cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Sébastien Léger
Légerin hittikappaleita ovat "Hit Girl", "Hypnotized" ja "Aqualight". Ne ovat soineet eri klubeilla ympäri Eurooppaa. Léger pääsi myös DJ Listalla sijalle 204.
Marraskuussa 2020 hän esiintyi Gizan pyramideilla
Aleksei Mihailovitš
Aleksei Mihailovitš Romanov, tsaari Aleksei I (ven. Алексей Михаилович Романов), (29. maaliskuuta (J: 19. maaliskuuta) 1629 Moskova, Moskovan Venäjä – 8. helmikuuta (J: 29. tammikuuta) 1676 Moskova, Moskovan Venäjä) oli Venäjän tsaari vuosina 1645–1676. Hänestä tuli tsaari 16-vuotiaana. Aleksei Mihailovitšin hallitsijakausi oli Venäjän politiikassa vakiintumisen aikaa. Hänen kuuluisin poikansa on keisari Pietari I.
Suku ja koulutus
Aleksei Mihailovitšin vanhemmat olivat Venäjän ensimmäinen Romanov-sukuinen tsaari Mikael Romanov ja hänen toinen puolisonsa Jevdokia Lukjanovna Strešnjova (1608–1645). Aleksei oli vanhin ja ainoa aikuiseksi elänyt poika, hänellä oli yhdeksän sisarusta, joista neljä eli aikuisikään. Sisaret Irina, Anna ja Tatjana pysyivät naimattomina. Ajan tavan mukaisesti moskovalaiset suuriruhtinattaret elivät eristyksissä teremissä eli naistentuvassa, sekä omistivat elämänsä perheelleen ja uskonnolle.
Viiden vuoden iästä lähtien Aleksei alkoi pajari Boris Morozovin valvonnassa oppia lukemista ja kirjoittamista aapisen avulla ja sitten lukea Tuntien kirjaa, Psalmien kirjaa ja Apostolien tekoja. 7-vuotiaana hän alkoi opiskella kirjoittamista ja yhdeksänvuotiaana kirkkolaulua. 11-13 -vuotiaana hänellä oli pieni kirjasto; hänelle kuuluneita kirjoja olivat muun muassa Liettuassa julkaistut "Lexicon" ja "Grammatiikka" sekä "Kosmografia". Koulutus oli varsin pinnallinen. Tulevan hallitsijan leikkikaluja olivat hevonen ja lasten panssari eli "saksalainen kotelo", musiikki-instrumentit, saksalaiset kartat ja painetut kuva-arkit.
Aleksein valtakauden alussa hänen kasvattajansa pajari Boris Ivanovitš Morozov sai vallan. Morozovin ympärille kertyneisiin suosikkeihin kuului muun muassa molempien yhteinen lanko Ilja Miloslavski.
Perhe
Aleksei Mihailovitš oli kaksi kertaa naimisissa. Ensin hän nai vuonna 1648 puolalaissyntyisen, pajari Ilja Danilovitš Miloslavskyn tyttären Maria Iljinitšna Miloslavskajan (1624–1669). Liitosta syntyi 13 lasta, joista kuusi kuoli ennen aikuisikää ja viimeinen lapsi kuoli äitinsä kanssa pian synnytyksen jälkeen. Maria oli tunnettu hurskaudestaan.
Vuonna 1671 Aleksei nai pienaateliin kuuluvan Natalja Kirillovna Naryškinan (1651–1694). Tästä liitosta syntyi kolme lasta, joista kaksi eli aikuisiksi. Aleksein kolmesta pojasta Fjodorista (Fjodor III), Ivanista (Iivana V) ja Pjotrista (Pietari Suuri) tuli tsaareja, ja tytär Sofiasta sijaishallitsija.
Tyttäret tsarevna Jevdokija (1650–1712), tsarevna Marfa (1652–1707), tsarevna Jekaterina (1658–1718), tsarevna Maria (1660–1723) ja tsarevna Feodosia (1662–1713) pysyivät naimattomina ja elivät Moskovan Kremlissä Terem-palatsissa. Marfan ja Feodosian oli pakko ryhtyä nunniksi oltuaan osallisina streltsi kapinaan vuonna 1698, kuten myös heidän isosisarensa tsarevna Sofia Aleksejevnan. Useimmat tyttäristä vanhenivat kotipalatsissaan ja heidät haudattiin Kristuksen taivaaseenastumisen luostarin katedraaliin.
Naimattomana pysyminen liittyi aikakauden tapaan, jossa hallitsijaperheen tyttäret elivät eristyneinä teremissä eli ylimmän kerroksen naistenluhdissa ilman ulkopuolisia kontakteja ja omistautuivat perheelleen ja uskonnolle. Yli 12-vuotiailta miespuolisilta vierailijoilta oli pääsy kielletty elleivät he olleet lähisukulaisia. He kävivät ainoastaan kirkossa, tiukasti vartioituina ja hunnutettuina katetuissa ajopeleissä, kuten muutkin moskovalaiset yläluokan naiset. Aleksein toinen vaimo Natalja Naryškina sai jo kulkea ikkunallisissa vaunuissa.
Tsarevna Natalja Aleksejevna (1673–1716) Aleksein toisesta avioliitosta pysyi myös naimattomana ja läheisenä veljensä Pietarin kanssa, hän eli vastaperustetussa Pietarissa vuodesta 1708 lähtien, omassa palatsissaan vuodesta 1713 lähtien ja omisti Hatsinan palatsia edeltäneen asuinkartanon vuodesta 1712 lähtien. Natalja Aleksejevna perusti kotiinsa Moskovaan teatterin vuonna 1706-1707, järjesti teatteriesityksiä Pietarissa vuodesta 1710 lähtien, kirjoitti neljä näytelmää sekä perusti Pietarin kaupungin ensimmäisen sairaalan ja köyhäintalon. Pietari I lakkautti vanhan perinteen, jossa yläluokan naiset eristettiin asumaan teremissä eli ylimmän kerroksen naistenluhdissa, lukuisten muiden uudistuksiensa ohella.
Tsaarina
Moskovassa puhkesi kesällä 1648 monipäiväinen suolakapina. Tsaari joutui kiinnittämään huomiota hänelle jätettyihin anomuksiin ja kutsui zemski soborin jälleen koolle. Sen noin 350 edustajaa laativat uuden lakikokoelman Sobornoje uloženije, joka julkaistiin vuonna 1649. Laki korosti tsaarin asemaa, määritteli maaorjuuden ja antoi maaseudun aatelistolle ja kaupunkilaisille etuja kirkon tappioksi.
