cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Normandian maihinnousu
Saksalaisten puolustusvalmistelut
Rommelin auktoriteetti oli kuitenkin rajallinen, koska hän ei ollut läntisten saksalaisten joukkojen ylin komentaja, vaan se virka oli sotamarsalkka Gerd von Rundstedtilla. Von Rundstedt – jota tuki läntisten panssarijoukkojen komentaja Geyr von Schweppenberg, jota vastaavasti tuki Saksan panssarivoimien ylitarkastaja, kenraalieversti Heinz Guderian – suosi panssarien sijoittamista kauemmas sisämaahan niin, että vihollisen rintamalinja voitaisiin paikantaa ja sitten toteuttaa vastahyökkäys. thumb|250px|left|Rommel tarkastaa Englannin kanaalin vastaisen rannan puolustusta 4. tammikuuta 1944. Operationaalinen väittely heijasti saksalaisten sodanjohtajien eriäviä kokemuksia. Von Runstedt ja Guderian olivat saaneet suurimman osan kokemuksestaan aikana, jolloin Luftwaffe kontrolloi taivasta, tai itärintaman laajoilla alueilla, joissa kummallakaan osapuolella ei ollut mahdollisuutta ilmaherruuden saavuttamiseen koko rintaman alueella.
Rommelin kokemukset olivat täysin erilaiset. Hän oli saanut havaita liittoutuneiden taktisten ilmavoimien tehokkuuden jo Afrikassa. Rundstedt ja Guderian eivät koskaan ajatelleet liittoutuneiden ilmavoimien tehokkuutta suhteuttamalla sitä 1939–1941 Luftwaffeen – olihan Luftwaffen vahvuus vähentynyt huomattavasti Britannian taistelussa – ja lisäksi liittoutuneiden ilmavoimien tehokkuus oli vielä moninkertainen tähän verrattuna. Rommel ymmärsi tämän, mutta muut komentajat eivät.
Ratkaistakseen kiistan Hitler jakoi kuusi pohjoisessa Ranskassa käytössä olevaa panssaridivisioonaa ja sijoitti niistä kolme suoraan Rommelin käyttöön. Kolme muuta sijoitettiin etäälle rannikosta, ja niitä ei voinut siirtää ilman Hitlerin sodanjohdon suoraa hyväksyntää.
Saksan ilmapuolustus rannikolla koostui vain 169 hävittäjästä, koska liittoutuneiden ilmahyökkäykset olivat tuhonneet Luftwaffen taisteluvoiman pohjoisen Ranskan lentokentillä. Tämän vuoksi Luftwaffen taistelulentojen lukumäärä oli 6. kesäkuuta kaksi lentoa.
Liittoutuneet
Taistelusuunnitelman mukainen joukkojen ryhmitys maihinnousupäivänä:
Myös Ranskan vastarintaliikkeen, Maquisien toiminta, voidaan lukea liittoutuneiden ryhmittymiseen, koska se auttoi häiritsemään saksalaisten joukkojensiirtoja ja viestiliikennettä.
SOE:n mukaan se oli yhteydessä Ranskan vastarintaliikkeen 137 radioasemaan ja että Ranskan vastarintaliikkeen kokonaisvahvuus oli keväällä 1944 noin 350 000 jäsentä, joista 100 000:lla oli tuliaseita ja 10 000:lla enemmän ammuksia kuin mikä tarvittaisiin yhdeksi taistelupäiväksi. Vastarintaliike ei olisi kyennyt taistelemaan, mutta se tuki maihinnousua tuhotöillä ja tiedustelulla. Tuhotöiden tekemisessä oli keskeisellä sijalla Ranskan vastarintaliikkeen rautateiden vastarintaliike, Résistance-Fer, joka arvioi saksalaisten toimittamia joukkojensiirtoja divisioonan tarkkuudella sotilasjunien määrien perusteella. 12. SS-panssaridivisioona Hitlerjugend arvioitiin miltei täysvahvuiseksi sillä perusteella, että sen kuljetuksiin oli tarvittu 84 tavarajunaa.
Tuhotoiminnan ansiosta raideliikenne seisahtui Burgundissa ja Itä-Ranskassa Suur-Saksan valtakunnan rajalle saakka. Dijonin seudulla katkaistiin 37 rautatielinjaa. Vastatoimina Résistance-Ferin toiminnalle saksalaiset teloittivat Ranskan rautatieläisiä ja kolmetuhatta heistä lähetettiin Saksaan leireille. Saksalaiset joutuivat korvaamaan Ranskan rautatieläisten puutteen tuomalla 2 500 saksalaista rautatieläistä Ranskan rautateille. Rautateiden pommittaminen tai rautatien tuhoaminen pakotti panssarijoukot siirtymään maitse, joka lisäsi siirron polttoainekulutusta ja myös telaketjujen kulumista.
Osana taloudellista sodankäyntiä Yhdysvaltain 8. ilmavoimat pommittivat öljynpumppaamoja ja öljynjalostamoja, joilla aiheutettiin moottoroiduille joukoille polttoainepulaa.
Vastarintaliikkeelle annettiin myös muita saksalaisia puolustajia haittaavia tehtäviä suoritettaviksi. Plan tortue (suomeksi suunnitelma kilpikonna) mukaan piti huoltoajoneuvojen käyttämille teille sirotella nastoja ja lasinsiruja, jotta sotilasajoneuvojen renkaat puhkesivat. Plan violetissa puolestaan kenraali Alphonse Antoinen suunnitelman mukaan PTT:n, posti-, lennätin- ja puhelinlaitoksen, henkilökunnan piti vahingoittaa maanalaisia tietoliikenneyhteyksiä saksalaisten vahingoksi, jotta heidän sotilaallinen tehokkuutensa vähenisi ja jotta he kaapeliyhteyksiä radioyhteyksillä korvatessaan joutuisivat alttiiksi liittoutuneiden signaalitiedustelulle ilmateitse.
Saksalaiset
thumb|250px|Saksalaisten kanuuna Atlantin vallilla Saksalaiset olivat linnoittaneet ranta-alueen laajalti osana Atlantin vallin puolustusta. Tämä sai liittoutuneet siirtämään hyökkäyksensä ajankohtaa laskuveden aikaan. Ranta-aluetta vartioi 4 divisioonaa, joista ainoastaan yksi (352.) oli kokenut. Monet muut koostuivat saksalaisista, jotka eivät yleensä lääketieteellisistä syistä olleet kelvanneet vakinaispalvelukseen itärintamalle, sekä muista kansallisuuksista (pääasiassa venäläisistä), jotka olivat tarjoutuneet vapaaehtoisiksi taistelemaan saksalaisten puolella sotavankileirin sijaan. 21. panssaridivisioona vartioi Caenia, ja 12. SS-panssaridivisioona oli sijoitettu kaakkoon. Sen sotilaat oli suoraan värvätty Hitler-Jugendista 16-vuotiaina, ja se tulisi saamaan tulevassa taistelussa maineen sitkeänä taisteluyksikkönä. Jotkut Utah Beachin takana olevista alueista olivat saksalaisten toimesta tulvaveden peitossa laskuvarjohyökkäyksen varalta.
Joukot, rintamalohkot ja rintamasektorit
''Alkuperäisissä operaatiokartoissa ovat alueiden nimet ovat Utah-alue, Omaha-alue, Gold-alue, Juno-alue ja Sword-alue, englanniksi Utah area, Omaha area, Gold area, Juno area ja Sword area. Kuitenkin lehdistössä ja sitten kirjallisuudessa alettiin käyttää nimitystä Utah-ranta, Omaha-ranta, Gold-ranta, Juno-ranta ja Sword-ranta, englanniksi Utah Beach, Omaha Beach, Gold Beach, Juno Beach ja Sword- Beach. Suomenkielisesti on käytetty usein rantojen englanninkielistä nimeä, mutta Jorma-Veikko Sappisen vuoden 2009 Antony Beevorin kirjan Normandia 1944 -käännöksessä nimien yleisnimiosa on suomeksi.''
