cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Suomen taide
1800-luku
Maalaustaiteen nousu alkoi 1880-luvulla Suomen taiteen kultakaudella, jolloin taidetta tehtiin kansallisessa hengessä. Taiteen keskuksena oli Düsseldorfin tilalle noussut Pariisi ja tärkeimmät vaikutteet olivat kotoisin ranskalaisesta ulkoilmamaalauksesta. Albert Edefelt yhdisti lievästi impressionistista valomaalausta kansallisiin aiheisiin. Ohjelmallisemmin suomalaiskansallista linjaa noudatti Akseli Gallen-Kallela. Hän aloitti naturalisilla teoksilla kuten Poika ja Varis, mutta siirtyi sitten Kalevala-aiheiseen romantiikkaan. Edelfeltin maalaama Louis Pasteurin muotokuva on yleisesti käytetty ulkomaisissa tietokirjoissa.
Kultakauden maalareista kansankuvauksen parissa maalasivat Juho Rissanen ja Eero Järnefelt. Jugendhenkisempää ja koristeellisempaa maalausta edusti Pekka Halonen. Myös moni naistaiteilija oli esillä, kuten maalarit Maria Wiik, Helene Schjerfbeck ja Ellen Thesleff. Schjerfbeckin kuulas tyyli on saanut paljon arvostusta myöhemmässä vaiheessa.
Japanin avautuminen 1860-luvulla herätti kiinnostuksen Aasiaan ja vaikutti esimerkiksi Albert Edelfeltin ja Helene Schjerfbeckiin.
Ihanteellinen klassisismi oli samoihin aikoihin vallalla kuvanveistossa. Tärkeitä klassisistisia veistäjiä olivat Walter Runeberg ja Johannes Takanen. Realistista veistoa edusti Emil Wikström.
Ranskasta omaksuttua symbolismia viljeltiin sekä kuvanveistossa että maalaustaiteessa. Veistoa edusti lähinnä Ville Vallgren. Maalauksessa symbolismi alkoi kiinnostaa 1890-luvulla. Hugo Simbergin symbolistiset maalaukset kansallisista aiheista ovat tunnettuja, muita symbolisteja olivat Magnus Enckell, Väinö Blomstedt, Beda Stjernschantz ja Ellen Thesleff. Myös Akseli Gallen-Kallelalla oli symbolistinen vaihe.
Symbolismi ja kansallisromanttinen jugend vaikutti myös taideteollisuudessa ja arkkitehtuurissa. Eliel Saarinen, Armas Lindgren ja Herman Gesellius loivat kansainvälisistä aineksista oman tyylin, jonka tunnetuimpiin esimerkkeihin kuuluvat Pohjolan talo Helsingissä ja Saarisen suunnittelema Helsingin päärautatieasema. 1800–1900-luvun taitteen arkkitehtuuria on kutsuttu kansallisromanttiseksi, vaikka sen monikansalliset elementit olivat voimakkaita.
1900-luku
Kubismi oli veiston uusi suunta 1910-luvulta alkaen. Eniten se näkyi Wäinö Aaltosen veistoksissa. Enimmäkseen vuosisadan alun kuvanveistossa vaikuttivat aiemmat suuntaukset. Kansallisromanttisen kauden realistinen henki näkyi Alpo Sailon, Johannes Haapasalon ja Yrjö Liipolan tuotannossa. Felix Nylund taas suosi klassisempia perinteitä. Tunnettuja veistäjiä olivat myös Gunnar Finne, Hannes Autere ja Sakari Tohka.
Uudet vaikutteet tulivat myös maalaustaiteeseen 1910-luvulla, jolloin sai alkunsa koloristisen väritaiteen Septem ja ekspressionistis-kubistinen Marraskuun ryhmä. Myöhemmin 1930-luvulla perustettiin myös Lokakuun ryhmä.
Heti sotien jälkeen julkista taidetta hallitsivat muistomerkit ja sankaripatsaat. Kansallinen taide, ekspressiivisyys ja realistisuus elivät vahvoina. Pian suomalaiset taiteilijat kuitenkin käänsivät katseensa ulkomaille: Pariisiin, Amerikkaan tai edes Tukholman Moderna museetiin.
Abstrakti taide ja modernismin monet suunnat tulivat Suomeen 1950-luvulla. Maalaustaiteessa uutta murrosta edustivat Prisma-ryhmän Gösta Diehl, Yngve Bäck, Unto Pusa ja Sam Vanni. Kuvanveistossa uudet virtaukset alkoivat vaikuttaa 1960-luvulla, jolloin uudentyyppisillä veistoksilla nousivat esiin Eila Hiltunen, Kauko Räsänen ja pitkään realistisia veistoksia tehnyt Aimo Tukiainen. Myöhemmin abstrakteja veistoksia tekivät myös Kain Tapper, Mauno Hartman, Laila Pullinen ja Raimo Utriainen.
Maalauksessa 1960-luvulla oli vallalla informalismi, jota sovelsivat etenkin Ahti Lavonen ja Jaakko Sievänen. Sitä vahvemmaksi nousi seuraavalla vuosikymmenellä konstruktivismi ja yhteiskunnallisesti ja ekologisesti kantaa ottava realismi. Merkittäviä konstruktivisteja olivat Ernst Mether-Borgström, Lars-Gunnar Nordström ja Matti Kujasalo. Kantaa ottavaa taidetta teki Kimmo Kaivanto.
1970-luvulla nousi käsitetaide (Lauri Anttila ja J. O. Mallander ja kokeilevia taiteilijaryhmiä kuten Carolus Enckellin ympärille ryhmittynyt Elonkorjaajat ja Outi Heiskasen, Mirja Airaksen ja Hannu Väisäsen Bellini-akatemia. Samaan aikaa yhteiskunnallista realismia edustivat Rauni Liukko ja Inari Krohn. 1980-luvun maalauksellista ekspressionismia edustivat Leena Luostarinen ja Marjatta Tapiola. Pentti Kaskipuron oppilaista nousi kokonainen graafikkojen sukupolvi. Uudempia taidemuotoja olivat performance (Ilkka-Juhani Takalo-Eskola), multimedia (Marita Liulia) ja video Eeva-Liisa Ahtiala.
2000-luvun alku
Kansainvälisesti tunnettuja ja palkittuja suomalaisia 2000-luvun taiteilijoita ovat Eija-Liisa Ahtila, Heta Kuchka, Pilvi Takala. sekä Nanna Susi, Miina Äkkijyrkkä, Marjatta Tapiola, Erkki Pirtola ja Hannu Väisänen.
Vuonna 1998 avattu nykytaiteen museo Kiasma lisäsi nykytaiteen näkyvyyttä Suomessa. Trendiä jatkoivat Espoon EMMA vuodesta 2006 ja Serlachiuksen museon Gösta-paviljonki (vuodesta 2014).
Arkkitehtuuri
Kuvataiteessa myöhemmin leimallisen suomalaisena pidetty aika osui 1800-1900-lukujen vaihteeseen, arkkitehtuurissa sellaisena on vuosisadan vaihteen kansallisromantiikan lisäksi pidetty 1920-luvulta Suomeen tullutta funktionalismia, joka korosti käytännöllisyyttä ja pyrki eroon menneestä. Tyylin kansainväliseksi johtohahmoksi nousi Alvar Aalto, jonka tunnettuja töitä ovat muun muassa Paimion parantola, Kulttuuritalo ja Finlandia-talo. Alvar Aalto piirsi myös paljon asunto- ja teollisuusrakennuksia. Suurin osa itsenäisyyden ajan kasarmeista ja sairaaloista on rakennettu funkkistyyliin.
