cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kurt Ahrens Jr.
Kurt Ahrens Jr. (s. 19. huhtikuuta 1940 Braunschweig, Saksa) on entinen saksalainen kilpa-autoilija. Hän kilpaili lähinnä urheilu- ja vakioautoilla, mutta osallistui myös neljään Formula 1 -sarjan Saksan Grand Prix -kilpailuihin kausilla –. Hän oli parhaimmillaan seitsemäs.
Ahrensin ura formulasarjoissa alkoi Formula 3:ista vuonna 1958, jossa voitti viiden vuoden aikana nuorten mestaruuden kahdesti. Ajaessaan sarjassa viimeisiä kausia, Ahrens sai kilpailukieltoa sääntöjenvastaisen moottorin käyttämisestä ja siirtyi kaudeksi 1964 Formula 2-sarjaan, jonka kautta hän pääsi myös kilpailemaan F1-sarjassa käyttöön otettujen F2-sarjaa vastaavien sääntöjen avulla.
Child’s Play (elokuvasarja)
pienoiskuva|Child's PlayChild’s Play on yhdysvaltalainen kauhu-/slasherelokuvasarja, jonka päähahmo on tappajanukke Chucky. Don Mancini käsikirjoitti sarjan 7 elokuvaa (1988-2017) ja ohjasi niistä 3 (2004-2017).
Pahoinpitely
Pahoinpitely on henkilön toiseen kohdistama väkivallanteko. Usein pahoinpitely ilmenee nyrkiniskuina, potkuina tai puukotuksina, mutta pahoinpitelyksi voidaan määritellä myös vaikkapa se, että HIV-positiivinen harrastaa suojaamatonta seksiä kertomatta tartunnastaan. Pahoinpitely on paljon fyysistä väkivaltaa laajempi käsite. Pahoinpitelyä voi olla esimerkiksi kemiallinen väkivalta, vaikkapa lapsen humalluttaminen alkoholilla (esimerkiksi olutta tarjoamalla) tai hiljentäminen lääkeaineilla niin, että lapsi joutuu tiedottomaan tilaan. Myös koulu- tai työpaikkakiusaaminen ja henkinen väkivalta voi täyttää pahoinpitelyn tunnusmerkistön.
Suomessa pahoinpitely on yleinen rikoksen muoto. Tilastokeskuksen mukaan vuosina 2005–2013 Suomessa tuli poliisin tietoon vuosittain noin 30 500–40 200 pahoinpitelyä. Kolmasosa suomalaisissa vankiloissa olevista vangeista on tuomittu väkivaltarikoksesta.
Suomen rikoslain mukainen pahoinpitelyn määritelmä
Pahoinpitelyn eri törkeysasteet ja niiden seuraamukset on Suomen rikoslaissa kuvattu seuraavasti:
”5 § Pahoinpitely
"6 § Törkeä pahoinpitely
"7 § Lievä pahoinpitely
Syytevalta pahoinpitelyissä
Normaalimuotoinen ja törkeä pahoinpitely ovat aina virallisen syytteen alaisia rikoksia eli virallisen syyttäjän tulee nostaa syyte vaikkei asianomistaja tahtoisikaan. Lievä pahoinpitely on lähtökohtaisesti asianomistajarikos eli syytteen nostaminen edellyttää asianomistajan pyyntöä. Lieväkin pahoinpitely on virallisen syytteen alainen rikos, jos se kohdistuu 1) alle 18-vuotiaaseen henkilöön, 2) tekijän aviopuolisoon tai entiseen aviopuolisoon, sisarukseen tai sukulaiseen suoraan ylenevässä tai alenevassa polvessa taikka henkilöön, joka asuu tai on asunut tekijän kanssa yhteistaloudessa tai on tai on ollut muuten näihin rinnastettavan henkilökohtaisen suhteen takia hänelle läheinen taikka 3) työtehtävää suorittavaan henkilöön, kun rikoksentekijä ei kuulu työpaikan henkilöstöön.
Ennen vuotta 2011 lievä pahoinpitely oli virallisen syytteen alainen rikos vain, jos teko kohdistui alle 15-vuotiaaseen lapseen. Ennen syyskuuta 1995 myös yksityisellä paikalla tapahtuva normaalimuotoinen pahoinpitely oli asianomistajarikos.
Pahoinpitelyrikollisuuden määrä Suomessa
Vuosina 2009–2012 Suomen käräjäoikeuksissa ratkaistiin vuosittain 6 963–7 605 asiaa, joissa pääsyyteenä (törkeimpänä rikoksena) oli pahoinpitely, 701–781 tapausta, joissa pääsyytteenä oli törkeä pahoinpitely ja 201–415 tapausta, joissa pääsyytteenä oli lievä pahoinpitely. Pahoinpitelysyytteistä tuomittiin 6 132–6 683 tapausta, törkeistä pahoinpitelyistä 595–673 tapausta ja lievistä pahoinpitelyistä 152–340 tapausta. Vuonna 2002 tuomittiin pahoinpitelyitä yksittäisrikoksina 5 299 henkilöä. Sukupuolisesti tarkastellen pahoinpitelyt ovat pääosin miesten tekemää ja tyypillisimmin toisiin miehiin kohdistuvaa rikollisuutta. Alkoholi liittyy pahoinpitelyihin, kuten se liittyy muuhunkin väkivaltaan, melko voimakkaasti. Melko usein sekä tekijä että usein myös uhri ovat olleet rikoksen tekohetkellä humalassa. Noin joka kuudes pahoinpitelijä on nainen, joskin naisten osuus on viime vuosina ollut kasvussa. Kaikissa pahoinpitelyrikoksissa naisten osuus syyllisiksi epäillyistä kasvoi seitsemästä 15 prosenttiin vuosina 1985–2004.
Kuitenkin jos tarkastellaan ns. lähisuhdeväkivaltaa kuva muodostuu osin toisennäköiseksi, esimerkiksi pahoinpitelyrikosten osalta paljon julkisuudella käsitellyn perheväkivallan osalta on Tilastokeskus selvittänyt läheissuhdeväkivaltaa vuodelta 1998. Selvityksen mukaan 2/3 ilmi tulleesta läheissuhdeväkivallasta tapahtuu parisuhteessa. Parisuhteessa tapahtuneista poliisin kirjaamista tapauksista törkeän pahoinpitelyn luokassa 63 prosentissa tapauksista mies pahoinpiteli naista ja nainen 38 prosentissa miestä. Naisten osuus syyllisiksi epäillyistä oli kaikissa pahoinpitelyissä esimerkiksi vuonna 2004 lievissä pahoinpitelyissä hieman alle 17 %, törkeistä pahoinpitelyistä 15% ja pahoinpitelyistä noin 12 %.
Suomessa pahoinpitelyjen määrä on ollut kasvussa. Vuosien 1990 ja 2005 välillä kasvua on ollut 32 %. esimerkiksi vuonna 2005 Yhdysvalloissa tehtiin 469 väkivaltarikosta 100 000 asukasta kohden – Suomessa vastaava luku oli noin 585. Euroopan unionin 2005 julkaiseman kyselytutkimuksen mukaan suomalaiset kohtaavat väkivaltaa EU:n keskiarvoa harvemmin
Lapsiin kohdistuvat pahoinpitelyt
Suomessa poliisitilastojen mukaan 6 450 lasta joutui pahoinpitelyrikoksen uhriksi vuonna 2016, viidennes pahoinpidellyistä oli siis alaikäisiä. Uhreista 64 % oli poikia ja 36 % tyttöjä. Pahoinpitelyrikosten lapsiuhreista 33,3 % oli alle 10-vuotiaita, 34,9 % 10–14-vuotiaita ja 31,8 % 15–17-vuotiaita. Kaikkia pahoinpitelyitä ei suinkaan ilmoiteta poliisille mutta ehkä aiempaa suurempi osa.
