cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Lentopallon naisten maailmanmestaruuskilpailut 1978
Lentopallon naisten maailmanmestaruuskilpailut 1978 pelattiin Neuvostoliitossa 25. elokuuta – 6. syyskuuta. Nämä olivat kahdeksannet naisten maailmanmestaruuskilpailut. Mitaliottelut pelattiin Leningradissa, ja muut kisakaupungit olivat Volgograd, Minsk ja Riika. Mukana oli 23 joukkuetta Pohjois-Korean vetäydyttyä turnauksesta. Joukkueet pelasivat alkusarjan kuudessa neljän joukkueen lohkossa, joista kustakin kaksi parasta pääsi kahdessa lohkossa pelattuun ylempään jatkosarjaan muiden jatkaessa kaksilohkoisessa alemmassa jatkosarjassa. Lopulliset sijoitukset ratkaistiin cupsysteemillä. Mestaruuden voitti Kuuba, hopealle sijoittui Japani ja pronssia sai Neuvostoliitto.
Kuuban maailmanmestarijoukkue
Nelly Barnet, Ana Díaz, Erenia Díaz, Ana María García, Mavis Guilarte, Libertad González, Sirenia Martínez, Mercedes Pérez, Mercedes Pomares, Imilsis Téllez, Lucila Urgelles; valmentaja Eugenio George Lafita.
Celebesinluhtakana
Celebesinluhtakana (Aramidopsis plateni) on rantakanoihin kuuluva lintulaji. Lajia tavataan uhanalaisena Indonesiassa.
Koko ja ulkonäkö
Celebesinluhtakana voi kasvaa 20–29 cm pitkäksi. Sukupuolet muistuttavat toisiaan ulkonäöltään. Celebesinluhtakana on lentokyvytön ja sen siivet ja pyrstö ovat lyhyet. Lajin pää, kaula ja rinta ovat harmaat. Niska on punaruskea, ja väri on kirkkaampi naaraalla kuin koiraalla. Celebesinluhtakanan yläselkä on harmaa ja alaselkä, siivet ja perä ovat ruskeat. Linnun kyljet ja vatsa ovat mustavalkoraidalliset.
Levinneisyys ja elintavat
Celebesinluhtakana elää Sulawesin ja Butonin saarilla. Lajin elinympäristöä ovat sademetsät, ja erityisesti niiden bambu- ja liaanitiheiköt jokien lähellä. Toisinaan lajia tavataan myös aikaisemmin viljellyillä riisipelloilla. Celebesinluhtakanan ravintoa ovat pienet ravut ja liskot.
Celebesinluhtakana luokitellaan vaarantuneeksi lajiksi, ja kannan kooksi arvioidaan 3 500–15 000 yksilöä. Kantaa uhkaavat elinympäristön häviäminen hakkuiden vuoksi, metsästys ja vieraslajit kuten koirat ja kissat.
Larinmaa
Larinmaa on sukunimi, joka on muun muassa seuraavilla suomalaisilla henkilöillä:
Virveli
thumb|250px|Avokela Virveli on vavasta, kelasta ja siimasta muodostuva kalastusväline, jonka avulla viehe tai syötti voidaan heittää tai laskea kalan ulottuville ja koukkuun tarttunut kala voidaan väsyttää ja kelata kalastajan ulottuville.
Virveliä käytetään heittokalastuksessa, vetouistelussa ja joskus myös pilkkimisessä. Mato-onkea jossa on kela kutsutaan kelaongeksi.
Keskeisin ero perhokalastuksessa käytettäviin välineisiin ja heittotekniikkaan on siinä, että virvelissä ei hyödynnetä siiman painoa, vaan vieheen tulee olla niin raskas, että sen paino riittää purkamaan siimaa kelalta.
Vapa
Käyttötarkoituksesta riippuen vapa on yleensä 3-15 jalkaa (0,9-4,5 metriä) pitkä. Materiaaleina käytetään tavallisimmin lasi- ja hiilikuitua. Vavan paksummassa päässä on kiinnikkeet kelaa varten sekä korkilla, vaahtomuovilla tai muulla sopivalla materiaalilla pinnoitetut kahvat. Siimaa varten vavassa on ohjainrenkaita, joiden koko pienenee kohti vavan kärkeä.
Kela
Virvelin keloja on kolmea perustyyppiä: umpikela, avokela eli haspeli ja hyrräkela. Umpikelassa siima keriytyy kotelon sisällä olevaan vavansuuntaiseen puolaan. Avokelassa siimaa keräävä puola taas on avoin. Molemmilla heitettäessä siima purkautuu kiinteältä puolalta. Hyrräkelassa puola on vapaan nähden poikittain ja siima purkaantuu pyörivältä puolalta, mikä vaatii erityistä tarkkaavaisuutta siimasotkujen välttämiseksi. Hyrräkelaa käytetäänkin pääasiassa vetouistelussa, jolloin viehe lasketaan veteen vetämällä eikä heittämällä.
Siima
Siima valmistetaan nylonista tai muista vetolujuudeltaan hyvistä keinokuiduista. Virvelin siiman tulee olla liukasta, jotta se luistaa kitkatta vaparenkaiden läpi ja riittävän lujaa, jotta se kestää oletettujen saaliskalojen painon. Liian paksu siima saattaa purkautua puolalta itsestään ja vaikeuttaa kevyiden vieheiden heittämistä.
Heittokalastus virvelillä
Umpikelaisella virvelillä heittokalastetaan seuraavasti:
Kun kala nappaa uistimeen kiinni, tee vastaisku ja aloita kalan väsytys. Mitä suurempi kala on, sen enemmän se vaatii väsytystä. Ilman väsytystä vaarana on siiman katkeaminen, sillä kala alkaa vimmatusti tempoilla vastaan. Kalan väsytystekniikka on seuraava: Kalan koosta riippuen pitää kelan jarru säätää oikeaan kireyteen, yleensä kelan ala- tai yläpuolelta ruuvia kiertämällä. Nyrkkisääntönä on ettei siima saa hetkeksikään löystyä, vaan kelataan koko ajan tasaisella rauhallisella nopeudella. Kalan väsyttäminen kestää koosta riippuen kymmenistä sekunneista tunteihin. On mahdollista myös ohuella siimalla ja löysällä jarrulla väsyttää suurikin kala, mutta se vaatii taitoa ja eritoten kärsivällisyyttä, joten aloittelijan ei kannata kalastaa turhan ohuella siimalla.
Kun kala on saatu lähelle kalastajaa (tai venettä), se voidaan nostaa haavilla tai nostokoukulla, käsinkin se on mahdollista. Nostovaihe on erityisen riskialtis kalan irtipääsylle, koska kala rupeaa yleensä rimpuilemaan noustuaan vedestä.
Katso myös
Спиннинг
8. Porin rykmentti 1. pataljoona
'''N:o 8. Porin rykmentin 1. pataljoona''' entinen Porin pataljoona oli valkoisten armeijan Satakunan ryhmään kuuluva joukko-osasto, joka sittemmin liitettiin länsiarmeijan Linderin ryhmän N:o 8. Porin rykmenttiin. Pataljoona muodostettiin Pomarkussa, pois lukien pataljoonan 2. komppania. Pataljoonan komentajina olivat kapteeni Allan Aalto, joka kaatui Noormarkun taistelussa 16. maaliskuuta 1918, jääkärikapteeni Gunnar Emil von Hertzen, Pataljoonan komentajan tehtäviä hoiti hetken myös jääkäriluutnantti Väinö Aleksander Alasmaa.
Pataljoona oli osin koottu myös Ikaalisten suojeluskuntalaisista.
1. komppania
Päällikkö: eläinlääkäri Åström, jääkärivänrikki Kaino Eino Niemeläinen (30. maaliskuuta alkaen), jääkärivänrikki Aarne Aleksander Peltonen (osallistui Uudenkaupungin suojeluskuntajoukkojen Turun pataljoona) mukana 3. maaliskuuta Ikaalisten valtaukseen, siirrettiin 20. huhtikuuta Porin rykmentin 3. pataljoonaan).
