cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Irakin historia
Irakin valtio sijaitsee alueella, jota historioitsijat ovat perinteisesti pitäneet Lähi-idän varhaisimpien sivilisaatioiden asuinalueena. Maantieteellisesti Irak käsittää vanhassa testamentissa mainitun Mesopotamian. Alueella kukoistivat tuhansien vuosien ajan varhaiset korkeakulttuurit. Aleksanteri Suuren valloitusten myötä Mesopotamian kulttuuri taantui, mutta sen perinnöksi jäi useat tieteelliset saavutukset ja monet keskeiset opit.
Arabivalloitusten myötä alueelle saapui islam, mitä seurasi arabien massamuutto nykyisen Irakin alueelle. Bagdad oli islamin kulta-aikana islamilaisen maailman pääkaupunki. Tämän aikajakson katsotaan päättyneen 1200-luvulla mongolivalloituksiin. Osmanit valtasivat Irakin alueen 1500-luvulla. Osmanit hallitsivat aluetta osana valtakuntaansa aina ensimmäiseen maailmansotaan asti, jolloin britir kasvattivat valtaansa alueella.
Brittiläiset myönsivät Irakille itsenäisyyden ja Irakin kuningaskunta perustettiin vuonna 1932. Kuningasvalta kukistui sotilasvallankaappauksessa 1955. Sotilashallinnon aikana vallankaappaukset ja niiden yritykset seurasivat toisiaan. 1970-luvulla valtaan nousi Baath-puolue ja sen johtoon noussut Saddam Hussein. Saddam eliminoi kaikki poliittiset vastustajansa ja keskitti vallan itselleen. Hänen aikanaan käytiin tuhoisa sota Irania vastaan ja kurdit ja šiiamuslimit joutuivat vainotuiksi. Saddam kukistui Irakin sodan myötä ja maa siirtyi Yhdysvaltojen tukemana siviilihallintoon. Poliittinen tilanne maassa on säilynyt epävakaana.
Muinainen Mesopotamia
Nykyinen Irak sijaitsee alueella, jota on perinteisesti pidetty Lähi-idän varhaisimpien sivilisaatioiden elinalueena. Maantieteellisesti Irak käsittää vanhassa testamentissa mainitun Mesopotamian. Länsimaisessa mytologiassa ja uskonnollisessa perinteessä Mesopotamia oli antiikin aikana rehevän kasvillisuuden, runsaan eläinkunnan ja runsaiden, mutta arvaamattomien vesivarojen maa. Varhaisimmat ihmisasutukset Mesopotamiassa on arkeologisten kaivausten perusteella ajoitettu noin vuodelle 10 000 eaa. Viimeistään vuonna 7000 eaa. alueelle oli syntynyt hajanaisia kyläkuntia, joissa oli muutamia satoja asukkaita. Elannokseen he kasvattivat vuohia ja lampaita ja valmistivat leipää villinä kasvavan vehnän jyvistä.
Eufrat ja Tigrisjokien väliset viljavat maat tekivät metsästäjä-keräilijöille mahdolliseksi asettua paikoilleen, kesyttää eläimiä ja alkaa viljellä maata. Siirtymäkausi oli pitkä ja vähittäinen. Tämä neoliittiseksi vallankumoukseksi kutsuttu prosessi kesti tuhansia vuosia. Paikoilleen asettuminen edisti kaupunkikulttuurin syntyä, näistä varhaisimpia oli sumerilainen sivilisaatio. Sumerilaisten aikakaudella noin 4000-2000 eaa. kastelujärjestelmät olivat jo pitkälle kehittyneet ja rakennukset ja temppelit valmistettiin poltetusta tiilestä.
Sumerilainen kulttuuri loi perustan Mesopotamiaa myöhemmin hallinneille Akkadin ja Babylonian valtakunnille. Ensimmäinen Mesopotamialainen suurvalta, joka ulotti mahtinsa Välimerelle saakka oli Assyrian valtakunta, joka laajimillaan hallitsi suurta aluetta Mesopotamiasta Egyptiin asti.
500-300 luvuilla eaa. Mesopotamia joutui ensin persialaisen ja Aleksanteri Suuren valloitusten myötä hellenistisen kulttuurin vaikutusvallan alle. Vieraiden valloittajien alaisuudessa Mesopotamia oli syrjäseutua, kun Rooman valtakunnan kukoistuksen myötä kaupankäynnin painopiste siirtyi Välimerelle. Mesopotamialainen kulttuuri alkoi taantua, mutta se ei suinkaan hävinnyt jälkiä jättämättä, vaan antiikin kreikkalainen ja roomalainen kulttuuri imivät mesopotamialaisesta kulttuurista monet keskeiset opit ja tieteelliset saavutukset.
Arabien valloitukset
Arabien valloitukset vyöryivät yli Mesopotamian vuonna 634. Vaikka Mesopotamiaa hallinneen persialaisen sassanididynastian armeija oli sekä tekniikaltaan edistyneempi että lukumääräisesti huomattavasti isompi, sen sotilaat olivat uupuneita Bysanttia vastaan käydyistä sodista. Sassanidien joukot olivat tehottomia ja arabijoukot löivät heidät Qadisiyyan taistelussa vuonna 637. Yleisesti Mesopotamiassa arabit toivotettiin tervetulleeksi persialaisten ikeestä vapauttajina, mutta islamin saapuminen alueelle muutti Mesopotamian historiaa enemmän kuin mikään muu aiempi tapahtuma. Suurin osa nykyisen Irakin alueen asukkaista oli kristittyjä arabivalloitusten aikaan. Asukkaat pakkokäännytettiin islamiin tai heidät pakotettiin maksamaan jizya-veroa, jota ei-muslimit joutuivat maksamaan muslimien hallitsemilla alueilla. Paikalliset asukkaat saivat pitää omaisuutensa ja uskontonsa, lukuun ottamatta persialaista ylimystöä ja zarathustralaisia pappeja, joiden omaisuus takavarikoitiin. Suurten massojen kääntyminen islamiin ei kuitenkaan sujunut nopeasti, pääasiassa hyvin järjestyneiden kristittyjen ja juutalaisten yhteisöjen vuoksi.
Muslimivalloituksia seurasi arabien massamuutto muualta Arabian niemimaalta. Arabit perustivat nykyisen Irakin alueelle kaksi varuskuntakaupunkia, Basran ja Kufan, turvaamaan asemansa valloitetuilla alueilla. Tarkoitus oli, että muslimit elävät erillään omissa yhteisöissään, alkuperäisväestöltä perittyjen verojen turvin. Pohjoisessa tärkeimmäksi kaupungiksi nousi Mosul. Vuoteen 650 mennessä arabijoukot olivat kukistaneet kaikki sassaniden hallitsemat alueet ja edenneet Amudarjajoelle asti, minkä jälkeen arabivalloitukset pian loppuivat ja he keskittyivät vakiinnuttamaan asemansa valloitetuilla alueilla.
Nykyisestä Irakin alueesta tuli osa muslimien Rashidun-kalifaattia. Muslimien hallitsema alue ulottui lännessä Pohjois-Afrikkaan ja myöhemmin Espanjaan asti. Itäisimmät valloitukset ulottuivat nykyiseen Pakistaniin asti. Aluksi kalifaatin pääkaupunki oli Medina, mutta kolmannen kalifin Uthman ibn Affanin murhan jälkeen vuonna 656 profeetta Muhammadin vävy Ali, siirsi pääkaupungin Kufaan. Tämä murhattiin vuonna 661, jolloin valta siirtyi Umaijadien dynastialle. Umaijadit hallitsivat Damaskoksesta käsin, ja nykyisestä Irakin alueesta tuli tälle alisteinen maakunta, vaikka se oli muslimimaailman vaurain alue ja sen muslimiväestö oli suurempi.