Heikoimmin tutkittuja ja selvitettyjä pahoinpitelyrikollisuuden lajeja ovat lapsiin kohdistuvat pahoinpitelyt. Lapsiin kohdistuvan pahoinpitelyrikollisuuden ja perheväkivallan osalta tilastointi on Suomessa ollut erittäin heikkotasoista joskin asiaan on viime aikoina kiinnitetty kasvavaa huomiota. Lapsiin kohdistuvien pahoinpitelyjen osalta ei ole kuitenkaan käytettävissä kunnollisia tilastoja (ks. lapsen kaltoinkohtelu).
Keskimääräiset rangaistukset pahoinpitelystä Suomessa
Vuonna 1999 lievästä pahoinpitelystä tuomittiin yleensä 5–20 päiväsakkoa, keskimäärin noin 15 päiväsakkoa. Vuonna 2018 keskimääräinen rangaistus lievästä pahoinpitelystä oli noin 17 päiväsakkoa. Lieviä pahoinpitelytapauksia saatetaan myös yrittää ratkaista sovittelumenettelyllä.
Törkeästä pahoinpitelystä tuomittiin yksittäisrikoksena vuonna 2002 288 henkilöä. Ehdollista tuomittiin 177 tapauksessa (62 prosenttia), yhdyskuntapalvelua 6 (2 prosenttia) ja ehdotonta 105 (37 prosenttia). Ehdollisten keskipituus oli 12,5 kuukautta ja ehdottomien 18,1 kuukautta. Vuonna 2018 törkeästä pahoinpitelystä tuomittiin yksittäisrikoksina 417 henkilöä, joista 192 (46 prosenttia) sai ehdollista, yksi (0,2 prosenttia) yhdyskuntapalvelua ja 224 (54 prosenttia) ehdotonta. Ehdollisten keskipituus oli 15,1 kuukautta ja ehdottomien 24,5 kuukautta.
Rikoksensa uusivat pahoinpitelijät
Helsingin yliopiston psykologian laitoksen vuonna 2007 tekemässä kyselytutkimuksessa, jossa väkivaltarikoksesta tuomittujen ja sittemmin vankilasta vapautuneiden uusintarikollisuutta seurattiin yhden vuoden ajan, saatiin tutkimukseen osallistuneiden yhdeksänkymmenen rikoksesta tuomitun henkilön osalta selville, että pahoinpitelytuomiosta vapautuneista 69 % syyllistyi johonkin uuteen rikokseen yhden vuoden aikana siitä, kun he vapautuivat vankilasta. Uuden rikoksen tehneistä pahoinpitelijöistä 38 % syyllistyi uuteen pahoinpitelyyn. Tästä saatiin selville, että tutkimukseen osallistuneilla pahoinpitelijöillä vaikutti olevan korkea riski uusia väkivaltainen rikoksensa.
Rikoksia uusivat väkivaltarikolliset ovat persoonallisuudeltaan vähemmän avoimia uusille kokemuksille ja omille tunteilleen, heillä on heikommat vuorovaikutustaidot ja ovat piittaamattomampia muihin ihmisiin, kuin ne väkivaltarikolliset, jotka eivät tee enää vapauduttuaan rikoksia. Rikoksenuusijoilla on enemmän suuttumuksen kokemuksia ja enemmän vaikeuksia hallita suuttumusta ja impulsiivisuutta. Rikoksen uusijoilla on myös useammin psykopaattisia piirteitä, erityisen usein tunnekylmyyttä ja manipulatiivisuutta. Ei-uusijat kohdensivat myös syyn tehdystä väkivaltarikoksesta useammin itseensä ja kokivat enemmän syyllisyyttä teostaan kuin uusijat.
Kuka on Brat Farrar?
Kuka on Brat Farrar? (Brat Farrar) on Josephine Teyn jännitysromaaniin perustuva brittiläinen television minisarja vuodelta 1986. Siinä vuonna 1949 ilmestyneen romaanin tapahtumat on siirretty 1980-luvulle. Pääosissa näyttelevät Mark Greenstreet ja Francis Matthews.
Väljästi samaan tarinaan perustuu myös Hammer-yhtiön kauhuelokuva Lukitun kammion salaisuus (Paranoiac, 1962).
Juoni
Orpokodista teini-iässä karannut Brat Farrar palaa Englantiin Yhdysvalloista, jossa hän on työskennellyt kahdeksan vuotta hevostilalla. Näyttelijä Alec Loding näkee hänet kadulla ja hämmästyy, miten paljon nuorukainen muistuttaa 13-vuotiaana mystisesti kadonnutta, epämääräisen itsemurhaviestin jättänyttä sukulaispoikaa. Työtön Farrar suostuu Lodingin suunnitelmaan, jossa Loding alkaa valmentaa Farraria muka löytyneen pojan rooliin päästäkseen käsiksi tämän veljen saamaan perintöön, suureen ratsutilaan. Roolia tilanomistajaperheelle esittäessään Farrar kuitenkin alkaa epäillä pojan katoamista rikokseksi.
Vastaanotto
Sarja esitettiin Suomessa kesä-heinäkuussa 1987. Helsingin Sanomien Pertti Avolan mielestä minisarja on taatun huolellista brittityötä, vaikkei ensimmäinen jakso häntä vielä suuremmin säväyttänyt.
Ohjaaja Leonard Lewis teki pari vuotta myöhemmin BBC:lle toisenkin draamasarjan Josephine Teyn romaanista, nimeltään Skandaali pienessä kylässä (The Franchise Affair, 1988). Se nähtiin Suomessa kesällä 1990.
First Nations University
First Nations University (FNUniv, epävirallinen suomennus Ensimmäisten kansojen yliopisto; myös muodossa First Nations University of Canada) on Saskatchewanin provinssissa Kanadassa toimiva julkinen yliopisto. Se on hallinnollisesti Saskatchewanin intiaanihallinnon (Indian Governments of Saskatchewan, the Federation of Saskatchewan Indian Nations, FSIN) alainen organisaatio. Se on akateemisesti liittoutunut Reginan yliopiston (University of Regina) kanssa.
First Nations University perustettiin vuonna 1976 Reginan yliopiston yhteydessä toimivaksi korkeakouluksi ja toimi vuoteen 2003 saakka nimellä Saskatchewan Indian Federated College.
Yliopistolla on kampusalue kolmessa eri kaupungissa Saskatchewanin provinssissa. Pääkampus sijaitsee Reginan yliopiston kampusalueella Reginassa. Tämän lisäksi yliopistossa on lisäksi Saskatoonin ja Prince Albertin kmapukset.
Inflatorinen epookki
Laajentumisen arvellaan seuranneen faasimuutoksesta edellisen suuren yhtenäisepookin lopussa 10-35 sekuntia jälkeen alkuräjähdyksen. Faasimuutoksen arvellaan synnyttäneen inflatoniksi nimetyn skalaarikentän, joka asettuessaan alimmalleen energia tasolle, kehitti poistovoiman, joka johti nopeaan laajenemiseen. Tämä inftaatio selittää lukuisia havaittuja kaikkeuden ominaisuuksia, jotka ovat muuten vaikeita selittää.
Inflatorisen epookin arvellaan loppuneen noin 10-33–10-32 sekuntia jälkeen alkuräjähdyksen. Nopean laajenemisen seurauksena suuresta yhtenäisepookista säilyneet alkeishiukkaset olivat hyvin tasaisesti jakautuneena kaikkeuteen. Inflaton-kentän valtaisan potentiaalienergian vapauduttua inflatorisen epookin lopussa syntyi kaikkeuteen tiheä ja kuuma kvarkki-gluoniplasma ja sähköheikkoepookki alkoi.
