cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Abel Tasman
Ensimmäinen tutkimusmatka 1642–1643
Tasman aloitti ensimmäisen tutkimusmatkansa 14. elokuuta 1642 Batavian (Jakartan) saarelta kahdella laivalla, nimeltä Heemskerk ja Zeehaen. Hän purjehti ensin Mauritiukselle Intian valtamerellä ja jatkoi sieltä etelään ja itään. Eteläisimmillään hän kävi 49. eteläisen leveyspiirin kohdalla. Tasman löysi maata (nykyisen Tasmanian länsirannikon) 24. marraskuuta ja nimesi saaren Van Diemenin maaksi. Laivan upseerien neuvosto päätti kuitenkin olla tutkimatta saarta tarkemmin, joten Tasman jatkoi itäänpäin. Hän saapui ensimmäisenä eurooppalaisena Uuden-Seelannin Eteläsaarelle 13. joulukuuta. Hän purjehti rannikkoa pohjoiseen ja oletti Etelä- ja Pohjoissaarten välisen salmen olevan vain lahti. Hän jatkoi pohjoiseen Pohjoissaaren länsirannikkoa pitkin ja saavutti sen pohjoiskärjen North Capen, jolta hän jatkoi koilliseen avomerelle 4. tammikuuta 1643. Tasman uskoi löytäneensä eteläisen mantereen länsirannikon ja nimesi maan Staten Landtiksi.
Tasman löysi Tongan 21. tammikuuta 1643 ja Fidžin 6. helmikuuta. Sitten hän kääntyi luoteeseen ja saavutti Uuden-Guinean 1. huhtikuuta ja Batavian 14. kesäkuuta 1643 kymmenen kuukauden matkan lopuksi. Matkan aikana vain 10 merimiestä oli kuollut. Tasman oli kiertänyt matkallaan Australian näkemättä sitä ja siten selvittänyt, ettei Australia ollut osa oletettua eteläistä mannerta.
Toinen tutkimusmatka 1644
thumb|Tasmanin matkapäiväkirjan kuvitusta Itä-Intian kauppakomppania lähetti Tasmanin uudelle retkelle, sillä sen mielestä Tasman ei ollut tutkinut löytämiään maita tarpeeksi eikä ollut etsinyt meritietä Chileen. Tasmanin uusiksi tehtäviksi annettiin perustaa yhteydet Uuteen-Guineaan ja ”suureen tunnettuun Etelämaahan” (läntiseen Australiaan), Van Diemenin maahan (Tasmaniaan) sekä ”tuntemattomaan Etelämaahan”. Tasman lähti matkalle Bataviasta 29. helmikuuta 1644. Hän matkasi kaakkoon Uuden-Guinean etelärannikkoa pitkin, jatkoi Torresinsalmen poikki ja purjehti Australian pohjoisrannikkoa länteen Carpentarianlahdelta mantereen länsirannikolle aina 22. leveysasteelle saakka. Sieltä hän kääntyi pohjoiseen ja palasi Bataviaan.
Tasman sai palattuaan komentajan arvon, ja hänestä tehtiin Batavian oikeusneuvoston jäsen. Tasmanin toinen matka oli kuitenkin pettymys kauppakomppanialle, koska Tasman ei ollut löytänyt rikkaita maita.
Loppuelämä
Vuonna 1647 Tasman johti kauppalaivastoa Thaimaahan ja seuraavana vuonna sotalaivastoa Espanjaa vastaan Filippiineillä. Hän lopetti palveluksensa Hollannin Itä-Intian kauppakomppaniassa vuosia myöhemmin.
Location: COLD
Location: COLD on Catamenian seitsemäs studioalbumi, joka julkaistiin 25. elokuuta 2006. Se jatkaa viimeisimpien albumien tapaan aggressiivista, raskasta ja melodista linjaa.
Kappaleet
Kaikki kappaleet säveltänyt ja sanoittanut Catamenia, ellei toisin mainittu.
Tuomas Grönman
Tuomas Oskar Grönman (s. 22. maaliskuuta 1974 Viitasaari) on suomalainen urheilupsykologi ja entinen jääkiekkopuolustaja. Hän oli mukana voittamassa olympiapronssia Naganossa vuonna 1998.
Pelaajauran jälkeen
Uran jälkeen Grönman on toiminut myös kommentaattorina Nelosen jääkiekkolähetyksissä vuodesta 2007 alkaen ja Jääkiekkolehden kolumnistina, sekä myöhemmin Nelonen Pron jääkiekkokommentaattorina. Grönmanin isoveli Mikko toimi Hockey Nightin toimittajana vuosina 2000–2005. Grönman toimi Etelä-Korean Pyeongchangin 2018 talviolympialaisten jääkiekkostudion asiantuntijana yhdessä Teemu Selänteen kanssa.
Narayanganj
Narayanganj on kaupunki Bangladeshissä. Siellä oli 709 381 asukasta vuonna 2011.
Kaupunki sijaitsee Sitalakhya-joen molemmilla rannoilla, lähellä paikkaa jossa joki yhtyy Dhaleswari-jokeen. Se palvelee Dhakaa jokisatamana, josta on yhteydet sisämaan suuriin satamiin ja Chittagongiin.
MTV Europe Music Awards
MTV Europe Music Awards on MTV Europen vuonna 1994 perustama palkintojenjakogaala, jonka tarkoituksena oli palkita parhaita eurooppalaisia musiikkivideoita. Alun perin siitä piti tulla vastine amerikkalaiselle MTV Video Music Awards -tilaisuudelle. Nykyään se on suosittu gaala, jossa palkitaan eurooppalaisten MTV-katsojien parhaana pitämää musiikkia. Toisin kuin Amerikassa, siinä suurin osa palkinnoista jaetaan yleisöäänten perusteella.
Palkinnot jaetaan vuosittain ja lähetys näytetään suorana useimpien kansainvälisten MTV-kanavien kautta. Isäntäkaupunki vaihtelee ja tähän mennessä Saksa on järjestänyt tilaisuuden viidesti, Iso-Britannia kolmesti ja Espanja sekä Italia kahdesti.
EMA:a on arvosteltu liiasta amerikkalaisuudesta ja siitä, että se on jo liian kaukana Manner-Euroopassa suositusta musiikista.
Vapina
Vapina eli tremor on jonkin ruumiinosan, kuten käsien tai pään, tahatonta edestakaista liikettä. Vapina on hyvin tavallinen vaiva, ja sillä on runsaasti mahdollisia aiheuttajia. Yleisin vapinasairaus on essentiaalinen vapina, joka usein on periytyvä. Muita vapinaa aiheuttavia sairauksia ovat muiden muassa Parkinsonin ja Huntingtonin taudit. Myös runsas kahvinjuonti ja alkoholivieroitusoireyhtymä voivat aiheuttaa vapinaa. Joskus vapina on lääkkeen sivuvaikutus.
Vapinan päätyypit ovat lepo- ja aktiovapina.
HMS Intrepid (D10)
HMS Intrepid (viirinumero D10) oli Britannian kuninkaallisen laivaston I-luokan hävittäjä toisessa maailmansodassa.
Valmistus
Alus tilattiin lokakuussa 1935 vuoden 1935 laivasto-ohjelmassa J. Samuel White and Companyltä Cowesista, missä köli laskettiin 6. tammikuuta 1936. Alus laskettiin vesille 17. joulukuuta 1936 ja otettiin palvelukseen 29. heinäkuuta 1937. Tilauksen mukaiset valmistuskustannukset olivat 258 965 puntaa ilman Amiraliteetin toimittamia ase- ja viestijärjestelmiä.