Umaijadihallitsija Muawija I kuoli vuonna 680. Hän oli nimennyt seuraajakseen poikansa Jazidin, mutta Alin poika Husain kieltäytyi hyväksymästä tätä. Husain lähti isänsä vanhaan pääkaupunkiin Kufaan tukea saadakseen ja tullakseen siellä huudetuksi uudeksi kalifiksi. Jazidin joukot lähetettiin häntä vastaan, ja syttyneessä Kerbelan taistelussa Husain sai surmansa. Husainin kuolinpäivää on sittemmin pidetty šiialaisten surujuhlapäivänä. Näistä tapahtumista muodostui suurin islamilaista maailmaa jakava tekijä, joka jakaa islamin sunnalaiseen ja šiialaiseen koulukuntaan. Šiiat pitävät sunnalaisten kalifeja väärinä ja katsovat että Umaijadien nousun myötä islam valitsi väärän tien.
Ali oli siirtänyt pääkaupungin Kufaan, mutta vallan siirto Syyriaan aiheutti tyytymättömyyttä nykyisen Irakin alueen asukkaissa. Halu saada valta takaisin Kufaan synnytti useita kapinoita umaijadeja vastaan. Tämän seurauksena vain kyvykkäimpiä miehiä nimitettiin Basran ja Kufan kuvernööreiksi. Tällaisia miehiä olivat Ziyad ibn Abihi ja Al-Hajjaj ibn Yusuf, jotka kykenivät ylläpitämään alueella järjestystä. Ziyad lähetti 50 000 beduiinia Khorasaniin, nykyiseen Iranin koillisosaan, joka oli valtakunnan itäisin alue. Alueelle pakeni lisäksi useita kapinallisia epäonnistuneen kapinan jälkeen. Al-Hajjaj’n toimet valtakunnan itäisten alueiden kuvernöörinä aiheutti tyytymättömyyttä paikallisessa ylimystössä, ja vuonna 701 tapahtui massiivinen kapina, jota johti Muḥammad ibn al-Ashʿath. Kapina kukistettiin vain syyrialaisten sotilaiden avulla. Irak oli kapinan jälkeen suureksi osaksi alistettu Umaijadien valtaan, mutta Al-Hajjaj’n kuollessa vuonna 714 tyytymättömyys oli laajalle levinnyttä.
Abbasidien kalifaatti
Tyytymättömyys Umaijadien valtaa kohtaan kärjistyi Khorasanin alueella, missä Abu al-Abbasia, joka kuului profeetan sukuhaaraan, tukenut ryhmittymä nousi kapinaan umaijadihallintoa vastaan. Vuonna 749 idän suunnasta hyökänneet kapinalliset miehittivät Irakin alueen, missä he saivat väestön enemmistön tuen. Samana vuonna Abu al-Abbas nostettiin ensimmäiseksi abbasidikalifiksi Kufan moskeijassa. Onnistunut abbasidien vallankumous aloitti islamilaisen Irakin kulta-ajan. Tähän aikaan islam oli jo levinnyt varuskuntakaupunkien ulkopuolelle, mutta muslimit olivat väestössä vähemmistönä.
Abbasidit perustivat tukikohtansa Irakiin ja seuraava hallitsija Al-Mansur perusti pääkaupungiksi Bagdadin. Pääkaupungin siirto Bagdadiin osoittautui hyväksi siirroksi, sillä kaupungista oli pääsy Eufrat ja Tigris joille ja se sijaitsi lähellä Zagrosvuorten kautta Iranin ylängölle johtavaa pääreittiä. Jokien kautta saatettiin tuoda ja viedä vehnää, ohraa, riisiä ja taateleita. Vuoteen 800 tultaessa kaupungissa oli jo puoli miljoonaa asukasta. Bagdad kasvoi Konstantinopolin jälkeen Euroopan ja Lähi-idän toiseksi suurimmaksi kaupungiksi.
Vuosina 786–809 hallinneen Harun al-Rašidin aikana Abbasidien hallitsema valtakunta oli vauraimmillaan. Irak oli suurelta osin valtakunnan keskus ja rikkauksia virtasi pääkaupunkiin kaikkialta muslimimaailmasta. al-Rašidin kuoltua valtakunta ajautui perimyssotaan. Hän oli nimittänyt seuraajakseen Al-Aminin, joka nostettiin uudeksi Bagdadin kalifiksi, mutta hän jakoi valtakunnan itäosan ja Iranin toiselle veljelle Al-Mamunille. Tätä järjestelyä seurasi pitkä ja tuhoisa sisällissota, jossa al-Aminia tukivat irakilaiset, kun taas al-Mamunilla oli iranilaisten tuki. al-Mamunilla oli myös Khorasanin varuskunnan tuki, minkä avulla hän kykeni valloittamaan Bagdadin vuonna 813. Hänen iranilaiset tukijansa toivoivat, että valtakuntaa hallittaisiin heidän omasta maastaan, ja al-Mamun hallitsi Mervistä käsin. Hän joutui kuitenkin pian huomaamaan, että Bagdadin arvon alentaminen yhdisti monia eri ryhmiä vastarintaan, ja hän joutui palaamaan Bagdadiin vuonna 819.
Pääkaupungin siirto takaisin Bagdadiin aiheutti sen, että iranilaiset alkoivat irtautua Bagdadin vallasta. Syntyi sarja iranilaisia dynastioita; tahiridit, saffaridit ja samanidit, jotka alkoivat toimia itsenäisesti. Al-Mamūn ei myöskään kyennyt rekrytoimaan riittävästi joukkoja korvaamaan sisällissodassa tuhoutunutta abbasidiarmeijaa, ja hänestä tuli yhä enemmän riippuvainen nuoremmasta veljestään Al-Mu'tasimista, joka oli koonnut pienen mutta erittäin tehokkaan turkkilaisen palkkasoturijoukon. Monet heistä olivat orjia tai vapautettuja orjia Keski-Aasiasta. Al-Mamunin kuoltua valta siirtyi Al-Mu'tasimille. pienoiskuva|[[Samarran suuri moskeija rakennettiin kalifi Al-Mutawakkilin aikakaudella 800-luvulla.]] Al-Mu'tasimin värväämä uusi sotilasluokka aiheutti sen, että Irakin arabeja käytettiin enää harvoin sotilastehtävissä. Tämä aiheutti tyytymättömyyttä bagdadilaisten keskuudessa, koska he kokivat, että heidät suljettiin vallasta. Tämä johti siihen että Al-Mu'tasim siirsi pääkaupungin Samarraan, 160 km Bagdadista Tigriin vartta pohjoiseen. Samarraan rakennettiin uusi palatsi, moskeijoita ja asuinrakennuksia, ja vuosina 847-861 hallinnut Al-Mutawakkil laajensi kaupunkia entisestään. Samarra kasvoi suureksi kaupungiksi, mutta sillä ei ollut Bagadin luonnollisia etuja, helppoa pääsyä Eufratille, ja kaupungin vesihuolto oli riittämätön. Vuonna 892 pääkaupunki siirrettiin takaisin Bagdadiin.
