cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ernesti Hentunen
Elämä
Vuonna 1928 Hentunen alkoi julkaista Totuuden Torvea, jossa ensimmäistä kertaa Suomessa arvosteltiin julkisesti poliitikkoja, kansanedustajia ja virkamiehiä taitamattomuudesta, väärinkäytöksistä ja lehmänkaupoista. Hentunen tuomittiin lehdessä julkaistuista jutuista kahdesti vankeuteen ja lopulta hän poistui Suomesta 1933, ennen kuin hänen olisi pitänyt mennä jälleen istumaan vankeustuomiota. Hänen mielenterveytensä tutkittiin 1933, koska häntä epäiltiin ”hulluksi”, mutta lääkäri ei havainnut siihen viittaavaa.
Hentunen vietti suurimman osan seitsemästä maanpakolaisvuodestaan Baltiassa ja Ranskassa. Pariisissa hän toimi löytötavaratoimiston virkailijana ja sattui kerran ostamaan lunastamatta jääneiden löytötavaroiden huutokaupasta Sorbonnen yliopiston professorinviitan. Palattuaan rikostensa vanhettua Suomeen 1940 Viron kautta Hentunen esiintyi viittaa todisteena käyttäen professorina. Hän kertoi väitelleensä Sorbonnen yliopistossa tohtoriksi ja opettaneensa siellä siviilioikeutta. Väitteiden todenperäisyyttä oli hankala varmistaa sekasortoisissa oloissa, koska Pariisi oli miehitettynä.
Jatkosodan aikana Hentunen ryhtyi maanpetoksesta syytettynä olleen kommunisti Aimo Rikan puolustusasianajajaksi, ja hänet asetettiin tämän vuoksi kotiarestiin 1942. Hän pääsi arestista seuraavana vuonna luvattuaan pysyä erillään politiikasta.
Syksyllä 1944 Hentunen perusti Radikaalisen Kansanpuolueen, jonka ohjelmassa vaadittiin ankaria tuomioita sotasyyllisille, yritysten sosialisointia, armahduksia sotilaskarkureille sekä muun muassa kansantuomioistuinten perustamista. Puolueen linja oli aluksi hyvin vasemmistolainen, mutta kun SKDL ei suostunut yhteistyöhön radikaalisen kansanpuolueen kanssa, puolue muuttui kommunisminvastaiseksi.
Hentunen aloitti 1945 Totuuden Torven julkaisemisen uudelleen. Muita Hentusen julkaisemia lehtiä olivat Kovaääninen, Minä ulvon, Aika, Minä huudan ja joululehti Orjan joulukellot.
Radikaalisen kansanpuolueen toiminta oli vilkkainta vuosina 1947–1948. Hentunen järjesti tällöin suuria puhetilaisuuksia Helsingin Rautatientorilla ja Messuhallissa. Maaliskuussa 1948 kommunistit keskeyttivät yhden tällaisen tilaisuuden, kun Hentunen oli puheessaan kritisoinut voimakkaasti juuri solmittua YYA-sopimusta. Hentunen joutui 1947 muutamaksi kuukaudeksi turvasäilöön ja vuonna 1949 presidentti Paasikiven aloitteesta nostetussa oikeusjutussa hänet tuomittiin sakkoihin Totuuden Torvessa julkaistuista Neuvostoliittoa arvostelevista artikkeleista.
Suuresta kohusta huolimatta Radikaalisen kansanpuolueen menestys vaaleissa jäi vaatimattomaksi. Merkittävimmäksi vaalimenestykseksi jäi Hentusen itsensä valinta 1947 puolueen listoilta Helsingin kaupunginvaltuustoon, jonka jäsenenä toimi vuosina 1948–1950. Kommunisteja lukuun ottamatta muut puolueet eivät suhtautuneet Hentuseen vakavasti. Hentusen YYA-sopimuksen arvostelun yhteydessä vuonna 1951 keksimä termi "Kekkoslovakia" jäi kuitenkin elämään. Hentunen oli Radikaalisen kansanpuolueen puheenjohtajana kuolemaansa saakka, ja puolue lopetti toimintansa hänen kuoltuaan. Totuuden torvi -lehteä julkaistiin pilalehtenä vielä Hentusen kuoleman jälkeenkin vuoteen 1958 saakka. Hentusen puoluetta ja Totuuden Torvea voi pitää edelläkävijänä 1960- ja 1970-luvun Veikko Vennamon SMP:n ja Urpo Lahtisen Hymy-lehden edustamalle populismille, jotka menestyivät jo huomattavasti paremmin kuin edeltäjänsä.
Riku Neuvosen mukaan Hentunen oli poliittinen seikkailija ja populisti, joka ei ”varsinaisesti kannattanut mitään puoluekantaa vaan tuomitsi kaikki poliitikot”.
Hentunen oli naimisissa kahdesti: 1916–1925 filosofian maisteri Hilda Emilia Ekholmin (1875–1925) kanssa ja 1934–1951 Zinaida Nippertin kanssa. Jälkimmäisestä liitosta Hentusella oli tytär.
Fokker G.1
Fokker G.1 oli yksi harvoista ennen toista maailmansotaa kehitetyistä kaksimoottorisista ja –paikkaisista raskaista hävittäjäkoneista. Sen kehitti hollantilainen Fokker. Kone oli tarkoitettu toimimaan paitsi hävittäjänä myös syöksypommittajana, maataistelukoneena ja strategisena tiedustelukoneena.
Kasper Roslander
thumb|Roslander (2014)
Fokker G.1
Kehitys
thumb|Fokker G.I Kaksimoottorinen ja raskaasti aseistettu hävittäjä kuului varsinkin suurvaltojen doktriineihin 1930-luvulla. Myös Alankomaiden ilmavoimat piti sitä kevyttä yksimoottorista hävittäjää parempana. Fokker suunnitteli omalla riskillä koneen G.1 Ranskan spesifikaatioon, joka esiteltiin Pariisin ilmailunäyttelyssä marraskuussa 1936. Vaikka koneesta oli paikalla vain staattinen malli, se aiheutti sensaation. Kaksimoottorinen puomirakenteinen kone oli aikanaan vallankumouksellinen.
Kasper Roslander
Historia
Kasper aloitti miekkailuharrastuksen vuonna 1999 muiden harrastusten ohella. Miekkailusta tuli Kasperille heti päälaji. Hän on miekkaillut kilpailutasolla vuodesta 2002 ja kuulunut Suomen maajoukkueeseen vuodesta 2007 lähtien.
Fokker G.1
Kehitys
Ensimmäisenä Fokker G.1:n tilasi Espanjan tasavaltalaisarmeija. Sen tilaamien 26 koneen rakentaminen aloitettiin syksyllä 1937. Alankomaat asetti Espanjan myöhemmin kauppasaartoon, jolloin rakenteilla olevat koneet jäivät Fokkerin käsiin. Fokker G.1 esiteltiin Alankomaiden ilmavoimille 14. huhtikuuta 1937. Alankomaat tilasikin lokakuussa 1937 ilmavoimilleen 36 konetta. Koska ilmavoimat olivat standardoineet moottorikseen Bristol Mercuryn ja moottori haluttiin myös G.1 -koneeseen, joutui Fokker tekemään koneeseen suuria muutoksia. Moottorit oli saatava kauemmaksi rungosta, koska suurempihalkaisijallisessa Mercuryssä oli myös Twin Waspin vastaavaa suurempi potkuri. Leveämmän keskiosan ansiosta sekä koneen siipipinta-ala että siipiin sijoitettujen polttoainesäiliöiden tilavuus kasvoi. Tästä aiheutui painopisteongelmia, jonka seurauksena myös puomeja oli jatkettava. Samalla ohjainpintoja suurennettiin. Lisäksi vaadittiin tilaa kolmannelle miehistön jäsenelle. Kuitenkin vain neljä ensimmäistä konetta oli kaksipaikkaisia.