Palvelus
Toisen maailmansodan alkaessa alus oli Välimeren laivaston 3. hävittäjälaivueessa, joka siirrettiin 3. syyskuuta 1939 Gibraltarilta Maltalle ja edeelleen 11. syyskuuta läntisen reitin alaisuuteen sukellusveneidentorjuntaan. Alus suojasi 17. syyskuuta lentotukialus HMS Courageousia, mistä se määrättiin vielä samana päivänä etsimään kauppa-aluksen havaitsemaa sukellusvenettä. Aluksen palatessa etsintämatkalta miehistö osallistui torpedoidun lentotukialuksen eloonjääneiden pelastamiseen.
Alus upotti 14. lokakuuta Irlannin lounaispuolella HMS Inglefieldin, HMS Icaruksen ja HMS Ivanhoen kanssa Saksan laivaston sukellusveneen U-45:n (50.96667°N, -12.95°W). Alus liitettiin 21. lokakuuta Kotilaivaston 5. hävittäjälaivueeseen suojaamaan laivaston aluksia niiden siirtyessä Scapa Flow’sta Loch Eween taistelulaiva HMS Royal Oakin upottamisen jälkeen.
Marraskuussa alus määrättiin 20. Hävittäjälaivueeseen muodostettaessa kotivesien miinoitusyksikköä. Se siirrettiin 14. marraskuuta Chathamissa telakalle muutettavaksi miinalaivaksi. Alus liittyi 13. joulukuuta uuteen laivueeseensa oltuaan testaamassa miinoitusjärjestelmiään Solentissa. Alus osallistui 17. joulukuuta ensimmäiseen miinoitusoperaatioonsa Emsin suistossa Ivanhoen kanssa (operaatio IB). Alus laski 30. joulukuuta Ivanhoen kanssa ensimmäiset miinansa itäiseensulkuun (operaatio LA).
Tammikuun 1940 alussa alus miinoitti Heligoland Bightia Ivanhoen kanssa operaatioissa EW, ID1 ja ID2. Alus siirrettiin 14. tammikuuta Kotilaivastoon Moray Firthiin sukellusveneidentorjuntaan. Alus etsi 14. helmikuuta Saksan laivaston tukilaiva Altmarkia, jonka se havaitsi seuraavana päivänä. Altmark piiloutui Josingfjordiin Norjan rannikkovartioston puututtua asiaan. Seuraavana päivänä osasto havaitsi saksalaisen tankkerin SS Baldurin, jonka miehistö upotti aluksensa ennen sen valtausta. Intrepidin miehistö pelasti uponneen aluksen 18 hengen miehistön veneistä sotavankeuteen. Sotavangit laskettiin 17. helmikuuta maihin Leithissä, minkä jälkeen alus palasi Pohjanmerelle sukellusveneidentorjuntaan.
Alus kolaroi 17. maaliskuuta troolari HMT Ocean Driftin kanssa, jolloin troolari upposi. Alus korjattiin seuraavana päivänä Invergordonissa ja siirrettiin 22. maaliskuuta Middlesbroughissa telakalle varsinaisia korjauksia varten. Alus palasi 27. huhtikuuta laivueeseensa, jolloin se määrättiin miinanlaskuun Norjan rannikolle operaatioon ZMB. Aluksen miinakiskot kavennettiin Imminghamissa. Aluksen ollessa matkalla Scapa Flow’hun 30. huhtikuuta operaatio peruutettiin.
Alus palasi 6. toukokuuta laivueeseensa leveäkiskoiset miinakiskot asennettuina. 9. toukokuuta Norjan rannikon miinoitusoperaatiot peruutettiin ilmasuojan puutteen vuoksi. Alus määrättiin vielä samana päivään Imminghamiin, josta se lähti seuraavana päivänä laskemaan miinoja Heligoland Bightiin HMS Eskin ja HMS Expressin kanssa operaatiossa ZMC. Operaation päätyttyä osasto suojasi apumiinalaiva HMS Princess Victoriaa Hollannin rannikon miinoituksessa (operaatio CBX), mistä ne palasivat 11. toukokuuta Imminghamiin kuormaamaan itärannikon sulkuun tarvittavat miinat.
Seuraavan viikon aikana alus osallistui itärannikon sulun täydennysoperaatioihin BS3 ja BS4, kunnes se määrättiin 15. toukokuuta täydentämään Hollannin rannikon miinoituksia HMS Impulsiven kanssa. Alus oli seuraavana päivänä operaatiossa CBX2 yksin, koska Impulsive joutui palaamaan satamaan konevian vuoksi. Se palasi 17. toukokuuta laivueeseensa jatkamaan itärannikon sulun täydentämistä. Alus suojasi 17. toukokuuta apumiinalaiva HMS Princess Victoriaa miinanlaskussa, minkä jälkeen se siirtyi Humberiin ennen apumiinalaivan tuhoutumista. Alus jatkoi itärannikon sulun täydentämistä seuraavan viikon operaatioissa BS6-9, kunnes se määrättiin 28. toukokuuta muiden mukana Doveriin avustamaan Dunkerquen evakuoinnissa.
Aluksen miehistö pelasti 29. toukokuuta SS Mona's Queenin eloonjäänet matkalla Ranskan rannikolle, mistä alukselle kuormattiin vielä 661 sotilasta kuljetettavaksi Doveriin. Alus vaurioitui seuraavana päivänä ilmahyökkäyksessä. Se siirrettiin 2. kesäkuuta korjattavaksi Middleboroughiin, mistä se palasi 13. kesäkuuta miinoitustehtäviin. Alus osallistui kesäkuun aikana operaatioihin BS14-19. Heinäkuussa ja elokuussa aluksen miinoitustehtävät jatkuivat operaatioissa BS22, BS26-30, CBX4 sekä MP1, joista viimeiset olivat maihinnousuntorjuntaan tarkoitettuja. Alus jatkoi elokuun puolen välin jälkeen BS-sarjan itäisen sulun miinoitteiden täydennyksiä operaatioissa BS31-32 ja BS36. Se miinoitti 31. elokuuta Hollannin rannikolla Ivanhoen, Eskin, Expressin ja Icaruksen kanssa operaatiossa CBX5, jolloin paravaani tuhoutui osuttuaan miinaan. Syyskuussa miinoitukset jatkuivat lähellä Goodwiniä operaatioissa MS, kunnes alus siirrettiin 6. syyskuuta partio- ja saattuetehtäviin. Alus palasi 28. lokakuuta itäisen sulun täydennysoperaatioon BS43, jonka aikana se suojasi apumiinalaivoja HMS Teviot Bank ja HMS Plover.
Alus osui miinaan 2. marraskuuta Hartlepoolin edustalla vaurioituen pahoin. Se menetti liikuntakykynsä ja hinattiin Hartlepooliin, jossa korjaukset aloitettiin seuraavana päivänä. Alus palasi 20. joulukuuta laivueenseensa. Se suojasi 8. tammikuuta 1941 Teviot Bankiä täydennettäessä itäistä sulkua operaatiossa BS48. Alus suojasi 12. tammikuuta samaa alusta laskettaessa miinoja Humberin edustalle operaatiossa BS49. Se määrättiin 21. tammikuuta Kotilaivaston Fro Havetin alueen miinoitusoperaatioon EA, minkä vuoksi se siirtyi vielä samana päivänä Scapa Flow’hun.