Muotoilu
thumb|[[Kaj Franck, Kilta, 1900-luvun keskivaihe.]] Sotien jälkeen kansainvälistä tunnustusta sai myös suomalainen muotoilu. Sen maine pohjautuu 1950-luvun muotoilijoiden, kuten Kaj Franckin, Saara Hopean, Timo Sarpanevan, Nanny Stillin tai Tapio Wirkkalan menestyneihin, laadukkaisiin tuotteisiin ja taide-esineisiin Milanon Triennaleissa. Suomalainen muotoilu voidaan yhdistää myös Pohjoismaiseen muotoiluun eli Scandinavian Designiin, joka on modernia, pelkistettyä tyyliä.
1970-luvun matalasuhdanteiden ja öljykriisin aikana suomalaisen muotoilun imago oli melko matalalla, niin sanotun sosiaalisen muotoilun myötä. 1980-luvulla Suomen Taideteollisuusyhdistys, nykyinen Design Forum Finland, järjesti Suomi muotoilee -näyttelyitä, joiden tavoitteena oli uudelleen nostaa suomalaisen muotoilun profiilia.
Helsinki oli vuonna 2012 maailman muotoilupääkaupunki.
Yrjö Kukkapuro (s. 1933), on suomalaisen funktionalismin edelläkävijöitä ja edustaa suomalaisten muotoilijoiden vanhempaa sukupolvea. Hänen ehkä tunnetuin työnsä on Karuselli-tuoli. Kukkapuro on saanut useita kansainvälisiä palkintoja, ja hänen Ateljee-nojatuolinsa on valittu New Yorkin Modernin taiteen museon kokoelmaan.
Pro Finlandia -palkittu Hannu Kähönen (s. 1948) on ollut pitkään merkittävä taustahahmo suomalaisen muotoilun kentällä ja kansainvälisesti tunnetuimpia suomalaisia nykymuotoilijoita. Vuosiksi 2006–2011 taiteilijaprofessoriksi nimetyn Kähösen muotoilusta tunnetuinta - tai ainakin käytetyintä puolta edustaa HKL-Raitioliikenteen matalalattiaraitiovaunu.
Tunnettuja suomalaisia muotoilijoita ovat myös Stefan Lindfors (s. 1962) ja Harri Koskinen (s. 1970). Lindfors tuli tunnetuksi 1980-luvulla, jolloin hän löi itsensä läpi esiintymällä runsaasti julkisuudessa. Stefan Lindfors on tuottelias ja laaja-alaisesti toimiva suunnittelija, ja hänestä tulikin julkisuutensa myötä hetkeksi aikaa teollisen muotoilijan ihannekuva. Lindforsin tuotanto on usein leikkisää, osin rajojakin rikkovaa.
Harri Koskisen materiaaleina on ollut pitkälti lasi ja kovat materiaalit. Koskisen tuotanto on viileän eleetöntä ja minimalistista, Koskinen on tuonut kokonaan uuden tulkinnan skandinaviseen muotoiluperinteeseen. Hänet on palkittu muun muassa Italiassa vuonna 2004 Compasso d'Oro -palkinnolla,  vuonna 2009  maailman suurimmalla design-palkinnolla Torsten ja Wanja Söderberg –palkinnon, ja vuonna 2010 Wallpaper-lehden designpalkinnonlla Sofabed-vuodesohvastaan.
Valokuvaus
pienoiskuva|I. K. Inha: Päijänne,1913–1914. Suomen valokuvataiteen museo. Kuva jäi pitkäksi aikaa suomalaisen maisemavalokuvauksen peruskaavaksi.
Valokuvaus sai Suomessa yleisempää merkitystä 1860-luvulta alkaen. Maailmansotien välisen ajan kuvaajia olivat muun muassa Vilho Setälä, Eino Mäkinen, Heikki Aho ja Björn Soldan. 1950-luvulla valokuvataide miellettiin omaksi, usein kameraseuroissa vaalituksi alueekseen. Johtavia valokuvaajia olivat Matti A. Pitkänen, Pauli Huovila, Matti Poutvaara, Salme Simanainen sekä Otso ja Matti Pietinen. Valokuvataiteesta tuli aktiivinen osa kuvataiteita 1980-luvulta lähtien. Nykytaiteessa valokuvaa käyttävien tekijöiden lukumäärä on moninkertaistunut ja kenttä kansainvälistynyt. Tunnetuimpia uudemmista valokuvaa ilmaisukeinonaan käyttävistä nykytaiteilijoista ovat esimerkiksi Elina Brotherus, Jari Silomäki, Saara Ekström, Stefan Bremer ja Ismo Hölttö.
Taidemuseoita
Kansallisgalleria, entinen Valtion taidemuseo, on kolmen Helsingissä toimivan taidemuseon kokonaisuus, johon kuuluvat Ateneumin taidemuseo, Nykytaiteen museo Kiasma ja Sinebrychoffin taidemuseo.
Suomessa on yhteensä 16 aluetaidemuseota ja niiden verkosto kattaa koko maan lukuun ottamatta Ahvenanmaata.
Niiden lisäksi Suomessa on säätiöiden ja kaupunkien ylläpitämiä taidemuseoita kuten Serlachius-museo Gösta Mäntässä ja Sara Hildénin taidemuseo Tampereella.
Taidekoulutus
Taideyliopiston Kuvataideakatemia on alallaan Suomen ainoa yliopistotasoinen oppilaitos. Vuonna 2012 opiskelijoita oli noin 300, joista jatko-opiskelijoita 32 ja ulkomaisia tutkinto-opiskelijoita 13. Oppilaitoksen perusti vuonna 1848 Suomen Taideyhdistys.
Lasten ja nuorten kuvataidekouluja alettiin perustaa 1970- ja 1980-luvun taitteessa. Nykyisin ne ovat osa taiteen perusopetusta. Lain (1998) mukaan taiteen perusopetus on tavoitteellista, tasolta toiselle etenevää, ensisijaisesti lapsille ja nuorille järjestettävää eri taiteenalojen opetusta, joka antaa oppilaalle valmiuksia ilmaista itseään ja hakeutua myöhemmin ammatilliseen koulutukseen.
Monet kansalais- ja työväenopistot antavat laajaa kuvataiteen opetusta, joka ei tähtää ammattiin.
Ruokit
Ruokit (Alcidae), puhekielessä myös ruokkilinnut, on rantalintujen lahkoon kuuluva lintuheimo, jonka edustajat muistuttavat ulkomuodoltaan hieman pingviinejä.
Paschenin sarja
Paschen sarja on yksi vetyatomin spektriviivojen muodostamista sarjoista. Siihen kuuluvien spektriviivojen aallonpituudet ovat
Ruokit
Pingviineistä poiketen kaikki nykyisin elävät ruokkilajit osaavat lentää. Lentokyvytön siivetönruokki tapettiin sukupuuttoon 1800-luvun puolivälissä. Ruokkien siivet ovat lyhyet, minkä vuoksi niiden siivenlyöntinopeus on korkea. Pingviinien tapaan myös ruokit uivat erinomaisesti käyttäen siipiä apunaan. Ruokkien koko vaihtelee 85 g painavasta ja 15 cm:n pituisesta pikkukiislasesta yhden kilon painoiseen ja 45 cm pitkään pohjankiislaan. Ruokit syövät pääasiassa kaloja ja pienemmät lajit myös krillejä.
Paschenin sarja
missä on vedyn Rydbergin vakio ja n kokonaisluku, vähintään 4. Nämä spektriviivat ovat kaikki infrapunasäteilyn aallonpituusalueella.
Sarja on saanut nimensä keksijänsä fyysikko Friedrich Paschen mukaan.
