cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Charles Brandon
Elämä
Brandon ja Maria Tudor vihittiin virallisesti muutamaa kuukautta myöhemmin, 13. toukokuuta 1515 Greenwichin palatsissa. Avioliitto päättyi Marian kuolemaan. Hänet haudattiin Bury St Edmundsin luostariin Suffolkiin, mutta kirkon tuhouduttua ruumis siirrettiin lähellä olevaan St. Maryn kirkkoon.
Charles Brandon kuoli vuonna 1545, vuosi sen jälkeen kun hän komensi Englannin armeijaa hyökkäyksessä Ranskaan.
Vallinoja
Vallinojan alue kuului ennen Fallbackan tilaan jonka halki kulkevan puron nimi on suomennettuna Vallinoja. Vallinojalla on päiväkoti ja Vantaan seudun steinerkoulu lukioineen.
Charles Brandon
Charles Brandon kirjallisuudessa ja elokuvissa
Vuonna 1953 Walt Disneyn tuottama, Ken Annakinin ohjaama elokuva Miekka ja ruusu (The Sword and the Rose), jonka pääosissa ovat Richard Todd Charles Brandonina ja Glynis Johns Maria Tudorina. Tudors-televisiosarjassa Charles Brandonia näyttelee Henry Cavill.
Vallinoja
Vallinojaan suunnitellaan rautatieasemaa, mutta sen rakentaminen odottaa radan länsipuolelle kaavailtua asuntorakentamista.
Mongolivaltakunta
pienoiskuva|Mongolivaltakunta suurimmillaan noin vuonna 1279|300x300px Mongolivaltakunta eli mongolien imperiumi (mongoliaksi ᠶᠡᠬᠡ ᠮᠣᠩᠭᠣᠯ ᠤᠯᠤᠰ yeke Mongγol ulus ( kirjaimellisesti 'suurten mongolien valtio' tai 'suuri mongolivaltio') tai turkiksi kür uluγ ulus (kirjaimellisesti 'koko suuri valtio') oli Tšingis-kaanin seuraajineen 1200-luvun valloitussodilla luoma suuri imperiumi.
Vallinoja
Liikenneyhteydet
• 961 Korson asema – Vallinoja – Riihikallio – Hyrylä – Nahkela – Nurmijärvi
• 961B Korson asema – Vallinoja – Riihikallio – Hyrylä
Mongolivaltakunta
Suurimmillaan mongolit hallitsivat yli 32 miljoonan neliökilometrin aluetta Aasiassa ja Euroopassa ja valtakunnan alaisuudessa oli arviolta lähes puolet maapallon väestöstä. Täten se oli pinta-alaltaan historian suurin yhtenäinen valtio, vain merten halkoman brittiläisen imperiumin ollessa sitä suurempi. Yhtenäisistä valtioista se on myös ainoa, jolla on ollut merenrantaa kolmella suurimmalla valtamerellä. Mongolivaltakunta oli olemassa vajaat sata vuotta. Valtakunnan pohjoinen raja on ollut nähtävästi aina Jäämerelle asti ulottuva.
Vallinoja
Liikenneyhteydet
• 972 Korson asema – Vallinoja – Alikerava – Keravan asema
Mongolivaltakunta
Mongolien valloitusretkien taustalla voidaan nähdä itse itseään ruokkiva prosessi. Kun alueen heimot oli yhdistetty ja luotu voimakas sotakoneisto, se piti sisäisen yhtenäisyyden takia suunnata ulospäin. Alkuaan kyse oli enemmänkin ryöstämisestä, joka menestyksen myötä muuttui vähitellen valloittamiseksi. Alistetut kansat liitettiin mongoliarmeijaan, jonka johtavan kerroksen muodostivat mongolit ja armeijan kasvaminen kiihdytti edelleen valloituksia. Lopulta Tšingis-kaani antoi jälkipolville määräyksen, jonka mukaan kaikki maailman kansat on alistettava mongolien vallan alle.
Vallinoja
Liikenneyhteydet
• 973 Peijas – Korson asema – Vallinoja – Kannisto – Keravan asema
Mongolivaltakunta
Mongolivaltakunta oli äärimmäisen tuhoisa: sen arvioidaan aiheuttaneen kolmenkymmenen miljoonan ihmisen kuoleman ja esimerkiksi Kiinan väestömäärä puolittui. Toisaalta mongolien tuoman tasapainotilan myötä kauppasuhteet ja kulttuurivaihto Kaukoidän, Keski-Aasian ja lännen välillä virkosivat: jo taantunut silkkitie piristyi hetkeksi uudelleen. Aikakaudesta onkin käytetty nimitystä Pax Mongolica, rinnastuksena Rooman luomaan rauhantilaan, Pax Romanaan.
pienoiskuva|Mongolien hallitsemat alueet vuosina 1300–1405.|400x400px pienoiskuva|300x300px|Mongolivaltakunta noin vuonna 1207
Historia
pienoiskuva|Mongolivaltakunnan kehittyminen. Suomen alueeseen rajoittuva osa tarkoittaa [[Novgorodin tasavaltaa, joka oli yhteistyössä mongolien kanssa.|300x300px]]
Temüdzin yhdisti useita Mongolian heimoja ja sai seuraajiltaan nimityksen Tšingis-kaani vuonna 1206. Heimoista tärkeimmät olivat tataarit, kereiitit, merkiitit ja naimaanit. Ei ole selvää, puhuivatko eri heimot samaa kieltä: osa on mahdollisesti puhunut turkkilaisia kieliä, osa nykyistä mongolin kieltä edeltäneitä kielimuotoja. Joka tapauksessa heimot olivat läheisessä kanssakäymisessä keskenään.
Valloitussodat Aasiassa 1211-1224
Jo vuonna 1211 mongolit käynnistivät hyökkäyksen Pohjois-Kiinaa hallitsevaa Jin-dynastiaa vastaan. Jin-dynastia menetti Mantšurian ja Pekingin alueen mongoleille vuonna 1215. Läntiset uiguurit Sinkiangissa alistuivat vuonna 1218. Sodan ollessa käynnissä pohjoisessa Kiinassa mongolit aloittivat sodan Keski-Aasiassa ja tuhosivat Persiaa hallinneen Kovaresmian imperiumin surmaten noin 1,5 miljoonaa sen asukasta vuosina 1219-1222. Sen jälkeen mongolit käynnistivät ensimmäiset hyökkäyksensä nykyisen Venäjän alueelle. He tekivät pikaisia iskuja Kaukasukselle, Ukrainaan ja jopa Etelä-Puolaan vuosina 1221-1224. Nopealla hyökkäyssodalla mongolit löivät myös tangutien Läntisen (Xi) Xia-valtion nykyisen Gansun, Shaanxin ja Ningxian alueella vuosina 1225-1227. Intian koillisrajoille mongolit pääsivät jo vuonna 1224.
Tšingis-kaani lahjoitti osan valloitetuista alueista hallittaviksi pojilleen. Tšingis-kaanin päävaimon keisarinna Börten neljä poikaa olivat Ögödei-kaani, Tšagatai-kaani, Jotši-kaani ja Tolui-kaani. Vuonna 1227 Tšingis-kaani kuoli ja hänen nuorin poikansa Tolui peri valtakunnan ydinalueet, joita Tšingis-kaani oli hallinnut, kun taas toinen poika Ögödei päätyi suurkaaniksi. Jotši sai valtakunnan länsiosat Länsi-Venäjää myöten, ja Tšagatai Pohjois-Iranin ja Xinjiangin eteläosat.
