cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Daimler Company
Sodan jälkeen
Autokauppa kangerteli, koska ostajat odottivat väliaikaiseksi nimetyn, korotetun autoveron laskua. Vuonna 1951 esitellyn luksusmallin 3-litre Regencyn valmistus lopetettiin seuraavana vuonna vain 52 valmistuneen auton jälkeen. Yhtiö sinnitteli eteenpäin ja pudotti kaikkien malliensa hintoja saadakseen aikaan edes jollakin lailla riittävää myyntiä. Yhtiön henkilöstökulut olivat melkoiset, koska palkkalistoilla oli tuolloin yli 4 000 henkilöä. BSA:n johtajana toisen maailmansodan alkuvuosista asti toiminut Sir Bernard Docker otti vastuulleen myös Daimlerin johtamisen vuonna 1953.
Helpotusta Britannian autoteollisuuden ahdinkoon toi hallituksen ilmoitus autoveron poistamisesta huhtikuussa 1953. Daimler esitteli toukokuussa uuden, maltillisemman kokoisen Conquest-mallin. Conquest oli periaatteessa sama auto kuin nelisylinterinen Lanchester Fourteen / Leda LJ200, mutta kuusisylinterisellä moottorilla ja Daimlerin maskilla.
BSA:n nimellä varustettujen autojen valmistus oli päättynyt toisen maailmansodan alkaessa, mutta Daimlerin ja Lanchesterin ongelmana oli edelleen liian monen mallin tarjonta. Mallisarjat olivat valmistusmäärältään pieniä ja lyhytikäisiä, joten niiden myyntiluvut jäivät alle kannattavuuden. Lisäksi Daimlerin autojen imago oli vanhanaikainen, mutta toki ylellinen. Autojen valmistus Lanchester-merkin alla lopetettiin vuonna 1954.
Bernard Dockerin puoliso, Lady Norah Docker kehotti miestään suunnittelemaan Daimlerin markkinointistrategian täysin uusiksi. Lady Docker suunnitteli markkinointia tehostaakseen mallit, jotka olivat sodanjälkeisessä Britanniassa kuin toiselta planeetalta tulleita. Ne olivat aikansa brittiläisille, konservatiivisille aristokraateille aivan liian mauttomia, jopa rahvaanomaisia, mutta jotka muotoilultaan vetävät vertoja mille tahansa kuuluisalle custom-autolle.
Lady Dockerin Daimlerit
1953 "Silver Flash" 2-ovinen coupé, Regency (DF300)-alusta: Sisäverhoilu punaiseksi värjättyä krokotiilinnahkaa.
1954 "Stardust" touring limousine, Regina (DF400)-alusta
1955 "Golden Zebra" 2-ovinen coupé, DK400-alusta: Kullatuilla korin kiilto-osilla ja seeprannahkaisella verhoilulla.
Britit eivät oikein lämmenneet tällaisille autoille, jotka Atlantin toisella puolella olisivat, saadun julkisuuden myötä, täyttäneet myös tilauskirjat. Julkisuutta autot toki Britanniassakin saivat, mutta eivät välttämättä toivotunlaista. Kun saman aikaan Lady Docker oli lehdistön hampaissa, loisteliaan elämäntapansa ansiosta ja verottajan tutkimuksien kohteena, kirjattuaan Monte Carlon kasinokulujaan yhtiön tileihin, alkoi yhtiön johtokunnassa olevien pankkiirien mitta olla täysi, ja Dockerit saivat lähteä.
Muutosten aikakausi
Vuonna 1954 Daimler esitteli vuosikymmenien tauon jälkeen urheilullisemman malliston, Conquest DJ250-sarjan. Lanchesterin oli tarkoitus aloittaa 1,6-litraisella moottorilla varustetun Spriten valmistus. Voimansiirto oli aikomus toteuttaa Hobbsin Mechamatic-automaattivaihteistolla, nestekytkimen sijaan, mutta teknisiä ongelmia kasautui niin paljon, että jo 15:n valmistuneen Spriten jälkeen hanke hylättiin ja Lanchesterien valmistus lopetettiin. Vuonna 1955 Daimler esitteli Regencyyn perustuvan, 137 hevosvoimaisen, One-O-Four DF310 -mallin, joka saavutti sadan mailin tuntinopeuden. Jack Sangster, joka oli myynyt moottoripyöriä valmistaneet yhtiönsä, Ariel Motorcyclesin ja Triumph Engineering Co Ltd:n BSA:lle vuonna 1951, siirtyi Bernard Dockerin paikalle Daimler Companyn johtoon vuonna 1956. Vuonna 1957 nestekytkimen käyttö Daimlerin henkilöautoissa lopetettiin ja yhtiö siirtyi käytämään täysautomaattisia vaihteistoja. Hyötyajoneuvojen tuotannossa nestekytkin pysyi edelleen voimalinjan rakenteena. Viimeinen nestekytkimellä varustettu henkilöautomalli oli DK400.
Daimler V8-moottorit
pienoiskuva|Daimler SP250 Daimlerin henkilöautoyksikköön kuului 1950-luvun loppupuoliskolla Daimlerin henkilöautot, Lontoon takseja valmistanut Carbodies sekä Ariel-, Triumph- ja BSA-moottoripyörät. Tämän yksikön johtoon Sangster nimitti luottomiehensä Edward Turnerin. Moottoripyörien suunnittelijana toiminut Turner oli kuulunut jo Triumph Engineering Co:n johtajistoon ja hän suunnitteli Daimlerille kevyet, hemi-kantiset, 2,5- ja 4,5-litraiset Daimler V8-moottorit. Pienempi moottoreista otettiin käyttöön 2+2-paikkaisen urheilumalli Dart / SP250:n voimanlähteenä ja suurempi Majestic Major DQ450-mallin moottorina.
Daimlerin V8-moottorit olivat käytössä aina British Leyland Motor Corporation Ltd:n muodostamisen alkuaikoihin asti. Isompi moottoreista pudotettiin pois valmistuksesta vuonna 1968 ja pienempi vuotta myöhemmin.
Jaguar-aikakausi 1960–1966
vasen|pienoiskuva|1968 Daimler V8-250, Daimlerin 2,5 V8-moottorilla pienoiskuva|1969 Daimler Sovereign, Jaguarin 4,2 rivikuutosella
Vuonna 1959 esitellyt uutuusmallit eivät tehneet kauppaa odotetunlaisesti. Majestic Major -mallia, joka oli Britannian markkinoiden nopein kuusipaikkainen auto, ei kyseisenä vuonna myyty yhtä ainoaa ja rivakkaa lasikuitukorista Dart/SP250-malliakin vain 110 kappaletta. Daimlerin kohtalo näytti jo melkein sinetöidyltä, mutta vuonna 1960 Daimlerin johtaja Jack Sangster sekä Jaguarin johtaja Sir William Lyons saivat neuvoteltua sopimuksen, jolla Daimler Companyn työkalut, tuotantolaitokset sekä nimi siirrettiin Jaguar Carsin omistukseen. Ensimmäinen fuusion myötä syntynyt Daimler oli vuonna 1962 esitelty 2.5 V8, jossa Jaguar MK II:n koriin oli istutettu Daimlerin V8-moottori. Tästä mallista tuli kaikkien aikojen myydyin Daimler ja se peittosi suosiossa samaa koria käyttäneen, 2,4 litran rivikuutosella varustetun Jaguarin.
Daimler SP250 pysyi tuotannossa vuoteen 1964 ja Majestic Major vuoteen 1968. Molempien voimanlähteenä oli Daimlerin V8-moottori. Vuonna 1961 esiteltiin Daimler DR450, joka oli Majestic Majorista kehitetty limousine-versio, pidemmällä alustalla ja korkeammalla korilla. Nämä mallit olivat viimeiset, jotka olivat puhtaasti Daimlerin omaa suunnittelua. DR450:n seuraajaksi vuonna 1968 esitelty Daimler DS420 oli raskaalla kädellä modifioitu Jaguar 420G.