Venäjän kirkon patriarkan tehtävä vapautui vuonna 1652, ja Aleksei Mihailovitš järjesti paikan munkki Nikonille, jonka oli jo aiemmin nimittänyt Novgorodin metropoliitaksi. Nikon vastusti vuoden 1649 lakia ja vaati aatelilta ja tsaarilta valan ennen suostumistaan tehtäväänsä. Sotaan lähtiessään Aleksei antoi Nikonille arvonimen Veliki gosudarin ja valtionhoitajan aseman.
Aikuistuttuaan Aleksei Mihailovitš nousi kuitenkin vuonna 1658 vastustamaan patriarkka Nikonia, joka vetäytyi perustamaansa luostariin mutta ei luopunut patriarkan arvonimestä. Tilanne ratkaistiin lopulta vuonna 1666 Moskovan suuressa kirkolliskokouksessa, jossa Nikon tuomittiin ja erotettiin. Idän kreikkalaiset patriarkat lausuivat vastoin piispojen kantaa, että patriarkan piti olla hallitsijalle kuuliainen. Näin omaksuttiin vanha bysanttilainen käytäntö, jossa kirkko oli hallitsijan alainen. pienoiskuva|[[Arkkienkelin katedraali|Arkkienkelin katedraalin hautoja: tsaari Aleksei Mihailovitš (1629-1676), tämän poika alaikäisenä kuollut tsarevitš Aleksei Aleksejevitš (1654-1670), tsaari Mihail Fjodorovitš (1596-1645), tämän lapsina kuolleet pojat ruhtinaat Vasili ja Ivan Mihailovitš. K. A. Fisherin valokuva 1905.]] Zemski sobor kutsuttiin koolle enää vain kerran, vuonna 1653. Aleksei otti tavakseen ratkaista asiat omassa ”kamariduumassaan”. Seurauksena oli itsevaltiuden vahvistuminen, mikä oli jo Länsi-Euroopassakin yleistymässä. Hallinto kasvoi Aleksei hallitsijakaudella. Zemski soborin jäsenmäärä lisääntyi, arvonimiä tuli lisää ja hovi käsitti lopulta kaikkiaan 3 000 henkilöä.
Venäjä otti ylivallan Dneprin kasakoista tammikuussa 1654 ja aloitti seuraavana toukokuussa pitkällisen sodan Puola-Liettuan kanssa. Tähän liittyi myös konflikti Ruotsin kanssa vuosina 1656–1661. Andrusovon rauhansopimus tammikuussa 1667 päätti Puolan-Venäjän sodan, Venäjä sai haltuunsa Kiovan, Smolenskin ja osan Dneprjoesta itään sijaitsevasta, vasemman rannan Ukrainasta.
Aleksein hallituskaudella ammattimaisen byrokratian ja järjestäytyneen armeijan merkitys kasvoi. Aleksein rohkaistessa kaupankäyntiä lännen kanssa, ulkomaiset vaikutteet alkoivat murtaa sitä melko vankkaa muuria, joka erotti Venäjän eurooppalaisista naapureista. Hän vieraili käymiensä sotien aikana vuosina 1654–1667 paljon lännessä, etenkin Vilnassa ja toi mukanaan länsimaisia vaikutteita kuten muuan muassa barokin tyylinsuuntauksen aikana muodikkaita kultanahkatapetteja sekä puolalaisia ja saksalaisia huonekaluja palatsiinsa Moskovaan.
Tyytymättömyys hänen hallituskaudellaan keskittyi kaupunkeihin, joitten taloutta hiersi kilpailu ulkomaisten kauppiaitten kanssa sekä talonpoikien keskuudessa, joilta riistettiin viimeisetkin vapauden rippeet, kun maaorjuudesta tuli laissa määriteltyä. Tämä yhteiskunnallinen tyytymättömyys ilmeni toistuvina kapinointeina, joista rajuin oli Stenka Razinin johtama talonpoikien kapina vuosina 1667–1671.
Persoonallisuus ja yksityishenkilö
Lähes kaikki lähteet ovat yhtä mieltä siitä, että Aleksis oli lempeä, lämminsydäminen ja pidetty hallitsija. Hänen suurin puutteensä oli heikkous; koko hänen hallituskautensa ajan valtion asioita hoitivat suosikit, joista osa oli epäpäteviä tai suoranaisia ​​typeryksiä.
Aleksis oli pikemminkin mietiskelevä ja passiivinen kuin käytännöllinen ja aktiivinen luonne. Hän seisoi kahden maailman, vanhan venäläisen ja lännen välissä, sovitti ne maailmankatsomukseensa, mutta ei antautunut kummallekaan poikansa Pietarin intohimoisella energialla. Tsaari oli älykäs ja aikansa mittapuulla koulutettu mies. Hän luki paljon, kirjoitti kirjeitä, kokosi "Haukkametsästäjän ohjekirjan" (ven. «Уложение сокольничья пути») vuonna 1668, yritti kirjoittaa muistelmiaan Puolan sodasta ja sepitteli runoja. Hänen omien sanojensa mukaan: "On aika työlle ja tunti huville" eli kaikelle on aikaa. Hänen aikanaan haukkametsästys oli Venäjällä suosionsa huipulla. "Huvittelupihoilla" Kolomenskojessa ja Semjonovskojessa Moskovan lähellä oli tarhattuna yli 3 000 erilaista petolintua.
Tsaari Aleksei Mihailovitš kuoli sydänkohtaukseen 47-vuotiaana Moskovassa 8. helmikuuta vuonna 1676. Hänet on haudattu Moskovan Kremliin Arkkienkelin katedraaliin.
Erik Pance
Erik Pance (s. 10. huhtikuuta 1991 Ljubljana, Slovenian ST, Jugoslavia) on slovenialainen jääkiekkoilija, joka pelaa Alps Hockey Leaguen slovenialaisjoukkue HDD Jesenicessä. Hän on pelipaikaltaan vasen laitahyökkääjä.
Seuraura
Pancen kasvattajaseura on HK Olimpija Ljubljana, jonka miesten joukkueessa hän debytoi vain 15-vuotiaana Slovenian liigassa kaudella 2006–2007. Kauden 2008–2009 Pance aloitti Ruotsissa Malmö Redhawksin junioreissa, mutta hän palasi kesken kauden takaisin kasvattajaseuraansa Olimpijaan.
