cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Pierre-Olivier Joseph
Pierre-Olivier Joseph (s. 1. heinäkuuta 1999 Laval, Quebec, Kanada) on kanadalainen jääkiekkoilija. Joseph pelaa NHL-seura Pittsburgh Penguinsin organisaatiossa. Arizona Coyotes varasi hänet vuoden 2017 varaustilaisuuden ensimmäisellä kierroksella varausnumerolla 23. Kesäkuussa 2019 Coyotes kauppasi Josephin yhdessä Alex Galchenyukin kanssa Penguinsiin vaihdossa Phil Kesseliin, Dane Birksiin ja neljännen kierroksen varausvuoroon vuoden 2021 varaustilaisuudessa. Joseph on pelipaikaltaan puolustaja ja kätisyydeltään left. Joseph on 13. kesäkuuta 2023 mennessä pelannut urallaan 95 NHL-runkosarjaottelua. Näissä hän on tehnyt kuusi maalia ja 20 syöttöä eli 26 tehopistettä.
Heli Krogell
Heli Krogell toimii osteopaattina. Hänellä on myös eläinlääkärin koulutus.
Krogellin vanhemmat ovat metsäneuvos Seppo Jukkola, hänkin mestarisuunnistaja, ja Kirsti Taina Marjatta Poikela.
Metallin kuumamuokkaus
Metallin kuumamuokkaus viittaa prosessiin, jossa materiaalille tehdään pysyvä muodonmuutos lämpötilassa, joka ylittää rekristallisaatioon vaadittavan lämpötilan. Dynaamisessa rekristallisaatiossa pysyvästi muokatut rakeet kristallisoituvat uudelleen. Tämä on tärkeää, koska rekristallaatio estää materiaalin muokkauskovettumisen, mikä puolestaan pitää myötölujuuden ja kovuuden alhaisena ja sitkeyden korkeana. Jos lämpötila on kuitenkin alempi, kyseessä on kylmämuokkaus.
Metalleja kuumamuokataan, jotta niiden valuperäinen karkea raerakenne saataisiin hienommaksi. Raekoon pienentäminen lisää materiaalin lujuutta, sitkeyttä ja murtositkeyttä, sekä parantaa jatkovalmistettavuutta.
Lämpötila
Kuumamuokkauksen lämpötilan alarajana voidaan pitää sen rekristallaatio-lämpötilaa. Yleisesti lämpötilan alaraja on 0,6-kertainen materiaalin sulamispisteeseen nähden (absoluuttisella lämpöasteikolla). Kuumamuokkauslämpötilan ylärajaan puolestaan vaikuttaa useampi tekijä, kuten liiallinen hapettuminen, rakeen kasvu tai ei-toivottu faasimuutos. Käytännössä metalli kuumennetaan ensin kuumamuokkauslämpötilan ylärajalle, jotta muodostusvoimat ovat mahdollisimman alhaisia ja työkappaleen muokkaukseen käytettävissä oleva aika voitaisiin maksimoida.
Kaikista tärkein asia, missä kuumamuokkausprosessissa tahansa, on työstettävän kappaleen lämpötilan tarkkailu. 90 % työkappaleeseen välittyneestä energiasta muuntuu lämmöksi. Sen takia, muodonmuutosprosessin ollessa tarpeeksi nopea, kappaleen lämpötilan pitäisi nousta. Näin ei kuitenkaan tapahdu käytännössä. Suurin osa lämmöstä menetetään työstettävän kappaleen pinnan läpi viileämpään koneistoon. Tämä aiheuttaa lämpötilan alenemisen kappaleessa, joka johtuu normaalisti epäyhtenäisestä poikkileikkauspinnasta, missä ohuemmat leikkaukset ovat viileämpiä kuin paksummat leikkauskohdat. Kaiken kaikkiaan tämä voi johtaa halkeiluun viileämmissä pinnoissa, joissa sitkeys ei ole niin korkea. Yksi tapa minimoida tätä ongelmaa on koneiston kuumennus. Mitä kuumempi koneisto on, sitä vähemmän siihen menetetään lämpöä. Kun koneiston lämpötila nousee, toisaalta myös terän kestoikä pienenee. Sen takia koneistuksen lämpötilan kanssa pitää tehdä kompromissi; yleisesti kuumamuokkauskoneisto kuumennetaan 325–450 °C.
Edut ja haitat
Etuja ovat:
Tavallisesti alkuperäinen kuumamuokattava kappale on valuperäinen. Valetun kappaleen mikrorakenne ei käytä tehokkaasti hyödykseen teknillisiä ominaisuuksia, mikrorakenteen näkökulmasta katsottuna. Kuumamuokkaus parantaa teknillisiä ominaisuuksia työstettävässä kappaleessa, koska mikrorakenne korvautuu hienojakoisilla, pallomaisilla rakeilla. Nämä rakeet lisäävät materiaalin lujuutta, sitkeyttä sekä murtositkeyttä.
Teknilliset ominaisuudet voivat myös parantaa sulkeumien (epäpuhtauksien) uudelleenjärjestäytymistä. Valetussa tilassa sulkeumat ovat satunnaisesti järjestäytyneitä, jolloin niiden risteäminen voi aiheuttaa halkeilun etenemiskohdan. Kun materiaali on kuumamuokattu, sulkeumat mukailevat pinnan muotoa, muodostaen eräänlaisia nauhoja. Kokonaisuutena nauhat muodostavat tekstuurin, jonka ominaisuudet ovat anisotrooppisia (vaihtelevat suunnasta riippuen). Kun nauhat orientoituvat rinnakkain pinnalle, työstettävä kappale lujittuu, erityisesti murtumakeston kannalta. Nauhat estävät säröjen muodostumista, sillä ne etenevät mieluummin nauhan läpi kuin sitä pitkin.
Haittoja ovat:
About You
About You (tyylitelty muotoon ABOUT YOU) on saksalainen muotiverkkokaupankäyntiä harjoittava yritys. Se perustettiin vuonna 2014 Otto Groupin tytäryhtiöksi josta se muutti asemansa portfolioyhtiöksi osakkeenomistajien saldomuutoksen vuoksi. Yrityksellä on toimintaa yhteensä 15 eri maassa ja se keskittyy etupäässä personointiin sekä vaikuttajamarkkinointiin. Suomessa yritys aloitti toimintansa marraskuussa 2020.
Vuonna 2018 About You listattiin Saksan viidenneksi suurimmaksi muotiverkkokaupaksi. Se on myös Hampurin ensimmäinen listaamaton digitaalinen startup-yritys jonka arvo on yli miljardi Yhdysvaltain dollaria.
Józef Chłopicki
Józef Chłopicki (Grzegorz Józef Chłopicki de Necznia, 14. maaliskuuta 1771 Kapustyń – 30. syyskuuta 1854 Krakova) oli Puolan kansannousun johtaja sekä maan diktaattori vuodenvaihteessa 1830–1831.
Chłopicki osallistui nuorena upseerina vuonna 1794 Kościuszkon kapinaan ja joutui sen jälkeen maanpakoon. Hän palasi Venäjän miehittämään maahan vuonna 1814, jolloin hän sai kenraalin arvon Venäjän armeijassa. Tämä vaihe päättyi kuitenkin virasta eroamiseen vuonna 1818.
Marraskuussa 1830 syttyneen marraskuun kansannousun alkuperäinen tavoite oli murhata Venäjän suuriruhtinas Konstantin Pavlovitš Romanov. Kun se epäonnistui, kapinalliset valtasivat Chłopickin johtamina 29. marraskuuta Varsovan varuskunnan asevaraston. Koko Varsova oli pian kapinallisten hallussa ja suuriruhtinas pakeni sieltä. Chłopicki julistautui 5. joulukuuta Puolan diktaattoriksi. Tämä oli väliaikaiseksi tarkoitettu päätös, ja 25. tammikuuta 1831 Puolan parlamentti sejm nimitti Adam Czartoryskin johtaman Puolan hallituksen ja Chłopicki luopui diktaattorin asemastaan.
