cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kieltolaki (Suomi)
Alkoholiongelmiin kiinnitetty huomio ennen 1800-luvun jälkipuolta
Suomessa kiinnitettiin jo varhain huomiota alkoholin liialliseen käyttöön. Sen todettiin aiheuttavan köyhtymistä ja kurjuutta sekä järjestyshäiriöitä, pahoinpitelyjä ja murhia. Ruotsalainen historioitsija Olaus Magnus (1490–1557) mainitsee ylellisen juomisen ollen tämän maan tapana ja käytäntönä. Ranskalainen kirjailija Montesquieu (1689–1755) laski suomalaiset maailman suurimpien juomareiden joukkoon.
Vuonna 1756 julistettu niin sanottu hattujen kieltolaki oli yksi ensimmäisiä laajempia yrityksiä vähentää alkoholin käyttämistä. Säätyjen suostumuksella hallitus julisti viinanpolttokiellon ja asetti korkeat tullit ulkomaalaiselle alkoholille. Silloisten olojen kuvaaja Juhana Fischerström kertoi tuonaikaisen kieltolain vaikutuksista näin: ”Ei mitään rauhattomuuksia yleisillä maanteillä. Tuomarit näkivät tehtävänsä vähenevän; sillä tappelut, riidat ja useat järjestyshäiriöt hävisivät melkein kokonaan.” Juoppous väheni kieltolain aikana, mutta lisääntyi uudelleen kieltolain loputtua. 1850-luvulta lähtien todettiin alkoholin käytön jonkin verran vähentyneen. Vielä 1800-luvun alussa oli ollut tapana juottaa pappiloissa saatavien maksajia juovuksiin ja rauhoittaa rintalapsia viinalla.
Kieltolain tavoittelu 1800-luvulla ja 1900-luvun alkuvuosina
Kieltolaki kuului Suomessa raittiusliikkeen tavoitteisiin 1800-luvun lopulla. Jo vuonna 1866 annettu laki asetti alkoholijuomien valmistukselle ja myynnille rajoituksia. Vuoden 1885 valtiopäivillä tohtori Akseli Granfelt esitti anomusehdotuksen seuraaville valtiopäiville laadittavaksi esitykseksi; kaikenlaisia päihdyttäviä juomia koskevan kieltolain toteuttamiseksi kuntakohtaisena. Vuonna 1883 voimaan tulleen asetuksen nojalla kunnat saivat kieltää oluen myynnin alueellaan kestikievareita ja matkailijaravintoloita lukuun ottamatta. Vuoden 1894 valtiopäivillä kunnat saivat oikeuden päättää kestikievareiden oluen anniskelusta.
Vuonna 1882 Akseli Granfelt kirjoitti Uudessa Suomettaressa: ”Väkevät juomat lain pakolla kiellettävät.” Hän kirjoitti sivistyksellä olevan juoppoutta poistavana voimana merkitystä vain sikäli, että sydämen sivistys saa suuren joukon ihmisiä rakkaudesta heikkoa veljeä ja isänmaata kohtaan esimerkin vuoksi luopumaan väkijuomista. Mutta tätä tietä ei juoppoutta saada loppumaan. Sen sijaan väkijuomien valmistus ja kauppa oli julistettava rikokseksi ja rangaistava kuten muutkin rikokset. Näin saataisiin tuhannet perheet pelastetuksi köyhyydestä ja kurjuudesta. Jokaisen, joka pitää tällaisen lain aikaansaamista maalle siunauksena, olisi pitänyt ryhtyä kasvattamaan yleistä mielipidettä vaatimaan väkijuomien poistamista lain voimalla, ryhtyköön toimeen innolla ja luottamuksella.
Valtakunnallisen kieltolain aikaansaamiseksi raittiusliike järjesti muun muassa juomalakkoja, joista laajin alkoi 1. toukokuuta 1898. Juomalakkoliike toimitti vuoden 1900 valtiopäiville kieltolakiadressin, joka toi ilmi työväestön ja maalaiskuntien talonpoikaisväestön yleisen halun taistella raittiusliikkeen päämäärien puolesta. Erityisen innokkaasti kieltolakia kannatti 1900-luvun alussa muun muassa Matti Helenius-Seppälä.
thumb|350px|[[Velikulta-pilalehdessä elokuussa 1907 ilmestynyt Alex Federleyn pilapiirros kieltolakia kannattaneesta työväestä.]] Kieltolakia kannatti myös 1899 perustettu Suomen työväenpuolue, joka oli ottanut sen ohjelmaansa. Raittiusseura Raittiuden Ystävät oli perustanut erityisen kieltolakikomitean 21. tammikuuta 1906. Komitean puheenjohtajana toimi Matti Helenius-Seppälä ja jäseninä kirkkoherra K. V. Hurmerinta, lakitieteen kandidaatti Lauri af Heurlin, toimittaja Edvard Valpas ja kemian lehtori Severi Alanne. Komiteaan liittyivät päätoimikunnan kokouksessa 10. joulukuuta 1906 professori Allan Serlachius ja maisteri Samuli Sario ja tohtori Väinö Voionmaa sekä toimittaja J. Klockars ja asemapäällikkö Tuure Blässär. Komitea oli katsonut välttämättömäksi hankkia kaiken mahdollisen selvityksen Yhdysvaltojen kieltolakioloista. Komitea pyysi valtion varoista puheenjohtajalleen 3 000 markan suuruisen matkarahan tutkimusmatkaan Yhdysvaltain kieltolakivaltioihin. Amerikkalaiset kieltolait eivät kelvanneet esikuvaksi komitean laatimalle kieltolakiehdotukselle.
Kieltolaki säädetään
Säätyvaltiopäivät eivät kieltolakia koskaan hyväksyneet. Sitä vastoin vuoden 1906 eduskuntauudistuksen jälkeen Suomen ensimmäinen yksikamarinen eduskunta hyväksyi yleisen kieltolain yksimielisesti 31. lokakuuta 1907, mutta keisari ja suuriruhtinas Nikolai II ei sitä vahvistanut.
Uusi kieltolakiehdotus annettiin 15. maaliskuuta 1909, ja sen vahvisti vasta 29. toukokuuta 1917 ruhtinas Lvovin johtama Venäjän väliaikainen hallitus, joka määräsi sen astumaan voimaan kaksi vuotta myöhemmin, 1. kesäkuuta 1919, mikä myös toteutui välillä tapahtuneista suurista poliittisista muutoksista huolimatta.
Lakia kutsuttiin alusta lähtien yleisesti nimellä kieltolaki, mutta sen virallinen nimike oli aluksi asetus alkoholipitoisten aineiden valmistuksesta, maahantuonnista, myynnistä, kuljetuksesta ja varastossapidosta (29/1917). Nimikkeestään huolimatta se oli nykyisen terminologian mukaan laki, koska se oli eduskunnan säätämä, mutta ennen vuoden 1919 hallitusmuotoa ei ero käsitteiden laki ja asetus välillä ollut yhtä selvä kuin nykyisin. Vuonna 1922 lakiin tehtiin erinäisiä muutoksia, jolloin muun muassa rangaistuksia sen rikkomisesta kovennettiin. Samalla se sai myös virallisesti nimen kieltolaki (158/1922).
Lain sisältö
Laki koski kaikkia aineita, jotka sisälsivät enemmän kuin kaksi tilavuusprosenttia etyylialkoholia eivätkä olleet denaturoituja. Sellaisten aineiden valmistus, maahantuonti, myynti, kuljetus ja varastointi oli sallittua vain lääkinnällisiin, tieteellisiin ja teknisiin tarkoituksiin. Yksinoikeus alkoholin valmistukseen, myyntiin ja maahantuontiin näitä laillisia tarkoituksia varten kuului valtiolliselle monopolille, Valtion Alkoholiliikkeelle. Myös kirkkoviini oli sallittu, ja sen maahantuonnista vastasi Valtion Alkoholiliike.