Alus miinoitti 20. maaliskuuta Île-de-Batzin edustalla suojanaan 5. hävittäjälaivue sekä neljä moottoritykkivenettä ja paria päivää myöhemmin Le Havren ja Cherbourgin välillä suojanaan Hunt-luokan hävittäjät HMS Fernie, HMS Tynedale ja HMS Cleveland. Se miinoitti 28. ja 31. maaliskuuta Brestin edustalla suojanaan 5. hävittäjälaivue. Alus miinoitti 8. huhtikuuta Le Havren ja Cherbourgin välillä laivareittiä, jota Saksan laivaston alusten tiedettiin käyttävän suojanaan Cleveland ja Fernie. Se miinoitti 20. huhtikuuta Bretagnen rannikolla Traigozin edustalla Icaruksen ja  Impulsiven kanssa. Alus määrättiin 21. huhtikuuta Kotilaivaston 3. hävittäjälaivueeseen saattajaksi ja siirrettiin jo samana päivänä muutostöihin Imminghamiin. Muutostyöt alkoivat 26. huhtikuuta, jolloin taaemmat torpedoputket ja X-torni palautettiin alukselle. Muutostöiden valmistuttua alus siirtyi Scapa Flow’hun liittyäkseen laivueeseensa.
Alus suojasi 6. toukokuuta 1. miinalaivuetta HMS Brightonin ja HMS St. Marysin kanssa pohjoista sulkua Färsaarten ja Islannin välillä täydennettäessä. Alus aloitti 16. toukokuuta sukellusveneidentorjunnan Pohjois-Atlantilla tukikohtanaan Hvalfjord Islannissa. Samana päivänä se liittyi saattueeseen HX125 täydentämään saattueen puolustusta. Alus määrättiin 23. toukokuuta liittymään Kotilaivaston suojaksi etsittäessä Saksan laivaston taistelulaivaa Bismarckia, kunnes se joutui seuraavana päivänä palaamaan Islantiin tankattavaksi. Aluksen paluu seuraavana päivään laivastoon viivästyi konehuoneessa havaitun vian vuoksi. Se liittyi laivastoon 27. toukokuuta Bismarckin tuhouduttua.
Alus palasi laivaston mukana Scapa Flow’hun. Se siirrettiin 5. kesäkuuta Hullissa telakalle, mistä se palasi 15. kesäkuuta Scapa Flow’ssa laivueeseensa. Alus suojasi 22. kesäkuuta HMS Furiousia ja HMS Victoriousia hyökättäessä Kirkkoniemeen ja Petsamoon operaatiossa EF. Paluumatkalla yksi miehistönjäsen sai surmansa loukkaannuttuaan oltuaan myrskyssä kannella.
Elokuussa alus määrättiin huollettavaksi Thamesille. Se suojasi 9. elokuuta saattuetta WS8C Clydestä Scapa Flow’hun, jonne se saapui seuraavana päivänä saattueessa. Alus suojasi 15. elokuuta samaa saattuetta Clydeen Azorien maihinnousun peruunnuttua. Alus siirrettiin 29. elokuuta Tilburyssä telakalle, josta palattuaan lokakuussa se aloitti koeajot. Alus palasi 25. lokakuuta laivueeseensa kouluttautuen Scapa Flow’ssa.
Alus suojasi 14. marraskuuta Neuvostoliittoon matkannutta saattuetta PQ3 HMS Kenyan ja HMS Bedouinin kanssa. Alus tulitti 24. marraskuuta Vardön maakohteita saattuetta suojanneiden alusten sekä kahden Neuvostoliiton laivaston hävittäjän kanssa. Alus suojasi 28. marraskuuta Bedouinin kanssa palaavaa saattuetta QP3, josta se erkani 2. joulukuuta liittyäkseen paluumatkaa varten muodostettuun osastoon. Alus palasi laivueeseensa aloittaen laivaston suojaamisen. Se lähti 7. joulukuuta suojatakseen palaavaa HMS Kentiä Murmanskiin, jonne alus saapui 25. joulukuuta. Alukset saapuivat 29. joulukuuta Scapa Flow’hun. Alus suojasi 5. helmikuuta HMS Nigerian ja HMS Faulknorin kanssa Jäämeren saattueita PQ9 ja PQ10, joista hävittäjät erkanivat 10. helmikuuta liittyäkseen palaavaan saattueeseen QP7. Ne erkanivat 15. helmikuuta saattueesta palatakseen laivueisiinsa. Alus suojasi 1. maaliskuuta Kotilaivaston mukana saattueita PQ12 ja QP8. Se osallistui 11. maaliskuuta taistelulaiva Tirpitzin etsintään Norjan rannikolta.
Alus siirrettiin 24. maaliskuuta Grimsbyssä telakalle huollettavaksi. Koeajojen päätyttyä se siirrettiin 30. huhtikuuta Scapa Flow’hun 3. hävittäjälaivueeseen. Alus suojasi 3. toukokuuta Yhdysvaltain laivaston lentotukialusta USS Waspia Gibraltarille HMS Echon, USS Langin ja USS Sterettin kanssa. Alus jatkoi 8. toukokuuta Maltalle saman osaston mukana (Force W). Osaston tehtävänä oli toimittaa operaatio Boweryssä lentokonetäydennys Maltalle. Seuraavana päivänä osasto palasi Gibraltarille, mistä se aloitti 10. toukokuuta paluumatkan Kotilaivastosta siirrettyjen alusten mukana Scapa Flow’hun.
Intrepid suojasi 23. toukokuuta Kotilaivaston mukana saattueita PQ16 ja QP12. Alus määrättiin 31. toukokuuta etsimään sukellusveneitä Pohjois-Atlantilta ilman tulosta. Alus matkasi 2. kesäkuuta Murmanskiin, jossa se liittyi 26. kesäkuuta Inglefieldin kanssa saattueeseen QP13. Alus erkani 3. heinäkuuta saattueesta, minkä jälkeen se matkasi kuormaamaan ammuksia ja varaosia Murmanskiin kuljetettavaksi. Heinäkuussa alus lähti Murmanskiin Inglefieldin kanssa. Se purki matkustajansa, joiden joukossa olivat muun muassa risteilijä HMS Edinburghin eloonjääneet. Alus määrättiin elokuussa suojaamaan Maltan avustusoperaatioita.
Alus osallistui 5. elokuuta Maltan saattueen suojaksi määrätyn osaston mukana koulutusoperaatio Berserkiin, jonka päätyttyä se lähti 8. elokuuta samassa osastossa Gibraltarille tankattavaksi. Se liittyi 11. elokuuta saattueen WS12Z suojaksi osastossa Force Z (operaatio Pedestal). Sen miehistö pelasti upotetulta lentotukialus HMS Eaglelta 22 eloonjäänyttä. Alus siirrettiin seuraavana päivänä Force X:ään tehtävänään suojata rahtialuksia Sisilian kapeikossa, jonne saavuttuaan 13. elokuuta se oli miinanraivaajana saattueen edellä. Alus irrotettiin saattueesta Maltalla ja aloitti paluumatkan tehtävästä selvinneiden sotalaivojen kanssa. Palaavat alukset kohtasivat 14. elokuuta Bougien edustalla odottavan Force Z:n, jonka mukana ne saapuivat seuraavana päivänä Gibraltarille. Alus aloitti 19. elokuuta kotimatkansa Scapa Flow’hun.
Alus suojasi 9. syyskuuta Force B:ssä saattuetta PQ18, mistä se erkani 17. syyskuuta liittyen palaavaan saattueeseen QP14. Alus suojasi 21. syyskuuta torpedoitua HMS Somalia hinannutta HMS Ashantia. Se osallistui 24. syyskuuta uponneen Somalin miehistön pelastamiseen. Alus kuljetti 13. lokakuuta lääkintähenkilöstöä Arkangeliin HMS Argonautin ja HMS Obduraten kanssa. Paluumatkalla aluksella oli ilmavoimien henkilöstöä. Marraskuussa alus määrättiin suojaamaan palaavaa saattuetta QP15, johon se liittyi 20. marraskuuta vapauttaen Murmanskista lähteneet saattajat. Alus erkani 26. marraskuuta saattueesta. Alus siirrettiin 2. joulukuuta Humberissa telakalle.