Kapina Venäjää vastaan kuitenkin jatkui. Chłopicki taisteli 19. helmikuuta Wawerin taistelussa. Hänet nimitettiin 22. helmikuuta 1831 kapinallisten joukkojen komentajaksi. Kolme päivää myöhemmin hän johti Olszynka Grochowskan taistelua, jonka aikana hänet loukkaantui vakavasti ja joutui luopumaan komentajuudesta. Lokakuuhun 1831 mennessä kapina oli kukistettu.
Merimasku
Merimaskun naapurikunnat olivat Naantali, Rymättylä, Velkua, Askainen, Masku ja Lemu.
Merimaskun nähtävyyksiin lukeutuvat 1726 rakennettu Merimaskun kirkko ja Maamiesseurantalo kirkonkylässä. Kirkon- ja Särkänsalmen silta ovat myös kunnan maamerkkejä. Merimaskussa toimii urheiluseura Merimaskun Ahto, jonka yleisimpiin toimialueisiin kuuluvat jalkapallo ja hiihto. Kunnantalo ja hallinto sijaitsivat kirkonkylässä, mutta kunnan suurin asutuskeskus oli Järvensuu.
Merimasku, Rymättylä ja Velkua liittyivät osaksi Naantalia vuoden 2009 alussa. Kaupungin nimi säilyi ennallaan, ja asukasluvuksi tuli vajaat 20 000.
Kyliä
thumb|left|250px|Särkänsalmen silta vuonna 2009 Akkola, Heikkola, Heikinmäki, Hirvoinen, Horja, Iskola, Järvensuu, Kaksoinen, Karjalainen, Kaukola, Koveri, Kräkilä, Kukolainen, Kuuslahti, Kuusniemi, Köylijärvi, Lieranta, Liettistenmaa (Lietisten saaret), Liiamaa, Lukkarainen, Mälsälä, Pohjalainen, Rautuinen, Riittonpää, Saaristolaiskylä, Sannainen, Taattinen, Tammisaari, Tanskila, Tärkkinen, Uusikartano.
Maanmittari Magnus Bergmanin tekemä Heikkolan kartta on vuodelta 1696.
Historiaa
Merimaskun kylistä mainitaan Koveri jo 1300-luvulla, jolloin Paimion kirkkoherra Nikolaus Ripsa vaihtoi tiluksia piispa Hemmingin kanssa. Koverin mainitaan tuolloin sijainneen Maskun pitäjässä. 1600-luvulla kruunu jakeli läänityksiä aatelille, joista Merimaskussa vaikuttivat varsinkin Lempisaaren, Louhisaaren ja Kankaisten kartanot. Talonpojat joutuivat vuokraviljelijöiksi eli lampuodeiksi.
1640-luvulla perustettiin Turun akatemia ja myös merimaskulaiset joutuivat akatemian maksumiehiksi. Piispa Rothovius sai Karjalaisten tilan palkkatilakseen ja akatemian virkataloksi määrättiin Akkola.
1680-luvulla rukattiin Ruotsin sotalaitosta ja maahan muodostettiin ruotusotilaille torppia ja upseereille sotilasvirkataloja eli puustelleja. Merimaskuun muodostettiin 3 puustellia: everstin virkatalo oli Lukkarainen, korpraalin virkatalo oli Karjalainen ja ratsumestarin puustelli oli Uusikartano.
Merimaskun ensimmäinen varsinainen kuntakokous kutsuttiin koolle pitäjäntuvalle 10.2.1869. Kunnallishallituksen esimieheksi valittiin Johan Sandelius sekä jäseniksi Erik Killainen, Karl Moisio, Anders Björklund, Anders Tammelin, Karl Järnström ja Fredrik Merilä.
Merimaskun seurakunta oli alkujaan Maskun kappeli. Vuonna 1577 se siirrettiin Naantalin kappeliksi. Kirkkoherrakunta Merimasku on ollut vuodesta 1904.
Rymättylä-Merimaskun maamies- ja kalastajaseura perustettiin vuonna 1897. Toiminta oli alkuvuosista lähtien vilkasta, vaikka pitkät etäisyydet haittasivat toimintaa. Osittain tämän takia merimaskulaiset erosivat seurasta ja perustivat oman maamiesseuran vuonna 1918. Alkuaikoina tärkein toiminta oli hevosjalostus, toinen tärkeä asia maanviljelyksen koneellistuminen ja siihen liittyvät koulutukset ja tiedottaminen. Merimaskussa järjestettiin 1920-luvulta alkaen ravikilpailuja kesäisin sekä talvisin, ja kyntökilpailuja hevosilla, myöhemmin 1950-luvulla traktoreilla. Maamiesseuran hallinnoimaan vuonna 1944 saatuun Merimaskun maamiesseurantaloon muodostui kunnan viihdekeskus. Siellä järjestettiin muun muassa tansseja, elokuvaesityksiä ja näytelmiä.
Merimaskun kirkonkylään rakennettiin terveystalo vuonna 1947, ja 1950-luvulla sen viereen valmistui osuuspankki ja lossitupa, sekä kirkkoa remontoitiin. Kapulalossista moottorilossiin siirryttiin vuonna 1952, samana vuonna Merimasku sai myös uuden koulun.
Ruokakulttuuri
Merimaskun pitäjäruoiksi nimettiin 1980-luvulla suolalahna ja uunipuuro.
Elisa Cegani
thumb|250px|Elisa Cegani Alessandro Blasettin Rautakruunussa (1941). Elisa Cegani (10. kesäkuuta 1911 Torino – 23. helmikuuta 1996 Rooma) oli italialainen elokuvanäyttelijä.
Varakkaaseen venetsialaisperheeseen syntynyt Cegani opiskeli kieliä ulkomailla ja teki näyttelijädebyyttinsä Alessandro Blasettin elokuvassa Aldebaran (1935). Älykäs ja taitava näyttelijä esitti pääosia muun muassa Mario Camerinin komediassa Ma non è una cosa seria!, Goffredo Alessandrinin Cavalleriassa (molemmat 1936) sekä miesystävänsä Blasettin elokuvissa kuten Contessa di Parma (1937) ja Rautakruunu (La corona di ferro, 1941). Taiteellisesti merkittävä pääosa Filippo Walter Rattin Eleonora Dusessa (1947) jäi elokuvan kehnon levityksen takia lähes huomaamatta. Myöhemmin Cegani teki etupäässä elokuvien sivuosia sekä työskenteli televisiossa ja toisinaan myös teatterissa.
Un train qui part
Un train qui part oli Monacon edustuskappale vuoden 1973 Eurovision laulukilpailussa. Ranskankielisen kappaleen esitti laulaja Marie-France Dufour. Sanoituksen oli tehnyt Boris Bergman. Laulu sai 85 pistettä ja sijoittui kahdeksanneksi 17:stä osallistujasta.
Vjatšeslav
Vjatšeslav on venäläinen etunimi, joka esiintyy muissakin slaavilaisissa kielissä vähän eri muodoissa, valkovenäjässä Vjatšaslau. Sen nimisiä ovat muun muassa:
Jonas Johansson (jääkiekkoilija, 1984)
Jonas Johansson (s. 18. maaliskuuta 1984 Jönköping) on ruotsalainen jääkiekkoilija, pelipaikaltaan oikea laitahyökkääjä. Hän siirtyi kaudeksi 2009–2010 Allsvenskanin Västeråsiin. Johansson on voittanut urallaan Ruotsin- ja AHL:n mestaruuden.