Imax
thumb|320px|Imax-teatteri [[Lontoossa yöaikaan.]] IMAX on kuvan- ja äänenlaadultaan korkealaatuinen elokuvien kuvaus- ja esitystekniikka, jota käytetään pääasiassa sellaisissa dokumenttielokuvissa, joissa elokuvan kokeminen nousee yhtä tärkeäksi tekijäksi kuin itse ohjelman sisältö (esimerkiksi ulkoavaruudessa tai veden alla kuvatut dokumentit). Vuonna 2016 Imax-teattereita oli maailmassa kuutisensataa, joista noin puolet alan nopeimmin kasvavalla markkinalla Kiinassa.
Imax-elokuvat kuvataan 65 mm:n kameranegatiiville niin, että filmi kulkee kamerassa vaakasuuntaan. Tällöin filmiruudun pinta-ala on 8,3 kertaa 35 mm:n elokuvaruudun kokoinen. Filmi kulkee kamerassa 15 reikäparia kerrallaan, mikä tarkoittaa että kuvattaessa 24 ruutua sekunnissa filmiä kuluu noin 103 metriä minuutissa. Ruutukoko mahdollistaa todella terävän, syvän ja todentuntuisen kuvan. Imax-kokemukseen olennaisesti kuuluvaa kuusikanavaista ääntä ei tallenneta filmin reunaan, vaan erillisellä kameran ja esitysprojektorin kanssa synkronoidulla äänilaitteistolla.
Imax-formaatin on kehittänyt kanadalainen Imax Corporation. Yritys myös valmistaa Imax-tekniikkaa ja tuottaa sille elokuvia.
Historia
thumb|200px|Eri filmikokojen vertailua Imaxiin. Imax-järjestelmässä 65 mm:n filmi kulkee kamerassa vaakasuoraan. thumb|200px|Imax 3D -teatteri [[Eilatissa.]] Imax-järjestelmän kehittivät kanadalaiset Graeme Ferguson, Roman Kroitor ja Robert Kerr. Heidän tarkoituksenaan oli keksiä parempi vastine Cinerama-järjestelmälle. Ensimmäinen Imax-filmi, nimeltään Tiger Child, sai ensiesityksensä vuonna 1970 Expo '70 -tapahtumassa Japanin Osakassa. Seuraavana vuonna kolmikko perusti ensimmäisen pysyvän Imax-teatterin Torontoon. Vuonna 1973 paljastettiin Imax-muunnelma Imax Dome, kun sillä tehty elokuva Garden Isle sai ensiesityksensä. Ensimmäinen pysyvä Imax Dome -kokoonpano asennettiin San Diegon Balboa Parkiin Yhdysvalloissa samana vuonna. Vuonna 1986 tuotiin julki toinen Imax-muunnelma, Imax 3D.
Imax-teattereiden ohjelmisto koostui pitkään lähinnä suoraan Imax-formaatille kuvatuista dokumenttielokuvista, tai Imax-elokuviin verrattuna huonolaatuisista 35 mm:n filmille kuvatuista elokuvista, jotka siirrettiin 70 mm:n Imax-formaattiin optisesti. 1990-luvun lopussa pitkistä fiktioelokuvista alettiin kuitenkin saada kunnollisia Imax-versioita: vuonna 1999 Disneyn Fantasia 2000 tehtiin suoraan Imaxille, ja sen jälkeen myös monista muista digitaalisista animaatioelokuvista tehtiin normaalien 35 mm:n esityskopioiden lisäksi korkealaatuiset Imax-versiot. Vuonna 2002 julkaistiin ensimmäinen DMR-tekniikkaa käyttävä Imax-elokuva, Apollo 13 (1995). DMR-menetelmällä pystyttiin tuottamaan korkealaatuisia Imax-kopioita elokuvista, jotka on alun perin kuvattu 35 mm:n filmille, vaikkakaan niiden kuvanlaatu ei ollut yhtä tarkka kuin ns. aitojen Imax-elokuvien. Tämän jälkeen Imax-teattereihin on tuotu useita Hollywood-fiktioelokuvien DMR-kopioita, kuten Tähtien sota -elokuvat ja Matrix-elokuvasarjan kaksi viimeistä osaa.
2000-luvun lopulta alkaen joihinkin suuren budjetin Hollywood-elokuviin, kuten Yön ritari (2008), Transformers: Kaatuneiden kosto (2009) ja Yön ritarin paluu (2012), on kuvattu joitain jaksoja aidossa Imax-formaatissa. Formaatin raskauden ja kalleuden vuoksi pitkiä näytelmäelokuvia ei ole kuvattu kokonaan Imax-kameroilla juuri laisinkaan: ensimmäiset vastaavat tuotannot ovat Marvel Studiosin Avengers: Infinity War (2018) ja sen jatko-osa Avengers: Endgame (2019).
Imax-teattereita oli vuonna 2006 yhteensä 265 maailman 38 maassa. Nopeimmin kasvava markkina on Kiina, jossa niitä kesäkuussa 2016 oli jo yli 300, eli enemmän kuin koko maailmassa vuosikymmen aiemmin.
Vuonna 2016 Imax Corporation teki historiansa suurimman kaupan, kun maailman suurin elokuvateatteriyhtiö Wanda Group tilasi 150 Imax-teatteria sijoitettaviksi eri puolille Kiinaa. Ennestään Wanda-ryhmällä on jo saman verran Imax-teattereita eri Aasian maissa. Imax Corporation ja Wanda Group ovat myös tuottaneet useita kiinalaisia toimintaelokuvia teattereissa esitettäviksi.
Digitaalinen Imax
Vuonna 2008 esiteltiin Imax-esitysformaatin rinnalle uusi digitaalinen versio. Digitaalinen Imax perustuu kahteen 2k-resoluution digitaaliprojektoriin, joiden kuvat projisoidaan päällekkäin kirkkauden parantamiseksi. Kuvanlaatu ei yllä lähellekään perinteistä Imaxia ja kankaat ovat selvästi pienempiä, mutta tästä huolimatta saleja ja näytöksiä markkinoidaan täysin samalla tuotemerkillä kuin perinteistäkin Imaxia.
Suomessa
Tiedekeskus Tietomaan teatteri Oulussa esittää Imax-elokuvia ns. 8/70-laitteistolla. 8/70-esityskopioiden kuvanlaatu ei aivan vastaa ”täysikokoista” Imaxia mutta ylittää huimasti esimerkiksi 35 mm:n filmin. Syksyllä 2018 Helsingin Itikseen avattiin Suomen ensimmäinen Imax-teatteri.
Kuva
thumb|200px|Imax-kamera esillä Montrealin tiedekeskuksessa. Perinteisen filmipohjaisen Imaxin tekniikka perustuu 65 millimetrin filmiin, jolla saavutetaan hyvin korkea erottelukyky. Toisin kuin perinteisessä 70 mm:n formaatissa, Imaxissa 65 mm:n negatiivi valotetaan ja projisoidaan kuljettamalla sitä vaakasuunnassa.
Imax-elokuvat esitetään 70 mm:n filmiltä, jotka käyttävät tavallista kestävämpää, Kodakin kehittämää Estar-pohjaista filmiä. Estar-filmeissä esimerkiksi perforaatioiden koko ei muutu kehityksessä käytettävien kemikaalien takia, jolloin filmin projisoiminen on sujuvampaa. Filmit eivät täten myöskään katkea helposti.
Filmin suuren koon takia esityskopiot ovat hankalia käsitellä: 40-minuuttisen Imax-filmin kelat painavat lähes 90 kg, ja ne sisältävät noin 5 300 metriä filmiä. Koneenhoitajat joutuvatkin yleensä käyttämään pientä nosturia kelojen vaihtamiseen.
Imax-projektoreissa käytettävä tekniikka on monilta osin 35 mm:n filmin projektoreita kehittyneempää. Niissä ei esimerkiksi esiinny juuri lainkaan kuvan tärinää, mikä olisi Imax-filmeissä erityisen häiritsevää kuvan suuren koon vuoksi. Projektoreissa käytetään lähes 15 kilowatin ksenonlamppua. Standardikokoinen Imax-teatterin valkokangas on noin 22 metriä leveä ja 16 metriä korkea, mutta vielä suurempiakin kankaita käytetään.
