cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ture Ara
Ura
Ara oli vuosina 1930–1953 kiinnitettynä Ruotsalaiseen teatteriin ja sen jälkeen Kansallisoopperaan aina vuoteen 1965 asti. Ara oli äänialaltaan baritoni, mutta hän tavoitti myös tenorin rekisterin, mikä käy ilmi esimerkiksi kappaleesta ”Muisto”. Hän levytti runsaasti etenkin suomalaisia kansanlauluja mutta ei oopperatulkintojaan. Lisäksi Ara esiintyi myös elokuvissa, ja operettitähtenä häntä arvostettiin suuresti. Aran tunnetuiksi tekemiä kappaleita olivat myös Oskar Merikannon säveltämät ”Reppurin laulu” ja ”Vallinkorvan laulu”, joita hän esitti menestyksekkäästi sotien aikaisilla viihdytyskiertueilla rintamalla.
Uransa jälkeen Ara ryhtyi jooga- ja laulupedagogiksi. Hänet palkittiin vuonna 1961 Pro Finlandia -mitalilla. Yksi Aran viimeisistä lauluoppilaista oli vuoden 1977 Miss Suomi Armi Aavikko. Ara julkaisi 1970-luvulla kaksi muistelmateosta: Saparo-Tuure ja Viisikanta.
Buzy (Pyrénées-Atlantiques)
thumb|250px|Sisääntulotie Buzyyn Buzy on kunta Pyrénées-Atlantiquesin departementissa Akvitanian hallintoalueella Ranskassa. Kunnassa oli 880 asukasta vuoden 1999 väestönlaskennassa. Buzyn pinta-ala on 17 neliökilometriä.
Kansantaiteilija
Kansantaiteilija on henkilö, joka toimii jollakin taiteenalalla ja on itseoppinut taiteilija. Yleisesti kansantaiteilijoiksi kutsutaan populaarimusiikin luojia, rallin -ja laulelmien tekijöitä.
Jokohaman taidemuseo
thumb|Jokohaman taidemuseo
Jokohaman taidemuseo on taidemuseo Jokohaman kaupungissa Minato Mirai 21 -alueella Japanissa. Museo valmistui ja avattiin vuonna 1989. Museon taidekokoelmat koostuvat modernista taiteesta. Rakennus on 18 metriä korkea. Rakennuksen suunnitteli japanilainen arkkitehti Kenzo Tange. Museon tiloissa on myös ravintola.
Luistelijan ensiesiintyminen
Luistelijan ensiesiintyminen on vuonna 1907 valmistunut ranskalainen mykkäelokuva. Louis Gasnierin ohjaamaa komediaa pidetään Max Linderin keikarihahmon debyyttinä.
Juoni
Max on päättänyt lähteä luistelemaan. Hän vuokraa luistimet, kiinnityttää ne kenkiinsä ja lähtee jäälle. Kokematon luistelija kaatuu kerta toisensa jälkeen, törmäilee muihin ja särkee silinterihattunsa. Arvokkuutensa menettänyt Max viedään pois jäältä ja lopussa hän itkee katkerasti.
Tuotanto ja vastaanotto
Tarinan mukaan ajatus elokuvasta syntyi Pathé Frèresin studion vieressä sijainneen järven jäädyttyä. Paikalle kutsuttiin keikarimaisesti pukeutunut Max Linder, jonka ei tarvinnut edes näytellä, sillä hän ei ollut koskaan luistellut. Yhdeksästä otoksesta koostuva elokuva on puhdasta slapstickiä, mutta sen koomisuutta lisää Linderin keikarihahmo, joka esiintyi nyt ensimmäistä kertaa. Elokuvan tekniikka on vielä hyvin primitiivinen, eikä lähikuvien puuttuminen tee oikeutta Linderin koomikonlahjoille.
Tughra
pienoiskuva|Sulttaani [[Mahmud II:n tughra, jossa lukee  Mahmud Khan  poika   Abdülhamidin on  ikuisesti  voittoisa . Kirjaimellisesti:  محمود  خان  بن  عبدالحميد  مظفر  دائماً (Mahmūd Ḫān bīn Abdülhamid el-muẓaffer dāʾimā)]] Tughra (osmaniksi: طغرا‎ tuğrâ) on sulttaanien käyttämä kalligrafinen monogrammi. Se painettiin kaikkiin virallisiin dokumentteihin ja kirjeisiin sekä sulttaanin sinettiin ja valtakaudella painettuihin kolikoihin. Tughra toimi allekirjoituksena ja sulttaanin vallan vahvistuksena, jonka vuoksi ne tehtiin monimutkaisiksi ja hankalasti kopioitaviksi. Hovin kalligrafi suunnitteli kullekin Osmanien valtakuntaa hallinneelle sulttaanille omanlaisensa tughran tämän valtakauden alussa. Tughrat edustavat arabialaista kalligrafiaa.
Tughrasta kävi ilmi vallassa olevan sulttaanin ja hänen isänsä nimi, sulttaanin titteli ja sanonta "ikuisesti voittoisa". Ensimmäisen tughran otti tiettävästi käyttöön osmanivaltakuntaa vuosina 1326 ‒ 1362 hallinnut bey Orhan.
Parkkimanjärvi
Parkkimanjärvi on Pohjois-Pohjanmaalla Pyhäjärvellä sijaitseva järvi. Järveltä on Pyhäsalmen taajamaan matkaa 7,5 kilometriä.
Maantietoa
Järven pinta-ala on 990 hehtaaria eli 9,9 km². Se on 7,0 kilometriä pitkä ja 2,4 kilometriä leveä. Järvi on suhteellisen tasapohjainen. Sen suurin merkitty syvyyslukema kartassa on 4,7 metriä ja sen pinta-alasta noin puolet on yli kolme metriä syvää ja loput alle sen. Järvessä on viisi pientä luotomaista saarta. Yhden saaren nimi on Säyneenniemi. Järven rantaviivan pituus on 21 kilometriä ja sen rannat ovat alavaa metsämaata, jota rikkoo pellot eri puolella järveä. Asutus on haja-asutusta ja vapaa-ajan asuntoja on vähän. Niille pääsee valtatieltä 27, yhdystieltä 7691 ja yhdystieltä 18429 haarautuvilta teiltä.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Pyhäjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 54) Pyhäjärven valuma-alueella (54.05), jonka Parkkimajoen valuma-alueeseen (54.059) järvi kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 149,5 metriä mpy.
Järvi kuuluu vesistöalueensa latvavesiin, joten se saa pääosan vedestään valuma-alueeltansa. Parkkimanjärven valuma-alueella on kolme yli hehtaarin kokoista järveä tai lampea, jotka laskevat suoraan tai välillisesti Parkkimanjokeen. Niistä huomattavimpia ovat Vaskilampi (8 ha), Keltunlampi (6 ha) ja Vesalampi (5 ha). Parkkimanjoki on Parkkimanjärven laskujoki ja se laskee Pyhäjärven pohjoisosan lahteen Junttiselkään. Junttiselältä laskee Pyhäjoki, joka laskee Selkämereen Pyhäjoella.
Enamiinit
thumb|250px|Enamiinien yleinen rakenne Enamiinit eli alkenyyliamiinit tai vinyyliamiinit ovat orgaanisia yhdisteitä. Ne ovat vinyylisiä amiineja eli aminoryhmään nähden α-asemassa oleva hiili muodostaa hiili-hiili-kaksoissidoksen. Rakennetta voidaan kuvata kaavalla R2NCR=CR2.