British Leyland -aikakausi
pienoiskuva|1988 Daimler Six 3,8
Vuonna 1966 tehdyssä fuusiossa Jaguar Cars myytiin British Motor Corporation Ltd:lle ja tämän tuloksena syntyi autonvalmistuksen suuryhtiö British Motor Holdings. Vuonna 1968 BMH yhdistyi Leyland Motors Ltd:n kanssa ja tuloksena oli jättimäinen British Leyland Motor Corporation.
Vuonna 1966 Jaguar esitteli S-Type:lle sukua olleen 420:n,, jonka ylellisemmin varustettu versio oli Daimler Sovereign. Malli oli valmistuksessa vuosien 1966–1969 ajan. Daimler Sovereign oli mallinimenä käytössä vuosina 1966–1983. Jaguar 420:n valmistuksen loputtua Daimler Sovereign XJ6 oli Jaguar XJ-malleihin perustuva. Kehitysversiot ja valmistusvuodet olivat vastaavat kuin Jaguarilla: Series I 1968–1972, Series II 1973–1979. Series III oli Jaguarista poiketen tuotannossa vain vuosina 1979–1983 (Jaguar 1979-1992). Sovereign-mallinimi annettiin tällöin Jaguarin käyttöön ja huippumalli oli yksinkertaisesti nimeltään Daimler. Joillain markkina-alueilla ei käytetty laisinkaan Daimler-nimeä, vaan autot olivat nimeltään joko Vanden Plas tai Jaguar Vanden Plas. Jaguarin XJ40-mallin myötä kuutoskoneinen Daimler oli nimeltään Six.
Vuodesta 1972 Jaguarin 5,3 litran V12-moottori tuli tarjolle XJ-sarjan voimanlähteeksi, ja Daimler otti oman versionsa nimeksi perinteikkään, vuosina 1926–1938 käytössä olleen Double-Sixin. Tämä mallinimi oli käytössä Series III:n valmistuksen loppumiseen asti, vuoteen 1992. Jaguarin esiteltyä XJ40-mallista version XJ81, jonka keulalle mahtui 6 litran V12-moottori, tehtiin myös tästä mallista Daimler Double-Six-versio, joka oli tuotannossa 1993–1994. XJ:n tavoin myös Daimler sai kevyen kasvojenkohotuksen ja mallikoodin X305 vuonna 1994. mallin valmistus jatkui vuoteen 1997 asti, jolloin V12-moottori pudotettiin pois valikoimasta.
Ford-aikakausi
Vuonna 1982, British Leylandin lopullisen pilkkomisen yhteydessä, Jaguarin ja Daimlerin valmistus siirtyi Jaguar Car Holdings -yhtiölle. Vuonna 1984 Jaguar Car Holdings -yksiköstä muodostettiin Jaguar Cars -yhtiö, joka listattiin pörssiin. Sen omistajaksi tuli 1989 Ford Motor Company. Vuonna 1992 Daimler (Ford) lopetti DS420 Limousinen valmistuksen.
Daimler pysyi edelleen Jaguarin lippulaivana kaikkialla muualla, paitsi Yhdysvaltain markkinoilla, jossa auton nimi oli "XJ Vanden Plas". Daimler-nimen käytöstä Yhdysvaltain markkinoilla oli luovuttu jo vuonna 1967.
pienoiskuva|vasen|1994–1997 Double Six X300 pienoiskuva Daimlerin 100-vuotista taivalta ajoneuvojen valmistajana juhlistettiin vuonna 1996, valmistamalla 100:n kappaleen sarja Double Six- ja 100:n kappaleen sarja rivikuutosella varustettuja "Century"-erikoisversioita.
pienoiskuva|vasen|1997–2003 Daimler Super V8 X308 pienoiskuva Vuosi 1997 oli kuusisylinteristen moottorien viimeinen. Ne korvattiin Jaguarin esittelemällä V8-moottorilla ja auton mallinimeksi tuli tällöin Mark II XJ. Double Sixin korvaajaksi tuli mekaanisella ahtimella varustettu Super V8.
Vuonna 2005 esiteltiin uusi Daimler Super Eight, joka pohjautui Jaguar XJ (X350)-malliin. Alumiinikorinen malli oli varustettu mekaanisesti ahdetulla, 4,2 litran V8-moottorilla, joka tuotti tehoa 291 kW (396 hv), suurimman vääntömomentin ollessa 533 Nm. Malli oli tuotannossa Daimler-nimisenä vuoteen 2007.
pienoiskuva|vasen|2006 Daimler Super Eight X350/358 Vuonna 2005 esiteltiin uusi Daimler Super Eight, joka pohjautui Jaguar XJ (X350)-malliin. Alumiinikorinen malli oli varustettu mekaanisesti ahdetulla, 4,2 litran V8-moottorilla, joka tuotti tehoa 291 kW (396 hv), suurimman vääntömomentin ollessa 533 Nm. Malli oli tuotannossa Daimler-nimisenä vuoteen 2007.
Alkusointu
Alkusointu eli allitteraatio on runouden tehokeino, jossa perättäisissä sanoissa toistuvat samat alkukirjaimet (Vaka vanha Väinämöinen...) Alkusointu on tyypillistä Kalevalalle ja muulle suomalaiselle kansanrunoudelle. Sitä käytetään tyylikeinona myös mainonnassa ja esimerkiksi nimien valinnassa (Matti Meikäläinen, Tikka Tuulispää, Kissa Kirjavainen...).
Engblom
Engblom on muun muassa seuraavien henkilöiden sukunimi:
Aichi B7A Ryūsei
Aichi B7A Ryūsei (, Aichi ryuusei-kanjou-kougeki-ki,, liittoutuneiden raportointinimi Grace) oli Aichi Kōkūkin valmistama keisarillisen Japanin laivaston ilmavoimien kaksipaikkainen torpedo- ja syöksypommittaja toisessa maailmansodassa. Ryūsei suunniteltiin korvaamaan sekä Nakajima B6N Tenzan että Yokosuka D4Y.
Koneen moottorina oli 2 000 hevosvoiman kaksirivinen Nakajima NK9C Homare 12 -tähtimoottori. Ensilento oli toukokuussa 1942, mutta tuotanto päästiin aloittamaan moottorin kehitysongelmien vuoksi vasta huhtikuussa 1944.
Tausta
Keisarillisen Japanin laivaston esikunta julkisti 16-Shi vaatimukset, joilla annettiin ohjeistus ilmavoimien konekannan täydentämisestä ja lopulta aiempien torpedokone Nakajima B6N Tenzanin että syöksypommittaja Yokosuka D4Y:n korvaamisesta. Esitetyt vaatimukset uudelle koneelle olivat :
Suunnittelu
Koska uusi lentokone suunniteltiin uusille valmisteilla oleville lentotukialuksille perinteistä 11 metrin koko vaatimusta ei asetettu, mutta se oli kuitenkin suosituksena. Aichilla suunnitteluryhmää johti pääsuunnittelija Norio Ozaki apunaan suunnittelijat Morishige Mori ja Yasushiro Ozawa. Koneen kuorma-, toimintamatka- ja nopeusvaatimukset edellyttivät tehokasta moottoria, joten Aichi sai ohjeen käyttää 18-sylinteristä Nakajima Homare -tähtimoottoria. Koneesta tuli keskisiipinen, mikä mahdollisti pommikuilun rakentamisen rungon sisään. Nelilapaisen 3,5 metrin halkaisijalla olevan potkurin käyttö edellytti käänteisen lokinsiipi mallisen siiven käyttöä, jotta laskutelineiden pituutta voitiin lyhentää. Siipiin jouduttiin asentamaan myös lisäsiivekkeet ja syöksyjarrut. Lentotukialuskäyttöä varten mahdollistettiin siipien hydraulinen ylöstaittaminen.
