cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Lemmenleikit
Lemmenleikit on suomalainen draamasarja, joka esitettiin Yle TV2 -kanavalla keväällä 2008. Sarjassa on yhteensä neljä osaa.
Sarjan katsotuin jakso on sarjan avausjakso, joka sai keskimäärin 318 000 katsojaa.
Lemmenleikit on ensimmäinen suomalainen televisiosarja, joka on kuvattu HD-teräväpiirtotekniikalla.
2K12 Kub
Asejärjestelmä alustana on tela-ajoneuvo. Ohjuksessa (nimeltään 3M9) on kaksivaiheinen moottorimekanismi. Ensivaihe käyttää kiinteätä polttoainetta, ja ajomoottori on patoputkimoottori. Kehittely alkoi jo vuonna 1958 ja koki viivytyksiä. Ensimmäiset koelaukaisut toteutuivat vuonna 1962. Asejärjestelmä hyväksyttiin Neuvostoliiton armeijan sotavarustukseen tammikuussa 1967, kaksi vuotta Krugia myöhemmin. Sitä valmistettiin Neuvostoliitossa 1968–1985. Erilaisia kehitysversioita oli neljää eri tyyppiä. Perusversion jälkeen kehitettiin M1-versio (1973), M3 (1976) ja viimeisimpänä M4-versio (1978). Kehittelyllä haluttiin pienentää katvealueita ja parantaa asejärjestelmän häirinnänsietoa, eli lisätä näin sen tuhoamistodennäköisyyttä.
Ohjustyyppiä on käytetty muun muassa Jom Kippur -sodassa, missä sillä pudotettiin lukuisia israelilaisia sotilaslentokoneita, ja Balkanin sodassa. Asejärjestelmää on käytetty 25 maassa Euroopassa, Lähi-idässä sekä Afrikassa. 2K12 Kub -ohjusjärjestelmää käytettiin keskietäisyyksien alueilmatorjuntaan ja se on 2K11 Krug -järjestelmää keveämpi sekä paremmin liikuteltavissa muttei niin ulottuva. Kub-järjestelmän korvasi myöhemmin Buk M1, jonka ohjusosaa (9M38) jo Kub M4 käytti.
Rickard Falkvinge
200px|right|thumb|Falkvinge IPRED:n vastaisessa mielenosoituksessa vuonna 2009
Rickard "Rick" Falkvinge (s. 21. tammikuuta 1972 Göteborg, Ruotsi) on ruotsalainen tietotekniikkayrittäjä ja Piratpartietin perustanut poliitikko.
Falkvingen esimerkki tekee parhaillaan läpimurtoa eri puolilla Eurooppaa. Ainakin Alankomaissa, Bulgariassa, Espanjassa, Italiassa, Itävallassa, Puolassa, Saksassa, Suomessa ja Sveitsissä on omat piraattipuolueet. Ruotsin lisäksi Saksan Piratenpartei osallistui vuoden 2009 eurovaaleihin saaden 0,9 % äänistä, muttei vielä yhtään edustajaa.
J. W. Murman
Johan Vilhelm Murman (12. tammikuuta 1830 Haukipudas − 19. tammikuuta 1892 Keltto, Inkerinmaa) oli suomalainen kirkkoherra, kansanperinteen kerääjä ja kirjailija.
Murman syntyi piika Kaisa Lisa Murmanin aviottomana lapsena. Hän kävi Oulun yläalkeiskoulua ja Vaasan lukiota päästen ylioppilaaksi 1852. Murman vihittiin papiksi 1857. Hän teki kesällä 1854 kansanperinteen keruumatkan Pohjois-Pohjanmaalle ja Lappiin.
Murman oli pappina Säräisniemellä, Limingassa, Paltamossa, Haukiputaalla, Iissä ja Oulussa. Hän toimi Oulun yläalkeiskoulun vt. kollegana 1859 ja oli Wilken suomalaisen alkeiskoulun johtajana Viipurissa 1860–1863. Oltuaan Helsingin vt. kappalaisena 1865 Murman siirtyi 1868 Inkeriin jossa hän oli pappina Tuutarissa ja Liissilässä. Vuodesta 1869 hän toimi Narvan suomalais-ruotsalaisen S:t Mikaelin seurakunnan ja Kosemkinan kirkkoherrana. Kelton ja Rääpyvän kirkkoherraksi Murman tuli vuonna 1873.
Murman oli ahkera ja monipuolinen kirjailija ja eräillä aloilla uranuurtaja suomenkielisessä kirjallisuudessa: laatuaan ensimmäiset suomenkieliset julkaisut olivat Harjoittava ruotsinkielen-oppi alkaville (1852) ja Setän opetuksia sielutieteessä (1856).
Murman oli naimisissa vuodesta 1873 Selma Henriette Seilerin kanssa.
Ottavio Piccolomini
thumb|220px|Ottavio Piccolomini Ruhtinas Ottavio Piccolomini d'Aragona, Amalfin herttua (11. marraskuuta 1599 Firenze – 11. elokuuta 1656 Wien) oli Itävallan marsalkka.
Piccolomini astui Itävallan armeijan palvelukseen vuonna 1616 ja osallistui kolmikymmenvuotisen sodan taisteluihin Böömissä 1618. Albrecht von Wallensteinin palvelukseen hän siirtyi 1627, ja muun muassa johti Lützenin taistelussa ratsuväkeä vasemmalla siivellä. 1634 hän sekaantui Wallensteinin murhaan.
Piccolomini oli Espanjan palveluksessa vuosina 1635–39 taistellen Ranskaa vastaa. 1648 hänestä tuli keisarillisen armeijan ylipäällikkö. Vuosina 1649–51 hän johti yhdessä Zweibrückenin prinssin (tuleva Ruotsin kuningas Kaarle X Kustaa Nürnbergin kongressia, joka vastasi joukkojen kotiuttamisesta Westfalenin rauhan jälkeen.
Harald Hjalmarson
thumb|Harald Hjalmarson Harald Ossian Hjalmarson (14. heinäkuuta 1868 Tukholma – 15. joulukuuta 1919 Uppsala) oli ruotsalainen sotilas, joka osallistui vapaaehtoisena vuoden 1918 Suomen sisällissotaan valkoisten puolella. Hän toimi Länsiarmeijaan kuuluneen Hjalmarsonin ryhmän eli Krenatööridivisioonan komentajana. Valkoisten päämajassa hänen toimintaansa oltiin sodan aikana tyytymättömiä eikä hän ollut muutenkaan suosittu. Hjalmarson sai Suomen armeijassa kenraalimajurin arvon, mutta Ruotsin armeijassa hän oli vain everstiluutnantti.
Ura ennen Suomen sisällissotaa
Hjalmarsonin isä, majuri Hjalmar Andersson oli osallistunut vapaahtoisena Yhdysvaltain sisällissotaan. Hjalmarson aloitti sotilasuransa värväytymällä vuonna 1887 pohjoiseen Skånen jalkaväkirykmenttiin. Hän suoritti upseeritutkinnon vuonna 1889, kävi Ruotsin sotakorkeakoulun vuosina 1892–1894, oli jonkin aikaa kokelaana Ruotsin yleisesikunnassa vuonna 1895 ja palveli sen jälkeen luutnanttina vanhassa rykmentissään. Vuonna 1905 hänet ylennettiin kapteeniksi. Hän ei kuitenkaan löytänyt Ruotsin armeijasta kunnianhimoaan vastaavia tehtäviä ja pyrki siksi siirtymään Ranskan armeijan palvelukseen ja vietti vuoden Venäjällä. Hän oli lisäksi vuoden ajan veturinkuljettajana Ruotsin valtionrautateillä.