Synteesi ja ominaisuudet
Enamiinit ovat tautomeerisia imiinien kanssa ja tämä tautomeria on samankaltainen keto-enolitautomerian kanssa, jossa tautomerisia yhdisteitä ovat enolien kanssa aldehydit tai ketonit. Stabiileimpia enamiineja ovat sekundäärisistä amiineista muodostuvat enamiinit, joissa typpeen ei ole liittynyt protonia. Myös primäärisistä amiineista johdetuissa yhdisteissä imiini on vallitseva tautomerinen muoto ja vain pieni osa on enamiinina. thumb|center|475px|Imiini-enamiinitautomeria. kuvassa vasemmalla imiini ja oikealla enamiini Enamiineja syntetisoidaan sekundaarisen amiinin ja aldehydin tai ketonin välisellä additioreaktiolla ., jota seuraa veden ja protonin eliminaatio. Mekanismi muistuttaa imiinien muodostumisen mekanismia. Sekundäärisessä amiinissa on nukleofiilinen typpiatomi, joka hyökkää karbonyyliryhmän elektrofiiliseen hiiliatomiin ja muodostuu välituotteena niin kutsuttu karbinoliamiini eli hemiaminaali. Tämän jälkeen hydroksyyliryhmä protonoituu ja lohkeaa vetenä muodostaen iminiumkationin. Iminium-ionin typpiatomiin nähden α-asemassa olevasta hiilestä irtoaa protoni, jolloin muodostuu enamiini. Reaktiot ovat usein happokatalysoituja. Katalyyttinä voidaan käyttää myös esimerkiksi titaanitetrakloridia. thumb|center|475px|Enamiinin muodostumisen mekanismi. Ketonian tässä esimerkissä on sykloheksanoni ja amiinina pyrrolidiini Sekä sykliset että asykliset ketonit tai aldehydit muodostavat sekundaaristen amiinien kanssa reagoidessaan enamiineja, erityisesti tutkittuja ovat sykloheksanonista johdetut enamiinit. Myös amiini voi olla syklinen tai avoketjuinen, mutta useimmiten käytettyjä ovat sykliset pyrrolidiini, piperidiini ja morfoliini.
Reaktioiltaan enamiinit muistuttavat enoleita ja enolaatteja ja voidaan pitää niiden typpianalogeina. Ne esimerkiksi alkyloituvat reagoidessaan alkyylihalogenidien kanssa ja asyloituvat reagoidessaan asyylihalogenidien kanssa. Alkylointi onnistuu käytettäessä suhteellisen voimakkaasti alkyloivia reagensseja. Aldehydeistä valmistetut enamiinit voivat alkyloitua hiiliatomin sijaan myös typpiatomista. Enamiineja pystytään alkyloimaan melko selektiivisesti. Enolaattien tavoin myös enamiinit reagoivat Michael-additiolla α,β-tyydyttymättömän karbonyyliyhdisteen kanssa. Tätä reaktiota nimitetään Storck-reaktioksi. thumb|center|475px|Sykloheksanonista ja pyrrolidiinista muodostettu enamiini reagoi Storck-reaktiolla [[metyylivinyyliketonin eli butenonin kanssa]]
Sergio Gontán
Sergio Gontán Gallardo eli Keko (s. 28. joulukuuta 1991 Madrid, Espanja) on espanjalainen jalkapalloilija. Hän edustaa Espanjan pääsarjassa pelaavaa Málagaa. Keko on pelipaikaltaan keskikentän oikea laitalinkki.
Seurajoukkueura
Keko teki ensiesiintymisensä kasvattajaseuransa Atlético Madridin edustusjoukkueessa lokakuussa 2008, kun hän korvasi vaihtopelaajana Diego Forlánin Espanjan cupin neljännen kierroksen ottelussa kolmanneksi korkeimmalla sarjatasolla pelaavaa Orihuelaa vastaan. Ensimmäisen liigaottelun Keko sai nimiinsä seuraavan vuoden syyskuussa, kun hän tuli niin ikään vaihdosta peliin toisella puoliajalla Atléticon kotiottelussa Racing Santanderia vastaan. Kauden 2009–2010 syyspuoliskolla hän pelasi pääasiassa B-joukkueessa. Tammikuussa 2010 Atlético lainasi Kekon Valladolidiin loppukauden ajaksi. Saman vuoden kesäkuussa hän siirtyi lainasopimuksella sarjaporrasta alemmas FC Cartagenaan, jossa hänen oli tarkoitus pelata koko alkava kausi. Tammikuussa 2011 Keko kuitenkin liittyi uudella lainasopimuksella Gironan vahvuuteen. Lainalta paluun jälkeen neuvottelut jatkosopimuksesta Atléticon kanssa kariutuivat ja Keko solmi kolmivuotisen sopimuksen italialaisen Catanian kanssa.
Kaudella 2011–2012 Keko ei saanut Cataniassa peliaikaa ja hänet lainattiin kauden kevätpuoliskon ajaksi Serie B:ssä pelaavaan Grosseton joukkueeseen. Hän pelasi ensimmäisen ottelunsa Catanian paidassa joulukuussa 2012 Parmaa vastaan pelatussa Italian cupin puolivälierässä, jonka Catania voitti rangaistuspotkukilpailussa. Kekon ensimmäinen liigaottelu sekä ensimmäinen pääsarjamaali Italiassa nähtiin helmikuussa 2013 niin ikään Parmaa vastaan pelatussa ottelussa.
Maajoukkueura
Keko on edustanut Espanjaa eri ikäkausimaajoukkueissa. Hän toimi Espanjan alle 19-vuotiaiden maajoukkueen kapteenina kesällä 2010 Ranskassa pelattavassa ikäluokan EM-turnauksessa. Espanja sijoittui turnauksessa lopulta toiseksi. Keko pelasi kaikkiaan viidessä ottelussa ja teki yhden maalin.
Rutherford B. Hayes
Rutherford Birchard Hayes (4. lokakuuta 1822 Delaware, Ohio – 17. tammikuuta 1893 Fremont, Ohio) oli Yhdysvaltain 19. presidentti (1877–1881). Ennen presidenttikauttaan Hayes palveli Unionin armeijassa Yhdysvaltain sisällissodassa ja sai kenraalimajurin brevet-arvon. Sodan päätyttyä Hayes toimi kongressiedustajana ja Ohion kuvernöörinä. Presidentinvaaleissa Hayes hävisi selvästi vastaehdokkaalleen Samuel J. Tildenille, mutta ääntenlaskentaan liittyneiden epäselvyyksien takia republikaanienemmistöinen komissio julisti Hayesin presidentiksi. Komissio kuitenkin suostui joihinkin demokraattien vaatimuksiin riidan välttämiseksi.
Hayesin presidenttikauden suurimmat päätökset liittyivät sisäpolitiikkaan. Hayes toteutti puolueensa lupauksen demokraateille: hän veti liittovaltion joukot vanhoista etelävaltioista sekä nimitti useita etelävaltiolaisia korkeisiin poliittisiin virkoihin, mikä suututti osan Hayesin tukijoista. Käynnissä olleen laman vuoksi Hayes joutui rauhoittelemaan työpaikkojensa puolesta pelänneitä amerikkalaisia ja ryhtyi tämän vuoksi muun muassa rajoittamaan kiinalaisten maahanmuuttoa. Rahapolitiikassa Hayesin tärkein päätös oli dollarin sitominen takaisin kultakantaan. Lisäksi Hayes kielsi presidenttikaudellaan intiaanien pakkomuutot sekä poliittiset virkanimitykset.
