cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Bert, maailmanvalloittaja
Bert, maailmanvalloittaja on Anders Jacobssonin ja Sören Olssonin kirjoittama kirja. Alkuperäisteos on julkaistu vuonna 1999 ja suomennos vuonna 2000.
Fabian Ernst
Fabian Ernst (s. 30. toukokuuta 1979 Hannover, Länsi-Saksa) on saksalainen jalkapalloilija.
Ernst aloitti uransa Hannover 96:ssa. Vuodesta 1998 vuoteen 2000 hän edusti Bundesliigassa pelaavaa Hamburger SV:tä, pelaten 48 ottelussa. Seuraavaksi Ernst siirtyi Werder Bremeniin, jossa hän pelasi 152 Bundesliigaottelua ja teki 11 maalia. Vuosina 2005–2009 Ernst pelasi FC Schalke 04:ssä. Helmikuussa 2009 hän siirtyi turkkilaiseen Beşiktaşiin.
Vuonna 2002 Ernst teki debyyttinsä Saksan maajoukkueessa ottelussa Kuwaitia vastaan. Hän pelasi yhteensä 24 maaottelua, viimeisen maaliskuussa 2006, ja teki niissä yhden maalin
Sangeang
Aiheesta muualla
Sangeang Api Sangeang
Viafree
Aluksi Viafree oli saatavilla vain Ruotsissa, mutta sittemmin laajentui Norjaan ja Tanskaan. Vuonna 2017 palvelu avattiin myös Suomeen.
Toukokuussa 2022 palvelu lakkasi toimimasta ja Ruotsissa, Norjassa sekä Tanskassa sisällöt siirtyivät uuteen Pluto TV -suoratoistopalveluun.
Casacanditella
Casacanditella on Keski-Italiassa, Abruzzon hallinnollisella alueella Chietin maakunnassa sijaitseva kunta. Kunnassa asui 1 262 ihmistä vuonna 2017. Vuoden 2011 väestönlaskennan mukaan kunnassa oli 1 340 asukasta.
Betrayal At Bespin
Betrayal at Bespin on suomalainen yhtye, joka yhdistelee musiikissaan metallia, post-rockia ja elokuvamusiikkia. Yhtye perustettiin vuonna 2007 ja se on julkaissut kaksi studioalbumia.
Täpläsaukko
Täpläsaukko eli täpläkurkkusaukko (Hydrictis maculicollis) on vesielämään sopeutunut Afrikassa elävä näätäeläin (Mustelidae). Se on saanut nimensä valkoisista täplistä, joita on sen kaulassa ja rinnassa. Se kasvaa 58−69 senttiä pitkäksi ja painaa 3−5 kiloa.
Betrayal At Bespin
Diskografia
Studioalbumit
Täpläsaukko
Täpläsaukkoja tavataan Saharan eteläpuolisessa Afrikassa.
K. G. Idman
Nuoruus ja akateeminen ura
K. G. Idman kuului Idmanin pappissukuun. Hänen vanhempansa olivat Tampereen kaupunginlääkäri Gustaf Rudolf Idman ja Olga Elisabeth Gustafsson. Hänen veljensä oli pääkonsuli Niilo Idman ja setänsä niin sanotusta Idmanin kavallusjutusta tunnettu pankinjohtaja Nils Idman. Idman vietti Tampereella osan lapsuudestaan sukunsa omistamassa Hatanpään kartanossa, joka oli jaettu perikunnan kesken hänen isoisänsä kuoltua vuonna 1880.
Idman kirjoitti 1904 ylioppilaaksi Tampereen suomalaisesta yhteiskoulusta, jota hänen vanhempansa olivat olleet perustamassa, aloitti lakitieteen opinnot Helsingin yliopistossa ja vietti kesän 1906 Sveitsin Lausannessa parantamassa ranskan kielen taitoaan. Suorittettuaan 1910 molempain oikeuksien kandidaatin tutkinnon hän oli hetken Turun hovioikeuden auskultanttina, mutta päättettyään erikoistua kansainväliseen oikeuteen hän vietti seuraavat neljä vuotta jatko-opinnoissa Pietarin, Moskovan, Brysselin, Pariisin ja Lontoon yliopistoissa. Idman väitteli lakitieteen tohtoriksi 1914 kansainvälistä takuusopimusta käsitelleellä väitöskirjalla Le traité de garantie dans le droit international. Hän oli Helsingin yliopiston kansainoikeuden dosenttina 1915–1923 ja valtio- ja kansainvälisen oikeuden vt. professorina 1916–1918. Hänen tutkielmansa Huippuvuorten kansainvälisestä asemasta julkaistiin 1916 Venäjän ulkoministeriön aikakauskirjassa.
Diplomaattiura
Tammikuussa 1918 Idman siirtyi Svinhufvudin pyynnöstä Helsinkiin senaatin virkamieheksi auttamaan asioiden hoitamisessa Suomessa olevien venäläisten kanssa. Sisällissodan jälkeen hänet nimitettiin kesäkuussa 1918 vastaperustetun Suomen ulkoministeriön (silloisen senaatin ulkoasiaintoimituskunnan) ensimmäiseksi kansliapäälliköksi, mitä tehtävää hän hoiti heinäkuuhun 1919. Siirryttyään diplomaattiuralle Idman oli Suomen lähettiläänä Kööpenhaminassa 1919–1927, Riiassa 1927–1928 ja Varsovassa 1928–1938. Samalla hän oli sivutoimisesti lähettiläänä myös Budapestissa 1922–1927, Kaunasissa 1927–1928, Prahassa 1927–1935 ja Bukarestissa 1928–1938. Hän oli disponibiliteetissä 1938–1939. Kesällä 1939 hän oli Suomen Moskovan-lähetystön vt. päällikkönä. Toisen maailmansodan aikana Idman oli Suomen lähettiläänä Tokiossa lokakuusta 1939 alkaen ja syksystä 1941 alkaen samalla myös Mukdenissa eli Mantšukuon japanilaismielisessä nukkevaltiossa. Hänet asetettiin uudelleen disponibiliteettiin 5. huhtikuuta 1945 ja hän erosi ulkoministeriön palveluksesta 1947.
Lähettiläsvuosiensa aikana Idman hoiti useita muitakin tärkeitä tehtäviä. Hän osallistui oikeusasiantuntijana vuoden 1920 Tarton rauhanneuvotteluihin Suomen ja Neuvosto-Venäjän välillä ja avusti Carl Enckelliä tämän edustaessa vuosina 1920–1921 Suomea Kansainliiton käsitellessä Ahvenanmaan kysymystä. Idman edusti Suomea kansainvälisissä Genèven ja Genovan talouskonferensseissa 1921 ja 1922. Vuonna 1925 Idman oli yhdeksän kuukauden ajan porvarillisen Tulenheimon hallituksen ulkoministerinä, puolueisiin sitoutumattomana ammattiministerinä. Hän osallistui ministerikautenaan presidentti Lauri Kr. Relanderin ensimmäisiin valtiovierailuihin Viroon ja Ruotsiin. Häntä pyydettiin ulkoministeriksi myös seuraavaan, Kallion II hallitukseen, mutta hän kieltäytyi. Idman osallistui 1939 asiantuntijana Ahvenanmaan linnoittamista koskeviin neuvotteluihin Tukholmassa, ja vielä sodan jälkeen Pariisin rauhanneuvotteluihin 1946 ja YYA-sopimusneuvottelujen valmisteluihin 1948. Myöhemmin hän laati selvityksen YYA-sopimuksen luonteesta ja korosti presidentti J. K. Paasikiven roolia Suomen ulkopolitiikassa.
