cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Janne Heikkinen (poliitikko)
Poliittinen ura
Heikkinen ilmoitti joulukuussa 2016 jättävänsä Kempeleen kunnanvaltuuston puheenjohtajan tehtävät vuoden 2017 alussa paikkakunnalta muuton vuoksi. Samassa yhteydessä hänet nimettiin kuntavaaliehdokkaaksi Oulussa kevään 2017 kuntavaaleihin. Hän sai vaalissa 726 ääntä ja tuli valituksi kolmannelle valtuustokaudelleen. Ennen eduskuntaan nousemista hän toimi Oulun kaupunginhallituksen jäsenenä sekä Kokoomuksen valtuustoryhmän puheenjohtajana. Heikkinen valittiin jatkokaudelle Oulun kaupunginvaltuustoon kesän 2021 kuntavaaleissa. Hän kasvatti äänimääräänsä ja sai 1071 ääntä.
Heikkinen valittiin 4136 äänellä eduskuntaan toisella yrittämällä Oulun vaalipiiristä kevään 2019 vaaleissa. Heikkinen istuu eduskunnassa liikenne- ja viestintävaliokunnassa sekä maa- ja metsätalousvaliokunnassa. Heikkinen on myös Sitran hallintoneuvoston jäsen.
Näkemyksiä
Heikkinen sanoo olevansa oikeistolainen, jonka aatteen ytimessä on yksilö ja vapaus. Hän kannattaa yhteiskuntaa, jonka arvot rakentuvat holhouksen, sääntelyn ja verotuksen sijaan vapaudelle, valistukselle, vastuulle ja välittämiselle. Hän on sanonut, että yksilön, perheiden ja yhteisöjen tulisi ottaa enemmän vastuuta itsestään ja toisistaan. Hän kannattaa Suomen siirtymistä Viron yritysveromalliin.
Heikkinen kannattaa Suomen Nato-jäsenyyttä ja irtautumista Ottawan sopimuksesta. Hän suhtautuu kriittisesti niin julkisiin kuin yksityisiin monopoleihin ja kannattaa niiden purkamista. Hän kannattaa myös työehtosopimusten yleissitovuudesta luopumista. Hän teki syyskuussa 2018 kansalaisaloitteen työmarkkinajärjestöjen jäsenmaksujen ja työttömyyskassamaksujen verovähennyskelpoisuudesta luopumiseksi. Heikkinen vastustaa kuntien pakkoliitoksia.
Joulukuussa 2019 terroristijärjestö ISIS:iin liittyneiden suomalaisten tilanne Al-Holin leirillä nousi julkiseen keskusteluun. Erityistä huomiota saivat kysymykset aikuisten ja lasten noutamisesta leiriltä sekä ulkoministeri Pekka Haaviston ministerivastuusta. Heikkinen osallistui opposition aiheesta tekemän välikysymyksen keskusteluun. Hän tiedusteli lukuisissa puheenvuoroissa yhdessä kansanedustaja Heikki Vestmanin kanssa vastauksia Rinteen-Marinin hallituksen toiminnasta. Keskustelun edetessä alkuyön tunneille, Heikkinen yhdessä edustaja Vestmanin kanssa saivat ministeri Haaviston kertomaan hallituksen iltakoulussa valitseman toimintalinjan. Selvisi, ettei Haavisto ollut välikysymyskeskustelun alussa kertonut ulkoministerin erityisedustajan toimenkuvaa sen kokonaisuudessaan. Samalla nousi esille, että hallitus oli iltakoulussaan hiljaisesti hyväksynyt myös aikuisten noutamisen Al-Holin leiriltä.
Heikkinen vastusti 2020–2021 aikana käydyissä keskusteluissa Euroopan unionin elpymisvälinettä. Yli kymmenen kuukautta kestäneen poliittisen keskustelun aikana hän toistuvasti kritisoi hanketta. Heikkisen mukaan elpymisvälineen hyväksymistä ei voinut kannattaa, koska se kiihdyttää moraalikatoa, murentaa sääntöperusteisuutta ja vie EU:ta kohti syvenevää tulonsiirtounionia. Heikkinen ilmoitti äänestävänsä elpymisvälineen hyväksymistä vastaan sen jälkeen, kun kokoomuksen eduskuntaryhmä ilmoitti aluksi äänestävänsä tyhjää. Elpymisväline hyväksyttiin eduskunnassa lopulta äänin 134–71.
Poliittisena esikuvinaan Heikkinen pitää Anders Chydeniusta, Tuure Junnilaa ja Piia-Noora Kauppia.
Luottamustehtäviä
Vuodesta 2020 alkaen Heikkinen on toiminut Suomen itsenäisyyden juhlarahasto Sitran hallintoneuvoston jäsenenä. Heikkinen valittiin marraskuussa 2020 Suomen Salibandyliitton hallituksen jäseneksi kaudelle 2021–2023. Marraskuussa 2021 Heikkinen valittiin vuosiksi 2022–2024 Suomen Vapaa-ajankalastajien varapuheenjohtajaksi.
Kvinttiympyrä
thumb|right|400px|Kvinttiympyrä, johon on merkitty duuri- ja mollisävellajit. thumb|right|[[Nikolay Diletskyn kvinttiympyrä teoksessa Idea grammatiki musikiyskoy (Moskova, 1679)]] Kvinttiympyrä on musiikin teoriassa oktaavin kahdentoista sävelen muodostamaa tasa­vireistä säveljärjestelmää esittävä kaavakuva, jossa sävelet on järjestetty peräkkäin ympyrän kehälle siten, että kahden peräkkäisen sävelen välinen intervalli on puhdas kvintti. Tavallisesti C sijoitetaan ympyrän korkeimpaan, jolloin muut sävelet seuraavat ympyrää myötäpäivään kierrettäessä seuraavassa järjestyksessä: G. D, A, E, H (=Ces), Fis (=Ges), Cis (=Des), As (=Gis), Es (=Dis), B (=Ais), F ja jälleen C. Ympyrän alimmassa kohdassa ovat siis enharmoniset sävelet Fis ja Ges, jotka eivät tasavireisessä järjestelmässä eroa sävel­korkeudeltaan toisistaan.
Kvinttiympyrään merkitään usein myös sävellajit, joissa kukin sävel on perussävelenä. Tällöin rinnakkaissävellajit eli duuri ja molli, joilla on sama etumerkintä, merkitään samaan kohtaan, yleensä duurin perussävel ympyrän ulko- ja mollin perussävel sen sisäpuolelle. Ympyrän ylimmällä kohdalla ovat C-duuri ja a-molli, joissa ei ole etumerkkejä, alimmalla kohdalla taas Fis- tai Ges-duuri sekä dis- ja es-molli, joilla ylennys- tai alennus­merkkejä on kuusi.
Määritelmä
Puhdas kvintti on sellaisten sävelten välinen musikaalinen intervalli, joita vastaavien taajuuksien suhde on 3:2. Tasavireisellä asteikolla taajuuksien suhde poikkeaa tästä jonkin verran, ja kvintin päässä toisistaan olevat sävelet ovat seitsemän puoliaskelen päässä toisistaan. Kvinttiympyrässä eri sävelkorkeudet järjestetään sarjaksi kvintin välein, niin ne tai niitä vastaavat sävellajit muodostavat ympyrän, jota pitkin myötäpäivään kierrettäessä jokainen sävel on kvintin edellistä korkeammalla (tai kvartin edellistä alempana). Yhden tai useamman oktaavin päässä toisistaan olevat, samannimiset sävelet käsitetään ekvivalenteiksi eli ne kuuluvat samaan sävelkorkeusluokkaan.