Valloitussodat Venäjällä ja Euroopassa 1235-1242
Päärtikkeli: Mongolien hyökkäykset Venäjälle
Kaltšikjoen taistelua vuonna 1223 pidetään yleensä ensimmäisenä yhteenotona venäläisten ja mongolien välillä, ja se toimii eräänlaisena esinäytöksenä viisitoista vuotta myöhemmin seuranneelle Venäjän valloittamiselle. Vuonna 1235 mongolien hallitsijat päättivät Ögödei-kaanin johdolla sotaretkestä Euroopan maiden valloittamiseksi (Suuri Läntinen sotaretki). Vallattuaan Volga Bulgarian vuonna 1236 mongoliarmeija, jota johti Tšingis-kaanin pojanpoika Batu-kaani, saapui Venäjän rajoille.
Vuonna 1237 Batu-kaani laittoi matkaan lähettiläitä kaikkiin Venäjän kaupunkeihin ja ilmoitti säästävänsä ne, mikäli ne avaavat porttinsa mongoleille, luovuttavat 10 % omaisuudestaan veroina ja 10 % väestöstään orjina. Venäläisruhtinaat raivostuivat vaatimuksista, ja monessa kaupungissa mongolilähettiläät surmattiin. Mongolit päättivät hyökätä ensin vaikeampina pidettyihin, metsien keskellä oleviin kaupunkeihin, jonka jälkeen arokaupungit jäisivät ilman apua ja olisivat helppo kohde. He hyökkäsivät sydäntalvella, jolloin jäätyneet joet toimivat kulkureitteinä. Keväällä 1239 alkoi mongolien valloitus Etelä-Venäjällä. Venäläisten kronikoitsijoiden niukat ja ristiriitaiset selostukset tekevät mahdottomaksi saada täydellistä ja luotettavaa kuvaa näistä tapahtumista. Mongolit valloittivat ja hävittivät Kiovan asukkaineen vuonna 1240 sekä toistakymmentä muuta venäläistä kaupunkia Volgan länsipuolella neljän vuoden kuluessa. pienoiskuva|Mongolien valloitussodat Euroopassa vuosina 1236-1242|300x300px Pääartikkeli: Mongolien hyökkäykset Eurooppaan
1240-luvun alussa hyökkäys jatkui edelleen Puolaan, Unkariin ja Itävaltaan. Mongolihovin lähteitten mukaan sotajoukot, jotka etenivät Unkariin vuoden 1241 alkukuukausina oli jaettu viidelle eri reitille. Orda-kaanin (Batu-kaanin vanhin veli) ja Baidarin (Tšaghadaidin prinssi) alainen pohjoisen "oikeanpuoleinen" ryhmä liikkui nopeasti Puolan läpi, joka tuolloin oli pirstoutunut viiteen ruhtinaskuntaan. He ryöstivät Lublinin ja Sandomierzin helmikuussa 1241. Sleesian herttuan Henrik II Hurskaan armeija murskattiin Liegnitzin taistelussa 9. huhtikuuta 1241, ja Unkarin kuninkaan Béla IV:n armeija Muhin taistelussa 11. huhtikuuta 1241.
Sotapäällikkö Subutain ja Batu-kaanin johtamat etujoukot pääsivät jo Wienin porteille ja mongolien tiedustelijoita nähtiin noin sadan kilometrin päässä Venetsiasta. Tyhjentävää syytä mongolien äkilliselle vetäytymiselle Unkarin kuningaskunnasta vuonna 1242 ei edelleenkään voida antaa, mutta sen selittämiseksi on esitetty useita teorioita. Suurkaani Ögödein yllättävä kuolema vuonna 1241 (luultavasti alkoholismiin) yhdessä talven aiheuttamien logistiikkaongelmien vuoksi - hevosten liikkuminen ja rehunsaanti vaikeutui runsaiden sateiden pehmittämä arolla ja vuoristossa - sai kuitenkin mongolit vetäytymään Unkarista vuonna 1242, koska Batu-kaani halusi osallistua suurkaanin vaaliin. vasen|pienoiskuva|254x254px|Temüdzin eli [[Tšingis-kaani|Tšingis-kaani. Muotokuva albumista Yuanin keisareita (Yuandjai di banshenxiang), Taipein kansallinen palatsimuseo. ]]
Hajoamisvaihe Ögödei-suurkaanin jälkeen, 1241-1294
Ögödei-suurkaanin kuoleman jälkeen alkoivat näkyä valtakunnan lopulta hajottaneet tekijät. Tšingis-kaanin pojanpoikien Batu-kaanin ja Güyük-kaanin keskinäisten vihollisuuksien takia sijaishallitsijana toimi seuraavat viisi vuotta Ögödein leski Töregene. Lopulta Güyük valittiin suurkaaniksi, mutta hän ehti hallita vain kaksi vuotta ennen kuolemaansa. Seurasi uusi sijaishallitsijakausi, jonka jälkeen oli lyhyt tasapainovaihe Tolui-kaanin pojan Möngke-kaanin hallitessa vuosina 1251-1259. Hänen valtakaudellaan mongolit hyökkäsivät Hülegü-kaanin johdolla Persiasta käsin Bagdadiin, joka hävitettiin vuonna 1258 ja tuhosivat Abbasidien kalifaatin sekä assassiinien kultin ja siirtyivät Palestiinaan edeten kohti Egyptiä. Tämän ja Möngke-suurkaanin kuoleman vuoksi Hülegü-kaani kiirehti suurkaanin vaaleihin ja mamelukit tuhosivat Palestiinaan jääneet mongolijoukot Ain Jalutin taistelussa vuonna 1260 ja eteneminen Pohjois-Afrikkaan epäonnistui.
Viimeinen yleisesti hyväksytty suurkaani oli Kublai-kaani, joka ei kyennyt estämään sukulaistensa Hülegü-kaanin ja Berke-kaanin riidan kehittymistä avoimeksi sodaksi vuonna 1263. Kublai-kaani valtasi Kiinan eteläosat, ja yritti Japanin valloitusta kahdesti vuonna 1274 ja 1281 laivastolla, jonka oli pakottanut kiinalaiset rakentamaan kiireellä, mutta yritykset tyrehtyivät samuraiden vastarintaan ja taifuuneihin (ks. kamikaze) sekä merikelvottomiin aluksiin.
Pääartikkeli: Mongolien hyökkäykset Japaniin
Vietnamin valloitus vuosina 1284-1288 jäi yritykseksi, koska mongolit eivät osanneet taistella viidakossa.
Pääartikkeli: Vietnamin–mongolien sota
Mongolivaltakunnan aika yhtenäisenä valtiona päättyi Kublai-kaanin kuolemaan vuonna 1294. Seuraavat Ögödein kuoleman jälkeen syntyneet osavaltiot jatkoivat olemassaoloaan itsenäisinä valtioina:
Mongolit itse sulautuivat paikallisiin väestöihin pian valtakunnan hajoamisen jälkeen, ja heidän jälkeläisensä omaksuivat paikalliset uskonnot, esimerkiksi suufi-vaikutteisen islamin.
Hallinto
pienoiskuva|300x300px|Ratsusoturit jahtaavat vihollisia. Rashid-ad-Dinin Gami' at-tawarih, Tabriz (?), 1320-1330-lukuMongolivaltakuntaa hallittiin Tšingis-kaanin aloittaman jasa-lakikokoelman pohjalta (mong. Ikh zasag huul, ᠶᠡᠬᠡ ᠵᠠᠰᠠᠭ ᠬᠠᠤᠯᠢ - suuren voiman laki; verbi ᠵᠠᠰᠠ, "zasa" - "hallitse, järjestä" ja loppu "g" kanssa substantiivi ᠵᠠᠰᠠᠭ, "zasag"; jasa = määräys tai asetus). Sillä korvattiin vanha paimentolaisperäinen, sukulaissuhteisiin perustunut klaani järjestelmä hierarkkisella järjestelmällä, jossa asema ei määräytynyt enää niinkään sukulaissuhteiden kuin kykyjen ja saavutusten perusteella. Vaikka jasa määritti ankaran hierarkian, jossa alemman oli toteltava ylempää ja noudatettava erilaisia kunniakoodeja, ei se päästänyt ylhäisiä juuri sen helpommalla kuin alhaisiakaan. Lakikokoelma, joka on laadittu noin vuosina 1206-1218, ei ole säilynyt alkuperäisessä muodossaan ja sitä on siteerattu lähinnä toisen käden lähteistä.