Aichi nimesi koneen AM-23:ksi ja laivasto kokeelliseksi 16-Shi lentotukialuksille sijoitettavaksi rynnäkköpommittajaksi eli lyhyesti B7A1. Ensimmäinen prototyyppi valmistui toukokuussa 1942. Koneen moottorina oli 1 800 hevosvoiman Homare 11, jossa havaitut ongelmat keskeyttivät toistuvasti koelennot. Moottorin vikojen tultua korjatuiksi uusi kone osoitti loistavia ominaisuuksia kuten 310 solmun huippunopeuden sekä loistavan käsiteltävyyden. Kaikkiaan valmistettiin 11 kappaletta Homare 11 -moottorilla varustettuja prototyyppejä. Ne poikkesivat hieman toisistaan, koska niihin toteutettiin koelennoilla todettuja muutostarpeita. Huhtikuussa 1944 paranneltu moottori 1 825 hevosvoiman Homare 12 saatiin käyttöön. Uudella moottorilla varustettuna kone siirrettiin tuotantoon.
Tuotanto
pienoiskuva|Yhdysvaltojen sotasaaliiksi jäänyt B7A1 koelennettävänä vuonna 1946. Nakajima Homare 12 -moottorilla varustettuja B7A2 -koneita varten luotiin tuotantolinja Funakataan Aichin tehtaille ja [[Ōmura]an Sasebon laivastoarsenaalissa. Tuotanto oli kuitenkin hidasta, vaikka kone oli rakenteeltaan helpompi kuin aiemmin tehtaalla valmistettu D4Y. Alkusarjan koneissa oli taka-ampujalla 7,92 millimetrin tyypin 1 konekivääri, joka korvattiin myöhemmin 13 millimetrin tyypin 2 konekiväärillä. Maanjäristys päätti toukokuussa 1945 tuotannon Funatakan tehtaalla. Toukokuusta 1944 heinäkuuhun 1945 Aichi valmisti B7A2 koneita yhteensä 80 kappaletta, minkä lisäksi huhtikuusta 1944 heinäkuuhun 1945 Sasebon laivastoarsenaali valmisti 25 konetta.
Yksi B7A2 koneista varustettiin 2 000 hevosvoiman Nakajima Homare 23 -moottorilla. Maanjäristys keskeytti myös 2 200 hevosvoiman Mitsubishi MK9A -moottorilla varustetun B7A3 Ryūsei Kain kehityksen. Sodan päättyessä koneen seuraajan Mokusein kehitys oli alkamassa. Uuden koneen odotettiin olevan pienempi ja nopeampi, mutta ainoastaan alustavat suunnitelmat kerettiin tekemään ennen sodan päättymistä.
Käyttö
Tuotannon päättyminen ei kuitenkaan vaikuttanut sodan lopputulokseen, koska laivasto oli menettänyt lentotukialuksensa. Edelleen käytössä olleet lentokoneet olivat maatukikohdissa Yokosukan ja 752. kokutaissa.
Sosa
Sosa voi tarkoittaa:
Siluurikausi
thumb|Siluurikauden kaloja.
Nimen tausta
Siluurikausi on saanut nimensä nykyisen Walesin alueella eläneen siluurien kelttiheimon mukaan. Siluurit taistelivat ensimmäisellä vuosisadalla Caratacuksen johdolla roomalaisia valloittajia vastaan. Skotlantilainen geologi Roderick Murchison nimesi vuonna 1835 Walesin ja Englannin rajaseudulla tutkimansa kivikerroksen siluurisysteemiksi siluurien mukaan, sillä hänen kollegansa Adam Sedgwick oli samana vuonna nimennyt toisen kerroksen kambriseksi (Cambrian) Walesin latinankielisen nimen Cambria mukaan. Murchison ja Sedgwick laajensivat kambri- ja siluurisysteemien rajauksia siten, että ne menivät osin päällekkäin, joten geologi Charles Lapworth nimesi vuonna 1879 kiistanalaisen osan ordovikiksi toisen walesilaisen kelttiheimon ordovikien mukaan.
Maantiede ja ilmasto
Siluurikaudella oli etelänavan ympärillä jättiläismanner Gondwana, johon kuuluivat muun muassa nykyinen Etelä-Amerikka, Afrikka, Australia ja Etelämanner. Pohjoisessa oli huomattavasti pienempi, muun muassa Grönlannista sekä Euroopasta ja Pohjois-Amerikasta koostunut Lauraasia. Pohjoisessa oli myös kookas valtameri Panthalassa. Hajallaan olleiden Australian, Siperian ja Euroopan välissä oli Paleotethysmeri, josta lounaaseen sijaitsivat Japetusmeri ja Rheanmeri. Gondwana ajautui kauden aikana kohti Lauraasiaa. Pohjois-Amerikassa oli matalia meriä. Kauden alussa oli ordovikin-siluurin jääkausi.
Gondwanassa oli kylmänlauhkeaa arviolta 50. leveysasteen eteläpuolella ja kylmää noin 75. leveysasteen eteläpuolella noin 420 miljoonaa vuotta sitten. Lähempänä päiväntasaajaa oli tuolloin laajoja aavikoita, ja mahdollinen kostea trooppinen vyöhyke oli nykyistä kapeampi. Pohjoisnavan ympärillä oli merta ja merijäävyöhyke.
Kasvillisuus
thumb|220px|Ensimmäinen tunnettu maalla kasvanut [[putkilokasvit|putkilokasvi Cooksonia.]]
Maakasvit alkoivat kehittyä siluurikaudella, vaikka olivatkin ilmestyneet jo ordovikikauden aikana. Siluurikauden keskivaiheilla noin 425 miljoonaa vuotta sitten ilmestyi ensimmäinen varmasti tunnettu maakasvi, muutaman senttimetrin korkuinen Cooksonia. Se oli sekä itiökasvi että putkilokasvi. Cooksonia kasvoi merenrannoilla ja suistoissa. Se oli pystykasvuinen, halkihaarainen ja lehdetön. Kasvin haarojen päissä oli pallomaiset tai kellomaiset itiöpesäkkeet. Cooksonia on kasvisuku, mutta se voi olla myös toisiaan muistuttavien kasvien ryhmä. Jopa suhteellisen ehjät fossiilit Cooksoniasta ovat hyvin harvinaisia ja kyseessä onkin erittäin arvoituksellinen kasvi. Siitä ei tunneta edes kiinnittymistapaa maaperään. Toinen varhainen maakasvi Cooksonian ohella oli 427 miljoonaa vuotta sitten ilmestynyt Eohostimella.
Eläimistö
thumb|220px|Kookas [[meriskorpionit|meriskorpioni Pterygotus.]]
Siluurikaudella esiintyi suurikokoisia meriskorpioneja, kuten kauden loppupuolella elänyt Pterygotus. Merissä olivat yleisiä trilobiitit sekä erityisesti lonkerojalkaiset ja sammaleläimet. Graptoliittien määrä väheni kauden aikana tasaisesti, kun taas korallit ja piikkinahkaiset lisääntyivät. Pääjalkaisten määrä väheni vähitellen. Juoksujalkaiset ja hämähäkkieläimet nousivat maalle. Siluurikausi tunnetaan leuattomista merikaloista alkukaloista. Leualliset kalat ja luukalat kehittyivät siluurikaudella. Kauden loppupuolella esiintyi jo makean veden kaloja.
