cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tenavat
Sarjan kaupallinen käyttö
Kuudenkymmenen vuoden jälkeen United Features Syndicate ja E.W. Scripps Co. myivät kesäkuussa 2010 Tenavien julkaisuoikeudet 175 miljoonalla dollarilla muotibrändeihin erikoistuneelle Iconix Brand Groupille ja Schulzin perikunnan hallitsemalle Charles M. Schulz Creative Associatesille, jotka muodostivat Tenavien oikeuksia hallitsevan yhteisyrityksen Peanuts Worldwide LLC. Iconix omisti siitä 80 prosenttia ja perikunta 20 prosenttia. Uudet omistajat siirsivät Tenavien levityksen United Featuresilta kilpailevalle Universal Uclick -syndikaatille helmikuussa 2011. Toukokuussa 2017 Iconix myi enemmistöosuutensa (yhdessä Strawberry Shortcake -hahmon oikeuksien kanssa yhteensä 345 miljoonalla dollarilla) kanadalaiselle mediayhtiö DHX Medialle. Toukokuussa 2018 DHX ilmoitti vuorostaan myyvänsä 49 prosentin osuuden omistuksestaan Sony Music Entertainment Japanille 185 miljoonalla dollarilla, minkä jälkeen DHX (nykyiseltä nimeltään WildBrain) omistaa Tenavista 41 % ja Sony 39 %.
Joko Ressu tai Jaska Jokunen on ollut edustettuna New Yorkin Macyn kiitospäivän paraatin jättiläisilmapallojen joukossa lähes joka vuosi vuodesta 1968.
Animaatiot
thumb|pysty=1.15|Vuonna 1966 valmistunut [[Se on Suuri kurpitsa, Jaska Jokunen on Yhdysvalloissa suosituimpia Tenavat-animaatioita, sillä se uusitaan televisiossa joka vuosi pyhäinpäivänä. Kuvassa Salli ja Eppu odottamassa Suurta kurpitsaa.]]
Yleistä
Tenavat-televisioanimaatioita on tehty vuoteen 2015 mennessä kaikkiaan 45. Suosituimmiksi ovat Yhdysvalloissa muodostuneet niin sanotut juhlapäiväspesiaalit, jotka esitetään televisiossa säännöllisesti vuosittain tiettyinä juhlapäivinä ja jotka keräävät aina suuret katsojamäärät. CBS omisti niiden esitysoikeudet vuoteen 2001, jolloin ne siirtyivät kilpailevalle ABC-kanavalle. Ensimmäinen televisioanimaatio, vuonna 1965 valmistunut Jaska Jokusen joulu oli Yhdysvalloissa kaikkien aikojen pitkäikäisin vuosittain uusittava piirretty ohjelma, kunnes vuonna 2020 sen sekä halloween- ja kiitospäiväspesiaalien esitysoikeudet siirtyivät Apple TV+ -suoratoistopalvelulle.
Televisiospesiaalien ohella Tenavista on tehty viisi pitkää animaatioelokuvaa teatterilevitykseen. Schulzin elinaikana valmistuivat Eläköön, Jaska Jokunen! (A Boy Named Charlie Brown, 1969), Ressu lähtee maailmalle (Snoopy, Come Home, 1972), Kisa on kova, Jaska Jokunen (Race for Your Life, Charlie Brown, 1977) ja Hyvää matkaa Jaska Jokunen (Bon Voyage, Charlie Brown (and Don't Come Back!!), 1980). Vuonna 2012 Blue Sky Studios ja 20th Century Fox ryhtyivät tuottamaan viidettä pitkää animaatioelokuvaa, joka toteutettiin aiemmista Tenavat-animaatioista poiketen tietokoneanimaationa. Hankkeen takana olivat Charles M. Schulzin poika Craig Schulz oman poikansa kanssa. Tenavat-elokuva (The Peanuts Movie) sai ensi-iltansa marraskuussa 2015.
Vuosina 1983–1985 tehtiin myös kahden kauden ajan tv-sarjaa The Charlie Brown and Snoopy Show, jonka jaksot muodostuivat sarjakuvastrippeihin perustuneista lyhyistä sketseistä. Sarjaa ei tehty enempää, koska Schulzin mukaan se tuotti hänelle liikaa ylimääräistä työtä. Lisäksi vuonna 1988 tehtiin Yhdysvaltain historiasta kertonut opetuspainotteinen kahdeksanosainen minisarja This Is America, Charlie Brown. Vuonna 2014 ranskalainen Normaal-animaatiostudio teki 500-osaisen sarjan 90 sekunnin mittaisia Tenavat-lyhytanimaatioita, jotka perustuvat kaikki Schulzin strippeihin.
Historia
Ensimmäisen kerran Tenavien hahmot animoitiin tammikuusta 1960 alkaen esitettyihin Ford Falcon -tv-mainoksiin ja Fordin sponsoroiman Tennessee Ernie Ford Show -talkshow’n alkutunnukseen vuodesta 1959 alkaen. Vuoden 1963 lopulla tuottaja Lee Mendelson teki Charles M. Schulzista kertovan dokumentin työnimellä A Boy Named Charlie Brown ja halusi liittää siihen lyhyen pätkän animaatiota. Animaation toteuttajaksi kutsuttiin aiemmista Ford-mainoksista vastannut Bill Meléndez, ja jazz-säveltäjä Vince Guaraldi sävelsi musiikin. Yhteistyö dokumentin tiimoilta johti siihen, että vuonna 1965 Mendelson tarjoutui tuottamaan Coca-Cola Companyn sponsoroiman joulu-tv-show’n Jaska Jokusen joulu (A Charlie Brown Christmas), jonka Schulz käsikirjoitti, Meléndez ohjasi ja Guaraldi sävelsi. Schulzin vaatimuksesta ohjelmassa ei käytetty taustanaurua ja siihen liitettiin uskonnollinen kohtaus, jossa Eppu siteeraa Luukkaan evankeliumia. CBS:n johto oli tyytymätön ohjelmaan, mutta päätti silti esittää sen. Jaska Jokusen joulu oli kuitenkin jo ensiesityksensä yhteydessä katsoja- ja arvostelumenestys. Se voitti Peabody-palkinnon ja parhaan lastenohjelman Primetime Emmy -palkinnon.
Jaska Jokusen joulun jälkeen Lee Mendelson alkoi tuottaa lisää Tenavat-animaatiota tasaiseen tahtiin. Mendelson tuotti kaikki Tenavat-animaatiot aina vuonna 2006 valmistuneeseen He’s a Bully, Charlie Browniin asti. Ne myös tehtiin Bill Meléndezin animaatiostudiolla, ja hän ohjasi pääosan animaatioista. Lisäksi Meléndez näytteli Ressun ja Kaustisen ääntelyt kaikissa animaatioissa vuonna 2008 tapahtuneeseen kuolemaansa asti. Meléndez ohjasi animaatiot pitkään itse, mutta studionsa tuotantojen lisäännyttyä hän siirsi televisiospesiaalien ohjauksen 1970-luvulta alkaen pääosin alaisilleen. Ohjaajina toimivat tämän jälkeen Phil Roman, Sam Jaimes ja Larry Leichliter. Tärkein animaattori oli Meléndezin ohella Bill Littlejohn, joka työsti varsinkin Ressu-kohtauksia. Schulz on kreditoitu yksinään lähes jokaisen elinaikanaan tehdyn Tenavat-animaation käsikirjoittajaksi. Schulz ja Meléndez suunnittelivat yleensä animaatioiden juonet yhdessä ja muut tekivät niihin joskus lisäyksiä, mutta käsikirjoitusten on sanottu silti olleen pääosin Schulzin käsialaa. Osa juonista perustui lähes suoraan itse sarjakuvassa ilmestyneisiin tarinoihin, osa oli kokonaan uusia. Viimeiset Schulzin elinaikana tehdyt Tenavat-animaatiot tehtiin 1990-luvulla suoraan videolevitykseen.
