cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
MP3
Käyttö
Formaatti tuli suosituksi Napsterin ja muiden vertaisverkkojen ansiosta, koska sillä voidaan pakata digitaalinen musiikki jopa kymmenesosaan sen alkuperäisestä koosta äänenlaadun kovinkaan pahasti heikkenemättä. Sitä käytetään myös artistien ja orkestereiden tuotannon julkituomisessa Internetissä sekä podcasteissa ja nettiradiossa.
Lisenssi
MP3:n lisenssimaksu oli 0,75 dollaria MP3:n purkuun pystyvältä tai kaksinkertainen myös pakkaukseen pystyvältä laitteelta. Lisenssimaksujen ja patenttien vuoksi useimmat suositut Linux-jakelut eivät toimittaneet lainkaan MP3-purkuun ja -pakkaukseen pystyviä ohjelmia.
Tiedostomuoto
pienoiskuva|center|600px|MP3-tiedoston rakenne. MP3-tiedosto koostuu pienemmistä osista, joita kutsutaan kehyksiksi. Yleisesti katsottuna osat ovat ottaen itsenäisiä ja niissä on omat otsikko-osansa ja audio. Tiedostossa itsessä ei ole otsikkoa, jolloin sen voi katkaista palasiksi ja toistaa seuraavasta otsikosta alkaen. Käytännössä sisäisen tiedon vuoksi osissa on riippuvuuksia toisiinsa. Eri osien otsikot ovat yleensä samanlaisia, paitsi kun käytetään vaihtuvaa bittimäärä (variable bitrate, VBR).
Otsikkotieto on neljä tavua (32 bittiä), jossa on 11 bittiä "tahdistamiseen" käytetylle tiedolle sekä kaksi bittiä MPEG-versiolle. Tämän jälkeen on kaksi bittiä MPEG-kerroksen tunnistamiseksi ja yksi suojausbitti, joka kertoo että otsikon jälkeen tulee 16-bittinen CRC-tarkistussumma. Neljä bittiä kertoo ääneen käytetyn bittimäärän joka riippuu MPEG-versiosta ja kerroksesta. Tämän jälkeen tulee kaksi bittiä näytteenottotaajuudelle, yksi täytebitti ja yksi yksityinen bitti sovelluksen käyttöön. Lopuksi kaksi bittiä kertoo kanavamoodin (stereo, yhdistelmästereo, kaksi monokanavaa tai yksi monokanava).
Latinankielinen kirjallisuus
Koska latina säilyi länsimaisen sivistyksen kielenä ja Euroopan lingua francana myös Rooman valtakunnan romahtamisen jälkeen, lähes kaikki kirjallisuus laadittiin edelleen latinaksi. Keskiajalta säilyneen latinankielisen kirjallisuuden määrä ylittää selvästi sekä antiikin aikaisen latinankielisen että keskiaikaisen muunkielisen kirjallisuuden määrän. Vasta uudella ajalla latinan merkitys alkoi jatkuvasti kaventua niin, että nykyään se on enää harvojen harrastus. Vaikka uutta latinankielistä kirjallisuutta ei enää juuri synnykään, monia teoksia edelleen käännetään latinaksi, hyvänä esimerkkinä Tuomo Pekkasen vuonna 1986 kääntämä latinankielinen Kalevala.
Antiikin Rooman kirjallisuus
Antiikin Rooman kirjallisuus voidaan jakaa erilaisiin kehitysvaiheisiin. Perusteltuja jaottelutapoja on monia, mutta seuraavassa esitetty jaottelu on melko perinteinen.
Esikirjallinen kausi (240 eaa. asti)
pienoiskuva|left|160px|[[Forum Romanumilta löydetty Lapis Niger, vanhimpia tunnettuja latinankielisiä piirtokirjoituksia (noin 550-luku eaa.). Tekstissä kielletään loukkaamasta erästä pyhättöä.]]
Tuonakin aikana oli silti tiettyjä esikirjallisia perinteitä, joilla oli merkitystä roomalaisen kirjallisuuden myöhemmälle kehitykselle. Roomalaisilla oli oma runomitta, ns. saturninen mitta (versus Saturninus), joka ei perustunut tavujen kestoon kuten kreikkalaiset mitat, vaan luultavasti niiden lukumäärään. Kansanomaista suullista runoutta harrastettiin muun muassa sadonkorjuujuhlissa, joissa esitettiin pilkkasäkeitä (Fescennini versus). Näytelmätaidekaan ei ollut täysin tuntematonta: oskilaisesta Atellan kaupungista lähtöisin oleva atellaani (fabula Atellana), rivo farssinäytelmä, omaksuttiin noin vuoden 300 eaa. tienoilla.
Esiklassinen kausi (240–80 eaa.)
Kreikkalaisen kulttuurin vaikutus Roomassa voimistui 200-luvulla eaa. ja se johti lopulta myös paikallisen kirjallisuuden syntymiseen. Latinankielisen kirjallisuuden historia aloitetaan perinteisesti vuodesta 240 eaa., jolloin Livius Andronicus esitytti Roomassa ensimmäisen kerran kreikkalaisia näytelmiä latinaksi. Hän myös käänsi Homeroksen Odysseian latinaksi saturnista mittaa käyttäen. Kreikkalaisvaikutuksen merkitystä kuvaa hyvin se, että itse Livius Andronicus, latinankielisen kirjallisuuden "isä", oli kreikkalaissyntyinen.
Vaikka roomalainen kirjallisuus oli nyt syntynyt, latinalaisen kirjakielen kehittymättömyys rajoitti oman kielen käyttöä vielä pitkään. Esimerkiksi historiankirjoitus oli Roomassa aluksi puhtaasti kreikankielistä. Niinpä Rooman ensimmäinen historioitsija, Quintus Fabius Pictor (s. n. 254 eaa.), kirjoitti teoksensa kreikaksi. Vasta Marcus Porcius Caton (234–149 eaa.) historiateos Origines oli laadittu latinaksi.
Latinankielisen kirjallisuuden alkutaipaleen merkittävimpiin nimiin kuuluvat runoilijat Naevius (n. 270–201 eaa.), joka loi ensimmäisen roomalaisen eepoksen Bellum Poenicum (Puunilaissota) saturnista mittaa käyttäen, ja Ennius (239–169 eaa.), joka eepoksessaan Annales siirtyi kreikkalaisperäiseen heksametriin. Kyseinen teos piti Rooman kansalliseepoksen asemaa Vergiliuksen Aeneiksen julkaisemiseen asti.
Tšokhataurin piirikunta
Tšokhataurin piirikunta on piirikunta Gurian hallintoalueella Georgian länsiosassa. Piirikunnassa on noin 19 001 asukasta (2014) ja sen pinta-ala on 825 neliökilometriä. Sen keskus on Tšokhataurin kaupunkityyppinen taajama, jonka lisäksi piirikunnassa on 61 kylää. Vuonna 2006 taajamassa oli 2 210 asukasta. Supsa- ja Gubazeuli-joet kulkevat alueen läpi.
Harju (Helsinki)
Harju on Alppiharjun kaupunginosaan kuuluva osa-alue Helsingin itäisessä kantakaupungissa. Se sijaitsee Kallion kaupunginosan pohjoispuolella, ja monet mieltävät sen osaksi tätä kaupunginosaa koska ilmapiiri on kutakuinkin samanlainen. Kallion tavoin se on perinteinen työläisalue, jonka tiiviisti rakennetut asuintalot ovat pääosin 1920- ja 1930-luvuilta.