Koeajojen päätyttyä alus lähti 17. tammikuuta 1943 Scapa Flow’hun 8. hävittäjälaivueeseen. Alus siirtyi 7. helmikuuta hävittäjäosastossa Islantiin. Se suojasi HMS Eclipsen, Impulsiven, HMS Furyn ja Puolan laivaston ORP Orkanin kanssa risteilijä HMS Scyllaa Neuvostoliittoon matkaavan saattueen JW53 suojaksi. Alus erkani 27. helmikuuta saattueesta. Alus liittyi 1. maaliskuuta palaavaan saattueeseen RA53 Scyllan, HMS Obedientin ja Obduraten kanssa. Suojannut osasto erkani 7. maaliskuuta saattueesta palaten Scapa Flow’hun. Alus suojasi 18. maaliskuuta Scrabsterista HMS Milneä, joka kuljetti kuningas Yrjö VI:ta vierailulle Kotilaivastoon Scapa Flow’hun.
Huhtikuussa alus määrättiin laivueen osana muodostamaan 4. saattajaryhmä läntisen reitin alaisuuteen. Se suojasi HMS Belfastia Tanskan salmen valvonnassa, mistä se palasi toukokuussa Scapa Flow’hun suojaten taistelulaiva HMS Ansonia. Alus palasi 17. kesäkuuta 8. hävittäjälaivueeseen, jolloin se samalla määrättiin laivueen mukana Välimeren laivastoon. Alus suojasi Gibraltarille Kotilaivastosta lähetettyä osastoa, jonka tehtävänä oli osallistua Sisilian maihinnousuun. Alus määrättiin 23. kesäkuuta läntiselle Välimerelle suojaamaan raskaita yksiköitä.
Heinäkuussa alus määrättiin itäiselle Välimerelle, jonne siirtyessään se suojasi Sisiliaan matkannutta saattuetta. Alus lähti 7. heinäkuuta Aleksandriasta ja se liittyi paria päivää myöhemmin voimakkaaseen laivasto-osastoon, jonka tehtävänä oli estää Italian laivaston toiminta maihinnousuosastoa vastaan. Alus suojasi 12. heinäkuuta taistelulaiva HMS Warspiten Maltalle tankattavaksi sekä takaisin tulitukiosastoon. Intrepid määrättiin partio- ja tulitukitehtäviin Sisilian rannikolle.
Alus suojasi 2. syyskuuta taistelulaivoja Warspitea ja HMS Valiantia, jotka tulittivat Calabrian rannikon kohteita ennen maihinnousua (operaatio Baytown). Alus siirtyi 9. syyskuuta Force H:hon osallistuakseen Salernon maihinnousuun. Seuraavana päivänä se suojasi Warspitea ja Valiantia vastaanottamaan antautuvaa Italian laivastoa. Alus oli osaston mukana voittokulkueessa Maltan satamaan.
Alus tuki 12. syyskuuta Salernon maihinnousua. Se siirrettiin 16. syyskuuta laivueen mukana Levantin osaston alaisuuteen täydennyksenä Aegean meren alueelle vastatoimena saksalaisten aktiivisuuden lisääntymiselle. Alus pysäytti seuraavana päivänä Stampalian edustalla saattueen ja se upotti sukellusveneiden emälaiva Uj2104:n. Alukselle nousi 18. syyskuuta Haifassa Durhamin 1. kevyt jalkaväkipataljoona, joka sen tuli kuljettaa Lerokselle. Alus palasi Lerokselta Aleksandriaan hakeakseen lisää joukkoja ja materiaalia Lerokselle. Alus matkasi seuraavana päivänä Lerokselle, josta se palasi 21. syyskuuta Aleksandriaan Echon kanssa.
pienoiskuva|Aluksen muistopaasi Intrepid lähti 25. syyskuuta Egeanmerelle estääkseen saksalaisten saattueiden kulun alueella, mutta se määrättiin matkalla Lerokselle. Alus joutui seuraavana päivänä Port Lakissa ilmahyökkäykseen, jolloin siihen osui pommi keskilaivaan tuhoten kattilahuoneen ja estäen aluksen liikkumisen. Se siirrettiin sivummalle korjattavaksi, mutta se joutui 26. syyskuuta uudelleen ilmahyökkäykseen. Aluksen perään osui pommi, jolloin se jouduttiin hylkäämään. Alus kaatui seuraavana päivänä, jolloin viisitoista miehistönjäsentä sai surmansa. Eloonjääneet siirrettiin Beirutiin.
Kantatie 54
Historiaa
Vuoden 1938 tienumerointijärjestelmässä kantatie 54 kulki Lopelta Tammelan ja Forssan kautta Jokioisten Vaulammille ja yhdisti tuolloiset valtatiet 3 ja 2.
Lopella Kormun kylän alueella noin 3 kilometriä kantatie 54:ää nykyisten Sipiläntien ja Tiilitehtaantien välillä kulkee entistä Riihimäen–Lopen rautatien ratapengertä, sekä Hausjärvellä osittain tuolloista valtatietä 4. Kormun seisake sijaitsi nykyisen kantatie 54:n pohjoispuolella, sekä nykyisen Kartanontien itäpuolella.
Valtateiden 2, 3 ja 10 uusien linjausten valmistuttua tie siirtyi Tammelan ja Riihimäen välille. Tämä osuus on rakennettu pääosin 1960-luvulla, osin jo 1950-luvulla. Riihimäen ja Hollolan välinen osuus on rakennettu 1970-luvulla, ja se on saanut nykyisen numeronsa valmistumisensa jälkeen 1970- ja 1980-lukujen taitteessa.
Kai Gideon
Kai Gideon (oik. Kai Gideon Tervonen, s. 27. marraskuuta 1959 Helsinki) on suomalainen iskelmälaulaja.
Nuoruus
Lapsuutensa Kai Gideon vietti pääkaupunkiseudulla, Westendissä. Hän peri musikaalisuutensa isältään Onni Gideonilta, joka muistetaan muun muassa Onni Klovnina ja havaijinkitaran soittajana. Kai Gideon joutui esiintymään kotonaan aina, kun perhe sai vieraita, ja esiintyi myös juhlatilaisuuksissa. Suurin esikuva hänelle oli kuitenkin naapurissa asunut Jukka Kuoppamäki. Kuusi vuotta nuoruudestaan Kai Gideon vietti Valamon luostarissa ja sittemmin kouluttautui uskonnonopettajaksi.
Musiikkiura
Gideonin musiikillinen ura aukeni Seinäjoen Tangomarkkinoiden kautta. Vuonna 1997 hän pääsi lukuisten yritysten jälkeen finaaliin, jonka myötä hän teki ensilevytyksensä "Haavetango" Tangomarkkinat 10 -kokoelmalle. Vuonna 2000 Gideon jätti 17 vuoden opettajan virkansa ja siirtyi päätoimiseksi viihdetaiteilijaksi.
Gideon muistetaan myös Vihreät niityt -musiikkitapahtumaa varten tehdyn, samannimisen kappaleen esittäjänä.
Jorma Airaksinen
Jorma Airaksinen (s. 6. lokakuuta 1942 Paltamo) on suomalainen taikuri. Hän esiintyy vaimonsa Ainon kanssa. Esitykset sisältävät näyttäviä illuusioita kuten kyyhkys- ja villakoiratemppuja. Airaksiset ovat esiintyneet usein Linnanmäellä sekä Sirkus Finlandiassa. Airaksinen valittiin vuoden taikuriksi 2002. Hän on esiintynyt myös Pohjois-Koreassa Kim Il-Sungille. Nykyään Airaksinen asuu Nilsiässä. Hän toimii yrittäjänä taiteilijatoiminimellä ja on vuodesta 2010 lähtien ollut Kukkuran jäsen. Airaksinen esiintyy edelleen ja myy mm. taikurivierailuja isoihin ja pienempiin tilaisuuksiin.