Alankomaiden tilaama suurempi G.1 sai myöhemmin epäloogistesti mallimerkinnän G.1A ja aikaisempi pienempi versio nimettiin G.1B:ksi. Fokker markkinoi kuitenkin konetta G.1:nä erilaisilla moottorivaihtoehdoilla ilman sen tarkempia mallimerkintöjä. Hollanti sai koneensa toukokuusta 1938 alkaen vuosien 1938 ja 1939 aikana.
Alankomaat osti Espanjan alun perin tilaamat G.1B-koneet syksyllä 1939. Koneista 12 ehdittiin saamaan lentokuntoon ennen Saksan hyökkäystä 10. toukokuuta 1940. Muutama koneista ehdittiin aseistaa konekiväärein mutta koneet eivät liene mainittavammin osallistuneet taisteluihin.
Ruotsi tilasi ilmavoimilleen 5. huhtikuuta 1940 18 G.1A-konetta sekä 77 koneen valmistuslisenssin. Kaksitoista tilatuista koneista oli strategiseen tiedusteluun tarkoitettuja. Niissä oli ohjaamo-osan alapuolella lasigondoli, jota kokeiltiin yhdessä koneessa. Koneita ei toimitettu sodan takia eikä myöskään lisenssillä rakennettu yhtään konetta. Tanska tilasi 12 konetta sekä valmistuslisenssin. Bristol Mercury -moottorien saatavuusongelmat viivyttivät lisenssivalmistuksen aloittamista ja valmistus tyrehtyi kokonaan Saksan vallattua maan vuonna 1940. Myös Viro, Belgia, Sveitsi, Unkari ja Turkki olivat kiinnostuneita koneesta.
Saksan hyökättyä Alankomaihin maan ilmavoimilla oli 23 lentokuntoista G.1A:ta, joista osa tuhottiin maahan. Ilmataisteluissa G.1 -koneille kirjattiin 14 ilmavoittoa. Eniten voittoja konetyypillä saavutti Gerben Sonderman, 4 kpl. Sivummalla olleista G.1B-koneista säilyi tusinan verran vähäisin vaurioin. Koneet kunnostettiin ja otettiin Luftwaffen käyttöön. Yhdellä koneista paettiin 5. toukokuuta 1941 Englantiin.
Kaikkiaan G.1-koneita lienee rakennettu 62. Yhtään alkuperäistä ei ole säilynyt, mutta Alankomaiden ilmailumuseossa on täysikokoinen replika.
Hankinta Suomeen
Fokker tarjosi G.1:tä Suomen ilmavoimille ensimmäisen kerran toukokuussa 1937. Ilmavoimien komentaja Jarl Lundqvist oli silloin kiinnostunut hankkimaan yhden valmiin koneen ja 23 koneen valmistuslisenssin. Todennäköisesti Lundqvist kaavaili G.1:tä pikemminkin Bristol Blenheim -pommikoneen lisähankintojen vaihtoehdoksi kuin torjuntahävittäjäksi. Suomalainen komennuskunta vieraili tehtaalla kesäkuussa 1937, jolloin sovittiin koelennosta. Kapteeni Gustaf Magnusson oli syksyllä 1937 Fokker-tehtaalla vastaanottaessaan Fokker D.XXI -koneita. Hän koelensi G.1:n 22. syyskuuta 1937. Syöksyssä hän saavutti koneella 650 km/h nopeuden saaden koneen keulan lommoille, mikä herätti huomiota paikallisissa lehdissä. Huhtikuussa 1938 todettiin, ettei G.1 ole enää ajankohtainen.
Fokker kutsui helmikuussa 1939 suomalaisen koelentäjän lentämään G.1:llä. Matkaan komennettiin kapteeni Olavi Ehrnrooth, joka lensi G.1:n 9. helmikuuta 1939. Lennolla rungon peräkartio irtosi kolhien toista puomia ja pyrstöä. Kone korjattiin ja Ehrnrooth lensi koneella lisää koelentoja. Hänen mielestään G.1 oli hyvä taitolentokone. Suomi ei edelleenkään ollut kiinnostunut G.1:tä, koska sillä oli jo Bristol Blenheimit. Ehrnrooth ja lentomestari Urho Heiskala kävivät toukokuussa 1937 koelentämässä Suomelle tilattua Fokker T.VIII-W -kellukekonetta, jolloin he koelensivät myös G.1:n.
Syksyllä 1939 kansainvälinen tilanne kiristyi ja Suomi yritti hankkia lentokoneita lähettäen tiedusteluja lentokonetehtaille ympäri maailman. Fokker tarjosi Espanjan tasavaltalaisille tarkoitettuja G.1B-koneita, joiden rakentaminen oli aikanaan keskeytetty mutta jatkettu Alankomaiden ilmavoimille rakennettujen G.1A-koneiden toimitusten jälkeen. Kenraalimajuri Jarl Lundqvist piti pyydettyä hintaa liian korkeana. Talvisodan sytyttyä koneet olisivat kelvanneet Suomelle. Fokker ilmoitti tammikuussa 1940 pystyvänsä toimittamaan 12 konetta 4,5 kuukauden toimitusajalla ja loput kuusi konetta kuuden kuukauden toimitusajalla. 2. helmikuuta 1940 Lundqvist päätti luopua kaupasta moottoreiden ja potkurien saantivaikeuksien vuoksi. Koneisiin olisi haluttu Bristol Mercury -moottorit. Koneet myytiin Alankomaiden ilmavoimille.
Rakenne
thumb|Fokker G.1:n maketti Soesterbergissä Fokker G.1 oli kaksimoottorinen puomirunkoinen keskitasoinen lentokone. Koneen siipi muodosti rungon takaosan ja puomien tyvien kanssa puurakenteisen kokonaisuuden. Siivessä oli kaksi puista laatikkosalkoa, vanerikaaret ja –pintalevy. Siiven profiili oli tyvessä NACA 23018 ja kärjessä 23009. Siivekkeet olivat kangaspäällysteistä teräsristikkorakennetta. Eturunko oli teräsristikkorakenteinen ja metallilevypäällysteinen, siiven kanssa samaa kappaletta oleva takarunko puolestaan vanerikuorirakennetta. Pyrstöpuomit olivat siipien kohdalta puurakenteiset, takaosat ja korkeusvakain olivat puolestaan kevytmetallista rakennettua kuorirakennetta. Peräsimet olivat kankaalla päällystettyä teräsristikkoa.
Jarkko Levonen
Jarkko Levonen (29. huhtikuuta 1953 – 8. helmikuuta 1991) oli suomalainen jääkiekkoilija, joka edusti vuosina 1971–1975 Porin Ässiä SM-sarjassa. Hän pelasi SM-sarjan runkosarjassa yhteensä 130 ottelua tehoin 10+8=18. Jäähyminuutteja kertyi 21.
Jo pelaajauransa lopettanut Levonen oli 8. helmikuuta 1991 kaverinsa kanssa pilkillä Ahlaisten lähistöllä. Kotimatkalla pilkkipaikalta hän oli ratissa, kun huono sään vuoksi Levonen ajoi autonsa mereen ja hukkui. Eloon jäänyt kaveri yritti pelastaa hänet sukeltamalla, turhaan. Levonen oli kuollessaan vain 37-vuotias.
Muuta
Levosen veljet Ari-Pekka, Harri, Jyrki ja Jari ovat pelanneet myös jääkiekkoa, heistä Jyrki ja Jari SM-liigassa. Heidän serkkunsa Rauli Levonen ja Raulin poika Jarno pelasivat myös SM-liigassa.