Seuraukset
Raittiusväen suurin toivein odottama laki osoittautui välittömästi epäonnistuneeksi. Kun laillisia alkoholijuomia ei ollut saatavilla, kansalaiset ostivat alkoholinsa laittomilta markkinoilta, useimmiten väkevinä alkoholijuomina. Kieltolaki saikin Suomessa aikaan ennennäkemättömän viinan salakuljetuksen aikakauden, jota on kutsuttu myös pirtu ajaksi. Alkoholia salakuljetettiin Suomeen alkuvuosina etupäässä Virosta, myöhemmin myös Saksasta ja Danzigista. Takavarikoidun alkoholin määrä kasvoi vuosi vuodelta ja ylitti vuonna 1930 jo miljoonan litran rajan. Yksi ainoa laiva saattoi tuoda maahan kerralla yhtä paljon väkiviinaa kuin poliisi sai koko vuoden aikana takavarikoiduksi. Tunnettuja salakuljettajia olivat muun muassa Algoth Niska ja Hjalmar Mäkelä. Maaseudulla kieltolain noudattamista oli lähes mahdotonta valvoa. Kotipoltto eli viinan omatoiminen tislaaminen yleistyi. Kotipolttoa harjoitettiin saaristoissa ja muilla syrjäisillä seuduilla. Viinan kotipoltto-oikeus oli viety kansalaisilta vuonna 1866, mutta vanha valmistustapa osattiin edelleen.
Suomen itsenäisyyden alussa oli voimassa alkoholin maahantuontia, myyntiä, kuljetusta ja varastointia koskeva asetus vuodelta 1917. Sen mukaan tavara, kuljetusneuvo, juhta ja alus oli tuomittava menetetyksi valtiolle, jos pääasiallisena lastina oli alkoholipitoista ainetta. Lainkohtaa ei kuitenkaan sovellettu, jos rikoksen oli tehnyt ”muu kuin kuljetusneuvon, juhdan tai aluksen omistaja eikä viimeksi mainittu ole rikokseen osallistunut”, eli vain aktiivinen osallistuminen aiheutti rangaistusseuraamuksen. Kieltolaki suhtautui asiaan huomattavasti ankarammin: sen mukaan pirtun salakuljetukseen käytetty ajoneuvo, astia tai alus oli aina tuomittava menetetyksi valtiolle, ellei omistaja pystynyt todistamaan, että ne olivat häneltä ”rikoksen kautta poisjoutuneet” tai ettei hänellä ollut ”syytä varoa niitä käytettävän puheenalaisella tavalla”. Lain mukaan jo pirtun noutoon meno oli rikos. Tätä lainkohtaa tulkittaessa jouduttiin äärimmillään tilanteisiin, joissa auton vähittäismaksulla myynyt autoliike menetti sen olematta millään tavoin osallinen itse rikokseen. Vuoteen 1927 mennessä oli arviolta jo 200 autoa tuomittu menetetyiksi valtiolle. Syksyllä 1927 Tannerin hallitus antoi eduskunnalle esityksen kyseisen lainkohdan muuttamiseksi siten, että ajoneuvo voitiin tuomita valtiolle omistussuhteista tai teon tietämättömyydestä riippumatta, mutta eduskunta ei hyväksynyt esitystä.
Aikaisempi suuri salakuljetuksen ja salapolton aikakausi oli 1850-luvulla, jolloin rikottiin vuonna 1811 säädettyä viinantuontikieltoa, salakuljettamalla maahan eräinä ajanjaksoina vuosittain miljoonia litroja virolaista spriitä.
Laiton ja valvomaton viinantuotanto aiheutti salakuljetuksen lisäksi lukuisia muita ongelmia. Väkeviin siirtyminen ja spriin nauttiminen aiheutti monia terveydellisiä ongelmia. Hämäräperäisissä olosuhteissa huolimattomasti valmistettu viina saattoi sisältää metanolia, joka voi aiheuttaa jo pieninä annoksina juojalleen sokeuden tai kuoleman. Poliisia kieltolaki työllisti runsaasti. Korruptio, salakuljetus ja laittomat markkinat aiheuttivat poliisille huomattavan resurssipulan. Vuodesta 1922 lähtien kieltolaki- ja juopumusrikokset muodostivat jatkuvasti yli 80 % kaikista poliisin tietoon tulleista rikoksista. Väkevän viinan juominen näkyi myös lisääntyneinä väkivaltarikoksina. Lain valvonnasta aiheutuneiden suurten kustannusten lisäksi kieltolaki muodostui valtiolle kalliiksi myös siitä syystä, että se menetti alkoholiverosta saamansa, varsin huomattavat tulot. Poliisille kieltolain aika muodostui myös sen historian verisimmäksi aikakaudeksi, sillä kieltolain aikana surmattiin virantoimituksessa yli 40 poliisia. Myös rangaistukset poliisin väkivaltaisesta vastustamisesta olivat suhteellisen lieviä eli heidän rikosoikeudellinen suojansa oli heikko. Aikakauden väkivaltaisuuteen vaikutti myös se, että taskuaseet yleistyivät samaan aikaan, osittain salakuljetuksen ja rikollisuuden lisääntymisen ja osittain uusien pienten asetyyppien yleistymisen takia.
Vaatimukset kieltolain kumoamiseksi voimistuivat 1920-luvun lopulla. Lain arvostelijoiden mielestä kieltolaki ei vastannut suomalaisten oikeustajua ja heikensi yleistä lainkuuliaisuutta. Lopullisen kuoliniskun kieltolaille aiheutti 1920-luvun lopussa puhjennut yleismaailmallinen talouspula. Valtiontalouden kiristyttyä Sunilan hallitus totesi, että kieltolaista oli luovuttava, koska valtio menetti verotuloja lain jatkuvan rikkomisen vuoksi. Lain kohtalosta päätettiin kuitenkin järjestää neuvoa-antava kansanäänestys, koska kieltolailla oli edelleen kannatusta puolueissa.
Kieltolain kumoaminen
Pitkällisen keskustelun jälkeen kieltolaki päätettiin kumota. Joulukuun 29.–30. päivänä vuonna 1931 pidetyssä kansanäänestyksessä yli 70 prosenttia äänestäneistä äänesti lain kumoamisen puolesta. Alkoholijuomien täyskiellon jatkamista kannatti 28 prosenttia äänestäneistä ja noin kaksi prosenttia äänesti kolmatta vaihtoehtoa, jonka mukaan miedot alkoholijuomat olisi vapautettu. Eduskunta hyväksyi 25. tammikuuta 1932 uuden väkijuomalain (45/1932), jossa säädettiin alkoholin myyntimonopolin keskittämisestä valtiolle. Laki vahvistettiin 9. helmikuuta ja se tuli voimaan 5. huhtikuuta 1932. Lain mukaan alkoholijuomien vähittäismyynnin yksinoikeus on ollut valtion omistamalla Oy Alkoholiliike Ab:lla. Tapahtumasta on jäänyt mieliin numerosarja 543210, joka tarkoittaa päivämäärää 5.4.1932 ja kellonaikaa 10, sillä ensimmäiset alkoholiliikkeen myymälät avattiin tuolloin, lain voimaantulopäivänä klo 10.
Kieltolain kumoaminen vähensi henkirikoksia vuosina 1932–1933.
Pesäpallon Välisarja 1938
Vuonna 1938 Pesäpallon Suursarjan ja B-sarjan eli ns. Valtakunnansarjan väliin perustettiin Välisarja. Sarjaan osanotto-oikeus oli 1937 Suursarjasta pudonneilla joukkueilla (4), sekä B-sarjan neljälle lähimmäksi mestaruussarja nousua päässeelle joukkueelle, joista Kuopion Kopparit ei kuitenkaan sarjaan lähtenyt. Loput paikat (yhteensä 14) täytettiin alueellisilla karsinnoilla. Ensimmäisen Välisarjan mestaruuden nappasi Tampereen Poliisi-Urheilijain joukkue. Suursarjasta pudonneen Lahden Mailaveikkojen syöksykierre sen sijaan jatkui joukkueen pudotessa Välisarjasta.