Yksi Tenavat-animaatioiden tunnusmerkeistä aina Ford-mainoksista alkaen oli lapsiääninäyttelijöiden käyttö aikuisten sijasta, mikä alkuun oli alalla poikkeuksellista. Koska lapset kasvoivat muutamassa vuodessa ulos hahmoille sopivista äänistä, näyttelijät vaihdettiin yli kahteenkymmeneen kertaan vuosien kuluessa. Jaska Jokusen joulun suosion vuoksi myöhempiin animaatioihin pyrittiin löytämään lapsia, joiden äänet kuulostaisivat samalta kuin siinä käytetyt.
Palkinnot ja huomionosoitukset
Viisi Tenavat-animaatioita on voittanut Emmy-palkinnon: Jaska Jokusen joulu (paras lastenohjelma 1966), Jaska Jokusen kiitospäivä (Schulzin tekemä käsikirjoitus palkittiin lastenohjelmien sarjassa 1974), Olet reilu kaveri, Jaska Jokunen (paras lasten spesiaali 1976), Happy Anniversary, Charlie Brown (paras lasten asiaohjelma 1976) ja Elämä on sirkusta, Jaska Jokunen (paras animaatio 1981). Myös 23 muuta Tenavat-animaatiota oli Emmy-ehdokkaina. Lisäksi elokuva Eläköön Jaska Jokunen! sai Oscar-ehdokkuuden parhaasta alkuperäisestä musikaalisävellyksestä.
Musiikki
Animaatioiden myötä Vince Guaraldin jazz-musiikki alettiin yleisesti yhdistää Tenaviin. Erityisesti ”Linus and Lucy” -niminen pianokappale tunnetaan yleisesti Tenavien tunnusmusiikkina. Charles M. Schulz itse ei pitänyt jazzista lainkaan, vaan arvosti enemmän klassista musiikkia. Guaraldi sävelsi musiikin kaikkiaan 15:een Tenavat-animaatioon ennen vuonna 1976 tapahtunutta kuolemaansa. Sen jälkeen animaatioiden säveltäjinä toimivat pääasiassa Ed Bogas ja Judy Munsen, kunnes Guaraldin musiikkia alettiin käyttää uudestaan vuodesta 1992 alkaen viimeisimmissä animaatioissa. Guaraldin musiikkia on käytetty paikoin myös vuoden 2015 Tenavat-elokuvassa, joskin pääosan sen musiikista on säveltänyt Christophe Beck. Ressu lähtee maailmalle -elokuvassa on Shermanin veljesten säveltämä musiikki ja This Is America, Charlie Brown -sarjassa käytettiin jokaisessa jaksossa eri säveltäjää. Toistaiseksi viimeisin televisioanimaatio on 2011 valmistunut Onni on lämmin riepu, Jaska Jokunen, jonka musiikin sävelsi Mark Mothersbaugh.
Toteutumaton live-action-elokuva
Vuonna 1992 Warner Bros. -studio hankki Schulzilta oikeudet oikeilla näyttelijöillä toteutettavaan Tenavat-elokuvaan, jonka käsikirjoittajaksi palkattiin perhekomedioillaan menestynyt John Hughes. Hanke tiettävästi haudattiin Hughesin käsikirjoittaman elokuvan Ville Vallaton saatua seuraavana vuonna huonon vastaanoton.
Muita Tenavien innoittamia teoksia
Clark Gesner sävelsi ja sanoitti Tenavien pohjalta vuonna 1966 suositun musikaalin You’re A Good Man, Charlie Brown (esitetty Suomessa nimellä Tenavat). Se sai ensi-iltansa Off-Broadwaylla vuonna 1967 ja lopulta myös varsinaisella Broadwaylla vuonna 1971. Schulz itse piti musikaalista suuresti ja kannusti Gesneriä sen tekemisessä. Siitä tehtiin uusi Broadway-versio vuonna 1999. You’re A Good Man, Charlie Brown on ollut vuosikymmenestä toiseen Yhdysvalloissa varsinkin harrastajateatterien suosiossa. Sen sanotaan olevan yksi eniten esitettyjä musikaaleja Yhdysvalloissa tai jopa kaikkein esitetyin. On olemassa myös toinen vähemmän tunnettu Tenavat-musikaali ''Snoopy! The Musical''. Se sai Off-Broadway-ensi-iltansa vuonna 1982. Molemmat musikaalit sovitettiin 1980-luvulla animaatioiksi.
Taidemaalari Tom Everhart on tehnyt 1980-luvulta alkaen Tenavien hahmoja esittäviä maalauksia Schulzin piirrosten pohjalta. Schulzin toiveesta hän on ainoa, jolla on virallinen lupa tähän.
Suosionsa vuoksi Tenavia on parodioitu lukemattomia kertoja. Muun muassa sarjakuvalehti MAD kunnostautui julkaisemalla kymmeniä Tenavat-parodioita. Schulz sanoi itse arvostavansa MADin piirtäjien taitoja. Hän myös piirsi vuonna 1973 yhden Tenavat-stripin, jossa esiintyi MADin maskotin Alfred E. Neumanin pää.
Tenavat Suomessa
Tenavilla on ollut useita suomentajia. Juhani Tolvanen on suomentanut sarjaa vuodesta 1979. Kertomansa mukaan hän ei ole halunnut levittää Suomeen sellaisia amerikkalaisia ilmiöitä, joita Suomessa ei ole valmiiksi tunnettu, joten hän muun muassa muutti vuosien ajan puhekuplissa kaikki ystävänpäiväkortit syntymäpäiväkorteiksi. Toisaalta kuitenkin juuri Tenavat myötävaikutti siihen, että ystävänpäivän vietto ja ystävänpäiväkortit levisivät myös Suomeen 1980-luvulla.
Sanoma julkaisi vuosina 1990–1992 kerran kuukaudessa ilmestynyttä Ressu-nimistä sarjakuvalehteä. Lapsille markkinoitu lehti sisälsi Tenavat- ja Ulla-strippejä.
Bibliografia
Ensimmäisen Tenavat-strippejä sisältäneen kokoelman (Peanuts) julkaisi Rinehart-kustantamo vuonna 1952. Erilaisia Tenavat-kirjoja on sittemmin julkaistu hyvin runsaasti. Vuoteen 1999 mennessä kirjoja oli myyty eri maissa yli 300 miljoonaa kappaletta, Suomessakin yli miljoona kappaletta.
Yhdysvalloissa Fantagraphics-sarjakuvakustantamo julkaisi vuosina 2004–2016 kirjasarjan The Complete Peanuts, joka sisältää kaikki Tenavat-sanomalehtistripit alkuperäisessä ilmestymisjärjestyksessä. Siihen sisältyy myös yli 2 000 sellaista strippiä, joita ei sitä ennen ole julkaistu kertaakaan uudelleen alkuperäisen sanomalehti-ilmestymisensä jälkeen. Kirjasarjasta ilmestyi suomeksi nimellä Täydelliset Tenavat vain kaksi ensimmäistä osaa, jotka käsittivät vuodet 1950–1954. Fantagraphics on lisäksi julkaissut Peanuts Every Sunday -nimisen kirjasarjan, joka sisältää kaikki sunnuntaistripit värillisinä. Sitä ei ole julkaistu suomeksi lainkaan.
Suomessa Sanoma Oy julkaisi vuosina 1968–1993 yhteensä 38 Tenavat-strippien pokkarikokoelmaa. Helsinki Media jatkoi sarjaa vuosina 1994–1997 ja Egmont vuodesta 1998 alkaen. Osia ilmestyi 61. Lisäksi eri kustantajat ovat julkaisseet suomeksi kahdeksan muuta pokkaria, kuusi albumia, 13 kovakantista sarjakuvakirjaa ja 59 kuvakirjaa tai muuta Tenavat-piirroksilla kuvitettua teosta.
