cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Suomalainen elokuva
Elokuva-ala elää pysähtyneisyyttä
thumb|450px|Suomalaisten elokuvien katsojaluvut 1972–2015. Suomen elokuvasäätiö aloitti katsojalukujen keräämisen vuonna 1972. Tätä edeltäneet katsojaluvut ovat arvioita. Suomalaista elokuva-alaa leimasi 1970-luvulla pysähtyneisyys. Yleiseurooppalaisen uusvasemmiston ideat löysivät tiensä poliittisiin lauluihin ja teattereihin ja heijastuivat myös elokuvien aiheisiin sekä elokuva-alan järjestötoimintaan. Televisio oli vienyt suomalaiset elokuvakatsojat ja oireellisesti, ehkäpä vuosikymmenen kehutuin elokuva, Mikko Niskasen Kahdeksan surmanluotia (1972) julkaistiin alun perin neliosaisena tv-sarjana, josta myöhemmin leikattiin lyhyempi elokuvaversio. Koko suomalaisen elokuva-alan heikoin tuotantovuosi oli 1974, jolloin nähtiin ainoastaan kaksi uutta pitkää elokuvaa: Seppo Huunosen Karvat ja Ere Kokkosen Viu-hah hah-taja. Merkittävä uusi suomalaisen elokuvan virstanpylväs saavutettiin vuonna 1979, jolloin valmistui Suomen ensimmäinen pitkä animaatioelokuva, Riitta Nelimarkan ja Jaakko Seeckin ohjaama pala-animaatio Seitsemän veljestä.
Vuonna 1961 perustettu valtion elokuvapalkinto uudelleennimettiin vuonna 1970 elokuvatuotannon laatutueksi ja sen maksutapa muuttui vuosikymmenen aikana vähitellen jälkituesta ennakkoon maksettavaksi tueksi.
Harvoja järjestelmällisesti menestyksellisiä elokuvia 1970-luvulla tuotti Spede Pasanen, jonka tuotannot kannattelivat koko Suomen elokuvateatterikenttää. Spede näytteli aluksi itse komedioidensa pääosissa, mutta keskittyi myöhemmin uuteen luomukseensa, Vesa-Matti Loirin näyttelemään Uuno Turhapuroon.
1970-luvulla Suomessa tehtiin yhteensä 80 pitkää elokuvaa, mikä oli pienin tuotantomäärä mykkäelokuvien kauden jälkeen. Suurin tuotantoyhtiöistä oli Jörn Donner Productions, joka tuotti 13 elokuvaa. Saman määrän elokuvia tuotti Spede Pasanen, mutta useiden eri tuotantoyhtiöidensä kautta. Seuraavaksi suurimmat tuotantoyhtiöt olivat Filminor, joka tuotti 9 elokuvaa sekä FJ-Filmi, joka tuotti 7 elokuvaa. Leimallinen piirre vuosikymmenelle oli tuotantoyhtiöiden runsas määrä. Niitä oli yhteensä 40, joista suuri osa tuotti vain yhden elokuvan.
1970-luvulla Suomen elokuvasäätiö aloitti elokuvien tarkkojen katsojalukujen keräämisen. Vuosikymmenen katsotuin elokuva oli Rauni Mollbergin Maa on syntinen laulu (1973), joka keräsi hieman yli 709 000 katsojaa. Vuosikymmenen katsotuimpien elokuvien joukkoon lukeutuivat myös Risto Jarvan Loma (1976) sekä Edvin Laineen ohjaukset Akseli ja Elina (1970), Viimeinen savotta (1977) sekä Ruskan jälkeen (1979). Katsotuimpien elokuvien joukkoa hallitsivat kuitenkin määrällisesti Spede Pasasen tuotannot, joita kärkikymmenikössä oli peräti viisi: Uuno Turhapuro (1973), Professori Uuno D. G. Turhapuro (1975), Lottovoittaja UKK Turhapuro (1976), Häpy Endkö? (1977) sekä Koeputkiaikuinen ja Simon enkelit (1979).
Arvaamaton vuosikymmen
thumb|[[Uuno Turhapuro -elokuvat olivat Suomen katsotuimpia elokuvia 1970-luvulta 1990-luvulle. Uuno-elokuvia tehtiin yhteensä 20. Kuvassa niistä suosituimman, Uuno Turhapuro armeijan leivissä (1984) -elokuvan juliste. ]] 1980-luvulla suomalaisten elokuvien tuotantomäärät kasvoivat Suomen elokuvasäätiön onnistuneen toiminnan myötä. Lisärahoitusta elokuvatuotannoille tuli myös televisiosta. Elokuvasäätiö ja Yleisradio tekivät vuonna 1984 sopimuksen, jossa Yleisradio sopi ostavansa ennakkoon tietyn määrän elokuvasäätiön tukemista elokuvista. 1980-luku toi suomalaiselle elokuvakentälle myös suuren joukon uusia ohjaajia. Vuosikymmenellä esikoisohjauksensa tehneitä henkilöitä oli noin 40, muun muassa Matti Ijäs, Aki Kaurismäki, Mika Kaurismäki, Jaakko Pyhälä sekä Lauri Törhönen.
Vuosikymmenellä nähtiin myös Suomen ensimmäinen elokuva-alan todellinen kansainvälinen läpimurto, kun Renny Harlin raivasi tiensä Hollywoodiin suurten elokuvatuotantojen ohjaajaksi Jäätävä polte (1986) -elokuvansa avulla. Valtion elokuvatarkastamo ehti jo aluksi kieltää kokonaan elokuvan esittämisen vedoten elokuvan raakuuteen sekä sen potentiaalisiin haittavaikutuksiin valtion ulkopoliittisille suhteille, mutta hyväksyi sen pitkällisen valituskierroksen sekä elokuvaan tehtyjen leikkausten myötä. Lisäksi kansainvälistä menestystä saavutti suomen siihen asti kallein elokuva, Pirjo Honkasalon ja Pekka Lehdon Tulipää (1980), joka oli mukana Cannesin elokuvajuhlien pääkilpasarjassa vuonna 1981. Kuriositeettina voidaan mainita lisäksi, että Jörn Donner kävi noutamassa Ingmar Bergmanin elokuvan Fanny ja Alexander (1982) saaman parhaan vieraskielisen elokuvan Oscar-palkinnon vuonna 1983.
1980-luvulla perustettiin myös kaksi merkittävää elokuvafestivaalia. Aki ja Mika Kaurismäki sekä Anssi Mänttäri perustivat vuonna 1986 yhdessä Sodankylän kunnan kanssa Sodankylän elokuvajuhlat. Vuonna 1988 Helsinkiin puolestaan perustettiin nykyisin Suomen suurimmaksi elokuvafestivaaliksi noussut Rakkautta ja Anarkiaa.