Islamin tultua Irakiin, oli eteläisen Irakin suoalueille tuotu Itä-Afrikasta suuria määriä orjia käytettäväksi uuvuttavissa maataloustöissä. Orjat nousivat Zanj-kapinana tunnettuun vastarintaan vuosina 869–883. Kapina oli äärimmäinen uhka abbasidien vallalle. Se tuhosi suuret maatalousmaan alueet, ja Basran suuri kauppasatama valloitettiin ja ryöstettiin vuonna 871, kapinalliset polttivat moskeijoita ja taloja, surmaten asukkaita mielivaltaisella raivolla. Zanj-kapina lopulta tukahdutettiin vuonna 883.
800-luvun puolivälin jälkeen kalifi oli enää harvoin muslimimaailman todellinen hallitsija muuten kuin nimellisesti. Todellista valtaa pitivät usein visiirit ja armeijan johtajat, mutta hekään eivät hallinnet koko valtakuntaa. Maakunnat olivat tulleet riippumattomaksi abbasidihallinnosta, ja ne olivat käytännössä paikallisen dynastian hallitsemia valtioita. Bagdad ei ollut enää suuren valtakunnan pääkaupunki, vaikkakin kulttuuri siellä kukoisti edelleen. Kaupungissa vaikutti useita älymystöjä, kuten suuri historioitsija al-Tabari. Vuonna 935 tapahtui abbasidivallan ratkaiseva mureneminen, kun kalifi al-Radi joutui luovuttamaan kaiken vallan sotapäällikkö ibn Ra'iqille. Tätä seurasi vuosikymmenen kaaos, kun ibn Ra'iq ja muut sotapäälliköt kamppailivat vallasta. Tänä aikana tuhottiin muinaisina aikoina rakennettu Nahrawan kanava, jotta saatiin estettyä vihollisten eteneminen. Vahinkoja ei koskaan korjattu, ja suuret alueet tulivat viljelykelvottomiksi ja kyliä hylättiin.
Buijidit ja beduiinidynastiat
Vuosikymmenen kaaoksen jälkeen Buijidien päällikkö Muʿizz al-Dawlah valtasi Bagdadin vuonna 945, palauttaen vakaammat ajat. Buijidit olivat Kaspianmeren etelärannalta kotoisin olevia šiiamuslimeja. He hyödynsivät vallitsevaa sekasortoa ja valtasivat suuren osan Länsi-Iranista ja laajensivat nyt valtaansa Irakiin. Muʿizz al-Dawlah asettui Bagdadiin, mutta hänen hallintonsa ei koskaan hallinnut koko Irakia. Buijidit sallivat kuitenkin abbasidikalifien jäädä mukavaan, mutta eristäytyneeseen vankeuteen palatsiinsa. Tämä oli nöyryytys abbasideille ja sunnalaisille. Bagdadissa esiintyi usein jännitteitä Buijideita kannattaneiden šiiojen ja sunnien välillä. Tämän seurauksena kaupunki jakaantui pieniin yksiköihin, jotka elivät omien muuriensa sisäpuolella. Kaupunki oli liian väkivaltainen, jotta se olisi ollut omavarainen elintarvikkeiden suhteen, mikä aiheutti nälänhätää kun alueen tärkeimmän vilja-aitan hallinta nykyisessä Pohjois-Irakissa menetettiin.
Buijidien hallinnan aikana Irak ei ollut poliittisesti yhtenäinen ja Bagdadissa valtaa pitäneet buijidit hallitsivat harvoin koko aluetta. Basraa hallitsi kilpaileva buijidiprinssi ja maan pohjoisosassa valtaa pitänyt Hamdadidien dynastia erkani yhä enemmän Bagdadin vallasta. Heidän hallintokaupunkinsa oli Mosul. Pohjoisessa ei kärsitty yhtä merkittävästi kastelujärjestelmien tuhoutumisesta kuin Keski- ja Etelä-Irakissa. Alueen maanviljelys oli riippuvainen sateista, eikä se ollut yhtä varakasta aluetta kuin etelä, mutta se oli vähemmän altis poliittisille häiriöille. Hamdadidit tunnustettiin Mosulin hallitsijaksi vastineeksi viljan viennistä Bagdadiin ja Samarraan. Hamdadidien hallinta Pohjois-Irakissa päättyi vuonna 977, kun buijidihallitsija Adud al-Daulan aikana Hamdadidit ajettiin pois Mosulista. Tämä ei yhdistänyt Irakia pitkäksi aikaa, vaan Adud al-Daulan kuoltua 983 alueen suurimman beduiiniheimon šeikit ottivat yhä enemmän valtaa. 1000-luvun alkuun tultaessa beduiinien Uqaylid-dynastia oli päässyt valtaan pohjoisessa. Toisin kuin Ḥamdanidit ja Buijidit, Uqaylid-sheikit asuivat aavikkoleireillä kaupunkien sijaan, ja he luottivat ennen omaan heimoonsa, kuin turkkilaisiin sotilaisiin. Vuonna 1044 Iranin puolelta hyökänneet turkkilaissukuiset oghuusit kukistivat beduiinijoukot. Taistelu on jäänyt historiassa vähälle huomiolle, mutta on todennäköistä, että tämä taistelu varmisti sen, että Pohjois-Irakin tasangoilla asuvat ihmiset pysyivät arabiankielisinä, toisin kuin pohjoisen Anatolian arojen asukkaat, jotka puhuivat turkkia.
Myös etelämpänä beduuiinit kasvattivat valtaansa, jossa Mazyadid-dynastian pääleiristä kasvoi 1000-luvulla Hillahin kaupunki. Kaupunki kasvoi ohi Kufan alueen suurimmaksi kaupungiksi. Bagdad lähiympäristöineen ja Tigriin varsi Bagdadista Persianlahdelle pysyi suurin piirtein Buijidien vallassa. Merkittävimmän buijidihallitsija Adud al-Daulan aikana beduiinit alistettiin buijidien valtaan vuonna 983, mutta hänen kuoltuaan oli seuraavilla hallitsijoilla vaikeuksia hallita jopa Bagdadia ja sitä ympäröivää aluetta. Aikakausi oli poliittisesti epävakaata aikaa, ja sunnien ja šiiojen kiistat kävivät yhä väkivaltaisemmiksi. Šiioja oli vähemmän, mutta heillä oli buijidien tuki. Tämä taas sai sunnalaiset turvautumaan abbasidikalifeihin, jota he pitivät uskonnollisena johtajanaan. Poliittista valtaa tällä ei kuitenkaan ollut. Epävakaista oloista huolimatta Bagdad säilyi älymystön keskuskaupunkina. Vahvan poliittisen auktoriteetin puute tarkoitti sitä, että vapaata keskustelua ja ajatustenvaihtoa saattoi käydä tavalla, joka ei ollut mahdollista autoritaarisemman hallinnon aikana.
Seldžukit
Tämä aikakausi päättyi vuonna 1055, kun turkkilaissukuisten seldžukkien heimopäällikkö Toğrul Beg, saapui joukkoineen Bagdadiin. Seldžukit olivat kotoisin Amudarjajoen pohjoispuolelta, ja he olivat saaneet hallintaansa Khorasanin. Seldžukit etenivät etelään valloittaen, mutta ei tuhoten tiellään olevia kaupunkeja. Koska seldžukit olivat sunneja, heidän hallintonsa otettiin vastaan ​​Bagdadissa. Buijidihallitsijat syrjäytettiin ja seldžukit pyrkivät puhdistamaan Irakin kaikesta šiialaisesta vaikutuksesta. Abbasidikalifi jätettiin valtaan, mutta tällä ei ollut juuri vaikutusta, vaan abbasidien kalifit olivat edelleen käytännössä vankeina palatsissaan. Bagdad jatkoi edelleen kalifaatin pääkaupunkina, mutta seldžukit perustivat oman pääkaupunkinsa Esfahaniin.