Ääni
Imax-teattereissa äänentoisto tapahtuu 44 kaiuttimen avulla, joiden yhteisteho on 12 kilowattia. Osa äänestä tulee valkokankaan takaa, valkokankaan pienien reikien läpi. Toisin kuin useimmissa muissa filmiformaateissa, Imax-esityskopioissa ääni ei ole filmillä, vaan se toistetaan erillisestä digitaalisesta äänilähteestä.
Eva Brummer
Eva Ester Brummer (o.s. Martio; 13. maaliskuuta 1901 Tampere – 28. kesäkuuta 2007 Espoo) oli suomalainen tekstiilitaiteilija, joka kehitti erityisesti suomalaista ryijyä.
Brummer opiskeli Taideteollisuuskeskuskoulussa vuosina 1922–1923 mallipiirustusosastolla ja 1924–1926 sen opettajaosastolla, ja hän valmistui sieltä kuvaamataidonopettajaksi 1926. Hän toimi piirustuksenopettajana Lauttasaaren yhteiskoulussa 40 vuotta ja jäi eläkkeelle vuonna 1968. Hän asui Espoon Tapiolassa Tykkitiellä vuodesta 1960 lähtien.
"”Alkusysäys ryijyjen suunnitteluun lähtee yleensä luonnosta, usein myös voimakkaasta tunne-elämyksestä. En kuitenkaan ajattele kokemaani, alitajunta työskentelee... Alkaessani luonnoksen vesiväreillä en koskaan tiedä, mitä työstä syntyy, en ole edes ajatellut väriä.”"
Brummer on suomalaisen ryijyn uudistaja. Hän ryhtyi 1930-luvulla yhteistyössä kutojan kanssa kehittämään menetelmiä. Hän suunnitteli ryijymalleja Suomen Käsityön Ystäville lähes 50 vuotta. Hänen kehittämäänsä langalla maalaamista ihailtiin erityisesti 1940- ja 1950-luvulla, mutta sen jälkeen on taideryijyjen ulkonäkö muuttunut.
Eva Brummerin puoliso oli vuodesta 1926 Arttu Brummer.
Ola Gjeilo
Ola Gjeilo (s. 5. toukokuuta 1978) on norjalainen säveltäjä ja pianisti. Nykyään hän asuu Yhdysvalloissa.
Gjeilo säveltää kuoromusiikkia, ja on säveltänyt myös pianolle ja puhallinorkesterille. Julkaisijoina ovat toimineet Walton Music, Edition Peters ja Boosey ja Hawkes.
Elämä
Ola Gjeilo syntyi 5. toukokuuta 1978 ja varttui Skui-nimisessä kylässä Norjassa. Hän aloitti pianonsoiton ja säveltämisen viisivuotiaana ja oppi lukemaan nuotteja seitsemänvuotiaana. Gjeilo opiskeli klassista sävellystä opettajanaan Wolfgang Plagge. Hän opiskeli Norjan musiikkikorkeakoulussa (1999-2001), siirtyi Juilliard School-kouluun (2001) sekä opiskeli Royal College of Music-koulussa Lontoossa (2002-2004) saadakseen kandidaatin tutkinnon säveltämisestä. Hän jatkoi opintojaan Juilliardissa (2004-2006), jossa hän sai maisterin tutkinnon vuonna 2006, myöskin säveltämisestä. Vuosina 2009-2010 Gjeilo sävelsi Phoenix Chorale-kuorolle.
Tällä hetkellä Gjeilo asuu Manhattanilla ja työskentelee freelancer-säveltäjänä. Hän säveltää teoksia DCINYlle ja Albany Pro Musicalle.
Diskografia
Huomautus: Ola Gjeilo soittaa pianoa kaikissa albumeissa.
Kuoro:
Piano:
NDA – Salassapitosopimus
NDA – Salassapitosopimus on Anders Engströmin ohjaama kolmiosainen Ylen Kotikatsomossa esitetty minisarja vuodelta 2005. Engström on myös käsikirjoittanut sarjan yhdessä ruotsalaisen palkitun käsikirjoittajan Thomas Borgströmin kanssa. Matkapuhelinbisneksestä kertovan jännityssarjan pääosissa näyttelevät Saija Lentonen, Ilkka Heiskanen, Kai Vaine ja Miina Turunen. Sarja toteutettiin suomalais-ruotsalaisena yhteistyönä, päärahoittajina Yleisradio ja Sveriges Television. Se on julkaistu vuonna 2006 myös DVD:nä.
Juoni
Nuori toimittaja Satu (Saija Lentonen) siirtyy paremmin palkattuun lehdistösihteerin tehtävään suuren matkapuhelinvalmistajan Makela Mobilen palvelukseen ja allekirjoittaa salassapitosopimuksen yritykseen liittyvistä asioista. Yrityksen uutuusmallin väitetään aiheuttavan vakavia säteilyriskejä, ja pian muuan toimittaja, entinen työtoveri, katoaa salaperäisissä olosuhteissa asiaan liittyen. Satu alkaa selvittää tapausta, mutta huomaa miten tiukasti salassapitosopimus rajoittaa hänen tekemisiään yhä vaarallisemmaksi käyvässä tilanteessa.
Tuotanto
Sarjan toisena käsikirjoittajana oli ohjaaja Engströmin rinnalla ruotsalainen Emmy-, Prix Italia- ja Prix Europa -palkittu Thomas Borgström.
Sarja kuvattiin Vaasassa ja Pietarsaaressa. Monet kuvista näyttävät uutta Raippaluodon siltaa, ja toimittajanaisen asuinpaikkana on Vaskiluodon rautatieaseman vanha asemapäällikön puutalo. Sisäkuvauksia tehtiin muun muassa Vaasan entisessä Suomen Pankin talossa ja Åbo Akademin tiloihin lavastetussa studiossa.
Ylen ja SVT:n lisäksi sarja näytettiin tuoreeltaan Norjan televisiossa ja myytiin elokuvaversiona kymmeneen muuhun Euroopan maahan.
Vastaanotto
Helsingin Sanomien Heikki Hellman sanoi ensiesityksen alla sarjaa lähtökohdiltaan mahdolliseksi mutta vauhdikkuudessaan yliviritetyksi. Erityisesti häntä ärsytti ruotsiksi kirjoitetun dialogin kankea suomennos: toimittajat eivät puhu artikkeleista vaan jutuista eivätkä lähde drinkille vaan paukuille. Saman lehden Leena Virtanen kirjoitti sarjan uusintaesityksen yhteydessä vuonna 2013 sarjan aiheen olleen luultavasti vanhentunut jo ensiesityksen aikaan 2005 ja alkavan olla jo naurettavan vanhentunut. Myös käsikirjoitusta hän piti huvittavan epäuskottavana paperisten muistioiden huoltoasemalle unohtamisineen ja metsästyksineen. Saija Lentosen pääroolia lukuun ottamatta henkilöhahmotkin ovat Virtasesta ”puistattavan kliseisiä”. Kuvauskaupungin Vaasan päälehti Pohjalainen oli sarjalle tuoreeltaan hieman suopeampi. Johanna Kohtakankaan mukaan Jan-Olof Svarvarin sähäkät leikkaukset ja Pini Hellstedtin tyylikäs kuvaus tehostavat draaman kerronnallista jännitettä, joskin kerronta muistuttaa paikoin yhdysvaltalaissarjan Kova laki ”perustykitystä” ja jotkut tapahtumat ovat ennalta arvattavissa.
