cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kansaneläkelaitos
Toiminta
Kelalla on noin 8 000 työntekijää ja palvelupisteitä on eri puolilla Suomea. Kelalla oli vuoden 2020 lopussa 147 toimistoa. Lisäksi se toimii 145 yhteispalvelupisteessä. Kelan puhelinpalvelu on jaoteltu eri elämäntilanteiden ja etuuksien mukaan. Puhelinpalvelusta vastaavat yhteyskeskukset sijaitsevat Joensuussa, Lieksassa, Jyväskylässä, Kemijärvellä ja Pietarsaaressa. Kelan tietokonekeskus ja opintotukikeskus sijaitsevat Jyväskylässä. Kansaneläkelaitoksen päätoimitalo sijaitsee Helsingissä Taka-Töölössä.
Kela julkaisee sidosryhmilleen suunnattua lehteä nimeltä Sosiaalivakuutus.
Kela tekee tutkimusta sosiaali- ja terveysturvan alalta ja julkaisee vertaisarvioituja tutkimuksia ja ajankohtaisjulkaisuja. Tutkimusta tehdään monitieteisesti. Kela julkaisee seuraavia tutkimusjulkaisusarjoja:
Vuonna 2009 Kela oli TNS Gallupin tekemässä yhdeksää organisaatiota koskeneessa imagotutkimuksessa Suomen kolmanneksi luotetuin palveluorganisaatio. 74 prosenttia piti sitä joko erittäin tai melko luotettavana. Kela sijoittui tutkimuksessa kolmanneksi Poliisin ja Puolustusvoimien jälkeen. Taakse jäivät muun muassa tuomioistuimet, sosiaaliturvajärjestelmä, julkinen terveydenhuolto ja kirkot.
Kansaneläkelaitoksella on osakeomistusta muun muassa lääketeollisuusyhtiö Orionissa.
Etuudet
Vuonna 2020 Kelan kokonaiskulut olivat 16,4 miljardia euroa, joista etuuksien osuus oli 15,9 miljardia euroa.
Kulujen jakautuminen vuonna 2020:
Organisaatio
pienoiskuva|Kelan aluetoimisto [[Seinäjoki|Seinäjoella, arkkitehti Aarne Ehojoki.|275x275px]] pienoiskuva|Kela-konttori Espoon Leppävaarassa.|275x275px
Kelan organisaatio uudistui 1. tammikuuta 2016. Kelassa on kuusi tulosyksikköä: Asiakkuuspalvelut, Etuuspalvelut, Kehittämispalvelut, ICT-palvelut, Yhteiset palvelut ja Esikuntapalvelut. Kelan paikallishallinto koostuu Etuuspalvelujen tulosyksikköön kuuluvista viidestä vakuutuspiiristä. Aiemmin Kelan keskushallinnossa oli 11 osastoa ja paikallishallinnossa 24 vakuutuspiiriä.
Kelan pääjohtajat
Kelan pääjohtajana on ollut keskustan tai maalaisliiton riveistä yhtäjaksoisesti vuodesta 1954 vuoteen 2016. Ketju ei oikeastaan katkennut myöskään vuoteen 2016, sillä tuolloin pääjohtajaksi tulleella Elli Aaltosella ei ole keskustan jäsenkirjaa, mutta hän itsekin myönsi olevansa "alkiolainen keskustalainen". Outi Antilalla ei ole minkään puolueen jäsenkirjaa.
Kelan hallitus
Kelan valtuutettuina toimivat kansanedustajat nimittävät 10-henkisen hallituksen. Hallituksen jäsenet toimikaudella 2023–2025 ovat:
Lisäksi Kelan henkilöstön edustajana toimii Kelan toimihenkilöt ry:n puheenjohtaja Tuija Sarlin (läsnäolo- ja puheoikeus).
Kelan valtuutetut
Eduskunnan nimittämät valtuutetut vahvistavat Kelan hallituksen esitykset tilinpäätöksestä ja antavat lisäksi vuosittain eduskunnalle kertomuksen Kelan toiminnasta. Valtuutettujen toimikausi on neljä vuotta. Kaudella 2023–2027 valtuutettuina toimivat:
Kritiikkiä
Kelaa on kritisoitu sen hallinnoiman tukijärjestelmän monimutkaisuudesta ja ehtojen vaikeasta ymmärrettävyydestä. Kela ei säädä lakeja, joiden pohjalta se toimii, mutta Kelalla on itsenäistä harkintavaltaa yksittäisissä tapauksissa. Koska sosiaaliturvalainsäädäntö on hyvin eri-ikäistä, siinä ei ole aina huomioitu lainmuutosten seurauksia muiden lakien toteuttamisessa.
Kelaa on kritisoitu muun muassa sen työkyvyttömyyseläkepäätöksistä. Vuonna 2022 kerättiin Kansalaisaloitetta, jonka tarkoituksena oli saada Kela myöntämään eläke potilaille, jotka eivät kykene työntekoon lain tarkoittamalla tavalla. Adressin syynä on se, että on monia sairauksia, joiden perusteella Kela ei myönnä sairauseläkettä edes sellaisille potilaille, joita pitää syöttää, pestä ja pukea.
Osa poliitikoista pitää sosiaaliturvalainsäädäntöä niin monimutkaisena, että se tulisi uudistaa kokonaisvaltaisesti. Uudistusehdotukset vaihtelevat SDP:n lainsäädännön maltillisesta nykyaikaistamishankkeesta koko järjestelmän korvaamiseen niin sanotulla perustulomallilla. Perustulojärjestelmää ovat julkisuudessa kannattaneet erityisesti vihreät.
Kelan entinen pääjohtaja Jorma Huuhtanen on kannattanut lainsäädännön yksinkertaistamista, sillä hänen mielestään etuusviidakko toimii huonosti sekä asiakkaan että toimeenpanijan kannalta. Nyt noin sadan etuuden ja vajaan 40 lain sosiaaliturvajärjestelmässä toimiminen on toimeenpanijalle ja asiakkaalle hankalaa.
Kamux
Kamux Oyj on suomalainen käytettyjen autojen vähittäiskauppaan erikoistunut yritys, joka toimii Suomen lisäksi myös Ruotsissa ja Saksassa. Joulukuussa 2020 sillä oli yhteensä 78 myymälää ja verkkokauppa. Vuonna 2020 konsernin liikevaihto oli noin 724 miljoonaa euroa ja yhtiön palveluksessa työskenteli keskimäärin 713 henkilöä.
Historia
Aiemmin poliisina ja autokauppiaana toiminut kauppateknikko Juha Kalliokoski perusti Kamuxin vuonna 2000. Hän johti yhtiön nimen oman ja vaimonsa Marian nimien alkukirjaimista, "Ju-Ma-Ka" vääntyi muotoon "Kamuja" ja Kamux. Yhtiö aloitti toimintansa vuonna 2003 Hämeenlinnassa.
Vuonna 2005 Kamux alkoi toimittaa autoja asiakkaiden kotiin.
Vuonna 2006 yhtiöllä oli yksi toimipiste. Hämeenlinnan liikkeessä toimi omistajan lisäksi yksi myyjä. Kalliokoski päätti keskittyä keskihintaisiin autoihin, sillä kalliimpien autojen tuotto jäi suhteessa liian pieneksi.
Vuonna 2010 liikevaihto oli yli 50 miljoonaa euroa.
Intera Partnersista tuli Kamuxin osakas vuonna 2011.
Joulukuussa 2012 avattiin ensimminen myymälä Ruotsiin. Yhtiön liikevaihto oli yli 100 miljoonaa euroa.
Vuonna 2014 liikevaihto oli yli 200 miljoonaa euroa.