Ruokit
Ruokkeja esiintyy kaikilla pohjoisen pallonpuoliskon merialueilla aina arktisen alueen pohjoisimmilta saarilta itäisen Tyynenmeren subtrooppisen alueen rannikoille saakka. Ne elävät enimmäkseen meren saarilla ja ovat yhdyskuntalintuja, jotka voivat muodostaa valtavia, jopa miljoonan yksilön pesimäyhteisöjä. Pohjoisilla alueilla ne ovat selväpiirteisiä muuttolintuja, etelämpänä myös paikkalintuja.
vasen|pienoiskuva|250px|[[Töyhtökiislanen.]]
The Sino-Finnish Environmental Research Centre
right The Sino-Finnish Environmental Research Centre (SFERC) on Itä-Suomen ja Nanjingin yliopistojen yhteinen, viimeksi mainitun kampuksella, Nanjingissä, Kiinassa sijaitseva ympäristöntutkimuskeskus. 18. toukokuuta 2009 avattu keskus on ensimmäinen suomalaisten yliopistojen perustama etäkampus ulkomailla. SFERC tulee olemaan Itä-Suomen yliopiston pysyvä etäkampus.
The Sino-Finnish Environmental Centre -tutkimuskeskus yhdistää metsä-, energia- ja ympäristöalan tutkimuksen, koulutuksen ja ympäristöasioihin keskittyvän yritysyhteistyön. Sen on tarkoitus tarjota kaupallisia mahdollisuuksia Kiinassa toimiville suomalaisille ja muille eurooppalaisille yrityksille. Muun muassa UPM:n Changshun tehdasalue sijaitsee lähistöllä.
Keskuksen myötä Nanjingin yliopistosta tulee Itä-Suomen yliopiston merkittävä yhteistyökumppani Kiinassa. Nanjingin yliopistolla on jo aikaisempia tutkimuskeskuksia muun muassa Johns Hopkinsin yliopiston ja Göttingenin yliopiston kanssa.
Tewfik pašša
thumb|Tewfik pašša Muhammad Tewfik pašša (myös muodossa Tawfiq; 30. huhtikuuta tai 15. marraskuuta 1852 Kairo – 7. tammikuuta 1892 Hulwan) oli Egyptiä vuosina 1879–1892 hallinnut kediivi. Hänen valtakautenaan Egypti päätyi vuonna 1882 Britannian miehitysvallan alle.
Tewfik oli kediivi Ismail paššan vanhin poika. Suvun muista jäsenistä poiketen hän kävi koulunsa Egyptissä eikä Euroopassa. Tewfikistä tuli kruununperijä vuonna 1866, kun Turkin sulttaani antoi Egyptille uuden kruununperimysperimysjärjestyksen, jonka mukaan kediivin asema periytyisi tämän vanhimmalle pojalle eikä aiempaan tapaan suvun vanhimmalle miehelle. Isänsä valtakaudella Tewfik toimi muun muassa valtakunnanneuvoston ja ministerineuvoston johtajana.
Tewfik tuli Egyptin pääministeriksi Ismailin erotettua Nubar paššan vuonna 1879. Muutamaa kuukautta myöhemmin, 26. kesäkuuta, Turkin sulttaani Abdul Hamid II erotti vuorostaan Ismailin, ja Tewfik kohosi kediiviksi. Sulttaani vahvisti hänen asemansa 8. elokuuta. Tewfikillä oli vain vähän kannatusta Egyptissä, joten hän joutui myötäilemään poliittisia vastustajiaan. Ismailin kauden perintönä Egypti oli ajautunut velkojen vuoksi Britannian ja Ranskan holhoukseen, ja Tewfikin valtakauden alussa brittiläinen Sir Evelyn Baring ryhtyi valvomaan maan asioita. Egyptissä nousi eurooppalaisten vaikutusvaltaa vastustanut kansallismielinen kapinaliike. Sen johtoon asettui upseeri Ahmed Urabi, joka liittoutui Muhammad Sharif paššan johtaman aiemman opposition kanssa. Liike sai niin suuren vallan, että 1882 Tewfik joutui nimittämään Urabin sotaministeriksi. Britit pelkäsivät Egyptin liukuvan pois otteestaan, ja lähettivät laivastonsa Aleksandrian edustalle. Laivojen tulitettua kaupunkia Urabin suosio kasvoi entuudestaan, jolloin Tewfik pyysi brittien apua. Garnet Wolseleyn johtama brittiarmeija nousi maihin, kukisti Urabin joukot ja miehitti maan syyskuussa 1882. Tewfik sai valtansa takaisin, mutta Britannian miehitys Egyptissä jäi pysyväksi. Maa oli näin käytännössä tullut irrotetuksi Ottomaanien valtapiiristä, joskaan ei muodollisesti. Egyptin tosiasiallisena hallitsijana oli tämän jälkeen Kairossa toiminut Britannian pääkonsuli, tammikuusta 1884 alkaen Evelyn Baring, jonka vaikutusvallan alaisena myös kediivi joutui toimimaan.
Vuonna 1888 Tewfik erotti pääministeri Nubar paššan ja nimitti hänen tilalleen Riaz paššan. Hallitsijakautensa myöhempinä vuosina Tewfik onnistui toteuttamaan Egyptissä muun muassa oikeusjärjestelmän uudistuksen, ja perusti lainsäädäntöneuvoston sekä yleiskokouksen. Hän kuoli yllättäen sairauteen 1892. Tewfikin seuraajaksi tuli hänen poikansa Abbas II. Myöhemmin myös Tewfikin nuoremmat veljet Hussein Kamel ja Fuad toimivat vuorollaan Egyptin hallitsijoina.
Juhani Pietarinen
Juhani Pietarinen (16. joulukuuta 1938 Iisalmi – 7. elokuuta 2018 Helsinki) oli Turun yliopiston käytännöllisen filosofian professori. Kirjoituksissaan hän käsitteli muun muassa filosofian klassikoita, lääkintäetiikkaa ja ympäristöfilosofiaa.
23. helmikuuta
23. helmikuuta on gregoriaanisen kalenterin mukaan vuoden 54. päivä. Vuodesta on jäljellä 311 päivää (karkausvuonna 312).
Juhlapäiviä
Katso myös: kalenteri ~ 22. helmikuuta, 24. helmikuuta
Jalkapallon II divisioonan kausi 1989
Jalkapallon II divisioonan kausi 1989 oli Suomen jalkapallon kolmanneksi korkeimman sarjatason kausi. Kausi pelattiin kolmessa 12 joukkueen lohkossa kaksinkertaisena sarjana. Lohkovoittajat nousivat suoraan I divisioonaan. Kolme viimeistä joukkuetta putosivat suoraan III divisioonaan.
Itälohko
22 maalia 13 maalia 12 maalia 11 maalia 9 maalia
Länsilohko
21 maalia 17 maalia 16 maalia 14 maalia 13 maalia
Pohjoislohko
20 maalia 16 maalia 12 maalia 11 maalia 10 maalia
Star Wars Jedi Knight: Dark Forces II
Star Wars Jedi Knight: Dark Forces II on Jedi Knight -sarjan ensimmäinen peli ja Star Wars: Dark Forces -pelin jatko-osa. Muita sarjan pelejä ovat Jedi Knight II: Jedi Outcast ja Jedi Academy. Pelin päähenkilö on jälleen Kyle Katarn joka tällä kertaa yrittää jäljittää isänsä murhaajan. Jäljet johtavat pahaan jediin Jerec'iin joka etsii Jedien Laakson sijaintia joka on voiman keskittymä. Kotiplaneetaltaan Kyle löytää isänsä valomiekan ja alkaa harjoittaa jedi-kykyjään.
Peli pohjautuu LucasArtsin kehittämään Sith-pelimoottoriin ja siihen on julkaistu lisäpaketti Star Wars Jedi Knight: Mysteries of the Sith. Peli hyödynsi näyteltyjä ja huomattavan paljon CGI:tä sisältäviä välivideoita. Kyseessä on myös ensimmäinen Star Wars peli jossa pelaaja valitsee voiman pimeän ja valoisan puolen väliltä. Kyle oli myös pääosassa pelin jatko-osassa Star Wars Jedi Knight II: Jedi Outcast ja hänet nähtiin myös pelissä Star Wars Jedi Knight: Jedi Academy.