2. komppania
Päällikkö: jääkäriluutnantti Yrjö Johannes Ylänkö (haavoittui 30. maaliskuuta 1918 Harjakankaalla) ja jääkärivänrikki Karl Teodard (Tiddy) Nordman. Komppania ryhmittyi muusta pataljoonasta poiketen Lassilassa.
3. komppania
Päällikkö: jääkärivaravääpeli Sulo Emil Virén myöh. Vireoja (haavoittui 9. maaliskuuta ja siirrettiin 20. huhtikuuta Porin rykmentin täydennyspataljoonaan), luutnantti Arvo Lyytinen.
4. komppania / Konekiväärikomppania
Päällikkö: jääkärivääpeli Yrjö Ilmari Nikolai Nahi (21. helmikuuta alkaen ja Porin valtaukseen asti), jääkäriluutnantti Väinö Aleksander Alasmaa.
Pataljoonassa palvelleen Saksan jääkärit
Tiedustelukomppaniassa ja myöhemmin polkupyöräkomppaniassa jääkäri Kauko Ikonen.
Illuka
Illukan asukasluku oli 958 (2010), pinta-ala 543,82 neliökilometriä ja asukastiheys 1,8 asukasta neliökilometrillä. Kunnan kaakkoiskulmassa sijaitsevasta Vasknarvan kylästä saa alkunsa Narvanjoki, jota pitkin Peipsijärven vedet virtaavat Suomenlahteen. Narvajoen vastarannalla on Venäjä.
Väestö
Vuoden 2011 väestönlaskennan mukaan Illukan kunnassa oli 868 asukasta, joista 474 (54,6 %) oli virolaisia, 330 (38,0 %) venäläisiä ja 60 (6,9 %) muita kansallisuuksia.
Organisation Internationale de la Francophonie
Organisation Internationale de la Francophonie eli OIF on ranskankielisten eli frankofonisten maiden yhteistyöjärjestö, jonka tavoitteena on ajaa Ranskan kielen ja kulttuurin asemaa maailmalla. Monet maat ovat entisiä Ranskan siirtomaita, mutta mukana on myös muuten itsensä ”ranskalaiseksi” identifioivia maita. Järjestöllä on tarkkailijan asema Yhdistyneissä kansakunnissa.
Jäsenvaltiot
pienoiskuva|upright=2|OIF:n jäsenmaat Organisation Internationale de la Francophonien jäsenet aakkosjärjestyksessä:
Tarkkailijavaltiot
Yhteensä 14 valtiota tarkkailee Organisation Internationale de la Francophonieta:
Kertšinsalmen välikohtaus 2018
Kertšinsalmen välikohtaus oli 25. marraskuuta 2018 sattunut Venäjän ja Ukrainan välinen kahakka. Se alkoi, kun Venäjä otti Kertšinsalmessa haltuunsa kolme ukrainalaista alusta ja 24 merimiestä Krimin niemimaan lähellä. Alukset olivat Venäjän mukaan tunkeutuneet Venäjän aluevesille. Venäjä hinasi alukset Kertšin satamaan Krimille ja sulki laivaliikenteen salmessa päivän ajaksi tukkimalla silta-aukon säiliöaluksella. Seuraavana päivänä Ukraina julisti tiettyihin osiin maata 30 päivää kestävän poikkeustilan.
Euroopan unioni, Nato ja lukuisat Euroopan maat ovat tuominneet Venäjän käyttämän aggression.
Välikohtaus
Kansalaisjournalistien ryhmä Bellingcatin kokoamien tietojen mukaan tapahtumat alkoivat sunnuntaina 25.11. vähän puolenyön jälkeen Ukrainan aikaa. Ukrainan merivoimien pieni saattue oli kansainvälisillä vesillä ja suuntasi kohti pohjoista, kun Venäjän rajavartiosto ampui saattuetta Kertšinsalmessa. Bellingcat on mitannut etäisyyden Krimin rannikolta Venäjän turvallisuuspalvelu FSB:n ilmoittamaan pisteeseen ja toteaa, että tykkivene Berdjansk oli ammutuksi joutuessaan kansainvälisellä merialueella ainakin 500 metrin päässä aluevesirajasta – kuuluipa niemimaa kenelle tahansa.
Ukrainalaiseen sattueeseen kuuluivat tykkivene Berdjansk, tykkivene Nikopol ja hinaaja Janu Kapu. Ne pakenivat tulitusta kansainväliseltä vesialueelta Krimin alueelle kello 06.10. Laukausten jälkeen venäläiset törmäsivät tahallaan Ukrainan hinaaja Janu Kapuun. Presidentti Vladimir Putin ei kiistänyt tietoa, jonka mukaan ukrainalaisalukset olisivat olleet ammunnan aikana pakenemassa. Hän piti Venäjän toimia kaikesta huolimatta oikeutettuina.
Jälkiselvittely
Selkkaukseen osallistui Nayma-niminen venäläinen säiliöalus, joka sulki kaappauspäivänä silta-aukon ukrainalaisaluksilta. Tankkerin nimi muutettiin jälkeenpäin Nika Spiritiksi. Ukraina otti aluksen kiinni 25. heinäkuuta 2019 Izmajilin satamassa Ukrainan Odessassa. Tankkerin kyydissä on ainakin seitsemän miehistön jäsentä, kaikki Venäjän kansalaisia.
Besançon
Besançon [bə.zɑ̃.ˈsɔ̃] on Doubs'n departementin ja Burgundi-Franche-Comtén alueen kaupunki Itä-Ranskassa. Vuoden 2015 väestönlaskennan mukaan kaupungin asukasluku oli 116 676.
Kaupungin tiedetään olleen olemassa jo antiikin Rooman aikaan, sillä Julius Caesar mainitsi kaupungin latinankielisen nimen Vesontio Gallian sotaretkiä käsittelevissä kirjoituksissaan. Nimen mainitsi myös keisari Julianus kirjeissään. Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan aikana Besançonista tuli piispanistuin, vuonna 1184 kaupungille myönnettiin autonominen asema, ja vuonna 1288 kaupungin arkkipiispoille myönnettiin keisarikunnassa ruhtinaan asema. Kaupunki joutui Burgundin kreivien vaikutusvaltaan 1400-luvulla, ja myöhemmin kaupunki siirtyi osaksi Habsburgien valtapiiriä. Se siirtyi ensin Itävallan ja sittemmin Espanjan vaikutuksen alle. Osaksi Ranskaa kaupunki siirtyi Nijmegenin sopimuksessa.
Kaupungissa järjestetään vuosittain Besançon Young Conductor's -kapellimestarikilpailu, jonka toinen voittaja oli vuonna 1982 Osmo Vänskä.
Ystävyyskaupungit
Besançonin 14 ystävyyskaupunkia tai vastaavaa yhteistyöaluetta ovat:
Aiheesta muualla
pienoiskuva|vasen|[[Sébastien Le Prestre de Vauban|Vaubanin rakennuttamia linnoituksia Besançonissa.]]
Oman
Omanin sulttaanikunta eli Oman on arabivaltio Arabian niemimaan eteläkärjessä Etu-Aasiassa. Sen naapurimaita ovat Yhdistyneet arabiemiirikunnat, Jemen ja Saudi-Arabia. Maan sijainti Hormuzinsalmen suulla on strategisesti vahva koska suuri osa maailman raakaöljystä kulkee salmen kautta. Oman on yksi perinteisimpiä arabimaita, ja 1970-luvulle asti se oli hyvin sulkeutunut yhteiskunta. Maan valtionpäämies on sulttaani, muilla valtio-elimillä on vain neuvoa-antava rooli – Oman on absoluuttinen monarkia. Nykyinen sulttaani on pyrkinyt taloudellisiin uudistuksiin ja hyviin naapuruussuhteisiin. Maa on toistaiseksi välttynyt ääri-islamiin liittyviltä väkivaltaisuuksilta. Talouden perustana on öljy niin kuin muillakin alueen valtioilla, mutta kalastuksen ja maanviljelyn osuus on suhteessa suurempi kuin naapurimaissa.