Keväällä 2016 ketjuun kuului 33 liikettä Suomessa, 9 Ruotsissa ja yksi Saksassa. Toukokuussa listautumisannin yhteydessä kävi ilmi, että yhtiö oli maksanut joissain toimipaikoissa osalle autoläheteistä korvauksia bensana. "Bensapalkoista" ei ollut maksettu veroja tai työnantajamaksuja. Kuultuaan asiasta Kamuxin entiseltä työntekijältä yhtiön hallitus päätti keskeyttää listautumisen. Kamux otti itse yhteyttä verottajaan. Joulukuussa Saksaan avattiin toinen liike Elmshorniin lähelle Hampuria. Konsernin liikevaihto oli noin 405 miljoonaa euroa ja sillä oli 343 työntekijää. Yrityksen suurin omistaja oli 57 prosentin osuudella pääomasijoitusyhtiö Intera Partners, Juha Kalliokosken osuus oli 18 prosenttia.
Kamux listautui Helsingin pörssin päälistalle toukokuussa 2017. Se oli ensimmäinen autoalalta listautunut yritys Suomessa. Marraskuussa Kamux kertoi perustavansa Helsingin Konalan myymälään oman osaston vähäpäästöisille autoille. Kamux Green -konseptilla kauppaan koottiin niin hybridi-, sähkö-, kaasu- kuin etanoliautojakin. Myymälässä myytiin niiden lisäksi myös bensiini- ja dieselautoja.
Joulukuussa 2019 Kamux osti espoolaisen Autosillan liiketoiminnan.
Kamuxin tulos huhtikuun ja kesäkuun 2020 välillä oli sen siihenastisen historian paras. Syyskuussa Intera Partners myi loput omistamansa Kamuxin osakkeet. Ketju avasi seitsemän uutta liikettä.
Toukokuussa 2021 Kamux avasi kaikkien aikojen suurimman liikkeensä Göteborgiin.
Liiketoiminta
Joulukuussa 2020 yhtiöllä oli verkkokaupan lisäksi yhteensä 78 myymälää, joista 50 Suomessa, 20 Ruotsissa ja 8 Saksassa. Kamuxin päätoimipiste sijaitsee Hämeenlinnassa, Ruotsin hallinnollinen keskus Tukholman Upplands Väsbyssä ja Saksan pääkonttori Hampurissa.
Yritys hyödyntää kivijalkaliikkeiden lisäksi suomen-, ruotsin- ja saksankielisiä verkkosivuja. Asiakkaat voivat tilata verkosta kotiin tai työpaikalle toimitetun auton, jolla on kahden viikon palautusoikeus. Yrityksen liikeidea perustuu nopeaan varaston kiertoon. Vuonna 2016 varastonkierto oli hieman yli kuukausi, eli puolet nopeampaa kuin alalla yleensä.
Vuonna 2020 Kamuxin tuontiautoista noin neljännes oli muita kuin polttomoottoriautoja eli hybridi-, kaasu- ja sähköautoja.
Yrityskulttuuri
Vuonna 2021 Kamux kertoi palkkaavansa jopa 80 prosenttia myyjistään alan ulkopuolelta ja siksi yritys panostaa koulutukseen ja perehdytykseen. Työntekijät ovat voineet työskennellä aiemmin esimerkiksi terveydenhuollossa, kaupallisella alalla, kokkeina tai opettajina.
The Carpenter
The Carpenter on kolmen suomalaisen metalliyhtyeen Nightwishin, Children of Bodomin sekä Thy Serpentin split-single, joka on julkaistu marraskuussa 1997.
Kappaleet
Nightwish
Children of Bodom
Thy Serpent
Näkövammaisten liitto
thumb|270px|Järjestön päätoimipaikka, [[Iiris-keskus|Iiris]]
Näkövammaisten liitto ry on Suomen näkövammaisyhdistysten kattojärjestö, joka edistää ja valvoo sokeiden ja heikkonäköisten ihmisten oikeuksien toteutumista, tuottaa erityispalveluja ja toimii Suomessa asiantuntijana näkövammaisuuteen ja näkemiseen liittyvissä asioissa. Liiton tavoitteena on minimoida näkövamman haittavaikutuksia ja edistää näkövammaisten mahdollisuutta elää tasaveroista ja sisältörikasta elämää muiden kansalaisten tavoin. Järjestö on perustettu vuonna 1928. Näkövammaisten liitto on SOSTEn jäsenjärjestö.
Näkövammaisten liiton päätoimipaikkana on näkövammaisten palvelu- ja toimintakeskus Iiris Helsingin Itäkeskuksessa.
Näkövammaisten liiton jäsenyhdistykset
Näkövammaisten liitolla on 23 jäsenyhdistystä. Näistä 14 on alueyhdistyksiä, jotka huolehtivat näkövammaisten asioista toiminta-alueellaan yleisyhdistyksinä. Alueellisten yhdistysten alaisuudessa toimii noin 100 paikallista alaosastoa. Valtakunnallisia toimialayhdistyksiä on 9, ja kukin niistä on erikoistunut tietyn erityistehtävän hoitamiseen koko valtakunnassa. Jäsenyhdistyksillä on noin 10 000 jäsentä.
Näkövammaisten liiton tehtävät ja keskeiset tavoitteet
Näkövammaisten liiton tehtävänä on edistää näkövammaisten mahdollisuuksia elää omaehtoista hyvää elämää. Tätä tehtävää liitto toteuttaa Suomessa on arviolta 50 000–60 000 näkövammaista. Heistä suurin osa on heikkonäköisiä ja alle 10 000 on sokeita. Näkövammaisten liiton palvelut ovat kaikkien näkövammaisten käytettävissä, jäsenyydestä ja vamman vaikeusasteesta riippumatta.
Näkövammaistyön arvot
Näkövammaistyön päämääränä on yhteiskunta, jossa näkövammaisten elämänlaatu on hyvä, kaikilla on yhdenvertaiset mahdollisuudet, oikeudet ja velvollisuudet ja näkövammainen ihminen voi elää omaehtoista, itsenäistä elämää ja toteuttaa itseään omien valintojensa mukaan.
Liiton tekemä työ perustuu arvoille, joita ovat:
Kuntoutus
Kuntoutus auttaa näkövammaisia suoriutumaan työstä, opiskelusta, harrastuksista ja muista jokapäiväisen elämän toiminnoista mahdollisimman itsenäisesti ja omatoimisesti. Palveluja suunnataan myös omaisille, näkövammaisten henkilöiden kanssa läheisesti työskenteleville ja muille yleisten palvelujen työntekijöille.
Oikeuksienvalvonta
Näkövammaisten liitto tekee esityksiä, antaa lausuntoja ja pitää yhteyksiä eri viranomais- ja päättäjätahoihin näkövammaisia koskevissa asioissa.
Ohjaus ja erityispalvelut
Näkövammaisten liiton valtakunnalliset ja alueelliset työntekijät antavat neuvoja ja ohjausta sosiaaliturvaan, kuntoutukseen, apuvälineisiin, koulutukseen, työllisyyteen ym. näkövammaistoimintaan liittyvissä kysymyksissä. Liiton hoidettavana on monet yhteiskunnan peruspalveluihin verrattavat näkövamaisten palvelut
Yhdessäolo- ja harrastuspalvelut
Näkövammaisten liitto ja sen jäsenyhdistykset ylläpitävät eri puolilla Suomea loma- ja kurssikeskuksia, jotka tarjoavat näkövammaisille mahdollisuuksia sekä kuntouttavaan että tavalliseen lomanviettoon. Liitto organisoi näkövammaisten nuorisotoimintaa sekä järjestää mahdollisuuksia kulttuurin harrastamiseen. Alueelliset ja paikalliset yhdistykset pitävät kerhotilaisuuksia, järjestävät retkiä ja matkoja ja tuottavat äänilehtiä.