Seldžukit hallitsivat laajimmillaan suurta aluetta Bosporinsalmelta Kiinan Turkestaniin. Irakin ja Iranin alueella nautittiin tänä aikana kulttuurisesta ja tieteellisestä renessanssista. Tästä on kiittäminen seldžukkihallitsiaj Malik Shahin visiiriä Nizam al-Mulkia. Hänen toimestaan perustettiin observatorio, jossa Omar Khaijam saattoi tehdä tutkimustyötään. Bagdadiin tuotiin tänä aikana useita merkittäviä tutkijoita, kuten teologi al-Ghazali, joka on yksi merkittävimmistä islamilaisista teologeista.
Malik Shahin kuoltua vuonna 1092 Seldžukkien valtakunta hajosi. Ympäri Irakia ja Irania muodostui useita pieniä dynastioita. Seldžukkien valta säilyi epävakaisena Bagdadissa, missä vuosina 1118–1194 hallitsi yhdeksän seldžukkisulttaania, joista vain yksi kuoli luonnollisin syin. Pohjois-Irakissa valtaa piti Zangidien dynastia, kun taas etelässä valtaansa kasvattivat Mazyadidit. Viimeinen voimakas seldžukkihallitsija oli Muhammad I Tapar, joka hallitsi vuosina 1105–1118. Hänen aikanaan Mazyadidit syrjäytettiin vallasta, ja selžukkivalta palasi eteläiseen Irakiin. Muhammad I Taparin kuoltua valtakunta käytännössä jakaantui hänen kahden veljensä kesken. Seldžukkien valta alkoi tämän seurauksena rapautua Bagdadissa, missä abbasidit yrittivät kasvattaa valtaansa. Aikakauden merkittävin abbasidikalifi oli vuosina 1180–1225 hallinnut al-Nasir, joka yritti sovittaa sunnit ja šiiat yhteen. Hän myös liittoutui keskiaasialaisten kalifaatin vastustajien kanssa. Tämän politiikan ansiosta hän pääsi eroon viimeisestä seldžukkisulttaanista, Tughril III:sta vuonna 1194. Hänet surmattiin, kun Araljärven eteläpuolelta valtaansa etelään laajentanut Kovaresmian šaahi kukisti seldžukkivallan. Tämän seuraajat eivät koskaan ehtineet syrjäyttää vallasta Bagdadissa istunutta abbasidikalifia ja vakiinnuttamaan valtaansa Irakin alueella, ennen kuin mongolit saapuivat Lähi-itään.
Il-kaanit
1200-luvun alussa Tšingis-kaani yhdisti mongoliheimot yhdeksi valtakunnaksi. Mongoliarmeija vyöryi läpi Aasian kohti Lähi-itää, ja vuonna 1225 mongolit olivat kukistaneet Kovaresmian, ja edenneet näin jo nykyisen Irakin lähialueille. Mongolit hyökkäsivät Bagdadiin vuonna 1258. Abbasidikalifi Al-Musta'sim kieltäytyi antautumasta mongolien Hülegü-kaanille, mutta kaupungin puolustusta oli heikentänyt sarja tuhoisia tulvia edellisen vuosikymmenen aikana. Bagdadin puolustus murtui, ja mongolit suorittivat kaupungissa joukkomurhan, surmaten 800 000 bagdadilaista. Surmattujen joukossa oli kalifi Al-Musta'sim. Mongolien jäljilta Bagdad oli raunioina ja se jäi mongolivallan alla osaksi laiminlyötyä rajaprovinssia. Muut kaupungit Arabian Irakissa, kuten Ḥillah, Kufa ja Basra, tulivat toimeen valloittajan kanssa ja säästyivät tuholta. Mongolit hallitsivat valloittamiaan alueita Tabrizista käsin. Tämä mongolien Il-kaanien valtakunta oli nimellisesti alisteinen Mongolivaltakunnan suurkaanille. Vuosina 1295-1304 hallinnut Il-kaani Mahmud Ghazan kääntyi islamiin, mutta mongolivallan alla Irak koki vakavan poliittisen ja taloudellisen taantuman ajanjakson, joka kesti pitkälle 1500-luvulle asti.
Mongolivallan seuraajat
Viimeinen suuri mongolikaani oli Abu Said, joka kuoli vuonna 1335. Irakissa seurasi poliittisen hämmennyksen kausi, kunnes paikallinen pikkudynastia, Jalayiridit, otti vallan ja hallitsi aluetta Bagdadista käsin 1400-luvun alkuun saakka. Merkittävin Jalayiridi-dynastian hallitsija oli Sheikh Uways, jonka aikana Jalayiridien valtaa kasvatettiin pohjoiseen Chupanidien dynastian kustannuksella. Hänen aikanaan kaupankäynti ja kulttuuri alkoivat myös elpyä. Häntä seuranneet jalayiridihallitsijat keskittyivät perimyskiistoihin ja epäonnisiin sotaretkiin.
Jalayiridit syrjäytti vallasta Timur Lenk, joka hyökkäsi joukkoineen Bagdadiin vuonna 1401. Hänen toimestaan tuhansia irakilaisia surmattiin ja satoja kaupunkeja tuhottiin. Timuridien hallinta oli tuhoisaa, mutta lyhytaikaista. Timur Lenkin kuoltua alueen merkittävimmäksi mahdiksi nousi turkmeeniheimojen muodostama Kara Koyunlun heimoliitto, joka oli ajanut timuridit pois Azerbaidžanista. Kara Koyunlun liittouma sai vastustajan toisesta turkmeeniheimojen liitosta, Ak Koyunlusta, joka kilpaili Irakin hallinnasta. Ak Koyunlu nousi Bagdadissa valtaan vuonna 1468.
Mongolien hyökkäyksen jälkeinen aika aiheutti Irakissa poliittisen kaaoksen, vakavan taloudellisen laman ja yhteiskunnan sosiaalisen hajomisen. Bagdad oli ollut pitkään kaupankäynnin keskus, mutta se menetti nopeasti merkityksensä. Basra oli ollut tärkeä merikaupan kauttakulkukauppa, mutta se kierrettiin portugalilaisten löydettyä reitin Hyväntoivonniemen ympäri. Maataloudelle tärkeät kastelujärjestelmät rapistuivat, ja maatalouden rappeutuessa paimentolaisuus alkoi yleistyä.
Osmanivalloitukset
Vuonna 1508 persialaisen safavidien dynastian šaahi Isma'il I valloitti Bagdadin turkkilaisen Qizilbaš-armeijansa kanssa. Safavidit julistivat šiialaisen islamin Iranin viralliseksi uskonnoksi, ja nyt he pyrkivät hallitsemaan myös Irakia. Anatoliassa suurvallaksi nousseen Osmanien valtakunnan sulttaanit pelkäsivät šiialaisuuden leviävän myös omalle alueelleen, ja he halusivat säilyttää Irakin sunnalaisena puskurivaltiona. Safavidien vallan leviäminen johti pitkittyneisiin konflikteihin osmanien ja safavidien välillä. Vuonna 1514 osmanien sulttaani Selim I hyökkäsi Irakiin valloittaen Mosulin ja kurdien asuinalueet Tigriin itäpuolella. Irakin eteläosat pysyivät safavidien hallinnassa vuoteen 1534, jolloin osmanisulttaani Suleiman Suuri valloitti Bagdadin. Vuosisadan puoleenväliin mennessä koko Irak oli osmanien hallinnassa.
