cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Polytoninen ortografia
Muinaiskreikkaa lausuttiin alun perin eri sävelkuluilla. Polytonisessa ortografiassa jokainen diakrittinen merkki kuvaa omanlaistaan sävelkorkeutta tai äännettä, ja korkomerkkien lisäksi siihen kuuluu muun muassa henkosmerkkejä. Tarkkeita saattoi olla saman kirjaimen yhteydessä useampia. Nykykreikassa käytetään monotonista ortografiaa, johon kuuluu vain kaksi diakriittistä merkkiä, akuutti ja treema.
Historia
Polytoninen ortografia syntyi hellenistisellä kaudella, jolloin aikakauden koinee-kreikassa tapahtui äännemuutoksia klassiseen kreikkaan verrattuna. Aleksandriassa toimineet grammaatikot kokivat tarpeelliseksi merkitä klassinen ääntämys ylös tekstiin jollakin tavalla, koska sillä oli usein merkitystä kieliopin ja sanojen erottamisen kannalta. Ortografian kehittäjänä pidetään grammaatikko Aristofanes Byzantionlaista (n. 257–180 eaa.).
Polytonisesta ortografiasta tuli oleellinen osa muinaiskreikan kirjoittamista, ja se säilyi Bysantin kreikassa läpi bysanttilaisen ajan. Myös nykykreikan kirjakielet katharévousa ja dimotikí käyttivät alun perin 1800-luvun alusta lähtien polytonista ortografiaa. Ortografiasta oli kuitenkin hyötyä enää lähinnä kieliopin kannalta, sillä se ei ollut vastannut lausumista enää antiikin ajan jälkeen. Polytonisesta ortografiasta luovuttiin Kreikassa virallisessa käytössä ja koulujärjestelmässä hallituksen päätöksellä vuonna 1982, ja näin siirryttiin nykyiseen monotoniseen ortografiaan. Ajatus oli, että lausumisen kannalta tarpeettomasta kirjoitustavasta luopuminen säästää opiskelijoilta suuren määrän tunteja, jotka voidaan käyttää muiden asioiden opiskeluun.
Polytonista ortografiaa käytetään Kreikassa kuitenkin edelleen erityisesti konservatiivien taholla. Sitä käytetään erityisesti katharévousaa kirjoitettaessa mutta joskus myös dimotikíssa. Ortografiaa käytetään osassa painettua runoutta ja muuta kaunokirjallisuutta, ja sitä käyttää myös esimerkiksi perinteinen sanomalehti Estía. Myös Kreikan ortodoksinen kirkko käyttää julkaisuissaan polytonista ortografiaa. Erimielisyydet ortografian käytöstä olivat aiemmin osa pitkään kestänyttä Kreikan kielikiistaa, ja voidaan nähdä edelleenkin sen jatkumona. Joidenkin polytonisen ortografian kannattajien mukaan monotoninen ortografia vieraannuttaa ihmiset klassisesta kreikkalaisesta kirjallisuudesta. Jotkut ovat nähneet monotonisen ortografian jopa yrityksenä edistää ”romanisaatiota”, kuten asteittaista luopumista kreikkalaisesta kirjaimistosta.
Diakriittiset merkit
Polytonisen ortografian mukaiset diakriittiset merkit merkitään aina tavun vokaalille tai diftongin tapauksessa jälkimmäiselle vokaalille. Merkit ovat:
Krithote
Krithote ( tai, ) oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) Traakian Khersonesoksella nykyisen Turkin alueella. Se sijaitsi lähellä nykyistä Gallipolin eli Gelibolun kaupunkia, mutta sen täsmällistä sijaintia ei tunneta.
Krithote sijaitsi Traakian Khersonesoksen itärannikolla eli Hellespontoksen länsirannalla. Samalla rannikolla kaupungista etelään sijaitsivat Kressa ja Aigospotamoi, ja pohjoiseen Paktye. Krithoten arvellaan sijainneen melko lähellä Kallipolista sen pohjoispuolella, kuten myös Strabon sen sijoittaa, vaikka Barrington Atlas of the Greek and Roman World -kartastoon se on sijoitettu Kallipoliin eteläpuolelle. ​Krithoten kaupunkivaltion hallussa olleen alueen kooksi on arvioitu noin 25–100 neliökilometriä.
Krithote oli Ateenan siirtokunta, ja perustettiin arkaaisella kaudella 500-luvulla eaa. Miltiades vanhemman johdolla. Klassisella kaudella Krithotea ei mainita Ateenan johtaman Deloksen meriliiton jäsenten joukossa omalla nimellään, mutta se oletettavasti kuului liittoon muiden Khersonesoksen kaupunkien mukana. Ne esiintyvät liiton verotusluetteloissa vain yhteisnimellä Khersonesitai. Kaupungin kansalaisesta käytettiin etnonyymiä Krithūsios.
Persialaiset valtasivat Krithoten 300-luvun eaa. lopulla Ariobarzaneen johdolla. Timotheos valtasi sen takaisin Ateenalle. Traakialaiset piirittivät kaupunkia Kharidemoksen johdolla, millä perusteella sen voidaan päätellä olleen ympäröity muurein. Kaupunki kuitenkin säilyi ateenalaisilla. Krithote löi omaa pronssirahaa klassisen kauden lopulla ja hellenistisen kauden alussa noin vuosina 350–281 eaa.
Rayonismi
Rayonismi (< ransk. rayon, 'säde') oli venäläinen, Mihail Larionovin ja Natalja Gontšarovan perustama, vuosina 1911–1914 toiminut abstrakti taidesuuntaus, joka oli osa 1910-luvun moskovalaista ja pietarilaista avantgardea. Larionov kirjoitti liikkeen manifeston vuonna 1912, ja se ilmestyi seuraavana vuonna. Larionovin mukaan rayonismi oli kubismin, futurismin ja orfismin synteesi, ja että rayonismi kuvaa spatiaalisia muotoja, jotka syntyvät esineistä ristikkäin heijastuvista valonsäteistä.
HMS Aberdeen
HMS Aberdeen (viirinumero L97) oli Britannian kuninkaallisen laivaston Grimsby-luokan sluuppi toisessa maailmansodassa.
Valmistus
Alus tilattiin 1. maaliskuuta 1935 vuoden 1935 laivasto-ohjelmassa Devonportin telakalta, missä köli laskettiin 12. kesäkuuta 1935. Alus laskettiin vesille 22. tammikuuta 1936 kumminaan rouva E. Watt ja otettiin palvelukseen 17. syyskuuta. Alus valittiin yhteysalukseksi, joka kykenisi tarvittaessa toimimaan Välimeren aseman lippulaivana. Esikuntahenkilöstön tarpeisiin alukselle rakennettiin lisää majoitustiloja poistamalla miinanraivauskalustot sekä takakannen aseistus.
Palvelus
Palvelukseen otettaessa alus sijoitettiin koulutettavaksi Portlandiin, jonka aikana se vieraili Aberdeenissa. Alus siirrettiin koulutuksen päätyttyä Välimeren laivastoon Maltalle, jonne se saapui 5. marraskuuta. Alus purjehti laajasti Välimerellä, kunnes se toukokuussa 1937 palasi Portsmouthiin kruunajaisten yhteydessä pidettävään laivastokatselmukseen. Lyhyehkön Devonportissa vietetyn miehistön loman jälkeen alus palasi Välimerelle lippulaivaksi, kunnes se siirrettiin helmikuussa 1938 huollettavaksi kuudeksi viikoksi Maltalle.