Kazanin lentoasema
Kazanin lentoasema eli Kazanin kansainvälinen lentoasema on eurooppalaisen miljoonakaupunki Kazanin kansainvälinen lentoasema Tatarstanissa, Venäjällä. Se sijaitsee noin 30 kilometriä Kazanin keskustasta eteläkaakkoon.
Lentokenttä on Venäjän Tatarstanin tasavallan paikallisen lentoyhtiön, lentoyhtiö Tatarstanin kotikenttä.
Modernisointihanke
thumb|left|250px|Terminaali 1A thumb|250px|Kazanin lentoasema on Tatarstanin kansallisen lentoyhtiön kotikenttä. Lentokentällä on meneillään laaja, monivuotinen modernisointi- ja rakennushanke. Lentoaseman uusi terminaali 1A otettiin käyttöön ja lentokentän kaikki kansainvälinen liikenne siirrettiin sinne joulukuussa 2012. Venäjän rautatiet on rakentanut kentälle ratayhteyden, jota ollaan nopeuttamassa. Tähtäimenä on, että lentomatkustajat pääsisivät Kazanin kantakaupungista kentälle 25 minuutissa 140 kilometriä tunnissa kulkevan junan avulla.
Kazan oli kesällä 2013 maailmanlaajuisen opiskelijaurheilukilpailun, Universiadien tapahtumakaupunki. Myös vuonna 2018 odotetaan lyhytkestoisia matkustajahuippuja kaupunkiin, koska kaupunki on eräs Jalkapallon maailmanmestaruuskilpailujen pelipaikkakunnista.
Petos lautasella
Petos lautasella (Den hemlige kocken) on Mats-Eric Nilssonin tietoteos. Kirjassa Nilson arvostelee elintarviketeollisuutta muun muassa runsaasta lisäaineiden ja aromien käytöstä sekä kuluttajien johtamisesta harhaan.
Alkuteos ilmestyi 2007 ja suomennos 2008. Teoksen on suomentanut ja Suomen oloihin toimittanut Tuulikki Valta. Esipuheen teokseen on laatinut keittiömestari Jaakko Nuutila.
Lisäaineet ja elintarvikkeiden tuoreus
Nilssonin teesinä on, että teollisilla elintarvikkeilla huijataan kuluttajaa. Kovassa tuotantoprosessissa elintarvikkeisiin esimerkiksi lisätään runsaasti vettä, sokeria, suolaa ja erilaisia sakeuttamisaineita, jolloin varsinaisia raaka-aineita, kuten hedelmiä, marjoja tai lihaa voi tuotteeseen laittaa vähemmän. Samalla näin tuotetut elintarvikkeet menettävät makuaan, jonka vuoksi valmisteeseen lisätään erilaisia – yleensä keinotekoisia – aromeja sekä aromivahventeita, jotta ruoka ylipäänsä maistuisi miltään. Nilsson pahoittelee, etteivät kaikki ihmiset enää välttämättä tunnista aitoja makuja.
Kirjassa kritisoidaan myös elintarviketeollisuuden väitteitä tuoreudesta. Esimerkiksi kaupassa paistetun leivän taikina tai tuorepuristettu mehu voi olla viikkoja tai jopa kuukausia vanhaa.
Kevytvalmisteet
Kevytvalmisteet otetaan myös suurennuslasin alle. Nilsson viittaa oikeudenkäyntiin, jossa tutkimusyhtiö Fermigel syytti meijeriyhtiö Arlaa liikesalaisuuden varastamisesta. Riita koski menetelmää, jolla ranskankermasta (joka alun perin sisältää vain kermaa ja hapatetta) saatiin erittäin vähärasvaista, mutta silti kuumennusta kestävää. Fermigelin asianajaja toteaa jo oikeudenkäynnin alussa, että "Nykykuluttajat vaativat tuotteita, joiden rasvapitoisuus on alhainen. Valmistajat puolestaan haluavat aineita, jotka ovat rasvaa halvempia." Nilsson painottaa sitä, ettei näitä kevyttuotteita voida valmistaa ilman huomattavaa määrää lisäaineita verrattuna alkuperäiseen tuotteeseen. Se, että valmistaja käyttää halvempia raaka-aineita, ei kuitenkaan tee tuotteista halvempia, vaan yleensä päinvastoin hinnakkaampia.
Ruokahuijausten historia
Nilsson tuo esiin, että ruokahuijauksilla on jo pitkä historia ja väärennyksen kohteina ovat olleet muun muassa tee, kahvi, leipä tai olut. Kahviin on voitu sekoittaa lisäksi herneitä ja erilaisia papuja tai sahramiin kehäkukkaa tai ohdaketta.
Jo 1900-luvun alussa elintarvikelisäaineiden käyttö huolestutti. Tohtori Harvey W. Wiley suoritti kokeita lisäaineiden vaikutuksesta ihmiseen. Tämä johti Yhdysvalloissa ensimmäisen elintarvikelain säätämiseen vuonna 1906 (Pure Food and Drug Act, tunnetaan myös nimellä Wiley Act). Suomeen ensimmäinen elintarvikelaki saatiin vuonna 1941 ja Ruotsiin 1952.
Lainsäädäntö ja mahdolliset terveysongelmat
Lainsäädäntö on lisäaineiden suhteen kuitenkin vaikean paikan edessä, sillä elintarviketeollisuudessa liikkuu suuret rahat. Lisäaineiden yhteisvaikutuksesta (ns. cocktailvaikutus) on lisäksi erittäin hankala saada tietoja. Myös salailua esiintyy. Cadbury-Schweppes-virvoitusjuomayhtiössä oli huomattu, että appelsiinilimonadin sisältämä natriumbentsoaatti ja askorbiinihappo saattoivat reagoida keskenään ja muodostaa syöpää aiheuttavaa bentseeniä. Yhtiö ilmoitti ongelmasta Yhdysvaltain elintarvike- ja lääkintävirasto FDA:lle jo vuonna 1990. Kuluttajille asiasta ei kerrottu, vaan FDA sopi muutaman virvoitusjuomayhtiön kanssa, että kielteisen julkisuuden välttämiseksi alan toimijoita varoitetaan asiasta. Silti helmikuussa vuonna 2006, kun asia paljastui myös kuluttajille ja tiedotusvälineille, bentseeniä muodostavia aineosia edelleen käytettiin joissakin juomissa.
Terveellisempää ruokaa
Nilsson koettaa saada ihmiset kiinnittämään huomiota siihen, mitä heidän syömänsä ruoka sisältää. Kirjan loppuun on lisätty ruoka-aineopas (67 elintarviketta), kauden kasvikset -taulukko sekä lisäaineopas, joka sisältää sallittujen yli 350 lisäaineen E-koodit, alkuperän ja käyttötarkoituksen. Suomennoksessa on esitelty myös 100 tuottajaa, kauppaa tai toria, jotka tarjoavat vähemmän käsiteltyä ruokaa.
Vuonna 2009 Nilsson julkaisi teokselle jatkon, Äkta vara, joka ilmestyi suomeksi ja Suomen oloihin mukautettuna syksyllä 2010 nimellä Aitoa ruokaa.
Tasavallan Presidentti (yhtye)
Tasavallan Presidentti oli suomalainen rockyhtye, jonka perustivat vuonna 1969 Help-yhtyeen entiset jäsenet, kitaristi Jukka Tolonen ja rumpali Vesa Aaltonen. Muut alkuperäisjäsenet olivat laulaja Frank Robson, basisti Måns Groundstroem ja saksofonisti-huilisti Juhani Aaltonen. Uudeksi laulusolistiksi tuli vuonna 1972 Eero Raittinen, jonka kanssa Tasavallan Presidentti levytti läpimurtoalbuminsa Lambertland.