Osmanien valloitusten seurauksena Irak koki täydellisen geopoliittisen suunnanmuutoksen länteen. Alueen jouduttua osmanien haltuun Irak joutui eroon persialaisista vaikutuksesta ja se alkoi suuntautua Syyrian ja Anatolian suuntaan. Safavidien ja osmanien välisten konfliktien suurin vaikutus Irakin historiaan oli šiialaisten ja sunnalaisten välisen kuilun syveneminen.
Hallinnollisista syistä osmanien Irak jaettiin Mosulin, Bagdadin ja Basran hallintoalueisiin. Aluejako kuvasti vain karkeasti osmanien Irakin maantieteellistä, kielellistä ja uskonnollista jakautumista. Suurin osa asukkaista pohjoisessa ja koillisessa oli kurdeja ja muita ei-arabeja. Etelässä suurin osa oli arabiaa puhuvia ihmisiä. Harvoja turkinkielisiä asui joissakin kaupungeissa. Pohjoisen väestö oli pääosin sunnalaista ja etelässä väestö oli pääosin šiialaista. Vuosisatoja kestäneet poliittiset mullistukset, hyökkäykset, sodat ja yleinen epävarmuus olivat vaatineet veronsa Irakin väestölle, erityisesti kaupunkikeskuksissa. Kastelujärjestelmien tuhoaminen ja laiminlyönti oli rajoittanut maatalouden harjoittamisen muutamille alueille, joista laajimmat olivat Bagdadin pohjoispuolella olevien jokien välissä ja etelässä Basran ympäristössä. Jopa puolet maaseudun arabi- ja kurdiväestöstä oli paimentolaisia ​​tai puolipaimentolaisia. Kaupunkien ulkopuolella väestö oli ryhmittynyt heimoyhteiskuntiin.
Irak osmanivallan alla
Osmanivallan alle jäi 1500-luvulla Irakin alueen lisäksi Syyria, Egypti ja Hijaz. Tämän myötä islamin pyhimmät kaupungit ja tärkeimmät pyhiinvaellusreitit. jäivät osmanien valtaan. Tämä vahvisti sitä, että osmanisulttaani vaati yhä voimakkaammin korkeinta johtajuutta sunnimuslimimaalimassa itselleen. Irakin alueella osmanien valta edusti sunnalaisuuden voittoa šiialaisuudesta. Etelä-Irakissa šiialaisilla oli edelleen paikallista vaikutusvaltaa, ja he tukeutuivat ennemmin šiialaiseen Iraniin, eivätkä hyväksyneet osmanien hallintoa.
1600-luvulle tultaessa toistuvat konfliktit Safavidien hallitseman Persian kanssa heikensivät osmanivaltaa sen hallitsemissa irakilaismaakunnissa. Tämän myötä paikalliset heimodynastiat saattoivat jälleen kasvattaa valtaansa. Sekasortoisena aikana Safavidit valloittivat Bagdadin takaisin vuonna 1623 Abbas Suuren johdolla, mutta heidät karkotettiin jälleen vuonna 1638 osmanisulttaani Murad IV:n menestyksekkäiden sotilasoperaatioiden jälkeen. Safavidien miehitystä Bagdadissa seurasi joidenkin sunnimoskeijoiden ja muiden rakennusten tuhoutuminen, ja se johti useiden tuhansien ihmisten, enimmäkseen sunnijen, kuolemaan tai orjuuteen. Monet kaupungin šiialaisista menettivät henkensä, kun osmanit palasivat Bagdadiin.
Vuonna 1639 solmittu Zuhabin rauha lopetti 150 vuotta kestäneen jaksottaisen sodankäynnin osmanien ja safavidien välillä. Se loi samalla rajan kahden valtakunnan välille, joka on säilynyt nykypäivään asti käytännössä muuttumattomana. Rauhan myötä osmanien valta palautui Bagdadiin, mutta Keski-Irakin vakautta häiritsivät pienet sotilasjoukot ja arabi- ja kurdiheimojen levottomuudet. Etelässä valtaansa kasvattivat suoarabit, jotka hallitsivat Basraa ja suoalueita. Vasta kun osmanit kärsivät tappion Euroopassa käymässään sodassa ja neuvottelivat Karlowitzin rauhan vuonna 1699, sulttaani kykeni lähettämään joukkoja Irakiin ja palauttamaan Basran osmanien hallintaan.
Mamelukkien valtakausi
1700-luvulla Istanbulin vakaampi kausi heijastui myös Bagdadissa. Vuosina 1703-1730 hallinneen sulttaani Ahmed III:n aikana vallinneen, niin kutsutun tulppaanikauden aikana valtakunnan poliittinen tilanne säilyi suhteellisen vakaana. Merkittävintä tänä aikana oli mamelukkien nousu valtaan Bagdadissa. Mamelukit olivat enimmäkseen Kaukasukselta tulleita kristittyjä orjia, jotka olivat kääntyneet islamiin. Osmanivallan aikana georgialaista alkuperää ollut kuvernööri Hasan Pašša (1704-1724), perusti Georgiaan mamelukkitalouden. Mamelukkeja koulutettiin erityiskoulussa ja määrättiin sitten sotilas- ja hallintotehtäviin. Hasan Pašša teki itsestään välttämättömän osmanisulttaanille, pitämällä heimot kurissa ja maksamalla säännöllisesti kunnianosoitusta Istanbulin valtionkassalle. Hasan Paššan poika Ahmed Pašša mamelukkijoukkoineen oli ratkaisevassa roolissa puolustettaessa Irakia uutta Iranin sotilaallista uhkaa vastaan. Näin mamelukit onnistuivat laajentamaan valtaansa Bagdadissa ja sen ulkopuolella. Nämä paššat laajensivat valtansa kattamaan suuren osan merkittävistä kauppareiteistä, mikä takasi lisätuloja. Mosulin alueella valtaa piti Jalili-dynastia, joka oli vasallin asemassa osmanisulttaaniin.
Safavidien valta Persiassa päättyi vuonna 1722 ja valtaan nousi Nadir Šahin johtamat Afšaridit. Vallanvaihto johti vihollisuuksien jatkumiseen osmanien hallitseman Irakin ja Persian välillä. Vuonna 1733 Nadir Šahin joukot piiritti Bagdadin, mutta valtausyritys epäonnistui. Hän ei myöskään onnistunut valtaamaan Mosulia vuonna 1742. Bagdadissa ja Mosulissa valtaa pitäneiden paššojen apu valloittajien torjumiseksi lisäsi entisestään heidän arvoaan osmanihallinnon silmissä, mikä paransi heidän asemaansa omissa provinsseissaan.
Ahmed Pašša kuoli vuonna 1747, minkä jälkeen hänen mamelukkinsa muodostivat noin 2000 miehen vahvuisen, voimakkaan itseään ylläpitävän eliittijoukon. Osmanit eivät kyenneet estämään mamelukkeja ottamasta valtaa itselleen, ja sulttaanin oli pakko hyväksyä heidän hallintonsa. Mamelukkien hallinto onnistui tukahduttamaan kapinoita ja palauttamaan järjestyksen ja jonkinasteisen vaurauden alueelle. Lisäksi mamelukkihallinto torjui Al-Muntafiq-arabiheimojen uhkaa etelässä ja tiukensi otettaan Basrasta. He sallivat Brittiläisen Itä-Intian kauppakomppanian perustaa Basraan tukikohtansa, rohkaisten näin eurooppalaisten kanssa käytävää kauppaa.