Kauden 2009–2010 Pance vietti lähinnä HK Olimpija Ljubljanan Slohokej Ligan ja HDD Olimpija Ljubljanan Erste Bank Eishockey Ligan joukkueen välillä. Itävallan pääsarjassa EBEL:ssä hänen tulokaskautensa toi 25 runkosarjaottelussa tehot 2+3=5. Ensimmäisellä täydellä EBEL-kaudellaan 2010–2011 Pance teki 52 runkosarja- ja neljässä playoff-ottelussa tehot 4+5=9. Hän oli joukkueen neljässä Slovenian liigan runkosarjaottelussa tehoilla 8+2=10 Olimpijan paras maalintekijä ja jakoi joukkueen sisäisen pistepörssin voiton Matt Higginsin kanssa.
Kaudella 2011–2012 Pance teki EBEL:n yhden kauden piste-ennätyksensä tehoilla 12+15=27. Hän voitti kauden päätteeksi Slovenian-mestaruuden. Kesällä 2013 Pance kävi try-outilla Tšekin Extraligan HC Kladnossa, jossa hän jäi ilman sopimusta. Marraskuussa 2013 Pancen uutisoitiin tehneen sopimus Mestis-joukkue Kajaanin Hokin kanssa. Joulutaukoon asti kestäneen try-outin sisältänyt sopimus vahvistettiin joulukuussa. Hän ei saanut seitsemän siellä pelatun ottelun jälkeen kuitenkaan jatkosopimusta. Pance palasi vuodenvaihteessa loppukaudeksi takaisin Olimpijaan.
Elokuussa 2014 Pance teki jatkosopimuksen Olimpijan kanssa, mutta hän päätti kuitenkin lopettaa pelaajauransa jo kauden 2014–2015 kynnyksellä keskittyäkseen enemmän jääkiekon ulkopuoliseen elämään. Pance kertoi myöhemmin taustalla olleen motivaation puute jääkiekkoiluun ja viimeisimpinä vuosina vähälle jäänyt vastuu. Hän oli pelaamatta yhden kauden, kunnes Pance päätti palata kaukaloihin kaudella 2015–2016 siirryttyään Itävallan toiseksi korkeimmalle sarjatasolle Inter-National-Leaguen slovenialaisjoukkue HK Slavija Ljubljanan riveihin. Hän pelasi siellä vain yhden ottelun, kunnes Pance siirtyi lokakuussa 2015 Unkariin MOL Liga -joukkue Újpesti TE:n joukkueeseen. Hän oli tehoilla 19+11=30 joukkueen paras maalintekijä ja toiseksi paras pistemies Jozef Mihálikin jälkeen.
Kaudeksi 2016–2017 Pance palasi taas kotimaahansa ja siirtyi vuoden mittaisella sopimuksella Alps Hockey Leaguen slovenialaisjoukkue HDD Jesenicen riveihin.
Maajoukkueura
Pance edusti Sloveniaa IA-divisioonan MM-kilpailuissa vuonna 2012, jolloin joukkue voitti kultaa ja nousi seuraavaksi vuodeksi pääsarjaan. Hän pelasi myös alle 20-vuotiaiden I-divisioonan MM-kilpailuissa vuosina 2009 ja 2011. Ensimmäisenä mainitussa turnauksessa Pance voitti Slovenian sisäisen syöttöpörssin ja jakoi sisäisen pistepörssin voiton veljensä Žigan kanssa tehoilla 2+6=8. Vuoden 2011 turnauksessa Pance toimi Slovenian kapteenina. Hän jakoi tehoilla 7+5=12 koko B-lohkon pistepörssin voiton Tanskan Nicolai Meyerin kanssa sekä tehotilaston voiton joukkuetoverinsa Luka Ščapin kanssa. Pance valittiin myös B-lohkon parhaaksi hyökkääjäksi.
Pance pelasi myös alle 18-vuotiaiden I-divisioonan MM-kilpailuissa vuonna 2008, josta Slovenia putosi seuraavaksi vuodeksi II-divisioonaan. Vuoden 2009 turnaus päättyikin II-divisioonan A-lohkon hopeaan.
Muuta
Pancen isoveli Žiga pelaa EBEL-liigaa Klagenfurter AC:ssä.
UltraNoir
UltraNoir on Tampereella 2000-luvun alkupuolella perustettu goottirockia ja post-punkia soittava yhtye. Yhtyeeltä on ilmestynyt yksi pitkäsoitto vuonna 2006. Tätä ennen yhtye julkaisi kaksi omakustanne-EP:tä, "Why Can't We Believe We Can't Be Loved" 2004 ja "Songs of Sex and Self-hate" 2005 ja split 7" "Godspeed For Good / Worldwide Panic" Romantic Visionin kanssa 2004. Yhtyeen kosketinsoittaja Utu soittaa koskettimia myös I Was A Teenage Satan Worshipper -yhtyeessä.
Rakkautta ja piikkilankaa
Rakkautta ja piikkilankaa on Uniklubin debyyttialbumi, joka ilmestyi 21. toukokuuta 2004. Levy on myynyt platinaa.
Albumi debytoi Suomen virallisen listan neljännellä sijalla, ja nousi toisella listaviikollaan sijalle kolme. Levy pysytteli listalla yhteensä 20 viikkoa.
Suurin osa kappaleista on Jussin sanoittamia, albumin nimikkokappale on Teemu Rajamäen käsialaa.
Poros (demos)
Poros oli antiikin aikainen Akamantis-fyleen kuulunut Attikan eli Ateenan kaupunkivaltion muodostaneen alueen demos. Se kuului fylen paralia-trittykseen eli Attikan rannikkoalueiden demoksiin.
Poros sijaitsi suunnilleen nykyisen Mitropísin tienoilla Lavreotikín kunnassa. Demosta ei tule sekoittaa Poroksen saareen, joka tunnettiin antiikin aikana nimellä Kalaureia.
Demos perustettiin Kleistheneen uudistuksessa arkaaisen kauden lopulla vuonna 508 eaa. Tuolloin sen alkuperäinen fyle eli ”heimo” oli Akamantis ja sillä oli kolme edustajaa Ateenan bulessa eli neuvostossa. Myöhemmin hellenistisellä kaudella demoksissa tapahtui muutoksia, ja niiden seurauksena demos kuului vuodesta 307/306 eaa. Demetrias-fyleen ja fylen lakkauttamisen jälkeen vuodesta 201/200 eaa. jälleen Akamantis-fyleen. Demoksen kansalaisesta käytettiin demonyymiä Porios.