Maahanlasku Caenin-Cabourgin seudulle
Liittoutuneista britit suorittivat maahanlaskun Horsa-liitolentokoneilla Orne- ja Dives-jokien väliselle alueelle Caenin, Troarnin, Cabourgin ja Quistrehamin väliselle alueelle Sword-rannan Montgomeryn komentamien joukkojen tulevalle vasemmalle sivustalle. Amfrevilleen maahanlaskettiin kuudes prikaati ja Bréville-les-Montsin lounaispuolelle viides laskuvarjoprikaati Hernouvilettestä Ranvilleen johtavan tien pohjoispuolelle. Brittien joukoissa taistellut kanadalainen yhdeksäs laskuvarjoprikaati maahanlaskettiin Varavillen luoteispuolelle ja kahdeksas laskuvarjoprikaati eteläisimmäksi Touffrévillen lounaispuolelle.
Maahanlaskuun liittyi hämäysoperaatio Titanic, jossa kuninkaallisten ilmavoimien neljäkymmentä pommituslennostojen Lockheed Hudson -, Handley Page Halifax - ja Short Stirling -pommikonetta pudotti alumiinisuikaleita saksalaisten tutkien hämäämiseksi sekä vielä valelaskuvarjohyppääjiä. Valelaskuvarjohyppääjistä kaksisataa pudotettiin Carentanin eteläpuolelle, viisikymmentä Divesjoen itäpuolelle ja viisikymmentä Caenin lounaispuolelle. Koska valelaskuvarjohyppääjät maahan tultuaan räjähtivät ja syttyivät tuleen, saksalaiset kutsuivat niitä räjähdenukeiksi (saksaksi eine Explosivpuppe). Valelaskuvarjohyppääjien uskottavuuden lisäämiseksi SAS lähetti myös pieniä oikeita laskuvarjohyppääjiä aiheuttamaan lisää sekaannusta saksalaisten joukoissa.
Pegasus-silta
6. brittiläinen laskuvarjodivisioona oli ensimmäinen joukko-osasto, joka aloitti toiminnan, kymmenen minuuttia yli keskiyön. Sen tavoitteena oli Orne-joen itäpuolinen alue. Laskuvarjodivisioonan ensimmäinen Halifax-pommituslentokoneilla ilmaan hinattu ja Horsa-liitolentokoneilla Cabourgin rantalomakeskuksen lähelle maahanlaskettu yksikkö oli majuri John Howardin johtama 2. pataljoonan D-komppania.
Sen kohteena oli Pegasus-silta ja muut maihinnousualueen itäisen sivustan jokien ylityspaikat, Orne-joen ja Caenin kanavan sillat sekä tämän lisäksi tykkipatteri Mervillessä. Tykit tuhottiin ja sillat vallattiin ja pidettiin, kunnes kommandot vapauttivat heidät tehtävästään myöhään 6. kesäkuuta. Caenin kanavan silta, Pegasus-silta. Pegasus-sillan valtaukseen käytettiin kahta joukkuetta, josta ensimmäisen joukkueenjohtaja luutnantti Den Brotheridge kaatui kaulaansa saamastaan haavasta joukkueen ennätettyä siltaa pitkin vastarannalle ja saksalaisten ryhdyttyä aktiivisesti ampumaan. Toista joukkuetta johti luutnantti Dennis Fox.
Ouistreham
4. kommandojoukko rantautui vapaan Ranskan joukkojen johtamana. Näitä joukkoja johti komentajakapteeni Philippe Kiefer. Noustuaan maihin joukot suuntasivat itään, sillä heillä oli erilliset kohteet Ouistrehamissa, ranskalaisilla bunkkeri ja Kasino ja briteillä kaksi patteria, jotka vartioivat rantaa. Bunkkeri osoittautui liian vahvaksi kommandojen PIAT-singoille, mutta Kasino vallattiin Centaur-panssarin avustuksella. Brittikommandot pääsivät molempien patterien luo, vain huomatakseen, että tykit oli siirretty pois. Jättäen loppusiivoukset jalkaväelle, kommandot vetäytyivät Ouistrehamista liittyäkseen muihin 1. erikoisjoukkoprikaatin joukkoihin, jotka etenivät sisämaahan liittyäkseen kuudenteen laskuvarjojoukkoon.
Sword Beach
Laivasto valmisteli hyökkäystä tykistötulella 30 minuutin ajan klo 6.45–7.15. Tulivalmistelun jälkeen hyökkäysjoukot rantautuivat Sword Beachille noin klo 7.20. 40:stä amfibiopanssariajoneuvosta 28 pääsi rannalle ja ne jatkoivat annettua tehtäväänsä. Operaation miestappiot olivat 630 henkeä. Ranskan kommandojoukot jatkoivat matkaa kohti Ouisterhamin kaupunkia ja brittijoukot saivat kosketuksen 6. divisioonan maahanlaskujoukkoihin. He kuitenkin epäonnistuivat odotetussa etenemisessä ja olivat edenneet päivän loppuun mennessä noin 8 kilometriä. Asetettu tavoite Caen jäi kuitenkin edelleen saksalaisten käsiin.
Juno Beach
Kanadalaiset nousivat maihin aikataulustaan jäljessä, ja saivat siksi kärsiä nousuvedestä ja rannan miinoista. Tämän vuoksi menetettiin suurin osa ensimmäisen aallon kalustosta ja kärsittiin noin 50 % tappiot. Coursellesissa käytiin kiivaita katutaisteluita sillanpäätä lähestyvää 12. SS-panssaridivisioonaa vastaan.
Esteistä huolimatta kanadalaiset olivat edenneet rannalta ja aloittivat etenemisensä sisämaahan. 6. kanadalainen panssarirykmentti eli 1. husaarirykmentti oli ainoa liittoutuneiden yksikkö, joka saavutti 6. päivän tavoitteensa ylittäessään Caen—Beyeux -moottoritien 15 km sisämaassa.
D-Dayn loppuun mennessä 14 000 kanadalaista oli onnistuneesti rantautunut ja 3. kanadalainen divisioona oli tunkeutunut syvemmälle Ranskaan kuin mikään muu liittoutuneiden joukko, kohdaten Omahaa lukuun ottamatta kovinta vastarintaa. Ensimmäinen saksalaisten vastahyökkäys maihinnousua kohti kohdistui Sword ja Juno Beachien väliin ja kanadalaiset sinnittelivät useiden 12. SS-panssaridivisioonan rankkojen vastahyökkäysten armoilla 7. ja 8. kesäkuuta. Junon kokonaistappiot olivat 875 miestä.
Gold Beach
Goldilla tappiot olivat 400 miestä. Osasyy oli se että uivien Sherman-amfibiopanssareiden saapuminen viivästyi. Saksalaiset olivat linnoittaneet vahvasti rannalla olevan kylän ja tappioita kärsittiin siitä huolimatta, että laivasto tuhosi osan asemista sulkutulellaan. 50. divisioona kuitenkin voitti vaikeutensa ja eteni Bayeux’n-Caenin tielle päivän loppuun mennessä. Kukaan ei päässyt lähemmäksi tavoitteitaan.