Rangaistukset olivat ankaria, ja etenkin erilaisista kunniakoodien rikkomisista seurasi helposti kuolemantuomio. Kuolemantuomio saattoi seurata myös juomapaikan pilaamisesta, ryöstelystä ilman komentavan upseerin lupaa, keisariksi julistautumisesta ilman kurultai- kokouksen päätöstä, jos perässä ratsastava sotilas ei poiminut ylös jotakin edessä ratsastavalta maahan pudonnutta esinettä sekä aviorikoksesta, karja- ja hevosvarkaudesta. Myös raiskauksista ja jossain määrin murhasta määrättiin rangaistuksia. Kaikenlainen vastustus mongolien valtaa kohtaan kohtasi massiivisen kollektiivisen rangaistuksen. Kaupunkeja tuhottiin ja niiden asukkaat teurastettiin, jos ne uhmasivat mongolien käskyjä. Mongolit murhasivat kaikki kaupungin asukkaat ikään ja sukupuoleen katsomatta, ellei heitä tarvittu armeijan käyttöön. Silminnäkijä munkki Rogeriuksen (joka pelastui pukeutumalla mongolisoturiksi) kirjoittaman kronikan mukaan he saivat erityistä tyydytystä naisten häpäisemisestä Unkarissa vuosina 1241-1242. pienoiskuva|300x300px|Ratsusoturit jahtaavat vihollisia. Rashid-ad-Dinin Gami' at-tawarih, Tabriz (?), 1320-1330-lukuMongolit omaksuivat hallintoonsa vaikutteita myös Kiinasta ja muista korkeakulttuureista, joista palkattiin virkamiehiäkin. Hallinnon perustana oli jo ennen Tšingis-kaania kaanien ja ruhtinaiden kurultai- kokous, joka keskusteli sisä- ja ulkopolitiikasta suurkaanin kanssa ja valitsi kaikki suurkaanit aina Tšingis-kaanista alkaen. Tšingis-kaanin valta-aikana joukkomurhista selvinneet (erityisesti käsityöläisiä ja pappeja säästettiin usein) otettiin orjiksi mongolien ylimyksille. Tärkeitä opettajia ja käsityöläisiä vapautettiin veroista, kun taas yleisesti verot olivat raskaat. Myös uskonnollisissa tehtävissä toimivat, lääkärit ja ruuminpesijät olivat vapautettuja veroista.
Mongolit perustivat kauppareittejä ympäri valtakuntaa sekä laajan jam posti- ja matkahuoltojärjestelmän (ven. kautta mongoliksi yam = 'ministeriö, toimisto'; mongoliksi: Өртөө, Örtöö, tarkistuspiste) joka oli myös muiden kuin mongolien käytössä. Hyvinvarustetut ja vartioidut vaihtoasemat sijaitsivat noin 30–60 km päässä toisistaan, joissa viesti vaihdettiin seuraavalle lähetille ja levänneelle hevoselle. Viesti pystyi näin etenemään jopa 200-300 km päivässä. Monet kauppiaat, lähettiläät ja matkailijat Kiinasta, Lähi-idästä ja Euroopasta käyttivät jam-viestijärjestelmää maksua vastaan. Järjestelmä jäi Venäjällä viranomaisten viestintäkäyttöön Kultaisen ordan jäljiltä 1500-luvulta lähtien ja oli käytössä Venäjän keisarikunnassa 1800-luvulle asti, jossa sitä hallinnoi jamskoi prikaz -niminen virasto ja postikuriireja kutsuttiin nimellä jamštšik.
Armeija
pienoiskuva|300x300px|Ratsain oleva Tšingis-kaanin soturi valmistautuu ampumaan jousellaan.
Organisaatio
Mongolien asevoimien järjestäytyminen pohjasi vanhoihin paimentolaistraditioihin, joita Tšingis-kaani järjestelmällisti ja jalosti. Järjestelmä oli desimaalinen: arbhan (10 miestä, jotka yöpyivät samassa jurtassa), jaghun, zuun (100 miestä), mingghan (1 000 miestä) ja tümen (10 000 miestä). Kaikki 14-60-vuotiaat, tiukan harjoituksen kestäneet mongolimiehet otettiin armeijaan. Jos mies ei palvellut armeijassa, hänen tuli tehdä palkatonta työtä imperiumin hyväksi. Yhteiskunta perustui jatkuvaan sodankäyntiin ja uusien alueiden valtaamiseen.
Ameija luotiin 98 mingghan-yksiköstä (98 000 miestä), jota myöhemmin laajennettiin. Kaanilla oli myös oma henkilökohtainen 10 000 miehen henkivartiosto kesikten, joka oli mongolien eliittiarmeija ja joka koulutti muiden divisioonien komentajia. Kolmas lähde olivat liittolaisista ja valloitetuista valtioista kootut armeijat, joitten määrä oli suurempi kuin mongolien omat joukot Kiinan ja Persian valloituksissa. Kublai-kaanin aikana mongolien armeijat Kiinassa koostuivat pelkästään ammattisotilaista.
Jokatalvinen kenttäharjoitus oli suuri metsästysretki, jossa testattiin joukon taitoja ja kykyjä. Tämän vuoksi saaliseläimet olivat rauhoitettuja maaliskuusta lokakuuhun. Mongoliarmeijan erotti muista aikansa armeijoista tiukka järjestelmällisyys ja kuri. Kuolemanrangaistus seurasi nukkumisesta vartiovuorossa, pakenemisesta taistelusta ja vetäytymisestä taistelusta ilman käskyä. Taistelukentällä kaani antoi komentajilleen vapauden toimia itsenäisesti, mikä toi yleensä merkittäviä etuja.
Joukkojen johtajat varmistivat uskollisuuden ja paransivat joukon tasoa ylentämällä komentajia ansioiden perusteella eikä klaanin senioriteetti käytännön perusteella, kuten oli ollut ennen Tšingis-kaania. Motivaatio oli korkea, koska saalis jaettiin tasapuolisesti, ja elin nimeltä jarqu varmisti saaliin tasapuolisen jakamisen (hevoset, orjat, jalometallit, tekstiilit, korkealaatuiset teollisuustuotteet ja ruoka). Komentajat saattoivat odottaa saavansa sekä sotasaalista että maata tai lunnasrahoja valloitetuilta kansoilta. Tavalliset sotilaat saattoivat odottaa myös palkitsemista tai korvausta asevelvollisuudestaan.
Kokeneina leirin pystyttämisen ja purkamisen ammattilaisina naiset olivat merkittävä osa mongolien sodankäynnille tärkeää nopeiden, kevyiden ratsuväkiyksiköiden logistiikkaa ja huoltoa. He seurasivat pääjoukkojen perässä hitaammilla varuste- ja hevosvaunuilla, yksi nainen ajoi useiden toisiinsa yhdistettyjen vaunujen letkaa.