Kosciuszkon kansallispuisto
Kosciuszkon kansallispuisto sijaitsee Mount Kosciuszko -vuoren ympärillä. Lähin kaupunki Cabramurra on Australian korkein kaupunki. Kosciuszkon kansallispuisto on perustettu lokakuussa 1967. Sen pinta-ala on 6 735 neliökilometriä.
Neoneli
Neoneli on kaupunki ja kunta Italiassa Sardinian hallintoalueella Oristanon maakunnassa. Kunnassa on arviolta 684 asukasta (vuonna 2016) ja sen pinta-ala on 48,01 neliökilometriä. Se sijaitsee 554 metrin korkeudella merenpinnan yläpuolella.
Fidel Uriarte
Ura
Uriarte aloitti pelaamisen vuonna 1960 Athleticin riveissä nuorten sarjassa. Kahden vuoden päästä hän debytoi La Ligassa. Uriarte teki 297 ottelussa Athleticin paidassa yhteensä 90 maalia. Vuonna 1974 Uriarte teki sopimuksen Málagan kanssa. Hän pelasi seurassa kolme vuotta ja teki 46 ottelussa 1 maalin.
Uriarte kuoli vuonna 2016 ollessaan 71-vuotias.
Hadia Tajik
Hadia Tajik (s. 18. heinäkuuta 1983 Strand) on norjalainen työväenpuolueen poliitikko. Hän oli puolueensa varapuheenjohtaja vuosina 2015–2022 ja toimi Norjan kulttuuriministerinä vuosina 2012–2013 sekä työ- ja sosiaaliministerinä vuosina 2021–2022.
Hajik erosi työ- ja sosiaaliministerin virasta maaliskuussa 2022, kun Verdens Gang -sanomalehti oli paljastanut hänen huijanneen itselleen asumiseensa liittyviä veroetuuksia vuosina 2006–2010. Pari päivää myöhemmin hän vetäytyi myös tehtävästään puolueen varapuheenjohtajana.
Elämä ja ura
Tajik on syntynyt ja kasvanut Bjørheimin kylässä Strandin kunnassa lounaisessa Norjassa. Hänen vanhempansa ovat tulleet Norjaan pakolaisina Pakistanista 1970-luvulla. Hän on opiskellut toimittajaksi Stavangerissa, ja hänellä on myös oikeustieteellinen koulutus Kingstonin ja Oslon yliopistoista.
Constantin Wilhelm Lambert Gloger
pienoiskuva|Constantin Wilhelm Lambert Gloger noin vuonna 1860. Constantin Wilhelm Lambert Gloger (17. syyskuuta 1803 Kasischka, Sleesia – 30. joulukuuta 1863 Berliini) oli saksalainen eläintieteilijä ja lintutieteilijä.
Gloger opiskeli luonnonhistoriaa Berliinissä ja Breslaussa 1824–1830, jolloin hänet promovoitiin Breslaussa. 1831 hänet valittiin saksalaisen luonnontieteilijöiden akatemian Deutsche Akademie der Naturforscher Leopoldina, Halle jäseneksi. Hän työskenteli Berliinissä Eläinmuseossa 1834 alkaen ja julkaisi artikkeleitaan Journals für Ornithologiessa.
Hän oli ensimmäinen, joka huomasi rakenteelliset erot pääskyjen (Hirundinidae) ja tervapääskyjen (Apus) välillä.
Hänen teoriaansa perustuu ns. Goglerin sääntö, jonka mukaan eläimissä esiintyvän tumman pigmentin osuus kasvaa mentäessä lämpimämmille ja kosteammille seuduille.
Gloger nimesi linnuista muun muassa kääpiötinamin suvun Taoniscus 1832.
Romeriken ja Glåmdalin käräjäoikeus
pienoiskuva|200px|Lillestrømin käräjätalo Romeriken ja Glåmdalin käräjäoikeus (norj. Romerike og Glåmdal tingrett) on yksi Norjan 23 käräjäoikeudesta ja se kuuluu Eidsivatingin laamanninoikeuden alaisuuteen. Se perustettiin vuonna 2021 yhdistämällä aiemmat Glåmdalin, Nedre Romeriken ja Øvre Romeriken käräjäoikeudet, ja sen toimipisteet sijaitsevat Eidsvollissa, Kongsvingerissä sekä Lillestrømissä.
Tuomiopiiri
Käräjäoikeuden tuomiopiirin muodostavat seuraavat kunnat:
Triyatno
Triyatno (s. 20. joulukuuta 1987 Metro, Lampung) on indonesialainen painonnostaja ja olympiamitalisti. Triyatno voitti olympiahopeaa 69-kiloisissa vuoden 2012 kesäolympialaisissa Lontoossa nostettuaan yhteensä 333 kiloa. Triyatno voitti myös vuonna 2008 olympiapronssia 62-kiloisissa Pekingissä nostettuaan tuolloin 298 kiloa.
MM-kilpailuista Triyatno on saavuttanut yhteistuloksessa kaksi pronssia 69-kiloisista vuodelta 2009 Goyangista ja vuodelta 2010 Antalyasta. Lisäksi hän sai pronssia työntönostomuodossa 2009 ja tempauksessa 2010. Aasian kisoissa 2010 hän sai 69-kiloisissa pronssia. Hän voitti Aasian-mestaruuden 69 kg:n sarjassa 2009. Nuorten MM-kilpailuissa hän sai 62-kiloisissa pronssia 2006 ja 2007.
Hän on 161 senttimetriä pitkä ja painaa 62 kilogrammaa.
Lex Leppänen
Lex Leppänen oli työministeri Urpo Leppäsen Kalevi Sorsan IV hallituksen aikana esitelty työllisyyslaki, joka hyväksyttiin maaliskuussa 1987. Laki määräsi, että kuntien oli järjestettävä töitä tietyn ajan työttömänä oleville henkilöille. Laki perustui SDP:n työvoima-asioihin erikoistuneen kansanedustaja Heikki Rinteen kehittämään niin sanottuun Rinteen malliin. Sorsan IV hallitus oli punamultahallitus, johon SMP otettiin mukaan SDP:n toivomuksesta.
Hyvän taloudellisen tilanteen ansiosta työllisyyslaki poisti merkittävässä määrin työttömyyttä. Laista jouduttiin luopumaan 1990-luvun alussa, koska sen toimeenpano olisi vaatinut valtiolta työttömyyden moninkertaistuttua niin suuria varoja, ettei siihen katsottu enää olevan varaa.
Kalle Arvola (valtiopäiväedustaja)
Kalle Arvola (30. marraskuuta 1705 Kempele – 11. joulukuuta 1772 Liminka) oli suomalainen, Limingassa asunut varakas talonpoika ja valtiopäiväedustaja.
Arvolan vanhemmat olivat Jaakko Kaarlenpoika Kuivala ja vaimonsa Valpuri. Arvola osallistui Oulun kihlakunnan edustajana Ruotsin säätyvaltiopäiville talonpoikaissäädyssä 1755–1756. Hän sekaantui valtiopäivillä käytyyn hattujen ja myssyjen puoluetaisteluun osallistuen kuninkaan valtaa kasvattamaan pyrkineen myssypuolueen neuvotteluihin ja vehkeilyihin vallassa ollutta hattupuoluetta vastaan. Salahanke paljastui, ja Arvola joutui kuulusteluihin, joissa hän paljasti tietoja hankkeesta joko puutteellisen kielitaidon, sairauden tai tietämättömyyden takia. Kuulustelujen seurauksena Arvolaa uhkasi jopa kuolemantuomio vallankumouksen suunnittelusta, ja hänen ystävänsä salakuljettivat hänet Ruotsista Suomeen perimätiedon mukaan tynnyrin sisälle piilotettuna. Tästä hän sai kotipitäjässään liikanimen Tynnyri-Kalle.
Vuonna 1755 Arvola anoi, että tervanpoltto kiellettäisiin Limingassa, koska pitäjä kärsi puun puutteesta ja metsien tuhoutumisesta. Tämä kielto toteutui vuonna 1762.