Siluurikauden jako
Toinen siluurikauden jakomenetelmä on seuraava:
Siluurikausi jaetaan nykyisin myös neljään epookkiin, jotka ovat seuraavat:
Siluurikauden tarkempi jako
Pohjois-Amerikassa käytetään joskus alueellisia jakoja, jotka ovat seuraavanlaisia:
Siluurikauden sukupuuttoaallot
Siluurikaudella tapahtui muutama joukkosukupuutto, jotka ovat seuraavat:
Susiraja Volley
Susiraja Volley (SurVo) on liperiläinen miesten lentopallojoukkue, joka kaudella 2014-2015 pelaa 1-sarjan lohkossa 1. Seura perustettiin Liperi Volleyn ja Pyhäselän Urheilijoiden yhdistelmäjoukkueen pohjalle. LiVo/PyU pelasi 2-sarjassa 2010-2011, jolloin nousi ykkössarjaan.
Susiraja Volley pelaa kotiottelunsa Joensuun Reijolan koululla. Reijola on entisen Pyhäselän kunnan alueella ja koulu on toiminut aiemmin PyU:n kotisalina. Seuran kotipaikaksi on kuitenkin kirjattu Liperi.
Seuran viimeinen kausi lentopallon 1-sarjassa päättyi toiseen sijaan Akaa-Volleyn jälkeen, joka tiesi pääsyä Mestaruusliigakarsintaan. Karsinnassa Raision Loimu säilytti liigapaikkansa suoraan kolmessa ottelussa.
Keväällä 2017 SurVo fuusioitui Liiga-Riennon ja Niceteamin kanssa. Näin syntyi uusi lentopalloseura Karelian Hurmos.
Margaret Mahler
Länsi-Unkarissa syntynyt Mahler opiskeli Unkarissa ja Saksassa. Hän siirtyi toisen maailmansodan vuoksi ensin Lontooseen ja sitten New Yorkiin.
Lapsen minuuden kehityksen vaiheet kolmeen ikävuoteen mennessä Mahlerin mukaan:
Engman
Engman on muun muassa seuraavien henkilöiden sukunimi:
Karl Magnus Möllersvärd
Karl (Carl) Magnus Möllersvärd (1775–1846) oli suomalais-ruotsalainen sotilas ja muistelmien kirjoittaja. Hänet nimitettiin neljävuotiaana 1779 (sic) varusmestariksi Flemingin rykmenttiin. Hän osallistui Kustaa III:n sotaan 1788–1890, oli vuodesta 1795 paaši kuninkaan hovissa, vuodesta 1805 ratsumestari Uudenmaan rakuunoissa. Hän osallistui 1808–1809 vuoden sotaan ja siirtyi sodan jälkeen Suomeen.
Möllersvärd ylennettiin 1821 everstiluutnantiksi ja Viipurin jääkäripataljoonan päälliköksi. Hän jätti jälkeensä sekä elämästä Kustaa IV Aadolfin hovissa että 1808–1809 vuosien sodan ajalta käsinkirjoitettuja muistiinpanoja, jotka valaisevat ajan oloja ja käsityskantoja.
Möllersvärdin isä oli Porvoon valtiopäivillä Mäntsälää edustanut varamaaherra Carl Adolf Möllerswärd ja sisar hovineito Ulla Möllersvärd.
Foibos
Foibos (,, ”loistava”) on Apollonin epiteetti , jota on käytetty kuvaamaan hänen asemaansa valonjumalana. Apollon liitettiin aurinkokulttiin vasta hellenistisellä ajalla, jolloin muodostui yhteys Apollonin ja Helioksen välillä. Myöhemmin roomalaiset runoilijat käyttivät sanaa kuvaamaan auringonjumala Solia.
Kosti Antikainen
thumb|Antikaisen kansikuva Delfiini-sarjassa julkaistussa Eino Leinon Helkavirsissä 1979. Taiteilijan signeeraus oikeassa alakulmassa oleva Antik. Kosti Aukusti Antikainen (5. kesäkuuta 1930 Kuopio – 3. lokakuuta 1980 Helsinki) oli suomalainen graafikko, joka tunnetaan erityisesti kirjojen kuvittajana ja niiden kansitaiteilijana.
Antikainen oli itseoppinut taiteilija. Hän aloitti Kuopiossa 14-vuotiaana työuransa mainostoimiston asiapoikana, ja sai siellä piirrostöitä ja alan ohjausta. Vuonna 1948 hän muutti Helsinkiin mainosgraafikoksi. Vuodesta 1957 alkaen hän teki Otavan tilauksesta kirjojen kuvitus- ja grafiikkatehtäviä. Kokopäiväiseksi freelancer-kirjansuunnittelijaksi ja -kuvittajaksi hän siirtyi 1970-luvulla.
Antikainen toteutti noin kuudensadan kirjan kannet. Niistä 190 kuului Otavan Delfiinisarjaan, jonka alkuperäinen graafinen asu on lähtöisin kokonaan hänen kynästään. Kansikuvataiteilijana Antikainen oli uudistaja: hän luki tarkasti työn alla olevan kirjan ja pyrki tekemään sen kannesta sisältöön sopivan. Toteutus saattoi perustua myös kollaasitekniikkaan.
Venäläisvastaisuus
pienoiskuva|[[Puck (lehti)|Puck, Yhdysvallat, 1903.]] Venäläisvastaisuus eli russofobia voi esiintyä joko Venäjän keskushallintoon (tämän valtiomuodosta riippumatta) ja valtakoneistoon tai yleisesti venäläisiin kohdistuvana vihamielisyytenä ja syrjintänä. Venäläisvastaisuudessa on myös Venäjän pelkoa. Venäjän valtion aggressioiden synnyttämät vastareaktiot selitetään venäläisessä retoriikassa russofobiasta johtuviksi.
Suomessa
Klingen edustaman näkemyksen mukaan Suomen suuriruhtinaskunnan aikana venäläisiin suhtauduttiin pääosin myönteisesti, eikä venäläisvastaisuus ollut sortokausina merkittävää. Venäjän vallankumouksen jälkeen, kun Leninin johtamat bolševikit ottivat vallan Venäjällä ja muuttivat maan 1920-luvulla kommunistiseksi diktatuuriksi, venäläisvastaisuuteen yhdistyi kommunismin pelko ja neuvostovastaisuus ja se ilmeni lähinnä oikeistoradikalismina, muun muassa AKS:ssä ja IKL:ssä. Huomattava on, että ”ryssäläisyys” saattoi myös tarttua kontaktissa venäläisten kanssa, millä perusteltiin Suomen punaisten kapinaa. Journalisti ja poliitikko Eljas Erkko sanoi puolestaan marsalkka Mannerheimista: ”Mannerheim oli täysi ryssä, joka ei koskaan siitä taudista parantunutkaan”.
Antero Eerolan mukaan suomalaisen kollektiivisen kulttuurillisen muistin osana on edelleen kuva Venäjästä ”jonkinlaisena Suomen ikiaikaisena uhkaajana, orjuuttajana ja itsenäisyyden anastajana” ja tällä kuvalla on edelleen omat lietsojansa. Tässä maailmankuvassa suomalais-venäläisen kanssakäymisen keskeisinä osina ovat isoviha, pikkuviha, Suomen sota, sortovuodet, talvisota, jatkosota ja suomettuminen. Myös suomalaisessa turvallisuuspolitiikassa keskustelussa on edustettuna koulukunta, jonka mukaan Venäjän keskeinen tarkoitus on Suomen uhkaaminen.