Taktiikka
Mongolien sotajoukot painottivat yleensä nopeutta ja liikkuvuutta. Tämän takia mongolien ratsuväen haarniska oli suhteellisesti ottaen kevyt, eikä kokonaan tehty metallista. Mongolien tärkeimmät aseet olivat vastakaarijousi, jonka nuolet läpäisivät jopa haarniskan, ja sapeli, joka sekin oli eurooppalaisia miekkoja kevyempi. Mongolit olivat taitavia jousiampujia (taitoa opetettiin lapsesta alkaen sekä tytöille että pojille), ja heillä oli muihin ajan sotajoukkoihin verrattuna useampia ja tehokkaampia nuolityyppejä (tulinuoli, viestinuoli, myrkkynuoli). Mongolit eivät mielellään heti antautuneet lähitaisteluun, vaan käyttivät ensin jousiaan kauempaa heikentäen vastustajaa etenkin surmaten tämän hevosia. Mongoleille oli tyypillistä harhauttaa vetäytymisellä, jonka jälkeen takaa-ajoon lähtenyt vihollinen piiritettiin. Yhteen taisteluun otettiin yleensä 1 tümenin (10 000) verran sotilaita, mutta enintään 3 tümenia (30 000). Eurooppalaiset ritariarmeijat olivat suurempia, mutta hitaampia ja jäykempiä toimimaan. Toisaalta mongoleilla ei ollut täydennysjoukkoja ja esimerkiksi Etelä-Venäjän valloitusretkilllä heidän piti vetäytyä odottelemaan täydennystä Mongoliasta. vasen|pienoiskuva|300x300px|Mongolit piirittävät kaupunkia heittolaittein. Noin vuodelta 1307, Rashid ad-Din, Jami al-Tawarikh Mongolien sotaretki oli aina tarkasti suunniteltu ja sitä ennen oli pyritty keräämään kaikki oleellinen tieto vastustajasta ja alueesta lähettämällä 100 km etäisyydelle tiedustelijoita tai vakoojia. Ennen suurta taistelua pidettiin kurultai-kokous. Mongoliarmeijoiden menestys, organisaatio ja liikkuvuus mahdollisti niiden taistelun useilla eri rintamilla samanaikaisesti. Tärkeä oli joukkojen keskinäinen viestiliikenne, johon käytettiiin sekä savusignaaleja että jam-lähettiratsastajien verkostoa. Vihollinen saatettin yllättää hyökkäämällä savuverhon suojassa tai lumimyrskyssä.
Mongolien hevoset olivat pieniä ja sitkeitä, ne pystyivät 95-120 km päivätaipaleisiin. Yhdellä ratsumiehellä oli 16 varahevosta odottamassa vaihtoa. Taistelukentällä joukoille annettiin äänimerkkejä, mutta ensimmäinen hyökkäys tapahtui aina hiljaisesti.
Toisin kuin useat muut liikkuvat soturit, kuten hunnit tai viikingit, mongolit tunsivat myös piiritystekniikat. Mongolit olivat tunnetuimpia ratsujousimiehistään, mutta keihäillä aseistetut joukot olivat yhtä taitavia, ja mongolit värväsivät muita sotilasasiantuntijoita valloittamiltaan mailta. Kokeneiden kiinalaisten insinöörien ja muurinmurtajajoukkojen avulla, jotka olivat asiantuntijoita trebuchetien, katapulttien ja muiden heitinlaitteiden rakentamisessa, mongolit pystyivät piirittämään linnoitettuja asuinpaikkoja, joskus rakentamalla laitteita paikan päällä saatavilla olevista aineksista. He käyttivät myös ruudilla toimivia pieniä käsikanuunoita sekä kreikkalaista tulta, rikkikaasua ja sirpaleita sisältäviä räjähteitä. pienoiskuva|300x300px|Kuningas [[Béla IV pakenee mongoleja vuonna 1241. Mongolipäällikkö voi olla Qadan, Ögödein poika.]] Mongolien etuna oli myös kyky matkata pitkiä etäisyyksiä jopa poikkeuksellisen kylminä talvina; esimerkiksi jäätyneet joet toimivat mongoleille maanteinä. He olivat myös taitavia jokien ylittämisen tekniikoissa: ennen Muhin taistelua huhtikuussa 1241 mongolien 30 000 miehen armeija ylitti kevättulvivan Sajó-joen yhdessä yössä ja pääsi näin lyömään Unkarin kuninkaan Béla IV:n joukot.
Uskonto
Mongolien alkuperäistä uskontoa ei kovin tarkasti tunneta, mutta sitä voi luonnehtia šamanismin muodoksi, ja sillä oli monia yhteisiä piirteitä muiden Euraasian paimentolaisheimojen uskontojen kanssa. Siinä olivat tärkeitä erilaiset puhdistautumisriitit. Taivas ja maa edustivat jumaluuksia. Mongolit olivat varsin suvaitsevaisia uskonnollisissa kysymyksissä.
Mongolien šamanistinen perinne keskittyy taivaanjumala Tengrin ja pääjumala Qormusta Tengrin palvomiseen. Tengrin palvonnan eri puolia on kuvattu historiallisissa lähteissä, kuten Mongolien salaisessa historiassa. Klaanipohjaisella mongoliyhteiskunnalla oli 1200-luvulla monimutkainen henkinen hierarkia, ja šamaanit olivat tavallisesti johtoasemissa suurissa klaaneissa. Tšingis-kaanin kuoleman jälkeen tämä taivaallisen toimeksiannon ideologia kuitenkin muuttui kaanin palvomiseksi ja kaanin teoiksi, ja jälleen kerran šamaaneista tuli voimakkaita toimijoita kaanin hovissa ja ruhtinassuvuissa. pienoiskuva|[[Tolui-kaani puolisonsa keisarinna Sorghaghtani Bekin kanssa ja hoviväkeä, 1300-luvun alku Rashid al-Din, Jami al-Tawarikh. Ylimysmiehet ja -naiset käyttivät riikinkukon sulillla koristettua hattua. Ainoa tapa jolla naiset erottuivat miesten pukeutumisesta oli hienostunut boqta-päähine, jossa oli helmiä ja höyheniä. Sekä miehet että naiset käyttivät korvakoruja, mutta naiset lisäsivät hiuksiinsa metalli-, helmi- ja höyhenkoristeita. ]]
Yhteiskunta, perhe ja naisen asema
Mongolien valtakunnan naiset jakoivat arolla elämisen miesten kanssa ja olivat päävastuussa eläinten hoidosta, leirien perustamisesta ja muutosta, lastenkasvatuksesta, ruoantuotannosta ja aterioiden valmistamisesta. Naisilla oli enemmän oikeuksia kuin nykykulttuureissa Mongolian itä- ja länsipuolella: heillä oli mahdollisuus omistaa ja periä omaisuutta, osallistua uskonnollisiin seremonioihin ja olla šamaaneja, ja vanhimpien heimojohtajien vaimot saattoivat ilmaista mielipiteensä heimokokouksissa. Useat suurkaanien lesket tai äidit kuten Töregene-kaanitar, Sorghaghtani Beki ja Ogul Qaimiš toimivat sijaishallitsijana ennen kuin uusi kaani valittiin Tš ingis-kaanin jälkeläisistä, usein monien vuosien ajan.
Avioliittojen tavoite oli lujittaa klaanisuhteita ja vahvistaa liittoutumia. Tapana oli mennä naimisiin oman klaaniryhmänsä ulkopuolella (eksogamia) ja ryöstää naisia ​​kilpailevista heimoista. Useimmat avioliitot oli suunniteltu vahvistamaan olemassa olevia perheryhmien välisiä siteitä. Miehet maksoivat morsiamesta hinnan tulevalle apelleen tai tarjosivat vaihtoehtoisesti työvoimaa. Koska monet paimentolaismiehet olivat suhteellisen köyhiä, yleinen tapa oli ryöstää vaimo hyökkäyksen aikana, välittämättä poliittisista eduista. Hienovaraisemmissa ennalta sovituissa avioliitoissa tuleva morsian toi mukanaan myötäjäiset, jotka koostuivat karjasta, koruista, kankaista, palvelijoista ja orjista. Myötäjäisiä saatettiin maksaa useiden vuosien aikana, ja ne olivat yleensä arvoltaan alhaisemmat kuin sulhasen ja hänen perheensä maksama morsiamen hinta. Myötäjäiset olivat vaimon omaisuutta, joka jaettiin hänen kuoltuaan lasten kesken. Vaimo sai pienen osuuden miehen omaisuudesta, jota hän hallinnoi itse, mutta luovutti sen nuorimmalle pojalle isän kuoleman jälkeen.