Johansson aloitti uransa HV71:ssä, jossa pelasi myös ensimmäisen ottelunsa miesten sarjoissa, kun hän pelasi kaudella 2001–2002 viisi ottelua HV:ssa. Johansson varattiin NHL:n varaustilaisuudessa 2002 Colorado Avalancheen, joka sai miehen oikeudet koko tilaisuuden 28:ntena varauksena. Hän siirtyi Pohjois-Amerikkaan kaudeksi 2002–2003. Johansson pelasi kaksi kautta juniorisarja WHL:n Kamloops Blazersissa. Johanssonin pelaajaoikeudet siirtyivät Coloradolta Washingtonille, kun hän pelasi vielä Kamloopsissa. Colorado hankki Washingtonilta hyökkääjä Steve Konowalchukin lokakuussa 2003 vaihdossa Bates Battagliaan ja Johanssoniin.
Kesällä 2004 Johansson teki kolmivuotisen tulokassopimuksen Washingtonin kanssa. Johansson pelasi kolme kautta Washingtonin organisaatiossa. Hän pelasi pääasiassa AHL:ssa Portland Piratesissa ja Hershey Bearsissa. Lisäksi Johansson pelasi muutaman ottelun ECHL:n South Carolina Stingraysissä. Yhden NHL-ottelun Johansson pelasi Washingtonissa kaudella 2005–2006. Saman kauden aikana hän voitti Hersheyssä AHL:n mestaruuden, Calder Cupin. Loppukaudesta 2006–2007 Johansson siirtyi AHL-joukkue Grand Rapids Griffinsiin.
Johansson palasi Ruotsiin kaudeksi 2007–2008, kun hän teki sopimuksen HV71:n kanssa. Keväällä 2008 Johansson oli voittamassa HV71:n kanssa Ruotsin-mestaruutta. Lopulta hän pelasi HV71:ssa kaksi kautta, muttei saanut enää uutta sopimustarjousta kauden 2008–2009 jälkeen. Johansson sai kauden aikana vain vähän peliaikaa ja teki kuusi pistettä 50 ottelussa. Kesällä 2009 hän siirtyi Allsvenskanissa pelaavaan Västeråsiin.
Johansson on pelannut Ruotsin joukkueessa alle 18-vuotiaiden MM-kisoissa vuonna 2002.
Adolf Manninen (juoksija)
Suomen-mestaruuskilpailuissa Manninen saavutti vuonna 1910 kultaa sekä 1 500 metrin että 800 metrin juoksussa. Vuonna 1911 hän voitti 1 500 metrillä ja sai hopeaa 800 metrillä Lauri Pihkalan voittaessa. Viestijuoksun Suomen-mestaruuskilpailuissa hän sai Porin Tarmon joukkueessa kultaa 4 × 100 metrin, 1 600 metrin ja 5 × 2 000 metrin viestissä vuonna 1910. 5 × 2 000 metrin viestissä hän sai lisäksi Viipurin Reippaan joukkueessa hopeaa vuonna 1911 ja pronssia vuonna 1912
Manninen oli ammatiltaan talouspäällikkö ja asianajaja. Hän tuli Länsi-Savon taloudenhoitajaksi Mikkelissä vuonna 1923 ja työskenteli tällä paikalla 11 vuotta aina vuoteen 1934 saakka. Mikkelistä Manninen siirtyi Poriin, missä hän toimi kiinteistövälittäjänä ja oikeusasiamiehenä. Manninen oli Porin Tarmon perustajajäsen ja aikoinaan sihteeri, valmentaja, puheenjohtaja ja kunniapuheenjohtaja. Mikkelissä ollessaan Manninen toimi mm. Mikkelin Kilpa-Veikkojen puheenjohtajana 1924 ja 1933. Hän kuului Mestariurheilijain Kerhoon.
Ulkoradat
Lähde
Matti Kuortti
Matti Tapio ”Rekku” Kuortti (12. toukokuuta 1948 Loimaa – 21. maaliskuuta 2010 Marseille, Ranska) oli suomalainen elokuvaäänittäjä, -leikkaaja ja -ohjaaja ja näyttelijä.
Kuortti oli mukana suomalaisen elokuvan teossa 1960-luvun lopulta lähtien. Samoihin aikoihin Kuortti työllistyi elokuvaosakeyhtiö Filminoriin ja hänestä tuli Risto Jarvan elokuvien vakioäänittäjä ja -leikkaaja. Hän äänitti myös monia muita yhtiön tuottamia elokuvia, kuten Timo Linnasalon Vartioitu kylä 1944 (1978) ja Antti Peipon Ihmemies (1979). Tämän lisäksi hän on toiminut äänittäjänä Rauni Mollbergin Tuntemattomassa sotilaassa (1985) ja Pekka Parikan Talvisodassa (1989).
Kuortti ohjasi kaksi elokuvaa, kummatkin Jalmari Finnen suosittujen Kiljusen herrasväki -kirjojen pohjalta: Kiljusen herrasväki (1981) ja Kiljusen herrasväen uudet seikkailut (1990). Kummassakin elokuvassa pääosaa näytteli Jukka Sipilä.
Muiden töiden ohella Kuortti näytteli myös lukuisia pieniä osia eri elokuvissa, kuten pelikoneen pelaajaa (Mustaa valkoisella, 1968), Jumalaa (Kreivi, 1971), miestä puistonpenkillä ja saunassa (Mies, joka ei osannut sanoa ei, 1975) ja pajatsonkantajaa (Ihmemies, 1979). Kuortin tunnisti hänen tuuheasta mustasta parrastaan ja muhkean matalasta äänestään. Elokuvatutkija Peter von Bagh luonnehti Suomalaisen elokuvan kultainen kirja -teoksessaan Kuorttia ”suomalaisen elokuvan hyväksi hengeksi”. Kuortti kuoli 61-vuotiaana yllättävään sairauskohtaukseen työmatkallaan elokuvafestivaaleilla Ranskassa. Kuortin tuhkat on siroteltu Maunulan uurnalehdon muistolehtoon.
Neitiökasvit
Neitiökasvit (Stilbaceae) on koppisiemenisten Lamiales-lahkoon kuuluva kasviheimo.
Tuntomerkit
Neitiökasvit ovat pensaita, joskus kanervamaisia, tai ruohoja, joiden kukinto muodostuu viuhkomaisista haaroista; joskus kasvit ovat kauliflorisia, so. kukat kehittyvät suoraan runkoon, joskus taas kukat sijaitsevat lehtien hangoissa. Kukissa on verholehtien mittaisia esilehtiä. Kukat ovat usein säteittäissymmetrisiä, 4–7-, tavallisesti viisilukuisia. Verhiö voi olla kaksiliuskainen, harvoin verholehdet ovat erillisiä. Teriön liuskat voivat olla erikokoisia. Heteitä on sama määrä kuin verholehtiä, joskus yksi vähemmän, joskus hetiössä on yksi joutohede. Ponnen puoliskot (teekat) sijaitsevat peräkkäin tai rinnakkain. Sikiäin on yksilokeroinen tai siinä on vajaa väliseinä tai se on kaksilokeroinen. Luotti on hieman kaksiosainen tai pistemäinen. Kohoavia tai riippuvia siemenaiheita on yksi, kaksi tai monta emilehdessään. Hedelmä on kota, joskus avautumaton, kehälehdellinen. Siemenessä on ravintovarasto (endospermi).
Luokittelu
Neitiökasveihin kuuluu 11 sukua ja 39 lajia. Niistä 15 on seljakkeiden (Nuxia) suvussa.
Suvut:
Eero Pekkonen
Eero "Safka" Pekkonen (s. 14. toukokuuta 1954 Nilsiä) on suomalainen muusikko. Hänet tunnetaan muun muassa Juice Leskinen Slamin, Hassisen koneen ja Popedan kosketinsoittajana. Eero Pekkonen on toiminut studiomuusikkona sekä säveltänyt runsaasti musiikkia teatteriin.