Valtion vastaisuus
Vuonna 2009 eurooppalaisen Gallup Internationalin mielipidemittauksen mukaan ”suomalaiset ovat Euroopan toiseksi venäläisvastaisin kansa” kosovolaisten jälkeen: 62 % haastatelluista suhtautui kielteisesti Venäjään. Mittauksessa haastateltiin 50 000 ihmistä 60 maasta, Suomessa 621 ihmistä. On kuitenkin muistettava, että eri puolilla Suomea asuvat ihmiset suhtautuvat venäläisiin eri tavalla. Yhdysvaltoihin suhtautui samassa mittauksessa kielteisesti 56 %. Saman tutkimuksen mukaan Venäjään suhtautuu kielteisesti 42 % tšekkiläisistä ja sveitsiläisistä, 37 % saksalaisista, 32 % tanskalaisista ja puolalaisista sekä 23 % virolaisista. Venäjä olikin G8-maista maailmanlaajuisesti kaikkein epäsuosituin.
Vuonna 2014 tehdyssä tutkimuksessa venäläisvastaisuus oli korkeimmillaan Ranskassa, jossa 69 % väestöstä suhtautui venäläisiin kielteisesti ja toiseksi eniten Israelissa 68 %:lla.
Graniittipoika
Graniittipoika on Wäinö Aaltosen veistos vuodelta 1917–1920. Arkaaisen pelkistetty veistos on Aaltosen varhaisista teoksista tunnetuimpia.
Veistos kuvaa noin kolmevuotiasta ujoa poikaa. Aaltonen teki pojasta useita versioita. Hän oli osallistunut veistoksen luonnoksella 1915 kilpailuun, jolla haettiin suihkulähdeveistosta Turun kaupunginkirjaston edustalle. Kilpailun voitti Gunnar Finne.
Ateneumin kokoelmissa oleva punaisesta graniitista veistetty versio on vajaa 130 senttiä korkea. Ateneumissa on myös veistoksen noin 35 senttiä korkea luonnos vuodelta 1916. Wäinö Aaltosen museon kokoelmissa on ollut 1998 alkaen musta Graniittipoika II, joka tunnetaan myös nimellä Alaston poika. Muihin versioihin kuuluu 52 senttiä korkea pronssiveistos, joka on Niilo Helanderin säätiön kokoelmissa.
Antti Peippo teki Graniittipojasta vuonna 1979 kymmenen minuutin pituisen dokumenttifilmin, joka kommentoi veistoksen kuvaaman pojan ikäluokan vaiheita. Veistos on myös postimerkissä.
Pukar (vuoden 2000 elokuva)
Pukar (suom. ”Puhelu”) on vuonna 2000 ensi-iltansa saanut intialainen hindinkielinen toimintadraamaelokuva, jonka ohjasi Rajkumar Santoshi. Pääosia näyttelivät Anil Kapoor, Madhuri Dixit, Namrata Shirodkar, Danny Denzongpa ja Om Puri. Elokuva voitti kaksi National Film Awards -palkintoa.
Juoni
Pahamaineinen terroristi manipuloi intialaisen armeijan majurin jätettyä rakastajaa auttamaan häntä saamaan salaisen sotilaskoodin.
Åke Stenqvist
Åke Valter Stenqvist (31. tammikuuta 1914 Tukholma – 12. elokuuta 2006 Tukholma) oli ruotsalainen pikajuoksija ja pituushyppääjä, joka saavutti parhaana menestyksenä vuoden 1938 EM-kisojen pikaviestihopeaa. Lisäksi hän oli aktiivi käsipalloilija ja pelasi 1940-luvulla muutaman käsipallomaaottelun Ruotsin maajoukkueessa.
Åke "Fisken" Stenqvist saavutti ensimmäisen Ruotsin mestaruutensa pituushypyssä vuonna 1935 ja uusi mestaruuden peräti kuusi kertaa eli mestrauusvuodet olivat 1935-42. Samanaikaisesti hän kilpaili 5-ottelussa ja saavutti siinä kolme Ruotsin mestaruutta vuosina 1940-42. Hän edusti vuosina 1935-38 tukholmalaisseura IK Modea ja saavutti seuran riveissä Ruotsin 4 x 100 metrin viestipronssia vuonna 1937 ja viestihopeaa 1938. Vuoden 1938 jälkeen hän edusti toista tukholmalaisseuraa IF Sleipneria, jonka riveissä hän saavutti viestikultaa vuonna 1940, viestipronssia 1941 ja 1942 sekä viestipronssia 1943.
Berliinin vuoden 1936 olympialaisten pituushypyssä Stenqvist selvisi karsinnoista finaaliin, jossa hän sijoittui 10:ksi. Lisäksi hän oli mukana Ruotsin pikaviestijoukkueessa, joka jäi niukasti finaalista samalla ajalla Kanadan joukkueen kanssa, joka selvisi kuudentena pikaviestifinaaliin. Vuoden 1938 Pariisin EM-kisoissa Stenqvist oli mukana Ruotsin 4 x 100 metrin pikaviestijoukkueessa, joka otti hopealle ajalla 41,1 yhdessä Gösta Klemmingin, Lennart Lindgrenin ja Lennart Strandbergin kanssa. Lisäksi oli henkilökohtaisessa lajissa pituudessa sijalla 11.
Parhaat tulokset
Hänet nimettiin yleisurheilusaavutustensa johdosta jo vuonna 1935 yleisurheilun Stora grabbariksi numerolla 94.
Monipuolinen palloilija
Yleisurheilun lisäksi Åke Stenqvist oli monipuolinen palloilija. Parhaimman menestyksensä hän saavutti käsipallossa Sleipner IF:n riveissä vuodesta 1938 alkaen. Hän pelasi myös kolme maaottelua Ruostin käsipallomaajoukkueessa vuosina 1943-45. Lisäksi hän pelasi urheilu-uransa alkuvuosina palloilun tukholmalaisseura Karlbergs BK:ssa juniorivuosinaan 1929-32 jalkapallomaalivahtina ja 1931-43 seuran jääkiekkojoukkueessa puolustajana. Lisäksi hän pelasi jääpalloa yleisurheiluseurassaan IK Modessa vuosina 1936-38 ja sen jälkeen toisessa tukholmalaisseurassa Järva IS vuosina 1940-43.
Kauhumaa
Tarina ja rakenne
Kirjasarja kertoo nuorista, joille tapahtuu pelottavia asioita Kauhumaa-nimisessä huvipuistossa. Kirjat koostuvat kolmesta osassa, joista kahdessa on suoraa tarinankerrontaa. Ensimmäinen osa kertoo yleensä hahmoille tapahtuvista pelottavista asioista, esimerkiksi Muumioiden hyökkäyksistä (Mitä mielessä, muumio?) tai zombiemerirosvojen hyökkäyksen kohteeksi joutumisesta (Syvyyksien syylä). Toisessa tarinassa päähenkilö(t) saa(vat) kutsun Kauhumaan huvipuistoon, missä ei kaikki tunnu olevan kunnossa. Kolmas osa on nimeltään Kauhukansio ja on yleensä vain parin aukeaman pituinen. Se on tehty jonkinlaisen leikekirjan muotoon, ja siitä löytyy mm. kuvia Kauhumaasta, vihjeitä siitä mitä siellä tapahtuu. Lisäksi jokaisessa kirjassa on osa Kauhumaan karttaa.
Tehtaantyttö
Tehtaantyttö on artistinimellä M julkaisevan laulaja-lauluntekijä Minja Kosken ensimmäinen sooloalbumi. Se julkaistiin 22. syyskuuta 2017. Albumin nimikappale oli M:n ensimmäinen singlejulkaisu. Koski on säveltänyt ja sanoittanut kaikki kappaleet. Tuottajana toimi Miikka Ahlman. Albumin kappaleiden sovittajia olivat Kosken ja Ahlmanin lisäksi Simo Saukkola ja Jussi-Pekka Parviainen.