Luontokeskus Kellokas
pienoiskuva|Luontokeskus Kellokas keväällä 2019 Luontokeskus Kellokas sijaitsee Kolarin Äkäslompolossa. Siellä voi tutustua Pallas-Yllästunturin kansallispuiston luontoon ja retkeilymahdollisuuksiin. Luontokeskuksen pysyvä näyttely Mean elämää kertoo alueen luonnon ja kulttuurin vuorovaikutuksesta kansallispuiston vierellä olevissa kylissä molemmin puolin Väylää eli Tornion–Muonionjokea.
Kellokkaassa on kahvila Kahavila Melkutin, Lapin taiteilijaseuran Galleria Kellokas sekä Ylläksen Matkailuyhdistyksen toimipiste ja Kolarin kunnan matkailuneuvonta, Ylläksen matkailuinfo. Siellä on myös elokuvateatteri, ja siellä järjestetään tapahtumia. Kuontokeskuksessa on myös kokoustiloja. Luontokeskuksen pihalla on Savottamuseo.
Luontokeskus Kellokas valmistui vuonna 1995.
Viljo Kojo
Viljo Johannes Kojo, salanimi Juho Poutanen (13. joulukuuta 1891 Kaukola – 21. huhtikuuta 1966 Helsinki) oli suomalainen kirjailija, sanomalehtitoimittaja ja kuvataiteilija (taidemaalari, kuvittaja ja pilapiirtäjä).
Henkilöhistoria
Kojon vanhemmat olivat maanviljelijä Pekka Kojo ja Anna Hirvonen. Hänen ensimmäinen puolisonsa vuodesta 1925 oli Helmi Ruissalo (k. 1938) ja toinen vuodesta 1940 Eeva Maria Aikala. Käkisalmessa keskikoulun käytyään Kojo opiskeli Taideteollisessa keskuskoulussa 1911–1912 ja Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulussa 1912–1914. Taiteilijana Kojo kuului Tyko Sallisen lailla ekspressionistiseen Marraskuun ryhmään.
Viljo Kojo oli mukana perustamassa Viipurin Taiteilijaseuraa, ja toimi sen puheenjohtajana 1930-1960. Kojo toimi Karjala-lehden toimittajana Viipurissa 1925–1940. Hän toimitti myös eräitä pilalehtiä, kuten viipurilaista Ampiaista sekä vuoden verran Helsingissä ilmestynyttä kuukausilehti Hymyä. Aleksis Kiven Seuran sihteerinä hän toimi vuosina 1941–1943.
Kirjallinen tuotanto
Kojo oli Huugo Jalkasen lailla yksi ensimmäisiä vapaan runomitan kokeilijoita kokoelmallaan Aamutuuli. Hän kirjoitti boheemiromaaneja taiteilijaystävistään (Suruttomain seurakunta, Kiusauksesta kirkkauteen) ja lähinnä Käkisalmen ympäristöön paikantuvia karjalaisaiheisia romaaneja.
Kuvataiteilija
Kojo kuului Marraskuun ryhmään ja osallistui sen näyttelyihin 1910-1920-luvulla. Lehtikuvittajana hän aloitti jo ennen toimittajanuraansa Karjala-lehdessä. Pilalehdistä hänen töitään julkaisivat Tuulispää, Velikulta ja Kurikka. Hän teki myös kirjankansia ja kirjankuvituksia etenkin omiin teoksiinsa, mutta jonkin verran muidenkin. Ville Hännisen mukaan hänen lehtiin kehittämänsä kevyt tussiviiva antoi kirjoille luonnetta. Runokirjojen kannet ovat kevyen koristeellisia ja Hännisen mukaan amatöörimäisiä, jopa lapsellisia mutta eivät kuitenkaan harkitsemattomia. Hännisen mukaan tutkimus ei toistaiseksi ole käsitellyt Kojon kuvitustyötä. Kojo itse kertoo siitä työnsä puolesta muistelmissaan, esimerkiksi teoksessa Taiteen tie on pitkä (1960).
Palkinnot
Lähde: Viljo Kojo, Kirjasampo.fi, viitattu 25.2.2021
Perunasalaatti
pienoiskuva|Perunasalaattia Perunasalaatti on kylmä lisäke, jota voi nauttia alkuruokana tai lisukkeena. Yleisesti perunasalaattia nautitaan uudenvuodenjuhlissa ja vappuna keitettyjen nakkien kera. Perunasalaattia voi valmistaa itse, mutta sitä löytyy ympärivuotisesti myös kauppojen eineshyllyiltä.
Juri Kaškarov
Juri Fjodorovitš Kaškarov (, s. 4. joulukuuta 1963 Hanti-Mansijsk) on venäläinen ampumahiihtäjä, joka aktiiviurallaan edusti Neuvostoliittoa.
Perunasalaatti
Perunasalaattiin kannattaa valita kiinteämaltoinen, ei-jauhoinen perunalajike, joka merkitään suomalaisissa perunapusseissa vihreällä merkinnällä.
Juri Kaškarov
Kaškarov hiihti toisen osuuden kultaa voittaneessa Neuvostoliiton 4 × 7,5 kilometrin viestijoukkueessa Sarajevon olympialaisissa 1984. 10 kilometrillä hän sijoittui kymmenenneksi ja Calgaryn olympialaisissa 1988 20 kilometrillä viidenneksi.
Perunasalaatti
Perunasalaatti valmistetaan keitetyistä ja kuutioiduista kylmistä perunoista, hakatusta kelta- tai punasipulista, kuutioidusta suolakurkusta, purjosipulista, omenasta, kapriksesta tai näiden yhdistelmistä. Perusainesten sekaan lisätään kastike. Kastike on yleensä kermaviili- tai majoneesipohjainen, johon voi lisätä mausteeksi silputtua persiljaa, mustapippuria, yrttisuolaa tai sinappia mieltymysten mukaan. Sekoittamisen jälkeen perunasalaatin annetaan maustua kylmässä vähintään tunnin, mielellään yön yli. Tarjoilua varten salaatin voi koristella ruohosipulin varsilla.
Juri Kaškarov
Kaškarov voitti maailmanmestaruuden 20 kilometrillä Ruhpoldingissa 1985, viestissä Antholzissa 1983, Ruhpoldingissa 1985 ja Oslossa 1986 sekä joukkuekilpailussa Feistritzissä 1989. MM-hopeaa hän saavutti viestissä Lake Placidissa 1987, Feistritzissä 1989 ja Lahdessa 1991 sekä pronssia 10 kilometrillä 1989.