Alus joutui kuukaudeksi huoltoon seuraavan kerran jo elokuussa, mikä keskeytyi Münchenin kriisin vuoksi. Alus määrättiin Suezille, jossa se sijoitettiin vartioalukseksi. Kriisin päätyttyä se palasi lokakuun puolessavälissä Maltalle normaalipalvelukseensa. Alusken vieraillessa maaliskuussa 1939 St. Tropezissa sen peräsin juuttui ja se ajautui maihin. Onneksi alueella oli mutapohja ja alus ei kärsinyt merkittäviä vaurioita, mutta se oli kuitenkin telakalla huhtikuun lopun. Telakalla olon aikana aluksen uudelleen varustamisesta päätettiin, minkä vuoksi aluksen ilmatorjuntaa lisättiin asentamalla X-tornin paikalle yksiputkinen neljän tuuman ilmatorjuntatykki.
Toisen maailmansodan alkaessa alus määrättiin 3. syyskuuta 1939 palaamaan Britteinsaarille, jossa se sijoitettiin Kanaalin saattuepalvelukseen. Alus liitettiin Ranskan antauduttua lokakuussa 1. saattajaviirikön mukana Läntisen reitin alaisuuteen. Yksi aluksen nelituumaisista korvattiin Hedgehog-sukellusveneentorjuntaheittimellä 1943.
Sodan päätyttyä alus oli Freetownissa partiointi ja lentopelastustehtävissä. Se määrättiin heinäkuussa reserviin Gibraltarille, jonne se saapui elokuussa. Alus sijoitettiin ankkuripaikalle reserviin.
Vuoden 1946 lopulla alus sijoitettiin poistolistalle. Alus hinattiin Devonportiin, jossa se myytiin 16. joulukuuta 1948 BISCOlle. Alus saapui 19. tammikuuta 1949 romutettavaksi T. W. Wardille Hayleen.
Päälliköt
Aluksen päälliköinä olivat:
Thomas R. Marshall
Thomas Riley Marshall (14. maaliskuuta 1854 – 1. kesäkuuta 1925) oli Yhdysvaltain varapresidentti 1913–1921.
Marshall ja Wilson olivat hyvin erilaisia ihmisiä ja inhosivat toisiaan, mutta kykenivät silti jonkinlaiseen yhteistyöhön. Marshall halveksi avoimesti tehtäväänsä varapresidenttinä, lopetti pian osallistumisen hallituksen kokouksiin ja toivoi rauhallista toimistoa jossa voisi istua jalat pöydällä tupakoimassa. Silti Wilson pyysi hänet varapresidentikseen myös toiselle kaudelleen, ja pyysi Marshallia johtaman hallitusta sillä aikaa kun Wilson matkusteli Euroopassa ja edisti Kansainliiton asioita.
Kun Wilson menetti työkykynsä 1919, Marshall ei halunnut ottaa hänen tehtäväänsä siltä varalta, että Wilson vielä palaisi töihin ja heidän välilleen syttyisi sisällissota.
Occam (ohjelmointikieli)
Occam on rinnakkaislaskentaan kehitetty ohjelmointikieli, joka on nimetty englantilaisen filosofi Vilhelm Occamilaisen tai Occamin partaveitsenä tunnetun filosofisen periaatteen mukaan.
Occam ohjelmointikielen kehitti englantilainen INMOS yhtiö erityisesti rinnakkaislaskentaan suunniteltuja transputer-prosessoreitaan varten.
Occam-kielessä sijoitusoperaattori on  ja yhtäsuuruuden testaus on , joka poikkeaa eräistä muista kielistä. Peräkkäin ajettavat toiminnot määritellään  avainsanalla  ja rinnakkain ajettavat määritellään.
Esimerkki
Yksinkertainen koodi, joka esittää miten kahta sekvenssiä määritellään ajettavaksi rinnakkain: PAR INT x: SEQ x := 1 x := 1 + 1 INT y: SEQ y := 0 y := 1 + 2
YK:n yleiskokouksen päätöslauselma 68/262
[[Tiedosto:UN Resolution regarding the territorial integrity of Ukraine.svg|pienoiskuva|300x300px|Yhdistyneiden kansakuntien yleiskokouksen tulokset koskien äänestystä Ukrainan alueellisesta koskemattomuudesta.
Paitsio
thumb|300px|Avustava erotuomari liputtaa paitsion
YK:n yleiskokouksen päätöslauselma 68/262
]] YK:n yleiskokouksen päätöslauselma 68/262 hyväksyttiin 27. maaliskuuta 2014 järjestyksessä 68. Yhdistyneiden kansakuntien yleiskokouksessa vastauksena tapahtumaan, jossa Venäjä liitti Krimin osaksi Venäjää. Ei-sitovan päätöslauselman, jota tuki 100 Yhdistyneiden kansakuntien jäsenvaltiota, vahvisti yleiskokouksen sitoutumista Ukrainan alueelliselle koskemattomuudelle sen kansainvälisesti tunnustetuilla rajoilla ja korosti vuonna 2014 tapahtuneen Krimin kansanäänestyksen olleen epäpätevä. 11 kansakuntaa äänesti päätöslauselmaa vastaan, kun taas 58 tyhjää, ja lisäksi 24 valtiota oli poissa äänestyksen aikana.
Päätöslauselman esittelivät Kanada, Costa Rica, Saksa, Liettua, Puola ja Ukraina.
Paitsio
Amerikkalaisessa jalkapallossa
Amerikkalaisessa jalkapallossa puolustuksen pelaaja on paitsiossa mikäli hän
Hyökkääjä puolestaan on paitsiossa mikäli hän:
Puolustava pelaaja ei siis ole paitsiossa, mikäli hän ehtii ennen aloitussyöttöä palata takaisin aloituslinjan taakse koskematta palloon tai vastustajaan. Paitsiosta tuomitaan rikkeen tehneelle joukkueelle viiden jaardin rangaistus eli aloituslinjaa siirretään viisi jaardia lähemmäs omaa maalialuetta ja kyseinen peli uusitaan.
Jalkapallossa
thumb|160px|Punainen pelaaja on syöttöhetkellä lähempänä päätyrajaa kuin toiseksi alin vastapelaaja, siispä tilanne on paitsio. Jalkapallossa pelaaja on paitsioasemassa, jos hän
Pelaaja ei kuitenkaan ole paitsioasemassa, jos hän on joko
Pelaajan paitsioasema on tuomittava vain, jos hän sillä hetkellä, kun hänen kanssapelaajansa koskettaa tai pelaa palloa, osallistuu aktiivisesti pelitapahtumaan joko
Paitsiota ei myöskään tuomita, jos pelaaja saa pallon suoraan joko
Kaikista paitsiosäännön rikkomuksista peliä jatketaan vastajoukkueen epäsuoralla vapaapotkulla rikkomuspaikasta.
Jääpallossa
Jääpallossa pelaaja on paitsioasemassa, kun hän on vastajoukkueen kenttäpuoliskolla lähempänä päätyrajaa kuin pallo ja hänen itsensä ja vastajoukkueen päätyrajan välissä on vähemmän kuin kaksi vastapelaajaa syöttöhetkellä eli sillä hetkellä kun pelaajan kanssapelaaja pelaa pallon hänelle. Peli katkaistaan, jos paitsioasemassa oleva pelaaja saa pallon tai jos pelaaja paitsioasemassa ollessaan pyrkii sijoittumisellaan, huudoin tai elein saavuttamaan ratkaisevaa hyötyä syöttöhetkellä.