1980-luvulla tuotettiin yhteensä 158 pitkää elokuvaa, joista 15 oli dokumentteja. Parhaimpana tuotantovuotena, vuonna 1984, tuotettiin 30 elokuvaa, joka oli yhtä paljon kuin tuotantojen ennätysvuonna 1955. Toisaalta elokuvien keskimääräiset katsojamäärät olivat hyvin alhaiset. Eniten tuotantoja teki vuosikymmenen uusi tulokas Villealfa Filmproductions, joka tuotti 17 elokuvaa. Seuraavaksi eniten elokuvia tuotti Spede Pasanen, joka tuotti usean eri tuotantoyhtiönsä kautta yhteensä 16 elokuvaa. Reppufilmi teki yhteensä 11 elokuvaa, Visa Mäkinen 10 elokuvaa ja Skandia-Filmi 8 elokuvaa. 7 elokuvan tuotantomäärään ylsivät Filminor, Jörn Donner Productions sekä National-Filmi. Vuosikymmenen katsotumpien elokuvien listaa hallitsivat suvereenisti Spede Pasasen tuottamat Uuno Turhapuro -elokuvat, joita kymmenen katsotuimman elokuvan joukossa oli peräti 7. Katsotuin elokuva oli Uuno Turhapuro armeijan leivissä (1984), joka keräsi hieman yli 750 000 katsojaa. Muut listalle yltäneet Uuno-elokuvat olivat: Uuno Turhapuron aviokriisi (1981), Uuno Turhapuro menettää muistinsa (1982), Uuno Turhapuron muisti palailee pätkittäin (1983), Uuno Epsanjassa (1985), Uuno Turhapuro muuttaa maalle (1986) sekä Uuno Turhapuro kaksoisagentti (1987). Muita katsotuimpia elokuvia olivat Tapio Suomisen nuorisokuvaus Täältä tullaan, elämä! (1980), Rauni Mollbergin Tuntematon sotilas (1985) sekä Pekka Parikan Talvisota (1989).
Suomalaisen elokuvan uusi nousu 1990-luvun lopulla
pienoiskuva|oikea|[[Matti Pellonpää voitti vuonna 1992 Euroopan elokuva-akatemian jakaman parhaan miesnäyttelijän Felix-palkinnon elokuvasta Boheemielämää (1992). ]] Suomalaisen elokuvan asema heilui rajusti 1990-luvulla. Suomen talous sukelsi vuosikymmenen alkupuolella lamaan, jonka seurauksena Suomen elokuvasäätiön jakamien tuotantotukien määrä laski merkittävästi ja elokuvien katsojamäärät suorastaan romahtivat. Suomi liittyi vuonna 1995 Euroopan unioniin, mutta elokuvien aiheet pysyivät pääosin kansallisina, ilman mainittavia uusia vaikutteita manner-Euroopasta. Suomalaisissa elokuvissa näkyi myös television vahva vaikutus ja läsnäolo, sillä televisio toimi yhä enenevissä määrin elokuvien rahoittajana. Vuosikymmenellä nähtiin myös entistä ammattimaisemman ja kaupallisemman tuotantokulttuurin rantautuminen Suomeen. Vuosikymmenen loppua kohti lama alkoi vähitellen hellittää ja katsojat löysivät jälleen takaisin elokuvien pariin.
1990-luvun elokuvatuotantoja yleisesti kuvaavia piirteitä olivat uusien esikoisohjaajien suuri määrä sekä eri lajityyppejä edustavien elokuvien runsas tuotanto. Vuosikymmenen kansainvälisesti menestynein elokuva oli Aki Kaurismäen ohjaama Kauas pilvet karkaavat (1996). Elokuva myytiin yli 20:een maahan ja se keräsi ulkomailla yli 500 000 katsojaa. Kansainvälistä menestystä sai myös Matti Pellonpää, joka voitti Euroopan elokuva-akatemian jakaman parhaan miesnäyttelijän Felix-palkinnon Aki Kaurismäen elokuvasta Boheemielämää (1992). pienoiskuva|Suomalaisten elokuvien tuotantomäärät vuosittain (1911–2022) 1990-luvulla pitkiä elokuvia tuotettiin yhteensä 178 kappaletta. Tämä luku sisältää tosin myös teatterilevityksen saaneita, televisiolle tehtyjä elokuvia. Dokumenttielokuvien tuotanto kasvoi merkittävästi edelliseltä vuosikymmeneltä 50:een elokuvaan. Eniten elokuvia tekivät Kinotuotanto sekä Villealfa Filmproductions, jotka molemmat tuottivat 13 elokuvaa. Spede Pasanen tuotti eri yhtiöilleen yhteensä 10 elokuvaa ja Filminor tuotti 9 elokuvaa. Jörn Donner Productions, Reppufilmi ja Kinotar tekivät kukin 8 elokuvaa, Epidem ja Sputnik 7 elokuvaa ja Ere Kokkonen Oy 6 elokuvaa.
1990-luvun katsotuin elokuva oli Olli Saarelan ohjaama Rukajärven tie (1999), joka sai hieman yli 427 000 katsojaa. Kymmenen katsotuimman elokuvan listalle pääsi myös 2 Markku Pölösen ohjausta: Kivenpyörittäjän kylä (1995) ja Kuningasjätkä (1998), Raimo O. Niemen Poika ja ilves (1998), Aleksi Mäkelän Häjyt (1999) sekä Timo Koivusalon Kulkuri ja Joutsen (1999). Määrällisesti Spede Pasasen Uuno Turhapuro -tuotannot olivat edelleen listan valtiaita. Tällä kertaa niitä oli siellä 4: Uunon huikeat poikamiesvuodet maaseudulla (1990), Uuno Turhapuro herra Helsingin herra (1991), Uuno Turhapuro Suomen Tasavallan Herra Presidentti (1992) sekä Uuno Turhapuron poika (1993).
Suomalainen elokuva uudella vuosituhannella
pienoiskuva|oikea|[[Aki Kaurismäki voitti vuonna 2002 Cannesin elokuvajuhlilla ensimmäisenä suomalaisena festivaalin kakkospalkinnon, Grand Prix'n, elokuvasta Mies vailla menneisyyttä (2002).]] 2000-luvun koittaessa yleisö löysi jälleen suomalaisen elokuvan. Elokuvien katsojamäärät kasvoivat edelliseltä vuosikymmeneltä ja jotkin niistä päihittivät jopa ulkomaiset menestyselokuvat. Elokuvista tuli myös yleisellä tasolla entistä kaupallisempia.
Suomalainen dokumenttielokuva keräsi 2000-luvulla merkittävää suosiota maailmalla. Tärkeimpiä aikakauden ohjaajia olivat muun muassa Markku Lehmuskallio ja Anastasia Lapsui, joiden dokumentti Seitsemän laulua tundralta (2000) huomioitiin laajalti ulkomailla sekä Pirjo Honkasalo, jonka ohjaama Melancholian kolme huonetta (2004) voitti lukuisia palkintoja kansainvälisillä festivaaleilla. Lisäksi dokumenttielokuva sai Suomessa vuonna 2002 oman festivaalinsa, kun Helsingissä järjestettiin ensimmäisen kerran DocPoint-festivaali. Näiden lisäksi vuoden 2002 Jussi-gaalassa parhaalle dokumenttielokuvalle jaettava Jussi vakiintui omaksi palkintokategoriakseen.
1950-luvulla Valkoisen peuran (1952) myötä alkanut suomalaiselokuvien kansainvälinen menestys Cannesin elokuvajuhlilla sai jatkoa Aki Kaurismäen voittaessa vuonna 2002 festivaalin kakkospalkinnon, Grand Prix'n, samana vuonna ilmestyneellä elokuvallaan Mies vailla menneisyyttä. Tämän lisäksi Kati Outinen voitti elokuvajuhlien Parhaan naisnäyttelijän palkinnon. Elokuva oli lisäksi myös Parhaan kansainvälisen elokuvan Oscar-palkintoehdokkaana vuoden 2003 Oscar-gaalassa. Laajaa kansainvälistä huomiota sai myös kunnianhimoinen amatöörihanke Star Wreck: In the Pirkinning (2005), jota on ladattu internetistä noin yhdeksän miljoonaa kertaa. Se on kaikkien aikojen katsotuin suomalainen elokuva maailmalla.
Suomen ensimmäinen pitkä tietokoneanimaatioelokuva, Keisarin salaisuus, valmistui vuonna 2006. Keisarin salaisuus polkaisi käyntiin animaatioelokuvien aikakauden: vuosina 2000-2013 Suomen elokuvasäätiön tuotantotukea sai yhteensä 13 pitkää animaatioelokuvahanketta.