Tunnetuimpia kappaleita, joissa kuullaan Pekkosen soittoa ovat Juice Leskisen ”Luonas kai olla saan”, ”Paperitähdet”, ”Viidestoista yö”, ”Sika” ja ”Myrkytyksen oireet”, Yö-yhtyeen "Joutsenlaulu", Hassisen koneen ”Levottomat jalat”, Ismo Alangon ”Taiteilijaelämää”, Eppu Normaalin ”Murheellisten laulujen maa”, ”Pimeyden tango”, ”Elämän tarkoitus”, ”Kun olet poissa” ja ”Tahroja paperilla” sekä Popedan ”Kaasua, komisario Peppone”, ”Matkalla Alabamaan” ja ”Kuuma kesä”.
Teatterissa Pekkonen on esiintynyt ainakin Tampereen Työväen Teatterin ja Teatteri 2000:n yhteistuotannossa Bremenin soittoniekat (2011), johon hän myös sovitti musiikin. Pekkonen on esiintynyt myös televisiosarjassa Turvetta ja timantteja yhden jakson verran. Hän esitti päätösjaksossa urkuri Ilmari Piiparisen veljeä Unto Piiparista. Pekkonen esiintyi myös televisiosarjassa Taivaan tulet jaksossa ”Meidän herramme hurmaamia” (2010). Hän esitti lahkolaissaarnajien urkuri Peteä. .
Pekkosen vanhempi poika Paavo on soittanut kitaraa Bloodpit-yhtyeessä ja nykyään Huora -yhtyeessä. Nuorempi poika Max soittaa kitaraa The Jasser Arafats -yhtyeessä.
Pekkoselle myönnettiin taiteilijaeläke 2015.
The Grapes of Wrath
The Grapes of Wrath voi olla:
Kansainvälinen otsonikerroksen suojelupäivä
Kansainvälinen otsonikerroksen suojelupäivä tai kansainvälinen päivä otsonikerroksen suojaamiseksi  on  Yhdistyneiden kansakuntien julistama vuosipäivä, jota vietettiin ensi kerran 16. syyskuuta 1995. Päivää vietetään Montrealin pöytäkirjan allekirjoituspäivänä, ja sen tavoitteena on muistuttaa otsonikerroksen suojelemisen tärkeydestä. Ilmakehän yläosien ohut kaasumainen otsonikerros suojelee maapallon elämää kaikkein haitallisimmilta auringonsäteiltä. Otsonikerrosta tuhoavien kemikaalien käytöstä pyritään asteittain luopumaan, jotta otsonikatoa ei enää tapahtuisi ja otsonikerros palautuisi vähitellen paksuudeltaan aiempiin mittoihin.
Tellervo Häyrinen
Helsingin maanviljelyslyseota käynyt Häyrinen sai kirjoituksellaan Harjoituskuukaudet ensimmäisen palkinnon Helsingin Toverikuntaliiton kirjoituskilpailussa 1928. Vuonna 1931 Häyrinen julkaisi esikoisteoksensa Vanha majatalo. Naturalistissävyinen romaani kuvasi vanhassa majatalossa eläneen kirouksen alaisen suvun synkkää elämää.
Hallintoneuvos
Hallintoneuvos oli Suomessa korkeimman hallinto-oikeuden jäsenen virkanimike vuoden 2016 loppuun saakka.
Vuoden 2017 alusta alkaen korkeimman hallinto-oikeuden jäsenen virkanimikkeenä on oikeusneuvos. Korkeimmasta hallinto-oikeudesta annetun lain mukaan korkeimmassa hallinto-oikeudessa on presidentin lisäksi muina jäseninä vähintään 15 oikeusneuvosta (vuoden 2017 alusta alkaen).
Eurovision laulukilpailu 1974
Eurovision laulukilpailu 1974 oli yhdeksästoista Eurovision laulukilpailu. Se pidettiin Brightonissa Isossa-Britanniassa huhtikuussa 1974. Kilpailun juonsi neljättä kertaa Katie Boyle. Edellisvuoden voittaja Luxemburg ei halunnut enää toistamiseen järjestää kilpailua.
Eurovision laulukilpailun 1974 voitti melko ylivoimaisesti Ruotsia edustanut ABBA laululla "Waterloo". Voitto oli maan ensimmäinen. Kilpailu oli myös ensimmäinen, johon Kreikka osallistui. Maata edusti yhdenneksitoista sijoittunut Marinella kappaleella "Krassi, Thalassa Ke T'agori Mou".
Ranskan olisi ollut määrä osallistui kilpailuun Danin laululla "La vie à vingt-cinq ans", mutta maa päätti vetäytyä presidentti Georges Pompidoun kuoltua kilpailuviikolla. Maa olisi esiintynyt numerolla 14 Irlannin ja Saksan välissä. Malta oli valinnut edustajakseen Enzo Guzmanin kappaleella "Paċi Fid Dinja", mutta maa vetäytyi kilpailusta tuntemattomasta syystä. Portugalin edustuskappaletta, Paulo de Carvalhon "E depois do adeusta" käytettiin yhtenä Neilikkavallankumouksen merkeistä 25. huhtikuuta 1974.
Fjodor Heiden
Sukutausta ja perhe
Fjodor Heiden oli vanhempiensa nuorin poika ja syntyi Suomessa isänsä ollessa Viaporin merilinnoituksen sotilaskuvernöörinä. Heiden alkoi käyttää venäläistä etunimeä Fjodor Logginovitš käännyttyään luterilaisesta ortodoksiksi. Hän puhui venäjän ohella saksaa ja ranskaa. Hänen veljensä oli amiraali Ludwig (Loggin) Heiden.
Eurovision laulukilpailu 1974
Kapellimestarit
Jokainen maa valitsi oman kapellimestarin johtamaan maansa kappale. Ylikapellimestari Ronnie Hazlehurst johti avaus- ja väliaikanumeron, muttei yhtäkään kilpailukappaletta.
Fjodor Heiden
Sukutausta ja perhe
thumb|pysty|Heidenin puoliso Jelizaveta. Heidenin puolisona oli vuodesta 1854 hovineiti, kreivitär Jelizaveta Nikolajevna Zubova (1833–1894), jonka vanhemmat olivat kamariherra ja kreivi Nikolai Zubov sekä kreivitär Aleksandra Raimond-Modène. Heille syntyi kolme poikaa ja neljä tytärtä. Heidenin pojista Nikolai Heiden oli kenraaliluutnantti, Aleksandr Heiden kontra-amiraali ja Dmitri Heiden eversti Venäjän armeijassa. Säveltäjä Aleksandr Šeremetev oli Heidenin vävy.
Eurovision laulukilpailu 1974
Pistetaulukko
Kullakin tv-yhtiöllä oli vapaasti käytössään yhteensä 10 pistettä. Kussakin maassa 10 tuomaria antoi yhden äänen omalle suosikkilaululleen.
Fjodor Heiden
Vaiheet ennen kenraalikuvernöörikautta
Heiden kävi paašikoulun Pietarissa vuosina 1835–1840 ja aloitti sotilasuransa vuonna 1840 vänrikkinä Henkikaartin Preobraženskin rykmentissä. Hän kävi Nikolain yleisesikunta-akatemian vuosina 1841–1843, palveli Henkikaartin yleisesikunnassa vuosina 1843–1845 ja lähti sen jälkeen sotaan Kaukasian vuoristoheimoja vastaan. Kaukasiassa hän osallistui Dargon ja Šaugal-Berdyn taisteluihin vuonna 1845 ja haavoittui Saltan taistelussa syksyllä 1847, jolloin hän palasi Venäjälle. Hän yleni aliluutnantiksi 1842, luutnantiksi 1844, alikapteeniksi 1845 ja kapteeniksi 1846. Vuonna 1849 Heiden määrättiin Konstantinopoliin lähteneeseen lähetyskuntaan, mutta hän osallistui vielä samana vuonna Unkarin vallankumouksen tukahduttamiseen ja sen aikana muun muassa Gross-Schereinin ja Hermannstadtin taisteluihin Transilvaniassa. Hän sai Unkarin-sotaretkellä everstin arvon elokuussa 1849 vain 27-vuotiaana.
Heiden palveli Henkikaartin jääkärirykmentissä vuosina 1850–1851, oli keisarin palveluksessa vuosina 1851–1852 ja toimi I armeijakunnan esikuntapäällikkönä vuosina 1852–1854. Krimin sodan aikana vuosina 1854–1856 hän oli Baltian armeijaryhmän esikuntapäällikkönä eikä osallistunut taisteluihin. Hän sai kenraalimajurin arvon vuonna 1855, toimi krenatööriarmeijakunnan esikuntapäällikkönä vuosina 1856–1861 ja kenraaliluutnantiksi ylennettynä pääesikunnan päivystävänä kenraalina vuosina 1861–1866, minä aikana hänestä tuli myös keisarin kenraaliadjutantti vuonna 1862.
thumb|pysty|Heiden 1860-luvulla. Heiden nimitettiin Venäjän pääesikunnan päälliköksi vuoden 1866 alussa. Hän osallistui sotaministeri Dmitri Miljutinin johdolla toteutettuun Venäjän sotalaitoksen uudistamiseen ja johti muun muassa vuonna 1870 asetettua asevelvollisuuskomiteaa, jonka työn pohjalta Venäjälle säädettiin yleinen asevelvollisuus vuonna 1874. Heiden vaikutti myös Suomen erillisen asevelvollisuuslain valmisteluun. Hän oli joutunut tekemisiin Suomen asioiden kanssa jo 1860-luvulla toimiessaan Siperiaan karkotettujen kuljettamista tutkineen komitean puheenjohtajana. Heiden ylennettiin jalkaväenkenraaliksi vuonna 1870. Hän johti vuosien 1877–1878 Turkin sotaan liittynyttä liikekannallepanoa ja hoiti sodan aikana sotaministerin tehtävää Miljutinin ollessa sotanäyttämöllä. Heiden kuului vuodesta 1881 Venäjän valtakunnanneuvostoon.
Nimitys, ohjelma ja alkuvuodet
Venäjän keisariksi tullut Aleksanteri III nimitti 2. kesäkuuta 1881 Heidenin Suomen kenraalikuvernööriksi eroa terveyssyistä pyytäneen Nikolai Adlerbergin tilalle. Muodollisesti kyseessä oli ylennys, käytännössä taka-askel Heidenin sotilasuralla. Hän kuitenkin oletti, että sotaministerin pian vaihtuessa hän joutuisi luultavasti joka tapauksessa jättämään pääesikunnan päällikkyyden ja halusi siksi nimityksen uuteen virkaan. Suomalaisten ensivaikutemat Heidenista olivat vaatimattomat: Adlerberg oli ollut suurellisia juhlia järjestänyt hovimies, kun taas Heiden oli lyhyt, vaatimattoman oloinen, puolikuuro ja hänen väitettiin olevan vaimonsa ohjailtavissa. Historiantutkija Osmo Jussilan mukaan Heiden oli kuitenkin todellisuudessa juonikas ja vähintään edeltäjänsä vahvuinen ja osasi valita hyviä apulaisia. Voidakseen vaikuttaa enemmän Suomea koskevaan päätöksentekoon hän hankki vuonna 1883 kenraalikuvernöörille oikeuden olla läsnä Suomen ministerivaltiosihteerin esittelytilaisuuksissa keisarin luona. Toisinaan hän vei omia esityksiään keisarille Suomen senaatin ohi tai jarrutti senaatin esitysten toimittamista eteenpäin. Toisaalta Heidenin vaikutusvalta suhteessa Venäjän ministereihin oli hänen edeltäjiään heikompi.
Heidenin tavoitteena oli edistää Suomen venäläistymistä. Hän laaditutti virkakautensa alussa vuosina 1882–1883 kaksi salaista muistiota, joissa hahmoteltiin kulttuurinen ja poliittinen ohjelma Suomen lähentämiseksi Venäjän valtakuntaan, ja jotka keisari hyväksyi. Muistiot lienee laatinut Heidenin tärkein neuvonantaja, Helsingin venäjänkielisen Aleksanterin kimnaasin lehtori K. I. Jakubov, ja niissä oli vaikutteita Venäjän slavofiileiltä kuten Nikolai Danilevskilta. Jo Adlerberg oli pyrkinyt edistämään Suomen yläluokan vapaaehtoista venäläistymistä tukemalla venäläistä kulttuuria Suomessa, mutta Heiden piti tarpeellisina myös hallinnollisia keinoja. Hänen muistioissaan mainittiin venäjän kielen sekä Venäjän historian ja maantieteen opetuksen tehostaminen Suomen kouluissa, Suomen ja Venäjän taloudellinen lähentäminen, Suomen sotaväen yhdistäminen Venäjän armeijaan, lehdistön tiukempi valvonta ja venäläisten yhdenvertainen asema Suomessa. Korkeimmat virat tuli varata Venäjällä palvelleille ja venäjäntaitoisille henkilöille. Heiden pyrki tukemaan Suomen venäläisiä kouluja, jotta suomenvenäläisten piiristä voitaisiin kouluttaa venäjää ja ruotsia osaavia virkamiehiä Suomen hallintoon.
Merkittävä ero Heidenin ja Adlerbergin linjoissa oli suhtautuminen suomen kieleen. Heidenin mukaan suomen käyttöä tuli edistää, sillä ensisijainen este venäläistämisen tiellä oli ruotsin kielen valta-asema. Suomalaista ”separatismia” kannattivat hänen mielestään lähinnä svekomaanit, jotka etsivät tukea Ruotsista. Heidenin mukaan suomi ei ollut ruotsin ja venäjän kaltainen kulttuurikieli eikä siten vertainen vastus venäjän kielelle, joten sen avulla voitaisiin raivata ruotsin kieli pois tieltä. Jos suomesta tehtäisiin hallinnon kieli, suomenkieliset eivät vastustaisi ”sivistyneiden luokkien keskuuteen” rajoittuvaa venäläistämistä. Suomesta tuli tehdä ainoa virkakieli pääosassa maata sekä yliopisto-opetuksen kieli, ja virkamiehiltä tulisi edellyttää suomen osaamista. Vuonna 1883 annettu asetus määräsikin suomen tuomioistuinten kieleksi suomenkielisillä alueilla ja vuoden 1886 keisarillinen manifesti vahvisti suomen asemaa virastoissa.
Heidenin strategia edellytti fennomaanien ja Suomalaisen puolueen tukemista kielitaistelussa. Hän järjesti vuonna 1882 Suomalaisen puolueen johtajan, professori G. Z. Forsmanin (Yrjö Sakari Yrjö-Koskinen) senaattiin, joskin tasapuolisuuden vuoksi sinne nimitettiin samalla myös ruotsinkielisen Liberaalisen puolueen johtohenkilöihin kuulunut professori Leo Mechelin, jonka kykyihin Heiden turvautui talousasioissa. Heidenin kolmas luottosenaattori oli samoihin aikoihin nimitetty toinen fennomaani Christian Theodor Oker-Blom. Nämä nimitykset politisoivat senaattia uudella tavalla. Politisoituminen eteni vuonna 1885, jolloin senaatin talousosaston johtoon tuli liberaali Samuel Werner von Troil ja Yrjö-Koskinen siirtyi samalla kamaritoimituskunnasta kirkollisasiain toimituskunnan päälliköksi, missä asemassa hän pääsi aloittamaan Heidenin tukeman suomenmielisen koulupolitiikan. Merkittävää oli etenkin suomenkielisten oppikoulujen perustaminen valtion tuella.