Kaškarov saavutti nuorten MM-kilpailuissa 1982 kultaa 15 kilometrillä, hopeaa viestissä ja pronssia 10 kilometrillä. Hän voitti Neuvostoliiton-mestaruuden 20 kilometrillä 1986 sekä 10 kilometrillä ja 25 kilometrin sotilaspartiohiihdossa 1987. Hän edusti seuratasolla Dynamo Jekaterinburgia. Aktiiviuransa jälkeen hän toimi ampumahiihtovalmentajana Moskovan Dynamossa.
Dryadit
thumb|130px|Dryadi. [[Evelyn De Morgan|Evelyn De Morganin maalaus.]] Dryadit ( Δρυάδες) olivat kreikkalaisessa mytologiassa nymfejä tai luonnonhenkiä, jotka olivat omistautuneet puiden suojelemiseen. Dryadit elivät joko itse puussa tai sen lähettyvillä. Uskomusten mukaan dryadi eli niin kauan kuin puu oli elossa. Jos puu kaadettiin, sen dryadi kuoli. Alun perin dryadit olivat nimenomaan tammen nymfejä, sillä kreikan kielen sana drys tarkoittaa tammea. Sittemmin sana "dryadi" on yleistynyt tarkoittamaan kaikkia puiden hengettäriä.
USS George H. W. Bush (CVN-77)
USS George H. W. Bush (runkonumero CVN-77) on Yhdysvaltain laivaston Nimitz-luokan lentotukialus, joka on nimetty Yhdysvaltain entisen presidentin George H. W. Bushin mukaan.
Valmistus
Alus tilattiin Newport News Shipbuilding and Drydock Companyltä (myöh. Northrop Grumman) Newport Newsistä Virginiasta, missä köli laskettiin 6. syyskuuta 2003. Lentokannelle nostettiin 8. heinäkuuta 2006 aluksen 700 tonnin kansirakenteet, mikä samalla oli viimeinen 162 moduulista. Alus kastettiin 7. lokakuuta, jolloin esiteltiin aluksen käyttöönotosta vastaava päällikkö Kevin O'Flaherty. Se otettiin palvelukseen 10. tammikuuta 2009 Norfolkin laivastotukikohdassa. Valmistus maksoi 6,2 miljardia Yhdysvaltain dollaria.
Palvelus
Aluksen koeajot aloitettiin 13. helmikuuta joitakin viikkoja aiemmin kuin oli alun perin suunniteltu. Se lähti vastaanottotesteihin 7. huhtikuuta, joiden päätyttyä alus luovutettiin 11. toukokuuta laivastolle. Aluksen katapultilla laukaistiin 19. toukokuuta ensimmäisenä lentokoneena F/A-18F Super Hornet ja 26. toukokuuta alus todettiin lentotoimintakelpoiseksi.
Alus oli koulutuksessa vielä heinäkuussa 2013.
Nautakiiliäinen
Nautakiiliäinen (Hypoderma bovis), kansanomaisesti myös häntäkärpänen tai perskärpänen, on mehiläismäinen kiiliäisiin kuuluva kärpänen, jonka toukat loisivat nautaeläimissä. Kiiliäisen toukkaa kutsutaan myös nimellä permu. Poroissa elävä vastaava loinen on nimeltään kurmupaarma eli porokiiläinen.
Elintavat
Suurikokoinen ja karvainen nautakiiliäinen liimaa munansa yleensä isäntäeläimen takapuoleen tai -reisiin. Noin neljän päivän kuluttua kuoriutuva toukka tunkeutuu isännän ihon läpi ja vaeltaa usean kuukauden aikana sen selkänahan alle. Toisessa toukkavaiheessa se poraa ihoon hengitysreiän ja kolmannen toukkavaiheen jälkeen kehittyy 4–11 viikon aikana esikoteloksi. Täysikasvuinen toukka on noin 30 mm:n mittainen. Esikotelo tunkeutuu ulos isännästä ja maahan pudottuaan hakee itselleen piilopaikan ja koteloituu. Kotelo kestää −28 °C:n pakkasen. Kuoriutunut nautakiiliäinen elää kolmesta viiteen päivää.
Muu merkitys
Kuvaannollisesti hyönteisen nimeä häntäkärpänen on käytetty merkitsemään kintereillä häiritsevästi hyörivää ihmistä sekä hännystelijää.
Vilho Nenonen
Vilho Nenonen (oikealta nimeltään Wilho Petter Nenonen, 6. maaliskuuta 1883 Kuopio – 17. helmikuuta 1960 Helsinki) oli suomalainen, niin Suomen armeijassa kuin Venäjän keisarillisessa armeijassa palvellut tykistönkenraali. Häntä pidetään Suomen tykistön merkittävimpänä kehittäjänä, "isänä".
Nuorena upseerina Nenonen opiskeli arvostetussa Mihailovin tykistöakatemiassa Pietarissa ja osallistui myöhemmin I maailmansotaan Venäjän joukoissa. Suomen sisällissodassa 1918 eversti Nenonen toimi tykistön tarkastajana. Ennen talvisotaa hän kehitti tykistölle tulenjohtokortin, joka huomattavasti helpotti tulenjohtajan toimintaa. Jatkosodassa tuliasemille kehitettiin korjausmuunnin, joka teki osaltaan mahdolliseksi suomalaisten menestyksen Talin–Ihantalan taistelussa.
Varhaisvaiheet
"Pekka ja Amalia Nenoselle on tiistaina 6.3.1883 syntynyt terve asevelvollinen." Tällä enteellisellä tavalla eläinlääkäri Pekka Nenonen ja hänen vaimonsa Amalia ilmoittivat kuopiolaisessa sanomalehdessä esikoisensa Wilho Petterin syntymästä.
13-vuotiaana Vilho Nenonen lähti Haminan Kadettikouluun. Hän kiinnostui tykistöstä ja luki kaiken, minkä aiheesta sai käsiinsä. 18-vuotiaana matemaattisesti lahjakas Nenonen hyväksyttiin opistotasoiseen Mihailin Tykistökouluun Pietariin.
Venäjän-Japanin sota
Helmikuussa vuonna 1904 puhkesi Venäjän ja Japanin välinen sota. Aliluutnantti ja puolipatterin päällikkö Nenonen saapui Mantšuriaan elokuussa 1905, juuri ennen rauhan solmimista. Nenonen oli melkein ehtinyt ensimmäiseen sotaansa.