Laivaston tulivalmistelu alkoi klo 5.10 risteilijä HMS Orionin ampuessa ensimmäiset laukaukset. Saksalaisten 155mm patteri vastasi tuleen mutta se hiljennettiin täysosumalla klo 8.45. Joukot nousivat maihin klo 7.25 alkaen. Päivän päättyessä lähes 25 000 sotilasta oli noussut tällä rannikkokaistaleella maihin.
47. kommando oli viimeinen brittien kommando, joka nousi maihin. Sen tehtävänä oli edetä sisämaahan ja sitten kääntyä länteen ja suorittaa 16 km:n marssi läpi vihollisen alueen hyökätäkseen rannikkosatamaan Port en Bessinissä. Tämä pieni satama oli hyvin kalkkikivikallioiden suojassa.
Omaha Beach
thumb|250px|Maihinnousualus lähestyy Omaha Beachia 6. kesäkuuta 1944 thumb|250px|Yhdysvaltalaissotilaita autetaan upotetusta maihinnousualuksesta Omahan rannalle thumb|250px|Yhdysvaltalaisia laskuvarjosotilaita ranskalaiskylästä vallatun hakaristilipun kanssa. Utah Beach, St. Marcouf, 8. kesäkuuta 1944.
Omaha Beachillä Yhdysvaltain 1. jalkaväkidivisioona kärsi suuret miestappiot eikä edennyt kauas ensimmäisen päivän aikana. Suurin osa uivista Sherman-tankeista upposi ennen rantaan pääsyä myrskyssä.
Vastassa oleva Saksan 352. divisioona oli puolustajien parhaiten koulutettu divisioona. Se oli asemissa jyrkkien, rantaa vartioivien kallioiden päällä. Kyseinen divisioona oli ollut edellisenä yönä harjoittelemassa maihinnousun torjuntaa. Ilmapommitukset ja laivatykistön tulitus eivät olleet osuneet täällä saksalaisten tulipesäkkeisin. Saksalaiset pyyhkivät rantaa konekiväärillä ja maihinnousualuksia repi keveiden tykkien tuli. Virallinen tieto kertoo, että ”10 minuutissa, kun rampit oli laskettu, johtavasta komppaniasta oli tullut johtajaton ja täysin toimintakyvytön. Jokainen upseeri ja kersantti oli kuollut tai haavoittunut. Siitä oli tullut kamppailu selviämisestä ja pelastumisesta.” Divisioona menetti uusimpien tutkimusten mukaan noin 4 300 – 6 000 sotilasta. Niinpä Omahan kaistalla ei kyetty etenemään kolmea kilometriä kauemmas ensimmäisenä päivänä. Mutta maihin nousseet joukot silti järjestäytyivät, eivätkä saksalaiset täälläkään kyenneet torjumaan maihinnousua.
Massiivinen betoninen, kallion päällä sijainnut tykkiasema Pointe du Hoc oli amerikkalaisen toisen Ranger-pataljoonan kohde. Heidän tehtävänsä oli kiivetä noin 30 metriä korkeita kallioita ylös vihollisen tulituksessa ja sitten hyökätä ja tuhota tykit, jotka olisivat voineet pommittaa Omaha- ja Utah-maihinnousualueita. Kiipeämiseen käytetyt rakettihaat olivat kastuneet, ja miehet joutuivat kiipeämään pääosin kallioon pistettyjen tikarien avulla. Joukot pääsivät asemaan ja tykit, jotka oli siirretty todennäköisesti edeltävän pommituksen takia lähistölle suojaan, löydettiin ja tuhottiin. Ranger-joukkojen menetykset olivat raskaat, 225 miehestä kaatui 135.
Utah Beach
Utah Beachillä tappiot olivat 23 000 maihinnousseesta 197, vähäisimmät kaikista rannoista. Myös nämä joukot etenivät kohti sisämaata ja onnistuivat saamaan kontaktin laskuvarjodivisioonien osiin.
Yhdysvaltalaisten maahanlasku Viervilleen ja Sainte-Mère-Égliseen
82. ja 101. laskuvarjodivisioonat olivat vähemmän onnekkaita. Osaksi kokemattomien lentäjien ja osaksi maaston vaikeuden takia he tekivät maahanlaskun pahasti hajaantuneena. Jotkut putosivat mereen tai tahallaan tulvitetuille alueille. 24 tunnin jälkeen 101. laskuvarjodivisioonan miehistä vain 3 000 oli saatu kokoon. Monet jatkoivat harhailemista ja taistelua vihollisen rintamien takana päiväkausia. 82. laskuvarjodivisioona valtasi Sainte-Mère-Églisen varhain 6. kesäkuuta, tehden siitä ensimmäisen maihinnousussa vapautetun kylän.
Mulberry-satamat
Kun hyökkäysjoukot olivat varmistaneet sillanpääaseman, kaksi koottavaa satamaa hinattiin osissa yli Englannin kanaalin. Satamat sijoitettiin Arromachesiin ja Omaha Beachille. Noin viikko maihinnousun jälkeen puhkesi kanaalissa pahin kesämyrsky 30 vuoteen ja tuhosi Omahan sataman 16. kesäkuuta. Tämän johdosta myös tarvikkeiden saaminen Normandiaan ja haavoittuneiden siirto kanaalin yli takaisin Englantiin oli pysähdyksissä. Osapuilleen 9 000 tonnia materiaalia saatiin rantaan Arromanchesin satamassa elokuun loppuun mennessä, jolloin Antwerpenin ja Cherbourgin satamat olivat jo liittoutuneiden hallussa ja saatiin käyttöön.
Saksalaisten puolustustoimet
Rannalla asemissa olleet saksalaiset puolustajat tekivät ainoastaan vähäistä vastarintaa — he olivat huonosti koulutettuja, heiltä puuttui kuljetuskalustoa ja varusteita. Lisäksi heitä oli pommitettu melkein viikko. Poikkeus oli 352. jalkaväkidivisioona, joka puolusti Omaha Beachiä — ja puolustuksen vahvuus siellä selittää suurelta osin kärsittyjä tappioita. Saksalaisilta komentajilta kesti useita tunteja saada varmistus, että kyse oli maihinnoususta eikä sarjasta hyökkäyksiä. Heidän kommunikaatiovaikeuksiaan pahensi se, että useat avainkomentajat eivät olleet paikalla. Amerikkalaisten laskuvarjojoukkojen hajaantuminen ja toiminta rintaman takana lisäsi tilanteen sekavuutta, kun joka puolelta Pohjois-Normandiasta tuli raportteja vihollisen joukoista.
Huolimatta tästä, 21. panssaridivisioona teki suunnitellun vastahyökkäyksen Swordin ja Junon väliin, ja lähes onnistui pääsemään merelle asti. Panssaritorjuntatykkien tiukka vastarinta ja pelko mottiin joutumisesta pakotti joukot kuitenkin vetäytymään ennen kesäkuun 6:nnen loppua. Joidenkin raporttien mukaan laskuvarjojoukkojen ylilentävissä aalloissa oli tärkeä syy saksalaisten vetäytymiseen.
Maihinnousun jälkeen
Maihinnousun suunnitelmat olivat tähdänneet Caenin ja Bayeux'n kaupunkien valtaamiseen ensimmäisenä päivänä ja kaikkien sillanpääasemien yhdistämiseen lukuun ottamatta Utahia. Tarkoitus oli työntää rintama 10–16 kilometrin päähän rannoista, mutta käytännössä yksikään näistä tavoitteista ei täyttynyt. Tappiot eivät kuitenkaan muodostuneet niin suuriksi, kuin pessimistisissä arvioissa oli odotettu. Esimerkiksi Churchill oli pelännyt 20 000 miehen tappioita, kun ne olivat todellisuudessa 10 000 miestä. Sillanpäät olivat myös kestäneet kaikki saksalaisten vastahyökkäykset. thumb|350px|Normandian rantaa muutama päivä maihinnousun jälkeen. Ilmasuojaa antoivat sulkupallot. Seuraavien päivien tavoitteet olivat yhdistää sillanpääasemat, ottaa Caen haltuun ja valloittaa Cherbourgin syväsatama huoltoreitiksi.