Vuosina 1911–1915 Hjalmarson johti Teheranissa Ruotsin armeijan lähettämää upseerivaltuuskuntaa, joka toimi Persian santarmilaitoksen kouluttajina ja neuvonantajina Persian hallituksen pyynnöstä. Hän johti jonkin aikaa koko Persian santarmilaitosta ja sai Persian armeijassa kenraalin arvon tammikuussa 1915, vaikka oli Ruotsin asevoimissa vasta majuri vuodesta 1913 alkaen. Palattuaan Ruotsiin Hjalmarson nimitettiin kesäkuussa 1915 henkivartiokrenatöörirykmentin majuriksi ja ylennettiin saman vuoden lopussa everstiluutnantiksi.
Suomen sisällissodassa
Hjalmarsonin alaisuuteen muodostettiin 6. maaliskuuta Hjalmarsonin ryhmänä tunnettu armeijaryhmä, jonka yhtenä neljästä valkoisten ryhmästä oli tarkoitus osallistua Tampereen kaupungin saartamiseen ja valtaukseen. Ryhmän oli tarkoitus edetä Virroilta Kurun kautta Orivedelle ja saartaa siten Vilppulan rintaman punaiset. Joukkojensa kokemattomuuden ja punaisten vastahyökkäyksen vuoksi Hjalmarson pääsi liikkeelle myöhässä aikataulusta. Hän saavutti voiton Kurun taistelussa 15.–17. maaliskuuta, mutta punaisten saartaminen epäonnistui, sillä nämä vetäytyivät rintamalta yön aikana eikä Hjalmarson muiden armeijaryhmien menestyksestä tietämättömänä ryhtynyt tehokkaaseen takaa-ajoon. Tämän seurauksena valkoisten päämaja ja ylipäällikkönä toiminut kenraali Gustaf Mannerheim menettivät kokonaan luottamuksensa häneen. Hjalmarson ampui Kurun taistelun jälkeen itse useita vangiksi antautuneita punakaartilaisia, kuten tamperelaisen komppanianpäällikön Matti Kuljun.
Myöhemmät vaiheet
Hjalmarson palasi tammikuussa 1919 Ruotsin armeijaan, jossa hän joutui tyytymään vanhaan everstiluutnantin arvoonsa. Hjalmarsonia syytettiin Suomen sisällissodan jäljiltä sekä kyvyttömyydestä komentajana että sotavankien murhaamisesta Kurussa, joten maineensa puhdistamiseksi hän kirjoitti muistelmakirjan Mina krigsminnen från Finland: ur en svensk-frivilligs dagboksanteckningar från fälttaget 1918, joka julkaistiin Tukholmassa vuonna 1919 ja Suomessa seuraavana vuonna nimellä Sotamuistoni Suomesta. Hjalmarson oli Persian-vuosistaan alkaen kärsinyt kroonisesta sairaudesta ja joutui käyttämään voimakasta lääkitystä. Hän teki lopulta itsemurhan Uppsalassa joulukuussa 1919.
Ruotsin oikeistopuolueen puheenjohtajana toiminut poliitikko Jarl Hjalmarson oli Harald Hjalmarsonin poika.
Theagenes Patraslainen
Theagenes Patraslainen (n. 160 jaa.) oli antiikin kreikkalainen kyyniseen koulukuntaan kuulunut filosofi. Hän oli Peregrinos Proteuksen läheinen ystävä ja kotoisin Patraista Akhaiasta.
Theagenes tunnetaan lähinnä Lukianoksen teoksessa Peregrinoksen polttoitsemurha esiintyvänä henkilönä. Hänet esitetään siinä ylistämässä Peregrinoksen päätöstä tehdä itsemurha polttamalla itsensä:
Theagenes auttoi Peregrinosta sytyttämään hautajaisrovion, johon tämä heittäytyi. Hän vertasi Peregrinoksen itsemurhaa intialaisten gymnosofistien samanlaiseen käytäntöön. Lukianos — joka suhtautui vihamielisesti Theageneeseen ja tämän edustamaan kyynisyyteen — sanoo, että Theageneellä oli viidentoista talentin omaisuus, jonka tämä oli saanut koronkiskontaa harjoittamalla.
Galenos mainitsee Theageneen ja sanoo tämän opettaneen päivittäin Trajanuksen forumilla Roomassa suurille ihmisjoukoille. Galenos kertoo, kuinka Theagenes kuoli, kun hän sai väärää hoitoa maksatulehdukseen Statilius Attalukselta, joka toimi myös keisari Marcus Aureliuksen lääkärinä.
Agía Paraskeví (Lesbos)
Agía Paraskeví on Kreikan kaupunki sekä samanniminen Länsi-Lesboksen kunnan kunnallisyksikkö (Δημοτική Ενότητα Αγίας Παρασκευής, Dimotikí Enótita Agías Paraskevís) ja entinen itsenäinen kunta. Se sijaitsee Lesboksen saarella, Lesboksen alueyksikössä Pohjois-Egean saarten alueella. Koko kunnallisyksikön väkiluku on 2 497 ja varsinaisen Agía Paraskevín kaupungin väkiluku 2 195 (vuonna 2011).
pienoiskuva|vasen|[[Kremastí (Lesbos)|Kremastín keskiaikainen silta.]] Agía Paraskevín kunnallisyksikkö sijaitsee Lesboksen keskiosissa Kallonínlahden pohjoispuolella. Kaupunki sijaitsee saaren sisäosissa noin viisi kilometriä lahdelta pohjoiseen. Agía Paraskeví oli itsenäinen kunta vuoden 2010 loppuun saakka. Vuoden 2011 alussa se yhdistettiin Kallikrates-suunnitelmana tunnetun aluehallintouudistuksen myötä Lesboksen kunnaksi yhdessä Agiásoksen, Géran, Eresós-Ántissan, Evergétoulaksen, Kallonín, Loutrópoli Thermíin, Mantamádoksen, Míthymnan, Mytilínin, Pétran, Plomárin ja Polichnítoksen kanssa, jolloin se muuttui uuden kunnan kunnallisyksiköksi. Vuonna 2019 se tuli Kleisthenes I -suunnitelman myötä osaksi Länsi-Lesboksen kuntaa.
Kunnallisyksikön osat
Agía Paraskevín kunnallisyksikkö muodostuu seuraavista kylä- ja kaupunkiyhdyskunnista ja asutuksista:
Theagenes
Theagenes (, ”Jumalatarsyntyinen”) on antiikin kreikkalainen nimi, joka voi viitata seuraaviin henkilöihin:
Alexander Tunzelman von Adlerflug
thumb|150px|Alexander Tunzelman von Adlerflug eli Alexander Örnflykt Alexander Tunzelmann von Adlerflug (salanimi Alexander Örnflykt; 19. kesäkuuta 1879 Kiova – 23. maaliskuuta 1946 Helsinki) oli suomalainen kenraaliluutnantti, joka palveli ensin Venäjän ja sitten itsenäisen Suomen armeijassa.
Elämäkerta
Tunzelman von Adlerflug oli taustaltaan baltiansaksalaista aatelissukua. Hänen vanhempansa olivat Suomen vanhassa sotaväessä palvellut everstiluutnantti Alexander Emil Tunzelman von Adlerflug ja Wilhelmina de la Walle-Woelck. Hänen isoisänsä oli Suomen santarmihallinnon päällikkönä toiminut kenraaliluutnantti Frans Edvard Tunzelman von Adlerflug (1822–1899). Alexander Tunzelman von Adlerflug kirjoitti ylioppilaaksi Viipurin ruotsalaisesta lyseosta vuonna 1898 ja aloitti seuraavana vuonna sotilasuransa vapaaehtoisena Suomen Rakuunarykmentissä. Hän valmistui kadettikoulusta vuonna 1902 ja palveli sen jälkeen Venäjän keisarikunnan armeijassa aina vuoteen 1917. Hänen palveluspaikkojaan olivat muun muassa Narva, Varsova, Moskova ja Turkestan. Tunzelman von Adlerflug suoritti Nikolain yleisesikunta-akatemian vuonna 1908 ja upseerien ratsuväkikoulun seuraavana vuonna. Ensimmäisen maailmansodan aikana hän toimi esikuntatehtävissä sekä viimeksi Novgorodin jalkaväkirykmentin komentajana.
Lokakuun vallankumouksen jälkeen Tunzelman von Adlerflug erosi Venäjän armeijasta ja liittyi tammikuussa 1918 Suomen valkoiseen armeijaan, jossa hän käytti salanimeä Örnflykt. Örnflykt tarkoittaa ruotsiksi samaa kuin Adlerflug saksaksi, eli "kotkanlentoa". Suomen sisällissodassa Tunzelman von Adlerflug toimi everstinä. Aivan sodan alussa hän sai tehtäväkseen vallata punaisten hallussaan pitämän Oulun, jossa paikallinen suojeluskunta oli piiritettynä. Hän saapui 750 miehen avustusjoukkojen kanssa läheiseen Ruukkiin 31. tammikuuta ja valtasi Raahen seuraavana päivänä. Kun Tunzelman von Adlerflug oli kuluttanut pari päivää hyödyttömiin antautumisneuvotteluihin Oulun punaisia edustaneen Yrjö Kallisen kanssa, ylipäällikkö Mannerheim korvasi hänet ratsumestari Hannes Ignatiuksella, joka sai johtaa Oulun valtausta 3. helmikuuta 1918.
Tunzelman von Adlerflug osallistui myös muihin keskeisiin sisällissodan taisteluihin, kuten Heinolan taisteluihin. Mannerheim ei kuitenkaan antanut hänelle rintamakomentajan tehtäviä ja jääkäriupseerit pitivät hänen taustaansa Venäjän armeijassa epäilyttävänä. Vielä kyseenalaisempana monet pitivät hänen sukulaisuuttaan vihatun santarmilaitoksen johtajan kanssa. Hänet kuitenkin nimitettiin Ernst Löfströmin komentaman Savon ryhmän esikuntapäälliköksi. Löfströmin siirryttyä huhtikuun jälkipuoliskolla uuden itäarmeijan komentajaksi Tunzelman von Adlerflugista tuli hetkeksi Savon ryhmän komentaja, mutta hänet korvattiin pian Ernst Linderillä sydänvaivojen perusteella. Hän sai kuitenkin uuden tehtävän Viipurin linnoituksen komentajaksi nimitetyn Löfströmin esikuntapäällikkönä. Joulukuussa 1918 Tunzelman von Adlerflug nimitettiin armeijan yleisesikunnan vt. päälliköksi, mistä tehtävästä hän siirtyi seuraavana vuonna 2. divisioonan komentajaksi Viipuriin. Tuolloin hänet määrättiin myös Aunuksen retken komentajaksi, mutta tehtävä jäi lyhytaikaiseksi, sillä retkeen osallistuneet vapaaehtoiset joukot eivät halunneet olla vakinaisen armeijan alaisuudessa. Hänet ylennettiin kenraalimajuriksi jouluaattona 1919.
Vuodesta 1920 Tunzelman von Adlerflug toimi 3. divisioonan komentajana. Hänet erotettiin tehtävästä vuonna 1925, jolloin vanhoja tsaarinupseereita siirrettiin pois palveluksesta. Sen jälkeen hän oli vielä kolme vuotta puolustusministeriön erikoistehtävissä, kunnes jäi eläkkeelle vuonna 1928. Tässä yhteydessä hänelle myönnettiin kenraaliluutnantin arvo.
Tunzelman von Adlerflugin puoliso oli vuodesta 1910 Eleonora Meta von Kleckl. Heillä oli kaksi lasta.
Ranskan uskonsodat
Ranskan uskonsodat (myös hugenottisodat) oli sarja yhteenottoja katolilaisten ja protestanttisten hugenottien välillä Ranskassa vuosina 1562–1598. Sodat lopetti kuningas Henrik IV:n antama Nantesin edikti.
Kaikkiaan 1560-luvun aikana käytiin kolme erillistä sisällissotaa, ja 1570 tehdyssä rauhassa hugenotit onnistuivat saamaan suhteellisen hyvät ehdot. He saivat oikeuden harjoittaa uskontoaan nimetyissä paikoissa jokaisessa maakunnassa ja saivat linnoittaa neljä kaupunkia. Samalla hugenottijohtaja Gaspard de Coligny sai johtavan aseman kuningas Kaarle IX:n neuvostossa.
Vuoden 1570 rauha ei kestänyt. Katolilaiset hyökkäsivät hugenottien kimppuun 23. ja 24. elokuuta välisenä yönä 1572, joka on jäänyt historiaan pärttylinyön verilöylynä. Verilöylyssä rahvas kävi hugenottien kimppuun, mutta taustalla oli leskikuningatar Katariinan tavoite päästä eroon liikaa valtaa saaneesta Gaspard de Colignysta. Pärttylinyön murhat muuttivat hugenottiliikettä ratkaisevasti. Sen kannatus aateliston keskuudessa romahti, ja liike palasi uskonnolliseen perustaansa. Hugenottien taistelutahto voimistui, sillä he taistelivat nyt olemassaolonsa puolesta.
Pärttylinyön verilöyly ei johtanut leskikuningatar Katariinan tavoitteisiin. Verilöylyä seurasi uusi sisällissotien kierre ja kuninkaan valta heikkeni entisestään, sillä kuningas oli nyt kiihkokatolilaisista riippuvainen. Uskonnollinsen kompromissin kannattajat – politiques-ryhmä – läheni hugenotteja. Vuonna 1576 solimittiin rauha, joka takasi hugenoteille täyden uskonnonvapauden kaikkialla muualla paitsi Pariisissa, kahdeksan linnoitettua paikkaa ja pääsyn kaikkiin virkoihin. Toiveet uskonrauhasta haihtuivat pian, kun katolilaiset muodostivat katolisen liigan ja aseellinen välienselvittely jatkui.
Vuonna 1594 kuninkaaksi kruunattu Henrik III pyrki irtautumaan katolisen liigan otteesta. Uskonsotien viimeinen sisällissota oli ns. kolmen Henrikin sota, jossa osapuolina olivat Henrik III, protestanttinen Henrik Navarralainen ja katolilainen Guisen herttua Henrik. Kun Henrik III kuoli Jacques Clémentin murhaamana elokuussa 1589, Henrik Navarralainen otti tittelikseen kuningas Henrik IV. Guise-suvun johtama katolinen liiga ei tätä hyväksynyt, vaan sisällissota jatkui. Kun katolinen liiga pyysi apua Espanjalta, sisällissota muuttui Ranskan ja Espanjan väliseksi sodaksi. Reaalipoliitikko Hentik Navarralainen kääntyi katolilaiseksi vuonna 1593 ja hänet kruunattiin Ranskan kuninkaaksi helmikuussa 1594. Vuonna 1598 Henrik IV antoi Nantesin ediktin, joka takasi hugenoteille rajallisen uskonvapauden. Tämän katsottiin päättäneen hugenottisodat.
Ester Juvelius
Ester Maria Juvelius (15. syyskuuta 1876 Hämeenlinna – 9. joulukuuta 1962 Helsinki ) oli suomalainen diakonissa ja lähetystyöntekijä. Hänet tunnetaan yhtenä juutalaislähetyksen suomalaisena uranuurtajana. Juvelius toimi Suomen Lähetysseuran juutalaislähettinä vuodet 1906–1939, joista kahdeksan viimeisen vuoden ajan Jerusalemissa.
Uhtua
Uhtua eli Kalevala (, vuoteen 1963 asti Ухта, Uhta, vienankarj. Uhtuo ) on kaupunkikunta ja kaupunkimainen taajama Keski-Kuittijärven pohjoisrannalla Karjalan tasavallassa Venäjällä. Vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan Uhtuan taajamassa asui 4 529 ihmistä ja koko kaupunkikunnassa maaseutuväestö mukaan lukien 4 840.
Ester Juvelius
Toiminta Suomessa ja Euroopassa
Helsingin yliopistossa vuodesta 1895 lähtien kirjoilla ollut Juvelius jätti yliopisto-opintonsa kesken 1898. Diakonissaksi hänet vihittiin vuonna 1911. Hän oli aloittanut Suomen lähetysseuran juutalaislähettinä jo muutamaa vuotta aikaisemmin. Vuosina 1912–1914 Juvelius toimi lähetystyöntekijänä Ukrainan Tšernivtsissä ja Puolan Przemyślissä yhdessä pastori Arnold Schalinin ja tämän puolison Vernan kanssa. Takaisin Suomeen he palasivat ensimmäisen maailmansodan sytyttyä, jonka jälkeen Juvelius toimi Pietarin suomalaisen seurakunnan diakonissana 1915–1918. Vuodet 1920–1926 hän työskenteli Pariisissa Hebrew Christian Testimony to Israel -järjestön palveluksessa. Sen olivat perustaneet kristinuskoon kääntyneet Itä-Euroopan juutalaiset David Baron ja Charles Andrew Schonberger vuonna 1893 Lontoossa.
Uhtua
Kalevala on 8 321 asukkaan Kalevalan kansallisen piirin hallintokeskus. Kunta rajoittuu itäreunallaan Jyskyjärven kuntaan ja on muuten Luusalmen ympäröimä.
Ester Juvelius
Lähetystyö Palestiinassa
Palestiinaan Juvelius matkusti vuonna 1931, jossa hän Haifan kautta asettui Jerusalemiin. Lähetystyön ohella Juvelius kirjoitti aktiivisesti Suomen Lähetyssanomiin. Hänen työnsä Palestiinan juutalaisten parissa ei ollut kovinkaan onnistunutta, mikä johti Juveliuksen turhautumiseen. Osasyynä lähetystoiminnan epäonnistumiseen oli muun muassa hänen Palestiinan levottomuuksien aikana osoittamansa kylmäkiskoisuus pakanoina pitämiään juutalaisia kohtaan. Heidän levottomuuksien uhreiksi joutuneita läheisiään Juvelius piti Jumalan rangaistuksena Kristuksen hylänneille juutalaisille. Juveliuksen kirjoituksista ilmenee myös suoranainen katkeruus juutalaisia kohtaan ja jopa uskonnollisperäinen juutalaisviha.
Uhtua
Historia
Venäjän keisarikunnassa Uhtua oli Vienan lääniin eli Arkangelin kuvernementtiin kuulunut kunta ja kylä.
Uhtua on ollut Vienan Karjalan suurin kylä ja taloudellinen keskus. Uhtua jakautui 1800-luvun alkupuolella hallinnollisesti Vuokkiniemen ja Paanajärven pitäjiin, joiden rajana oli Uhutjoki. Myöhemmin Uhtuasta tehtiin oma kunta lähikylineen.
Uhtua oli 1800-luvulla vilkas kauppapaikka, jossa kävivät lähes kaikki tunnetut runonkerääjät. Esimerkiksi Lönnrot kävi paikkakunnalla useasti, ja vuonna 1835 hän sai siellä Varahvontta Jamaselta viiden ruplan maksusta 20 pitkää runoa. Valokuvaaja I. K. Inha kävi Vienan Karjalan matkallaan myös Uhtuassa. Vielä 1900-luvun alussa useat suomalaiset kävivät tutkimassa paikkakunnan runonlauluperinnettä.
Suomen sisällissodan jälkeen käydyt heimosodat koskivat myös Uhtuaa. Vuoden 1918 tienoilla suomalaisia oli alueella yrittämässä torjua bolševikkeja ja myöhemmin osallistumassa epäonnistuneeseen Itä-Karjalan kansannousuun. Uhtuan kunta lakkautettiin 1920-luvulla, ja siitä tuli osa Uhtuan piiriä, jonka keskukseksi Uhtuan kylä tuli. Jatkosodan aikana Uhtualla toimi Neuvostoliiton ilmavoimien 69. ilmavalvontakomppania. Vuoden 1959 väestönlaskennan mukaan Uhtuan kylän asukasluku oli 3 494 henkeä. Piiriin aiemmin kuulunut, Ylä-Kuittijärven rantakylä Vuokkiniemi liitettiin Kostamuksen piiriin 1988.
Historiallisen Uhtuan kyliä
Uhtua, Tsiksa, Enonsuu, Alajärvi, Jyvälahti, Luusalmi, Nurmilahti, Röhö, Häme, Haikola, Ponkalahti.
Kulttuurissa
Laila Hirvisaaren (silloin nimellä Laila Hietamies) vuonna 1992 julkaistu teos Vienan punainen kuu sijoittuu Uhtualle, enimmäkseen 1900–1920-ajalle.
Martin Wetzer
Sukutausta
Wetzer oli sukutaustaltaan puoliksi saksalainen. Hänen isänsä Martin Wetzer vanhempi (1816–1882) oli Baijerin Pfrontenista kotoisin ollut kelloseppä ja mekaanikko, joka muutti ensin Pietariin ja sieltä Helsinkiin johtamaan työpajaa, joka valmisti astronomisessa tutkimuksessa käytettyjä kojeita Helsingin yliopistolle sekä eräässä vaiheessa revolvereita Suomen kaartille. Myöhemmin Wetzer vanhempi oli Suomen luotsihallituksen insinööri. Wetzerin äiti oli Amalie Schramm. Teatterinjohtaja Konni Wetzer oli Martin Wetzerin veli.
Ura ennen Suomen itsenäisyyttä
Wetzer kävi Haminan kadettikoulun vuosina 1882–1889 ja valmistui aliluutnantiksi. Hän palveli Suomen kaartissa vuosina 1889–1906 ja yleni luutnantiksi 1893, alikapteeniksi 1897 sekä kapteeniksi 1901. Hän myös suoritti Helsingin yliopistossa voimistelunopettajan tutkinnon vuonna 1898. Kun Suomen kaarti lakkautettiin vuonna 1905, lakkautuspalkalle joutunut Wetzer alkoi opiskella Helsingin yliopistossa oikeustiedettä. Auskultoinnin hän suoritti Salmin käräjillä. Valmistuttuaan oikeustieteen kandidaatiksi vuonna 1910 hän toimi asianajajana vuoteen 1914. Hän oli asianajotoimisto Wetzer & Wahlbergin osakas Viipurissa 1910–1917 ja sai varatuomarin arvon 1913.
Ensimmäisen maailmansodan sytyttyä vuonna 1914 Wetzer liittyi vapaaehtoisena Venäjän armeijaan. Hän oli 46-vuotiaana vanhimpia maailmansodan aikana Venäjän armeijaan reservin ulkopuolelta liittyneistä vapaaehtoisista suomalaisupseereista. Toisen tiedon mukaan hänet kutsuttiin Venäjän armeijaan osana liikekannallepanoa. Saapuessaan lokakuussa 1914 rintamalle Wetzer ylennettiin everstiluutnantiksi. Hän toimi kahden ensimmäisen sotavuoden aikana jalkaväen pataljoonankomentajana Podoliassa, Galitsiassa, Karpaateilla, Liettuassa ja Valko-Venäjällä. Kunnostauduttuaan Naklon taistelussa hänet ylennettiin toukokuussa 1915 everstiksi. Hän oli lokakuusta 1916 alkaen 257. jalkaväkirykmentin komentajana ja elokuusta 1917 alkaen 65. divisioonan prikaatinkomentajana Bukovinassa. Hänet palkittiin sodan aikana Pyhän Yrjön miekalla ja useilla muilla kunniamerkeillä.
Wetzer jätti käytännössä Venäjän armeijan jo ennen vuoden 1917 lokakuun vallankumousta saapumalla lomalle Helsinkiin ja jättämällä palaamatta rintamalle, sillä hän katsoi vallankumouksen torjumisen Suomessa tärkeämmäksi. Hän oli keskustellut Suomen tulevaisuudesta jo kesällä 1917 kenraali Gustaf Mannerheimin kanssa. Virallisesti Wetzerille myönnettiin ero Venäjän armeijasta joulukuussa 1917. Suomessa hän liittyi sotilaskomitean jäseneksi.