Vastaanotto
Musiikkilehti Soundi n Antti Granlund antoi levylle täydet viisi tähteä ja MTV:n musiikkitoimittaja Visa Högmander nimesi sen vuoden 2017 parhaaksi kotimaiseksi studioalbumiksi.
Use Your Illusion World Tour 1992 in Tokyo I
Use Your Illusion World Tour 1992 in Tokyo I on yhdysvaltalaisen hard rock -yhtye Guns N' Rosesin vuoden 1992 joulukuussa julkaisema konserttivideo. Esiintyminen on taltioitu vuonna 1992 yhtyeen Use Your Illusion Tour -maailmankiertueella Tokiossa 22. helmikuuta 1992. Tämä nauhoite kuitenkin sisältää vain konsertin ensimmäiset neljätoista kappaletta, ja samanaikaisesti julkaistu sisarvideo Use Your Illusion World Tour 1992 in Tokyo II sisältää konsertin loput kappaleet. Julkaistaessaan molemmat videot nousivat kaupallisiksi menestyksiksi, nousten listojen kärkipaikoille yli kymmenessä eri maassa huolimatta grunge-musiikin tulemisesta markkinoille rytinällä Nirvanan myötä.
Työehtosopimus
Työehtosopimus eli TES on Suomessa työntekijäjärjestön ja työnantajan tai työnantajien järjestön välinen sopimus alakohtaisista työehdoista kuten palkoista (ylityökorvauksineen), työajoista, lomista ja muista eduista, joita sopimuksen soveltamisalalla noudatetaan. Sopimukset ovat usein paitsi toimialakohtaisia myös palkansaajan ammattiasemaan sidottuja. Yksityisellä sektorilla työnantajia edustaa useimmin jokin Elinkeinoelämän Keskusliiton, EK:n, toimialaliitoista ja työntekijäpuolella taas jokin SAK:n, STTK:n tai Akavan jäsenliitoista. Julkisella sektorilla solmitaan virkaehtosopimuksia ja työehtosopimuksia. Niiden sopijaosapuolia ovat ammattiliitot ja Kuntatyönantajat KT, Valtion työmarkkinalaitos tai Kirkon työmarkkinalaitos. Suomen sana työehtosopimus on SAJ:n puheenjohtaja Eero Haapalaisen keksimä.
Työehtosopimusten sitovuus
Työehtosopimukset voivat olla joko normaalisitovia tai yleissitovia.
Normaalisitovat työehtosopimukset velvoittavat niitä osapuolia, jotka ovat sopimuksen allekirjoittaneet tai jotka kuuluvat järjestöön, joka on solminut työehtosopimuksen. Normaalisitovaa työehtosopimusta on noudatettava myös silloin, kun työntekijä ei kuulu sopimuksen solmineeseen järjestöön.
Työehtosopimuksen yleissitovuus tarkoittaa sitä, että myös järjestäytymättömän työnantajan on noudatettava niitä määräyksiä, joista on sovittu valtakunnallisessa, asianomaisella alalla edustavassa työehtosopimuksessa. Yleissitovia sopimuksia on Suomessa 165 kappaletta (lokakuu 2015). Yleissitovuus määritetään kullekin sopimukselle erikseen ja määritetylle ajalle. Voimassa olevien yleissitovien sopimusten lista on julkinen.
Työehtosopimukset kattavat noin 84 % yksityisen sektorin palkansaajista. Suurin osa heistä on sopimusten piirissä työehtosopimuksen normaalisitovuuden perusteella eli sen vuoksi, että työnantaja on järjestäytynyt alan työnantajaliittoon. Noin 18 % yksityisen sektorin palkansaajista on työehtosopimusten piirissä sopimuksen yleissitovuuden perusteella eli siitä huolimatta, että työnantaja ei ole järjestäytynyt työnantajaliittoon. Valtion ja kunnan sektoreilla työehtosopimukset kattavat kaikki julkisen sektorin palkansaajat. Näiden sopimusten osalta kattavuus on siis täydellinen eikä niiden yleissitovuutta arvioida.
Työmarkkinaosapuolet ilmoittavat sopimuksen syntyessä sopimuksen piiriin kuuluvien jäsentensä määrät työ- ja elinkeinoministeriön yhteydessä toimivalle Työehtosopimuksen yleissitovuuden vahvistamislautakunnalle, joka ratkaisee sopimuksen yleissitovuuden. Yleissitovuus ratkaistaan paljolti työnantajaliittoon kuuluvien yritysten palkansaajien määrän pohjalta. Työehtosopimusta pidettiin aiemmin kattavana, jos sen allekirjoittaneiden työnantajien palveluksessa oli yli puolet alan työvoimasta. Kyseinen raja perustui korkeimman oikeuden vuonna 1974 tekemään päätökseen. Vuoden 2001 työsopimuslain mukaan 50 prosentin kattavuus ei ole kuitenkaan välttämättä tarpeen.
Työehtosopimukset ovat myös pakottavia eli yksittäisissä työsopimuksissa ei voida sopia työntekijän kannalta työehtosopimuksia huonommista työehdoista, paitsi siinä tapauksessa, että työehtosopimuksessa on nimenomainen maininta tällaisesta mahdollisuudesta (edullisemmuusperiaate).
Pakottavuudesta ja sitovuudesta huolimatta työnantaja voi kuitenkin siirtää työntekijänsä tai jonkin henkilöstöryhmän yksipuolisesti kokonaan toisen työehtosopimuksen piiriin liittymällä toiseen työnantajajärjestöön, joka saa olla jopa kokonaan eri toimialaa edustava liitto. Esimerkiksi valtionyhtiö Posti siirsi vuosina 2017–2018 sanomalehdenjakajansa viestinvälitys- ja logistiikka-alan työehtosopimuksesta Teollisuusliiton työehtosopimuksen piiriin, mikä alensi yötyölisän 30 prosentista kuuteen ja puoleen prosenttiin ja pienensi jakajien palkkoja keskimäärin 40 prosenttia. Palvelualojen työnantajaliitto Paltaan kuuluva Posti perusti lisäksi vuonna 2019 Posti Palvelut -nimisen tytäryhtiön, joka liittyi Palvelualojen työnantajaliiton sijaan Medialiittoon. Posti siirsi sen jälkeen 700 pakettilajittelijaansa Posti Palvelut tytäryhtiönsä alaisuuteen, joka siirsi heidät viestinvälitys- ja logistiikka-alan työehtosopimuksen piiristä pienemmän palkan tarjoavan Teollisuusliiton työehtosopimuksen piiriin.
Myös monet päiväkodit ja siivous- sekä kiinteistöalan työnantajat ovat siirtäneet työntekijänsä huonompia työehtoja tarjoavien työehtosopimusten piiriin 2000-luvun ensimmäisinä vuosikymmeninä. Myöskään vuokratyöntekijöihin ei tarvitse soveltaa samaa työehtosopimusta kuin muihin, eli työnantajan ei tarvitse maksaa samaa palkkaa samasta työstä.
Jotkut työnantajat ovat myös perustaneet ammattiyhdistysliikkeeksi naamioidun yhdistyksen, joka hyväksyy yleissitovaa työehtosopimusta huonomman uuden työehtosopimuksen. Esimerkiksi ilmaisjakeluyritys Jakelujunioreiden johdossa työskennelleiden henkilöiden perustama Suomen Mainosjakajien Etujärjestö SME ehti laskea mainosjakajien keskituntipalkan vain 2–3 euroon vuonna 2009 Suoramainonnan ja kaupunkilehtien erillisjakelun yhdistys SKE:n kanssa laatimansa työehtosopimuksen avulla. Tilanne muuttui vasta vuonna 2015, kun Helsingin hovioikeus totesi työehtosopimuksen pätemättömäksi sen vuoksi, että molemmat sopimusosapuolet edustivat työnantajia.
