cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Hietamäen kappeli
Kappelin aika
Kirkkorakennuksen ja kirkkotarhan lisäksi Hietamäen omaisuuteen on kirkkojen maaomistuksia tutkineen Väinö Voionmaan mukaan ilmeisesti kuulunut myös Saaren kylässä sijainnut Vähä-Saaren tila. Vähä-Saari ei ole ollut kirkon pappila vaan kirkolle kuuluvaa omaisuutta, joka on vain luovutettu papiston käyttöön. Tila siirtyi ilmeisesti 1300-luvulla Mynämäen kirkon hallintaan, kun Hietamäen seurakunta muuttui kappeliksi. Kun kirkon omistus peruutettiin Västeråsin valtiopäivien päätöksellä 1529, Vähän-Saaren ja läheisen Ison-Saaren tilat yhdistettiin nykyiseksi Saaren kartanoksi. Tämän jälkeen kartano toimi kuninkaankartanona.
Kappeli häviää
Kun Mietoisten kirkko valmistui 1643, Hietamäen kappeli jäi vähemmälle käytölle, ja samoihin aikoihin myös Hietamäkeen hautaaminen lopetettiin. Kirkon kappalainen jopa kielsi kappelin käytön, jottei seurakunnan papeille koituisi liikaa töitä. Kappelissa pidettiin silti jumalanpalveluksia apostolien päivinä ja joka toinen keskiviikko; tosin lopulta kappelia käytettiin sen huonon kunnon vuoksi vain kesäisin. Hietamäen kappeli lakkautettiin lopullisesti vuonna 1702, mutta viimeinen kirkollinen toimitus järjestettiin Gregorius Halleniuksen vuonna 1738 julkaistun väitöskirjan mukaan "apostolien Simonin ja Juudaan päivänä", 28. lokakuuta 1731, jolloin kappelissa saarnasi silloinen Mynämäen kappalainen Gustaf Pacchalenius. Samoihin aikoihin lopetettiin myös kirkkomaahan hautaaminen. Viimeinen Hietamäkeen haudattu vainaja oli kappelin pitkäaikainen kirkonisäntä, talonpoika Johannes Anttila, jonka hauta jäi sukulaisten pyynnöistä huolimatta siunaamatta kolmeksi vuodeksi kappalaisen antaman käyttökiellon takia. Lizelius puolestaan kuvaa Tiedustus-kirjassaan kappelin viimeisiä vaiheita seuraavasti:
thumb|250px|Mietoislaisen Anton Erland Sunellin piirros Hietamäen kappelin raunioista 1880-luvulla. Kuva on Juho Sjörosin teoksesta.
thumb|250px|Kappelinmäki venäläisten sotilaskartoittajien kartoittamassa topografikartassa vuodelta 1881. 1920-luvulla valmistunut [[Uudenkaupungin rata on lisätty alkuperäiseen karttaan myöhemmin. Pyheen kylä ("Puho") näkyy kartan kaakkoiskulmassa, Valaskallion kylä sijaitsee siitä etelään.]]
Hirsistä salvotun rakennuksen ikkunat olivat vuonna 1731 rikki ja nurkat olivat lahonneet, joten vesi ja lumi pääsivät satamaan sisään. Silti kappelin läheisyydessä asuneet olivat saman vuoden piispantarkastuksessa anoneet, että saisivat edelleen käyttää kappelia kirkkona. Koska kappelia ei ollut vuoden 1701 jälkeen enää korjattu, pyyntö kuitenkin evättiin. Halleniuksen väitöskirjan aikaan, vuonna 1741, talonpojat viettivät edelleen kappelinsa muistojuhlaa Jaakon päivänä, vaikka markkinat oli jo siirretty kylään. Tällöin kappeli oli Halleniuksen mukaan erittäin huonossa kunnossa. Sen katto oli rikki niin, että sadevesi pääsi sisään, ja seinät olivat kauttaaltaan lahonneet. Kirkkotarhan paikalla oli tie ja eläinten laidun. Kappelin kaksi kelloa olivat kuitenkin säilyneet paikoillaan, mitä Hallenius ihmetteli.
Mynämäen kirkonkokoukselle oli vuonna 1767 esitetty, että kappelin hirret myytäisiin polttopuiksi. Kokous ei tähän suostunut, vaan hirret jäivät lahoamaan, joten osa kirkon jäännöksistä oli nähtävissä vielä 1800-luvulla. Sjörosin mukaan kappelin alushirret olivat vuonna 1881 vielä paikoillaan, ja luoteisnurkassa hirsiä oli jäljellä vielä yli sylen (noin 2 metrin) korkeudelta. Kappelin lattia oli kuitenkin jo täysin maatunut, ja kappelin keskellä kasvoi korkeita tuuheita kuusia. Kirjan tietojen perusteella kappeli on ollut 44 jalkaa (noin 13 metriä) pitkä ja 30 jalkaa (noin 9 metriä) leveä ja siinä on ollut paanukatto. Sjörosin arvelun mukaan kappelin vieressä on ollut myös puuaidan ympäröimä hautausmaa, jonka kooksi on myöhemmin arvioitu noin 24 x 29 metriä. Tämän tarkempia tietoja kappelin ulkonäöstä ei ole.
Soranotto oli aloitettu alueella jo Sjörosin aikaan, ja sen yhteydessä oli noin 16 metrin etäisyydellä kappelista löytynyt luita ja ruumisarkun palasia. Kappelin viimeiset jäännökset tuhoutuivat 1920-luvulla Uudenkaupungin rataa rakennettaessa, jolloin myös kappelin paikalle kaivettiin laaja soranottoalue. Kun rata vihittiin käyttöön, Hietamäen aseman läheisyydessä havaittiin ratapenkereessä vainajien jäänteitä. Muinaistieteellinen toimikunta kielsi soranoton alueelta kokonaan, ja kappelin alueella aloitettiin kaivaukset. Silloin kappelista oli jäljellä enää kivijalka ja muutama seinähirren pätkä.
Arkeologiset löydöt ja esineistö
Vuonna 1918 ennen soranottoa kappelin alueella tehtiin pienimuotoisia kaivauksia, joissa löydettiin hyvin pieni määrä erilaisia esineitä. Löytöluettelon mukaan maasta kaivettiin neljä 1500–1600-lukujen rahaa: kaksi neljännesäyrin rahaa 1600-luvulta, 1/6 äyrin raha vuodelta 1677 ja yhden äyrin raha vuodelta 1591. Lisäksi mainitaan 166 kappaletta todennäköisesti jonkinlaiseen päähineeseen kuuluneita pieniä helmiä, rautanauloja sekä kolmiharjainen pronssisormus ja sen mukana sormiluun pala.
thumb|200px|right|Toinen alun perin ilmeisesti Hietamäessä sijainneista krusifikseista on nykyään Mietoisten seurakuntakodin salissa.
Vuonna 1924, soranoton kieltämisen jälkeen, kappelin alueella tehtiin kaivauksia maisteri Iikka Kronqvistin johdolla. Itäpuolelta löytyi runsaasti luita 40–70 sentin syvyydestä sekä runsaasti nauloja; lounaispuolelta taas löydettiin luita kahdesta kerroksesta noin metrin ja 30–40 sentin syvyyksiltä. Koska eri ruumiiden luut sijaitsivat aivan lähellä toisiaan, vainajia oletetaan haudatun riviin ilman arkkua. Mynämäen historiaa käsittelevässä, vuonna 1963 julkaistussa kirjassaan Mynämäki 1260–1960 historiantutkija ja teologian tohtori Väinö Perälä olettaa näiden hautojen olevan Hietamäen kylän itäpuolisen Ravean kylän lähellä käydyssä taistelussa kaatuneiden sotilaiden hautoja, mutta taistelun ajankohtaa tai oletuksen lähdettä ei teoksessa mainita. Samassa yhteydessä Perälä myös kertoo vanhan kirkkotien johtaneen kappelille sen länsipuolelta.