2.kierros
Ylistaro ja Vaasa jatkoon.
Itäsarja
VKV ja Hamina nousivat Suursarjaan kesäksi 1939. Välisarjasta putosivat Lahti ja Savonlinna.
Länsisarja
Poliisit ja Toijala nousivat Suursarjaan. Välisarjasta putosivat Pori ja Ylistaro.
Iso-Hustu
Iso-Hustu on Pirkanmaalla Sastamalassa sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistön Kokemäenjoen alueen Saikkalanjoen valuma-alueeseen. Valuma-alueen laskujoki Saikkalanjoki laskee Kuloveteen Salmissa.
Maantiede
Järven pinta-ala on 14,7 hehtaaria ja sen pituus on 750 metriä ja leveys 350 metriä. Järvi on kuitenkin keskeltä 90 metriä kapea. Järveen laskee ympäröivien peltojen ojia, mutta Pukkikallion viereen laskee kaakosta Pikku-Hustun ja erään tekolammen laskuoja. Iso-Hustun luusua sijaitsee järven länsirannalla, josta saa alkunsa 750 metriä pitkä laskuoja Hahmajärveen.
Järven rantaviiva on 2,0 kilometriä pitkä ja ranta on peltoa ja puoliksi moreeni- ja kalliopohjaista metsämaastoa. Järvi on Hahmajärven kylässä ja sen ympäröi neljä maatilaa ja joukko loma-asuntoja.
Trey Azagthoth
Trey Azagthoth (oik. George Emmanuel III, s. 26. maaliskuuta 1965 Bellingham, Washington) on Floridassa Yhdysvalloissa perustetun death metal -yhtye Morbid Angelin kitaristi ja ainut yhtyeen perustajajäsenistä, joka soittaa vielä yhtyeessä. Hänen suurimmat musiikilliset esikuvansa ovat Jimi Hendrix ja Eddie Van Halen. Hänen kitaransoittotyylistään korostuukin paljon vibrakammen käyttö, kuten Eddie Van Halen tekee.
Uikujoen kalliopiirrosalue
Uikujoen kalliopiirrokset on yhteisnimitys kalliopiirroksille, jotka sijaitsevat Uikujoen suistoseudun koskissa ja niiden rannoilla Karjalan tasavallassa Venäjällä. Alue sijaitsee lähellä Belomorskin kaupunkia, noin 6 kilometriä Vienanmeren rannikolta sisämaahan. Kuvakenttiä on 38, ja niihin on hakkaamalla piirretty noin 2 300 kuviota. Zalavrugan piirrokset ovat kuuluisia niiden kivikautista elämää esittävistä kohtauksistaan. Paikalla suoritetuista kaivauksista on löydetty kivikautisia esineitä. Vuonna 2021 Uikujoen kalliopiirrokset hyväksyttiin Unescon maailmanperintöluetteloon yhdessä Äänisen kalliopiirrosten kanssa.
Piirroskentät
thumb|200px|Kartta Uikujoen kalliopiirrosalueesta. Piirroskentät sijaitsevat jokisaarissa Vygostrovin voimalaitoksen lähellä Uikujoen pääuoman varrella. Voimalatyömaan järjestelyt ovat muuttaneet veden virtauksia koskessa: vesi ei enää kuohu entiseen tapaan ja kuvakenttien välisten uomien veden pinta on laskenut. Suurimmassa Bolšoi Malinin saaressa ovat kuvakentät Staraja Zalavruga (”Vanha Zalavruga”) ja Novaja Zalavruga (”Uusi Zalavruga”). Muita kuvakenttiä ovat Besovy Sledki -saarella olevat kaksi kuvaryhmää, Jerpin Pudas -saaren kolme kuvaryhmää ja kolme muuta kuvakenttää pienten ”Nimettömien saarten” kallioilla.
Eri kuvakentissä on yhteensä 2 300 kuvaa, jotka jakaantuvat seuraavasti (tilanne 2009): Staraja Zalavruga (216 kuvaa), Novaja Zalavruga kentät 1–27 (yhteensä 1 176 kuvaa), Nimettömien saarten kentät 1–4 (31 kuvaa), Jerpin Pudas kentät 1–3 (yhteensä 157 kuvaa), Besovy Sledki pohjoinen (470 kuvaa), Besovy Sledki eteläinen (60 kuvaa) ja Zolotets (19 kuvaa).
Tutkimushistoria
Paikalliset asukkaat kertoivat vuonna 1926 ensimmäisistä Uikujoen piirroksista etnologi Aleksandr Linevskille, joka dokumentoi Besovy Sledkin saarelta piirrosryhmän ja julkaisi sen vuonna 1939. Vladislav Ravdonikas löysi lisää piirroksia 1930-luvulla. Hän löysi lisää kuvia Besovy Sledkiltä, Jerpin Pudasilta uuden kuvaryhmän ja vielä Bolšoi Malinin saarelta Staraja Zalavrugan kuvakentän. Ravdonikas julkaisi kaikki 1930-luvun puoleen väliin mennessä havaitut kuviot kaksiosaisessa kirjassa Les Gravures Rupestres des Bords du lac Onega et de la mer Blanche vuosina 1936–1938. Kirjoissa julkaistiin noin 600 piirrosta. Teos teki Uikujoen piirrosalueesta kuuluisan.
Vesivoimalaitoksen suunnittelun alettua suoritettiin piirrosetsinnät Uikujoen alajuoksulla. Vuosina 1957–1970 havaittiin yli 100 muinaista asuinpaikkaa tai arkeologista kohdetta aikakaudelta, joka alkaa mesoliitiselta kaudelta ja päättyy keskiaikaan. Näiden lisäksi Zalavrugan läheltä löydettiin 26 uutta piirrosryhmää (Novaja Zalavruga) jokihiekan ja soran peittämältä hehtaarin suuruiselta alalta. Lisäksi Juri Savvatejev löysi kuvaryhmiä joen keskellä olevilta pieniltä saarilta ja niiden viereiseltä Jerpin Pudas -saarelta vuosina 1968–1969. Hän julkaisi laajan teoksen aiheesta 1970.
Jan Gjerde havaitsi uusia kuvioita kenttätöissä vuosina 2003 ja 2004. Myöhemmin Nadežda Lobanova havaitsi Staraja Zalavrugalta uusia kuvioita vanhojen sisältä ja läheisen kaivauskohteen läheltä Zolotetsin kuvakentän. . Nykyään piirroksia arvioidaan olevan noin 2300.
Piirrosten ajoitus
Kalliopiirrosten ajoittamiseen ei ole suoraa menetelmää, ja Uikujoen piirroksia on ajoitettu vain erilaisilla epäsuorilla menetelmillä. Ravdonikas päätteli vuonna 1938 kuvien tyylin perusteella niiden olevan 4 000 vuotta vanhoja.
Maankohoamisen perusteella voidaan määrittää niin sanottu ”varhaisin mahdollinen piirtämisajankohta”, joka tarkoittaa aikaa, jolloin kuvakentän kallio nousi merestä maankohoamisen seurauksena ja piirtäminen tuli mahdolliseksi. Monet tutkijat pitävät todennäköisenä, että kuvat piirrettiin kallioon heti kun se oli merenrantaa. Näin on päätelty lähes kaikissa Pohjois-Euroopan piirros- ja maalauskohteissa, jossa tämä on ollut mahdollista.