Nuoruus
Rutherford "Rud" Birchard Hayes syntyi 4. lokakuuta 1822 Delawaressa, Ohiossa. Hänen isänsä, maanviljelijä Rutherford Hayes Jr. kuoli 10 viikkoa ennen poikansa syntymää. Rutherford oli vanhempiensa viidestä lapsesta nuorin; heistä vain kaksi eli yli 10-vuotiaaksi. Perhe oli muuttanut Delawareen Uudesta-Englannista alueen huonon taloustilanteen takia. Rutherford Birchard, hänen isosiskonsa Fanny ja isoveljensä kasvoivat Lower Sanduskyssa, Ohiossa (nykyinen Fremont) yhdessä äitinsä Sophia Birchardin ja liikemies-enonsa Sardis Birchardin kanssa. Isoveli hukkui Rutherfordin ollessa kaksivuotias. Äiti-Sophia oli hyvin suojelevainen Rutherfordia kohtaan eikä päästänyt tätä edes leikkimään kodin ulkopuolelle ennen kuin tämä oli 7-vuotias. Siksi Rutherfordista ja Fannysta tuli hyvin läheisiä.
Rutherford Hayes kävi koulunsa Ohion Delawaressa ja Norwalkissa sekä Connecticutin Middletownissa. Hän kävi aluksi julkista koulua, mutta pääsi myöhemmin yksityiskouluun enonsa taloudellisen tuen turvin. Hayes oli ahkera opiskelija, ja vuonna 1842 hän valmistuikin luokkansa parhaana Kenyon Collegesta ja kolme vuotta myöhemmin lakimieheksi Harvardista. Tämän jälkeen Hayes sai lakimiehenoikeudet Ohiossa ja avasi oman asianajotoimiston Lower Sanduskyyn. Joulukuussa 1849 hän muutti Cincinnatiin, jossa hän uskoi olevan paremmat edellytykset ammatin harjoittamiseen. Hayes toimi usein karanneiden orjien ja muiden yhteiskunnan vähäosaisten puolustusasianajajana. Vaikka hän olikin taitava lakimies, hän ei päässyt vaurastumaan vaan joutui edelleen tukeutumaan enonsa taloudelliseen apuun. Cincinnatissa orjuutta vastustanut Hayes ryhtyi whig-puolueen aktiiviseksi tukijaksi. Whig-puolueen hajottua vuonna 1854 Hayes oli mukana luomassa uutta republikaanipuoluetta Ohioon. Hayes ei kuitenkaan kokenut republikaaneja omaksi puolueekseen samalla tavoin kuin whigejä, joten hän alkoi keskittyä politiikan sijaan uraansa ja perheeseensä.
Vuonna 1852 Hayes meni naimisiin Lucy Ware Webbin kanssa. Webb oli valmistunut collegesta. Naisten opiskelu oli vielä harvinaista, ja Webbistä tulikin ensimmäinen Yhdysvaltain presidentin vaimo, jolla oli college-tutkinto. Hayes ja Webb saivat yhteensä kahdeksan lasta, joista viisi selvisi aikuisikään. Vuonna 1856 Hayesin sisko Fanny kuoli synnytykseen, mikä painoi pitkään Hayesin mieltä. Vuonna 1858 Cincinnatin kunnanvaltuusto nimitti Hayesin kaupungin lakimieheksi, ja kaupunki uusi hänen nimityksensä seuraavana vuonna. Viran ansiosta hänen asemansa kaupunkiyhteisössä parani merkittävästi.
Sisällissota
thumb|Majuri Hayes univormussaan vuonna 1861. Kun etelävaltiot erosivat Abraham Lincolnin valinnan jälkeen Yhdysvalloista, Hayes olisi ollut valmis hyväksymään sen. Hän kuitenkin raivostui, kun etelävaltiot hyökkäsivät Fort Sumteriin ja aloittivat Yhdysvaltain sisällissodan.
Pian sodan syttymisen jälkeen jo lähes 40-vuotias Hayes liittyi vapaaehtoisena Unionin armeijaan, jossa hänet määrättiin "Luppiokivääreinä" tunnettuun yksikköön. Kesäkuussa 1861 Ohion kuvernööri nimitti Hayesin Ohion 23. vapaaehtoisrykmentin majuriksi, johon muun muassa William McKinley kuului. Hayes haavoittui käsivarteen South Mountainin taistelussa 1862, mutta jatkoi hyökkäyksen johtamista siitä huolimatta. Vuonna 1863 Hayes ylennettiin everstiksi ja sai komennettavakseen oman prikaatin. Seuraavien kahden vuoden aikana Hayesin prikaati teki useita iskuja Konfederaation joukkoja vastaan Virginiassa. Yksittäisistä taisteluista Hayesin kannalta tärkeimpiä olivat toinen Kernstownin taistelu, jossa hän johti ansiokkaasti Unionin joukkojen vetäytymistä taistelun jälkeen, ja Opequonin taistelu, jossa hän johti ratkaisuhyökkäystä. Hayesin sotilasuran viimeinen taistelu käytiin lokakuussa 1864 Cedar Creekissä, jossa hän loukkasi ensin nilkkansa, kun hevonen ammuttiin hänen altaan, ja sai sen jälkeen osuman päähänsä. Hayesin miehet luulivat aluksi tämän kuolleen, minkä takia monet sanomalehdet uutisoivat Hayesin kaatuneen taistelussa.
Poliittisen uran alku
Hayes oli vielä rintamalla, kun republikaanipuolue pyysi häntä vuonna 1864 ehdolle Yhdysvaltain kongressiin. Hayes suostui, mutta kieltäytyi kampanjoimasta. Kirjeessään Ohion valtiovarainministerille William Henry Smithille Hayes sanoi, että ”[sotilas]virkaansa sopiva upseeri, joka tämän kriisin aikana jättäisi virkansa päästäkseen kongressiin tulisi skalpeerata”. Hayes ei kampanjoinut vaaleissa lainkaan, mutta hänen kirjeensä Smithille vaikutti hänen ylivoimaiseen vaalivoittoonsa todennäköisesti enemmän kuin yksikään vaalipuhe olisi vaikuttanut.
Rinkū Gate Tower Building
Rinkū Gate Tower Building on 256 metriä korkea pilvenpiirtäjä Izumi-Sanon kaupungissa Osakan prefektuurissa Japanissa. Siinä on 56 kerrosta, ja se valmistui vuonna 1996. Rakennuksessa on kaksi maanalaista kerrosta autoja varten.
Rutherford B. Hayes
Poliittisen uran alku
Hayesin kongressikausi alkoi virallisesti huhtikuussa 1865 hänen ollessaan vielä armeijassa, mutta kongressi kokoontui ensimmäisen kerran vasta joulukuussa. Kongressissa Hayes osallistui ahkerasti istuntoihin, mutta puhui niissä harvoin. Hayes kannatti radikaalia rekonstruktiota, mutta presidenttinä ollut etelävaltiolainen demokraatti Andrew Johnson vaikeutti Hayesin mahdollisuuksia ajaa rekonstruktiota tukeneita lakiehdotuksia kongressissa. Rekonstruktion kannattamisen lisäksi Hayes muistetaan työstään Kongressin kirjaston hyväksi. Hayes valittiin kongressiin uudelleen vuonna 1866, mutta hän erosi virastaan seuraavana vuonna pyrkiäkseen Ohion kuvernööriksi.
Kuvernöörinvaaleissa Hayes kannatti kiistanalaista lakiehdotusta, joka olisi antanut Ohion mustille äänioikeuden. Hän voitti vaalit ja toimi virassa seuraavien kahden kauden ajan. Hayesin ajama lakialoite mustien äänioikeudesta kaatui demokraattien hallitsemassa kongressissa, mutta Hayes sai myöhemmin ratifioitua Yhdysvaltain perustuslain 15. lisäyksen, joka ajoi käytännössä saman asian. Muita Hayesin merkittäviä saavutuksia kuvernöörinä olivat Ohion osavaltionyliopiston perustaminen ja useiden puoluerajat ylittäneiden lautakuntien perustaminen.