Saksalaisten 12. SS-panssaridivisioona hyökkäsi kanadalaisten kimppuun 7. ja 8. kesäkuuta ja aiheutti suuret tappiot, mutta se ei saanut aikaan läpimurtoa liittoutuneiden sillanpääasemaan. Samaan aikaan eri sillanpääasemien joukot liittyivät toisiinsa. Sword yhdistyi 7. kesäkuuta, Omaha 10. kesäkuuta ja Utah 13. kesäkuuta. Liittoutuneet jopa vahvistivat rintamaa nopeammin kuin saksalaiset. Vaikka liittoutuneiden oli tuotava maihin kaikki tarvitsemansa materiaali, ilmaherruus ja Ranskan vastarintaliikkeen rautateille tuottama tuho teki saksalaisten joukkojen siirtämisen hitaaksi ja vaaralliseksi.
Montgomery uskoi, että Caen olisi taistelun kannalta keskeinen kaupunki ja teki siitä kolmen erillisen hyökkäyksen kohteen 7. kesäkuuta – 1. heinäkuuta, ennen kuin se viimein piiritettiin ja pommitettiin rankasti 7. heinäkuuta. 18.–20. heinäkuuta Montgomery aloitti suurhyökkäyksen Caenin alueella kaikilla kolmella brittien panssaridivisioonalla tavoitteenaan tehdä läpimurto avoimeen maastoon, joka johtaisi Pariisiin. Hyökkäys oli ensin onnistua, mutta pysähtyi sitten saksalaisten improvisoituun vastarintaan, jossa 1. ja 12. panssaridivisioona puolustautui pioneerien toimiessa jalkaväkenä. Brittien panssaritappiot olivat suuret, mutta samalla saksalaisten reservejä sidottiin taisteluun ja amerikkalaisten 24. heinäkuuta käynnistämä hyökkäys onnistui etelässä. Suurin osa saksalaisten vastarinnasta eliminoitiin lopulta 21. elokuuta, kun kanadalaiset ja puolalaiset joukot sulkivat Chambois’n motin. Pariisin vapautukseen tähdännyt operaatio käynnistettiin muutama päivä tämän jälkeen.
Kronologia
Maihinnousu alkaa, kun britit pudottavat laskuvarjosotilaita Caenin lähelle kello 23.55.
Normandian maihinnousuun liittyvät operaatiot
Normandian maihinnousu oli laaja kokonaisuus, jota valmistelemaan, toimeenpanemaan ja jonka jatkoksi tehtiin useita eri operaatioita.
Ensimmäisten päivien tappiot
Ensimmäisten päivien aikana, noin 6. kesäkuuta – 10. kesäkuuta 1944 oli kaaos joukkojen keskuudessa niin suuri, ettei mitään tappiolukuja kyetty muodostamaan hyväksyttävällä tarkkuudella. Kadonneiksi uskottuja sotilaita oli liittynyt muihin joukko-osastoihin ja osa haavoittuneista oli lähetetty hoidettavaksi Englantiin ilmoittamatta siitä, minkä seurauksena haavoittuneita pidettiin kadonneina.
Seuraukset
thumb|120px|Muistomerkki Sainte-Mère-Églisessä. Sillanpää, jonka liittoutuneet loivat Normandiaan, oli keskeinen länsiliittoutuneille, jotka siten saivat vietyä sodan saksalaisten omalle maaperälle. On esitetty, että Neuvostoliiton asevoimat olisivat kyenneet Saksan voittamiseen ilman läntisiä asevoimia ja että tämä taistelu oli tarpeeton sotilaallisen voiton saavuttamiseksi Saksasta.
Toisaalta on esitetty, että ilman toista rintamaa Neuvostoliitto olisi miehittänyt koko Manner-Euroopan. Länsiliittoutuneiden läsnäolo Länsi-Euroopassa auttoi luomaan länsiliittoutuneille aseman sodanjälkeisessä kylmässä sodassa ja esti Neuvostoliiton hallintomallin käyttöönoton keskeisessä Euroopassa. Tästä näkökannasta Normandian maihinnousu on nähtävä jo osana toista maailmansotaa seurannutta kylmää sotaa.
Maihinnousun muisto
Normandiassa nykyään käyvä vierailija löytää paljon muistoja vuoden 1944 tapahtumista. Huomattavimpia ovat rannat, jotka ovat edelleen tunnettuja invaasion koodinimillään. Seuraavaksi tulevat laajat hautausmaat – rivikaupalla identtisiä valkoisia hautaristejä ja Daavidin tähtiä, huolellisesti hoidettuina, muistuttaen liittoutuneiden tappioista. Rantojen lähellä olevat tiet on nimetty niillä taistelleiden yksiköiden mukaan ja siellä täällä olevat muistomerkit muistuttavat merkittävistä sattumuksista. Keskeisissä paikoissa, kuten Pointe du Hocilla ja Pegasus-sillalla, on muistomerkkejä tai pieniä museoita. Mulberry-satama on edelleen Arromanchesin edustalla meressä. St. Mère-Églisessä laskuvarjosotilasnukke roikkuu kirkontornista. Juno Beachille Kanadan hallitus on rakentanut massiivisen muistomerkin ja tietokeskuksen, kunnioittaen yhtä Kanadan armeijan historian keskeisimmistä taisteluista. Joka vuosi sotineiden maiden valtionpäämiehet käyvät muistotilaisuudessa Normandian rannalla.
Ranska lyötti vuonna 2014 Normandian maihinnousu 70 vuotta (1944–2014) – juhlarahan.
Eurooppatie E6
E6 on eurooppatie, joka kulkee Ruotsin Trelleborgista Norjan Kirkkoniemeen. Tien pituus on 3 120 kilometriä, josta 2 630 kilometriä Norjassa. Se on selvästi Norjan pisin tieosuus.
Lähes koko Ruotsin-puoleinen osuus on moottoritietä, ja moottoritie on rakenteilla koko matkalle Malmöstä Osloon asti. Oslosta moottoritietä on Oslon lentoasemalle asti, mutta sen pohjoispuolella ei juuri lainkaan.
Reitti
Trelleborg – Malmö – Helsingborg – Halmstad – Kungsbacka – Göteborg – Uddevalla – Strömstad – Halden – Sarpsborg – Fredrikstad – Moss – Oslo – Hamar – Lillehammer – Dombås – Oppdal – Støren – Trondheim – Stjørdal – Steinkjer – Grong – Mosjøen – Mo i Rana – Rognan – Fauske – Straumen – Ulvsvåg – Bognes – autolautta – Skarberget – Narvik – Bjerkvik – Setermoen – Andselv – Storsteinnes – Nordkjosbotn – Yykeänperä (Skibotn) – Nordreisa – Talvik – Alattio – Skaidi – Korpivuono – Lemmijoki – Kaarasjoki – Teno – Vuonnabahta – Kirkkoniemi.
Reittikuvaus
Tie alkaa Trelleborgista Ruotsin eteläkärjestä, ja yhtyy Malmössä Tanskan poikki kulkevaan E20-tiehen. Helsingborgissa tie kulkee jonkin matkaa yhdessä E4-tien kanssa, joka kulkee Tukholman kautta Pohjanlahden länsirannikolle ja sitä pitkin Tornioon.