Basran kautta käytävän kaupankäynnin taloudellisesta hyödystä pyrki hyötymään myös Persiassa valtaan noussut Zand-dynastia. Nadir Šahin salamurhan jälkeen Karim Khan Zand hallitsi vuodesta 1765 lähtien suurinta osaa nykyisestä Iranista. Zand-dynastian hallitsijat olivat kiinnostuneita eurooppalaisten kanssa käytävän kaupan taloudellisista tuotoista. Zandit valtasivat Basran vuonna 1776. Karim Khanin kuoltua 1779 mamelukkihallitsija Suleiman Pašša Suuri valtasi kaupungin takaisin. Hänen hallintokauttaan 1780–1802 pidetään Irakin mamelukkidynastian vallan huippukautena. Hän toi maahan suuria määriä mamelukkeja vahvistaakseen omaa hallintoaan. Hänen aikanaan kilpailevat ryhmittymät ja janissaarit onnistuttiin pitämään poissa paikallisesta päätöksenteosta. Myös kaupankäyntiä ja maataloutta kyettiin kehittämään.
Suleiman salli vuonna 1798 brittiläisen asiamiehen läsnäolon Bagdadissa. Tämän läsnäolo kasvatti Ison-Britannian vaikutusvaltaa Irakissa merkittävästi. 1800-lukua leimasi eurooppalaisten kasvava vaikutusvalta ja suoran osmanivallan palautuminen. Viimeinen mamelukkihallitsija, vuosina 1816–1831 hallinnut Daud Pašša, turvautui yhä useammin eurooppalaisten puoleen, saadakseen aseita ja neuvonantajia, joilla saatettiin kouluttaa sotilasjoukkoja. Daudin kukistuminen johtui osittain vuosina 1808–1839 hallinneen sulttaani Mahmud II:n päättäväisyydestä Irakin mamelukkihallitsijoiden autonomisen aseman kaventamiseksi. Tämä halusi palauttaa kaikki Osmanivaltakunnan alueet suoraan keskusvallan alaisuuteen. Daudin karkottamista helpotti paikallisten vastustus mamelukkihallintoa kohtaan, mutta suurin syyllinen mamelukkihallinnon kukistumiseen oli Bagdadia vuonna 1831 tuhonneet tulvat ja ruttoepidemia.
Maan modernisointi
Daudin syrjäyttämisen jälkeen osmanivalta palasi Bagdadiin, mutta hallinto oli hyvin epävakaa. Bagdadissa oli yli kymmenen kuvernööriä vuosina 1831–1869. Osmanien ongelmana pysyivät vaikeasti hallittavat arabi- ja kurdiheimot. Ongelmia lievensivät Mahmud II:n tekemät onnistuneet uudistukset, joissa irakilaisia otettiin osmanien armeijaan. Niin monet irakilaismiehet valitsivat sotilasuran, että 1800-luvun loppuun mennessä suurin osa osmaniarmeijan arabiupseereista oli irakilaisia. He saivat koulutuksensa osmanien Irakiin perustamissa sotakouluissa, joista jotkut hyväksyttiin Istanbulin sotilasakatemiaan. Heidän joukossaan oli Nuri al-Sa’id ja Yasin al-Hashimi, joista tuli myöhemmin johtavia hahmoja ensimmäisen maailmansodan jälkeisessä Irakin valtiossa. Sotilaskoulujen lisäksi maassa parannettiin muutakin koulutusjärjestelmää. Näiden uudistusten merkittävä alullepanija oli Bagdadin kuvernööriksi nimetty Mithat pašša. Hänen toimestaan koulutusjärjestelmää parannettiin ja maakuntien hallintoa kehitettiin. Maallisten uudistusten myötä perinteiset uskonnolliset viranhaltijat menettivät vaikutusvaltaansa. Uudistusten myötä tuli tarpeelliseksi modernisoida viestintäverkkoa. Höyrylaivat ilmestyivät Tigrikselle ja Eufratille vuonna 1835 ja myöhemmin aloitettiin säännöllinen liikenne Basran ja Bagdadin välillä. 1860-luvulla lennätin yhdisti Bagdadin Istanbuliin ja 1880-luvulla Irakiin tuli myös postijärjestelmä. Bagdadissa hänen toimestaan purettiin osittain vanha kaupunginmuuri, jotta kaupunkia oli mahdollista kasvattaa järkevästi. Hän perusti muun muassa raitiotien, vesihuoltojärjestelmän, sairaalan, tekstiilitehtaita, pankin, ja katuja päällystettiin ja valaistiin. Mithat paššan tavoitteisiin kuului saada paimentolaiselämää viettäneet heimot asettumaan aloilleen, näin he voisivat edistää maanviljelystä ja maksaisivat veroja. Tavoite pyrittiin saavuttamaan soveltamalla osmanien maalakia, jonka myötä heimojohtajat saivat omistusoikeuden omiin maihinsa. Näin heidät sidottiin tiiviimmin osmanihallintoon ja kuilu heimoyhteisöön kasvoi. Midhatin aloittamista uudistuksista johtuvien kehityskulkujen yhdistelmä johti paimentolaisuuden laskuun Irakissa, kun paimentolaisia oli vuonna 1867 noin kolmasosa väestöstä, oli heidän lukumääränsä pudonnut puoleen osmanikauden loppuun mennessä.
Ensimmäinen vallankumous
Sekava poliittinen tilanne johti sotilasvallankaappauksen vuonna 1936. Sen taustahenkilönä oli Hikmat Sulayman. Hänen johtamansa ryhmittymä tavoitteli valtaa väkivaltaisin menetelmin. Tämän kehotuksesta kenraali Bakr Sidqi toteutti yllätyshyökkäyksen Bagdadiin ja hallitus pakotettiin eroamaan. Kuningas Ghazi oli myös pettynyt vallassa olevaan ryhmään ja antoi siten hallituksen erota ja nimitti uuden hallituksen, vaikka se oli noussut valtaan perustuslain vastaisesti. Hikmat Sulaymanista tuli Irakin pääministeri lokakuussa 1936. Sotilasvallankaappauksen seurauksena maan eliitti menetti valta-asemansa, joka sillä oli ollut Irakin valtion perustamisesta lähtien. Sulaymanin hallitus solmi viipymättä sopimuksen Iranin kanssa maiden rajasta Shatt-al-Arabin varrella, joka ratkaisi kysymyksen väliaikaisesti. Ulkopoliittisesti Irak alkoi suuntautua Iranin ja Turkin suuntaan, arabimaiden sijasta. Sulaymanin johtama hallinto oli kiinnostunut yhteiskunnallisista uudistuksista, kun taas Sidqi ja hänen kannattajansa armeijassa olivat kiinnostuneita vallan laajentamisesta. Sidqi oli nationalistien keskuudessa vihattu henkilö kurditaustansa takia. Šiiat taas vihasivat häntä, sillä tämä oli kukistanut heimokapinan raa’asti edellisenä vuonna. Lopulta oppositiojohtajien tukema toisinajattelijaryhmä salamurhasi Bakr Sidqin, mikä heikensi armeijaa sen menetettyä vahvan johtajansa. Siviilihallintoa ei kuitenkaan palautettu ja armeija oli käytännössä maan johdossa vuoteen 1941 asti. Ghazin kuningaskauden poliittisesta sekasorrosta huolimatta maan talous kehittyi 1930-luvulla, sillä Kirkukin läheltä löydettiin öljyä vuonna 1927. Öljytulot virkistivät maan ulkosuhteita ja tuloilla saatettiin parantaa maan infrastruktuuria. Ghazi kuoli auto-onnettomuudessa vuonna 1939, juuri ennen toisen maailmansodan puhkeamista. Valtaistuimelle nostettiin hänen poikansa Faisal, mutta koska tämä oli vielä lapsi, valtionhoitajaksi nimettiin Ghazin serkku Abdulilah.