Vaikka Heiden ei osannut senaatin työkieltä eli ruotsia, hän johti senaatin työtä enemmän kuin edeltäjänsä. Kieli- ja kouluasioissa senaatin enemmistö asettui usein häntä vastaan, muissa kysymyksissä hän oli 1880-luvun lopulle saakka yleensä samaa mieltä senaatin kanssa. Fennomaanien asema senaatissa vahvistui vähitellen Heidenin virkakauden aikana, kun taas svekomaanit ja 1890-luvun alusta alkaen myös liberaalit olivat oppositiossa. Heidenin ja Yrjö-Koskisen yhteistyö hyödytti lopulta lähinnä fennomaaneja, sillä Heidenin arvio suomen kielen ”vaarattomuudesta” osoittautui vääräksi, kun suomi aikanaan syrjäytti sekä ruotsin että venäjän.
Venäläistämisaikeistaan huolimatta Heiden kunnioitti Suomen lakeja ja erillisasemaa, koska se oli keisarin tahto. Hänen kenraalikuvernöörikautensa alkuvuosina Suomen itsehallintoa vahvistettiin muun muassa antamalla säätyvaltiopäiville aloiteoikeus (1886) ja määräämällä ne kokoontumaan kolmen vuoden välein aiemmin viiden vuoden sijaan sekä siirtämällä vuosina 1883 ja 1887 päätösvaltaa eräissä asioissa keisarilta senaatille. Heidenia kiinnosti myös maanviljelyn kehittäminen ja ratkaisun etsiminen tilattoman väestön ongelmaan.
Heidenin kansliapäällikkönä oli aluksi Sven Wilhelm Hougberg ja vuodesta 1890 eversti Theodor Blåfield. Vuonna 1885 perustettiin uudelleen kenraalikuvernöörin apulaisen virka, johon nimitettiin suomalainen kenraali Edvard af Forselles.
Heiden tuki vuonna 1883 Suomalais-Ugrilaisen Seuran perustamista ja hänet sekä ministerivaltiosihteeri Theodor Bruun kutsuttiin sen ensimmäisiksi kunniajäseniksi.
Kriisiaika ja loppuvuodet
Heiden oli kiinnostunut Suomen aseman juridisesta selkiyttämisestä. Kun prokuraattori Theodor Sederholm esitti moitteita siitä, että venäläiset santarmit olivat syksyllä 1882 pidättäneet Heidenin määräämien kotietsintöjen yhteydessä Helsingissä Suomen alamaiseksi oletetun suomenvenäläisen opettajan Paul Leontjeffin nihilistisen kirjallisuuden hallussapidosta, joka oli rikos Venäjällä mutta ei Suomessa, Heiden pyysi keisaria antamaan käskykirjeen, jossa kenraalikuvernööriä ja senaattia kehotettiin aloittamaan selvitys Suomen lakien kodifioimiseksi. Tarkoituksena oli kodifioida yleiset lait, mutta uuden prokuraattorin Robert Montgomeryn lausunto sai Heidenin kiinnittämään huomionsa erityisesti Suomen perustuslakeihin. Tästä seurasi vuosina 1884–1885 lainvalmistelukunnan perustaminen sekä niin sanotun Weissenbergin komitean asettaminen, mikä käynnisti helmikuun manifestiin aikanaan johtaneen tapahtumaketjun. Hyökkäys Suomen itsehallintoa tai perustuslakeja vastaan ei liene ollut Heidenin alkuperäinen tavoite, mutta asian edetessä hän nosti esiin Suomen kannalta kohtalokkaan kysymyksen yleisvaltakunnallisesta lainsäädännöstä.
Kun Weissenbergin komitean esitetystä jatkokäsiteltiin vuonna 1890 Heidenin itsensä johtamassa komissiossa, hän kutsui sen jäseniksi venäläisiä asiantuntijoita, joiden pyrkimykset olivat päinvastaiset kuin suomalaisten. Heiden esitti komissiolle Jakubovin avulla laatimansa esityksen ”Suomen suuriruhtinaskunnan läänien hallinnon perusohjesäännöksi” välttäen tietoisesti sanaa hallitusmuoto, koska hän ei halunnut tunnustaa Suomea valtioksi. Hän oli jäsenenä myös asiaa vuosina 1892–1893 edelleen käsitelleessä Bungen komiteassa, jonka asettaminen saattoi olla hänen ideansa.
Osmo Jussilan arvion mukaan Heiden saattoi olla myös vuonna 1891 Suomen asiain komitean lakkauttamisen ja Suomen uuden esittelyjärjestyksen taustalla, vaikka aloite niihin ei tullut häneltä. Heiden järjesti myös keisarillisen määräyksen venäjän taidon edistämisestä suomen virkamiesten keskuudessa, mutta senaatti onnistui vesittämään sen toteutuksen. Sen sijaan senaatti ei onnistunut estämään Suomen valtiosihteerinviraston ja kenraalikuvernöörinkanslian virkojen avaamista venäläisille. Heidenin aloitteesta senaatille annettiin uusi ohjesääntö vuonna 1892. Hänen ehdotuksestaan siihen sisältyi senaatin oikeustoimituskunnan eli nykyisen oikeusministeriön perustaminen.
Heiden suositteli vahvistamaan Venäjän sotilaallista asemaa Suomessa, sillä mahdollisen suursodan puhjetessa Saksaa vastaan Ruotsi voisi liittoutua Saksan kanssa ja hyökätä Suomen alueelle. 1890-luvulla hän alkoi kuitenkin jarruttaa valmisteilla ollutta suunnitelmaa sulauttaa Suomen asevelvollinen sotaväki Venäjän armeijaan, koska se olisi heikentänyt kenraalikuvernöörin asemaa Suomen sotilaspiirin päällikkönä ja olisi lisäksi hänen mukaansa lietsonut tarpeetonta konfliktia, sillä suomalaiset pyrkisivät välttelemään Venäjän armeijaan joutumista. Heidenin vastustus sai Aleksanteri III:n hyllyttämään vuonna 1893 Suomen asevelvollisuusuudistuksen, joka lähti uudelleen liikkeelle vasta muutamaa vuotta myöhemmin Nikolai II:n aikana.
Heidenin vaikutusvalta heikkeni 1890-luvulla ja hän ajautui valtataisteluun ministerivaltiosihteeri Woldemar von Daehnin kanssa. Heidenin terveys alkoi myös horjua ja hänen vaimonsa kuolema toukokuussa 1894 oli hänelle kova isku. Hän ei enää tosiasiassa hoitanut tehtäviään vuoden 1896 alun jälkeen. Heiden erosi kenraalikuvernöörin virasta 75-vuotiaana 13. tammikuuta 1897. Vakituisen seuraajan löytäminen pitkittyi seuraavaan vuoteen, mihin saakka kenraalikuvernöörin virkaa hoiti kenraalikuvernöörin apulainen Stepan Gontšarov.
Viimeiset vuodet
Heiden oli vuonna 1898 jäsenenä komiteassa, joka pohti, miltä osin Suomen valtiopäivillä olisi oikeus käsitellä pääesikunnassa valmisteltua uutta asevelvollisuuslakiesitystä. Heiden piti komiteassa Suomen sotaväen lakkauttamista edelleen huonona ideana. Hänet nimitettiin vielä vuonna 1899 jäseneksi salaiseen Frischin neuvottelukuntaan, joka valmisteli vuoden 1900 kielimanifestin. Hän kuoli tuona vuonna 78-vuotiaana.