Göteborgissa E6 alittaa Götajoen tunnelissa ja siellä myös E20 kääntyy kohti Tukholmaa. Tie ylittää Norjan ja Ruotsin rajan Svinesundissa vuonna 2005 valmistunutta siltaa pitkin. Tie risteää Oslon tuntumassa E18-tien kanssa, joka kulkee Norjan etelärannikolta Tukholmaan.
Oslosta tie kulkee pitkän matkan sisämaassa Lillehammerin kautta aina Trondheimiin asti, jossa eroavat E39-tie Norjan länsirannikkoa pitkin Bergeniin ja pian sen jälkeen E14-tie Ruotsin Sundsvalliin. Trondheimistä tie kulkee meren ja Ruotsin rajan välisellä kapeahkolla alueella pohjoiseen. Mo i Ranassa eroaa E12-tie Ruotsin Uumajaan.
Mo i Ranan ja Narvikin välillä on E6:n ainoa lauttaosuus, Bognes–Skarberget. Norjan läpi pituussuunnassa ajettaessa lauttaa on mahdoton välttää.
Narvikissa tie kulkee kappaleen matkaa E10-tien kanssa, joka tulee Ruotsin Luulajasta ja jatkuu Lofooteille Ån kylään. Omasvuonossa taas on yhteinen osuus E8-tien kanssa, joka kulkee Tromssasta Turkuun.
Roddy White
Sharod Lamor "Roddy" White (s. 2. marraskuuta 1981 James Island, Etelä-Carolina ) on yhdysvaltalainen entinen amerikkalaisen jalkapallon pelaaja, pelipaikaltaan laitahyökkääjä. Hän edusti koko ammattilaisuransa NFL-liigassa pelaavaa Atlanta Falconsia.
White varattiin vuoden 2005 NFL:n varaustilaisuudessa ensimmäisellä kierroksella, tilaisuuden 27. pelaajana. Hänet valittiin urallaan neljästi NFL:n tähdistöotteluun Pro Bowliin. White lopetti 11 kautta kestäneen ammattilaisuransa kauden 2015 jälkeen.
Shenouda III
Elämä
Vuonna 1954 Gayed muutti luostariin Länsi-Egyptin aavikolle ja sai nimen isä Antonyos El-Suryaani. Hän asui 1956–1962 kuusi vuotta erakkona aavikolla itse kaivertamassaan luolassa. Vuonna 1962 paavi Kyrillos III kutsui hänet pyhitettäväksi kristillisen koulutuksen piispaksi ja koptilaisen ortodoksisen seminaarin johtajaksi. Tuolloin hän sai Shenoudan nimen. Hän oli myös El-Keraza-lehden toimittajana ja kirjoittanut yli sata kirjaa eri aiheista. Paavi Kyrillos VI erotti hänet 1966 johtuen hänen ja oppilaiden kampanjoinnista antaa kansalle oikeus valita piispat ja papit.
Shenoudasta tuli patriarkka Shenouda III lähes yhdeksän kuukautta patriarkka Kyrillos VI:n kuoleman jälkeen.
Vuonna 1973 paavi Shenouda III tapasi roomalaiskatolilaisen kirkon paavin Paavali VI:n ja he antoivat yhteisen julistuksen kristologiasta. Tapaaminen kirkkojen johtajien välillä oli ensimmäinen 1500 vuoteen. Shenouda kannatti ekumeniaa ja toivoi kristittyjen kirkkojen yhdistymistä. Hänen aikanaan koptilaisesta kirkosta tuli Kirkkojen maailmanneuvoston
Vuonna 1974 Haile Selassien vallasta syössyt marxilainen juntta vangitsi ja teloitti Etiopian paavin Abune Tewophilosin. Paavi Shenouda III kieltäytyi tunnustamasta hänen seuraajaansa. Etiopian hallitus kieltäytyi tunnustamasta paavin teloitusta, jolloin koptilainen kirkko piti häntä edelleen laillisena patriarkkana. Tämän johdosta Egyptin ja Etiopian kirkon välit katkesiv.
Vuonna 1974 Etiopian keisari n Haile Selassien vallasta syössyt marxilainen sotilasjuntta vangitsi ja teloitti Etiopian paavin Abune Tewophilosin. Paavi Shenouda III kieltäytyi tunnustamasta hänen seuraajaansa kun taas Etiopian hallitus kieltäytyi tunnustamasta paavin teloitusta, jolloin koptilainen kirkko piti häntä edelleen laillisena patriarkkana. Tämän johdosta Egyptin ja Etiopian kirkon välit katkesivat.
3. syyskuuta 1981 Egyptin presidentti Anwar Sadat määräsi paavin karkotukseen Pyhän Bishoin luostariin. Tämän lisäksi kahdeksan piispaa ja 24 pappia ja lukuisia muita kopteja pidätettiin. Tapaus oli osa Egyptin hallituksen islamistien ja muiden uskonnollisten ääriryhmien kurissapitoyritystä. Sadat nosti kirkon johtoon viiden piispan neuvoston ja viittasi Shenoudaan nimellä ”entinen patriarkka”. 2. tammikuuta 1985, yli kolme vuotta Sadatin salamurhan jälkeen presidentti Hosni Mubarak päästi paavin karkotuksesta ja nimitti hänet uudelleen Aleksandrian paaviksi.
Shenouda III:n aikana kirkko on laajentunut maailmanlaajuisesti. Vuonna 1971 Pohjois-Amerikassa oli neljä kirkkoa, nyt yli sata. Vuonna 1996 Shenouda nimitti ensimmäiset kaksi piispaa Yhdysvaltoihin, toisen Los Angelesiin, toisen etelävaltioihin. Karibialla kirkko on levinnyt Yhdysvaltain Neitsytsaarille, Etelä-Amerikkaan São Pauloon ja Boliviaan. Vuonna 1999 nimitettiin ensimmäinen Melbournen, Australian ja Uuden-Seelannin piispa.
Atuona
Atuona on kaupunki Ranskan Polynesiassa. Se sijaitsee Hiva Oan saaren etelärannikolla, Marquesassaarten saariryhmässä. Atuona oli Marquesassaarten pääkaupunki, kunnes Tai o Hae korvasi sen.
Taidemaalari Paul Gauguin eli Atuonassa elämänsä kolme viimeistä vuotta. Vuonna 2003 kaupungissa avattiin Paul Gauguin Cultural Center.
Paul Gauguinin ja laulaja Jacques Brelin haudat ovat hautausmaalla, rinteessä Atuonan kaupungin yläpuolella.
Pipsa Lonka
Pipsa Lonka (s. 1977) on suomalainen kirjailija ja dramaturgi. Lonka valmistui vuonna 2007 teatteritaiteen maisteriksi Teatterikorkeakoulusta. Hänen monipuolinen tuotantonsa sisältää näytelmiä sekä aikuisille että nuorille. Longan näytelmät käsittelevät usein ihmisen suhdetta fyysiseen tai mentaaliseen ympäristöön ja luontoon. Ne luovat pikemmin maisemia ja tiloja kuin tarinan, ja teosten kerroksellisuus tekee niistä moniulotteisia. Lonka on tehnyt dramatisointeja muun muassa Helsingin ja Lahden kaupunginteatteriin, Q-teatteriin ja Kansallisteatteriin.
Götz George
thumb|Götz George vuonna 2001. Götz George (23. heinäkuuta 1938 Berliini – 19. kesäkuuta 2016 Hampuri ) oli saksalainen näyttelijä.