Maantiede
Omanin pinta-ala on maan omien virallisten lukujen mukaan noin 300 000 neliökilometriä, mutta 1990-luvun ulkomaalaiset arviot olivat vain 212 000 neliökilometriä. Nykyään CIA:n mukaan maan pinta-ala on kuitenkin 309 500 neliökilometriä.
Suurin osa Omanista kuuluu Arabian niemimaan laajaan autiomaahan (Rub’ al-Khali, eli tyhjä neljännes). Maan pohjoisrannikko sijaitsee Omaninlahden rannalla. Sen suuntaisesti kulkee laaja, vulkaaninen Hajarvuoristoketju, jossa sijaitsee Omanin korkein vuorenhuippu Jabal Akhdar (3 075 m). Useimmat omanilaiset asuvat sen ja meren välissä sijaitsevalla 15–45 kilometriä leveällä Batinan rannikkotasangolla tai Masqatin kuvernoraatissa, varsin monet myös vuoriston länsiosan etelärinteellä.
Oman rajautuu pohjoisessa Persianlahteen kuuluvaan Hormuzinsalmeen ja idässä Arabianmereen. Meri on ollut aina tärkeä kulkuväylä: sen lisäksi, että se yhdistää Omanin ulkomaailmaan, se on yhdistänyt myös Omanin rannikkokaupungit toisiinsa. Maan etelärannikko on suurelta osin kukkulaista joutomaata. Sen edustalla on sijainniltaan strategisesti tärkeä Masiransaari, missä oli aiemmin brittien ja myöhemmin Yhdysvaltojen sotilastukikohta.
Ilmasto sisämaassa on kuuma ja kuiva, rannikolla kuuma ja kostea. Pääkaupungissa Masqatissa saattaa lämpötila nousta jopa 50 asteeseen. Vuoristossa ja eteläisessä Salalan kaupungissa Dhofarin maakunnassa ilmasto on hiukan viileämpi. Dhofar on harvoja alueita Arabian niemimaalla, joka saa monsuunisateita.
Suurin osa Omanista on viljelykelvotonta, ja suurimmat maanviljelysalueet löytyvät juuri Dhofarista sekä keitaiden ympäristöstä. Maaperän puolesta noin 2,2 miljoonaa hehtraaia soveltuisi viljelyyn, mutta kasteluvettä ei ole riittävästi. Sitä on pumpattu pohjavedestä vuosikymmenten ajan, mikä on monin paikoin johtanut meriveden tunkeutumiseen pohjavesialtaisiin.
Omanin eläimistö on varsin monipuolinen. Maanisäkkäiden, kuten leopardin, gasellin ja aavikkoketun suojelemiseksi on perustettu rauhoitusalueita. Merissä elää 22 valas- ja delfiinilajia. Merikilpikonnat lisääntyvät Ras al-Jinzissä ja Al Dimaniyatin saaristossa. Merialueilla on myös koralliriuttoja, joilla näkee harvinaisia kivi- ja pehmytkoralleja sekä värikkäitä kaloja. Omanissa on havaittu noin 400 lintulajia, monet niistä on muuttolintuja matkallaan etelään tai pohjoiseen.
Sisämaassa sijaitsevassa Al Saleelin kansallispuistossa kasvaa akaasiametsää. Puisto on perustettu suojelemaan arabiangaselleja, ja siellä arvioidaan elävän noin 7% maailman arabiangaselleista.
Varhaiset vaiheet ja vieraat valtiaat
Omanissa on asunut ikivanha kauppias- ja merenkulkijakansa. Aikansa ylellisyystuotteen, suitsukkeena käytetyn olibaanihartsin kauppa kukoisti jo noin viisi tuhatta vuotta sitten. Sumerilaisissa lähteissä nimellä Makan noin kolmetuhatta vuotta sitten esiintyvä alue tarkoittaa joidenkin tutkijoiden mukaan Omania. Se liitettiin Persiaan noin 563 eaa. ja kuului siihen vuoteen 637 asti. 630-luvulla islam alkoi levitä Omaniin. Vuonna 750 omanilaiset purjehtivat Kiinaan.
Brittiläinen protektoraatti
pienoiskuva|Masqat ja Oman 1800-luvulla, Punaisella merkitty rannikkoalue oli brittien etupiirinä, oranssilla merkitty sisämaa imaamien hallinnassa. Vuoteen 1970 saakka maan virallisena nimenä oli Masqat ja Oman. Se hallitsi aikoinaan suuria alueita myös Persiassa ja Belutšistanissa, mutta sen mahti heikkeni vähitellen. Vuonna 1798 Masqatin sulttaani ja Brittiläinen Itä-Intian kauppakomppania tekivät sopimuksen, jonka mukaan Iso-Britannia sai rannikon etupiirikseen, kun taas sisämaassa wahhabiitit saivat suuren vaikutusvallan. Sisämaata hallitsivat imaamit, joiden uskonnollisesta virasta tuli perinnöllinen. Sulttaani pysyi kuitenkin maan virallisena valtionpäämiehenä. Vuodesta 1856 lähtien sulttaanikuntaan kuului myös Sansibar.
Vuonna 1891 Masqat ja Oman tuli Ison-Britannian protektoraatiksi. Vuonna 1954 syntyi ristiriitoja sulttaanin ja ibadiittien imaamien välillä. Yhteisymmärrykseen päästiin vuonna 1959, jolloin sulttaani Sa’id ibn Taimur yhdisti maan brittien avustuksella 1959.
Nimi Oman sisältyi brittivallan aikana, vuoteen 1971 saakka myös naapurimaan, nykyisten Arabiemiraattien silloiseen nimeen Trucial Oman.
Itsenäisyys
Vuonna 1970 sulttaani Qabus ibn Sa’id Al Sa’id ajoi vanhoillisen isänsä Sa’id ibn Taimurin Englantiin maanpakoon verettömässä, englantilaisten tukemassa vallankaappauksessa. Jo samana vuonna maa julistautui täysin itsenäiseksi, ja sen nimi lyhennettiin muotoon Oman. Sulttaani Qaboos paransi valtakautensa alusta alkaen merkittävästi omanilaisten oloja. Omanilaisten elinikä on pidentynyt nopeasti, ilmainen sairaanhoito on ulotettu kaikkien saataville, koululaitosta on kehitetty voimakkaasti – sekä tytöillä että pojilla on koulupakko – ja elinkeinoelämän kehitystä on tuettu. Samalla maa on ollut rauhallisissa väleissä naapureidensa kanssa.
Tammikuussa 2005 pidätettiin sata islamistia ja 31 vangittiin vallankaappausyrityksestä. Heidät armahdettiin puolen vuoden kuluttua. Vuonna 2007 trooppinen hirmumyrsky Gonu aiheutti 50 ihmisen kuoleman ja taloudellisia tuhoja. Helmikuussa 2011 arabikevään mielenosoitukset levisivät myös Omaniin. Sulttaani lupasi lisää työpaikkoja ja tukia.
Politiikka
Maan valtionpäämies ja itsevaltias on sulttaani. Sulttaani Qaboos rakensi 1990-luvun alusta alkaen parlamentaarista järjestelmää islamilaiselta pohjalta. Parlamentilla tai hallituksella ei kuitenkaan ole muodollista päätösvaltaa – ne ovat neuvoa-antavia elimiä, joiden kautta väestön toiveet ja valitukset ohjataan hoville. Vuoden 2003 vaaleissa saivat ensimmäistä kertaa äänestää kaikki täysi-ikäiset omanilaiset. Tarkkailijat pitivät vaaleja rehellisinä. Toiset vaalit järjestettiin 2007. Poliiseilla ja sotilailla ei ole äänioikeutta. Poliittisia puolueita ei ole, vaan parlamentaarikot edustavat kukin kotiseutunsa ihmisiä.