Hellbound: Hellraiser II
Hellbound: Hellraiser II on vuonna 1988 ensi-iltansa saanut kauhuelokuva, joka on jatkoa elokuvalle Hellraiser. Elokuvassa on lähes samanlainen juoni, mutta juoni poikkeaa yhdestä asiasta: Nyt pitää matkata jopa helvettiin. Elokuva kertoo Kirsty-nimisestä tytöstä (joka esiintyi Hellraiser-elokuvassa), joka on joutunut mielisairaalaan. Mielisairaalassa alkaa tapahtua kamalia ja Kirsty tajuaa että asialla on jälleen kerran Pinhead.
Ovi- ja ikkunavero
Veron suuruus oli Tukholmassa 16 äyriä ikkunalta, 12 äyriä suuremmissa kaupungeissa, 8 äyriä pienemmissä kaupungeissa ja 6 äyriä maaseudulla. Rahvas saattoi saada veron alennettua kolmeen äyriin. Sotaväessä palvelevat oli vapautettu verosta.
Vaino Vahing
Vaino Vahing (15. helmikuuta 1940 Meeksi, Viro – 23. maaliskuuta 2008 ) oli virolainen kirjailija, koulutukseltaan psykiatri. Hän käsitteli tuotannossaan psyyken ja alitajunnan ilmiöitä, joita neuvostoaikaan ei muuten käsitelty virolaisessa kirjallisuudessa.
Vahing oli 1969–1979 naimisissa kirjailija Maimu Bergin kanssa.
”Minä elän”
thumb|Rauli Tuomi Aleksis Kivenä. thumb|Hilda Lindfors (Etta-Liisa Kunnas) ja Charlotta Lönnqvist (Salli Karuna) ulkotöissä. ”Minä elän” on Ilmari Unhon ohjaama suomalainen mustavalkoinen elämäkertaelokuva vuodelta 1946. Se kertoo Aleksis Kiven elämäntarinan vuodesta 1846 hänen kuolemaansa asti.
”Minä elän” -teosta on pidetty Ilmari Unhon keskeisimpänä elokuvana Ruusun ja kulkurin (1948) ohella.
Juoni
Kullervon valmistumisen aikoina Aleksis asuu Palmqvistin perheessä. Perheen tyttären Albinan kanssa hän tutustuu maailmankirjallisuuteen. Eräässä Palmqvistien järjestämässä juhlassa Aleksis kertoo ottaneensa taiteilijanimekseen Kivi. Professori Ahlqvist on niin ikään juhlissa, hän on ollut Kullervon palkitsemista vastaan. Kiven ja Ahlqvistin välille syttyy sanaharkka. Kivi masentuu ja katoaa useiksi päiviksi. Hän matkaa ystäviensä kehotuksesta Nurmijärvelle toipumaan.
Kesällä 1864 Kivi valmistelee teosta Nummisuutarit. Samana kesänä hän tutustuu siuntiolaiseen mamselli Charlotta Lönnqvistiin. Kiven äiti kuolee ja hänen veljensä karkottavat hänet lapsuudenkodista. Kirjailija muuttaa Charlottan luo Fanjunkarsiin Siuntioon. Nummisuutarit ilmestyy teatteri- ja kirjallisuusvaikuttaja Kaarlo Bergbomin taloudellisella myötävaikutuksella. Nälkätalvena 1868 monet katovuoden uhrit saavat turvapaikan Fanjunkarsista. Kiveen tarttuu kerjäläisistä lavantauti, joka kaataa hänet pitkäksi aikaa vuoteeseen. Charlotta joutuu ahdinkoon velkojensa takia, myös kyläläisten pahat puheet mamsellin ja Kiven suhteen laadusta ahdistavat.
Toukokuussa 1869 on Lean ensiesitys Helsingissä Suomalaisessa Teatterissa. Nimiosassa on ruotsinmaalainen näyttelijä Charlotte Raa, joka opettelee repliikkinsä suomeksi. Esitys on menestys, Bergbomin mielestä suomalainen teatteritaide on syntynyt. Kivi rohkenee tulla teatteriin vasta esityksen jälkeen, mutta tuntee olonsa vieraaksi juhlahumussa ja lähtee Siuntioon. Seitsemän veljestä valmistuu kiihkeän luomistyön tuloksena kevättalvella 1870. Sairaalloinen Kivi on kuolemanväsynyt. Charlottan tila on vaarassa joutua pakkohuutokauppaan. Forssell kiitää tuomaan Helsingistä terveisiä, että Seitsemän veljestä on saanut innostuneen vastaanoton. Kivi lähtee hänen mukanaan pääkaupunkiin.
Ahlqvist lyttää Seitsemän veljestä siveettömänä. Hänen mielipiteensä takia Suomalaisen Kirjallisuuden Seura keskeyttää romaanin painamisen. Ahlqvistin tietoinen pyrkimys on lopettaa Kiven kirjailijanura. Kivi järkyttyy ja ajautuu masennukseen. Keväällä 1872 hän on hoidossa Lapinlahden sairaalassa, Bergbom ja Forsell vierailevat hänen luonaan. Lääkäri toteaa, että Kiven paranemisennuste on huono: useaan kertaan sairastettu lavantauti ja Ahlqvistin negatiivinen kritiikki ovat tehneet tehtävänsä. Kivi lähetetään veljensä luo Tuusulaan. Veljentytär Agnes Stenvall hoitaa kuolemansairasta setäänsä. Vuoden 1872 viimeisenä päivänä tuleva Suomen kansalliskirjailija lausuu viimeisiksi väitetyt sanansa ”Minä elän” ja hiipuu elämästä yhtaikaa kynttilän liekin kanssa.
Konneveden Urheilijat
Konneveden Urheilijat eli KonnU on keskisuomalainen urheiluseura Konnevedeltä. Seuran toimintaan kuuluvat muun muassa jalkapallo, suunnistus ja ampumahiihto.
”Minä elän”
Tuotanto
Elsa Soinin alkuperäiskäsikirjoitus oli niin laaja, että siitä päädyttiin käyttämään elokuvassa vain runsas kolmannes. Elokuva pyrittiin kuvaamaan autenttisilla tapahtumapaikoilla, mutta Siuntion Fanjunkarsiin ei ollut menemistä, sillä se sijaitsi tuolloin Neuvostoliitolle vuokratulla alueella.
Konneveden Urheilijat
Suuri merkitys seuran toiminnalle on Lapunmäen urheilukeskuksella, jonne on rakennettu osin EU-rahoituksen turvin Hiihtomaa. Tähän kuuluu latuverkoston lisäksi pieni mäki kumpareikkoineen. Toiminnassa halutaan panostaa lasten ja nuorten liikuntaan.
”Minä elän”
Tuotanto
Elokuvan kuvaukset alkoivat 8. kesäkuuta 1946 ja päättyivät 23. elokuuta 1946. Teosta kuvattiin Nurmijärven alueella Palojoen kylässä, Haukkaan kalliolla, Ojakkalan talon luona ja Pyhän Martinuksen kirkolla. Myös Tuusulassa ja Lohjalla kuvattiin. Studiona toimivat Munkkisaaren studiot Helsingissä.
Matti Oravistolle pieni sivuosa ylioppilaana oli hänen ensimmäinen elokuvatyönsä.
Konneveden Urheilijat
Jalkapallolla on Konnevedellä vahvat perinteet. Parhaimmillaan KonnU on pelannut 3. divisioonassa. Viimeksi miesten joukkue nähtiin kaudella 2015, jolloin se voitti 4. divisioonan. Kaudella 2016 ei joukkuetta kuitenkaan nähty enää millään sarjatasolla.
Konneveden Urheilijoilla on ollut myös salibandyjoukkue vuodesta 2011 alkaen.
”Minä elän”
Tuotanto
Asiantuntija-apua Suomi-Filmi sai Aleksis Kiven Seurasta. Valmiille elokuvalle seuran jäsenet antoivat varauksellisen hyväksyntänsä. ”Minä elän” -elokuvan kutsuvierasnäytäntö järjestettiin Kiven syntymäpäivänä 10. lokakuuta 1946.
Yleisömenestys
Elokuvan yleisömenestys oli vuoden toiseksi paras, enemmän katsojia keräsi vain Valentin Vaalan Loviisa – Niskavuoren nuori emäntä.
