cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Makeus
Sokerit
Fruktoosi absorboituu hitaasti ja nostaa verensokeritasoa vain hieman. Sen vuoksi sitä käytetään makeuttajana erinäisissä painonhallinta- ja urheiluelintarvikkeissa. Trehaloosi, isomaltuloosi ja tagatoosi ovat 2000-luvulla elintarvikekäyttöön hyväksyttyjä sokereita, jotka fruktoosin tavoin vapauttavat energiaa hitaasti. Ne eivät kuitenkaan ole erityisen makeita.
Sokerialkoholit
Sokerialkoholit, kuten ksylitoli ja sorbitoli, eivät ole erityisen makeita, mutta ne sisältävät vähemmän energiaa. Ne eivät rappeuta hampaita, ja siksi niitä käytetään makeuttajana muun muassa purukumeissa ja pastilleissa. Sokerialkoholeilla on laksatiivista vaikutusta, eikä niitä siksi saa käyttää Euroopan unionissa juomien makeuttamiseen.
Synteettiset makeutusaineet
Käyttämällä synteettisiä makeutusaineita pyritään sokeripohjaisten tuotteiden makuun ja toiminnallisuuteen saavuttamalla toisaalta pienempiä energiasisältöjä, lievempiä glykeemisiä vaikutuksia sekä vähäisempiä negatiivisia vaikutuksia hampaiden hyvinvointiin ja ruoansulatuksen toimintaan. Synteettiset makeutusaineet ovat hyvinkin paljon luonnonsokeria makeampia. Makeutusaineet eivät useiden sokerien tapaan paranna tuotteen suutuntumaa, ja keinotekoisesti makeutettujen elintarvikkeiden makua kuvataankin usein "tyhjäksi". Yhdistelemällä erilaisia makeutusaineita elintarvikkeen makeus voidaan kuitenkin saada hyvin lähelle tavallisella sokerilla makeutettua. Leipomotuotteissa on tärkeää huomioida makeutusaineen lämmönkestävyys.
Asesulfaami-K, aspartaami, neotaami, sakariini, syklamaatti ja sukraloosi ovat erittäin makeita, niin kutsuttuja korkeaintensiteettisiä makeutusaineita. Korkeaintensiteettisiä makeutusaineita tarvitaan hyvin vähän tuotteen makeuttamiseksi. Näin voidaan myös välttää sokereilla makeuttamisesta johtuva korkea energiapitoisuus. Makeutusaineita, erityisesti korkeaintensiteettisiä, käytetään usein painonhallintatuotteissa.
Sakariini on vanhin synteettinen makeutusaine, ja sitä on käytetty 1900-luvun alusta asti. Sakariinilla on metallinen jälkimaku, minkä vuoksi sen käyttöä on vältetty joissain elintarvikkeissa. Asesulfaami-K:n käyttö on yleistynyt virvoitusjuomissa, koska sillä on vain vähän jälkimakua.
Luonnon makeutusaineet
Luonnossa kasvaa monenlaisia makeita yrttejä ja kasveja, jotka ovat sokeria hammasystävällisempiä. Esimerkiksi asterikasveihin kuuluvaa steviaa (lat. Stevia rebaudiana) tavataan luonnonvaraisena Paraguayssa ja Brasiliassa. Se ei sisällä sokerin tavoin ylimääräistä energiaa, vaikka onkin sokeria noin 200 kertaa makeampaa. Stevian käyttö makeutusaineena sallittu mm. USA:ssa, Japanissa sekä EU:ssa.
John Graves Simcoe
John Graves Simcoe (25. helmikuuta 1752 – 26. lokakuuta 1806) oli brittiläinen sotilas ja valtiomies, joka toimi 1792–1796 Ylä-Kanadan ensimmäisenä varakuvernöörinä. Tätä ennen hän oli komentanut lojalistien joukkoja Amerikan vallankumouksessa 1775–1781 ja palvellut parlamentaarikkona Ison-Britannian alahuoneessa 1790–1792.
Simcoen valtakaudella Ylä-Kanadan siirtomaahallinto lakkautti orjuuden ja loi perustan provinssin lainsäädännölle ja siviilihallinnolle. Simcoe perusti myös Toronton kaupungin ja rakennutti sen ympäristöön useita teitä, joista tuli myöhemmin kaupungin pääväyliä, kuten Yonge Street ja Dundas Street. Torontossa vietetäänkin hänen muistokseen Simcoen päivää elokuun ensimmäisenä maanantaina. Ontariossa on myös hänen mukaansa nimetty järvi, kaupunki ja piirikunta.
Lapsuus ja nuoruus Englannissa 1752–1775
Simcoe syntyi 25. heinäkuuta 1752 kapteeni John Simcoelle ja Katherine Stamfordille Cotterstockin kylässä Northamptonshiressa. Hän oli perheen neljästä pojasta ainoa, joka eli aikuiseksi. Simcoen isä toimi meriupseerina ja kuoli todennäköisesti keuhkokuumeeseen 1759 matkalla Quebecin taisteluun. Isän kuoleman jälkeen perhe muutti Katherine Stamfordin synnyinkotiin Exeteriin. Simcoe oli oppilaana Exeter Grammar Schoolissa 1760–1765 ja Eton Collegessa 1765–1768. Hän osoitti kiinnostusta erityisesti moderniin historiaan ja englannin- ja latinankieliseen runouteen.
Opiskeltuaan Oxfordin yliopiston Merton Collegessa 1769–1770 hän pääsi lukemaan lakia Lincoln’s Inniin Lontoossa mutta päätti antautua sotilasuralle kunnioittaakseen edesmenneen isänsä toivetta. Kapteeni Simcoe oli jättänyt pojalleen perintönä kokoelman elämänohjeita, jotka painottivat ahkeruutta, velvollisuuden- ja moraalintunnetta ja sotilaallisen koulutuksen tärkeyttä. Vuoden sotilaskoulutuksen jälkeen ja äidinpuoleisen suvun myötävaikutuksella Simcoe nimitettiin 1770 vänrikiksi 35. jalkaväkirykmenttiin.
FC Molenbeek Brussels
Racing White Daring Molenbeek Brussels F.C., jota usein kutsutaan yksinkertaisesti nimellä RWDM Brussels, F.C. Brussels tai yksinkertaisesti Brussels oli belgialainen jalkapalloseura, joka perustettiin Molenbeekin kunnassa Brysselin pääkaupunkiseudulla. Joukkue oli jatkoa FC Strombeekille, joka oli Brysselin esikaupungista Strombeek-Beveristä, jonka matriisinumero 1936 perustettiin vuonna 1932. Strombeek kuitenkin sulautui Racing White Daring Molenbeekiin (RWDM) 2000-luvulla ja harjoitti RWDM-perinnettä. FC Brussels pelasi Stade Edmond Matchensissa, Molenbeekin entisellä stadionilla.
John Graves Simcoe
Yhdysvaltain vapaussodassa 1775–1781
thumb|Simcoen ja Queen’s Rangersin muistolaatta [[Oyster Bayssä, Long Islandilla.]] Simcoen rykmentti lähetettiin 1775 Bostoniin Massachusetts Bayn siirtokuntaan, jonne se saapui kaksi päivää Bunker Hillin taistelun jälkeen. Kaupungin piirityksen aikana Simcoe hankkiutui 40. jalkaväkirykmentin kapteeniksi. Tässä tehtävässä hän osallistui 1776–1777 Long Islandin taisteluun, New Yorkin valtaukseen ja New Jerseyn taisteluihin. Hän haavoittui pahoin Brandywinen taistelussa Pennsylvaniassa syyskuussa 1777. Pian tämän jälkeen hänet nimitettiin majuriksi ja kurinalaisuudestaan kuuluisan Queen’s Rangers -osaston komentajaksi.