Muusikot ja säveltäjät käyttävät usein kvinttiympyrää kuvaamaan eri sävelten välisiä musikaalisia suhteita. Kuvaus on käyttökelpoinen sävellettäessä tai varustettaessa melodioita soinnuista muodostetulla säestyksellä taikka siirryttäessä eli moduloitaessa kesken sävellyksen sävellajista toiseen.
Ympyrän huipulla on C-duuri, jossa ei ole lainkaan etumerkkejä. Siitä myötäpäivään edettäessä jokaisen sävellajin perussävel on sama kuin edellisen asteikon viides sävel eli dominantti. Jokaisessa sävellajissa on yksi korotusmerkki enemmän kuin edellisessä: niinpä G-duurissa niitä on yksi, D-duurissa kaksi ja niin edelleen. Samaan tapaan lähdettäessä C-duurista vastapäivään jokaisen sävellajin perussävel on sama kuin edellisen asteikon neljäs sävel, ja jokaisessa sävellajissa on yksi alennusmerkki enemmän kuin edellisessä: F-duurissa niitä on yksi, B-duurissa kaksi ja niin edelleen. Ympyrän alimmassa kohdassa olevat sävellajit voidaan tulkita enharmonisesti kahdella eri tavalla: joko niin, että niissä kaikki sävelet H:ta lukuun ottamatta ovat korotettuja, tai niin, että ne kaikki F:ään lukuun ottamatta ovat alennettuja.
Kvinttiympyrä on laadittu olettamalla, että 12 puhdasta kvinttiä yhdessä muodostavat yhtä suuren intervallin kuin 7 oktaavia. Puhtaassa virityksessä näin ei tarkkaan ottaen ole: seitsemän puhtaan kvintin päässä toisistaan olevan sävelen taajuuksien suhde on (3/2)12 = 531441/4096 \approx 129,74, kun taas 7 oktaavin päässä toisistaan olevien sävelten taajuuksien suhde on 27 = 128. Nämä suhdeluvut ovat kuitenkin sen verran lähellä toisiaan, että kun nykyisin yleisesti käytetyssä tasavireisessä asteikossa kvintin päässä toisistaan olevien sävelten taajuuksien suhde hieman poikkeaa arvosta 3:2 (tarkkaan ottaen se on ), on tällaisella asteikolla 12 kvinttiä = 7 oktaavia, jolloin myös enharmoniset sävelet kuten Fis ja Ges voidaan samastaa keskenään.
Diatoniset etumerkinnät
Mikä tahansa kromaattisen asteikon 12 sävelestä voidaan valita duuri- tai molliasteikon perussäveleksi eli toonikaksi, jolloin kuhunkin perussäveleen liittyy seitsemän sävelen muodostama diatoninen duuri- tai molliasteikko. Jokaiseen duuri- ja molliasteikkoon kuuluu siis vain osa kromaattisen asteikon sävelistä. Kaaviona kvinttiympyrä osoittaa, kuinka monta korotus- tai alennusmerkkiä kuhunkin näin muodostettuun sävellajiin kuuluu. Duureja merkitään tavallisesti perussävelensä mukaisilla isoilla, molleja taas pienillä kirjaimilla. Duuria ja mollia, joilla on sama etumerkintä, sanotaan toistensa rinnakkaissävellajeiksi.
Modulaatio ja sointukulku
Tonaalisessa musiikissa siirrytään eli moduloidaan usein kesken melodian toiseen sävellajiin, jolla on eri perussävel, mutta jonka etumerkintä tavallisimmin poikkeaa vain yhden korotus- tai alennusmerkin verran alkuperäisestä. Tällöin näiden toisilleen lähisukuisten sävellajien perussävelet ovat kvintin päässä toisistaan eli ne ovat kvinttiympyrässä toistensa vieressä. Myös sointukuluissa siirrytään soinnusta usein toiseen sointuun, jonka pohjasävel on kvintin päässä alkuperäisen soinnun pohjasävelestä. Täten kvinttiympyrän avulla voidaan havainnollistaa eri sointujen "harmonista etäisyyttä" toisistaan.
Richard Franko Goldman on väittänyt, että asteikon IV asteen sointu on diatonisten suhteiden yksinkertaisimmassa mekanismissa sävellajin kaikista soinnuista kauimpana I asteen eli toonikasoinnusta. Alenevaa kvinttiympyrää seurattaessa se nimittäin johtaa poispäin toonikasta, ei sitä kohti. Hänen mukaansa autenttinen lopuke eli sointukulku I-ii-V-I vaikuttaa lopullisemmalta kuin plagaalinen lopuke I-IV-I. Samaa mieltä oli Nattiez, jonka mukaan luontevin sointukulku on I–IV–viio–iii–vi–ii–V–I, ja tässä sarjassa IV asteen sointu on tässä suhteessa kaukana ennen II asteen ja sointukulun päättävää I asteen sointua. (Näissä merkinnöissä isoilla kirjaimilla merkityt roomalaiset numerot tarkoittavat asteikon eri sävelet pohjasävelinä muodostettuja duuri-, pienillä kirjaimilla merkityt vastaavia mollikolmisointuja.)
Tasavireisyys ja muut viritysjärjestelmät
Puhtaaksi viritykseksi sanotaan järjestelmää, jossa kvintin päässä toisistaan olevien sävelten taajuuksien suhde on tarkalleen 3:2. Kun yhdistetään 12 tällaista puhdasta kvinttiä asettamalla ne toistensa yläpuolelle, ylimmän kvintin korkeampi ja alimman alempi sävel eivät ole tarkalleen 7 oktaavin päässä toisistaan, vaan niiden korkeusero poikkeaa 7 oktaavista noin 23,46 sentin eli puoliaskelen sadasosan verran. Tämä ero 12 puhtaan kvintin ja 7 oktaavin välillä tunnetaan nimellä pythagoralainen komma, ja se vastaa noin neljäsosaa puoliaskelesta. Jos jokainen kvintti viritetään puhtaasti, muodostuva sävelsarja ei näin ollen muodostakaan ympyrää vaan pikemminkin molempiin suuntiin jatkuvan spiraalin. Kun tavallisesti oktaavia kohti on vain 12 säveltä, puhtaisiin kvintteihin perustuvassa pythagoralaisessa virityksessä, jota yleisesti käytettiin 1500- ja 1600-luvuilla, yksi kvintti kullakin oktaavialalla muodostui muita selvästi pienemmäksi ja siten vahvasti dissonoivaksi. Tätä poikkeavaa kvinttiä (tai itse asiassa vähennettyä sekstiä, tavallisesti Gis–Es) sanottiin suden kvintiksi, mikä nimitys viittaa epäsointuisesti ulvovaan suteen. Joskus tätä intervallia käytettiin tyylikeinonakin, mutta useimmiten sitä pidettiin mahdottomana hyväksyä.
Nykyisin useimmat soittimet kuitenkin viritetään yleensä tasavireisen järjestelmän mukaisesti. Siinä kvintit poikkeavat puhtaasta kvintistä sen verran, että 12 kvinttiä muodostaa tarkalleen 7 oktaavia. Tällöin jokaisessa puoliaskelessa vierekkäisten sävelten taajuuksien suhde on sama. Tasavireisen kvintin päässä toisistaan olevien sävelten taajuuksien suhde on 27/12:1 (noin 1.498307077:1), mikä poikkeaa noin kahden sentin verran puhtaasta kvintistä.
Aikojen kuluessa on ollut käytössä muitakin puhtaaseen kvinttiin perustuvia viritysjärjestelmiä. Joskus sävelten lukumäärää on suuresti lisättykin; oktaaviin on saatettu sisällyttää 19, 31 tai jopa 53 säveltä, jotta mahdollisimman monet sävellajit soisivat puhtaasti.