Amnesty Internationalin ihmisoikeusraportin 2021 mukaan Omanin hallinto pidätti ja asetti syytteeseen hallinnon arvostelijoita, aktivisteja ja rauhallisia mielenosoittajia. Siirtotyöläisiä ei riittävästi suojeltu riistolta. Naisia syrjittiin sekä laillisesti että käytännössä. Kuolemantuomio oli käytössä.
Vapauksien kehitys
Freedom Housen vuoden 2022 raportin mukaan Oman ei ole vapaa maa. Oman on perinnöllinen monarkia, ja valta on keskittynyt sulttaanin käsiin. Hallitus rajoittaa käytännössä kaikkia poliittisia oikeuksia ja kansalaisvapauksia ja määrää rikosoikeudellisia rangaistuksia kritiikistä ja erimielisyydestä.
Alueellinen jako
Omanin aluejako uusittiin lokakuussa 2011, jolloin sulttaanikunta jaettiin yhteentoista kuvernoraatiksi (, muḥāfaẓah) kutsuttuun alueeseen, jotka Omanissa muodostavat aluehallinnon ensimmäisen (ylemmän) tason. Pohjoisimman eli Musandamin kuvernoraatin erottaa muusta valtiosta kaistale Yhdistyneiden arabiemiirikuntien valtiota. Kuvernoraatit jakautuvat nimellä wilaya tunnettuihin aluehallinnon toisen tason yksiköihin.
Kuvernoraatit ovat: pienoiskuva|300px|Omanin aluehallinnon ylätaso: kuvernoraatit.
Talous
pienoiskuva|Kalatori. Omanilla on öljyä. Sen öljyvarat ovat suuremmat kuin naapurimaan Jemenin, mutta pienemmät kuin muilla naapurimailla. Tunnetut varat ovat 4,8 miljardia barrelia. Omanin öljy pumpataan ylös yhteistyössä Shellin ja Partexin kanssa. Öljyn rinnalla kasvaa kaasuntuotanto, ja maahan on 2000-luvulla rakennettu useita kaasunkäsittelylaitoksia. Vuonna 2010 Oman tuotti 863 000 barrelia öljytuotteita päivässä.
Maan maatalous tuottaa taateleita, limettejä, banaaneita, sinimailasta ja vihanneksia. Vuonna 2006 kalaa ja äyriäisiä tuotettiin vientiin 106 miljoonan Yhdysvaltojen dollarin arvosta.
Omanin valtion omistusta yksityistetään parhaillaan, ja se liittyi Maailman kauppajärjestöön WTO:hon vuonna 2000.
Omanissa on 130 lentokenttää, mutta vain kuudella on yli kolme kilometriä pitkä kiitotie. Matkustajaliikenteen lentoasemista tärkeimmät ovat Masqatin kansainvälinen lentoasema ja Salalan lentoasema. Päällystettyä maantietä on 23 223 km, josta 1 384 km moottoritietä. Tärkeimmät satamakaupungit ovat Matrah (Port Qabus ja Port al-Fahl), Salala ja Sohar. Satamiin ei ole säännöllistä matkustajaliikennettä, mutta jotkut risteilyalukset käyvät Masqatissa (Matrah). Sisäistä liikennettä hoitavat pitkänmatkan linja-autot ja oranssivalkoiset kimppataksit.
Väestö
Omanin poliisivoimien ylläpitämän, osana kuukausitilastoja julkaistavan väestötilaston mukaan toukokuussa 2015 Omanin sulttaanikunnassa asui 4,186 miljoonaa ihmistä. Heistä omanilaisia oli 2,339 miljoonaa ja ulkomaalaisia (expatriaatteja) 1,847 miljoonaa. Maan valtauskonto on islam ja maassa harjoitetaan sen ibadilaista suuntausta. Ibadilaisuutta seuraa noin 80 % omanilaisista. Vähemmistöuskontoja ovat sunnalaisuus (14 %) ja šiialaisuus (5 %) loppujen harjoittaessa muita uskoja.
Suurin osa Omanin omasta väestöstä on arabeja, mutta siellä on myös melko suuri belutšivähemmistö, jonka puhuma murre kuuluu iranilaisiin kieliin eikä ole mitään sukua arabialle. Vuonna 1999 belutšin puhujia oli 130 000. Virallinen kieli on arabia, mutta vähemmistöt puhuvat omaa kieltään. Dhofarin maakunnassa elää vielä heimoja, jotka puhuvat eteläarabialaista džibbalia eli mehriä.
Maassa elävistä 1,847 miljoonasta ulkomaalaisesta suuri osa on vierastyöläisiä Etelä-Aasiasta, Egyptistä, Jordaniasta ja Filippiineiltä.
Omanin ensimmäinen yliopisto avattiin vuonna 1986. Maassa toimii myös kolme yksityistä yliopistoa. Yli 300 opiskelijaa lähtee vuosittain ulkomaille opiskelemaan stipendien turvin.
Kulttuuri ja uskonto
pienoiskuva|Miesturisteja dišdašoissaan [[Salalassa.]] Islamin ibadilaisuus-muoto on maan valtionuskonto, mutta noin neljännes tunnustaa islamin sunnalaista suuntausta. Ibadismi, joka painottaa muun muassa sitä, että uskonnollinen johtaja on valittava äänestyksellä, on aikaisemmin koettu islaminuskoisten parissa melkein kerettiläisyytenä, mikä kasvatti maan eristyneisyyttä muista arabimaista. Ibadismi on myös erittäin vanhoillinen ja kieltää kaiken epäislamilaisen vaikutuksen. Vaikka Oman onkin hyvin moderni maa, sinne ei ole päästetty kovinkaan paljon länsimaisia vaikutteita. Omanilaiset ovat kuitenkin hyvin kohteliaita ja ystävällisiä muukalaisia kohtaan, ja ibadismin ansiosta ei ulkoisessa käyttäytymisessä näy suuria eroja rikkaiden ja köyhien välillä; lähes kaikki miehet ovat esimerkiksi pukeutuneet samaan asuun, maata viistävään dišdaša-kaapuun. Valtion viroissa perinneasujen käyttäminen on pakollista.
Omanilainen käsityötaide on korkeatasoista; varsinkin kankaat ja hopeaesineet ovat suosittuja, ja niissä käytetään mieluiten perinteisiä kuvioita. Koulutettu väestö on alkanut harrastaa piirustusta, maalausta ja valokuvausta, mutta islamin oppien mukaisesti ihmisen kuvaamista vältetään edelleen.
Omanin valtio omistaa tärkeimmät televisio- ja radiokanavat. Ensimmäinen yksityinen radio aloitti toimintansa 2007. Satelliittikanavien vastaanottaminen on sallittua. Maassa ilmestyy yli 20 päivä- ja iltalehteä. Lehdistöasetuksen mukaan niitä voidaan sensuroida poliittisista syistä. Vuonna 2010 maassa oli 1,2 miljoonaa internetin käyttäjää. Pornografista, poliittista ja uskonnollista aineistoa suodatetaan ankarasti.
Urheilu
Kamelikilpailut ovat Omanin perinteisesti suosittu urheilulaji. Tämän lisäksi mm. jalkapallo, rugby ja koripallo ovat nostaneet suosiotaan Omanissa. Oman on osallistunut olympialaisiin vuodesta 1984 alkaen. Ensimmäisellä kerralla sen joukkueessa oli 16, sen jälkeen alle kymmenen urheilijaa. Yleisimmät lajit, joihin on osallistunut omanilaisia urheilijoita, ovat ammunta ja yleisurheilu. Ainoa nainen, joka on edustanut Omania olympialaisissa on Buthayna Al-Yaqoubi. Maa ei ole saanut vielä yhtään mitalia.
