille karvan alle täydet pisteet, ja kehui sitä musiikillisesti raikkaaksi ja yllättäväksi, joka on odotuksen arvoinen. Metalliluolan Miika Manninen piti kappalerakenteita ensikuuntelulla haasteellisina, jotka kuitenkin avautuvat aikanaan, ja kutsui kokonaisuutta tasavahvaksi näytöksi. Soundin Mape Ollila antoi albumille neljä tähteä viidestä. Hän piti erityisesti laulun ilmaisutavasta, kosketinsoitinsovituksista sekä melodisista kitaraliideistä, ja piti lyriikoita moniulotteisina.