Paitsioasemassa saa olla, mutta sieltä ei saa osallistua peliin. Paitsiosääntö on voimassa myös erikoistilanteissa.
Jääkiekossa
Jääkiekon paitsiosäännöt Kansainvälisen jääkiekkoliiton (IIHF) sääntöjen mukaisesti:
Kiekollisen joukkueen pelaajat eivät saa edetä hyökkäysalueelle (vastustajan siniviivan yli) ennen kiekkoa.
Paitsio syntyy, jos pelaajan molemmat luistimet ovat kokonaisuudessaan yli siniviivan ennen kuin kiekko on hyökkäysalueella. Paitsiota ei voi syntyä, jos kiekko ei ole kokonaisuudessaan ylittänyt siniviivaa hyökkäysalueen puolelle. Näin ollen kiekon ollessa keskialueella siniviiva katsotaan osaksi keskialuetta.
Pelaaja ei kuitenkaan ole paitsiossa, jos hän ylittää siniviivan kiekko hallussaan. Esimerkiksi kiekon kuljettaminen hyökkäysalueelle takaperin luistellen ei yksin aiheuta paitsiota.
Kun kiekko on pelattu hyökkäysalueelle, siniviiva katsotaan osaksi hyökkäysaluetta. Näin ollen kiekko katsotaan palautetuksi keskialueelle vasta kun se ylittää siniviivan kokonaisuudessaan.
Jos kiekoton hyökkäävä pelaaja etenee hyökkäysalueelle ennen kiekkoa, mutta puolustavan joukkueen pelaajalla/-jilla on mahdollisuus pelata kiekkoa puolustusalueellaan, syntyy siirretty paitsio. Paitsion vuoksi ei tässä tapauksessa katkaista peliä, jos
Peli kuitenkin katkaistaan siirretyssä paitsiotilanteessa välittömästi, jos hyökkäävän joukkueen pelaaja laukaisee kiekon maalia kohti pakottaen maalivahdin torjuntaan. Tämä yleensä aiheuttaa tahallisen paitsion. Tahallisessa paitsiossa pelaaja aiheuttaa paitsion tahallisesti saadakseen aikaan pelikatkon.
Paitsiosäännön rikkomisesta seuraa aloitus
Itä-Agderin lääni
Itä-Agderin lääni on  Norjan lääni maan etelärannikolla Skagerrakin rannalla Sørlandetin alueella. Se rajautuu idässä Telemarkin lääniin ja lännessä Länsi-Agderin ja Rogalandin lääneihin. Sen hallinnollinen keskus on Arendal. Läänissä on 115 785 asukasta (vuonna 2016) ja sen pinta-ala on 9 157,76 neliökilometriä.
Kokooja
Kokooja (assembler) on teoreettinen nanoteknologinen yleisrakennuslaite, joka käsittelee ainetta yksittäisten atomien tai molekyylien tasolla. Kokooja pystyisi siis rakentamaan käytännössä mitä tahansa, mukaan lukien kopioita itsestään, jos sillä olisi käytössään tarvittava määrä raakamateriaalia ja energiaa.
Kokoojassa voi olla ohjaustietokone sisäänrakennettuna tai sitä voidaan ohjata ulkoisesti. Ulkoisesti ohjattua kokoojaa kutsutaan myös fabrikaattoriksi. Itsenäiset kokoojat ovat paljon monimutkaisempia valmistaa ja oletettavasti myös vähemmän tehokkaita kuin fabrikaattorit. Lisäksi ulkoisesti ohjattuihin kokoojiin liittyvät turvallisuusriskit ovat pienempiä.
Insinööri K. Eric Drexlerin määrittelemä molekyylikokoonpanolaite on "ehdotettu laite, joka pystyy ohjaamaan kemiallisia reaktioita sijoittamalla reaktiivisia molekyylejä atomien tarkkuudella". Molekyylikokoonpanokone on eräänlainen molekyylikone. Jotkin biologiset molekyylit, kuten ribosomit, sopivat tähän määritelmään. Tämä johtuu siitä, että ne saavat ohjeita lähetti-RNA:lta ja kokoavat sitten tiettyjä aminohapposekvenssejä proteiinimolekyylien rakentamiseksi. Termi molekyylikokoonpanokone viittaa kuitenkin laajemmin teoreettisiin ihmisen tekemiin laitteisiin.
Ison-Britannian Engineering and Physical Sciences Research Council on vuodesta 2007 alkaen rahoittanut ribosomien kaltaisten molekyylikokoonpanolaitteiden kehittämistä. On selvää, että molekyylikokoonpanijat ovat mahdollisia tässä rajoitetussa merkityksessä. Battelle Memorial Instituten johtamassa ja useiden Yhdysvaltojen kansallisten laboratorioiden isännöimässä teknologiakarttahankkeessa on tutkittu erilaisia atomitarkkoja valmistustekniikoita, mukaan luettuina ohjelmoitavan molekyylikokoonpanon varhaisen sukupolven ja pidemmän aikavälin näkymät; raportti julkaistiin joulukuussa 2007. Vuonna 2008 Engineering and Physical Sciences Research Council myönsi 1,5 miljoonan punnan rahoituksen kuuden vuoden aikana mekanisoitua mekanosynteesiä edistävään tutkimukseen muun muassa Institute for Molecular Manufacturingin kanssa.
Samoin termiä "molekyylikokoonpanokone" on käytetty tieteiskirjallisuudessa ja populaarikulttuurissa monenlaisten fantastisten atomeja manipuloivien nanomaiden valmistamiseen, joista monet saattavat olla fyysisesti mahdottomia todellisuudessa. Suuri osa "molekyylikokoonpanijoihin" liittyvistä kiistoista johtuu siitä, että nimitystä käytetään sekavasti sekä teknisistä käsitteistä että populaarifantasioista. Vuonna 1992 Drexler otti käyttöön samankaltaisen mutta paremmin ymmärrettävän termin molekulaarinen valmistus, jonka hän määritteli ohjelmoiduksi "monimutkaisten rakenteiden kemialliseksi synteesiksi, joka asettaa mekaanisesti reaktiivisia molekyylejä, ei manipuloimalla yksittäisiä atomeja".
Tässä artikkelissa käsitellään lähinnä "molekyylikokoonpanijoita" yleisessä merkityksessä. Niihin kuuluvat hypoteettiset koneet, jotka manipuloivat yksittäisiä atomeja, ja koneet, joilla on organismin kaltaiset itsereplikointikyvyt, liikkuvuus, kyky syödä ruokaa ja niin edelleen. Nämä ovat aivan eri asia kuin laitteet, jotka pelkästään (kuten edellä on määritelty) "ohjaavat kemiallisia reaktioita sijoittamalla reaktiivisia molekyylejä atomien tarkkuudella".
Koska synteettisiä molekyylikokoonpanolaitteita ei ole koskaan rakennettu ja koska termin merkitys on epäselvä, on kiistelty paljon siitä, ovatko "molekyylikokoonpanolaitteet" mahdollisia vai pelkkää tieteiskirjallisuutta. Hämmennystä ja kiistelyä aiheuttaa myös se, että ne luokitellaan nanoteknologiaan, joka on aktiivinen laboratoriotutkimuksen ala, jota on jo sovellettu todellisten tuotteiden valmistukseen; viime aikoihin asti ei kuitenkaan ole tutkittu "molekyylikokoonpanijoiden" todellista rakentamista.