Hietamäen esineistöstä osa on todennäköisesti siirretty 1700-luvulla Mietoisten ja Mynämäen kirkkoihin, joissa niitä on vielä nykyäänkin. Mietoisten kirkossa on kaksi keskiaikaista, noin 40 ja 160 senttiä korkeaa koivupuista krusifiksia 1500-luvulta sekä hiekkakivinen 1200-luvulla tehty kasteallas, jotka lienevät alun perin Hietamäen kappelista. Markus Hiekkasen mukaan kasteallas tosin saattaa olla peräisin myös Mynämäen kirkosta, jonne se olisi hankittu vuosien 1250–1350 välisenä aikana ja josta se olisi siirretty Mietoisiin 1600-luvulla. Hietamäen kappelin kirkonkelloista toinen valettiin uudestaan vuosina 1762–1763 Tukholmassa, jolloin se ja eräs toinen kello yhdistettiin yhdeksi suuremmaksi kelloksi. Tämä uusi kello sijoitettiin Mynämäen kirkkoon. Myös toinen kelloista päätyi Mynämäelle, ja se käytettiin myöhemmin ilmeisesti uusien kellojen valamiseen.
Kappelin paikka nykyään
thumb|left|250px|Kappelin paikalla sijaitsevassa soramontussa ei näy rakennuksesta mitään jälkiä.
Kappelinmäen kaakkoisosa, jossa Hietamäen kappeli aikanaan sijaitsi, on nykyään lähes kokonaan soranottoaluetta. Soranotto on kuitenkin lopetettu jo vuosia sitten, ja kuopan pohjalla kasvaa runsaasti puita, pääasiassa raitaa, koivua ja kuusta. Sorakuopan nykyinen pohja on 10–12 metriä alkuperäistä maanpintaa matalammalla, joten kappelin jäänteet ovat varmasti täysin hävinneet. Lisäksi alueen rautakautiset muinaishaudat ovat tuhoutuneet, todennäköisesti soranoton ja muun ihmisen toiminnan tuloksena. Kappelin todennäköisimmän sijaintipaikan läpi kulkee pienehkö metsätie.
thumb|220px|Hietamäen kappelin muistomerkki.
Mietoisten kotiseutuyhdistys on pystyttänyt Kappelinmäen ohi kulkevan Raveantien varteen muistomerkin, jonka läheisyydessä on 2000-luvulla vuosittain järjestetty kesäisin ulkoilmajumalanpalveluksia. Vuonna 1954 rovastikuntapäivien yhteydessä paljastettu muistokivi on kuvanveistäjä Jussi Vikaisen suunnittelema. Muistokivi on noin kolme metriä korkea luonnonkivistä muurattu paasi, joka seisoo kivistä muuratulla matalalla jalustalla. Muuraukseen on upotettu harmaasta graniitista tehty risti sekä kappelin ja sen läheisyyteen haudattujen muistolaatta.
Kyösti Vilmi
Kyösti Vilmi (s. 1960) on suomalainen voimanostaja. Hän voitti voimanoston maailmanmestaruuden 3 kertaa. Hän voitti vuonna 1988 sarjassa alle 125 kg yhteistuloksella 930,0 kg. Lisäksi hän voitti vuosina 1989 ja 1990 (IPF-liitto). Hänen nimissään on jalkakyykyn Suomen ennätys 365,0 kg sarjassa alle 110 kg, joka on tehty vuonna 1985.
Kyösti Vilmi voitti myös penkkipunnerruksen maailmanmestaruuden 1991 Saksassa sarjassa +125kg tuloksella 252,5kg.
Magneto
Magneto (oikealta nimeltään Max Eisenhardt, vaihtanut nimekseen myöhemmin Eric Magnus Lensherr) on Marvel Comicsn sarjakuvahahmo ja Ryhmä X:n arkkivihollinen. Hahmon ensiesiintyminen tapahtui X-Men-lehden ensimmäisessä numerossa vuonna 1963 Stan Leen kirjoittamassa ja Jack Kirbyn piirtämässä tarinassa. Magneto on voimakas mutantti, joka pystyy voimiensa kautta hallitsemaan magneettikenttiä, kuten metalleja ja sähkömagneettisia aaltoja. Lisäksi Magneto pystyy lentämään manipuloimalla maapallon magneettikenttiä.
Vuonna 2009 IGN-sivusto nimesi Magneton ensimmäiseksi listallaan sadasta suurimmasta sarjakuvarikollisesta.
Englantilainen näyttelijä Ian McKellen näytteli hahmoa neljässä X-Men-elokuvassa vuosina 2000, 2003, 2006 ja 2014. Michael Fassbender on näytellyt nuorta Magnetoa neljässä X-Men-elokuvassa vuosina 2011, 2014, 2016 ja 2019.
Nuoruus
Nuorena Magnetoa ja hänen perhettään vainottiin juutalaisuuden vuoksi. Natsit ampuivat ja hautasivat joukkohautaan hänen vanhempansa, mutta Magneto itse onnistui selviytymään. Hänet kuitenkin saatiin pian kiinni ja lähetettiin Auschwitziin, missä hänet pakotettiin työskentelemään Sonderkommandona.
Auschwitzissa Magneto rakastui Magda-nimiseen romaninaiseen. He pakenivat vankileiriltä yhdessä, avioituivat ja Magda synnytti pian lapsen, Anyan. Anya kuitenkin kuoli myöhemmin tulessa, kyläläisten estäessä Magnetoa pelastamasta tätä. Magneton voimat muuttuvat hallitsemattomiksi ja hän tappoi ympärillään olevat ihmiset.
Kauhuissaan oleva Magda pakeni Magneton luota ja sai kuukausia myöhemmin tietää olevansa raskaana. Synnytettyään mutanttikaksoset, Elohopean ja Purppuranoidan, Magda katosi. Jahdattuna kyläläisten murhasta ja etsiessään Magdaa, Magneto loi itselleen valehenkilöllisyyden ”Erik Lehnsherr the Sinte gypsy”.
Jonkin aikaa vaimonsa katoamisen jälkeen Magneto työskenteli natseille tappaen rikollisia saadessaan käskyt Control-nimiseltä mieheltä. Control ja hänen agenttinsa ajattelivat kuitenkin, että Magneto otti liikaa vapauksia ja päättivät tappaa hänet. Loppujen lopuksi Magneto päätyi tappamaan heidät kaikki.
Tämän jälkeen Magneto muutti Israeliin tekemään vapaaehtoistyötä holokaustista selvinneiden hyväksi. Hän tapasi Haifassa toisen mutantin, Charles Xavierin. Miehistä tulee ystäviä. He eivät tienneet toistensa voimista, eivätkä aluksi paljastaneet niitä, mutta näkivät toistensa kyvyt joutuessaan taistelemaan terroristeja vastaan.
He keskustelivat pitkään mutanttien asemasta, ja Charles kertoi unelmastaan: maailmasta, jossa mutantit ja ihmiset eläisivät sovussa. Magneto halusi uskoa Charlesin filosofiaa, mutta oli katkeroitunut Auschwitzin kokemuksiensa vuoksi ja hylkäsi Charlesin.
Magneton nousu
Magneton ensimmäinen terrori-isku oli hyökkäys Yhdysvaltojen armeijan tukikohtaan. Hän kuitenkin koki tappion Charles Xavierin oppilaita, Ryhmä-X:ää, vastaan. Tämän jälkeen hän päätti perustaa veljeskunnan mutanteille, jotka ajattelivat samoin kun hän. Siihen liittyivät myös Elohopea ja Purppuranoita, mutta Magneto sai tietää heidän sukulaissuhteestaan vasta vuosia myöhemmin.