FC Molenbeek Brussels
Historia
F.C. Strombeek rekisteröitiin ensimmäisen kerran Belgian kuninkaalliseen jalkapalloliittoon vuonna 1932. Monien Belgian jalkapallon alemmilla kausilla pelattujen kausien jälkeen, Strombeek saavutti ensin kolmannen divisioonan voittamalla Promootion D - Belgian neljänneksi korkeimman jalkapallosarjan - vuosina 1995–1996. Kolmen tällä kaudella vietetyn kauden jälkeen, he voittivat 3. divisioonan vuosina 1999–2000 ja pääsivät 2. divisioonaan ensimmäistä kertaa historiassaan. He sijoittuivat 2. divisioonassa kymmenennelle sijalle vuosina 2000–2001. Seuraavalla kaudella Strombeek sijoittui yhdeksänneksi. Samaan aikaan R.W.D. Molenbeekin ammattilisenssi evättiin ja joukkue siirrettiin myöhemmin kolmanteen divisioonaan taloudellisten ongelmien kanssa.
John Graves Simcoe
Yhdysvaltain vapaussodassa 1775–1781
Simcoe värväsi Queen’s Rangersin riveihin lisää lojalisteja ja amerikkalaisia sotilaskarkureita. Hänen johdollaan joukko-osasto toimi sodassa tiedustelu- ja etuvartiotehtävissä ja osallistui Philadelphian taisteluun, Richmondin hävitykseen ja Yorktownin piiritykseen 1778–1781. Simcoe joutui amerikkalaisten vangiksi 1779 ja vietti kuusi kuukautta vankilassa. Vuonna 1781 hänet vapautettiin palveluksesta terveyssyistä ja kotiutettiin Englantiin vähän ennen Yorktownin antautumista. Vapaussota oli edistänyt merkittävästi hänen sotilasuraansa, sillä sen aikana hänen sotilasarvonsa kohosi luutnantista everstiluutnantiksi ja hän sai mainetta menestyksekkäänä komentajana ja sotateoreetikkona.
Avioliitto ja alahuone 1781–1792
thumb|Elizabeth Simcoe 1762–1850. Palattuaan Englantiin Simcoe vetäytyi Devonin maaseudulle toipumaan sairastelustaan ja kulutti aikansa perehtymällä sotahistoriaan. Hän eli perintönsä turvin ja toimi hallituksen sotilaallisena neuvonantajana. Hän nai 30. joulukuuta 1782 Elizabeth Posthuma Gwillimin, joka oli hänen kummisetänsä amiraali Samuel Gravesin holhokki. Simcoet saivat avioliittonsa aikana yhteensä yksitoista lasta. Elizabeth oli aviomiestään selvästi varakkaampi, sillä hän oli perinyt huomattavan omaisuuden. Hän osti pariskunnalle Honitonista 2 000 hehtaarin kokoisen maatilan ja rakennutti sinne kartanon. Simcoe keskittyi kirjoittamaan Amerikan vapaussotaa ja Queen’s Rangersia käsittelevää muistelmateosta, joka julkaistiin 1787.
FC Molenbeek Brussels
Historia
Johan Vermeersch päätti perustaa uuden seuran siirtämällä KFC Strombeekin Grimbergenissä sijaitsevalta Singelstadionilta, Molenbeekin stadionille, Stade Edmond Machtensiin. KFC Strombeek sijoittui kauden 2002–2003 2. divisioonassa jälleen yhdeksänneksi. Tuossa vaiheessa joukkue vaihtoi nimensä FC Molenbeek Brussels Strombeekiksi, tavoitteenaan nousta 1. divisioonaan seuraavalla kaudella.
John Graves Simcoe
Avioliitto ja alahuone 1781–1792
Simcoe uskoi vakaasti Brittiläisen imperiumin laajentumiseen Pohjois-Amerikassa ja toivoi itselleen siirtomaahallinnon virkaa Kanadassa. Edistääkseen tavoitettaan hän pyrki alahuoneeseen St. Mawesin kauppalasta ja tuli valituksi 1790. Lyhyeksi jääneen parlamentaarikon uransa aikana hän piti puheenvuorot Quebecin uudesta perustuslaista ja Warren Hastingsin virkasyytteestä. Kesällä 1790 hänelle luvattiin varakuvernöörin virka vastaperustetussa Ylä-Kanadan provinssissa; nimitys virallistettiin 12. syyskuuta 1791. Simcoen pettymykseksi hänet määrättiin toimimaan uudessa tehtävässään Ala-Kanadan kenraalikuvernöörin Guy Carletonin alaisuudessa.
FC Molenbeek Brussels
Historia
Huhtikuussa 2003 joukkue ilmoitti vaihtavansa nimeä uudelleen. Kaudelta 2003–2004 lähtien joukkue tunnettiin nimellä R.W.D.M. Bryssel F.C, jolloin se voitti Belgian 2. divisioonan. Heidän korkein liigasijoituksensa oli ykkösdivisioonan 10. sija vuosina 2005–2006. Joukkue pelasi viimeksi 2. divisioonassa kaudella 2013–14, jolloin se sijoittui 8. sijalle, mutta lopetti toimintansa kauden lopussa taloudellisten ongelmien vuoksi.
John Graves Simcoe
Ylä-Kanadan varakuvernöörinä 1792–1796
thumb|left|John Simcoen patsas [[Queen's Park (Toronto)|Queen's Parkissa Torontossa.]] Valmisteltuaan siirtomaahallinnon toimintaa 18 kuukauden ajan Simcoe saapui Ylä-Kanadaan 24. kesäkuuta 1792 ja asettautui aluksi Newarkin kaupunkiin (nykyinen Niagara-on-the-Lake). Seuraavana vuonna hän siirsi provinssin pääkaupungin Torontoon, joka oli vielä pieni ja syrjäinen kauppapaikka. Hän laati Torontolle uuden asemakaavan ja muutti sen nimen Yorkiksi Yorkin herttuan kunniaksi. Simcoen kuvernöörikauden alussa Britannian ja Yhdysvaltain suhteet kiristyivät, kun hän asettui omavaltaisesti Ohiojoen laakson intiaanien puolelle amerikkalaisia vastaan. Sodanuhka amerikkalaisten kanssa lieveni marraskuussa 1794 laaditun Jayn sopimuksen myötä, mutta Simcoe ei päässyt koskaan eroon amerikkalaisvastaisesta maineestaan.
RER
220px|thumb|Kyltti St Michelin aseman vieressä. thumb|B-linjan RER-juna La Plainen asemalla [[Saint-Denis|Saint-Denis’ssä, Pariisin pohjoispuolella.]] thumb|C-linjan kaksikerroksinen juna thumb|C-linjan RER-juna Musée d'Orsayn asemalla.
FC Molenbeek Brussels
Divisioonavoitot
Belgian 2. divisioona:
John Graves Simcoe
Ylä-Kanadan varakuvernöörinä 1792–1796
Simcoen suunnitelmissa Ylä-Kanadan yhteiskunta- ja oikeusjärjestys olivat pohjimmiltaan brittiläiset, kun taas taloudellinen kehitys mukaili amerikkalaista mallia. Hän halusi kasvattaa Ylä-Kanadan väestöä luovuttamalla maa-alueita Yhdysvalloista saapuville lojalisteille ja kiihdyttää siten provinssin taloudellista kasvua. Hän ei kohdellut tasapuolisesti Ylä-Kanadan kaikkia alueita vaan keskitti tarmonsa provinssin lounaisosassa sijaitsevan niemimaan asuttamiseen. Aluetta hän piti strategisesti tärkeänä Pohjois-Amerikan sisäosiin suuntautuvan kaupan vuoksi.
RER
RER (Réseau express régional d'Île-de-France) on Pariisia ja sen esikaupunkialuetta Ranskassa palveleva kaupunkiraideverkosto. RER on paikallisjunan ja metron välimuoto: se koostuu maanpäällisistä, omia raiteitaan käyttävistä reiteistä Pariisin lähiöissä, jotka yhdistyvät toisiinsa kaupungin keskustan alla olevilla metrotunneleilla. RER-junat käyttävät Pariisin metron kanssa erillisiä raiteita, mutta keskustassa verkostoilla on useita vaihtoasemia.