Michael Shanks
Michael Garrett Shanks (s. 15. joulukuuta 1970 Vancouver) on kanadalainen näyttelijä. Hänet tunnetaan parhaiten roolistaan tohtori Daniel Jacksonina tieteissarjassa Tähtiportti.
Kokooja
David Leighin ryhmän vuonna 2013 Science-lehdessä julkaisemassa artikkelissa esitellään kuitenkin yksityiskohtaisesti uusi menetelmä, jolla peptidi voidaan syntetisoida sekvenssispesifisesti käyttämällä keinotekoista molekyylikonetta, jota ohjataan molekyylilangan avulla. Tämä toimii samalla tavalla kuin ribosomi, joka rakentaa proteiineja kokoamalla aminohappoja sanansaattaja-RNA:n mallin mukaan. Koneen rakenne perustuu rotaxaaniin, joka on molekyyliakselia pitkin liukuva molekyylirengas. Rengas kantaa tiolaattiryhmää, joka irrottaa aminohappoja järjestyksessä akselilta ja siirtää ne peptidien kokoamispaikalle. Vuonna 2018 sama ryhmä julkaisi kehittyneemmän version tästä konseptista, jossa molekyylirengas sukkuloi polymeeristä rataa pitkin kootakseen oligopeptidin, joka voi taittua α-kierteeksi, joka voi suorittaa enantioselektiivisen epoksidaation kalkonijohdannaiselle (tavalla, joka muistuttaa entsyymiä kokoavaa ribosomia). Toisessa Science-lehdessä maaliskuussa 2015 julkaistussa artikkelissa Illinoisin yliopiston kemistit raportoivat alustasta, joka automatisoi 14 pienmolekyyliluokan synteesin, jossa on tuhansia yhteensopivia rakennuspalikoita.
Michael Shanks
Valmistuttuaan kanadalaisesta Brittiläisen Kolumbian yliopistosta Shanks näytteli teatteriproduktioissa ja vieraili satunnaisesti televisiosarjoissa ennen kuin sai roolin Tähtiportti-sarjassa vuonna 1997. Hän näytteli vakituisesti sarjassa kaudet 1–5 ja liittyi yhden kauden tauon jälkeen uudelleen mukaan seitsemännellä kaudella vuonna 2003. Hän esitti tohtori Jacksonia sarjan kymmenenteen eli viimeiseen tuotantokauteen asti. Hän on myös näytellyt kahdessa Tähtiportti-elokuvassa: Stargate: The Ark of Truth ja Stargate Continuum.
Kokooja
Vuonna 2017 David Leighin ryhmä raportoi molekyylirobotista, joka voidaan ohjelmoida rakentamaan mikä tahansa molekyylituotteen neljästä eri stereoisomeeristä käyttämällä nanomekaanista robottikäsivartta siirtämään molekyylisubstraattia keinotekoisen molekyylikoneen eri reaktiivisten paikkojen välillä. Oheisessa News and Views -artikkelissa, jonka otsikko oli "A molecular assembler" (molekyylikokoonpanokone), hahmoteltiin molekyylirobotin toimintaa käytännössä prototyyppisenä molekyylikokoonpanokoneena.
Michael Shanks
Shanks on ollut naimisissa näyttelijä Lexa Doigin kanssa vuodesta 2003 lähtien, ja parilla on lapset Mia ja Samuel. Alexandra L. Doig (Lexa Doig) näytteli Tähtiportti-sarjassa Carolyn Lamia tähtiportti-projektin ylilääkäriä sarjan kahdella viimeisellä tuotantokaudella. Shanksilla on myös kolmas lapsi Tatiana edellisestä suhteestaan näyttelijä Vaitiare Banderaan, joka esitti Tähtiportti-sarjassa Daniel Jacksonin vaimoa Sha'rea.
Kokooja
Nanotehtaat
Nanotehdas on ehdotettu järjestelmä, jossa nanokoneet (jotka muistuttavat molekyylikokoonpanokoneita tai teollisuusrobotteja) yhdistävät reaktiivisia molekyylejä mekanosynteesin avulla rakentaakseen suurempia, atomisesti tarkkoja osia. Nämä puolestaan koottaisiin yhteen erikokoisten mekanismien avulla makroskooppisten (näkyvien), mutta silti atomisesti tarkkojen tuotteiden rakentamiseksi.
Michael Shanks
Shanksin paras ystävä on Christopher Judge, joka myös näytteli Tähtiportissa.
Kokooja
Nanotehtaat
Tyypillinen nanotehdas mahtuisi työpöydän laatikkoon K. Eric Drexlerin Nanosystems-lehdessä Molecular Machinery, Manufacturing and Computation (1992) julkaistun vision mukaan, joka on merkittävä "tutkivan suunnittelun" teos. Muut tutkijat olivat 1990-luvulla laajentaneet nanotehtaan käsitettä. Muun muassa Ralph Merkle analysoi nanotehtaan konvergenttia kokoonpanoa, J. Storrs Hall suunnitteli monistavan nanotehdasarkkitehtuurin, Forrest Bishop kehitti "Universal Assemblerin", Zyvex patentoi eksponentiaalisen kokoonpanoprosessin ja Chris Phoenix (Center for Responsible Nanotechnologyn tutkimuspäällikkö) suunnitteli huipputason järjestelmäsuunnittelun "primitiiviselle nanotehtaalle". Kaikista näistä nanotehtaan suunnitelmista on yhteenveto Robert Freitasin ja Ralph Merklen teoksen Kinematic Self-Replicating Machines (2004) luvussa 4. jonka Freitas ja Merkle perustivat vuonna 2000 Nanofactory Collaboration -hankkeen, johon osallistuu 23 tutkijaa kymmenestä organisaatiosta ja neljästä maasta ja jossa kehitetään käytännöllistä tutkimusohjelmaa erityisesti paikallaan ohjattavaan timanttien mekanosynteesiin ja timantti-nanotehtaiden kehittämiseksi.
Vuonna 2005 John Burch tuotti yhteistyössä Drexlerin kanssa tietokoneanimoidun lyhytelokuvan nanotehtaan konseptista. Tällaisista visioista on käyty paljon keskustelua useilla älyllisillä tasoilla. Kukaan ei ole havainnut ratkaisematonta ongelmaa taustalla olevissa teorioissa, eikä kukaan ole osoittanut, että teoriat voidaan toteuttaa käytännössä. Keskustelu kuitenkin jatkuu, ja osa siitä on tiivistetty molekulaarista nanoteknologiaa käsittelevässä artikkelissa.
Jos nanotehtaita voitaisiin rakentaa, maailmantalouden vakava häiriö olisi yksi monista mahdollisista kielteisistä vaikutuksista, vaikka voidaankin väittää, että tällä häiriöllä ei olisi juurikaan kielteisiä vaikutuksia, jos kaikilla olisi tällaisia nanotehtaita. Myös suuria hyötyjä olisi odotettavissa. Näitä ja vastaavia käsitteitä on käsitelty useissa tieteiskirjallisuuden teoksissa. Tällaisten laitteiden mahdollisuudet olivat osa konetekniikan professori Dame Ann Dowlingin johtaman suuren brittiläisen tutkimuksen toimeksiantoa.