Historia
thumb|[[Johann David Heinichen|Heinichenin "musikaalinen ympyrä" vuodelta 1711]]
Jo 500-luvulla eKr. Pythagoras muodosti kvinttisarjaan perustuvan säveljärjestelmän. . Pythagorasta kiinnosti lähinnä harmonian teoreettinen perusta, ja hänen järjestelmässään oli vain kahdeksan säveltä. Hän itse ei ole kuitenkaan jättänyt jälkeensä asiasta nykyaikaan saakka säilynyttä kirjallista mainintaa.
Ben Carnevale
Bernard L. "Ben" Carnevale (30. lokakuuta 1915 – 25. maaliskuuta 2008) oli yhdysvaltalainen koripallovalmentaja. Hän syntyi New Jerseyssä ja valmistui siellä Somerville High Schoolista.
Kvinttiympyrä
Historia
Ympyräksi täydennettynä kvinttisarja esiintyi ensimmäisen kerran 1670-luvulla ukrainalaisen säveltäjä ja teoreetikko Nikolai Diletskyn kirjoittamassa tutkielmassa Grammatika. Se oli lajissaan ensimmäinen teos, jonka tarkoituksena oli opettaa venäläisille, miten voidaan kirjoittaa länsimaistyylistä polyfonisia sävellyksiä. Se käsitteli polyfonisia a capella -teoksia, jotka yleensä perustuivat liturgisiin teksteihin, ja siinä kuvailtiin rytmiä, runomittoja, melodista materiaalia ja äänialoja. Diletsky tarkoitti tutkielmansa musiikin teorian sääntöihin perustuvaksi oppaaksi säveltäjille ja siinä kuvatun kvinttiymyrän opiskelijoille säveltämisen apuvälineeksi.
Ben Carnevale
Carnevale valmensi vuosina 1944–1946 Pohjois-Carolinan yliopistolla, josta lähdettyään hän loi kaksi vuosikymmentä kestäneen uran Yhdysvaltain laivasto-opistossa. Hänen saavutuksiaan lajissa pidetään niin merkittävinä, että hänelle myönnettiin vuonna 1970 paikka Basketball Hall of Famessa.
Kvinttiympyrä
Käyttö
Barokki- ja klassisessa musiikissa samoin kuin länsimaisessa populaari-, perinne- ja kansanmusiikissa on tyypillistä, että jos kesken sävellyksen siirrytään eli moduloidaan toiseen sävellajiin, siirtyminen tapahtuu kvinttiympyrässä alkuperäisen vieressä olevaan sävellajiin.
Käytännössä sävellyksissä harvoin käytetään kvinttiympyrää kokonaisuudessaan. Yleisempää on, että kvinttisarjan mukaisesti edetään käyttämällä kuitenkin vain diatonisen asteikon seitsemää, ei kaikkia kromaattisen asteikon kahtatoista säveltä. Tässä ympyrän diatonisessa versioissa yksi kvinteistä on korvattu tritonuksella eli ylinousevalla kvartilla tai vähennetyllä kvintillä, jollainen esimerkiksi C-duurissa esiintyy sävelten F ja H välillä. Tämä diatonisten sävelten muodostama kvinttisarja saadaan permutoimalla diatonisen duuriasteikon säveliä seuraavasti: thumb|Duuriasteikko ja siitä muodostettu kvinttisarja thumb|center|500px|Duuriasteikko ja siitä muodostettu kvinttisarja
Vastaavasti molliasteikosta saadaan kvinttisarja seuraavasti: thumb|Luonnollinen molliasteikko ja siitä muodostettu kvinttisarja thumb|center|500px|Luonnollinen molliasteikko ja siitä muodostettu kvinttisarja
Duuriasteikossa esiintyvistä kolmisoinnuista saadaan seuraava sointukulku, kun soinnun pohjasävel vaihtuu kvinttisarjan mukaisesti: thumb|Kvinttisarjan mukaan etenevien kolmisointujen muodostama sointukulku duuriasteikolla thumb|center|500px|Kvinttisarjan mukaan etenevien kolmisointujen muodostama sointukulku duuriasteikolla
Seuraavassa vastaava molliasteikon sointujen muodostama sointukulku: thumb|Kvinttisarjan mukaan etenevien kolmisointujen muodostama sointukulku molliasteikolla thumb|center|500px|Kvinttisarjan mukaan etenevien kolmisointujen muodostama sointukulku molliasteikolla
Lisäämällä muihin kuin toonikasointuun septimit saadaan sointukulkuun selvempi vaikutelma etenevästä liikkeestä: thumb|Kvinttisarjan mukaan etenevien septimisointujen muodostama sointukulku molliasteikolla thumb|center|500px|Kvinttisarjan mukaan etenevien septimisointujen muodostama sointukulku duuriasteikolla
Barokkiaika
Richard Taruskinin mukaan kaikista säveltäjistä Arcangelo Corelli 1600-luvun lopulla vaikutti eniten klassisen soinnutuksen kehitykseen. Hänen aikanaan kvinttiympyrä kehitettiin sointukulkujen teoreettisena mallina, ja Corelli enemmän kuin kukaan muu sovelsi tätä uutta ajatusta käytäntöön.
Bachin musiikissa esiintyy runsaasti kvinttiympyrän muokaisia sävel- ja sointukulkuja. Tyypillisen esimerkin muodostavat basson sävelkulku esimerkiksi seuraavassa katkelmassa kantaatista Jauchzet Gott in allen Landen (BWV 51): thumb|Katkelma Bachin kantaatin nro 51 thumb|center|500px|Katkelma Bachin kantaatista nro 51
Händel käytti kvinttisarjan mukaista etenemistä sävelkulun perustana seuraavassa passacagliassa nro 6 g-mollissa:
thumb|Händelin Passacaglia g-mollissa, tahdit 1–4 thumb|center|500px|Händelin Passacaglia g-mollissa, tahdit 1–4
Barokkiajan säveltäjät oppivat korostamaan kvinttiympyrän mukaisesti etenevien sointukulkujen "eteenpäin työntyvää voimaa" lisäämällä useimpiin sointuihin septimit. Kun soinnuista täten tuli dissonoivia, ne vaativat purkautumista, jolloin jokainen askel ympyrällä eteenpäin merkitsi sekä harmonisen jännityksen purkautumista että sen latautumista uudelleen. Septimien käyttöä kuvaavia huomattavia jaksoja esiintyy esimerkiksi Händelin oopperan ''Amadigi di Gaula aariassa "Pena tiranna" vuodelta 1715: thumb|Orkesterin esittämä johdanto Händelin aariaan "Pena tiranna" oopperassa Amadigi thumb|center|500px|Orkesterin esittämä johdanto Händelin aariaan "Pena tiranna" oopperassa Amadigi
sekä Bachin kosketinsovituksessa Alessandro Marcellon oboekonsetosta:
thumb|Bachin adagio BWV 974 (sovitus Marcellon oboekonsertosta) thumb|center|500px|Bach adagio BWV 974 (sovitus Marcellon oboekonsertosta)
1800-luvulla
1800-luvulla säveltäjät käyttivät kvinttisarjan mukaan eteneviä sointukulkuja voimistaakseen teostensa ilmeikkyyttä. Niin on tehty esimerkiksi Franz Schubertin Es-duuri-impromptussa, D899: thumb|Schubertin Impromptu Es-duurissa thumb|center|500px|Schubertin Impromptu Es-duurissa samoin kuin Mendelssonin toisen jousikvartetossa kolmannessa eli Intermezzo-osassa: thumb|Mendelssohnin 2. jousikvarteton 3. osa (Intermezzo)thumb|center|450px|Mendelssohnin 2. jousikvateton 3. osa (Intermezzo)
Schumannin sävelmäsarjaan Kinderszenen kuuluvassa kappaleessa "Nukahtava lapsi" ( sointukulun loppuun on sijoitettu yllätys: kappale päättyy a-mollisointuun eikä E-duurin toonikasointuun kuten odottaisi.