FC Molenbeek Brussels
Divisioonavoitot
Belgian 3. divisioona A:
Clussais-la-Pommeraie
Clussais-la-Pommeraie on Ranskan kunta Deux-Sèvresin departementissa Uuden-Akvitanian hallintoalueella. Se sijaitsee kaupunkien Poitiers, Niort ja Angoulême välissä. Kunnan pinta-ala on 31,0 neliökilometriä ja siellä on arviolta 591 asukasta (vuonna 2016).
Vuonna 2011 taiteilija Armand Langlois teki kylän juhlasalin ulkoseiniin neljä suurta trompe l’œil -tyylistä maalausta.
Mersey-luokka (troolari)
Mersey-luokka oli Britannian kuninkaallisen laivaston troolari-luokka, jonka aluksia palveli sekä ensimmäisessä että toisessa maailmansodassa miinanraivaajina ja sukellusveneentorjunta-aluksina.
Hankinta
Alukset pohjautuivat 1916 valmistuneeseen (kalastus)troolariin Lord Merseyyn. Kuten muutkin Amiraliteetin troolari-luokat niin vastaavia aluksia oli valmiina telakoiden varastoissa, mistä ne lunastettiin sekä liitettiin luokkaan poikkeavina aluksina. Alukset tilattiin vuonna 1917. Lopulta Mersey-luokassa oli kaikkiaan seitsemän alusta.
Ensimmäisen maailmansodan päättyessä aluksia oli edelleen valmistumassa telakoilla. Lähes valmiit alukset muutettiin pikaisesti kalastusaluksiksi ja myytiin siviilikäyttöön. Samoin myytiin suuri joukko sodassa olleita troolareita ylijäämänä siviilikäyttöön. Osa myydyistä aluksista palasi pakko-otoissa toiseen maailmansotaan. Lisäksi 44:n keskeneräisen tai aloittamattoman aluksen tilaukset peruutettiin.
Alukset
Peruutetut alukset:
RER
RER koostuu viidestä linjasta, joista kukin jakautuu useampaan haaraan. Reittien yhteispituus on 587 km, ja pysäkkejä niillä on 257, joista 33 on maanalaisia asemia Pariisin keskustan alueella. Suurin osa reiteistä (A, B ja D) kohtaa Châtelet - Les Hallesin asemalla Pariisin ydinkeskustassa. Verkoston ydinosat on rakennettu vuosien 1962 ja 1977 välillä, mutta sitä laajennetaan yhä edelleen. Uusin E-linja avattiin liikenteelle vuonna 1999.
Järjestelmän luonteesta johtuen sitä liikennöivät sekä Ranskan valtion rautatieyhtiö SNCF että Pariisin kaupungin liikennelaitos RATP. Liikennöintivastuu on jaettu yhtiöiden kesken linjoittain. Samanlainen järjestely on toteutettu muun muassa Brysselin seudulla sekä Saksan, Sveitsin ja Itävallan suurten kaupunkien S-Bahn-järjestelmissä.
RER:n lisäksi Pariisin seudulla, pääosin Île-de-Francen alueella, liikennöivät myös SNCF:n Transilien-junat, joiden reitit ulottuvat yleensä kauemmaksi Pariisista kuin RER-linjojen. Toisin kun RER, ne eivät kulje Pariisin läpi, vaan niiden pääteasemana on jokin Pariisin rautatieasemista. Kuitenkin yksi RER:n linjoistakin, D-linjan haara D4, ulottuu jopa Île-de-Francen ulkopuolelle Malesherbesiin Loiret'n departementtiin, Centre-Val de Loiren alueelle.
Historia
Osa nykyisistä RER-radoista oli olemassa jo 1900-luvun alkupuolella ja muodosti osan SNCF:n rataverkkoa. Lähiliikennejunatkaan eivät tuolloin kulkeneet Pariisin keskustan läpi vaan niiden pääteasemina käytettiin samoja rautatieasemia, joista kaukoliikenteenkin junat lähtivät.
Pariisin väestö kasvoi voimakkaasti 1950-, 1960- ja 1970-luvuilla. Autoistuminen alkoi ja asuinalueita rakennettiin yhä kauemmaksi keskustasta. Autoistumisesta huolimatta Pariisin metro oli raskaasti kuormittunut erityisesti ruuhka-aikaan. Lisäksi asemien lyhyet välimatkat tekivät metrolla liikkumisesta hidasta.
Ratkaisuna pidettiin 1960-luvun alussa yhdistää esikaupunkilinjoja. Järjestelmän nimeksi tuli RER eli réseau express régional. RERin alkuperäiseen suunnitelmaan kuului yksi itä-länsisuuntainen linja ja kaksi pohjois-eteläsuuntaista linjaa. RATP osti kaksi kannattamatonta SNCF:n linjaa itselleen tavoitteena yhdistää ne kaupungin keskustan läpi kulkevilla tunneleilla. Uudesta yhdistetystä linjasta tuli RER A. SNCF:n:llä oli jo Pariisin eteläisiin esikaupunkeihin johtava rautatielinja, Ligne de Sceaux, jota kaupungin puoleisessa päässä oli jo aikaisemmin jatkettu tunnelissa Luxembourgin puiston äärelle saakka. Kun sitä jatkettiin kaupungin läpi Gare du Nordille, saatiin aikaan linja, joka johti pohjoisessa Charles de Gaullen lentoasemalle saakka. Siitä linjasta tuli RER B. Linjat ylittivät odotukset. Nykyään RER A on maailman käytetyin kaupunkilinja yli 300 miljoonalla matkustajalla vuodessa.
Kuitenkin näistä kahdesta linjasta aiheutuvien runsaiden kulujen vuoksi päätettiin, että seuraavan linjan tekisi SNCF. Vuonna 1979 SNCF avasi linjan RER C yhdistämään Gare d'Austerlitziltä ja Gare d'Orsayltä alkaneet esikaupunkiradat. Tämä linja kulkee keskustassa useita kilometrejä Seinen eteläpuoleisten (Rive Gauche) rantakatujen alla. Pariisin länsilaidalla sen Pontoiseen johtava haara C1 kulkee muutaman kilometrin matkan Pariisia kiertävää vanhaa kehärataa, Petite Ceinture-ratalinjaa pitkin. 1980-luvulla SNCF rakensi myös linjan RER D. 1990-luvulla avattiin myös RER E. RER-linjojen asemavälit ovat huomattavasti pitempiä kuin metrolinjojen.
Reitit
Linjat A ja C kulkevat Pariisin läpi länsi-itä-suunnassa, linjat B ja D sen sijaan pohjois-eteläsuunnassa, kun taas linjalla E on pääteasemansa keskellä Pariisia. Junan kulkiessa Pariisin läpi idästä länteen tai etelästä pohjoiseen, sen tunnuskirjaimeen lisätään pariton numero (1, 3, 5 tai 7), päinvastaiseen suuntaan kuljettaessa parillinen numero (2, 4, 6 tai 8). Nämä numerot yhdessä kirjaimen kanssa osoittavat oheisen taulukon mukaisesti, minne juna on menossa, mutta eivät ilmaise, mistä se on tulossa. Pariisin itäpuolella linjan C haara C8 kääntyy kiertämään lähes rengasmaista reittiä Pariisin eteläpuolitse länteen niin, että päättyy lopulta lähelle Versaillesia, vaikka Versailles onkin Pariisin länsipuolella.
Karttoja
left|thumb|1000px|RER- ja [[Transilien-junaverkostojen kartta. RER-junat on merkitty karttaan ympyröillä, Transilien-junat neliöillä.]] left|thumb|2000px|RER-rataverkon keskeisin osa Pariisissa ja sen läheisyydessä. Punainen = linja A, sininen = linja B, keltainen = linja C, vihreä = linja D, violetti = linja E.