Jälkiarviot
Suomen kenraalikuvernööriksi vuonna 1898 tullut Nikolai Bobrikov ylisti Heidenia uuden Suomen-politiikan aloittamisesta ja väitti jatkavansa tämän linjalla aloittaessaan suuremmat venäläistämistoimet. Markku Tyynilän mukaan Heiden oli ”pohjimmiltaan Suomi-syöjä”, mutta ensisijaisesti keisarin toiveita uskollisesti toteuttanut virkamies sekä lisäksi luonteeltaan ystävällisempi ja toimintatavoiltaan asiallisempi kuin seuraajansa Bobrikov. Heidenin toimikautta on pidetty pääosin Suomelle hyvänä aikana, varsinkin sitä seuranneeseen Bobrikovin aikaan verrattuna.
Onni Mansnerus
Onni Mansnerus oli tunnettu myös muotokuvistaan, joita hän teki niin yksityisistä kuin julkisuudenkin henkilöistä, muun muassa professori Henrik Renquist (1963), omistaa Helsingin yliopisto ja professori Väinö Auer (1965), omistaa Helsingin yliopisto. Kyseiset muotokuvat edustavat taiteilijalle hyvin tyypillistä tapaa ottaa suora kontakti itse maalattavaan – persoona kuvataan pikkutarkan huolellisesti.
Mansnerus muutti Kouvolaan 1973 ja loi kattavan kokoelman asetelmia, joissa ajan pysähtyneisyys ja estetiikka suorastaan huokuvat levollisuudessaan. Myös asetelmia on lukuisissa julkisissa kokoelmissa, muun muassa Kouvolan taidemuseossa, Etelä-Karjalan taidemuseossa ja Imatran taidemuseossa. Taiteilijan elämä päättyi Kouvolassa 1980 uran ollessa kukkeimmillaan. Mansnerus nautti saamastaan arvostuksesta ja suosiosta. Kouvolan kaupunginjohtaja Eino Brofeldt tituleerasikin Mansnerusta Kouvolan ‘hovimaalariksi’.
Paptic
Paptic Oy on suomalainen startup-yritys, joka on kehittänyt kierrätettävän, uusiutuvista raaka-aineista valmistetun vastineen muoville, paperille ja tekstiilille. Yrityksen valmistamaa materiaalia kutsutaan myös nimellä Paptic. Yritys on VTT:n spin-off-yritys.
2015–2019
Paptic aloitti toimintansa huhtikuussa 2015. Ensimmäiset kaksi sijoittaa löydettiin Slush-tapahtumasta syksyllä 2014. Yhtiön liikeideana oli kaupallistaa VTT:ssä kehitetty muovinkaltainen paperimateriaali, jolla haluttiin korvata perinteiset muovipussit. Yhtiön perustajat, yhtiön toimitusjohtaja Tuomas Mustonen, Karita Kinnunen-Raudaskoski ja Esa Torniainen olivat työskennelleet yhdessä VTT:llä. Tuotetta päätettiin valmistaa vaahtorainauksella, jota pystyi toteuttamaan vanhoilla paperikoneilla.
Alkuvuonna 2016 Seppälä ja Body Shop Suomi ottivat Papticin valmistamat uudelleenkäytettävät kassit testikäyttöön korvaten niillä käyttämiään muovi- ja paperikasseja. Kesäkuussa Paptic toimitti ensimmäiset tuotteensa, suomalaisesta puusta valmistetut kassit myytäväksi vaatekauppaketju Seppälän liikkeisiin. Kassit oli valmistettu Papticin koetuotantolaitoksessa Espoossa.
Vuoteen 2017 mennessä yritys oli kerännyt yksityisiltä sijoittajilta kahden miljoonan euron pääoman. Helmikuussa Paptic kertoi suunnittelevansa investointia käytöstä poistettuun paperikoneeseen.
Paptic sai investointiaan varten E-U:n Horisontti 2020 -ohjelmasta noin kaksi miljoonaa euroa projektirahoitustukea. Sijoittajilta tavoiteltiin 10 miljoonaa euroa A-sijoituskierroksella. Kumppaneiksi etsittiin niin paperin kuin pakkaustenkin valmistajia, lopputuotteita taas haluttiin myydä esimerkiksi erilaisille liikeketjuille. Paptic sai lausunnon, jonka mukaan Paptic-materiaali sopii myös elintarvikepakkauksiin.
Vuonna 2018 Paptic osallistui Fashion for Good -kiihdyttämäohjelmaan Amsterdamissa.
Oman paperikoneen hankinnasta luovuttiin. Sen sijaan yritys päätti hyödyntää sopimusvalmistukseen, eli valmistaa tuotettaan paperitehtaalla, jolla olisi vapaata tuotantokapasiteettia. Etsintöjen jälkeen kumppaniksi löytyi keskieurooppalainen tehdas.
2020–
Toukokuussa 2020 kerättiin yli neljän miljoonan euron rahoitus Springvestin kanssa toteutetulla rahoituskierroksella. Sijoittajien joukossa oli muun muassa Moomin Characters. Papticilla oli 17 työntekijää ja sen omistajia olivat kolmen perustajaosakkaan lisäksi esimerkiksi VTT Ventures Oy. Viennin osuus liikevaihdosta oli yli 90 prosenttia.
Vuonna 2021 Papticin joustavaa pakkausmateriaalia toimitettiin 35 maahan. Syksyllä 2021 Itochu Corporation, yksi Japanin suurimmista kauppahuoneista, sijoitti yritykseen. Kaikkiaan Paptic oli kerännyt olemassa olonsa aikana noin 13 miljoonan euron pääomasijoitukset. Vuosien 2019–2021 välillä yhtiön liikevaihto kasvoi yli 7800 prosenttia.
Syyskuussa 2022 Paptic kertoi aloittaneensa yhteistyön Walki Groupin kanssa, josta tuli sen ensimmäinen globaali jakelija. Paptic-materiaalia vietiin 50 maahan. Japanilainen Itochu Corporation sijoitti Papticiin.
Organisaatio
Vuonna 2023 yhtiöllä oli 35 työntekijää. Sen tuotteita valmistettiin kolmessa eri tehtaassa. Yhtiön omistajia olivat perustajien lisäksi muun muassa VTT Ventures, Besodos Investors ja Itochu Corporation. Myös muita pääomasijoittajia, perhesijoitusyhtiöitä ja yksityissijoittajia kuului omistajiin.
Paptic-materiaali
Voidakseen myydä tuotettaan yhtiön on pitänyt luokitella se. Vaikka tuote muistuttaa ominaisuuksiltaan niin muovia kuin tekstiileitäkin, Paptic on luokiteltu erikoispaperiksi. Paptic Tringaa käytetään verkkokaupoissa ja kassien valmistamisessa, samoin kuin Paptic Sternaa. Tuotteet eroavat toisistaan siten, että Tringa on niin kutsuttu premium-materiaali, kun taas Sterna on suunniteltu massatuotantoon.
Materiaalin ominaisuudet
Paptic-materiaali valmistetaan uusiutuvista raaka-aineista ja se voidaan kierrättää kartongin kanssa. Materiaali biohajoaa teollisessa kompostoinnissa ja sitä voi käyttää vaikka uunin sytykkeenä.
Materiaalista valmistettuja kasseja voi käyttää kymmeniä kertoja.
Valmistus
Yhtiön käyttämä tuotantomenetelmä on patentoitu. Sen kehittämää materiaalia tuotetaan pitkäkuituisesta sellusta. Tuotteella on muoville ominaisia piirteitä kuten lujuus, joustavuus ja kosteudensieto, mutta se voidaan kierrättää kartonkien joukossa.
Materiaali valmistetaan biopohjaisista raaka-aineista, kuten FSC-sertifioidusta suomalaisesta havupuukuidusta.
Vuonna 2020 Paptic-materiaalia valmistettiin eurooppalaisella erikoispaperitehtaalla, mutta sopimusvalmistajien määrää haluttiin lisätä.