Arviot
Kriitikot ottivat ”Minä elän” -elokuvan lähes hurmioituneina vastaan. Aamulehden kriitikko piti teosta ”kansallisena kulttuurielokuvana”: ””Minä elän” on kaunis kunnianteko Aleksis Kiven muistolle ja tuo hänet keskuuteemme entistä elävämpänä ja rakkaampana.” Kriitikon mielestä elokuva oli suomalaisen elokuvataiteen siihen asti suurin saavutus. Helsingin Sanomien kriitikko luonnehti teoksen sävyä aidoksi, kauniiksi, hartaaksi ja läheiseksi. Ilta-Sanomissa puolestaan kriitikko oli arvioissaan astetta varauksellisempi ja piti ”Kiven kohtalon tragiikkaa liian vähän perusteltuna”. Arvostelijan näkemyksen mukaan elokuva vältteli todellisuutta ja pitäytyi sovinnaisuudessa. Kiven elämän kielteiset puolet oli jätetty huomiotta. Uudessa Suomessa sen sijaan kriitikko piti Unhon elokuvaa kauneimpana, mitä suomalainen filmitaide on tarjonnut. Tuomen Aleksis Kivi -tulkintaa pidettiin kautta linjan mestarillisena. Hänen syvällisyytensä ja herkkyytensä mainittiin, ja myös pehmeäsointista ääntä pidettiin sopivana. Nya Pressenin arviossa sanottiin: ”Rauli Tuomelle Kivestä tuli suuri henkilökohtainen voitto.” Pylkkäsen musiikkia pidettiin melko onnistuneena, vaikka hänen sävelkieleltään toivottiin suomalaisempia sävyjä.
Palkinnot
Elokuva sai kaksi Jussi-palkintoa.
Julkaisut
Televisiossa ”Minä elän” esitettiin ensi kerran 9. lokakuuta 1964, ja se sai katsojia nelisensataatuhatta. Elokuva on usein esitetty Aleksis Kiven päivän tienoilla. Televisioesitysten yhteydessä teoksen nimestä on jätetty lainausmerkit pois.
Hans Lund
Lund aloitti turnauspokerin vuonna 1977 ja voitti World Series of Pokerin (WSOP) 1 500 dollarin no limit hold'em -turnauksen vuonna 1978. Vuosikymmentä myöhemmin hän oli toinen samassa turnauksessa vuoden 1988 WSOP:ssa.
Vuonna 1990 WSOP:n pääturnauksessa hän pääsi aina lopun kaksinpeliin asti, jossa hävisi Mansour Matloubille. Oltuaan johdossa, hän meni all-in A9-kädellä Matloubin kymppiparia vastaan. Turnilla tuli ässä, mutta riverin kymppi vei potin Matloubille. Myöhemmin peli päättyi Matloubin kuutosparilla Lundin nelosparia vastaan. Lund oli rahoilla myös WSOP:n vuosien 1991 (19.) ja 1992 (kolmas) pääturnauksessa.
Lund voitti toisen WSOP-rannekkeensa 1 500 dollarin Ace to Five Draw -turnauksessa vuonna 1996.
Jonathan Glover
Jonathan Glover (s. 1941) on brittiläinen filosofi, joka on tutkinut erityisesti bioetiikkaa. Hän opiskeli Tonbridge Schoolissa ja myöhemmin Corpus Christi Collegessa Oxfordin yliopistossa. Hän on toiminut bioetiikan opettajana King’s Collegessa, Lontoossa.
Solidaarisuusvero
Solidaarisuusveroksi kutsutaan Suomen valtion ansiotuloveroasteikkoon vuonna 2013 lisättyä korkeinta progressioporrasta.
Valtion ansiotulovero on Suomessa progressiivinen. Veroprosentti nousee portaittain tulojen noustessa. Vuonna 2013 veroasteikkoon lisättiin uusi porras 100 000 euroa ylittäville vuosituloille. Niille määrättiin 31,75 prosentin vero, kun aiemmin korkein veroprosentti oli ollut 29,75 %. Tätä veroporrasta kutsutaan solidaarisuusveroksi.
Solidaarisuusveroa kiristettiin myöhemmin laskemalla progressioporrasta 90 000 euroon vuonna 2015 ja lopulta 72 300 euroon vuosiksi 2016–2017. Vuonna 2018 solidaarisuusveron alaraja on 74 200 euroa ja veroprosentti 31,25.
Alkuperäisen suunnitelman mukaan solidaarisuusveron oli tarkoitus olla väliaikainen veronkiristys. Koska tuloveroasteikosta päätetään vuosittain, ei ole takeita, että solidaarisuusveron periminen lopetettaisiin. Rinteen hallituksen on tarkoitus jatkaa solidaarisuusveroa kauden loppuun.
Orpon hallitus on pienentämässä solidaarisuusveroa.
Mack 10
David Rolison eli Mack 10 (s. 9. elokuuta 1971) on yhdysvaltalainen gangsta rap -artisti. Hän syntyi Inglewoodissa, Kaliforniassa. Hänellä on sekä afroamerikkalaista että meksikolaista taustaa.
Mack 10 kuului Westside Connection -trioon ja osallistui Ice Cuben ja Cypress Hillin välisiin julkisiin erimielisyyksiin. Hän on myös useilla sooloalbumeillaan menestynyt Hoo-Bangin' Records -levy-yhtiön perustaja. Hän kuuluu myös Bloods -katujengin settiin Queen Street Bloods.
Mack 10 meni vuonna 2000 naimisiin Tionne "T-Boz" Watkinsin kanssa. Parin tytär Chase Rolison syntyi saman vuoden lokakuussa. T-Boz kuitenkin haki jo 2004 avioeroa ja lähestymiskieltoa.
Jekaterinburg
Jekaterinburg, aiemmin Sverdlovsk (Свердло́вск; 1924–1991), on suurkaupunki Venäjän Sverdlovskin alueella. Se sijaitsee Uralvuorten keskiosassa, Aasian puoleisella vuoristotasangolla Toboliin laskevan Isetin varrella. Jekaterinburg on Sverdlovskin alueen ja Uralin federaatiopiirin hallintokeskus.
Historia
Jekaterinburg perustettiin vuonna 1723 ja siitä kehittyi nopeasti merkittävä vuoriteollisuuskaupunki.
thumb|290px|[[Jakov Sverdlovin patsas oopperatalon edustalla.]] Venäjän viimeinen keisari Nikolai II perheineen surmattiin Ipatjevin talossa Jekaterinburgissa 16. ja 17. heinäkuuta välisenä yönä vuonna 1918. Vuodet 1924–1991 kaupungin nimi oli Sverdlovsk bolševikkijohtaja Jakov Sverdlovin mukaan.
Vuonna 1933 Sverdlovissa aloitti toimintansa Uralmaš-konetehdas. Toisen maailmansodan taistelujen alta kaupunkiin siirrettiin Neuvostoliiton Euroopan alueelta useita teollisuuslaitoksia ja monet niistä jäivät sinne pysyvästi. Myös Eremitaašin taidemuseon kokoelmia säilytettiin sodan aikana Sverdlovskissa. Toisen maailmansodan jälkeen Sverdlovskista tuli ulkomaalaisilta suljettu kaupunki, koska siellä sijaitsi merkittävä osa maan puolustusteollisuudesta.
Toukokuussa 1960 amerikkalainen Gary Powersin ohjaama U-2-vakoilulentokone ammuttiin alas Sverdlovskin yllä. Lentäjä vangittiin ja tuomittiin vankeuteen vakoilusta. Muutama vuosi myöhemmin hänet vaihdettiin Yhdysvalloissa Neuvostoliiton eduksi vakoilusta tuomittuun Rudolf Abeliin. Huhtikuussa 1979 kaupungissa levisi pernaruttoepidemia, jonka uskotaan olleen lähtöisin läheisestä biologisia aseita tuottavasta laitoksesta. Tauti tappoi yli sata asukasta.