Kalle Arvola oli naimisissa kaksi kertaa, ensin Marketta Erkintytär Arvolan kanssa ja sitten Sofia Jaakontytär Pietolan kanssa.
Käärme (kiinalainen horoskooppi)
thumb|150px|right Käärme on yksi kiinalaisista horoskooppimerkeistä. Käärmeen vuonna syntyneitä pidetään lumoavina, nopeaälyisinä, viisaina, kauniina ja omistushaluisina.
Käärmeen kuukausi: n. 5.5.- 5.6. Käärmeen tunti: 09 - 11
Käärmeen onnennumerot ovat 2, 8 ja 9.
Käärmeen vuosia
Vuodet on seuraavassa listassa sovitettu kansanomaisesti kuukalenteriin. Ammattiastrologit käyttävät aurinkokalenteria, johon eläimiksi nimetyt vuodet ja kuukaudet alun perin perustuvat.
Äänesi mä kuulen
Äänesi mä kuulen (La riva bianca, la riva nera) on Eros Sciorillin säveltämä ja Alberto Testan sanoittama italialainen sodanvastainen laulu. Suomenkieliset sanat siihen on tehnyt Heikki Harma, ja se tunnetaan Katri Helenan levytyksenä vuodelta 1971. Laulun sanat alkavat ”Käännyn puoleenne, kapteeni, kuunnelkaa”. Levy pysyi Suomen singlelistalla useita kuukausia. Samana vuonna sen oli levyttänyt italiaksi Iva Zanicchi, ja tämä levytys teki sävelmän tunnetuksi myös Italian ulkopuolella.
Laulun alkuperäisessä tekstissä kapteeni on haavoittunut rintamalla ja menettänyt näkönsä. Häntä tulee auttamaan sotilas, mutta hän ei aluksi näe tämän olevan vihollisen univormussa. Saukki suomensi kappaleen kuvaamaan tätä samaa asetelmaa nimellä ”Valkea ranta, musta ranta”. Sitä ei ilmeisesti ole levytetty, mutta sen esitti 15. tammikuuta 1972 television Sinbad-ohjelmassa Marion Rung.
Lascaux’n luola
Lascaux’n luola on tunnettu jääkauden loppuvaiheen aikaisista luolamaalauksistaan, jotka maalattiin Madeleinen kulttuurin aikoihin 17 000 – 15 000 vuotta tai mahdollisesti jo 25 000 vuotta sitten. Luola sisältää satoja realistisia eläinmaalauksia useista lajeista, joista osa tunnetaan vain fossiililöydöksinä. Luola suljettiin yleisöltä, koska kävijöiden hengityksen tuottama hiilidioksidi turmeli maalauksia. pienoiskuva|Maalaus Lascaux’n luolassa.
Lascaux’n luola sijaitsee Lounais-Ranskassa Dordognen departementissa lähellä Montignacin kylää. Se liitettiin Unescon maailmanperintöluetteloon vuonna 1979 osana Vézèren laakson arkeologisten kohteiden ryhmää.
Historia
pienoiskuva|210px|Luolan pohjapiirustus Neljä nuorukaista löysi luolan 12. lokakuuta 1940. Löytäjät olivat Marcel Ravidat, Jacques Marsal, Georges Agnel ja Simon Coencas sekä Ravidat’n koira Robot. Luola avattiin yleisölle vuonna 1948, mutta jo vuonna 1955 päivittäisen 1 200 vieraan aiheuttama hiilidioksidi oli selvästi vaurioittanut maalauksia. Luola suljettiin yleisöltä vuonna 1963. Luolan sulkemisen jälkeen sen lähistölle rakennettiin turistikohteeksi Lascaux II, joka on tarkka jäljennös suurimmista onkaloista maalauksineen. Vuonna 1998 alkuperäisestä luolasta löydettiin hometta, jonka uskottiin levinneen sinne ilmastointijärjestelmän kautta. Vuonna 2008 luola suljettiin kokonaan myös tieteilijöiltä kolmeksi kuukaudeksi. Nykyisin luolaan päästetään vain muutamia tutkijoita kerrallaan pienissä ryhmissä muutamana päivänä kuukaudessa.
Kuvat
pienoiskuva|Seinämaalaus Lascaux’n luolassa. Luolassa on yli 2 000 selvästi erottuvaa erillistä maalausta, jotka esittävät ihmisiä, eläimiä tai abstrakteja merkkejä. Missään kuvassa ei ole piirretty kasvillisuutta tai maisemaa. Eläimiksi on kuvista tunnistettu yli 6 000, ja niistä valtaosa esittää hevosia, hirvieläimiä ja visenttejä. Lihansyöjien kuvia on vain vähän ja ne on usein ikään kuin piilotettu luolan nurkkiin ja muiden maalausten sisään.
Aiheesta muualla
45.04917°N, 1.17611°W
Ilmari Tiitinen
Ilmari Tiitinen (s. 1983) on outokumpulainen säveltäjä, muusikko ja äänisuunnittelija. Hän on säveltänyt musiikkia peleihin, teattereihin ja mainoksiin. Hän toimii myös Pokkumifilms-indie-elokuvayhdistyksen puheenjohtajana. Vuonna 2014 taiteen edistämiskeskus myönsi Tiitiselle kolmikuukautisen taiteilija-apurahan.
Sävellyksiä
Pelimusiikki
Mainos- ja promomusiikki
Trailer- ja teasermusiikki:
Teatterimusiikki:
Kenjirō Tokutomi
Kenjirō Tokutomi, myöhemmin Roka Tokutomi, (1868 Minamata, Japani – 1927 Ikaho, Japani) oli japanilainen kirjailija ja toimittaja. Hän kääntyi 18-vuotiaana kristityksi ja opiskeli Dōshishan kristillisessä yliopistossa. Esikoisteos, novellikokoelma Seisan haku-un, ilmestyi 1898. Hän kirjoitti yhteiskunnallisia romaaneja, kuten Kyyneleitä, joista hän tuli tunnetuksi. Omaelämäkerrallinen romaani Omoide no ki (1900–1901) on sävyltään romanttinen.
Käytyään tapaamassa Leo Tolstoita Tokutomi ryhtyi pienviljelijäksi. Hän sai Tolstoilta vaikutteita kirjalliseen tuotantoonsa. Mietekirjassa Shishun (1918) ja myöhemmin omaelämäkerrallisessa romaanissa Fuji (1925–1927) hän tuo esiin kehittämäänsä uskonnollista ajattelua, joka pohjautuu kristinuskoon ja tolstoilaisuuteen.
Palsa
Palsa voi tarkoittaa seuraavia asioita:
Reviiri
Reviiri tai territorio on eläimen elinpiirin osa, jota eläin puolustaa saman lajin yksilöiltä. Pesintäreviirejä puolustetaan vain saman sukupuolen yksilöiltä. Esimerkiksi linnuilla monet koiraat ilmaisevat pesintäreviirejään laulamalla ja päästävät reviirilleen vain naaraita parittelemaan. Eläimiä, joilla on reviiri, kutsutaan territoriaalisiksi.
Arkikielessä reviirillä voidaan tarkoittaa myös rajaa tai ihmisen omistamaa aluetta.
Miguel Ángel Lotina
Miguel Ángel Lotina (s. 18. kesäkuuta 1957 Meñaka, Biskaja, Espanja) on espanjalainen jalkapallovalmentaja. Huhtikuusta 2022 lähtien hän on toiminut japanilaisen Vissel Koben päävalmentajana.