Tšokhataurin piirikunta
Tšokhataurin kaupungissa on vuonna 1961 perustettu Niko Berdženišvilin paikallismuseo ja piirikunnan alueella Nodar Dumbadzen talomuseo sekä Niko Marrin talomuseo. Myös Bakhmaron vuoristolomakohde sijaitsee Tšokhataurin alueella.
Latinankielinen kirjallisuus
Esiklassinen kausi (240–80 eaa.)
Eeppisen runouden ohella näytelmäkirjallisuus saavutti Roomassa jo varhain vahvan jalansijan. Fabula Atellanan rinnalle tuli nyt fabula palliata, kreikkalaisen ns. uuden komedian jäljitelmä. Sen vaikutuksesta syntynyttä roomalaista komediaa kutsuttiin nimellä fabula togata, Enniuksen luomaa roomalaistyylistä tragediaa taas nimellä fabula praetexta. Rooman merkittävimpien tragediarunoilijoiden sanotaan olleen Pacuvius (n. 220–130 eaa.) ja Accius (n. 170–85 eaa.). Heidän teoksistaan ei ole kuitenkaan säilynyt kuin joitakin fragmentteja. Kuuluisimmat näytelmäkirjailijat olivat Plautus (n. 250–184 eaa.) ja Terentius (n. 195–159 eaa.), jotka tekivät latinankielisiä sovituksia kreikkalaisista komedioista.
Sotakoira (albumi)
Sotakoira on lappeenrantalaisen metalli/rock-yhtye Kotiteollisuuden yhdeksäs albumi. Albumi julkaistiin 13. elokuuta 2008. Albumi koostuu cover-kappaleista. Se sijoittui ensimmäisellä viikollaan Suomen virallisen albumilistan ykköseksi.
Kappaleet
Suluissa alkuperäinen esittäjä. Sovitukset Kotiteollisuus + Mikko Karmila.
Latinankielinen kirjallisuus
Esiklassinen kausi (240–80 eaa.)
Esiklassisella kaudella syntyi myös roomalainen satiiri, jonka tarkka alkuperä on epäselvä. Monet antiikin aikaiset kirjallisuudentutkijat, mm. Quintilianus, pitivät sitä puhtaasti roomalaisena kirjallisuudenlajina, jolle ei ollut suoria kreikkalaisia esikuvia. Kyse oli eräänlaisesta heksametrimittaisesta pakinasta, jonka ei välttämättä tarvinnut olla satiirinen sanan nykyisessä mielessä. Jo Ennius oli kirjoittanut tällaisia satiireja, mutta ensimmäisenä merkittävänä satiirikkona pidetään Gaius Luciliusta (n. 180–102 eaa.), jonka tuotannosta tosin on säilynyt vain n. 1300 säettä.
Klassinen kausi (80 eaa.–14 jaa.)
Ajan mittaan latinankielisen kirjallisuuden kehitys kiihtyi. Kirjakieli hioutui ja teoksia ei vain syntynyt yhä enemmän, vaan ne myös edustivat yhä useampaa kirjallisuudenlajia. Viimein ensimmäisellä vuosisadalla eaa. lähes kaikki kreikkalaisen kirjallisuuden lajit olivat jo edustettuina latinan kielellä. Myös tason katsotaan nousseen niin, että latinankielisen kirjallisuuden historian tätä vaihetta kutsutaan "klassiseksi" tai "kultaiseksi" kaudeksi. Kausi jaotellaan usein vielä tarkemmin toisaalta tasavallan loppuaikaan (80–30 eaa.), toisaalta Augustuksen aikaan (30 eaa.–14 jaa.). Monet varaavat nimityksen "kultainen kausi" ainoastaan jälkimmäiselle. Kirjallisuuden nauttiman arvostuksen kannalta myös ns. hopea-aika (14–120) voitaisiin sisällyttää klassiseen kauteen, mutta näin ei yleensä tehdä koska kieli ja tyyli olivat tuolloin jo jonkin verran muuttuneet.
Tasavallan loppuaika (80–30 eaa.)
pienoiskuva|left|180px|Cicero
Tasavallan loppuajan huomattavimpia kirjailijoita oli Cicero (106–43 eaa.). Hänen laaja proosatekstien tuotantonsa sisälsi filosofisia tutkielmia, puheita, puhetaidon teoriaa koskevia teoksia sekä kirjeitä. Cicero kehitti aktiivisesti latinan kieltä muun muassa luomalla uudissanoja monille abstraktikäsitteille, jotka latinasta vielä puuttuivat. Se, että filosofiasta kirjoittaminen latinaksi tuli ylipäänsä mahdolliseksi, oli pitkälti juuri Ciceron ansiota.
Toinen jälkivaikutukseltaan huomattava kirjailija oli Julius Caesar, Gallian valloittaja. Caesarin tunnetuimmat teokset, Gallian sota (Commentarii de bello Gallico) ja Commentarii de bello civili (Kansalaissota), ovat selkeää asiaproosaa. Kieleen ja tyyliin liittyviä näkemyksiään Caesar esitteli teoksessaan De analogia (Kielen lainalaisuudesta), jossa hän muun muassa puolsi sanaston rajoittamista ja normalisointia. Gallian sodassa hän itse näytti tästä esimerkkiä: teoksessa ei käytetä kuin noin 1500 eri sanaa. Ciceron ja Caesarin kieli nousi myöhemmin niin suureen arvoon, että termi "klassinen latina" on joskus varattu vain sitä varten.
Myös latinankielinen runous kehittyi tasavallan loppuaikana, mistä ansio kuuluu paljolti Catullukselle (n. 84–54 eaa.) ja hänen piirilleen, ns. neoteerikoille (kreikkaa, "uudet runoilijat"). Vanhan ja raskaan, esimerkiksi Enniuksen edustaman isänmaallisen epiikan sijaan he halusivat luoda henkevää ja taidokasta runoutta. Innoituksensa he saivat etenkin aleksandrialaiselta Kallimakhokselta. Catullus on neoteerikoista ainoa, jonka tuotanto on säilynyt nykypäiviin asti. Antiikin aikana Catullusta arvostettiin etenkin hänen mytologisaiheisten pienoiseepoksiensa takia, nykyaikana taas tunnetuimpia lienevät hänen lyhyemmät lyyriset runonsa ja epigramminsa, joiden aihepiiri vaihtelee rakkauslyriikasta pilkkasäkeisiin.
Myös toinen runouden haara, opetusrunous, otti näinä aikoina huomattavia edistysaskelia. Tässä yhteydessä on mainittava ennen kaikkea Lucretius (n. 95–55 eaa.), joka kuusi kirjaa käsittävässä runoelmassaan Maailmankaikkeudesta (De rerum natura) esitteli roomalaisille epikurolaista filosofiaa.
Augustuksen aika (30 eaa.–14 jaa.)