Barbados yleisurheilun maailmanmestaruuskilpailuissa
Barbados on osallistunut yleisurheilun ulkoratojen täyden ohjelman maailmanmestaruuskilpailuihin ensimmäisistä kisoista eli vuodesta 1983 lähtien. Se on saavuttanut MM-kilpailuissa kaksi mitalia ja kymmenen muuta pistesijaa. Maan ainoat mitalistit ovat Berliinissä 2009 kultaa 110 metrin aitajuoksussa voittanut Ryan Brathwaite ja Eugenessa 2022 pronssia 400 metrin juoksussa saanut Sada Williams. Obadele Thompson sijoittui Ateenassa 1997 kuudenneksi 200 metrin juoksussa ja Sevillassa 1999 neljänneksi sekä 100:lla että 200 metrillä. Andrea Blackett sijoittui 400 metrin aitajuoksussa kahdeksanneksi vuonna 1997, neljänneksi vuonna 1999 sekä kuudenneksi Pariisissa 2003 ja Helsingissä 2005. Barbadoksen joukkueeseen kuului Daegussa 2011 neljä urheilijaa, mukaan lukien hallitseva maailmanmestari Brathwaite, mutta yksikään heistä ei selviytynyt loppukilpailuun. Samoin kävi Barbadoksen seitsenhenkiselle joukkueelle Moskovassa 2013, eikä menestystä tullut myöskään vuoden 2015 kisoista Pekingistä, jossa Barbadosta edusti kuusi urheilijaa. Lontoossa 2017 ja Dohassa 2019 Shane Brathwaite sijoittui kuudenneksi 110 metrin aitajuoksussa. Eugenessa 2022 Barbadoksen kolmihenkisessä joukkueessa oli pronssimitalisti Sada Williamsin lisäksi Jonathan Jones, joka sijoittui kahdeksanneksi 400 metrin juoksussa, ja Shane Brathwaite, joka hylättiin 110 metrin aitajuoksun loppukilpailussa.
Agiásos
Agiásos (myös Agiássos) on Kreikan kaupunki sekä samanniminen Mytilínin kunnan kunnallisyksikkö (Δημοτική Ενότητα Αγιάσου, Dimotikí Enótita Agiásou) ja entinen itsenäinen kunta. Se sijaitsee Lesboksen saarella, Lesboksen alueyksikössä Pohjois-Egean saarten alueella. Koko kunnallisyksikön väkiluku on 2 373 ja varsinaisen Agiásoksen kaupungin väkiluku 2 320 (vuonna 2011).
pienoiskuva|vasen|upright=0.66|Agiásoksen Panagía Vrefokratoúsa -kirkko. Agiásoksen pieni kaupunki sijaitsee Lesboksen itäisissä keskiosissa Ólympos-vuoren rinteellä. Agiásos oli itsenäinen kunta vuoden 2010 loppuun saakka. Vuoden 2011 alussa se yhdistettiin Kallikrates-suunnitelmana tunnetun aluehallintouudistuksen myötä Lesboksen kunnaksi yhdessä Agía Paraskevín, Géran, Eresós-Ántissan, Evergétoulaksen, Kallonín, Loutrópoli Thermíin, Mantamádoksen, Míthymnan, Mytilínin, Pétran, Plomárin ja Polichnítoksen kanssa, jolloin se muuttui uuden kunnan kunnallisyksiköksi. Vuonna 2019 se tuli Kleisthenes I -suunnitelman myötä osaksi Mytilínin kuntaa.
Kaupungin tunnetuin nähtävyys on keskiaikainen Neitsyt Marian kirkko (Panagía Vrefokratoúsa). Kirkossa on Neitsyt Marian ikoni, joka on tuotu saarelle Jerusalemista vuonna 803 ja jonka väitetään olevan peräisin 300-luvulta. Kaupungin luostari on perustettu 800-luvulla ja kaupunki on kasvanut kirkon ja luostarin ympärille. Kaupunki on suosittu pyhiinvaelluskohde erityisesti Neitsyt Marian kuolonuneen nukkumisen päivänä 15. elokuuta.
Kunnallisyksikön osat
Agiásoksen kunnallisyksikkö muodostuu seuraavista kylistä, kaupungeista tai muista asutuksista:
Syöksyhammas
thumb|[[Mammutit|Mammuteilla oli valtavat syöksyhampaat.]] Syöksyhammas on joidenkin nisäkkäiden suusta kasvava huomattavan pitkä hammas. Syöksyhampaita on nykyisin elävistä lajeista norsuilla, mursulla ja sarvivalaalla. Eläimet käyttävät syöksyhampaitaan lajista riippuen esimerkiksi itsepuolustukseen, lajinsisäiseen kilpailuun, ruoanhankintaan tai liikkumiseen. Syöksyhampaat kasvavat koko eläimen eliniän ajan.
Boraatti
thumb|250px|Litiumboraatti koostuu boraattianionista ja [[litiumkationeista]] Boraatti on kemiallinen yhdiste, joka sisältää jonkinlaisen boraatti-ionin. Alkuaine boori esiintyy luonnossa tavallisimmin juuri erilaisina boraatteina. Erilaisia boraattiyhdisteitä tunnetaan lukuisia erilaisia.
Syöksyhammas
Norsun syöksyhampaat ovat pidentyneitä etuhampaita ja kasvavat kaarevasti eteenpäin. Norsut kaivavat syöksyhampaillaan vettä maasta ja kaarnaa puunrungoista sekä puolustautuvat niillä petoja ja toisiaan vastaan. Norsujen syöksyhampaista saatava norsunluu on haluttua materiaalia, minkä seurauksena norsuja on jouduttu suojelemaan metsästäjiltä. Afrikannorsuista uroksilla ja naarailla sekä aasiannorsu-uroksilla on suuret syöksyhampaat, mutta aasiannorsunaarailta ne voivat puuttua kokonaan.
Boraatti
Boraatti-ionit ovat boorin ja hapen muodostamia erilaisia anioneja, joskin kaikki boraatti-ionit voidaan ajatella boorihapon (B(OH)3) erilaisiksi johdannaisiksi. Perusmuodossaan boraatti-ioneissa on keskusatomina boori, johon on liittynyt joko kolme tai neljä happiatomia. Boraatti-ionit voivat kuitenkin liittyä happiatomien välityksellä toisiinsa muodostaen erilaisia ketjumaisia tai rengasmaisia polyboraatti-ioneja. Yksinkertaisin boraatti-ioni on ortoboraatti-ioni (BO33−), jota esiintyy esimerkiksi kiinteässä olomuodossa trikalsiumdiboraatissa (Ca3(BO3)2). Polyboraatti-ioneja ovat esimerkiksi tetraboraatti-ioni, jota esiintyy muun muassa booraksissa, sekä diboraatti-ioni, jota esiintyy muun muassa suaniitissa (Mg2B2O5).
Syöksyhammas
Mursun syöksyhampaat ovat pidentyneitä kulmahampaita, ja ne kasvavat suoraan alaspäin. Mursut käyttävät syöksyhampaitaan noustakseen vedestä jäälle ja kaivertaakseen jäähän hengitysaukkoja sukelluksissa ollessaan. Urokset käyttävät hampaitaan myös taisteluissa toisia uroksia vastaan.
Boraatti
Erilaisia metalliboraattiyhdisteitä voidaan muodostaa metallioksidien sekä boorihapon tai erilaisten boraattien välisillä reaktioilla. Korvaamalla silikaatin silikaattiryhmät ([SiO4]4−) tetraedrisillä boraateilla ([BO4]5−), voidaan valmistaa borosilikaattilasia, joka tunnetaan yleisesti myös Pyrex-lasina.
Syöksyhammas
Sarvivalasuroksella on yksi miekkamainen, suora ja kierteinen syöksyhammas, joka kasvaa sen yläleuasta ja voi olla yli kahden metrin mittainen. Sarvivalaan syöksyhampaalla arvellaan olevan merkitystä eläimen pariutumisrituaaleissa.
Joidenkin eläinten kuten villisian, pahkasian ja sapelihammaskissojen kulmahampaita kutsutaan torahampaiksi.
Marcel Leborgne
Marcel Leborgne (9. syyskuuta 1939 – 6. joulukuuta 2007) oli ranskalainen jalkapallovalmentaja ja keskikenttäpelaaja. Hän loi uransa Olympique Lyonnais'n joukkueessa.
Ura
Leborgne aloitti jalkapallouransa Besançon Racing Clubin juniorijoukkueessa, mutta siirtyi jo 1956 Olympique Lyonnais'n organisaatioon. Keskikentällä pelannut Leborgne edusti Lyonia koko uransa ja oli voittamassa Coupe de Francen mestaruutta kahteen otteeseen. Hän oli mukana myös Lyonin edetessä Cup-voittajien Cupin välieriin kaudella 1963/64.