Magneton lapset
Kuten Magneto myös hänen lapsensa ovat mutantteja, ja heillä on erikoiskykyjä.
Elokuvat
Magnetoa on näytellyt arvostettu sir Ian McKellen kolmessa ensimmäisessä X-Men-elokuvassa. Ensimmäisessä sekä kolmannessa hänet kuvataan vihollisena hänen taistellessaan Ryhmä-X:ää vastaan. Toisessa elokuvassa hän pakeni vankilasta, jonne joutui Ensimmäisessä elokuvassa, ja taisteli Ryhmä-X:n rinnalla William Strykeria vastaan. Lopulta hän kuitenkin päätyi manipuloimaan Xavieria tappamaan ihmisiä.
Musiikki
Wingsin Venus and Mars albumilla on kappale nimeltä ”Magneto and Titanium Man”. Kappaleessa mainitaan Magneton lisäksi kahden muun Marvel-hahmon nimet, Titaanimiehen ja Purppuradynamon. He yrittävät vakuuttaa laulajan/kertojan siitä että poliisi, joka yrittää estää pankkiryöstöä, on itse pankkiryöstäjä.
Toinen kappale, jossa Magneto esiintyy, on Through the Back Doorin ”Comic Book Heroes”, jonka sanoituksessa sanotaan ettei laulaja halua olla kuin Tohtori Mustekala, Tohtori Doom ja Magneto. Magneto esiintyy myös MC Larsin ”Space Game” -kappaleessa yhdessä useiden muiden fiktiivisten hahmojen kanssa.
Piirretyt
Magneto on esiintynyt muutamissa Marvelin piirretyissä vuodesta 1979 lähtien.
Videopelit
thumb|100px|Magneto X-Men Legends II: Rise of Apocalypse -pelissä. Magneto on esiintynyt useissa X-Men-videopeleissä, tavallisesti päävastustajana, mutta joskus myös pelattavana hahmona. Hänen merkittävimmät esiintymisensä ovat X-Men: Children of the Atom ja X-Men Legends II: Rise of Apocalypse -peleissä. Hän on merkittävä hahmo myös Marvel vs. Capcom 2 -pelissä, jossa hän on yksi neljästä parhaimmasta hahmosta pelissä Stormin, Cablen ja Vahdin lisäksi.
Magneton viitaton ja kypärätön versio on pelattavana pelissä Marvel Nemesis: Rise of the Imperfects. Tarinamoodissa hän on viimeinen pelattava Marvel-hahmo ja useiden sankareiden ja vihollisten tapaan häviää kaikkein vahvimmalle imperfectille, Paragonille.
X-Men 2: Clone Warsissa Magneto on sekä päävastus että (ensimmäistä kertaa X-Men-pelien historiassa) pelattava hahmo. Ryhmän päihitettyä hänet Asteroidi M:llä Magneto liittyi heidän mukaansa.
Magneto on myös yksi vastustajista X-Men: Madness in Murderworldissa.
Humanismi
Humanismi on länsimaissa renessanssin myötä noussut kulttuurivirtaus sekä aatteellisena käsitteenä ihmisyyteen perustuva elämänkatsomus. Humanismiksi alettiin 1800-luvun lopulla kutsua keskiajan ja uuden ajan taitteessa syntynyttä, antiikin sivistysihanteeseen perustuvaa, inhimillisyyttä korostavaa suuntausta. Antiikkiin pohjautuvaa humanismia on kutsuttu klassiseksi humanismiksi. Humanisti tarkoittaa humanismin kannattajaa tai humanististen tieteiden tutkijaa tai opiskelijaa. Humanisti-sana on humanismi-sanaa vanhempi. Latinan humanista tarkoitti 1400-luvun lopulla antiikin kirjallisuuden opettajaa. Uskonnotonta humanismia kutsutaan sekulaarihumanismiksi.
Historiaa
Italian kielen sanalla umanista alettiin 1400-luvun lopulla viitata oppineeseen, joka opetti kielioppia, retoriikkaa, runoutta tai etiikkaa. Näihin oppiaineisiin viitattiin latinankielisellä käsitteellä studia humanitatis. Tämän käsitteen alkuperä juontuu todennäköisesti 1300-luvulle, ja sillä ilmaistiin eroa ”inhimillisen” tutkimisen sekä jumaluusopin, luonnontutkimuksen ja ammatillisten oppiaineiden välillä. 1400-luvulta 1500-luvulle humanistit olivat erityisen kiinnostuneita antiikin Kreikan ja Rooman klassisen kirjallisuuden tutkimuksesta. Antiikin teoksista he löysivät ihmisihanteen, jonka he halusivat elvyttää. Tämä ihmisihanne oli ennen kaikkea yksilöllinen, eräänlainen kaikkitietävä ja kaikenosaava yleisnero, jota kutsuttiin nimellä Uomo universale. Italialaiset humanistit alkoivat korostaa ihmisen saavutuksia ja mahdollisuuksia, eivätkä enää nähneet ihmiselämää ensisijaisesti valmistautumisena tuonpuoleiseen elämään.
Sana humanismi esiintyy ensimmäistä kertaa saksan kielessä. Sanalla 'humanismus' viitattiin 1800-luvun alun Saksassa perinteiseen klassiseen koulutukseen, joka rakentui humanististen alojen ympärille. Myöhemmin Jacob Burckhardt viittasi humanismin käsitteellä 1400-luvun Italian ajatteluun vaikutusvaltaisessa kirjassaan Italian renessanssin sivistys (1860). Burckhardt ei puhunut humanismista ainoastaan oppiaineina vaan myös laajempana kulttuurivirtauksena.
Sekulaari humanismi
Sekulaari humanismi on nimitys uskonnottomalle humanismille. Kansainvälisen sekulaarin humanistisen ja eettisen liiton IHEU:n määritelmän mukaan ”humanismi on kansanvaltainen eettinen elämänkäsitys, joka väittää, että ihmisillä on oikeus ja velvollisuus antaa merkitys ja muoto omalle elämälleen. Se pyrkii nykyistä inhimillisempään yhteiskuntaan inhimillisten ja muiden luonnollisten arvojen sekä inhimillisten kykyjen, kuten järjen ja vapaan tutkimuksen avulla. Se ei ole teistinen, eikä se hyväksy yliluonnollista todellisuuskäsitystä”.
LittleBigPlanet
LittleBigPlanet, lyhennettynä LBP, on englantilaisen Media Moleculen kehittämä pulmapainotteinen seikkailu- ja tasohyppelypeli. Sony Computer Entertainment Europe julkaisi pelin Euroopassa 7. marraskuuta 2008 ja Yhdysvalloissa 27. lokakuuta 2008 yksinoikeudella PlayStation 3-pelikonsolille. Marraskuussa 2009 siitä julkaistiin myös PlayStation Portable -versio, joka on pelattavuudeltaan identtinen, mutta tehtäviltään poikkeava. Peli keskittyy fysiikoilla leikkimiseen, kenttien rakenteluun ja tarinapelin läpäisemiseen kustomoitavilla "Sackboy" säkkikangashahmoilla. Pelille on julkaistu 19. tammikuuta 2011 jatko-osa LittleBigPlanet 2.
LittleBigPlanet sai hyvin positiivista palautetta kriitikoilta ja IGN:n Chris Roper näki sen yhtenä PlayStation 3:n merkittävimpänä yksinoikeuspelinä. Sitä kehuttiin muun muassa grafiikan, fysiikan, äänenlaadun, pelattavuuden ja laajan muokattavuutensa suhteen. Pelissä nähtiin myös paljon tulevaisuuden pontentiaalia internetin välityksellä jaettavaa, käyttäjien itseluomaa sisältöä ajatellen. LittleBigPlanet keräsi pääosin vain lievää kriittikkiä ja se on voittanut huomattavan määrän erilaisia palkintoja.