Erityisen kukoistava kausi roomalaisen kirjallisuuden historiassa oli keisari Augustuksen aika. Tämä ei johtunut vain kirjallisuuden sisäisestä kehityksestä, vaan myös ulkoisista olosuhteista. Siinä missä tasavallan loppuaikaa olivat leimanneet sisällissodat ja yleinen rauhattomuus, Augustuksen aikana alkanut rauha (pax Romana) loi uudenlaisen, optimistisen ilmapiirin. Vaikutusta oli myös sillä, että keisari otti – ei vähiten propagandistisista syistä – kulttuurin keskeiseksi osaksi politiikkaansa: Augustus muun muassa perusti Palatiumille Apollon temppelin, johon liittyneestä kirjastosta tuli kirjallisen elämän keskus. Merkitystä oli myös Augustuksen ystävällä Maecenaalla, joka tuki kirjailijoita niin huomattavilla rahasummilla, että hänen nimestään on johtunut nykykieliin sana "mesenaatti".
thumb|220px|Vergiliuksen Bucolican alku 400-luvun käsikirjoituksessa (Cod. Vat. Lat. 3867)
Eniten kukoistanut kirjallisuuden ala Augustuksen ajalla oli runous. Sisällöltään se oli osittain kovin aatteellista, sillä Augustuksen hallintoa ja Rooman suuruutta ylistettiin yhtä estoitta kuin rauhan siunauksiakin. Pohjois-Italiasta kotoisin ollut Vergilius (70–19 eaa.) loi Rooman kansalliseepoksen Aeneiksen, jonka piti ylittää kreikkalaisten Ilias ja Odysseia. Teoksen myöhempää arvostusta ei mitenkään vähentänyt se, että Vergilius itse piti sitä viimeistelemättömänä ja kuolinvuoteellaan vaati sen tuhoamista. Vergiliuksen muusta tuotannosta nousevat esille nelikirjainen opetusruno Georgica (Maanviljelijän työt) sekä runokokoelma Paimenlauluja (Bucolica, myös Eclogae), ensimmäinen latinankielinen teos Theokritoksen edustaman paimenrunouden alalta.
Toinen Augustuksen ajan suuri runoilija oli Horatius (65–8 eaa.), joka harrasti ennen kaikkea lyriikkaa ja satiireja. Hänen esikuviaan olivat muun muassa Arkhilokhos, Alkaios ja Pindaros, joita hän ei kuitenkaan vain jäljitellyt, vaan joiden teemoja hän jatkoi itsenäisesti. Augustuksen toimintaa hän ylistää ennen kaikkea ns. roomalaisoodeissaan. Horatiuksen tuotanto sisälsi myös runokirjeitä, joista erityisesti Ars poetica (Runousoppi) vaikutti myöhemmin voimakkaasti runouden teoriaan.
left|pienoiskuva|160px|Ovidius Anton von Wernerin maalauksessa
Harju (Helsinki)
Harjun lähialueita ovat Kallioon kuuluvien Torkkelinmäen ja Linjojen osa-alueiden lisäksi Alppila lännessä, Sörnäinen idässä ja Vallila pohjoisessa.
Latinankielinen kirjallisuus
Augustuksen aika (30 eaa.–14 jaa.)
Catulluksen ja muiden Roomassa aloittama elegiarunous kehittyi ajan mittaan yhä enemmän omaan suuntaansa, niin että roomalaista elegiaa voidaan oikeastaan luonnehtia omaksi kirjallisuudenlajikseen. Siinä missä kreikkalaisen elegian aihepiiri vaihteli suurestikin, Roomassa sen aiheeksi vakiintui rakkaus. Ovidiuksen ohella nimekkäimmät elegikot olivat tuliseksi luonnehdittu Propertius (n. 50–15 eaa.) ja tyynempi Tibullus (n. 50–19 eaa.). Tibullus liitti erääseen teokseensa naisrunoilija Sulpician muutamia runoja. Sen ansiosta osa Sulpician tuotannosta on säilynyt.
Harju (Helsinki)
Helsingin kaupunginosarajojen (peruspiiri ja osa-aluerajojen) mukaan Harjun erottaa Sörnäisistä Hämeentie, Kalliosta Helsinginkatu, Alppilasta Sturenkatu ja Vallilasta Aleksis Kiven katu. Näiden rajojen väliin jäävällä 0,30 km² kokoisella osa-alueella asuu 7 576 ihmistä (2014), eli alueen väestötiheys yli 25 000 asukasta neliökilometrillä on Suomen oloissa hyvin suuri.
Palvelut
thumb|left|[[Vaasankatu kulkee Harjun alueen halki]]
Harjun alueella sijaitsee yli sata baaria ja ravintolaa. Alueen ravintolatarjonta kattaa laajan kirjon kiinalaisesta ja thai-keittiöstä amerikkalaiseen soul-keittiöön alueen lukuisia pizzerioita unohtamatta. Alueella sijaitseva Vaasankatu on tunnettu baareistaan ja vapaa-ajanviettomahdollisuuksistaan. Usein katu yhdistyy puhekielessä Harjun eteläpuolella olevaan Kallion kaupunginosaan, ja monesti Kallioon mentäessä tullaankin tosiasiassa Harjuun. Kadulla on myös laaja aikuisviihteen keskittymä.
Harjussa on myös muita palveluita, kuten vaateliikkeitä, taidegalleria, antikvariaatti ja elokuvateatteri. Alueella toimii kaksi ruokakauppaa, kaksi apteekkia ja koulu sekä urheilukenttä. Alueella on paikallisten yrittäjien ja asukkaiden Kallioliikkeen ylläpitämä sosiaalinen Made in Kallio -tila. Kallioliike on järjestänyt alueella useita tapahtumia ja Ravintolapäivänä alueen yrittäjät ja asukkaat tarjoavat monia omia ruokiansa. Kallio kukkii -festivaalin samba-kulkue kulkee Harjun ympäri. Vaasankadun muututtua kävelykaduksi kadulla on järjestetty kuukausittain katukirpputoreja.
Harjun alueella on sekä yksityisiä että julkisia päihde- ja mielenterveyspalveluita. Alueella sijaitsee Hurstin ruokajakelu.
Joukkoliikenne
Harjun joukkoliikenneyhteydet ovat hyvät. Sörnäisten metroaseman sisäänkäynneistä kaksi sijaitsee Harjussa. Harjun läheltä kulkee useita raitiolinjoja: linja 3 vie Meilahteen ja keskustaan, linja 6 Arabiaan, keskustaan ja Punavuoreen, linja 8 yhdistää Harjun Töölöön ja lounaiseen Helsinkiin sekä linjat 7 ja 9 liikennöivät Pasilan asemalle ja Jätkäsaareen. Sörnäisten kurvin kautta kulkevat useat linja-autoyhteydet keskustaan, pohjoisiin kaupunginosiin ja Vantaalle. Harjun pohjoisella rajalla Aleksis Kiven kadulla liikennöivät runkolinjat 500 ja 510.
Miljöö
Harjun maamerkki on suuri valkoinen Aleksis Kiven koulu mäen päällä. Rakennus oli valmistuessaan 1934 Pohjoismaiden suurin kansakoulu. Nykyään se toimii yhtenäisenä peruskouluna, jossa ovat sekä alakoulun että yläkoulun luokat. Koulun vieressä on Brahenkenttä ja suuri Satakallion taloyhtiö. Harjun osa-alueella sijaitsee myös kaksi päiväkotia.
Latinankielinen kirjallisuus
Augustuksen aika (30 eaa.–14 jaa.)
Proosakirjallisuus jäi Augustuksen ajalla pitkälti runouden varjoon. Sen nimekkäin edustaja Livius (59 eaa.–17 jaa.) esitteli laajassa, mutta vain osittain säilyneessä teoksessaan Ab urbe condita Rooman historian sen perustamisesta lähtien. Erityisalojen kirjallisuuden saralta mainittakoon Vitruvius, jonka käsikirja De architectura (Arkkitehtuurista) on antiikin arkkitehtuurin teorian tärkein säilynyt lähde.