John Graves Simcoe
Ylä-Kanadan varakuvernöörinä 1792–1796
thumb|Queen's Rangers raivaamassa metsää Yonge Streetin tieltä 1795. Vaikka Simcoella oli vain vähän aikaisempaa kokemusta siviilihallinnosta ja poliittisesta päätöksenteosta, hän pystyi kääntämään tilanteen usein edukseen miellyttävän luonteensa ja vilpittömyytensä ansiosta. Siitä huolimatta hän epäonnistui yrityksissään saada Carletonilta enemmän rahoitusta ja itsenäistä päätäntävaltaa. Tämän seurauksena hän joutui luopumaan monista alkuperäisistä suunnitelmistaan, muun muassa kaupunginvaltuustojen, koululaitoksen ja yliopiston perustamisesta ja anglikaanisen kirkon toiminnan rahoittamisesta valtion tuella. Hänen onnistui kuitenkin nimittää piirikuntiin kuvernöörejä, perustaa King’s Benchin oikeusistuin ja lakkauttaa orjuus provinssissa.
Neljä vuotta Ylä-Kanadaan saapumisensa jälkeen Simcoe oli pettynyt esimiestensä periksiantamattomuuteen ja kunnianhimoisten suunnitelmiensa kariutumiseen. Hänellä oli ollut ongelmia myös provinssin sisäpolitiikassa etenkin parlamentin ylähuoneen kanssa. Heinäkuussa 1796 hän jätti tehtävänsä varakuvernöörinä neuralgian ja kihdin vaivaamana ja matkusti Englantiin. Hän ei palannut enää Kanadaan ja luopui varakuvernöörin tittelistä alkuvuodesta 1798. Jatkuvista vastoinkäymisistä huolimatta hän oli onnistunut luomaan Ylä-Kanadaan toimivan hallinnon, aloittanut provinssin järjestelmällisen asuttamisen, lakkauttanut orjuuden Britannian ensimmäisenä siirtomaana ja perustanut Yorkin kaupungin, josta kasvoi myöhemmin Toronton suurkaupunki.
Myöhemmät vaiheet ja kuolema 1796–1806
thumb|Simcoe on haudattu Wolford Chapeliin [[Honitonissa, Devonissa.]] Vaikka Simcoe ei ollut vielä toipunut täysin sairastelustaan, hän hyväksyi haastavana pidetyn tehtävän Saint-Dominguen siirtokunnan kuvernöörinä ja sai tämän ansiosta ylennyksen kenraaliluutnantiksi. Saint-Domingue oli Ranskan siirtokunta, mutta britit olivat lähettäneet sinne joukkojaan tasavaltaa vastustavien plantaasinomistajien pyynnöstä. Samalla he olivat joutuneet keskelle hankalaa selkkausta, jossa toisena osapuolena olivat tasavaltaa kannattavat vapaat mulatit ja kapinoivat orjat. Simcoe onnistui palauttamaan järjestyksen siirtokunnan siviilihallintoon, vähentämään sotilastarvikkeiden hävikkiä, aloittamaan uudelleen keltakuumeen sairaalahoidon ja lisäämän plantaasien puolustusta kapinallisia vastaan. Oltuaan saarella vain viisi kuukautta hänen terveytensä kuitenkin romahti, ja hän joutui palaamaan Englantiin heinäkuussa 1797.
Britannian hallitus ja pääministeri William Pitt olivat tyytymättömiä Simcoen toimintaan Saint-Dominguella, eikä hän saanut enää uutta komennusta ulkomaille. Niinpä Simcoe tyytyi West Countryn sotilaskomentajan tehtävään, jota hän hoiti Exeteristä käsin. Hänen komentamansa joukot hillitsivät alueella esiintyneitä ruokamellakoita ja taltuttivat satamatyöläisten lakon Plymouthissa keväällä 1801. Hän halusi pyrkiä uudelleen House of Commonsiin Plymouthista 1802 mutta myöhästyi suureksi pettymyksekseen vaalien ehdokasasettelusta. Pääministeri Pittin kuoltua heinäkuussa 1806 uusi hallitus nimitti hänet Intian sotajoukkojen ylipäälliköksi. Hän kuitenkin sairastui vakavasti matkalla Intiaan ja joutui palaamaan Englantiin, missä hän kuoli 54-vuotiaana Exeterissä 26. lokakuuta 1806.
Shin Nippon seitetsu
Shin Nippon seitetsu kabushikigaisha on japanilainen teräsyhtiö. Se on maailman toiseksi suurin teräksen valmistaja. Se toimii ulkomaanmarkkinoilla nimellä Nippon Steel.
Yhtiön taustalla on Yawata-niminen valtionyhtiö, joka perustettiin 1901, jaettiin kahtia 1950 ja yhdistyi jälleen 1970. Se päätti laajentua muille aloille 1980-luvulla, ja perusti 1990-luvulla puolijohdeyksikön. Yhtiöllä on omia voimalaitoksia, ja se tuottaa energiaa myös myyntiin. Sillä on myös kemikaaliosasto, joka tekee lähinnä hiilikemian ja petrokemian tuotteita.
Olivia Gebhard
Lilja Olivia Gebhard (23. marraskuuta 1897 San Francisco – 24. heinäkuuta 1976 Helsinki ) oli suomalainen laulaja, näyttelijä ja teatteriohjaaja. Hänen ensisijaisia tyylilajejaan olivat ooppera ja operetti. Jatkosodan aikana hän esiintyi rintamalla kuplettitaiteilijana. Gebhardin 1920-luvulla urjennut näyttämöura päättyi kuuroutumiseen toisen maailmansodan jälkeen.
Lapsuus ja nuoruus
Olivia Gebhardin vanhemmat olivat liikemies Johan Gebhard (1867 Toholampi – 1925 Keuruu) ja Maria Liisa Nikki (1873 Kello – 1945 Helsinki). Hänen isänsä suku oli kuulu Suomen talous- ja taidepiireissä. Hänen äitinsä isä puolestaan oli varakas tilallinen Jaakko Erkinpoika Nikki (1832–1902). Johan "John" Gebhard ja Maria "Mary" Nikki vihittiin avioon San Franciscossa 1896. Pariskunnan lapsista vain Olivia jäi eloon. Perhe muutti Alaskaan, jossa Olivia kävi lastenkoulua intiaanilasten kanssa.
Jaakko Nikki jätti jälkeensä suuren maatilan. Äiti Maria palasi Kelloon Olivian ollessa viisivuotias, isä Johan seurasi perässä vuonna 1908. San Franciscon maanjäristys keväällä 1906 oli tuhonnut Gebhardien sikäläisen omaisuuden. Kolmihenkinen perhe asettui Nikin maatilalle ja perheen tytärtä alettiin kutsua Nikin Viiviksi. Suomen sisällissodassa Nikin Viivi oli mukana huolto- ja ensiaputehtävissä valkoisten puolella. Hän valmistui ylioppilaaksi Oulun Suomalaisesta yhteiskoulusta 1918, minkä jälkeen hän opiskeli Helsingin Konservatoriossa 1918–1921. Häntä opettivat Aino Ackté, Emmy Achté, Olga Poppius ja Simo Kaario.
Eisenstein
Eisenstein on sukunimi. Nimen tunnettuja kantajia ovat:
Olivia Gebhard
Taiteellinen ura
Olivia Gebhard työskenteli kiinnitettynä näyttelijänä Tampereen Teatterissa 1925–1926. Sittemmin kiinnityksiä oli useita: Helsingin Kansanteatteri 1929–1930, Lahden Teatteri 1934–1935, Kotkan Maakuntateatteri 1936–1937, Eränäyttämö r.y. 1940 ja Aunuksen Teatteri 1942–1943. Vuosina 1941–1942 Gebhard johti Lahden Työväen Teatteria.