Uikujoen kuvat sijaitsevat 14,5–21 metriä meren nykypintaa ylempänä, ja Juri Savvatejev ryhmineen ajoitti piirrokset tämän ja maankohoamiskäyrien perusteella aikaan 4700–3300 BP (kalibroituna 3520–1530 eaa.). Nykytutkijat A. M. Žulnikov ja Nadežda Lobanova ajoittavat piirrokset 6000–5000 BP (kalibroituna noin 4000–3000 eaa.).
Alueella suoritetut kaivaukset tukevat osittain näitä arvioita. Besovy Sledkin kaivausten löydökset ajoitettiin vuosille 4350–3090 eaa. Ylimpänä sijaitsevan Jerpin Pudaksen (19,5–21 metriä mpy) saaren kaivauksen löydökset ajoitettiin vuosille 5560–4180 eaa. Alimpana ovat Zalavrugan kentät, 14,5–16,8 metriä mpy, ja sen läheltä löydetyt nuotionpohjat on ajoitettu vuosille 2840–2450 eaa.
Aiheesta muualla
64.49472°N, 34.69528°W
Kaplan
Kaplan voi viitata johonkin seuraavista:
Henkilöt
Kaplan on muun muassa seuraavien henkilöiden sukunimi:
Muut merkitykset
Kaplan-turbiini, potkurityyppinen vesiturbiini
Ahtium
Ahtium Oyj (vuoteen 2017 Talvivaaran Kaivososakeyhtiö Oyj ) oli suomalainen pörssiyhtiö, joka harjoitti aiemmin kaivostoimintaa Sotkamossa, Kainuussa sijaitsevassa Talvivaaran kaivoksessa. Talvivaara-konsernin jouduttua vakaviin talousvaikeuksiin kaivostoiminta myytiin Terrafamelle vuonna 2015.
Ahtium ilmoitti 6.3.2018 hakeutuvansa konkurssiin. Yhtiö oli vuodesta 2013 lähtien yrityssaneerauksessa; saneerausohjelma vahvistettiin vuonna 2017. Loppuvaiheessa yhtiöllä ei enää ollut liiketoimintaa eikä myöskään mitään tekemistä Talvivaaran kaivoksen kanssa. Ahtium suunnitteli uutta liiketoimintaa koskien lehmänlannasta tehtäviä tuotteita ja romumetallien sulatusuuneja. Uuden liiketoiminnan käynnistäminen, hankkiminen ja rahoitus osoittautui kuitenkin mahdottomaksi.
Kaivoksen perustaminen
pienoiskuva|Mustaliuskemalminäytteitä Talvivaarasta: tremoliittikarsivälikerros mustaliuskeessa ja kiisupitoinen mustaliuske. Aalto-yliopiston materiaalitekniikan laitos. Talvivaaran malmiesiintymä on alun perin löytynyt Geologian tutkimuskeskuksen tutkimuksissa vuonna 1977. Tällöin esiintymä havaittiin suureksi, mutta verrattain heikkolaatuiseksi. Tämän vuoksi sen hyödyntäminen ei ollut kannattavaa perinteisillä rikastusmenetelmillä. Hyödyntämisen aloitus vaati bioliuotusmenetelmän demonstrointia bioliuotuskasan pilottihankkeessa 2005–2008.
Esiintymän kaivosoikeudet jäivät Outokumpu Oyj:n haltuun. Tämä myi ne vuonna 2003 entiselle työntekijälleen Pekka Perälle euron hinnalla. Perä tosin osti kolikon takaisin ja maksoi siitä kaksi euroa. Kaupassa Outokumpu sai myös option ostaa kaivoksen valmistuttua 20 % Talvivaara Sotkamo Oy:stä yhden euron hinnalla sekä 5 % Talvivaaran kaivososakeyhtiön osakkeista annissa 20 % alennuksella. Outokumpu hyödynsi optionsa 2007. Vuonna 2011 Outokumpu myi koko omistuksensa Talvivaaran Kaivososakeyhtiöstä Solidiumille 60 miljoonaa euron hintaan ja 4 % Talvivaara Sotkamo Oy:stä Talvivaaran Kaivososakeyhtiölle 60 miljoonan euron hintaan. Lopusta 16% Talvivaara Sotkamo Oy:n omistuksesta tehtiin optiosopimus Talvivaaraa kaivososakeyhtiö kanssa, mutta kaupat eivät kuitenkaan toteutuneet.
Kaivos aloitti toimintansa 1. lokakuuta 2008. Ensimmäinen nikkeli–kobolttisakkakuorma lähetettiin kaivokselta 19. helmikuuta 2009 Harjavaltaan Norilsk Nickelin jalostamolle.
Kaivoksen rakentaminen maksoi vuosina 2007 ja 2008 yhteensä noin 560 miljoonaa euroa.
Talvivaara-konserni
Talvivaara-konserni koostui kahdesta yhtiöstä. Konsernin emoyhtiö oli Talvivaaran Kaivososakeyhtiö Oyj (loppuaikana nimellä Ahtium Oyj). Se oli pörssiyhtiö, joka vastasi kaivostoiminnan rahoituksesta. Varsinaista kaivostoimintaa operoi pörssiyhtiön tytäryhtiö Talvivaara Sotkamo Oy. Pörssiyhtiö omisti siitä 84 %.
Pörssihistoria
Talvivaaran Kaivososakeyhtiö (Talvivaara Mining Company plc) listautui Lontoon pörssiin vuonna 2007. Se keräsi kansainvälisiltä sijoittajilta yli kolmesataa miljoonaa euroa. Toukokuussa 2009 Talvivaaran Kaivososakeyhtiö Oyj listattiin myös Helsingin pörssiin.
Listaus Lontoon pörssissä loppui 2014 yhtiön jouduttua saneeraukseen. Helsingin pörssissä noteeraus keskeytettiin marraskuussa 2014, eikä noteerausta enää käynnistetty uudelleen.
Johto ja omistajat
Talvivaaran toimitusjohtajana on toiminut Pekka Perä. Osan vuotta 2012 toimitusjohtajana toimi Harri Natunen, joka kuitenkin väistyi tehtävästä Pekka Perän palattua toimitusjohtajaksi kaivosalueella sattuneen ympäristövahingon jälkeen.
Talvivaaran suurin osakkeenomistaja (7,6 %) oli kesällä 2017 Suomen valtio omistajayhtiönsä Solidiumin kautta. Suurin henkilöomistaja oli Pekka Perä (1,8 %). Suomen valtio on Solidiumin kautta menettänyt Talvivaaran arvonlaskuna huomattavan summan.
Toimitusjohtaja Pekka Perä on saanut Talvivaarasta 25 000 euroa kuukausipalkkaa. Kaivoksen konkurssin jälkeen Pekka Perä on tienannut 800 000 euroa ja hallitukselle on maksettu 800 000 euroa. Juristien palkkioita ei ole kerrottu.
Talousvaikeudet
Talvivaara-konserni kohtasi monenlaisia tuotanto-, ympäristö- ja talousvaikeuksia erityisesti vuosina 2012–2013. Ongelmat kärjistyivät vuonna 2013.
Talvivaaran tulos oli jatkuvasti tappiollinen vuosina 2009–2013. Tästä ja tytäryhtiö Talvivaara Sotkamon konkurssista johtuen osakekohtainen oma pääoma laski negatiiviseksi 2013. Tappioiksi vuonna 2013 kirjattiin 700 miljoonaa euroa.
Sekä emoyhtiö että operatiivinen yhtiö joutuivat yrityssaneeraukseen loppuvuodesta 2013. Operatiivinen yhtiö hakeutui konkurssiin 6. marraskuuta 2014.
Talvivaaran vuoden 2016 tilinpäätöksen mukaan sen koko toiminnan ajalta kertyneet tappiot olivat yhteensä 1,3 miljardia euroa. Yhtiöllä oli omaisuutta 4 miljoonan euron edestä ja velkaa 535 miljoonaa euroa.