Ilmari Ervamaa
Harald Ilmari Ervamaa, vuoteen 1935 Ervast (27. kesäkuuta 1891 Tervola – 7. toukokuuta 1973 Kemi ) oli juristi ja asianajaja, joka toimi pitkään Kemin pormestarina.
Latinankielinen kirjallisuus
Jälkiklassinen kausi (14–120)
thumb|150px|Lucius Annaeus Seneca
Augustuksen ajan jälkeenkin syntyi edelleen merkittävää kirjallisuutta, mutta olosuhteet olivat jo muuttuneet sen verran, että on tapana puhua jälkiklassisesta tai "hopeisesta" kaudesta. Ennen kaikkea tyylissä tapahtui huomattava murros: Ciceron tavoitteleman hillityn tasapainoisuuden sijaan ihanteeksi nousivat nyt vaihtelu, kontrastit ja iskevyys. Proosan asema voimistui jälleen, mutta samalla proosan ja runouden välinen raja hälveni, niin että proosassa alettiin käyttää yhä enemmän runokielen tehokeinoja.
Hyvä esimerkki hopea-ajan tyylistä on Senecan (n. 5 eaa.–65 jaa.) tuotanto. Hän kirjoitti dialogeja ja esseitä, joissa hän esitteli stoalaista filosofiaa tiiviillä, aforismeilla höystetyllä kielellä. Toisaalta hänen muuhun tuotantoonsa sisältyi myös runomittaisia tragedioita, joiden dialogeissa on hyödynnetty retoriikasta tuttuja tehokeinoja.
Erityisen kiinnostavaa oli romaanikirjallisuuden kehitys. Romaani oli koko antiikin aikana melko marginaalisessa asemassa, ja kreikkalaiset romaanit olivat enimmäkseen taiteellisesti kunnianhimotonta viihdekirjallisuutta. Nyt kuitenkin Petronius (n. 20–66) loi Satyriconin, antiikin luultavasti tunnetuimman romaanin. Teos on säilynyt vain katkelmina, joista kuuluisin kulkee nimellä Trimalkion pidot. Petroniuksen esikuvana eivät olleet niinkään kreikkalaiset romaanit, vaan kyseessä on varsin omaperäinen konseptio, jossa on myös vaikutteita muista kirjallisuudenlajeista, etenkin menippolaisesta satiirista.
left|pienoiskuva|180px|Plinius vanhempi
Perinteisempiä proosakirjallisuuden aloja edustivat yleisoppinut Plinius vanhempi (23–79), joka kokosi valtavan tietomäärän teokseensa Naturalis historia (Luonnonhistoria), ja hänen sisarenpoikansa Plinius nuorempi (n. 61–112), jolta on säilynyt puheita ja kirjeitä. Tunnetuimmassa kirjeessään hän esittää oman silminnäkijäkertomuksensa Vesuviuksen purkauksesta, joka tuhosi Pompejin. Ammattikirjallisuutta syntyi yhä enemmän. Niinpä esimerkiksi Columella kirjoitti laajan maanviljelysoppaan De re rustica (12 kirjaa, joista yksi runomittainen) sekä Celsus monialaisen tietoteoksen nimeltä Artes, josta on säilynyt ainoastaan lääketiedettä käsittelevä osuus. Quintilianus (n. 35–100) kirjoitti teoksessaan Puhujan kasvatus (Institutio oratoria) puhetaidon teoriasta ja hän arvioi aiempien kreikkalaisten ja roomalaisten kirjailijoiden merkitystä. Jälkiklassisen kauden proosakirjailijoista erityismaininnan ansaitsee Tacitus (n. 55–117), jota on sanottu Rooman sekä tieteellisesti että taiteellisesti merkittävimmäksi historioitsijaksi.
Runouden alalla hopea-aika tuotti kaksi huomattavaa satiirikkoa: Hispaniasta kotoisin oleva Martialis (n. 40–104) kirjoitti satiirisia epigrammeja enimmäkseen arkipäiväisistä aiheista, kun taas Juvenalis (n. 55–130) loi katkeransävyistä yhteiskuntasatiiria. Muut tuon ajan runsaslukuisista runoilijoista eivät ole nykyään kovin kuuluisia, sillä he keskittyivät pitkälti jäljittelemään klassisen kauden suurta kolmikkoa: Vergiliusta, Horatiusta ja Ovidiusta. Esimerkiksi Persius (34–62) kirjoitti satiireja Horatiuksen hengessä ja Calpurnius Siculus sepitti Vergiliuksen esikuvan mukaisia paimenrunoja. Silius Italicus (n. 26–101) loi Vergiliuksen tyyliin eepoksen Punica Hannibalin sodasta. Lucanus (39–65) eepoksessaan Pharsalia (Farsaloksen taistelu) eli Bellum civile (Kansalaissota) asettui Caesarin sijaan Pompeiuksen puolelle, minkä takia hänet pakotettiin tekemään itsemurha. Poliittisesti vähemmän tulenarkoja mytologisia aiheita käsittelivät muun muassa eepikot Statius (45–96) ja Valerius Flaccus. Hopea-ajalla vaikutti myös Phaedrus (n. 15 eaa.–50 jaa.), joka teki runoversioita Aisopoksen nimiin pannuista proosafaabeleista.
Myöhempi keisarikausi (120–500)
Myöhempi keisarikausi oli huomattava murroskausi: klassisesta antiikista alettiin jo siirtyä kohti keskiaikaa. Perinteisen antiikin kirjallisuuden paras luomisvaihe oli auttamattomasti ohi, ja kirjallinen toiminta oli suureksi osaksi taaksepäin suuntautunutta perinnön vaalimista. Samalla kuitenkin kristityt kirjailijat loivat perustukset tulevalle kehitykselle ja keskiajan kulttuurille.
Myös latinan kielen ja tyylin kehitys jatkui. Monet kirjailijat kylläkin pyrkivät pitäytymään klassisessa kirjakielessä – siitäkin huolimatta, että ero puhuttuun kieleen oli jo varhaisemmalla keisarikaudella ollut huomattava, ja myöhemmällä keisarikaudella ero oli vain kasvanut. Kuitenkin kristillinen kirjallisuus oli usein huomattavan lähellä puhekieltä, sillä kirkkoisät halusivat levittää sanomaansa mahdollisimman tehokkaasti kansan pariin. Tätä kansankieltä kutsutaan vieläkin yleisesti "vulgaarilatinaksi", mutta nykyään termiä ei pidä enää ymmärtää arvoväritteiseksi.