Asukasluvun kehitys
Jekaterinburg oli kohonnut vuoden 2010 väestönlaskennan 1,35 miljoonan asukasluvullaan Venäjän neljänneksi suurimmaksi kaupungiksi Moskovan, Pietarin ja Novosibirskin jälkeen. Se on myös yksi maan tiheimmin asuttuja suurkaupunkeja.
Ilmasto
Seudulla vallitsee mannerilmasto selkeäpiirteisine vuodenaikoineen. Tammikuun keskilämpötila on −14,5 ja heinäkuun 18,5 celsiusastetta. Alueen länsipuolella oleva Uralvuoristo rajaa mataluudestaan huolimatta läntisiä ilmavirtauksia. Sen sijaan lämpimille eteläisille ja idänpuoleisille mantereisimmille ilmavirtauksille ei ole vastaavia esteitä. Tästä syystä Jekaterinburgin ilmastossa esiintyy nopeita lämpötilan ja säätilan muutoksia. Ilma voi talvella lauhtua nopeasti ankarasta pakkasesta suojan puolelle; kesällä kuumat helteet voivat vaihtua kylmäksi sadesääksi. Oheinen taulukko kuvaa Jekaterinburgin keskimääräistä ilmastoa 30 vuoden säähavaintojen (1961-1990) perusteella.
Talous
Jekaterinburg on Uralin merkittävimpiä teollisuuskeskuksia. Kaupungissa on rauta-, kupari-, teräs-, kemian-, paperi-, kivi-, kone-, sähköteknistä-, elintarvike- ja nautintoaineteollisuutta. Lisäksi kaupungissa jalostetaan jalokiviä ja kaupungin läheisyydessä kaivetaan kultaa ja fosforiittia.
Merkittävin teollisuusyritys lienee Uralmaš, joka on ollut Euroopan suurin konetehdas.
Liikenne
Kaupunki on Länsi-Siperian merkittävin rautatieristeys. Jekaterinburgin rautatieasemalta johtavat radat Permiin, Nižni Tagiliin, Tavdaan, Tjumeniin, Kurganiin, Tšeljabinskiin ja Kazaniin.
Kaupungin kaakkoislaidalla on tärkeä Koltsovon kansainvälinen lentoasema, joka oli esimerkiksi vuonna 2012 matkustajamäärältään (3,8 miljoonaa) koko Venäjän 5. suurin lentoasema heti Moskovan ja Pietarin suurkenttien jälkeen. Finnair aloitti 2. syyskuuta 2008 suorat lennot Helsingin ja Jekaterinburgin välillä yhteistyössä Ural Airlinesin kanssa. Reittiä liikennöidään kolmesti viikossa.
Paikallisliikennettä hoidetaan bussien, johdinautojen, raitiovaunujen ja reittitaksien ohella metrolla, joka suunnitelmien mukaan laajenee kolmilinjaiseksi.
Kulttuuri ja koulutus
Jekaterinburg on Uralin alueen tärkeä kulttuuri- ja koulukeskus. Boris Jeltsinin mukaan nimetty Uralin federaatioyliopisto on yksi valtakunnan suurimmista korkeakouluista. Se perustettiin 2009 yhdistämällä aiempi Uralin teknillinen valtionyliopisto ja vuonna 1920 perustettu, Maksim Gorkille nimetty Uralin valtionyliopisto. Lisäksi kaupungissa toimii Venäjän tiedeakatemian Uralin osasto, teattereita, ooppera sekä museoita, muiden muassa Jekaterinburgin geologinen museo, joka esittelee Uralin kivilajeja. Merkittävin 2000-luvulla rakennettu monumentaalirakennus on Venäjän viimeisen tsaariperheen murhapaikalle pystytetty kirkko.
Jekaterinburg on neuvostoajoista lähtien ollut merkittävä rock-kulttuurin keskus. Sieltä ovat kotoisin mm. yhtyeet Nautilus pompilius ja Agata Kristi. Konserttitarjonnan sanotaan olevan maan vilkkainta Moskovan ja Pietarin jälkeen.
Vuonna 2007 kaupungin mukaan nimettiin asteroidi numero 27736 (Ekaterinburg)
Urheilu
Kaupungin jääkiekkoseura Avtomobilist Jekaterinburg pelaa KHL-liigassa. Jääpalloseura SKA-Sverdlovsk oli yksi neuvostoajan menestyneimmistä jääpalloseuroista. Venäjän mestaruuden seura on voittanut kerran.
Weaver-tekniikka
Weaver-tekniikka on eräs paljon käytetty revolverien ja pistoolien ampumistekniikka. Weaver-tyyppistä otetta pistoolista kutsutaan Suomessa myös epäsymmetriseksi otteeksi.
Ampumisote
Weaver-ote käsiaseesta muodostuu siten, että asekäsi työntää asetta eteenpäin ja tukikäsi painaa vastavoimanomaisesti asekättä taaksepäin ampujaa itseään kohti. Tämän ansiosta rekyyli ei pääse haittaamaan jälkipitoa, vaan ote on tukeva. Näin nopea ja tarkka ampuminen on mahdollista. Molempien käsien kuuluu vaikuttaa yhtäläisellä, suurin piirtein 40–45 paunan, voimalla.
Chapman-variaatio
Yhdysvaltalainen aseenkäytön kouluttaja, Ray Chapman, on jalostanut Weaver-tekniikan ampumisotteesta omaa nimeään kantavan variantin. Chapman-otteessa asekäsi ei ole koukussa lainkaan, vaan suoraksi lukittuna. Tämän vuoksi tukikäden kyynärvarsi ei voi painua ampujan vartaloon, vaikka onkin tarkoitus pitää yhä lievästi koukistettuna. Tässä muunnelmassa ase puristuu suoraksi lukitun asekäden ja ampujaa itseään kohti painavan tukikäden väliin, eli asekäden ei – Weaver-otteesta poiketen – tarvitse painaa eteenpäin.
Ampumisasento
Weaver-asennossa ampujan jalat ovat nyrkkeilijämäisesti levällään ja reilusti eri tasalla toisiinsa nähden. Tukikäden puoleinen jalka on edessä ja asekäden puoleinen jalka takana niin että ampuja seisoo osittain vinossa tukikäden puoleinen kylki etuviistoon. Etäisyys voi olla hartioiden levyinen tai hieman suurempi. Merkittävää on se, että alkuperäisen tekniikan mukaan jalat kuuluu lukita jäykiksi polvista.
Kritiikki
Tunnettu amerikkalainen aseauktoriteetti, poliisi, asekouluttaja ja -kirjailija Massad Ayoob, kritisoi tekniikkaa erityisesti sen hankalan muodostamisen takia. Hänen mukaansa siinä on aivan liian paljon yksityiskohtia, jotka eivät varsinkaan stressitilanteessa toimi. Ayoob näkee ongelmaksi myös seisomisen kylki etuviistoon, koska suojaliivit tarjoavat vähemmän suojaa kylkialueella. Jorma Jussilankin mukaan tekniikka vaatii paljon harjoittelua, mutta hän ei näe siinä yhtä paljon kritisoitavaa kuin Ayoob. Hän myöntää itse jopa pitävänsä siitä. Poliisikoulun apulaisjohtajana toimineen psykologi Erkki Ellosen mukaan kylkiasento on kuitenkin stressi- ja uhkatilanteissa huomattavasti luontevampi reaktio kuin vaikkapa tasakylkinen asento, jota Isosceles-tekniikassa sovelletaan.