Pelaaminen
Pelin hahmo on hyvin persoonallinen Sackboy (joskus Sackgirl tai Sackperson), jonka ulkonäköä jokainen pelaaja voi muokata mieleisekseen. Sackboy voi hyppiä, kävellä, juosta, tarttua esineisiin, kerätä tavaroita ja jopa lyödä toista hahmoa. Säkkihahmoon voi myös laittaa tarroja (myös eri kohtiin säkkihahmoa laittamalla tarran hahmon päälle ja sitten painamalla R1-tai L1-näppäintä, niin hahmo kääntyy ja tarran voi laittaa esimerkiksi selkään tai hiuksiin). Peli jakautuu tarinapeliin, yhteisöpelaamiseen ja luomistilaan. Tarinapelissä pelaaja voi löytää erilaisia palkintokuplia, joiden sisältötavara tulee pelaajan käyttöön, kun se kerätään. Ne sisältävät erilaisia tarroja, koristeita, asusteita kuten hattuja, ihoja, silmälaseja, housuja, häntiä jne. sekä kentän tekoa varten olevat taustat, laitteet, juonihahmot ja sen sellaiset. Mitä edemmäs pelaaja pääsee tarinassa, sitä enemmän palkintokuplia on ja sitä paremmin ne on piilotettu kenttiin. Tasot pohjautuvat yhteistyöhön, fysiikoilla leikkimiseen, sekä pelaajat voivat käyttää mekanismeja kuten hammasrattaita, magneettikytkimiä ja moottoreita. Sackboy voi vaihtaa asua, jutella toiselle säkkiolennolle, selata ja asettaa tarroja tai jopa poksauttaa itsensä omasta popit-valikostaan. Sen saa esille missä vain painamalla neliö-näppäintä. LittleBigPlanetin yhteisössä pelaajat voivat jakaa tasoja keskenään ja pelata toisten tekemiä tasoja.
Käsien liikkeet
Sackboy voi lyödä toista hahmoa painamalla L2-tai R2-näppäintä pohjassa, liikuttamalla niitä oikealla tai vasemmalla analogisella sauvalla ja liikuttamalla sauvaa nopeasti siihen suuntaan, jossa toinen hahmo on. Käsiä voi liikuttaa eri suuntiin samalla tavalla kuin äsken, mutta ei lyöden.
Oman kentän tekeminen
Oman kentän luomisen mahdollisuus aukeaa 1 "mantereen" viimeisessä kentässä. kentän tavaroita pystyy käyttämään vasta, kun on sen aluepiirin harjoitusosio suoritettu. Kentän teko voi olla hankalaa alussa tai kahdestaan, mutta kun on tottunut pelaamaan ja sijoittamaan esineitä, se voikin koitua todella helpoksi. Oman kentän voi nimetä, laittaa haluamansa logon, avainsanat ja julkaista, että kaikki LBP:n pelaajat voivat halutessaan löytää ja pelata sitä. Kentän pelaajat voivat halutessaan kommentoida ja arvostella kenttää.
Tarinan kentät
LittleBigPlanetin tarina jakautuu kahdeksaan teemaan, "mantereeseen": 1. Puutarha, 2. Savanni, 3. Häät, 4. Kanjonit, 5. Metropoli, 6. Saaret, 7. Temppelit ja 8. Erämaa. Tarinassa on 25 pääkenttää. Tason läpäistyään pelaaja saa kyseisen kentän päälle Sackboyn päätä kuvaavan merkin, mikä tarkoittaa, että pelaaja on läpäissyt tason. Patamerkki tarkoittaa, että pelaaja on läpäissyt tason kuolematta ja säkkimerkki tarkoittaa, että pelaaja on saanut kaikki kyseisen kentän palkintokuplat. Palkintokuplista saa asuja, tarroja, koristeita ja kentän tekoon tarvittavia esineitä ja materiaaleja. Pääkenttien ohella avautuu myös sivukenttiä, jotka ovat usei arcade-henkisiä.
Muut/lisät
PlayStation Networkista voi ladata peliin lisäsisältöä kuten uusia tasoja,musiikkeja tai asusteita, esimerkiksi Street Fighter -vaatepaketin ja Metal Gear Solid 4 -paketin. Huhtikuussa 2009 LittleBigStoreen julkaistiin Creator pack 1 (Luontipakkaus 1), joka sisälsi uusia työkaluja luomistilaan.
LittleBigPlanet 2
LittleBigPlanet 2 (usein myös LBP2) on LittleBigPlanetin jatko-osa. Siinä on monta uutta ominaisuutta, joista melkein kaikki kohdistuvat kentän tekoon.
Vastaanotto
Pelin alkuperäinen julkaisupäivä oli 23. lokakuuta 2008, mutta Sony viivästytti pelin julkaisupäivää. Sony ei ole virallisesti kertonut miksi peli myöhästyi, mutta mahdollinen syy pelin julkaisupäivän siirtämiseen oli se, että pelin Afrikka-henkisessä Swinging Safari -kentässä soivassa taustamusiikissa oli lauseita Koraanista.
LittleBigPlanet nousi PS3:n myydyimmäksi peliksi julkaisuviikollaan.
Pelien keskiarvoja keräävässä Metacritic-sivustossa LittleBigPlanet on kerännyt 93 pistettä (85 arvostelun perusteella).
Naisten Liiga -kausi 2009
Naisten Liiga on korkein naisten jalkapallon sarjataso Suomessa. Kaudella 2009 Åland United voitti seuran historian ensimmäisen mestaruuden. Sarja pelattiin 12 joukkueen kaksinkertaisena sarjana. Viimeiseksi sijoittunut FC Kuusysi putosi suoraan Naisten Ykköseen. Sijalle 11 sijoittunut Puistolan Urheilijat karsi liigapaikasta Ykkösen toiseksi sijoittuneen FC Sportin kanssa kaksiosaisessa karsinnassa. FC Sport voitti karsinnan ja nousi liigaan.
Liigakarsinta
FC Sport nousi liigaan yhteismaalein 2–1
Japanin 26 marttyyriä
thumb|Vuonna 1962 rakennettu muistomerkki [[Nagasakissa.]] Japanin 26 marttyyriä olivat joukko katolilaisia, jotka teloitettiin ristiinnaulitsemalla 5. helmikuuta vuonna 1597. Heidän marttyyrikuolemansa on erityisen merkittävä katolisen kirkon historiassa Japanin kannalta. Marttyyreitä muistetaan katolisessa kirkossa, anglikaanisessa kirkossa ja luterilaisessa kirkoissa.
Varhainen kristillisyys Japanissa
15. elokuuta vuonna 1549 Francisco Xavierin johtama pappien joukko saapui Espanjasta Kagoshiman kaupunkiin tarkoituksenaan tuoda katolinen kirkko Japaniin. Syyskuun 29. päivänä Francisco Xavier vieraili Kagoshiman daimion Shimazu Takahisan luona pyytäen lupaa saarnaamiselle Japanissa. Daimio suostui pappien pyyntöön toiveenaan kauppasuhteiden luominen Eurooppaan.
Marttyyrikuolema
thumb|left|[[Nagasakin kristityt marttyyrit. Japanilainen maalaus 1500- tai 1600-luvulta.]] thumb|26 katolista marttyyriä kunnioittava piirros. San Felipe -nimisen espanjalaisen laivan haaksirikkoutuminen Shikokun saarella Japanin pohjoisosassa 19. lokakuuta vuonna 1596 johti Japanissa laajamittaisten kristittyjen vainojen alkamiseen. Haaksirikon yhteydessä daimio Chōsokabe Motochika päätti takavarikoida laivan kuljettaman lastin. Takavarikoinnin aikana laivan kapteeni varomattomasti vihjasi japanilaisille, että espanjalaiset lähettivät katolisia saarnaajia alueille ainoastaan valmistellakseen alueet valloitusta varten. Kun tämä tieto päätyi Japania hallitsevan taikō Toyotomi Hideyoshin korviin, hän antoi käskyn ristiinnaulita 26 nagasakilaista kristittyä.