Suomessa George oli tunnettu erityisesti komisario Schimanskina. Kyseistä hahmoa hän näytteli Rikospaikalla-poliisisarjassa vuosina 1971–1991 sekä itsenäisessä Schimanski-nimeä kantavassa sarjassa vuosina 1997–2013. Hahmon ympärille on tehty myös teatterielokuva Schimanski – Zahn um Zahn (1985).
George näytteli myös useissa elokuvissa. Helmut Dietlin ohjaama Schtonk – salat julki (1992) on komedia Georgen esittämästä lehtimiehestä, joka erään väärentäjän avustuksella alkaa julkaista tekaistuja Adolf Hitlerin päiväkirjoja. Natsiaiheinen oli myös Roland Suso Richterin ohjaama Koko totuus (Nichts als die Wahrheit, 1999), joka kertoi kuvitteellisesta Josef Mengelen oikeudenkäynnistä. George näytteli elokuvassa Mengeleä. Der Totmacher -elokuvassa (1995) George puolestaan loi vaikuttavan tulkinnan Fritz Haarmannista, 1920-luvun saksalaisesta sarjamurhaajasta. Rooli toi hänelle parhaan näyttelijän palkinnon Venetsian filmijuhlilla.
Götz Georgen isä oli elokuva- ja teatterinäyttelijä Heinrich George.
Långträsk (Vikträskin alue)
Långträsk on tummavetinen metsäjärvi Siuntion kaakkoisosassa läntisellä Uudellamaalla. Sen pinta-ala on 17,1 hehtaaria. Etäisyys Helsingin keskustasta on 34 kilometriä länteen.
Maantiede
Långträskin etelä–pohjoissuuntainen pituus on noin kilometrin. Järven pohjoisosan leveys on 400 metriä, järvi kapenee etelää kohden. Långträsk sijaitsee metsän keskellä Lappträskin ja Meikon välissä, samalla alueella Långträskin lounaispuolella sijaitsee Stora Bladträsk ja vajaan hehtaarin laajuinen Lilla Bladträsk (45,3 metriä mpy). Siuntion ja Kirkkonummen raja kulkee Långträskin ja Meikon välistä. Långträskin pohjoispuolella sijaitsee Trehörningen.
Långträsk (22.001.1.004) kuuluu Vikträskin alueeseen (22.001), joka on kolmannen jakovaiheen vesistö Siuntionjoen vesistössä (22). Vikträskin alueeseen kuuluu viisi vähintään hehtaarin laajuista vakavettä: Vikträsk, Lappträsk, Långträsk, Stora Bladträsk ja Rudträsk.
Siuntiossa on toinenkin Långträsk, se sijaitsee noin 2,5 kilometriä Vikträskin alueen Långträskistä luoteeseen.
Joan Harrison (uimari)
Joan Cynthia Harrison (myöh. Breetzke, s. 29. marraskuuta 1935 East London) on eteläafrikkalainen kilpauransa päättänyt uimari ja olympiavoittaja.
Harrison voitti 100 metrin selkäuinnissa olympiakultaa Helsingissä 1952, missä hän myös sijoittui 100 metrin vapaauinnissa neljänneksi. Vuonna 1982 hänet nimettiin International Swimming Hall of Fameen.
Smolander
Smolander voi tarkoittaa:
Lappeenrannan Rajaritarit
right|thumb|250px|Kimpisen urheilukeskus Lappeenrannan Rajaritarit on vuonna 1983 perustettu suomalainen amerikkalaisen jalkapallon seura Lappeenrannasta. Seuran virallinen rekisteröity nimi on Lappeenrannan Amerikkalainen Jalkapalloklubi ry. Vuosina 2005–2008 seura tunnettiin myös nimellä Etelä-Karjalan Rajaritarit.
Seuran miesten edustusjoukkue pelasi ensimmäisen kautensa pääsarjatasolla Vaahteraliigassa vuonna 1998 ja sittemmin yhtäjaksoisesti vuodet 2004–2007. I-divisioonan joukkue voitti vuosina 1996 ja 2008. Kaudeksi 2009 joukkue palasi liigaan.
Rajaritareiden puheenjohtajana ja valmentajana toimi vuonna 2008 Tero Haiko. Vuonna 2009 puheenjohtajaksi valittiin Juho Ritala, Haikon siirtyessä seuran toiminnanjohtajaksi. Kaudella 2009 edustusjoukkuetta valmensi Kari Leivoja, joka on aikaisemmin valmentanut Helsingin Wolverinesia ja vuoden 2008 Suomen-mestarijoukkue Porvoon Butchersia. Hän on myös toiminut Suomen maajoukkueen puolustuksen linjan valmentajana.
Rajaritareiden junioritoiminta on vilkasta. Kaudella 2009 seuralla oli pojissa A-, B-, C-, sekä D-juniorijoukkueet, jotka osallistuvat omien ikäluokkiensa sarjoihin. Tytöissä seuralla on lippupallojoukkue.
Kaudella 2011 seuran edustusjoukkue pelasi historiansa parhaimman kauden sijoittuen Vaahteraliigassa neljänneksi. Joulukuussa 2011 seura ilmoitti että se ei tule hakemaan liigalisenssiä kaudelle 2012 vaan pelaa II-divisioonassa.
Santa Cruz de la Sierra
Santa Cruz de La Sierra, lyhyesti usein vain Santa Cruz, on Bolivian asukasluvultaan suurin kaupunki ja Santa Cruzin departementin pääkaupunki. Kaupungin nimi merkitsee ’vuoriston pyhää ristiä’. Sen väkiluku on yli 1,3 miljoonaa (2001).
Santa Cruzista on rautatieyhteydet Argentiinaan ja Brasiliaan ja siellä sijaitsee Viru Virun kansainvälinen lentoasema, joka on Bolivian suurimpia lentoasemia.
Maantiede ja ilmasto
Santa Cruz de la Sierra sijaitsee Itä-Boliviassa yli 400 metriä merenpinnan yläpuolella. Kaupunki on osa Andres Ibañezin provinssia ja Santa Cruzin maakunnan pääkaupunki.
Kaupungin ilmasto on subtrooppinen ja aurinkoinen. Ilman keskilämpötila on noin 24 °C. Vaikka kaupungissa on yleensä lämmintä, sinne puhaltaa Argentiinan pampalta viileitä tuulia, joita kutsutaan surazosoiksi.
Historia
Ñuflo de Chávez perusti Santa Cruzin 26. helmikuuta 1561 ja nimesi sen Espanjan Extremadurassa sijaitsevan kotikaupunkinsa kunniaksi. Alkuperäinen siirtokunta sijaitsi 220 kilometriä idempänä nykyisen San José de Chiquitosin kaupungin eteläpuolella. Kaupunki muutti nykyiselle paikalleen Piraíjoen rannalle 1592 intiaanien tekemien hyökkäysten seurauksena.
Rautateitse Santa Cruzista voi matkustaa Argentinaan ja Brasiliaan. Lisäksi kaupungista voi matkustaa 1950-luvulla rakennettua tietä pitkin Trinidadin, Cochabambaan sekä Paraguayhin.
Kaupungin pysyessä melko eristyneenä 1900-luvulle saakka, Santa Cruzista on löydetävissä runsaasti kolonialistista arkkitehtuuria kuten 1500-luvulta olevan katedraalin sekä lukuisia jesuiittalähetystöjä.
Kaupunki kasvoi voimakkaasti 1900-luvun lopulla maataloustuotteiden jalostuksen ja petrokemian teollisuuden nousun myötä. Siitä tuli Bolivian suurin kaupunki 2000-luvun alussa.