thumb|Schumannin Nukahtava lapsi thumb|center|500px|Schumannin Nukahtava lapsi
Wagnerin oopperassa Jumalten tuho esiintyy kvinttisarjan mukainen sointukulku siirryttäessä prologista ensimmäisen näytöksen ensimmäiseen kohtaukseen, jossa tapahtumapaikkana on vauraiden Gibichungien upea sali. Scrutonin mukaan kaikissa Guntherin, Gibichungin klaanin johtajan esittämissä osuuksissa musiikki ilmentää hänen valta-asemaansa ja mainettaan. thumb|Wagner, Jumalten tuho, siirtymä prologin lopusta 1. näytöksen 1. kohtaukseen thumb|center|500px|Wagner, Jumalten tuho, siirtymä prologin lopusta 1. näytöksen 1. kohtaukseen Ravelin teoksessa "Pavane kuolleelle prinsessalle" kvinttisarjan avulla jäljitellään barokkityylistä harmoniaa surun ja menneeseen aikaan kohdistuvan nostalgian ilmentämiseksi. Säveltäjä kuvaili teosta maalailluksi pavaneksi, jota pieni prinsessa (infanta) olisi aikoinaan voinut tanssia Espanjan hovissa.
thumb|center|700px|Ravel Pavane pour une Infante Défunte
Jazz ja populaarimusiikki
Kvinttiympyrän jatkuva suosio sekä sävelmien muotoilun apuvälineenä että ilmeikkäänä musikaalisena aiheena käy selvästi ilmi monista "standardeiksi" muodostuneista 1900-luvulla sävelletyistä kappaleista. Jazzmuusikot käyttävät sitä paljon myös improvisoinnin apuvälineenä. Esimerkiksi T. Gioa kuvaili Bart Howardin kappaletta "Fly Me to the Moon" seuraavasti:
Ray Noblen kappaletta "Cherokee" monet jazzmuusikot pitävät erityisen haastavana, koska sen keskiosassa esiintyy kokonainen sarja ii-V-I-sointukulkuja, joissa väliaikaisesti siirrytään toisiin sävellajeihin.
Muita tunnettuja sävellyksiä, joissa kvinttisarja esiintyy, ovat esimerkiksi seuraavat:
Diatoninen kvinttiympyrä
Diatoninen kvinttiympyrä on kvintin päässä toisistaan olevien sävelten sarja, jossa ovat mukana vain diatonisen asteikon sävelet. Täten siihen sisältyy yksi vähennetty kvintti, joka C-duurissa on H- ja F-sävelten välillä. Samaan tapaan voidaan edetä myös soinnusta toiseen, jolloin jokaisen soinnun pohjasävel on kvarttia ylempänä (tai kvinttiä alempana) kuin edellisen, mutta yksi soinnuista on vähennetty kolmisointu. Tällainen kvinteittäinen eteneminen C-duurissa muodostuu asteikon eri sävelille muodostetuista soinnuista I–IV–viio–iii–vi–ii–V–I seuraavasti:
Kromaattinen ympyrä
Kvinttiympyrä on läheistä sukua kromaattiselle ympyrälle, jossa siinäkin tasa­vireisen asteikon kaksitoista sävelkorkeusluokkaa sijoitetaan järjestykseen ympyrän kehälle. Oleellinen ero ympyröiden välillä on kuitenkin, että kromaattinen ympyrä voidaan laajentaa jatkuvaksi avaruudeksi, jossa kehän jokainen piste vastaa jotakin ajateltavissa olevaa sävel­korkeus­luokkaa, ja kääntäen jokainen ajateltavissa oleva sävel­korkeus­luokkaa vastaa jotakin pistettä ympyrän kehällä. Sitä vastoin kvinttiympyrä on rakenteeltaan perustavalla tavalla epäjatkuva, diskreetti, eikä siinä ole mitään ilmeistä tapaa asettaa kehän jokaista pistettä vastaamaan jotakin sävel­korkeutta. Tässä mielessä nämä kaksi ympyrää ovat mate­maatti­sesti täysin erilaiset.
Tavallisesti kuitenkin myös kromaattisessa ympyrässä rajoitutaan tasavireisen kromaattisen asteikon 12 säveleen. Ne voidaan matemaattisesti asettaa vastaamaan kertaluvun 12 syklistä ryhmää tai yhtäpitävästi jäännös­luokkia modulo 12,. Ryhmällä on neljä primitiivistä eli ryhmän generoivaa alkiota, jotka tässä tulkinnassa vastaavat nouseva ja laskeva puoliaskel sekä nouseva ja laskeva kvintti. Kun ryhmä generoidaan puoliaskelten avulla, tulos vastaa kromaattista ympyrää, kvinttien avulla generoitaessa taas kvinttiympyrää.
Kvinttiympyrän suhde kromaattiseen asteikkoon
thumb|right|Kvinttiympyrä piirrettynä kromaattisen ympyrän päälle [[tähtimonikulmio|tähtimäisenä dodekagrammina ]] Kvintti- tai kvarttiympyrä voidaan muodostaa kromaattisesta asteikosta matemaattisella kuvauksella, joka perustuu kertolaskuun. Samoin voidaan tehdä myös kääntäen. Kunkin sävelen etäisyys kvinttiympyrän huipusta saadaan kertomalla sen perussävelestä C puoliaskelina laskettu etäisyys 7:llä ja ottamalla näin saadusta luvusta jakojäännös, kun se jaetaan 12:lla.
Tämä voidaan näyttää seuraavasti: Aloitetaan järjestetystä jonosta kokonaislukuja: jotka esittävät kromaattisen asteikon säveliä: 0 = C, 2 = D, 4 = E, 5 = F, 7 = G, 9 = A, 11 = H, 1 = Cis, 3 = Dis, 6 = Fis, 8 = Gis, 10 = Ais. Kerrotaan jonon kaikki luvut seitsemällä, jolloin saadaan ja lasketaan sitten näiden lukujen jakojäännökset 12:lla jaettaessa (tai vähennetään kustakin luvusta 12 niin moneen kertaan, kunnes jäännös on pienempi kuin 12.) Saadaan: mikä vastaa sävelsarjaa
Enharmoniset ekvivalentit ja teoreettiset sävellajit
Kvinttiympyrän pohjalla olevien sävellajien etumerkinnät voidaan kirjoittaa kahdella tavalla: joko korotus- tai alennusmerkkejä käyttämällä. Tasavireisillä soittimilla esimerkiksi Cis- ja Des-duureissa esiintyvät aivan samat sävelet, jotka kuitenkin merkitään eri tavoin ja niistä käytetään eri nimiä. Tällaisia säveliä kuten Cis ja Des, joilla on eri nimet mutta jotka eivät tasavireisessä järjestelmässä poikkea toisistaan, sanotaan enharmonisiksi.