Sodan jälkeinen aika
Sodan aikana poliittisten puolueiden järjestäytyminen oli ollut kiellettyä, mitä nationalistit protestoivat. Sodan jälkeen poliittisten puolueiden järjestäytyminen sallittiin taas. Lyhyessä ajassa syntyi kuusi puoluetta. Tammikuussa 1946 Nuri as-Said valittiin jälleen pääministeriksi, mutta hän ei saanut järjestettyä puolueita toimimaan yhteistyössä, ja hän erosi virastaan. Hänen tilalleen tuli Salih Jabr, joka muodosti uuden hallituksen. Jabrin tähtäimessä oli solmia brittien kanssa uusi, vuoden 1930 sopimuksen korvaava sopimus. Uusi sopimus solmittiin vuonna 1948 Portsmouthissa. Se määräsi uuden liiton Irakin ja Ison-Britannian välille tasa-arvon ja täydellisen itsenäisyyden pohjalta. Kaksi brittien käyttämää lentotukikohtaa palautettiin Irakille ja brittijoukot oli määrä kotiuttaa. Irakilaisille annettaisiin sotilaallista koulutusta ja sodan sattuessa brittiläisten tukikohtien käyttö voisi tapahtua vain Irakin kutsusta. Edistysaskeleista huolimatta sopimus kumottiin varsin pian sen solmimisen jälkeen. Syinä oli protestointi Jabrin omapäiseen toimintaan sopimusta neuvoteltaessa, sillä hän ei ollut ottanut päätöksentekoon mukaan nuorempia ja liberaalia linjaa edustavia poliitikkoja. Lisäksi Irakissa hiersi sopimusneuvottelujen aikana brittien rooli Palestiinassa. Jabr joutui protestien takia eroamaan pääministerin virastaan. Irak ei hyväksynyt Yhdistyneiden kansakuntien Palestiinan jakosuunnitelmaa. Irakista lähetettiin tuhansia sotilaita Palestiinan jakoa seuranneeseen sotaan. Irakilaisjoukot olivat tehtäväänsä huonosti koulutettuja ja heidän taistelumenestyksensä oli kehnoa. Irakilaisjoukot vedettiin pois Palestiinasta vuonna 1949. Rintamalta palanneet sotilaat olivat entistäkin vieraantuneempia maan hallituksen linjasta. Sotatoimilla oli myös negatiivinen vaikutus maan talouteen. Hallitus oli myöntänyt 40 prosenttia käytettävissä olevista varoista armeijalle ja palestiinalaisille pakolaisille. Tämän lisäksi Irakille maksetut öljytulot puolittuivat, kuin Haifaan johtava putki katkaistiin vuonna 1948. Sodan takia suurin osa Irakin vauraasta juutalaisyhteisöstä jätti maan. Noin 120 000 Irakin juutalaista muutti Israeliin vuosina 1948-1952.
Kuningasvallan loppu
Nuoremman polven poliitikkoja ei otettu päätöksenteossa huomioon, mikä herätti huolta myös armeijan nuorissa upseereissa. Heidät oli määrätty sotilaallisen kurinalaisuuden vaatimana olemaan osallistumatta politiikkaan. He kutsuivat itseään vapaiksi upseereiksi. He alkoivat organisoitua pieniin maanalaisiin ryhmiin, ja laativat vallankumouksellisia suunnitelmia. Kaikkien henkilöllisyys pidettiin salassa. Kaikki vapaaupseerit tunsivat vain keskusjärjestön, joka toimi liikkeen johdossa. Keskusjärjestön johtajana toimi Abdulkarim Qasim. Hänen läheisimpänä liittolaisenaan oli eversti Abdulsalam Arif. Vallankumous käynnistyi, kun Jordanian kuningas Hussein pelkäsi, että Libanonissa syttyneet levottomuudet leviäisivät Jordaniaan. Hussein pyysi maansa suojelemiseen Irakin apua. Vallankumouksellisten suunnitelmaan kuului, että kun Jordaniaan matkalla oleva prikaati marssi Bagdadin läpi, se valloittaisi kaupungin. Heinäkuun 14. päivänä 1958 vallankumoukselliset joukot valloittivat Bagdadin ja julistivat monarkian ajan päättyneeksi ja Irakin tasavallan perustetuksi. Vallankumous ei kokenut käytännössä minkäänlaista vastarintaa. Kuningasperheen johtavat jäsenet, mukaanlukien kuningas Faisal II ja kruununprinssi Abdulilah, sekä pääministeri Nuri as-Said teloitettiin.
Baathin valtaannousu
Vuonna 1968 toteutettiin vallankaappaus Baath-puolueen kanssa yhteistyötä tehneiden tyytymättömien armeijan upseerien toimesta. Vallankumous syrjäytti Abdulrahman Arifin presidentin ja Tahir Yahyan pääministerin virasta. Arif ajettiin maanpakoon Lontooseen. Syiksi ilmoitettiin Arifin hallinnon korruptio, kurdilevottomuudet pohjoisessa ja hallinnon kyvyttömyys tukea arabimaita Israelia vastaan käydyssä sodassa ja alistuminen Nasserin johtamalle Egyptille. Upseerit toimivat vallankaappauksen toteuttamisessa itsenäisesti ja erillään vallasta syrjäytetyistä baathisteista. Heiltä puuttui kuitenkin organisatorinen ja ruohonjuuritason tuki, jota tarvitaan vallassa pysymiseen. Vain muutamassa viikossa Baath nousi Irakissa valtaan. Baathin ennenaikainen yritys kaapata valta vuonna 1964 johti vain tärkeimpien baath-johtajien Ahmad Hasan al-Bakrin ja Saddam Husseinin vangitsemiseen. Vuonna 1968 Baath oli paremmin organisoitunut ja sillä oli laajempi tukiverkosto. Nasserismin ideologia oli taantunut kesäkuun 1967 sodan jälkeen, eikä Irakin sisäpolitiikkaa enää ohjailtu Egyptistä käsin. Uudeksi presidentiksi nostettiin baath-johtaja Ahmad Hasan al-Bakr ja pääministeriksi vallankumouksen operatiivisesta johdosta vastannut armeijan upseeri Abd ar-Razzaq an-Naif. Välittömästi vallankaappauksen jälkeen armeijan upseerien ja baathin välillä syntyi taistelu vallasta. Saddam Husseinin johtama joukko aseistautuneita puolueaktiiveja pidätti an-Naifin ja tämän henki luvattiin säästää, mikäli hän poistuisi maasta. Baathin valtaan noustanut vallankumous tapahtui verettömästi, mutta pian al-Bakrin hallinnon muodostamisen jälkeen nasseristit, Arifin kannattajat ja armeijan konservatiivinen koalitio yritti uutta vallankaappausta. Tämä antoi syyn al-Bakrin ja Saddamin ohjaamille puhdistuksille. Vuosina 1968-1973 puolue eliminoi armottomasti kaikki Baathin hallinnon haastamisesta epäillyt ryhmät tai henkilöt. Toimien johdosta valta keskittyi puolueen sisällä yhä enemmän al-Bakrin ja Saddamin käsiin. Baath tukeutui arabinationalistiseen ideologiaan, mikä toi sille kansan legitimiteetin, mutta merkittävämpää oli että al-Bakr sai taakseen armeijan tuen. al-Bakr oli baath-johtajista vanhempi ja arvostetumpi, mutta vuoteen 1969 mennessä Saddamista oli selvästi tullut puolueen liikkeellepaneva voima. Hän oli taitava eliminoimaan poliittiset vastustajansa, toisinaan häikäilemättömin keinoin. Hän johti myös henkilökohtaisesti Baath-puolueen tavoitetta ratkaista kurdialueiden ongelmat.