Yrityssaneeraus
Talvivaara-konserni joutui yrityssaneerausmenettelyyn vuoden 2013 lopussa. Menettely koski sekä pörssiyhtiötä Talvivaaran Kaivososakeyhtiö Oyj että operatiivista yhtiötä Talvivaara Sotkamo Oy.
Selvitysmies Pekka Jaatisen mukaan Talvivaaran olisi pitänyt hakeutua yrityssaneeraukseen aikaisemmin. Selvittäjän mukaan yhtiöt olivat kärsineet useista ongelmista: Biokasaliuotuksen toimivuudesta ei ollut riittävää kokemusta ja näyttöä. Rahoituksesta ei ollut täyttä varmuutta ja nikkelin hinta oli alhainen. Lisäksi kaivosalueella oli huomattavasti liikaa vettä. Myös ympäristö- ja vesilupiin liittyi epävarmuutta.
Nyrstarin lupaama rahoitus ja selvitykset
Nyrstar myönsi 1.4.2014 yrityssaneerauksen tukemiseksi Talvivaaralle enintään 20 miljoonan euron lainan, joka on nostettavissa sinkkitoimitusten suhteessa. Nyrstar myös lupautui ostamaan Talvivaaralta sinkkiä 80 000 tonnia markkinahintaan yritysten voimassa olevasta sopimuksesta poiketen, jos Talvivaara onnistuu pääsemään molempia osapuolia tyydyttävään rahoitusratkaisuun. Selvittäjä arvioi selvitysten valmistuttua Talvivaaran 14.4.2014 annetussa tiedotteessa, että toteuttamiskelpoinen saneerausohjelma on laadittavissa, mikäli menettelynaikainen rahoitus sekä pitkän tähtäimen rahoitusratkaisu saavutetaan.
Saneerausohjelmaehdotus
Saneerausohjelmaehdotukset toimitettiin Espoon käräjäoikeudelle syksyllä 2014. Selvittäjä arvioi, että tytäryhtiön liiketoiminta olisi elinkelpoista ja kaivostoiminta oli mahdollista saada kannattavaksi. Bioliuotustekniikan käyttö oli onnistunut ja nikkelin hinta noussut. Lupa-asioissa oli edistytty ja lyhyen aikavälin rahoituksestakin oli onnistuttu neuvottelemaan. Yhtiön tulevaisuuden kannalta keskeisellä sijalla olivat metallien riittävän tuotantomäärien saavuttaminen ja tuotantokustannusten pysyminen riittävän alhaisina suhteessa metallien myynnistä saatavaan hintaan. Sen sijaan uuden rahoituksen saamisen selvittäjä katsoi ongelmalliseksi.
Selvittäjä ehdotti ratkaisuksi ns. realisaatiosaneerausta kahdeksan vuoden saneerausohjelmalla. Siinä Talvivaara Sotkamo Oy myytäisiin perustettavalle uudelle yhtiölle. Myynnistä saadut varat käytettäisiin velkojen maksuun. Saneerauksessa otettaisiin huomioon yhteensä noin 480 miljoonan euron edestä emoyhtiön saneerausvelkoja, joita leikattaisiin 97 prosenttia eli velkojille maksettaisiin myöhemmin kolme prosenttia. Tytäryhtiön saneerausvelkoja leikattaisiin 99 prosenttia. Nyrstarin 232 miljoonan euron saatava on etumaksua sinkkitoimituksista, ei rahavelkaa. Nyrstarin saatavaa ei olisi katsottu yrityssaneerauksessa saneerausvelaksi, eikä sitä saneerausohjelmaehdotuksen mukaan olisi leikattu. Nyrstarin saatava olisi siirtynyt uudelle perustettavalle yhtiölle. Yrityksellä olisi kahdeksan vuotta voimassa oleva lisäsuoritusvelvollisuus ja lisäsuorituksia voitaisiin maksaa velkojille niin paljon kuin saneerausvelkoja olisi leikattu. Selvittäjän mukaan velkakonversio eli velkakirjojen kääntö uusiksi yrityksen osakkeiksi olisi velkojalle riski. Tällainen velkakonversio ei toisi yritykselle uutta pääomaa, jota tarvittaisiin liiketoiminnan jatkamiseen. Osana yrityssaneerausta Talvivaara olisi tarvinnut uutta pääomaa 100–200 miljoonaa euroa.
Talvivaaralta vaadittu 850 000 euron yhteisösakko leikkautuisi mahdollisessa saneerausohjelmassa, jolloin se jäisi pääosin maksamatta. Yhteisösakosta voitaisiin leikata muiden saneerausvelkojen tavoin 99 prosenttia. Pohjois-Suomen aluehallintovirastolle on jätetty vahingonkorvausvaatimuksia yli 250, joista vain osassa on esitetty selkeä korvaussumma ja esitetyt korvaussummat ovat yhteensä yli seitsemän miljoonaa euroa. Vahingonkorvauksia voitaisiin leikata muiden saneerausvelkojen tavoin 99 prosenttia. YLEn haastattelemien oikeusoppineiden mukaan vahingonkorvausvastuu siirtyisi perustettavalle uudelle yhtiölle, jolta voitaisiin saada täydet vahingonkorvaukset.
Pitkän aikavälin rahoitusratkaisu
Saneerausohjelmaehdotuksen hyväksymisen ehtona oli pitkän aikavälin rahoituksen varmistaminen. Pitkän aikavälin rahoitusratkaisu ei ollut varmistunut 30.9.2014 mennessä. Talvivaaralle jäi aikaa etsiä sitä 1.12.2014 asti. Toimitusjohtaja Perän mukaan edellytykset rahoitusneuvotteluille olivat hyvät ja saneerausohjelmaehdotuksen julkistamisen 30.9.2014 jälkeen on käsitys siitä, minkälaiseen taseeseen mahdolliset rahoittajat sijoittaisivat, minkä piti edesauttaa neuvotteluita.
Työ- ja elinkeinoministeriön tiedotteen mukaan valtio seurasi tarkasti Talvivaaran saneerausmenettelyn edistymistä ja yhtiön kokonaistilanteen kehittymistä. Valtio oli valmis osallistumaan Talvivaarah rahoittamiseen sillä edellytyksellä, että kaivostoimintaan mukaan tulisi uusi teollinen tai muu vakaa toimija, joka toisi toimintaan lisää osaamista, resursseja ja uskottavuutta. Lisäksi lähtökohtana oli ympäristöasioidan asianmukainen hoito ja uskottava liiketoimintasuunnitelma. Elinkeinoministeri Jan Vapaavuoren mukaan: "Yhteiskunnan kokonaisintressin kannalta olisi toivottavaa että Talvivaara onnistuisi sopimaan yritysjärjestelystä ja hankkimaan rahoituksen, joka mahdollistaa kaivostoiminnan jatkamisen ympäristön kannalta kestävällä tavalla."
Toimitusjohtaja Perän mukaan Nyrstar oli mukana hyvin aktiivisesti, että saadaan rahoitus hoidettua. Nyrstar kuitenkin ilmoitti, ettei se rahoittaisi Talvivaaraa 20 miljoonan euron lainaa ja 80 kilotonnin sinkkisopimusta enempää.
Yrityssaneerauksen aikana Talvivaara loi 190 615 000 uutta rahasto-osaketta, jotka muodostivat 9,09 % osakekannasta. Lisäksi Talvivaara vetäytyi Lontoon pörssistä.
Tytäryhtiö Talvivaara Sotkamon konkurssi
Operatiivinen yhtiö Talvivaara Sotkamo hakeutui konkurssiin 6. marraskuuta 2014, koska yhtiön kassavarat loppuivat kesken. Kaupankäynti Talvivaaran osakkeella keskeytettiin samana päivänä ennen pörssin aukeamista. Kaivoksen tuotantoprosessia ei voitu lopettaa välittömästi ja siksi Suomen valtio otti kaivoksen heti haltuun ja varautui 50 miljoonan euron kuluihin, joilla oli tarkoitus vakauttaa kaivoksen toimintaa ympäristön kannalta.