Tykistöakatemia
Seuraavana syksynä Nenonen pääsi Mihailin Tykistöakatemiaan, alan kuuluisimpaan opinahjoon. Valmistuttuaan 26-vuotias alikapteeni Nenonen ei halunnut Viaporiin, koska hän Venäjän upseerina joutuisi hankalaan tilanteeseen. Niinpä Nenonen lähti Vladivostokiin komppanianpäälliköksi lokakuussa 1909. Mutta hänen tähtäimessään oli Venäjän keskuskoeampumalaitos Pietarin pohjoispuolella.
Koeampumalaitos
pienoiskuva|Nuori Vilho Nenonen Nenosen ensimmäinen tehtävä koeampumalaitoksessa oli laatia ampumataulukot uudelle 76 millimetrin vuorikanuunalle m/1909. Alikapteeni huomasi, että ammuksien lentoradassa käytetty laskentakaava oli huono. Nenonen päätteli, että virhe johtui muun muassa ammuksen muodosta. Nenosen uusi kaava otettiin välittömästi käyttöön.
Tykistörykmentin komentaja
Nenonen anoi siirtoa rintamalle. Nenosen patteristo osallistui Väinänlinnan offensiiviin heinäkuussa 1917. Myöhemmin Nenonen siirrettiin etelärintamalle. Nenonen sairastui kuitenkin keltatautiin ja joutui palaamaan Petrogradiin.
Suomen hallituksen joukkoihin
Nenonen kutsuttiin ylipäällikkö Mannerheimin joukkoihin Suomeen. Helmikuun alussa Nenosen tykeillä taisteltiin venäläisiä vastaan Oulussa. Hänellä oli käytössään kaksi tykkiä, joista kuitenkin vain toista voitiin käyttää. Kenraali Mannerheim ylensi Nenosen everstiksi ja nimitti hänet ensin Pietarsaaren tykistökoulun johtajaksi ja sitten tykistön tarkastajaksi. Nenosella oli käytössään tällöin 58 tykkiä. Myöhemmin Tampereen valtauksen sotasaalis oli 42 ja Viipurin valtauksen yli 300 tykkiä. Itsenäisen Suomen tykistön peruskalusto oli koossa.
Tykistön tarkastaja ja sotaväen päällikkö
Sisällissodan jälkeen Nenonen toimi tykistön tarkastajana, aselajin ylimpänä johtajana, lähes yhtäjaksoisesti vuodesta 1920 vuoteen 1937. Suomen tykistön ensimmäiset ohjesäännöt syntyivät Nenosen luentojen perusteella. Katkoksia olivat puolivuotinen tykistökurssi Ranskassa keväällä 1922 ja Kyösti Kallion hallituksen puolustusministerin tehtävät 1923–1924 sekä toiminta sotaväen päällikkönä 1924–1925. Nenonen joutui eroamaan sotaväen päällikön tehtävistä siksi, että hän antoi julkisen lausunnon ruotsinkielisiä upseereita koskien, jonka tasapuolisuudestaan huolimatta jotkut suomalaismieliset tulkitsivat yleisen edun vastaiseksi.
Tykistön tarkastajana Nenonen piti panssariaselajia turhana ja antoi ymmärtää, että sen voisi lakkauttaa. Tähän suuntaan edettiin muuttamalla hyökkäysvaunurykmentti hyökkäysvaunupataljoonaksi sekä lopulta erilliseksi hyökkäysvaunukomppaniaksi. Jalkaväen tulitukea Nenonen piti tärkeänä tuottamalla maahan kranaatinheittimistön.
Joulukuussa 1919 eversti Nenonen kävi ennen tykistön tarkastajaksi tuloaan Perkjärvellä Karjalankannaksella selvittämässä alueen soveltuvuutta tykistön yhteisten leirien pitopaikaksi. Nenonen esitti tiedustelumatkansa jälkeen, että jo kesällä 1920 olisi pidettävä kenttätykistön yhteinen leiri Perkjärvellä. Esitys hyväksyttiin ja niin alkoivat kenttätykistön leiriharjoitukset Perkjärven ampuma-alueella.
Vilho Nenosen sotilasarvot Suomen puolustusvoimissa
Nenonen meni vuonna 1921 naimisiin venäläisen leskirouvan Pelageja (Lina) Perminovan kanssa. Linalla oli aikaisemmasta avioliitosta tytär Irina. Avioliiton tarkoituksena oli auttaa venäläinen aatelisperhe pois Neuvosto-Venäjältä. Perheen saavuttua Suomeen tarjoutui rouva Pelageja Perminova eroamaan Nenosesta, mutta tämä ei suostunut, vaan antoi asian olla.
Talvisota
Talvisodassa Nenonen toimi Asesuunnittelukunnan päällikkönä ja oli komennettuna asehankintamatkalle Yhdysvaltoihin. Talvisota oli Suomen tykistölle opettava kokemus. Virheitä tehtiin ja niistä maksettiin. Suomen tykistö ei usein kyennyt tehtävään, jota Nenonen oli painottanut, eli hyökkäyksen tukemiseen. Ampumaleireillä oli harjoiteltu enemmän sitä mitä osattiin, ampumataitoa.
Vanha ja kirjava kalusto oli ongelma. Suomella oli joulukuun alussa 1939 tasan 444 tykkiä. Vanhin oli mallia 1877 ja uusin 1934. Lisäksi, Nenosen lukuisista aloitteista huolimatta, "maailman kirjavimman tykistön" ampumatarvikehuolto oli täysin retuperällä.
Lähes ainoa ammuslähde oli venäläisten jälkeensä jättämät ammusvarastot. Viikon taistelujen jälkeen piti antaa ankarat määräykset tulen säännöstelemisestä. Joskus kohteeseen ammuttiin vain 4–8 kranaattia. Talvipakkasella sytyttimien toiminta oli epävarmaa.
Teollisuuslaitokset saivat vasta 30. marraskuuta 1939 käskyn valmistaa lisää ammuksia. Talvisodan päättyessä tuotanto oli 2 500 kranaattia ja tarve rintamalla 8 000 laukausta päivässä.
Nenosen asehankintamatka Yhdysvaltoihin oli vaikea. Aseita ei voitu myydä sotaa käyvälle maalle, vaikka Brewster Buffaloita voitiin hankkia. Aseet ja ampumatarvikkeet toimitettiin vasta sodan jälkeen. Joukossa oli 200 kappaletta 75 mm:n kevyttä kenttäkanuunaa ja 32 kappaletta 203 mm:n järeää kenttähaupitsia ampumatarvikkeineen.