2000-luvun ensimmäisellä vuosikymmenellä Suomessa tuotettiin yhteensä 169 pitkää elokuvaa, joista 38 oli dokumentteja. Suurimpaan tuotantomäärään ylsivät sekä Kinotar, että Solar Films, jotka molemmat tuottivat 14 elokuvaa. Seuraavina olivat MRP Matila Röhr Productions, joka tuotti 11 elokuvaa, Blind Spot Pictures, joka tuotti 10 elokuvaa, sekä Helsinki-filmi ja Kinoproduction 9:llä elokuvalla.
2000-luvun kymmenen katsotuimman elokuvan listaa hallitsi Solar Films, joka sai listalle 5 elokuvaa: Eniten katsojia keräsi Aleksi Mäkelän ohjaama Pahat pojat (2003), joka sai yli 614 000 katsojaa. Myös Mäkelän kaksi muuta elokuvaa Matti (2003) sekä Rööperi (2009) menestyivät hyvin. Muut kärkikymmenikköön päässeet Solar Filmsin elokuvat olivat Aku Louhimiehen Levottomat (2000) sekä Lenka Hellstedtin Minä ja Morrison (2001). Seuraavaksi eniten elokuvia listalle sai Timo Koivusalo, taiteilijaelämäkertaelokuvillaan Rentun ruusu (2001) ja Sibelius (2003). Muita vuosikymmenen katsotuimpien elokuvien listalle päässeitä elokuvia olivat Olli Saarelan Rölli ja metsänhenki (2001), Kaisa Rastimon Heinähattu ja Vilttitossu (2002) sekä Juha Wuolijoen Joulutarina (2007).
Suomalainen elokuva 2010-luvulla
pienoiskuva|oikea|[[Aku Louhimies|Aku Louhimiehen ohjaama Tuntematon sotilas (2017) oli ensimmäinen suomalainen elokuva lähes 50:een vuoteen, joka saavutti elokuvateattereissa miljoonayleisön.]] 2010-luvulla suomalaisen elokuvan suosio jatkui vahvana. Suomalaiset elokuvat keräsivät 25.4% koko vuosikymmenen elokuvateatterien kokonaiskatsojamäärästä. Kasvussa ollut trendi oli uusien naisohjaajien tulo alalle. Vuosikymmenellä ensimmäisen pitkän elokuvansa tehneitä ohjaajanimiä olivat muun muassa: Maarit Lalli, Tiina Lymi, Marja Pyykkö ja Miia Tervo. Tärkeimpiä vuosikymmenellä kasvussa olleita tuotantoyhtiöitä olivat puolestaan Bufo, Elokuvayhtiö Aamu, Dionysos Films sekä Tuffi Films.
Suomalaisen elokuvan kansainvälinen menestys jatkui, kun Selma Vilhusen ohjaama ja Kirsikka Saaren käsikirjoittama lyhytelokuva Pitääkö mun kaikki hoitaa? (2012) oli ehdokkaana parhaan lyhytelokuvan kategoriassa vuoden 2014 Oscar-gaalassa. Samana vuonna Janne Kontkaselle myönnettiin niin sanottu ”tekniikan Oscar-palkinto”, eli Tiede- ja tekniikka -akatemiapalkinto, yhdysvaltalaisella DreamWorks-animaatiostudiolla yhdessä tiiminsä kanssa kehittämästään 3D-teknologiasta. Näiden lisäksi Juho Kuosmasen ohjaama Hymyilevä mies (2016) voitti vuoden 2016 Cannesin elokuvajuhlien Un Certain Regard -nimellä kulkevan kakkossarjan pääpalkinnon, Aki Kaurismäki palkittiin vuonna 2017 Berliinin elokuvajuhlilla parhaan ohjaajan palkinnolla elokuvasta Toivon tuolla puolen (2017) ja Klaus Härön ohjaama Miekkailija (2015) oli vuonna 2016 parhaan ulkomaisen vieraskielisen elokuvan Golden Globe -palkintoehdokkaana.
Suomalainen elokuva 2020-luvulla
2020-luku alkoi suomalaiselle elokuvalle murheellisissa merkeissä. Tammikuussa 2020 Suomeen ensi kertaa rantautuneen koronaviruspandemian myötä elokuvien ensi-iltoja siirrettiin laajalti maaliskuusta lähtien ja niiden katsojaluvut romahtivat elokuvateatterien sulkemisten ja henkilörajoitusten myötä. Vuoden 2020 maaliskuun jälkeisistä ensi-illoista vain kaksi elokuvaa keräsi yli 100 000 katsojaa. Valoa synkkyyden keskelle toi kuitenkin Juho Kuosmasen ohjaama Hytti nro 6 -elokuva (2021), joka voitti vuoden 2021 Cannesin elokuvajuhlilla Grand Prix -palkinnon.
Lajityypit
pienoiskuva|[[Ilmari Unhon ohjaama ”Minä elän” (1946) on elämäkertaelokuva, joka kertoo Aleksis Kiven elämästä.]]
Elämäkertaelokuva
Elämäkertaelokuva on suomalaiselle elokuvalle perinteikäs lajityyppi, joka kertoo yhden tai useamman todellisen henkilön elämästä. Useimmiten elämäkertaelokuvien päähenkilöt ovat kuuluisia henkilöitä, kuten taiteilijoita, poliitikkoja, tieteilijöitä tai muita julkisuuden henkilöitä. Elämäkertaelokuvat voivat olla totuudenmukaisia kuvauksia henkilön elämästä tai ne voivat olla fiktiivisiä kertomuksia, jotka perustuvat jollain tapaa päähenkilön elämään. Ajallisesti elämäkertaelokuvat voivat kattaa päähenkilön koko elämänkaaren tai ne voivat käsitellä vain jotain päähenkilön elämään liittyvää ajanjaksoa.
Yleisesti elämäkertaelokuvat voidaan jakaa klassisen ja modernin kauden elokuviin. Klassisen kauden elokuvat kertovat yleensä historiallisista merkkihenkilöistä, jotka kuuluivat kansakunnan eliittiin. Klassisen kauden elämäkertaelokuvia ovat esimerkiksi Suomen ensimmäiset elämäkertaelokuvat: Kalle Kaarnan ohjaama Elinan surma (1938), joka kertoo Klaus Kurjesta ja Elina Finckestä sekä Roland af Hällströmin ohjaama Simo Hurtta (1940), joka kertoo isovihan aikana eläneestä verovoudista, Simon Affleckista. Moderni vaihe elämäkertaelokuvissa alkoi Toisen maailmansodan jälkeen. Eräs sen ominaispiirteistä on päähenkilöiden esittäminen ristiriitaisina hahmoina. Elämäkertaelokuvien henkilöhahmot myös laajenivat modernin vaiheen aikana historian merkkihenkilöistä julkisuuden henkilöihin sekä tavallisiin ihmisiin. Esimerkkejä modernin vaiheen suomalaisista elämäkertaelokuvista ovat: Matti Kassilan Päämaja (1970), jonka päähenkilö on Suomen sotamarsalkka Carl Gustaf Emil Mannerheim sekä Timo Koivusalon ohjaama Rentun ruusu (2001), joka kertoo laulaja Irwin Goodmanista.