Työ- ja elinkeinoministeri Jan Vapaavuori sekä valtion omistaman Solidiumin toimitusjohtaja toivoivat, että kaivokselle löytyisi jatkaja.
Konsernin emoyhtiö Talvivaaran Kaivososakeyhtiö jatkoi tuossa vaiheessa toimintaansa ja tarjosi palveluita kaivokselle. Emoyhtiö oli tytäryhtiön suurin velkoja ja sen saatavat edustavat tytäryhtiön veloista yli 60 prosenttia (1,4 miljardin euron kokonaisveloista 891 miljoonaa euroa). Muut suuret velkojat olivat Finnvera ja Nyrstar. Velkojat saivat päättää, kenelle konkurssipesän sisältämiä kaivosoikeuksia ja omaisuutta myytäisiin. Emoyhtiö Talvivaaran Kaivososakeyhtiö pyrki ostamaan kaivoksen konkurssipesältä, mutta se ei toteutunut. Tytäryhtiön konkurssin seurauksena Talvivaaran Kaivososakeyhtiö Oyj menetti määräysvaltansa Talvivaara Sotkamoon eikä Talvivaara Sotkamoa enää voitu käsitellä Talvivaara-konsernia taloudellisessa raportoinnissa.
28. marraskuuta 2014 konkurssiasiamies esitti Espoon käräjäoikeudelle julkisselvitykseen siirtymistä. Espoon käräjäoikeus antoi Talvivaaran emoyhtiön täydennetyn saneerausohjelmaehdotuksen laatimiseen lisäaikaa 30. tammikuuta 2015 asti. Julkisselvittäjä Jari Salmisen mukaan kauppaneuvotteluja käytiin ostajakandidaattien kanssa.
Kaupankäyntiä kaivoksesta
30.1.2015 Talvivaaran emoyhtiö sai lisäaikaa saneerausohjelmaehdotuksen laatimiseen 13.3.2015 asti. Konkurssipesä oli saanut kaivoksesta viisi ostotarjousta. Neuvotteluita kävi kolme ostajaehdokasta, joista kaksi ovat belgialainen Nyrstar ja ruotsalainen Boliden. Ostoa suunnitteli myös suomalainen selvitysryhmä, joka olisi perustanut uuden yhtiön Talvivaara Sotkamon konkurssipesän ostoon. Uuden yhtiön omistajiksi olisi tullut pörssiyhtiö Talvivaara ja todennäköisesti Suomen valtio.
Kaivos Terrafamelle 2015
Suomen valtio lupasi Talvivaaran konkurssipesälle 100 miljoonaa euroa ja sen lisäksi 97 miljoonaa euroa, joita käyttäisi valtion perustama uusi yhtiö Terrafame. 12. maaliskuuta 2015 Työ- ja elinkeinoministeriö tiedotti, että brittiläinen yritysjärjestelyihin erikoistunut sijoitusyhtiö Audley Capital Advisors LLP oli solminut ehdollisen kauppasopimuksen Talvivaara Sotkamo Oy:n konkurssipesän ostamisesta. Audley Capital Partners johtaisi konsortiota, johon kuuluisi useita toimijoita. Audley-konsortio omistaisi kaivoksesta 85 prosenttia ja valtio 15 prosenttia Terrafamen kautta. Kauppahinta julistettiin salaiseksi.
Kaivostoiminnan jälkeinen aika 2015–2017
Kaupan ehtojen tultua julkisiksi arvioitiin, että pörssiyhtiö Talvivaaraan ei jäisi liiketoimintaa ja ainoaksi vaihtoehdoksi jäisi pörssiyhtiön konkurssi. Tässä yhteydessä yhtiön noin 80 000 osakkeenomistajaa menettäisi sijoituksensa. Konkurssia ei kuitenkaan tullut heti.
Talvivaaran Kaivososakeyhtiö vältti konkurssin vielä kesäkuussa 2017. Tuolloin yhtiö oli yrityssaneerauksessa ilman liiketoimintaa. Yhtiö kaavaili lehmänlannasta tehtävien tuotteiden kaupallistamista ja romumetallien sulatusuunien energian käytön tehostamista. Yhtiö suunnitteli tuolloin myös uutta osakeantia.
Konkurssi 2018
Ahtiumin hallitus tiedotti 6.3.2018, että se oli päättänyt hakea yhtiön konkurssiin. Yhtiön uudet liiketoimintahankkeet eivät kyenneet tuottamaan riittävästi kassavirtaa kulujen kattamiseksi.
Oikeudenkäynnit
Kaivoksella sattuneet onnettomuudet ja päästöt läheisiin vesistöihin ovat synnyttäneet laajaa kritiikkiä kaivoksen aiheuttamista ympäristövahingoista. Useita Talvivaaran johtajia on epäilty ympäristön turmelemisesta, neljä johtajaa sai rikossyytteet törkeästä ympäristön turmelemisesta ja Talvivaaralta on vaadittu vahingonkorvauksia.
Talvivaaran kaivosta koskeva laaja ja monimutkainen ympäristörikosoikeudenkäynti alkoi Kainuun käräjäoikeudessa 3. elokuuta 2015. Ympäristöoikeuden emeritusprofessori Vesa Majamaan mukaan "viranomaiset eivät ole täysin ymmärtäneet Talvivaaran mittasuhteita".
Toukokuussa 2016 käräjäoikeuden päätöksen mukaan Talvivaara Sotkamo Oy tuomittiin menettämään valtiolle rikoksen tuottamana taloudellisena hyötynä 3,5 miljoonaa euroa. Yhtiölle määrättiin myös 300 000 euron yhteisösakko. Käräjäoikeuden sakoiksi kertyi päiväsakkoina Pekka Perä 20 340 € (90 päiväsakkoa), Harri Natunen 7 740 € (60 päiväsakkoa) ja Lassi Lammassaari 6 540 € (60 päiväsakkoa). Lähiseudun asukkaat olivat tuomion lievyyteen pettyneitä.
Talvivaaran johtajia tuomittiin tiedottamisrikoksista Helsingin käräjäoikeudessa vuonna 2017. Oikeuden mukaan Talvivaara antoi totuudenvastaista tai harhaanjohtavaa tietoa odotettavissa olevasta nikkelin tuotannostaan ja viivytteli tuotantopäivityksen antamisessa vuosina 2012–2013. Toimitusjohtaja Pekka Perä sai ehdollista vankeutta ja sakkoa tiedottamisrikoksista. Entinen toimitusjohtaja Harri Natunen ja entinen rahoitusjohtaja Saila Miettinen-Lähde tuomittiin sakkoon kukin yhdestä tiedottamisrikoksesta. Kaivoksen entinen johtaja Lassi Lammassaari katsottiin syylliseksi viiteen sisäpiiritiedon väärinkäyttöön. Oikeuden mukaan hän hyödynsi osakekaupoissa tuotanto-ongelmiin liittyvää julkistamatonta tietoa. Pekka Perä sai 2018 syytteen törkeästä sisäpiiritiedon väärinkäytöstä liittyen vuoden 2013 kauppoihin.
Vuonna 2016 Kainuun käräjäoikeus asetti myös rikosnimikkeeksi myös ympäristön turmelemisen. Vuonna 2018 Rovaniemen hovioikeus muutti rikosnimikkeeksi törkeän ympäristön turmelemisen. Tuomiot saivat käräjäoikeudessa Perä, Lammassaari, Natunen ja osastopäällikkö Ville Heikkinen. Hovioikeuden päätöksessä Heikkisen tuomiot kumottiin. Pekka Perä on tyytymätön tuomioon perusteella, että kaivostoimintaa on harjoitettu ympäristöluvan mukaisesti. Hän on hakenut valituslupaa asiassa Korkeimmasta hallinto-oikeudesta. Lisäksi Itä-Suomen yliopiston professori Tapio Määttä on kiinnittänyt prosessissa huomiota Pohjois-Suomen aluehallintoviraston, Kainuun ELY-keskuksen ja jopa ympäristöministeriön eli viranomaisten mahdolliseen virheelliseen menettelyyn luvituksessa.