Omanin jalkapallomaajoukkue ei ole selviytynyt maailmanmestaruuskilpailujen lopputurnaukseen, mutta on edennyt neljästi (2004, 2007, 2015 ja 2019) Aasian-mestaruuskilpailuihin, jossa se pääsi ensimmäistä kertaa jatkoon alkulohkosta vuonna 2019. Huhtikuussa 2021 Oman oli FIFAn rankingissa sijalla 80. Maassa on 43 jalkapalloseuraa, joissa pelaa kaikkiaan 8 610 rekisteröitynyttä pelaajaa.
Natalja Vodjanova
thumb|250px|Natalja Vodjanova Natalja Mihailovna Vodjanova (, s. 28. helmikuuta 1982 Nižni Novgorod, Venäjä) on venäläinen huippumalli, jota pidetään eräänä maansa menestyneimmistä. Hän on yksi 2000-luvun venäläismallitrendin isoimmista nimistä.
Vodjanovan mallinura alkoi 17-vuotiaana, kun hän muutti mallintöiden perään Pariisiin. Parrasvaloihin hän nousi vuonna 2001, ja on sen jälkeen poseerannut muun muassa Vogue- ja W -lehdissä, sekä toiminut ainakin Guccin, Calvin Kleinin, Louis Vuittonin, Chanelin ja Marc Jacobsin muotitalojen kasvona. Vodjanovalla on tällä hetkelläkin sopimus Calvin Kleinin luottomallina. Hän esiintyy myös usein kosmetiikkayhtiö L'Oréalin mainoksissa.
Vodjanova on ollut naimisissa vauraan brittiläisen perijän, Justin Trevor Berkeley Portmanin kanssa. He viettivät häitään vuoden 2002 syyskuussa, jolloin he menivät naimisiin Pietarissa ruhtinaallisin menoin. Pariskunnalla on kolme lasta: Lucas Alexander Berkeley, (s. 22. joulukuuta 2001, Neva (s. maaliskuussa 2006), joka sai nimensä Neva-joen mukaan ja Victor (s.13. syyskuuta 2007). Pariskunta erosi vuonna 2011.
Vodjanova juonsi Eurovision laulukilpailun semifinaalit vuonna 2009 yhdessä Andrei Malahovin kanssa.
Boris Pahor
247px|right|thumb|Pahor vuonna 2009 seurassaan historioitsijat [[Milica Kacin Wohinz (vas.) ja Marta Verginella.]] Boris Pahor (26. elokuuta 1913 Trieste, Rannikkomaa, Itävalta-Unkari – 30. toukokuuta 2022 Trieste, Italia) oli Italian sloveenivähemmistöön kuulunut kirjailija.
Pahor joutui keskitysleirille, kun hänet ilmiannettiin natsien vastaisesta toiminnasta. Hän oli eri leireillä lähes puolitoista vuotta ja vapautui huhtikuun lopulla 1945. Pahorin pääteos Nekropoli (1967) perustuu hänen kokemuksiinsa keskitysleireillä. Sen kehyskertomuksena on käynti Natzweiler-Struthofissa 20 vuotta vapautumisen jälkeen.
Palkinnot ja tunnustukset
Saksalainen SWR-Bestenliste valitsi Nekropolin vuoden 2001 parhaaksi kirjaksi, ja seuraavana vuonna hänelle myönnettiin 10 000 euron palkinto.
Pahor valittiin vuonna 2009 Slovenian tiede- ja taideakatemian jäseneksi.
Ole Bornedal
Ole Bornedal (s. 26. toukokuuta 1959) on tanskalainen elokuvaohjaaja.
Bornedal ohjasi ja kirjoitti aluksi televisioon ennen ensimmäistä elokuvaansa. Yövahti (1994) oli tanskalaisen jännityselokuvan uusille urille vievä teos. Se menestyi myös kansainvälisesti ja Bornedal ohjasi elokuvasta amerikkalaisversion Yövartija, jonka pääosia näyttelivät Ewan McGregor, Nick Nolte ja Patricia Arquette. Vuonna 2002 valmistui Bornedalin eurooppalainen yhteistyöelokuva Dina. Muita Bornedalin 2000-luvun elokuvia ovat esimerkiksi Vikaren (2007) ja The Possession (2012).
Långträsk (Tjusträskin alue)
Långträsk on rehevä metsäjärvi Siuntion itäosassa läntisellä Uudellamaalla. Sen pinta-ala on 6,7 hehtaaria. Etäisyys Helsingin keskustasta on 37 kilometriä länteen.
Maantiede
Långträskin länsi–itäsuuntainen pituus on noin 600 metriä. Saaria ei ole. Järveä ympäröi metsämaa, idässä on jonkin verran asutusta. Maasto kohoaa sekä järven etelä- että pohjoispuolella yli 70 metriä merenpinnan yläpuolelle.
Långträsk (22.002.1.003) Tjusträskin alueeseen (22.002), joka on kolmannen jakovaiheen vesistö Siuntionjoen vesistössä (22). Tjusträskin alueeseen kuuluu yhdeksän vähintään hehtaarin laajuista vakavettä.
Siuntiossa on toinenkin Långträsk, se sijaitsee noin 2,5 kilometriä Tjusträskin alueen Långträskistä kaakkoon.
F1-toons
F1-toons on suomalaisen sarjakuvapiirtäjän Antti Vuorijärven piirtämä ja käsikirjoittama yksiruutuinen sarjakuva. Sarjakuva kertoo humoristisesti Formula 1 -autourheilusarjan ajankohtaisista tapahtumista ja lajissa työskentelevistä henkilöistä. Piirroksissa käytetään tehokeinoina huoliteltua ulkoasua, mielleyhtymiä ja vertauskuvia. Sarjakuvan piirrostyylissä esiintyy ranskalaisen sarjakuvapiirtäjän Maurice de Beveren piirrostyylille ominaisia piirteitä sekä vaikutteita poptaidemaalari Roy Lichtensteinilta. Antti Vuorijärvi on piirtänyt sarjakuvaa vuodesta 1998 lähtien ja sitä on julkaistu Vauhdin Maailmassa, F1-maailmassa, Urheiluviikko.net:ssä ja sarjakuvan omilla verkkosivuilla. Sarjakuva ilmestyy suomeksi ja osittain myös englanniksi.
JVG:n diskografia
Tämä artikkeli käsittää JVG-yhtyeen diskografian.
Musiikkivideot
VilleGalle
Feugarolles
Feugarolles on kunta Lounais-Ranskassa Lot-et-Garonnen departementissa Akvitanian alueella. Kunnassa oleva linna Château de Tranquelléon on rakennettu vuonna 1310.
Ken Follett
thumb|300px|Ken Follett [[Helsinki|Helsingissä Kirjan ja ruusun päivänä toukokuussa 2006.]] Ken Follett (s. 5. kesäkuuta 1949 Cardiff, Wales) on brittiläinen jännityskirjailija. Hän on kirjoittanut myös historiallisia romaaneja. Hänen teoksiaan ovat muun muassa toisen maailmansodan aikaan sijoittuva Neulansilmä ja minisarjaksi vuonna 2010 tehty historiallinen romaani Taivaan pilarit.
Henkilöhistoria
Follettin vanhemmat ovat Martin ja Veenie Follett. Hän asui synnyinpaikassaan Cardiffissa kymmenen ensimmäistä ikävuottaan, kunnes perhe muutti Lontooseen. Ankaran kristityt vanhemmat eivät antaneet pojan katsoa elokuvia tai televisiota. Niinpä Follett kiinnostui jo varhain lukemisesta. Koulunkäynti ei innostanut häntä erityisemmin ennen teini-ikää.