Intentioharha
Intentioharha on kirjallisuudentutkimuksessa käytetty käsite, jonka mukaan kirjallisen teoksen arvioinnin kannalta olennaisia eivät ole tekijän intentiot, sille aikomat merkitykset, vaan tekstistä itsestään analysoitavissa olevat piirteet. Uuskritiikin tärkeäksi periaatteeksi muotoutuneen käsitteen lanseerasivat William K. Wimsatt ja Monroe Beardsley vuonna 1946 esseessään ”Intentioharha” ("The Intentional Fallacy", suom. 1971):
Kolme todistetyyppiä
Niinpä kirjallisuuden analyysille sisäiset todisteet – itse sanat ja niiden merkitykset – ovat luvallisia. Ulkoiset todisteet – kaikki se, mikä ei sisälly itse tekstiin, kuten informaatio runoilijan elämästä – kuuluu elämäkertakirjallisuuteen, ei kirjallisuuskritiikkiin. Syventyminen tekijään ”johtaa pois runosta”.
Uuskritiikin mukaan runo ei kuulu sen kirjoittajalle, vaan pikemminkin ”kirjailija menettää omistusoikeuden siihen sen luomishetkellä; se kiertää maailmaa niin ettei tekijällä ole valtaa aikoa sen suhteen yhtään mitään tai valvoa sitä – – Runo kuuluu lukijoille.” Juuri kontekstuaaliset todisteet tarjoavat suurimmat mahdollisuuden tulkinnan intentioharhalle. Tämän tyyppisten todisteiden analyysi voi helposti muuttua enemmän ulkoisia todisteita koskevaksi kuin koskemaan teoksen sisäistä sisältöä.
Roland Barthes ilmaisi samanlaista tekijyyden intentionaalisuuden kieltämistä esseessään ”Tekijän kuolema” (1968).
Aiheesta muualla
Authorial intent
Suomalainen muinaisusko
Muinaisuskosta kertovia lähteitä ovat kalliomaalaukset, kalevalainen kansanrunous sekä muiden suomensukuisten kansojen parista kerätty aineisto. Kirjallisia tietoja suomalaisesta muinaisuskosta alettiin kerätä 1800-luvulla, kristinuskon ollessa jo lähes kaikkien pääasiallinen uskonto, jolloin se oli jo pyyhkinyt pois monia muinaisia perinteitä ja uskomuksia. Tästä huolimatta varsinkin ortodoksisessa Karjalassa säilyi monia vanhoja uskomuksia ja myyttejä. Tarinat Jeesuksesta ja Väinämöisestä, samoin kuin tarinat Ukko ylijumalasta ja kristinuskon Jumalasta, elivät rinnan ja toisinaan myös sekoittuivat. Monet tiedot muinaisesta uskonnosta ovat säilyneet osana kansantaruja, jotka varsinkin Karjalassa olivat huomattavan rikkaat vielä 1800-luvulla.
Valtio kielsi muinaisuskon harjoittamisen 1600-luvulla, mutta Suomessa tiedettiin tai epäiltiin olevan vielä 1700-luvulla pyhiä lehtoja, joita kirkonmiehet ja viranomaiset pyrkivät hävittämään. Nykyisistä juhlapyhistä laskiainen, helasunnuntai, juhannus, pyhäinpäivään ajoittuva kekri ja joulu olivat alun perin suomalaiseen alkuperäisuskontoon kuuluneita juhlia.
Maailman synty
Käsitykset asioiden alkuperästä eli synnystä ovat olleet tärkeä osa muinaissuomalaisten todellisuuskäsitystä. Maailman syntytarinat ovat olleet merkittävä osa runoutta, ja maailman synnystä oli useita erilaisia kertomuksia. Suomalaisessa muinaisuskossa voidaan erottaa kolme erilaista maailmansyntymyyttiä eli kosmogoniaa. Niin sanotussa sukeltajamyytissä maailma luodaan sukeltamalla maata alkumeren pohjasta ja munamyytissä maailma syntyy alkumunasta. Kolmas suomalainen kosmogonia on myytti taivaan taonnasta.
Yleisimmän myytin mukaan maailma oli syntynyt vesilinnun munasta. Se on alkujaan eteläinen myytti. Se tunnetaan laajalla alueella, ja se on levinnyt myös Euroopan pohjoisosiin. Uralilaisista kansoista sen tuntevat kuitenkin vain suomalaiset, itäsaamelaiset, komit ja mordvalaiset. Sukeltajamyytti lienee ollut alkuperäisempi, mutta munamyytti on syrjäyttänyt sen. Kalevalainen luomisrunosto perustuu lähes täysin munamyyttiin, vaikka runostossa on myös joitakin viittauksia sukeltajamyyttiin. Muna- ja sukeltajamyyteille yhteistä on alkumeri ja -lintu.
Munamyytti kuvataan runossa Väinämöisen ampuminen. Runo kuvaa maan, taivaan, päivän, kuun, tähtien ja pilvien synnyn, mutta siinä ei puhuta elollisesta luonnosta eikä ihmisestä. Sukeltajamyytissä maailma syntyi puolestaan kuikan tai paholaisen haettua pohjasta maata. Taontamyyttiin liittyvissä muinaisrunoissa Ilmarinen mainitaan taivaankannen takojana. Taivaantakomismyytti on omaksuttu suomalaiseen kansanuskoon Skandinaviasta. Mahdollisesti Ilmariseen liitettiin luojajumalan asema vasta tässä yhteydessä.
Kosmografia
Suomalaisen muinaisuskon kosmografia eli käsitys maailman rakenteesta perustui kantauralilaiseen esikuvaansa. Folkloristi Anna-Leena Siikalan mukaan kantauralilaisen kosmografian peruspiirteitä olivat Pohjantähden asema taivaan keskuksena, horisontaalisen ja vertikaalisen hahmotuksen yhteensulautuminen, pohjoinen–etelä-akselin korostaminen ja vesiteiden merkitys tämän- ja tuonpuoleisen yhdistäjinä. Nämä olivat keskeisiä suomalaisessa muinaisuskossa, vaikka esimerkiksi kaksi jälkimmäistä olivat hämärtyneet saamelaisten muinaisuskossa.
Maailman loppu
Eskatologian eli maailman loppuun liittyviä myyttejä suomalaisilta ei ole säilynyt. Ne ovat kuitenkin todennäköisesti olleet samanlaisia kuin muilla pohjoisilla ja uralilaisilla kansoilla. Saamelaisten ja uralilaisten uskomusten pohjalta voidaan olettaa, että myös suomalaisiin käsityksiin on kuulunut syklisyyttä. Monissa pohjoisissa mytologioissa maailma syntyy ja tuhoutuu vuorotellen.
Ihminen
pienoiskuva|Jousella aseistautunut naishahmo [[Astuvansalmen kalliomaalaukset|Astuvansalmen kalliomaalauksesta .]]
Luonto
Luonto-olennon, jonka nimestä on peräisin muun muassa nykysuomen sana luonne, tehtävä sielun osana on epävarma. Christfried Gananderin mukaan luonto oli ihmisen minuus.
Kuolema
Kuolleiden on uskottu elävän Tuonelassa, joka oli arktisen uskomuksen mukaan maan tai veden alla. Tähän liittyy käsitys Tuonen virrasta, joka liittää suomalaisen perinteen Keski-Aasian kulttuuripiiriin.