Tasavallan Presidentti julkaisi neljä omaa albumia kunnes hajosi vuonna 1974. Vuonna 1983 yhtye teki lyhyen comeback-kiertueen alkuperäisessä kokoonpanossaan. Comeback-konsertit jatkuivat 1990-luvulla, ja vuoden 2006 marraskuussa se julkaisi uuden albumin. Viimeisen kiertueensa yhtye teki samana vuonna.
Tasavallan Presidenttiä on kutsuttu suomalaisen jazz-rockin tärkeimmäksi yhtyeeksi, ja sen varhaiset albumit olivat Suomessa progressiiviselle rockille suuntaa antaneita merkkiteoksia. Yhdessä Wigwam-yhtyeen kanssa se kilpaili 1970-luvun alussa Suomen merkittävimmän yhtyeen asemasta. Tasavallan Presidentti teki 1970-luvulla kiertueita myös muualla Euroopassa, ja esimerkiksi Britanniassa yhtye oli etenkin muusikoiden suosiossa. Yhtyeen albumeja julkaistiin ulkomailla, mutta kaupallinen läpimurto Suomen ulkopuolella ei kuitenkaan onnistunut.
Yhtyeen alun perin esittämä musiikki oli rhythm and blues -vaikutteista ja se yhdisteli esimerkiksi poppia, bluesia ja jazzia. Myöhemmin Eero Raittisen ollessa laulajana musiikki muuttui alkuperäisestä jazz-rockista kohti monimutkaisempaa progressiivista rockia.
Perustaminen
Kitaristi Jukka Tolonen ja rumpali Vesa Aaltonen soittivat noin puolen vuoden ajan Eero Raittista säestävässä Help-yhtyeessä, joka hajosi toukokuussa 1969. Koska Help kuului D-tuotantoon, Tolonen ja Aaltonen kysyivät sieltä uusia töitä. Kun niitä ei ollut tarjolla, ryhtyivät he kesäkuussa keskenään soittamaan Helsingin Helsinginkadulla sijaitsevassa harjoitustilassa. Basistiksi he pyysivät Blues Sectionissa soittaneen Måns Groundstroemin. Samoihin aikoihin laulaja Arto Vilkko etsi itselleen taustayhtyettä ja vieraili Helsinginkadulla, mutta ei pitänyt heitä musiikillisesti sopivana tyyliinsä. Groundstroemin ehdotuksesta yhtyeeseen otettiin saksofonistiksi ja huilistiksi Juhani Aaltonen, joka oli soittanut muun muassa Soulsetissa. Laulusolistiksi pyydettiin englantilainen Frank Robson. Hän oli muuttanut Suomeen vuonna 1967 ja ollut laulajana Mosaicissa ja Blues Sectionissa. Blues Sectionin hajottua hän oli muuttanut takaisin Englantiin, mutta palasi nyt Suomeen Groundstroemin lähetettyä hänelle kirjeen, jossa uusi yhtye etsi laulusolistia.
Aleksandra Pahmutova
Aleksandra Nikolajevna Pahmutova (s. 9. marraskuuta 1929 Stalingrad, Neuvostoliitto) on venäläinen säveltäjä, joka on säveltänyt pitkän uransa aikana noin 400 kappaletta.
Tasavallan Presidentti (yhtye)
Perustaminen
Robsonin liityttyä yhtyeeseen soitti se pääasiassa keskenään Helsinginkadun harjoitustilassaan, koska julkisia esiintymisiä ei vielä juurikaan ollut. Ohjelmatoimisto New Joys ryhtyi manageroimaan yhtyettä. Ensimmäisen sen kanssa järjestetyn palaverin yhteydessä alettiin myös pohtia yhtyeen nimeä. Jäsenet itse eivät keksineet parempaa kuin Balloon. Vesa Aaltosen mukaan ohjelmatoimistosta soitettiin anonyymille ”Aivo”-nimiselle henkilölle, joka ehdotti nimeksi Uutiset ja sää, joka kuitenkin torjuttiin. Aivon seuraava ehdotus oli Tasavallan Presidentti. Se lopulta hyväksyttiin, vaikka ensin olikin pohdittu, kuinka nimeen suhtauduttaisiin. Britannialaisen Melody Maker -lehden numeron 27.4.1974 mukaan nimi keksittiin spontaanisti sanomalehdestä.
Aleksandra Pahmutova
Pahmutova opiskeli 1950-luvulla Moskovan konservatoriossa Vissarion Šebalinin alaisuudessa. Pahmutova sai nopeasti mainetta, sillä hänen sävellyksensä kohosivat suosituiksi. Hänen kappaleensa liittyivät 1960-luvulla Komsomol-liikkeeseen, mutta hänen huippukautensa osui Leonid Brežnevin hallintokauden ”pysähtyneisyyden aikaan”.
Tasavallan Presidentti (yhtye)
Perustaminen
Suomen tasavallan presidentti Urho Kekkosen aikakaudella yhtye ajoittain pelkäsi nimen aiheuttavan reaktioita, ja myös lehdistössä ihmeteltiin uskaliaan nimen käyttöä. Alkuvuosien tanssilavakeikoilla nimi aiheutti myös väärinkäsityksiä. Vesa Aaltonen on kertonut, että usein yhtyeen jäsenten luokse tuli parhaimpiinsa pukeutuneita iäkkäämpiä pariskuntia kyselemään, että ”missä vaiheessa se Kekkonen puhuu?”.
Helsinki-kirjat
Helsinki-kirjat Oy oli elokuva- ja televisiotuotantokonserni Yellow Film & TV:n vuonna 2009 perustama suomalainen kirjankustantamo, joka kustansi julkaisi kauno- ja tietokirjallisuutta. Kustantamo oli Jan Erolan, Jyri Hännisen (vuoden 2011 alusta) ja Eija "Eetu" Alvikin vetämä ja julkaisi noin 30–45 kirjaa vuodessa. Helsinki-kirjojen kustantama Antti Tuomaisen rikosromaani 'Parantaja' voitti Suomen dekkariseuran myöntämän Vuoden johtolanka -palkinnon vuoden 2010 parhaasta dekkariteosta. Yritys fuusioitiin Yellow Film & TV:hen eli käytännössä lopetettiin vuonna 2014.
Tasavallan Presidentti (yhtye)
Perustaminen
Yhtyeen ohjelmatoimistoksi vaihtui pian Erkki Ertaman vaimon johtama ER Sound. Sen myötä Tasavallan Presidentti pääsi esiintymään kouluille ja tanssilavoille. Yhtyeestä myös kirjoitettiin laajasti lehdissä ja sille järjestyi uusi harjoitustila Meilahdesta. Alkuaikoinaan Tasavallan Presidentti esitti keikoillaan paljon lainakappaleita britannialaisilta yhtyeiltä kuten Blind Faith ja Blodwyn Pig. Tasavallan Presidenttiä mainostettiin ”superyhtyeenä”. Käsite oli vakiintunut Creamin ja Blind Faithin myötä, ja sillä tarkoitettiin kokoonpanoa, jonka olivat perustaneet jo ennestään mainetta saavuttaneet muusikot.