Pelaajauransa jälkeen Leborgne toimi myös lyhyenaikaa Lyonin päävalmentajana maaliskuusta kesäkuuhun 1988. Hän oli Jean-Michel Aulas'n kauden kolmas päävalmentaja Lyonissa. Hänen johdollaan Lyon sijoittui kauden päätteeksi Division 2:ssa A-lohkon kakkoseksi, mutta hävisi nousukarsinnoissa SM Caenille.
Leborgne kuoli 6. joulukuuta 2007 68-vuotiaana.
Blue Cheer
Blue Cheer on yhdysvaltalainen rockyhtye, jota pidetään yhtenä heavy metal -musiikin edelläkävijöistä.
San Franciscossa vuonna 1967 perustetun trion jäsenet innostuivat The Jimi Hendrix Experiencen ja Creamin raskaasta, psykedeelisestä ja bluesvaikutteisesta rockista. Yhtye kehitti tältä pohjalta kovaäänisen ja raskassoundisen tyylin, joka oli esikuviaan rujompi ja monotonisempi. Blue Cheerin tunnetuin albumi lienee yhtyeen debyytti Vincebus Eruptum, joka julkaistiin tammikuussa 1968. Levy saavutti Yhdysvalloissa kohtalaisen myyntimenestyksen nousten 11. sijalle Billboardin albumilistalla. Nykyisin se muistetaan jonkinlaisena kulttiklassikkona varsinkin stoner rockin ja doom metalin harrastajien keskuudessa. Yhtyeen tunnetuin kappale ja ainoa Top 100 -listalle noussut single oli versio Eddie Cochranin hitistä "Summertime Blues"; kappale saavutti Billboardin singlelistalla 14. sijan. Yhtyeen toinen albumi Outsideinside jatkoi samalla musiikillisella linjalla kuin debyytti, mutta ei saavuttanut vastaavaa suosiota. Blue Cheerin alkuperäiskokoonpanon kitaristi Leigh Stephens pääsi 2000-luvulla musiikkilehti Rolling Stonen 100 suurinta kitaristia -luetteloon ; rumpali Paul Whaley muistetaan lyhyestä suhteestaan Janis Joplinin kanssa.
Outsideinsiden jälkeen yhtyeen kokoonpano muuttui ja tyyli pehmeni kaupallisemman hard rockin ja psykedelian suuntaan.. Albumillaan ''Oh! Pleasant Hope'' (1971) Blue Cheer oli siirtynyt kantrirockiin.
Blue Cheer hajosi 1970-luvun alussa, mutta kokoontui vuonna 1984 uudestaan ja on jatkanut esiintymistä vielä 2000-luvulla.
The Hole (skientologia)
thumb|right|350px| "The Hole". The Hole (skientologia) oli skientologiasta eronneiden mukaan liikkeen päämajassa sijainnut eristysrakennus, jota olisi käytetty hairahtuneiden rankaisemiseen. Se olisi toiminut ainakin 2004–2007. Paikka olisi saanut alkunsa, kun järjestön johtaja Miscavige otti ohjat käsiinsä. Paikan tarkoitus olisi ollut estää vallankaappaus järjestön sisällä. Liikkeestä eronneiden mukaan "Holeen" joutuivat kuukausiksi ne, joita epäiltiin sääntöjen rikkomisesta. Holessa oli korkeissa olleita skientologeja. . Holessa tehtiin pitkää työpäivää, ulos sai poistua harvoin, ruoka oli huonoa, nukuttiin ahtaasti jopa pöydillä, haukuttiin, nöyryytettiin ja fyysisesti kiusattiin henkilökuntaa, muurahaisia saattoi olla rakennuksessa, ja kesällä sähköjen katkaisun jälkeen liian kuumaa. Rakennuksen oloja helpotettiin sen jälkeen, kun FBI kiinnostui siitä. Skientologiakirkko kiistää "The Holen" olleen olemassa. Sen sijaan järjestö kyllä myöntää, että se pitää "uskonnollista kuria".
Ernst Linder
thumb|Ernst Linder ruotsalaisena upseerina. thumb|Linder Suomen sisällissodan aikana. Ernst Linder (25. huhtikuuta 1868 Pohja – 14. syyskuuta 1943 Tukholma) oli suomalaissyntyinen ruotsalainen ratsuväenkenraali, joka osallistui vapaaehtoisena vuoden 1918 Suomen sisällissotaan ensin valkoisen armeijan Satakunnan Ryhmän ja myöhemmin Länsiarmeijan Linderin ryhmän komentajana. Linder oli marsalkka Carl Gustaf Emil Mannerheimin läheinen ystävä. Hän toimi talvisodassa ruotsalaisista vapaaehtoisista kootun Svenska Frivilligkårenin komentajana. Talvisodan aikana hänestä tuli Ruotsista tulleiden vapaaehtoisten komentaja ja viime vaiheessa Lapin Ryhmän komentaja helmikuun 1940 lopulla. Linder oli myös kilpatason ratsastaja, joka voitti olympiakultaa kouluratsastuksessa vuoden 1924 Pariisin kesäolympialaisissa.
Ennen Suomen sisällissotaa
Linderin aatelissukuun kuuluneen Ernst Linderin isä oli toimittaja ja poliitikko Ernst Linder vanhempi, joka kuoli lavantautiin vain muutamaa viikkoa poikansa syntymän jälkeen. Hänen äitinsä oli Maria Lavonius ja äidinisänsä Oulun läänin kuvernööri Alexander Lavonius. Linder syntyi Åminnen kartanossa Pohjan kunnassa, mutta hänen äitinsä meni vuonna 1872 toisiin naimisiin ruotsalaisen suurliikemiehen Oscar Ekmanin kanssa, jolloin perhe muutti Tukholmaan. Linder säilytti kuitenkin yhteyden myös synnyinmaahansa Suomeen ja oppi myöhemmin auttavan suomen kielen taidon. Mannerheimiin hän tutustui jo lapsena, ja heidän ystävyytensä muodostui elinikäiseksi.
Linder suoritti vuonna 1887 Ruotsissa yksityisoppilaana ylioppilastutkinnon ja värväytyi samana vuonna vapaaehtoisena Ruotsin ratsastavaan henkikaartiin. Hän opiskeli Karlbergin sotakoulussa 1888–1889, Hannoverin sotilasratsastuskoulussa 1893–1895 ja Ruotsin sotakorkeakoulussa 1900–1902. Linder oli ratsastavassa henkikaartissa aliluutnanttina vuodesta 1889, luutnanttina vuodesta 1895 ja rykmentin majoitusmestarina 1902–1903. Oltuaan välillä kokelaana Ruotsin yleisesikunnassa hän sai 1905 ylennyksen ratsumestariksi. Vuosina 1909–1911 Linder oli Ruotsin sotilasattaseana Pariisiissa ja Lontoossa. Sen jälkeen hän oli majuriksi ylennettynä 1912–1915 Strömsholmin ratsastuskoulun johtajana, kunnes palasi everstiluutnanttina vanhaan rykmenttiinsä.
Suomen sisällissodassa
Linder erosi Ruotsin armeijasta helmikuussa 1918 liittyäkseen vapaaehtoisena Suomen valkoiseen armeijaan ja sai eronsa yhteydessä everstin arvon. Hän oli merkittävin Suomen sisällissotaan vapaaehtoisina osallistuneista ruotsalaisista ja ylipäällikkö Mannerheimin tärkeä luottomies. Linder saapui Seinäjoelle 10. helmikuuta, ja Mannerheim nimitti hänet Satakunnan Ryhmän komentajaksi. Satakunnassa Linder piti asemansa punaisten hyökkäyksiä vastaan ja osallistui Mannerheimin kanssa Tamperetta vastaan suunnatun suuren operaation suunnitteluun. Tampereen valtauksen yhteydessä Linderin ryhmä sai tehtäväkseen saartaa kaupungin lännestä. Varsinaisessa valtausoperaatiossa se ei kuitenkaan näytellyt keskeisintä osaa. Tampereen antautumispäivänä 6. huhtikuuta Linder ylennettiin Suomen armeijassa kenraalimajuriksi. Tampereen kukistumisen jälkeen Satakunnan Ryhmä eteni lounaaseen ja valtasi Porin 13. huhtikuuta.