Sopimusten soveltamisala on yhteydessä palkansaajaliittoon, joten esimerkiksi teknologiateollisuuden sopimusalalla on erikseen työntekijöiden, toimihenkilöiden ja ylempien toimihenkilöiden soveltamisalan työehtosopimuksia. Merkittävimmät työehtosopimukset ovat kansallisia, mutta työehtosopimuksia voidaan solmia myös yrityksen tasolla.
Riitatilanteissa työpaikalla noudatettavan työehtosopimuksen erimielisyydet, esimerkiksi tulkinnan osalta, ratkaisee viime kädessä työtuomioistuin, joka ratkaisee myös yksittäisen työtaistelutoimen sallittavuuden.
Sopimusten kesto
Työehtosopimukset solmitaan määräajaksi. Jos työmarkkinaosapuolet ovat voimakkaasti eri mieltä uuden työehtosopimuksen ehdoista, valtakunnansovittelija pyrkii sovittelemaan osapuolten kantoja. Jos sovittelusta huolimatta edellinen työehtosopimus ehtii umpeutua, ollaan ns. sopimuksettomassa tilassa. Tällöin yleensä seuraa työtaistelun uhka, keinoina ovat muun muassa työntekijöillä lakko, saarto, ylityökielto ja työnantajilla työsulku.
Työehtosopimusjärjestelmän kritiikkiä
Suomen Yrittäjät on tehnyt järjestökantelun Euroopan neuvostoon siitä, että työehtosopimukseen perustuva oikeus paikalliseen sopimiseen on usein vain järjestäytyneillä työnantajilla, vaikka myös järjestäytymättömien työantajien on noudatettava työehtosopimusta sen yleissitovuuden vuoksi. Euroopan sosiaalisten oikeuksien komitea ei katsonut rikkomusta tapahtuneen.
Vuonna 2004 hallituksen työllisyysohjelman johtaja Harri Skog esitti, että pitkäaikaistyöttömille maksettaisiin työehtosopimuksia alempaa palkkaa, jotta pitkäaikaistyöttömät työllistyisivät paremmin. Skog huomautti, ettei hän kannata pysyvää matalapalkkaköyhälistöä. Yli 55-vuotiaat olisivat valmiit joustamaan palkoissa saadakseen mieleisemmät työajat.
Työsopimukset ja palkanmaksu
Työsopimuslaki, jota pidetään työelämän peruslakina, säätelee muun muassa työsopimuksen tekemistä, työsuhteen vähimmäisehtojen määräytymistä sekä työnantajan ja työntekijän velvollisuuksia. Työantajan päävelvoite on palkanmaksuvelvollisuus, jonka täyttämistä laki sääntelee tarkasti. Säädöksistä voidaan joiltakin osin poiketa työsopimuksella ja työehtosopimuksella.
Palkka maksetaan yleensä rahana, ja rahapalkka voi perustua työhön käytettyyn aikaan, työn tulokseen tai näihin kumpaankin. Työntekijä ja työnantaja voivat sopia myös jostain muusta palkan perusteesta. Palkan lisäksi työntekijälle voidaan maksaa matkakustannuksia ja kulukorvauksia esimerkiksi oman työvälineen käytöstä. Työnantajan on annettava jokaisen palkanmaksun yhteydessä työntekijälle palkkalaskelma, josta ilmenee palkka ja sen määräytymisen perusteet. Käytännössä palkoista on sovittu kattavasti työehtosopimuksilla.
Työsopimuslaki velvoittaa työnantajaa maksamaan jokaiselle työehtosopimuksen piiriin kuuluvalle työntekijälle työehtojen ja paikallisen sopimuksen tai työaikalain mukaiset lisä- ja ylityökorvaukset sekä mahdolliset ilta- ja lauantailisät. Työnantajan on pidettävä työntekijäkohtaista työaikakirjanpitoa työajasta ja tehdyistä työtunneista.
Paula Tarvainen
Paula Leena Tarvainen (o.s. Huhtaniemi, s. 17. helmikuuta 1973 Pori) on suomalainen uransa päättänyt keihäänheittäjä, joka edusti Noormarkun Nopsaa. Tarvainen on naisten keihäänheiton Suomen ennätyksen haltija tuloksella 64,90, joka on heitetty 10. elokuuta vuonna 2003 Helsingissä. Tulos riittää naisten keihään maailmantilastossa sijalle 43 (tilanne 27.7.2021). Hän sijoittui kuudenneksi MM-kisoissa 2005 Helsingissä tuloksella 62,64.
Kesän 2007 jälkeen Tarvaisella ei ole tilastotuloksia.
Saavutukset
Paula Tarvaisella on yhdeksän SM-mitalia, joista kolme on kultaista.
Kaizen
Kaizen (改善) on alun perin japaninkielinen termi ja tarkoittaa jatkuvaa parantamista pienissä askeleissa. Kaizen on Lean-ajatteluun pohjautuva menetelmä ja sitä käytetään erilaisten prosessien parantamiseen yhdessä organisaation johdon ja työntekijöiden kanssa. Kaizenin perusajatuksena on parantaa prosesseja jatkuvasti pienissä askeleissa vähentämällä hukkaa. Merkittäviä parannuksia saadaan aikaan lyhyessä ajassa ilman suuria investointeja tai riskejä. Yksi tunnetuimpia ja pitkäaikaisempia Kaizen-vaikuttajia on Masaaki Imai. Hän on kirjoittanut useita Kaizen-kirjoja, esim. Gemba Kaizen , joka vapaasti käännettynä tarkoittaa jatkuvaa parantamista työpisteessä.
Kaizenilla saavutettavia tuloksia
Kaizen-menetelmää on jo kauan sovellettu teollisuudessa ja viime aikoina yhä useammin menestyksellisesti myös muilla aloilla. Kaizenilla aikaansaatuja tuloksia ovat esim. :
Kaizen-työpaja
Kaizen-menetelmää voidaan käyttää esim. 3-5 päivän kestävissä työpajoissa. Tyypillinen Kaizen-työpaja koostuu kolmesta vaiheesta:
Kaizen-työpajan suunnittelusta ja toteuttamisesta on kirjoitettu laajasti esim. kirjassa "The Kaizen Event Planner: Achieving Rapid Improvement in Office, Service, and Technical Environments" .
Kaizen on olennainen tekijä luomaan yrityksille Lean-kulttuuria, jossa tavoitellaan jatkuvan parantamisen ajattelumallia kaikilla organisaatiotasoilla.
Läheiset käsitteet
Kaizen osa Lean käsitteitä, kuten myös 5S, JIT (JOT) sekä Toyotan tuotantojärjestelmä (TPS).
Andreao Heard
Andreao Heard on grammy-palkittu musiikkituottaja Greensborosta, Pohjois-Carolinasta, Yhdysvalloista, joka tunnetaan lempinimeltään ”Fanatic” ja joka on työskennellyt artistien kuten Michael Jacksonin, Beyoncen, Notorious B.I.G.:n, Will Smithin ja Lil Kimin kanssa. Heard oli P. Diddyn muodostaman The Hitmen -tiimin jäsen. Heard voitti grammy-palkinnon hänen Beyoncelle tuottamastaan kappaleesta Speechless.
Viivasalama
Viivasalama on salamatyyppi, jossa sähkövarauksen purkauskanava erottuu selkeänä valokaarena. Salama voi iskeä joko pilvestä maahan tai maasta pilveen, mutta ihmissilmä näkee yleensä vain yhtenäisen valokaaren.