Aiheesta muualla
63.975°N, 28.00833°W
Voshod 2
thumb|280px|Voshod 2 thumb|left|280px|Vuoden 1965 10 kopeekan neuvostoliittolainen postimerkki: Voshod 2. Ensimmäinen avaruuskävely.
Tyyne Saastamoinen
Tyyne Saastamoinen (oik. Tyyne Adele Saastamoinen-Schimmerling; 7. heinäkuuta 1924 Viipuri – 7. joulukuuta 1998 Neuilly-Sur-Seine, Ranska) oli suomalainen toimittaja, suomentaja ja kirjailija, joka asui Ranskassa Pariisissa ja Montpellier’ssa vuodesta 1960.
Henkilöhistoria
Saastamoinen kirjoitti ylioppilaaksi Lahdessa 1944 ja opiskeli sen jälkeen Helsingin yliopistossa valtiotieteitä. Hän työskenteli 1940-luvun jälkimmäisellä puoliskolla Etelä-Suomen Sanomien ja Lahti-lehden toimittajana. Saastamoisella on tytär ensimmäisestä avioliitostaan ja poika toisesta avioliitostaan.
Kirjallinen tuotanto
Saastamoinen aloitti novelleilla, mutta siirtyi myöhemmin lyriikkaan ja proosarunoon. Hän myös suomensi ranskalaista kirjallisuutta.
Ruijan Kaiku
Ruijan Kaiku on lehti, joka ilmestyy noin kerran kuussa suomeksi, kveeniksi ja norjaksi Tromssassa. Lehti perustettiin vuonna 1995, ja sen päätoimittajana toimi parikymmentä vuotta Liisa Koivulehto. Nykyinen päätoimittaja on Arne Hauge.
Szymbark (Pommerin voivodikunta)
Szymbark on kylä Puolassa Stężycan kunnassa Kartuzyn piirikunnassa Pommerin voivodikunnassa. Se sijaitsee valtatien 20 varrella.
Szymbarkin kylä sijaitsee Stężycan kunnan eteläosassa. Sen pinta-ala on noin 12,6 neliökilometriä, josta noin 37,1 prosenttia kuuluu sen keskusosakylään eli varsinaiseen Szymbarkiin ja loput muihin osakyliin, jotka ovat Drozdowo, Kolano ja Wieżyca. Yli puolet kylästä on maatalousmaata.
Szymbark sijaitsee kokonaan Kasubian maisemapuiston alueella. Sen alueen korkeus merenpinnasta on yleisesti noin 250 metriä, joten se on yksi Pommerin korkeimmista paikoista. Noin 329 metrin korkuinen Wieżyca-kukkula sijaitsee puolentoista kilometrin päässä kylästä. Szymbarkin kylän alueella on kuusi luonnonmuistomerkkiä.
Szymbark on tullut kuuluisaksi kylälle vuonna 2007 avatusta maailman ensimmäisestä ylösalaisin-talosta. Vuonna 2009 kylässä oli myös postitoimisto, kirkko, yleinen kirjasto, koulukeskus, vapaaehtoispalokunta sekä yksityinen terveyskeskus.
Partiolippukunta
Partiolippukunta on partiotoiminnan perusyksikkö. Lippukunnan koko on yleensä noin 20–200 partiolaista. Lippukunnan sisäisiä ryhmiä ovat laumat, vartiot ja vaeltajaryhmät. Lippukunnat voivat olla tyttö-, poika- tai yhteislippukuntia. Vuonna 2019 Suomessa oli 699 lippukuntaa, joista 79 prosenttia oli yhteislippukuntia.
Keskusjärjestö Suomen Partiolaisten puitteissa toimivat lippukunnat kuuluvat johonkin 11 partiopiiristä, joiden jako myötäilee maakuntien rajoja, pois luettuna Finlands Svenska Scouter r.f., joka on Suomen ruotsinkielisten lippukuntien valtakunnallinen partiopiiri. Lisäksi Suomessa toimii pieni määrä keskusjärjestöön kuulumattomia lippukuntia.
Lippukunnat ovat usein itsenäisiä, rekisteroityjä yhdistyksiä, joilla saattaa olla tukenaan taustayhteisö, joka usein on seurakunta. Taustayhteisönä saattaa toimia myös aatteellinen tai uskonnollinen yhdistys, kunta, vanhempainneuvosto tai yritys. Taustayhteisö rahoittaa lippukunnan toimintaa joko kustantamalla lähes koko toiminnan tai avustamalla lippukuntaa jonkin verran. Monet lippukunnat hankkivat rahoitusta toimintaansa myös myymällä erilaisia tuotteita, paketoimalla lahjoja jouluna tai muilla tempauksilla.
Perinteisin varainhankintakeino on partiolaisten adventtikalenteri. Adventtikalenterin toivat Suomeen partiotytöt jo vuonna 1947. Kalenterin ensimmäinen luukku avataan ensimmäisenä adventtina, viimeinen jouluaattona. Luukkujen perinteisiä kuva-aiheita ovat esimerkiksi adventtikynttilät, itsenäisyyspäivän Suomen lippu, Lucian päivän Lucia-neito ja jouluaaton Jeesus-lapsi.
Meripartiolippukunnat
Meripartiolippukunnat tarjoavat normaalin maapartiotoiminnan lisäksi jäsenilleen veneitä sekä muita vesiliikennevälineitä.
Meripartiolippukuntien käyttämät termit poikkeavat jonkun verran muista lippukunnista. Esimerkiksi vartiota kutsutaan meripartioinnissa venekunnaksi ja vartionjohtajaa vastaavasti venekunnanjohtajaksi. Lisäksi on myös lippukuntakohtaisia nimityksiä, kuten joissain maapartiolippukunnissakin.
Linda Davis
Linda Davis (s. 26. marraskuuta 1962) on yhdysvaltalainen country-muusikko.
Davis syntyi Teksasissa ja voitti vuonna 1993 Grammyn duetollaan "Does He Love You?" Reba McEntiren kanssa. Hän lauloi paikallisessa radiossa jo 6-vuotiaana ja muutti vuonna 1982 Nashvilleen.
Davis julkaisi vuonna 1988 singlen "All the Good Ones Are Taken", mutta esikoisalbumia saatiin odottaa vuoteen 1991.
Ruuvit löysällä
Ruuvit löysällä tarkoittaa seuraavia:
Carnage
Carnage voi viitata:
Robert Reinhold August Hedenberg
Robert Reinhold August Hedenberg (29. heinäkuuta 1844 Paimio – 27. toukokuuta 1906 Paimio) oli suomalainen maanviljelijä ja valtiopäivämies.
Hedenbergin vanhemmat olivat Carl Ludvig Hedenberg ja Lovisa Charlotta Wilhelmina Jägerhorn af Storby ja puoliso Lovisa Wilhelmina Bergenheim. Juristi, valtiopäivämies Edvard Robert Ludvig Hedenberg oli heidän poikansa. Robert Reinhold August Hedenberg kävi Haminan kadettikoulua, mutta meni sitten Ultunan maanviljelysopistoon Ruotsiin. Hän oli rälssitilan vuokraaja Paimiossa 1869–1881, mutta hoiti samalla omistamaansa Meltolan kartanoa.
Hedenberg oli aatelissäädyssä edustaja valtiopäivillä 1872, 1877–1878, 1882 ja 1899.