Talous
Santa Cruzissa tuotetaan soijaöljyä, maito- ja lihatuotteita, sokeria, puutavaraa, nahkatuotteita ja alkoholia, ja jalostetaan öljyä. Bolivian kansallisen öljy-yhtiö YPFB:n Guillermo Elder Bellin jalostamo valmistui vuonna 1979 ja tuottaa bensiiniä ja dieseliä. Sen kapasiteetti on 24 000 barrelia raakaöljyä päivässä. Vuonna 2021 YPFB aloitti valmistelut Etelä-Amerikan ensimmäisen biodiesel-jalostamon rakentamiseksi alueelle.
Linia
Linia on maalaiskunta  Wejherowon piirikunnassa Puolassa. Sen väkiluku oli vuoden 2019 lopussa 6 432.
Wejherowon piirikunnan asukkaista kolme prosenttia asuu Linian kunnassa ja sen pinta-alasta 9,3 prosenttia kuuluu Linian kuntaan. Kylät kunnassa ovat Kętrzyno, Kobylasz, Lewinko, Lewino, Linia, Miłoszewo, Niepoczołowice, Osiek, Pobłocie, Smażyno, Strzepcz, Tłuczewo sekä Zakrzewo. 250px|vasen|pienoiskuva|Kunnan väestöpyramidi 2014. Vuoden 2019 lopussa 50,2 prosenttia Linian asukkaista oli naispuolisia ja 49,8 prosenttia miespuolisia. Alle 18-vuotiaat muodostivat 25,6 prosenttia kunnan väestöstä, työikäiset 61 prosenttia ja eläkeikäiset 13,5 prosenttia väestön keski-iän ollessa 35,1 vuotta. Vuonna 2019 Linian kunnassa syntyi 116 lasta. Puolan vuoden 2011 väestönlaskennassa kunnan väestöstä 52,3 prosenttia puhui kašubin kieltä, ja kašubin kielellä onkin kunnassa virallisen avustavan kielen asema.
Ua Pu
Ua Pu (joskus myös Ua Pou) on saari ja kunta Ranskan Polynesiassa. Se sijaitsee Nuku Hivasta noin 50 kilometriä etelään ja on osa Marquesas-saarten saariryhmää. Saaren pinta-ala on 105 neliökilometriä. Vuonna 2012 saaren asukasluku oli 2 175.
Bassin de la Villette
thumb|300px|Bassin de la Villette thumb|Saint-Martinin pato ja Canal de la Villette 1800-luvun alussa, [[Christophe Civetonin kaiverrus]] thumb|Näkymä [[Rotonde de la Villetteltä vanhoille makasiineille]] thumb|Rue de Criméen nostosilta thumb|Altaan pää Rond-point de la Villettellä, [[Place de la Bataille-de-Stalingradilla. Postikortti 1900-luvun alusta. Sillan alta alkaa Canal Saint-Martin. Sillalla on Pariisin linja-auto- ja raitioliikennettä ylläpitäneen Compagnie général des omnibus -yhtiön kioski. Ylempänä viadukti, jolla jo tuolloin kulki Pariisin metron linja 2.]] Bassin de la Villette on tekojärvi Pariisin koillisosassa, 19. arrondissementissa. Se täytettiin vedellä 2. joulukuuta 1908. Se on osa Pariisin kanavaverkkoa ja yhdistää Canal de l’Ourcqin Canal Saint-Martiniin.
Tekojärvi jakautuu kahteen osaan, ensimmäiseen ja toiseen altaaseen, joista jälkimmäistä usein pidetään myös osana Canal de l’Ourcqia.
Ensimmäinen allas
Bassin de la Villetten ensimmäinen allas on suorakulmainen, 800 metrin pituinen ja 70 metrin levyinen. Se alkaa Rue de Criméen nostosillalta, joka on viimeinen laatuaan Pariisissa, ja päättyy Place de la Bataille-de-Stalingradille, jossa sijaitsee Rotonde de la Villette. Sen pohjoisrantaa pitkin kulkee Quai de la Seine, etelärantaa Quai de la Loire, jotka jalankulkusilta Passerelle de la Moselle yhdistää toisiinsa alktaan keskikohdalla. Altaan rannoilla on jokiristeilyalusten laitureita.
Altaalla on aikojen kuluessa ollut useita tehtäviä. Alun perin se rakennettiin pariisilaisten juomavesivarastoksi. Toinen tehtävä, joka sillä oli yhteinen toisen altaan kanssa, oli johtaa vesiliikennettä varten vettä altaasta Seineen johtaviin kanaviin (Canal Saint-Denis ja Canal Saint-Martin).
Ensimmäistä allasta ympäröivät 1800-luvun alussa puutarhat, joissa pariisilaiset viettivät vapaa-aikaansa, kesällä kävellen, talvella luistellen altaan jäällä. Mutta teollistumisen myötä allas menetti 1850-luvulta lähtien merkityksensä vapaa-ajan viettopaikkana. Sen rannoille nousi suuri joukko varastorakennuksia, ja vuosisadan lopulla alueesta tuli tukkukaupan keskus.
Vuonna 1832 Pariisia koetteli suuri koleraepidemia. Niistä pariisilaisista, jotka käyttivät Bassin de la Villetten vettä, suurempi osa välttyi tartunnolta kuin Javelin ja Samaritainen pumppulaitoksissa Seinestä saatua vettä käyttävistä, sillä jokeen laskettiin myös Pariisin jätevedet, myös Hôtel-Dieustä tulleet, missä oli lukuisia sairastuneita.
Altaan ylittävän 13 metrin korkuisen ja 85 metrin pituisen Passerelle de la Moselle -nimisen jalankulkusillan, rakensi Armand Moisan, ja se valmistui vuonna 1882. Sitä korostaa kolmen metrin läpimittainen kello. Kun alkuperäinen kello ei enää toiminut, se vaihdettiin vuonna 1966.
Toinen allas
Bassin de la Villetten ensimmäisen ja toisen altaan erottaa toisistaan vuonna 1885 valmistunut Rue de Crimée'n 85 tonnin painoinen nostosilta Pont de Flandre.
Toinen allas, jota usein pidetään osana Canal de l’Ourcqia, on 730 metriä pitkä ja 30 metriä leveä. Alun perin sen rannalla sijaitsi vanha La Villetten kylä.
Altaan pohjoispäässä on pyöreä leventymä, josta erkanevat eri suuntiin Bassin de la Villette, yli 100 kilometrin pituinen Canal de l’Ourcq, joka tuo sinne Ourcq-joen vettä, sekä noin 6647 metrin pituinen Canal Saint-Denis, joka yhtyy Seineen Saint-Denis'ssä. Samaan kanavien risteykseen liittyy myös Darse du Fond-de-Rouvray, kanavalaivojen satama.
Vesiliikenne ja taloudellinen merkitys
thumb|Quai de Loire noin 1903-1908 Pariisin kanavien varret kehittyivät 1800-luvun toiselta neljännekseltä lähtien tärkeiksi rahtilaivaliikenteen satamapaikoiksi. Vuosisadan loppupuolelle niiden varsille sekä Pariisiin että nykyisen Seine-Saint-Denis'n departementin alueelle muodostui myös erittäin tärkeitä teollisuusalueita. Samoihin aikoihin Bassin de La Villetten satamaliikenne oli huipussaan ja veti vertoja Bordeaux'n satamalle.