Itsereplikointi
"Molekyylikokoonpanijat" on sekoitettu itsereplikoiviin koneisiin. Jotta haluttua tuotetta voitaisiin valmistaa käytännöllinen määrä, tyypillisen tieteiskirjallisuuden universaalin molekyylikokoonpanokoneen nanokoko edellyttää äärimmäisen suurta määrää tällaisia laitteita. Yksittäinen tällainen teoreettinen molekyylikokoonpanokone voitaisiin kuitenkin ohjelmoida itsensä monistavaksi, jolloin se voisi rakentaa useita kopioita itsestään. Tämä mahdollistaisi eksponentiaalisen tuotantonopeuden. Kun molekyylikokoonpanijoita olisi saatavilla riittävästi, ne ohjelmoitaisiin uudelleen halutun tuotteen tuotantoa varten. Jos molekyylikokoonpanijoiden itsereplikoitumista ei kuitenkaan rajoitettaisi, se saattaisi johtaa kilpailuun luonnossa esiintyvien organismien kanssa. Tätä on kutsuttu ekofagiaksi tai harmaan liman ongelmaksi.
Yksi tapa rakentaa molekyylikokoonpanijoita on jäljitellä biologisten järjestelmien käyttämiä evoluutioprosesseja. Biologinen evoluutio etenee satunnaisen vaihtelun kautta, johon yhdistyy huonommin menestyneiden varianttien karsiminen ja paremmin menestyneiden varianttien lisääntyminen. Monimutkaisten molekyylikokoonpanolaitteiden tuotanto saattaa kehittyä yksinkertaisemmista järjestelmistä, sillä "toimivan monimutkaisen järjestelmän havaitaan poikkeuksetta kehittyneen yksinkertaisesta järjestelmästä, joka toimi". . . Tyhjästä suunniteltu monimutkainen järjestelmä ei koskaan toimi, eikä sitä voida korjata, jotta se toimisi. On aloitettava alusta, aloittaen toimivasta järjestelmästä." Useimmat julkaistut turvallisuusohjeet sisältävät kuitenkin "suosituksia sellaisten replikaattorimallien kehittämistä vastaan, jotka mahdollistavat mutaatioiden selviytymisen tai evoluution".
Useimmissa assembler-malleissa "lähdekoodi" on fyysisen assemblerin ulkopuolella. Valmistusprosessin jokaisessa vaiheessa kyseinen vaihe luetaan tavallisesta tietokonetiedostosta ja "lähetetään" kaikille kokoonpanijoille. Jos jokin kokoonpanolaite joutuu kyseisen tietokoneen kantaman ulkopuolelle, tai jos kyseisen tietokoneen ja kokoonpanolaitteiden välinen yhteys katkeaa, tai jos tietokone irrotetaan pistorasiasta, kokoonpanolaitteet lopettavat kopioinnin. Tällainen "broadcast-arkkitehtuuri" on yksi "Foresight Guidelines on Molecular Nanotechnology" -julkaisussa suositelluista turvallisuusominaisuuksista, ja Freitasin ja Merklen hiljattain julkaisema kartta 137-ulotteisesta replikaattorin suunnitteluavaruudesta tarjoaa lukuisia käytännön menetelmiä, joilla replikaattoreita voidaan turvallisesti valvoa hyvän suunnittelun avulla.
Drexlerin ja Smalleyn väittely
Yksi suorasukaisimmista "molekyylikokoonpanijoiden" joidenkin käsitteiden arvostelijoista oli professori Richard Smalley (1943–2005), joka sai Nobelin palkinnon panoksestaan nanoteknologian alalla. Smalley uskoi, että tällaiset kokoonpanijat eivät ole fysikaalisesti mahdollisia, ja esitti tieteellisiä vastaväitteitä niitä vastaan. Hänen kahta tärkeintä teknistä vastalausettaan kutsuttiin nimillä "fat fingers problem" ja "sticky fingers problem". Hän uskoi, että nämä ongelmat estäisivät sellaisten "molekyylikokoonpanolaitteiden" mahdollisuuden, jotka toimisivat yksittäisten atomien tarkalla poimimisella ja sijoittelulla. Drexler ja työtoverit vastasivat näihin kahteen ongelmaan vuonna 2001 julkaistussa julkaisussa.
Smalley uskoi myös, että Drexlerin spekulaatiot "molekyylikokoonpanijoihin" rinnastettujen itsereplikoivien koneiden apokalyptisistä vaaroista uhkaisivat yleistä tukea nanoteknologian kehittämiselle. Drexlerin ja Smalleyn väittelyä molekyylikokoonpanijoista käsittelemään Chemical & Engineering News julkaisi kirjeenvaihdosta koostuvan vastakkainasettelun, jossa käsiteltiin näitä kysymyksiä.
Sääntely
Spekulaatiot "molekyylikokoonpanijoiksi" kutsuttujen järjestelmien voimasta ovat herättäneet laajempaa poliittista keskustelua nanoteknologian vaikutuksista. Tämä johtuu osittain siitä, että nanoteknologia on hyvin laaja termi, ja siihen voisi sisältyä myös "molekyylikokoonpanijat". Keskustelu fantastisten molekyylikokoonpanijoiden mahdollisista vaikutuksista on herättänyt vaatimuksia nykyisen ja tulevan nanoteknologian sääntelystä. Valmistettaviin tuotteisiin sisällytettävän nanoteknologian mahdollisista terveys- ja ympäristövaikutuksista ollaan hyvin huolissaan. Esimerkiksi Greenpeace tilasi nanoteknologiaa koskevan raportin, jossa se ilmaisee huolensa ympäristöön joutuneiden nanomateriaalien myrkyllisyydestä. Siinä kuitenkin viitataan vain ohimennen "assembler"-teknologiaan. Myös Yhdistyneen kuningaskunnan Royal Society ja Royal Academy of Engineering ovat teettäneet raportin "Nanoscience and nanotechnologies: opportunities and uncertainties", jossa käsitellään nanoteknologian laajempia sosiaalisia ja ekologisia vaikutuksia. Tässä raportissa ei käsitellä mahdollisten niin sanottujen "molekyylikokoonpanijoiden" aiheuttamaa uhkaa.
Virallinen tieteellinen katsaus
Yhdysvaltain kansallinen tiedeakatemia julkaisi vuonna 2006 raportin molekyylituotantoa koskevasta tutkimuksesta osana pidempää raporttia A Matter of Size: Triennial Review of the National Nanotechnology Initiative (Kansallisen nanoteknologia-aloitteen kolmivuotiskatsaus). Tutkimuskomitea tarkasteli Nanosystems-julkaisun teknistä sisältöä ja totesi johtopäätöksissään, että mitään nykyistä teoreettista analyysia ei voida pitää lopullisena useiden järjestelmien mahdolliseen suorituskykyyn liittyvien kysymysten osalta ja että optimaalisia reittejä suorituskykyisten järjestelmien toteuttamiseksi ei voida ennustaa luotettavasti. Se suosittelee kokeellista tutkimusta alan tietämyksen lisäämiseksi:
Grey goo
Yksi mahdollinen visioitu skenaario on hallitsemattomat itsekertaistuvat molekyylikokoonpanot harmaana mönjänä, joka kuluttaa hiiltä jatkaakseen monistumistaan. Jos tällaista mekaanista monistumista ei valvota, se voi mahdollisesti kuluttaa kokonaisia ekologisia alueita tai koko maapallon (ekofagia), tai se voi suoranaisesti kilpailla luonnollisten elämänmuotojen kanssa tarvittavista resursseista, kuten hiilestä, ATP:stä tai Uv-valosta (jolla jotkin nanomotoriset esimerkit toimivat). Ekofagia- ja "harmaan liman" skenaariot, kuten synteettiset molekyylikokoonpanijat, perustuvat kuitenkin hypoteettisiin teknologioihin, joita ei ole vielä osoitettu kokeellisesti.