Jos kvinttiympyrässä jatketaan myötäpäivään vielä Cis-duurista eteenpäin, seuraavana saadaan Gis-duuri, jonka perussävel on kvintin ylempänä ja enharmonisesti on ekvivalentti As-duurin kanssa. Gis-duurissa kuitenkin esiintyy jo yksi kaksinkertaisesti korotettu sävel, Fisis. Seuraavassa sävellajissa, Dis-duurissa, on toinenkin tällainen sävel, Cisis. Sama pätee vastaavasti alennusmerkkisille sävellajeille: Fes-duuri vastaa enharmonisesti E-duuria, mutta siinä H on kaksinkertaisesti alennettu Bb:ksi. Tällaisia sävellajeja, joissa esiintyy kaksinkertaisesti korotettuja tai alennettuja säveliä, sanotaan teoreettisiksi sävellajeiksi. Ne esiintyvät sävellyksen pääsävellajina äärimmäisen harvoin, mutta toisinaan sellaisiin siirrytään väliaikaisesti kesken sävellyksen, varsinkin jos jo pääsävellajissa on runsaasti korotus- tai alennusmerkkejä.
Ei ole yhtenäistä vakiintunutta käytäntöä siitä, miten teoreettisten sävellajien etumerkintä kirjoitetaan. Esimerkiksi nuottikirjoitusohjelma LilyPond kirjoittaa ensin kaikki yksinkertaiset korotus- tai alennusmerkit kvinttiympyrän mukaisessa järjestyksessä sekä niiden jälkeen kaksoiskorotus- ja -alennusmerkit seuraavaan tapaan:
Tätä tapaa on käytetty myös John Fouldsin teoksessa A World Requiem, Op, 60, jonka lopussa siirrytään Gis-duuriin ja etumerkit on kirjoitettu täsmälleen edellä kuvatulla tavalla. Tässä muodossa Gis-duurin etumerkit ovat siis: C, G, D, A, E, B, F
Muita käytäntöjä ovat esimerkiksi seuraavat:
Ahmed Aboul Gheit
Ahmed Aboul Gheit (s. 12. kesäkuuta 1942) on egyptiläinen poliitikko. Hän on Arabiliiton pääsihteeri vuodesta 2016.
Lauri Hakola
Lauri Johannes Hakola (s. 13. joulukuuta 1979 Oulu) on suomalainen mäkihyppyvalmentaja ja uransa lopettanut mäkihyppääjä. Hakola edusti seuratasolla Puijon Hiihtoseuraa. Hakolan paras maailmancupsijoitus on Kuusamon kisasta 24. marraskuuta 2006, jossa hän sijoittui kymmenenneksi. Hakola on hypännyt yhteensä kymmenen henkilökohtaista maailmancupin kilpailua sekä yhden joukkuemäen kilpailun. Hakola on ollut voittamassa nuorten MM-kisoissa joukkuekilpailun hopeaa vuonna 1997 yhdessä Matti Hautamäen, Jussi Hautamäen ja Lassi Huuskosen kanssa.
Vuosina 2007-2009 Hakola vastasi Puijon hiihtoseuran mäkikoulun toiminnasta. 2009-2013 hän toimi Puijon hiihtoseuran nuorisopäällikkönä sekä SHL:n mäkihypyn juniorimaajoukkueen vastuuvalmentajana. Tämän jälkeen Hakola siirtyi työskentelemään Vuokatin urheiluopistolle mäkihypyn ja yhdistetyn lajikehittäjän tehtäviin (2013-2016). Koulutukseltaan Hakola on liikuntaneuvoja, ammattivalmentaja sekä Liikuntatieteiden maisteri (pääaine biomekaniikka).
Maaliskuussa 2016 Lauri Hakola valittiin Suomen mäkihyppymaajoukkueen kakkosvalmentajaksi 2+1-vuotisella sopimuksella. Huhtikuussa 2018 Hakola valittiin maajoukkueen päävalmentajaksi 2+2-vuotisella sopimuksella.
Coloradonvuoripeippo
Coloradonvuoripeippo (Leucosticte australis) on Yhdysvalloissa Coloradon osavaltion vuoristoseuduilla elävä peippoihin kuuluva varpuslintu.
Koko ja ulkonäkö
Kooltaan coloradonvuoripeippo on noin 16 cm. Coloradonvuoripeippokoiraan selkä ja rinta ovat väritykseltään kanelinruskeat. Päälaki on niitä tummemman ruskea. Koiraan vatsa, perä ja pyrstö ovat väriltään vaaean ruusunpunaiset. Siivet ovat ruskean, mustan, valkoisen ja punaisen kirjavat. Koiras eroaa ruusuvuoripeiposta (Leucosticte tephrocotis) ja mustavuoripeiposta (Leucosticte atrata), joilla on harmaa päälaki. Mustavuoripeippo on myös yleisväritykseltään tummempi. Coloradonvuoripeippo on vaaleamman ruskea kuin koiras, ja höyhenpuvun punainen väri ei erotu yhtä selvästi kuin koiraalla.
Levinneisyys ja elinympäristö
Coloradonvuoripeippoa tavataan ainoastaan Kalliovuorten Coloradon osavaltioon kuuluvilta alueilta. Lajin elinympäristöä ovat korkealla puurajan läheisyydessä sijaitsevat ruohikot, pensaikot, kivikot ja jopa jäätiköt. Laji on sopeutunut hyvin kylmyyteen ja selviytyy jopa –35 °C lämpötiloissa. Talveksi linnut kuitenkin siirtyvät hieman alemmas noin 2 600 metrin korkeuteen merenpinnasta. Talvisin laji voi muodostaa sekaparvia ruusu- ja mustavuoripeippojen kanssa. Laji luokitellaan erittäin uhanalaiseksi.
Pesintä
Coloradonvuoripeipot tekevät pesänsä puurajan yläpuolelle kivikkoon tai luoliin. Pesä rakennetaan mudasta, ruohoista sekä juurista. Pesimäkauden aikana samalla parilla on yleensä yksi poikue, mutta pesinnän epäonnistuessa naaras voi munia toisenkin kerran.
Muhammed Šemseddin Hafiz
pienois|pysty|Hafizin patsas [[Teheranissa.]] pienois|pysty|Háfezin mausoleumi yövalaistuksesa. Muhammed Šemseddin Hafiz (myös Háfez, ; noin 1324 Šīrāz, Persia – 1389 tai 1391 Šīrāz, Persia) oli persialainen runoilija ja suufilainen mystikko.
Elämä
Hafiz syntyi Šīrāzissa vuoden 1324 vaiheilla ja kuoli siellä eräiden tietojen mukaan 1389 tai 1391. Hänen elämästään on vain vähän varmaa tietoa, mutta runot paljastavat hänen oppineisuutensa. Kirjailijanimi Hafiz viittaa ulkoa oppimiseen, ehkä siihen, että hän osasi koko Koraanin ulkomuistista. Hänen lyyriset romanttiset runonsa ovat Iranissa edelleen suosittuja, ja niitä on käytetty jopa iranilaisen rockmusiikin sanoituksina.
Háfez on Persian merkittävin lyyrinen runoilija. Hän tulkitsi Koraania suufilaisen mystiikan kautta. Persiankielisellä alueella Hafizia pidetään paitsi runoilijana, myös mystikkona, jonka runous on Jumalan innoittamaa. Hän kirjoitti runoja viinistä, rakkaudesta ja luonnosta. Vaikka Havezin runoissa on luonnollista elämäniloa ja nautintoa, niitä tulkitaan allegorisesti siten, että ne kertovat taivaallisesta autuudesta.
Hafizin vaikutus eurooppalaiseen runouteen on ollut merkittävä, ja muun muassa Johann Wolfgang von Goethe teki hänen teoksiaan tunnetuksi länsimaissa, samoin kuin Friedrich Rückert. Kootut runot ’Hafizin divaani’ käänsi englanniksi ensimmäisenä H. W. Clarke vuonna 1891.
Hafiz on haudattu kotikaupunkiinsa Šīrāziin, jossa hänen mausoleumistaan on tullut suosittu pyhiinvaelluskohde.