Jatkosota
Nenonen nimitettiin jälleen tykistön tarkastajaksi syksyllä 1940. Kun uusi sota syttyi kesäkuussa 1941 armeijalla oli käytössään yli 1 000 tykkiä. Sodan alkupuolella tykkien määrä lisääntyi "kuin itsestään", sillä sotasaalis oli runsasta. Vuoden 1942 kesään mennessä Suomi oli vallannut yli 800 tykkiä. Saksalaisilta ostettiin huomattava määrä Ranskasta vallattuja tykkejä. Lisäksi Tampella valmisti Boforsin lisenssillä 140 nykyaikaista 105 mm:n kenttähaupitsia. Ongelmaksi alkoikin muodostua tykistön kaluston tavaton malli- ja kaliiperikirjavuus, joka hankaloitti mm. ammusten tuotantoa ja jakelua.
Kesän 1944 torjuntataisteluissa tykistö oli laadullisesti ja määrällisesti aivan toisella tasolla kuin kolme vuotta aikaisemmin. Tykistön vahvuus oli 50 000 miestä. Tali-Ihantalan ratkaisutaisteluissa 30. kesäkuuta – 7. heinäkuuta Suomen tykistö keskitti 7 neliökilometrin painopistealueelle jopa 250 tykin tulen. Vastaavia esimerkkejä ei muualta maailmasta ollut.
Ylipäällikkö myönsi Mannerheim-ristin Nenoselle henkilökohtaisesti 8. tammikuuta 1945.
Nenonen anoi eroa virastaan 15. helmikuuta 1947 lähtien.
Korjausmuunnin
300px|right|thumb|Korjausmuunnin Suomenlinnassa. Samanlainen on myös [[Museo Militariassa]]
Tykistö tarvitsee tulenjohtajan eli henkilön joka näkee maalin sekä ammusten iskemät ja osaa niiden perusteella käskeä tykistölle tarvittavat korjaukset. Nenonen ratkaisi asian kehittämällä Suomen tykistölle liikkuvan tulenjohdon. Jalkaväen hyökätessä vaikeasti liikuteltava tykistö pysyy paikallaan, mutta tulenjohtaja seuraa hyökkäävää osastoa.
Päämaja perusti tykistön upseerien jatkokoulutusta varten 2. helmikuuta 1943 Suvi-Kumsan Ampumakoulun Karhumäen lähelle. Koulun opettaja, silloinen majuri, myöhempi everstiluutnantti Unto Petäjä (s. 30. heinäkuuta 1908 Tampereella, k. 5. heinäkuuta 1994 Helsingissä) kehitti tuliasemille erityisen korjausmuuntimen. Sen avulla tulenjohtaja pystyi johtamaan tarvittaessa useiden kymmenien tuliyksiköiden tulta tietämättä itse niiden sijaintia. Menetelmällä tulta voi johtaa kuka tahansa, jolla oli kompassi ja viestiyhteys tykistökomentajan komentopaikalle.
Petäjä opetti menetelmää oppilailleen ja tarkistutti sen toimivuuden kovapanosammunnoissa. Hänen esimiehensä, Maaselän Ryhmän tykistökomentaja eversti Eino Honko kävi huhtikuun lopulla Päämajassa esittelemässä menetelmää tykistön tarkastajalle kenraali Nenoselle. Tämä kutsui Petäjän itsensä Päämajaan esittelemään keksintöään. Kenraali Nenonen määräsi tykistökäskyllään nro 11, 12. heinäkuuta 1943 korjausmuuntimen otettavaksi käyttöön. Samalla keksintö ja sen oikea keksijä julistettiin salaisiksi sodan loppuun saakka. Suomalaiset salasivat korjausmuuntimen myös saksalaisilta kanssasotijoiltaan. Keksintö ei enää ollut salainen Nenosen käskystä 25. huhtikuuta 1945 jälkeen.
Lentokuvaus
Nenonen kehitti 1920- ja 1930-luvulla lentokuvauksen menetelmiä, joilla on ollut vaikutusta myöhemmin kaikkeen kaukokartoitukseen. Tarkka korkeusmittari ja uudenlainen ilmakuvakamera olivat hänen kehittämiskohteinaan.
Vuonna 1927 Nenonen rakensi alkeellisen prototyyppikameran. Vuonna 1928 Asevarikko 1 rakensi prototyypin perusteella kameran, joka sai nimekseen Nenon-kamera m/1928. Seuraavan vuoden Perkjärven testeissä kamera osoittautui vaatimusten mukaiseksi. Nenonen jatkoi kameransa kehittelyä ja vuonna 1929 testien jälkeen saksalainen Zeiss alkoi valmistaa kameraa merkinnällä Nenon RMK HS 15x15. Kameran kehittely jatkui ja vuonna 1932 valmistui Nenon RMK HS 1824/20.
Muuta
Lina Nenonen kuoli helmikuussa 1945. Eläkepäivinään Vilho Nenonen harrasti luontoa ja lukemista. Helsingin yliopiston filosofian kunniatohtoriksi Nenonen vihittiin vuonna 1950. Vilho Petter Nenonen kuoli kotonaan 17. helmikuuta vuonna 1960. Hänet haudattiin Hietaniemeen valtion kustannuksella.
Tykistön ja kranaatinheittimistön ampumaleirillä Rovajärvellä pidetään joukkojen kesken Nenosen tulenavauskilpailu. Pohjois-Karjalan Prikaatin Aliupseerikoulun kranaatinheitin- sekä tulenjohtolinjan muodostama oppilassektori oli nimetty Osasto Nenoseksi Vilho Nenosen mukaan. Pohjois-Karjalan prikaati on lakkautettu.
Suomen Tykistömuseossa oli esillä Vilho Nenosen historiasta kertova huone, jossa oli myös hänen huonekalujaan ja sotilasvirkapukujaan. Nykyisin kyseinen huone esineistöineen on osa Museo Militarian perusnäyttelyä Linnankasarmin toisessa kerroksessa.
Vilho Petter Nenonen kutsuttiin sekä Kadettikunnan että Upseeriliiton kunniajäseneksi 6.6.1943
Tšekin NUTS-aluejako
Tšekin NUTS-aluejako muodostuu siten, että koko valtio on yksi NUTS1-alue, NUTS2-alueita on kahdeksan ja NUTS3-alueet vastaavat Tšekin läänejä.