Naisilla näyttää olleen aktiivinen rooli perheen päätöksissä. Mongolien salainen historia kertoo hallitsijoiden vaimoista, jotka pitävät innostavia puheita sotureille ja näin saavat soturit uskollisiksi aviomiehelleen. Yksi tapa edistää lojaalisuutta oli vieraanvaraisuus - aviomiehen perheen, liittolaisten ja vieraiden kestitseminen oli vaimon vastuulla. Jos aviomies oli kuollut ennen vaimoaan, tämän nuorempi miessukulainen saattoi "adoptoida" lesken. Mongolilakien mukaan naiset saattoivat erota ja omistaa omaa omaisuutta, mutta kuinka usein näin käytännössä tapahtui, ei ole tiedossa. Aviorikostapauksissa sekä mies että nainen teloitettiin. Mongolien yhteiskunta oli patrilineaalinen, ja moniavioisuus oli yleistä niiden miesten keskuudessa, joilla oli varaa useisiin vaimoihin ja jalkavaimoihin. Päävaimoksi valittiin kuitenkin aina vain yksi vaimo, ja hänen lapsensa perivät isänsä omaisuuden ja/tai aseman heimossa. Koska nuorin poika yleensä peri perheen omaisuuden, hän ja hänen vaimonsa asuivat miehen vanhempien luona. Leskeksi jääneiden heimojohtajien vanhimmat vaimot edustivat usein edesmennyttä aviomiestään heimokokouksissa, kuten kurultaissa, joissa päätettiin tulevista hallitsijoista. vasen|pienoiskuva|[[Il-kaanien valtakunta|Il-kaaniien valtakunnan Argun-kaanin vaimo Buluqan kaanitar, joka synnytti Mahmud Gazan-kaanin (tässä imetettävänä).Rashid al-Din, 1300-luvun alku.]]Paimentolaiskansan parissa kaikkien - miesten, naisten ja pienten lasten - piti osata ratsastaa hyvin ja käyttää jousta metsästämiseen. Miehet ja naiset pystyivät yleensä hoitamaan toistensa tehtäviä, sillä kuolemantapauksessa parisuhteen eloonjääneen täytyi huolehtia perheestä ja karjasta. Jurtassa oli oma tila miehille ja naisille, joista edellisillä oli länsipuoli ja jälkimmäisillä itäpuoli, jossa tehtiin ruoka. Oviaukko tehtiin etelään päin. Jurttien sijoittuminen leirissä (ordu) oli tärkeää keisarillisissa ja suurissa leireissä: vanhimmalla vaimolla se oli lännessä, nuorimmalla vaimolla idässä; jalkavaimoilla, lapsilla sekä palvelijoilla jossain taustalla. Naiset lypsivät lampaat, vuohet ja lehmät, miehet lypsivät vain tammat, joiden maidosta tehtiin alkoholipitoista kumissia. Sekä miesten että naisten yletön juopottelu oli sosiaalisesti hyväksyttävää. Naiset osallistuivat miesten kanssa juhliin, kuten heimopäälliköiden kokouksiin, syntymäpäiviin ja häihin.
Kulttuuri
Ennen Tšingis-kaanin nousua valtaan ei mongoleilla ollut kirjakieltä. Tšingis-kaani ymmärsi kuitenkin, että valtakunnan hallinto vaati myös kirjoitettua kieltä. Hänen ratkaisunsa pulmaan oli ottaa uiguurien käyttämä kirjaimisto mongolien käyttöön. Tällä kirjaimistolla kirjoitettiin myös mongolien historiankirjoituksen perusteos Mongolien salainen historia.
Mongolit Kiinassa
pienoiskuva|300x300px|Taistelu mongolien ja kiinalaisten välillä vuonna 1211. Rashid al-Din, Jami' al-tawarikh,
Valtakunnan pääkaupungin siirto Karakorumista Pekingiin (nimellä Khanbalik) aloitettiin vuonna 1267. Vuonna 1271 mongolit myös omaksuivat kiinalaisen dynastianimen Yuan, keisarinaan Tšingis-kaanin pojanpoika Kublai-kaani. Kiinalaisen hallintomallin omaksumisesta huolimatta mongolit kuitenkin pitivät johtavat virat itsellään tai nimittivät niihin Keski-Aasian muslimeita, jotka hallitsivatkin suurta osaa kaupankäynnistä Kiinassa Yuan-dynastian aikana. Muutoinkin mongolien hallintorakenne oli varsin epätasa-arvoinen sen mukaan, kuinka varhain kyseinen kansa oli tullut mongolien alistamaksi.
Islam saapui voimakkaasti Kiinaan mongolivallan aikana, mutta toisaalta mongolit osoittivat suurta kiinnostusta myös taolaisuutta, buddhalaisuutta ja nestoriolaista kristinuskoa kohtaan. Vallattuaan Tiibetin vuodesta 1252 lähtien, mongolit keskittyivät tiibetiläiseen buddhalaisuuteen, sillä se oli ”taianomaisempaa” kuin kiinalainen chan-buddhalaisuus.
Beta Camelopardalis
Beta Camelopardalis, Beta Cam tai β Camelopardalis on Kirahvin tähdistön kirkkain tähti. Sen näennäinen magnitudi on 4,02, joten se näkyy himmeänä paljaalla silmällä. Se on noin 870 valovuoden päässä Maasta. Sillä ei tiedetä olevan kumppaneita.
Mongolivaltakunta
Eurooppalaisten ja mongolien suhteet
Mongolien aloitettua suuremman hyökkäyksen Venäjälle vuonna 1235 todenmukainen tieto alkoi saapua, ja heidän hyökättyään vuonna 1242 Puolaan ja Unkariin toiveet idän kristityistä katosivat lopullisesti ja niiden tilalle tuli ihmettely ja huoli. Paavi Innocentius IV asetti Lyonin konsiilin pohtimaan ensisijaisesti mongolivaaraa. Ennen kaikkea tavoitteena oli kerätä tietoja, mikä tehtävä lankesi dominikaaneille ja fransiskaaneille, joilla katsottiin olleen kokemusta idän oloista sekä ristiretkivaltioista että Venäjältä. Matkan epävarmuuden takia lähetystöjä perustettiin useita, ja jokainen sai mukaansa diplomaattisen kirjeen sekä toisen kirjeen, jossa kaania kehotettiin kääntymään kristinuskoon. Dominikaanit Ascelinus Lombardialainen, André de Longjumenau ja fransiskaani Laurentius Portugalilainen lähtivät matkaan Lähi-idän kautta, kun taas fransiskaanimunkki Giovanni da Pian del Carpini lähti Venäjän kautta tarkoituksenaan matkustaa mongolihoviin saakka, muille lähettiläille riitti kirjeiden luovuttaminen mongoliviranomaisille.
Fauja Singh
pienoiskuva|Fauja Singh vuonna 2007. Fauja Singh (s. 1. huhtikuuta 1911 Intia) on maratonin maailmanmestari yli 90-vuotiaiden sarjassa. Hän on sikhi. Fauja Singh asuu Englannissa. Fauja Singh juoksi maratonin maailmanennätyksen 92-vuotiaana Torontossa vuonna 2003 aikaan 5 tuntia 40 minuuttia. Muita juoksuaikoja on Lontoo 2003 6.02 (92 v.) ja Lontoo 2004: 6.07. 94-vuotiaana hän juoksi seitsemän maratonia puolimaratonien lisäksi (Lontoo (5), Toronto ja New York). 94-vuotiaana hän juoksi omassa ikäryhmässään Englannin ennätyksiä 200, 400 ja 800 metrin, 3 km ja mailin matkoilla.