Amsterdamin puolustusrintama
Amsterdamin puolustusrintama tai Amsterdamin puolustuslinja on vuosina 1880–1914 Amsterdamin kaupungin ympärille rakennettu linnoituksien rengas. Siihen kuuluu 42 linnoitusta sekä laajat alankoalueet, jotka voidaan helposti täyttää vedellä noin 30 senttimetrin syvyisiksi hetteiköiksi – tarpeeksi syviksi, jotta ne pysäyttävät senaikaiset ajoneuvot, mutta kuitenkin niin mataliksi, että veneilläkään ei pääse kulkemaan. Kaikki puolustusrintaman alueelle rakennetut rakennukset piti tehdä puusta, jotta ne voidaan vihollisen uhatessa polttaa.
Pian puolustuslinjan valmistuttua keksittiin lentokone ja tankki, ja linja menetti sotilaallisen merkityksensä. Nykyisin se on Unescon maailmanperintökohde. Se valittiin maailmanperintöluetteloon vuonna 1996.
An Wang
An Wang (7. helmikuuta 1920 Shanghai – 24. maaliskuuta 1990 Boston) oli amerikankiinalainen tietotekniikka-asiantuntija, ferriittirengasmuistin keksijä ja Wang Laboratories -tietokoneyhtiön perustaja. Miljardööri Wang tunnettiin myös merkittävänä lahjoittajana. Hänellä oli 35 tietotekniikkaan liittyvää patenttia.
Wang aloitti opinnot synnyinkaupunkinsa Shanghain Chia Tungin teknillisessä korkeakoulussa jo 16-vuotiaana. Vuonna 1945 hän muutti Yhdysvaltoihin ja väitteli tohtoriksi Harvardin yliopistossa 1948. Hän oli yksi tietokoneissa aina 1970-luvulle asti käytetyn ferriittirengasmuistin kehittäjistä.
Wangin vuonna 1951 autotalliin perustamasta Wang Laboratories Inc. -yhtiöstä tuli menestystarina vuonna 1964, kun yritys toi markkinoille uudenlaisen, logaritmilaskentaan kykenevän pöytälaskimen. Yritys alkoi kehittää myös toimistotietokoneita, joita 1970-luvulla käytti kolme neljästä Yhdysvaltojen 2 000 suurimmasta yrityksestä. Wang-tietokoneet tunnettiin erityisesti tekstinkäsittelyn uudistamisesta.
Vuonna 1984 An Wang oli Forbes-talouslehden mukaan Yhdysvaltojen viidenneksi rikkain henkilö 1,6 miljardin dollarin omaisuudellaan. Wang Laboratories -yhtiön strategia keskittyä ohjelmistojen sijasta laitteisiin, etenkin niin sanottuihin minitietokoneisiin, osoittautui kuitenkin vääräksi eikä yritys pysynyt henkilökohtaisten mikrotietokoneiden aiheuttamien markkinamullistusten kyydissä. Wang Laboratories teki tappiota läpi 1980-luvun jälkipuoliskon ja ajautui lopulta konkurssiin 1992, kaksi vuotta perustajansa kuoleman jälkeen.
Willman 1
Willman 1 (tunnetaan myös nimellä SDSS J1049+5103) on pallomaisen tähtijoukon muodostama, erittäin kevyt kääpiögalaksi Ison karhun tähdistössä. Tämän Linnunradan satelliittigalaksin löysi vuonna 2004 Beth Willman New Yorkin yliopistolta Sloan Digital Sky Surveyn tietojen perusteella.
Lloyd Axworthy
thumb|200px|Lloyd Axworthy vuonna 1999.Lloyd Axworthy PC OC OM (s. 21. joulukuuta 1939 North Battleford, Kanada) on kanadalainen liberaalipuolueeseen kuuluva poliitikko. Hän oli Kanadan ulkoministeri 1996-2000. Sitä ennen hän toimi kolme vuotta työ- ja liikenneministerinä. Hänet tunnetaan ihmisoikeuksien ja rauhan edistämisestä maailmalla. Axworthyn tunnetuin saavutus lienee Ottawan miinakieltosopimus.
Kafir
Kafir (mon. كَافِرُونَ kafiruna, كفّار kuffar tai كَفَرَة kafarah) on arabiankielinen halventava sana. Se tarkoittaa henkilöä, joka osoittaa kiittämättömyyttä (kufr) Jumalalle. Kaafir (monikossa 'kuffar') on uskoton, joka kieltää islaminuskon tai ainakin osan siitä. Käsitteen vastakohta on mu'min eli uskova.
Mikko Helenius
Heleniuksen vanhemmat olivat Juho Mikonpoika ja Anna Juhontytär Viro ja puoliso Mathilda Helenius. Mikko Helenius valmistui Jyväskylän seminaarista ja tuli 1877 opettajaksi Jaakkiman kirkonkylän kansakouluun. Hän toimi kuntakokousten puheenjohtajana vuodesta 1882 yhteensä 17 vuotta ja hänellä oli myös useita muita kunnallisia luottamustehtäviä. Helenius oli talonpoikaissäädyssä Kurkijoen tuomiokunnan edustaja valtiopäivillä 1888. Hän oli lisätyn valtiovarainvaliokunnan jäsen ja pankki- ja lakivaliokunnan varajäsen, joka teki useita esityksiä valtiopäivillä.
Kafir
Islamilainen šarialaki sisältää runsaasti määräyksiä siitä, miten uskottomiin (kafir) tulee suhtautua. Klassisen lainsäädännön mukaan heidän tulee kääntyä islamiin välttyäkseen kuolemalta. Poikkeuksena ovat "kirjan kansat", millä tarkoitetaan lähinnä juutalaisia, kristittyjä ja Persian zarathustralaisia. Heidät hyväksytään islamilaisen valtion toisen luokan kansalaisiksi, jos he suostuvat ottamaan vastaan "suojellun" eli dhimmin aseman, joka määritellään tarkemmin muun muassa Umarin sopimuksessa.
Lopun aikojen tuloa ennakoi Antikristuksen (ad-Dajjal) saapuminen. Muhammedin mukaan Antikristuksella on vain yksi silmä, ja hänen otsaansa on kirjoitettu sana kafir.
Kafferit
pienoiskuva|Mustia orjia myydään Jemenissä. Arabialainen käsikirjoitus (1236–1237). 1400-luvulta lähtien muslimit puhuivat Afrikassa kaffereista, millä he tarkoittivat alueen mustia ei-muslimeja, joita he myivät orjiksi Eurooppaan ja Lähi-itään. Ilmaisu siirtyi muun muassa eurooppalaisiin eläinten nimiin kafferikiitäjä ja kafferipuhveli. Vuoden 2018 nimistöuudistuksessa kafferikiitäjän nimeä pidettiin rasistisena ja linnun uudeksi nimeksi tuli häätökiitäjä Nisäkkäiden nimistötoimikunta on ehdottanut kafferipuhvelin nimeämistä afrikanpuhveliksi.
Kanawarinkoira
Kanawarinkoira on intialainen koirarotu. Sillä ei ole FCI:n tunnustusta.
Ulkonäkö
Rotu on kookas, ja sillä on tiheä, villainen karvapeite. Väritys on musta.
Luonne ja käyttäytyminen
Kanawarinkoira on hurjaluonteinen ja sitkeä vartiokoira. Päivisin se pidetään kiinni ketjussa, mutta öisin sen annetaan vaellella ympäriinsä.
Alkuperä
Kanawarinkoira on kotoisin Himachal Pradeshin osavaltiosta Pohjois-Intiasta. Kookkaimmat yksilöt löytyvät Disehurin alueelta.
Näin meillä – Elokuva
Näin meillä – Elokuva on vuonna 2021 ensi-iltansa saanut animaatioelokuva, joka perustuu samannimiseen televisiosarjaan. Elokuva julkaistiin suoraan Netflixissä 20. elokuuta 2021. Elokuva sijoittuu neljännen ja ennen viidennen tuotantokauden välille.
Elokuva eroaa myös animaatiosarjasta suuresti sen synkemmällä ja tunteellisella sävyllään.