Tuonelassa vainajat elivät jokseenkin samankaltaista elämää kuin eläessäänkin. Tämän vuoksi esikristillisinä aikoina kuolleen mukaan joskus laitettiin hautaan aseita, koruja ja tarve-esineitä. Käsitykset Tuonelasta ovat säilyneet sekoittuneina käsityksiin kristinuskon tuonpuoleisesta, taivaasta ja helvetistä. Tuonelassa saattoi esimerkiksi olla kivinen sänky pahoille ihmisille. Tällainen käsitys tuonpuoleisesta kostosta tai hyvityksestä saattaa olla peräisin kristinuskosta.
Rautakaudella vainajia haudattiin siten, että näiden jalat osoittivat suuntaan, josta aurinko nousi muinaisuskon juhlapäivinä. Tällaisia olivat päivänseisaukset ja päiväntasaukset sekä niiden puolivälissä olevat päivät.
Kristinusko ei kadottanut kaikkia vanhoja kuolemaan liittyviä käsityksiä satoihin vuosiin, ja vanhat käsitykset säilyivät kristillisten käsitysten rinnalla varsinkin Itä-Suomessa ja Karjalassa vielä 1900-luvun alkuvuosille saakka. Karjalassa kuolleiden henkiä palvottiin kuten kristillisiä pyhimyksiä. Vainajat olivat yhä tavoitettavissa, jos heitä kaivattiin. Ortodoksiset karjalaiset saattavat edelleen vanhan perinteen mukaan uhrata haudalla jotain pientä, kuten viinaryypyn tai jättää haudalle piirakoita eli muistajaista.
Jumalat ja henkiolennot
Mikael Agricola julkaisi vuonna 1555 Psalttarin esipuheessa hämäläisten ja karjalaisten jumalten luettelon, jossa hän noudatti monien muiden kristillisten reformaattorien esimerkkiä. Agricolan luettelossa oli antiikin jumaltaruston esikuvan mukaan kaksitoista hämäläisten ja kaksitoista karjalaisten jumalaa.
Mikael Agricolan luettelo on seuraavanlainen:
"Epejumalat monet tesse / muinen palveltin cauan ja lesse. Neite cumarsit Hemelaiset / seke Miehet ette Naiset. Tapio Metzest Pydhyxet soi / ja Achti wedhest Caloja toi. Äinemöinen wirdhet tacoi / Rachkoi Cuun mustaxi jacoi. Lieckiö Rohot jwret ja puudh / hallitzi ja sencaltaiset mwdh. Ilmarinen Rauhan ja ilman tei / ja Matkamiehet edheswei. Turisas annoi Woiton Sodhast / Cratti murhen piti Tavarast. Tontu Honen menon hallitzi / quin Piru monda willitzi. ''Capeet mös heilde Cuun söit / Calevanpojat Nijttut ja mwdh löit.
''Waan Carjalaisten Nämet olit / Epejumalat cuin he rucolit. ''Rongoteus Ruista annoi / Pellonpecko Ohran casvon soi. ''Wirancannos Cauran caitzi / mutoin oltin Caurast paitzi. ''Egres hernet Pawudh Naurit loi / Caalit Linat ja Hamput edestoi. ''Köndös Huchtat ja Pellot teki / quin heiden Epeuskons näki. ''Ja quin Kevekylvö kylvettin / silloin ukon Malja jootijn. ''Sihen haetin ukon wacka / nin joopui Pica ette Acka. ''Sijtte paljo Häpie sielle techtin / quin seke cwltin ette nechtin. ''Quin Rauni Ukon Naini härsky / jalosti Ukoi pohjasti pärsky. ''Se sis annoi Ilman ja Wdhen Tulon / käkri se liseis Carjan casvon. ''Hiisi Metzeleist soi Woiton / Wedhen Eme wei calat vercon. ''Nyrckes Oravat annoi Metzast / Hittavanin toi Jenexet Pensast.
''Eikö se Cansa wimmattu ole / joca neite wsko ja rucole. ''Sihen Piru ja Syndi weti heite / Ette he cumarsit ja wskoit neite. ''Coolludhen hautijn Rooca wietin / joissa walitin parghutin ja idketin. ''Menningeiset mös heiden Wffrins sait / coska Lesket hoolit ja nait. Palveltin mös paljo muuta / Kivet Cannot Tädhet ja Cwuta."
Perheillä, rakennuksilla, maaomaisuudella ja viljelyksillä oli omat haltijansa. Näiden tehtävä oli suojelu ja vaurauden ja hedelmällisyyden turvaaminen. Kristian Erik Lencqvistin mukaan ajateltiin myös, että ihmisillä oli oma suojelushaltija. Hänen mukaansa tästä johtuu ilmaus ”olla haltioissaan”, eli haltian yllyttämä.
Kalliomaalaukset
Punamullalla tehtyjä kalliomaalauksia tehtiin kivikaudella. Näin ollen niitä ei voida suoraan rinnastaa nykyisin tunnettuihin myytteihin ja uskomuksiin, sillä tunnettu perinnetieto on kerätty talteen enintään joitakin satoja vuosia sitten. Kansanrunous on kuitenkin saattanut säilyttää muistumia jopa kivikautisista myyteistä ja uskomuksista. ”Vaikkei vain itämerensuomalaisten kansojen tuntema runonlaulu olekaan iältään 3 000–3 500 vuotta vanhempi, saattavat sen taustana olevat – – myytit olla vieläkin vanhempia.”.
Suomen kivikauden kalliomaalauksiin liittyen on syytä huomata, että joidenkin kielitieteilijöiden mukaan nykyisen Suomen alueella ei kivikaudella vielä puhuttu itämerensuomalaista kieltä. Jatkuvuusteorian mukaan uralilais-ugrilainen väestö ja kieli olisivat kuitenkin levinneet silloisen Suomen alueelle jo kivikaudella.
Pyhät lehdot
Pyhät lehdot olivat paikkoja, joihin tultiin harjoittamaan uskonnollisia menoja, muun muassa viemään uhreja. Lehtoja on ehkä kutsuttu alun perin hiisiksi. Pyhissä lehdoissa saattoi olla myös erityinen uhriaitaus, jonka sisäpuolelle ei saanut mennä, mutta jonka sisään heitettiin uhreja.
Niinkin myöhään kuin 1700-luvulla oli vielä läntisessä Suomessa pyhiä lehtoja tai sellaisiksi epäiltyjä, joita kirkonmiehet ja viranomaiset pyrkivät hävittämään. Käytäntö pyhiä lehtoja vastaan oli jo aiemmin ollut koko Euroopan laajuinen. Inkerissä on säilynyt pyhiä lehtoja 1900-luvulle, ja niiden käytöstä on säilynyt melko kattavat tiedot. Inkeriläisten pyhien lehtojen ja muualta säilyneiden tiedonsirpaleiden perusteella voidaan rakentaa myös kuva siitä, millaisia olivat länsisuomalaiset pyhät lehdot.
Pyhät puut
Pyhiä olivat monet vanhat, suurikokoiset ja erikoiset puut, varsinkin männyt. Kun saatiin kaadettua karhu, sen kunniaksi pidettiin peijaiset. Peijaisten jälkeen karhun kallo nostettiin ”kallomäntyyn”, jossa saattoi olla jo useita karhunkalloja. Myöhempinä aikoina sukujen karsikkomäntyihin hakattiin vainajia koskevia merkintöjä. Isojen petäjien alla saatettiin myös pitää käräjiä. Ainakin myöhempinä aikoina pihan pihlajalla oli erityinen arvo. Sitä ei saanut vahingoittaa millään tavalla. Pihapuiden luokse on viety uhreja haltijoille.