Fauja Singh oli ammatiltaan maanviljelijä Punjabissa Intiassa. Hän muutti vaimonsa kuoltua Englantiin, jossa hänen poikansa asuu. Fauja Singhin kuvia oli Adidaksen mainoksissa vuonna 2004. Palkkarahoja hän antoi hyväntekeväisyyteen keskosina syntyville lapsille. Hänellä on neljä lasta.
Mongolivaltakunta
Eurooppalaisten ja mongolien suhteet
Tärkein näistä oli Giovanni da Pian del Carpinin matka, joka alkoi Lyonista keväällä 1245. Carpini oli jo 60-vuotias ja matka tuotti aluksi vaikeuksia. Saattueen tavattua ensimmäiset mongolit Kiovan lähistöllä, matka jatkui nopeasti mongolisaattueessa ensin Batu-kaanin leiriin, jossa kirjeet käännettiin mongoliksi ja sitten Güyük-kaanin leiriin Karakorumin lähelle, jonne saavuttiin loppukesästä 1246. Güyükia oltiin kruunaamassa suurkaaniksi ja paikalla oli lukuisten eri kansojen edustajia. Retki ei ollut diplomaattisesti järin onnistunut, sillä kaani vaati vastauskirjeessään paavia alistumaan mongolivaltaan. Lyoniin loppuvuodesta 1247 palannut Carpini sai sen sijaan kerättyä paljon arvokasta tietoa mongolien kulttuurista ja tavoista.
Huomattavimman lähetystön mongoleiden luokse varusti yksityistaho, flanderilainen fransiskaani Vilhelm Rubruk tarkoituksenaan käännyttää mongolit ja viedä lohtua idän kristityille. Matka alkoi talvella 1253 Akkon ristiretkitukikohdasta ja jatkui Konstantinopolin kautta Krimille, josta mongolit saattoivat Vilhelmin Batu-kaanin ja edelleen suurkaani Möngken luo. Vilhelm seurueineen vietti mongolien luona kuusi kuukautta. Vaikka Möngke ei ollut valmis luopumaan šamanismistaan, hän suhtautui kristinoppiin suopeasti – hänen hovissaan oli paljon nestoriolaisia kristittyjä, ja mongolit olivat yleensäkin uskonnollisesti suvaitsevia. Vilhelm kuitenkin saarnasi isännilleen ankarasti näiden harhaoppisuudesta ja tuomitsi muut uskonnot vielä kovemmin sanoin, saaden Möngken lopulta kyllästymään. Ennen lähtöään Vilhelm sai vielä puolustaa näkemyksiään Möngken järjestämässä väittelyssä, jossa hän ja nestoriolaiset väittelivät muslimeita ja buddhalaisia vastaan.
Suurkaanin Pekingiin asettumisen jälkeiset eurooppalaislähetystöt tunnetaan huonommin, lukuun ottamatta Marco Polon matkaa Kublai-kaanin hoviin. Paavi Innocentius IV:n ja Persian mongoleiden välillä kulki useita lähetystöjä. Mongolivaltakunnasta Eurooppaan matkaavat lähettiläät olivat enimmäkseen nestoriolaisia, eikä heistä juuri tiedetä, lukuun ottamatta Rabban Saumaa, Pekingissä asunutta turkinsukuista nestoriolaista, joka vieraili vuonna 1287 Roomassa ja Pariisissa.
Lennart Åberg
thumb|Lennart Åberg (2009) Lennart Åberg (26. helmikuuta 1942 – 30. syyskuuta 2021 ) oli ruotsalainen jazzmuusikko ja säveltäjä. Hän perusti vuonna 1972 ruotsalaisen jazzfuusioyhtyeen Rena Raman. Hän opetti jazzhistoriaa Tukholman kuninkaallinen musiikkikorkeakoulussa. Hän oli 1980-luvulla säveltäjä George Russellin yhtyeen jäsen yhdessä Jon Christensenin, Arild Andersenin ja Jan Garbarekin kanssa. Yhtye esiintyi elokuvassa "The Essence of George Russell" (Soul Note 1983). Vuonna 2002 hän sai Contemporary Jazz Star -kategoriassa Djangodorin. Jazzin lisäksi Aberg työskenteli myös Intian, Afrikan ja Itä-Euroopan musiikkityylien sekä nykymusiikin parissa.
Waterloo Roadin koulu
pienoiskuva|Vastikään lakkautettu skotlantilainen [[Greenock Academy Waterloo Roadin kuvauspaikaksi lavastettuna toukokuussa 2012.]] Waterloo Roadin koulu on vuonna 2006 alkanut BBC:n draamasarja, jossa seurataan brittiläisen peruskoulun oppilaiden ja opettajien elämää. Sarjan tapahtumat sijoittuivat alun perin Suur-Manchesterissa sijaitsevaan Rochdaleen, mutta kahdeksanneksi tuotantokaudeksi sarja siirtyi uuteen ympäristöön Skotlantiin. Sarjassa esille tulleita aiheita ovat olleet muun muassa kimurantit ihmissuhteet, abortti, ero ja itsemurha.
Waterloo Roadin koulusta on esitetty Britanniassa yhdeksän tuotantokautta. Kymmenes tuotantokausi on tekeillä, mutta huhtikuussa 2014 sen ilmoitettiin olevan sarjan viimeinen. Suomessa sarjasta on näytetty neljä ensimmäistä tuotantokautta Yle TV1:llä. Kolmas kausi päättyi alkuvuodesta 2009 ja jo näytetyt jaksot uusittiin kesä- ja heinäkuussa 2009. Neljäs tuotantokausi alkoi TV1:llä lauantaina 18. syyskuuta 2010.
Sarjan pääosissa nähdään seuraavia näyttelijöitä: Eva Pope, Jason Merrels, Neil Morrissey, Angela Griffin, Jason Done, Denise Welch, Christine Tremarco, Philip Martin Brown, Chris Geere ja Shabana Bakhsh. Sarjan käsikirjoituksen ovat tehneet Maureen Chadwick ja Ann McManus. Tuotannosta vastaavat BBC ja Shed Production.
Sarja jatkuu vuonna 2023 ja mukana on suuri osa vanhoista näyttelijöistä.
Brian Engblom
Brian Engblom (s. 27. tammikuuta 1955 Winnipeg, Manitoba Kanada) on entinen kanadalainen NHL-jääkiekkoilija. Puolustajana pelannut Engblom voitti kolme Stanley Cupia.
Engblom pelasi nuorena University of Wisconsin-Madison -yliopiston joukkueessa. Hän debytoi NHL:ssä huipulla: vuoden 1977 Stanley Cupin pudotuspeleissä Montreal Canadiensin vahvuudessa. Kausi huipentuikin Montrealin mestaruuteen ja Engblom juhli Stanley Cupia Canadiensin kanssa myös vuosina 1978 ja 1979. Sen jälkeen hänet kaupattiin Washington Capitalsiin. Uransa ehtoopuolella puolustaja edusti vielä Buffalo Sabresia, Los Angeles Kingsia ja Calgary Flamesia. Pelaamillaan 11 NHL-kaudella Engblom teki 29 maalia ja antoi 177 maaliin johtanutta syöttöä.