Follett pääsi vuonna 1967 opiskelemaan filosofiaa University College Londoniin. Opiskeluaikana hän osallistui vasemmistolaiseen politiikkaan. Follett meni naimisiin ensimmäisen kerran vuonna 1968.
Valmistuttuaan syksyllä 1970 Follett kävi kolmen kuukauden toimittajakurssin ja pääsi harjoittelijaksi Cardiffiin South Wales Echo -nimiseen sanomalehteen. Vietettyään kolme vuotta Cardiffissa hän palasi Lontooseen Evening Standardiin yleistoimittajaksi. Työ ei tuntunut Follettista tarpeeksi innostavalta, ja hän siirtyi kustannusalalle, ja 1970-luvun lopussa hänestä tuli Everest Books -kustantamon varatoimitusjohtaja.
Follett alkoi myös kirjoittaa fiktiota iltaisin ja viikonloppuisin harrastuksena. Aluksi menestystä kertyi vähitellen, mutta ilmestyessään vuonna 1978 Follettin kolmas romaani Neulansilmä teki hänestä sekä rikkaan että kansainvälisesti kuuluisan. Jokaisesta sen jälkeen ilmestyneestä Follettin romaanista on tullut myyntimenestys, ja useista on tehty elokuvia.
Follett osallistui 1970-luvun lopulla Britannian työväenpuolueen toimintaan. Poliittisen toimintansa aikana hän tutustui puoluevirkailija Barbara Broeriin, josta tuli vuonna 1982 hänen toinen vaimonsa. Barbara Follett valittiin parlamenttiin vuonna 1997 edustamaan Stevenagen kuntaa, ja uudelleen hänet valittiin 2001. Follett itse on yhä huomattava työväenpuolueen tukija ja rahoittaja.
Tuotanto
Follettin kirjallisen uran voi jakaa neljään vaiheeseen, jos hänen paria varhaisinta teostaan ei lasketa mukaan.
Ensimmäiseen ja merkittävään vaiheeseen kuuluu Neulansilmä ja viisi sitä seurannutta kirjaa, joista neljä fiktiivistä ja yksi tosipohjainen. Ne ovat kaikki klassisen vakoilujännärin muunnelmia, joissa yksi tai kaksi rohkeaa ja neuvokasta agenttia joutuu runsaslukuista ja hyvin varustettua vihollista vastaan. Tapahtumapaikat vaihtelevat sekä maantieteellisesti että ajallisesti aina teoksen Mies Pietarista Euroopasta ja ensimmäisestä maailmansodasta nykypäivän Iraniin ja Afganistaniin teoksissa Teheran ja Leijonien laakso.
Toisen kirjailijaksi siirtyneen toimittajan Frederick Forsythin varhaisten teosten tavoin Follettin jännäreissä kuvataan paljon sitä, kuinka asioita tehdään. Esimerkiksi Aavikkoleijonaa pitää koossa tietyntyyppisen salaisen koodin toiminta, ja Neulansilmässä keskeisessä osassa ovat salaiset radiolähettimet. Kaikki kuusi kirjaa – mukaan lukien tosipohjainen Teheran, joka on tarina yrityksestä pelastaa kaksi yhdysvaltalaista Iranista vuoden 1979 vallankumouksen jälkeen – noudattavat jännärigenren peruskonventioita. Ne käyttävät kuitenkin konventioita epäkonventionaalisella tavalla: esimerkiksi Neulansilmän päähenkilö on saksalainen agentti.
Follettin uran toinen vaihe oli ensimmäisestä tietoinen poikkeaminen: neljän historiallisen romaanin sarja, jonka hän kirjoitti 1980-luvun lopulla ja 1990-luvun alussa. Ensimmäinen neljästä, Taivaan pilarit, oli mallina kolmelle seuraavalle. Toisin kuin Follettin aikaisemmat jännärit, siinä on paljon henkilöitä, moninkertaisia juonirakennelmia, ajoittaisia väkivallanpurkauksia ja laajaa historiallista taustaa. Enimmäkseen keskiajan Englantiin sijoittuvassa Taivaan pilareissa seurataan katedraalin rakentajia. Follettin sanotaan itse pitävän sitä hienoimpana teoksenaan. Kirjasta on vuonna 2006 julkaistu myös samanniminen lautapeli ja vuonna 2010 kahdeksanosainen television minisarja.
Follett oli kertonut suunnittelevansa Taivaan pilarit -kirjalle jatkoa, ja syksyllä 2007 ilmestyi sitten Maailma vailla loppua, joka sijoittuu samaan paikkaan kuin Taivaan pilarit, mutta edellisen kirjan tapahtumista on kulunut 200 vuotta. Kirjasta on julkaistu myös vuonna 2012 kahdeksanosainen television minisarja.
Tuli ilta ja tuli aamu sijoittuu vuosien 997–1007 väliseen Englantiin. Romaanissa käydään läpi Kings Bridgen kaupungin ja luostarin syntytarina. Pääosissa ovat alueen lääninherra veljineen ja vaimoineen sekä luostarin papistoa ja kylän käsityöläisiä. Kirjassa eletään viikinkiaikojen loppua.
Pimeää meren yllä on Grand Hotel -tyylinen tarina, joka sijoittuu Atlantin ylittävälle lennolle Southamptonista New Yorkiin toisen maailmansodan kynnyksellä. Vaarallinen omaisuus kietoutuu suvun ja liikejuonittelun ympärille suuressa rahamiessuvussa viktoriaanisen ajan Lontoossa, ja Paikka nimeltä Vapaus sijoittuu Britannian Pohjois-Amerikan-siirtokuntiin Amerikan vallankumouksen aikoihin.
Kolmannen tyylinmuutoksen Follett teki 1990-luvun lopussa. jolloin hän kirjoitti pari tiukasti nykyaikaan sijoittuvaa kirjaa. Niissä käytetään huipputeknologiaa juonen apuvälineenä. Eedenin vasara keskittyy tarkastelemaan mahdollisuutta käyttää maanjäristyksiä terroriaseena ja Kolmas kaksonen bioteknologian synkempiä puolia. Nämä kaksi romaania – jotka selvästi pyrkivät ammentamaan samasta fiktionlähteestä kuin Michael Crichton – olivat verrattain epäonnistuneita. Arvostelijat, kuten monet lukijatkin, pitivät hahmoja pinnallisina ja epäuskon voittamiseen käytettyjä ponnisteluja liian suurina.
Follett palasi perinteisten vähemmän teknologisten jännärien pariin vakoilutarinassa Vaarallinen muisti, jossa asetetaan Neuvostoliiton ja Yhdysvaltain agentit vastakkain Yhdysvaltojen ensimmäisen satelliitin laukaisemisen aikoihin. Toiseen maailmansotaan sijoittuvat seikkailukertomukset Naakat ja Haamulento palauttivat Follettin siihen, mistä hän aloitti: kirjoittamaan rohkeista agenteista, joka operoivat vihollislinjojen takana ja joiden suorittama tehtävä voi muuttaa sodan kulun. Jotkut kriitikot ja lukijat pitivät niitä Follettin tervetulleena paluuna siihen tarinatyyppiin, jonka hän hallitsee parhaiten. Toiset pitivät niitä vanhana tavarana uusissa kuorissa: niiden teemojen ja tilanteiden toistona, joita hän oli käsitellyt kiinnostavammalla tavalla aikaisemmissa teoksissaan.
Viikatekala
Viikatekala (Trachipterus arcticus) on viikatekalojen heimoon kuuluva merikala, jonka levinneisyysalue on lähinnä Atlantin valtameri. Viikatekala on suurikokoinen, jopa kolmen metrin pituinen kalalaji. Laji saavuttaa sukukypsyyden noin 14 vuoden ikäisenä, 200 senttimetrin pituisena. Viikatekalan ravintoa ovat kalmarit ja pikkukalat. Laji elää lähinnä syvässä merivedessä 300–600 metrin syvyydessä. Viikatekalalla on pitkä kirkkaanpunainen selkäevä ja suhteellisen pieni pyrstö sekä kookkaat hopeanväriset silmät. pienoiskuva|left|Yhdysvalloista pyydetty yksilö.
