cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Doctor Who
Viholliset
Itkevät enkelit (engl. Weeping Angels) olivat eläviä kivipatsaita, jotka söivät aikaenergiaa. Ne lähettivät saaliinsa takaisin ajassa ja antoivat sen elää elämänsä loppuun asti. Ne pystyivät liikkumaan vain, jos mikään elävä olento ei katsonut niitä, ja näin ollen pyrkivät myös tuhoamaan valonlähteet, kuten lamput. Tohtori kuvaili tätä universumin parhaimmaksi puolustusmekanismiksi. Enkelit pystyvät myös ottamaan toiset patsaat hallintaansa. Tohtorin mukaan enkeleissä on kyse eräänlaisesta "kvanttilukosta", kun enkeleitä katsoo niitä ei ole olemassa.
Judoonit (engl. the Judoon) olivat "avaruuspoliiseja", jotka olivat sarvikuonoa muistuttavia olioita. Judooneilla ei ole toimivaltaa maassa, koska se ei ole heidän hallitsijoiden omistama.
Jääsoturit (engl. The Ice Warriors) ovat marsilainen liskohumanoidilaji. Jääsotureilla on hyvin edistynyt yhteiskunta, Ja heillä on Sota-arvonimet. Jotkut Jääsotureista tulivat maahan Jääkaudella, jolloin maapallo oli heille hyvä asuinpaikka. Jääkauden lopussa Melkein kaikki Jääsoturit jotka olivat maassa, onnistuivat pakenemaan Marsiin. Pakenemisessa epäonnistuneet yksilöt jäivät jumiin Maahan moniksi vuosisadoiksi, kunnes ihmiset löysivät heidät. Tohtori on Jääsotureiden hyvä ystävä, sillä hän on pelastanut jääsotureita monta kertaa.
Theodore F. Green
Theodore Francis Green (2. lokakuuta 1867 Providence, Rhode Island – 19. toukokuuta 1966 Providence, Rhode Island) oli yhdysvaltalainen lakimies, sotilas ja demokraattisen puolueen poliitikko.
Green syntyi Providencessä, Rhode Islandilla, ja valmistui Brownin yliopistosta. Hän palveli upseerina Espanjan ja Yhdysvaltain sodassa ja työskenteli myös lakimiehenä.
Green toimi vuosina 1933–1937 Rhode Islandin 57. kuvernöörinä. Vuosina 1937–1961 hän istui Yhdysvaltain senaatissa. Senaatissa lopettaessaan 93-vuotias Green oli Yhdysvaltain siihenastisen historian vanhin senaattori.1937–1961
Greenin isoisoisä Jonathan Arnold ja isoisä James Burrill, Jr. olivat myös kummatkin mukana Yhdysvaltain politiikassa.
Yli-Kirjamo
Yli-Kirjamo on Pirkanmaalla Kangasalla  sijaitseva järvi.
Maantietoa
Järven pinta-ala on 5,1 hehtaaria ja se on 400 metriä pitkä ja 200 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 1,0 kilometriä.
Lauriina Vilkkonen
Lauriina Vilkkonen (s. 10. tammikuuta 1963 Helsinki) on suomalainen kirjailija ja informaatikko. Hän on opiskellut Helsingin yliopistossa ja valmistunut vuonna 1986 filosofian maisteriksi pääaineenaan teatteritiede, sekä suorittanut opintoja Tampereen yliopiston yhteiskuntatieteellisessä tiedekunnassa vuosina  1989-1991. Hänen esikoisteoksensa oli "Oma Strindbergini", jonka WSOY julkaisi vuonna 1990.
Nykyaika (elokuva)
Nykyaika (Modern Times) on vuonna 1936 valmistunut yhdysvaltalainen mykkäelokuva, jonka ohjasi, tuotti ja käsikirjoitti Charles Chaplin, joka myös näytteli elokuvan pääosan. Elokuva on Chaplinin kannanotto pienen ihmisen puolesta koneistumista ja modernisaatiota vastaan, sillä Chaplinin mielestä koneet ja teollisuuden tehostamispyrkimykset olivat syyllisiä joukkotyöttömyyteen ja lamaan. Elokuvan myötä Chaplin jätti jäähyväiset rakastetulle tavaramerkilleen ja alter egolleen kulkurihahmolle, joka oli nostanut hänet suurten ohjaajien ja näyttelijöiden joukkoon. Nykyaika on Kultakuumeen (1925) ohella Chaplinin tunnetuimpia elokuvia.
Juoni
Kulkuri työskentelee liukuhihnatyöntekijänä Electro Steelin tehtaalla, missä työntekijöiltä vaaditaan erittäin nopeaa työskentelyä ja johtaja yrittää yhdistää työnteon jopa lounastaukoon. Kulkuri saakin hermoromahduksen ja joutuu mielisairaalaan. Päästyään sairaalasta häntä luullaan väärinkäsityksen vuoksi työväenmarssin johtajaksi ja hän joutuu vankilaan. Vankilassa Kulkurin elinolot ovat hyvät, mutta kun hän sattuu taltuttamaan vankilakapinan hänet päästetään vapaaksi hyvän käytöksen takia.
Kulkuri ei haluaisi lähteä vankilasta, jota pitää kotinaan, vaan yrittää joutua pidätetyksi ja uudelleen vankilaan. Hän törmää köyhään ja orpoon tyttöön, joka on saatu kiinni leivän varastamisesta. Tytön isä on hiljattain kuollut ja tyttö pakenee sosiaaliviranomaisia, jotka haluavat sijoittaa hänet orpokotiin. Kulkuri yrittää ottaa tytön rikoksen niskoilleen, mutta todistaja kertoo tytön olleen syyllinen ja Kulkuria ei pidätetä. Kulkuri päätyykin varastamaan ruokaa ravintolasta ja vihdoinkin onnistuu saamaan itsensä pidätetyksi. Poliisiautossa hän kohtaa jälleen tytön, ja kun auto kolaroi, he karkaavat yhdessä. Kulkuri ja tyttö alkavat unelmoida keskiluokkaisesta elämästä. He asettuvat kaupungin laidalla sijaitsevaan talonhökkeliin ja Kulkuri yrittää parhaansa mukaan hankkia töitä esimerkiksi tavaratalosta ja tehtaasta, mutta epäonnistuu aina töissään ja joutuu pidätetyksi tehdastyöntekijöiden lakon aikana. Lopulta tyttö saa kuitenkin töitä tanssijana ravintolasta.
Vapauduttuaan Kulkuri saa myös töitä samasta ravintolasta kuin tyttö "laulavana tarjoilijana". Hänellä on vaikeuksia tarjoilijana, mutta asiakkaat innostuvat hänen siansaksaa ja pantomiimia yhdistävästä lauluesityksestään. Poliisi kuitenkin saapuu paikalle haluten pidättää sosiaalityöntekijöiltä paenneen tytön, ja parivaljakon on jätettävä ravintola. He päätyvät lopulta työttöminä ja asunnottomina pölyisen tien laitaan. Kohtalostaan huolimatta he kävelevät toiveikkaina ja iloisina kohti aamunkoittoa.
Äänitekniikka
Chaplin, joka ei ollut tehnyt aiemmin äänielokuvia, päätti tehdä Nykyajassa äänikokeiluja, vaikka oli sitä mieltä, että "kulkurihahmon ei pitäisi koskaan puhua". Elokuvassa on normaali synkronoitu ääniraita, mutta sitä käytetään pääasiassa tehosteisiin - ei juurikaan dialogiin. Puheosuudet (muutamaa pätkää elokuvan alusta lukuun ottamatta) ovat mykkiä, mutta sähköiset äänenlähteet, kuten kaiuttimet, pillit, valvontamonitorit, taustamusiikki ja automaattisen syöttölaitteen mainososuus, kuuluvat ääniraidalta. Muutoin käytetään edelleen mykän elokuvan keinoja - pantomiimia ja välitekstejä. Elokuvan loppupuolen ravintolakohtauksessa Chaplinin ääni kuullaan ensimmäistä kertaa valkokankaalla, kun kulkurihahmo esittää laulun, jonka sanat hän on unohtanut. Kyseisestä laulusta, samoin kuin myös elokuvan lopussa kuultavasta "romanssiteemasta" (sittemmin Smile, suom. Hymy), tuli myöhemmin tunnettu hitti-iskelmä.