Paul-Émile Corbeil
Paul-Émile Corbeil (5. lokakuuta 1908 Montreal – 10. tammikuuta 1965 Montreal) oli kanadalainen oopperalaulaja (basso), radiotuottaja ja näyttelijä. Hän opiskeli Salvator Issaurelin johdolla ja teki oopperadebyyttinsä vuonna 1929 Jules Massenet'n Hérodiaden esityksessä. Vuosina 1932–1934 hän esiintyi Kanadassa ja Yhdysvalloissa laulukvartetti Imperial Grenadiersin kanssa, jonka hän perusti tenorien François Brunetin ja Gaston Nolinin sekä baritoni Albert Viaun kanssa.
Corbeil teki yhteistyötä runoilija Jean Narrachen kanssa ja muun muassa äänitti tämän runoutta vuonna 1962 kolmella LP:llä. Corbeilin johdolla opiskelivat hänen poikansa Claude Corbeilin ohella muiden muassa Jean-Pierre Comeau, Dolorès Drolet, Guylaine Guy ja Lise Roy.
Antti Hackzell
Anders (Antti) Verner Hackzell (20. syyskuuta 1881 Mikkeli – 14. tammikuuta 1946 Helsinki) oli suomalainen kokoomuslainen poliitikko, maaherra, diplomaatti ja työmarkkinajohtaja sekä jatkosodan ajan viimeinen Suomen pääministeri. Koulutukseltaan hän oli filosofian kandidaatti ja lakimies, arvoltaan varatuomari. Hackzell on toistaiseksi Suomen kaikkien aikojen lyhimmän aikaa, 45 päivää, istuneen hallituksen pääministeri.
Tausta
Antti Hackzellin vanhemmat olivat rehtori Mathias Gustaf Hackzell ja Helena Nathalia (Lilli) Örn. Hän meni naimisiin vuonna 1914 Elsa Julia Wolffin kanssa, jonka isä oli konsulina toiminut teollisuusmies Carl Oskar Eugen Wolff. Heille syntyi neljä lasta: Kristina (s. 1915), Karin Helena (s. 1917), Martin Mathias (s. 1919) ja Eva Maria (s. 1921). Hackzellin sisko Evi oli naimisissa tunnetun sosialidemokraattisen poliitikon Reinhold Sventon kanssa.
Hackzell pääsi ylioppilaaksi vuonna 1900. Hän suoritti filosofian kandidaatin tutkinnon 1903 ja oikeustutkinnon vuonna 1906. Hän sai varatuomarin arvon vuonna 1909. Opintojen jälkeen Hackzell toimi laki- ja liikemiehenä Pietarissa vuosina 1911–1918. Hän oli ylimääräisenä virkamiehenä Suomen kansliassa 1913 ja oikeudenkäyntiapulaisena Suomen passivirastossa Pietarissa 1913–1918.
Oulun sarjakuvafestivaali
Oulun sarjakuvafestivaali on vuodesta 2012 lähtien järjestetty oululainen sarjakuvaa ja sen tekijöitä esille tuova vuosittainen tapahtuma. Festivaalin järjestävät Oulun sarjakuvaseura ja Oulun sarjakuvakeskus. Tapahtuman ajankohdaksi on vakiintunut marraskuu.
Hominina
Hominina on Hominini-tribuksen alatribus, jonka sukujen tunnetuille lajeille on ominaista sopeutumat maan pinnalla elämiseen puuston sijaan. Alatribuksen ainoa elossaoleva laji on Homo sapiens eli nykyihminen.
Oulun sarjakuvafestivaali
Festivaalin runkona ovat sarjakuvanäyttelyt, joiden teemoista järjestetään paneelikeskusteluja, esitelmiä ja haastatteluja. Festivaalien ohjelmaan kuuluu myös erilaisia klubitilaisuuksia. Festivaali on pohjoismainen ja sen yhteydessä on vuodesta 2014 järjestetty Arctic Comics Seminar -tapahtuma.
Antti Hackzell
Poliittinen ura
Hackzell palasi Suomeen Venäjän vallankumouksen jälkeen ja liittyi valkoiseen armeijaan. Suomen sisällissodan aikana vuonna 1918 Hackzell toimi Karjalan rintaman ylipäällikön Aarne Sihvon adjutanttina ja Mikkelin läänin maaherran apulaisena rintaman takana Viipurin lääniä varten. Sodan päätyttyä Hackzell nimitettiin Viipurin läänin maaherraksi 1918. Hän luopui tehtävästä loppuvuodesta 1920 tultuaan valituksi yhdeksi Suomen edustajista Tarton rauhan jälkeen muodostettuun suomalais-venäläiseen sekakomiteaan, jonka tehtävänä oli hoitaa rauhansopimuksesta aiheutuneita käytännön järjestelyjä. Hackzell toimi komitean varapuheenjohtajana.
Diplomaattina Moskovassa
Hackzell nimitettiin Suomen asiainhoitajaksi Moskovaan 1922. Samalla hänestä tuli ministeri ja täysivaltainen lähettiläs. Suomen ja Neuvostoliiton suhteet olivat Hackzellin vuoteen 1927 saakka kestäneellä toimikaudella vaikeat ja molemmat osapuolet suhtautuivat toisiinsa epäluuloisesti. Suhteita rasittivat jo ennestään vuosina 1918–1922 käydyt heimosodat ja helmikuussa 1922 sattunut ns. läskikapina.
Oulun sarjakuvafestivaali
Oulun Sarjakuvafestivaalien yhteydessä järjestetään vuosittain myös Oulun Pohjoismainen Sarjakuvakilpailu. Kilpailu järjestetään vuonna 2016 kolmatta kertaa.
Antti Hackzell
Diplomaattina Moskovassa
Lopulta Hackzellin lähettilään tehtävät Moskovassa päättyivät sosialidemokraattien Väinö Voionmaan noustessa Tannerin hallituksen ulkoasiainministeriksi joulukuussa 1926. Hackzell ei halunnut olla missään tekemisissä ministeri Voionmaan kanssa, sillä Hackzellin mukaan Voionmaa oli ollut sisällissodan aikana laatimassa punakaartin operaatiosuunnitelmia yhdessä kaartin päällikön Ali Aaltosen kanssa. Ulkoministeriön ja Hackzellin välit kiristyivät ja lopulta Hackzell päätyi eroamaan Moskovan lähettilään tehtävistä. Presidentti Relander suunnitteli Hackzellin nimittämistä ulkoasiainministeriön kansliapäälliköksi, mutta seuraavatkaan ulkoministerit eivät kannattaneet nimitystä.
Ulkoasiainministerinä
Pitkäikäisessä Kivimäen hallituksessa Hackzell toimi vuosina 1932–1936 ulkoasiainministerinä yhteensä 1394 päivää. Hackzell pyrki ulkoasiainministerinä lähentämään Suomea puolueettomiin Pohjoismaihin. Eduskunnalle esitettiin joulukuussa 1935 julkilausuma Suomen Pohjoismaisesta suuntauksesta, joka hyväksyttiin eduskunnassa muodollisen yksimielisesti.
Oulun sarjakuvafestivaali
Oulun sarjakuvafestivaali on järjestetty Kulttuuritalo Valveella ja muissa lähialueen kohteissa. Viidennet festivaalit järjestettiin 3.–6.11.2016.
Antti Hackzell
Ulkoasiainministerinä
Suomen ja Neuvostoliiton vuonna 1932 solmimasta hyökkäämättömyyssopimuksesta huolimatta maiden välit eivät juuri parantuneet. Ulkoasiainministerinä Hackzell sai kuunnella useasti neuvostohallituksen moitteita muun muassa lehdistön neuvostovastaisuudesta ja Suomen epämääräisistä poliittisista suhteista Saksaan.