Baathin talouspolitiikka
Kun kurdikapinat saatiin tukahdutettua, Saddam Hussein ryhtyi lujittamaan asemaansa vahvistamalla maan taloutta. Baath-hallinnon teollisuuden modernisointiohjelma sitoi useimmat irakilaiset maan hallintoon ja talouspolitiikka oli suurelta osin onnistunutta. Kehittynyt talous johti vaurauden laajempaan jakautumiseen, ja koulutuksen ja terveydenhuollon saatavuuden lisääntymiseen. Tasaisempi tulonjako nosti hallituksen suosiota myös niiden keskuudessa, jotka olivat aiemmin vastustaneet Baath-hallintoa. Taloudellinen kehitys sai Saddamin tavoittelemaan myös johtavaa asemaa Arabimaiden keskuudessa. Tätä edesauttoi se että Egyptin presidentti Anwar Sadat solmi Israelin kanssa Camp Davidin rauhan, mitä muissa arabimaissa ei hyväksytty. Tämä lähensi Irakia muihin Arabimaihin, kun taas Egypti eristäytyi Lähi-idän arabimaista.
Mikael Löfgren
Mikael Löfgren (s. 2. syyskuuta 1969 Torsbyn kunta, Ruotsi) on entinen ruotsalainen ampumahiihtäjä ja nykyinen valmentaja.
Irakin historia
Saddamin valtaannousu
1970-luvun puolivälistä lähtien Ahmad Hasan al-Bakr alkoi kärsiä terveydellisistä ongelmista, ja valta alkoi siirtyä tiukemmin Saddam Husseinin käsiin. Baath-hallinnossa oli yritetty laajentaa hallintorakennetta, mutta todellinen valta pysyi kapeapohjaisen eliitin käsissä, joita yhdistivät läheiset perhe- ja heimositeet. Myös merkittävimmät baath-johtajat al-Bakr ja Saddam Hussein olivat sukulaisia keskenään. Al-Bakr erosi terveydellisistä syistä presidentin virasta vuonna 1979, vaikkakin on ilmeistä että Saddam pakotti hänet eroamaan. Saddam Hussein nousi maan presidentiksi ja asevoimien ylipäälliköksi. Saddam oli edeltäjäänsä verrattuna vähemmän taipuvainen jakamaan valtaansa kenenkään kanssa. Heti Saddamin noustua presidentiksi ilmoitettiin, että maassa oli paljastettu juoni hallituksen kaatamiseksi, yhdessä Syyrian kanssa. Tämän salaliiton olemassaolo on kyseenalaista, mutta sen verukkeella Saddam eliminoi puolueen sisältä henkilöt, jotka eivät mahdollisesti olleet hänelle uskollisia. Perustettiin erityistuomioistuin, joka tuomitsi 22 virkamiestä kuolemaan, monet muut tuomittiin vankeuteen. Puhdistusten kohteeksi joutuneet henkilöt olivat aiemmin olleet Saddamin liittolaisia, mutta he olivat vastustaneet Al-Bakrin eroa ja Saddamin nimittämistä presidentiksi. Puhdistuksilla Saddam lähetti viestin, että hän ei suvaitse pienintäkään erimielisyyttä. Syyrian hallitus kielsi olleensa osallisena salaliitossa ja maiden väliset suhteet viilenivät.
Tie sotaan
Irakin näkemys oli se, että Iranin kanssa käyty sota oli puolustautumista islamilaista vallankumousta vastaan, ei vain Irakiin vaan myös muihin Persianlahden maihin ja laajemmin Arabimaailmaan. Persianlahden monarkiat tukivat Irakia taloudellisesti sotatoimissa ja sodan päätyttyä Saddam vaati että velat annettaisiin anteeksi, hän esitti myös vaatimuksen, että Persianlahden maat rahoittavat Irakin jälleenrakennusohjelmaa. Muiden maiden tuki Irakille kuitenkin heikkeni sodan päätyttyä, mikä hermostutti Irakin hallinnon. Irakin taloudellista tilannetta heikensi se, että useat Persianlahden öljyntuottajamaat olivat ylittäneet OPEC:in heille määrittämän tuotantokiintiön, mikä johti öljyn hinnan laskuun. Tämä heikensi Irakin saamia tuloja. Saddam syytti Kuwaitia ja Yhdistyneitä arabiemiirikuntia maansa tulojen vähenemisestä, ja epäili että tuotannon kasvu johtui länsimaiden painostuksesta. OPEC nosti öljyn hintaa, mutta epäluulo säilyi. Suhteiden viilenemiseen oli muitakin syitä. Useimmat Persianlahden maat epäilivät Irakin kohdistavan aggressioita niiden suuntaan ja mahdollisesti pyrkivän alueelliseen laajentumiseen. Irak katsoi, että sillä oli historiallinen vaatimus Kuwaitin alueeseen vuodesta 1871, jolloin Kuwaitin hallitsija nimettiin alueensa kuvernööriksi Midhat Paššan alaisuudessa. Tämä väite oli nostettu esille vuonna 1961 Abdulkarim Qasimin hallinnon aikana, mutta se kohtasi voimakasta vastustusta muiden arabimaiden ja kansainvälisen yhteisön taholta. Erityisesti Irak piti tärkeänä Bubiyanin ja Warbahin saarten hallintaa, sillä näillä oli suuri merkitys Umm Qasrin sataman puolustamisen kannalta. Irakin historialliset väitteet Kuwaitin asemasta ja Irakin ja Iranin sodan aiheuttamat säröt väleissä arabimaihin, ja Saddamin halu valloittaa strategisesti merkittävät alueet, loivat pohjan konfliktille. Nämä jännitteet laukesivat, kun Irak kehitti tekosyyn konfliktille syyttämällä Kuwaitia siitä, että Kuwait porasi öljyä vaakasuoraan Irakin Al-Rumailahin öljykenttään, varastaen näin irakilaista öljyä. Tämän johdosta Irak vaati Kuwaitilta pitkäaikaista sitoumusta olla ylittämättä OPEC:n asettamaa tuotantokiintiötä, ja vaati Kuwaitilta ja tätä tukeneelta Saudi-Arabialta huomattavaa taloudellista apua.
Mikael Löfgren
Löfgren voitti ampumahiihdon maailmancupin kokonaiskilpailun kaudella 1992–1993 oltuaan edelliskaudella toinen. Maailmancupin osakilpailuissa hän oli parhaimmillaan toinen Anterselvan sprinttikilpailussa (10 km) kaudella 1992–1993 ja Holmenkollenin normaalimatkalla 1996. Kolmanneksi hän sijoittui Albertvillen olympiakilpailussa sekä Novosibirskin sprinttikilpailussa kaudella 1991–1992.
Löfgren on vuodesta 2008 toiminut Norjan ampumahiihtomaajoukkueen päävalmentajana. Aiemmin hän on valmentanut Yhdysvaltain maajoukkuetta ja Ruotsin juniorimaajoukkuetta.