Vastaanotto ja jälkimaine
Yhdysvalloissa elokuvan työläisten kurjuuden kuvaus herätti kritiikkiä ja epäilyjä Chaplinin vasemmistolaisuudesta tai kommunistisympatioista, mutta se menestyi erinomaisesti ympäri maailmaa. Vaikka elokuva on Chaplinin ensimmäinen avoimen poliittinen elokuva, Nykyajan loistava komiikka, rytmiikka ja yleisinhimillinen ote saavat nykykatsojan unohtamaan mielleyhtymät 1930-luvun lamakauteen.
Vuonna 1979 kolmekymmentä suomalaista elokuva-arvostelijaa ja -asiantuntijaa teki kukin luettelon kaikkien aikojen sadasta merkittävimmästä elokuvasta, ja Nykyaika oli mukana heistä kahdenkymmenen listalla. Vuonna 2017 BBC:n äänestyksessä 253 eri puolilta maailmaa olevaa elokuvakriitikkoa valitsi Nykyajan kaikkien aikojen 12. parhaaksi komediaksi.
Petri Ylikoski
Petri Kullervo Ylikoski (s. 1969 ) on suomalainen filosofi. Hän toimii tieteen ja teknologian tutkimuksen professorina sekä yhteiskuntatieteiden filosofian huippuyksikön varajohtajana Helsingin yliopistossa. Hän on vuosina 2015-2020 työskennellyt myös vierailevana professorina Linköpingin yliopistossa Ruotsissa.
Ylikoski on valmistunut Helsingin yliopistosta käytännöllisen filosofian alalta valtiotieteen tohtoriksi vuonna 2001. Hänen englanninkielinen väitöskirjansa (2001) oli otsikoitu Understanding interests and causal explanation. Sittemmin hän tuli Helsingin yliopiston käytännöllisen filosofian dosentiksi.
Ylikoski toimi filosofian määräaikaisena professorina Tampereen yliopiston Historiatieteen ja filosofian laitoksella vuodesta 2007 vuoden 2010 loppuun.
Hänen erikoisalansa ovat tieteenfilosofia (erityisesti yhteiskuntatieteiden filosofia, biologian filosofia ja tieteellisen selittämisen teoria), tieteentutkimus, sosiaalinen tietoteoria, sosiaalinen ontologia ja argumentaatioteoria.
Ylikoski on toiminut Suomen Kulttuurirahaston hallituksessa vuodesta 2017.
Tom & Jerry (vuoden 2021 elokuva)
Tom & Jerry on vuonna 2021 valmistunut yhdysvaltalainen animaatioelokuva. Elokuvan pääosia näyttelevät Chloë Grace Moretzn ja Michael Peña. Elokuva perustuu Tom ja Jerry -hahmoihin. Elokuvan ohjasi Tim Story. Elokuvassa Tomin ja Jerryn kuullaan poikkeuksellisesti puhuvan ja laulavan.
Elokuva julkaistiin teattereissa ja HBO Maxissa 26. helmikuuta 2021.
Juoni
Tom & Jerry on sekoitus animaatiota ja näyteltyä elokuvaa.
Elokuvan päärooleissa nähdään Chloë Grace Moretz (Naapurit 2, The Addams Family), Michael Peña (Cesar Chavez, American Hustle, Ant-Man), Rob Delaney (Deadpool 2, Fast & Furious: Hobbs & Shaw), Colin Jost (How to be Single, Saturday Night Live) sekä Ken Jeong (Crazy Rich Asians, Kauhea kankkunen, Transformers: Kuun pimeä puoli).
Elokuvan on ohjannut Tim Story (Fantastic Four, Think Like a Man, Barbershop) ja tuottanut Chris DeFaria (Lego elokuva 2, Ready Player One, Gravity). Kevin Costellon käsikirjoitus perustuu William Hannan ja Joseph Barberan luomiin hahmoihin. Vastaavat tuottajat ovat Tim Story, Adam Goodman, Steven Harding, Sam Register, Jesse Ehrman ja Allison Abbate.
Kivesjärven rautatieasema
Kivesjärven rautatieasema on Suomen rataverkon liikennepaikka Kivesjärven kylässä Paltamon kunnassa Kainuussa rataosalla. Aseman etäisyys ratakilometreinä on 878,2 kilometriä Helsingin rautatieasemalta, mitattuna Haapamäen ja Oulun rautatieasemien kautta. Kivesjärvi sijaitsee 125,4 kilometrin päässä Oulun asemalta ja 40,7 kilometrin päässä Kontiomäen asemalta.
Liikennepaikka toimii nykyisin ainoastaan kohtauspaikkana, eikä siellä ole lainkaan lipunmyyntiä eikä henkilö- tai tavaraliikenteen palveluja. Liikenteenohjaustoiminnot on keskitetty hoidettavaksi kaukokäytöllä Oulusta käsin. Miehitys Kivesjärvellä päättyi vuonna 1998 kauko-ohjauksen käyttöönoton yhteydessä.
Ratapiha
Kivesjärven asemalla on pääraiteen lisäksi yksi 1 140 metrin pituinen sivuraide. Tämän lisäksi asemalla on ollut lyhyempi kuormausraide, joka purettiin 1990-luvun alussa.
Ratapihaa pidennettiin noin 400 metrillä 1990-luvun puolessa välissä itäisen tavarayhdysliikenteen kasvavien junapituuksien vuoksi. Aiemmin Kivesjärven ratapihan suurin mahdollinen junapituus oli 745 metriä. Nykyisin Kostamus–Raahe-reitillä liikennöivät rautamalmipellettijunat ovat 875–893 metriä pitkiä.
Turvalaitteet
Vuoteen 1998 saakka Kivesjärven asemalla oli käytössä ns. köyhänmiehen releasetinlaite, eli varmistuslukko- ja opastinturvalaitos. Tuolloin liikennepaikan vaihteet olivat paikallisesti käsin käännettäviä ja varmistuslukoilla lukittavia. Turvalaitemuutoksen yhteydessä varmistuslukko- ja opastinturvalaitos purettiin, ja korvattiin releasetinlaitteella. Myöhemmin releasetinlaite siirtyi kauko-ohjattavaksi Oulusta käsin, jolloin asema jäi lopullisesti miehittämättömäksi.
Asema-alueen rakennukset
Kaikki Kivesjärven asema-alueen alkuperäiset rakennukset ovat yksityiskäytössä, ja siirtyvät yksityisomistukseen viimeistään vuonna 2007.
Asema-alueella on asemarakennuksen lisäksi useita rautatiehenkilökunnan asuin- ja varastorakennuksia. Asemarakennuksesta itään sijaitsee punatiilinen, huipustaan puuverhoiltu vesitorni.
Vuonna 2007 asema-alueella olivat seuraavat Ratahallintokeskuksen hallinnassa olevat rakennukset: asemarakennus, kaksi asuinrakennusta, halkovaja, huoltorakennus, sauna, kaksi kellaria, kaksi käymälärakennusta, neljä ulkorakennusta ja varastorakennus.