Gebhardille kertyi kiinnitysten ohella vierailuja paitsi näyttelijänä, teatteriohjaajana ja laulajana, myös kapellimestarina ja lavastajana kaikkiaan noin 300 paikkakunnalla, kuten Kemijärvi, Äänislinna eli Petroskoi, Syväri ja Wien. Vuosina 1926–1927 hän työskenteli vierailevana taiteilijana Suomalaisessa Oopperassa ja vuonna 1931 hän vieraili Koiton Näyttämöllä. Vuonna 1936 Gebhard oli mukana Bror Niskan kiertueella ja Jurkan kiertueella.
Jatkosodan aikana Gebhard antoi rintamasotilaille viihdytyskiertueen. Erityisen suosituksi kohosi hänen roolihahmonsa Lotinanpellon Lilja, joka esitti Matti Jurvan, Alfred Tannerin ja Pallen kupletteja.
Uransa varrella Gebhard näytteli monia operettien pääosia, kuten Mustalaisruhtinattaren yli sata kertaa. Hän näytteli myös Margaretan roolin Goethen murhenäytelmässä Faust ja talonpoikaistyttö Micaëlan roolin Georges Bizet’n oopperassa Carmen. Gebhardilla oli Martan rooli Hella Wuolijoen draamassa Niskavuoren naiset ja Loviisan rooli näytelmässä Niskavuoren leipä.
Taiteilijanuran jälkeen
Gebhardin kuuroutuminen alkoi helsinkiläisessä radiotehtaassa vuonna 1940 ja sotarintaman aggressiivinen äänimaisema pahensi vammaa. Hän joutui luopumaan taiteellisesta urastaan heti sodan päätyttyä, jolloin hän oli vasta alle 50-vuotias. Gebhard alkoi toimia aloittelevien näyttämötaiteilijoiden mesenaattina; hän oli merkittävänä tukena muun muassa Eeva-Kaarina Volaselle. 1950-luvulla Gebhard työskenteli talonmiehenä ja koiran kasvattajana. Varoillaan hän tuki muun muassa näyttelijöiden vanhainkodin eli Thalian Torpan perustamista. Runsaskätiset lahjoitukset johtivat talousvaikeuksiin, joista hän selviytyi muun muassa pitämällä alivuokralaisia. Thalian Torppa sai sittemmin lahjoituksia Gebhardin jäämistöstä.
Muuta
Olivia Gebhard avioitui näyttelijä Keijo Seppäsen kanssa 1937. Äkkirakkaudesta alkanut taiteilijaliitto päättyi eroon 1946. "Kaunis hän oli ja kiltti, mutta liiaksi boheemi ja liian nuori", Gebhard analysoi epäonnistunutta avioliittoaan Seppäsen kanssa.
Susan Fletcher
Susan Fletcher (s. 1979 Birmingham, Englanti) on englantilainen kirjailija. Esikoisteos Irlantilainen tyttö (Eve Green, 2004) palkittiin kahteen otteeseen, ja sitä myytiin yksin Britanniassa yli 250 000 kappaletta. Meriharakat (Oystercatchers, 2007) on hänen toinen romaaninsa.
Suomeksi hänen toeksiaan on julkaissut Like.
Arthur Rönnqvist
Arthur (Artturi) Bernhard Rönnqvist (22. tammikuuta 1897 Viipuri – 15. syyskuuta 1963 Helsinki) oli suomalainen puoluetoimitsija, joka vaikutti kielletyn SKP:n organisaattorina 1920–1940-luvuilla. Rönnqvist sai poliittisesta toiminnastaan useita vankeusrangaistuksia ja oli yksi pisimpään vangittuna olleista suomalaista kommunisteista. Jatkosodan päättymiseen mennessä hän oli istunut vankilassa lähes 17 vuotta.
Varhaiset vuodet
Viipurin Kolikkoinmäellä asunut Rönnqvist työskenteli peltiseppänä ja oli Viipurin metallityöväen ammattiosaston jäsen vuodesta 1917 lähtien. Sisällissodan alkaessa Rönnqvist liittyi Talikkalan punakaartiin ja osallistui Antrean rintaman taisteluihin Kavantsaaressa sekä Syvälahdessa. Haavoituttuaan maaliskuun alussa Rönnqvist oli sotilassairaalassa, kunnes hänet vangittiin Viipurin taistelun yhdeydessä. Syyskuussa 1918 Rönnqvist sai valtiopetoksesta kolmen vuoden kuritushuonetuomion.
Päästyään ehdonalaiseen 1919 Rönnqvist lähti mukaan kommunistisen liikkeen toimintaan, mutta sai jo kesällä 1920 neljän vuoden tuomion kielletyn kirjallisuuden levittämisestä. Vapauduttuaan hän työskenteli muun muassa Viipurissa ilmestyneen Työ-lehden taloudenhoitajana. Rönnqvist pidätettiin jälleen syksyllä 1928 kiihotuskirjallisuuden levittämisestä ja seuraavana keväänä hänet tuomittiin seitsemän vuoden kuritushuonerangaistukseen valtiopetoksen valmistelusta. Rönnqvist kärsi tuomiotaan Tammisaaren pakkotyölaitoksessa, jossa hän osallistui kesällä 1933 järjestettyyn nälkälakkoon. Rönnqvistin katsottiin olleen yksi sen johtajista, joka yhdeksän muun nälkälakkolaisen tavoin siirrettiin eristyksiin Turun lääninvankilaan.
Sota-aika
SKP:n toiminnan lamaannuttua talvisodan myötä Rönnqvist muodosti välirauhan aikana puolueen uuden johtoelimen Aimo Rikan ja Edvin Salosen kanssa. Rönnqvist johti myös luovutetusta Karjalasta evakuoitua väestöä varten perustettua alakomiteaa, jossa hän hoiti siirtoväen asioita Lyyli Heinosen avustajana. Rönnqvist ja muut Helsinkiin evakuoidut viipurilaiset kommunistit ryhtyivät puuhaamaan siirtoväen palauttamista luovutetuille alueille, mutta hankkeet tyssäsivät Neuvostoliiton vastustukseen. Keväällä 1941 Rönnqvist oli perustamassa Karjalaisten siirtolaisten yhdistystä, joka julkaisi Siirtokansa-nimistä lehteä. Rönnqvist kustansi lehden SKP:n Moskovasta saamilla rahoilla ja kirjoitti siihen nimimerkillä ”Evakko”.
Jatkosodan käynnistyessä Rönnqvist joutui painumaan maan alle. Hän majaili ystävänsä Veikko Pöystin kanssa Helsingin Vilhonvuorenkadulla sijaitsevassa Marjatan talossa. Rönnqvistin tehtävänä oli hoitaa Olga Terhon kautta puoluejohdon yhteyksiä sodanvastaisiin ryhmiin. Karkkilassa ja Pitäjänmäessä tapahtuneiden sabotaashien poliisitutkinta paljasti lopulta Rönnqvistin ja syksyllä 1941 hänet pidätettiin. Juttua käsiteltiin oikeudessa seuraavana keväänä, jolloin syytettynä oli Rönnqvistin ohella 19 SKP:n aktiivia. Rönnqvistiä syytettiin maanpetoksellisen toiminnan suunnittelusta, sotaponnistusten haittaamisesta sekä vakooja Urho Kaipaisen avustamisesta, joskaan häntä itseään ei syytetty vakoilusta. Huhtikuussa 1942 Rönnqvist sai rikoksen uusijana 15 vuoden kuritushuonetuomion maanpetoksesta. Hän oli koko vankeusajan erittäin huonossa kunnossa ja vankitoverit kertoivat pitäneensä Rönnqvistin hengissä juottamalla hänelle omia maitoannoksiaan. Kun Rönnqvist vapautui jatkosodan päättyessä syksyllä 1944 hän oli istunut vankilassa yhteensä 16 ja puoli vuotta.
William Babell
William Babell (myös Babel) (1689/1690 – 23. syyskuuta 1723) oli englantilainen muusikko ja säveltäjä, joka lisäksi sovitti runsaasti vokaalimusiikkia cembalolle.