Levytyssopimus ja esikoisalbumi
Tasavallan Presidentti sai levytyssopimuksen Love Recordsilta. Levy-yhtiön valintaan vaikuttivat muun muassa Måns Groundstroemin suhteet yhtiön henkilökuntaan. Otto Donnerin tuottama esikoisalbumi Tasavallan Presidentti äänitettiin lokakuussa 1969 ja julkaistiin vuoden lopulla. Albumilla on pääasiassa Robsonin ja Groundstroemin sävellyksiä, joihin Robson kirjoitti sanat. Love Recordsin konseptiajattelun mukaisesti esikoisalbumi oli suunniteltu kokonaisuudeksi. Tämä poikkesi silloisesta valtakäytännöstä, jossa albumien materiaali koottiin aiemmin ilmestyneistä singleistä. Aktiivisen keikkailun avulla albumi myi tasaisesti pitkin kevättä 1970, ja melodinen balladi ”I Love You Teddy Bear” muodostui radiohitiksi. Samoihin aikoihin albumin kanssa ilmestyi myös single Time Alone with You / Obsolete Machine.
Puhaltaja Juhani Aaltonen erosi pian yhtyeestä vedoten kiireisiin studiotöihinsä. Vesa Aaltosen mukaan hän ei jaksanut keikkailla ympäri Suomea ja tulla sitten aamulla väsyneenä takaisin Helsinkiin, jossa studiomuusikon työt saman tien odottivat. Juhani Aaltosen korvasi Pekka Pöyry, joka oli tullut tunnetuksi eräänä Suomen huomattavammista altto- ja sopraanosaksofonisteista ja huilisteista. Toisen singlensä, Solitary / Deep Thinker, Tasavallan Presidentti levytti keväällä 1970. ”Deep Thinker” on yhtyeen tunnetuimpia kappaleita. Elokuussa 1970 Tasavallan Presidentti esiintyi ensimmäisessä Ruisrockissa Turussa. Samana vuonna yhtye myös säesti Pekka Strengiä tämän albumilla Magneettimiehen kuolema, jonka myös tuotti basisti Groundstroem.
Tasavallan Presidentti vakiinnutti vuonna 1970 asemansa maan kärkiyhtyeenä yhdessä Wigwamin kanssa. Tasavallan Presidentti voitti selvästi Suosikin vuosiäänestyksen kitarayhtyesarjan Wigwamin sijoittuessa toiseksi.
Kontakti Ruotsiin ja toinen albumi
Ranskalaisen Barclay-yhtiön edustaja Bob Azzam kiinnostui Tasavallan Presidentistä nähdessään sen soittavan Helsingin N-klubilla. Hän innostui etenkin kappaleesta ”I Love You Teddy Bear” ja halusi yhtyeen Ruotsiin tekemään levyn, jolla tuo kappale olisi. Azzamin kautta yhtye teki sopimuksen Ruotsin EMI:n kanssa, joka tosin oli kiinnostunut ensisijaisesti kitaristi Jukka Tolosesta, ja ryhtyi elokuussa 1970 äänittämään toista albumiaan Pohjoismaiden huippua edustaneessa Tukholman Metronome-studiossa. Love Recordsin Otto Donner näki tässä suuren mahdollisuuden yhtyeen menestykselle Suomen ulkopuolella. Uusi albumi kuitenkin viivästyi kuukausia. Tasavallan Presidentti (tunnetaan myös nimellä Tasavallan Presidentti II) julkaistiin vasta vuoden 1971 puolella ilman minkäänlaista promootiota. Levy myikin melko vähän, ja Suomessa albumi jäi vähälle huomiolle, koska se oli alun perin suunnattu ulkomaille. Albumin kappaleisiin lukeutuu sen pisin raita, yhtyeen yhdessä kirjoittama itämaisvaikutteinen ”Sinking”.
thumb|right|Tasavallan Presidentti Ruisrockissa 1971. Bob Azzam menetti kiinnostuksensa Tasavallan Presidenttiin eikä enää ollut sen kanssa tekemisissä. Azzamin kautta yhtye oli kuitenkin päässyt EMA Telstar -ohjelmatoimistoon ja sitä kautta Ruotsin ja Skandinavian markkinoille. EMA Telstar myi yhtyeen myös vuoden 1971 Ruisrockiin. Ruisrockin jälkeen Tasavallan Presidentti teki muutaman viikon mittaisen, onnistuneena pidetyn Ruotsin-kiertueen. Ruotsissa yhtye esiintyi Tukholman klubeilla ja yökerhoissa sekä Göteborgissa, Malmössä ja muualla Etelä-Ruotsissa. Kiertueen järjesti EMA Telstarin promoottori Thomas Johansson, josta tuli yhtyeen manageri sen hajoamiseen asti.
EMA Telstar järjesti yhtyeelle vuonna 1972 levytyssopimuksen Sonet-yhtiöltä sekä Englannin-kiertueen. Niiden julkistamisen jälkeen Frank Robson erotettiin yhtyeestä. Vesa Aaltosen mukaan Jukka Tolonen oli vuonna 1972 ryhtynyt säveltämään niin vaikeita kappaleita, että Robson alkoi turhautua eikä enää tuntenut Tasavallan Presidentin musiikkia omakseen. Aaltonen ja Tolonen alkoivat närkästyä, kun Robson ei enää opetellut kappaleita kunnolla. Hän oli kiinnostuneempi esittämään covereita Blind Faithin ja John Mayall & the Bluesbreakersin kaltaisilta suoraviivaisemmilta yhtyeiltä.
Ensimmäinen Britannian-kiertue ja kolmas albumi Lambertland
pienoiskuva|Englannin Readingissa järjestetyn National Jazz, Blues and Rock Festivalin vuoden 1973 esiintyjälista. Yhtyeen uudeksi solistiksi pyydettiin Eero Raittinen, jonka Tolonen ja Aaltonen tunsivat aiemmasta Help-yhtyeestään. Raittinen liittyi yhtyeeseen maaliskuussa 1972, ja hänellä oli vain muutama viikko aikaa opetella yhtyeen ohjelmisto ennen toukokuussa alkanutta Britannian-kiertuetta. Yhtye joutui rahoittamaan matkat itse, ja erityisen kalliita olivat lauttaylitykset ensin Suomesta Ruotsiin ja sitten Ruotsista Englantiin. Englannissa Tasavallan Presidentti esiintyi muun muassa Lontoon kuuluisimmassa jazzkerhossa, Ronnie Scott's Jazz Clubilla sekä The Marquee Clubilla. Ronnie Scott’s Jazz Clubilla Tasavallan Presidentti esiintyi kahden viikon ajan vuoron perään rumpali Elvin Jonesin kanssa. Kaksisuuntaista mielialahäiriötä sairastaneelle puhaltaja Pekka Pöyrylle osui Vesa Aaltosen mukaan esiintymisten aikaan depressiivinen vaihe. Nämä Pöyryn vaikeat hetket olivat koko yhtyeelle raskaita aikoja. Englannissa yleisö kerääntyi katsomaan Jukka Tolosta, jonka maine kitaristina oli kiirinyt sinne asti ja josta oli yhä enemmän tulossa yhtyeen keulakuva. Vesa Aaltosen mukaan Cat Stevens yritti houkutella Tolosta yhtyeeseensä. Tasavallan Presidentille maksetut esiintymiskorvaukset olivat pieniä, The Marquee Clubilla vain yksi punta jokaista jäsentä kohti, ja yhtye elätti itsensä levy-yhtiö Sonetilta ennakkoon saaduilla rojalteilla.
Lontoosta Tasavallan Presidentti matkasi Amsterdamiin ja sieltä Kööpenhaminaan ja muualle Tanskaan. Tanskassa lämmittely-yhtyeenä toimi lähivuosina maan suosituimmaksi yhtyeeksi nouseva Gasolin’. Myöhemmin, vuonna 1973, Tasavallan Presidentti ja Gasolin’ tekivät yhteisen Ruotsin-kiertueen. Kesällä 1972 EMA Telstar järjesti yhtyeelle Pohjoismaiden-kiertueen, joka oli Pressa-Lysholm-niminen yhteispohjoismainen kulttuuriprojekti. Yhtye esiintyi myös kolmantena vuonna peräkkäin Turun Ruisrockissa. Se oli yksipäiväseksi typistyneen festivaalin ainoa suomalaisyhtye. Tasavallan Presidentti oli mukana myös elokuussa Keimolan kolmipäivisillä rock-juhlilla, jotka kuitenkin epäonnistuivat kaatosateen ja heikoiksi kritisoitujen järjestelyjen vuoksi.