Kosteikot
Soita, lähteitä, puroja ja jyrkkiä rantoja on käytetty uhraukseen. Kosteikkoihin on jätetty esimerkiksi piikiviä ja tuluksia, ja niitä on käytetty joinakin aikoina myös ei-toivottujen henkilöiden kuten rikollisten teloitukseen ja hävittämiseen. Perinne eli vielä 1800-luvulla, jolloin niin sanottu paheellinen hautaus suoritettiin luterilaisen kirkkolain mukaan karpalosuolla, ja vainaja jäi ilman kristillistä hautaustoimitusta. Kosteikkoihin saatettiin upottaa myös aviottomasti syntyneitä tai vammaisia lapsia. Kalevalassa Väinämöinen tuomitsee aviottoman lapsen kuolemaan sanoen: ”Kun lie poika suolta saatu, maalta marjasta si'ennyt, poika maahan pantakohon, marjamättähän sivulle, tahi suolle vietäköhön, puulla päähän lyötäköhön!” Tämänkaltaiset runot kattavat koko itämerensuomalaisen runoalueen, ja viittaavat siihen että Suomessakin on ollut vallalla lasten heitteillepanokäytäntö.
Uhriaitat
Keski-Suomessa on vielä uudella ajallakin ollut asutuksen yhteydessä uhriaittoja, joihin anteja ja uhreja on viety. Uhriaittoja on tavattu myös muualta Itämeren seudulta kuten myös etäsukukansojen keskuudesta.
Luontosuhde
Pohjoisissa metsästyskulttuurissa eläinten ja ihmisten suhde on ollut jokapäiväinen eikä ihminen ollut saalistaan ylempänä. Eläimet olivat osa henkistä maailmaa, ja metsästäjä saattoi olla unessa tai transsissa yhteydessä eläimiin. Tietoja muinaisten suomalaisten metsästystavoista ja metsästykseen liittyvistä tabuista on kerätty vasta agraariajalla ja pääosin 1700-luvun jälkeen. Muinaisten suomalaisten pyyntikulttuurin oletetaan olleen yhtenäinen muiden pohjoisten kansojen näkemyksiin.
Metsästyskulttuurit olivat animistisia, ja jokaisella eläimellä oli sen mukaan sielu. Saaliin saamisen koettiin riippuvan sekä tuonpuoleisista olennoista että eläinten tahdosta. Saaliseläimet antautuivat metsästettäväksi omasta tahdostaan, mutta tämän ehtona oli se, että metsästäjä noudatti oman osuutensa ja kunnioitti saaliin eläinarvoa. Käytännössä tämä merkitsi usein sitä, että saaliseläimen luut käsiteltiin niin, että varmistettiin sen mahdollisuus jälleensyntyä maan päälle.
Karhu, pyhä eläin
Suomalaisten luontosuhde huipentui karhuun. Sen erityisyys on johtunut siitä, että se on Suomen luonnon mahtavin ja voimakkain eläin, joka on tarjonnut ihmiselle jopa ylivertaisen vastuksen. Karhusta puhuminen on koettu jopa tabuksi, ja siksi sille on haettu kiertoilmaisuja.
Tietäjät
Suomessa on ollut tietäjälaitos, eli eri yhteisöillä on ollut keskushahmoina tietäjiä, jotka auttoivat taioillaan yhteisöä muun muassa parantaen sairaita.
Jotkut tutkijat ovat olettaneet, että suomalainen muinaisusko olisi ollut joskus šamanistinen samaan tapaan kuin esimerkiksi saamelainen tai joidenkin Siperian kansojen muinaisuskonto. Esimerkiksi Martti Haavion mukaan varhaisimmat Väinämöisestä runoilleet elivät samanistisessa kulttuurissa.
Uuspakanuus
Romantiikan aikana myös Suomessa alettiin kokea kiinnostusta omaan tarumaiseen menneisyyteen ja Kalevala-romantiikka sekä karelianismi näkivät myös suomalaisen pakanallisuuden uudelleensyntymisen. Oppineet ja sivistyneistö kiinnostuivat suomalaisista muinaisista uskomuksista 1800-luvun alkupuoliskolla, kun Suomen ja lähialueiden maaseudulla perinne oli paikoin vielä elävää kansanperinnettä. Suullinen perinne katosi hiljalleen 1900-luvun kuluessa.
Varsinaisesti suomalainen uuspakanuus alkoi saavuttaa suosiota vasta 1900-luvun loppupuolella. Pakanuuden harrastajien toiminnan myötä esimerkiksi pyhät lehdot ja pakanalliset vuodenaikajuhlat ovat palanneet Suomeen.
Särkänniemen akvaario
pienoiskuva|Vastavalmistunut akvaario-planetaario vuonna 1969. Särkänniemen akvaario sijaitsee Särkänniemen elämyspuiston alueella Tampereella. Akvaariossa on yli 200 erilaista kala-, matelija- ja sammakkoeläinlajia eri puolilta maailmaa.
Eläinten (mm. piraijat ja kaimaanit) erillisiä ruokintanäytöksiä järjestetään lauantaisin ja sunnuntaisin klo 12 ja 14:15.
Akvaario sai tavallista enemmän julkisuutta kesällä 2019, kun sen terraariosta karkasi nuori keltainen anakonda, jonne se oli muuttanut vain kaksi päivää aikaisemmin. Käärme löytyi kaksi viikkoa myöhemmin akvaarion tiloista ja sai nimekseen Houdini kahlekuningas Houdinin mukaan.
Altaat
pienoiskuva|180px|oikea|[[Helmikikla Särkänniemen akvaariossa.]] Särkänniemen akvaariossa on 26 allasta.
Lähteet
61.505°N, 23.74306°W
Vikingfjord
thumb|Vikingfjord Vikingfjord on norjalaisen Arcus-yhtiön perunoista valmistettava votka (40 t-%). Sitä myydään Norjan lisäksi muissakin maissa, kuten Suomessa. Vikingfjord-votka lanseerattiin Norjassa vuonna 1985.
Nokisiipilokki
Nokisiipilokki (Larus atricilla, joissain lähteissä Leucophaeus atricilla) on pohjoisamerikkalainen rantalintu.
Koko ja ulkonäkö
Linnun pituus on 36–41 cm, siipien kärkiväli 98–110 cm ja paino keskimäärin 275 g. Muistuttaa preerianaurulokkia, mutta on sitä hieman isompi ja raajojen mittasuhteet ovat hiukan erilaiset. Juhlapukuisen linnun pää on musta, nokka on pitkä ja sen tyviosa on punainen ja kärki musta, koivet ovat keltaiset (preerianaurulokilla punaiset) ja siivenkärjet ovat kokonaan mustat. Nuoren linnun voi sekoittaa tummaan nuoreen selkälokkiin, joka on kuitenkin selvästi suurempi.
Äänekäs, mistä englanninkielinen nimi Laughing Gull, naurava lokki.
Esiintyminen
Pesii Yhdysvaltain itä- ja kaakkoisrannikolla sekä Länsi-Intian saaristossa. Maailman populaation koko on 810 000–840 000 yksilöä.* Talvehtii Floridassa, Keski-Amerikassa ja Etelä-Amerikan pohjoisrannikoilla. Tavattu Suomessa kerran: 1.5.–22.7.1997 Västanfjärdissä ja Dragsfjärdissä.**
Elinympäristö
Pesii yhdyskunnittain mm. ruoppausmassojen läjitysalueilla, suola-altailla ja merenlahtien rannoilla. Pesii usein sekayhdyskunnissa muiden lokkien tai tiirojen kanssa. Viihtyy rannikoiden ihmisasutuksen liepeillä kaatopaikoilla ja altailla. Tavataan harvemmin kaukana avomerellä. Munien kerääminen ja koristeellisten höyhenten takia metsästäminen vähensi lajin yksilömäärän hälyttävästi 19. vuosisadalla, mutta suojelun ansiosta yksilömäärät ovat kasvaneet. Höyheniä ja sulkia käytettiin ensi sijassa hattujen koristeluun.