Sisällissodan loppuvaiheessa Linder nimitettiin 29. huhtikuuta Savon Ryhmän komentajaksi. Hän sai tehtäväkseen vallata Kymenlaakso sodan viimeisenä merkittävänä operaationa. Nopea operaatio päättyi 4. toukokuuta Kotkan ja Haminan valtaukseen. Linder erosi Suomen armeijasta yhtä aikaa protestiksi eronneen Mannerheimin kanssa toukokuun lopussa 1918. Mannerheimin tultua saman vuoden lopulla Suomen valtionhoitajaksi myös Linder palasi Suomen armeijaan, ja hänet nimitettiin 12. joulukuuta Suomen ratsuväen tarkastajaksi. Hän erosi uudelleen Mannerheimia seuraten 24. heinäkuuta 1919 ja matkusti yhdessä tämän kanssa Länsi-Eurooppaan.
Myöhemmät vaiheet
Linder erosi myös Suomen armeijan reservistä kesäkuussa 1920 ja siirtyi Ruotsin armeijan reserviin. Pettymyksekseen hän ei saanut tehtäviä aktiivipalveluksessa. Suomalaistaustainen Linder ohitettiin ratsastavan henkikaartin komentajaa nimitettäessä vuonna 1920 mahdollisesti siksi, että Ahvenanmaan kiista kiristi tuolloin Ruotsin ja Suomen välejä. Hänet kuitenkin ylennettiin kenraaliluutnantiksi Ruotsin reservissä 1927 ja Suomen reservissä 1938. Linder pyrki maailmansotien välisenä aikana kehittämään Suomen ja Ruotsin suhteita ja edistämään pohjoismaista puolueettomuussuuntausta Suomessa. Hän toimi vuodesta 1920 kuolemaansa asti ystävyysseura Samfundet Sverige-Finlandin puheenjohtajana. Linder julkaisi useita Suomea ja Suomen sisällissotaa käsitelleitä teoksia, joista suomennettiin Muistelmia Suomen vapaussodasta (1921) ja Kuudentoista vuoden takaa (1936). Hän osallistui myös 1920- ja 1930-luvulla käytyyn keskusteluun Ruotsin maanpuolustuksesta.
right|thumb|[[Svenska Frivilligkårenin komentaja kenraaliluutnantti Ernst Linder (oik.) ja hänen esikuntapäällikkönsä everstiluutnantti Carl August Ehrensvärd Torniossa talvisodan aikana 1940.]] Talvisodan sytyttyä 71-vuotias Linder nimitettiin johtamaan ruotsalaista vapaaehtoisjoukkoa Svenska Frivilligkårenia, joka saapui Tornioon 6. tammikuuta 1940 ja siirtyi Sallan rintamalle. Linder sai 28. helmikuuta vastuulleen koko Pohjois-Suomen puolustuksen Oulu–Paanajärvi-linjan pohjoispuolella eli johtaen Lapin Ryhmää kenraalimajuri Walleniuksen siirryttyä siihen asti pohjoisessa olleiden suomalaisjoukkojensa kanssa Viipurinlahdelle. Sota kuitenkin päättyi jo kahta viikkoa myöhemmin. Linder ylennettiin talvisodan jälkeen Suomen armeijassa ratsuväenkenraaliksi. Jatkosotaan Linder ei enää osallistunut ja hän oli huolissaan Suomen tulemisesta riippuvaiseksi Saksasta.
Linder kuoli vuonna 1943 ja hänet haudattiin Norra begravningsplatsenin hautausmaalle Tukholmassa.
Ratsastajana
Linder menestyi sotilasuran lisäksi urheilijana. Hän toimi Tukholman kenttäratsastusklubin puheenjohtajana 1896–1900 ja osallistui Ruotsissa moniin ratsastuskilpailuihin. Hän voitti 56-vuotiaana olympiakultaa hevosensa Piccolominin kanssa kouluratsastuksessa Pariisin kesäolympialaisissa vuonna 1924.
Perhe
Linder oli kolmesti naimisissa ja hänen kaikki vaimonsa olivat ruotsalaisista ylimyssuvuista. Hänen ensimmäinen puolisonsa oli 1894–1904 vapaaherratar Augusta Wrangel von Brehmer, mutta tämä liitto päättyi eroon. Toinen puoliso oli vuodesta 1905 vapaaherratar Märta Johanna Fredrika Cederström, joka kuoli 1925. Kolmas puoliso oli vuodesta 1927 Ylva Wiveka Trolle.
Suomalainen senaattori Constantin Linder oli Ernst Linderin setä. Hänen serkkujaan olivat kartanonomistaja ja Mannerheimin lanko Hjalmar Linder, Mannerheimin ystävätär Kitty Linder ja eversti Paul Linder.
Zakamensk
thumb|Zakamensk. Zakamensk on kaupunki Burjatian tasavallassa Venäjällä. Se sijaitsee Džida-joen varrella 420 kilometriä tasavallan pääkaupungista Ulan-Udesta lounaaseen. Kaupunki on Zakamenskin piirin keskus. Asukkaita on 13 100 henkeä (vuonna 2009).
Zakamensk on saanut alkunsa vuonna 1933 perustetusta Gorodokin kaivostaajamasta. Kaupunginoikeudet se sai vuonna 1944. Nykyään kaupungissa toimii volframia ja molybdeeniä tuottava kombinaatti.
FC Kuusysi (naiset)
FC Kuusysi (naiset) on jalkapalloseura FC Kuusysin naisjoukkue, joka pelaa nykyisin Naisten Kakkosessa.
Historia
Kuusysin naisten joukkue perustettiin syksyllä 1971. Seuraavana kautena joukkue osallistui jo SM-karsintoihin. Vuonna 1974 seuran miesten edustusjoukkue putosi pääsarjasta, jolloin Kuusysin taloudenpitoa jouduttiin kiristämään. Tämän johdosta naisjoukkueen toiminta siirtyi Lahden Sammon alaisuuteen. Myöhemmin toiminta aloitettiin uudestaan ja vuonna 1987 Kuusysi karsi paikasta naisten SM-sarjaan. Joukkue onnistui nousemaan kaudeksi 1988 pääsarjaan, mutta putosi karsintojen kautta heti toiselle sarjatasolle. Kaudeksi 1991 joukkue nousi uudelleen pääsarjaan. Kuusysi onnistui säilyttämään sarjapaikkansa kolmen kauden ajan, kunnes putosi kauden 1993 jälkeen. Seuraavina vuosina Kuusysi pääsi usein SM-karsintoihin, muttei onnistunut sarjanousussa. Kaudeksi 1998 joukkue selviytyi SM-sarjaan, mutta putosi tällöinkin heti karsintojen kautta. Kaudella 2008 joukkue teki paluun pääsarjaan ja sijoittui kuudenneksi, joka oli joukkueen siihenastisen historian paras sijoitus. Samana kautena joukkue selviytyi Suomen cupissa loppuotteluun, mutta hävisi sen HJK:lle. Kausi 2009 päättyi Kuusysiltä putoamiseen pääsarjasta.
Polssova
Polssova on kylä Leningradin alueen Hatsinan piirin Siiverskan kaupunkikunnassa Venäjällä. Se sijaitsee peltoaukean keskellä 3,5 kilometriä Siiverskan asemalta etelään. Kylässä on 260 asukasta (vuonna 2012).
thumb|left|175px|Polssovan tsasouna. Polssovan kylä mainitaan ensimmäisen kerran Novgorodin Vatjan viidenneksen verokirjassa vuonna 1499/1500. Ruotsin vallan aikana 1600-luvulla sinne asettui inkerinsuomalaisia, jotka kuuluivat Koprinan luterilaiseen seurakuntaan. 1860-luvulle saakka Polssovan talonpojat olivat tilanomistajien maaorjia. Vuonna 1897 kylässä oli 631 asukasta, joista 487 oli ortodokseja ja loput luterilaisia.