Yhtyeen kolmas studioalbumi Lambertland oli Love Recordsin ja ruotsalaisen Sonetin yhteistuotanto. Levyn taustojen äänitykset olivat alkaneet huhtikuussa 1972 Helsingin Finnvox-studiossa. Lauluosuudet nauhoitettiin myöhemmin Europafilm-studiossa Tukholmassa. Jukka Tolonen sävelsi kaikki albumin kappaleet yhtä Pekka Pöyryn sävellystä lukuun ottamatta, ja sanoitukset teki yhtyeen ulkopuolinen Mats Huldén. Tuottajana työskenteli Sonetin Sam Charters, joka aiemmin oli tuottanut muun muassa Country Joe and the Fishin ensimmäiset levyt. Syksyllä ilmestyneestä Lambertlandista tuli yhtyeen läpimurto. Se menestyi Suomessa kaupallisesti nousten listan seitsemänneksi. Britanniassa Lambertland ilmestyi vuoden lopulla ja sai kriitikoilta ylistävää palautetta.
Lokakuussa 1972 Tasavallan Presidentti levytti uransa ainoan suomenkielisen julkaisunsa, singlen Sisältäni portin löysin / Selvä näkijä. Kappaleista ”Sisältäni portin löysin” oli uusi versio Pekka Strengin kirjoittamasta ja yhdessä Tasavallan Presidentin kanssa levyttämästä kappaleesta albumilta Magneettimiehen kuolema. Uusi levytys muodostui hyvin suosituksi. Rumpali Vesa Aaltonen uskoo, että se on radiossa eniten soitettu Tasavallan Presidentin kappale.
Seuraavat Britannian-vierailut ja neljäs albumi Milky Way Moses
Tasavallan Presidentti aloitti marraskuussa 1972 toisen, kolmen viikon pituisen Britannian-kiertueensa, jota mainostettiin Melody Maker -musiikkilehdessä puolen sivun ilmoituksin. Matkan aikana yhtye esiintyi ensin Ruotsissa ja Tanskassa. Britanniassa ensimmäinen esiintyminen oli Swansean yliopiston naamiaisissa Spirit-yhtyeen lämmittelijänä. Tasavallan Presidentti esiintyi kerran myös The Marquee Clubilla, jolloin sen lämmittelijä oli myöhemmin suureen suosioon noussut Average White Band. Liverpoolissa yhtye esiintyi The Cavern Clubilla, joka purettiin noin puoli vuotta myöhemmin. Parissa pistoesiintymisessä Tasavallan Presidentti oli alakomaalaisen Focus-yhtyeen lämmittelijä. Kiertueeseen sisältyi myös viikon mittainen rupeama Lontoon Ronnie Scott’s Jazz Clubilla. Vesa Aaltonen on sanonut, että yhtyeelle oli ihan luxusta kun se sai esiintyä samassa paikassa viikon jokaisena iltana. Sen sijaan muissa kaupungeissa keikkailu oli ”armotonta raatamista, ajamista ja roudaamista” ja esiintymispaikkoina toimineet vanhat kiinteistöt synkkiä ja likaisia. Lisäksi yhtyeen uusimmat kappaleet alkoivat olla Eero Raittiselle monimutkaisia ja haastavia laulaa. Mats Huldénin kirjoittamat edellisalbumin kielikuvat puolestaan olivat englantilaisellekin yleisölle vaikeita ymmärtää.
Vuonna 1973 yhtye esiintyi Suomessa jälleen Ruisrockissa sekä Keimolan rock-festivaaleilla, jossa Tasavallan Presidentin tosin annettiin soittaa vain noin puoli tuntia aikataulun pettämisen vuoksi. Kesällä yhtye teki myös useita ulkomaankiertueita. EMA Telstar myi yhtyeen muun muassa Ruotsiin muutaman viikon mittaiselle Folkparken-kiertueelle, jossa yhtye esiintyi isoilla ulkoilmalavoilla. Tasavallan Presidentin oli tarkoitus esiintyä myös Tanskassa Roskilden festivaalien päälavalla, mutta tämä peruuntui Vesa Aaltosen loukattua selkänsä vesihiihtäessä. Vuoden merkittävin yksittäinen esiintyminen tapahtui elokuussa Readingin rock-festivaaleilla Englannissa. Kolmipäiväisillä, 250 000 katsojaa keränneillä festivaaleilla esiintyi 39 yhtyettä, ja Yleisradio kuvasi Tasavallan Presidentin esiintymisen. Näihin aikoihin alkoivat myös uuden albumin äänitykset Lontoossa. Vuoden lopulla suomalainen Musa-lehti valitsi Tasavallan Presidentin vuoden 1973 kotimaiseksi yhtyeeksi. Puhuttiin jopa ”maailman parhaasta bändistä”. Myös Suosikin Grand Prix -äänestyksessä Tasavallan Presidentti valittiin vuoden kotimaiseksi yhtyeeksi ja Jukka Tolonen vuoden kotimaiseksi muusikoksi.
Neljäs albumi, Peter Edenin tuottama Milky Way Moses, ilmestyi lopulta viivytysten jälkeen keväällä 1974. Toloselta ja Pöyryllä on albumilla kaksi omaa sävellystä ja yksi on koko yhtyeen yhdessä kirjoittama jammailukappale ”Jelly”. Lisäksi mukana on 11-minuuttinen, keikoilla ihastusta herättänyt ”Caught from the Air”, joka on albumin sanoitukset kirjoittaneen Wigwam-yhtyeen Jim Pembroken käännös Eero Koivistoisen kappaleesta ”Lennosta kii”. Milky Way Moses ei ollut Britanniassa samanlainen arvostelumenestys kuin Lambertland, ja myös osa yhtyeen jäsenistä oli tyytymättömiä siihen. Levy oli jouduttu tekemään kiireessä, mikä vaikutti kappalemateriaalin laatuun. Milky Way Moses kuitenkin nousi Suomessa edellislevy Lambertlandin tapaan listalle, sijalle 12. Albumi ilmestyi ainakin Suomessa, Britanniassa ja Länsi-Saksassa sekä myös Yhdysvalloissa, jossa sen julkaisi Janus Records.
Pian Milky Way Moses -albumin julkaisun jälkeen alkoi alkuperäisen Tasavallan Presidentin viimeinen Englannin-kiertue, jolla oli mukana myös Wigwam. Pekka Pöyry ei ollut enää mukana vaan hänen tilalleen oli tullut kosketinsoittaja Esa Kotilainen, joka jo aiemmin oli tuurannut Pöyryä muutamilla Suomen- ja Ruotsin-keikoilla. Yhtye esiintyi myös toistamiseen BBC:n viikoittaisessa musiikkiohjelmassa Old Grey Whistle Test. Yhtyettä hieman masensi se, ettei suosiossa tapahtunut havaittavaa edistystä. Esiintymisten yleisö oli tyytyväistä, mutta katsojia oli toisinaan hyvin vähän. Kiertueen jälkeen yhtye alkoi rakoilla ja jäsenet eivät kesän aikana juurikaan olleet toistensa kanssa tekemisissä. Uusia kappaleita yritettiin kuitenkin saada ohjelmistoon, mutta niidenkin kanssa oli erimielisyyksiä. Elokuussa 1974 alkanut Ruotsin-kiertue jäi alkuperäisen Tasavallan Presidentin viimeiseksi, minkä jälkeen sen toiminta päättyi. Manageri Thomas Johansson oli vielä aikeissa järjestää Tasavallan Presidentin kiertueelle Yhdysvaltoihin, mutta yhtye ei enää ollut kiinnostunut.