Juhani Saksa
Juhani Saksa (s. 26. maaliskuuta 1939 Kangasniemi) on suomalainen kuvanveistäjä. Hänen pääasiallisena materiaalinaan ovat eri kivilajit ja pronssi.
Saksa on kuvannut työprosessinsa olevan se, että kivelle annetaan mahdollisuus avautua. “Oma osani tässä tapahtumaketjussa on pieni, mutta yritän parastani. Poistan kivilohkareesta kaiken ylimääräisen ja tuon esille, mitä kunkin kiven sisälle on aikojen kuluessa muodostunut. Jokaisen kiven sisällä on oma aiheensa”. Hän on viettänyt usein talven Carrarassa Italiassa marmorivuorten kupeessa.
Beratin maakunta
Beratin maakunta on yksi Albanian 12:sta maakunnasta. Se sijaitsee maan keskiosassa; se on Albanian maakunnista ainoa, jolla ei ole yhteyttä merelle tai rajaa toisen valtion kanssa. Maakunnan pinta-ala on 1 798 neliökilometriä ja asukasluku arviolta 141 944 (vuonna 2011).
Vuoden 2015 kuntauudistuksesta lähtien Berat on jaettu viiteen kuntaan: Berat, Kuçovë, Poliçan, Skrapar ja Ura Vajgurore.
ALS
ALS voi viitata ainakin seuraaviin:
Ruotsin kuntauudistukset
Ruotsin kuntauudistukset -artikkelissa käsitellään Ruotsin kuntajaon muutoksia. Ruotsissa on toteutettu kolme koko maan kattanutta kuntauudistusta. Tuolloin kuntia on sekä jaettu että yhdistetty toteuttamalla kuntaliitoksia.
Vuoden 1862 kunnallislait
Vuoden 1862 kunnallislait kunnallishallinnosta kaupungeissa ja maaseudulla astuivat voimaan 1. tammikuuta 1863. Samassa yhteydessä muodostui noin 2 500 kuntaa, mutta tarkkaa määrää ei ole pystytty määrittämään tiettyjen epäselvyyksien vuoksi. Näistä 89 oli kaupunkeja, joilla oli jo aiemmin ollut kaupunginoikeuksien kautta tiettyä itsehallintoa. Maaseudulla kuntajaon perustaksi valittiin pitäjät, jotka perustuivat ikivanhaan kirkolliseen seurakuntajakoon. Jo varhain käytiin keskusteluja siitä, että pitäjät olisivat liian pieniä ja kihlakunnat olisi pitänyt valita kuntajaon perustaksi.
Kaupunkien ja maalaiskuntien lisäksi oli kahdenlaisia kauppaloita: osa kauppaloista muodosti oman kuntansa, osa kauppaloista taas oli niin sanottuja kunnalliskauppaloita (ruots. municipalköping), jotka olivat samanlaisia kuin Suomen epäitsenäiset kauppalat. Vuonna 1863 edellistä tyyppiä olevia kauppaloita oli kahdeksan ja jälkimmäistä tyyppiä olevia kymmenen kappaletta. Vuodesta 1875 lähtien alettiin perustaa myös taajaväkisiä yhdyskuntia (ruots. municipalsamhälle), jotka olivat osa jotain muuta kuntaa.
Kuntien määrä pysytteli seuraavina vuosikymmeninä suhteellisen vakaana. Muutoksissa oli tavallisemmin kyse kuntien jakamisesta pienemmiksi kuin kuntien yhdistämisestä. Suurimmillaan kuntien määrä oli 2 532 kappaletta vuonna 1930. Periaatteena oli edelleen muodostaa syntyvistä asutustaajamista uusia kuntia: ensin taajaväkinen yhdyskunta, sitten kauppala ja lopuksi kaupunki.
Kuntauudistus 1952
1900-luvulla Ruotsissa tapahtui laaja väestön muuttoliike ja kaupungistuminen. Maaseudun osuus väestöstä pieneni ja monilla pienillä yksiköillä oli vaikeuksia selviytyä yhä suuremmista tehtävistä, joita kunnille annettiin. Yli 500 kunnassa oli vähemmän kuin 500 asukasta vuonna 1943. Ongelmaa käsiteltiin vuoden 1943 kuntajakokomiteassa, joka tuli siihen tulokseen, että maalaiskuntien määrää tulee radikaalisti vähentää.
Vuoden 1952 alusta lähtien 2 281 pääasiallisesti pitäjiin perustunutta maaseudun kuntaa hävisi ja ne korvattiin 816 suurkunnalla. Suurkunta-käsitettä käytettiin erottamaan uudet kunnat vanhemmista, koska kuntaliitoksessa suurkunta otti nimensä yleensä joltain liitoksessa mukana olleelta kunnalta. Virallisessa käytössä nimitys ei ollut.
Uudistus kosketti periaatteessa vain maaseutua. Kaupunkien määrä pysyi ennallaan 133:ssa ja kauppaloiden määrä kasvoi jonkin verran. Kolme kuntamuotoa (maalaiskunta, kauppala ja kaupunki) pysyivät muodollisesti käytössä vielä lähes seuraavat 20 vuotta, mutta niiden väliset erot olivat pienentyneet niin paljon, ettei uusia kaupunkeja tämän jälkeen enää tarvinnut perustaa. Kauppaloita sen sijaan perustettiin 1950-luvulla vielä muutama, niistä viimeisenä Åsele vuonna 1959. Uudistus ei koskenut lainkaan kahta pohjoisinta lääniä, Västerbottenin ja Norrbottenin läänejä, joissa kummassakin kaikki kunnat pysyivät ennallaan.
Tällä ajanjaksolla monet kunnat ottivat käyttöön vaakunan, vaikka moni kunta jäikin ilman vaakunaa. Vaakuna piti vahvistaa muodollisesti kuninkaallisen majesteetin (hallituksen) taholta, jotta niistä olisi tullut virallisia ja oikeudellisesti suojattuja. Jotkut kunnat ottivat kuitenkin vaakunan oma-aloitteisesti vahvistamatta niitä.
Kuntauudistus 1971
Melko pian osoittautui, ettei vuoden 1952 uudistus ollut tarpeeksi syvällinen. Nyt alettiin pohtia kuntajaon muodostamista keskuspaikkoihin (ruots. centralort) perustuen. Samanaikaisesti valmisteltiin muita uudistuksia, jotka johtaisivat yhtenäisempään paikallishallintoon: käräjäoikeusuudistus (joidenkin kaupunkien omat tuomioistuimet lakkautettiin), poliisitoiminnan valtiollistaminen ja muutokset verohallinnossa. Myös valtion hallinnossa tapahtui samaan aikaan suuri muutos, kun Ruotsin valtiopäivät muutettiin kaksikamarisesta yksikamariseksi.
Valtiopäivät teki päätöksen kuntauudistuksesta vuonna 1962. Uudistus käynnistettiin 1. tammikuuta 1964, jolloin kunnat ryhmiteltiin 282 kuntablokkiin. Yhtenäinen kuntamuoto otettiin käyttöön 1. tammikuuta 1971, jolloin kaikista maalaiskunnista, kauppaloista ja kaupungeista tuli nimeltään pelkkiä kuntia. Samalla harvat vielä jäljellä olevat taajaväkiset yhdyskunnat lakkautettiin. Uudistus oli valmis pääasiassa vuonna 1974, jolloin useimmat uudet kunnat oli muodostettu. Viimeinen kuntaliitos tehtiin vuonna 1977 (Baran kunta liitettiin Svedalan kuntaan) ja viimeinen kuntablokki (Habon ja Mullsjön kuntablokki) lakkasi olemasta vuonna 1980.