Muita ampumistekniikoita
Käsiasetekniikoita on kehitelty 1950-luvun jälkeen paljon, ja voikin sanoa että toisen maailmansodan jälkeinen aika on ollut käsiasetekniikoiden kulta-aikaa. Käyttämistekniikat ovat kehittyneet rinta rinnan käsiaseteknologian kanssa. Varteenotettavina vaihtoehtoina uudemmista tekniikkamuunnelmista on syytä mainita ainakin Jussilan esittelemät Isosceles- ja Turret-tekniikat. Mainitsemisen arvoinen on myös yksi uusimmista ampumistekniikoista, englantilaissyntyisen Paul Castlen kouluttama Center Axis Relock (CAR). Kyse ei CAR:ssa kuitenkaan ole pelkästä ampumistekniikasta, vaan kokonaisesta aseistetun lähitaistelun menetelmästä, jossa CAR-tekniikoiden lisäksi saatetaan harjoitella myös ampujakohtaisesti soveltamaan muita itselle istuvia ampumistekniikoita eri tilanteisiin. Järjestelmä ei liene vielä rantautunut Suomeen laajemmassa mittakaavassa.
Aiheesta muualla
http://www.io.com/~cortese/firearms/index.html
Gagaku
thumb|Gagaku-orkesteri [[Kiotossa.]] Gagaku on japanilainen keisarin hovimusiikkina muodostunut musiikin muoto. Gagaku on saanut alkunsa Japaniin Kiinata tulleista vaikutteista ja sen loistokautena on pidetty Japanin Heian-kautta. Hovissa gagakua soitettiin ja soitetaan edelleen esimerkiksi seremoniallisissa yhteyksissä. Nykyisin gagakua esitetään myös suuremmalle yleisölle avoimissa esityksissä.
Historia
Gagaku saapui Japaniin Kiinasta monien muiden kulttuurillisten vaikutteiden mukana ennen Japanin historian klassista aikakautta. Alun perin sitä kutsuttiin nimillä gaku (musiikki) tai utamai (laulut ja tanssi). Nimi gagaku on tullut käyttöön vasta 1800-luvulla ja se tarkoittaa "ylevää musiikkia". Musiikkilaji tunnetaan myös muista maista. Kiinassa sen nimi on yayue, Koreassa aak ja Vietnamissa nhã nhạc. Japanissa hovissa perustettiin erityinen seremonia- ja konserttimusiikiosasto 700-luvulla, jolloin gagaku alkoi muodostua aikakauden kulttuuriksi. Se alkoi erottua kiinalaisesta muodostaan Heian-kaudella, jota on pidetty muutenkin gagakun huippukautena.
Heian-kaudella Japanissa syntyi kiinalaisesta perinteestä poikkeava oma musiikkiteoria. Samalla vakiintui gagakun nykyisenkaltainen soitinryhmä ja musiikista tuli erottamaton osa hovielämää. Keisarin ei uskottu sopivan hallitsijaksi, jos tämä ei ylläpitänyt hovissaan muusikkojen ryhmää. Musiikki oli oleellinen osa eri seremonioita, joten merkitys ei ollut puhtaasti viihteellinen. Seremoniallinen käyttö juontuu kungfutselaisesta seremoniallisesta musiikista (reigaku). Seremoniallisen musiikin oli kungfutselaisuudessa tarkoitus olla osoitus hyvästä hallinnosta. Musiikin tuntemus oli puolestaan merkki sen harjoittajan sivistyksestä ja sen katsottiin välittävän moraalisia hyveitä. Gagakua oli mahdollista soittaa paitsi nykyisenkaltaisilla orkestereilla, mutta alun perin myös soolosoittimin. Kaikki kappaleet eivät olleet seremoniallisia tai arvokkaita, vaan repertuaatiin lukeutui myös viihteellisiä kappaleita. Seremonioiden ohella hovissa gagakua saatettiin soittaa myös ystävien kanssa.
Gagakun historia tunnetaan japanilaisittain epätyypillisen tarkasti. 900-luvulla kirjoitettu Nihon sandai jitsuroku on historian kronikka, joka kattaa vuodet 858–887 ja käsittelee historian lisäksi hovin musiikkielämää. Teoksen perusteella vielä nykypäivänäkin tunnetaan tuon ajan kuuluisia gagakumuusikkoja. Teoksen mukaan esimerkiksi keisari Ninmyō (810–850) tunnettiin lahjakkaana muusikkona. Keisari Seiwan (850–881) poika prinssi Sadayasu (870–924) julkaisi ensimmäisen gagaku-nuottikokoelman vuonna 920 ja ensimmäinen tunnetuista japanilaisista, joiden musiikkia esitetään edelleen oli keisari Daigon (885–930) lapsenlapsi Minamoto no Hiromasa (918–980). Minamoton Shinsen gakufu oli vuonna 966 valmistunut nuottikokoelma, jonka nuottijärjestelmää käytetään edelleen. Gagakun perusohjelmiston vakiintuessa muusikon ammatti alkoi periytyä suvuissa (gakke), joista osa harjoittaa gagakua keisarin hovissa edelleen. Esimerkiksi Tōgin suku on esittänyt sitä aina Nara-kaudelta lähtien.
Nykypäivänä
Japanin keskiajan sotien aikana gagakumuusikot hajautuivat useisiin eri perintölinjoihin Kiotossa, Osakassa ja Narassa. Edo-kaudella Japanin sotilasluokka alkoi tekemään gagakusta virallista musiikkia, jolloin esimerkiksi oikeus opettaa soittimia rajattiin tietyille suvuille tai perintölinjoille. Useat eri hajaantuneet perinteen yhdistettiin nykyiseksi gagakuksi keinotekoisesti länsimaalaisten vaikutteiden myötä vuonna 1887. Gagakumuusikkojen määrä laski huomattavasti toisen maailmansodan jälkeen. Toisaalta lisätienestejä saadakseen muusikot alkoivat opettaa ja esittää gagakua myös hovin ulkopuolella.
Tōkyō gakuso on vuonna 1973 perustettu gagakuorkesteri. Vuonna 1977 perustettiin myös toinen orkesteri Jūnionkai. Nykyiset orkesterit suhtautuvat perinteeseen vapaammin ja nykyisin niiden jäseninä on esimerkiksi naisia, mikä ei aikanaan olisi ollut mahdollista.
Tyylit
thumb|[[Bugakun esittäjiä.]] Heian-kaudella gagaku jaettiin ohjelmistoltaan kolmeen eri päätyyppiin, joita ovat Kuniburi no utamai, mantereelta tulleet tai mantereen tyyliin kirjoitettu musiikki (tōgaku ja komagaku), sekä hovissa syntyneet laulugenret (saibara, rōei ja imayō).
Kuniburi no utamai on klassista aikakautta edeltävää laulu- ja tanssiperinnettä, sekä shintolaisten pyhättöjen ja keisarin hovin seremoniallista musiikkia. Kuniburi no utamai käsittää useita eri genrejä. Mantereen musiikin lajeja ovat vasemman pulen musiikki tōgaku ja oikean puolen musiikki komagaku. Tōgaku käsittää kiinlaisia sävelmiä ja kiinalaistuneita sävelmiä Intiasta ja Vietnamista. Nimi "Tō" on viittaus Kiinan Tang-dynastiaan. Tōgakua esitetään intsrumentaalina eli kangen tai tanssittuna bugaku. Komagaku käsittää korealaiset ja mantšurialaiset sävelmät, joita esitetään tanssittuna. Koma on viittaus Koreaan.
Tōgaku on eri tyyleistä selvästi yleisin ja ohjelmistoltaan laajin. Useinkoko gagaku yhdistetään nimenomaan soitettuun tōgakuun. Kuniburi no utamai on puolestaan tyypillisesti eri suljettujen seremonioiden musiikkia ja sitä esitetään vain hyvin rajallisissa tilanteissa, kuten esimerkiksi keisarin hautajaisissa. Tanssin taustalla esitettävää gagakua kutsutaan bugakuksi, eli suomeksi tanssimusiikiksi.