Arthur Rönnqvist
Sotavuosien jälkeen
Sodan jälkeen Rönnqvist työskenteli SKDL:n eduskuntasihteerinä ja Kansankulttuurin taloudenhoitajana. Hän oli myös Helsingin kaupunginvaltuuston jäsen 1946–1947 ja toimi muun muassa Suomi-Unkari Seuran varapuheenjohtajana.
Long Éireannach
Long Éireannach (iiriä, tarkoittaa "Irlannin alus") on tunnus, joka kertoo että alus kuuluu Irlannin laivaston kalustoon. Tässä yhteydessä se lyhennetään LÉ, esimerkiksi LÉ Eithne tai LÉ Deirdre.
Tunnus on ollut käytössä joulukuusta 1946, jolloin Irlannin laivasto perustettiin ostettaessa kolme korvettia Britannian kuninkaalliselta laivastolta.
OFDM
OFDM (Orthogonal frequency-division multiplexing) eli DMT-modulointi (Discrete Multitone) perustuu tiedonsiirtoon lukuisilla toisiaan häiritsemättömillä taajuuskanavilla yhtä aikaa.
OFDM-modulointia käytetään useissa erilaisissa tiedonsiirtojärjestelmissä kuten ADSL:ssä, WLANissa, UWB:n ofdm-versiossa, digiradiossa, digitelevisiossa ja datasähkössä, LTE:ssä sekä Flash-OFDM:ssä.
OFDM:n toiminta
Nykyisin käytössä olevat OFDM-menetelmät perustuvat diskreettiin Fourier-käänteismuunnokseen (IDFT, Inverse Discrete Fourier Transform).
Taajuuskanavien määrä ja kussakin kanavassa kerralla siirrettävien bittien määrä vaihtelee. Kanavia on yleensä useita kymmeniä, joskus useita tuhansia. Esimerkiksi 16-QAM-modulaatiota käytettäessä erilaisia vaiheen ja voimakkuuden arvoja on 4×4, jolloin yhden taajuuskanavan sisällä voidaan siirtää bittiä. Eri kanavilla voi käyttää erilaisia modulaatiotapoja.
Peräkkäisten symbolien keskinäinen vaikutus estetään jättämällä niiden väliin suojaväli. Suojaväliin kopioidaan pätkä signaalia sitä seuraavan IDFT-muunnoksen tuloksen lopusta (cyclic prefix). Tällä pystytään myös vähentämään symbolin sisällä eri taajuuksien keskinäistä vaikutusta.
Demoduloinnissa käytetään diskreettiä Fourier-muunnosta: yhtä symbolia vastaavaan lohkoon kuuluvat A/D-muuntimelta saatavat näytteet muunnetaan kerralla taajuuskanavien voimakkuutta ja vaihetta kuvaaviksi kompleksiluvuiksi. Kanavan kompleksilukua lähinnä vastaava bittikuvio valitaan demodulointitulokseen.
OFDM:n matemaattinen esitys
OFDM:n yhtä symbolia vastaavan digitaaliset signaalipulssien arvot x_k saadaan laskettua kaavalla
jossa Z_i on kullakin kanavalla siirrettävä datasymboli kompleksilukuna esitettynä ja N on sekä kanavien että signaalin pulssien määrä.
Käytettäessä kantataajuista modulointia, signaalin pitää olla reaalinen. Tällöin taajuustason vektorin Z on oltava hermiittisesti symmetrinen eli ja sekä Z_0 että Z_{N/2} pitää olla reaalisia (itsensä konjugaatteja). Tiedonsiirtoon on silloin käytettävissä vain N/2-1 kanavaa.
Laskennallisesti edullisinta on, jos muunnettavien taajuusalueiden määrä on kahden potenssi. Tällöin voidaan käyttää mahdollisimman yksinkertaista nopeaa Fourier-muunnosta.
Jatkuva aikatason signaali saadaan laskettua kaavalla
jossa T on symbolin kesto. OFDM:n taajuuskanavien sijoittuminen 1/T välein tekee taajuuskanavista ortogonaalisia. Tämä ilmenee kaavasta
missä tähdellä merkitään kompleksiluvun konjugaattia.
Lasten Eurovision laulukilpailu 2005
Lasten Eurovision laulukilpailu 2005 järjestettiin 26. marraskuuta 2005 Hasseltissa Belgiassa. Kilpailun juonsivat Marcel Vanthilt ja Maureen Louys. Kilpailuun osallistui yhteensä 16 maata, joista uusina maina Venäjä ja Serbia Montenegro. Kypros vetäytyi kisasta pois. Kilpailun voitti Valko-Venäjän esiintyjä Ksenija Sitnik kappaleella My Vmeste.
Kilpailua seurasi tapahtumapaikalla 8 500 ihmistä, mukaan lukien Belgian prinssi Laurent, ja ympäri Eurooppaa 20–25 miljoonaa ihmistä.
Osallistujamaat
16 maata osallistui vuoden 2005 kilpailuun.
Ivar Formo
pienoiskuva|Ivar Formo, 1973
Rhosneigrin rautatieasema
Rhosneigrin rautatieasema on rautatieasema Rhosneigrin kylässä Angleseyn saarella, Walesissa. Se sijaitsee North Wales Coast Linen varrella.
Ivar Formo
Ivar Formo (24. kesäkuuta 1951 – 26. joulukuuta 2006) oli norjalainen maastohiihtäjä ja suunnistaja.
Formo sijoittui vuoden 1972 talviolympialaisissa Sapporossa pronssille 15 kilometrin kilpailussa ja hopealle viestissä. Vuoden 1976 kisoissa Innsbruckissa Formo voitti 50 kilometrin hiihdon olympiakultaa ja sijoittui jälleen hopealle Norjan viestijoukkueessa. Hiihdon MM-kisoissa Formo voitti pronssia sekä vuoden 1974 Falunin että 1978 Lahden kisojen viestissä.
Rhosneigrin rautatieasema
pienoiskuva|left|Aseman nimikyltti.
Ivar Formo
Suunnistuksessa Formo voitti MM-pronssia viestissä vuonna 1974. Lisäksi hän oli vuonna 1979 mukana oslolaisen Lynin joukkueessa voittamassa Jukolan viestiä.
Formo löydettiin jouluna 2006 hukkuneena Store Sandungen -järvestä Nordmarkassa, lähellä Osloa. Hän oli lähtenyt luistelemaan jäälle ja pudonnut avantoon.
These Days (Jonas and I:n albumi)
These Days on suomalaisen Folkpop -yhtye Jonas and I:n debyyttialbumi, jonka julkaisi Humu Records 20. toukokuuta 2016.
Kazimierz Lipień
Kazimierz Lipień (6. helmikuuta 1949 Jaczków, Puola – 13. marraskuuta 2005 New York, Yhdysvallat) oli puolalainen kreikkalais-roomalaisen tyylin painija, olympiavoittaja sekä maailman- ja Euroopan mestari.
Lipień voitti olympiakultaa 62 kilon sarjassa Montrealissa 1976. Hän hävisi Neuvostoliiton Nelson Davidianille pistein 10–6, mutta varmisti kultamitalinsa voittamalla Unkarin László Réczin pistein 13–4. Münchenin olympiakisoissa 1972 Lipień sai pronssia. MM-kultaa hän voitti Teheranissa 1973 ja Katowicessa 1974, mutta Minskissä 1975 hän jäi hopealle hävittyään Nelson Davidianille. Myös EM-kisoissa hän saavutti useita mitalisijoja.
Kazimierz Lipieńin kaksoisveli Józef Lipień saavutti 57 kilon sarjassa olympiahopeaa Moskovassa 1980 ja voitti Pertti Ukkolan Montréalissa 1976, vaikka jälkimmäinen veikin sitten kultaa. Maailmanmestaruuden Józef Lipień voitti vuonna 1973, eli samoissa kisoissa veljensä kanssa.