Kansainväliset yhteydet ja kehitysyhteistyö
Näkövammaisten liiton kansainvälisen yhteistyön tavoitteena on hankkia tietoa eri maiden näkövammaistyöstä oman maan näkövammaisten palvelujen parantamiseksi. Toisaalta yhteistyön tavoitteena on antaa muiden maiden näkövammaistyössä oleville tietoa suomalaisesta näkövammaistyöstä. Kehitysyhteistyössä pyritään soveltamaan omia kokemuksia ja osaamista näkövammaisten olosuhteiden parantamiseksi.
Näkövammaisten liitto on jäsenenä Maailman Sokeain Unionissaa ja Euroopan Sokeain Unionissa. Pohjoismainen yhteistyö koordinoituu Pohjoismaisen yhteistyökomitean ja sen alaisten toimikuntien kautta.
Näkövammaisten liiton historiaa
Sokeain Keskusliitto perustettiin 17 yhdistyksen yhteistyökokouksessa niiden kattojärjestöksi Säätytalossa Helsingissä 28.–29. tammikuuta 1928. Yhdistysrekisteriin keskusliitto merkittiin 15. lokakuuta 1928. Ensimmäinen johtokunta valitsi puheenjohtajakseen viipurilaisen Einar Juvosen. Muut ensimmäisen johtokunnan jäsenet olivat käsityöntekijä Lauri Koskinen, kauppias U. A. Mattsson, sokeainkoulun johtaja Juho Mustakallio ja varatuomari Einar Rotkirch.
Nimensä liitto muutti Näkövammaisten Keskusliitoksi 27. toukokuuta 1980.
Vuoden 2016 alusta alkaen liiton nimi on ollut Näkövammaisten liitto ry
Yölinjalla
Tapio Rautavaara oli Yhdysvaltoihin vuosina 1959 ja 1960 tekemillään esiintymismatkoilla tutustunut countrysävelmiin ja tuonut niitä mukanaan kotiin usean LP-levyn verran. Joukossa oli muun muassa Suomessa vielä silloin täysin tuntemattoman Johnny Cashin levyjä. Ensimmäinen jonkinasteista menestystä saavuttanut Rautavaaran kantrisävelmä oli ollut hänen tammikuussa 1961 levyttämänsä Kohti Alaskaa, jonka suomenkielisen tekstin kirjoitti Sauvo Puhtila nimimerkillä Solja Tuuli. Rautavaara itse ajoi tuohon aikaan keikkamatkoillaan noin 50 000 kilometriä vuodessa, ja Yölinjalla-laulun teksti syntyi eräänä yönä hänen palattuaan kotiin neljän aikaan aamuyöllä. Hän ei saanut unta, otti kynän ja paperia ja alkoi kirjoittaa. Noin kello seitsemän hän kirjoitti tekstin koneella puhtaaksi ja jätti sen työpöydälleen. Rautavaaran tyttäret lukivat tekstin aamulla lähtiessään kouluun ja joku heistä kirjoitti paperin alareunaan "8+". Rautavaara itse kuvasi laulua näin:
"Olen usein samaistanut itseni rekka-autonkuljettajiin. Minulla on hitunen rekkakuskin sielua. Vuositolkulla kuljin laulureissuillani samat huoltoasemien kuppilat kuin nuo äärimmäisen ankaraa ja kuluttavaa työtä maanteillä tekevät miehet. Joka kerta kun näin baarissa rekkakuskeja, vein kahvikuppini samaan pöytään, vaikkei siihen olisi aina mahtunutkaan. Kuulin tuosta ammatista lähes kaiken mahdollisen. Totesin, ettei minun ammatillani ja heidän ammatillaan ole juuri muuta eroa kuin auton koko. Olen nähnyt, miten iso ja kova mies itkee baarissa elämänsä menoa, ikuista ajoa, joka särkee onnellisen avioliiton. Niin syntyi viimein 1962 laulu Yölinjalla. Se on tehty miehistä, jotka kiroavat kuskipukeillaan, kun radiokuuluttaja sanoo kello 24:n ja Maamme-laulun aikaan: 'Hyvää yötä, nukkukaa hyvin.'"
Edelleenkin esiintyy näkemystä, että Cashin ja Rautavaaran laulut eivät ole sama sävellys. Rautavaaran kappale poikkeaa alkuperäisestä sekä melodialtaan että rytmiikaltaan: sen voisi sanoa olevan variaatio (ei käännösversio) Cashin kappaleesta. "I Walk The Linessa" ja "Yölinjassa" on samat säestyssoinnut, eikä säestyssoinnuilla ole tekijänoikeudellista suojaa. Yölinjalla-kappaleen sovitus on Harry Bergströmin laatima.
Vuonna 1981 ilmestyneen neljän LP-levyn kokoelman Tapio Rautavaara - reissumies kansiteksteissä "Yölinjalla"-kappaletta kuvaillaan näin:
”Yölinjalla” ilmestyi alun perin 1962 singlen B-puolena, joten siitä ei ilmeisesti odotettu suurta hittiä. Singlen A-puolella oli kappale ”Kun ei niin ei”, joka myös on Rautavaaran suomennos amerikkalaisesta kantrisävelmästä. Alkuperäisen version ”The Ways of a Woman in Love” ovat levyttäneet Charlie Rich ja Johnny Cash.
Rautavaara levytti "Yölinjalla"-kappaleen kaksi kertaa: 1962 ja 1965. Ensimmäinen akustisempi versio on näistä tunnetumpi. Uudemman version sovitus (Toivo Kärki ) poikkeaa ensimmäisestä melko paljon: esimerkiksi lauluhyräilyosuus on jätetty pois, säestyssoinnut eivät ole samat ja yhtenä taustainstrumenttina on sähkökitara.
Yölinjalla-laulun ovat levyttäneet myös Rauli Badding Somerjoki, Kaj Lind, Jukka Raitanen, Matti Esko ja Erkki Liikanen. Turo's Hevi Gee on tehnyt kappaleesta parodian ”Lokalinjalla”.
Peter Frederick Strawson
Peter Frederick Strawson (23. marraskuuta 1919 – 13. helmikuuta 2006) oli englantilainen analyyttiseen suuntaukseen kuulunut filosofi. Hän toimi metafyysisen filosofian professorina Oxfordin yliopistossa (Magdalen College) vuosina 1968–1987.
Strawson tuli tunnetuksi artikkelillaan "On Referring" (1950), joka kritisoi Bertrand Russellin määrättyjen kuvausten teoriaa. Hän oli myös merkittävässä roolissa metafysiikan paluussa analyyttiseen filosofiaan.
Jean-Auguste-Dominique Ingres
Jean-Auguste-Dominique Ingres (29. elokuuta 1780 Montauban – 14. tammikuuta 1867 Pariisi) oli ranskalainen taidemaalari. Ingres on yksi uusklassismin huomattavimpia kuvataiteilijoita, ja hänet tunnetaan erityisesti taidokkaista muotokuvistaan. Hänen muotokuvilleen ja alastontutkielmilleen tyypilliset tilan ja anatomian vääristymät ennakoivat 1900-luvun modernismin muotokokeiluja.
Elämä
Ingres syntyi Montaubanissa lähellä Toulousea ja aloitti taideopintonsa Toulousen taideakatemiassa vuonna 1791. Ingres osoitti nuorena taiteellista lahjakkuutta, ja hänet lähetettiin vuonna 1797 Pariisiin Jacques-Louis Davidin oppilaaksi. Vuonna 1799 Ingres pääsi opiskelemaan École des Beaux-Artsiin.