1900-luvulla rahtilaivaliikenteen määrä on vaihdellut. Suurimmillaan se on ollut maailmansotien jälkeisinä taloudellisina nousukausina. Vuosisadan lopulla kanavaliikenne kuitenkin väheni, eikä Bassin de La Villettessä ole enää lainkaan toimivaa rahtilaivasatamaa. Muutoinkin Pariisin kanavien tavaraliikenne on nykyisin vähäisempää kuin koskaan ennen niiden historian aikana. Vuonna 2000 tavaraa kuljetettiin noin miljoona tonnia.
Rahtilaivojen sijasta kanavilla alkoi liikennöidä joukko turistiristeiluksia, joskin niiden kannattavuus oli aluksi heikko. Niistä monien lähtösatamana on Bassin de la Villette.
Kulttuurinen merkitys ja virkistyskäyttö
thumb|Rakennuksia altaan koillispäässä
Kiertoajelualukset käyttävät altaan reunoja satamapaikkanaan ympäri vuoden. Niissä pidetään myös teatteri- ja elokuvaesityksiä sekä konsertteja.
Kesäisin altaan reunalle kerääntyy kalastajia, pétanquen pelaajia ja eväsretkeläisiä. Kesäiltaisin varsinkin sen eteläpuolinen ranta, joka on pidempään auringossa, on usein päästä päähän täynnä ihmisiä. Altaalla harrastetaan myös soutua ympäri vuoden.
Joka vuosi kesäkuussa vietetään altaan juhlaa. Sen rannoilla pidetään konsertteja, erilaisia esityksiä ja näyttelyjä. Juhla päättyy suureen ilotulitukseen, jossa raketit ammutaan jalankulkusillalta.
Vuodesta 2007 suuri osa Quai de la Seinestä on otettu Paris Plages -hankkeen käyttöön. Sinne on perustettu muun muassa ravintoloita, venesatamia, lasten leikkipaikkoja ja pétanque-kenttiä.
Quai de la Seinen varrella toimivat myös Groupe INSEECiin kuuluvat kaupallisen alan oppilaitokset Sup de Pub ja Sup Career.
Motorola 68881
thumb|200px|Motorola 68881
Motorola 68881 ja 68882 olivat Motorolan valmistamia matematiikkasuorittimia. 68881 julkaistiin vuonna 1984.
68881 suunniteltiin 32-bittistä dataväylää käyttäviin järjestelmiin Motorola 68020- tai Motorola 68030 -suorittimen kanssa. Aikaisemmat 8- ja 16-bittistä dataväylää käyttävät suorittimet pystyivät ohjelmistoemulaation avulla myös käyttämään 68881:stä, mutta toiminta oli hitaampaa.
68881/68882 olivat käytössä muun muassa Hewlett-Packardin työasemissa, NeXT Computerin työasemissa , Sun Microsystemsin Sun 3 -sarjan työasemissa , Applen Macintosh II -sarjan tietokoneissa ja Commodore Amiga 3000:ssa.
Motorola 68881
Motorola 68881 on Motorolan valmistama matematiikkasuoritin ja sarjan ensimmäinen malli. 68881-matematiikkasuorittimen lisääminen järjestelmään toi suuresti tehoa liukulukulaskuihin tukeutuviin toimintoihin.
Motorola 68882
Motorola 68882 on edelleen kehitetty versio 68881:stä, jonka ominaisuuksiin kuuluivat paranneltu liukuhihnatyöskentely ja suurempi kellotaajuus. 68882 on yhteensopiva 68881:n kanssa, mutta se voi suorittaa useampaa kuin yhtä käskyä kerrallaan ja muunnos ulkoisesta operandista sisäisesti käytettyyn muotoon on nopeampi. Parhaan suorituskyvyn saamiseksi ohjelmat on käännettävä uudestaan uudemmalle suorittimelle, mutta ero ei ole suuri.
Integroituna
Matematiikkasuorittimia integroitiin varsinaisen ALUn sisältävän suorittimen kanssa samalle piirille kun tekniikka kehittyi. Motorola 68040 oli ensimmäinen Motorolan suoritin, jossa oli sisäänrakennettu matematiikkasuoritin. Monet sen käskyistä olivat yhteensopivia 68881:n kanssa, mutta muutamia jouduttiin emuloimaan ohjelmistopohjaisesti.
Ominaisuudet
Suorittimessa on kahdeksan datarekisteriä liukuluvuille, joiden lisäksi on kontrollirekisteri (FPCR), tilarekisteri (FPSR) ja käskyn osoitteen rekisteri (FPIAR). Datarekisterit käyttävät aina laajennetun tarkkuuden numeroita ja kaikki ulkoiset operandit muunnetaan laajennettuun muotoon ennen kuin niitä käytetään laskennassa tai niitä sijoitetaan rekisteriin.
Suoritin tukee eri dataformaatteja, joita ovat kokonaisluvut (tavu, sana ja pitkä sana), liukuluvut (yksinkertainen, kaksinkertainen ja laajennettu tarkkuus) sekä BCD-koodattu muoto. 68882 käyttää muistissa 96-bittistä muotoa, josta 80-bittiä on käytössä ja 16 bittiä varattiin myöhempää laajentamista varten. Laajennettu 80-bitin muoto on IEEE 754 -standardin mukainen.
Käskykanta sisältää käskyt peruslaskutoimituksille (yhteen- ja vähennyslasku, kerto ja jakolasku), neliöjuurelle, logaritmille sekä trigonometrisille funktioille. Muita tuettuja käskyjä ovat siirrot ja ehtolauseet.
Ulkoisena apusuorittimena käytettäessä pääsuoritin voi tukea toimintaa siten, että molemmat näkyvät ohjelmoijalle yhtenä suorittimena.
Sävellys
Sävellys on yleisnimitys sävelletyille musiikkiteoksille. Sävellyksen tekijää kutsutaan säveltäjäksi. Etenkin populaarimusiikin yksittäisistä sävellyksistä käytetään usein nimeä kappale, puhekielessä myös biisi (< ). Tekijänoikeuslaissa käytetään nimitystä sävellysteos kaikkien musiikinlajien teoksista.
Kappale sisältää perinteisessä tonaalisessa musiikissa melodian ja harmonian. Musiikin lajista riippumatta kappaleella on subjektiivisesti tulkittava rakenne.
Taidemusiikin sävellys- eli teostyyppejä ovat esimerkiksi sonaatti, fuuga, lied, sinfonia ja ooppera.
Populaarimusiikin pääasialliset teostyypit ovat laulettu teos eli laulu ja instrumentaaliteos, joiden kokoelmia nimetään teoskokonaisuuksiksi tyypillisesti niitä äänitallenteina julkaistaessa (levyalbumi, äänilevy).
Kukkia ja puita
Kukkia ja puita on vuonna 1932 julkaistu Silly Symphonies -sarjan lyhytelokuva, joka oli historian ensimmäinen värielokuva. Elokuvan tuotti Walt Disney ja ohjasi Burt Gillett. United Artists julkaisi elokuvan 30. heinäkuuta 1932. Elokuvasta tuli menestys, ja se sai Parhaan lyhytanimaation parhaan lyhytanimaation Oscar-palkinnon.
Jääpallon maailmanmestaruuskilpailut 1971
Vuoden 1971 jääpallon maailmanmestaruuskilpailut olivat kautta aikain seitsemännet Jääpallon MM-kilpailut. MM-turnaus pidettiin kolmatta kertaa MM-historian aikana Ruotsissa ja turnaukseen osallistuivat Neuvostoliitto, Norja, Suomi ja Ruotsi.
Mestari ratkaistiin neljän joukkueen kaksinkertaisen sarjan perusteella. Mestaruuden voitti Neuvostoliiton joukkue seitsemättä perättäistä kertaa. .