Iskelmäelokuva
Iskelmäelokuva on musikaalielokuvan alalajityyppi, joka sisältää iskelmämusiikkiesityksiä. Iskelmäelokuvia tehtiin Suomessa pääasiassa 1950-luvun lopulta 1960-luvulle. Ensimmäinen suomalainen iskelmäelokuva oli Jack Witikan ohjaama Suuri sävelparaati (1959). Se tehtiin esittelemään nuorisolle tuoreita iskelmämuusikoita sekä heidän levyjään. Elokuvassa esiintyviä laulajia ovat muun muassa Laila Kinnunen ja Brita Koivunen. Usein iskelmäelokuvat sisältävät kevyen elokuvaa eteenpäin kuljettavan juonen, joka nivoo eri iskelmäosuudet yhteen. Iskelmäelokuvien aika Suomessa oli varsin lyhyt, mutta ne myötävaikuttivat yleisesti suomalaisen nuorisokulttuurin syntyyn ja heijastuivat nuorison pukeutumiseen.
Kulkurielokuva
Kulkurielokuva on suomalaisen elokuvan lajityyppi, jota ei juuri esiinny muissa maissa. Kulkurielokuvien alkupisteenä voidaan pitää Toivo Särkän ohjaamaa elokuvaa Kulkurin valssi (1941), joka sai innoituksensa J. Alfred Tannerin suomentamasta kappaleesta Kulkurin valssi, joka perustuu ruotsinkieliseen sävelmään Vandrarevalsen. Kulkurielokuvat ovat romanttisia elokuvia, jotka käsittelevät usein yhteiskuntaluokkien eroja sekä vapauteen liittyviä teemoja. Muita lajityypin edustajia ovat esimerkiksi Valentin Vaalan ohjaama Kulkurin tyttö (1952) sekä Roland af Hällströmin ohjaus Kuningas kulkureitten (1953).
Melodraama
Melodraama on suomalaisessa elokuvassa perinteikäs lajityyppi. Suomen ensimmäinen pitkä näytelmäelokuva Teuvo Puron ohjaama Sylvi (1913) oli tyyliltään melodraama. Eräs tunnetuimmista suomalaista melodraamaohjaajista oli Teuvo Tulio, jonka ohjaamia melodraamoja ovat muun muassa: Laulu tulipunaisesta kukasta (1938), Unelma karjamajalla (1940) sekä Rakkauden risti (1946).
pienoiskuva|oikea|Ensimmäisen rillumarei-elokuvan [[Rovaniemen markkinoilla (1951) näyttelijät: Esa Pakarinen, Reino Helismaa ja Jorma Ikävalko.]] pienoiskuva|[[Kalle Kaarnan ohjaama Tukkijoella (1937) oli järjestyksessä toinen filmatisointi Teuvo Pakkalan Tukkijoella-näytelmästä.]]
Rillumarei
Rillumarei-elokuvat ovat tyyliltään kevyitä musikaaleja ja komedioita, jotka pohjautuvat Suomessa sota-ajan jälkeen esiintyneeseen kupletti- ja revyyperinteeseen. Rillumarei-elokuvissa iskelmämusiikki, vauhdikas juonenkuljetus sekä kansanomaisuus ovat tärkeässä osassa. Niiden päähenkilö on useimmiten jätkä, joka on sivistymätön selviytyjäluonne. Lajityyppi on saanut nimensä Jorma Nortimon ohjaaman Rovaniemen markkinoilla (1951) -elokuvan tunnuskappaleessa laulettavasta rumarillumarillumarei-kertosäkeestä. Rillumarei-sana oli alun perin kriitikoiden käyttämä pilkkanimitys, mutta Suomen Filmiteollisuus nosti sen myöhemmin ylpeänä esille elokuvan Hei, rillumarei! (1954) -nimessä.
Martika
Marta Marrero, joka tunnetaan taiteilijanimeltään Martika (s. 18. toukokuuta 1969 Whittier, Kalifornia), on yhdysvaltalainen laulaja-lauluntekijä sekä näyttelijä, joka julkaisi kaksi kansainvälisesti menestynyttä albumia 1980-luvun lopulla ja 1990-luvun alussa, myyden yli neljä miljoonaa kappaletta maailmanlaajuisesti. Hänen suurin hittikappaleensa oli ”Toy Soldiers”, joka sijoittui 1. sijalle Yhdysvaltain musiikkilistalla vuoden 1989 kesällä.
Suomalainen elokuva
Rillumarei
Varsinaisia rillumarei-elokuvia tehtiin vain muutama ja niissä säveltäjänä toimi Toivo Kärki ja käsikirjoituksesta sekä laulujen sanoista vastasi Reino Helismaa. Lajityypille tunnusomaisia elementtejä esiintyy kuitenkin myös muiden tekijöiden elokuvissa. Rillumarei-elokuvat saivat elokuvakriitikoilta ilmestymisaikanaan murska-arvostelut, mutta toisaalta myös suuren yleisösuosion. Myöhemmin rillumarei-elokuvat ovat saavuttaneet kulttisuosiota.
Sotilasfarssi
Sotilasfarssit ovat komediaelokuvia, joissa parodioidaan sotilaselämää. Lajityypillä on Suomessa pitkä perinne. Ensimmäinen suomalainen sotilasfarssi oli Hjalmar V. Pohjanheimon ohjaama lyhytelokuva Kun solttu-Juusosta tuli herra (1921). Suomi-Filmi tuotti kolmiosaisen Ryhmy ja Romppainen -elokuvasarjan 1940- ja 1950-luvuilla. Lisäksi Fennada-filmi tuotti seitsemän elokuvan mittaisen sarjan sotilasfarsseja 1950-luvulla. Myöhemmin sotilasfarssien perinnettä on jatkanut 1990-luvulla viisiosainen Vääpeli Körmy -sarja.
Tukkilaiselokuva
Tukkilaiselokuva on suomalaiselle elokuvalle omaleimainen lajityyppi, joissa kuvataan tukkien uittoa jokia ja koskia pitkin hakkuualueilta tehtaille. Tukkilaiselokuville tunnusomaisia elementtejä ovat romanssit ja niistä aiheutuvat konfliktit, tukkisumien purkaminen sekä koskenlasku.
Ensimmäinen suomalainen tukkilaiselokuva oli Erkki Karun ohjaama Koskenlaskijan morsian (1923). Suosituimpia aiheita tukkilaiselokuville ovat olleet Johannes Linnankosken romaani Laulu tulipunaisesta kukasta sekä Teuvo Pakkalan Tukkijoella-näytelmä, joista molemmista on tehty useita filmatisointeja.
Palkinnot ja tapahtumat
thumb|[[Dome Karukoski sai Jussi-palkinnon 2011.]] Suomessa merkittävimmät elokuva-alan palkinnot jaetaan vuosittain Jussi-gaalassa. Jussit jakaa Filmiaura ry vuosittain parhaista saavutuksista suomalaisen elokuvan parissa. Jusseja on jaettu vuodesta 1944 lähtien.
Suomessa järjestettävistä elokuvafestivaaleista eniten kävijöitä kerää Helsingissä järjestettävä Rakkautta ja anarkiaa, joka on parhaimmillaan saanut yli 60 000 katsojaa. Suomen elokuvasäätiö tukee kahdeksaa kansallisesti merkittävää elokuvafestivaalia. Rakkautta ja anarkiaa -festivaalin lisäksi tuettaviin festivaaleihin kuuluvat Helsingin dokumenttielokuvafestivaali DocPoint, Espoo Ciné, Night Visions, Oulun kansainvälinen lasten- ja nuortenelokuvien festivaali, Skábmagovat, Sodankylän elokuvajuhlat sekä Tampereen elokuvajuhlat.
Talous ja yritykset
Elokuvatuotanto on kansantaloudellisesti Suomessa suhteellisen pieni ala. Vuonna 2017 se työllisti noin 2 500 henkilöä. Yleinen piirre alalla on töiden projektiluonteisuus sekä työskentely freelancerina tai yrittäjänä.