Tasavallan Presidentin hajoamisen jälkeen Jukka Tolonen ryhtyi panostamaan soolouraansa ja Pekka Pöyry, Esa Kotilainen ja Heikki Virtanen liittyivät hänen yhtyeeseensä. Tolonen teki kansainvälisen uran arvostettuna jazzrock-kitaristina. Vesa Aaltonen työskenteli vuoden ajan filmiyhtiössä, minkä jälkeen hän ryhtyi soittamaan Hectorin taustayhtyeessä. Hänen muita yhtyeitään olivat Made in Sweden ja Pekka Pohjola Group. Sen sijaan Eero Raittinen joutui elämään viisi vuotta ilman töitä ja palkkaa. Pekka Pöyry teki itsemurhan vuonna 1980.
Comeback-kiertueita: 1983–2006
thumb|left|upright|Måns Groundstroem Kaivopuiston konsertissa kesällä 1983. Tasavallan Presidentti koottiin uudelleen vuonna 1983 alkuperäiskokoonpanossaan, johon kuuluivat Jukka Tolonen, Frank Robson, Måns Groundstroem, Juhani Aaltonen ja Vesa Aaltonen. Tuolloin se esiintyi heinäkuussa ensin Tampereen ylioppilastalolla ja heti perään Helsingin Kaivopuistossa Helsinki-päivänä järjestetyssä suuressa ilmaiskonsertissa, jossa esiintyi muitakin yhtyeitä. Yhtye esiintyi kesällä 1983 myös Helsingin Tavastia-klubilla.
Seuraavan kerran Tasavallan Presidentti koottiin kesällä 1990, jolloin se jälleen alkuperäisessä kokoonpanossaan esiintyi heinäkuussa Oulun Kuusrockissa Alice Cooperin lämmittely-yhtyeenä. Saman kesän toinen esiintyminen oli niin ikään heinäkuussa Chuck Berryn lämmittelijänä Tammisaaren Stallörsparkenissa järjestetyillä festivaaleilla. Castle Communications julkaisi samana vuonna yhtyeen tuotannosta kokoelma-albumin Classics. Vuonna 1993 Tasavallan Presidentti oli mukana Tavastialla järjestetyssä MS Audiotron 20 vuotta -konsertissa.
Kesällä 1995 Tasavallan Presidentti pyydettiin Ruisrockin esiintyjäksi tapahtuman 25-vuotisjuhlavuoden kunniaksi. Tässä esiintymisessä olivat mukana kaikki yhtyeessä soittaneet yhä elossa olevat jäsenet: Juhani Aaltonen, Vesa Aaltonen, Frank Robson, Eero Raittinen, Måns Groundstroem, Heikki Virtanen ja Esa Kotilainen.
Yhtye palasi alkuperäiskokoonpanossaan vuoden 1999 Jyväskylän kesä -tapahtumassa, minkä jälkeen yhtyeen manageriksi tuli Jukka Tolosen vanha koulukaveri Deniz Bedretdin. Yhtyeen kysyntä lisääntyi ja Tolonen ryhtyi jonkin verran kirjoittamaan uusia kappaleita. Yhtye alkoi aktiivisesti harjoitella Harri Merilahden omistamassa Studio Stadissa Helsingin Herttoniemessä. Itsenäisyyspäivänä 2000 Tasavallan Presidentti esiintyi Helsingin jäähallissa järjestetyssä Popfinlandia-konsertissa. Mukana olivat molemmat laulusolistit, Frank Robson ja Eero Raittinen, ja yhtye esitti kappaleet ”Sisältäni portin löysin” ja ”Tell Me More”. Vuonna 2001 ilmestyi livealbumi Still Struggling for Freedom, joka oli äänitetty joulukuussa 2000 Kanneltalossa ja toukokuussa 2001 Savoyssa. Albumin julkaisi Akbazar-yhtiö ja tuotti manageri Deniz Bedretdin. Heikki Virtanen korvasi vuonna 2002 Måns Groundstroemin pysyvästi yhtyeen basistina tuurattuaan häntä jo sitä ennen marraskuun 2001 Tavastian-keikalla. Talvella 2003 Tasavallan Presidentti teki kaksi yhteiskeikkaa Wigwamin kanssa.
Tasavallan Presidentin viides ja viimeinen studioalbumi, Presence Recordsin julkaisema Six Complete, ilmestyi vuonna 2006. Sen kappaleet ovat Tolosen ja Frank Robsonin kirjoittamaa uutta materiaalia, ja lisäksi mukana on uusi versio Lambertland-albumilla julkaistusta kappaleesta ”Dance”. Albumin materiaalia oli julkaistu jo joulukuussa 2005 internetissä ilmestyneellä EP-levyllä Six. Tasavallan Presidentti teki levyn myötä viimeisen kiertueensa vuonna 2006. Jukka Tolosella oli ongelmia huumeiden kanssa, ja Vesa Aaltosen mukaan esiintymisten onnistuminen riippui Tolosen mielentilasta. Huumeet tekivät Tolosen aggressiiviseksi ja hän sai raivonpuuskia lavalla. Kiertue päättyi joulukuussa Helsingin Tavastialle. Seuraavana vuonna 2007 ilmestyi vielä Helsingin Savoyn ja Tampereen Klubin esiintymisistä koostettu DVD Six + Live!.
Toiminnan päättymisen jälkeen
Kitaristi Jukka Tolonen joutui toukokuussa 2008 vankilaan törkeästä pahoinpitelystä ja huumausainerikoksesta. Hän tuli vankilassa uskoon ja vapautui marraskuussa 2009. Hän ei pystynyt enää kunnolla soittamaan kitaraa nivelrikon vuoksi, mutta helmikuussa 2011 hän julkaisi virsilevyn Juudan leijona, jolla hän soittaa pianoa ja bassoa.
Svart Records julkaisi vuonna 2016 livealbumin Pop-Liisa 1: Tasavallan Presidentti 1973, joka sisältää kappaleet ”Lennosta kii” ja ”Dance”. Yhtye nousi Suomessa listoille ensimmäisen kerran sitten vuoden 1974, kun albumi nousi virallisen albumilistan sijalle 48.
Tasavallan Presidentin perustamisesta tuli vuonna 2019 kuluneeksi 50 vuotta. Sen kunniaksi järjestettiin joulukuussa 2019 kaksi 50-vuotisjuhlakonserttia, ensin Helsingin Tavastialla ja sitten Tampereen Klubilla. Mukana yhtyeen jäsenistä olivat Vesa Aaltonen, Jukka Tolonen, Juhani Aaltonen, Eero Raittinen, Heikki Virtanen ja Esa Kotilainen. Erikoisvieraana oli Jukka Gustavson ja taustayhtyeenä Vesa Aaltonen Proge Band. Lisäksi Svart Records julkaisi marraskuussa livealbumin Live in Lambertland. Kyseinen kesällä 1972 äänitetty albumi nousi Suomen virallisen albumilistan sijalle 36.
Vesa Aaltonen kertoi maaliskuussa 2020, että Tasavallan Presidentti esiintyisi seuraavana kesänä Viapori Jazz -festivaalilla. Festivaali kuitenkin peruttiin koronaviruspandemian vuoksi. Tasavallan Presidentti esiintyi kuitenkin 21. elokuuta suoratoistona Helsingin Sanomien digitilaajille. Kokoonpanossa olivat mukana Vesa Aaltonen, Juhani Aaltonen, Esa Kotilainen ja bassoa soittanut Jukka Tolonen sekä Jukka Gustavson, Jere Haakana, Jari Heino, Juha Kuoppala ja Ilmari Rönkä. Konsertin järjesti Viapori Jazz yhteistyössä Helsingin juhlaviikonlopun kanssa.