Nykyään Polssova koostuu lähinnä puutarhapalstojen ympäröimistä omakotitaloista ja huviloista. Kylän pellot kuuluvat maatalousyritys Orlinskojelle. Länsipuolella on käytöstä poistettu pienkoneiden lentokenttä. Nähtävyyksiin kuuluu 1200–1300-lukujen kurgaanikivikehyshauta sekä vuonna 1888 rakennettu tsasouna.
Olli Wuorinen
Olof Berg, kirjailijanimiä Olli Wuorinen ja Olli A. Wuorinen (28. helmikuuta 1842 Uukuniemi – 10. tammikuuta 1917 Uukuniemi) oli suomalainen runoilija ja kääntäjä. Hän käytti myös nimimerkkejä O. Wrn ja Olli Vuorinen.
Nauhakalat
Nauhakalat (Lophotidae) on kiiltolahnakaloihin kuuluva kalaheimo, jonka lajit elävät valtamerissä.
Olli Wuorinen
Wuorisen vanhemmat olivat maanviljelijä Olavi Berg ja Anni Korhonen. Hän kävi 1860-luvun alussa lähellä Viipuria sijainneen Maaskolan maanviljelyskoulun ja oli samassa koulussa vuosina 1862–1863 alkeisopettajana. Täällä hän tutustui Viipurin lainakirjaston kautta K. A. Gottlundin, Jaakko Juteinin, Paavo Korhosen, Olli Kymäläisen, Pietari Makkosen ja Antti Puhakan runoihin sekä myös Kalevalaan. Wuorinen alkoi myös itse kirjoittaa runoja pääasiassa kalevalamitalla ja lähetti niitä sanomalehtiin.
Nauhakalat
Lajit
Varhaisimmat nauhakalojen heimoon kuuluvien lajien fossiilit on ajoitettu oligoseenikaudelle. Tällainen on esimerkiksi Iranista löytynyt Protolophotus. Nykyään heimoon kuuluu todennäköisesti neljä lajia; sarvinauhakala (Eumecichthys fiski), nauhakala (Lophotus capellei) ja töyhtönauhakala (Lophotus lacepede) ja Lophotus guntheri. Toisinaan nauhakalan ja töyhtönauhakalan katsotaan kuuluvan samaan lajiin.
Olli Wuorinen
Opiskellessaan Jyväskylän seminaarissa vuosina 1868–1872 hän julkaisi runojaan V. Kilpisen toimittamassa Kansan lehdessä ja Julius Krohnin Suomen Kuvalehdessä sekä Jyväskylän seminaarilaisten albumissa Suomen saloilta. Samaan aikaan seminaarissa opiskeli useita muitakin runonkirjoittajia, kuten J. H. Erkko, Kustaa Killinen ja Isa Asp. Tunnetuimpia hänen runoistaan lienevät "Luistinretki" ja "Leivo". Herätysliikkeissä lauletaan myös hänen kirjoittamaansa laulua Joulu, joulu tullut on.
Nauhakalat
Anatomia
Nauhakalat voivat kasvaa suurimmillaan noin 2 metrin mittaisiksi. Ne ovat ruumiiltaan pitkiä ja litteitä. Punainen selkäevä on pitkä ja ulottuu päästä pyrstöön asti. Selkäevän etureunassa on korkea harja ja sarvinauhakalalla on otsassa sarvimainen uloke. Pyrstöevä on lajeilla usein melko pieni. Väritykseltään nauhakalojen lajit ovat harmaita ja suomut ovat pieniä ja pyöreitä ja osittain kalat ovat suomuttomia. Peräevä on lyhyt ja vatsaevät voivat puuttua. Muiden kiiltolahnakalojen tapaan nauhakalat voivat työntää yläleukansa eteenpäin. Hampaat ovat kaloilla pienet ja kartionmuotoiset. Nauhakaloilla on uimarakko ja lisäksi elin, josta ne voivat suihkuttaa peräaukon kautta mustetta päästäkseen pakoon saalistajiltaan.
Levinneisyys
Nauhakalojen heimon lajeja tavataan kaikista valtameristä. Lajien elintavat ja lisääntymisbiologia ovat huonosti tunnettuja. Kalojen ravinto koostuu pienistä kaloista ja nilviäisistä.
Olli Wuorinen
Vuorinen julkaisi kokoelman vaatimattomia lyyrillisiä runoja Sepitelmiä sekä ansiokkaan kokoelman pirteitä kansanelämän kuvauksia Kotikuusen kuuluvilta, pieniä pakinoita. Hän oli ahkera ja taitava suomentaja.
Wuorinen toimi kansakoulunopettajana Haminassa vuosina 1873–1903. Hän oli myös Haminan kaupunginvaltuuston ja kirkkovaltuuston jäsen. Hänen puolisonsa vuodesta 1865 oli Gertrud Siitonen (k. 1929).
Pyhäiibikset
Pyhäiibikset (Threskiornis) on iibiksien heimoon kuuluva pelikaanilintusuku. Pyhäiibiksiä on BirdLife Suomen luokittelussa viisi lajia. Osa suvun lajeista on kuollut sukupuuttoon.
Denis Papas
Denis Papas (s. 15. elokuuta 1937) on ranskalainen entinen jalkapallovalmentaja ja pelaaja.
Ura
Papas aloitti pelaajauransa FC Villefranchessa vuonna 1947. Hän pelasi seurassa juniorivuotensa siirtyen 1957 FC Grenobleen, jossa hän juhli Division 2:n mestaruutta kaudella 1959/60. Hän siirtyi nousukauden jälkeen Olympique Lyonnais'een, jota edusti pääsarjassa yhden kauden. Vuonna 1962 Papas palasi Villefrancheen, josta vielä 1968 CS Cuiseaux'hon, jossa lopetti uransa vuonna 1971.
Valmentajana Papas vaikutti Villefranchessa ja Cuiseaux'ssa vuosikausia. Lokakuussa 1987 hän siirtyi Olympique Lyonnais'n päävalmentajaksi, mutta joutui jättämään tehtävänsä jo maaliskuussa 1988. Hän toimi tämän jälkeen seurassa urheilutoimejohtajana, kunnes palasi vuonna 1989 Villefrancheen. Hän lopetti uransa seuran päävalmentajana vuonna 1998.
Bermuda yleisurheilun maailmanmestaruuskilpailuissa
Bermuda on osallistunut yleisurheilun ulkoratojen maailmanmestaruuskilpailuihin vuosina 1983–2001 ja 2009–2022. Maa on saavuttanut MM-kilpailuissa yhden hopeamitalin. Mitalin hankki kolmiloikkaaja Brian Wellman Göteborgissa 1995, ja lisäksi hän on sijoittunut kuudenneksi Tokiossa 1991, kahdeksanneksi Stuttgartissa 1993, viidenneksi Ateenassa 1997 sekä kuudenneksi Edmontonissa 2001. Hänen lisäkseen bermudalaisurheilijoista on pistesijoille eli kahdeksan parhaan joukkoon yltänyt vain Nick Saunders, joka Roomassa 1987 sijoittui korkeushypyssä viidenneksi. Viimeisimmät MM-kilpailuissa esiintyneet bermudalaisurheilijat ovat pituushyppääjä Tyrone Smith, joka Berliinissä 2009, Daegussa 2011, Moskovassa 2013, Lontoossa 2017 ja Dohassa 2019 jäi karsintaan mutta sijoittui Pekingissä 2015 loppukilpailussa kymmenenneksi, Moskovassa 2013 naisten pituushypyn karsinnassa hypännyt Arantxa King, Pekingissä 2015 200 metrin juoksun alkuerissä esiintynyt Harold Houston sekä Eugenessa 2022 miesten kolmiloikan karsinnassa hypännyt Jah-Nhai Perinchief.
Carlos Deltour
Carlos Deltour (8. huhtikuuta 1864 Guadalajara – 29. toukokuuta 1920 Cambo-les-Bains) oli ranskalainen soutaja, joka edusti Rowing Club Castillonia. Hän kilpaili vuoden 1900 kesäolympialaisissa Pariisissa ja sai siellä pronssia perämiehellisessä kaksikossa.