Lucien Febvre
pienoiskuva|Lucien Febvre Lucien Febvre (22. heinäkuuta 1878 Nancy – 1956 Saint-Amour, Jura) oli ranskalainen historioitsija ja annalistisen koulukunnan perustajajäsen. Hänellä on ollut huomattava vaikutus 1900-luvun historiankirjoituksen kehitykseen.
Henkilö
Kun Lucien Febvre oli oppilaan Pariisin eliittikorkeakoulussa École normale supérieuressa vuosina 1899–1902, hän sai runsaasti vaikutteita Vidal de la Blachelta, tunnetulta maantieteilijältä. Tohtoriksi Febvre väitteli historiasta 1911 teoksella ''Philippe II et la Franche-Comté. Etude d'histoire politique, religieuse et sociale''. Aihe liittyy samaan aikaan kuin huomattavasti myöhemmin väitelleen Fernand Braudelin väitöskirja. Melko pian väitöksensä jälkeen Febvre alkoi opettaa Dijonin yliopistossa.
Portugalin historia
Portugalin historia itsenäisenä valtiona juontaa juurensa keskiajalle. Portugali nousi löytöretkien myötä ensimmäiseksi maailmanlaajuiseksi merivallaksi 1400-luvun alusta lähtien. Laajimmillaan portugalilainen imperiumi käsitti alueita kaikista maanosista Pohjois-Amerikkaa lukuun ottamatta. Imperiumin kulta-aika päättyi hallitsijasuvun sammumiseen ja unioniin Espanjan kanssa. Voimakkaammat Länsi-Euroopan valtiot, kuten Alankomaat, Englanti ja Ranska syrjäyttivät 1500-luvulla Portugalin kauppa- ja merimahtina. Intian valtameren alueet menetettiin muslimivaltioille, etupäässä Omanille ja ottomaanien alusmaille. Uuden itsenäistymisen (1640) jälkeen maa eli seuraavan vuosisadan Euroopan unohdettuna syrjäseutuna. Konservatiivinen aatelisto ja katolinen kirkko inkvisitioineen estivät uudistukset. Vuoden 1755 maanjäristyskatastrofi ja sitä seurannut Pombalin markiisin valtakausi valistushenkisine uudistuksineen katkaisivat pitkän pysähtyneisyyden ajan. Ranskalaiset miehittivät Portugalia 1807–1812. Miehityksen ajaksi kuningashuone siirtyi Brasiliaan.
Esihistoria
Portugalista on löytynyt todisteita asutuksesta noin 30 000 vuoden takaa. Paleoliittiset metsästäjä-keräilijät keskittyivät Douro- ja Tajojokien yläjuoksun laaksoihin ja alkoivat noin 22 000 vuotta sitten tekemään kaiverruksia jokitörmien kallioihin. Tunnetuimmat kalliotaiteet löytyvät Vila Nova de Foz Côan kunnan ympäristöstä.
Lucien Febvre
Henkilö
Vuonna 1933 Lucien Febvre nimitettiin Ranskan opetusalan arvostetuimman instituution College de Francen historian oppituolin haltijaksi. Oppituolin hoitamisen, joka tosin antaa laajat mahdollisuudet tieteelliseen tutkimustyöhön, ohella hän julkaisi runsaasti tutkimuksia ennen toista maailmansotaa ja vielä senkin aikana. Sota vaikutti kuitenkin hänen työskentelyynsä niin, että sen jälkeisenä aikana näki päivänvalon vain hyvin harva tutkimus.
Koska Marc Bloch oli kuollut saksalaisten teloittamana sodan loppuvaiheissa, jäi Annales-lehdestä huolehtiminen yksin Febvren tehtäväksi. Avukseen hän kuitenkin sai Fernand Braudelin. Yhdessä he perustivat muun muassa École pratique des hautes études’ -tutkimuslaitoksen.
Portugalin historia
Esihistoria
Ensimmäiset kiviset rakennelmat pystytettiin Portugaliin noin 6 000 – 7 000 vuotta sitten. Portugalissa on säästänyt useita dolmeneita ja menhireitä. Suurin säilynyt dolmen on Évoran lähellä oleva Anta Grande do Zambujeiro. Neoliittiselta kaudelta on säilynyt myös kivikehiä, muun muassa Cromeleque dos Almendres. Noin vuonna 3000 eaa. ihmiset alkoivat rakentaa myös alkeellisia asumuksia sekä harjoittaa maanviljelyä. Kauden ihmiset harjoittivat vainajien palvontaa ja rakensivat kivirakennelmia eli dolmeneita. Neoliittikauden lopulla noin 2000 eaa. alkoivat voimistua Iberian niemimaan kivikautisten kulttuurien alueelliset erot. Noin vuoden 1000 eaa. tienoilla Portugalin pohjoisosiin alkoi kehittyä kulttuuri, joka rakensi kaupunkia ja kyliä linnavuorten juurelle.
Valloittajat vuorottelevat
Foinikialaiset saapuivat 1100-luvulla eaa. Pyreneiden niemimaan länsirannikolle etsimään metalleja ja perustivat kauppa-asemia Cádiziin, Málagaan ja Sevillaan. Foinikialaiset kävivät kauppaa sisämaan asukkaiden kanssa ja vaihtoivat itämaisia kauppatuotteita metalleihin. He asettuivat noin vuonna 900 eaa. myös Portugalin Atlantin rannikolle.
Keltit saapuivat Keski-Euroopasta Pyreneiden niemimaan länsiosiin 700–500 eaa. Tuohon aikaan kaupungit kehittyivät, ja esimerkiksi Citânia de Briteirosista ja Citânia de Sanfins de Ferreirasta on asunut maanviljelijöitä, käsityöläisiä ja kauppiaita. Kelttiläisten ja kelttiläistyneiden heimojen ohella nykyisen Portugalin alueella asui kelttejä edeltäneitä indoeurooppalaisia kieliä puhuneita kansoja, kuten lusitaanit. Kreikkalaiset saapuivat niemimaalle 600-luvulla eaa. ja perustivat alueelle siirtokuntia. Karthagolaiset saapuivat foinikialaisten ja kreikkalaisten jälkeen ja hallitsivat niemimaan eteläisiä osia roomalaisten saapumiseen asti 200-luvulla eaa.
Roomalaiset valloittivat Pyreneiden niemimaan 200-luvun lopulla eaa. Niemimaan länsiosassa nykyisen Portugalin keskiosassa lusitaanit vastustivat roomalaisten hyökkäystä voimakkaasti parin sadan vuoden ajan. Lusitaanien vastarintaa johtaneista sotapäälliköistä kuuluisin oli Viriatus, joka taisteli roomalaisjoukkoja vastaan vuosikymmenten ajan, kunnes hän joutui omien, roomalaisten lahjomien sotilaidensa murhaamaksi. Viriatuksen kuoleman jälkeen roomalaiset pystyivät nopeasti etenemään Portugalin sisämaan ja valloittamaan loputkin Pyreneiden niemimaasta. Valloittaja oli roomalaisten sotapäällikkö Decius Junius Brutus.