Mega Man X8
Mega Man X8 on Capcomin kehittämä ja julkaisema tasohyppely, joka on julkaistu vuonna. Peli on suositun Mega Man X -sarjan kahdeksas osa. Tässä osassa käytetään edeltäjänsä tavoin cel-shading -tekniikkaa, ja se on julkaistu PlayStation 2:lle ja Windowsille.
Kalliojärvi (Siuntio)
Kalliojärvi on rehevä metsäjärvi Siuntion koillisosassa läntisellä Uudellamaalla. Sen pinta-ala on 13,2 hehtaaria. Etäisyys Helsingin keskustasta on 39 kilometriä länsiluoteeseen.
Maantiede
Kalliojärven kaakkois–luoteissuuntainen pituus on 800 metriä. Saaria ei ole. Järveä ympäröi metsämaa, lännessä on jonkin verran asutusta. Maasto kohoaa järven läheisyydessä yli 80 metriä merenpinnan yläpuolelle. Siuntion ja Lohjan raja kulkee alle sadan metrin päässä Kalliojärven luoteisrannalta. Kartan mukaan Kalliojärven yli kulkee lounais–koillissuuntaisesti voimalinja.
Kalliojärvi (22.007.1.002) kuuluu Risubacka ån valuma-alueeseen (22.007), joka on kolmannen jakovaiheen vesistö Siuntionjoen vesistössä (22). Risubacka ån alueeseen kuuluu kuusi vähintään hehtaarin laajuista vakavettä, joista Kalliojärvi on laajin. Seuraavaksi laajin on Nummijärvi noin kaksi kilometriä Kalliojärvestä lounaaseen.
Jakob Böhme
Böhme oli luterilainen suutari, joka asui ja työskenteli synnyinkaupungissaan Görlitzissä Itä-Saksassa. Hänellä oli nuoruudessaan mystisiä näkyjä ja kokemuksia, jotka huipentuivat vuonna 1600 näkyyn. Näky tuli hänen kertomansa mukaan valokeilassa, joka paljasti maailman hengellisen rakenteen ja hyvän ja pahan välisen suhteen. Kymmenen vuotta myöhemmin tullut toinen näky kirvoitti Böhmen kirjoittamaan ja julkaisemaan useita esseitä, joissa näkyy Paracelsuksen ja muiden uusplatonistien ja alkemistien vaikutus. Böhme pysyy kuitenkin lujasti kiinni kristillisessä perinteessä.
Böhmen teokset levisivät Saksassa, Englannissa ja jopa Ruotsissa ja Suomessa asti. Lars Ulstadius, Peter Schaefer, Jakob Ericksson, Erik Ericksson, Jaakko Kärmäki ja Jaakko Wallenberg olivat hänen suomalaisia kannattajiaan. Englannissa etenkin kveekareissa oli Böhmen kannattajia.
Jacob Böhme oli Pohjanmaan mystikoiden oppi-isä.
Böhme oli itseoppinut filosofi ja teosofi, ammatiltaan suutari. Hän syntyi Görlitzin seuduilla Sleesiassa, kuoli Görlitzissä. Kiertäessään nuoruudessaan suutarinsällinä Saksan maata Böhme tutustui uskonnollisiin haaveellisiin lahkoihin: tutki sitten yhä edelleen Raamattua ja mystillisiä kirjoja. Toisinaan hänellä oli näkyjä, joissa hän luuli käsittävänsä todellisuuden sisimpiä perusteita. Hänen hartaasti uskonnolliset mietiskelynsä, jotka erityisesti kohdistuivat pahan olemassaoloon ja olemukseen, veivät hänet siihen ajatukseen, että itse Jumalassakin täytyy olla sisällinen vastakohta eli jotakin hämärää, joka yhä kirkastetaan valkeudeksi. Kaikki hyvä ja tullakseen todelliseksi ja näkyviin kaikki valo tarvitsee vastakohdan, jota vasten se taittuu. Sen vuoksi Böhme erottaa eri puolia jumaluudessa. Hän panee kaiken ensimmäiseksi lähtökohdaksi ”ilmestymättömän jumaluuden”, joka ei vielä ole mitään määrättyä olemukseltansa, ei valoa eikä pimeyttä, ei hyvää eikä pahaa, vaan ainoastaan ”suuri mysteeri”, ”ikuinen tyhjyys”, kaiken alkuperustus eli ”epäperustus” (Urgrund eli Ungrund). Itse jumaluudessa tapahtuu sisällinen kehitys, jonka kautta Jumala kirkastuu ja tulee tajuttavaksi itselleen. Samanluontoisilla rohkeilla haaveiluilla Böhme koettaa selittää maailman luomista ja. kehitystä, pahan alkulähdettä, syntiinlankeemusta ja niin edelleen.
Böhme esitti aatteitaan ensiksi teoksessa Aurora oder die Morgenröte im Aufgang (1612). Sen johdosta häntä kiellettiin kirjoittamasta, mutta muutamien vuosien kuluttua hänen sisällinen kutsumuksensa kasvoi niin voimalliseksi, että hän ryhtyi siihen uudelleen, jonka jälkeen hän elämänsä viime vuosina sepitti useita, teoksia. Böhme sai uskonnollisten haaveilijani joukossa paljon innokkaita oppilaita, jotka käyttivät hänen teoksiaan hartauskirjoina. Suomeksikin käännettyinä niitä levisi 1700-luvulla Pohjanmaan mystikkojen kesken. Böhmen teosten leviämisestä Suomeen on tietoa julkaisuissaSuomi 1855; Matthias Akiander, Historiska upplysningar om religiösa rörelserna i Finland i äldre och senare tider I, II, IV, Kejserliga Alexanders-Universitetet (1860); Kirkollisia Sanomia 1901–1902.
Susi lampaan vaatteissa
pienoiskuva|Susi lampaan vaatteissa -sadun kuvitusta. Susi lampaan vaatteissa on yksi Aisopoksen faabeleista eli eläinsaduista sekä siihen viittaava sanonta. Faabelin numero Perryn indeksissä on 451.
Sadussa susi löytää lampaantaljan, ja keksii että jos hän pukee sen päälleen, hän näyttää kauempaa lampaalta, joten lampaat eivät tajua vaaraa. Lähestyttyään lammaskatrasta talja yllään susi oli juuri pääsemäisillään tarpeeksi lähelle hyökätäkseen, kun paimen saapui paikalle. Hän päätti valita yhden lampaistaan teuraaksi ruokaa varten – ja tappoi siten suden sattumalta. Tarinan opetus on, että petokseen turvautujille käy joka tapauksessa lopulta huonosti.
”Susi lampaan vaatteissa” on myös vertaus, jota käytetään useimmiten kuvaamaan naamioitunutta uhkaa tai ystävällisyydeksi naamioitua petosta. Vertaus esiintyy vanhan raamatunkäännöksen vaikutuksesta usein myös muodossa "susi lammasten vaatteissa". Jeesus vertasi vääriä profeettoja lampaiksi naamioituneisiin susiin.
Züri-Metzgete
Züri-Metzgete (Zürichin mestaruus) on maantiepyöräilykilpailu, joka ajetaan vuosittain Zürichissä. Se oli vuoteen 2006 saakka ammattilaisten klassikkokilpailu ja kuului maantiepyöräilyn maailmancupiin ja UCI ProTour-sarjaan. Vuodesta 2008 se on järjestetty amatöörikilpailuna.