Suomen sisällissota
Jo 5. helmikuuta Wetzer siirrettiin Hämeen Ryhmän komentajaksi ja hän sai vastuulleen keskeisen Vilppulan rintaman, jossa punaiset toistuvasti hyökkäsivät päästäkseen valtaamaan rautateiden risteyspaikkana strategisesti tärkeän Haapamäen. Hämeen Ryhmä torjui punaisten hyökkäykset Vilppulassa, mutta ei kyennyt aloittamaan suunniteltua etenemistä kohti Tamperetta ennen kuin eversti Karl Wilkmanin komentama Jämsän Ryhmä iski punaisten selustaan Orivedellä ja pakotti nämä perääntymään. Wetzerin komentama ryhmä oli kuitenkin avainasemassa Tampereen valtauksessa huhtikuun alussa. Ratkaisevassa vaiheessa maalis–huhtikuun vaihteessa kaikki Tampereen keskikaupungille idästä ja etelästä hyökänneet joukot alistettiin Wetzerille. Hänet ylennettiin Tampereen valtauksen jälkeen kenraalimajuriksi.
Kun valkoisten sodanjohto organisoitiin uudelleen, Wetzeristä tuli 7. huhtikuuta koko Länsiarmeijan komentaja, ja hänen vastuullaan olivat Lempäälän, Tuuloksen, Lammin ja Hämeenlinnan suunnalla käydyt taistelut sodan viimeisinä viikkoina. Hän erosi vakinaisesta palveluksesta kesäkuussa 1918 pian sen jälkeen, kun Mannerheim oli eronnut ylipäällikkyydestä.
Viron vapaussota
Wetzer liittyi tammikuussa 1919 vapaaehtoisena Viron armeijaan ja toimi 9. tammikuuta alkaen Virossa sotineiden vapaaehtoisten suomalaisjoukkojen ylipäällikkönä. Viron ylipäällikkö Johan Laidoner ylennettiin everstistä kenraalimajuriksi, jotta Wetzer ei joutuisi olemaan itseään alempiarvoisen upseerin alaisuudessa. Koska suomalaiset yksiköt – ensimmäinen suomalainen vapaajoukko ja Pohjan Poikain rykmentti – oli sijoitettu Virossa eri rintamille eikä niitä siksi voinut käyttää mielekkäästi yhdessä, Laidoner määräsi 25. tammikuuta Wetzerin Viron etelärintaman komentajaksi. Mannerheimin ohjeita seuraten Wetzer kielsi suomalaisia joukkoja etenemästä Viron kansallisten rajojen ulkopuolelle.
Wetzer joutui Virossa pahoihin ristiriitoihin Pohjan Poikia komentaneen virolaissyntyisen eversti Hans Kalmin kanssa. Heidän välinsä menivät pian täysin poikki, ja Kalm valtasi vastoin Wetzerin määräystä latvialaisalueella sijainneen Marienburgin. Virolaiset eivät luottaneet Wetzeriin, koska hänen pääosin ruotsinkielinen esikuntansa Tartossa oli hyvissä väleissä virolaisten vihaaman baltiansaksalaisen aatelin kanssa, ja hänet nähtiin baltiansaksalaisten ja valkoisten venäläisten etujen puolustajana. Kalm otti yhteyttä suoraan Viron ylimpään sodanjohtoon ja hyödyntämällä näiden saksalaisvastaisuutta sai aikaiseksi Wetzerin tosiasiallisen syrjäyttämisen, joka tosin verhoiltiin terveysmatkaksi kotimaahan. Wetzer erosi Viron etelärintaman päällikkyydestä 5. maaliskuuta 1919 ja palasi muutamaa päivää myöhemmin Suomeen. Pian sen jälkeen hän erosi myös vapaajoukkojen ylipäällikkyydestä ja ehdotti Viron Avustamisen Päätoimikunnalle esikuntansa lakkauttamista.
Myöhempi ura
Palattuaan Suomeen Wetzer toimi Suomen armeijan 3. Divisioonan komentajana vuosina 1919–1920. Suomen aloittaessa huhtikuussa 1920 Rajajoella aseleponeuvottelut Neuvosto-Venäjän kanssa Wetzer erosi divisioonankomentajuudesta mutta toimi kuitenkin Suomen aselepovaltuuskunnan puheenjohtajana. Oltuaan vuoden ajan asianajotoimisto Antell & Söderhjelmin palveluksessa hän palasi vielä armeijaan, ja oli 2. Divisioonan komentajana vuosina 1921–1925. Hän oli lisäksi puolustusrevision jäsen vuosina 1923–1926. Kun vaatimukset vanhojen tsaarinupseerien väistymisestä lisääntyivät 1920-luvun puolivälissä, Wetzer erosi armeijasta vuonna 1925 ja sai eronsa yhteydessä kenraaliluutnantin arvon. Jalkaväenkenraaliksi hänet ylennettiin vuonna 1928.
Sotilasuransa jälkeen hän työskenteli Helsingin raastuvanoikeudessa notaarina 1926 ja oikeusneuvosmiehenä 1927–1938. Eläkevuosinaan hän oli 1938–1945 Teollisuuden Keskinäisen Palovakuutusyhtiön palveluksessa. Talvi- ja jatkosodan aikana 1939–1944 Wetzer toimi ylipäällikön erikoistehtävissä, mikä tarkoitti pääasiassa kunniamerkkien jakamista sotasairaaloissa haavoittuneille sotilaille.
Perhe
Wetzerin puolisona oli vuodesta 1897 vapaaherratar Ingrid Marie Silfverhjelm, jonka isä oli kenraalimajuri Paul Erik Silfverhjelm. Heille syntyi vuonna 1906 yksi poika. Wetzer on haudattu Helsingin Hietaniemen hautausmaan vanhalle alueelle samaan hautaan isänsä kanssa.
Maiski
Maiski on kaupunki Kabardi-Balkariassa Venäjällä. Se sijaitsee Kaukasusvuorten juurella Terekin rannalla 41 kilometriä Naltšikista koilliseen. Kaupunki on Maiskin piirin keskus. Sen kautta kulkee Mineralnyje Vodyn ja Groznyin välinen rautatie, josta haarautuu sivurata Naltšikiin (Kotljarevskajan asema). Kaupungissa asui 26 755 henkeä (vuonna 2010).
Vuonna 1819 paikalle perustettiin Prišib-niminen venäläinen linnake, jonka lähellä sijaitsi kasakkakylä. Vuonna 1875 rakennettiin Vladikavkazin rautatien Kotljarevskajan asema, jonka lähelle syntyi samanniminen taajama. Vuodesta 1920 lähtien taajaman nimenä oli Prišibski ja vuonna 1925 se sai nimen Maiski. Kaupunki Maiskista tuli vuonna 1965.
Nykyään Maiski on maatalousalueen keskus, jossa on elintarviketeollisuuden lisäksi myös kone- ja laiterakennusta sekä teräsbetonirakennetehdas. Kaupungissa on viettänyt lapsuutensa laulaja Dima Bilan.
Hulluhovi
Hulluhovi on taajama Leningradin alueen Hatsinan piirin Siiverskan kaupunkikunnassa Venäjällä. Se sijaitsee peltoaukean keskellä 4,5 kilometriä Siiverskan asemalta etelään. Taajamassa on 1 300 asukasta (vuonna 2012).
Hulluhovin kartano kuului 1800-luvun alusta lähtien vuoden 1812 sankarille Peter Wittgensteinille ja hänen perillisilleen, jotka perustivat sinne Venäjän isänmaalliselle sodalle omistetun museon. Vuonna 1917 kartanon maat kansallistettiin ja luovutettiin maatalouskommuunille, josta myöhemmin muodostui Lamppulan sovhoosi. Ennen toista maailmansotaa kartanorakennuksessa oli lepokoti. Sodan aikana Hulluhovissa sijaitsi saksalaisen armeijakunnan päämaja. Nykyään siellä toimivat Leningradin alueen psykiatrinen ja tuberkuloosisairaala sekä metsänhoitoalueen konttori.