Hän sai Grand Prix de Rome -palkinnon ja stipendin vuonna 1801, ja vietti sen turvin vuodet 1806–1824 Italiassa, lähinnä Roomassa ja Firenzessä. Matkalla hän tutustui renessanssitaiteen mestareihin, joista hän arvosti eniten Rafaelia. Palattuaan Pariisiin Ingres alkoi menestyä taidemaalarina, ja hänestä tuli École des Beaux-Artsin opettaja. Ingres toimi myös Rooman ranskalaisen akatemian johtajana vuosina 1835–1841 ja vuonna 1862 hänet valittiin senaattoriksi. Vuonna 1867 kuollut Ingres testamenttasi taulunsa synnyinkaupungilleen.
Taide
Ingres oli ennen kaikkea loistava piirtäjä, ja hänen tarkkoihin havaintoihin perustuva huoliteltu taiteensa jättää sen vuoksi joskus viileän ja etäisen vaikutelman. Uusklassismin ohella hän sai vaikutteita myös romantiikasta, mikä näkyy joissakin eksoottisissa aihevalinnoissa. Hyviä esimerkkejä romantiikan sävyttämistä teoksista ovat Suuri odaliski ja Turkkilainen kylpylä.
Ingresin taidot muotokuvien tekijänä näkyvät kenties parhaiten 1800-luvun alussa tehdyissä Rivièren perheen muotokuvissa, joista kuuluisin on Mademoiselle Rivière, hienostuneen kaunis ja psykologisesti tarkka nuoren naisen muotokuva. Teoksen mallina ollut 15-vuotias tyttö kuoli pian maalauksen valmistumisen jälkeen. Muotokuvien tekijänä Ingres oli hyvin suosittu, ja vuonna 1806 hän maalasi Napoleonin virallisen muotokuvan.
Ingresin vaikutus häntä seuranneisiin taiteilijapolviin on ollut merkittävä. Muun muassa Edgar Degas, Pierre-Auguste Renoir, Henri Matisse ja Pablo Picasso ovat kertoneet saaneensa vaikutteita Ingresin teoksista. Hän vaikutti myös huomattavalla tavalla 1800-luvun akateemiseen taiteeseen.
Johannes Virolainen
Johannes Virolainen (31. tammikuuta 1914 Viipurin maalaiskunta – 11. joulukuuta 2000 Lohja) oli suomalainen poliitikko ja valtioneuvos, joka edusti Maalaisliittoa (sittemmin Keskustapuoluetta). Virolainen kuului sotien jälkeisen ajan merkittävimpiin suomalaisiin poliitikkoihin. Hän toimi Keskustapuolueen puheenjohtajana vuosina 1964–1980, Suomen pääministerinä 1964–1966, ulkoministerinä 1954–1956, 1957 ja 1958, valtiovarainministerinä 1972–1975 sekä useasti opetusministerinä ja maatalousministerinä. Hän oli myös eduskunnan puhemiehenä vuosina 1966–1968 ja 1979–1983 sekä puolueensa presidenttiehdokkaana vuoden 1982 vaaleissa.
Virolaisen ensimmäinen vaimo oli filosofian maisteri Kaarina Virolainen o.s. Päivölä (1916–2005) ja toinen vaimo agronomi Kyllikki Virolainen, ent. Stenros, o.s. Salojärvi (1924–2009). Kaarina ja Johannes Virolaisen avioliitto oli lapseton; Kyllikki Virolaisella oli aikaisemmasta avioliitostaan yksi poika.
Nuoruus ja sotavuodet
Johannes Virolainen syntyi Viipurin maalaiskunnan Yläsommeen kylässä, noin 14 kilometrin päässä Viipurista. Vanhemmat Paavo Virolainen ja Anna-Lydia o.s. Skyttä olivat maanviljelijöitä. Perheessä oli kahdeksan lasta, joista Johannes oli ikäjärjestyksessä kuudes. Sisarusten etäinen sukulainen oli kirjailija Kyösti Skyttä. Virolainen pääsi kansakoulun jälkeen Viipurin oppikouluun, josta hän kirjoitti sukunsa ja kotikylänsä ensimmäiseksi ylioppilaaksi 1932.
Opinnot
Opintojensa aikana Virolainen oli alkanut suunnitella yliopistomiehen uraa. Valmistuttuaan hän ryhtyi valmistelemaan väitöskirjaa, jonka aiheeksi hän sopi maanviljelystalouden professorin Rurik Pihkalan kanssa Karjalan kannaksen pienviljelijöiden ansiotalouden rakenne. Virolainen ehti aloittaa aineiston keräämisen väitöskirjaa varten, kunnes talvisota ja Karjalan menettäminen muuttivat niin hänen väitöskirjansa aiheen kuin koko hänen elämänsä suunnan.
Myöhemmin hän väitteli poliittisen uransa ohessa maatalous- ja metsätieteiden tohtoriksi väitöskirjalla Maatalousmaan arvioimisesta ja arvosta Suomessa vuosina 1934–38 (1951). Opiskeluaikanaan Virolainen myös lähti mukaan Maalaisliiton poliittiseen toimintaan ja oli mukana perustamassa Maalaisliiton ylioppilasyhdistystä. Virolainen arveli myöhemmin sodan viivästyttäneen hänen väitöskirjansa valmistumista 5–6 vuotta.
Virolainen on kertonut muistelmissaan tavanneensa Urho Kekkosen ensimmäisen kerran syksyllä 1936. Virolainen pyysi tuoreen kansanedustajan ja ministerin maalaisliittolaisten ylioppilaiden tilaisuuteen esitelmöimään aiheesta ”Mitä ylioppilaat tänään, sitä kansa huomenna”. Presidentti Kyösti Kallion Virolainen ehti tavata muutaman kerran 1930-luvun lopulla; tämän seuraajaa Risto Rytiä Virolainen ei tavannut henkilökohtaisesti koskaan.
Sota-aika
Sotien aikana Virolaisen ura kietoutui karjalaisten kohtaloihin. Talvisodan päättäneessä Moskovan rauhassa 1940 Viipuri, Yläsommeen kylä ja Virolaisen kotitila jäivät uuden rajan taakse. Jatkosodan aikana Virolainen työskenteli Palautetun alueen neuvottelukunnan toimistopäällikkönä 1942–1944. Neuvottelukunnan tehtävänä oli organisoida jatkosodan alussa takaisin vallatun Karjalan jälleenrakennus ja -asutustyöt. Kun jatkosota päättyi 1944 ja talvisodan jälkeinen raja vahvistettiin Moskovan välirauhassa, neuvottelukunta lakkautettiin. Virolainen nousi sisäasiainministeriön siirtoväenasiain osaston päälliköksi tehtävänään Karjalan evakoiden asuttaminen. Sota-aikana hän yleni luutnantiksi ja myöhemmin vielä reservissä kapteeniksi.
Toimiessaan päämajan sotilashallinto-osaston väestönsiirtotoimiston päällikkönä vuosina 1941–1942 Virolainen oli lähellä marsalkka Gustaf Mannerheimia, mutta ei tavannut tätä henkilökohtaisesti. Ainoa läheisempi kontakti Mannerheimin ja Virolaisen välillä tapahtui huhtikuun alussa 1945 Mannerheimin avatessa tasavallan presidenttinä vuoden 1945 vaaleissa valitun eduskunnan toimikauden. Mannerheimin seuraajan J. K. Paasikiven kanssa Virolainen oli jo läheisessä yhteistyössä.