Teloitus suoritettiin 5. helmikuuta vuonna 1597. Teloitettavien joukossa oli kuusi fransiskaanilähetyssaarnaajaa, neljä espanjalaista, yksi meksikolainen ja yksi intialainen. Sen lisäksi teloitettavien joukossa oli kolme japanilaista jesuiittaa ja 17 japanilaista maallikkoa. Teloitus suoritettiin ensin nostamalla kristityt risteille, minkä jälkeen heidät lävistettiin keihäillä.
Kristittyjen vainot jatkuivat Japanissa satunnaisesti puhjeten uudelleen vuosina 1613 ja 1630. Syyskuun 10. päivänä vuonna 1632 viisikymmentäviisi katolilaista teloitettiin Nagasakissa. Samoihin aikoihin katolisuus kiellettiin virallisesti lailla. Kirkko säilyi ilman papistoa ja teologista opetusta aina 1800-luvulle asti, jolloin katoliset lähetyssaarnaajat palasivat Japaniin.
Shūsaku Endōn arvostettu romaani Vaitiolo kuvaa katolisten elämää Japanissa 1600-luvulla ja sisältää yksityiskohtaisen kuvauksen katolisten yhteisöjen vainosta ja kirkon tukahduttamisesta. Shūsaku Endōn romaanista on tehty vuonna 2016 Martin Scorsesen ohjaama elokuvasovitus Silence, jota on pidetty yhtenä Scorsesen hienoimmista elokuvista. Elokuvan pääosissa nähdään Andrew Garfield, Adam Driver ja Liam Neeson.
Kunnianosoitukset
Japanin 26 marttyyriä ja etenkin heidän joukossaan surmattu jesuiitta Paulo Miki ovat todella arvostettuja pyhimyksiä, vaikka he eivät olleet ainoita Japanissa surmattuja kristittyjä. Heidät julistettiin autuaiksi 14. syyskuuta vuonna 1627 paavi Urbanus VIII:n toimesta. Myöhemmin paavi Pius IX kanonisoi heidät 8. kesäkuuta 1862. Katolisessa pyhimyskalenterissa 26 marttyyrin muistopäivää vietetään 6. helmikuuta nimellä Paulo Miki ja hänen toverinsa.
Civitavecchian kaupungissa Italiassa on Japanin 26 marttyyrille omistettu kirkko.
Luettelo marttyyreistä
Lähde:
Kantalahti (kaupunki)
230px|thumb|Kantalahden kaupunkikunta Kantalahden piirin kartalla. thumb|230px|Kantalahden rautatieasema.
Kantalahti eli Kannanlahti on kaupunki, kaupunkikunta ja Kantalahden piirin hallinnollinen keskus Murmanskin alueella Venäjällä. Se sijaitsee Vienanmeren Kantalahteen laskevan Nivajoen suussa 276 kilometriä Murmanskista etelään. Kaupungissa on 36 100 ja kunnassa 39 300 asukasta (vuonna 2012).
Maantiede ja ilmasto
Kantalahden kaupunkikunnan pinta-ala on 3371,72 neliökilometriä. Se rajoittuu luoteessa Kouteron piiriin, koillisessa Apatiitin ja Poljarnyje Zorin kaupunkipiirikuntiin, idässä Turjan piirin Umban kuntaan, etelässä Kantalahden piirin Zelenoborskin ja Zaretšenskin sekä lännessä Alakurtin kuntiin. Pinta-alasta 75,4 % on metsää ja 9,5 % teollisuusaluetta.
Kunnan alueella virtaavat Niva, Luptše-Savino, Kolvitsa ja Nižnjaja Luvenga -joet. Järviä ovat Luptše, Pinozero ja Kolvitsanjärvi (ven. Kolvitskoje). Vienanmeren Kantalahden pohjoisosassa sijaitsevat saaret kuuluvat vuonna 1932 perustettuun Kantalahden luonnonpuistoon.
Seutu sijaitsee manner- ja meri-ilmaston rajalla. Kesä on lyhyt ja viileä ja talvi pitkä. Helmikuun keskilämpötila on –12,1 °C ja heinäkuun +14,8 °C. Vuotuinen sademäärä on 489 millimetriä. Yötön yö kestää kuukauden ja kaamos noin kymmenen päivää.
Asutus
Kantalahden kaupunki koostuu neljästä osasta, joiden nimet ovat Tsentralnyi, Železnodorožnyi, Niva-3 ja Lesozavod. Kaupunkikuntaan kuuluvat lisäksi Beloje Moren ja Nivskin taajamat, Kolvitsan ja Luvengan kylät sekä Pinozeron, Prolivyn ja Rutšjin rautatieasemat. Fedosejevkan kylässä ei ole lainkaan vakituista asutusta.
Väkiluvun kehitys
Kaupunkiväestön osuus kunnan asukkaista on 92,0 % (vuonna 2012). Väkiluku vähenee työttömyyden aiheuttaman poismuuton seurauksena.
Historia
Arkeologiset löydöt ja kivistä ladotut jatulintarhat todistavat kivikauden asutuksesta. Keskiaikaiset asiakirjat kertovat seudulla asuneista saamelaisista. Kantalahden kylä mainitaan ensimmäisen kerran vuonna 1526. Se oli huomattava kalastuksen, metsästyksen ja kaupankäynnin keskus, jonne rakennettiin kirkko. Vuonna 1553 perustettiin Kantalahden luostari, joka teki lähetystyötä saamelaisten keskuudessa. Seudun metsästysmaat, kala-apajat ja suolankeittämöt omistanut luostari toimitti vuosittain Venäjälle yli 10 000 puutaa suolaa sekä lisäksi lohta, turskaa ja myöhemmin silliä. Luostari lakkautettiin vuonna 1742. Vuonna 1782 Kantalahden kylässä oli noin 300 asukasta. Vuonna 1796 se liitettiin Kemin kihlakuntaan.
Karjalaisasutuksen reunalla sijainneessa Kantalahdessa asui venäläisten lisäksi myös karjalaisia. 1500-luvun puolivälissä paikkakunnalla käynyt alankomaalainen Simon van Salingen kertoo tavanneensa siellä Fjodor Tšudinov -nimisen miehen, joka oli kirjoittanut Karjalan ja Lapin historian sekä kääntänyt karjalaksi Uskontunnustuksen, Isä meidän -rukouksen ja osia Raamatusta. Vuonna 1907 Kantalahden yhteensä 586 asukkaasta 121 oli karjalaisia. 1800-luvun lopussa perustettu Kolvitsan kylä oli lähes kokonaan karjalainen.
Muurmannin radan rakentaminen vuosina 1915–1916 toi seudulle paljon uusia asukkaita. Vuonna 1920 Kantalahti liitettiin Karjalan työkansan kommuuniin, josta myöhemmin muodostettiin Karjalan ASNT. Vuonna 1927 kylästä tuli entiset Kantalahden, Koudan ja Knäsön volostit käsittäneen hallintopiirin keskus. Vuoden 1926 väestönlaskennan mukaan Kantalahden piirissä oli 10 200 asukasta, joista 1 400 oli karjalaisia.
1920–1930-luvuilla Kantalahdesta kehittyi huomattava kalastustaajama. Sen satamaa laajennettiin ja Nivajoelle rakennettiin vuosina 1930–1934 Kuolan niemimaan ensimmäinen vesivoimala. Kantalahti sai kaupunginoikeudet huhtikuussa 1938. Saman vuoden toukokuussa Kantalahden piiri siirrettiin Karjalan ASNT:n yhteydestä osaksi Murmanskin aluetta.