Historia
Züri-Metzgete järjestettiin ensimmäisen kerran vuonna 1914. Kilpailu ajettiin vuodesta 1917 lähtien joka vuosi, myös toisen maailmansodan aikana, aina vuoteen 2006 saakka. Se oli pisimpään katkeamatta järjestetty ammattipyöräilyn suurkilpailu, kunnes vuonna 2007 kilpailua ei pystytty järjestämään. Züri-Metzgete ajettiin vuosikausia toukokuun alussa, mikä ei ollut ideaalinen ajankohta valtaosalle huippupyöräilijöistä maalis- ja huhtikuun monumenttien jälkeen. Lisäksi kilpailu ajettiin 1960-1980 -luvuilla usein päivä Rund um den Henninger Turm -kilpailun jälkeen, mikä myös huononsi ajon tasoa. Vuonna 1988 Züri-Metzgete siirrettiin ajettavaksi elokuun puolivälissä, ja kilpailu sai uutta sykettä monien Ranskan ympäriajon tähtienkin kiinnostuttua siitä.
Sveitsiläisajajat voittivat Züri-Metzgeten 35 kertaa ensimmäisistä 41 kilpailusta vuosina 1914–1956. Kilpailun on useimmin voittanut isäntämaan Heiri Suter – kaikkiaan kuusi kertaa vuosina 1919–1929. Myös aikakauden suurimmat sveitsiläistähdet Ferdi Kübler (1943) ja Hugo Koblet (1952 ja 1954) kuuluvat Züri-Metzgeten sankareihin. Huomattavin ulkomaalaisvoitto nähtiin vuonna 1946, kun italialainen Gino Bartali voitti maanmiehensä ja "arkkivihollisensa" Fausto Coppin. Kilpailu ratkesi kiistanalaisella tavalla, sillä Bartali karkasi Coppilta, jonka kanssa oli irtiotossa, kun tämä oli kiristämässä kengännauhojaan. On sanottu, että juuri tämä tapahtuma aloitti Coppin ja Bartalin välisen "sodan". Bartalin keskinopeus tuossa kilpailussa oli 42,228 km/h, joka säilyi ennätyksenä yli 50 vuoden ajan. Espanjalainen Juan Antonio Flecha voitti vuoden 2004 kilpailun uudella keskinopeusennätyksellä 42,707 km/h.
Voittajat
Lähde: Memoire-du-cyclisme
Amatöörikilpailun voittajat
Lähde: Cycling Archives
Molsheim
Molsheim on kunta Koillis-Ranskassa Bas-Rhinin departementissa Grand Estin alueella. Se sijaitsee Bruchejoen varrella, noin 25 kilometriä Strasbourgin kaupungista länteen. Molsheimissa on departementin aliprefektuuri.
Historia
Kaupungilla on pitkä historia. Molsheimin pohjoispuolella vanhan roomalaisten tien varrella tehdyissä kaivauksissa löytyi lukuisia merovingilaisten hautoja 500- ja 600-luvuilta. Ensimmäinen maininta Mollesheimista on noin vuodelta 820, jolloin Strasbourgin piispa Adaloch lahjoitti viiniköynnöksiä Saint-Thomasin kappelin hyväksi. Strasbourgin piispat omistivat kaupungin, ja sitä suojaamaan piispa Jean de Dirpheim vahvisti kaupungin muuria vuonna 1308.
Luterilaisen uskonpuhdistuksen jälkeen kaupungista tuli vastareformaation keskus 1600-luvulla. Vuonna 1605 sieltä haki turvaa Strasbourgin katedraalin kaniikit vuonna 1605. Sitä aiemmin kaupunkiin oli tullut sääntökuntia, kuten vuodesta 1580 jesuiitat ja benediktiinit, vuonna 1598 kartusiaanit ja vuonna 1657 kapusiinit.
Talous
Kaupungin teollistuminen alkoi 1900-luvulla autovalmistajan Ettore Bugattin perustaman tehtaan ansiosta. Nykyään kaupunki on alueen taloudellinen keskus, ja siellä on 8000 työpaikkaa. Siellä toimii tunnettuja yrityksiä, kuten Merck, Ledvance (entinen Osram), Safran Landing Systems ja Mercedes-Benz.
Kaupunki on viininviljelyaluetta ja se sijaitsee tunnetulla Alsace’n viinitiellä. Erityisen tunnettu kaupunki on laadukkaasta Bruderthal Grand cru –viinistään.
Luettelo Leppävirran julkisista taideteoksista ja muistomerkeistä
Luettelo Leppävirran julkisista taideteoksista ja muistomerkeistä sisältää Leppävirran kunnassa olevat pysyvät patsaat, muistomerkit ja muistolaatat.
Pål Sletaune
Pål Sletaune (s. 4. maaliskuuta 1960) on norjalainen elokuvaohjaaja.
Sletaunen ura alkoi äärimmäisen mustalla komedialla Kuka pelkää postimiestä? (Budbringeren) vuonna 1997. Elokuva saavutti kansainvälistä suosiota ja se palkittiin useilla elokuvajuhlilla kuten Cannesissa, Tukholmassa ja São Paulossa. Hollywoodista Sletaune sai tarjouksen American Beauty -elokuvan ohjaamisesta, mutta kieltäytyi, koska ei pitänyt käsikirjoitusta tarpeeksi hyvänä.
Vuonna 2001 valmistuneella Amatørene-elokuvallaan Sletaune jatkoi esikoisestaan tutulla mustan komedian linjalla. Se on tarina nörttimäisestä hampurilaispaikan pitäjästä, joka vahingossa kidnappaa kuuluisan rock-tähden. Kolmannesta elokuvastaan Naapuri (2005) Sletaune jätti huumorin kokonaan pois. Elokuva oli rankkoja piirteitä omaava, seksuaalisia perversioita ja mieleltään häiriintyneitä ihmisiä sisältävä kahden asunnon välillä tapahtuva trilleri.
Kamtšatkanmurmeli
Kamtšatkanmurmeli tai kamtsatkanmurmeli (Marmota camtschatica) on Venäjän Siperian itäosissa tavattava murmeli. Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto eli IUCN on määritellyt sen elinvoimaiseksi lajiksi.
Taksonomia
thumb|vasen|Kivellä makoileva murmeli. thumb|vasen|Keskenään nahistelevia murmeleja [[Kamtšatkan niemimaa|Kamtšatkassa.]] Kamtšatkanmurmeli voidaan jakaa kolmeen alalajiin, M. c. camtschatica sen levinneisyysalueen itäosassa, M. c. bungei keskiosissa ja M. c. doppelmayri länsi- ja eteläosissa. M. c. camtschatica on alalajeista suurikokoisin ja M. c. doppelmayri pienin. M. c. bungei on niiden välimaastossa.
Koko ja ulkonäkö
Kamtšatkanmurmelien ruumiin pituus on 460–530 mm ja paino 2 900–5 000 g. Turkin väritys on selkäpuolelta harmaa, keltainen tai ruskeankeltainen. Vatsapuoli on kanelinruskea tai punaruskea. Etujalat ovat tavallisesti vaaleammat. Häntä on ruskea tai musta. Päälaella kamtšatkanmurmelilla on musta lakkikuvio, joka yltää nenältä ja silmien alapuolelta pään taakse. Pään takaa se ohenee selkärankaa pitkin kulkevaksi raidaksi, joka päättyy keskiselkään.
Levinneisyys ja elinympäristö
Kamtšatkanmurmelia tavataan Venäjällä Siperian itäosissa Taka-Baikaliasta Kamtšatkan niemimaalle. Alue voidaan jakaa toisistaan eristäytyneisiin alueisiin Baikalilla, Verhojanskvuoristolla ja Kolyman ylängöllä, sekä Kamtšatkalla.
Lajin elinympäristö käsittää vuoriniittyjä metsikköjen lähistöllä. Sitä tavataan 1 900 metrin korkeuksille saakka.