Humalistonsilta
thumb|Kävelysilta vuonna 2016. Humalistonsilta eli Turun ratapihan kävelysilta on Turussa Pohjolan kaupunginosassa sijaitseva vuonna 1963 avattu kävelysilta, joka ylittää Turun päärautatieaseman ratapihan. Sillan eteläpää on päärautatieaseman vieressä Ratapihankadulla ja pohjoispää Köydenpunojankadulla lähellä kulttuurikeskus Logomoa. Silta on pituudeltaan 294 metriä ja leveydeltään kolme metriä.
Valmistuessaan rautatieasema sijaitsi kaupungin laidalla, mutta asutuksen levitessä oli se jäänyt kaupunkirakenteen keskelle. Ratapiha oli eristetty muulta liikenteeltä, mutta sallittuja kiertoteitä pidettiin liian pitkinä joten ratapihaa käytettiin yleisesti jalankulkijoiden oikotienä. Valtuustoaloite sillan rakentamiseksi tehtiin lokakuussa 1960. Silta avattiin käyttöön 27. marraskuuta 1963.
Turun kaupunki maksoi sillan rakennuskustannuksista 75 prosenttia ja VR 25 prosenttia. VR vastasi myös rakennustöistä. Sillassa on 11 pilaria ja kuusi 45 metristä siltajännettä. Sillan päässä sijaitsevat portaat ovat yhteensä noin 20-metriset. Silta ylittää ratapihan noin 6 metrin korkeudessa.
Sillan käytettävyyttä pidetään huonona, koska talvella vesivanerinen siltakannen pinta on liukas ja sillan päädyn portaat ovat jyrkät ja soveltumattomat pyöräillä tai kulkea lastenrattailla. Silta on kuitenkin kävelijöiden suosiossa. Silta oli ennen VR:n omistuksessa ja sen puhtaanapidosta vastasi Turun kaupunki. Kaupungille silta siirtyi vuoden 2012 alussa. Turun kaupungin nimistötoimikunta päätti ehdottaa 16. lokakuuta 2007 VR:n konepaja-alueen asemakaavanmuutoksen yhdeydessä sillan nimeksi Humalistonsilta. Humalistonsillalta 330 metriä länteen on rakenteilla ratapihan yli kävelysilta Logomon silta.
Kävelysilta on osa Valtakunnallisesti merkittävää rakennettua kulttuuriympäristöä, Turun rautatieympäristöä. Kävelysilta oli osa Turun kulttuuripääkaupunkihanketta, kun siihen toteutettiin valo- ja ääniteos talvella 2011.
Jatkosodan hyökkäysvaihe
Yleistä
Hyökkäysvaiheessa kaatui tai katosi 26 355 suomalaista ja haavoittuneita oli melkein 50 000. Neuvostojoukkojen tappioita ei osata sanoa. Kuitenkin yli 50 000 puna-armeijan sotilasta joutui suomalaisten vangiksi. Hyökkäysvaihetta seurasi asemasotakausi, joka päättyi kesällä 1944 puna-armeijan aloittaessa suurhyökkäyksensä ensin Kannaksella ja sitten Itä-Karjalassa.
Taustaa
Jatkosodan hyökkäysvaihe oli monien suomalaisten mielestä hyvitys talvisodan tappioista. Hyökkäysvaiheen alussa suomalaiset olivat lähes yksimielisiä siitä, että menetetyt alueet oli vallattava takaisin. Poliittiset motiivit hyökkäykselle vaihtelivat. Suomessa näytti vallitsevan poliittinen yksimielisyys siitä, että välirauhassa pakkoluovutetut Karjalan alueet oli saatava takaisin. Suomen Kommunistinen Puolue oli heikkouden tilassa muodostettuaan Terijoen hallituksen ja virallisen puheenjohtajan Arvo Poika Tuomisen pitäessä sotaa oikeutettuna. Suomi-Neuvostoliitto-Seuran edeltäjästä ei ollut tullut laajaa joukkojärjestöä. Sodanvastaiset voimat olivat suhteellisen hiljaa tai pakenivat jopa käpykaarteihin. Sodan alkaessa turvasäilöön vangittiin kuitenkin useita satoja kommunisteiksi epäiltyjä henkilöitä.
Hyökkäys vanhan rajan yli oli monimutkaisempi, sillä moni suomalaispoliitikko ja sotilas vastusti etenemistä Itä-Karjalaan. Lisäksi Britannia ja Yhdysvallat olivat uhanneet välien katkaisulla, jos suomalaiset etenisivät katkaisemaan strategisesti tärkeän Muurmannin radan. Joukkojen keskuudessa kieltäytymisiä alkoi ilmetä melko pian vanhan rajan ylityksen jälkeen. Tilanteiden yli päästiin uhkailuin ja lupauksin. Sodan alussa oli miehistön keskuudessa syntynyt mielikuva lyhyestä sodasta. Kun vanha raja ylitettiin alkoi joukkojen keskuudessa ilmetä tyytymättömyyttä. Tämän vaimentamiseksi jotkut upseerit lupailivat muun muassa Itä-Karjalan maiden jakamista rintamamiehille. Asia herätti kiusallista huomiota, ja lupauksista käskettiin lopulta pidättäytyä.
Virallisesti Suomen tavoitteena oli siirtää taistelut mahdollisimman lyhyille rintamalinjoille, mikä edellytti järvikannasten haltuunottoa. Suomi ilmoitti käyvänsä Neuvostoliittoa vastaan Saksasta erillistä sotaa, mitä demonstroitiin sillä, ettei Leningradia vastaan ryhdytty minkäänlaisiin sotilaallisiin toimenpiteisiin. Esimerkiksi suomalaisia lentäjiä oli kielletty lentämästä Leningradin ylle. Tästä huolimatta monissa piireissä toivottiin kuitenkin Itä-Karjalan liittämistä Suomeen ja valmisteluja tällaiseen tehtiinkin. Toisena vaihtoehtona oli, että Itä-Karjalaa voitaisiin käyttää "vaihtorahana" rauhankonferenssissa, jonka toivottiin päättävän sodan.
Joukkojen ryhmitykset ja tehtävät jatkosodan alla
pienoiskuva|upright|Jatkosodan ryhmitysalueet heinäkuun alussa 1941. Saksalaiset hyökkäsivät Petsamon suunnalla 29. kesäkuuta ja suomalaiset hyökkäsivät Suomussalmen ja Kuusamon suunnalta 1. heinäkuuta.
Karjalankannas ja Pohjois-Karjala
Karjalankannaksen tasalla oli puolustukseen ryhmittyneinä kaksi suomalaista armeijakuntaa: Suomen IV ja II armeijakunta. Niillä oli käytössään yhteensä seitsemän divisioonaa. IV AK oli ryhmittynyt rajan pintaan Suomenlahti–Imatra-välille ja II AK Imatra–Pyhäjärvi-välille. Puna-armeijalla oli Karjalankannaksen suojana 23. armeija (23.A), johon kuului kaksi armeijakuntaa (L AK ja XIX AK). Jalkaväkidivisioonia oli neljä (123.D, 43.D, 115.D ja 142.D) ja 198. moottoroitu jalkaväkidivisioona (198. MtD)
Pohjois-Karjalassa oli ryhmitettynä kaksi armeijakuntaa ja yksi tilapäisyhtymä. Miehiä oli kaikkiaan noin 100 000 ja niillä oli puolustustehtävä. Etelämpänä VII armeijakunta oli ryhmittynyt Pyhäjärvi–Värtsilä-välille, VI armeijakunta Värtsilä–Ristikangas ja Ryhmä Oinonen (Ryhmä O tai RO) Ristikangas–Hattuvaara (Ryhmä O:n hyökkäysryhmitys karttana). Puna-armeijalla oli Laatokan Karjalan suojana 7. armeija, johon kuului kolme divisioonaa. Kaksi niistä (168. D ja 71.D) oli etulinjassa ja 237. divisioona reservissä.
Ilomantsin pohjoispuolelta aina Lentuaan asti rintamavastuussa oli suoraan Päämajan alainen 14. divisioona. Se oli muiden suomalaisyksiköiden lailla ryhmitetty puolustukseen. Neuvostoliittolainen 54. divisioona irrotti jalkaväkirykmentti 337:n suomalaisia vastaan.
Kainuu ja Lappi
Kainuu ja sitä pohjoisemmat alueet olivat Saksan Norjan-armeijan alaisia, joilla kaikilla joukoilla oli hyökkäystehtävä. Lentua–Kuusamo-alueen välille oli ryhmittynyt suomalainen III armeijakunta, johon kuului yksi (3. D) divisioona. Armeijakunnan tehtävänä oli operaatio Hopeakettu eli turvata saksalaisten eteläinen sivusta ja hyökätä Uhtuan ja Kiestingin kautta Vienanmerelle. Pääosa neuvostoliittolaisen 54. divisioonan joukoista oli tällä suunnalla.
Sallassa oli hyökkäysryhmityksessä Saksan XXXVI armeijakunta, johon kuului kolme divisioonaa: 169. divisioona, SS-taisteluryhmä Nord ja suomalainen 6. divisioona. Armeijakunnan tehtävänä oli operaatio Napakettu eli vallata Salla ja edetä Kantalahteen. Puna-armeijalla oli Sallan suunnassa 42. armeijakunta, johon kuului kaksi jalkaväkidivisioonaa (122.D ja 104.D) ja yksi panssaridivisioona. Täten neuvostoliittolaisilla ja saksalaisilla oli tällä rintaman osalla yhtä vahvat voimat.
Petsamossa oli hyökkäysvalmiina saksalainen Vuoristoarmeijakunta Norja, jolla oli kaksi divisioonaa ja eteläisellä sivustalla suomalainen pataljoona. Tehtävänä olivat operaatio Renntier ja operaatio Platinakettu eli turvata Petsamon nikkeli ja edetä Murmanskiin. Puna-armeijalla oli Murmanskin suojana 14. armeija, johon kuului kaksi divisioonaa (52.D ja 14.D).
Sota alkaa
Saksa salasi Suomelta oman hyökkäyssuunnitelmansa operaatio Barbarossan ja keskusteluja Suomen kanssa käytiin siltä hypoteettiselta pohjalta, että Venäjä hyökkää jälleen Suomen kimppuun. Saksan tarkoitus oli neuvotteluissa Suomen kanssa kertoa mahdollisimman vähän hyökkäyssuunnitelmasta siten, ettei suunnitelmasta kokonaisuutena mainita ja mahdolliset hyökkäyksetkin ovat osa puolustussuunnitelmaa. Toukokuun puolivälissä 1941 Saksan ulkoministeriö tiedusteli suomalaisten toiveista Neuvostoliiton kanssa käynnissä olevissa neuvotteluissa. Vastauksessa, joka laadittiin 30. toukokuuta kokouksessa tasavallan presidentin luona, Suomi toivoi neuvottelujen johtavan maan itsenäisyyden takaamiseen sekä elintarvikehuollon ja raaka-aineiden tuonnin turvaamiseen. Suomen korkeinta sotilasjohtoa vieraili 25. toukokuuta Saksan pääesikunnassa Salzburgissa, jossa saksalainen sotilasvaltuuskunta johtajanaan kenraali Alfred Jodl selosti Neuvostoliittoon suunnitteilla olevaa hyökkäystä. Saksalaiset esittelivät yhteistyösuunnitelmaa Saksan ja Suomen taistelujoukkojen välille. Suomea pyydettiin sitomaan Neuvostoliiton joukkoja rajoillaan ja osallistumaan Leningradia vastaan suunnattuun hyökkäykseen.
10. kesäkuuta 1941 saapui saksalaiseversti Erich Buschenhagen Helsinkiin. Hänen tehtävänään oli toisaalta käydä neuvotteluja mahdollisen yhteistoiminnan käytännöllisistä yksityiskohdista, siltä varalta että Neuvostoliitto hyökkäisi Suomeen, ja toisaalta saada takeita siitä, että Suomi tulisi sotaan mukaan Saksan liittolaisena. Mannerheim esitteli asian tasavallan presidentille, joka ilmoitti että Suomi oli päättänyt pysyä puolueettomana, mikäli sitä vastaan ei hyökättäisi. Mannerheim ilmoitti tämän eversti Buschenhagenille.
Saksalaisjoukkojen siirto Pohjois-Suomeen hoidettiin kauttakulun organisoinnin varjolla, eikä saksalaisjoukoilla ollut lupa siirtyä Jäämerentien itäpuolelle ennen kuin 18. kesäkuuta. Kaksi divisioonaa saksalaisjoukkoja, Stettinistä 20 000 ja Oslosta 10 600 miestä, laivattiin Ouluun ja siirrettiin junakuljetuksina Rovaniemelle. Laivaukset alkoivat 5. kesäkuuta ja viimeiset joukot olivat Rovaniemellä 14. kesäkuuta. SS-Divisioona Nord aloitti 7. kesäkuuta marssin Norjasta Jäämerentietä pitkin Vuotson ja Sodankylän kautta Rovaniemelle. 8 000–9 000 miehen vahvuisen divisioonan ajoneuvokolonnan ohimarssi kesti 10 tuntia. Divisioona oli Rovaniemellä 10. kesäkuuta. Yhteensä 40 600 miehen vahvuiset joukot keskitettiin Rovaniemen seudulle, mistä ne aloittivat 18. kesäkuuta siirtymisen kohti Sallaa.
Saksan Norjan armeijan esikunta siirtyi Rovaniemelle 15. kesäkuuta. Armeijan komentaja kenraalieversti Nikolaus von Falkenhorst saapui viikkoa myöhemmin. Kaksi päivää esikunnan jälkeen Rovaniemelle laskeutuivat Luftwaffen lentokoneet. Joukoista kaksi vuoristodivisioonaa (2. ja 3.) siirtyi Norjasta Petsamoon vasta 22. kesäkuuta, ja valmisteluja varten maahan oli päästetty saksalaispioneereja siviiliasussa jo päivää aikaisemmin. Saksalaisten esikuntaan määrättiin jo 16. kesäkuuta yhteysupseeriksi eversti Oiva Willamo, ja hänen alaisuuteensa muodostettiin joulukuussa Rovaniemelle Yhteysesikunta Roi.
21.–22. kesäkuuta saksalaiset laskivat Itämeren poikki Memelistä Gotlannin eteläkärkeen kolme miinoitetta (Wartburg 1, 2 ja 3), jossa kussakin oli 500 miinaa ja 600 raivausestettä, APOLDA-kentät Örön ja Hiidenmaan välille (yhteensä 581 miinaa ja 673 raivausestettä) ja Corbetha-kentät (yhteensä 400 miinaa ja 700 raivausestettä) Tammisaaren ja Paldiskin välille. Suomi laski omat defensiiviset miinoitteensa aluevesiensä sisällä aloittaen jo illalla 21. kesäkuuta ja jatkaen laskua 23. kesäkuuta asti. 22. kesäkuuta 1941 Suomen merivoimat miehittivät Ahvenanmaan operaatio Kilpapurjehduksessa.
Päiväkäskyssään 22. kesäkuuta Adolf Hitler sanoi näin: ”Im Verein mit finnischen Kameraden stehen die Kämpfer des Siegers von Narvik am nördlichen Eismeer. Deutsche Divisionen unter dem Befehl des Erobers von Norwegen schützen gemeinsam mit den finnischen Boden” (suom. yhdessä suomalaisten toverien kanssa seisovat Narvikin voittaneet taistelijat pohjoisella Jäämerellä. Norjan valloittajan johdossa olevat saksalaiset divisioonat suojaavat yhdessä marsalkkansa johtamien suomalaisten vapaussankarien kanssa Suomen aluetta).
Neuvostoliiton Pohjoinen laivasto ja 14. armeija saivat 22. kesäkuuta käskyn pommittaa viholliskohteita Petsamon ja Kirkkoniemen alueella. Kesäkuun 22. päivän aamulla Neuvostoliitto ryhtyi hyökkäykseen Suomen alueelle pommittaen ja tulittaen puhtaasti suomalaisia kohteita. Klo 6.05 aamulla sanottuna päivänä Neuvostoliiton ilmavoimat pommittivat suomalaisia panssarilaivoja Sottungan luona, klo 6.15 Alskärin linnaketta Turun saaristossa, klo 6.45 suomalaisia kuljetusaluksia Korppoon luona ja klo 7.55 Puna-armeijan tykistö avasi tulen Hangon vuokra-alueelta ampuen Porsöhön, Storholmaan ja mantereelle. Samana päivänä avattiin Hirsilammen luona, noin 14 km Imatran itäpuolella, Neuvostoliiton alueelta tuli suomalaisia rajavartioita kohden ja Pummangista Petsamossa ammuttiin useita kymmeniä tykinlaukauksia merellä kulkenutta suomalaista laivaa kohti. Näiden puolueettomuudenloukkausten johdosta ulkoministeri Witting esitti kesäkuun 22. päivänä Neuvostoliiton lähettiläälle ministeri Orloville vastalauseen pyytäen selitystä. Ministeri Orlov lupasi kääntyä hallituksen puoleen, mutta pyydettyä selitystä ei koskaan saatu.
Ulkoasiainkomissaari Molotov väitti kesäkuun 22. päivänä pitämässään puheessa, että Suomesta käsin olisi hyökätty Neuvostoliittoon. Suomen hallitus ilmoitti Neuvostoliiton lähetystöille, ettei mitään tällaisia hyökkäyksiä ollut tapahtunut sen paremmin Suomen puolustusvoimien kuin kenenkään muunkaan taholta. Suomalaisten selvitysten mukaan suomalaiset lentovoimat eivät olleet tehneet mitään hyökkäyksiä tai lentoja Neuvostoliiton alueelle. Lisäksi ne saksalaiset koneet, jotka olivat pommittaneet Pietaria ja Kronstadtia ja joiden neuvostoliittolaiset olivat väittäneet tulleen Suomen lentokentiltä, olivat tehneet hyökkäyksensä Itä-Preussista.
25. kesäkuuta 1941 Neuvostoliitto aloitti laajamittaiset pommitukset suomalaisia kaupunkeja vastaan. Venäläislähteiden mukaan ensimmäinen hyökkäys olisi alkanut kyseisenä päivänä kel­lo 4 ja siihen olisi ottanut osaa kaikkiaan 263 pommikonetta ja 224 hävittäjää. Pommituskohteina oli kymmenkunta Etelä- ja Keski-Suomen kaupunkia ja teollisuuskeskusta kuten Helsinki, Turku, Kotka, Porvoo, Heinola, Varkaus ja Lahti sekä suomalaisia lentotukikohtia. Päivän ilmataisteluissa suomalaiset ampuivat 27 viholliskonetta alas. Omia koneita ei menetetty.
Tervasmäki
thumb|right|250px|Ruskilantietä Tervasmäen kylässä. Tervasmäki on Nakkilan kunnassa sijaitseva kylä. Se sijaitsee noin neljän kilometrin päässä kunnan keskustasta. Tervasmäessä on sijaitsee esimerkiksi kolmen kilometrin pituinen liikuntareitti ja vuonna 1916 valmistunut Tervasmäen koulu. Koulun toiminta loppui vuonna 1959. Vaikka Tervasmäen kylässä on lähinnä asuintaloja, sieltä löytyy myös yritystoimintaa. Kunnan alueella olevista yrityksistä siellä sijaitsevat esimerkiksi Finnmassa Ky sekä Nakkilan autohajottamo.
Jatkosodan hyökkäysvaihe
Sota alkaa
Päämaja alisti Suomen III armeijakunnan hyökkäykseen valmistuvan Saksan Norjan armeijan alaisuuteen 15. kesäkuuta 1941. Vaikka armeijakunnan komentaja kenraalimajuri Hjalmar Siilasvuo sai AOK Norwegenin operaatio-ohjeet, hän siirsi ne toistaiseksi syrjään ja antoi 17. kesäkuuta armeijakuntansa puolikkaalle (6. divisioona erillistehtävässä) ryhmityskäskyn puolustusta varten. Saksalaisten aloitettua sotatoimet Neuvostoliittoa vastaan 22. kesäkuuta 1941 (operaatio Barbarossa) Siilasvuo antoi 24. kesäkuuta 1941 joukoilleen käskyn valmistautumisesta taistelutoimintaan. Samanaikaisesti puolustusvalmistelujen jatkamisen kanssa saivat pataljoonat tehtäväksi tiedustella hyökkäysvalmiusasemia. Petsamon saksalaisdivisioonat aloittivat hyökkäyksen kohti Murmanskia 29. kesäkuuta. Suomen III armeijakunnan hyökkäys alkoi 1. heinäkuuta. Hyökkäys suoritettiin kahteen suuntaan Kiestingin kautta Louheen ja Uhtuan kautta Vienan Kemiin.
Laatokan Karjalan valtaus
pienoiskuva|Suomalaiset ylittämässä vanhaa rajaa Karjalan armeija aloitti hyökkäyksensä 10. heinäkuuta. Suomalaiset saivat läpimurron Korpiselällä 10.–11. heinäkuuta. VI AK eteni kahdessa viikossa Korpiseliltä Jänisjärven kautta Laatokan rannalle Koirinojan kohdalle katkaisten Pohjoisen rintaman joukot ja 7. armeijan kahtia. Koirinojalta armeijakunta jatkoi Laatokan rantatietä vanhalle valtakunnan rajalle ja sen ylikin. Salmin kirkonkylästä ja Viteleestä taisteltiin ankarasti. Viteleen valtauksen jälkeen osasto Lagus eteni Tuuloksenjoelle. Suomen marsalkka Mannerheim pysäytti hyökkäyksen 23. heinäkuuta mahdollisen sivustauhan takia, koska VII AK:n ja Ryhmä O:n hyökkäykset olivat pysähtyneet miltei alkuunsa. Suomalaiset kaivautuivat asemiin ja venäläisten vahvennukset aloittivat Vieljärvellä vastahyökkäykset, jotka kestivät elokuun alulle saakka. Pohjoisessa Ilomantsin suunnalla hyökkäys sai Suomen sisällissodan piirteitä, kun Ryhmä O:ta oli vastassa karjalaisista, inkeriläisistä ja suomalaisista kommunisteista muodostettu puna-armeijan JR 126, joka kuului 71. Divisioonaan. Jalkaväkirykmentti oli alun perin kuulunut Terijoen hallituksen muodostamaan Suomen Kansanarmeijaan. Hyökkäyksen pysähtymisen syynä oli neuvostojoukkojen sitkeä vastarinta ja maaston hyväksikäyttö.
Karjalankannaksen valtaus
pienoiskuva|Kaatuneita puna-armeijan sotilaita Porlammin–Sommeen motista Ennen suomalaisten päähyökkäystä oli jo 30. kesäkuuta Suomen 2. divisioona aloittanut paikallisen hyökkäyksensä Tyrjässä. Elokuun alussa II armeijakunta aloitti hyökkäyksensä puhdistaakseen rajan, Laatokan välisen alueen ja koko Itä-Kannaksen neuvostojoukoista. Tyrjässä saatiin läpimurto ja suomalaiset etenivät Laatokalle 11. elokuuta mennessä katkaisten Sortavalan suunnan venäläisjoukkojen yhteyden Karjalankannakselle. Kilpolansaariin jäi mottiin kaksi Puna-armeijan divisioonaa, jotka kuitenkin pääsivät livahtamaan karkuun (”vesiperämotit”). Neuvostojoukot suorittivat vastahyökkäyksen Käkisalmen suunnalla, mutta se torjuttiin ja eteneminen jatkui. Armeijakunnan kärkijoukot ylittivät 18. elokuuta Vuoksen Hopeasalmen kohdalta tehden ison sillanpään vastarannalle. pienoiskuva|vasen|Suomalaiset etenemässä kohti Rautjärveä elokuussa 1941. pienoiskuva|Viipurin valtausparaati 31. elokuuta 1941.
21. elokuuta IV armeijakunta aloitti hyökkäyksensä puhdistaen rajan ja Viipurinlahden välisen alueen kahdessa päivässä. 24. elokuuta 8. divisioonan joukot ylittivät Viipurinlahden katkaisten Leningrad–Viipuri-maantien. Neuvostojoukkojen johto käsitti saarrostusuhan ja se antoi käskyn vetäytymisestä, mutta se annettiin liian myöhään. IV ja II armeijakuntien joukot motittivat Viipurista vetäytyneet kolme neuvostodivisioonaa Porlammen–Sommeen alueelle (Porlammen–Sommeen motti). Motti oli Suomen sotahistorian suurin. Joukkoja oli kuitenkin liian vähän pitämään motti täysin kasassa, ja osa venäläisistä pakeni Koiviston saarille elokuun loppuun mennessä. Puna-armeijan miehistötappiot olivat suuret; yli 9300 jäi vangiksi ja suomalaiset hautasivat yli 7500 vihollisen kaatunutta. Raskaan kalustonsa venäläiset joutuivat pääosin jättämään. Viipuri vallattiin motin alussa ja valtausparaati järjestettiin 30. elokuuta. Itse kaupungissa ei taisteltu. Elokuun loppuun mennessä suomalaisjoukot olivat vanhan valtakunnan rajan tuntumassa.
Syyskuun alussa IV, II ja I armeijakunta saavuttivat vanhan rajan ja ylittivät sen. Hyökkäys pysäytettiin 9. syyskuuta Leningradin uloimman puolustuslinjan eteen linjalle Suomenlahti–Valkeasaari–Ohta–Rajajoki–Lempaala–Laatokka ja suomalaiset ryhmittyivät puolustukseen.
Itä-Karjalan valtaus
Laatokan Karjalassa Päämaja järjesti suoraan alaisekseen I armeijakunnan, jonka tehtävänä oli Sortavalan valtaus. II AK:n edetessä Laatokan rannalle I ja VII AK hyökkäsivät ja valloittivat Sortavalan 15. elokuuta. Kaupungin valtaukseen osallistui suomalaisten kaksi panssariautoa, mutta neuvostotykistö ampui ne käyttökelvottomiksi jo kahden tunnin päästä niiden saapumisen jälkeen. Pohjoisessa Ryhmä O:n miehet valloittivat loput Laatokan Karjalasta edeten vanhan valtakunnan rajan yli. Tuuloksessa venäläisten vastahyökkäykset pitivät suomalaiset aloillaan. Samoihin aikoihin Karjalan armeijalle perustettiin oma radioasemansa, Aunuksen Radio.
vasen|pienoiskuva|Sotamuistomerkki Tässä pysäytettiin vihollinen Oštan Koromyslovossa, johon suomalaisten hyökkäys pysähtyi 1941
Karjalan armeijan yleishyökkäys alkoi 4. syyskuuta tavoitteena Syväri ja Petroskoi. VI armeijakunta eteni Aunukseen jo seuraavana päivänä ja Syvärille muutamaa päivää myöhemmin Kuuttilahti–Lotinapelto–Podporože-alueelle, johon se pysäytettiin ja ryhmitettiin asemasotaan. VII AK, joka eteni kohti Petroskoita, joutui kiivaisiin taisteluihin Prääsässä ja Pyhäjärvellä. Ryhmä O:n hyökkäys tyrehtyi jälleen alkuunsa. Syyskuun puoliväliin mennessä VI AK:n joukot olivat vallanneet Podporožen ja nimenneet sen Syvärinkaupungiksi. Pohjoisempana suomalaiset juuttuivat taisteluihin Prääsässä ja Porajärvellä. Syyskuun lopulla suomalaiset pääsivät läpimurtoon ja saivat vallattua koko Aunuksen. Pohjoisessa Ryhmä O eteni kymmenen kilometriä.
vasen|pienoiskuva|
Syyskuun alun jälkeen hyökkäysvaiheen painopiste oli Itä-Karjalassa. Heti 1. lokakuuta suomalaiset valtasivat Petroskoin, joka nimettiin tämän jälkeen Äänislinnaksi. Valtausta seuranneena päivänä Hitler lähetti Mannerheimille onnittelusähkeen. Suomalaisjoukot jatkoivat pohjoiseen lähimpänä tavoitteenaan Kontupohjanlahti–Santalanjärvi–Pälläjärvi ja lopulta Seesjärvi–Karhumäki.
Lokakuussa 1941 Puna-armeija pysäytti Suomen asevoimien hyökkäyksen nelisen kilometriä niin talvisodan rauhassa menetettyihin alueisiin kuin Itä-Karjalaan kuulumattoman Oštan piirin Koromyslovon kylään, johon muodostui rintamalinja kesäkuuhun 1944 saakka. Koromyslovosta noin neljä kilometriä etelään Simanovon kylässä suomalaisjoukot olivat kauempana Suomesta kuin koskaan toisessa maailmansodassa. Ne olivat melkein 300 km rajasta ja entisestä, talvisotaan saakka vallinneesta Tarton rauhan rajastakin (1920–1940) lähes 180 km itäkaakkoon sekä lähimpänä Moskovaa, n. 550 km:n päässä ja Syvärijoesta n. 20 kilometriä etelään. Hyökkäyksen vastapainona alkoivat venäläisten vastahyökkäykset Syvärillä, jossa taisteltiin kevääseen 1942 asti.
Suomalaisten hyökkäys alkoi hidastua neuvostojoukkojen vahvistusten ja talven tulon takia. Myös suomalaiset saivat vahvistuksia. Niistä huolimatta monet yksittäiset sotilaat kieltäytyivät jatkamasta eteenpäin. Tähän otettiin tiukka linja johdon taholta. Kontupohjan edessä VII AK joutui kiivaisiin taisteluihin marraskuuhun asti. Pohjoisempana suomalainen II AK, joka oli perustettu Karjalankannakselta saaduista vahvistuksista, pääsi Seesjärvelle saaden yhteyden 14. divisioonan miehiin 26. lokakuuta.
Kontupohja vallattiin 2. marraskuuta mennessä ja neuvostojoukot vetäytyivät Maaselän kannakselle puolustusasemiinsa. 6. marraskuuta Mannerheim antoi Karjalan armeijalle käskyn ryhmittyä puolustukseen heti kun Poventsa olisi vallattu. Talven takia suomalaiset saivat läpimurron Perälahden alueella vasta 22. marraskuuta. Pian tämän jälkeen suomalaisjoukot päätyivät neuvostojoukkojen uuteen puolustustasaan, aivan Karhumäen eteen.
Karhumäki joutui suomalaisten haltuun 5. joulukuuta, josta he jatkoivat Poventsaan. Karhumäen taisteluissa kaatui 1500 suomalaista ja 8000 neuvostosotilasta Yhdistynyt kuningaskunta julisti sodan Suomelle 6. joulukuuta Neuvostoliiton johtajan Josif Stalinin pyynnöstä, kun Suomi oli kieltäytynyt lopettamasta hyökkäystänsä Itä-Karjalassa. Käytännössä Suomen ja Ison-Britannian väliset sotatoimet jäivät vähäisiksi. Suomen kauppamerenkulku oli ollut pysähdyksissä jo kuukausia, ja ainoa englantilaisten taistelutoimi oli Petsamon sataman pommitus. Neuvostojoukot räjäyttivät Stalinin kanavan sulut suomalaisten saapuessa sinne 8. joulukuuta. Tulvan tuhot jäivät vähäisiksi. Samana päivänä suomalaiset ryhmittyivät puolustukseen Maaselänkannakselle linjalle Seesjärvi–Maaselän asema–Krivi–Hiisjärvi–Voljärvi–Ääninen. Itä-Karjalan valtausoperaatio oli suoritettu päätökseen.
Muilta rintamilta
pienoiskuva|upright|Rintamatilanne joulukuussa 1941.
Kuhmon suunta
Suomen 14. divisioona aloitti hyökkäyksensä 3. heinäkuuta 1941 tavoitteenaan Rukajärvi. Se valtasi jo 8. heinäkuuta Repolan ja kahden viikon taistelujen jälkeen Omelian jatkaen itään. Myöhemmin suomalaisdivisioona joutui kiivaisiin taisteluihin Ontrosenvaarasta kymmenen päivän ajaksi. Taistelun jälkeen divisioonan eteneminen oli hidasta. Se valloitti 11. syyskuuta Rukajärven kylän ja eteni Ontajoelle, minne venäläiset olivat tehneet voimakkaat puolustusasemat. Divisioonan hyökkäys pysäytettiin 17. syyskuuta.
Kainuun suunta
pienoiskuva|vasen|Valokuva panssarintorjuntakanuunasta Kiestingin suunnalta.
Suomen 3. divisioonan voimat jaettiin kahteen ryhmään sen aloittaessa hyökkäyksensä; Ryhmä J (JR 53) hyökkäsi kohti Louhea ja Ryhmä F (pääosa 3. divisioonasta) kohti Uhtuaa. 18. heinäkuuta Ryhmä J valtasi Sohjanan saaden vahvistuksia Sallasta saapuneesta SS-divisioona Nordista. Näiden edetessä kohti Kiestinkiä Ryhmä F:n hyökkäys pysähtyi peninkulman päähän Uhtuasta.
Ryhmä J valtasi 7. ja 8. elokuuta välisenä yönä Kiestingin ja jatkoi kohti Louhea. Sen hyökkäys pysähtyi 14 kilometriä Kiestingistä itään Puna-armeijan puolustusasemaan. Elokuun puolivälissä Ryhmä J:stä muodostettiin uusi divisioona: Divisioona J (DJ). Sen komentajaksi tuli eversti Väinö Palojärvi. Ryhmä F siirtyi etelämpänä Uhtuan suunnalla asemasotaan.
Elokuun lopussa syntyi ns. Kiestingin motti, jossa suomalainen rykmentti joutui venäläisten saartamaksi Kiestinki–Louhi-rautatielle. Joukot onnistuivat vetäytymään motista raskain tappion. Viimeistään silloin todettiin, ettei Louheen päästäisi vuoden 1941 aikana. pienoiskuva|upright|Hyökkäystavoitteet pohjoisella rintamanosalla. Divisioona J aloitti uudelleen hyökkäyksensä kohti Louhea marraskuun alkupäivinä. Alkumenestyksen jälkeen Suomen ja Saksan pääesikunnat, jotka olivat tietämättömiä hyökkäyksen suunnittelusta, lopettivat sen ja joukot vedettiin takaisin. Ryhmä F:n alueella oli rauhallisempaa.
Sallan suunta
Sallassa Saksan XXXVI armeijakunnan hyökkäys alkoi 1. heinäkuuta suurin toivein, mutta pysähtyi pian Sallan kirkonkylän valtauksen jälkeen. Saksalaiset kärsivät raskaita tappioita venäläisten vastarinnan takia. SS-taisteluryhmä Nordin joukkoihin levisi pakokauhu venäläisten pystyessä vielä vastahyökkäykseen. Koko hyökkäys keskeytettiin 10. heinäkuuta ja epäonnistunut SS-taisteluryhmä Nord siirrettiin Sallan suunnasta etelämmäksi Kiestingille. Hyökkäys jatkui 18. elokuuta, jolloin neuvostojoukot saarrettiin ja tuhottiin Kairalassa. Saksalaiset ylittivät Tuntsajoen 31. elokuuta. Joukot olivat tuolloin 20 kilometrin päässä vanhasta rajasta.
Syyskuun alussa saksalaiset ylittivät vanhan rajan joutuen ankariin taisteluihin Voitajoella. 17. syyskuuta mennessä joukot olivat Vermanjoella, vahvasti linnoitetun venäläisaseman edessä. Asemat olivat erittäin edulliset maastoltaan ja puolustus luja. Hyökkäys pysäytettiin – tällä kertaa lopullisesti – ja joukot kaivautuivat asemiin. (Tapahtumat karttana)
Petsamon suunta
Saksalainen vuoristoarmeijakunta Norja aloitti 28. kesäkuuta hyökkäyksensä kohti Murmanskia. Kalastajasaarennossa Puna-armeijan rykmentti piti puoliaan sodan loppuun asti meri- ja ilmatoimitusten avulla. Saksalaisille tietön erämaa oli ennenkokematonta, mikä aiheutti heille suuria hankaluuksia. He ylittivät 29. kesäkuuta Valasjoen ja jatkoivat etenemistään venäläisten tiukentaessa vastarintaansa. Heinäkuun alussa saksalaiset saavuttivat Litsajoen, jonne heidän hyökkäyksensä pysähtyi ja rintama jäi joelle jatkosodan loppuajaksi.
Hanko
Joulukuuhun mennessä Neuvostoliiton laivasto oli menettänyt toimintamahdollisuutensa Suomenlahdella siinä määrin, ettei se kyennyt enää huoltamaan Hangon tukikohtaansa. Tämän eteen työnnettyyn laivastotukikohdan joukot laivattiin pois, ja suomalaiset pääsivät etenemään tyhjäksi jääneeseen, hävitettyyn kaupunkiin.
Merisotatoimet
pienoiskuva|Panssarilaiva Ilmarinen Jatkosodan aikana laivaston merkitys kasvoi. Jatkosodan aattona Suomen merivoimat miehittivät Ahvenanmaan operaatio Kilpapurjehduksessa. Hyökkäysvaiheen aikana suomalaiset vartiomoottoriveneet partioivat aluevesillä, moottoritorpedoveneet ja sukellusveneet suorittivat pitkiä partioretkiä ja miinalaivat miinoittivat yhteistyössä saksalaisten kanssa Suomenlahtea. Maajoukkojen edettyä Ääniselle Suomen laivasto sai uuden laivastoyksikön, kun perustettiin Äänisen laivasto-osasto, johon kuului yksi tykkivene ja muutamia muita aluksia. Myös ns. saattuetoimintaa suoritettiin, eli sota-alukset saattoivat aseistamattomia rahti- ja matkustaja-aluksia. Merisotatoimista surullisin oli Panssarilaiva Ilmarisen uppoaminen syyskuun puolivälissä. Alus vei mukanaan 271 miestä. Kirkkonummen Mäkiluodon linnakesaarelta käsin suomalaiset häiritsivät neuvostolaivastoa tykkitulellaan koko hyökkäysvaiheen ajan.
Kotirintamalta
Kuten muutkin sotaa käyneet maat, oli myös Suomi jakautunut sotatoimialueeseen ja kotirintamaan. Miesten ollessa rintamalla täytyi naisten korvata työvoimallaan puuttuva työpanos sekä pelloilla että tehtaissa. Naisten työpanos oli oleellinen kansantaloudelle.
Ennen jatkosotaa keväällä 1940 Suomen ulkomaankauppa tyrehtyi. Jatkosodan hyökkäysvaiheen, kuten myös koko jatkosodan ajan Suomi oli säännöstelyn alla. Kaikki mahdollinen ruoka kerättiin talteen. Kansalaisia kehotettiin keräämään metsästä marjoja ja sieniä, ja lehdissä annettiin vinkkejä luonnonkasvien hyödyntämiseen. Hyökkäysvaiheen aikana kevyen työn tekijän leipäkortti oli pienimmillään 250 grammaa jauhoja ja suurimoita tai näkkileipää, raskaan työn tekijät saivat enemmän ruokaa. Muun muassa kankaita, saippuaa, tupakkaa ja polttonesteitä säännösteltiin. Kun kahvin tuonti tyrehtyi, ryhdyttiin keittämään korviketta. Sokeri korvattiin sakariinilla. Laiton mustan pörssin kauppa kukoisti tarkastuksista huolimatta, sillä ihmiset alkoivat kyllästyä ruuan yksipuolisuuteen. Toisaalta monipuolisuutta ruokavalioon saattoi saada maaseudulla asuvien tuttavien tai sukulaisten kautta.
Sodanaikaiseen kotirintaman kuvaan kuuluivat myös 1927–1933 syntyneet sotilaspojat, joita oli lopulta vuonna 1943 yli 72 000. Sotilaspoikajärjestö oli Suojeluskunnan poikaosasto. Pojat olivat 10–17-vuotiaita vapaaehtoisia, jotka toimivat aputehtävissä kotirintamalla. Vanhimmat pojista osallistuivat myös sotilasluonteiseen toimintaan: yli 3 000 poikaa toimi lähetteinä – osa takaisinvallatuilla alueilla rintaman lähistöllä, ja 5 000 sotilaspoikaa toimi tähystäjinä ja ilmatorjunnan muissa aputehtävissä. Sotilaspojilla oli oma Suojeluskunnan pukua muistuttava univormunsa ja omat arvomerkkinsä.
Partisaanitoiminta
Heinäkuussa 1941 Stalin käski perustaa partisaaniosastoja saksalaisia vastaan. Partisaaneille annettiin kolme selkeää tehtävää: tiedustele, hyökkää, tuhoa. Jo heinäkuussa 1941 pohjoisella rintamalla todettiin liikkuvan partisaaniosastoja, mutta suurten osastojen perustaminen jäi myöhemmäksi. Karjalankannaksella, Syvärillä ja Maaselänkannaksella partisaanitoimintaan ei löytynyt edellytyksiä sillä kyseiset alueet olivat voimakkaasti varmistettuja, ja Karjalankannasta lukuun ottamatta liian kaukana Suomen maaperästä.
Sen sijaan pohjoiset rintamanosat olivat edullisempaa aluetta, koska laajat korpimaat olivat lähes varmistamattomia, niiden kautta sai kuljetettua paljon partisaaneja huomaamatta ja Suomen alue oli lähempänä.
Aiheesta muualla
Guerre de Continuation
Sakari Koli
Sakari Koli (17. marraskuuta 1800 Johannes – 1. joulukuuta 1865 Johannes) oli maanviljelijä ja valtiopäivämies.
Kolin vanhemmat olivat Matts Koli ja Eeva Simontytär Pulli ja puolisot Maria Koli ja Kristiina Paavontytär Pajari. Koli oli talonpoikaissäädyssä Rannan tuomiokunnan edustaja valtiopäivillä 1867.
Sarcofagus
Sarcofagus (Sargofagus LTD) on vuonna 1977 perustettu suomalainen heavy metal -yhtye, joka on yksi Suomen ensimmäisiä heavy metal -yhtyeitä.
Historia
Yhtyeen keulahahmo Kimmo Kuusniemi esitti tekemässään dokumenttielokuvassa Promised Land Of Heavy Metal mielipiteenään, ettei Suomi 1980-luvun alussa ollut valmis heavy metalliin. Levynsä Moottorilinnut yhtye joutui julkaisemaan nimen Kimmo Kuusniemi Band alla, koska ei saanut käyttää nimeä Sarcofagus. Levy oli samalla ensimmäinen suomeksi laulettu heavy metal -albumi. Yhtye on edelleen sitä mieltä, että levy olisi pitänyt julkaista Sarcofagus-nimen alla. Pääosan Moottorilinnut-levyn kappaleista lauloi Jukka Ritari, mutta 1000 megawatin totuus kappaleen lauloi Kirka ja Elävien hautausmaa sekä Metallinen sateenkaari kappaleet Muska.
Yhtyeen kolmesta albumista kaksi ensimmäistä, Cycle of Life ja Envoy of Death, on julkaissut uudelleen cd-muodossa vuonna 1996 italialainen Mellotron-yhtiö. Vuosina 2006-2007 Poptori julkaisi cd-painoksen yhtyeen kolmesta ensimmäisestä levystä. Syyskuussa 2009 Rocket Records julkaisi kokoelman Anthology 1979–1982, joka sisältää yhtyeen koko vuosina 1979-1982 julkaistun tuotannon.
Inhuk
Inhuk tai Inkhuk (, "Taiteellisen kulttuurin instituutti") oli vuosina 1920–1924 toiminut neuvostoliittolainen taideoppilaitos. Wassily Kandinsky perusti Inhukin Moskovassa vuonna 1920. Kandinskyn tavoitteena oli tieteelliseen tutkimukseen perustuvan ideologisen ja teoreettisen taidenäkemyksen muodostaminen. Lähtökohtina olivat taiteen psykologiset vaikutukset ja esteettisen elämyksen subjektiivisuus. Kandinsky ehti kuitenkin johtaa oppilaitosta vain puoli vuotta, jonka jälkeen hän irtisanoutui kiistojen jälkeen. Instituutin uudeksi johtajaksi tuli Aleksei Babitšev. Hänen kaudellaan subjektiivisuuden ja psykologian tilalle tuli objektiivinen muotoanalyysi ja luonnontieteellinen konstruktivismin määrittely. Vuosina 1921–1924 Inhukia johtivat Osip Brik, Boris Arvatov ja Nikolai Tarabukin. Tuolloin luovuttiin teoretisoinnista ja tilalle tuli produktiotaide eli käytännölliset ja yhteiskunnallisesti hyödylliset taiteenalat arkkitehtuurista muotoiluun.
Sarcofagus
Diskografia
Livealbumit
Kokoelma-albumit
Singlet
Videot
Josh Charles
Joshua ”Josh” Charles (s. 15. syyskuuta 1971) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän syntyi Baltimoressa, Marylandissa, ja teki elokuvadebyyttinsä vuonna 1988.
Eräs tunnettu rooli Charlesilla oli elokuvassa Kuolleiden runoilijoiden seura (1989). Television puolella hän on esiintynyt esimerkiksi sarjoissa Sports Night ja Good Wife.
Kurtwood Smith
Kurtwood Larson Smith (s. 3. heinäkuuta 1943) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän esiintyi vuosina 1998–2006 Red Formanin roolissa 70’s Show’ssa. Hän on ollut myös ääninäyttelijänä The Zeta Projectissa ja Squirrel Boyssa, sekä esiintynyt muun muassa elokuvissa RoboCop (1987), Rambo – taistelija 3 (1988), Kuolleiden runoilijoiden seura (1989), Kaappaus raiteilla (1995) ja Broken Arrow – operaatio erämaassa (1996).
Elämäkerta
Smith syntyi New Lisbonissa, Wisconsinissa. Valmistuttuaan Los Angelesin Canoga Park High Schoolista hän hakeutui opiskelemaan teatterialaa. Hän on ollut avioliitossa kahdesti, ja hänellä on kaksi lasta.
Ernos (albumi)
Ernos on vuonna 1973 julkaistu Ernos-yhtyeen kolmas albumi.