Muut luottamustehtävät ja viimeiset vuodet
Idman oli Haagin pysyvän välitystuomioistuimen jäsenenä 1923–1941 ja 1948–1954. Hän oli myös kansainvälisen oikeuden instituutin varajäsen vuodesta 1947 ja varsinainen jäsen vuodesta 1952, sekä kahden ulkomaisen akatemian, American Academy of Political and Social Sciencen ja Académie Diplomatique Internationalen jäsen. Lisäksi hän oli vuodesta 1949 Suomen Gummitehdas Oy:n johtokunnan puheenjohtaja.
Idman julkaisi muistelmateokset Maamme itsenäistymisen vuosilta (1953) ja Diplomatminnen 1919–1927 (1954). Hän kuoli vuonna 1961 kotonaan Helsingin Kulosaaressa ja hänet haudattiin sukuhautaan Helsingin Hietaniemen hautausmaalle. Hän oli naimaton ja lapseton.
Muisto
Idmanin testamenttilahjoituksella perustettiin 1962 Lääkintöneuvos G. R. Idmanin ja ministeri K. G. Idmanin säätiö eli Idmanin säätiö, joka jakaa tamperelaisille opiskelijoille vuosittain apurahoja liki miljoonan euron edestä. Idman testamenttasi kolme neljäsosaa 131 miljoonan markan omaisuudestaan säätiön alkupääomaksi. Suomalainen Lakimiesyhdistys jakaa joka toinen vuosi Ministeri, molempien oikeuksien tohtori K. G. Idmanin rahastosta 5 000 euron palkintoja.
Die Apokalyptischen Reiter
Die Apokalyptischen Reiter on saksalainen heavy metal -yhtye, joka perustettiin vuonna 1995. Yhtyeen nimi tarkoittaa apokalyptisia ratsastajia, joilla viitataan Ilmestyskirjassa olevaan neljään apokalypsin ratsumieheen.
Vaikutteita yhtye on saanut black-, death- ja thrashmetallista. Ensimmäiset kolme julkaisua olivat käytännössä kokonaan thrash-/blackmetallia, mutta uudemmilla on alkanut melodisia biisejä tulla mukaan enemmän.
Kannaksen Teatteri
Kannaksen Teatteri oli kuudesta jatkosodan aikana toimineesta sotateatterista lyhytikäisin. Sen avajaisnäytäntö oli Syntynyt terve tyttö 15. maaliskuuta 1944, ohjaajana teatterin keskeinen vaikuttaja Matti Aulos. Suosittua näytelmää esitettiin 53 kertaa. Kannaksen Teatterin toinen näytelmä oli Aulis Hämäläisen ohjaama Syntipukki, joka esitettiin tiettävästi vain yhden kerran, 8. kesäkuuta 1944. Kannaksen Teatterin kotipaikka oli vasta valmistunut valistustalo, Tiurinlinna Valkjärvellä. Teatteri toimi suomalaisjoukkojen 1941-1944 miehittämässä osassa Leningradin aluetta (Moskovan rauhansopimukseen 1940 saakka Valkjärvi kuului virallisesti Suomeen), toisin kuin muut sotateatterit, jotka sijaitsivat Suomen suurimmaksi osaksi miehittämässä Neuvostoliiton Karjalassa eli Itä-Karjalassa.
Uuno on numero yksi!
Sisältö
Sävellykset ja sovitukset Jaakko Salo, paitsi 15 säv. Serradel Narciso, 20 säv. amerikkalainen trad. sekä 1, 26 & 33, jotka ovat Heikki Laurilan kitaraimprovisaatioita. Sanoitukset Jukka Virtanen (2) & Jaakko Salo (35).
A Wop Bop A Loo Bop
A Wop Bop A Loo Bop on suomalaisen Vox-yhtyeen toinen ja viimeiseksi jäänyt albumi. Sen julkaisi Poko Rekords vuonna 1986.
Masino Group
Masino Group on suomalainen teknistä kauppaa harjoittava, suomalaista teollisuutta ja tuotantoa palveleva perheyritys, jonka toiminta alkoi vuonna 1958. Masino Groupin pääasialliset asiakasryhmät ovat teollisuus ja rakentaminen. Masino Group myy teknisiä tuotteita, ja sillä on omaa tuotantoa ja loppukokoonpanoa. Lisäksi osa tuotteista valmistetaan sopimusvalmistajilla. Konsernin pääkonttori sijaitsee Vantaalla ja muut toimipisteet sijaitsevat Turussa, Ylöjärvellä ja Tampereella. Masino Groupiin kuuluu emoyhtiö Masino Group Oy ja kuusi liiketoimintatytäryhtiötä, jotka palvelevat eri teollisuusaloja yksilöidyillä tuotesektoreillaan.
Henkilökunnan määrä on n. 150 ja liikevaihto n. 60 miljoonaa euroa.
Sejo Oy
Sejo Oy toimittaa LVI-putkikannakkeita ja niihin liittyviä kiinnitys- ja asennustarvikkeita teollisuuden tarpeisiin, talonrakennukseen ja saneerauskohteisiin. Sejon noutomyymälät sijaitsevat Vantaalla, Turussa ja Tampereella.
Sejotek Oy perustettiin Helsingissä vuonna 1980 ja se on kuulunut Masino Group –konserniin vuodesta 1993 lähtien. Sejotek Oy:n nimi muutettiin vuonna 2013 Sejo Oy:ksi.
Historia
Oiva Pietarinen perusti 13.6.1958 Masino-nimisen avoimen yhtiön. Masinosta tuli osakeyhtiö vuonna 1976. Vantaan Tuupakassa sijaitseva nykyinen pääkonttori valmistui vuonna 2002. Oiva Pietarisen poika, Jarmo Pietarinen nimitettiin toimitusjohtajaksi vuonna 1988. Tällöin myös omistus siirtyi seuraavalle sukupolvelle.
Jeremy Bamber
Jeremy Nevill Bamber (oik. Jeremy Paul Marsham, s. 13. tammikuuta 1961) on englantilainen joukkomurhaaja, joka tuomittiin 1985 ”Valkoisen talon maatilan murhista” Tolleshunt D'Arcyssä, Essexissä.
Bamberin uhreihin kuuluivat hänen vanhempansa Nevill ja June Bamber, hänen sisarensa Sheila Caffell ja hänen sisarensa kuusivuotiaat kaksospojat Daniel ja Nicholas Caffell. Oikeudenkäynnissä valamiehistö totesi, että Bamber oli tehnyt murhat suuren perinnön toivossa. Hän oli lavastanut 28 vuotiaan sisarensa syylliseksi laittamalla kiväärin sisarensa käsiin, jolla oli diagnosoitu skitsofrenia, saadakseen teot näyttämään murhilta ja niiden jälkeen tehdyltä itsemurha lta.
Bert ja kovanaamat
Bert ja kovanaamat on Anders Jacobssonin ja Sören Olssonin kirjoittama kirja. Alkuperäisteos on julkaistu vuonna 1995 ja suomennos vuonna 2000.
Adèle (Vexin)
Adèle de France (1160–1221) oli Ranskan kuninkaan Ludvig VII:n tytär.
Elämäkerta
Hänen äitinsä, Kastilian Constance kuoli synnyttäessään häntä lokakuussa 1160.
Jo lapsena, vuonna 1169 solmitun Montmirail'n rauhan yhteydessä Adèle kihlattiin Englannin prinssille Rikhardille, joka oli Henrik II:n ja Eleonoora Akvitanialaisen toinen poika ja myöhempi kuningas Rikhard II:n Leijonamieli. Kihlauksen seurauksena Adèle lähetettiin Englantiin Henrik II:n toivomuksesta. Näin hän sai hallintaansa poikansa kihlatun läänitykset Aumalen ja Eun kreivikunnat, jotka olivat nuoren morsiamen myötäjäiset. Tuona aikana Englannissa ja eritoten Ranskassa liikkui paljon erinomaisen epäluotettavia huhuja ja pilkkapuheita, joiden mukaan Henrik II otti Adèlen rakastajattarekseen heti kun tämä oli riittävän vanha ja viivytti tarkoituksella tämän tähden avioliittoa poikansa ja Adèlen välillä. Lisäksi juoruttiin, että Adèlella olisi ollut lapsi appensa Henrik II:n kanssa.
Kun kuningas Henrik II kuoli 6. kesäkuuta 1189, niin Adèlen pitkäaikaisesta kihlatusta Rikhardista tuli hallitsija. Rikhard kutsui Adèlen Roueniin helmikuussa vuonna 1190, mutta jo seuraavana vuonna 1191 hän ilmoitti Ranskan Filip Augustukselle, että hänen ja Adèlen kihlaus olisi päättynyt ja syyksi hän ilmoitti juuri tuon kihlattunsa huhujen mukaisen suhteen isäänsä ja heidän yhteisen lapsensa. Tosiasissa purkamisen syyt löytyvät Rikhardin omasta seksuaalisesta suuntautumisesta. Tämän ilmoituksen jälkeen Adèle palasi takaisin Ranskaan.
Adèlen veli Ranskan kuningas Filip Augustus, tuntien erinomaisesti Rikhardin mieltymykset, tarjosi tämän jälkeen sisartaan puolisoksi Rikhardin nuoremmalle veljelle Juhanalle vuonna 1192. Tällöin kuitenkin Juhanan äiti, Eleonoora Akvitanialainen puuttui asiaan ja pani avioitumispuheille pisteen. Adèle kuitenkin avioitui 20. elokuuta 1195 Ponthieun kreivin Guillaume III:n Talvasin kanssa. Myötäjäisinään Adèle vei avioliittoon Eun ja Arquesin kreivikunnat ja 5000 markan lainan. Pariskunta sai kolme lasta:
Adèle oli elossa vielä 28. heinäkuuta 1218. Sen jälkeiseltä ajalta hänestä ei löydy merkintöjä asiakirjoista muita tietoja kuin hänen kuolinvuotensa.
Heitjärvi
Heitjärvi on kylä Kivijärven kunnan etelärajalla Keski-Suomessa. Heitjärvi sijaitsee samannimisen järven ja Kivijärven Lintuselän välissä, kantatie 58:n varrella parikymmentä tiekilometriä etelään Kivijärven keskustasta. Kylästä on parikymmentä kilometriä matkaa myös Kannonkoskelle, Karstulaan ja Kyyjärvelle.
Heitjärvellä asui vuoden 2004 paikkeilla noin 130 ihmistä. Kylän osia ovat Heitjärvi, Sompala, Töyrenperä, Myllyperä ja Penttilänkylä. Heitjärven rannalla toimii mielenterveyskuntoutujille ja kehitysvammaisille tarkoitettu Toimintakeskus Putkinotko. Kylässä on vuonna 1953 rakennettu koulurakennus, joka toimii nyt vapaa-ajantiloina.
Heitjärven kyläyhdistyksellä on muun muassa kesäteatteritoimintaa.
Bert ja kylmät kundit
Bert ja kylmät kundit on Anders Jacobssonin ja Sören Olssonin kirjoittama kirja. Alkuperäisteos on julkaistu vuonna 1996 ja suomennos vuonna 2001.
Reaktiopuu
Reaktiopuu eli suuntaussolukko on puuvartisten kasvien rasituksen seurauksena tuottamaa erityisen kovaa puusolukkoa. Sitä esiintyy erityisesti vinosuuntaisissa varsissa. Koppisiemeniset puut eli lehtipuut tuottavat vetopuuksi tai tensiopuuksi kutsuttua reaktiopuuta vinon rungon ja oksan yläpuolelle vetojännityksen puolelle, kun taas paljassiemeniset kasvit kuten havupuut tuottavat lylyksi, puristuspuuksi tai kompressiopuuksi kutsuttua reaktiopuuta vinon rungon tai oksan alapuolelle puristusrasituksen puolelle. Vetopuun soluseinissä on tavanomaista puuta runsaammin selluloosaa ja vähemmän ligniiniä, kun taas puristuspuun soluseinissä on tavanomaista enemmän ligniiniä ja vähemmän selluloosaa.
Reaktiopuu on lujuusominaisuuksiltaan erilaista kuin tavanomainen suoran rungon puusolukko. Esimerkiksi sahattaessa vinorunkoista mäntyä laudoiksi, lylypuolelta sahatut laudat taipuvat kaarelle. Suomen kielen lyly-sana on hyvin vanha: sitä käytetään sekä adjektiivina (puu on lyly) että substantiivina (puussa on lylyä). Lylyksi kutsutaan myös entisajan suksissa käytettyä vasemman jalan liukusuksea, joka lienee ollutkin lylyinen. Lylystä lienee myös aikanaan valmistettu kaivertamalla kippoja ja aterimia.
Nadja Uhl
thumb|Nadja Uhl Nadja Uhl (s. 23. toukokuuta 1972) on saksalainen näyttelijä. Hän syntyi Stralsundissa ja opiskeli Leipzigin konservatoriossa.
Uhl sai vuonna 1994 kiinnityksen Potsdamin Hans Otto -teatteriin. Hän on esiintynyt paitsi teatterissa, myös useissa elokuvissa, joiden joukossa ovat Die Stille nach dem Schuß (2000), Was tun, wenn's brennt? (2001) ja Kaksoset (2002).
Uhl voitti vuonna 2000 Bibiana Beglaun kanssa Berliinin elokuvajuhlilla Hopeisen karhun työstä elokuvassa Die Stille nach dem Schuß.
Charlie Sifford
Sifford voitti PGA Tourilla Greater Hartford Open Invitationalin vuonna 1967 ja Los Angeles Openin vuonna 1969. Vuonna 1975 hän voitti Floridan Orlandossa seniorien PGA-mestaruuden.
Marjastus
thumb|280px|Alaskalaisia metsämarjoja
Marjastuksella tarkoitetaan luonnossa kasvavien marjojen poimintaa. Marjoja poimitaan paitsi harrastukseksi ja omaan käyttöön myös myyntiin. Tällöin käytetään termejä kotitarvemarjastus ja kaupallinen marjastus.
Marjoja voi poimia käsin tai poimurilla. Myyntiin metsämarjoja poimitaan pääosin tarkoitukseen kehitetyillä lyhytvartisilla poimureilla ja pitkävartisilla niin sanotuilla "haravapoimureilla".
Suomalaiset ovat innokkaita marjastajia. Suomalaisten marjastusaktiivisuutta ovat tutkineet mm. Arktiset Aromit ry ja Metsäntutkimuslaitos. Arktiset Aromit ry:n vuosina 1997 ja 2007 työikäiselle väestölle kohdentamien tutkimusten mukaan marjat hankittiin kotitalouksiin pääasiassa itse poimien. Luonnonmarjoja poimi 67 % tutkimukseen vastanneista vuonna 1997 ja 73 % vuonna 2007. Vuoden 2007 tutkimuksessa marjastusta harrastivat innokkaimmin 55-64 –ikäiset henkilöt. Muissa ikäryhmissä poimintainnokkuus ei ole yhtä suurta.
Suomalaiset poimivat ahkerimmin mustikkaa (noin 40 % marjaretkistä), puolukkaa (noin 35 %), hillaa ja vadelmaa (noin 10 %) sekä karpaloa (alle 5 %). Suurimmat marjasaaliit saadaan puolukasta. Yleensä mustikka-, puolukka- ja hillapaikat ovat 5-30 kilometrin etäisyydellä ja marjapaikan läheisyyteen kuljetaan useimmiten autolla. Muita Suomessa syötäväksi poimittuja luonnonmarjoja ovat esimerkiksi ahomansikka, juolukka, mesimarja, pihlajanmarja, riekonmarja, tyrni ja variksenmarja.
Valtaosa vuoden 2007 tutkimukseen osallistuneista työikäisistä (69 %) aikoi tarvittaessa ostaa marjoja, enimmäkseen mustikkaa, puolukkaa, hillaa ja vadelmaa. Suurissa asutuskeskuksissa halukkuus marjojen ostoon kaupoista ja toreilta on viimeisen kymmenen vuoden aikana selvästi kasvanut.
Tutkimukseen osallistuneet olivat valmiita maksamaan kotimaisista marjoista enemmän kuin ulkomaisista. Luonnonmarjoja poimitaan luonnon virkistävän vaikutuksen, marjojen käyttötottumuksen ja marjojen terveellisyyden vuoksi. Tutkimukseen vastanneet pitivät marjojen myyntipoimintaan innostavina tekijöinä hintaa ja marjastuskaverin saantia mukaan marjametsään. Poiminnan rajoitteiksi koettiin ajan ja lähietäisyydellä olevien poimintapaikkojen puute.
Marjoja suomalaiset poimivat omaan käyttöön. Alle 10 % vastaajista myi poimimiaan marjoja. Alhaisen myynti-innostuksen vuoksi monet yritykset kutsuvat kesäisin Suomeen ulkomaisia marjastajia.
Vuonna 2011 Arktiset Aromit ry kartoitti metsämarjojen poiminta-aktiivisuutta myös Kainuun ja Pohjois-Pohjanmaan työikäisen väestön keskuudessa. Pohjoisessa poiminta-aktiivisuus osoittautui selvästi maan keskiarvoa korkeammaksi. Omaan käyttöön marjoja poimi 90 %, tuttaville 20 % ja myyntiin 10 % näiden maakuntien kotitalouksista. Keskimäärin puolukkaa ja mustikkaa poimittiin 25 kg taloutta kohti. Poimijahinnoin arvioituna kotitalouksiin poimittujen marjojen arvoksi voidaan määrittää 3,5 miljoonaa euroa. Jos vastaava määrä marjoja tai niitä korvaavat tuontihedelmät ostettaisiin kaupasta, arvo olisi kuluttajahinnoin arvioituna kolminkertainen.
Marjastusharrastuksen ylläpitämiseksi ja marjojen käytön lisäämiseksi järjestetään monenlaisia kampanjoita kilpailuja. Näitä ovat esimerkiksi Arktiset aromit ry:n toteuttama koulumarjakuukausi Suomen peruskouluissa, marjojen ja sienten poimintakilpailu, Marjastuksen MM-kisat jne.
Marjastuksella on Suomessa pitkät perinteet
Ravinnon hankkiminen luonnosta on huomattavasti vanhempaa kuin maanviljely. Jo ensimmäiset Suomeen tulleet metsästäjä-keräilijät hyödynsivät marjoja muiden luonnonantimien ohella. Lähes jokainen suomalainen muistaa nykyisinkin lapsuusajan marjaretkiä kavereiden, vanhempien tai isovanhempien kanssa.
Marjoja on käytetty sekä tuoreena että säilöttynä. Marjasurvosta on tehty puolukoista, karpaloista ja lakoista. Ne ovat sisältämiensä happojen vuoksi hyvin säilyviä marjalajeja. Survosta on säilytetty alkuaan puutynnyreissä viileässä, nykyisin puhtaissa lasipurkeissa tai kannella peitetyissä muoviastioissa. Survos säilyy, kun marjat ovat survotun soseen peitossa ja pinta on tasainen.
Kuivaaminen on myös perinteinen marjojen säilöntämuoto. Marjoja on kuivattu uunin pankolla jälkilämmössä, jolloin lämpö ei ole noussut yli 50 asteen. Kuivattavat marjat on levitelty puhtaalle alustalle ja säilötty suljetuissa tölkeissä pimeässä ja viileässä.
Marjoja on käytetty kansanlääkinnässä
Lakka auttoi kuumeeseen, puna- ja keuhkotautiin sekä keripukkiin. Karpaloilla torjuttiin keripukkia, hoidettiin kuumetta ja tehtiin lapsille loishäätöjä. Karpalosiirappia myytiin apteekkien valikoimissa vatsarohtona. Tavallisin kotiapteekkien marja on ollut mustikka. Pohjoisessa kansanlääkinnässä mustikka tarjosi helpotusta ripuliin, kuumeeseen ja punatautiin. Myös Elias Lönnrot kirjoitti mustikasta kirjassaan Flora Fennica. Hänellä oli myönteistä sanottavaa lisäksi puolukasta. Ennen vanhaan puolukalla hoidettiin ilmavaivoja, kuumetta ja virtsavaivoja. ”Marjat kuivina vähän kovetuttavia, avulliset vatsataudissa. Marja-mehu vilvoittava kuumeissa” -Elias Lönnrot.
Metsämarjat kasvavat pohjoisella vyöhykkeellä
Suomen metsissä kasvavat mm. puolukka, mustikka, vadelma ja variksenmarja ja karpalo. Soilla ja korvissa viihtyvät mm. lakka, juolukka ja karpalo. Tunturialueilla puolestaan kasvavat variksenmarja, riekonmarja, puolukka ja juolukka.
Meille tavallisia marjalajeja kasvaa myös Euraasiassa ja Pohjois-Amerikassa. Tosin osa lajeista on muuntunut omiksi lajeikseen ja alalajeikseen. Pohjois-Amerikassa kasvavat esimerkiksi ahomansikka, lakka, juolukka, karpalo, kataja, puolukka, riekonmarja, vadelma ja variksenmarja. Euroopassa ja Pohjois-Aasiassa kasvavat kotipihlaja, lillukka, mustikka ja tyrni.
Jokamiehenoikeudet sallivat kaikille marjojen vapaan poiminnan
Metsien marjat ovat olleet yhteistä omaisuutta, niiden poiminta on sallittu kaikille. 1700-luvulla Isojako toi Suomeen yksityisen maanomistuksen. Siitä huolimatta jokamiehen oikeudet säilyivät ja ne turvattiin lailla. Suurimmassa osassa Eurooppaa jokamiehen oikeuksia ei tunneta tai niitä on rajoitettu.
Jokamiehenoikeuksilla tarkoitetaan Suomessa oleskelevan mahdollisuutta käyttää luontoa siitä riippumatta, kuka omistaa alueen tai on sen haltija. Niistä nauttimiseen ei tarvita maanomistajan lupaa eikä niistä tarvitse maksaa. Jokamiehenoikeutta käyttämällä ei kuitenkaan saa aiheuttaa haittaa tai häiriötä. Suomessa marjojen ja sienten poiminta kuuluu jokamiehenoikeuden piiriin, joten marjastusta ja sienestystä saa harjoittaa muualla paitsi toisten ihmisten pihapiirissä. Itse poimituista marjoista saadut myyntitulot ovat kerääjälle verottomia. Eniten perinteeseen on vaikuttanut tarjolla olevat marjat, alueittain vaihteleva metsätyyppi sekä tietenkin vuosittainen marjasato, mutta toisaalta myös ihmisten mieltymykset ja ennakkoluulot.
Marjastusperinne jatkuu
Luonnonantimien hyvinvointi- ja terveysvaikutuksista tiedetään yhä enemmän, mikä lisää kiinnostusta marjoihin ja niiden hyödyntämiseen. Ihmisten kasvava kiinnostus lähiruokaan on myös omiaan edistämään luonnontuotteiden talteenottoa. Lapsille marjastusta ja luonnon tuntemusta opettavat mm. päiväkodit, perhepäivähoitajat, koulut, vanhemmat, isovanhemmat ja järjestöt. Uudet sukupolvet jatkavat siten perinteen säilymistä.
Ulkomaiset marjanpoimijat
Luonnonmarjatuotteita jalostavien suomalaisyritysten marjatarpeesta jopa 90 prosenttia keräävät ulkomailta, kuten Thaimaasta tulevat marjanpoimijat.
Vuonna 2013 Suomessa oli noin 3000 ulkomaista marjanpoimijaa. Luonnontuoteteollisuusyhdistyksen puheenjohtajan mukaan heistä noin 30-40 oli saanut mielestään väärää informaatiota ja muut oikeaa. Hänen mukaansa ilman ulkomaalaisia marjat jäisivät metsään ja niitä jouduttaisiin turhaan tuomaan ulkomailta. Hänen mielestään marjojen reaalihinta on laskenut 20 vuodessa ja siksi suomalaiset eivät enää viitsi poimia marjoja.
Marjanpoimijoiden kohtelusta käydään oikeutta.
Barrie
Barrie on kaupunki Ontarion provinssissa Kanadassa. Se sijaitsee Simcoejärven rannalla noin 100 kilometriä Torontosta pohjoiseen. Vuonna 2011 Barrien väkiluku oli 166 634 ja esikaupunkeineen 257 993. Se on Kanadan nopeimmin kasvava asutuskeskus. Väestöstä 47 % on protestantteja ja 28 % katolisia.
Barriessa sataa lunta keskimäärin 238 cm talven aikana, joten se on Kanadan lumisimpia paikkakuntia ja tarjoaa monia mahdollisuuksia talviurheiluun. Kaupunki sijaitsee valtatieden risteyksessä, ja sitä pidetään ”porttina Kanadan mökkeilyalueelle”. Monet Barrien asukkaista käyvät töissä Torontossa tai sen pohjoisissa esikaupungeissa.
Casalanguida
Casalanguida on Keski-Italiassa, Abruzzon hallinnollisella alueella Chietin maakunnassa sijaitseva kunta. Kunnassa asui 889 ihmistä vuonna 2017. Vuoden 2011 väestönlaskennan mukaan kunnassa oli 1 006 asukasta.
Sud-Bandama
Sud-Bandama on yksi Norsunluurannikon 19 entisestä alueesta. Se lakkautettiin vuoden 2011 hallintouudistuksessa, kun Norsunluurannikko jaettiin 14 piirikuntaan. Vuoden 1998 väestönlaskennan mukaan alueella oli 682 021 asukasta ja sen pinta-ala oli 10 677 neliökilometriä. Alueen pääkaupunki oli Divo.
Hallintouudistuksessa osasta Sud-Bandaman aluetta ja Bas-Sassandran alueesta muodostettiin Bas-Sassandran piirikunta, alueen loppuosasta ja Fromagerin alueesta muodostettiin Gôh-Djibouan piirikunta.
Half-Life High Definition Pack
250px|thumb|Vertailu monista zombi-mallien versioista läpi Half-Life:n kehityksen.
Half-Life High Definition Pack (lyh. Hi-Def Pack tai HD Pack) on päivityspaketti, joka sisältää uusia ja päivitettyjä materiaaleja, suurimalta osalta malleja, alkuperäisen Half-Life-sarjan peleihin. Sen loi Gearbox Software ja sitä jaettiin alun perin Half-Life: Blue Shift:in PC-julkaisun kanssa. Siihen kuuluu sisältöä alkuperäiseen Half-Life:en, Opposing Force:een ja Blue Shift:iin, kuten myös sisältöä Valve Corporationin tekememään Team Fortress Classic:iin.
Yleiskatsaus
High Definition Packin tuomat parannukset johtuvat pääasiassa Half-Life-malleihin lisätystä polygonimäärästä. High Definition Packin päivitettyihin hahmomalleihin kuuluvat tiedemiehet, vartijat, HECU:n sotilaat, kuten myös muutamat Xenin oliot. Tämän lisäksi kaikki asemallit on päivitetty. Osa asepäivityksistä toi huomattavia muutoksia alkuperäiseen arsenaaliin. Glock 17 -pistooli korvattiin Beretta 92FS -pistoolilla ja MP5-konepistooli korvattiin M4-rynnäkkökiväärillä (on mielenkiintoista kiinnittää huomiota siihen, että yhdessä Half-Life:n kehittelykohdassa HECU:n sotilaat käyttivät alun perin rynnäkkökivääreitä aseina konepistoolien sijasta). Haulikon ja rynnäkköaseen muutoksia terävämpilaatuisiksi täydennettiin luomalla niille uudet äänet ja pelin HUD-näkymä muutettiin uudistuksille sopivaksi.
Team Fortress Classic päivittyi täysin uudelleenluoduilla hahmoluokilla (paitsi siviili-luokka) ja aseilla. Myös pelaajamallien animaatiot uusittiin. Tämä päivitys jaettiin kuitenkin erillään (ollen osa tavallista Half-Life:n päivitystä) ja jonkin aikaa ennen High Definition Packia, sillä se oli Valven tekemä. Tämän päivityksen pystyy aktivoimaan konsolikäskyllä tfc_newmodels 1.
Kehitys
High Definition Pack syntyi peruutetusta Half-Life:n Sega Dreamcast-versiosta, johon Blue Shift sisältyi bonuslisäyksenä peliin. Pelin kehuttiin sisältävän paranneltua graafista sisältöä, ja tämä sisältö itse asiassa siirrettiin tietokoneelle pelin peruuttamisen jälkeen. Sisältö tietokoneversiossa ei ollut kuitenkaan suoraan muunnettu Dreamcastin versiosta, sillä sen versiot vaikuttivat High Definition Packin sisällön varhaisilta versioilta. Dreamcastin vuotanut peliversio sisälsi malleja, jotka erosivat huomattavasti joistakin High Definition Packin viimeistellyistä terävätarkkuuksisista malleista. Dreamcast-versio sisälsi jopa joitain High Definiton Packista kokonaan puuttuneita malleja. Varhaiset ennakkokuvat Dreamcastin versiosta näyttävät kuitenkin jopa vielä vanhempia versioita joistakin terävätarkkuuksisista malleista.
PlayStation 2
200px|thumb|Esimerkki PlayStation 2 -mallien korkeasta yksityiskohtaisuudesta.
Half-Life:n PlayStation 2 -versiossa malleja oli päivitetty vielä pidemmälle, ja myös tämän version teki Gearbox Software. Versioon sisältyivät täydet kasvoanimaatiot sekä erikseen animoidut sormet. Tämän takia näitä malleja pidetään yleensä High Definition Pack -versioiden seuraajina. PlayStation 2 -versio hyödynsi LOD-järjestelmää, mahdollistaen näiden korkeatarkkuuksisien mallien hyödyntämisen laskematta suorituskykyä. Näitä malleja ei koskaan julkaistu virallisesti tietokoneelle, mutta modaajat ovat niiden ilmestymisestä lähtien muuntaneet ja parannelleet niitä tietokoneversiota varten. Koska PS2-mallit ovat korkealaatuisimpia saatavilla olevia versioita, parempia kuin alkuperäisen High Definition Packin versiot, jotkin pelaajayhteisöt kutsuvat niitä "supertarkkuuksisiksi", kun taas Half-Life:n alkuperäisiä malleja kutsutaan "matalatarkkuuksisiksi".
Steamin julkaisu
25. elokuuta 2005, High Definition Pack julkaistiin ilmaisena Steam-latauksena. Valvea kuitenkin arvosteltiin siitä, että se ei käyttänyt korjattuja versioita malleista, jotka olivat valmiina saatavilla Gearbox Softwaren päivityksestä Blue Shift:iin. Nämä korjatut mallit sisälsivät animaatioita, joita käytettiin yleisesti kustomoiduissa kentissä ja modifikaatioissa, vaikka niitä ei nähty missään virallisissa peleissä. Monet modifikaatiot toimivat epävakaasti ilman näitä paikattuja malleja. Monet myös valittivat kuinka High Definition Pack oli toteutettu ohjelmassa. Kun se on asennettuna, Steam estää automaattisesti minkään muun kustomoidun sisällön käytön. Pelaajat eivät voi käyttää sekä High Definiton Packia että omia mallejaan, ennen kuin ovat manuaalisesti purkaneet terävätarkkuuksiset mallit gcf-tiedostosta.
Aiheesta muualla
en:Half-Life: Blue Shift ru:Half-Life: Blue Shift
Bibiana Beglau
thumb|Bibiana Beglau Bibiana Beglau (s. 8. heinäkuuta 1971) on saksalainen näyttelijä. Hän voitti vuonna 2000 Berliinin elokuvajuhlilla yhdessä Nadja Uhlin kanssa Hopeisen karhun työstä Volker Schlöndorffin elokuvassa Die Stille nach dem Schuß (2000).
Kultakäärmeankerias
Kultakäärmeankerias (Myrichthys ocellatus) on käärmeankeriaisiin kuuluva kalalaji. Lajia tavataan Atlantin länsiosista.
Koko ja ulkonäkö
Kultakäärmeankerias voi kasvaa suurimmillaan noin 1,1 m pitkäksi. Ruumiinrakenteeltaan laji on pitkänomainen ja käärmemäinen ja sieraimet ovat putkimaiset. Kalan selkä- ja peräevät ovat pitkät ja yhtyneet pyrstöevään. Kultakäärmeankerias on väriltään vaalean ruskea, harmaa tai vihertävä ja ruumiissa on kaksi riviä keltaisia ja mustareunaisia pilkkuja.
Levinneisyys ja elintavat
Kultakäärmeankeriasta tavataan Pohjois-Carolinasta Brasiliaan ulottuvalta alueelta. Lajin elinympäristöä ovat koralliriutat sekä kivikkoiset meriheiniä kasvavat alueet matalissa vesissä. Kala on pääosin yöaktiivinen ja viettää päivät kaivautuneena pohjaan. Kultakäärmeankeriaan ravintoa ovat erityisesti ravut. Se työntää pyrstönsä saaliiden koloihin ja laajentaa niitä heiluttamalla ruumistaan. Tässä yhteydessä pohjahjasta vapautuu veteen myös muita eläimiä, joita kultakäärmeankeriasta seuraavat meriahvenet syövät.
Kultakäärmeankeriasta pidetään toisinaan akvaarioissa.
16 (albumi)
16 on Robinin 26. syyskuuta 2014 julkaistu järjestykseltään neljäs studioalbumi. Albumin äänitykset on tehty pääosin kesän 2014 aikana. Albumin kansikuva julkaistiin 24. elokuuta artistin 16-vuotissyntymäpäivänä.
Albumin virallinen ensimmäinen single ”Parasta just nyt” julkaistiin 15. elokuuta 2014. Albumilta löytyy myös singlenä julkaistu Kesäkumi-kappale ”Kesärenkaat”.
Albumi sijoittui ensimmäiseksi Suomen virallisella listalla. Albumi oli Suomessa vuoden 2014 myydyin albumi 47 287 kappaleen myynnillään.
Bert ja basillit
Bert ja basillit on Anders Jacobssonin ja Sören Olssonin kirjoittama kirja. Alkuperäisteos on julkaistu vuonna 1997 ja suomennos vuonna 2001.
Ksanthos (Lyykia)
Ksanthos (,, lyyk. 𐊀𐊕𐊑𐊏𐊀, Arñna) oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) Lyykiassa Vähässä-Aasiassa nykyisen Turkin alueella. Se sijaitsi lähellä nykyistä Antalyan maakunnan Kınıkiä.
Ksanthos oli muinaisen Lyykian pääkaupunki. Se kreikkalaistui 300-luvulla eaa. ja säilyi olemassa 600-luvulle jaa. saakka. Ksanthos ja sen lähellä sijaitseva Letoon eli Leton pyhäkköalue ovat Unescon maailmanperintökohde vuodesta 1988.
Maantiede
Ksanthoksen kaupunki sijaitsi Lyykiassa samannimisen joen (nyk. Koca Çayi) itärannalla noin 12 kilometriä sisämaahan joen suussa sijainneesta Pataran kaupungista. Lyykian kaupunkien joukossa Ksanthoksen mainitsevat muun muassa Hekataios, Herodotos ja Pseudo-Skylaks. Strabon laski Ksanthoksen etäisyydeksi joen suusta 70 stadioninmittaa ja Stadiasmus Maris Magni 60 stadioninmittaa, mitkä ovat suhteellisen lähellä oikeaa etäisyyttä. Plinius vanhempi ilmoittaa etäisyydeksi 15 roomalaista mailia, mikä on selvästi liikaa. Nykyisin kaupungin paikka on Muğlan ja Antalyan maakunnan rajalla, joka kulkee joessa.
pienoiskuva|vasen|Ksanthoksen roomalaisaikaista pohjois-eteläsuuntaista [[decumanus maximus -katua.]] Ksanthoksen kaupunkivaltion hallussa olleen alueen kokoa ei tunneta, mutta siihen kuului oletettavasti maatalousmaata kauempanakin kaupungista. Ksanthoksen länsipuolella kohosi Kragos-vuori ja itäpuolella Massikytos-vuori. Kaupungin eteläpuolinen rannikko on tasankoa. Ksanthoksen länsipuolella sijaitsi Sidyman kaupunki, pohjoispuolella Pinara ja Tlos ja itäpuolella Fellos.
Esihistoria ja arkaainen kausi
Persialaiset valloittivat Ksanthoksen Kyyroksen aikana Harpagoksen johdolla noin vuonna 540 eaa. (tai 545 eaa.). Tuolloin lyykialaiset taistelivat viimeiseen mieheen. Herodotoksen mukaan tappion ollessa varma kaupungin miehet ”veivät kokoon linnaan vaimonsa, tavaransa ja kotiväkensä, jonka jälkeen sytyttivät tuleen koko linnan – – Sen tehtyään ja vannottuaan yhdessä ankarat valat, ksanthoslaiset menivät kaupungista ulos ja kuolivat kaikki taistelussa”. Herodotos kertoo 80 perhekunnan kuitenkin säästyneen, koska olivat tuolloin poissa.
Klassinen kausi
Ksanthos jälleenrakennettiin tuhon jälkeen, ja sinne asettui hengissä säästyneiden lisäksi ”tulokkaita”, kuten Herodotos sen sanoo. Ateenalaiset valtasivat Ksanthoksen klassisen kauden alussa vuonna 470 eaa. Kimonin johdolla. Tämän jälkeen Ksanthos saattoi kuulua Ateenan johtamaan Deloksen meriliittoon, jos tulkitaan, että liiton verotusluetteloissa vuonna 446/445 eaa. esiintyvä Lykioi (”lyykialaiset”) viittaa seudun tärkeimpään kaupunkiin. Kaupunki löi omaa lyykialaisen standardin mukaista hopearahaa noin vuosina 450–370 eaa.
Persialaiset valtasivat Ksanthoksen takaisin vuonna 429 eaa. voittamalla sotaretkellä olleen ateenalaisten laivaston, jota johti Melesandros. Ksanthos vaikuttaa kreikkalaistuneen enemmän vasta 300-luvulla eaa., ja voidaan lukea kreikkalaiseksi polikseksi aidosti vasta tämän jälkeen. Muutos näkyy muun muassa siinä, että vielä 400-luvulla eaa. kaupungin piirtokirjoitukset ovat pääasiassa lyykiaksi, kun taas 300-luvulla eaa. ilmestyvät kaksikieliset ja kreikankieliset piirtokirjoitukset. Tässä vaiheessa Ksanthoksen asujaimisto koostui osaksi kreikkalaisista ja osaksi edelleen seudun ei-kreikkalaisesta lyykialaisesta väestöstä. Kaupungista oli kotoisin 300-luvulla eaa. elänyt historioitsija Menekrates, joka kirjoitti kaksi kirjaa käsittäneen Lyykian historian Lykiaka. Kaupungin kansalaisesta käytettiin etnonyymiä Ksanthios.
Hellenistinen ja roomalainen kausi
300-luvun eaa. jälkimmäisellä puoliskolla Ksanthos antautui Aleksanteri Suurelle. Aleksanterin kuolemaa seuranneella hellenistisellä kaudella kaupunki toimi Lyykian kaupunkien liiton uskonnollisena keskuksena. Olympian kisojen voittoja kaupungilla tiedetään olleen koko antiikin ajalla ainakin kuusi.
pienoiskuva|Taistelukohtaus. Yksityiskohta [[Payavan hauta|Payavan haudan koristeluista, 375–362 eaa.]] Ksanthos oli Rooman puolella vuosien 88–66 eaa. Mithridateen sodissa. Brutus valtasi kaupungin Julius Caesarin murhaa seuranneen sisällissodan aikoihin vuonna 43 eaa. sen kieltäydyttyä avaamasta porttejaan hänelle. Ksanthoslaiset jatkoivat taistelua kaupungin kaduilla, ja kuolivat jälleen kerran vaimoineen ja lapsineen liekkeihin mieluummin kuin antautuivat. Kaupunki ei koskaan toipunut tästä iskusta täysin, vaikka olikin olemassa edelleen roomalaisella ja bysanttilaisella kaudella. Ksanthos kärsi suuria tuhoja maanjäristyksessä vuonna 141. Kaupunki tuhoutui lopullisesti arabien hyökkäyksissä 600-luvulla.
Kaivaukset
Ksanthoksen rauniot löysi Charles Fellows, joka kuvasi ne teoksessaan An Account of Discoveries in Lycia, being a Journal kept during a Second Excursion in Asia Minor (1841). Fellows toi suuren kokoelman löytämiään marmoriveistoksia, pääasiassa hautaveistoksia, Englantiin vuosina 1842–1843, ja he ovat nykyisin British Museumissa. Alueella on suoritettu nykyaikaisia arkeologisia kaivauksia ja tutkimuksia vuodesta 1950 lähtien. Kaupungin muinaisjäänteet liitettiin Unescon maailmanperintöluetteloon vuonna 1988.
Rakennukset ja löydökset
Ksanthoksen paikalla on raunioita klassiselta, hellenistiseltä, roomalaiselta ja bysanttilaiselta kaudelta, sekä lukuisia omalaatuisia lyykialaistyylisiä hautoja. Kaupunki ei vaikuta olleen erityisen suuri, mutta erityisesti sen haudat olivat hyvin koristeellisia.
Kaupungissa
Akropoliit ja kaupunginmuurit pienoiskuva|Ksanthoksen roomalaisen akropoliin raunioita.
Ksanthosta ympäröivät kaupunginmuurit, joiden pituus pohjois-eteläsuuntaisilla sivuilla oli vajaan kilometrin verran. Osa muureista on ajoitettu 300-luvulle eaa. ja osa hellenistiselle kaudelle. Muurien eteläsivulla on hellenistiselle kaudelle noin vuoteen 190 eaa. ajoitetun portin jäänteet. Sen lähellä on roomalaisaikainen keisari Vespasianukselle omistettu kaari.
Kaupungilla oli kaksi akropolista eli yläkaupunkikukkulaa tai linnavuorta, jotka kumpikin jäivät muurien sisäpuolelle. Matalampi lännenpuoleinen akropolis, joka sijaitsi lähellä jokea, oli lyykialainen arkaaisen ja klassisen kauden akropolis. Sieltä on löydetty 500-luvulle eaa. ajoittuva pyhäkkö sekä toinen 400-luvulle eaa. ajoittuva pyhäkkö, joka saattoi olla omistettu Artemiille. Akropoliin muurit ovat noin ajalta 475–450 eaa. Muurien ympäröimän alueen pohjoisosassa sijaitsi puolestaan korkeampi hellenistis-roomalaisen kauden akropolis.
Agora ja teatteri pienoiskuva|Ksanthoksen teatterin raunioita.
Kaupungin roomalaisaikainen agora tai forum sijaitsi akropoliiden välissä. Se on ajoitettu 100- tai 200-luvulle jaa. Agora on neliönmuotoinen, ja sen koko on noin 50 × 50 metriä. Sitä reunustivat portiikit. Agoralla oli piirtokirjoituksen mukaan kahdentoista lyykialaisen jumalan temenos.
Agoran eteläpuolella sijaitsi teatteri, joka on säilynyt suhteellisen hyvin. Se rakennettiin alun perin kreikkalaisena teatterina 100-luvulla eaa., ja muutettiin roomalaiseksi teatteriksi vuoden 141 maanjäristyksen jälkeen.
Muut pyhäköt
Ksanthoksen muita pyhäkköjä olivat Sarpedonille omistettu temppeli eli Sarpedoneion sekä lyykialaisen Apollonin temppeli. Kaupungin muita kultteja olivat Basileus Kaunioksen ja Arkesimaan kultit.
Ksanthoksen alueella on lukuisia monumentaalihautoja ja herooneita, jotka ajoittuvat 500-luvulta eaa. 1. vuosisadalle jaa. Monet niistä ovat pilarimaisia, ja niiden huipulla on sarkofagi tai hautakammio. Korkeimmat ovat noin 11-metrisiä.
Tunnetuin kaupungin herooneista on niin kutsuttu Nereidimuistomerkki, joka sijaitsi kaupungin eteläisen sisäänkäynnin lähellä. Se on ajoitettu noin vuoteen 400 eaa. Heroon muistutti pientä joonialaistyylistä temppeliä. Itse rakennuksesta on jäljellä alkuperäisellä paikalla vain sen perustukset. Sen veistoskoristelujen säilyneet osat ovat nykyisin British Museumissa.
Muita tunnettuja hautoja ovat Payavan hauta 300-luvulta eaa., sekä Leijonahauta, joka on varhaisin tunnettu lyykialainen hauta noin vuodelta 545 eaa. Ensin mainittu on kokonaisuudessaan British Museumissa, ja viimeksi mainitusta ovat samassa museossa sen reliefit.
Agoran koilliskulmassa on jonkun hallitsijan pilarihauta, joka ajoitetaan 400-luvun eaa. lopulle. Sen korkeus on ollut noin 11 metriä, ja sen huipulla oli hautakammio sekä kyseisen hallitsijan patsas. Hautakammio oli koristeltu reliefeillä, jotka esittivät hallitsijan voittoja. Ne ovat nykyisin Istanbulin arkeologisessa museossa. Pilarissa itsessään on lyykian- ja kreikankielisiä piirtokirjoituksia.
Bysanttilaisen ajan jäänteet
Nando’s
Nando’silla on satoja ravintoloita useissa eri maissa. Etelä-Afrikassa niitä on 183, Yhdistyneessä kuningaskunnassa 123 ja Australiassa 113.
Ksanthos (Lyykia)
Kaupungissa
Varhaiselta kristilliseltä ja bysanttilaiselta kaudelta paikalla on useiden kirkkojen sekä suuren luostarin rauniot. Arkeologisen alueen koillisosassa ovat suuren basilikakirkon rauniot.
Kaupungin ulkopuolella
Letoon eli Leton pyhäkkö pienoiskuva|[[Letoon (Ksanthos)|Letoonin eli Leton pyhäkköalueen raunioita.]]
Letolle omistettu pyhäkköalue eli Letoon oli sijaitsi joen toisella eli länsipuolella kaupungista noin neljä kilometriä lounaaseen. Se oli kuitenkin Ksanthoksen hallussa päätellen siitä, että kaupungin tekemät päätökset laitettiin esille sinne piirtokirjoituksina. Letoon oli Ksanthoksen ja koko Lyykian merkittävin kulttikeskus.