Elokuva-ala on perinteisesti jakaantunut Suomessa tuotanto-, levitys- ja elokuvateatteriyhtiöihin. Tuotantoyhtiöt vastaavat elokuvan tuotantoprosessissa käsikirjoittamisesta valmiin materiaalin siirtämiseen levitettäväksi. Tuotantoyhtiöitä Suomessa oli vuonna 2017 noin 100. Levitysyhtiöt puolestaan osallistuvat rahoitukseen ja vastaavat elokuvan markkinoinnista ja levittämisestä elokuvateattereihin ja tallennemyyntiin. Elokuvateatterit puolestaan saattavat elokuvat yleisön nähtäväksi. Digitalisoitumisen seurauksena esimerkiksi monilla tuotantoyhtiöllä on aiempaa parempi mahdollisuus levittää omia elokuviaan. Tuotantoyhtiöt toimivat usein melko projektiluonteisesti, ja niiden liiketulos vaihtelee siksi paljon. Suomalaiset tuotantoyhtiöt ovat pääosin pieniä, joten yksittäisillä projekteilla on niille suuri vaikutus. Levitysyhtiöt ovat taloudellisesti vakaampia kuin tuotantoyhtiöt, koska ne pystyvät hajauttamaan riskinsä useamman elokuvatuotannon pariin. Suurimmat levittäjäyhtiöt vuonna 2020 markkinaosuuksineen olivat Nordisk Film (33 %), SF Film (30 %), Disney (12 %) ja Finnkino (8 %).
Elokuvatuotanto ja rahoitus
Suomalainen elokuvatuotanto on hyvin riippuvainen julkisesta tuesta. Varsinkin pitkät elokuvat ja dokumentit vaativat usein valmistuakseen tuotantotukea. Suomen elokuvasäätiö on lähes aina mukana rahoittamassa pitkien elokuvien tuotantoa. Elokuvasäätiön väitetään olevan rahoituspäätöksissään haluton ottamaan riskejä, joka johtunee jaettavan rahanmäärän pienuudesta. Toinen tärkeä Suomalaisen elokuvan rahoittaja on televisio, joka ostaa usein elokuvien esitysoikeuksia ennakkoon. Toisaalta joukkorahoitus on viime vuosina noussut vaihtoehdoksi elokuvatuotantojen julkiselle rahoitukselle.
Työ elokuvatuotannoissa on pääasiassa projektiluonteista ja tuotantokohtaista. Yhtä pitkää elokuvaa tekee yleensä 50–300 hengen määräaikainen tuotantotiimi. Suomessa elokuvatuotannot tehdään melko nopeasti. Kuvauspäiviä on yleensä noin 30–35. Vastaavasti Ruotsissa elokuvia kuvataan yleensä noin 50 päivän ajan ja muualla Euroopassa kuvaukset kestävät tyypillisesti 60–70 päivää.
Kansallinen audiovisuaalinen instituutti
Kansallinen audiovisuaalinen instituutti (KAVI) on opetus- ja kulttuuriministeriön hallinnonalaan kuuluva virasto, jonka tehtäviä ovat suomalaisten elokuvien sekä radio- ja televisio-ohjelmien pelastaminen ja säilyttäminen jälkipolville sekä niihin liittyvä tutkimustoiminta ja mediakasvatus. KAVI ylläpitää myös Elonet-verkkopalvelua, joka sisältää elokuvatietokannan ja elokuvien suoratoistopalvelun.
KAVI järjestää myös elokuvaesityksiä useilla paikkakunnilla, ylläpitää Helsingissä toimivia Kino Regina ja Kino Tulio -elokuvateattereita sekä tarjoaa radio- ja televisio-ohjelmiin liittyvää tietopalvelua. Kansallisesta audiovisuaalisesta instituutista löytyy myös elokuva-aiheinen erikoiskirjasto.
Äran-luokka
Äran-luokka oli Ruotsin merivoimien neljän 1900-luvun alussa valmistuneen rannikkopanssarilaivan muodostama alusluokka.
Hankinta
Vuoden 1899 parlamentin istunnossa Ruotsin laivastoministeri komentaja G. Dyrssen esitti lisäksi kolmen muun aluksen hankintaa. Esityksen mukaan kulut voitaisiin jakaa kolmelle vuodelle, jolloin kaksikamarisen parlamentin äänet menivät ristiin toisen hyväksyessä ja toisen vastustaessa. Kamarien äänestäessä yhdessä esitys hyväksyttiin yksinkertaisella ääntenemmistöllä.
Kapteeni Grantin lapset
Kapteeni Grantin lapset on Jules Vernen vuosina  1867–1868 julkaistu romaani, joka kertoo ryhmästä skotlantilaisia ja heidän ponnisteluistaan löytää kapteeni Grant. Seurue kulkee koko maapallon ympäri etsiessään haaksirikkoon joutunutta Grantia, jonka mereen heittämä pulloposti on lähes kahden vuoden matkan jälkeen päätynyt ihmisten käsiin.
Juoni
Huvipursi Duncan on neitsytmatkallaan ja havaitsee vanavedessään laiskasti uiskentelevan hain. Miehistö pyydystää hain ja sen vatsasta löytyy samppanjapulloksi, jonka sisälle on työnnetty englanniksi, saksaksi ja ranskaksi kirjoitetut viestit. Kaikki viestit ovat pahasti kosteuden vaurioittamia, mutta Duncanin omistaja, lordi Glennarvan onnistuu päättelemään viestin pääasiallisen sisällön.
Viestin on kirjoittanut skotlantilaisen Britannia-laivan kapteeni Harry Grant, joka kahden miehistönsä jäsenen kanssa on onnistunut pelastautumaan haaksirikosta paikkaan, joka on 37 leveyspiirillä eteläisellä pallonpuoliskolla. Tulkinta osoittaa, että haaksirikkopaikka on Patagonian rannikolla Argentiinassa.
Lordi Glennarvan matkustaa Lontooseen pyytämään meriministeriöltä apua kapteeni Grantin etsimisessä, mutta hänen toiveensa avun saamisesta tyrmätään. Kotiin palatessaan hän löytää kapteeni Grantin lapset, Maryn ja Robertin linnasta ja joutuu kertomaan näille, ettei heidän isäänsä ryhdytä etsimään. Lordi Glennarvanin vaimo, Helena, kuitenkin ehdottaa, että he itse ryhtyisivät etsintään Duncanilla.
Duncan varustetaan matkalle matkustajinaan lordi Glennarvan, lady Helena ja Grantin lapset. Lisäksi inhimillisen erehdyksen seurauksena alukselle joutuu ranskalainen maantieteilijä, Jaques Paganel, jonka apu kapteeni Grantin etsinnässä osoittautuu erittäin hyödylliseksi.
Seurue kulkee Magalhaesin salmen lävitse Chileen, josta lordi lähimpien seuralaistensa kanssa päättää kulkea koko matkan mantereen poikki. Duncan lähetetään odottamaan heitä Argentiinan rannikolle.
Matkan varrella selviää, ettei kapteeni Grant ole haaksirikossa Patagoniassa. Pullopostin viestin uusi tulkinta ohjaa matkalaiset Australiaan.
Australiassa he löytävät eräältä maatilalta Tom Ayrtonin, joka on ollut Britannialla yhdessä kapteeni Grantin kanssa. Ayrton kertoo, että haaksirikosta lähtien hän on uskonut olevansa ainoa pelastunut, mutta vakuuttaa pystyvänsä opastamaan etsijät haaksirikkopaikalle.
Duncan lähetetään korjattavaksi, sillä pitkä merimatka on vaurioittanut sen potkuria, mutta lordi Glennarvan, lady Helena, kapteenin lapset ja muutamat muut valikoidut ystävät lähtevät Ayrtonin opastamina Australian halki. Ayrton osoittautuu kuitenkin petolliseksi ja suunnittee kaappaavansa Duncanin ja ryhtyvänsä merirosvoksi.