Mark Warner
thumb|right|200px|Warner toukokuussa 2006
Mark Robert Warner (s. 15. joulukuuta 1954 Indianapolis, Indiana) on yhdysvaltalainen demokraattipoliitikko ja liikemies. Hän on ollut Virginian edustajana Yhdysvaltain senaatissa vuodesta 2009 lähtien. Aiemmin Warner on myös toiminut 69. Virginian kuvernöörinä 2002–2006.
Warner on National Democratic Instituten johtokunnan entinen jäsen. Hän on naimisissa Lisa Collisin kanssa ja on presbyteeri.
Michael Obafemi
Michael Oluwadurotimi Obafemi (s. 6. heinäkuuta 2000 Dublin) on irlantilainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan hyökkääjä. Hän edustaa Englannin Valioliigassa pelaavaa Burnleyä.
Bill Whitehouse
Bill Whitehouse (1. huhtikuuta 1909 Plumstead, Lontoo – 14. heinäkuuta 1957 Reims, Ranska) oli brittiläinen Formula 1 -kuljettaja. Hän osallistui yhteen F1-osakilpailuun kaudella 1954, Britannian GP:hen. Hän keskeytti kilpailussa, eikä saavuttanut pisteitä. Hän osallistui myös useisiin MM-sarjaan kuulumattomiin kilpailuihin.
Michael Obafemi
Obafemi siirtyi Southamptonin junioreihin kesällä 2016. Hän pääsi edustusjoukkueessa pelaamaan ensimmäisen valioliigaottelunsa tammikuussa 2018. Kaudella 2018–2019 hän pelasi Valioliigassa kuusi ottelua ja teki maalin joulukuussa Huddersfield Townia vastaan. Kaudella 2019–2020 hän teki maalin kauden kahdeksannessa valioliigaottelussaan tapaninpäivänä Chelseaa vastaan. Kaikkiaan hän teki kauden 21 valioliigaottelussaan kolme maalia. Kaudella 2020–2021 hän pelasi Valioliigassa vain neljässä ottelussa. Hän siirtyi kesällä 2021 Swanseaan, jossa pelasi puolentoista kauden aikana 51 Englannin mestaruussarjan ottelua ja teki 15 maalia. Kevätkaudella 2023 hän pelasi Burnleyssa lainalla 12 mestaruussarjan ottelua ja teki kaksi maalia. Hän siirtyi Valioliigaan nousseeseen seuraan pysyvästi kesällä 2023.
Obafemi pelasi Irlannin A-maajoukkueessa ensimmäisen kerran marraskuussa 2018, kun hän tuli vaihtopelaajana kentälle Kansojen liigan vierasottelussa Tanskaa vastaan. Ensimmäisen maaottelumaalinsa hän teki Kansojen liigan ottelussa Skotlantia vastaan kesäkuussa 2022. Kaikkiaan hän on 20. heinäkuuta 2023 mennessä pelannut 11 maaottelua ja tehnyt kaksi maalia. Otteluista kolme on ollut EM-karsintaotteluita.
Bill Whitehouse
Whitehouse oli Westmount Garagen omistaja. Yritys muuttui pian Gemini Formula Junior Teamiksi. Whitehouse kuoli F2-kilpailussa Reimsin radalla. Samassa kilpailussa menehtyi myös Herbert MacKay-Frasier.
Le Monde
Le Monde on ranskalainen, päivittäin ilmestyvä maltillinen vasemmistolainen sanomalehti, jota painetaan Pariisissa. Lehteä pidetään Ranskan vaikutusvaltaisimpana sanomalehtenä, ja se on yleisesti arvostettu myös ulkomailla.
Historia
Ensimmäinen numero ilmestyi 19. joulukuuta 1944. Lehden perusti Hubert Beuve-Méry kenraali Charles de Gaullen pyynnöstä saksalaisten vetäydyttyä Pariisista. Aloittaakseen lehden tekemisen Beuve-Méry esitti ehdoksi täydellisen toimituksellisen itsenäisyyden. Lehti korvasi sanomalehti Le Tempsin jonka tyyliasun ja formaatin se omaksui. Vuodesta 1985 lehden etusivua on koristanut karikatyyri, jonka on useimmiten piirtänyt pilapiirtäjä Plantu, kunnes tämä jäi eläkkeelle vuonna 2021.
Vuonna 2003 kirja Le Monden piilotetut kasvot (La face cachée du Monde) väitti, että päätoimittaja Jean-Marie Colombani ja muut lehden johtohenkilöt olisivat muun muassa osoittaneet poliittista puolueellisuutta ja sotkeutuneet taloudellisiin kähmintöihin, jotka vaaransivat lehden itsenäisyyden. Nämä syytökset ovat yhä ristiriitaisia ja näyttämättä toteen.
Omistus
Le Monden on perustamisesta lähtien omistanut Groupe Le Monde, josta lehden työntekijät omistavat 53 %. Lopun omistavat Danone, BNP Paribas -pankki ja miljardööri François Pinault. Enemmistöomistus siirtyi kesällä 2010 ranskalaiselle sijoittajaryhmälle, johon kuuluvat pankkiiri ja Les Inrockuptibles lehden kustantaja Matthieu Pigasse, internetoperaattori Freen perustaja Xavier Niel ja Yves Saint-Laurent -muotitalon toinen perustaja Pierre Bérgé. Pigasse on lähellä sosialistipuoluetta ja on toiminut kansainvälisen valuuttarahaston johtajan Dominique Strauss-Kahnin neuvoantajana. Toimittajille jää veto-oikeus päätoimittajanvalinnassa, ja osaomistuksen kautta toimittajilla on valtaa myös merkittävissä talousasioissa. Oikeistolainen presidentti Nicolas Sarkozy yritti puuttua kauppaan uhkaamalla lopettaa lainatakuun, jos kauppa tehdään Pigassen ryhmän kanssa.
Miehuuskoe
Miehuuskoe (The Graduate) on vuonna 1967 ensi-iltansa saanut Mike Nicholsin ohjaama elokuva. Miehuuskoe oli ehdolla seitsemän Oscar-palkinnon saajaksi, ja se voitti parhaan ohjauksen palkinnon Nicholsille. Musiikin tekivät Simon & Garfunkel, ja kappale ”Mrs. Robinson” kuultiin ensimmäisen kerran juuri tämän elokuvan musiikkiraidalla. Paul Simon voitti parhaan elokuvamusiikin Grammy-palkinnon, ja kappaleen lopullinen versio sisältyi duon seuraavaan levyyn. Elokuvasta tuli menestys ja populaarikulttuurin virstanpylväs.
Juoni
Nuori Benjamin Braddock (Dustin Hoffman) valmistuu collegesta eikä vielä tiedä, mitä tekisi elämällään. Perhejuhlissa hän vie viehättävän rouva Robinsonin (Anne Bancroft) tämän kotiin ja päätyy pian hänen rakastajakseen. Pian Benjamin rakastuu rouvan tyttäreen (Katharine Ross), mutta rouva ei hyväksy sitä. Tästä alkaa melkoinen suhdesoppa, jonka nuorukainen haluaa selvittää.
Myöhempi arvostus
Miehuuskoe valittiin vuonna 1996 Yhdysvaltojen kongressin kirjaston National Film Registryyn, johon kootaan esteettisesti, historiallisesti tai kulttuurisesti merkittäviä amerikkalaiselokuvia. American Film Institute sijoitti Miehuuskokeen vuonna 2001 tekemässään AFI:n 100-vuotissarjan 100 parasta elokuvaa -luettelossa sijalle seitsemän.
Fondi
pienoiskuva|oikea|Hyytelömäinen kalafondi Fondi ( <, 'pohja', perustus') eli liemipohja tarkoittaa kokkien ammattisanastossa kastikkeen pohjaa. Se on melko sakeaa, maultaan vahvaa tiivistettyä lientä, jota valmistetaan sekä vaaleana että tummana. Kastikkeiden lisäksi fondia käytetään liemiin ja muihinkin ruokalajeihin maun antajaksi. Fondin ainesosina on kalaa, kasviksia, lihaa, riistaa tai äyriäisiä ja mausteena laakerinlehtiä, pippureita, yrttejä tai pilkottuja juureksia. Fondia keitetään usean tunnin ajan, ja lopuksi siitä siivilöidään kiinteä aines pois.