Pääministerinä
Hackzell sai tehtäväkseen kesällä 1944 muodostaa hallitus, jonka piti irrottaa Suomi sodasta. Hallitus saatiin muodostettua 8. elokuuta ja se istui 21. syyskuuta asti. Neuvostoliiton Tukholman suurlähettilään Aleksandra Kollontain välityksellä hallitus onnistui saamaan neuvotteluyhteyden Moskovaan elokuun lopulla. Suomi sai Neuvostoliiton asettamat ennakkoehdot 29. elokuuta: suhteet Saksaan oli välittömästi katkaistava, jotta Suomi voisi lähettää rauhanvaltuuskunnan Moskovaan. Hallitus pääministeri Hackzellin johdolla kertoi eduskunnalle suhteiden katkaisusta 2. syyskuuta. Eduskunta antoi päätökselle tukensa ja aselepo astui voimaan muutama päivä myöhemmin. Hackzell perusteli radiopuheessaan ja eduskunnassa tehtyä päätöstä sillä, että Suomen asema oli merkittävästi huonontunut aiemmin keväällä tehtyjen rauhantunnustelujen jälkeen eikä rauhanehtojen helpottumista ollut enää näköpiirissä.
Hackzellin johtama rauhanvaltuuskunta saapui Moskovaan 7. syyskuuta. Valtuuskunta joutui odottamaan neuvottelujen alkua viikon, sillä Iso-Britannia ja Neuvostoliitto eivät olleet täysin yksimielisiä välirauhan ehdoista. Rauhanneuvottelut alkoivat viimein 14. syyskuuta valtuuskunnan tavattua Neuvostoliiton edustajat. Valtuuskunnan puheenjohtajana toiminut pääministeri Hackzell oli saanut juuri ennen tapaamista halvauskohtauksen, josta hän ei enää toipunut työkykyiseksi. Ulkoasiainministeri Carl Enckell matkusti Moskovaan ja vei rauhanneuvottelut päätökseen. Legendan mukaan Hackzellin sairauskohtaus olisi ollut seurausta Neuvostoliiton ulkoministeri Vjatšeslav Molotovin tylystä käytöksestä neuvottelujen alussa. Hackzell oli kuitenkin ollut hyvin rasittunut jo Moskovaan saapuessaan. Välirauhansopimus allekirjoitettiin 19. syyskuuta 1944.
Työmarkkinajohtajana
Kivimäen hallituksen kaaduttua 1936 Hackzell nimitettiin Suomen työnantajain keskusliiton (STK) toimitusjohtajaksi. Aiemmin hän oli toiminut STK:n varajohtajana 1930–1931. Toimitusjohtajana Hackzell pyrki parantamaan suhteita työntekijäjärjestöihin ja tekemään pesäeroa 1920-luvulla syntyneeseen mielikuvaan STK:sta lakonmurtajajärjestönä. Hackzellilla oli keskeinen osuus työnantaja- ja työntekijäjärjestöjen sopiessa talvisodan aikana tammikuun kihlauksesta.
STK ja SAK allekirjoittivat 28. huhtikuuta 1944 vuoden kestäneiden neuvottelujen jälkeen yleissopimuksen työehtoja koskevista neuvottelu- ja työtaistelusäännöistä, mikä oli selkeä askel kohti työehtosopimuksia. Pääneuvottelijoina toimivat STK:n toimitusjohtaja Hackzell ja SAK:n puheenjohtaja Eero A. Wuori. Neuvotteluja käytiin keskeytyksettä lukuun ottamatta helmikuuta 1944, jolloin sekä Hackzellin että Wuoren kotitalot vaurioituivat Neuvostoliiton pommituksissa. Työehtosopimusneuvottelut alkoivat syksyllä 1944.
Hackzell toimi STK:n toimitusjohtajana aina vuoteen 1945 asti, jolloin hänen seuraajakseen valittiin eversti V. A. M. Karikoski.
Morfofonologia
Morfofonologia kuvaa fonologista vaihtelua morfologiassa. Suomen kielessä on monille morfeille vokaalisoinnusta johtuen kaksi muotoa, etu- ja takavokaalinen: -ssa, -ssä, -ko, -kö. Niitä kuvaamaan käytetään morfofoneemia {llA}, {kO}, jonka merkkinä on iso kirjain.
Läppäventtiili
Läppäventtiili on kaksitahtisissa polttomoottoreissa, usein mopoissa ja kevytmoottoripyörissä esiintyvä moottorin osa. Sen tehtävänä on sallia polttoaineen virtaus vain toiseen suuntaan, eli kampikammioon päin. Läppäventtiili koostuu läppärungosta, yleensä metallisista tai komposiittimateriaaleista valmistetuista läpistä, sekä rajoitinläpistä jotka estävät läppien liian suuren aukeamisen. Ilman läppäventtiiliä männän kampiakselia päin etenevä liike pakottaisi kampikammiossa olevan seoksen takaisin kaasuttimeen päin. Läppärungon rakenne on epäedullinen virtauksen kannalta.
Lex Tokoi
Lex Tokoi eli laki tasavallan presidentin armahdusoikeuden väliaikaisesta laajentamisesta (158/1944) oli maaliskuussa 1944 voimaan tullut määräaikainen säädös. Sen nojalla presidentti saattoi armahtaa vuonna 1918 käytyyn Suomen sisällissotaan eli "kapinaan" osallistuneet kapinalliset suomalaiset, valtiopetoksesta tuomitut ja ulkomaille paenneet punaiset, mikäli he eivät olleet toimineet ulkomailla Suomea vahingoittavasti, ja he saivat palata Suomeen joutumatta syytteeseen.
Armahduslakia on kutsuttu Lex Tokoiksi, koska sen tunnetuin kohde oli Oskari Tokoi. Hän oli lähtenyt maanpakoon sisällissodan lopulla Venäjälle ja ryhtynyt siellä Muurmannin legioonan poliittiseksi neuvonantajaksi; Britannia oli alkujaan perustanut legioonan estämään Saksan interventiota Luoteis-Venäjälle. Sisällissodan lopputuloksen vuoksi saksalaisinterventio jäi toteutumatta ja paenneista suomalaisista punaisista koottu legioona taisteli Vienan ja Petsamon sotaretkiin lähteneitä suomalaisia vapaaehtoisia, heimosotureita vastaan. Britannian purettua legioonan 1920 Tokoi siirtyi Kanadan kautta Yhdysvaltoihin 1921.
Laki ei kuitenkaan tullut koskemaan esimerkiksi Otto Wille Kuusista ennen kaikkea siksi, että hän oli toiminut Neuvostoliiton asettaman nukkehallituksen eli Terijoen hallituksen johdossa Suomen talvisodan aikana 1939–1940.
Lex Tokoi oli voimassa 10.3.1944–1.7.1944.
Runko (rakennustekniikka)
Runko on rakennuksen tukirakenne, joka kantaa koko rakennuksen painon ja kestää tarvittaessa myös ulkopuolelta tulevat rasitukset, kuten lumikuorman, myrskyt ja maanjäristyksen. Se välittää erilaiset kuormat rakennuksen perustukseen ja edelleen maahan. Rakennuksen runkoon liittyy useimmissa maissa monia lakisääteisiä vaatimuksia ja tarkastuksia materiaalin ja liitosten lujuuden sekä rakennustavan suhteen. Rungon on oltava riittävän kestävä ja jäykkä ja kestää heikentymättä vuosikymmenten rasitukset. Rungon mitat ja muoto, kuten runkosyvyys ja kantavien pystyrakenteiden väliset jännevälit, sanelevat myös rakennuksen sisätilojen tilankäyttöä ja väliseinien paikkoja.
Pientalon runko tehdään yleensä joko puusta tai jostakin kivimateriaalista, kuten tiilistä tai kevytbetoni- tai kevytsoraharkoista. Puurakentamisessa perinteisin menetelmä on hirsirakentaminen.