Poliittisella pelillä presidentiksi
Vuoden 1876 presidentinvaalien lähestyessä republikaanisella puolueella oli vakavia ongelmia. Vuoden 1873 paniikkia oli seurannut pitkä lama, ja istuvan presidentin Ulysses S. Grantin hallinnon kokemat skandaalit olivat vähentäneet puolueen kannatusta. Republikaanien kansallisessa puoluekokouksessa vuonna 1876 puolue oli jakautunut kahtia, presidentti Ulysses S. Grantin ja edustajainhuoneen puheenjohtajan James G. Blainen kannattajiin. Grant kuitenkin ilmoitti ennen puoluekokousta, ettei hän hakisi enää kolmannelle kaudelle. Blaine, jota syytettiin hänen aiempaan virkaansa liittyneistä väärinkäytöksistä, hävisi lopulta äänestyksen seitsemännellä kierroksella Hayesille, jonka Blainen vastustajat olivat valinneet kompromissiehdokkaaksi. . Hayes ei herättänyt kielteisiä tunteita juuri kenessäkään republikaanissa, joten hän oli monille äänestäjille toiseksi paras vaihtoehto siinä vaiheessa, kun ensisijaisella ehdokkaalla ei ollut enää mahdollisuuksia läpipääsyyn. Hayesin kannatukseen vaikuttivat hänen liberalistinen ajatusmaailmansa, lojaalisuus puoluettaan kohtaan sekä ansioituminen sisällissodassa. Lisäksi puoluekokous järjestettiin Hayesin kotikaupungissa Cincinnatissa, missä oli paljon hänen kannattajiaan.
thumb|Hayesin varapresidenttiehdokkaana toimi [[William A. Wheeler.]] Presidentinvaaleissa Hayesin vastaehdokas oli demokraattien Samuel J. Tilden, joka oli selvä ennakkosuosikki. New Yorkin kuvernöörinä Tilden oli onnistunut paljastamaan useita korruptoituneita virkamiehiä, ja etelävaltioissa demokraatit olivat valmiita estämään republikaanien äänestämisen tarvittaessa jopa väkivalloin. Republikaanit taas olivat olleet pitkään vallassa, ja talousongelmat sekä poliittiset skandaalit näkyivät puolueen kannatuksessa. Kumpikaan ehdokkaista ei juurikaan kampanjoinut valintansa puolesta, sillä he pitivät sitä alentavana. Hayesin tärkeimpiä vaalilupauksia olivat virkamiesjärjestelmän uudistaminen, kultakantaan palaaminen ja etelävaltioiden itsehallinnon tukeminen perustuslain sallimissa rajoissa. Hän lupasi myös jättää hakematta toiselle presidenttikaudelle.
Samuel Tilden voitti kansanäänestyksen noin 250 000 äänellä. Äänestysprosentti oli poikkeuksellisen korkea, 81,8 %, mikä on yhä Yhdysvaltain presidentinvaalien ennätys. Tildenin voiton syinä on pidetty laman lisäksi sitä, että pohjoisvaltioiden äänestäjät olivat pettyneet etelävaltioissa harjoitettuun rekonstruktiopolitiikkaan. Vaalien jälkeen republikaanit kuitenkin kieltäytyivät hyväksymästä vaalitulosta. Floridassa, Louisianassa ja Etelä-Carolinassa republikaanit ja demokraatit olivat lähettäneet eri vaalitulokset. Republikaanien mukaan demokraatit olivat jättäneet mustien ja republikaanien ääniä laskematta, ja demokraatit vastaavasti syyttivät republikaaneja Tildenille annettujen äänien hylkäämisestä. Lisäksi republikaanit väittivät, että demokraatit olisivat uhkailleet ja lahjoneet etelävaltioissa asuvia mustia, jotta nämä eivät äänestäisi vaaleissa. Ongelmia oli myös Oregonissa, missä Hayes voitti vaalit, mutta yksi hänen valitsijamiehistään oli liittovaltion työntekijä eikä olisi siis saanut toimia valitsijamiehenä. Oregonin demokraattikuvernööri yritti hyötyä tilanteesta ja nimitti tilalle Tildenia kannattaneen valitsijamiehen. Hayesin valitsijamies kuitenkin erosi liittovaltion virasta, jolloin hän kelpasi republikaanien mielestä jälleen valitsijamieheksi.
Tilanteen ratkaisemiseksi kongressi nimitti 15-henkisen komission pohtimaan, kumman puolueen lähettämät äänet kolmessa osavaltiossa pitäisi laskea. Komissioon piti alun perin kuulua seitsemän republikaania, seitsemän demokraattia ja puolueeton tuomari David Davis. Saadakseen Davisin puolelleen demokraatit nimittivät hänet Illinoisin senaattoriksi, mutta Davis päättikin erota komissiosta nimityksen takia ja hänen tilalleen nimitettiin republikaani Joseph P. Bradley.
Presidenttinä
thumb|Hayes yhdessä ministeriensä kanssa vuonna 1877. thumb|Hayes halusi presidenttinä lopettaa virkamiesten poliittisen nimityksen. Puck-lehden pilakuvassa Hayes potkaisee [[Chester A. Arthurin pois New Yorkin tullikamarilta.]] thumb|[[Pitkä lama|Pitkän laman aiheuttama tyytymättömyys johti suureen rautatielakkoon.]]
Sisäpolitiikka
Hayesin presidenttikauden tärkeimmät päätökset liittyivät sisäpolitiikkaan. Hän lopetti rekonstruktion ja tuki lupaustensa mukaisesti etelävaltioita. Lisäksi hän kielsi intiaanien pakkomuutot ja virkamiesten poliittiset nimitykset. Talouspolitiikassa Hayesin merkittävimpiä tekoja oli Yhdysvaltojen johtaminen pitkän laman läpi sekä dollarin sitominen takaisin kultakantaan.
Presidenttinä Hayes piti demokraateille antamansa lupauksen ja veti liittovaltion joukot vanhoista etelävaltioista. Hän ei tosin olisi voinut pitää joukkoja etelässä enää kovin kauaa vaikka olisi halunnutkin, sillä demokraattien hallitsema edustajainhuone uhkasi katkaista sotilaiden palkanmaksun eivätkä talousongelmien kanssa kamppailleet pohjoisvaltiolaiset enää olleet entiseen tapaan kiinnostuneita etelän mustien oikeuksista. Hayesin vaatimuksesta etelävaltiot lupasivat turvata mustien kansalaisoikeudet, mutta lupaukset petettiin nopeasti. Liittovaltion joukkojen vetäytyminen päätti Yhdysvalloissa rekonstruktiona tunnetun aikakauden, jonka aikana entiset etelävaltiot pyrittiin liittämään takaisin Yhdysvaltoihin. Joukkojen vetämisen lisäksi Hayes lupasi liittovaltion rahoitusta etelän infrastruktuurin kohentamiseen ja nimitti useita etelävaltiolaisia korkeisiin poliittisiin virkoihin. Vaikka Hayes saikin näin pidettyä demokraatit tyytyväisinä, se suututti osaa hänen omista tukijoistaan. Hayes oli luvannut suojella sekä mustien oikeuksia että etelävaltioiden itsemääräämisoikeutta, joten hän joutui tasapainottelemaan näiden kahden lupauksen välillä. Hän toivoi, että etelässä syntyisi uudenlainen republikaanipuolue, joka saisi kannatusta valkoisilta liike-elämän vaikuttajilta ja konservatiiveilta. Hanke kuitenkin epäonnistui, sillä republikaanit muistettiin yhä rekonstruktiota ajaneena puolueena eivätkä etelän poliitikot uskaltaneet liittyä republikaaneihin, vaikka monet heistä kannattivatkin Hayesin ajamaa talous- ja finanssipolitiikkaa.