Roomalaisaika ja maurien tulo
150px|thumb|Lusitanian kartta. Valloituksen jälkeen alkoi Portugalin roomalaistaminen. Olisipo (nykyinen Lissabon) oli perustettu vuoteen 60 eaa. mennessä. Muita kaupunkeja olivat muun muassa Évora, Santarém ja Beja. Rooman provinssina Lusitania oli vuodesta 25 eaa. alkaen likimain nykyisen Portugalin ja osittain Espanjan alueilla. Se käsitti Douron eteläpuolisen alueen. Se nimettiin luultavasti alueen alkuperäisten asukkaiden, lusitaanien mukaan. Heidän alkuperänsä on epäselvä, mutta he saattaisivat olla kelttien ja ibereiden jälkeläisiä. Arkeologiset löydöt osoittavat, että roomalaisajan Lusitania oli vauras alue. Olisipo toimi Lusitanian pääkaupunkina, kunnes vuonna 25 jaa. nykyisen Espanjan alueelle perustettiin Emerita Augusta. Roomalaiset kehittivät Lusitanian teollisuutta ja rakensivat monia teitä ja siltoja hallintokaupunkien välille. He pystyttivät myös monia monumentteja, kuten Évoran Dianan temppelin.
Kansainvaellusaikana 400-luvulla Pyreneiden niemimaalle saapui useita germaanisia heimoja. Vandaalit, sveebit ja alaanit tunkeutuivat alueella vuonna 406. Hyökkääjät levittäytyivät länsirannikolle asti muutamassa vuodessa. Vandaalit pitivät alkuun nykyistä Portugalia hallinnassaan, mutta heidän jälkeensä sveebit levittäytyivät sinne Galiciasta. Sveebien kuningaskunnan keskuksena oli nykyinen Braga. Roomalaistuneet visigootit pyrkivät pian palauttamaan roomalaiskauden Pyreneiden niemimaalle. He perustivat sinne Visigoottien valtakunnan, joka kesti muslimihyökkäyksiin asti. Germaanikaudella kristinusko vakiintui Portugaliin.
Pohjois-Afrikan arabien ja berberien armeija hyökkäsi vuonna 711 nykyisestä Marokosta Pyreneiden niemimaalle. Sisäisten ristiriitojen heikentämä Visigoottien valtakunta kaatui hyökkäyksessä. Portugalissa maurit keskittivät valtansa maan eteläosiin, joka tunnettiin nimellä Gharb Al-Andalus. Sen tärkein kaupunki oli Silves. Maurit toivat Portugaliin muslimitieteilijöiden keksintöjä ja toisaalta kehittyneempiä kastelujärjestelmiä. Toisten historioitsijoiden mukaan vanhat roomalaiset kastelujärjestelmät säilyivät jotakuinkin entisellään. Väitteitä muslimitieteilijöiden keksinnöistä on toisaalta arvosteltu liioittelusta. Arabivallan johdosta muun muassa Lissabon, Santarém ja Évora saivat maurilaisen ilmeensä.
Portugalin perustaminen ja Reconquista
Afonso Henriquesin aikainen Portugalin ensimmäinen lippu.|thumb Vaikka maurit olivat käytännössä vallanneet koko Pyreneiden niemimaan, Asturian vuoristoalueille oli jäänyt jonkun verran visigootteja. Niin sanotun reconquistan aloittanut Pelayo kukisti jo 700-luvun alussa muslimit Covadongan taistelussa ja perusti Asturian kuningaskunnan. Hänen seuraajansa laajensivat Asturian–Leónin kuningaskuntaa Portugalin pohjoisosiin Bragaan, Portoon, Viseuun ja Guimarãesiin. Alue säilyi noin 200 vuoden ajan kristittyjen ja muslimien välisenä raja-alueena.
Kreivi Vímara Peres hallitsi vuonna 868 Minho- ja Dourojokien välistä Portucalen kreivikuntaa, jonka keskus oli Portucalen kaupunki (nykyinen Porto). Vuotta 868 pidetäänkin toisinaan Portugalin perustamisvuotena, vaikkakaan täyttä itsenäisyyttä ei vielä ollut. Leónin kuningas Alfonso VI antoi 1096 Portucalen kreivin tittelin ritari Henrikille. Hän pysyi pitkään uskollisena Alfonsolle, mutta tämän vuonna 1109 tapahtuneen kuoleman jälkeen Henrik ei puolueettomana Leónin sisällissodassa eikä tarjonnut tukea millekään osapuolelle. Portugali julistautui sodan aikana itsenäiseksi, Henrikin elinaikana Portugalin itsenäisyyttä ei kuitenkaan tunnustettu.
Alfonso VII voitti Leónin sisäisen taistelu, ja hän pakotti vuonna 1127 Portugalin hallitsijan Teresan suostumaan kuuliaisuuteen. Portugalilaiset aateliset vastustivat itsenäisyyden pienenemistä ja liittoutuivat Teresan pojan Afonso Henriquesin (Alfonso I) kanssa. Afonso kukisti äitinsä joukot 24. kesäkuuta 1128 São Mameden taistelussa. Hän julistautui 1139 Portugalin kuninkaaksi ja onnistui vuonna 1147 valtaamaan muslimeilta sekä Santarémin että Lissabonin. Alfonso VII oli tunnustanut 1143 serkkunsa aseman kuninkaana, ja vuonna 1179 Pyhä istuin tunnusti Portugalin itsenäiseksi. Vaikka Alfonson valtakunta levisi aina Alentejoon asti, muslimien valtakeskittymää Algarvea ei saatu vielä useaan vuosikymmeneen vallattua.
Alfonson poika Sancho I alkoi jakaa erityisesti maan itä- ja keskiosissa kaupunginoikeuksia ja houkutteli näin uudisasukkaita. Hän käytti huomattavan osan voimavaroistaan maan asuttamiseen ja on saanut näin lempinimen ”Asuttaja” (O Povoador). Tagusin laaksossa ja siitä etelään uudisasuttaminen oli vaarallista, joten sieltä annettiin maita monille uskonnollis-sotilaallisille sääntökunnille. Merkittävin niistä oli Temppeliherrain ritarikunta, joka sai alueita Zêzerejoen varrelta.
Temppeliherrain tuella Sancho valtasi 1189 Algarven, mutta almohadien joukot t4ekivät monia vastahyökkäyksiä. Alfonso II oli vuonna 1212 tukemassa kastilialaisia Las Navas de Tolosan taistelussa. Hän oli edellisenä vuonna kutsunut kokoon ensimmäisen parlamentin, cortesin, johon kutsuttiin aatelisia ja kirkon edustajia. Portugalin takaisinvaltaus viimeisteltiin vuonna 1249, kun Faro valloitettiin. Portugalin rajat ovat pysyneet tämän jälkeen lähes muuttumattomina. Alfonso III otti tuolloin ensimmäisenä monarkkina tittelikseen ”Portugalin ja Algarven kuninkaan”.
Dinis I vakiinnutti valtakaudellaan 1279–1325 Portugalin aseman. Hän muun muassa linnoitti rajakaupunkeja ja uudisti maanviljelystä, mikä toi hänelle lempinimen ”Maanviljelijä” (O Lavrador). Hän myös oli perustamassa Portugalin merivaltaa, kun hän toi 1317 genovalaisen Emanuele Pessagnon johtamaan Portugalin laivastoa. Kaupankäyntiä hän rohkaisi tekämällä 1303 Englannin Edvard II:n kanssa sopimuksen, joka takasi portugalilaisten kauppiaiden pääsyn englantilaisiin satamiin. Dinis määräsi myös, että kaikki viralliset dokumentit tulisi kirjoittaa portugaliksi, ja perusti tutkimuskeskuksen, josta kehittyi myöhemmin Coimbran yliopisto.
Dinisin seuraajien aikana elämä Portugalissa ei ollut enää yhtä rauhallista. Alfonso IV joutui useisiin erimielisyyksiin Kastilian kanssa. Hänen pojanpoikansa Ferdinand I oli vallassa, kun Pietari I ja Henrik II kävivät taistelua Kastilian kruunusta. Kun Pietari murhattiin 1369, Ferdinand lupuautui liittoutumaan useiden Kastilian kaupunkien kanssa. Kastiliassa valtaan noussut Henrik valtasi Portugalin.