Toinen jo aiemmin alkanut kehitys, joka saavutti myöhemmällä keisarikaudella huippunsa, oli se että yhä useammat latinan kielellä kirjoittaneet kirjailijat olivat kotoisin muualta kuin Roomasta tai Italiasta. Tämä heijastaa roomalaisen kulttuurin yhä vahvempaa juurtumista provinsseihin ja latinan nousua koko läntisen Euroopan yleiskieleksi.
pienoiskuva|180px|[[Tertullianus]]
Myöhemmän keisarikauden alussa 100-luvulla vaikutti voimakas arkaisoiva suuntaus, jossa tyylillisiksi esikuviksi nostettiin esiklassisen kauden kirjailijat. Suuntaus vertautuu löyhästi kreikkalaisessa kirjallisuudessa samaan aikaan vallinneeseen ns. toiseen sofistiikkaan. Tähän aikaan vaikutti muun muassa Aulus Gellius (n. 123–165), jonka teos Attikan öitä (Noctes Atticae) sisältää runsaasti tietoja ja poimintoja varhaisemmasta kirjallisuudesta. Suetonius (n. 69–140) kirjoitti tunnetun kokoelman elämäkertoja Rooman keisareista (De vita Caesarum). Hän oli kotoisin Pohjois-Afrikasta, samoin kuin puhetaidon opettaja Fronto (n. 100–166) sekä puhuja, filosofi ja kirjailija Apuleius (n. 123–190). Jälkimmäisen käsialaa on ensimmäinen kokonaisena säilynyt latinankielinen romaani Kultainen aasi (Metamorphoses). Ensimmäisiin merkittäviin kristittyihin kirjailijoihin kuului niin ikään afrikkalaissyntyinen Tertullianus (n. 155–230), joka teki arvokasta työtä latinankielisen kristillisen terminologian luomisessa.
pienoiskuva|left|180px|Osa latinankielisen [[Raamattu|Raamatun käsikirjoitusta 500-luvulta.]]
Rooman valtakuntaa koetellut 200-luvun kriisi tukahdutti kirjallisen toiminnan käytännössä kokonaan, mutta 300-luvulla kirjallisuus elpyi taas. Lactantius (n. 250–320) kirjoitti muun muassa ensimmäisen latinankielisen yleisesityksen kristinuskosta (Divinae institutiones, Uskonoppi). Teoksen hienostuneen tyylin ansiosta renessanssin humanistit kutsuivat kirjoittajaa "kristityksi Ciceroksi". Dalmatiasta kotoisin ollut Hieronymus (n. 348–420) piti hänkin Ciceroa tyylillisenä esikuvanaan, mutta hänen raamatunkäännöksensä (katolisessa kirkossa vieläkin virallisessa asemassa oleva Vulgata) on paremman ymmärrettävyyden nimissä laadittu kansankielellä. Kirkkoisistä ehkä vaikutusvaltaisin oli Augustinus (354–430, kotoisin Pohjois-Afrikasta). Kaunokirjalliselta kannalta hänen kiinnostavimpia teoksiaan on Confessiones (Tunnustukset), jossa on antiikin kirjallisuudelle harvinaista psykologista otetta.
Kristillisen runouden ja kirkkolaulun ensimmäisiä merkittäviä nimiä olivat Ambrosius (n. 337–397, kotoisin Germaniasta) ja Prudentius (n. 348–410, kotoisin Hispaniasta). Gallialaissyntyinen runoilija Ausonius (n. 330–397) käsitteli vielä maallisia aiheita, mutta hänenkin tuotannossaan on jo havaittavissa siirtyminen kohti keskiajan aksentoivia runomittoja. "Pakanallinen" perinne jäikin yhä enemmän kristillisen kirjallisuuden varjoon. Perinteisen latinankielisen historiankirjoituksen viimeisenä suurena edustajana pidetään Syyriasta kotoisin ollutta, kreikkaa äidinkielenään puhunutta Ammianus Marcellinusta (n. 330–395). Kristittyä filosofia Boëthiusta (n. 480–524) kutsutaan usein "viimeiseksi roomalaiseksi" tyylillisesti loistavan latinansa sekä perinteisiä roomalaisia arvoja korostaneiden kirjoitustensa ansiosta.
Keskiajan latinankielinen kirjallisuus (500–1500)
pienoiskuva|180px|Munkki kopioimassa käsikirjoituksia
Keskiajalla kirjallisen perinnön vaaliminen oli pitkälti kirkonmiesten harteilla. Munkit kopioivat luostareiden "kirjoituspajoissa" (scriptorium) antiikin aikaisia käsikirjoituksia ja myös käänsivät kreikkalaisia teoksia latinaksi. Kreikantaitajien määrä näet hupeni, joten ainakin tärkeimmistä teoksista piti saada latinankieliset versiot. Ennen kaikkea keskityttiin kirkkoisien ja filosofien teksteihin, mutta myös muuta klassista perinnettä vaalittiin jossain määrin. Myöhäisantiikissa ja varhaiskeskiajalla tehdyt valinnat siitä, mikä oli kopioimisen arvoista ja mikä ei, ovat vaikuttaneet merkittävästi siihen, mitä antiikin kirjallisuudesta on säilynyt nykyaikaan. Monet palimpsestit tarjoavat hyviä esimerkkejä siitä, miten jokin "pakanallinen", tarpeettomaksi katsottu teksti on korvattu kristillisellä.
Perinteisten tyylilajien rinnalle keskiajalla nousi uusia, esimerkiksi pyhimysten elämäkerrat, joilla on joskus romaanimaisia piirteitä, ja uskonnolliset näytelmät (miraakkelit ja mysteerit), jotka saivat alkunsa troopeista eli messussa lauletuista, usein dialogimuotoisista säkeistöistä. Mysteerien aihepiiri liittyi yleensä Raamattuun, miraakkelit puolestaan kertoivat pyhimysten elämästä ja ihmeteoista. Myös runous muuttui: rytmin perustaksi tuli tavujen pituuksien sijaan sanapaino, ja uutena tehokeinona yleistyi aiemmin harvinainen loppusointu eli riimi.
Varhaiskeskiaika ja karolinginen renessanssi
Myöhäisantiikin aikana alkanut, aiempaa perintöä kokoava toiminta jatkui myös varhaiskeskiajalla, jolloin syntyi monia uusia historiateoksia ja ensyklopedioita. Mainitsemisen arvoisia ovat esimerkiksi historioitsijat Cassiodorus (n. 490–583) Italiasta ja Gregorius Toursilainen (538/9–594) Ranskasta. Yleisoppinut Isidorus Sevillalainen (n. 560–636) keräsi 'kaikki' antiikin ja oman aikansa tiedot ensyklopediaan Etymologiae (Origines). Myös Englannissa Beda Venerabilis (n. 673–735) tuotti kirjoituksia erilaisilta tiedonaloilta, esimerkiksi ajanlaskusta. Varhaiskeskiaikakaan ei kuitenkaan ollut pelkästään taaksepäin suuntautunutta aikaa, vaan myös jonkin verran uutta syntyi, esimerkiksi paavi Gregorius Suuren mukaan nimetty gregoriaaninen kirkkolaulu.
pienoiskuva|180px|[[Albrecht Dürer: Keisari Kaarle Suuri (1512)]]
Vuoden 800 tienoilla alkanutta karolingista renessanssia voidaan pitää keskiaikaisen kirjallisuuden ensimmäisenä suurena kukoistuskautena. Sen keskuksena toimi Kaarle Suuren (747–814) hovi, joka veti oppineita ja kirjailijoita kaikkialta Euroopasta. Joukossa olivat Paulinus Aquileialainen, Theodulf Orléanslainen, Petrus Pisalainen, Alkuin Yorkilainen ja historioitsijat Paulus Diaconus ja Einhard. Aikakauden merkittäviin kirjailijoihin kuuluivat myös ensyklopedisti Rabanus Maurus ja kreikantaidoillaan loistanut Johannes Scotus Eriugena. Tyylillisesti karolinginen renessanssi merkitsi paluuta varhaiskristilliseen, kirkkoisien käyttämään latinaan. Jotta kieli voitaisiin "puhdistaa" myöhemmistä vaikutteista ja palauttaa tähän tilaan, luotiin monia kielioppeja ja oikeinkirjoitusoppaita (esimerkiksi Alkuinin Orthographia). Toisin kuin aiemmissa kielen puhdistusyrityksissä, tällä kertaa tyyli-ihanteena ei siis ollut Cicero. Silti päätös merkitsi latinan kehityksen lopullista irtaantumista kansankielten luonnollisesta kehityksestä.