Lopulta petos tulee ilmi ja Ayrton pakenee mukanaan kirje, jolla Glennarvan kutsuu Duncanin sovittuun kohtauspaikkaan.
Lordi Glennarvan valmistautuu palaamaan Skotlantiin, mutta joutuu matkustamaan Uuden-Seelantiin, josta kulkee vakituinen laivareitti.
Matkalla Uuteen-Seelantiin seurue päätyy harhaan joutuen maorien vangitsemaksi. Lopulta he saapuvat Uuden-Seelannin länsirannikolle, mistä löytävät kadonneen Duncanin, joka on jo kauan odottanut heitä. Syyksi selviää, että hajamielinen Paganel oli merkinnyt kirjeeseen tämän päämäärän eikä Australian itärannikkoa kuten olisi pitänyt. Ayrton on lukittuna aluksen hyttiin, sillä saadessaan kuulla Duncanin suuntaavan Uuteen-Seelantiin hän oli koettanut yllyttää miehistön kapinaan.
Maria Teresialla havaitaan, että saarella näyttää palavan tuli. Yön aikana Duncan pysyttelee turvallisen välimatkan päässä saaresta, mutta lapset uskovat kuulevansa isänsä äänen huutavan apua merellä.
Aamulla saaren rannalla on kapteeni Grant kahden toverinsa kanssa. Grant kertoo Glennarvanille, koko tarinan elämästään luodolla ja tämä puolestaan kertoo etsintäretken vaiheet.
Duncanin lähtiessä paluumatkalle Tom Ayrton jätetään saarelle, mutta hänen käyttöönsä annetaan kaikki, minkä kapteeni Grant tovereineen on saarelle rakentanut. Lordi lupaa joskus palata tätä hakemaan.
Pontus Norgren
200px|pienoiskuva|Pontus Norgren esiintymässä Lontoossa vuonna 2010.Pontus Norgren (s. 22. huhtikuuta 1968) on ruotsalainen kitaristi, joka soittaa power metal -yhtye HammerFallissa. Hän on suosittu kitaristi varsinkin kristillisissä piireissä. Hän tekee bändihommien ohella myös soolouraa.
Ura
Pontus on saanut suosionsa enimmäkseen Divinefire vierailuistaan. Hän on soittanut Divinefire yhtyeelle kitaroita mm. hittibiiseissä The Sign ja Live my Life for You. Pontus on kuitenkin työstänyt myös monien bändien kanssa ja näistä suosituin on The Poodles. Hän soittaa myös Humanimalissa ja Great King Ratissa.
Sooloura
Pontuksen sooloura on melko alussa, eikä ole ainakaan vielä kovin suosittua musiikkia. Hänen suosituimpiin sooloteoksiinsa kuuluvat mm. Losing my Religion ja Holy Ground.
Hindustan (sanomalehti)
Hindustan Dainik tai Hindustan on Intiassa päivittäin julkaistava hindinkielinen sanomalehti. Se luokiteltiin heinä-joulukuun 2016 levikkitutkimuksessa Intian viidenneksi laajalevikkisimmäksi sanomalehdeksi keskimäärin 2,611 miljoonan numeron päivittäisellä levikillään. Lehden kustantaja on Hindustan Media Ventures Ltd, joka on HT Median tytäryhtiö. Emoyhtiö HT Media julkaisee myös englanninkielisiä Hindustan Times ja Mint lehtiä.
Pagani Huayra
Pagani Huayra on Paganin valmistama superauto, joka korvasi Pagani Zondan. Autoa valmistettiin vuosina 2011–2018 yhteensä 100 kappaletta.
Codalunga on erikoismalli, jota valmistettiin viisi kappaletta, jotka räätälöitiin asiakaskohtaisesti.
Aerodynamiikka
pienoiskuva|Auton aerodynaamiset siivekkeet toiminnassa, kuvattu vuonna 2014 Goodwood Festival of Speedissä. Auton keulassa ja perässä on yhteensä neljä liikkuvaa siivekettä (kaksi edessä ja kaksi takana), joita ohjataan elektronisesti auton nopeuden, kallistuksen, sivuttaiskiihtyvyyden, ohjauskulman ja kaasun asennon mukaan. Siivekkeiden liikkuminen muuttaa auton aerodynamiikkaa eri tavoin jarrutuksissa ja kaarreajossa. Kaarreajossa vain sisäkaarteenpuoleiset siivekkeet nousevat pitovoiman lisäämiseksi sekä auton kallistumisen vähentämiseksi. Auton ilmanvastus on normaalisti 0,3 Cd, joka nousee 0,5 Cd kun kaikki neljä siivekettä ovat ylhäällä.
Huayra BC
vasen|pienoiskuva|Pagani Huayra BC Huayra BC on edelleen kehitetty malli. Malli on nimetty Horacio Paganin ystävän ja ensimmäisen asiakkaan Benny Caiolan mukaan. Muutoksena alkuperäiseen auto on kevyempi, moottorissa on enemmän tehoa ja vääntöä ja vaihteiston vaihtonopeus on puolitettu.
Roadster
vasen|pienoiskuva|Pagani Huayra Roadster Avomalli Huayra Roadster esiteltiin Geneven autonäyttelyssä maaliskuussa 2017. Se on coupéa 80 kilogrammaa kevyempi. Autossa on irrotettava katto.
Huayra R
Huayra R on uudelleen yhdessä HWA AG:n kanssa suunniteltu puhtaasti ratakäyttöön tarkoitettu erikoismalli, jossa perusmallista poiketen on vapaastihengittävä moottori. Huayra R:ää tullaan valmistamaan 30 kpl.
San Marino
San Marinon tasavalta eli San Marino on Italian ympäröimä kääpiövaltio Apenniinien niemimaalla Etelä-Euroopassa. San Marino on 61 neliökilometrin pinta-alallaan Euroopan kolmanneksi pienin valtio. Sen asukasluku on noin 33 500.
San Marinon historia ulottuu Pyhään Marinukseen, joka perimätiedon mukaan oli perustamassa valtiota vuonna 301. San Marino on maailman vanhin tasavalta.
San Marino oli pitkään melko eristäytynyt kaupunkivaltio, mutta 1900-luvulla se on liittynyt Euroopan neuvostoon ja Yhdistyneisiin kansakuntiin. Maan talous perustuu palvelualaan ja teollisuustuotantoon. San Marino on tasavalta, jonka valtionpäämiehenä on poikkeuksellisesti kaksi kapteenivaltionhoitajaa, joiden toimikausi on vain puoli vuotta.
Maantiede
vasen|thumb|San Marinon kartta
Poliittinen ja fyysinen maantiede
thumb|vasen|Guaitan linna Monte Titanon huipulla. San Marino on sekä alueeltaan että väestöltään maailman viidenneksi pienin tunnustettu valtio. Sen pinta-ala on 61,19 km². San Marino on epäsäännöllisen nelikulmion muotoinen. Maan koilliskulmasta on 13 kilometriä maan lounaiskulmaan. Ainoa rajanaapuri on sitä ympäröivä Italia. San Marinon pohjois-, itä- ja länsipuolella on Riminin maakunta ja eteläpuolella Pesaro e Urbinon maakunta.
San Marinon alue on Romagnan Apenniinien pohjoisrinteilla 53–739 metrin korkeudessa. San Marinon pinnanmuotojen tunnusmerkillisin piirre ovat kalkkikivihuiput, joiden itärinne päättyy jyrkänteeseen. Tällainen on myös maan korkein kohta Monte Titano.
San Marinoa halkoo useita jokia. Marano- ja Ausajoet laskevat Adrianmereen ja San Marino Marecchiajokeen. Suurin osa San Marinon alankoalueista on jokien varsilla.