Kuningas Ferdinand I kuoli 1383 jättämättä miespuolista perillistä. Hänen tyttärensä Beatriz meni samana vuonna naimisiin Kastilian Juhana I:n kanssa, mikä tarkoitti, että Portugali siirtyisi Kastilian vallan alle. Tätä seurasi kahden vuoden mittainen anarkia, jolloin maassa ei ollut varsinaista kuningasta. Portugalilaiset kävivät 6. huhtikuuta 1384 kastilialaisia vastaan Atoleirosin taistelun, mutta vasta Aljubarrotan taistelussa 14. elokuuta 1385 portugalilaiset voittivat kastilialaiset lopullisesti, jolloin Portugali pääsi Kastilian holhouksesta ja valtaistuimelle nousi Portugalin Juhana I.
Englantilaiset olivat auttaneet portugalilaisia taisteluissa, ja 9. toukokuuta 1386 Englanti ja Portugali tekivät Windsorin sopimuksen. Sopimus synnytti yli 500 vuotta kestäneen yhteistyön. Juhana otti vaimokseen englantilaisen Lancasterin Filippan, joka oli Juhana Gentin tytär.
Lentopallon Mestaruusliigakausi 2011–2012
Lentopallon mestaruusliigakausi 2011–2012 alkoi niin miehillä kuin naisillakin 1. lokakuuta 2011 ja naisten runkosarja päättyi 3. maaliskuuta, miesten 13. maaliskuuta.
Portugalin historia
Afrikan ympäri
thumb|350px|Portugalin löytöretket ja imperiumi. Portugalilaisen imperiumin rakentaminen alkoi 1415, kun portugalilainen armada purjehti kuningas Juhana I:n ja hänen poikiensa Edvardin, Henrikin ja Alfonson kanssa kohti Ceutaa Pohjois-Afrikassa. Mukana oli myös Nuno Álvares Pereira. Ceutan rikas islamilainen kauppakaupunki valloitettiin 21. elokuuta 1415.
Ceutan valloituksen jälkeen prinssi Henrik Purjehtija asettui Sagresiin ja perusti sinne 1418 purjehduskoulun. Hän oli kiinnostunut Afrikan-kaupan rikkauksista ja tutkimusmatkoista, ja hänellä oli Algarven kuvernöörinä ja Kristuksen veljeskunnan suurmestarina myös varaa rahoittaa tutkimusmatkoja. Portugalissa Temppeliherrain ritarikunta oli pystynyt jatkamaan toimintaansa Kristuksen veljeskuntana, vaikka se muualla kiellettiin, sillä temppeliherrojen katsottiin tehneen Portugalille suuria palveluksia.
Lentopallon Mestaruusliigakausi 2011–2012
Liigassa pelattiin kolminkertainen runkosarja, mikä tarkoittaa kullekin 12 liigajoukkueelle 33 peliä runkosarjassa. Myös naiset pelasivat kolminkertaisen runkosarjan ja kahden ensimmäisen kierroksen jälkeen pelattiin erityinen kuuden parhaan joukkueen turnaus, jossa vähintään toinen virolaisjoukkueista oli mukana. Virolaisjoukkueet pelasivat sarjassa vain kaksi kierrosta.
Gallikanismi
Gallikanismi on uskonnollinen ja poliittinen oppi, jonka tarkoituksena on ollut organisoida Ranskan katolinen kirkko mahdollisimman itsenäiseksi paavien vallankäytöstä. Gallikanismi tunnustaa Ranskan katolisuuden erikoisluonteen, ja hylkää siten paavien liian voimakkaan sekaantumisen kaikkiin Ranskan asioihin. Oppi myöntää paavin johtoaseman ja tuomiovallan, mutta se vastustaa hänen kaikkivaltiuttaan sekä korostaa yleisten kirkolliskokouksien ja valtionpäämiesten roolia.
Portugalin historia
Afrikan ympäri
Sagresissa kehitettiin karavelialusta, joka auttoi portugalilaiset valtamerille. Vuonna 1418 Henrik Purjehtijan kapteenit João Gonçalves Zarco ja Tristão Vaz Teixeira löysivät Porto Santon saaren, ja vuonna 1419 Zarco nousi maihin Madeiralla. Suurin osa Azorien saarista löydettiin 1427–1431. Sekä osa Azoreista että Madeira asutettiin 1430-luvulle mennessä. Afrikan rannikolla Gil Eanes ja Afonso Gonçalves Baldaia saapuivat vuonna 1436 Senegaljoelle, Dinis Dias löysi 1444 Kap Verden ja vuonna 1460 portugalilaiset saapuivat nykyisen Sierra Leonen rannikolle.
Henrikin kuoltua Portugali menetti hetkeksi päämäärätietoisen tutkimusmatkailun. Juhana II:n aikana kruunu alkoi jälleen aktiivisesti etsiä meritietä Intiaan. Bartolomeu Dias kiersi ensimmäisenä Hyväntoivonniemen 1487. Vasco da Gama purjehti ensimmäisenä eurooppalaisena Intiaan ja saapui Kalikutiin 20. toukokuuta 1498. Pedro Álvares Cabral purjehti vuonna 1500 ensimmäisenä Brasilian rannikolle. Brasilia julistettiin pian kuuluvaksi Portugaliin. Kymmenen vuotta myöhemmin Afonso de Albuquerque valloitti Goan.
Tordesillasin ja Zaragozan sopimukset
thumb|250px|Kastilian/Espanjan ja Portugalin väliset siirtomaiden [[Demarkaatiolinja|demarkaatiolinjat 1400- ja 1500-luvulla (Tordesillasin ja Zaragozan sopimukset)]] Espanjan ja Portugalin kesken tehtiin 7. kesäkuuta 1494 Tordesillasin sopimus, jolla maat jakoivat keskenään Euroopan ulkopuolisen maailman. Sopimuksessa määriteltiin etelä–pohjoissuuntainen jakolinja, joka kulki noin 1 800 kilometriä länteen Kap Verden saarista. Tämä jakolinja vastaa noin pituuspiiriä 47 °W. Espanja sai jakolinjan länsipuoliset alueet, Portugali puolestaan kaikki itäpuoliset. Tordesillasin sopimus johti käytännössä siihen, että Portugali sai oikeuden Afrikasta ja Aasiasta löytyviin alueisiin sekä Brasilian itäosiin. Portugali sai Brasilian vahingossa, sillä sopimusta tehtäessä ei tiedetty Amerikan ulottuvan sovitun linjan itäpuolelle.
Zaragozan sopimus 1529 oli vastaava päätös itäisellä pallonpuoliskolla. Sen mukaan nykyisen Indonesian seudut (silloiset Maustesaaret) samoin kuin juuri löydetyt Filippiinit kuuluivat Espanjalle. Sopimus oli tappio Portugalille, jonka alue alkoi vasta noin 1 500 km Maustesaarista itään päin.
Kultainen aikakausi
Emanuelia seurasi Portugalin kuninkaana Juhana III, jonka aikana maan siirtomaavaltakunta jatkoi kasvuaan ja sai uusia kauppapaikkoja muun muasta Kiinasta ja Japanista. Vaikka Portugali oli Euroopan rikkain monarkia, tilanne alkoi heikentyä nopeasti. Vauraudet eivät suuntautuneet kotimaan yhteiskunnan kehittämiseen ja maan oma teollisuus heikentyi, kun maahan tuotiin paljon valmiita tuotteita. Aasian-kauppaa hallinnoi valtiojohtoinen yritys, minkä takia ei keskiluokkaa eikä kauppiasluokkaa päässyt kunnolla syntymään.