Vuosina 1940–1941 paikkakunnalla toimi NKVD:n vankileiri, jonka 14 000 vankia rakensivat muun muassa Kantalahden alumiinitehdasta. Toisen maailmansodan aikana kaupunki oli tärkeä neuvostoarmeijan huoltokeskus. Sodan jälkeen sinne rakennettiin alumiinitehtaan lisäksi konepajateollisuutta, kalasäilyketehdas ja metsäkombinaatti. Vuonna 1954 muodostettu Nivajoen vesivoimalaitosten ketju valmistui 1960-luvun alussa.
Kantalahden piiri lakkautettiin vuonna 1948, mutta perustettiin uudelleen vuonna 1951. Vuonna 1955 siihen liitettiin Karjalais-suomalaisen SNT:n Kiestingin piiriin kuulunut Alakurtin kyläneuvosto. Vuonna 1959 Kantalahdesta tuli Murmanskin aluehallinnon alainen kaupunki ja piirin paikallisneuvostot siirrettiin kaupunkineuvoston alaisuuteen. Vuodesta 1997 lähtien piirin kaikki asutuskeskukset kuuluivat Kantalahden kaupunkiin. Nykyinen kaupunkikunta on muodostettu vuonna 2004.
Liikenne, talous ja palvelut
Kantalahden talous perustuu teollisuuteen sekä rautatie- ja meriliikenteeseen. Tärkeimmät teollisuudenalat ovat värimetallurgia ja sähköntuotanto.
Kaupungin kautta kulkee Pietarin ja Murmanskin välinen rautatie. Kantalahden asema on rautatiepiirin keskus. Lännessä kaupungin ohittaa Pietarin ja Murmanskin välinen M18-valtatie. Kantalahdesta on linja-autoyhteydet Montšegorskiin, Zaretšenskiin, Umbaan, Zelenoborskiin, Alakurttiin, Kouteroon, Murmanskiin ja Suomen Kemijärvelle. Myös kunnan sisällä on linja-autoliikennettä.
Kantalahden merisatamasta viedään rautamalmia, apatiittia ja nefeliiniä Belomorskiin. Lisäksi sieltä kuljetetaan rahtia Koillisväylää pitkin Dudinkaan ja Tiksiin sekä ulkomaille. Beloje Morjen rautatieaseman lähellä sijaitsevan, rahtimäärältään Vienanmeren suurimpiin kuuluvan Vitinon sataman kautta kulkee öljyä, öljytuotteita ja kaasukondensaattia. Vuonna 2011 Kantalahden sataman kautta kuljetettiin yhteensä 0,9 miljoonaa tonnia ja Vitinon satamasta 4,2 miljoonaa tonnia rahtia. Tärkeimmät teollisuusyritykset ovat Rusal-konserniin kuuluva Kantalahden alumiinitehdas, TGK-1 -energiayhtiön omistamat Nivajoen vesivoimalat, Hlebopjok-yhtiön leipomo sekä kalastusalusten laitteita ja rautatiekalustoa valmistava Kantalahden konepaja.
Kantalahdessa toimii useita keskikouluja, sisäoppilaitos, lasten harrastuskeskus, musiikki- ja taidekoulut sekä ammattikoulu. Terveyspalveluihin kuuluvat piirin keskussairaala ja rautatiesairaala poliklinikkoineen. Kulttuurilaitoksia ovat kirjastot, kulttuurikeskus Niva, Metallurgin kulttuuritalo, elokuvateatteri, historiallinen museo ja Kantalahden luonnonpuiston museo. Kaupungissa on vuonna 1967 rakennettu urheilupalatsi stadioneineen ja jääkiekkokaukaloineen, Lokomotivin stadioni sekä kaksi lasten urheilukoulua. Paikallislehtinä ilmestyvät Den goroda, Vesti Kandalakši ja Niva. Radioasema Jevropa pljusilla ja kahdella TV-kanavalla on paikallisohjelmia.
Matkailu ja nähtävyydet
Kaupungin nähtävyyksiä ovat sen itäpuolella Vienanmeren rannalla sijaitseva jatulintarha (noin 2000 eaa.), Kolvitsan vesiputoukset sekä kaksi museota. Kantalahdessa on vuosien 1918–1920 intervention, toisen maailmansodan aikana menehtyneiden rautatieläisten ja Neuvostoliiton sankarin Aleksandr Spekovin muistomerkit. Krestovajamäellä on laskettelurinne. Seudun rakennusmuistomerkeistä merkittävin on 1700-luvun alussa rakennettu Koudan puinen Pyhän Nikolauksen kirkko kellotapuleineen.
Kantalahdessa toimii 150-paikkainen hotelli Belomorje, 69-paikkainen hotelli Spolohi, hotelli ja parantola Metallurg sekä kaksi lomakylää. Kaupungissa on runsaasti ravintolapalveluja.
Yrityskoko
Yrityskoko määritellään tilanteesta riippuen eri tavoin. Tavallista on luokitella yritykset suuriin, keskisuuriin, pieniin ja mikroyrityksiin.
PK-yrityksiä ovat mikroyritykset, pienet yritykset ja keskisuuret yritykset. Jos yritys ei täytä PK-yrityksen määritelmää, siitä voidaan käyttää nimitystä suuri yritys tai suuryritys.
Suomessa on käytössä kolme yleistä yritysten kokoluokitusta. Yksinkertaisin luokitus perustuu vain yrityksen henkilöstömäärään. Toinen luokitus ottaa huomioon myös liikevaihdon ja taseen koon. Kirjanpidossa on oma kokoluokituksensa.
EU:n ja Tilastokeskuksen kokoluokitus
Euroopan unionin komission mukaan PK-yrityksiin kuuluvat pienet, keskisuuret ja mikroyritykset alla olevien kriteereiden mukaisesti. Tilastokeskus käyttää samaa määritelmää.
Lisäksi yrityksen tulee olla riippumaton muista yrityksistä. Riippumattomuuskriteerin avulla mitataan, onko yrityksillä osakkuuksia, joihin liittyy määräysvaltaa tai ovatko ne sidoksissa toisiin yrityksiin. Yritys on riippumaton, ellei mikään suurempi yritys tai yrityskonserni (joukko useita yrityksiä) omista sen pääomasta tai äänivaltaisista osakkeista neljäsosaa (25%) tai enempää. Jos yritys ei ole riippumaton, yrityksen tietoihin lisätään kaikki tai ainakin prosenttiosuus sen omistusyhteys- tai sidosyritysten henkilöstömäärästä ja talousluvuista.
Arnold Meri
thumb|Arnold Meri (oik.) [[Johan Bäckmanin kanssa tammikuussa 2008.]] Arnold Meri (1. syyskuuta 1919 Tallinna – 27. maaliskuuta 2009 Tallinna ) oli virolainen neuvostoeversti, joka taisteli toisessa maailmansodassa Neuvostoliiton puolella muun muassa puna-armeijan 22. virolaisen jalkaväkiarmeijakunnan joukoissa ja osallistui sodan alkuvaiheessa Porhovin puolustustaisteluihin. Dnon rautatieasemalla osoittamansa urheuden johdosta Neuvostoliiton korkeimman neuvoston puhemiehistön asetuksella hänestä tuli Neuvostoliiton sankari ensimmäisenä virolaisena. Tuolloin hän oli 415. radiopataljoonan poliittisen ohjaajan apulainen. Hän oli myös Viron antifasistisen komitean puheenjohtaja; hän vastusti pronssisotilaan siirtämistä sekä vaati kansainvälistä oikeudenkäyntiä tuloksetta.