Altiplano
thumb|Ylängön sijainti. thumb|Altiplanoa. Taustalla kohoavat [[Cordillera Real (Bolivia)|Cordillera Realin huiput.]] Altiplano, myös: puna ja páramos, on ylätasanko Andien leveimmällä kohdalla. Se on maailman toiseksi laajin ylätasanko Tiibetin ylängön jälkeen.
Fondi
Fondi on ruuan maustamiseen käytettävä nestemäinen mausteseos, jota käytetään monipuolisesti liha-, keitto- ja pataruuissa sekä kastikkeissa. Ravintoloiden keittiöissä on kautta aikojen keitetty omat fondit luista, lihan leikkuujätteistä, juureksista ja mausteyrteistä.
Altiplano
Altiplano sijaitsee Bolivian länsiosassa ulottuen Perun eteläosiin. Se on laajuudeltaan noin 168 350 neliökilometriä. Altiplano on keskimäärin 3 660 metriä merenpinnan yläpuolella ja sitä reunustavat Andien haarat Cordillera Oriental ja Cordillera Occidental. Titicacajärvi sijaitsee Altiplanon matalimmalla kohdalla.
Fondi
Fondi-nimellä myydään myös yhä suositummiksi tulleita "nestemäisiä liemikuutioita", pieniin pulloihin pakattuja kastikkeen ja liharuuan maustajia. Fondien annostelua pidetään helpompana kuin perinteisten liemikuutioiden. Fondit ovat nousseet suosituksi erityisesti ammattikokkien keskuudessa.
Fondeissa on varsin vähän lisäaineita, esimerkiksi tuskin lainkaan arominvahvennetta, joita on paljon liemikuutioissa. Tumma lihafondi muistuttaa maultaan alkuperäistä englantilaista lihaliemitiivistettä, Bovrilia. Nykyään on fondeja saatavana lähes kaikista ruokakaupoista ja useita eri makuja, mm. vasikan-, härän-, kanan- ja kasvisfondi.
Altiplano
Altiplanolla on mittavat luonnonvarat. Potosín kaivoksista louhittu hopeamalmi rahoitti Espanjaa vuosisatojen ajan. Tinaa kaivettiin 1900-luvun alkupuolella säilyketölkkiteollisuudelle, mikä oli merkittävässä asemassa etenkin ensimmäisessä maailmansodassa.
Elisa Simonen
Elisa Simonen (s. 30. huhtikuuta 1981 Helsinki) on entinen suomalainen maajoukkuetason pelaaja sekä jalkapallossa että salibandyssä.
Simosen jalkapalloura alkoi Puistolan Urheilijoissa, jossa hän pelasi vuoteen 1999 asti. Kaudeksi 2000 hän siirtyi Malmin Palloseuraan. Simonen voitti MPS:n riveissä liigamestaruuden ja Suomen cupin kaudella 2003. Maajoukkueessa Simonen pelasi yhteensä 32 ottelua.
Salibandyssä Simonen edusti koko 11 kautta kestäneen liigauransa ajan Tapanilan Erää. Hän pelasi uransa aikana 151 ottelua runkosarjassa ja 59 ottelua pudotuspeleissä. Simonen voitti Erässä kaikkiaan kolme mestaruutta, neljä hopeaa ja yhden pronssin. Maajoukkueessa Simonen pelasi 49 maaottelua tehoin 12+20. Hän oli mukana Suomen joukkueessa voittamassa maailmanmestaruutta vuosina 1999 ja 2001.
Pielilä
Pielilä on kylä Leningradin alueen Hatsinan piirin Siiverskan kaupunkikunnassa Venäjällä. Se sijaitsee Ortesjoen rannalla 3,5 kilometriä Siiverskan asemalta itään. Kylässä on 2 300 asukasta (vuonna 2012).
Paikkakunta on saanut alkunsa 1700-luvun lopulla rakennetusta Frantz Böllin aateliskartanosta, jota kutsuttiin aluksi nimellä Gorka ja myöhemmin perustajansa mukaan Belogorka. 1800-luvun lopulla seudulle syntyi huvila-asutusta. Vuonna 1912 Belogorkan päärakennuksen paikalle pystytettiin Jelisejevin kauppiasperheen tyttären jugendtyylinen kartano. 1920-luvulla sinne perustettiin maatalouden tutkimuslaitos.
Nykyään Pielilässä toimii Venäjän maatalousakatemian tutkimusinstituutti sekä meteorologinen tutkimuslaitos. Kylä koostuu etupäässä viisikerroksisista asuintaloista. Palveluihin kuuluvat lastentarha, alakoulu, kulttuuritalo, kirjasto ja lääkintäasema. Pielilään on linja-autoyhteys Siiverskan asemalta.
Totuuden Torvi
thumb|right|Totuuden Torven numero vuodelta 1948. Totuuden Torvi oli suomalainen sensaatiouutisiin painottunut sanomalehti, joka ilmestyi vuosina 1928–1933, 1945–1946, 1947, 1948–1951 ja 1954–1958. Lehden perustaja oli omintakeinen populistipoliitikko Ernesti Hentunen, joka toimi päätoimittajana kuolemaansa (1951) saakka. Vuodesta 1945 alkaen Totuuden Torvi oli hänen perustamansa Radikaalisen Kansanpuolueen äänenkannattaja. Lehteä myytiin irtonumeroina suoraan kadulla, ja Hentunen itsekin myi sitä Helsingin keskustassa rautatieaseman luona.
Rubén Wolkowyski
Rubén Oscar Wolkowyski (s. 30. syyskuuta 1973 Juan José Castelli) on argentiinalais-puolalainen koripalloilija.
Totuuden Torvi
Lehti julkaisi suorasukaisia kannanottoja vallanpitäjistä ja joutui sen vuoksi usein hankauksiin. Vuonna 1933 Hentunen joutui poistumaan Suomesta ulkomaille välttääkseen eräästä lehden jutusta saamansa vankeustuomion ja lehden ilmestyminen keskeytyi 12 vuodeksi.
Rubén Wolkowyski
Ura
Wolkowyski debytoi Quilmesin joukkueessa kaudella 1993–1994 ja edusti seuraa vuoteen 1997 asti. Hän voitti seuran paidassa kaksi kertaa maan torjuntatilaston sekä levypallotilaston. Vuonna 1997 Wolkowyski siirtyi Boca Juniorsin koripallojoukkueeseen, jossa hän voitti torjuntatilaston kaudella 1997–1998. Kaudeksi 1999–2000 hän liittyi argentiinalaiseen Estudiantesiin, jossa hän voitti Argentiinan-mestaruuden. Lisäksi hänet valittiin samana kautena sarjan arvokkaimmaksi pelaajaksi.
Totuuden Torvi
Vuonna 1945 Totuuden Torvi alkoi taas ilmestyä. Pian sen räväkkä uutisointi alkoi kohdistua etenkin kommunisteja, YYA-sopimusta ja Neuvostoliittoa vastaan. Hentunen sai 1949 sakkoja lehden Neuvostoliiton-vastaisesta kirjoittelusta. Hentusen suorasukaista kohtelua saivat osakseen myös kansanedustajat. Kun hän kirjoitti lehdessään: ”Puolet kansanedustajista on hulluja”, asiaan vaadittiin oikaisua, ja seuraavassa numerossa Hentunen korjasi väitteen: ”Puolet kansanedustajista ei ole hulluja.”
Lehteä julkaisi vielä jonkin aikaa Hentusen kuoleman jälkeen hänen perikuntansa mutta lähinnä poliittisena pilalehtenä.
Rubén Wolkowyski
Ura
Tämän jälkeen Wolkowyski on edustanut muun muassa Club Biguáa, Atléticos de San Germánia sekä Libertad de Sunchalesia. Vuonna 2011 hän siirtyi La Uniónin koripallojoukkueeseen.
Julia Mancuso
Julia Mancuso (s. 9. maaliskuuta 1984 Reno, Nevada) on entinen yhdysvaltalainen alppihiihtäjä.