Taajama koostuu puutarhapalstojen ympäröimistä huviloista ja omakotitaloista sekä kunnallisista asuintaloista. Kartanosta on säilynyt puistoalue, arkkitehti Aleksandr Brjullovin vuonna 1832 rakentama katolinen hautakirkko sekä joukko talousrakennuksia. Koprinan luterilainen seurakunta käytti kirkkoa 1920–1930-luvuilla, nykyään se kuuluu Pyhän Katariinan kirkon katoliselle seurakunnalle. Taajaman pohjoislaidalla on saksalaisten teloittamien neuvostosotilaiden veljeshauta muistomerkkeineen.
Beatrix
Beatrix Wilhelmina Armgard van Oranje-Nassau (s. 31. tammikuuta 1938) on entinen Alankomaiden kuningatar. Oranje-Nassaun prinsessa, Lippe-Biesterfeldin prinsessa Beatrix hallitsi Alankomaita 30. maaliskuuta 1980 lähtien, kunnes hän luopui kruunusta poikansa Willem-Alexanderin hyväksi 30. huhtikuuta 2013. Kruunusta luopumisen jälkeen hänen puhuttelunimensä on Beatrix, Alankomaiden prinsessa, Oranje-Nassaun prinsessa, Lippe-Biesterfeldin prinsessa.
Beatrix oli kolmas peräkkäinen hallitseva kuningatar Alankomaissa. Hän kuuluu isänsä puolelta myös Lippen ruhtinassukuun. Vuodesta 1980 kuningatar asui Huis ten Boschin palatsissa Haagissa. Kaikkiin työhön liittyviin tilaisuuksiin kaytettiin Noordeinden palatsia. Vallasta luopumisensa jälkeen prinsessa Beatrix on asunut Drakensteyn linnassa lähellä Lage Vuurschen kylää Baarnin kunnassa.
Perhetausta
Prinsessa Beatrix kuuluu tunnetun saksalaisen aatelissuvun Lippen Lippe-Biesterfeld-haaraan. Hän polveutuu myös Oranian (hollanniksi Oranje) suvun friisiläisestä haarasta ja sen kantaisästä nimeltä Jan de Oude (vanhempi), joka oli Nassaun kreivi ja Vilhelm Oranialaisen vanhempi veli. Jan de Oudea pidetään Alankomaiden perustajana. Friisinmaan käskynhaltijat ovat olleet tästä haarasta vuodesta 1548 alkaen. Ensimmäinen oli Vilhelm Fredrik, Jan de Ouden poika.
Oranian (Oranjen) suvun hollantilaisen haaran mieslinja katkesi, kun Vilhelm III Oranialainen, Hollannin käskynhaltija sekä Englannin, Skotlannin ja Irlannin kuningas, putosi hevoseltaan ja kuoli vuonna 1702.
Van Oranje-Nassau
Nimi vahvistettiin kuningasperheen nimeksi asetuksella 8. tammikuuta 1901. Siinä säädettiin, että kuningatar Wilhelminan mahdolliset lapset saisivat tämän nimen – nimi oli silloin muodossa ”van Oranje Nassau”. Alankomaat halusi näin säilyttää historiallisen nimen jälkipolville. 8. tammikuuta 1937 säädettiin uudella asetuksella, että silloisen prinsessa Julianan mahdolliset lapset kantaisivat nimeä ”van Oranje-Nassau”, nyt väliviivalla. 16. helmikuuta 1966 vahvistettiin, että prinsessa Beatrixin lapset olisivat nimeltään ”van Oranje-Nassau”. 2. tammikuuta 1967 säädetyssä viimeisimmässä asetuksessa säädetään, että hänen sisarensa mahdolliset lapset saisivat isänsä sukunimen lisäksi henkilökohtaiset arvonimet Oranje-Nassaun prinsseinä ja prinsessoina. Nämä nimet eivät kuitenkaan periytyisi.
Elämäkerta
Toisen maailmansodan aikana Alankomaiden kuninkaallinen perhe pakeni Saksan miehitystä. He siirtyivät toukokuussa 1940 ensin Britanniaan ja sieltä edelleen Ottawaan, Kanadaan. Perhe asui Stornowayssa, jossa prinsessa Beatrix aloitti koulunkäynnin. Perheen palattua kotimaahan 1945 Beatrix jatkoi koulunkäyntiä äidinkielellään. Hän valmistui Baarnsch Lyceumista 1956. Täytettyään 18 vuotta 31. tammikuuta 1956 prinsessa sai maan perustuslain mukaisesti valtaoikeuksia: kuningatar Juliana asetti hänet valtaneuvostoon. Beatrix aloitti samana vuonna opiskelunsa Leidenin yliopistossa. Prinsessa tutustui korkeakouluvuosinaan useihin eurooppalaisiin ja kansainvälisiin järjestöihin Genevessä, Strasbourgissa, Pariisissa ja Brysselissä. Hän oli myös Leidenin naisopiskelijoiden järjestön aktiivijäsen. Beatrix aloitti vielä samana vuonna oikeustieteen opinnot Leidenin yliopistossa, jossa hän suoritti oikeustieteen loppututkinnon heinäkuussa 1961.
Prinsessa Beatrixin poliittinen toiminta johti lähes välittömästi ristiriitoihin. Vuonna 1965 hän kihlautui saksalaisen aatelismiehen, Claus von Amsbergin kanssa. Tämä oli diplomaatti ja työskenteli Saksan ulkoministeriössä. Häät vietettiin Amsterdamissa 10. maaliskuuta 1966 mielenosoitusten kaikuessa kaduilla. Claus oli kuulunut Hitler-Jugendiin ja palvellut Wehrmachtissa, siksi osa hollantilaisista yhdisti hänet natsismiin. Iskulauseena kuultiin muun muassa ”haluan polkupyöräni takaisin”, joka viittasi saksalaisten sotilaiden miehityksen aikana takavarikoimiin polkupyöriin. Ajan kuluessa prinssipuolisosta tuli kuitenkin yksi suosituimmista kuninkaallisen perheen jäsenistä Alankomaissa.
Nuoripari asettui asumaan Drakensteynin linnaan Lage Vuurschessa, jossa prinsessa oli asunut vuodesta 1963. Pari sai kolme poikaa:
Kuningatar Julianan luovuttua vallasta Beatrixistä tuli 42-vuotiaana Alankomaiden kuningatar 30. huhtikuuta 1980. Kuningatar Beatrix asuu Huis ten Boschissa, lähellä Haagia. Hän menetti puolisonsa vuonna 2002 ja molemmat vanhempansa vuonna 2004. Vuonna 2005 vietettiin kuningatar Beatrixin 25-vuotishallitsijajuhlaa. Hän oli silloin 67-vuotias. Juhlapäivä oli Alankomaiden kansallispäivä ja koko maa muuttui suureksi markkinapaikaksi. Kuningatar perheineen vietti päivän Scheveningenissä, joka on kylpylä lähellä Haagia. Juhlaan liittyi myös kiertomatka Hollannin 12 maakuntaan sekä Hollannin hallitsemiin maihin.
Prinsessa Beatrix on pitkäaikainen Rooman Klubin kunniajäsen. Hänen mukaansa on nimetty Oranjestadin lentokenttä Aeropuerto Intenacional Reina Beatrix Aruballa.
Hollantilainen mies yritti murhata kuningatar Beatrixin 30. huhtikuuta 2009 Apeldoornissa. Karst Tates yritti ajaa Suzukillaan päin kuninkaallisten avokattoista bussia. Hän ajoi kaksinkertaisten metallibarrikadien läpi ja useiden ihmisten yli, joista kuusi kuoli, mutta auto vaurioitui niin ettei se osunut bussiin. Tates kuoli vammoihinsa. Hän oli aiemmin menettänyt työnsä ja asuntonsa talouskriisin vuoksi.