Karolingisen renessanssin vaikutuksesta muutamat benediktiiniluostarit nousivat vaikutusvaltaisiksi kirjallisuuden keskuksiksi. Esimerkiksi Rabanus Maurus oli saanut oppinsa Fuldan luostarissa. Erityisten kuuluisa on Sankt Gallenin luostari, jossa vaikuttivat useat kirjailijat, kuten Ekkehart I, joka noin vuonna 930 laati Waltharius-eepoksen, ja Notker Balbulus (n. 840–912), joka kehitti huomattavasti sekvenssirunoutta eli liturgisia kuorolauluja. Ne erosivat tavallisista hymneistä siten, että melodia vaihteli säkeistöpareittain eikä siis jokaista säkeistöä laulettu samalla melodialla.
Sydän- ja myöhäiskeskiaika
pienoiskuva|left|180px|[[Tuomas Akvinolainen]]
Yliopistolaitoksen synnyttyä 1100-luvulla kirjallisen toiminnan painopiste siirtyi pitkälti sinne, samalla kun hovi sekä luostari- ja katedraalikoulut menettivät tässä suhteessa merkitystään. Latinankielisessä kirjallisuudessa ehkä merkittävimmässä asemassa oli nyt teologinen, etenkin skolastinen kirjallisuus. Kuuluisia teoksia kirjoittivat muun muassa skolastisen metodin perustajiin kuulunut Abaelardus (1079–1142), uskonnon ja tieteen rinnakkaiseloa korostanut Albertus Magnus (n. 1200–1280) ja ennen kaikkea Tuomas Akvinolainen (n. 1225–1274), jonka Summa theologiae pyrkii olemaan yhteenveto kaikista olemassa olevista teologisista ja filosofisista kysymyksistä. Muista tieteenaloista mainittakoon kirkollisen oikeuden "isänä" pidetyn Gratianuksen (k. ennen 1160) tuotanto.
Töppömakrilli
Töppömakrilli (Rastrelliger brachysoma) on makrillien heimoon kuuluva kalalaji. Pieter Bleeker kuvasi lajin ensimmäisen kerran vuonna 1851.
Latinankielinen kirjallisuus
Sydän- ja myöhäiskeskiaika
Historiankirjoituksen saralta voidaan mainita myös joitakin Pohjoismaiden kannalta kiinnostavia kirjailijoita: Adam Bremeniläinen (n. 1040–1085) kertoo muun muassa Skandinaviaan suuntautuneesta lähetystyöstä, ja Saxo Grammaticus (n. 1150–1220) esittelee teoksessaan Gesta Danorum Tanskan historiaa. Enemmän fiktiivisiä aineksia sisältävää historiallista kertomakirjallisuutta edustaa muun muassa 1200-luvun Englannissa syntynyt Gesta Romanorum, joka oli eräänlainen saarnojen aihevarasto.
Aikakauden ilmapiiriin vaikuttivat myös arabeilta ja persialaisilta tulleet vaikutteet: monet antiikin auktorien teokset, jotka olivat hävinneet Euroopasta mutta säilyneet islamilaisessa maailmassa, tulivat nyt uudestaan tunnetuiksi. Myös islamilaisilla filosofeilla, kuten Avicennalla (Ibn Sina, n. 980–1037) ja Averroësilla (Ibn Rushd, 1126–1198) oli merkittävä vaikutus eurooppalaiseen ajatteluun. 1100-luvulla Espanjassa tuotettiin ensimmäinen Koraanin latinankielinen käännös.
pienoiskuva|180px|Sivu Carmina Burana -käsikirjoituksesta
Töppömakrilli
Elinympäristö ja levinneisyys
Töppömakrillin uhanalaisuusluokitus on Kansainvälisen luonnonsuojeluliiton mukaan puutteellisesti tunnettu.
Latinankielinen kirjallisuus
Sydän- ja myöhäiskeskiaika
Myöhäiskeskiajalla (1200–1400-luvut) kansankielisen kirjallisuuden merkitys kasvoi ja latinankielinen kirjallisuus painottui yhä enemmän tieteellisiin ja kirkollisiin yhteyksiin. Samaan aikaan latina kuitenkin jatkoi maantieteellistä leviämistään saavuttaen myös esimerkiksi Suomen. Niinpä ensimmäinen Suomea varten painettu kirja, Missale Aboense (1488), oli latinankielinen.
Uuden ajan latinankielinen kirjallisuus (noin 1500–)
Uudella ajalla latinan merkitys väheni hitaasti, mutta vääjäämättömästi. Tähän vaikuttivat monet eri seikat, muun muassa kirjapainotaidon keksiminen 1400-luvulla. Ennen tätä mullistusta kaikki kirjat oli kopioitava käsin, mikä teki niistä kalliita ja harvinaisia. Siksi kirjallisuuden harrastus oli pitkälti rajoittunut pieneen eliittiin, joka oli joka tapauksessa latinantaitoista. Kun kirjapainotaito oli mahdollistanut kirjallisuuden levittämisen laajojen kansanjoukkojen pariin, latinan käyttö alkoi näyttää ongelmalliselta. Latinan korvaamista kansankielillä edistivät myöhemmin monet muutkin seikat, kuten jumalanpalvelusten kielen vaihtuminen uskonpuhdistuksessa, yleisen koululaitoksen leviäminen valistuksen aikakaudella sekä kansallisvaltio-aatteen synty 1800-luvulla.
pienoiskuva|left|180px|[[Erasmus Rotterdamilainen|Erasmuksen omistama kappale Tyhmyyden ylistyksestä. Marginaalissa näkyy Hans Holbein nuoremman piirros Tyhmästä.]]
Uudella ajalla latina myös muuttui entistäkin selvemmin elävästä, luonnollisesti kehittyvästä kielestä keinotekoiseksi taidekieleksi. Renessanssille tunnusomainen antiikin kulttuurin ihailu oli vaikuttanut siihen, että niin sanotun uuslatinan perustaksi tuli taas Ciceron ja Caesarin edustama klassinen latina – ei se "elävä" latina, jota yliopistoissa ja kirkossa käytettiin. Uuslatinan edelläkävijöinä olivat toimineet jo Dante (1265–1321), Petrarca (1304–1374) ja Boccaccio (1313–1375). Muita uuslatinaa edustaneita renessanssihumanisteja olivat esimerkiksi Marsilio Ficino (1433–1499), Giovanni Pico della Mirandola (1463–1494) ja Lorenzo Valla (1406–1457). Uuslatinan tärkeimmäksi hahmoksi nousi kuitenkin Erasmus Rotterdamilainen (1466–1536), jonka klassisoiva tyyli vaikutti suuntaa antavasti myöhempään kehitykseen. Kaikkia uusi tyyli-ihanne ei tosin miellyttänyt: skolastikot eivät katsoneet voivansa luopua keskiajalla syntyneistä uudissanoista ja ilmaisutavasta. Humanistien ja skolastikkojen välisiä kielikiistoja valaisee hauskasti vuosina 1515–1517 ilmestynyt kirjekokoelma Epistulae obscurorum virorum (”Hämäräin miesten kirjeitä”), jossa humanistit parodioivat skolastikkojen "turmeltunutta kyökkilatinaa". Uusi tyyli-ihanne vaikutti myös siten, että latinan hyvä hallitseminen oli muuttunut entistäkin vaikeammaksi, mikä omalta osaltaan edisti yhä useamman halua siirtyä kansankieleen.
Uuslatina kuitenkin syrjäytti pian keskiajan latinan koko Euroopassa ja kaikissa kirjallisuudenlajeissa. Asiaproosan alalta voidaan mainita Erasmuksen englantilainen ystävä Thomas More, jonka 1515 kirjoittamasta teoksesta De Optimo Reipublicae Statu deque Nova Insula Utopia on saanut alkunsa sana utopia. Uuslatinalaista proosaa tuottivat myös esimerkiksi espanjalainen Juan Luis Vives (1492–1540) ja saksalainen Johannes Trithemius (1462–1516). Runouden alalla esimerkiksi italialainen Baptista Mantuanus (1447–1516) kirjoitti perinteisiä paimenrunoja, samalla kun hänen maanmiehensä Jacopo Sannazaro (1458–1530) korvasi paimenidyllin Napolinlahden kalastajamiljööllä. Hollantilaista Johannes Secundusta (1511–1536) pidetään eroottisen runouden mestarina. Tunnettuja ovat myös saksalainen, tilapäisrunoja kirjoittanut Helius Eobanus Hessus (1488–1540) ja englantilainen epigrammien kirjoittaja John Owen (n. 1564–1622). Ranskalainen René Rapin (1621–1687) kirjoitti opetusrunon puutarhanhoidosta. Myös esimerkiksi John Milton (1608–1674) kirjoitti latinankielisiä runoja. On kuitenkin huomattava, että monet näistä kirjailijoista käyttivät latinaa vain oman kielensä ohella, ei ainoana tai välttämättä edes tärkeimpänä kielenä; suurin osa uuden ajan kuuluisimmista teoksista onkin kirjoitettu aivan muilla kielillä kuin latinaksi. Kaunokirjallisuuden kielenä latina menetti – jo myöhäiskeskiajalla heikentyneen – asemansa ennen pitkää kokonaan.
pienoiskuva|180px|Matemaatikko [[Leonhard Eulerin Methodus inveniendi lineas curvas -teoksen kansisivu vuodelta 1744.]]
Pisimpään, osittain jopa 1800-luvulle asti, latina onnistui säilyttämään merkityksensä tieteellisen kirjallisuuden saralla, sillä tämä kirjallisuus oli joka tapauksessa suunnattu vain älymystölle, jonka edelleen oletettiin osaavan latinaa. Myös luonnontieteilijät pysyivät pitkään latinassa ja monet kaikkien aikojen vaikutusvaltaisimmista tieteellisistä teoksista kirjoitettiin latinaksi, esimerkiksi Isaac Newtonin Philosophiae Naturalis Principia Mathematica ("Luonnonfilosofian matemaattiset perusteet", 1687) ja Carl von Linnén Systema naturae ("Luonnon järjestelmästä", 1735). Suomessa tilanne oli sama kuin muuallakin Euroopassa. Niinpä 1700-luvun merkittävin suomalaishumanisti, Henrik Gabriel Porthan, käytti luonnollisesti latinaa (mm. De poesi Fennica, "Suomalaisesta runoudesta", 1766–1778). Varsinkin akateemisten lopputöiden kielenä latina säilyi kauan. Mainitsemisen arvoisia, myöhäisiä esimerkkejä Suomessa kirjoitetuista latinankielisistä väitöskirjoista ovat Elias Lönnrotin De Väinämöine, priscorum Fennorum numine ("Väinämöisestä, muinaisten suomalaisten jumalasta", 1827) ja J. V. Snellmanin Dissertatio academica absolutismum systematis Hegeliani defensura ("Akateeminen väitöskirja Hegelin järjestelmän absolutismin puolustamiseksi", 1835).
Nykyään latinan käyttö on harvinaista jopa latinaa taitavien antiikin ja keskiajan tutkijoiden keskuudessa. Sikäli kuin latinaa käytetään, tarkoitus on lähinnä kielen ja perinteen säilyttäminen hengissä, ei niinkään ymmärretyksi tuleminen. Latina on siis muuttunut apuvälineestä itsetarkoitukseksi. Latinaa käytettäneen eniten katolisen kirkon keskuudessa. Uutta latinankielistä kirjallisuutta ei enää merkittävissä määrin synny, mutta kaikesta huolimatta kirjallisuutta käännetään edelleen jonkin verran latinaksi; esimerkkinä voidaan mainita Tuomo Pekkasen Kalevala-käännös vuodelta 1986. Myös Nalle Puhia ja Asterixia on käännetty latinaksi.
Knut Elis Hjalmar Granfelt
Knut Elis Hjalmar Granfelt (16. tammikuuta 1863 Kokkola – 10. joulukuuta 1924 Kristiinankaupunki) oli suomalainen juristi ja Kristiinankaupungin pormestari.
Granfeltin vanhemmat olivat postinhoitaja, kapteeni Mauritz Ferdinand Granfelt ja Adelinda Estlandere. Hän pääsi ylioppilaaksi Vaasan ruotsalaisesta lyseosta 1884 ja suoritti Helsingin yliopistossa yleisen oikeustutkinnon vuonna 1889. Granfelt sai varatuomarin arvon 1892.
Granfelt oli Kristiinankaupungin pormestarina vuodesta 1892 alkaen aina kuolemaansa saakka 1924.
Eva Illoinen
Eva Illoinen (o.s. Tikander, 4. heinäkuuta 1934 Uusikirkko (Vl.) – 5. kesäkuuta 1987 Uusikaupunki) oli suomalainen kirjailija.
Vuonna 1982 Eva Illoinen ryhtyi kirjoittamaan perhekuunnelmasarjaa Matti, Kappu, Eeva ja Eppu, joka saavutti heti suuren suosion. Sen ansiosta hänet ehkä parhaiten muistetaankin. Rooleissa olivat Risto Aaltonen (Matti), Paula Siimes (Kappu), Riitta Elstelä (Eeva), Karin Pacius (Eppu) ja Leila Itkonen (mummi). Sarjan suosion salaisuus oli siinä, että arkisia perheasioita käsiteltiin kuunnelmassa helposti omaksuttavalla tavalla. Aiheet kuunnelmaan Eva Illoinen saikin omasta perhepiiristään. Kuunnelmasarjaa ehti valmistua sata jaksoa, kunnes sen kirjoittaminen loppui Eva Illoisen äkilliseen kuolemaan.
Kesäparalympialaiset 2012
pienoiskuva|250px|Paralympialaisten ja olympialaisten kisamaskotit Mandeville (vasemmalla) ja Wenlock. Kesäparalympialaiset 2012 olivat 14. paralympialaiset. Ne järjestettiin 29. elokuuta – 9. syyskuuta 2012 Lontoossa, Yhdistyneessä kuningaskunnassa. Kisoihin osallistui 4 237 urheilijaa 164 maasta.
Vaikka vuoden 2012 olympialaiset olivat Lontoon kolmannet olympiakisat, paralympialaiset järjestettiin kaupungissa ensimmäistä kertaa. Vuoden 2000 paralympialaisten skandaalin jälkeen kisoista suljetut älyllisesti vammaiset urheilijat palasivat paralympialaisiin 12 vuoden tauon jälkeen.
Kisojen menestynein urheilija oli australialainen uimari Jacqueline Freney joka saavutti kahdeksan paralympiakultaa.
Lajit
Paralympialaisten ohjelmassa oli kaksikymmentä lajia (Suluissa kilpailutapahtumien määrä):
Alankomaiden valtakunnankomissariaatti
Alankomaiden valtakunnankomissariaatti oli siviilihallintoalue, joka perustettiin heti Saksan suorittaman Alankomaiden valtauksen jälkeen. Sen valtakunnankomissaariksi asettui Arthur Seyss-Inquart. Hänen hallintonsa perustui kansliapäälliköiden suostuttelulle jatkamaan ja Saksasta lähetetyille hallinnon toimistopäälliköille.
Valtakunnankomissaari hajotti Alankomaiden parlamentin molemmat kamarit 21. kesäkuuta 1940, ammattiyhdistykset lakkautettiin 16. heinäkuuta ja 20. heinäkuuta vasemmistopuolueet asetettiin erityisen komissaarin valvontaan. Kommunistiset ryhmät lakkautettiin. Loput muista puolueista lakkautettiin vuoden 1941 lopulla.
Mussertista tuli pääministeri syyskuussa 1940. Hän vastusti aluksi hollantilaisten värväämistä Waffen-SS:ään, mutta helmikuussa 1941 muutti mielensä ajatellessaan, että se voisi olla kansallisen armeijan alku. Alankomaalaisten värväys Waffen-SS:n joukkoihin aloitettiin 21. kesäkuuta 1940, mikä pelästytti muita kuin kansallissosialisteja. Maaliskuussa 1942 oli 227 000 työtöntä alankomaalaista lähetetty Saksaan töihin, ja vuonna 1944 siirtotyöläisten määrä Saksassa oli 254 000. Waffen-SS:ään liittyi 55 000 sotilasta, joista suuri osa oli kansallissosialistisen puolueen jäseniä. Heistä koottiin joukot:
Hollannin pakolaishallitus toimi Lontoossa eikä se ollut tehnyt Ranskan tapaan aselepoa Saksan kanssa, vaan periaatteessa sotatila jatkui. Näin ollen vapaaehtoiseksi lähteminen Waffen-SS:ään oli maanpetos.
Steve Nash
Stephen John "Steve" Nash O.C., OBC (s. 7. helmikuuta 1974 Johannesburg, Etelä-Afrikka) on kanadalainen aktiiviuransa päättänyt koripalloilija. Pelintekijänä NBA:ssa vuosina 1996–2015 pelaajauransa tehnyttä Nashiä pidetään yhtenä pelipaikkansa historian parhaista pelaajista. Hänet valittiin muun muassa NBA:n arvokkaimmaksi pelaajaksi vuosina 2005 ja 2006 ja kahdeksan kertaa NBA:n tähdistöotteluun. Nash voitti sarjan syöttötilaston viidesti, ja hän oli myös tarkka vapaa- ja kolmen pisteen heitoissa.
Maajoukkue
Nash pelasi myös Kanadan maajoukkueessa. Hän edusti maata vuoden Sydneyn kesäolympialaisissa 2000, missä Kanada sijoittui seitsemänneksi.
Yksityiselämä
Nashin veli Martin Nash on jalkapalloilija. Myös Steve pelasi nuoruudessaan jalkapalloa.
Mehmet Aktuğ
Mehmet Aktuğ (30. toukokuuta 1959 Istanbul – 30. marraskuuta 2009 Essen) oli turkkilainen säveltäjä.
Aktuğ opiskeli vuodesta 1970 viulunsoittoa Dokuz Eylül -yliopiston valtionkonservatoriossa, jossa hän sitten vuosina 1976–80 sai sävellysopetusta Muammer Sunilta. Hän täydensi sävellysopintojaan Günther Beckerin johdolla Düsseldorfissa, Saksassa vuosina 1980–87. Hän itse opetti musiikin teoriaa ja solmisaatiota Dokuz Eylül -yliopiston valtionkonservatoriossa vuodesta 1987 lähtien. Aktuğ edusti neljään otteeseen Turkkia Unescon Kansainvälisessä säveltäjärostrumissa (1989-91, 2003). Hänen teoksiaan on esitetty Turkin ja Saksan lisäksi myös Kuubassa, Ecuadorissa, Ranskassa ja Yhdysvalloissa.
Mrs. Doubtfire – Isä sisäkkönä
Mrs. Doubtfire – Isä sisäkkönä on vuonna 1993 ensi-iltansa saanut Chris Columbuksen ohjaama komediaelokuva. Elokuvan Suomen ensi-ilta oli 18. helmikuuta 1994.
Palkinnot
Elokuva sai Oscar-palkinnon parhaasta maskeerauksesta. Elokuva palkittiin myös parhaan musikaali- tai komediaelokuvan Golden Globe -palkinnolla, ja Williams palkittiin parhaana komedianäyttelijänä.
Jatko-osa
Näyttelijä Bonnie Hunt aloitti Mrs. Doubtfire 2 -elokuvan käsikirjoituksen tekemisen vuonna 2001, ja elokuvan oli tarkoitus ilmestyä loppuvuodesta 2007. Robin Williams ei kuitenkaan ollut tyytyväinen käsikirjoitukseen, joten jatko-osaa ei koskaan tehty useista uudelleenkirjoituksista huolimatta.
Huhtikuussa 2014 jatko-osan suunnittelu aloitettiin uudelleen. Käsikirjoittajaksi valittiin David Berenbaum. Pääosan näyttelijäksi valittiin jälleen Robin Williams ja ohjaajaksi Chris Columbus. Hanke kuitenkin kaatui jo sen alkuvaiheissa, kun Robin Williams kuoli saman vuoden elokuussa.
Saksan siviilihallinto valloitetuilla alueilla toisen maailmansodan aikana
Saksan siviilihallinto valloitetuilla alueilla toisen maailmansodan aikana muodostui useasta osasta: Saksan valtakunnanhallintoon suoraan liitetyt alueet ja valtakunnan hallintoon suoraan liitettyinä alueina kohdellut alueet, joiden muodollinen asema kuitenkin jätettiin toista maailmansotaan seuraavaksi odotettavaa rauhankongressia varten. Toisessa ryhmässä olivat siviilihallintoon pannut valloitetut alueet, joilla oli rodullisesti germaaniseksi luokiteltava väestö ja myös voittomaat, joilta suunniteltiin slaaveja karkotettavaksi, tuhottavaksi tai syntyvyyssäännösteltäväksi, jotta saksalaisille uudisasukkaille olisi elintilaa.
Saksan siviilihallintoon eivät kuuluneet Wehrmachtin sotilashallintoon kuuluvat alueet, joita oli Atlantin rannikolla ja samalla itärintamalla, jossa käytiin taisteluja. Wehrmachtin sotilashallinto ulottui jopa 300 kilometriä rintamalta selustaan päin, minkä vuoksi esimerkiksi Saksan siviilihallintoon ehti vain 2/3 Ukrainasta.
Saksan siviilihallinto tarkoitti käytännössä valloitetuilla alueilla sitä, että kenraalikuvernööriksi tai protektoriksi asetettiin Saksan kansallissosialistisen työväenpuolueen piiripäälliköitä tai muita virkailijoita, jotka ryhtyivät kohtelemaan väestöä lähinnä kansallissosialistisen rotuideologian mukaisesti ja missä parhaimmassa asemassa olivat valloitetut germaanikansat ja heikoimmassa asemassa slaavit.