Ahmed Zewail
Nuoruus ja opiskelu
Zewail syntyi 1946 Damanhurissa ja kasvoi Disukissa. Hänen vanhempansa olivat Hassan ja Rawhia Dar. Hänen isänsä työskenteli ensin polkupyörä- ja moottoripyöräasentajana ja sitten valtion virkamiehenä.
Zewali kävi valtion kouluissa ja pääsi sen jälkeen opiskelemaan kemiaa Aleksandrian yliopistoon. Hän valmistui luonnontieteiden kandidaatiksi 1967 ja maisteriksi 1969. Hän toimi yliopisto-opettajana myös vuodet 1967–1969.
Jatko-opinnoista fysikaalisen kemian professoriksi
Valmistuttuaan Aleksandrian yliopistosta Zewail päätti jatkaa opintojaan Yhdysvalloissa, vaikka hänen englannin taitonsa oli vielä tuolloin melko heikko. Hän teki jatko-opintojaan Pennsylvanian yliopistossa Robin Hochstrasserin alaisuudessa ja tutki uusia spektroskopiamenetelmiä. Tohtoriksi Zewail valmistui 1974. Väitöskirjan jälkeistä tutkimusta Zewail teki Charles B. Harrisin alaisuudessa Kalifornian yliopistossa Berkeleyssä. Siellä hän tutki koherenssia moniulotteisissa järjestelmissä ja kiinteiden aineiden energian siirtymistä.
Zewali sai väitöskirjan jälkeiset tutkimuksensa valmiiksi 1976, jolloin hän aloitti California Institute of Technologyssä yliassistenttina. Apulaisprofessoriksi hänet nimettiin 1978 ja professoriksi 1982. Hän toimi fysikaalisen kemian professorina vuoteen 1989.
Nobel-palkittu femtokemian tutkimus
Zewali johti 1980-luvun ja suurimman osan 1990-lukua ryhmää, joka tutki femtokemiaa, jossa tutkitaan kemiallisia reaktioita hyvin pienissä ajanjaksoissa. Vielä 1970-luvulla kemistit ajattelivat molekyylien viritystilojen välisestä dynamiikasta eri tavalla kuin nykyään.
Zewalin ryhmä onnistui selventämään reaktiodynamiikkaa ja valottamaan atomien kvanttimekanistista kehittymistä molekyyleissä. Hän käytti tutkimuksissaan paljon kahden valopulssin tekniikkaa, jossa ensimmäisellä pulssilla aiheutettiin kemiallinen reaktio ja toisella havainnoitiin reaktion seuraus. Zewailin kehittämilla ultranopeilla lasereilla oli mahdollista ”valokuvata” kemiallisten sidosten katkeaminen ja muodostuminen. Tästä työstään Zewali palkittiin 1999 Nobelin kemianpalkinnolla.
Mikroskopiatutkimus
Zewali toimi 1990–1997 Caltechissä kemiallisen fysiikan Linus Pauling -professorina ja vuodesta 1997 kemian Linus Pauling -professorina. 1990-luvulla Zewali siirtyi tutkimaan mikroskopian uutta muotoa, jossa käytettiin ultranopeita elektronipulsseja. Zewalin haaveissa oli jopa saada Linus Paulingin tavoinen toinen Nobel-palkinto.
Zewali kehitti 1991 uudentyyppisen elektronimikroskoopin, joka käytti hyväkseen ultranopeita laseria ja valosähköistä ilmiötä. Sen avulla femtosekunnissa lähetetyllä elektronivirralla pystyi tutkimaan atomien dynamiikkaa kiinteissä aineissa ja niiden pinnalla.
Uransa aikana Zewali kirjoitti kaikkiaan noin 600 artikkelia ja 14 kirjaa.
Poliittisena vaikuttajana
Zewalin poliittisen näkemyksen mukaan tiede ylittää valtioiden rajat. Hän olikin uransa aikana poliittisesti aktiivinen ja kirjoitti myös kansainvälisisestä politiikasta.
Zewalin poliittisesta ajattelusta esimerkkinä on vuoden 1983 Valokemian ja -biologian kansainvälinen konferenssi, jonka hän järjesti Aleksandriassa. Hän pyrki koko uransa ajan nykyaikaistamaan arabimaailman tiedekenttää. Aleksandriassa suurin osa arabitieteilijöistä määrättiin lähtemään paikalta, kun israelilaiset saapuivat paikalle. Zewali ei lähtenyt, vaan hän julkisesti tuomitsi hallitukset, jotka pyrkivät tällaiseen hajottavaan toimintaan.
Nebukadressar I
Nebukadressar I oli Babylonian kuningas 1100-luvulla eaa. Hän hallitsi maata Babylonin kaupungista vuosina 1137–1114 eaa. Isinin dynastian toisena hallitsijana.
Isinin dynastia (dynastia IV) esti Babylonian joutumisen sekasortoisessa tilassa Elamin valtakunnan alistamaksi. Esimerkiksi viimeinen kassilaisdynastian (kassiittien) kuningas oli joutunut Elamin vangiksi. Nebukadressar I pystyi lopullisesti häätämään elamilaisuhkan kokoamalla sotavaunujen armeijan Ulaijoen rannalle ja lyömällä Elamin kuninkaan Hultetutiš-Inšušinakin.
Rauhan aika ja kansallinen itsetunto synnyttivät voimakkaan renessanssin babylonialaisessa kulttuurissa. Niinpä kuninkaan neuvonantaja Saggil-kin-ubbib loi kirjallisuutta, joka tunnettiin vielä satoja vuosia myöhemmin. Kirjallisuus oli muutenkin vahva taiteen laji. Kertomus maailman synnystä ja Maan luomisesta eli babylonialainen luomiskertomus oli syntynyt tällä kaudella. Tähtitieteen oppikirjassa Mul Apin on ensimmäistä kertaa selkeästi todettu planeettojen kiertoaikojen jaksoittaisuus.
Kesäolympialaiset 1896
I olympiadin kisat olivat huhtikuussa 1896 Ateenassa järjestetyt ensimmäiset nykyaikaiset olympiakisat. Ne ottivat innoituksensa antiikin Kreikan Olympian kisoista, jotka oli järjestetty Olympiassa.
Kisoihin osallistui 241 urheilijaa 14 eri maasta, eniten isäntämaa Kreikasta. Suomi ei ollut mukana. Kisoissa järjestettiin kaikkiaan 43 kilpailua yhdeksässä urheilumuodossa. Eniten kilpailuja voitti Yhdysvallat.