Ilmasto ja luonto
San Marino kuuluu kosteaan välimerenilmastoon. Vuosien 1991–2011 aikana vuoden keskilämpötila oli 13,7 °C ja vuotuinen sadanta 767,3 millimetriä. Kesän korkein lämpötila nousee noin 26 °C:seen ja talven alin laskee noin –7 °C:seen.
Perustaminen ja ensimmäiset hallintoelimet
thumb|vasen|San Marinon perustaja [[Pyhä Marinus auttaa tasavallan ylös Pompeo Batonin maalauksessa San Marino risolleva la Repubblica vuodelta 1740. Maalaus tilattiin Giulio Alberonin joukkojen vetäytymisen juhlistamiseksi.]] San Marinon tasavallan historian taustalla on perimätiedon mukaan Pyhä Marinus ja joukko kristittyjä. Pyhä Marinus saapui vuonna 257 Dalmatian Rabin saarelta Riminiin, missä hän työskenteli kivenhakkaajana. Riministä hän joutui pakenemaan Monte Titanolle Diocletianuksen vainoja. Vuoren omistaja Donna Felicita luovutti sen vuonna 301 pyhälle Marinukselle kiitokseksi sairaan lapsensa parantamisesta. Perimätieto pitääkin vuotta 301 San Marinon perustamisvuotena.
Vanhin tunnettu kirjallinen maininta San Marinon linnasta on teoksesta Liber Pontificalis vuodelta 755. Ensimmäinen maininta järjestäytyneestä yhteisöstä on puolestaan vuodelta 885. Noin vuoden 1000 tienoilla San Marinossa perustettiin Arengo-niminen hallintoelin. Perheiden päämiehistä koostunut Arengo käytti sekä lainsäädäntö-, toimeenpano- että tuomiovaltaa.
Tasavallan kasvamisen myötä alettiin tarvita pienempää ja helpommin kokoon kutsuttavaa poliittista elintä. Vuonna 1243 perustettiin valtionpäämieheksi kapteenivaltionhoitajat, jotka Arengo valitsi. 1400-luvulla luotiin Suuri ja yleinen neuvosto (Consiglio Grande e Generale), joka muodostettiin 60:stä Arengon jäsenestä. Uusi neuvosto sai hoidettavikseen osan Arengon tehtävistä. Lopulta nämä uudet hallintoelimet ottivat kaiken vallan haltuunsa niin, että alkuperäinen Arengo kävi merkityksettömäksi. Vaikka Arengoa ei koskaan varsinaisesti lakkautettukaan, ei sitä enää muodostettu vuoden 1571 jälkeen.
Laajentuminen
Vuoteen 1463 asti San Marino rajoittui Monte Titanon alueeseen. Tuolloin San Marino otti osaa Riminin herran Sigismondo Pandolfo Malatestan lyöneeseen liittoumaan. Paavi Pius II antoi tästä palkkioksi San Marinolle Fiorentinon, Montegiardinon ja Serravallen kaupungit. Samana vuonna Faetano pyysi tulla liitetyksi San Marinoon. Tämän jälkeen tasavallan rajat eivät ole enää muuttuneet.
Cesare Borgia valtasi San Marinon vuonna 1503. Hän kuitenkin vetäytyi sieltä vielä saman vuoden aikana, kun hänen isänsä, paavi Aleksanteri VI:n kuolema aiheutti poliittista kuohuntaa. Toisen kerran San Marino vallattiin vuonna 1739, kun kardinaali Giulio Alberoni pyrki haalimaan itselleen lisää valtaa. Alberoni kuitenkin vetäytyi San Marinosta kansallislevottomuuksien ja paavi Klemens XII:n tuen takia.
Kun Napoleon valtasi Italian, hän kunnioitti San Marinon itsenäisyyttä ja tarjosi jopa sille lisäalueita. Muut Euroopan valtiot tunnustivat San Marinon Napoleonin sodat päättäneessä vuoden 1815 Wienin kongressissa. Italian yhdistymisen aikana Giuseppe Garibaldi ja muut vallankumoukselliset saivat turvapaikan San Marinosta.
Avautuminen 1900-luvulla
thumb|Näkymä San Marinoon. San Marinossa kehittyi 1900-luvun alussa demokraattista uudistusliikettä, ja vuonna 1906 Arengo koottiin uudestaan 400 vuoden tauon jälkeen. Samalla miehet saivat yleisen äänioikeuden. Demokratia oli kuitenkin lyhytaikainen vaihe, sillä fasistit ottivat vallan vuonna 1926.
San Marino oli puolueeton sekä ensimmäisessä että toisessa maailmansodassa. Britannian ilmavoimat kuitenkin pommitti San Marinoa kesäkuussa 1944, koska britit luulivat saksalaisten käyttävän maan rautateitä. Saksalaiset valloittivat maan syyskuussa ja liittoutuneet sen saksalaisilta San Marinon taistelussa.
Toisen maailmansodan jälkeen demokratia palautui San Marinoon. Kommunistinen puolue ja sosialistinen puolue olivat vallassa vuosina 1945–1957. Vuonna 1957 valta vaihtui vallankaappausmaisissa olosuhteissa, joka tunnetaan San Marinossa nimellä fatti di Rovereta. Viisi sosialisti- ja yksi kommunistiedustaja vetivät tukensa pois hallitukselta. Vähemmistöasemaan ajautunut hallitus kutsui uudet vaalit. Oppositio ei tätä kuitenkaan hyväksynyt ja perusti väliaikaisen hallituksen Roveretaan. Italia, Ranska ja Yhdysvallat tukivat Roveretan hallitusta, joka nousi San Marinon valtaan ilman vaaleja, kun painostuksen alle joutunut vasemmistohallitus erosi.
San Marino oli pitkään melko eristäytynyt valtio, mutta toisen maailmansodan jälkeen maa on alkanut liittyä kansainvälisiin sopimuksiin ja järjestöihin. San Marino liittyi vuonna 1988 Euroopan neuvostoon ja vuonna 1992 Yhdistyneisiin kansakuntiin.
2000-luvulla kansainvälinen yhteisö on kiinnittänyt huomiota San Marinon asemaan veroparatiisina. Pankinjohtajia on pidätetty epäiltyinä rahanpesusta. OECD poisti San Marinon vuonna 2009 veroparatiisilistaltaan maan yhtenäistettyään finanssilakejansa Euroopan unionin kanssa. Italia puolestaan teki samoin vuonna 2013, kun maat olivat päässeet sopuun verotuksesta.
Politiikka
San Marino on parlamentaarinen tasavalta. Sen lakiasäätävä elin suur- ja yleisneuvosto (Consiglio Grande e General) valitaan vaaleilla viiden vuoden välein. Parlamentilla on muun muassa valta valita ministerit ja kapteenivaltionhoitajat, jotka toimivat valtionpäämiehinä. Perinteisesti heistä toinen edustaa San Marinon kaupunkia ja toinen maaseutua. Kapteenivaltionhoitajien toimikausi on vain puolen vuoden mittainen; se on lyhin maailman valtionpäämiesten toimikausista. Kapteenivaltionhoitajat valitaan neuvostosta, ja puolen vuoden viran jälkeen sama henkilö voidaan valita uudelleen vasta kolmen vuoden päästä. 1. lokakuuta 2022 kapteenivaltiohoitajina toimivat Maria Luisa Berti ja Manuel Ciavatta.