Ura
Lotina on tehnyt pitkän valmennusuran Espanjassa, suurimpana kruununa on Copa del Reyn voitto 2006 Espanyolin peräsimessä. Kaudella 2006–2007 Lotina sai kyseenalaisen kunnian, kun hänen valmentamansa perinteikäs baskiseura Real Sociedad putosi Primera Divisiónista Segundaan. Kesällä 2007 Lotina siirtyi alavireisesti viime vuosina esiintyneen Deportivo de La Coruñan päävalmentajaksi. Lotinasta toivottiin Deportivon suunnan kääntäjää, mutta toisin kävi. Seura jatkoi flegmaattisia peliesityksiään ja sijoittui Lotinan alaisuudessa parhaimmillaan seitsemänneksi kaudella 2007/08. Lotina sai vaikeuksista huolimatta seurajohdolta luottoa ja jatkoi tehtävissään myös läpi äärimmäisen vaikean kauden 2010/11. Loppuun asti putoamista vastaan taistellut Deportivo joutui pettymään ja putosi Segundaan 20 pääsarjakauden jälkeen. Kauden jälkeen Lotina jätti tehtävänsä Deportivon valmentajana.
Maaliskuun puolivälissä 2012 Lotinasta tuli sarjapaikkansa puolesta taistelevan Villarrealin päävalmentaja. Hän ei onnistunut pelastamaan Villarrealia, vaan seuran putoaminen varmistui viimeisellä kierroksella Club Atlético de Madridille kärsityn tappion myötä.
Joulukuun lopussa 2013 Lotinasta tuli kyproslaisseura AC Omonian päävalmentaja. Lotinan johdolla Omonia voitti vain yhden ottelun ja seura erotti hänet 37 päivän urakan jälkeen helmikuun alussa 2014.
Lotina siirtyi kaudeksi 2017 valmentamaan Japaniin J2 Leaguen Tokyo Verdyä. Kahden kauden jälkeen hän siirtyi J1 Leaguen Cerezo Osakan päävalmentajaksi. Hän toimi seuran valmentajana kahden kauden ajan, kunnes siirtyi kaudeksi 2021 Shimizu S-Pulsen päävalmentajaksi. Huhtikuussa 2022 Lotinasta tuli Vissel Koben päävalmentaja.
Juha Kurvinen
thumb|Juha Kurvinen on moottorisahajonglööri thumb|Suomalainen oluttuoppitemppu 2013. Juha Kurvinen (s. 8. lokakuuta 1975 Kirkkonummi) on viihdetaiteilija, jonglööri, koomikko, freelancer-toimittaja ja kirjailija. Hänellä on ollut kahdesti ennätys Guinnessin ennätysten kirjassa kolmen aidon ja käynnissäolevan moottorisahan heittämisessä.
Henkilöhistoria
Kurvinen on toiminut ammattiviihdyttäjänä vuodesta 1996 lähtien esiintyen yritysjuhlissa, yksityistilaisuuksissa, yökerhoissa, tapahtumissa ja viihdelaivoilla sekä Suomessa että ulkomailla. Juha Kurvinen käyttää esityksissään perinteisten jonglöörivälineiden sijasta arkisia jokapäiväisiä esineitä kuten kännyköitä, moottorisahoja, kirveitä, veitsiä, omenoita ja ilmassa ylösalaisin lentävää täyttä kaljatuoppia yhdistellen esityksiin lisäksi tilannekomiikkaa ja yleisöavustajia. Kurvinen on lisäksi keksinyt ja esittänyt myös vedenalaisen jonglöörishow'n, joka näytettiin Yle TV2:n Katso pois -viihdeohjelmassa juhannuksena 2002.
Kurvinen on esiintynyt lisäksi tv-ohjelmissa Guinness World of Records, Ennätystehdas, Mitä ihmettä?, Älä katso, Katso pois, Mahdoton tehtävä, HIKI, Huomenta Suomi, YLE - Aamu TV, Ihana aamu, Joonas Hytönen Show, Speden Spelit, HUIPS, Pöllölaakson aarre, Jyrki Sähkösirkus, Vadelmakallion iltamat, Sirkusnuoret, Viis yli viis, Komisario Baskerville, Taitoa ja taikuutta, Nattspell ja Totuuden Torvet.
Kurvinen on Esiintyvät Taiteilijat ry:n artistijäsen. Hän valmistui lisäksi vuonna 2014 Turun Yliopiston ja Taideakatemian yhteisen pilottihankkeen jälkeen taide- ja kulttuurijournalistiksi. Suomen Tietokirjailijat ry hyväksyi hänet kirjailijajäsenekseen vuonna 2013.
Hän on esiintynyt Tina Turnerin lämmittelijänä Finnair Stadiumin konsertissa Taxiride-yhtyeen kanssa 2000 ja vuonna 1992 rockmuusikko John Mellencampin lämmittelijäesiintyjänä Helsingin jäähallin konsertissa 1992. Hän on esiintynyt myös Ville ”Darude” Virtasen tulijonglöörinä livekeikoilla Jaakko ”JS16” Salovaaran tulijonglööri livekeikoilla.
Kurvinen on ollut kahdesti psykiatrisessa hoidossa. Ensimmäisellä kerralla vuonna 2008 hän oli aivotärähdyksen vuoksi sekavassa tilassa. Vuonna 2013 hän kävi lääkärissä valittamassa migreeniään, jolloin hän sai jälleen M1-lähetteen. Aivovamman vuoksi hänellä on puhjennut kaksisuuntainen mielialahäiriö. Hän ei omien sanojensa mukaan ole koskaan ollut psykoosissa. Helmikuussa 2016 Turun Sanomat paljasti Kupittaan sairaalassa tapahtuneita väärinkäytöksiä, joista Kurvinen oli aiemmin kertonut blogissaan ja sosiaalisessa mediassa. Yksikään väitetyistä epäkohdista ei ole lopulta johtanut tuomioon, vaan syytteet kumottu hovioikeudessa.
Noragugume
Noragugume on kaupunki ja kunta Italiassa Sardinian hallintoalueella Nuoron maakunnassa. Kunnassa on arviolta 311 asukasta (vuonna 2016) ja sen pinta-ala on 26,73 neliökilometriä. Se sijaitsee 288 metrin korkeudella merenpinnan yläpuolella.
Lasten ja nuorten kuvataidekoulu
thumb|Keravan lasten ja nuorten kuvataidekoulu. thumb|[[Strömsin kartanon päärakennus, jossa toimii Helsingin Lasten ja nuorten kuvataidekoulu.]] thumb|Lapsiryhmä piirtää Catalunya-puistossa Espanjan Sabadellissa. Lasten kuvataidekouluja vastaavaa toimintaa järjestetään myös Suomen ulkopuolella eriasteisen järjestäytyneesti.
Lasten ja nuorten kuvataidekoulu tai joskus lyhyesti vain kuvataidekoulu on suomalainen tavoitteellista ja etenevää vapaaehtoista kuvataideopetusta antava oppilaitos. Lasten ja nuorten kuvataidekouluja alettiin perustaa 1970- ja 1980-luvun taitteessa. Opetus on yleissivistävää.
Nykyisin kuvataidekoulut ovat osa taiteen perusopetusta. Lain (1998) mukaan taiteen perusopetus on tavoitteellista, tasolta toiselle etenevää, ensisijaisesti lapsille ja nuorille järjestettävää eri taiteenalojen opetusta, joka antaa oppilaalle valmiuksia ilmaista itseään ja hakeutua myöhemmin ammatilliseen koulutukseen. Käytännössä opetusta järjestetään tavallisesti 4–18-vuotiaille koulun ulkopuolella, mutta kouluvuoden aikana. Ikärajat ja käytännöt vaihtelevat jonkin verran kunnittain.
Kuvataidekouluissa on pyritty välttämään suorituskeskeisyyttä, vaikka arvosanat ovatkin tulleet mukaan. Opetusryhmät ovat tavallisesti pieniä ja materiaalit sekä tilat mieluusti korkeatasoisia. Myös kuvataidekouluille sopivaa pedagogiikkaa on etsitty. Alkuvaiheessa oli tärkeää taiteilijaopettajien panos toiminnan muotoutumisessa, myöhemmin on arvostettu pedagogista koulutusta.
Vuonna 2007-2008 taiteen perusopetusta kuvataiteessa antoi 148 oppilaitosta, joista 74 prosenttia oli kuntien ylläpitämiä. Oppilaita oli runsaat 20 000. Varsinaisia kuvataidekouluja on tällä hetkellä noin sata eri puolilla Suomea.
Syntyvaiheet ja toimintaidean muotoutuminen
Lasten ja nuorten kuvataidekoulut järjestelmänä perustettiin 1980-luvulla. Lähtökohtana oli ajatus kokeilla lasten tavoitteellista ja pitkäjännitteistä kuvataiteen opetusta. Idean esikuvana olivat musiikkioppilaitokset. Kuvataidekouluille näytti olevan tilausta, joten samantyyppistä toimintaa ryhdyttiin järjestämään samanaikaisesti eri puolilla maata. Kuvataidekouluja ei perustettu viranomaispäätöksellä tai ylhäältä päin, vaan niiden takana oli joukko aktiivisia henkilöitä, kuten lasten vanhempia, taiteilijoita ja muita taideopetuksen tarjonnasta kiinnostuneita. Alkuvuosina 1970-luvun lopussa ja 1980-luvun alussa kouluja syntyi yhtä aikaa Kauniaisissa, Helsingissä, Espoossa, Joensuussa, Kajaanissa, Oulussa ja Hyvinkäällä.
Alkuvaiheen tavoitteita ja innostusta
Kuvataidekoulut olivat aluksi pienimuotoisia ja toiminnan henkeä etsittiin. Aiempaa muotoa tai säädöksiä toiminnalle ei ollut, joten avoin tilanne antoi tilaa erilaisille ratkaisuille. Kuvataidekouluista ei haluttu suorituspainotteisia, jollaisina musiikkioppilaitokset nähtiin. Opetukselle haluttiin luoda ihanneolosuhteet. Aikaa oli varattava riittävästi, opetusryhmien tuli olla pieniä, noin kymmenen oppilaan ryhmiä. Kuvataidekoulun välineiden ja materiaalien haluttiin olevan ammattilaistasoa. Myös opetustilojen ja välineiden tuli olla asianmukaisia.
Lisäksi opetuksen ja ilmapiirin haluttiin olevan kokeilevaa ja innostunutta. Monin paikoin pidettiin tärkeänä, että opetukseen osallistuu ammattitaiteilijoita. Kuvataidekouluaatteen mukaan prosessin tuli olla yhtä tärkeä kuin lopputulos. Parhaimmillaan opettaminen olisi uutta luovaa kuten taiteen tekeminenkin. Opettaja ja oppilaat olisivat tällöin kuin yhteisellä matkalla oleva työryhmä, jonka jäsenet tietoineen ja taitoineen vaikuttavat matkan onnistumiseen.
Yksittäisten kuvataidekoulujen perustajia olivat kunnat, taideyhdistykset, kannatusyhdistykset, taiteilijaseurat ja yksityishenkilöt. Kunnallisten kuvataidekoulujen ohella oli myös yksityisiä kouluja. Monet kuvataidekoulut aloittivat toimintansa kokeiluina pienten määrärahojen turvin. Maassa oli 1980-luvulla taloudellinen nousukausi, mikä lisäsi kuntien kiinnostusta kokeilla uusia palveluja.
Yhteistyötä ja järjestäytymistä
Eri puolilla maata syntyneet kuvataidekoulut alkoivat tehdä yhteistyötä melko nopeasti. Kuvataidekoulujen ensimmäinen yhteinen tapaaminen oli vuonna 1982. Samana vuonna perustettiin myös lasten ja nuorten kuvataidekoulujen liitto, joka muun muassa ajoi valtionavustusten ja lainsäädännön saamista kuvataidekouluille. Tukea tulikin jo vuoden sisällä, joskin järjestelmällisempää valtionavustusta saatiin vasta 1990-luvun alussa, kun laki taiteen perusopetuksesta laadittiin.
Samana vuonna 1982 perustettiin kuvataidekoulujen kehittämistyöryhmä, joka kokosi kirjan Lasten ja nuorten kuvataidekoulut – taustaa ja kehittämistavoitteet. Työryhmä määritteli myöhemmin kuvataidekoulun olevan oppilaitos, joka antaa 5–16-vuotiaille lapsille ja nuorille persoonallisuutta kehittävää, yleissivistävää kuvataideopetusta, joka tukee koulujen opetusta ja luo edellytyksiä taiteiden ammattiopinnoille. Opetus on tavoitteellista ja opetussuunnitelman mukaista, ja sen tulee ottaa oppilaan kehitystason huomioon. Se jakautuu perusopintoihin ja syventäviin opintoihin. Opetussuunnitelman ja etenevyyden korostamisella kuvataidekoulut halusivat irrottautua kerhomuotoisesta toiminnasta.
Vakiintuminen
Organisointityö kuvataidekouluissa eteni 1990-luvulla ja opetusministeriö julkaisi perusteet opetussuunnitelmille ensimmäisen kerran vuonna 1993. Suurempi muutos tuli 2002-2005, jolloin kuvataidekouluihin tuli oppilasarvostelu ja lukiodiplomia muistuttava päättötyö.
Toimintamalli laajenee muihin taiteisiin – taiteen perusopetus
Kuvataidekoulujen toimintamalli oli todettu hyväksi jo 1990–luvulla, joten lapsille ja nuorille haluttiin järjestää samantyyppistä peruskoulun ulkopuolista opetusta muillakin taiteen aloilla, kuten käsityössä, arkkitehtuurissa, sanataiteessa, tanssissa, teatterissa ja sirkuksessa. Opetushallinto loi tähän tarkoitukseen käsitteen taiteen perusopetus. Ensimmäinen laki taiteen perusopetuksesta tuli voimaan vuonna 1992 ja sitä tarkistettiin 1998.
Peñón de Vélez de la Gomera
Peñón de Vélez de la Gomera on niemi ja Espanjan eksklaavi (Plazas de soberanía) Marokon rannikolla. Alue sijaitsee 120 kilometriä Ceutasta kaakkoon ja 125 kilometriä Melillasta länteen. Peñón de Vélez de la Gomeralla on nykyisin noin 60 miehen varuskunta, mutta ei siviiliväestöä.
Maantiede
Kallioinen Peñón de Vélez de la Gomera sijaitsee Marokon rannikolla 120 kilometriä Espanjalle kuuluvasta ja Pohjois-Afrikan rannikolla sijaitsevasta Ceutan kaupungista kaakkoon ja 125 kilometriä espanjalaisesta Melillan kaupungista länteen. Peñón de Vélez de la Gomera oli ennen luonnollinen saari, mutta vuodesta 1934 lähtien 85 metriä pitkä hiekkakaistale on yhdistänyt alueen Marokkoon. Marokon ja Peñón de Vélez de la Gomeran välinen raja on yksi maailman lyhyimmistä maarajoista. Alueen pinta-ala on 0,019 km². Pituutta alueella on 225 metriä ja leveyttä puolestaan sata metriä. Peñón de Vélez de la Gomera on yhteydessä pieneen saareen, jolla on pituutta 110 metriä ja leveyttä 65 metriä. Peñón de Vélez de la Gomeran korkein kohta on 75 metriä ja toisen lähteen mukaan 86 metriä merenpinnan yläpuolella. Niemellä ei ole vesivaroja.
thumb|250px|left|[[Espanjan alueet Pohjois-Afrikassa|Plazas de soberanía.]] left|250px|thumb|[[Gerhardus Mercatorin 1500-luvulla tekemä kartta Marokosta. Peñón de Vélez de la Gomera suurempana kartan vasemmassa yläreunassa.]]