Yrityskoko
EU:n ja Tilastokeskuksen kokoluokitus
Henkilöstö ilmoitetaan vuosityöyksikköinä: koko vuoden työskennellyt kokopäiväinen työntekijä lasketaan yhdeksi yksiköksi, osa-aikaisesti tai osan vuotta työskennellyt yhden yksikön osaksi. Henkilöstöön luetaan palkansaajat ja palkansaajiin rinnastettavat henkilöt. Siihen luetaan myös yrityksen johtamiseen osallistuvat omistajat ja yrityksessä työskentelevät yhtiökumppanit, jotka saavat yritykseltä rahamääräisiä etuja.
Arnold Meri
Syyte osallistumisesta kansanmurhan toteuttamiseen
Viron syyttäjävirasto nosti vuonna 2007 Merta vastaan syytteen osallistumisesta vuoden 1949 maaliskuun kyyditysten (märtsiküüditamine) organisoimiseen vastaten omalta osaltaan 251 ihmisen joukkokyydittämisestä. Kyyditetyistä kolmetoista oli yli 75-vuotiaita vanhuksia, joista 11 kuoli jo matkalla. Alaikäisiä oli kuusitoista. Kyyditetyistä hiidenmaalaisista kuoli kaikkiaan 43. Neuvostomiehitetystä Virosta kyyditettiin 20 000 ihmistä muualle Neuvostoliittoon 25.–27. maaliskuuta 1949 osana kollektivisoinnin valmistelua, etnistä puhdistuspolitiikkaa ja virolaisten kansallisen vastarintaliikkeen (metsäveljet) tukahduttamista. Syytteen mukaan Meri johti ja valvoi kyydityksiä Hiidenmaalla. Arnold Meri oli 15. virolainen, jota vastaan asiasta oli nostettu syyte. Monet syytetyistä ovat ehtineet kuolla ennen oikeusprosessin päättymistä, myös Meri.
Yrityskoko
EU:n ja Tilastokeskuksen kokoluokitus
Yritykseksi katsotaan komission suosituksen mukaan taloudellista toimintaa harjoittava yksikkö. Yhtiömuoto ei ole ratkaiseva, vaan yritykseksi voidaan katsoa mm. yksin, perheen voimin, henkilöyhtiönä tai yhdistyksenä harjoitettava taloudellinen toiminta. Henkilöstömäärä ja talousluvut lasketaan vuosittain käyttämällä edellisen tilikauden tietoja tilinpäätöshetkellä. Yritys siirtyy kokoluokasta toiseen vasta, kun kokorajojen ylitys tai alitus toistuu kahtena peräkkäisenä tilivuotena.
Arnold Meri
Syyte osallistumisesta kansanmurhan toteuttamiseen
Oikeudenkäynti Merta vastaan alkoi 20. toukokuuta 2008 Kärdlan käräjäoikeudessa Hiidenmaalla. Hänelle luettiin syyte kansanmurhasta ja siviiliväestön vastaisesta hyökkäyksestä. Meri kiisti syytteen. Keuhkosyöpää sairastanut Meri ehti kuolla ennen kuin oikeudenkäynti saatiin päätökseen. Oikeudenkäyntejä ovat olleet projektina valvomassa johtava historioitsija amerikanjuutalaisesta komiteasta sekä Max Jakobson.
Yrityskoko
Henkilöstön määrään perustuva kokoluokitus
Toisinaan käytetään yksinkertaisempaa, vain henkilöstön lukumäärään perustuvaa kokoluokitusta. Myös tässä luokituksessa PK-yrityksiin luetaan pienet, keskisuuret ja mikroyritykset.
Kirjanpidon kokoluokitus
Kirjanpidossa käytetään poikkeavaa kokoluokitusta. Suomen kirjanpitolaki luokittelee kirjanpitovelvolliset suur-, pien- ja mikroyrityksiin seuraavan taulukon mukaisesti.
Kirjanpidossa mikroyritys on samalla myös pienyritys. Jos yritys ei ole suur-, pien- eikä mikroyritys, sille ei ole kirjanpitolaissa erityistä nimeä. Raja-arvoja tarkastellaan tilinpäätöspäivänä. Jotta yritys katsotaan pien- tai mikroyritykseksi, arvojen on alituttava kahdella viimeksi päättyneellä tilikaudella. Jotta yritys katsotaan suuryritykseksi, raja-arvojen on vastaavasti ylityttävä. Kirjanpitosäännökset ovat sitä tiukemmat, mitä suuremmasta yrityksestä on kyse.
Yrityskoko Suomessa
Suomessa toimi vuonna 2012 yhteensä 315 566 PK-yritystä, mikä käsitti 98 % kaikista suomalaisista yrityksistä. Yli puolet yritysten yhteenlasketusta henkilöstöstä työskenteli PK-yrityksissä.
Luvut kattavat kaikki liiketoimintaa harjoittaneet yritykset sekä ne maatalousyritykset, joiden liikevaihto ylitti tilastorajan.
Sergei Prihodko
thumb|right|Sergei Prihodko
Sergei Eduardovitš Prihodko (12. tammikuuta 1957 Moskova – 26. tammikuuta 2021) oli venäläinen poliitikko ja diplomaatti.
Prihodko valmistui Moskovan valtiollisesta kansainvälisten suhteiden instituutista vuonna 1980. Tämän jälkeen hän työskenteli Neuvostoliiton ja sitten Venäjän suurlähetystössä Tšekkoslovakiassa, kunnes siirtyi vuonna 1993 työskentelemään Venäjän ulkoministeriöön. Prihodko toimi Venäjän presidentin avustajana vuosina 1997–1998 ja 2004–2012. Vuonna 2012 hän sai nimityksen hallituksen ensimmäiseksi varahenkilöstöpäälliköksi. 22. toukokuuta 2013 Prihodko nimitettiin Venäjän varapääministeriksi, jona hän toimi vuoteen 2018. Tammikuussa 2020 hän sai nimityksen pääministeri Mihail Mišustinin avustajaksi.
Vuonna 2018 oppositioaktivisti Aleksei Navalni julkaisi selvityksen, jonka mukaan Prihodkolla oli läheiset välit Oleg Deripaskaan ja hän omisti ylellisen huvilan Moskovan ulkopuolella, vaikkei hänellä ollut merkittäviä yksityisiä tulonlähteitä. Navalnin väitteet pohjautuivat videoihin, jotka sosiaalisessa mediassa oli julkaissut Deripaskan kanssa suhteessa kertomansa mukaan ollut Nastja Rybka. Sekä Deripaskan puhemies että Prihodko kiistivät esitetyt väitteet.
Prihodko kuoli 64-vuotiaana sairastettuaan pitkään ALS-tautia.
Pelastustoimen laiminlyönti
Pelastustoimen laiminlyönti on Suomen rikoslain mukaan rikokseksi katsottavaa toimintaa. Sitä koskevassa säännöksessä asetetaan auttamisvelvollisuus jokaiselle, joka tietää toisen olevan hengenvaarassa. Pelastamista voidaan luonnehtia yleiseksi kansalaisvelvollisuudeksi. Pelastustoimen laiminlyönti säädetään rangaistavaksi rikoslain 21 luvun 15 §:ssä:
Pelastustoimen laiminlyöntiä koskeva säännös siirrettiin rikoslain 44 luvusta 21 lukuun vuonna 1969. Samassa yhteydessä rangaistusasteikkoon liitettiin myös vankeusrangaistuksen mahdollisuus. Alkuperäisessä vuoden 1889 muodossaan säännös oli seuraavanlainen:
Säännös
Pelastustoimen laiminlyöntiä koskevan säännöksen asettaman pelastusvelvollisuuden yleisin tilanne on sellainen, että joku on hengenvaarassa. Tämä jokamiehen velvollisuus koskee myös sellaisia tilanteita, joissa joku on vakavassa terveyden vaarassa. Pelastustoimiin ryhtymistä edellytetään kuitenkin vain sellaiselta henkilöltä, joka on melko lähellä vahinkopaikkaa. Jos henkilöllä ei ole esimerkiksi uimataitoa, hänen ei odoteta auttavan vedessä olevaa hädänalaista ihmistä. Jos henkilö ei tiedä, miten hänen tulisi toimia, ja hän jää passiivisena katselemaan, hänen ei katsota syyllistyvän rikokseen. Myös paniikin tai hämmennyksen aiheuttama kyvyttömyys pelastustoimiin poistaa syyllisyyden rikokseen.