Klaustrofobia
Klaustrofobia tarkoittaa ahtaan tai suljetun paikan kammoa. Klaustrofobiasta kärsivä kärsii yleensä paniikkikohtauksista tai pelosta saada paniikkikohtauksia ahtaassa tai suljetussa tilassa, kuten hississä, junassa tai lentokoneessa. Fobian taustalla voi olla aiemmat traumat, jotka saavat henkilön yhdistämään ahtaan tilan paniikkiin tai välittömään vaaraan, mutta sen voi aiheuttaa myös perinnölliset syyt. Klaustrofobian hoidossa on käytetty käyttäytymisterapiaa, kuten altistushoitoa.
Aiheuttajat ja oireet
Klaustrofobisen kohtauksen voi aiheuttaa monenlaiset tilanteet ja jopa suljettujen paikkojen ajatteleminen. Yleisiä paikkoja, jotka voivat aiheuttaa kohtauksen, ovat hissit, tunnelit, metrot, pyöröovet, yleiset vessat, keskuslukituksella toimivat autot, autopesulat, sovituskopit ja lentokoneet. Klaustrofobiseen kohtauksen keskeinen oire on paniikkikohtaus, joka voi yleisen ahdistuksen lisäksi aiheuttaa monia fyysisiä oireita, kuten hikoilua, vaikeutta hengittää, takykardiaa, rintakipua, päänsärkyä, puutumista ja suun kuivumista. Vaikeaan klaustrofobiaan yhdistetään myös muita psyykkisia oireita, kuten pelkoa hallinnan menetyksestä, pyörtymisen pelkoa, kauhua ja kuolemanpelkoa.
Taustasyyt
Klaustrofobian taustalla on usein lapsuuden tai aiempi elämän traumaattinen kokemus, jonka takia henkilö yhdistää ahtaat tilat paniikkiin tai välittömään vaaraan, jolloin vartalo reagoi loogisesti uhkaan. Klaustrofobian synnyttäviä kokemuksia voivat olla esimerkiksi jääminen jumiin tai jättäminen suljettuun tilaan, kiusaaminen, vanhemmista tai ystävistä eksyminen tungoksessa tai klaustrofobinen vanhempi. Niin sanotun klassisen ehdollistumisen perusteella trauma voi aiheuttaa henkilön kykyyn toimia samanlaisissa tilanteissa.
Klaustrofobiaan on liitetty myös muita syitä. Joidenkin mukaan pieni mantelitumake voi aiheuttaa klaustrofobiaa. Mantelitumake hallinnoi vartalon vastinetta pelkoon. Taustalla voi lisäksi olla perinnöllisiä syitä, ja jonkinlainen vanha selviytymismekanismi, joka aiheuttaa turhan reaktion nykymaailmassa.
Hoito
Klaustrofobiaa voidaan hoitaa samoilla tavoilla kuin muitakin ahdistustiloja. Sen hoitamiseen käytetään käyttäytymisterapiaa, kuten altistushoitoa ja kognitiivista käyttäytymisterapiaa. Altistushoidossa potilasta vaiheittain totutetaan pelkoa aiheuttavaan tilanteeseen.
Toisten ihmisten tarkkailu voi lievittää rauhoittaa potilasta, kun tämä huomaa, miten muut reagoivat pelottavaan tilanteeseen. Masennuslääkkeillä ja lihasrelaksanteilla voi lievittää oireita, mutta ne eivät poista pelon juurisyytä. Ahdistuneeseen oloon voivat helpottaa myös erilaiset rentoutumis- ja visualisaatioharjoitukset.
Andri Vorobei
thumb|Andri Vorobei
Andri Vorobei (, s. 29. marraskuuta 1978 Donetsk, Ukraina) on ukrainalainen jalkapalloilija, joka pelasi hyökkääjänä.
Vorobei oli Ukrainan pääsarjan paras maalintekijä 21 maalillaan kaudella 2000–2001. FK Šah’tar Donetskin pääsarjajoukkueessa vuodesta 1997 vuoteen 2007 pelannut Vorobei teki joukkueelleen 219 ottelussa 80 maalia. Vorobei solmi 17. kesäkuuta 2007 kolmivuotisen sopimuksen FK Dnipro Dnipropetrovskin kanssa ja siellä hän oli 14. heinäkuuta 2008 mennessä tehnyt seitsemän maalia 26 ottelussa.
Vorobei on pelannut Ukrainan maajoukkueessa 65 ottelua, joissa hän on tehnyt yhdeksän maalia ( tilanne 27. helmikuuta 2009 ). Hän oli mukana maansa edustusjoukkueessa MM-kisoissa 2006, joissa hän pääsi vaihtopelaajana kentälle kolmessa ottelussa sekä pelasi neljännesvälierässä Sveitsiä vastaan avauskokoonpanossa.
Ivan Reitman
Ivan Reitman (27. lokakuuta 1946 Komárno, Tšekkoslovakia, nyk. Slovakia – 12. helmikuuta 2022 Kalifornia ) oli kanadalainen elokuvaohjaaja ja -tuottaja.
Nuoruus
Reitman syntyi vuonna 1946 Tšekkoslovakiassa. Hänen äitinsä oli selviytynyt Auschwitzista, ja hänen isänsä oli taistellut vastarintaliikkeessä. Reitmanit muuttivat vuonna 1950 Amerikkaan paetakseen kommunisista hallintoa.
Perhe asettui Torontoon. Reitman oli jo nuorena varsin yritteliäs, sillä hän perusti nukketeatterin. Hän pääsi myös opiskelemaan musiikkia ja draamaa McMaster-yliopistoon.
Ura
Reitman teki yliopisto-aikanaan ensimmäiset lyhytelokuvansa. Hänen ensimmäinen pitkäelokuvansa oli pienen budjetin kauhukomedia Cannibal Girls (1973). B-elokuvien tuottaja Samuel Z. Arkoff otti sen levitykseensä. Reitman tuotti tämän jälkeen David Cronenbergin kauhuelokuvat Kylmät väreet (1975) ja Verenimijät (1977).
Reitman teki läpimurron vuonna 1978 tuottaessaan elokuvan Delta-jengi (National Lampoon's Animal House). Se tuotti Yhdysvalloissa yli 140 miljoonaa dollaria ja teki näyttelijä John Belushista tähden. Reitman ohjasi itse puolestaan komediat Jurtit (1979) ja Natsat (1981). Nissä pääosaa näytteli Bill Murray.
Reitman alkoi vuonna 1983 tuottaa Dan Aykroydin kirjoittamaa paranormaalia komediaa, jonka tämä oli alkujaan kirjoittanut Belushille. Belushi oli kuitenkin kuollut vuonna 1982. Haamujengistä muodostui Reitmanin uran menestynein elokuva, ja se mun muassa tuotti lähes 300 miljoonaa dollaria maailmanlaajuisesti. Elokuva sai myös kaksi Oscar-ehdokkuutta, ja siitä tehtiin jatko-osa, spin-offeja, pelejä ja televisiosarjoja.
Haamujengin jälkeenkin Reitman jatkoi uraansa erityisesti komedioiden tuottajana ja ohjaajana. Toimintanäyttelijä Arnold Schwarzeneggerin kanssa hän teki yhteistyötä elokuvissa Identtiset kaksoset (1988), Lastentarhan kyttä (1990) ja Junior (1994). Reitman tuotti 1990-luvulla muun muassa perhekomedian Beethoven ja Michael Jordanin live-animaatioidun koripalloelokuvan Space Jam (1996).
Reitman jätti komedian Kuusi päivää, seitsemän yötä (1998) jälkeen ohjaustyöt vähemmälle, mutta hän jatkoi edelleen tuottajana. Reitman tuotti muun muassa kaksi poikansa Jason Reitmanin ohjaamaa elokuvaa, Up in the Airin (2009) ja Ghostbusters 3 – Afterlifen (2021). Up in the Air oli ehdolla parhaan elokuvan Oscar-palkintoon. Muita Reitmanin tuottamia elokuvia olivat elämäkertaelokuva ''Hitchcock sekä komediat Old School ja Road Trip.