28. tammikuuta 2013 kuningatar Beatrix ilmoitti aikeistaan luopua kruunusta poikansa hyväksi.
Kaksoiskansalaisuus
Prinsessa Beatrix on siirtolaisoikeuden professorin Ulli d’Oliveiran mukaan kahden maan kansalainen. Hän on automaattisesti Britannian kansalainen, sillä hän on Hannoverin vaaliruhtinattaren jälkeläinen suoraan alenevassa linjassa. Kansalaisuus perustuu brittiläiseen lakiin, joka tunnetaan nimellä The Act for the Naturalization of the Most Excellent Princess Sophia, Electress And Duchess Dowager of Hanover, And the Issue of Her Body, vuodelta 1705. Beatrix ei ole koskaan vahvistanut Britannian kansalaisuuttaan tai hakenut brittiläistä passia. Laki kumottiin vuonna 1948, mutta Beatrix on syntynyt vuonna 1938, joten lain kumoaminen ei koske häntä.
Alankomaissa on käyty vilkasta keskustelua tärkeissä yhteiskunnallisissa tehtävissä olevien kaksoiskansalaisuuksista.
Asema hallitsijana
Alankomaissa hallitsija ja ministerit muodostavat yhdessä hallituksen. Vuodesta 1848 alkaen perustuslaki säätää, että ministerit ovat toimissaan tilivelvollisia parlamentille. He ovat myös poliittisessa vastuussa hallitsijan lausunnoista ja hänen käytöksestään.
Kuningattarena Beatrixilla oli enemmän valtaa kuin monilla muilla Euroopan monarkeilla. Sisäpolitiikassa valtaa ei ollut paljon, mutta ulkopoliittisissa asioissa hänellä oli liikkumavaraa. Hänen kerrotaan kerran uhanneen erottaa ministerin, jos hänen pyyntöään avata lähetystö Jordaniaan ei noudatettaisi.
Kuningattaren puhetta lainataan harvoin suoraan lehdistössä, sillä tiedotustoimisto (Rijksvoorlichtingsdienst) pitää haastattelujen ehtona, että monarkin sanoja ei lainata suoraan. Tämä sääntö otettiin käyttöön pian kuningattaren valtaannousun jälkeen – kertoman mukaan suojaamaan häntä äkkinäisesti annetuilta lausunnoilta.
Kunnianosoituksia
Hallitsevana monarkina Beatrix toimi seuraavien ritarikuntien suurmestarina:
Henri (Luxemburg)
Henri, Luxemburgin suurherttua (Henri Albért Gabriel Félix Marie Guillaume, s. 16. huhtikuuta 1955 Betzdorf), on ollut Luxemburgin hallitsija 7. lokakuuta 2000 lähtien. Henristä tuli suurherttua hänen isänsä, suurherttua Jeanin, luovuttua kruunusta. Hän kuuluu Bourbon-sukuun.
Henri on suurherttua Jeanin ja Belgian prinsessa Joséphine-Charlotte Ingeborg Elisabeth Marie-José Marguerite Astridin vanhin poika. Hän puhuu luxemburgin lisäksi sujuvasti ranskaa, englantia ja saksaa. Henri osaa myös jonkin verran espanjaa.
Henri avioitui 14. helmikuuta 1981 kuubalaissyntyisen María Teresa Mestre y Batistan (s. 1956) kanssa. Heillä on viisi lasta, perintösuurherttua Guillaume (s. 1981), Félix (s. 1984), Louis (s. 1986), Alexandra (s. 1991) ja Sébastien (s. 1992).
Luxemburgin lisäksi Henri on opiskellut Ranskassa, missä hän suoritti kandidaatin tutkinnon vuonna 1974. Henri opiskeli myöhemmin taloustiedettä ja valtio-oppia Geneven yliopistossa, mistä hän valmistui vuonna 1980. Sotilaskoulutusta Henri on saanut Sandhurstin kuninkaallisessa sotakorkeakoulussa.
Suurherttua Henri kieltäytyi joulukuussa 2008 allekirjoittamasta parlamentin hyväksymää lakia, joka laillisti eutanasian. Pääministeri Jean-Claude Juncker ilmoitti pian tämän jälkeen perustuslain muutoksesta, joka veisi suurherttualta hänen valtansa lainsäädännössä.
Mason Greenwood
Mason Will John Greenwood (s. 1. lokakuuta 2001 Bradford) on englantilainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan hyökkääjä. Hän edustaa Englannin Valioliigassa pelaavaa Manchester Unitedia.
Seurajoukkueura
Greenwood pelasi Manchester Unitedin junioreissa ja pääsi pelaamaan edustusjoukkueessa ensimmäisen kerran maaliskuussa 2019. Hän pääsi kevään aikana vaihtopelaajana kentälle kahdessa Valioliigan ja yhdessä Mestarien liigan ottelussa sekä pelasi Valioliigan päätöskierroksen ottelun Cardiff Cityä vastaan kokonaan.
Kaudella 2019–2020 Greenwood pelasi 31 valioliigaottelua, joista avauskokoonpanossa 12 kertaa, ja teki niissä kymmenen maalia: marraskuussa Sheffield Unitedia, joulukuussa Evertonia ja Newcastle Unitedia vastaan, tammikuussa Norwich Cityä, helmikuussa Watfordia, kesäkuussa Brighton & Hove Albionia sekä heinäkuussa kaksi maalia Bournemouthia ja yhden maalin Aston Villaa ja West Ham Unitedia vastaan. Eurooppa-liigan alkulohkossa hän pelasi viisi ottelua ja teki kotikentällä maalin syyskuussa Astanaa ja marraskuussa Partizania vastaan sekä joulukuussa kaksi maalia Alkmaaria vastaan. Eurooppa-liigan pudotuspeleissä hän pelasi neljä ottelua ja teki maalin vierasottelussa LASK:ta vastaan. Kaudella 2020–2021 hän viimeisteli 31 valioliigaottelussa seitsemän maalia. Mestarien liigassa hän pelasi viisi ja Eurooppa-liigassa yhdeksän ottelua ja teki kummassakin kilpailussa yhden maalin. Kaudella 2021–2022 hän pelasi 18 valioliigaottelua, joissa teki viisi maalia, sekä neljä ottelua Mestarien liigassa, jossa teki maalin Atalantaa vastaan.
Greenwood pidätettiin 30. tammikuuta 2022 epäiltynä naisen raiskauksesta ja pahoinpitelystä, minkä seurauksena Greenwood hyllytettiin Manchester Unitedin harjoituksista ja otteluista. Hänen oikeudenkäyntinsä on määrä olla marraskuussa 2023. Hän on myös menettänyt sponsorisopimuksen Niken kanssa ja hänet on poistettu EA Sportsin FIFA 23 -pelistä. Oikeudenkäynti peruuntui, koska jutun tärkeä todistaja kieltäytyi todistamasta siinä. ManU kuitenkin tekee syytteistä oman sisäisen tutkimuksensa ja sen valmistumiseen saakka Greenwood on edelleen pois sekä seuran harjoituksista että peleistä.
Maajoukkueura
Greenwood on pelannut Englannin alle 17-vuotiaiden maajoukkueessa kuusi, alle 18-vuotiaiden maajoukkueessa viisi ja alle 21-vuotiaiden maajoukkueessa neljä maaottelua ja tehnyt joka ikäluokassa yhden maalin. Hän teki debyyttinsä miesten joukkueessa syyskuussa 2020. Islantia vastaan pelatun ottelun jälkeen hän ja Phil Foden rikkoivat koronasääntöjä kutsuessaan joukkueen hotellille naisseuraa. Pelaajat lähetettiin tämän seurauksena kotimatkalle kesken maajoukkuekomennuksen. Greenwood ei ole tämän jälkeen pelannut maajoukkueessa.