Soittimet
thumb|Gagakusoittimia vanhassa piirrustuksessa. Gagakuun on alun perin kuulunut useita kymmeniä eri soittimia, joista suurin osa kuitenkin jäänyt sittemmin pois käytöstä. Poisjääneisiin soittimiin lukeutuu esimerkiksi shakuhachi-huilu. Nykyisenkalitaiset soitinryhmät muodostuivat Heian-kaudella. Kuuluisimman tyylin tōgakun esityskokoonpanossa on kolme puhallinsoitinta, kaksi kielisoitinta ja kolme lyömäsoitinta. Yhtyeessä voi olla yksi soittaja soitinta kohden, tai suuremmissa yhtyeissä jopa 8–16 henkilöä. Tōgakun puhallinsoittimia ovat ryūteki, hichiriki ja shō. Kielisoittimia ovat koto ja biwa. Lyömäsoittimia ovat kakko, shōko ja taiko. Komagakussa käytetään vain hichirikiä, shōkoa, taikoa ja peintä lyömäsoitinta san no tsuzumi. Ryūtekin tilalla käytetään komabuea. Kuniburi no utamain puhallinsoittimiin kuuluu kagurabue, sekä kuusikielinen japanilainen koto eli wagon tai yamatogoto.
Muussa kulttuurissa
Jo-ha-kyū on estettinen käsite. Sen osia ovat hidas aloitus (jo, eli johdanto), nopeneva keskiosa (ha, eli repeytyminen) ja nopea lopetus (kyū, eli nopeasti). Gagaku-kappaleet voidaan jakaa näihin kolmeen osaan. Samaa estetiikkaa on ruvettu suittemmin noudattamaan useissa eri yhteyksissä, kuten nō-teatterissa, teeseremoniassa ja kamppailulajeissa. Japanin kielessä on nykyisin monia gagakusta johdettuja ilmaisuja. Ensi-illan vastakohta viimeinen ilta senshūraku on suomeksi kirjaimellisesti "tuhannen syksyn musiikki". Pukuhuone gakuya eli suomeksi "musiikkihuone". Riitelemisen päättyminen on uchitome eli "lyömisen lopettaminen". Ilmaisut ovat tuttuja japanin puhujille, vaikka niiden alkuperää ei tiedostettaisikaan.
Gagaku esiintyy aiheena myös Heian-kauden kirjallisuudessa. Murasaki Shikibun teoksessa Genjin tarina päähenkilö Genji viettelee eri naisia, joita kuvataan heidän soittamansa musiikin kautta. Sei Shōnagonin Tyynynaluskirja sisältää tarinoita oman kautensa soittajista ja musiikkiesityksistä. Utsubo monogatari eli Onton puun kertomus on joskus ensimmäiseksi japanilaiseksi romaaniksi kutsuttu teos, jossa musiikkiin liitetään taianomaisia voimia. Soittimien ja musiikin periytyminen suvussa on tarinan ytimessä.
Christinehofin linna
thumb|300px|Christinehofin linna. Christinehofin linna on linna Tomelillan kunnassa, Skånen läänissä, eteläisessä Ruotsissa. Sen rakennustyöt aloitettiin vuonna 1737, jolloin linnan omisti kreivitär Christina Piper. Rakennustyöt saatiin päätökseen vuonna 1740. Linna edustaa arkkitehtoniselta tyylisuunnaltaan hollantilaista barokkia. Siihen kuuluu myös muotopuutarha.
René Djian
René Djian (s. 1. helmikuuta 1927 Pariisi) on ranskalainen entinen yleisurheilija, joka kilpaili keskimatkojen juoksussa. Hän edusti seuratasolla Stade Françaisia.
Djian osallistui olympialaisiin ensimmäistä kertaa Helsingissä 1952. Hän oli tuolloin 800 metrillä alkueränsä viimeinen eikä siis päässyt jatkoon. Hän juoksi vuonna 1955 matkan ennätyksensä 1.49,5 ja sai Välimeren kisoista hopeaa. Djian pääsi 800 metrillä välieriin saakka Melbournen olympialaisissa 1956 ja jäi tuolloin vain kolmen sekunnin sadasosan päähän finaalipaikasta.
Suhoi Su-30
Suhoi Su-30 on venäläinen hävittäjälentokone, joka kuuluu Suhoi Su-27 -perheeseen. Suhoi Su-30:n ensimmäinen tyyppimerkintä oli Suhoi Su-27PU. Se on kaksipaikkainen ilmaherruushävittäjä ja samalla harjoituskone.
Venäjän ilmavoimien 2009–2016 hankkimat koneet ovat tyyppejä Su-27SM (12 kpl), Su-30M2 (4+16), Su-30SM (60) ja Su-35S (48).
thumb|Sukhoi Su-30
Mallit
Suhoi Su-30SM on Intialle toimitetusta Suhoi Su-30MKI:stä Venäjän omaan käyttöön muokattu versio. Suhoi Su-30SM:n ensilento tapahtui 21. syyskuuta 2012. Suhoiden nimeämisessä M tarkoittaa uudistettua, modernoisoitua, mallia ja sen jälkeinen K kaupallista eli vientiin tarkoitettua mallia.
Septimius Severuksen sota Parthiaa vastaan
Septimius Severuksen sota Parthiaa vastaan käytiin vuosina 193–199. Septimius Severuksesta tuli keisari vuonna 193. Vuonna 195 Severus kukisti vastakeisari Pescennius Nigerin Issoksessa. Tämän jälkeen hän hyökkäsi Mesopotamiassa asuneita osrhoeni- ja adiabeni-heimoja vastaan, jotka olivat hyökänneet Rooman liittolaiskaupunkia Nisibisia vastaan sisällissodan aikana. Parthia oli tuolloin heikentynyt, eikä se pystynyt hallitsemaan sen ja Rooman rajalla asuvia heimoja. Severus kukisti pian rajalla asuvat heimot ja otti voittonsa kunniaksi itselleen lisänimet Arabicus ja Adiabenicus. Mesopotamian pohjoisosat liitettiin Rooman valtakuntaan provinssina. Vuonna 197 Nisibis joutui taas hyökkäyksen kohteeksi ja Severus kokosi uuden armeijan, johon kuului kolme uutta legioonaa. Severuksen armeija valtasi helposti Mesopotamian ja tuhosi Seleukeian, Babylonin ja Ktesifonin. Vuonna 198 Severus otti itselleen lisänimen Parthicus Maximus.
Tony Brise
Anthony William Brise (28. maaliskuuta 1952 Erith, Lontoo – 29. marraskuuta 1975 Arkley, Lontoo) oli englantilainen kilpa-autoilija. Hän voitti kaksi kolmesta Ison-Britannian Formula 3 -mestaruudesta vuonna 1973. Hän osallistui kymmeneen Formula 1 -Grand Prix’hin ja saavutti yhden MM-pisteen.
Brise teki Grand Prix -debyyttinsä Espanjan GP:ssä 27. huhtikuuta 1975 Williamsilla, mutta siirtyi yhden kilpailun jälkeen entisen maailmanmestarin Graham Hillin Hill-talliin. Myöhemmin vuonna 1975 Hill, Brise ja neljä muuta tallin jäsentä kuolivat Hillin ohjaaman lentokoneen syöksyessä maahan sankassa sumussa Arkleyssa Lontoon lähellä.
Antero Laine (ralliautoilija)
Antero Laine (s. 13. joulukuuta 1949) on suomalainen ralliautoilija. Laine osallistui urallaan 22 MM-ralliin, joista parhaana suorituksena viides sija Jyväskylän suurajoissa 1982. Rallin EM-sarjassa Laine kilpaili 39 kertaa, pääasiassa Hanki- ja Tunturirallissa. EM-tasolla Laine voitti viidesti ja oli yhdeksän kertaa kolmen parhaan joukossa. Viimeisen EM-kisansa Laine ajoi vuoden 1994 Tunturirallissa.
SM-ralliuransa Laine aloitti vuonna 1974 ja lopetti sen vuoteen 1994. Vuosina 2009 ja 2010 Laine kilpaili kerran kaudessa Rallin F-Cupissa ja vuodesta 2015 alkaen hän on kilpaillut Audi Quattrolla Historic Rally Trophyn kisoissa parhaana saavutuksenaan yleiskilpailun kolmas sija Lahden Historic EM-rallissa 2018. SM-tasolta Laineella on kaksi mestaruutta B-ryhmän Audi Quattrolla vuosilta 1984 ja 1985.