Lisääntyminen
Pesä on maassa. Munia on tavallisesti 3. Molemmat puolisot hautovat. Haudonta-aika on 3 viikkoa. Poikaset ovat lentokykyisiä 5–viikkoisina. Pari pesii vain kerran vuodessa.
Ravinto
Kaikkiruokainen. Syö niin kalaa ja muita meren antimia kuin ihmisen tarjoamaa kaatopaikoilla, satamissa jne. Ryöstää usein ruokaa pelikaaneilta ja tiiroilta.
Lainkuuliainen kansalainen
Lainkuuliainen kansalainen (Law Abiding Citizen) on F. Gary Grayn ohjaama yhdysvaltalainen jännityselokuva vuodelta 2009.
Juoni
Eräänä iltana Clyde Sheltonin taloon tunkeutuu kaksi rikollista ja tappaa hänen vaimonsa ja tyttärensä. Oikeudessa syyttäjä sopii asiasta rikollisten kanssa tavalla, jota Shelton pitää epäoikeudenmukaisena. Kymmenen vuotta myöhemmin Shelton ryhtyy valtavaan kosto-operaatioon.
Arvioita
Turun Sanomien Tapani Maskula näkee elokuvan yhtenä tuhansista ”oikeutettu kosto” -tarinatyypin elokuvista. ”Systeemin polvilleen pakottavan jäärän nihilismi paisutellaan sellaisiin mittasuhteisiin, ettei hänen kostonsa ole ainoastaan kyseenalainen vaan sen järjettömyys loukkaa myös yleisön ajattelukykyä.”
Pohjois-Makedonian jääkiekkomaajoukkue
Pohjois-Makedonian jääkiekkomaajoukkue edustaa Pohjois-Makedoniaa kansainvälisissä jääkiekko-otteluissa. Aikaisemmin maan nimi oli entinen Jugoslavian tasavalta Makedonia ja maajoukkue kantoi sen nimeä. Maan jääkiekkoliitto liittyi Kansainvälisen jääkiekkoliiton IIHF:n jäseneksi vuonna 2001.
Joukkue otti ensimmäistä kertaa osaa kansainväliseen IIHF:n turnaukseen kaudella 2017–2018. Puolestaan vuoden 2018 lopulla järjestetyssä IIHF:n Development Cupissa Pohjois-Makedonia voitti loppuottelussa Portugalin jääkiekkomaajoukkueen.
Vuonna 2022 Pohjois-Makedoniassa oli yksi ulkojääkaukalo ja 37 rekisteröitynyttä miesjääkiekkoilijaa. Tuolloin sitä ei ollut sijoitettu jääkiekon maailmanrankingissa.
Velka
Velka on velallisen velvoite, jonka sisältönä on jokin varallisuusarvon omaava suoritus velkojalle eli velkasuhteen toiselle osapuolelle. Suorituksen täyttämättä jättäminen aiheuttaa oikeudellisen vastuun.
Velka voi olla julkista velkaa eli esimerkiksi valtionvelkaa tai kunnan velkaa taikka yksityistä velkaa eli kotitalouden tai yrityksen velkaa.
Velan syntyminen
Velka voi syntyä vapaaehtoisen oikeustoimen johdosta tai se voi olla lakiperusteinen velvoite.
Velan syntymiseen johtavia vapaaehtoisia oikeustoimia ovat muun muassa velaksianto (laina), velkakauppa ja lahjanlupaus.
Lakiperusteinen maksuvelvollisuus voi syntyä monella tavalla. Osa niistä liittyy sopimussuhteisiin, osa ei. Tällaisia velvoitteita ovat esimerkiksi vahingonkorvausvastuu, perusteettoman edun palautus ja aviopuolison velvollisuus maksaa tasinkoa.
Tavaravelka on kyseessä silloin, kun velvoite käsittää tavarasuorituksen, joka on yksilöity vain laatunsa ja määränsä suhteen. Tavallisimmin kyseessä on rahasuoritus. Tällöin velka muodostuu esimerkiksi siten, että rahaa lainannut velkoja haluaa lainatun rahamäärän takaisin velalliselta. Velan lähtökohtana on siten tulevaisuuden ostovoiman käyttäminen nykyajan ostohetkellä.
Velan ominaisuuksia
Velasta täytyy monesti maksaa korkoa. Koroton velka on tavallinen sukulaisten välisissä velkasuhteissa ja markkinoinnin apuvälineenä myytäessä tuotteita velaksi. Suomessa velka on lähtökohtaisesti aina koroton, ellei muuta ole sovittu eikä laista tai kauppatavasta muuta seuraa.
Velkakirjassa velallinen sitoutuu maksamaan velan. Velasta voidaan sopia suullisesti tai kirjallisesti. Suullinen sopimus on kuitenkin altis riidoille. Velkakirja on velkojalle rahanarvoinen asiakirja.
Velkaan voi liittyä vakuus. Se turvaa velkojan saatavia, jos velallinen ei täytäkään velvollisuuksiaan.
Velan lakkaaminen
Velka lakkaa yleisimmin maksamalla. Jos sekä velkojalla että velallisella on saatavia toisiltaan, he voivat kuitata velkansa vastasaatavillaan.
Velka lakkaa myös, jos velkoja myöntää akordin eli antaa velan anteeksi. Vastaava tapahtuu myös velkajärjestelyssä ja yrityssaneerauksessa. Velka voi lakata myös yhtymyksessä eli konfuusiossa.
Velan vanhentuminen
Jos velka vanhentuu, se lakkaa. Velka vanhentuu Suomessa kolmessa vuodessa eräpäivästä. Vanhentuminen katkeaa eli vanhentumisaika lasketaan uudelleen alusta, kun velallinen maksaa velkaa, tunnustaa velan, velkoja vaatii suoritusta tai muistuttaa velallista velasta. Vanhentumisen katkaisee myös osapuolten sopimus (esimerkiksi maksuajan pidentämisestä) tai niin sanottu viralliskatkaisu tietyissä oikeuskäsittelyissä, jotka liittyvät velkomuskanteesen, ulosottoon, konkurssiin tai muuhun maksukyvyttömyysmenettelyyn tai sovitteluun.
Kolmen vuoden vanhenemisajasta on poikkeuksia. Jos velasta on annettu lainvoimainen tuomio, vanhentumisaika on viisi vuotta. Jos eräpäivää ei ole ennalta sovittu, vanhentumisaika on kymmenen vuotta velan syntymisestä. Tämä koskee tyypillisesti yksityishenkilöiden välisiä velkoja ja luotollisten pankkitilien limiittiluottoja.
Lopullisesti luonnollisen henkilön velka vanhenee 15 vuoden kuluttua velkaa koskevan maksutuomion antamisesta. Aika on 20 vuotta, jos kyseessä on luonnollisten henkilöiden välinen velka.
Jos velka vanhentuu, velallisen maksuvelvollisuus ja velkojan oikeus vaatia suoritusta lakkaavat. Velkojalla on kuitenkin edelleen oikeus saada suoritus velan vakuudeksi pantatusta omaisuudesta tai kuitata velka omista veloistaan.
Luotto
Velan lähikäsite on luotto. Luotto on luotonantajan ja luotonsaajan välinen suhde, joka perustuu oikeustoimeen. Luotonantaja luovuttaa varallisuusarvon luotonsaajan hyödynnettäväksi siten, että luotonsaajan vastikesuoritus tapahtuu osittain tai kokonaan myöhemmin. Luotto on velkaa suppeampi käsite. Kaikki velkasuhteet eivät ole luottosuhteita. Esimerkiksi rikoksen seurauksena muodostunut vahingonkorvausvelka ei ole luotto.
Velan määrä maailmassa
Globaali bruttovelka on 57 biljoonaa dollaria (2014).