Yksityiselämä
Ivan Reitman oli vuodesta 1976 asti naimisissa Geneviève Robertin kanssa. Heillä on poika, myös elokuvaohjaajana työskentelevä Jason Reitman, sekä kaksi tytärtä.
Reitman kuoli 12. helmikuuta 2022 nukkuessaan kotonaan Monteciton kaupungissa Kaliforniassa.
Colm Daly
Colm Daly on irlantilainen uransa lopettanut karateka. Hän voitti Kyokushinissa EM-pronssia 1991 ja myöhemmin 1995 IFK-liiton EM-kilpailuissa hopeaa hävittyään loppuottelussa Felix Ntumazahille. Daly voitti myös 1994 Britannian Openissa pronssia. Hän otteli Lontoon Openissa samana vuonna Ashiharaa edustanutta Semmy Schiltia vastaan, jolle Daly hävisi tuomariäänin. Hän saavutti urallaan myös kaksi Walesin raskaansarjan mestaruutta 1990 ja 1991.
Pieni mies
Pieni mies on Jukka Kuoppamäen kirjoittama ja vuonna 1971 levyttämä musiikkikappale. Se julkaistiin singlenä sekä Kuoppamäen studioalbumilla Trubaduurilauluja. Kappale nousi Suomessa listalle elokuussa 1971 ja oli korkeimmillaan sijalla 16. Kappale on Kuoppamäen tunnetuimpia ja hän esittää sen jokaisessa konsertissaan.
Kappaleen innoittaja oli Kuoppamäen vajaa kaksivuotias poika Miika. Laulu syntyi, kun Kuoppamäki häntä nukkumaan peitellessään jäi katsomaan, kuinka lapsi nukkui hymyileväisenä pinnasängyssään. Laulussa kerrotaan, kuinka poikaa ensin odotettiin, kuinka hänen tulevaisuuttaan mietitään ja pohditaan sitä, jatkaako hän isänsä työtä. Kappaleessa todetaan myös, että kun pojasta itsestään tulee isä, hän ymmärtää mitä onni on.
Kuoppamäki voitti ”Pienellä miehellä” vuoden 1971 Rostockin iskelmäfestivaalit Itä-Saksassa. Kuoppamäen mukaan kappale oli hitti Itä-Saksassa ja Puolassa, ja häntä alettiin kutsua kyseisissä maissa pieneksi mieheksi.
”Pienen miehen” ovat levyttäneet myös Raimo Roiha (1972), Jatsiviikingit (1977), Reijo Kallio (1979) ja Eino Grön (1989).
Csárdás
thumb|Vojvodinan unkarilaisia kansallispuvuissaan tanssimassa csárdásia.
Csárdás (unkarinkielinen ääntämys ) on unkarilainen kansanmusiikki- ja tanssityyli, jonka muoto ja rytmi on peräisin verbunkos-tanssimusiikista. Se kehittyi vähitellen vuodesta 1835 lähtien. Csárdásin kehitykseen ja suosioon vaikutti viulisti Márk Rózsavölgyi, joka oli aikansa merkittävimpiä tanssimusiikin säveltäjiä. Csárdás oli 1850- ja 1860-luvuilla unkarilaisen kansanmusiikin tärkein laji, mutta vuosisadan loppuun mennessä se kangistui ja vakiintui tiettyyn muotoon.
Csárdásin tahtilaji on 2/4 tai 4/4, ja sille on tyypillistä tempon vaihtelu: se alkaa hitaasti mutta kiihtyy loppua kohti nopeaksi. Unkarin lisäksi csárdás tunnetaan myös useimmissa sen naapurimaissa. Nimitys tulee unkarin kielen sanasta csárdá, joka merkitsee kapakkaa tai ravintolaa. Csárdásia kutsutaan myös "idän tangoksi".
Aya Matsuura
250px|thumb|Aya Matsuura Aya Matsuura (s. 25. kesäkuuta 1986 Himeji, Hyōgon prefektuuri, Japani) on japanilainen laulaja ja näyttelijä. Hänen taiteilijanimensä on Ayaya. Hän on Hello! Projectin sooloartisti. Ayaya pääsi Hello! Projectin jäseneksi vuonna 2000 Morning Musumen 4:nnen generaation karsinnoista. Aya Matsuura on myös Hello! Projectin myydyin sooloartisti. Hänen levyjään ja singlejään on myyty yhteensä noin 2,5 milj. kappaletta.
Aya on vaikuttanut seuraavissa ryhmissä:
Fiskars (yritys)
Fiskars Group (viralliselta toiminimeltään Fiskars Oyj Abp, vuoteen 1998 Fiskars Oy Ab) on suomalainen, globaalisti toimiva metalli-, lasi- ja keramiikka-alan konserni, jonka kotipaikka on Raaseporin kaupungissa entisessä Pohjan kunnassa, mutta pääkonttori Espoon Keilaniemessä. Yrityksen juuret ovat Fiskarsin ruukissa.
Vuonna 1649 perustettu Fiskars on vanhin yhä toiminnassa oleva suomalainen yritys. Yrityksen toimialat ovat vaihdelleet vuosikymmenien mittaan. Vuonna 2022 sen tuotteet liittyivät kotiin, ulkoiluun, sisustamiseen ja kattamiseen. Yhtiöllä on yli 20 brändiä, joista tärkeimmät ovat Fiskars, Royal Copenhagen, Iittala, Gerber ja Moomin by Arabia.
Fiskarsin oranssipäisiä saksia oli myyty yli miljardi kappaletta vuoteen 2010 mennessä.
Historia
pienoiskuva|Näkymä Fiskarsin ruukista
Alkuvaiheet (1649–1915)
Yhtiön alkuna oli Fiskarsin rautaruukki, jonka hollantilainen Peter Thorwöste perusti 1649. Alusta asti yritys valmisti tuotteita kuluttajille, teollisuudelle ja maataloudelle. Alkuvuosien tuotteisiin kuuluivat naulat ja kuokat. Vuonna 1822 apteekkari Johan Jacob Julin osti yrityksen, ja saksien valmistus alkoi 1832. Julinin kuoltua yrityksestä tuli Fiskars Aktiebolag -niminen osakeyhtiö vuonna 1883 ja pörssiyhtiö vuonna 1915.
1916–1999
Auranvalmistus oli suurimmillaan 1930-luvulla, kaikkiaan auroja tehtiin yli miljoona. Fiskarsin Kymppi-niminen aura oli niistä kaikkein tunnetuin.
Fiskars myös itse harjoitti peltoviljelyä ja muuta maataloutta vielä 1970-luvulla. Yhtiön yli 130 vuotta jatkunut karjanjalostus jouduttiin lopettamaan vuonna 1970 ja koko karja teurastamaan maidolle määrättyjen markkinointimaksujen takia.
1960-luvulla tehtiin monia muovituotteita, myös ensimmäiset ergonomiset muovikahvaiset sakset. Näitä Olof Bäckströmin suunnittelemia oranssikahvaisia saksia myytiin vuosien 1967 ja 2010 välillä yli miljardi kappaletta. Malli on aikojen kuluessa hivenen muuttunut, ja oranssin lisäksi saksia valmistetaan muissakin väreissä.
Fiskarsin 1960-luvulla aloittamasta sähköalan muovikoteloiden valmistuksesta sai alkunsa myös 1990-luvulla uuteen omistukseen siirtynyt Fibox Oy Ab.
1960-luvulla Fiskars alkoi valmistaa Kellokosken tehtaalla alumiinirunkoisia Kello-veneitä. Veneiden tuotanto siirtyi Ähtäriin, ja 1970-luvun lopussa veneille otettiin käyttöön nimi ”Buster”.