Japaninkletra
pienoiskuva|oikea|250px|Japaninkletran kukintoja Japaninkletra (Clethra barbinervis) on kletrakasvien (Clethraceae) heimoon, kletrojen (Clethra) sukuun kuuluva kasvilaji, joka kasvaa luontaisena itäisestä Kiinasta Japaniin ulottuvalla alueella.
Japaninkletra on kausivihanta pensas tai pieni puu, joka kasvaa tavallisesti noin 3–6 metriä korkeaksi. Sen lehdet ovat tummanvihreitä ja muuttuvat syksyllä keltaisiksi tai joskus punaisiksi. Kukat ovat valkoisia ja kehittyvät varsien päissä sijaitseviin, 10–15 cm pitkiin terttuihin. Japaninkletra kukkii keskikesästä loppukesään. Hedelmät ovat tummanruskeita kotia.
Penmaenmawrin rautatieasema
Asema avattiin marraskuussa 1849 nimellä Penmaenmaur. Nykyisen nimensä se sai noin vuonna 1860. Asemaa käytti 11 692 matkustajaa kaudella 2017–2018.
thumb|left|Penmaenmawrissa tapahtui vuonna 1950 [[Penmaenmawrin junaonnettomuus|junaonnettomuus, kun sivuraiteilla vaihtotöissä ollut veturi joutui pääradalle ja törmäsi pikajunaan.]]
The X Factor (televisio-ohjelma)
Ohjelman nimessä oleva ”X” viittaa siihen määrittelemättömään ominaisuuteen, joka tekee toisista tähtiainesta.
Ohjelmaformaatti Suomessa
Ohjelmaformaatin suomalainen versio X Factor alkoi MTV3-kanavalla 24. tammikuuta 2010. Ensimmäiset koelaulut käynnistyivät 7. marraskuuta 2009 Kuopiossa. Ennakkoon ilmoittautuneiden ikäjakauma oli 16–65 vuotta. Koelauluissa kilpailtiin kolmessa eri kategoriassa: 16–24-vuotiaat, yli 25-vuotiaat ja ryhmät.
Ohjelmaa juonsi Heikki Paasonen ja tuomareina toimivat Linda Lampenius, Renne Korppila ja Gugi Kokljuschkin. Ohjelman voitti 16. toukokuuta 2010 Elias Hämäläinen ja toiseksi tuli Samuli Taskinen.
Toisen kauden esittäminen alkoi MTV3-kanavalla 4. helmikuuta 2018. X Factoria juontavat Ile Uusivuori ja Viivi Pumpanen. Matti Roth juontaa rinnakkaisohjelma Xtra Factoria Sub-kanavalla. Tuomareina toimivat Michael Monroe, Saara Aalto, Suvi Teräsniska ja Mikael Gabriel.
Lähteet
X-Factor (Danmark) The X Factor (Castingshow) X Factor (televisieprogramma) Xファクター (テレビ番組)
Hirvinevan rautatieasema
Hirvinevan rautatieasema on rautatieasema Pohjanmaan radalla, Hirvinevan kylässä Limingassa Pohjois-Pohjanmaalla. Alun perin liikennepaikka rakennettiin Pohjanmaan radalle junakohtaus- ja kuormauspaikaksi Limingan ja Ruukin välille, jolloin se oli epäitsenäinen liikennepaikka, joka toimi Limingan aseman alaisuudessa. Nykyisin liikennepaikka on miehittämätön ja liikenteenohjaus hoidetaan keskitetysti Oulusta. Vuonna 1943 rakennettu asemarakennus on yksityisasuntona.
Henkilöjunat eivät pysähdy Hirvinevalla matkustajapalvelua varten, eikä liikennepaikalla ole kaupallista tavaraliikennettä tai lipunmyyntiä. Lähin rautatieasema, jossa henkilöjunat pysähtyvät, on Ruukin asema.
Ratapiha
Pääraiteen lisäksi liikennepaikalla on yksi sivuraide, jota voidaan käyttää kohtaustilanteissa. Tämän lisäksi ratapihalla on kolmas raide, entinen kuormausraide, jota käytetään nykyisin ratatyökoneiden väistöraiteena.
Paavo Haanpää
150px|oikea Paavo Jalmari Haanpää (20. marraskuuta 1893 Merikarvia – 4. maaliskuuta 1985 Merikarvia) oli suomalainen jääkärivääpeli. Hänen vanhempansa olivat maanviljelijä Frans Vihtori Haanpää ja Maria Josefiina o.s. Antinluoma. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1919 Suoma Rauha Santavuoren kanssa.
Opinnot
Haanpää kävi kansakoulun.
Jääkärikausi
thumb|500 px|Jääkäripataljoonan 2. komppania [[Lockstedter Lager|Lockstedtissa huhtikuussa 1916. Haanpää istuu eturivissä kymmenentenä vasemmalta.]] Tämä kotitilaansa viljellyt maanviljelijä oli perimätiedon mukaan kaivostöissä Norjassa, kun hän kuuli värväriltä jääkäriliikkeestä. Niinpä hän matkusti Malmöhön, sieltä Trelleborgiin ja edelleen lautalla Sassnitziin. Viimeisen vaiheen Saksan‐matkastaan hän kulki samaa tietä kuin muutkin jääkäritarjokkaat: Hampuri–Altona–Neumünster‐junalla pohjoiseen, sitten junan vaihto länteen Keisari Wilhelmin kanavalle johtavaa rautatietä. Sen varrella sijaitsi Lockstedter Lager, missä Haanpää liittyi vapaaehtoisena sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n 2. komppaniaan 29. joulukuuta 1915. Pataljoonan mukana hän osallistui ensimmäiseen maailmansotaan Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella.
Suomen vapaussota
Haanpää astui Suomen armeijan palvelukseen 11. helmikuuta 1918 aliupseeriksi ylennettynä ja saapui Suomeen (Vaasaan) 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Hänet sijoitettiin Suomen valkoiseen armeijaan 3. Jääkärirykmentin 7. jääkäripataljoonan 1. komppaniaan, joka siirrettiin 25. maaliskuuta 1918 alkaen 4. Jääkärirykmentin 11. jääkäripataljoonan 2. komppaniaksi. Hänet siirrettiin myöhemmin 5. Jääkärirykmentin esikuntaan, missä hän toimi rykmentin muonitus- ja rehumestarina. Hän otti osaa sisällissodassa taisteluihin Karjalankannaksella muun muassa Kuokkalassa.
Myöhempi elämä
Sotien jälkeen Haanpää jatkoi maanviljelyä tilallaan. Hän kuoli 92 vuoden iässä 4. maaliskuuta 1985 Satakunnan viimeisenä jääkärinä ja hänet haudattiin Merikarvialle Vanhalle hautausmaalle.
Fiat 1300 ja 1500
thumb|250px|Fiat 1500 thumb|250px|Fiat 1500 C Fiat 1300 ja 1500 ovat italialaisen Fiatin vuosina 1961–1967 valmistamia automalleja. Ne sijoittuivat 1100- ja 1800/2100-mallien väliin. Fiat 1300 ja 1500 eroavat toisistaan vain moottorin ja takavalojen perusteella. Fiat 1300:n seuraajaksi tuli Fiat 124, ja Fiat 1500:n Fiat 125.
Fiat 1300/1500 oli perinteinen neliovinen sedan, johon asennettiin 1 300-kuutioinen (65 hv) tai 1 500-kuutioinen (72 hv) moottori. Moottoria käytettiin myöhemmin useissa Fiatin lisenssituotteissa, Daewoo-FSO Polonezissa 2000-luvulle asti. Moottoria pidettiin aikanaan urheilullisena ja nykyaikaisena – siinä oli puolipallon muotoiset palotilat, läpihengittävä sylinterikansi ja urheilullisesti muotoiltu pakosarja. Nokka-akselin sijainti sylinteriryhmässä ja kolme runkolaakeria olivat moottorin vanhana pidetyt piirteet.