Sodan jälkeen
Virolainen hankki 1952 maatilan Lohjalta, jonne osa Viipurin maalaiskunnan evakoista oli asutettu, ja nimesi sen lapsuudenkotinsa uimapaikan mukaan Vironperäksi. Poliittisen uran rinnalla hän työskenteli koko elämänsä maanviljelijänä. Vironperä oli karjatilana vuoteen 1976 saakka, jolloin Virolaisen oli ajan puutteen vuoksi luovuttava lehmien pidosta. Oman maatilan ohella Virolaisella oli myös kaupunkiasunto Helsingin Katajanokalla.
Samalla Virolaisesta tuli yksi Karjalan evakoiden näkyvimmistä keulakuvista. Jo vuodesta 1940 hän toimi Karjalan Liiton maataloussihteerinä sekä sittemmin sen hallituksen jäsenenä ja vuosina 1985–1990 puheenjohtajana. Hän kannatti maltillisesti Karjalan palauttamista Suomelle ja sanoikin, että ainoa tilanne, jolloin hän voisi ottaa ryypyn, on Karjalan palautuksen juhlistaminen. Tämän hänen kerrotaan tokaisseen sekä Anastas Mikojanille että Nikita Hruštšoville. Virolainen oli absolutisti.
Kekkosen luottomies
1950-luvulla Virolainen oli Kekkosen yhteistyökumppanina kaikissa tämän hallituksissa: toisena sisäministerinä 1950–1951, kansliaministerinä 1951, pääministerin sihteerinä 1952–1953, opetusministerinä 1953–1954 ja ulkoasiainministerinä 1954–1956. Ulkoministerikautenaan Virolainen sai "tietämättömän ulkoministerin" liikanimen, koska Kekkonen ja presidentti J. K. Paasikivi eivät kertoneet hänelle matkastaan Moskovaan loppuvuodesta 1955. Matkan tuloksena Neuvostoliitto palautti Suomelle Porkkalan vuokra-alueen. Porkkalan luovutusasiakirjan allekirjoittivat Neuvostoliiton Helsingin-suurlähetystössä tammikuun lopulla 1956 Suomen edustajina Kekkonen ja Virolainen sekä Neuvostoliiton edustajina suurlähettiläs Viktor Lebedev ja varapääministeri Mihail Pervuhin. Kekkosen noustua presidentiksi 1956 Virolainen jatkoi puolueensa vakioministerinä.
Yöpakkashallitus
Elokuussa 1958 Virolainen otti vastaan ulkoministerin paikan K. A. Fagerholmin hallituksessa. Hallitus herätti ärtymystä Neuvostoliitossa, koska eduskunnan suurimmaksi puolueeksi noussut SKDL samoin kuin SDP:n vasemmistosiipi oli jätetty oppositioon. Syntyi yöpakkaskriisi: Neuvostoliitto jäädytti taloudelliset neuvottelut Suomen kanssa, kutsui suurlähettiläänsä kotiin Helsingistä ja antoi ymmärtää Fagerholmin hallituksen olevan sille epämieluisa. Ulko- ja sisäpoliittisen painostuksen seurauksena Virolainen ja muut Maalaisliiton ministerit erosivat joulukuussa 1958, mikä hajotti hallituksen.
Yöpakkashallituksen ulkoministerinä toimiminen löi Virolaiseen vuosikymmeniksi leiman, ja poliittiset vastustajat hyödynsivät sitä osoittaakseen hänet "ulkopoliittisesti epäluotettavaksi". Tapaus myös löi ensimmäiset säröt Virolaisen ja Kekkosen väleihin. Vaikka Kekkonen oli nimittänyt yöpakkashallituksen, hän oli aavistanut ikävyyksiä ja varoittanut Virolaista pysymään sen ulkopuolella; Virolainen puolestaan piti Kekkosen toimintaa kaksinaamaisena. Virolainen säilyi Kekkosen suosiossa vielä pitkään, mutta presidentin maalaisliittolaiseen lähipiiriin eli K-linjaan hän ei koskaan kuulunut.
Muistelmissaan Virolainen piti useaan otteeseen yöpakkashallitusta yhtenä uransa traumaattisimmista kokemuksista. Hallitusta muodostettaessa hän yritti vedota sosialidemokraatteihin, ettei SDP:n puoluesihteeriä Väinö Leskistä otettaisi ministeriksi, mutta SDP:n puheenjohtaja Väinö Tanner murahti Virolaiselle: "Mitäs Te nuori mies puhutte, nythän muodostetaan Suomen eikä Neuvostoliiton hallitusta." Maalaisliiton eduskuntaryhmä päätti miltei yksimielisesti – vain Matti Kekkosen vastustaessa –, että puolue osallistuu hallitukseen ja että myös Virolaisen on mentävä mukaan. Virolaisen siteeraaman V. J. Sukselaisen mukaan ainoa henkilö, joka olisi voinut estää hallituksen, olisi ollut Kekkonen, joka ei kuitenkaan tarpeeksi tehokkaasti puuttunut hallituksen muodostamiseen. Kekkosen luottomies, puoluesihteeri Arvo Korsimo puolestaan sattui juuri ratkaisevalla hetkellä olemaan ulkomailla.
Virolainen ja ruotsin kieli
Suhteessaan ruotsin kieleen Virolainen oli vielä 1940-luvulla hyvin kriittinen. Tuoreena kansanedustajana vuonna 1945 hän arvosteli voimakkaasti pääministeri J. K. Paasikiven vaatimuksesta maanhankintalakiin liitettyä kielipykälää, jonka mukaan suomenkielisten osuus Suomen ruotsinkielisillä alueilla sai siirtoväkeä asutettaessa nousta enintään kahdella prosentilla. Paasikivi, joka piti ruotsin kieltä tärkeänä Suomen ja muiden Pohjoismaiden pitkän yhteisen historian vuoksi, puolestaan läksytti ankarin sanoin Virolaista tämän asenteesta, ja tultuaan ministeriksi Virolainen tarkistikin perusteellisesti kantansa. Toimiessaan vuosina 1968–1970 Koiviston hallituksen opetusministerinä hän vaikutti keskeisesti siihen, että toisen kotimaisen kielen opetus peruskoulussa säädettiin pakolliseksi. Virolainen piti vieraan kielen opetusta myös erittäin tärkeänä ulkopoliittisena suuntakysymyksenä. Ansioistaan ruotsin kielen hyväksi Virolainen sai hopeisen Axel Olof Freudenthal -mitalin ja Ruotsin Pohjantähden ritarikunnan suurristin, joista jälkimmäisen kuningas Kustaa VI Aadolf luovutti hänelle henkilökohtaisesti.
Virolainen pääministeriksi
Johannes Virolainen valittiin 1964 Maalaisliiton puheenjohtajaksi Urho Kekkosen ja K-linjan taustatuella. Keväällä 1964 Kekkonen viestitti Maalaisliitolle, että puoluetta koko sotien jälkeisen ajan johtanut V. J. Sukselainen oli syrjäytettävä. Muodolliseksi syyksi Sukselaista vastaan keksittiin se, että hän oli osallistunut vanhojen virolaisten opiskelutoveriensa juhliin Ruotsissa, mistä Neuvostoliiton kommunistisen puolueen pää-äänenkannattaja Pravda oli häntä moittinut. Kesän 1964 puoluekokouksessa Kouvolassa Virolainen voitti puheenjohtajan vaalissa Sukselaisen täpärästi äänin 888–866. Syyskuussa 1964 Suomen pitkäikäisimmäksi virkamieshallitukseksi noussut Reino Lehdon hallitus erosi ja Virolainen muodosti uuden poliittisen hallituksen, johon tulivat Maalaisliiton lisäksi Kokoomus, Kansanpuolue ja RKP. Hallituksen ulkoministerinä ja pääministerin sijaisena oli Ahti Karjalainen, K-linjan kärkimies ja Virolaisen tuleva kilpailija.
Maalaisliitosta Keskustapuolueeksi
Virolaisen johdolla puolue muutti 1965 ylimääräisessä puoluekokouksessa nimekseen Keskustapuolue. Virolainen katsoi, että puolue ei voisi ikuisesti menestyä vain maaseutuväestön kannatuksen varassa, vaan sen olisi hakeuduttava kaupunkeihin ja muututtava pohjoismaisten sisarpuolueidensa tavoin nimeään myöten Keskustapuolueeksi. Nimenmuutos oli asiallisesti oikea, sillä maa- ja metsätalouden osuus Suomen elinkeinorakenteesta supistui 1960-luvun aikana 16 prosenttiyksikköä, ja vuonna 1970 alkutuotannosta sai toimeentulonsa enää noin 20 prosenttia työikäisistä suomalaisista. Taktisesti nimen vaihdos Keskustapuolueeksi oli kuitenkin huonosti ajoitettu, sillä se järkytti puolueen kannattajakuntaa. Maalaisliitosta vuonna 1959 eronnut Veikko Vennamo hyödynsi poliittiseen kenttään avautuneen tilan taitavasti ja tehokkaasti muuttaessaan perustamansa Suomen Pientalonpoikien puolueen nimen Suomen Maaseudun Puolueeksi vuonna 1966.
Opetusministerinä
Vuoden 1966 eduskuntavaalien jälkeen muodostettiin vaalivoittajan SDP:n puheenjohtajan Rafael Paasion johtama punamultahallitus. Virolainen nousi eduskunnan puhemieheksi, mutta hän palasi 1968 opetusministeriksi Mauno Koiviston I hallitukseen.
Virolaisen opetusministerikauden tärkeimmät saavutukset olivat peruskoulu-uudistus sekä uusien yliopistojen ja korkeakoulujen perustaminen eri puolille Suomea. Virolaisen opetusministerivuosiin osuivat myös Vanhan valtaus 1968 ja opiskelijaliikkeen radikalisoituminen. Virolainen asettui kannattamaan radikaalin opiskelijasiiven ajamaa yliopistojen hallintouudistusta, niin sanottua mies ja ääni -periaatetta, ja piti sitä näkyvästi esillä vuoden 1970 eduskuntavaaleissa.
Vaalitappio 1970
Virolaisen yritykset tuoda Keskustapuolue kaupunkeihin ja näkyvä toiminta opetusministerinä vaikuttivat osaltaan vuoden 1970 heikkoon vaalitulokseen. Perinteisemmin maaseudun asiaa korostanut Suomen Maaseudun Puolue sai suuren vaalivoiton sekä 18 kansanedustajaa, Keskustapuolueen kärsiessä murskaavan vaalitappion. SMP:n puheenjohtaja Veikko Vennamo kuvaili vaalipuheissaan, miten Keskustapuolue ja sen johtaja touhuavat kaupungeissa samaan aikaan kun maanviljelijät kamppailevat vaikeuksissa ja maaseutu autioituu. Virolaista arvosteltiin voimakkaasti puolueen sisällä, mutta hän säilytti paikkansa lupaamalla palata aitovierille puolueen peruskannattajien luokse. 1970-luvulla Keskustapuolue alkoi jälleen korostaa maaseutua ja maatalouspolitiikkaa.
1970-luvulla Virolainen toimi valtiovarainministerinä Kalevi Sorsan I hallituksessa 1972–1975 ja maatalousministerinä Sorsan II hallituksessa 1977–1979. Virolainen ja Sorsa olivat keskustapuolueen ja SDP:n välisen punamultayhteistyön takuumiehet, ja etenkin Sorsan I hallituksen aikana ajettiin läpi laajoja yhteiskunnallisia uudistushankkeita. Samalla Virolainen piti huolen siitä, että punamultahallitukset toteuttivat vahvaa aluepolitiikkaa ja että maaseutuväestön asiat pidettiin esillä niiden ohjelmissa. Keskustapuolueen johdossa Virolaista arvosteltiin usein liian läheisistä suhteista Sorsaan, ja osa keskustaväestä koki, että Virolainen oli jopa valmis tinkimään puolueensa kannattajille tärkeistä asioista säilyttääkseen suhteensa Sorsaan. Näin kävi Sorsan ensimmäisen hallituksen toimikauden lopulla niin kutsutun maapaketin ja erityisesti siihen sisältyneen, viljelijät raivostuttaneen lunastuslain suhteen. Virolaisen jo alusta lähtien hankalat suhteet MTK:n puheenjohtajaan Heikki Haavistoon käytännössä katkesivat Sorsan toisen hallituksen tekemän yksipuolisen maataloustuloratkaisun vuoksi. Virolainen luopui ministerin tehtävistä viimeisen kerran 1979 ja siirtyi eduskunnan puhemieheksi.
Asianmukainen pukeutuminen oli Virolaiselle tärkeää niin eduskunnassa kuin matkoillakin, ja tätä hän vaati eduskunnan puhemiehenä niin kansanedustajilta kuin eduskunnassa työskennelleiltä toimittajiltakin. Villapaidassa istuntoihin tulleet kansanedustajat hän komensi kotiin vaihtamaan vaatteensa. Lisäksi hänen mielestään varsinkin nuorempien kansanedustajien olisi kannattanut "turhanpäiväisten iltamenojen" sijasta kehittää vieraiden kielten taitojaan, mihin eduskunnassa olisi ollut hyvät mahdollisuudet. Virolainen itse hallitsi vaivattomasti kaikki skandinaaviset kielet, englannin, saksan ja venäjän.
Keskustapuolueen sisäinen kamppailu kiihtyy
Kesän 1970 puoluekokouksessa Mikkelissä Virolainen valittiin uudelle kaudelle keskustapuolueen puheenjohtajaksi. Samalla puoluesihteeriksi nousi K-linjan luottomies, aiemmin Suomen Lontoon-suurlähetystön lehdistöavustajana toiminut Mikko Immonen. Virolainen ja Immonen eivät missään vaiheessa tulleet keskenään toimeen erityisen hyvin. Kulissien takana Immonen aloitti junttauksen puolue-elinten ja eduskuntaryhmän puhdistamiseksi Virolaisen kannattajista, minkä vuoksi Virolainen menetti luottamuksensa puoluekoneistoonsa. Vuoden 1972 eduskuntavaalien jälkeen Virolaisen kannattajilla oli vielä niukka enemmistö keskustapuolueen eduskuntaryhmässä, mutta seuraavissa, vuoden 1975 vaaleissa K-linjalaiset pääsivät niskan päälle. Myös keskustapuolueen puoluehallitus ja -valtuuskunta siirtyivät vähitellen K-linjan hallintaan. Jätettyään puoluesihteerin paikan vuonna 1980 Immonen siirtyi Alkon johtokunnan jäseneksi.
Virolaisen asema keskustapuolueen puheenjohtajana säilyi vahvana koko 1970-luvun, vaikka samaan aikaan puolueen sisäinen kamppailu hänen kannattajiensa ja Ahti Karjalaista tukeneiden K-linjalaisten kesken kiihtyi. Nuori Paavo Väyrynen haastoi Virolaisen kesän 1972 puoluekokouksessa Jyväskylässä, mutta hävisi tälle äänin 1784–433. Tarmokkaista yrityksistään huolimatta K-linja ei onnistunut löytämään Virolaiselle halukasta vastaehdokasta vuosien 1974 ja 1976 puoluekokouksissa. Vuonna 1978 tehtävän otti silloinen eduskunnan puhemies Ahti Pekkala, joka hävisi puheenjohtajan vaalin Virolaiselle äänin 1611–632. Niin kutsutun presidenttipelin kiihtyessä 1980-luvun taitteeseen mennessä keskustapuolueen sisäiset asetelmat olivat vakiintuneet: Karjalaista tukivat K-linjalaisten miehittämä puoluejohto – lukuun ottamatta Virolaisen vankkumatonta tukijaa Marjatta Väänästä –, eduskuntaryhmän enemmistö ja Nuoren Keskustan Liitto, Virolaista taas keskustapuolueen kentän syvät rivit ja kourallinen puolueen kansanedustajia. Lisäksi Karjalainen sai puolueen ulkopuolista tukea SKP:n vasemman laidan taistolaisilta ja niin kutsutuilta idänkaupan vuorineuvoksilta.
Kimmo Rentolan mukaan Johannes Virolainen oli 1960–1970-luvuilla edustaessaan puolueensa ei-kekkoslaista siipeä tiiviissä yhteydessä Yhdysvaltain keskustiedustelupalvelun CIA:n virkailijoiden kanssa.
Juhannuspommi
Virolaisen ja presidentti Urho Kekkosen välit alkoivat huonontua 1970-luvulla, ja Kekkosta kannattanut Keskustapuolueen K-linja arvosteli häntä puolueen sisällä. Lopullinen välirikko heidän välillään tapahtui vuoden 1979 eduskuntavaalien jälkeen. Vaaleissa kokoomus oli saanut suuren vaalivoiton ja noussut keskustapuolueen ohi maan toiseksi suurimmaksi puolueeksi. Tästä huolimatta hallitus koottiin totuttuun tapaan Keskustapuolueen ja vasemmiston varaan ja Kokoomus jätettiin oppositioon. Keskustapuolueen puheenjohtaja Virolainen, joka itse oli jättäytynyt pois ministerivastuusta, harmitteli Suomen Kuvalehden haastattelussa sitä, että jatkuvasti kannatustaan kasvattanutta Kokoomusta ei otettu hallitukseen. Virolaisen mukaan taustalla olivat ulkopoliittiset ”yleiset syyt”, toisin sanoen Neuvostoliiton vastustus ja uusien yöpakkasten pelko. Virolaisen lausunto suututti presidentti Kekkosen, joka moitti Virolaista julkisesti ja sanoi tämän aiheuttaneen Suomen ulkopoliittiselle kuvalle ”arvaamatonta vahinkoa”. Lehdistö risti kesäkuun lopulla tapahtuneen kiistan ”juhannuspommiksi”.
Virolainen syrjäytetään keskustapuolueen puheenjohtajan paikalta
Kesällä 1980 Turussa pidetyssä puoluekokouksessa Virolainen hävisi Keskustapuolueen puheenjohtajuuden nuorelle Paavo Väyryselle, joka oli nopeasti noussut Kekkosen suosikiksi ja yhdeksi K-linjan keulahahmoista. Myös Virolaisen kannattama keskustapuolueen järjestöpäällikkö Antti Mäki-Reinikka hävisi puoluesihteerin vaalin Väyrysen aisaparille Seppo Kääriäiselle. Tämän jälkeen Johannes Virolainen tokaisi: ”Kansanvalta on puhunut, pulinat pois”, josta syntyi lentävä lause muodossa ”Kansa on puhunut, pulinat pois”. Samanaikaisesti Turun puoluekokouksen kanssa pidettiin Helsingissä Karjalan Liiton 40-vuotisjuhla, jossa oli suuri osa Virolaisen kannattajista. Kun puheenjohtajavaalin tulos ilmoitettiin presidentti Urho Kekkoselle, tämä tuumasi: ”Yksikin ääni olisi riittänyt”.
Virolainen on muistelmissaan kertonut tavanneensa Urho Kekkosen viimeisen kerran elokuun lopulla 1981, jolloin hän kävi Suomessa vierailleen Japanin parlamentin puhemiehen Takeo Fukudan kanssa Tamminiemessä tervehtimässä presidenttiä.
Presidenttiehdokas 1982
Keskustapuolueen K-linja, keulahahmoinaan Väyrynen ja Ahti Karjalainen, kampanjoi Kekkosen epäsuosioon joutuneen ja "ulkopoliittisesti epäluotettavan" Virolaisen kaatamiseksi. Virolaisella oli kuitenkin vielä vankka suosio Keskustapuolueen kentällä. Kun Kekkonen oli eronnut virastaan 1981 ja Keskustapuolue äänesti presidenttiehdokastaan Kuopion puoluekokouksessa, Virolainen voitti uuden puoluejohdon tukeman Ahti Karjalaisen selvin luvuin 2666–1365. Yksi puoluekokousedustaja äänesti maaherra Kauko Sipposta. Karjalaisen häviö oli K-linjalle raskas arvovaltatappio.
Vaalikampanjansa aikana lokakuussa 1981 Virolainen hämmensi julkisuutta sanomalla, ettei hän ollut ”Kekkosen mies”. Virolainen täsmensi tarkoittaneensa ”Kekkosen miehillä” presidentin kalastus-, metsästys- ja saunakavereita, joihin hän ei ollut koskaan kuulunut. Virolainen huomautti, että tähän joukkoon eivät olleet kuuluneet myöskään esimerkiksi V. J. Sukselainen, Martti Miettunen tai Ahti Karjalainen.
Itse presidentinvaaleissa 1982 Virolainen tuli kolmanneksi SDP:n Mauno Koiviston ja Kokoomuksen Harri Holkerin jälkeen 16,9 prosentilla äänistä ja 53 valitsijamiehellä. Virolainen on korostanut muistelmissaan, että hänen ja Karjalaisen henkilökohtaiset suhteet olivat presidentinvaalia edeltäneestä vastakkainasettelusta huolimatta aina hyvät; sen sijaan heidän kannattajansa ottivat usein rajustikin yhteen.
Kun Keijo Rosberg vuonna 1982 voitti Formula 1 -maailmanmestaruuden ensimmäisenä suomalaisena ja pohjoismaalaisena, silloinen kulttuuriministeri Kalevi Kivistö ei järjestänyt hänelle minkäänlaista vastaanottoa kotimaassa. Sen sijaan eduskunnan puhemiehenä toiminut Virolainen kutsui Rosbergin juhlakahveille eduskuntaan tämän käydessä Suomessa.
Syksyllä 1982 ilmeni, että eräät kansanedustajat olivat nostaneet asuinpaikan etäisyyden mukaan maksettavaa päivärahaa, vaikka he eivät olleet oikeutettuja siihen. Alkuvuodesta 1982 oikeuskansleriksi nimitetty Kai Korte tarttui lujasti asiaan, juttu vietiin oikeuteen, ja perusteettomasti maksetut päivärahat määrättiin perittäviksi takaisin. Päivärahojen maksatuksesta vastasi eduskunnan kansliatoimikunta, jonka puheenjohtajana oli Virolainen. Päivärahajupakka johti Kortteen ja Virolaisen julkiseen yhteenottoon, ja eduskunta yhtyi kansliatoimikunnan kantaan, jonka mukaan oikeuskanslerilla ei ollut oikeutta huomauttaa kansliatoimikuntaa siitä, ettei se ollut riittävän ajoissa pysäyttänyt päivärahojen maksamista kiistanalaisissa tapauksissa.
Eduskuntavaalit 1983
Kun keskustapuolueen Uudenmaan piiri asetti Virolaisen eduskuntaehdokkaakseen joulukuussa 1982, edessä näyttivät aluksi olevan hänen kannaltaan rutiininomaiset vaalit. Hänen tielleen osui kuitenkin henkilökohtaisia vastoinkäymisiä. Juuri vaalien alla alettiin näyttävästi puida niin kutsuttua Noppa-juttua, jonka yhteydessä Virolaisen väitettiin vaatineen tamperelaiselta Rakennusliike Nopalta lahjuksia Keskustapuolueelle. Virolainen itse piti häneen kohdistunutta rikosepäilyä osana SMP:n kunniapuheenjohtajan Veikko Vennamon alulle panemaa rötösherrajahtia, jota hän itse kuvasi julkisen uransa ikävimmäksi ja epämiellyttävimmäksi kokemukseksi. Hän vapautui lahjussyytteistä lopullisesti vasta syksyllä 1986; sen sijaan Keskustapuolue tuomittiin menettämään valtiolle satojatuhansia markkoja.
Virolainen joutui itse lahjontayrityksen kohteeksi tammikuussa 1983. Pohjois-Korean silloinen Suomen-suurlähettiläs yritti lahjoa Virolaisen, jotta Parlamenttienvälinen liitto (IPU), jonka puheenjohtaja Virolainen tuolloin oli, olisi siirtänyt kokouksensa Etelä-Korean pääkaupungista Soulista Togon pääkaupunkiin Lomeen. Suurlähettiläs karkotettiin Suomesta.
Vuoden 1983 eduskuntavaaleista tuli protestipuolue SMP:n toinen voittokulku vuoden 1970 jälkeen; puolue vei ääniä niin keskustapuolueelta kuin SKDL:ltäkin. Keskustapuolueen kanssa vaaliliitossa olleet kristilliset onnistuivat äänien keskittämisessä erinomaisesti Impi Muroman noustessa kansanedustajaksi yli 7 000 äänellä. Uudenmaan keskustalaisista ehdokkaista Marjatta Väänänen sai reilut 6 100 ääntä ja säilytti paikkansa. Valtakunnallista huomiota herätti, että Virolaisen saamat 5 626 ääntä eivät riittäneet läpimenoon, vaan hän putosi 38 eduskuntavuoden jälkeen.
Virolaisen suosiota laski myös vuonna 1979 julkisuuteen tullut avioero Kaarina Virolaisesta ja suhde kansanedustaja Kyllikki Stenrosiin, jonka kanssa hän oli avioitunut keväällä 1981. Riitaisa omaisuuden jako entisten puolisoiden välillä saatiin asianajajien välityksellä päätökseen vasta vuoden 1983 aikana. Virolaisen yksityiselämän vanhoillisessa keskustakentässä herättämän pahennuksen on nähty vaikuttaneen osaltaan Virolaisen putoamiseen eduskunnasta. Paremmin ei käynyt Helsingin vaalipiirissä kansanedustajaehdokkaana olleelle Kyllikki Virolaiselle, joka jäi neljännelle varasijalle. Vuoden 1982 presidentinvaalin yhteydessä hän oli valitsijamiehenä kerännyt miehelleen jättipotin ja tällöin hänen eduskuntapaikkaansa seuraavissa vaaleissa oli pidetty miltei varmana.
IPU:n puheenjohtajana
Virolaisen nimi oli ollut esillä Parlamenttienvälisen liiton (IPU) puheenjohtajaksi jo 1970-luvun puolivälin tienoilla, mutta presidentti Urho Kekkonen ei ollut innostunut asiasta, eikä Virolainen itsekään lähtenyt ehdokkaaksi. Taustalla vaikutti Max Jakobsonin epäonnistuminen YK:n pääsihteerikilvassa syksyllä 1971. Vuonna 1982 Virolainen valittiin IPU:n puheenjohtajaksi perinpohjaisen kampanjan tuloksena pääasiassa sitoutumattomien maiden tuella, mutta hän sai hajaääniä myös muutamilta arabimailta ja sotilasliitto Naton jäsenmailta. Virolaisen vastaehdokkaana oli maanpaossa asunut libanonilainen diplomaatti.
Syksyllä 1982 syntyi kiista Palestiinan vapautusjärjestön PLO:n johtajan Jasser Arafatin kutsumisesta vierailulle Suomeen. Aloitteen asiasta teki pääministeri Kalevi Sorsa tarkoituksenaan osoittaa solidaarisuutta palestiinalaisille maailmaa kuohuttaneen, Sabran ja Shatilan pakolaisleireissä tehdyn verilöylyn jälkeen. Parlamenttienvälisen liiton kokouksessa Roomassa juuri valittuna puheenjohtajana ollut Virolainen ehti tavata asian merkeissä palestiinalaisten valtuuskunnan, mutta samaan aikaan Yhdysvalloissa vierailulla ollut silloinen ulkoministeri Pär Stenbäck katsoi pahastuneena tulleensa sivuutetuksi. Lisäksi Israelin Ystävät -järjestö, joka piti Arafatia terroristijohtajana, reagoi hankkeeseen hyvin voimakkaasti. Lopputuloksena kukaan ei kutsunut Arafatia Suomeen, ja syntynyt sotku jäi Virolaiselle poliittiseksi painolastiksi. Eduskunnasta putoamisensa myötä Virolainen menetti myös IPU:n puheenjohtajan paikan ehdittyään toimia siinä vain kuusi kuukautta.
Viimeinen vaalikausi
Virolainen ei halunnut päättää pitkää poliittista uraansa eduskunnasta putoamiseen, joten hän palasi Arkadianmäelle vuoden 1987 vaaleissa ja luopui kansanedustajuudesta sekä politiikasta 1991. Vuoden 1988 presidentinvaalissa, jossa valittiin viimeisen kerran presidentin valitsijamiehet, Virolainen valittiin Paavo Väyrysen valitsijamieheksi yli 13 000 äänellä, mikä oli hänen henkilökohtainen ääniennätyksensä kautta aikojen. Lokakuun alussa 1990 Virolaisesta tuli eduskuntavuorokausilla mitattuna Suomen kaikkien aikojen pitkäaikaisin kansanedustaja hänen ohitettuaan siihen saakka ennätystä hallussaan pitäneen, vuosina 1919–1960 eduskuntaan kuuluneen kouluneuvos John Österholmin (RKP).
Valtioneuvos
pienoiskuva|Johannes Virolaisen muistomerkki Lohjalla. pienoiskuva|Johannes ja Kyllikki Virolaisen hauta Lohjan Pyhän Laurin kirkon hautausmaalla. Johannes Virolainen nimitettiin 1989 valtioneuvokseksi ja 1996 Suomen Keskustan kunniapuheenjohtajaksi. Hän oli eläkkeelle jäätyäänkin näkyvä hahmo, joka kommentoi ajankohtaisia tapahtumia ja tuki erilaisia poliittisia hankkeita, kuten Suomen EU-jäsenyyttä. Virolaisen mielestä EU-jäsenyys oli Suomelle ennen kaikkea turvallisuuspoliittinen kysymys varsinkin syksyn 1939 kokemusten nojalla ja hän antoi pääministeri Esko Aholle tunnustuksen erityisesti Keskustan kenttäväen kannalta vaikean asian taitavasta hoitamisesta. Toisaalta hän myöhemmin arvosteli sitä, kuinka maataloutta ja maaseudun väestöä kohdeltiin EU-Suomessa. Hänen mielestään Lipposen hallitus antoi eurooppalaisille markkinavoimille Suomessa liian suuren määräysvallan.