San Marinon puoluekenttä on hyvin hajanainen, eikä puolueilla ole juurikaan ideologisia eroja. Pienessä valtiossa käytännössä jokainen kansalainen tuntee ainakin muutamia poliittisia edustajia, joten vaaleissa äänestysperusteena on useammin henkilösuhteet kuin puolueen poliittiset kannat. Vuonna 2006 tehdyn uudistuksen perusteella puolueiden täytyy muodostaa vaaleja varten vaaliliittoja, millä pyrittiin estämään hajanaisuutta hieman. Vuonna 2019 pidettyjen vaalien jälkeen suurimmaksi puolueeksi nousi San Marinon kristillisdemokraattinen puolue, joka sai 21 paikkaa. Toiseksi suurin puolue oli R.E.T.E. (11 paikkaa), jolla oli yhteinen vaaliohjelma Domani-puolueen kanssa (4 paikkaa). Muita edustettuina olleita puolueita ja vaaliliittoja ovat Libera (10), Noi per la Repubblica (8) ja Tulevaisuuden tasavalta (6). Joulukuussa hallituksen muodostivat kristilliset, R.E.T.E., Domani ja Noi per la Repubblica.
Kansalaisuutta on mahdollista hakea vasta, kun on asunut maassa yhtäjaksoisesti vähintään 20 vuotta, tai kun on sanmarinolaisen kanssa naimisissa ja asunut maassa vähintään 10 vuotta.
Hallinnollinen jako
thumb|San Marinon kunnat kartalla
San Marinossa on yhdeksän kuntaa (castelli). Niistä suurin sekä asukasluvultaan että pinta-alaltaan on Serravalle.
Talous
San Marinossa on teollistununut ja avoin talous, jonka palvelusektori on merkittävässä asemassa. Maan talous kärsi vuosina 2008–2014 vaikeasta lamajaksosta, johon vaikutti erityisesti pankkisalaisuuksiin ja veroparatiisiasemaan perustuneen finanssisektorin luhistuminen. Jopa kolmannes bruttokansantuotteesta hävisi laman aikana. Vuonna 2009 bruttokansantuote laski jopa 12 prosenttia. Kasvuun talous kääntyi taas vuonna 2015.
San Marinon talouden keskeisimmät tekijät ovat tuotantoteollisuus, joka on myös viennin tärkein tekijä, sekä palvelut. Teollisuustuotteisiin kuuluvat elektroniikka, maalit, kosmetiikka, keramiikka, korut ja vaatteet. Turismi on kasvava tekijä maan taloudessa, ja sen vaikutus on suuri asukkaiden tuloissa. San Marinossa käy vuosittain yli kolme miljoonaa matkailijaa. Maahan saapuvalle ei tehdä rajatarkastuksia, passiin voi halutessaan ostaa viranomaisten leiman viidellä eurolla. Maanviljely ei ole taloudellisesti kovinkaan iso tekijä, mutta tuotanto on silti tärkeää. Maassa viljellään muun muassa vehnää, viinirypäleitä ja ohraa.
San Marino ei kuulu Euroopan unioniin, mutta käyttää silti valuuttanaan euroa. Ennen euron käyttöönottoa San Marinolla oli oma liiransa, joka oli arvoltaan kytketty Italian liiraan. San Marinon eurokolikot, joita on lyöty vain pieni määrä, ovat numismaatikoiden keräilykohteita. San Marinon postimerkit, jotka ovat käypiä vain maan rajojen sisäpuolella, ovat myös postimerkkeilijöiden keräilykohteina merkittävä tulonlähde.
Nuorisotyöttömyyden (ikäluokassa 15–24) aste on 27,4%. Koko väestön työttömyysaste oli 8,1% (vuonna 2017). .
Liikenne ja energia
pienoiskuva|Kunnostettu juna Montalen tunnelin edustalla. San Marino yhdistyy Italian tieverkostoon, ja Italiasta on säännöllisiä bussiyhteyksiä San Marinon kaupunkiin. Maan ainoa lentopaikka on paikallisen lentokerhon omistama pieni Torraccian lentokenttä, jonka ainoa kiitotie on päällystämätön. Federico Fellinin lentoasema Italian Riminissä on tärkein lentoasema, jota kautta San Marinoon pääsee.
San Marinosta avattiin vuonna 1932 kapearaiteinen ratayhteys Riminiin, jonka varrella oli San Marinon puolella kuusi asemaa. Liikenne radalla loppui kuitenkin jo vuonna 1944 radan kärsittyä vaurioita toisen maailmansodan pommituksissa. Radasta avattiin vuonna 2012 museoliikenteelle noin 800 metrin mittainen kunnostettu osuus lähellä San Marinon rautatieasemaa.
Kaikki San Marinon sähkö tulee Italiasta.
Väestö
Toukokuussa 2021 San Marinon tilastokeskuksen mukaan maan asukasluku oli 33 598. Asukkaista San Marinon kansalaisia oli 83,6 prosenttia ja italialaisia 14,1 prosenttia.
San Marinossa ei ole valtionuskontoa, mutta lähes 90 prosenttia asukkaista on katolilaisia. Maan virallinen kieli on italia.
Kulttuuri
thumb|Sanmarinolainen sotilas ja maan lippu. San Marinon kulttuurissa on paljon vaikutteita italialaisesta kulttuurista, mutta maassa ollaan ylpeitä pienen valtion ainutlaatuisesta asemasta. Vaikka ruokakulttuuri onkin samanlaista kuin Italiassa, San Marinossa on joitakin paikallisia erikoisuuksia. Härkäpapukeitto on suosittua talvisin ja jänismuhennos fenkolilla ympäri vuoden. Cacciatello-niminen kakku on puolestaan suosittu jälkiruoka.
San Marinosta on päässyt Italian populaarimusiikkimarkkinoille joitakin artisteja, mutta italialaista musiikkia kuunnellaan paljon myös San Marinossa. San Marino osallistui Eurovision laulukilpailuun ensimmäisen kerran vuonna 2008.
Media
San Marinon yleisradioyhtiö on nimeltään San Marino RTV. Se sai alkunsa vuonna 1993, kun ympärivuorokautiset radiolähetykset aloitettiin kokeilumielessä Radio San Marino -kanavalla. Säännölliset televisiolähetykset alkoivat vuonna 1994. Toiminta internetissä alkoi 2003. EBU:n jäsen yhtiö on ollut vuodesta 1995 alkaen. .
Maassa ilmestyviä sanomalehtiä ovat muun muassa La Tribuna Sammarinese ja internetissä SanMarinoNotizie.
Urheilu
Kuten Italiassakin, jalkapallo on San Marinon suosituin urheilulaji. San Marinon jalkapallomestaruudesta on vuodesta 1985 lähtien kilpailtu Campionato Sammarinese di Calcio -sarjassa. Maajoukkue perustettiin vuonna 1986, mutta ensimmäisen voittonsa se otti vasta vuonna 2004. Jalkapallon maailmanrankingissä maa oli kesäkuussa 2018 vasta sijalla 203.
San Marino osallistui ensimmäisen kerran olympialaisiin Roomassa 1960. Maa on perinteisesti pärjännyt parhaiten ampumaurheilussa, ja vuonna 2021 Tokion olympialaisissa San Marino otti ensimmäisen olympiamitalinsa, kun Alessandra Perilli sijoittui pronssille trapammunnassa. Samoissa Tokion kisoissa Perilli sai sekajoukkuekilpailussa hopeaa Gian Marco Bertin kanssa ja Myles Amine saavutti pronssia vapaapainissa.
Vaikka Formula 1 -kilpailu San Marinon Grand Prix järjestettiin Italian Imolassa, moottoriurheilu on suosittua. Sanmarinolainen Manuel Poggiali on voittanut ratamoottoripyöräilyssä maailmanmestaruuksia. Baseballissa San Marino Baseball Club on voittanut Euroopan-mestaruuden.
EMP
EMP tarkoittaa seuraavia asioita: