cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
2017
Maaliskuu
thumb|235px|[[Maltan Sininen ikkuna ennen ja jälkeen.]]
Jacques Tati
Jacques Tati (oik. Jacques Tatischeff, 9. lokakuuta 1907 – 5. marraskuuta 1982) oli ranskalainen elokuvaohjaaja ja komedianäyttelijä. Häntä pidetään yhtenä eurooppalaisen elokuvan suurimmista koomikoista.
Alkuvuodet
Tati aloitti show-esiintyjän uransa lavakoomikkona, esiintyen aluksi ristimänimensä Jacques Tatischeff alla. Hänen isänsä oli venäläinen ja äiti hollantilainen. Maanisena tarkkailijana ja taitavana miimikkona tunnettu Tati kehitti itselleen ohjelmanumeron, jossa hän parodioi tarkasti muun muassa tenniksen pelaajan ja kalastajan eleitä. Tati sai valtavan suosion lavaesiintyjänä, mutta alkoi kiinnostua enemmän elokuvista. Tati pääsi ohjaamaan ensimmäistä lyhytelokuvaansa piipahdettuaan muutamassa näyttelemässä. Tatin toinen lyhytelokuva Kirjeenkantajan koulu (L'école des facteurs, 1947) laajeni sittemmin kokoillan elokuvaksi Lystikäs kirjeenkantaja (Jour de fête, 1949), joka sai valtavan suosion Ranskassa.
2017
Huhtikuu
thumb|235px|[[Merikasarmin merenpuoleinen julkisivu valaistuna sinisellä ja keltaisella värillä Tukholman, Pietarin ja Lontoon iskujen uhrien kunnioittamiseksi.]]
Jacques Tati
Alkuvuodet
Jo Lystikkäässä kirjeenkantajassa nähtiin Tatin elokuvien tunnuspiirteet: vaikka kyseessä onkin äänielokuva, dialogin äänentaso on olemattoman alhaalla eikä sillä ole juurikaan merkitystä juonen kannalta. Ääniefektit puolestaan kuuluvat selvästi. Puhumisen puutetta kompensoi Tatin kyky luoda puhtaasti fyysistä komediaa. Jacques Tatia onkin tämän johdosta pidetty Charlie Chaplinin komiikan perillisenä, ja koska Tatin elokuvien yhdistävä teema on modernien vitsauksien kritisoiminen, niistä vedetään usein linkkejä Chaplinin elokuvaan Nykyaika (Modern Times, 1936).
Hulot
Seuraavaa pitkää elokuvaansa Riemuloma Rivieralla (Les vacances de M. Hulot, 1953) varten Tati loi legendaarisen hahmonsa Monsieur Hulot'n. Loire-Atlantiqueen sijoittuvassa elokuvassa Hulot on hyväntahtoinen ja avulias mutta kömpelö miekkonen, jonka tunnusmerkkejä ovat lättänä huopahattu, piippu ja puhumattomuus. Hänen läsnäolonsa saa tavallisesti aikaan katastrofeja. Myös Riemuloma Rivieralla oli valtava menestys Ranskassa, ja sitä seurannut Enoni on toista maata (Mon oncle, 1958) toi Tatille Oscarin parhaasta ulkomaisesta elokuvasta.
Suhl
Suhl on kaupunki Thüringenin osavaltiossa, keskisessä Saksassa. Se sijaitsee Thüringeninmetsän alueella, Lauterin ja Haselin laaksoissa. Kaupungissa asui 36 778 ihmistä vuonna 2015.
Jacques Tati
Hulot
Tatin kantavia teemoja ovat toisaalta ranskalaisen keskiluokan ironinen kuvaaminen, toisaalta kritiikki modernismia kohtaan ja perinteisen elämäntyylin nostalginen puolustaminen. Hänen huumorinsa nousee modernin, näennäisen tehokkaan elämäntavan aiheuttamista ongelmista. Lystikkäässä kirjeenkantajassa ranskalainen maaseutu on yhä rikkumattomasti ranskalaista ja kiireetöntä. Paikallinen postiljooni François (Tati) näkee uutisfilmin amerikkalaisten postinkantajien tehokkuudesta ja yrittää tehostaa toimintaansa, mutta joutuu erilaisten katastrofien jälkeen palaamaan takaisin perinteiseen tyyliinsä.
Suhl
Varhaisin maininta Suhlista historiallisissa lähteissä on peräisin vuodelta 1318. Sille myönnettiin viralliset kaupunginoikeudet vuonna 1527. Vuodesta 1952 vuoteen 1990 Suhl oli itäsaksalaisen Suhlin piirin pääkaupunki. 1. huhtikuuta vuonna 1994 kaupunkiin liitettiin Albrechtsin, Dietzhausenin, Vesserin ja Wichtshausenin kunnat.
Jacques Tati
Hulot
Elokuvan Enoni on toista maata maailma on jo kaksijakoinen. Monsieur Hulot’n ylempää keskiluokkaa edustava sukulaisperhe on hankkinut itselleen huippumodernin talon kaikkine nykyajan mukavuuksineen, mutta heidän rahan ja tavaran ympärillä pyörivä kliininen elämänsä ei ole onnellista. Perheenisä ajaa poikansa aamulla kouluun pitkin ruuhkaista moottoritietä, jolla ajaa satoja täysin samanlaisia autoja. Pojan koulu ja isän tehdas ovat täysin samanlaisia laatikkomaisia rakennuksia, joiden käyttötarkoitus selviää vain seinässä olevasta kyltistä. Vastapoolina toimii työtön Hulot, joka elää vaatimattomassa mutta kodikkaassa asunnossaan vanhan rehevän kaupunkikulttuurin ympäröimänä. Hänen elinpiiriään kuitenkin jatkuvasti nakerretaan modernin tieltä.
Suhl
Suhl on niin kutsuttu piiritön kaupunki, eli se ei kuulu mihinkään Saksan piirikunnista.
2017
Lokakuu
thumb|190px|Kukkia ja kynttilöitä Las Vegas -kyltillä kahdeksan päivää [[Las Vegasin ammuskelu 2017|ampumavälikohtauksen jälkeen.]]
Jacques Tati
Hulot
Suosion myötä Tati sai entistä enemmän resursseja elokuviinsa, ja käyttikin niitä runsain mitoin seuraavan elokuvansa Playtimen (1967) tekemiseen. Tati rakennutti elokuvaansa varten kokonaisen kulissikaupungin, käytti kallista 70-millistä filmiä perinteisen 35-millisen sijaan ja kuvasi lukemattomia ottoja. Jo pelkästään ääniraitaa työstettiin vuosi. Playtimessa modernismi on voittanut lopullisesti perinteisen elämäntavan, se on purevan satiirinen katsaus moderniin kaupunkilaiselämään, jossa ihmiset elävät sisällötöntä ja kliinistä elämää lasisten pilvenpiirtäjien ja amerikkalaisen kulutuskrääsän keskellä. Vaikka Playtime onkin nykyään filmihullujen lemmikki, oli se aikanaan valtava kaupallinen katastrofi. Kolme tuntia pitkä, käytännöllisesti katsoen juoneton elokuva ei tavoittanut yleisöään, joten Tati joutui myymään talonsa ja työskentelemään pikkurooleissa sekä ohjaamaan tv-mainoksia seuraavat vuodet maksaakseen velkansa.
Suhl
thumb|300px|left|Suhlin raatihuone
Suhl on ollut Lahden ystävyyskaupunki vuodesta 1988.
2017
Marraskuu
thumb|235px|[[Länsimetron ensimmäinen vaihe avattiin matkustajaliikenteeseen usean viivästymisen jälkeen. Kuvassa Tapiolan metroasema avajaisaamunaan.]]
Alholmen (Upplands-Bro)
Alholmen on Mälarenin saari Ruotsissa Upplands-Bron kunnassa, joka sijaitsee Tukholman läänissä.
Cledos
'''Vladislav Andreevich Heponen. Владислав Андреевич Хепонен (venäjäksi) (s. 11. joulukuuta 1998), taiteilijanimeltään Cledos', on Rastilasta lähtenyt artisti, jonka omakustanne debyyttisingle ”Töis''” nousi välittömästi viraalihitiksi julkaisunsa jälkeen kesällä 2017. Töis-musiikkivideota katsottiin YouTubessa yli 100 000 kertaa vajaassa kymmenessä päivässä, ja sitä on katsottu sittemmin jo yli 2 miljoonaa kertaa.
Jacques Tati
Hulot
Playtimen jälkeen Tati ehti ohjata vain yhden teatterielokuvan, Trafic – liikenne (Trafic, 1971). Traficissa Tati käsittelee edelleen modernistuvaa yhteiskuntaa, nyt lähinnä henkilöautoilun kautta. Väitetään, että elokuvan tuottajat halusivat Playtimen taloudellisen katastrofin jälkeen elokuvan, jossa oli selkeä juoni. Elokuvassa M. Hulot on retkeilyautoja valmistavan yrityksen Altra Motorsin suunnittelija, joka on matkalla viemässä malliautoa Pariisista Amsterdamin autonäyttelyyn. Elokuvaa voidaan pitää eräänlaisena road movien alkuasteena.
Cledos
Ura
Elokuussa 2017 JVG tarjosi Cledokselle sopimuksen levy-yhtiöltään PME Recordsilta, mitä seurasivat single “Safe” sekä marraskuussa julkaistu ensi-EP ”Alo”. Kuuden kappaleen EP:ltä kolme nousivat ensimmäisen päivän aikana Suomen Spotifyn 50 kuunnelluimman kappaleen listalle. Cledos kuitenkin lähti levy-yhtiöltä seuraavana vuonna.
Jacques Tati
Viimeiset elokuvat
Viimeiseksi lyhytelokuvaksi jäi jalkapallodokumentti Forza Bastia (1978–2002), jonka hänen tyttärensä Sophie leikkasi Korsikan elokuva-arkistosta löytyneiden materiaalien perusteella.
Cledos
Ura
Cledos oli ehdolla Vuoden tulokas -kategoriassa vuoden 2018 Emma-gaalassa.
Cledos on ohjannut ja käsikirjoittanut lyhytelokuvan CEISSI yhdessä Kaverikarimin kanssa.
Cledos on esiintynyt muun muassa muotilehti Voguessa ja hänellä on oma vaatemallisto. McDonalds on myös julkaissut Cledos Meal -nimisen aterian artistin mukaan.
Yksityiselämä
Cledos on harrastanut muun muassa tanssia, telinevoimistelua ja parkouria, sekä hänellä on musta vyö taekwondossa.
Alholmen (Upplands-Bro)
Maantietoa
Alholmen sijaitsee Mälarenin itäosassa Norra Björkfjärdenin järvenselän keskellä sijaitsevassa saaristossa. Saaristo sijaitsee Ekerönin pohjoispään Munsönin rannasta ja se jatkuu Härjarön suuntaan. Alholmenilta on matkaa Munsöniin kaksi kilometriä, mutta väliin jää samankokoinen saari Lagnö. Saaria erottaa alle 300 metriä leveä Vråkanin salmi. Itäpuolella puolen kilometrin päässä on Gräsholmen, Måsgrundet ja koillispuolella 400 metrin päässä Askholmen. Alholmenin pituus on 1,6 kilometriä ja leveys on 750 metriä. Saarella on erotettu lähes 100 rakennustonttia, joihin on rakennettu noin 90 vapaa-ajan asuntoa. Metsäisellä saarella on entisiä niittyjä ja peltopalstoja. Saarella ei ole autoteitä ja sinne pääsee vain veneellä. Lähin laituri, jonne pääsee autolla, sijaitsee Slutin rannassa Munsönillä. Saaren itärannat ovat suojaisina olleet suositumpia venelaiturien paikoiksi, mutta myös länsirannalla on muutama laituri. Saarella ei asu vakituisia asukkaita ympäri vuoden.
Historiaa
Saari on matala ja sen korkeimmat kohdat alkoivat kohota merestä vasta pronssikaudella. Myöhäisemmältä ajalta ovat kiviröykkiöt ja jäänteet muinaislinnasta. Saarella on kohta, Kappelbacken, joka epävarmojen kuulopuheiden mukaan olisi vanha kirkonpaikka. Saari on matalana ollut keskiajallakin liian pieni asuttavaksi. Saarella on saattanut asua kalastajia, mutta vasta 1600-luvulla asettui saarelle ensimmäiset viljelijät. Heistä vanhoihin kirjoihin kirjattuja mainintoja löytyy 1678 alkaen. Vanhin tunnettu saaren asukkaan oli vuonna 1678 nimeltään ”Jan” ja vuonna 1680 ”Jan Larsson”. Saari on todennäköisesti autioitunut välillä Suurvalta-Ruotsin tarvitessa sotamiehiä monissa sodissaan. Kirjoissa on taas 1700-luvulla monenkin asukkaan nimiä. Esimerkiksi 1770-luvulla asuivat saarella Anders Wahlström perheineen. Hän oli metsänvartija, joka katsoi saaren puuston perään luvattomilta puunhakkaajilta. Yhteensä 350 asukasta on ehditty tunnistaa historiallisista lähteistä, jotka ovat osin puutteellisia. Saaristolaisia on täytynyt Mälarenilla olla paljon. Viimeinen viljelijä muutti saarelta 1940-luvulla. Saari myytiin vuonna 1951 kokonaan asukasyhdistykselle (Alholmens Ekonomiska Tomtägareförening), joka lohkaisi saarelle 92 tonttia. Yhdistyksen ensimmäinen tehtävä saaren uusille asukkaille oli järjestää veneyhteys saarelle (passbåtstrafik). Seuraavaksi hankittiin 1960-luvulla sähkö ja seuraavaksi rakennettiin Slutin laituri.
Piko ja Fantasio
Piko ja Fantasio (Spirou et Fantasio) on eräs suosituimmista perinteisistä ranskalais-belgialaisista sarjakuvista. Vuodesta 1938 julkaistulla sarjalla on yhteisiä piirteitä muiden eurooppalaisten humorististen seikkailusarjakuvien kuten Tintin ja Asterixin kanssa. Sarjalla on ollut useita tekijöitä, tunnetuimpana André Franquin vuosina 1947–1968. Sarjakuvan päähenkilöinä ovat ystävykset Piko ja Fantasio, jotka seikkailevat ympäri maailmaa. Apuna heillä on Pikon lemmikkiorava Spip, keksijäystävä Sieninevan kreivi sekä Franquinin tarinoissa Marsupilami-eläin.
Historia
Pikon loi ranskalainen Robert Velter vuonna 1938 belgialaisen Dupuis-kustantamon pyynnöstä. Dupuis alkoi huhtikuussa 1938 julkaista Spirou-sarjakuvalehteä, johon tarvittiin uusia hahmoja. Piko oli alun perin hotellin hissipoika ja esiintyi sarjassa myöhemminkin hotellipojan punaisessa työasussa. Sodanaikaisten yleisten ja henkilökohtaisten vaikeuksien vuoksi Velter myi sarjakuvan oikeudet Dupuis'ille 1943. Se palkkasi Pikon uudeksi piirtäjäksi Jijén. Tämä toi sarjaan uuden hahmon Fantasion.
Tunnetuin sarjakuvan tekijä ja kuvittaja oli belgialainen André Franquin, joka alkoi tehdä Piko ja Fantasio -seikkailuja vuonna 1947. Franquin kehitti sarjaa lyhyistä tarinoista pitempien juonikokonaisuuksien suuntaan ja toi sarjaan useita sivuhahmoja, kuten keksijän ja tiedemiehen Sieninevan kreivin, hullun tiedemiehen Zorbulin, Fantasion vallanhimoisen serkun Santafion, toimittaja-Tiinan ja jännittävän Palombian sademetsistä tuodun eläimen, Marsupilamin. Franquin kehitti myös tarinoiden tapahtumapaikkana usein nähtävän Sieninevan (Champignac) kylän ja sen asukkaat.
Vuodesta 1959 alkaen Franquin alkoi työskennellä yhdessä käsikirjoittaja Gregin ja taustoja piirtäneen Jidéhemin kanssa. 1960-luvulla syntyivät klassiset Zorbul-tarinat. Franquin oli kuitenkin kiinnostuneempi tekemään omaa sarjaansa Niilo Pielistä ja jätti Pikon piirtämisen muiden käsiin pitäen itsellään vain Marsupilami-hahmon oikeudet. Franquinin viimeinen Piko-tarina Vauvanvaippoja Sieninevassa on jo osin sarjan parodiaa.
Franquinin jälkeen Pikoa ja Fantasiota teki 1970-luvulla Jean-Claude Fournier ja hänen jälkeensä lyhyen aikaa Nic Broca ja käsikirjoittaja Raoul Cauvin. 1980-luvulla parivaljakko Tome (käsikirjoittaja) ja Janry (piirtäjä) toivat sarjalle uutta suosiota. Vuonna 1998 ilmestyneessä albumissa Kone joka näki unia tekijät kokeilivat uudistaa sarjaa realistisempaan suuntaan. Tämän jälkeen he keskittyivät piirtämään Pikon rinnakkaissarjaa Pikku Pikoa, jonka pääosassa on Piko lapsena. Tämän sarjan Pikolla ei tosin ole paljon yhteistä alkuperäisen hahmon kanssa.
Vuonna 2004 Pikon ja Fantasion uusiksi tekijöiksi tulivat Jean-David Morvan (käsikirjoittaja) ja José-Luis Munuera (piirtäjä). He tekivät neljä albumia, joiden modernissa piirrosasussa oli manga-vaikutteita. Kustantaja ei ollut tyytyväinen albumien myyntilukuihin ja alkoi etsiä uusia tekijöitä.
Pikon ja Fantasion uudet seikkailut -sarja syntyi vuonna 2006. Tässä rinnakkaissarjassa eri tekijät saivat kokeilla sarjaa yhdellä albumilla. Ensimmäisen albumin tekivät käsikirjoittaja Fabien Vehlmann ja piirtäjä Yoann. Émile Bravon Piko: Nuoren sankarin päiväkirja (2008) sai palkinnon Angoulêmen festivaaleilla. Yannin käsikirjoittama ja Olivier Schwartzin kuvittama Tummanvihreä pikkolopoika (2009) herätti myös ristiriitoja kuvatessaan kevyellä otteella toisen maailmansodan aikaa.
Vuonna 2009 ilmoitettiin että Pikon ja Fantasion seikkailuja -pääsarjan tekijöiksi on valittu Fabien Vehlmann ja Yoann. Heidän albuminsa Varokaa zorkoneita ilmestyi 2010. Tekijöiden tyyli on lähellä Morvanin ja Munueraa.
Vuonna 2018 ilmestyi ranskalainen elokuva Les aventures de Spirou et Fantasio.
Hahmoja
Sarjan päähahmoja ovat etenkin:
Toistuvia sivuhahmoja ovat muun muassa:
Piko ja Fantasio Suomessa
Piko ja Fantasio seikkailivat Suomessa ensin Tipsu ja Tapsu -nimisenä sarjakuvana Semicin kustantamassa Trumf-albumisarjassa (1972–1974). Vuodesta 1973 seikkailuja nähtiin jatkosarjoina Ruutu-sarjakuvalehdessä ja sitten sen jatkajassa, Non Stop -sarjakuvalehdessä vuoteen 1979. Sittemmin Pikon ja Fantasion seikkailuja -sarja on ilmestynyt omina albumeinaan, joiden kustantaja on Semicin seuraaja Egmont. Suomalainen kustantaja markkinoi myös Vehlmannin ja Yoannin tekemiä pääsarjan albumeja osana Pikon ja Fantasion uudet seikkailut -sarjaa.
Pääsarjaan kuulumattomat
Lyhyiden tarinoiden kokoelmia:
Pikon ja Fantasion uudet seikkailut -sarja
Rinnakkaissarja Une aventure de Spirou et Fantasio par..., myöhemmin nimellä Le Spirou de...
Titaanimies
Titaanimies (esiintynyt Suomessa myös alkuperäisellä nimellään Titanium Man ja nimellä Titaniummies) on Marvel-kustantamon luoma superroisto, jonka ensiesiintyminen tapahtui amerikkalaisessa Tales of Suspense-lehden numerossa 69 (1965). Hahmon loivat Stan Lee ja Don Heck. Titaanimies on pääasiallisesti Rautamiehen vihollinen.
Historia
Boris Bullski oli Neuvostoliiton kansalainen ja kommunistisen puolueen suosittu jäsen. Hän sai useita vaativia työtehtäviä ja työskenteli kuuluisan Natasha Romanoffin kanssa tiedustelutehtävissä. Poliittisten mullistusten aikana Bullski kuitenkin tuomittiin Siperiaan työleirille. Siellä hän tutustui tiedemiehiin, jotka olivat työskennelleet yhdessä Anton Vankon, alias Purppuradynamon kanssa. Bullski suunnitteli tekevänsä haarniskan jolla voittaa Rautamies ja todistaa Neuvostoliiton paremmuus.
Leirillä suunniteltiin titaanista tehty haarniska, joka kuitenkin oli paljon suurempi ja raskaampi mitä Rautamiehen (leirillä ei ollut saatavilla asianmukaista hienoelektroniikkaa). Puolue näytti hankkeelle vihreää valoa ja raskaan taistelun jälkeen neutraalilla maaperällä Titaanimies hävisi televisioiden taltioiman taistelunsa. Vihainen Bullski alkoi heti suunnitella uusintaottelua, mutta hävisi tämänkin. Lukuisten tappioiden jälkeen hän pakeni Vietnamiin. Täällä hän liittoutui Radioaktiivisen Miehen ja uuden Purppuradynamon, Alex Nevskyn kanssa lisäten samalla radioaktiivisilla käsittelyillä omaa fysiikkaansa huippuunsa. Geneettisen käsittelyn myötä Bullski kykeni nostamaan ilman haarniskaansa noin 1100 kg. Titaanikolmikoksi itseään kutsuvat rikolliset eivät kuitenkaan saavuttaneet sanottavampaa menestystä ja ryhmä hajaantui koettuaan nöyryyttävän tappion Kang Valloittajaa vastaan.
Tämä VihreäVapausRintama ryösteli pankkeja ja taisteli Beta-Billiä vastaan. Sergei sai kuitenkin tietää vanhempiensa jo kuolleen ja paljasti Titaanimiehen suunnitelmat. Raivostuneet veteraanit hyökkäsivät entisen johtajansa kimppuun, joka pakeni luottokorttimuotoonsa. Sergei kuitenkin repi kortin kahtia ja heitti palaset roskikseen.
Bullskin kuoltua toinen neuvostorikollinen Gremlin otti kannettavakseen Titaanimiehen haarniskan, mutta kuoli taistelussa Rautamiestä vastaan epävakaan haarniskan pettäessä.
Dimitri Bukharin, jälleen uusi Purppuradynamo, lähetettiin herättämään Bullski henkiin. Hän onnistuikin yhdistämään kortit ja herättämään Titaanimiehen jälleen eloon (tosin tämän jalka ei ollut aivan kunnossa). Myöhemmin Purppuradynamo nimeltään Valentin Shatalov tarjosi Bullskille mahdollisuutta palauttaa hajonnut Neuvostoliitto, mutta yritykset epäonnistuivat.
Bullski oli kyllästynyt Venäjään ja alkoi suuntautua ajatusmaailmaltaan länsimaisemmaksi. Kävi myös kivuliaan selväksi, että Bullski tarvitsi haarniskaansa pysyäkseen hengissä. Viimeinen pisara oli Stark-yhtiöiden avaama Moskovan konttori. Hän hyökkäsi raivoisasti paikalle, mutta Rautamies, Musta Leski ja Purppuradynamo saapuivat paikalle pysäyttämään tätä. Titaanimies kuitenkin murskasi Purppuradynamon jalan ja pakeni paikalta.
Tony Stark päätti käyttää vammautuneen Purppuradynamon haarniskaa Titaanimiehen pysäyttämiseen. Shatalov itse käytteli haarniskaansa kauko-ohjauksen avulla ja Musta Leski auttoi Starkia käännöstyössä. Näin roiston vangitsisi hänen oma maanmiehensä.
Titaanimies ja Stark taistelivat raivoisasti hylätyllä avaruussukkulatehtaalla ja lopulta Shatalovin nähdessä, ettei Titaanimies pysähtyisi, hän käytti haarniskansa voimakkainta asetta. Sädeisku työnsi Titaanimiehen rakettien keskelle, jotka räjähtivät. Stark yritti turhaan etsiä Bullskia ja oli raivoissaan tämän kuolemasta.
Voimat ja varusteet
left|thumb|200 px|Titaanimiehen taisteluhaarniska esittelyssä (suomennos Lauri "Mail-Man" Narinen). Titaanimies käytti vihreää, Rautamiehen oman tapaista haarniskaa. Haarniska ei kuitenkaan ollut läheskään yhtä hienostunut kuin mitä Starkin. Tosiasiassa haarniska oli hyvin epävakaa. Tästä aiheutui esimerkiksi Gremlinin kuolema ja oletettavasti Titaanimiehen lukuisat tappiot.
Haarniskan avulla Bullski sai viisikymmenkertaiset voimat, joten hän kykeni nostamaan noin 58 tonnia. Haarniska kestää jopa suoran tykistökeskityksen ja antaa käyttäjälleen kyvyn lentää noin nopeudella 370 km/h 18 minuutin ajan, mikä antaa kantamaksi noin 111 km. Haarniskansa avulla Bullski kykeni myös ampumaan laserohjattuja plasmaiskuja käsistään.
Titaanimiehen voimalähde on hänen selkäänsä sijoitettu ydinvoimapatteri.
Kirschwasser
pienoiskuva|Pullo saksalaista Kirschwasser-viinaa Kirschwasser tai Kirsch (saks. kirsikkavesi) on alkujaan Saksasta kotoisin oleva kirkas ja väritön kirsikkabrandy.
Valmistus
Kirschwasser on perinteisesti valmistettu tislaamalla tummista morelli-tyyppisistä hapankirsikoista. Kirsikoiden annetaan käydä kivineen, ja lopputulos on vähäsokerinen, ei makea. Alun perin morellikirsikat ovat lähtöisin Schwarzwaldin alueelta Etelä-Saksasta, missä kirschwasserin valmistuksella on pitkät perinteet. Vastaavia kirsikkaviinoja valmistetaan myös Sveitsissä ja Itävallan alppiseuduilla sekä Alsacessa ja Franche-Comtéssa.
Kirsch on väritöntä, koska se joko käytetään nuorena tai kypsytetään saarnesta tehdyissä tynnyreissä tai saviastioissa. Euroopan unioni asettaa hedelmäviinoille 37,5 % vähimmäisalkoholipitoisuuden, ja kirschwasserissa onkin yleensä 40–50 % alkoholia. Yhden 0,75 litran pullon valmistamiseen käytetään noin kymmenen kiloa kirsikoita.
Kirschwasser sisältää enemmän sikuna-alkoholeja ja eettereitä kuin viinat yleensä. Tämän lisäksi siinä on bentsaldehydiä ja hyvin pieni määrä vetysyanidia, jotka antavat juomalle sen luonteenomaisen maun.
Käyttö
Kirschwasser nautitaan yleensä kylmänä ja sellaisenaan. Saksankielisissä maissa sitä tarjoillaan yleensä digestiivinä, muualla myös aperitiivina.
A1-talli Sveitsi
A1-talli Sveitsi on sveitsiläinen talli, joka kilpaili A1 Grand Prix -sarjassa kausilla 2005–2006–2008–2009. Talli voitti mestaruuden kaudella 2007–2008 Neel Janin kanssa.
Italian kieli
Italian kieli (ital. italiano tai lingua italiana) on noin 70 miljoonan ihmisen äidinkielenään puhuma romaaninen kieli. Valtaosa puhujista asuu Italiassa. Italiassa puhutaan kuitenkin kirjakielen lisäksi useita italialle läheistä sukua olevia kielimuotoja (ns. "murteita"), jotka eivät ole keskenään ymmärrettäviä. Kielitieteellisesti niitä tulisi oikeastaan pitää eri kielinä, mutta murre-nimitystä käytetään yleisesti ennen kaikkea niiden aseman vuoksi. Pohjois- ja eteläitalialaiset kielet kuuluvat suorastaan romaanisten kielten eri alaryhmiin. Italian kirjakieli pohjautuu Toscanan alueen ja etenkin Firenzen 1200–1300-lukujen murteeseen, jonka kirjallinen arvovalta perustuu sitä käyttäneisiin merkittäviin kirjailijoihin, kuten Dante Alighieriin, Francesco Petrarcaan ja Giovanni Boccaccioon.
Monien muiden latinalaisia aakkosia käyttävien kirjoitettujen kielten tavoin myös italiassa on kaksoiskonsonantteja. Ne lausutaan pitkinä, toisin kuin esimerkiksi ranskassa. Romaanisista kielistä italia on espanjan ohella pitkäsanaisin ja eniten latinaa muistuttava. Huolellisesti äännetyn italian soinnukkuus on yleisesti tunnettu ja tunnustettu.
Historia
Italian kirjakielen perusteet loi suurelta osin Dante Alighieri. Hän sekoitti omaan toscanalaismurteeseensa myös vaikutteita muista romaanisista kielimuodoista, muun muassa sisilian kielestä, jolla oli jo tuota ennen ollut merkittävää kirjallista käyttöä. 1800-luvulla normatiivisen kielen vakiintumiseen vaikutti myös merkittävästi Alessandro Manzoni. On huomattavaa, että Italian yhdistyessä 1861 vain noin kaksi prosenttia maan asukkaista puhui kirjakieltä, muut ainoastaan aluekieliä. Manzoninkin, joka vaikutti huomattavasti kirjakielen säilymiseen jokseenkin täysin toscanalaisena, ensikielet olivat lombardi ja ranska, ja hän vietti pitkiä aikoja Firenzessä oppiakseen italiaa/toscanaa ja kirjoittaakseen pääteoksensa I promessi sposi (Kihlautuneet) useamman kerran uudestaan muun muassa kieliasun osalta.
Alueellinen sijoittuminen
pienoiskuva|Italian levinneisyys maailmalla pienoiskuva|Italian kielen osaaminen EU-maissa Italia on Italian ja San Marinon ainoa virallinen valtiollinen kieli sekä yksi Sveitsin virallisista kielistä. Sveitsissä sitä puhutaan lähinnä Ticinon ja Graubündenin kantoneissa. Se on myös toinen de facto virallinen kieli Vatikaanivaltiossa, virallinen kieli Slovenian italiankielisillä alueilla ja virallinen vähemmistökieli Kroatiassa, jossa italiaa puhutaan laajalti Istriassa sekä hiukan myös Dalmatiassa.
Italiaa puhutaan myös muun muassa Etiopiassa, Somaliassa, Somalimaassa, Libyassa, Tunisiassa ja Eritreassa. Lisäksi sitä käyttävät paljon italialaiset, jotka asuvat Luxemburgissa, Saksassa, Belgiassa, Yhdysvalloissa, Kanadassa, Meksikossa, Venezuelassa, Uruguayssa, Brasiliassa, Argentiinassa ja Australiassa. Italia on Australian toiseksi puhutuin kieli. Vuoden 2001 väestönlaskennan mukaan sitä puhuu noin 350 000 henkilöä eli noin 1,9 prosenttia maan väestöstä.
Yhdysvalloissa italiankielisiä on erityisesti Bostonissa (noin 90 000), Chicagossa (noin 60 000), Miamissa (noin 75 000), New Yorkissa (noin 120 000) ja Philadelphiassa (noin 50 000). Kanadassa on suuria italiankielisiä yhteisöjä Montréalissa (noin 120 000) ja Torontossa (noin 195 000). Australiassa oli vuonna 2001 130 000 italiankielistä Melbournessa ja 90 000 italiankielistä Sydneyssä.
Italiaa opetetaan monissa kouluissa ympäri maailman, mutta vain harvoin ensimmäisenä vieraana kielenä. Kanadan englanninkielisillä alueilla italia on kolmanneksi opetetuin kieli ranskan jälkeen. Yhdysvalloissa ja Britanniassa kieli on neljänneksi opetetuin espanjan, ranskan ja saksan jälkeen. Kaiken kaikkiaan italia on vieraana kielenä maailman viidenneksi opetetuin englannin, ranskan, espanjan ja saksan jälkeen. Euroopan unionin väestöstä noin 13 prosenttia puhuu italiaa äidinkielenään ja noin 3 prosenttia toisena kielenään. Eurobarometrin mukaan Euroopan unionin jäsenvaltioista ja ehdokasmaista italiaa arvostetaan toisena kielenä eniten Maltalla (61 % pitää italiaa tärkeimpänä opittavana kielenä), Kroatiassa (14 %), Sloveniassa (12 %), Itävallassa (11 %), Romaniassa (8 %), Ranskassa (6 %) ja Kreikassa (6 %). Se on myös tärkeä toinen kieli Albaniassa ja Sveitsissä, jotka eivät ole Euroopan unionin jäsenvaltioita tai ehdokasmaita.
Italiaa käytetään toisinaan myös lingua francana. Esimerkiksi katolinen kirkko käyttää sitä paljon, joskus latinan sijaan jopa virallisissa asiakirjoissa. Italian käyttö Vatikaanivaltiossa ei rajoitu ainoastaan Roomassa sijaitsevaan istuimeen, vaan sitä käytetään kaikkialla maailmassa, jossa piispanistuin on. Monet italian­kieliset musiikki­termit, esi­merkiksi tempojen nimitykset, ovat vanhastaan kansain­välisessä käytössä.
Konsonantit
Sekä että  ääntyvät  ennen klusiileja  ja  ennen frikatiiveja. Palataalit ovat alveolopalataalisia, ja useimmissa aksenteissa  ääntyy frikatiivina.
Kahden vokaalin välissä yksittäinen ääntyy yksi- tai kaksitäryisenä. Joskus sitä pidetäänkin napausäänteenä. Kahdennettu ääntyy 3–7-täryisenä.
Vokaalit
thumb|right|Italian vokaalikaavio. Vokaalien pituus ei ole foneemisesti merkittävää. Painollisissa avotavuissa muualla kuin sanan lopussa vokaalit kuitenkin ääntyvät pitkinä.
Puolisuppeiden ja puoliväljien  vokaalien välinen ero neutralisoituu painottomissa tavuissa, joissa ne ääntyvät puolisuppeina. Tällöin vokaalin korkeuteen kuitenkin vaikuttaa ympäristö; ne ääntyvät hieman avoimempina muiden avointen vokaalien ympäristössä. Puolisuppeiden ja puoliväljien vokaalien välistä eroa ei ole ollenkaan joissakin eteläisissä murteissa.
Sananloppuinen painollinen esiintyy muutamissa sanoissa, kuten però, ciò, paltò, sekä futuurin yksikön ensimmäisen persoonan taivutuspäätteessä -rò ja ensimmäisen konjugaation verbien preteritin yksikön kolmannen persoonan taivutuspäättessä -ò. Sananloppuinen painoton on harvinainen; se esiintyy lähinnä vain onomatopoeettisissa sanoissa, lainasanoissa ja sardilaisperäisissä sukunimissä.
Kirjoitusjärjestelmä
Italiaa kirjoitetaan latinalaisilla aakkosilla. Sen aakkosissa on 21 kirjainta:
a b c d e f g h i l m n o p q r s t u v z
Näistä h-kirjainta ei äännetä koskaan. Se esiintyy mykkänä joidenkin avere-verbin (=olla jollakulla, omistaa) muotojen alussa (ho, hai, ha, hanno) ja eräissä huudahduksissa vokaalien välissä (ah, ahi, ehi, jne.). Lisäksi sillä ilmaistaan kirjaimien c, g ja sc ääntäminen "kovana" ([k], [g], [sk]) ennen e- ja i-kirjainta: che [ke], chi [ki], ghe [ge], ghi [gi], sche [ske], schi [ski]. Ilman h-kirjainta nämä ääntyisivät: ce [t͡ʃe], ci [t͡ʃi], ge [d͡ʒe], gi [d͡ʒi], sce [ʃe], sci [ʃi].
Myös muita kuin edellä lueteltuja kirjaimia (j, k, w, x, y) käytetään lainasanoissa: esim. jackpot, wurstel, xenofobia, xilofono, yogurt.
Sanapaino merkitään näkyviin aksenttimerkillä silloin, kun sanapaino sijoittuu sanan viimeiselle vokaalille: città, caffè, università. Keskellä sanaa aksenttia käytetään yleensä vain, jos halutaan välttää sekaannus samalla tavalla kirjoitettavaan mutta sanapainoltaan erilaisen sanaan: prìncipi (=prinssit) - princìpi (=periaatteet). Painon merkkinä käytetään tavallisesti graavia aksenttia (`): gravità, così, tutù. Kuitenkin e- ja o-kirjaimen kanssa käytetään akuuttia (´) tai graavia aksenttia sen mukaan onko vokaali avoin (`) vai suppea (´): perché - è, rósa - avrò.
Italiassa ei yleensä kirjoiteta pitkää vokaalia näkyviin. Vokaali äännetään pitkänä, jos se on painollinen ja tavunsa viimeinen kirjain.
Substantiivit
Italian substantiiveilla on kaksi sukua, maskuliini ja feminiini. Sanan suvun voi jokseenkin päätellä sen viimeisestä kirjaimesta: -o-päätteiset sanat ovat yleensä maskuliineja, ja -a-päätteiset sanat feminiinejä. Sen sijaan -e-päätteiset substantiivit voivat olla kumpaa sukua tahansa. Myös jotkin merkitykset vaikuttavat sanan sukuun: esimerkiksi useimmat maat ovat feminiinejä ja kielet maskuliineja. Samaten miespuolista olentoa tai ammatinharjoittajaa kuvaavat sanat ovat yleensä maskuliineja, ja naispuolista olentoa tai ammatinharjoittajaa kuvaavat sanat feminiinejä. Sanan suku vaikuttaa yksikössä artikkelien ja pronominien valintaan, sekä adjektiivien taipumiseen. Maskuliinien säännöllinen monikko muodostetaan korvaamalla pääte -o päätteellä -i ja feminiinien pääte -a päätteellä -e. Pääte -e korvataan päätteellä -i molemmissa suvuissa.
Artikkelit
Italian kielessä käytetään yhtätoista eri artikkelia, riippuen sanan suvusta, luvusta ja äänneasusta seuraavasti:
Epämääräiset artikkelit:
Määräiset artikkelit:
Adjektiivit
Italiassa adjektiivit taipuvat pääsanansa mukaan suvussa ja luvussa ja ne ovat usein pääsanansa jäljessä kuten romaanisissa kielissä yleensä. Adjektiivien vertailumuotoja voi muodostaa sekä sanoilla più (enemmän) että meno (vähemmän). Useiden adjektiivien muodot ovat kuitenkin epäsäännöllisiä, kuten meglio (parempi) ja peggio (huonompi).
Lukusanat
Kaikki lukusanat kirjoitetaan yhteen ilman välejä, esim. quattromilacinquecentoquarantotto 4548.
Italian kardinaalilukusanat:
Super700
Super700 on saksalainen indie pop -yhtye.
Italian kieli
Lukusanat
Järjestysluvut muodostetaan useimmiten ottamalla pois lukusanan viimeinen kirjain ja lisäämällä perään -esimo maskuliinille ja -esima feminiinille. Jos kymmenlukuun liittyy numero tre tai sei, viimeistä kirjainta ei jätetä pois. Järjestysluvuilla yhdestä kymmeneen on omat nimensä. Järjestysluvun 1000. monikko on säännöllinen, toisin kuin kardinaaliluvun.
Super700
Ibadet Ramadani ja Michael Haves perustivat yhtyeen Berliinissä vuonna 2003. He toimivat edelleen seitsenhenkisen yhtyeen luovana ytimenä. Perustamista seurasivat ensimmäiset konsertit Berliinin klubeilla ja pieni kiertue Saksassa ja Sveitsissä.
Minialbumi When Hare and Fox Had Fun julkaistiin toukokuussa 2005 Lasso Musicin kautta. Vuonna 2004 Super700 teki kappaleita Dancing with Myself -elokuvaan, joka sai ensi-iltansa Berliinin elokuvajuhlilla 2005. Sitä seurasi laaja kiertue Saksassa, Itävallassa ja Sveitsissä.
Italian kieli
Persoonapronominit
Persoonapronomineissa erotetaan maskuliini ja feminiini yksikön ja monikon kolmannessa persoonassa.
Super700
Motor Music -levy-yhtiö julkaisi yhtyeen ensialbumin Super700 toukokuussa 2006. Sittemmin yhtye on konsertoinut myös Pohjois-Amerikassa.
7. taivas
7. taivas oli vuonna 1995 suomalainen perustettu popyhtye ja poikabändi, jonka jäseniä olivat Baker, Jocka, Samppa, Timppa ja Niko. Yhtye levytti kaksi albumia ja seitsemän singleä. Ensimmäinen albumi oli vuonna 1996 julkaistu Salaisuus.
Super700
Yhtyeen musiikkia on vaikea luokitella: Se yhdistelee trip hopia ja jazzia, mutta siinä on myös synthpopia ja indierock-kitaroita.
Italian kieli
Indefiniittipronominit
Monilla indefiniittipronomineilla on sekä maskuliininen että feminiininen muoto.
7. taivas
7. taivas valittiin 7 Päivää -lehden äänestyksessä Vuoden kotimaiseksi tulokkaaksi vuonna 1996. Vuoden yhtye -sarjassa sijoitus oli neljäs. Suosikin äänestyksissä yhtye oli muun muassa vuoden tulokkaista neljäs ja vuoden yhtyeistä kahdeksas (1996). Soundi-lehden äänestyksessä 7. taivas oli Vuoden kyky -sarjan 13. vuonna 1996.
Italian kieli
Possessiivipronominit
Possessiivipronominit eivät taivu omistajan, vaan omistettavan asian suvun ja luvun mukaan.
Verbit
Italian verbioppi on hyvin rikas, kuten muidenkin romaanisten kielten. Tapaluokkia ovat indikatiivi, konjunktiivi, konditionaali ja imperatiivi, joista kaikki paitsi imperatiivi taipuvat lukuisiin aikamuotoihin: indikatiivissa kahdeksaan, konjunktiivissa neljään, konditionaalissa kahteen ja imperatiivissa vain yhteen. Lisäksi verbeillä on nominaalimuotoja, kuten gerundi, partisiipit ja infinitiivit.
Konditionaali ilmaisee ehdollista tekemistä, kuten muissakin kielissä. Sivulauseessa täytyy käyttää konjunktiivin, ei indikatiivin imperfektiä, kuten ruotsissa, englannissa tai ranskassa, eikä konditionaalia, kuten suomessa.
Konjunktiivia käytetään nimensä mukaisesti usein konjunktioiden (kuten che, se, perché, affinché) yhteydessä, sekä ilmaisemaan olettamusta tai epäilystä asiassa, kuitenkin vain sivulauseessa.
Kuten muissakin sukulaiskielissä, italiassa on olemassa aktiivi ja passiivi. Kaikkia aikamuotoja ja moduksia voi käyttää molemmissa, joskaan se ei ole aina tarpeellista.
Verbit jaotellaan kolmeen ryhmään infinitiivimuodon päätteen perusteella; -are, -ere ja -ire -verbeihin. Taivutusluokka vaikuttaa mm. verbin persoona- ja aikamuototaivutukseen. Lisäksi on olemassa muutamia verbejä, kuten porre (asettaa) ja tradurre (kääntää), joiden infinitiivimuoto poikkeaa normaalista.
Italian kielessä on monia epäsäännöllisiä verbejä, joista ylivoimainen enemmistö kuuluu toiseen taivutusluokkaan.
Lauseoppi
Italian perussanajärjestys on SPO eli subjekti-predikaatti-objekti: (Io) amo le notti (”Rakastan öitä”). Objektipronominit ovat ennen verbiä: Ti amo (”Rakastan sinua”). Myös VS-variantti on yleinen: Arriva Mario (”Mario saapuu”).
Koska tekijä näkyy yleensä lauseen predikaatissa, voidaan subjektipronomini jättää usein pois: (Io) ti amo (”Rakastan sinua”). Toisin kuin suomessa, subjektipronomini jätetään pois myös kolmannessa persoonassa: Mi ama (Hän rakastaa minua), È vero (”Se on totta”).
Kysymyslauseita voi muodostaa kysymyssanoilla tai muuttamalla kysymyslauseen sanajärjestystä niin, että verbi on ensimmäisenä, sitten asia, joka halutaan selvittää, ja sen jälkeen subjekti: È di pelle questa borsa? (”Onko tämä laukku nahkaa?”). Nykypuhekielessä kysymyslause kuitenkin eroaa usein väitelauseista ainoastaan nousevalla intonaatiolla.
Heljä Ketola
Heljä-Marja Ketola (aik. Tammisola, s. 18. toukokuuta 1946) on suomalainen entinen poliitikko, joka toimi vuonna 1918 perustetun Suomen kommunistisen puolueen viimeisenä puheenjohtajana 1990–1992.
Varhaiset vuodet ja toiminta politiikassa
Ketola kasvoi isovanhempiensa luona Porissa. Porin tyttölyseosta ylioppilaaksi kirjoittanut Ketola meni mukaan politiikkaan 1960-luvulla opiskellessaan Turussa, ja vuonna 1971 hän liittyi SKP:hen. Ketola (silloinen Tammisola) toimi Helsingin Sadankomitean puheenjohtajana vuosina 1972–1973. Hän nousi puolueväen tietoisuuteen 1970-luvun puolivälissä toimiessaan Kansaneläkelaitoksen pääluottamusmiehenä. Hänet valittiin SKP:n Helsingin piirijärjestön puheenjohtajaksi, ja vuonna 1981 myös SKP:n keskuskomiteaan.
Ketola tunnettiin SKP:n enemmistön kovan linjan kannattajana. Hän oli keskeinen toimija, kun taistolaiset erotettiin puolueesta vuosina 1985–1986. Ketola valittiin SKP:n varapuheenjohtajaksi 20. edustajakokouksessa 1984, ja uudestaan vuoden 1985 ylimääräisessä edustajakokouksessa, jota oppositio boikotoi. Puolueen pääsihteeriksi hän nousi keväällä 1988, kun Esko Vainionpää joutui eroamaan epäonnistuneen taloudenhoidon seurauksena. Ketolan tehtäväksi muodostui puolueen talouden elvyttäminen.
Ketola valittiin puheenjohtajaksi SKP:n 22. edustajakokouksessa helmikuussa 1990. Huhtikuussa 1990 perustettiin Vasemmistoliitto, johon SKP ja SKDL sulauttivat poliittisen toimintansa. SKP:n poliittinen toimikunta jatkoi toimintaansa Tammisolan johdolla vuoteen 1992, jolloin se päätti hakea puolueen konkurssiin. Ketola oli järjestön muodollinen puheenjohtaja vuoteen 1996, jolloin Yrjö Hakasen johtama uusi SKP sai organisaation haltuunsa ja lopulta lakkautti sen.
Ketola (silloinen Tammisola) valittiin Helsingin kaupunginvaltuustoon vuoden 1988 vaaleissa. Hän ei asettunut ehdolle seuraavissa vaaleissa vuonna 1992.
Politiikan jälkeen
2000-luvulla Ketola on työskennellyt järjestelmäpäällikkönä Kansaneläkelaitoksen tietohallinto-osastolla vuoteen 2010 saakka. Vuonna 2009 Ketola veti sosiaali- ja terveysministeriön alaista Electronic Exchange of Social Security Information (EESSI) -projektia.
Perhe
Ketolalla on kaksi lasta.
Görlitz
Görlitz on kaupunki Saksassa Neissejoen rannalla Saksin osavaltiossa. Neissen vastarannalla on Puolan kaupunki Zgorzelec, jonka kanssa Görlitz muodosti yhtenäisen kaupungin, ennen kuin Saksan ja Puolan raja vuonna 1945 siirrettiin Oder-Neisse-linjalle, jolloin se jakoi kaupungin kahtia.
Vuoden 2011 väestönlaskennassa siellä oli 54 441 asukasta. Görlitzin yhteistyökaupunkeja ovat Selfkant Nordrhein-Westfalenin osavaltiossa, List Schleswig-Holsteinin osavaltiossa ja Oberstdorf Baijerin osavaltiossa. Paikkakuntia yhdistää niiden sijainti Saksan äärimmäisissä pisteissä.
Vuoden lämpimin kuukausi on elokuu, jolloin keskimääräinen ylin lämpötila on 23,2 °C, mutta heinäkuu on melkein yhtä lämmin. Keskimääräinen alin lämpötila on pakkasen puolella joulu-, tammi- ja helmikuussa.
Rik Mayall
Ollessaan kolmivuotias Mayall muutti teatteriopettajavanhempiensa kanssa Droitwich Spahan Worcestershirelle, missä hän vietti koko lapsuutensa esiintyen vanhempiensa näytelmissä. Sittemmin hän opiskeli teatteritaidetta Manchesterin yliopistossa ja saavutti 1980-luvulla suosiota esiintymällä The Comedy Storessa yhdessä Adrian Edmonsonin kanssa nimellä ”20th Century Coyote”.
Ensiesiintymisensä televisiossa Mayall teki sarjassa A Kick Up the Eighties. Lopullisen läpimurtonsa hän teki vuonna 1982 komediasarjassa Älypäät, jossa hänen roolinsa oli yhteiskunnallisesti aktiivinen Cliff Richardia ihaileva sosiologian opiskelija Rick. Hän myös käsikirjoitti sarjan yhdessä Ben Eltonin ja tyttöystävänsä Lise Mayerin kanssa. Hän myös esiintyi The Comic Strip -koomikkorymän esityksissä. Edmonsonin kanssa hän esiintyi myös Saturday Live -ohjelmassa nimellä ”The Dangerous Brothers”, jotka tekivät stunt-temppuja mm. sytyttämällä toisiaan tuleen. Yhdessä Edmondsonin ja Älypäissä myös esiintyneen Nigel Planerin kanssa hän esiintyi vuonna 1986 sarjassa Filthy Rich & Catflap ja Edmondsonin kanssa sarjassa Bottom (1991–92, 1995), jossa heidän roolihahmonsa muistuttivat hyvin paljon heidän Älypäissä esittämiään hahmoja. Hän esiintyi myös sarjassa Musta kyy sekä joissakin elokuvissa.
Mayall kuoli 9. kesäkuuta 2014.
L’incoronazione di Poppea
right|thumb|250px|Oopperan L'incarnazione di Poppean äänityksen albumikuva L'incoronazione di Poppea on italialaisen Claudio Monteverdin kolminäytöksinen opera seria, jonka libreton on kirjoittanut Giovanni Francesco Busenello. Libretto perustuu Tacituksen kuvaamiin tapahtumiin. Ooppera sai ensi-iltansa Venetsian Teatro Santi Giovanni e Paolossa vuonna 1642.
Ooppera kertoo Poppaea Sabinasta, Rooman keisari Neron toisesta vaimosta. L'incoronazio di Poppea on Claudio Monteverdin viimeinen ooppera ja näyte hänen sävellystyönsä kypsyydestä. Busanellon libretto on todellinen ironian mestariteos, joka näyttää Amorin ja Fortunan voitoista, kuten jo prologissa luvataan.
Ooppera Poppean kruunaus ”vie meidät keskelle modernia maailmaa, jossa ihmisten välinen itsekkyys juhlii ja korjaa voittoja. Poppea on ensimmäisen modernin säveltäjän yhä huippumoderni puheenvuoro, joka porautuu syvälle ihmismieleen”.
Puuma (sarjakuvahahmo)
Puuma, oikealta nimeltään Thomas Fireheart, on Marvel-kustantamon luoma antisankari. Puuma oli alun perin Hämähäkkimiehen vihollinen, mutta myöhemmin liittolainen. Puuma kykenee muinaisen intiaanirituaalin avulla muuttumaan ihmispuumaksi (vrt. ihmissusi). Hahmo esiintyi ensimmäisen kerran yhdysvaltalaisen Amazing Spider-Man -lehden numerossa 256 (1984). Puuman loivat Tom DeFalco ja Ron Frenz.
Suomessa Puuman ensiesiintyminen tapahtui Hämähäkkimies-lehden numerossa 6 (1987).
Historia
Thomas Fireheart on syntyperäinen intiaani eräästä nimettömästä arizonalaisheimosta (Hartsdalessa). Heimolla on muinainen ennustus, jonka mukaan valtavan voimakkaan olennon saapuminen voi tuhota koko maailman. Niinpä sukupolvia sitten heimo alkoi jalostaa heimonsa jäseniä käyttäen apunaan mm. mystiikkaa. Thomas Fireheart on lopullinen kehitystyön tulos.
Puuma kävi Hämähäkkimiehen kimppuun Ruusun palkattua hänet siihen.
Puuma sai selville Hämähäkkimiehen olevan Peter Parker ja koki olevansa tälle kunniavelassa. Puuma osti osake-enemmistön Daily Buglesta ja pyrki muuttamaan lehden linjaa puolustamalla Hämähäkkimiestä. Fireheart myi myöhemmin osakkeensa takaisin J. Jonah Jamesonille yhdellä dollarilla.
Voimat ja varusteet
Puuma on ihmiskissa (vrt. ihmissusi) ja kykenee muuntautumaan ihmismäiseksi puumaksi intiaaniheimonsa luoman mystisen perimän avulla. Tässä muodossa hän on tavallista ihmistä nopeampi ja voimakkaampi (optimaalisissa olosuhteissa Puuma nostaa noin 12 tonnia) - lisäksi hänellä on tällöin ylikorostuneet aistit.
Puumalla on veitsenterävät kynnet ja pimeänäkö. Hän on myös saanut harjoitusta lukuisista taistelulajeista.
Puuma ei kanna mukanaan aseita, koska käyttää usein esineitä heittoaseinaan - hänen voimillaan heitettynä ne tekevätkin hirvittävää tuhoa osuessaan.
Puuma muissa medioissa
Spiderman 2 The Game (PC)
Liquire and Drugs
20 suosikkia – Liquire and Drugs on Peer Günt kokoelmalevy, joka julkaistiin vuonna 2002. Albumi on osa 20 suosikkia -kokoelmalevysarjaa.
John Law (sosiologi)
John Law on sosiologi ja hän työskentelee nykyisin Lancasterin yliopistossa Britanniassa. Hänet tunnetaan parhaiten työstään toimijaverkkoteorian parissa. Hänen alanaan on myös teknologian kulttuurinen tutkimus.
Shaman (albumi)
Shaman on Santanan vuonna 2002 julkaistu studioalbumi. Se äänitettiin vuonna 2002 ja julkaistiin 22. lokakuuta 2002. Useimmissa levyn kappaleissa on mukana myös muita artisteja. Albumilta julkaistiin singlenä kappale ”The Game of Love”, jossa on mukana Michelle Branch. Yhdysvalloissa julkaistiin singlenä myös ”Why Don’t You and I”, jossa on mukana Nickelbackin laulaja Chad Kroeger.
”Why Don’t You and I”
Kappaleen kirjoitti ja lauloi albumille Chad Kroeger (vuonna 2002), mutta hän ei voinut tuolloin olla mukana promotoimassa laulua, koska hänen managerinsa mukaan se olisi häirinnyt liikaa Chadin yhtyeen Nickelbackin samana vuonna julkaistavaa uutta albumia. Chad päätti ehdottaa The Calling -yhtyeen solisti Alex Bandia Santanalle, ja niin kappale lopulta julkaistiin singlenä Alexin laulamana, pääsi radiosoittoon ja siitä tehtiin kesäinen musiikkivideo vuonna 2003.
Jo Stiles
Josephine "Jo" Madonna Stiles on fiktiivinen hahmo saippuasarja Emmerdalessa. Häntä esittää Roxanne Pallett.
Yleistä
Jo Stiles saapui kylään Eläinlääkäriaseman vastaanottoapulaiseksi sekoittaen miesten päät. Erityisesti Max King ja Danny Daggert olivat kiinnostuneita Josta. Danny ja Jo kävivät muutamilla treffeillä, mutta Jo oli liian raisu Dannyn kaltaiselle kiltille pojalle. Koska muita varteenotettavia poikaystäväkokelaita ei ollut, Jo keskittyi vastaanottoapulaisen työhönsä. Hän tarvitsi asuinpaikan ja muutti vuokralle Dawn Woodsin ja tämän pojan TJ:n kanssa Conneltonintupaan.
Juonikuviot
Jon huomatessa tietynlaista kemiaa Dawnin ja entisen kiinnostuksenkohteensa Dannyn välillä, hän järjesti heille treffit. Jon huoleton sinkkuelämä kuitenkin houkutteli Dawnia enemmän ja hän päätyikin eroamaan Dannysta. Jon huomattua että hänen pomonsa Paddy etsi seuraa Internetin chat-sivustoilta, hän ja Danny keksivät esittää Paddystä kiinnostunutta naista, lempinimeltään Fireblade. Kaikki vaikutti harmittomalta hauskanpidolta kunnes Paddy varasi lennon Portugaliin tapaamaan Firebladea. Jo ei saanut ajoissa kerrotuksi Paddylle, ettei Firebladea ole oikeasti olemassa. Paddyn palattua Portugalista eloisan ”Firebladen” Toni Daggertin kanssa (joka olikin Dannyn serkku), Jo huolestui luullessaan Tonin olevan vain joku nainen Paddyn rahojen perässä. Tällä kertaa olikin Jo, joka oli pilan kohde. Paddy oli arvannut Jon olevan Fireblade, ja hän ja Toni antoivat samalla mitalla takaisin.
Jo oli tyytyväinen asuessaan Dawnin ja TJ:n kanssa Conneltonintuvassa, mutta kun Scott Windsor palasi vankilasta asumaan heidän kanssaan, ongelmat alkoivat. Scott yritti vietellä Jon, mutta nainen ei lämmennyt ajatukselle. Dawn kuitenkin luuli että heidän välillään oli jotain. Asia selvitettiin, mutta Dawnin äiti Jean Hope heitti Jon ulos koska hänellä oli vuokramaksuja rästissä. Dawn poti syyllisyyttä siitä että hänen äitinsä ei ollut antanut Jolle edes aikaa etsiä uutta asuntoa, hän järjesti Jon asumaan alivuokralaiseksi Andy ja Katie Sugdenin luo Butlerin tilalle. Dawn tiesi että heillä olisi käyttöä lisäansioille, joten ajatus tuntui täydelliseltä. Jo kiinnostui heti Andystä ja Katie huomasi jo varhaisessa vaiheessa Jon flirttailevan avoimesti Andylle, mutta Andy ei aluksi ottanut asiaa tosissaan. Jo kuitenkin kieroili ja sai Andyn luulemaan, että Katiella on suhde Jamie Hopen kanssa ja saikin Andyn aloittamaan salasuhteen kanssaan, kuin kostoksi.
Yhdistetyn maailmancup 1993–1994
Yhdistetyn maailmancupin kaudella 1993–1994 järjestettiin yhdeksän osakilpailua. Kaudella otettiin käyttöön uusi pistelaskusysteemi.
Finnhits (kirja)
Kirja on eräänlainen "elämän soundtrack" ja sisältää lyhyitä tarinoita erilaisten ihmisten elämästä ja taitekohdista. Se julkaistiin myös äänikirjana, jolla on lukijoina laulajia ja näyttelijöitä.
Kirjan kustantaja mainosti kirjaa mm. seuraavasti:
Kashi
thumb|right|300px|Kashi ja muut mahajanapadat 600-luvulla eaa. Kashi tai Kasi oli yksi kuudestatoista Intiassa 700-luvulla eaa. syntyneestä Mahajanapadasta eli "suuresta valtiosta". Kuningaskunta hallitsi pienehköä aluetta pääkaupunkinsa, nykyisen Benaresin ympäristössä (silloinen Kasi tai Varanasi). Kashi oli alueen voimakkain valtio 500-luvulle eaa. asti. Tuolloin sen naapurimaa ja perinteinen kilpailija Kosala valloitti sen. Varanasi säilyi yhdistyneenkin kuningaskunnan pääkaupunkina, kunnes 400-luvulla eaa. voimistuva Magadhan valtio liitti itseensä sekä Kosalan että Kashin.
Made in Japan
Made in Japan on Deep Purplen livealbumi vuodelta 1972. Se on koottu yhtyeen kolmesta Japanin konsertista elokuulta 1972. Alun perin vain Japanissa julkaistavaksi tarkoitettu, mutta levy-yhtiön painostuksesta maailmanlaajuisesti julkaistu albumi on noussut vuosien aikana yhdeksi rockhistorian arvostetuimmista livealbumeista. Levyn kansikuva ei ole kuvattu Japanissa, vaan Lontoon Rainbow Theatressa.