Hayesin suhtautumista intiaaneihin on kuvattu isälliseksi ja hyväntahtoiseksi. Hän ei kuitenkaan ollut kiinnostunut intiaanien kulttuurin säilyttämisestä vaan halusi sulauttaa heidät valkoisten kulttuuriin. Presidenttikautensa aluksi Hayes antoi sisäministeri Carl Schurzin tehtäväksi uudistaa intiaanien ja liittovaltion yhteistyöstä vastaava virasto. Schurz onnistui tehtävässään hyvin ja sai kitkettyä korruptoituneita virkamiehiä virastosta. Hyvästä alusta huolimatta Hayesille tuli pian ongelmia intiaanien kanssa, kun Grantin presidenttikaudella määrätyt nez percét- ja ponca-heimojen pakkosiirrot aloitettiin. Nez percét -heimon pakkosiirto johti lopulta lähes puolen vuoden mittaiseen sotaan. Ponca-heimon pakkosiirto sujui rauhanomaisesti, mutta siitä tuli myöhemmin yksi intiaanien oikeuksia ajaneen liikkeen käännekohdista, kun Seisova Karhu -niminen intiaanipäällikkö päätti pakkosiirron jälkeen lähteä hautaamaan matkalla kuolleen poikansa heimon kotiseudulle Dakotaan. Hän kuljetti poikansa ruumista jalkaisin satoja kilometrejä, talvesta huolimatta, kunnes viranomaiset pysäyttivät hänet Nebraskassa. Seisovan Karhun ahdinko herätti valkoisissa paljon myötätuntoa, ja intiaanien oikeuksien puolustajat painostivat Hayesia kieltämään intiaanien pakkosiirrot. Hayes, joka piti itsekin pakkosiirtoja epäoikeudenmukaisina ja ymmärsi niiden aiheuttamat ongelmat, kielsi lopulta pakkomuutot kokonaan.
Erityisesti Hayesin nimitystä puoluekokouksessa vastustaneet republikaanit suuttuivat, kun Hayesin suunnitelmat virkamiesten nimitysjärjestelmän uudistamiseksi tulivat julki. Hayes olisi halunnut lopettaa virkamiesten poliittiset nimitykset - jotka olivat Yhdysvalloissa tuohon aikaan tavallisia - ja nimittää virkamiehet pätevyyden perusteella. Puoluekantaan perustuvaa nimitysjärjestelmää pidettiin korruptoituneena, koska viran saanut virkamies lahjoitti tavallisesti 2-7 % palkastaan suoraan puolueelleen. Kesäkuussa 1877 Hayes antoi määräyksen, joka kielsi kaikki poliittiset virkanimitykset ja rajoitti virkamiesten työskentelyä puolueiden hallinnossa ja kokouksissa. Hayesin käskyn näkyvin vastustaja oli New Yorkin senaattori Roscoe Conkling, jonka mukaan Hayes oli pakottanut kaksi New Yorkin tullikamarin parasta virkamiestä, joista toinen sattui olemaan tuleva presidentti Chester Arthur, eroamaan pelkästään symbolisena eleenä poliittisia nimityksiä vastaan. Virkamiesten lisäksi Hayes nimitti myös omat ministerinsä ansioiden mukaan, ja heistä yksi oli entinen etelävaltiolainen ja toinen loikannut liberaalirepublikaaniseen puolueeseen. Tämän takia monet republikaanit olivat tyytymättömiä Hayesin ministerivalintoihin.
Hayesin presidenttikausi oli kansantalouden osalta ongelmallinen. Yhdysvaltain talous oli kärsinyt huomattavasti sisällissodan takia, ja pitkä lama oli ajanut ihmisiä työttömiksi. Kesällä 1877 spontaanisti alkanut suuri rautatielakko muuttui pian veriseksi, kun Pennsylvanian ja Marylandin puolisotilaalliset joukot ottivat yhteen mellakoitsijoiden kanssa. Pennsylvanian rautatieyhtiön johtaja Tom Scott pyysi Hayesia lähettämään liittovaltion joukkoja pysäyttämään lakon, mutta Hayes ei halunnut asettua konfliktissa rautatieyhtiön puolelle. Hayes määräsi armeijan ainoastaan tukemaan viranomaisia tilanteissa, joissa nämä eivät enää pystyneet omin voimin pitämään mellakoita kurissa, ja kielsi käyttämästä sotilaita lakkorikkureina.
Myös julkinen talous oli kärsinyt sisällissodassa, ja esimerkiksi valtionvelka oli kasvanut 40-kertaiseksi. Sotaa oli rahoitettu laskemalla liikkeelle korkeakorkoisia pitkän aikavälin valtionobligaatioita, jotka piti sodan jälkeen maksaa takaisin. Liittovaltio ei kuitenkaan pystynyt maksamaan lainojaan, joten Yhdysvalloissa otettiin käyttöön uusi raha, joka tunnettiin nimellä "vihreäselkäiset". Vihreäselkäinen raha oli fiat-rahaa, eli sitä ei ollut sidottu sisällissotaa edeltäneen rahan tapaan mihinkään jalometalliin, ja siksi sen arvo laski nimellisarvoa pienemmäksi. Velkaantuneet yhdysvaltalaiset, joista valtaosa oli etelävaltioista, olisivat halunneet lisätä vihreäselkäisen rahan määrää, jolloin inflaatio olisi kiihtynyt ja velan todellinen arvo pienentynyt. Velanantajat, joista valtaosa oli pohjoisvaltioista, taas olisivat halunneet palata takaisin kultakantaan, jolloin vihreäselkäisen rahan arvo olisi deflaation myötä noussut takaisin nimellisarvoonsa. Hayes uskoi pitkän laman syntyneen fiat-rahaan siirtymisen seurauksena, minkä takia hän vaati - omista veloistaan huolimatta - paluuta takaisin kultakantaan. Hayes tuki aktiivisesti Specie Resumption Act -lakimuutosta, jonka myötä Yhdysvallat palasi kultakantaan 1. tammikuuta 1879.
Samaan aikaan kun Hayes ja valtiovarainministeri John Sherman olivat palauttamassa dollaria kultakantaan, vastustajat yrittivät estää sen ajamalla edustajainhuoneen Missourin ja Ohion edustajien Richard P. Blandin ja William B. Allisonin johdolla läpi Bland-Allison Act -lakiehdotuksen, joka salli hopeakolikoiden lyömisen niin, että niiden arvo suhteessa kultakolikoihin olisi 16:1. Koska kulta oli tuolloin kuitenkin yli 16 kertaa hopeaa arvokkaampaa, uskoivat kultakannan vastustajat hopeakolikoiden syrjäyttävän kultakantaan sidotun rahan. Hayes käytti veto-oikeuttaan lakiehdotuksen hylkäämiseksi, mutta kongressi kumosi sen niin kutsutulla veto-oikeuden ohituksella ja lakiehdotus hyväksyttiin. Laki kuitenkin epäonnistui, sillä hopean hinta laski lakimuutoksen jälkeen merkittävästi, minkä seurauksena kultakolikoiden arvoon sidottujen hopeakolikoiden todellinen arvo laski niiden nimellisarvon alapuolelle, kun taas kultakolikoiden arvo pysyi ennallaan. Lisäksi valtiovarainministeriö, jonka piti lain mukaan ostaa hopeaa vähintään kahdella miljoonalla dollarilla kuukaudessa, rajoitti hopeakolikoiden kysyntää ostamalla hopeaa vain minimimäärän.
Ulkopolitiikka
thumb|280px|Hayes rajoitti kiinalaisten maahantuloa Yhdysvaltoihin. Pilakuvassa teollisuutta, järjestystä, raittiutta ja rauhaa mukanaan tuovaa kiinalaista ei päästetä kultaisten vapauden porttien läpi, toisin kuin vapaasti Yhdysvaltoihin päässeitä kommunisteja ja huligaaneja. Yhdysvaltain ulkopolitiikka oli Hayesin presidenttikaudella melko rauhallista. Ongelmat liittyivät meksikolaisiin rikollisiin, kiinalaisiin siirtolaisiin ja Ranskan yritykseen rakentaa Panaman läpi kulkeva kanava.
Meksikolaiset rosvot tulivat usein Yhdysvaltain puolelle, minkä takia Hayes antoi kesäkuussa 1877 armeijalle luvan ajaa rikollisia takaa tarvittaessa myös Meksikon rajan yli. Meksikon tuore presidentti Porfirio Diaz ei hyväksynyt maansa suvereniteetin loukkaamista ja määräsi Meksikon armeijan suojelemaan raja-aluetta yhdysvaltalaisilta joukoilta. Tilanne ratkesi kuitenkin rauhanomaisesti, kun Diaz suostui neuvottelujen jälkeen auttamaan Yhdysvaltoja rosvojen kiinnisaamisessa. Ryöstely loppui vuoteen 1880 mennessä, jolloin Hayes kumosi armeijalle antamansa luvan tunkeutua rajan yli.
Yhdysvaltoihin oli Kalifornian kultaryntäyksen alettua muuttanut valtava määrä kiinalaisia siirtolaisia, jotka suostuivat työskentelemään pienemmillä palkoilla kuin yhdysvaltalaiset. Varsinkin vuoden 1873 paniikin jälkeen tämä herätti suuttumusta yhdysvaltalaisissa, jotka kokivat kiinalaisten vievän heidän työpaikkansa. Tiukentuneet asenteet johtivat lopulta siihen, että Kalifornia päätti rajoittaa merkittävästi kiinalaisten maahantuloa ja elämää Kaliforniassa. Kalifornian päätös oli ristiriidassa Yhdysvaltain perustuslain ja kiinalaisten vapaan maahantulon sallineen Burlingamen sopimuksen kanssa, minkä takia Hayesin hallinto esti lakimuutosten täytäntöönpanon. Kalifornialaisten painostuksen takia Hayes päätti kuitenkin neuvotella Kiinan kanssa uudelleen. Uudessa sopimuksessa, joka ratifioitiin hieman Hayesin kauden päättymisen jälkeen, kiinalaisten maahantulo sallittiin edelleen mutta Yhdysvalloille annettiin oikeus rajoittaa sitä tarvittaessa. Lisäksi uudessa sopimuksessa sovittiin muun muassa, että oopiumia ei saanut enää kuljettaa Kiinasta Yhdysvaltoihin tai toisinpäin.
Vuonna 1878 Chacon alueen hallinnasta kiistelleet Paraguay ja Argentiina päättivät antaa kiistansa Yhdysvaltojen ratkaistavaksi. Argentiina oli yhdessä Brasilian kanssa valloittanut muutamaa vuotta aiemmin ison osan Paraguaysta kolmoisliiton sodassa ja Chacon alueen menettäminen olisi vienyt yli puolet Paraguayn jäljellä olevasta maa-alueesta. Yhdysvallat päätti kiistan Paraguayn eduksi ja osapuolet tyytyivät ratkaisuun. Yhdysvaltoja kiista ei juuri kiinnostanut, sillä se annettiin Yhdysvaltain ulkoministeriössä tavallisen virkamiehen ratkaistavaksi, eikä Hayes ilmeisesti tehnyt muuta kuin allekirjoitti valmiin esityksen. Paraguaylle päätös oli kuitenkin suuri helpotus ja Hayes sai maassa maineen suurena sankarina.
Suezin kanavan rakentanut ranskalainen Ferdinand de Lesseps ryhtyi vuonna 1879 valmistelemaan hanketta, jonka tarkoituksena oli rakentaa kanava Panamaan. Monroen opin hengessä Hayes suhtautui hankkeeseen epäluuloisesti ja julisti, että Panamankannaksen läpi kulkevan kanavan pitää olla Yhdysvaltain hallinnassa tai siellä ei saa olla kanavaa ollenkaan. Hayesin jyrkästä vastustuksesta huolimatta Ranska jatkoi kanavahanketta de Lessepsin johdolla, mutta se epäonnistui myöhemmin. Panaman kanava saatiin rakennettua lopulta vasta vuonna 1912, jolloin se Hayesin vaatimuksen mukaisesti oli Yhdysvaltain hallinnassa. .
Viimeiset vuodet ja kuolema
Hayes ei vaalilupauksensa mukaisesti pyrkinyt enää toiselle presidenttikaudelle vaan vetäytyi politiikasta kautensa päätyttyä vuonna 1881. Hänen seuraajakseen nousi James Garfield, joka murhattiin vain puoli vuotta virkaanastujaisten jälkeen. Jätettyään Valkoisen talon Hayes muutti perheensä kanssa takaisin vanhalle Spiegel Grove -kotitilalleen Fremontiin. Fremontissa Hayes toimi aktiivisesti vankila- ja koulutusjärjestelmän uudistamisen puolesta. Hänestä tuli eläkkeellä kuolemantuomion vastustaja, joka uskoi rikollisuuden johtuvan ihmisten köyhyydestä ja epätoivosta. Julkisin varoin kustannettu koulutusjärjestelmä olisi hänen mielestään taannut kaikille yhdysvaltalaisille tasa-arvoiset lähtökohdat elämään. Hayes yrittikin parantaa erityisesti etelävaltioiden nuorten mustien miesten koulutusmahdollisuuksia muun muassa rahastojen avulla. Hayes toimi kolmessa yliopistossa, Ohio Wesleyanissa, Western Reservessa ja Ohio Statessa, luottamustehtävissä ja oli mustien koulutusta parantamaan pyrkineen Slater Fund -yhdistyksen ensimmäinen puheenjohtaja. Vuonna 1883 Hayesista tuli uudelleenorganisoidun National Prison Reform Association -yhdistyksen ensimmäinen puheenjohtaja, ja seuraavat lähes kymmenen vuotta hän kiersi ympäri Yhdysvaltoja puhumassa erilaisista poliittisista uudistuksista.
Lucy Hayesin kuoltua aivoinfarktiin kesäkuussa 1889 Rutherford Hayes vietti paljon aikaa ainoan tyttärensä Fannyn kanssa. Hän sairastui vakavaan sydäntautiin tammikuussa 1893 ollessaan liikeasioilla Clevelandissa. Hayes pyysi poikaansa Webb Hayesia saattamaan hänet takaisin kotitilalleen Fremontiin, jossa hän kuoli 70-vuotiaana 17. tammikuuta 1893. Hayesin hautajaissaattuetta johti vastavalittu presidentti Grover Cleveland sekä silloinen Ohion kuvernööri ja Hayesin palvelustoveri William McKinley.
Yksityiselämä
thumb|Hayesin ja Lucy Ware Webbin hääpotretti. Hayes meni naimisiin Lucy Ware Webbin kanssa vuonna 1852. Webb oli 18-vuotiaana valmistunut naisille suunnatusta Cincinnatin Wesleyan Female College -collegesta. Naisen valmistuminen collegesta oli tuohon aikaan vielä harvinaista, ja Webb olikin ensimmäinen Yhdysvaltain presidentin vaimo, jolla oli college-tutkinto. Hayes ja Webb saivat yhteensä kahdeksan lasta, joista viisi selvisi aikuisikään asti.
Myöhempiä arvioita
Nykyään Hayes on Yhdysvalloissa melko tuntematon presidentti, eikä hänen presidenttinä ajamiaan muutoksia juurikaan arvosteta. Presidenttien suorituksia arvioivilla listoilla Hayes on yleensä hieman keskitason alapuolella. Esimerkiksi Wall Street Journalin vuonna 2000 julkaisemalla listalla, jossa 78 historia, politiikan ja lakitieteiden akateemikkoa pisteytti kaikki siihenastiset 39 presidenttiä, Hayes oli sijalla 22 ja hänet arvioitiin keskimääräiseksi (average). C-SPAN-televisiokanavan vuosituhannen vaihteessa historiantutkijoiden vastausten pohjalta tekemällä listalla Hayes oli vielä kaksi sijaa alempana.
Paraguayssa Hayesia pidetään yhä suurena sankarina, vaikka Hayesin todellinen rooli Chacon kiistassa olikin lähes olematon. Hayesilla on Paraguayssa muun muassa nimikkodepartementti ja 12. marraskuuta – Chacon luovuttamisen vuosipäivä – on osassa maata Hayesin kunniaksi yleinen vapaapäivä. Hayesin valtavan suosion takia paraguaylaiset usein yllättyvät kuullessaan, että Yhdysvalloissa Hayes on lähes tuntematon henkilö.
Cambo-les-Bains
thumb|250px|Cambo-les-Bains'n kylää Cambo-les-Bains on kunta Pyrénées-Atlantiquesin departementissa Akvitanian hallintoalueella Ranskassa. Kunnassa oli 4 416 asukasta vuoden 1999 väestönlaskennassa. Cambo-les-Bainsin pinta-ala on 22 neliökilometriä.
Cardesse
thumb|250px|Cardessen pääkatu Cardesse on kunta Pyrénées-Atlantiquesin departementissa Akvitanian hallintoalueella Ranskassa. Kunnassa oli 259 asukasta vuoden 1999 väestönlaskennassa. Cardessen pinta-ala on kahdeksan neliökilometriä.
Mustique
Mustique [mʌˈstiːk] on yksityisomistuksessa oleva Pohjois-Grenadiinien saariryhmään kuuluva saari Saint Vincent ja Grenadiinien saarivaltiossa Karibianmerellä. Sen pinta-ala on 5,7 neliökilometriä, ja se sijaitsee valtion pääsaaresta Saint Vincentistä suoraan etelään. Saari on tunnettu etenkin Britannian kuningasperheen jäsenten ja muiden rikkaiden kuuluisuuksien aurinkolomapaikkana.
Historiaa
Vuonna 1958 brittiläinen lordi Glenconner eli Colin Tennant osti koko Mustiquen saaren 45 tuhannella punnalla ja alkoi kehittää siitä aluksi puuvillaplantaasia, mutta hanke epäonnistui. Vuonna 1960 Tennant antoi 40 000 neliömetrin maapalstan saaresta häälahjaksi hyvälle ystävälleen prinsessa Margaretille ja tämän tuoreelle aviomiehelle, valokuvaaja Antony Armstrong-Jonesille. He rakennuttivat saarelle loma-asunnon nimeltä Les Jolies Eaux, mikä lisäsi kansainvälistä kiinnostusta Mustiqueen. Niinpä Colin Tennant päätti rakentaa saaresta kansainvälisten seurapiirien ja median jahtaamien rikkaiden ja kuuluisien henkilöiden hyvin suojatun lomapaikan. Tätä varten hän perusti 1968 yhtiön, joka omistaa koko saaren ja vastaa sen kiinteistökehityksestä.
Saaren pääsuunnittelijoina toimivat ruotsalainen arkkitehti Arne Hasselqvist ja brittiläinen teatterilavastaja Oliver Messel, joka oli luonut mainetta näyttävien loma-asuntojen suunnittelusta rikkaille lomailijoille läheisellä Barbadoksen saarella. Saarelle muodostettiin 120 loma-asuntotonttia, joiden ostaja tuli samalla saaren kehitysyhtiön The Mustique Companyn osakkaaksi. Tontin omistajiksi ilmaantui kansainvälisiä kuninkaallisia, muotoilijoita, taiteilijoita ja rocktähtiä, jotka kiinnostuivat mahdollisuudesta omaan eksklusiiviseen ”piilopaikkaan”. Saaren keskukseksi vanhasta puuvillavarastosta kunnostettiin 17 huoneen ylellinen hotelli, The Cotton House.
Mustiquen saarella ovat asuneet tai lomailleet vuosikymmenten varrella muun muassa rocktähdet Mick Jagger, David Bowie, Paul McCartney, Bryan Adams ja Amy Winehouse, entinen Top Gear -juontaja Jeremy Clarkson, muotisuunnittelija Tommy Hilfiger ja prinssi William. Kuningatar Elisabet II ja prinssi Philip ovat vierailleet Mustiquella 1966, 1977 ja 1985.
Matkailu
Saaren pohjoisosassa on lentokenttä, jossa on 992 metrin mittainen kiitotie.
Tavalliset matkailijat vierailevat Mustiquen saarella enimmäkseen päiväretkinä läheiseltä Bequian saarelta.
Xiaomi Mi 4s
Xiaomi Mi 4s on Xiaomin 1. maaliskuuta 2016 julkaisema älypuhelin, jossa on esiasennettuna Android Xiaomin MIUI-käyttöliittymällä.
Muotoilu
Xiaomi Mi 4s -älypuhelimessa on 5-tuumainen näyttö Full HD-resoluutiolla.
Fyysiset osat
Laitteesta löytyy yhteensä 6 prosessoriydintä; 2 nopeampaa 1,8 GHz Cortex-A57 -ydintä ja 4 hitaampaa 1,4 GHz Cortex-A53 -ydintä. Laitteessa on 3 gigatavua RAM-muistia ja 64 gigatavua sisäistä tallennustilaa. Puhelimen tallennustila on laajennettavissa enintään 128 gigatavun microSDXC-kortilla.
Kamerat ja multimedia
Laitteessa on 13 megapikselin takakamera. Etukameran tarkkuus on puolestaan 5 megapikseliä.
Videokuvaus voidaan tehdä 1080p (Full HD) -resoluutiolla.
Ohjelmisto
Julkaisuhetkellä laitteessa oli esiasennettuna Android Xiaomin MIUI-käyttöliittymällä.
Lähteet
https://www.phonearena.com/phones/Xiaomi-Mi-4s_id9994
Liechtenstein olympialaisissa
Liechtenstein on osallistunut olympialaisiin vuodesta 1936 lähtien. Se on saavuttanut yhteensä kymmenen mitalia, kaikki alppihiihdossa. Liechtenstein on ainoa maa, joka on saanut mitaleita talviolympialaisista, mutta ei kesäolympialaisista.
Liechtensteinin ainoa olympiavoittaja on Hanni Wenzel, joka saavutti Lake Placidissa 1980 kultaa pujottelussa ja suurpujottelussa sekä hopeaa syöksylaskussa. Edellisissä olympialaisissa Innsbruckissa 1976 hän oli saanut pronssia pujottelussa. Hänen veljensä Andreas Wenzel sai suurpujottelussa hopeaa Lake Placidissa 1980 ja pronssia Sarajevossa 1984. Willy Frommelt sai pronssia pujottelussa Innsbruckissa 1976, samoin veljensä Paul Frommelt Calgaryssa 1988. Ursula Konzett saavutti pujottelupronssia Sarajevossa 1984 ja Tina Weirather pronssia supersuurpujottelussa Pyeongchangissa 2018.
Liechtenstein on olympiahistorian menestynein maa asukaslukuun suhteutettuna.
Suomen vuokranantajat
Suomen Vuokranantajat ry on vuoden 1999 alussa perustettu valtakunnallinen vuokranantajien ja asunnonomistajien etujärjestö, jonka toimialueena on koko Suomi. Järjestössä on jäseninä sekä yksityisiä henkilöitä että yrityksiä ja muita yhteisöjä.
Suomen Vuokranantajat tuottaa runsaasti asiantuntijatietoa vuokraamiseen ja asuntosijoittamiseen liittyen. Vuosittain Suomen Vuokranantajat julkaisee muun muassa asuntomarkkinatietoa eri kaupunkien vuokratuottoon liittyen, sekä tuottaa erilaisia oppaita jäsenten käyttöön. Jäsenetuina järjestö tarjoaa erilaisia palveluja tukemaan koko asuntovuokrauksen elinkaarta.
Yksityisten vuokranantajien rooli Suomessa
Suomen Vuokranantajat edustaa Suomen yksityisiä vuokranantajia yhteiskunnallisessa keskustelussa ja tekee aktiivista vaikuttamistyötä vuokraustoiminnan edellytysten vahvistamiseksi. Pääsääntöisesti vaikuttamistyö keskittyy asuntopolitiikan ja veropolitiikan kysymyksiin. Tällaisia kysymyksiä ovat esimerkiksi vuokratuloista maksettavan veron määrä, sijoitusasuntojen verokohtelun sukupolvenvaihdostilanteessa tai ehdot, joilla lain mukaan vuokratoimintaa voi tehdä (laki asuinhuoneiston vuokrauksesta). Edellä mainittujen lisäksi Suomen Vuokranantajat vaikuttaa myös muihin vuokraustoimintaan koskeviin asioihin, kuten oikeusjärjestelmän toimivuuteen ja rahoitusmarkkinoiden sääntelyyn liittyviin kysymyksiin.
M/S Spuigracht
Spuigrachtin sisaraluksia ovat:
Gregorios Nyssalainen
thumb|Pyhä Gregorios Nyssalainen. Gregorios Nyssalainen (n. 335 – 394 jälkeen) oli kristitty piispa ja pyhimys, joka luetaan kirkkoisien joukkoon.
Gregorios oli Basileios Suuren nuorempi veli ja Gregorios Nazianzilaisen hyvä ystävä. Jotkut historioitsijat katsovat diakonissa Theosebian olleen hänen vaimonsa, jotkut taas katsovat hänen, kuten Makrina nuoremman, olleen myös Gregorioksen ja Basileioksen sisar.
Gregorios pohti Jumalan olemusta ja korosti tämän tuonpuoleisuutta sanomalla, että Jumala on ihmiselle täysin käsittämätön eikä hänestä voi sanoa mitään muuta kuin mitä Raamattu kertoo. Gregorioksen merkitys on jo pitkään tunnustettu niin itäisessä ortodoksisessa kirkossa kuin läntisessä katolisessa kirkossa.
Gregorios kirjoitti muun muassa teokset Sielusta ja ylösnousemuksesta sekä Mooseksen elämä.
1. rannikkodivisioona
1. rannikkodivisioona oli Merivoimien divisioona jatkosodassa.
==Perustaminen == Päämaja antoi 13. heinäkuuta 1944 Merivoimien esikunnalle käskyn perustaa 1. rannikkodivisioona, joka aloitti virallisesti toimintansa 15. heinäkuuta 1944. Operatiivisesti divisioona alistettiin maavoimien V armeijakunnalle ja keskitettiin Suomenlahden rannikolle Säkkijärvelle ja Virolahdelle Itä-Suomenlahden rannikkoprikaatin ja saksalaisen 122. divisioonan väliselle lohkolle.
Perustaessa divisioonaan määrätyt yksiköt:
Lakkauttaminen
Divisioona lakkautettiin 27. marraskuuta 1944.
Castet
thumb|250px|Castetin kylä Castet on kunta Pyrénées-Atlantiquesin departementissa Akvitanian hallintoalueella lounaisessa Ranskassa. Kunnassa oli 155 asukasta vuoden 1999 väestönlaskennassa. Castetin pinta-ala on 24 neliökilometriä.
Celebrían
Celebrían on J. R. R. Tolkienin luoma kuvitteellinen hahmo. Hän on Celebornin ja Galadrielin tytär, Elrondin vaimo sekä Arwenin, Elrohirin ja Elladanin äiti. Celebríania kutsuttiin myös nimellä Rivendellin neito. Celebríanin nimi tarkoittaa sindarin kielellä "hopeista kuningatarta".
Juoni
Celebríanin syntymäpäivä on tuntematon, tosin hän on saattanut elää lähellä Evendim-järveä. Hänet nähtiin ensimmäisen kerran kun hän oli menossa Eregionista Lórieniin äitinsä, Galadrielin kanssa toisella ajalla vuonna 1350. Celebrìan meni naimisiin Rivendellin hallitsijan Elrondin kanssa vuonna 109 kolmatta aikaa. Hän syntyi Ost-in-Edhilissä toisella ajalla ennen vuotta 1091. Kuitenkin hänet mainitaan Galadrielin ja Celebornin historiassa ennen vuotta 1350 toista aikaa, mutta kuitenkin muuttaa käsikirjoitusta huomattavasti, joten tämä päivä on voinut muuttua paljonkin.
Sauronin tunkeutumisen jälkeen Eregioniin vuonna 1697 toista aikaa Galadriel, Celebrían ja heidän sukulaisensa pakenivat Ost-in-Edhilistä Morian kaivosten läpi, lopulta he saapuivat Lothlórieniin.
Vuonna 2509 toista aikaa hän oli matkalla tapaamaan vanhempiaan, mutta joutui örkkien väijytykseen Punasarven solassa. Celebrian vangittiin, sekä häntä kidutettiin. Hänen poikansa Elladan ja Elrohir pelastivat hänet, mutta hän oli saanut myrkyllisen haavan. Elrond paransi haavan Rivendellissä, mutta Celebrían ei koskaan palautunut kokonaan mieleltään ja henkisesti. Hän ei halunnut jäädä enää Keski-maahan ja hän seilasi seuraavana vuonna Valinoriin.
Lista Calaquendich
Maurice Benoit
Maurice L. ”Moe” Benoit (26. heinäkuuta 1932 Salaberry-de-Valleyfield, Quebec – 10. joulukuuta 2013 Dayton, Ohio, Yhdysvallat) oli kanadalainen jääkiekkoilija, olympiamitalisti ja maailmanmestari.
Benoit kuului Kanadan olympiahopeaa Squaw Valleyssa 1960 saavuttaneeseen joukkueeseen. Hän pelasi turnauksessa seitsemässä ottelussa tehden yhden maalin. Talviolympialaisten tuolloisesta statusarvosta johtuen Kanada saavutti samalla MM-hopeaa. Vuonna 1959 Benoit oli Kanadan joukkueessa voittamassa maailmanmestaruuden.
Jääkiekko vei Benoit'n Yhdysvaltoihin ja lopulta Daytonin kaupunkiin, jossa hän kuoli 81-vuotiaana 10. joulukuuta 2013.
Vinsta
thumb|right|250px|[[Johannelundin metroasema Vinstassa.]]
Vinsta on yksi Ruotsin pääkaupungin Tukholman kaupunginosista. Se sijaitsee eteläisen Tukholman alueella (Västerort), ja kuuluu hallinnollisesti Hässelby-Vällingbyn kaupunginosa-alueeseen. Kaupunginosa muodostettiin vuonna 1953, ja sai nimensä Vinstan kylän mukaan. Kaupunginosa on maa-alaltaan 1,67 neliökilometrin suuruinen, ja siellä on asukkaita noin 3000.
Vavá
Brasiliassa Vaván seurajoukkueita olivat muun muassa Vasco da Gama ja Palmeiras. Hän pelasi myös Euroopassa edustaen Atlético Madridia vuosina 1958–1961. Brasilian maajoukkueessa hän viimeisteli 15 osumaa ja voitti maailmanmestaruuden 1958 ja 1962. Näissä turnauksissa hän teki viisi ja neljä maalia sekä loppuotteluissa vastaavasti kaksi maalia ja yhden.