Pelastusvelvollisuus on yleinen, mutta annettavan avun luonnetta rajoitetaan säännöksessä siten, että riittävää on apu, mitä kultakin ihmiseltä kussakin tilanteessa voidaan vaatia. Joissakin tilanteissa edellytetään asettumista jonkinlaiseen vaaraan. Näin ollen esimerkiksi vapaaehtoiseen meripelastustoimintaan osallistuvan henkilön edellytetään ottavan riskejä, jotka hän pystyy taidoillaan ja tiedoillaan hallitsemaan. Riippuu siis henkilön kyvyistä ja tilanteen luonteesta, mitä kultakin voidaan kohtuudella vaatia. Kohtuudella voidaan vaatia esimerkiksi auttajan asettavan vaatteensa tai ajoneuvonsa likaantumisvaaraan ja hänen edellytetään ottavan vähäisen terveysriskin. Riskien tulee olla auttajan taidoilla ja tiedoilla hallittavissa, eikä hänen edellytetä asettavan omaa henkeään vaaralle alttiiksi.
Pelastustoimen laiminlyönnin katsotaan olevan varsinainen laiminlyöntirikos eli tällainen laiminlyönti sellaisenaan on rangaistavaa, vaikka henkilövahinkoja ei olisikaan tapahtunut. Tapahtumaa passiivisena seurannut sivustakatsoja on mahdollista tuomita rangaistukseen, vaikka joku toinen olisi saanut pelastettua hengenhädässä olleen. Onnettomuuspaikalla voi olla useita passiivisia sivullisia, joita kaikkia voidaan syyttää pelastustoimen laiminlyönnistä.
Jos henkilön katsotaan olevan vastuuasemassa uhrista, hänellä on erityinen auttamisvelvollisuus. Tällöin auttamatta jättäminen tuomitaan heitteillepanona. Jos hädänalainen kuolee, niin hänet avuttomaan tilaan jättämisestä vastuussa ollut voidaan tuomita kuolemantuottamuksesta. Tahalliseen henkirikokseen tai pahoinpitelyrikokseen syylliseksi todettua henkilöä ei tuomita pelastustoimen laiminlyönnistä rangaistukseen, sillä rangaistus näistä rikoksista on paljon ankarampi kuin auttamisvelvollisuuden laiminlyönnistä. Myös liikenneonnettomuuden tapahtumapaikalla voi syyllistyä pelastustoimen laiminlyöntiin liikennepaon tai heitteillepanon sijasta.
KKO 1979 II 105
Korkeimman oikeuden tutkimassa ja ratkaisemassa jutussa KKO 1979 II 105 yhtenä osatekijänä oli pelastustoimen laiminlyönti. Miehet A ja B sekä naiset C ja D olivat pahoinpidelleet herra X:ää Jyväskylässä 1977. X menetti tajuntansa ja jäi maahan makaamaan. B, C ja D lopettivat pahoinpitelyn ja yhdessä A:n kanssa anastivat X:n taskusta kymmenen markan kolikkoa. Tämän jälkeen A pudotti rinnan korkeudelle nostamansa 21-kiloisen kiven X:n kasvoille. Uhri sai kallovamman ja kuoli veren hengittämiseen.
B, C ja D havaitsivat X:n joutuneen hengenvaaraan, mutta he poistuivat tapahtumapaikalta tekemättä mitään X:n auttamiseksi. Jyväskylän raastuvanoikeus tuomitsi A:n törkeästä pahoinpitelystä ja törkeästä kuolemantuottamuksesta viideksi vuodeksi vankeuteen sekä B:n, C:n ja D:n törkeästä pahoinpitelystä eripituisiin vankeusrangaistuksiin. Vaasan hovioikeus tuomitsi A:n täyttä ymmärrystä vailla tehdystä varkaudesta ja täyttä ymmärrystä vailla tehdystä taposta yhdistettynä 7 vuodeksi 20 päiväksi vankeuteen. B:n, C:n ja D:n tuomiota hovioikeus muutti vain siltä osin, että C ja D tuomittiin myös varkaudesta. Korkein oikeus ei muuttanut A:n tuomiota, mutta tuomitsi B:n, C:n ja D:n eripituisiin vankeusrangaistuksiin törkeästä pahoinpitelystä ja pelastustoimen laiminlyönnistä. Korkein oikeus katsoi, että B, C ja D olivat poistuneet tapahtumapaikalta, johon ulkopuolisten henkilöiden apua ei ollut odotettavissa. He eivät ryhtyneet toimiin X:n auttamiseksi tai avun hankkimiseksi hänelle. B, C ja D olisivat voineet ryhtyä toimiin X:n hoitoon saamiseksi ilman, että he olisivat saattaneet itseään tai ketään muutakaan vaaraan. Siksi korkein oikeus katsoi B:n, C:n ja D:n syyllistyneen pelastustoimen laiminlyöntiin.
KKO:2009:36
Käräjäoikeus tuli siihen johtopäätökseen, että Noran lähtiessä Jarkko oli istunut saunan alimmalla lauteella. Hän ei ollut liikunta- tai toimintakyvytön, sillä hän oli itse sulkenut saunan oven. Noran oli tarkoitus hakea Jarkko myöhemmin, ettei tämä loukkaisi itseään saunassa tai portaissa. Näin ollen Nora ei ollut jättänyt Jarkkoa avuttomaan tilaan ja tällä oli ilmeinen mahdollisuus itse poistua löylyhuoneesta. Sähkönsyöttö saunan kiukaaseen katkesi kello 22. Yleiseen elämänkokemukseen perustuen voi arvioida, että löylyhuone jäähtyy melko nopeasti kiukaan alettua kylmetä. Jarkon menehtymistä voi siten pitää ennalta arvaamattomana seurauksena. Noran voitiin katsoa olettaneen Jarkolle aiheutuvaa vaaraa niin pieneksi, ettei tahallisuuskynnys ylittynyt.
Asiassa jäi näyttämättä, että Nora olisi syyllistynyt rikoksiin, joista hänelle vaadittiin rangaistusta. Näin ollen käräjäoikeus hylkäsi kaikki syytteet. Itä-Suomen hovioikeus ei muuttanut käräjäoikeuden tuomiota, eikä korkein oikeus hovioikeuden tuomiota.
Liège
Liège ( [ljɛʒ], valloniksi Lîdje,, , ) on samannimisen Liègen provinssin pääkaupunki ja Belgian kolmanneksi suurin kaupunkimainen seutu, suurin Valloniassa. Kaupungissa on noin 185 000 asukasta, mutta niin sanotun kaupunkikeskuksen eli Suur-Liègen alueella asukkaita on noin 600 000. Kaupungin pinta-ala on noin 7 000 hehtaaria. Sen alin kohta on 58 metriä ja korkein 238 metriä merenpinnasta.
Liège sijaitsee Maas- ja Ourthejokien yhtymäkohdassa, joka on ollut monien kansojen ja kulttuurien kohtauspiste. Kaupungista on 25 kilometriä Alankomaiden Maastrichtiin ja 40 kilometriä Saksan Aacheniin, joka on vanha Kaarle Suuren hallintokaupunki.