Pyhäkköalueella oli kolme temppeliä, jotka ajoitetaan hellenistiselle kaudelle. Ne oli omistettu Letolle sekä tämän lapsille Apollonille ja Artemiille. Niiden lisäksi alueella oli myös muun muassa nymfaion sekä teatteri. Pyhäkkö oli ympäröity omalla muurillaan.
Ihmeneloset (vuoden 2006 animaatiosarja)
Ihmeneloset on ranskalaisen Moonscoop-yhtiön tuottama yhdysvaltalainen animaatiosarja. Se on samalla kaikkiaan neljäs Ihmenelosiin perustuva animaatiosarja. Sarja alkoi Yhdysvalloissa syyskuussa 2006 Cartoon Networkilla. Ensimmäinen tuotantokausi oli 26 jakson mittainen. Myös Suomessa sarjaa esitettiin ensi kerran Cartoon Networkilla 24. syyskuuta 2007 alkaen.
Tarina
Kun kokeellinen avaruusmatka menee pieleen, aluksen neljä matkustajaa saa kosmisten säteiden vaikutuksesta supervoimat: Herra Fantastinen (Reed Richards) kykenee venyttämään kehoaan mihin tahansa muotoon, Näkymätön nainen (Sue Storm) voi muuttua näkymättömäksi ja luoda voimakenttiä, Liekki (Suen nuorempi veli Johnny Storm) pystyy hallitsemaan tulta, ja Möykky (Ben Grimm) on yli-inhimillisen vahva. Yhdessä he käyttävät erityisiä kykyjään suojellakseen maailmaa superroistoilta, esimerkiksi arkkiviholliseltaan Tohtori Doomilta.
Sarangi
pienoiskuva|Sarangi, Children's Museum of Indianapolis. Sarangi on intialainen jousisoitin. Se on tyypillisesti noin 76 cm pitkä. Kaikista intialaisista soittimista sen äänen on sanottu muistuttavan eniten ihmisääntä. Soittimessa on yleensä kolme tai neljä soitettavaa kieltä ja kymmeniä ei-soitettavia resonanssikieliä. Sarangia käytetään pohjoisintialaisessa taidemusiikissa laulun säestämiseen, mutta soitinta käytetään nykyään myös sooloesityksiin, tunnetuimpana esittäjänä Ram Narayan.
Sarangi-soittimia on kahdenkokoisia, joista vain suurempaa käytetään konserttiesityksissä. Sarangia muistuttava yksinkertaisempi, kansanmusiikissa käytetty soitin, on nimeltään sarinda.
Seinäjoen Krenatööripataljoona
Seinäjoen Krenatööripaltajoona oli Suomen suojeluskuntien pääasiassa Suomen Tasavallan Vartioston miehistön pohjalle perustettu joukko-osasto, joka osallistui moniin Suomen sisällissodassa, mm. Kuhmoisten, Länkipohjan, Oriveden ja Kangasalan taisteluihin.
Sergei Jesenin
Sergei Aleksandrovitš Jesenin ; 3. lokakuuta (J: 21. syyskuuta) 1895 Konstantinovon kylä, Rjazanin kuvernementti, Venäjän keisarikunta – 28. joulukuuta 1925 Leningrad, Neuvostoliitto) oli venäläinen runoilija.
Suku ja koulutus
left|250px|thumb|Jesenin puolisonsa [[Isadora Duncanin kanssa vuonna 1923.]] Jesenin oli syntyisin lähellä Moskovaa sijaitsevasta pienestä Konstantinovon maalaiskylästä, jossa hän kävi kolmevuotisen kirkollisen koulun.
Hän muutti vuonna 1912 Moskovaan ja aikoi ryhtyä opettajaksi. Sen sijaan hän liittyi niin sanottuun Surikovin ryhmään, jossa koulutettiin talonpoikaissyntyisiä runoilijanalkuja. Muutettuaan 1915 Pietariin hän tutustui moniin johtaviin venäläisrunoilijoihin. Sivistyneistöpiireissä hän korosti mielellään maalaisuuttaan jopa ärsyttävyyteen asti.
Kirjallinen ura
Sergei Jesenin kirjallinen ensiesiintyminen tapahtui Pietarissa maaliskuussa 1915, kun hän luki Aleksandr Blokille ja Sergei Gorodetskille runojaan ja sai hyvin myönteistä palautetta. Pian hän esiintyi Dmitri Merežkovskin ja Zinaida Gippiuksen kirjallisissa salongeissa, tutustui lukuisiin kirjailijoihin ja alkoi julkaista tekstejään ajan tärkeissä kirjallisuuslehdissä. Nikolai Klujevista tuli hänelle ystävä ja läheinen neuvonantaja.
Vallankumousta edeltävinä vuosina Jesenin herätti suurta kiinnostusta kirjallisissa piireissä, vaikka ristiriitaisia kaikujakin oli. Äänekäs ja itsevarma kultakutri ei jättänyt ketään kylmäksi. Muinainen ja maalainen Venäjä, Rus, oli Jesenin ensimmäisen runokokoelman johtava teema. Niinpä lokakuun vallankumous oli Jesenille Rusin uusi aamu. Vuoden 1917 tapahtumat aiheuttivat hänelle henkilökohtaisia ristiriitoja, joista syntyi myös suurta runoutta.
Hänen ensimmäinen runokokoelmansa Radunitsa (Vainajien muistopäivä) julkaistiin vuonna 1915. Siinä ilmenee hänen ihailunsa yksinkertaista maalaiselämään kohtaan. Hän oli niin sanotun Skyyttien ryhmän (Skify) jäsen ja imaginismin perustajia.
Kaupunkiin muuttanut maalaisrunoilija kasvoi kansan mielissä uuden aikakauden Puškiniksi. Itse hän kuitenkin koki olevansa silinterihattuun verhoutuva huligaani, joka viihtyi kapakoiden ja ilotalojen Moskovassa ja nautti viinasta ja kokaiinista. Helmikuun vallankumousta tämä uusi Puškin oli tervehtinyt riemuiten ja ylistänyt Venäjää Fenix-linnuksi, joka sytyttää oman pesänsä ja synnyttää itsensä tuhkasta uudelleen. Hänelle Laulu Igorin sotaretkestä oli tärkeä innoittaja.
Kaupunkikulttuuria vihaava Jesenin arveli lokakuun vallankumouksen vievän maan alkuperäiseen maalaiselämään ja sen yksinkertaisuuteen. Hän uskoi koko maailman käyvän läpi saman kumouksen. Vallankumous ei täyttänyt hänen toiveitaan, vaikka hän halusi elää mukana ajan kiihkeissä tapahtumissa. 1920-luvun alkuvuosina Jesenin ajelehti skandaalista toiseen.
Vallakumouksen jälkeisen ajan runoissa Jesenin joutui bolševikkien riepottelun kohteeksi. Yksi lopputulos voidaan lukea Jesenin runoelmasta Inonija (Toinen maa, 1918). Jesenin hylkäsi kristillisen perinteen ja siirtyi bolševikkien leiriin ainakin näennäisesti. Jesenin viihtyi aikansa metaforilla iloittelevana imaginistina, joka oli yksi hänen uusista runollisista naamioistaan. Hän kirjoitti runokokoelman Ispoved huligana (Huligaanin tunnustus, 1920), jossa hän ilmoitti hylänneensä vanhan maaseudun ja olevansa uuden maailmanjärjestyksen suuri runoilija. Vähitellen Jesenin lyriikka alkoi kieliä voimakkaammista ristiriidoista ja yhteentörmäyksistä eri maailmojen ja ihmisten välillä. Persoonallisuuden pimeä puoli alkoi esiintyä hänen teksteissään, ja tälle hahmolle runoilija omisti viimeisen pitkän runoelmansa Musta mies (Tšornyi tšelovek).