Tausta
Nykyaikaisen olympialiikkeen perustaja ranskalaisparoni Pierre de Coubertin oli vuonna 1887 lausunut ääneen haaveen olympialaisten henkiinherättämisestä. Seitsemän vuotta tämän jälkeen 23. kesäkuuta 1894 amatööriurheilukonferenssissa perustettiin Kansainvälinen olympiakomitea, jonka ensimmäiseksi puheenjohtajaksi valittiin Dimítrios Vikélas. Päätettiin myös, että ensimmäisen olympiadin kisat annettaisiin perinteitä kunnioittaen Ateenaan, vaikka Coubertin oli ehdottanut kisojen järjestämistä Pariisissa. Pariisin maailmannäyttelyyn 1900 oli kuitenkin vielä kuusi vuotta aikaa, joten ensimmäiset kisat päätettiin järjestää jo kahden vuoden kuluttua.
Valmistelut
Kreikan talous oli vuonna 1894 huonossa kunnossa, joten kisojen järjestäminen Ateenassa oli aluksi vaakalaudalla. Kisojen varapaikkana oli Budapest Unkarissa. Paroni Coubertinin perustama kreikkalainen järjestelykomitea onnistui kuitenkin keräämään varat kisoihin muun muassa myymällä olympiapostimerkkejä. Kisojen tärkein sponsori oli rikas liikemies Geórgios Avérof, jonka noin miljoonan drakman lahjoitus pitkälti mahdollisti Panathinaïkó-stadionin eli antiikin aikaisen Panateenalaisen stadionin uudelleenrakentamisen. Sitä seuranneilla lahjoituksilla saatiin muutkin kisapaikat rakennettua.
Uusitulla stadionilla oli noin 70 000 katsojapaikkaa. Stadionia ei ehditty viimeistellä kisojen alkuun mennessä, joten suuri osa katsojista joutui istumaan puisilla penkeillä. Juoksurata oli erittäin jyrkkäkaarteinen, eikä sen uusi päällyste ollut ehtinyt asettua kisojen alkuun mennessä vaan jäi löysäksi.
Osallistujat
Vuoden 1896 kesäolympialaisiin osallistui 241 urheilijaa 14 eri maasta. Kisojen aktiivisin osanottajamaa oli isäntämaa Kreikka, toiseksi aktiivisin Saksa. Suomi ei osallistunut kisoihin.
Osallistujamaat aakkosjärjestyksessä (suluissa kilpailijoiden määrä): thumb|400px|Osallistujamaat
Monet kilpailuun osallistuneista maista eivät olleet vielä nykymuodossaan olemassa vuonna 1896. Itävalta ja Unkari olivat osa Itävalta-Unkaria, mutta urheilijoiden katsottiin edustaneen omaa maataan. Ruotsi taas oli osa Ruotsi-Norjan valtioliittoa. Australia kuului vielä vuonna 1896 Yhdistyneelle kuningaskunnalle, joka taas oli tuohon aikaan Ison-Britannian ja Irlannin yhdistynyt kuningaskunta.
Avajaiset
thumb|Avajaisseremonia Panateenalaisella stadionilla. Kisojen avajaispäivä 6. huhtikuuta 1896 oli pääsiäissunnuntain jälkeinen päivä ja myös Kreikan itsenäisyyspäivä. Ateenalaiset olivatkin täynnä niin uskonnollista, isänmaallista kuin urheilullistakin innostusta, ja Panateenalaisen stadionin lehterit ja stadionia reunustavien kukkuloiden rinteet olivat täynnä avajaistapahtuman katsojia. Soittokunnan esitysten jälkeen Kreikan kuningas Yrjö I julisti kisat avatuiksi, ja orkesteri ja 300-ääninen kuoro esittivät ”Olympiakisojen kantaatin”.
Kilpailut
thumb|upright|[[Kiekonheitto|Kiekonheiton kultamitalisti Robert Garrett suoritusvuorossa.]] Avajaisten jälkeen stadionilla järjestettiin ensimmäiset yleisurheilun kilpailutapahtumat, joista ensimmäinen oli 100 metrin alkuerät. Seuraavassa kilpailutapahtumassa yhdysvaltalaisesta kolmiloikkaajasta James Connollysta tuli kisojen ensimmäinen olympiavoittaja. Yhdysvallat otti avajaispäivänä voiton myös kiekonheitossa.
Toisena kilpailupäivänä aloitettiin miekkailukilpailut Zappeion-urheilukeskuksessa. Miekkailussa menestyivät parhaiten kreikkalaiset ja ranskalaiset. Yleisurheilussa jatkuivat yhdysvaltalaisten voittojuhlat. Myös painonnostokilpailut saatiin käyntiin.
Kolmantena kilpailupäivänä tapahtumia oli tarkoitus järjestää eri puolilla Ateenaa. Ammunta, tennis ja ratapyöräily aloitettiinkin, mutta huonon sään vuoksi stadionin kilpailut siirrettiin myöhemmäksi. Neljännen päivän kilpailuista suurin osa oli telinevoimistelua. Siinä parhaiten menestyivät saksalaiset, mutta myös isäntämaa sai ensi kertaa lippunsa stadionin voittajasalkoon.
Kuudentena, seitsemäntenä ja kahdeksantena kisapäivänä järjestettiin muun muassa painin finaalit sekä kilpailuja uinnissa, tenniksessä ja pyöräilyssä. Uintikilpailut järjestettiin Pireuksessa Zéan lahden hyytävän kylmässä merivedessä.
Kisoissa järjestettiin kaikkiaan 43 kilpailua yhdeksässä urheilumuodossa:
Ohjelmassa olivat myös soutu ja purjehdus, mutta ne peruttiin myrskyn takia. Alustaviin suunnitelmiin kuulunut kriketti oli jo aiemmin jätetty pois lopullisesta ohjelmasta.
Päättäjäiset
thumb|Voittajille jaettu hopeamitali. Päättäjäispäivänä 15. huhtikuuta voittajille ja toiseksi sijoittuneille jaettiin palkinnot stadionilla. Kunkin lajin voittaja sai hopeamitalin ja öljypuunlehvän, toinen pronssimitalin. Kolmanneksi tullut ei saanut palkintoa, mutta jokaiselle osallistujalle jaettiin muistomitali.
Kreikan kuningas esitti päättäjäisissä toiveenaan, että Ateenasta tulisi olympiakisojen pysyvä järjestäjäkaupunki. Vaikka Ateenan kisat olivatkin onnistuneet hyvin, paroni Pierre de Coubertin oli kuitenkin tarkoittanut kisat kiertäviksi eri kaupungeissa.
Yhdysvaltain lehdistö oli seurannut maan edustajien menestystä Ateenassa melko laajasti, ja amerikkalaiset olympiavoittajat saivat kotimaahan palattuaan riemukkaan vastaanoton. Britanniassa ja muissa Euroopan maissa kisatapahtumia oli raportoitu lähinnä vain urheilun erikoislehdissä.
Mitalitaulukko
thumb|Saksalainen voimistelija [[Carl Schuhmann oli kisojen menestynein urheilija neljällä lajivoitollaan.]]
Ensimmäisten nykyaikaisten olympialaisten mitalitaulukot on laadittu myöhemmin vertailun vuoksi uudempiin olympialaisiin. Kansainvälinen olympiakomitea ei itse julkaise virallisia mitalitaulukoita. Eniten kultamitaleita nykyisen laskutavan mukaan vuoden 1896 olympialaisissa saavutti Yhdysvallat, ja eniten mitaleita saavutti Kreikka. Menestyksekkäin urheilija oli Saksan Carl Schuhmann neljällä voitolla.