Käyttötapoja
Paptic-materiaalista voi valmistaa tuotteita, jotka on aiemmin valmistettu muovista. Siitä voidaan tehdä paperia ja muovikalvoja jalostavilla pakkauskoneilla pakkauksia, kuten pusseja, kestokasseja, elintarvikepakkauksia, verkkokaupan lähetyskuoria, tuotepakkauksia ja kääreitä.
Materiaaliin voidaan tehdä painatuksia kuten paperiin ja sitä voidaan jalostaa tuotteiksi esimerkiksi kuumasaumaamalla, liimaamalla ja ompelemalla.
Markkinat
Vuonna 2022 liikevaihdosta 89 prosenttia tuli Euroopasta. Yrityksen liiketoiminnassa hyödynnetään sopimusvalmistusta, jonka ansiosta tuotantokapasiteettia voidaan kasvattaa ilman raskaita teollisia investointeja. Vuonna 2020 yhtiö kertoi, että se haluaa aloittaa myös lisensointiin perustuvan liiketoiminnan, jossa se myisi teknologialisenssiä, joka mahdollistaa Paptic-materiaalin valmistamisen.
Papticista valmistettuja tuotteita on käytetty esimerkiksi Sokos- ja Stockmann-tavarataloketjuissa, Verkkokauppa.comissa , ranskalaisessa Galeries Lafayette-tavarataloketjussa ja Moomin Shopeissa.
Paptican materiaaliin pakataan myös:
Otso Ovaskainen
Otso Tapio Ovaskainen (s. 1970) on suomalainen matemaatikko ja tekniikan tohtori. Vuoden 2021 alusta hän on toiminut Jyväskylän yliopiston matemaattisen ja tilastollisen ekologian professorina. Vuosina 2009–2020 hän työskenteli Helsingin yliopiston matemaattisen ekologian professorina. Ovaskaisen tutkimushankkeet ovat kehitelleet uusia kenttätutkimuksen ja tilastollisen analyysin menetelmiä ekologian tutkimukseen ja seurantaan. Menetelmiä on voitu sovaltaa maailmanlaajuisesti, joten hän on matemaatikkona on päässyt osallistumaan tutkimusmatkoille esimerkiksi Madagaskarin sademetsiin ja Grönlantiin.
Ovaskainen valmistui Teknillisestä korkeakoulusta tekniikan tohtoriksi matematiikan alalta vuonna 1998. Hänen englanninkielinen artikkeliväitöskirjansa (1998) oli otsikoitu Asymptotic and Adaptive Approaches to Thin Body Problems in Elasticity. Työn ohjaaja oli Juhani Pitkäranta.
Väitöskirjansa jälkeen hän sattumalta kuuli Ilkka Hanskin tutkimustyöstä. Varsin nopeasti Hanskin metapopulaatiobiologian tutkimusryhmästä löytyi postdoc-tutkijan paikka. Hän vieraili lukuvuoden 2001–2002 Cambridgen yliopistossa ja perusti Helsingin yliopiston Metapopulaatiobiologian tutkimuskeskukseen oman matemaattisen biologian tutkimusryhmän. Vuonna 2008 hän sai ryhmälleen merkittävän tutkimusrahoituksen Euroopan tutkimusneuvostolta (ERC). Hän on ollut Metapopulaatiobiologian huippututkimusyksikön johtava tutkija vuodesta 2006 ja johtaja vuodesta 2015. Helsingin yliopiston professuurin ohella Ovaskainen on ollut norjalaisen huippuyksikön vieraileva professori vuodesta 2014.
Ragnborg
Ragnborg on Suomessa ja Ruotsissa käytetty harvinainen naisen etunimi. Se on muinaisskandinaavinen nimi, joka koostuu sanoista ragn ja borg. Alkuosan merkitys on ’neuvo’ tai ’ratkaisu’, loppuosan ’suojelus’ tai ’linnoitus’. Nimen on selitetty kuvastavan jumalten voimaa ja niiden ihmisille tarjoamaa apua.
Suomessa Ragnborg-nimi on tunnettu lähinnä Ahvenanmaan ja Turun saaristossa. Viime vuosisadalla sen sai etunimekseen noin 60 suomalaista. Digi- ja väestötietoviraston etunimitilaston mukaan uudella vuosituhannella ei ole syntynyt yhtään Ragnborg-nimistä henkilöä.
Nimipäivät
Ragnborg on sisältynyt suomenruotsalaiseen almanakkaan vuodesta 1929. Nimipäivä oli alun perin 12. joulukuuta, mutta vuodesta 1989 alkaen se on ollut 20. helmikuuta.
Jutta Lehtinen
Lehtinen on näytellyt sivuosaa vuonna 2002 valmistuneessa elokuvassa Menolippu Mombasaan. Keväällä 2003 hän liittyi Salatut elämät -televisiosarjan näyttelijäkaartiin Katri Sievisenä. Hän poistui sarjasta keväällä 2007, mutta on tehnyt vierailuja syksyinä 2008 ja 2009, keväällä 2012 sekä jälleen syksyllä 2014. Katri nähdään myös kesällä 2019 julkaistavassa spin-off sarjassa Pihlajasatu.
Jutta Lehtinen on opiskellut mediatutkimusta Turun yliopistossa. Sittemmin hän on työskennellyt digitaalisen viestinnän ja markkinoinnin saralla. Hän on perustanut SEO-akatemian, joka on erikoistunut hakukoneoptimointikoulutukseen.
Lehtinen on avoliitossa ja hänellä on vuonna 2015 syntynyt poika.
Merikarvia
pienoiskuva|[[Merikarvianjoki|Merikarvianjokea]] pienoiskuva|oikea|260px|Kauppakatu ja [[Merikarvian kirkko|kirkko Merikarvian keskustassa.]]
Merikarvia on Suomen kunta, joka sijaitsee Satakunnan maakunnassa. Kunnassa asuu 0 henkilöä. Sen pinta-ala on 0 neliökilometriä, josta 0 neliökilometriä on sisävesiä ja 0 merialueita. Väestötiheys on 0 asukasta/km². Merikarvian naapurikunnat ovat Isojoki, Kristiinankaupunki, Pomarkku, Pori ja Siikainen. Entisiä naapurikuntia ovat Poriin vuonna 1972 liitetty Ahlainen ja Kristiinankaupunkiin vuonna 1973 liitetty Siipyy.
1477 Bonsdorffia
1477 Bonsdorffia on tähtitieteilijä Yrjö Väisälän vuonna 1938 löytämä asteroidi eli pikkuplaneetta. Se on nimetty Geodeettisen laitoksen perustajan, tähtitieteilijä Ilmari Bonsdorffin mukaan.
Merikarvia
Merikarvian seurakunta perustettiin vuonna 1639 sen erottua Porin ja Ulvilan seurakunnasta. Pitäjänhallinto alkoi 1647 ja kunnallishallinto 1865. Carolus Lindberg on suunnitellut vuonna 1951 vahvistetun kunnan vaakunan.
1477 Bonsdorffia
Bonsdorffian likimääräinen läpimitta on 20 kilometriä. Kohde sijaitsee Auringosta suunnilleen 3,19 kertaa niin kaukana kuin Maa, ja sen kierros Auringon ympäri kestää noin 5 vuotta ja 8 kuukautta.
Merikarvia
Maantiede
Merikarvia sijaitsee Satakunnan maakunnan luoteiskulmassa Selkämeren rannalla, Pohjanmaan maakunnan rajalla. Rannikon rikkonaisuutta kuvaa, että matka kunnan lounaiskulmasta luoteiskulmaan on linnuntienä 26 kilometriä, mutta rantaviivaa pitkin mitattuna 114 kilometriä. Rannikkoa rikkovat useat Selkämereen laskevat joet ja purot. Suurin niistä on Merikarvianjoki, joka on Karvianjoen vesistön pohjoisin haara. Joessa on joukko koskia, joista suurimman, Siikaisten rajalla olevan Lankosken putouskorkeus on noin kahdeksan metriä.