Józef Śliwiński
Józef Śliwiński (15. joulukuuta 1865, Varsova, Puola – 4. maaliskuuta 1930, Varsova, Puola) oli puolalainen pianisti, kapellimestari ja pedagogi. Hänen isänsä oli urkuri Jan Śliwiński. Józef Śliwińskin pianonsoitonopettajia olivat Juliusz Janotha, Kazimierz Hofman, Rudolf Strobl, Theodor Leschetizky (Wienissä 1886–1887) ja Anton Rubinstein (Pietarissa 1890–) Lisäksi Karol Mikuli opetti hänelle Chopinin teosten tulkintaa. Śliwiński konsertoi ympäri Eurooppaa muun muassa Wienissä, Varsovassa, Pietarissa, Pariisissa ja Lontoossa. Hän teki myös kolme kiertuetta Amerikassa 1894, 1902 ja 1903. Häntä arvostettiin myös Venäjällä, missä hän toimi opettajana Riiassa (1910–1914), Mitawassa, Rostovissa ja Saratovissa (1914–1918) konservatorion johtajana. Kapellimestaridebyyttinsä hän teki 1915 Varsovassa. Puolaan asettumisensa (1918) jälkeen hän toimi pianistina ja Varsovan filharmonisen orkesterin kapellimestarina. Hänen Chopin-soittoaan on tallennettu pianorullille Leipzigissa. Śliwiński kuoli kaksi päivää ennen kuin hänen soittoaan piti äänittää levylle. Nuoruudessaan ennen vuotta 1888 hän sävelsi joukon lauluja ja ennen vuotta 1892 joitakin muunnelmateoksia pianolle.
Jaakko Heinimäki
pienoiskuva|Jaakko Heinimäki kesäkuussa 2016. Jaakko Juhani Albinus Heinimäki (s. 8. elokuuta 1965 Pori) on suomalainen Kirkko ja kaupunki -lehden entinen päätoimittaja, tietokirjailija ja pappi. Hänet valittiin lokakuussa 2022 Benelux-maiden suomalaisen merimieskirkon johtajaksi ja Brysselin merimiespapiksi vuoden 2023 alusta alkaen. Hän on kirjoittanut muun muassa pyhimyslegendoista, kuolemansynneistä sekä uskonnon ja huumorin suhteesta. Ennen vapaaksi kirjailijaksi ryhtymistään 2001 Heinimäki työskenteli tiedottajana Kirkkopalveluissa, pappina Helsingin tuomiokirkkoseurakunnassa ja toimittajana Kirkko ja kaupunki -lehdessä.
Heinimäki valmistui ylioppilaaksi 1984 ja teologian maisteriksi 1992 Helsingin yliopistosta. Hänen esikoisteoksensa Pieni mies jalustalla ilmestyi vuonna 1994. Outo hartauskirja valittiin vuoden kristilliseksi kirjaksi 1997. Seitsemän syntiä oli Tieto-Finlandia-palkintoehdokkaana ja voitti historian viimeisen Koskenkorva-palkinnon vuonna 1999.
Heinimäki on käsikirjoittanut Aira Samulinin elämäntarinaan perustuvaan elokuvaan Tango Kabaree (2001) sekä Mikko Kuustosen elämäkerran Q – lauluntekijän tarina (2006). Hän on kirjoittanut myös uskonnon oppikirjoja lukioon ja peruskouluun sekä kolumneja Kotilieteen, Metro-lehteen, Viini-lehteen ja ExpressBussiin.
Heinimäki toimi Eino Leinon Seuran johtokunnassa 2002–2003 ja puheenjohtajana 2003–2008. Vuosina 2003–2009 hän oli Mukkulassa pidettävän Lahden kansainvälisen kirjailijakokouksen hallituksen varapuheenjohtaja. Heinimäki on toiminut myös Suomen tietokirjailijat ry:n hallituksen jäsenenä.
Heinimäki oli valtakunnallisen sosiaali- ja terveysalan eettisen neuvottelukunnan ETENE:n kaudella 2006–2010 aluksi varajäsen ja siirtyi varsinaiseksi jäseneksi tammikuussa 2010. Kauden 2010–2014 hän oli varsinainen jäsen ja kauden 2014–2018 varapuheenjohtaja.
Heinimäki oli Uutisvuoto-tietokilpailuohjelman toinen kapteeni helmikuussa 2007. Keväällä 2008 hän esiintyi Kata Kärkkäisen kanssa Eilen, tässä ja nyt -visailuohjelmassa.
Heinimäki oli yksi WSOY:n kirjallisuussäätiön palkinnon saajista vuonna 2009. Vuonna 2010 hänelle myönnettiin Luterilaisen kulttuurin säätiön tunnustuspalkinto ja vuonna 2011 Kirkon tiedonvälityspalkinto.
Heinimäki soittaa mandoliinia ja banjoa Petty Pilgrims folk-yhtyeessä. Yhtyeen ensilevy Eedeniksi luultiin (Turenki Records) ilmestyi vuonna 2015.
Alppihiihto talviolympialaisissa 2014 – naisten syöksylasku
Kilpailun ensimmäisen sijan jakoivat Slovenian Tina Maze ja Sveitsin Dominique Gisin samalla ajalla 1.41,57. Kolmanneksi sijoittui Sveitsin Lara Gut.
Tulokset
thumb|250px|Maze, Gisin ja Gut palkintokorokkeella.
Ernesti Hentunen
Ernst (Ernesti) Hentunen (22. heinäkuuta 1885 Pietari – 3. marraskuuta 1951 Helsinki ) oli suomalainen asianajaja, lehdenkustantaja ja populistinen poliitikko. Hentunen julkaisi pitkään Totuuden Torvi -sensaatiolehteä ja johti vuosina 1944–1951 perustamaansa Radikaalista Kansanpuoluetta.
Elämä
Ernesti Hentusen vanhemmat olivat pietarinsuomalainen konemestari Otto Fredrik Hentunen ja Maria Gustava Pääkkönen. Hentunen pääsi ylioppilaaksi Helsingin Suomalaisesta Normaalilyseosta 1906 ja suoritti filosofian kandidaatin tutkinnon 1908. Hän suoritti myös molempien oikeuksien tutkinnon 1915. Hentunen toimi uransa alkuvaiheissa Inkeri-lehden toimittajana Pietarissa 1908–1909 sekä kieltenopettajana vuosina 1909–1916 Kristiinankaupungissa, Nurmeksessa ja Terijoella. Asianajajan ammattia Hentunen ryhtyi harjoittamaan 1916 suoritettuaan oikeustutkintonsa edellisenä vuonna. Hän oli myös vähäosaisten oikeusasiamiehenä Helsingissä.
Vuonna 1918 Hentunen joutui joksikin aikaa vankileirille, kun häntä syytettiin yhteistyöstä punaisten kanssa. Hentusta ei lopulta tuomittu, mutta kokemus synnytti hänessä pysyvän kaunan Suomen vallanpitäjiä kohtaan. Hentunen toimi vuonna 1930 niin sanotusta ”Rovaniemen murhapoltosta” syytettyjen lappilaisten kommunistinuorten puolustusasianajajana oikeudessa. Hän kertoi lapualaisten pahoinpidelleen hänet matkalla ensimmäiseen oikeudenistuntoon.
Helsingin Sanomat julkaisi 7. syyskuuta 1928 uutisen, jonka mukaan Hentunen olisi kavaltanut hoitamansa kuolinpesän varoista 100 000 markkaa, kirjoittanut katteettomia šekkejä ja poistunut maasta. Uutinen peruttiin pian, mutta Hentunen haastoi Helsingin Sanomien, Hufvudstadsbladetin ja Suomen Sosiaalidemokraatin vastaavat toimittajat oikeuteen kunnianloukkauksesta. Hän haastoi myös saman Helsingin Sanomilta lainatun uutisen julkaisseiden maaseutulehtien päätoimittajia oikeuteen ja kirjoitti Totuuden Torvi -lehdessään panevansa syytteeseen kaikki maan sanomalehdet.