Nakertaja
Nakertaja (aikaisemmalta nimeltään Uusikylä ) on Kajaanin kaupunginosa. Se sijaitsee noin 5 kilometriä kaupungin keskustasta pohjoiseen. Nakertaja rajautuu lännessä Hetteenmäkeen, pohjoisessa metsäalueeseen sekä idässä ja etelässä Paltaniementiehen. Vuoden 2014 lopussa Nakertajassa oli 1 161 asukasta.
Nakertajassa sijaitsee päiväkoti, alakoulu, jossa on noin 200 oppilasta sekä kylätalo Vanahis. Aiemmin Nakertajassa toimivat myös lähikauppa Siwa ja Posti. Nakertajan alakoululta lähtee talvisin hiihtolatuna käytettävä pururata, joka kulkee Hetteenmäen kautta ja haarautuu Pöllyvaaran ulkoilualueelle sekä Kirkkoaholle. Nakertajassa on kaksi urheilukenttää, pienempi alakoululla ja isompi Paltaniementien vieressä. Isomman urheilukentän vieressä toimivat seurakunta ja iltapäiväkerho. Kulkuyhteydet Nakertajasta Kajaaniin ovat heikohkot.
Kylä kuului Uusikylä-nimisenä alun perin Paltamoon, kunnes se liitettiin Kajaanin maalaiskuntaan vuonna 1954. Kylän nimi vaihtui Nakertajaksi vuonna 1957.
Toisin kuin muilla Kajaanin taajama-alueen kaupunginosilla, joilla postitoimipaikka on Kajaani, Nakertajalla on oma postitoimipaikka 87830 Nakertaja.
Luettelo Lot-et-Garonnen kunnista
border|right|200px|Lot-et-Garonnen sijainti Tämä on luettelo Lot-et-Garonnen departementin kunnista Ranskassa. Departementissa on 319 kuntaa.
Luettelo lentokoneista
Luettelo lentokoneista tyypin, valmistajan ja prototyypin ensilennon vuoden, tai jossain tapauksissa käyttöönottovuoden mukaan järjestettynä.
Lentoveneet
Suomi
Venäjä/Neuvostoliitto
Berijev
Yhdistynyt kuningaskunta
Yhdysvallat
Pommittajat
Tämä osio sisältää toisen maailmansodan aikaiset kevyet, keskiraskaat ja raskaat pommikoneet, syöksypommittajat, torpedopommittajat, rynnäkkökoneet ja uudenaikaisemmat pommittajat.
Maat on luetteloitu aakkosjärjestyksessä. Kansainvälisenä yhteistyönä toteutut on luetteloitu viimeisinä. Maakohtaisesti koneet on luetteloitu aakkosjärjestyksen ja ajan mukaan.
Italia Toinen maailmansota
Kylmä sota
Neuvostoliitto/Venäjä
Japani Toinen maailmansota
Puola
Saksa Toinen maailmansota
Yhdistynyt kuningaskunta
Toinen maailmansota Kylmä sota
Toinen maailmansota
Tyynimeri
Kansainväliset
Hävittäjälentokoneet
Tämä luettelo sisältää torjuntahävittäjät, raskaat hävittäjät, yöhävittäjät ja suihkuhävittäjät. Monista näistäkin on tehty malleja, joita on käytetty rynnäköintiin.
Alankomaat Ensimmäinen maailmansota, jolloin Fokker toimi Saksassa Sotien välinen aika Toinen maailmansota
Intia
Italia Toinen maailmansota
Kylmä sota
Israel
Japani Toinen maailmansota
Kanada
Kiina
Ranska Ensimmäinen maailmansota Toinen maailmansota Toisen maailmansodan jälkeinen aika
Ruotsi Toisen maailmansodan jälkeinen aika
Saksa
Suomi Toinen maailmansota
Taiwan
Tšekkoslovakia/Tšekki
Neuvostoliitto/Venäjä
Yhdysvallat
Yhdistynyt kuningaskunta
Kansainväliset
Tutkimuslentokoneet, prototyypit ja erikoismallit
Ennätyskoneita
X-lentokoneet, mm.
Miehittämättömiä lentokoneita
Sarjatuotantoon pyrkineiden koneiden prototyyppejä
Schürzenjäger
Schürzenjäger on Itävallassa vuonna 1973 perustettu rockyhtye, joka yhdistelee musiikkiinsa kansanmusiikin vaikutteita.
Schürzenjägerin alkuperäinen nimi oli "Zillertaler Schürzenjäger", mutta ensimmäinen sana poistettiin yhtyeen nimestä ennen vuonna 1996 julkaistun Träume sind starker -albumin ilmestymistä. Yhtye julkaisi ensimmäisen studioalbuminsa vuonna 1977 ja jatkaa levytysuraansa edelleen.
Mikkelin Hiihtäjät
Mikkelin Hiihtäjät on vuonna 1934 perustettu mikkeliläinen urheiluseura. Se on tunnettu erityisesti maastohiihtoseurana, mutta sen urheilijat ovat saavuttaneet Suomen mestaruuksia myös alppihiihdossa, ja kesälajeista suunnistus kuuluu sen lajivalikoimaan. Seura on järjestänyt 1930-luvulta alkaen vuosittaiset Porrassalmen Hiihdot.
Maastohiihto
Mikkelin Hiihtäjien ensimmäinen maastohiihdon menestyskausi oli 1960-luvun alussa, jolloin seuran kirkkain tähti oli olympiamitalisti Arto Tiainen. Seuran kaikkien aikojen menestyksekkäin hiihtäjä on Harri Kirvesniemi, jonka johdolla seura voitti vuosina 1979–1986 ennätykselliset kahdeksan peräkkäistä Suomen mestaruutta miesten viestihiihdossa. Kahtena vuonna mestarimiehistöön kuului myös Arto Tiaisen poika Hannu Tiainen.
Rudolf Åkerblom
thumb|upright=1.3|Rudolf Åkerblom: Näkymä Katajanokalta kohti Eteläsatamaa (1872). Rudolf Waldemar Åkerblom (16. tammikuuta 1849 Helsinki – 17. kesäkuuta 1925) oli suomalainen taidemaalari.
Åkerblom opiskeli Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulussa 1869–1873. Åkerblom maalasi 1870-luvulla useita akvarelleja Helsingin Katajanokan vanhasta 1700-luvulta peräisin olleesta puutaloasutuksesta joka hävisi pian tämän jälkeen kivitalojen tieltä.
DJ Falk
Hän on yksi Norjan tunnetuimmista trance-DJ:stä. Hän on tunnettu musiikkinsa lisäksi laseresityksistään. DJ Falkista tuli ammattilais-DJ vuonna 1987, jolloin hän esiintyi yökerhoissa eri puolilla Eurooppaa, muun muassa Longyearbyenissä ja Varsovassa.
Vesikello
thumb|Klepsydra thumb|Persian vesikello Yazdin vesimuseossa Iranissa
Klepsydran uskotaan olleen käytössä Egyptissä n. 2000 eaa. Eräs vanhimmista tunnetuista vesikelloista löytyi faarao Amenhotep I:n hautakammiosta (haudattu n. 1500 eaa.). Myöhemmin kreikkalaiset ja roomalaiset ottivat klepsydran käyttöönsä.
Tracey Gold
Tracey Gold (s. 16. toukokuuta 1969) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän sai tunnetuimman roolinsa, Carol Seaverin osan Growing Pains -televisiosarjassa 1980-luvulla.