ADR
ADR voi tarkoittaa seuraavia:
Verensokeri
thumb|[[Verensokerimittari]] Verensokeri tarkoittaa veren glukoosipitoisuutta, jonka mittausyksikkönä käytetään mmol/l eli millimoolia litrassa.
Verensokeri vaikuttaa ihmisen yleisvointiin ja vireyteen. Esimerkiksi alhainen verensokeri eli hypoglykemia väsyttää ja voi aiheuttaa heikotusta. Hypoglykemian vaikutus ihmisen toimintakykyyn on yksilöllistä. Tavallisemmat matalan verensokerin oireet ovat nälän tunne, ärtymys, päänsärky, väsymys ja keskittymisvaikeudet sekä ajattelun, muistamisen ja ymmärtämisen vaikeutuminen. Jos verensokeri laskee edelleen, voi ilmaantua vapinaa, sydämentykytystä, kylmänhikisyyttä, kalpeutta, suun ympäryksen ja huulten pistelyä, näköhäiriöitä ja puheen puuroutumista. Toimintakyky katoaa yleensä kokonaan verensokerin laskiessa arvoon 1,5 tai vieläkin alemmas, mutta toisille riittää jo verensokerin laskeminen tasolle 2,5 mmol/l.
Liian korkeaa verensokeria kutsutaan hyperglykemiaksi. Jos verensokeri on pitkiä aikoja liian korkealla tasolla, verisuonet alkavat vaurioitua.
Normaalisti paastoverensokeri eli 12 tunnin paastoamisen jälkeen mitattu veren glukoosipitoisuus on välillä 3,5–6,0 mmol/l, ja puolesta kahteen tuntia ruokailun jälkeen arvo on välillä 5–8 mmol/l. Pitkäaikaisen sokerin viitearvot ovat 4–6 % eli 20–42 mmol/mol.
Diabeteksessa verensokeri kohoaa helposti viitearvojen yläpuolelle insuliinin erityksen vähenemisen tai sen vaikutuksen heikentymisen vuoksi. Myös stressi nostaa verensokeria, koska se lisää adrenaliinin ja kortisolin eritystä.
Veren sokeritason säätely
Hiilihydraattipitoisen ruoan nauttiminen alkaa nostaa verensokeria 15–30 minuutin kuluttua aterioinnin alkamisesta. Nesteen mukana nautittu hiilihydraatti nostaa verensokeria nopeammin kuin kiinteä ravinto.
Ravinnon hiilihydraattiyhdisteet hajoavat ruoansulatuksessa monosakkarideiksi. Ne imeytyvät verenkiertoon. Elimistö muuttaa kaikki monosakkaridit glukoosiksi. Verestä glukoosi siirtyy soluun solukalvon kantajaproteiinin avulla. Viinin nauttiminen aterialla saattaa hidastaa verensokerin kohoamista monen tunnin ajaksi.
Kun verensokeri on korkea esimerkiksi aterian jälkeen, haimasta vapautuu insuliini-nimistä hormonia, joka varastoi glukoosia glykogeeniksi maksaan ja lihaksiin. Kun verensokeri on matala, haima erittää glukagonia, joka pilkkoo glykogeenia glukoosiksi verenkiertoon.
Veren glukoosipitoisuus nousee ja laskee yleensä aterian jälkeisen kahden tunnin aikana. Ruokailu aiheuttaa osalle ihmisistä tämän lisäksi merkittävän verensokerin laskun perustason alapuolelle 2–4 tuntia aterianjälkeisen verensokeripiikin jälkeen, millä on aterianjälkeistä verensokeripiikkiä suurempi ruokahalua kiihdyttävä vaikutus. Ihmiset, joilla tätä esiintyy runsaimmin, nauttivat päivittäin keskimäärin yli 300 kaloria muita enemmän.
Liikaa koholla oleva verensokeri vaurioittaa verisuonia, munuaisia, silmiä ja hermostoa sekä kalkeuttaa suuria valtimoita aiheuttaen sydänsairauksia, aivohalvauksia ja dementiaa. Monet tutkijat ajattelevat, että Alzheimeriin liittyvä beta-amyloidin muodostuminen muistille tärkeisiin aivojen osiin saisi alkunsa huonoista elintavoista johtuvista verensokerin muutoksista.
Vladislav IV Vaasa
Vladislav IV Vaasa eli Ladislaus Puolalainen, (9. kesäkuuta 1595 Krakova – 20. toukokuuta 1648 Merkinė) oli Puola-Liettuan kuningas 8. marraskuuta 1632 alkaen kuolemaansa asti. Hän oli Sigismund III Vaasan poika, hänen isovanhempansa olivat Ruotsin kuningas ja Suomen herttua Juhana III ja Katariina Jagellonica.
Vladislav oli Ruotsin laillinen kuningas, mutta Kaarle IX syrjäytti Ruotsissa hänen isänsä Sigismund III Vaasan vuonna 1599. Vladislav otettaisiin Ruotsin kruununperilliseksi vuonna 1599, jos hän saapuisi vuoden kuluessa Ruotsiin kasvatettavaksi, mitä ei tapahtunut. Vaatimus Ruotsin kruunuun pysyi voimassa vuoden 1660 Olivan rauhaan asti.
Hän oli myös nimellisesti Venäjän hallitsija sekasorron aikana, vuosina 1610–1613. Kun moskovalaiset nousivat kapinaan ja karkottivat Puolan joukot, valitsi neuvoa-antava säätykokous zemski sobor vuonna 1613 tsaariksi Mikael Romanovin. Vladislav lakkasi virallisesti vaatimasta Venäjän kruunua vuonna 1634.
Puolan valtaistuimelle Vladislav valittiin isänsä jälkeen vuonna 1632.
Landtag (Liechtenstein)
Liechtensteinin maapäivät (saks. Landtag des Fürstentums Liechtenstein) on Liechtensteinin ruhtinaskunnan parlamentti. Maapäivillä on 25 kansan suorissa vaaleissa valitsemaa edustajaa ja ne ovat näin ollen kansainvälisessä vertailussa hyvin pieni kansanedustuslaitos. Vaalit järjestetään neljän vuoden välein.
Maapäivät kokoontuvat kahdeksasta kymmeneen kertaan vuodessa aina yhdestä kolmeen päivään kerrallaan, riippuen kulloisestakin työmäärästä. Tavallisesti istunnot ovat julkisia ja ne esitetään suorana lähetyksenä kansallisella televisiokanavalla. Joskus istunnot ovat suljettuja, esimerkiksi silloin, kun käsitellään vaikkapa maapäivien työntekijöiden asioita (palkkoja jne.) tai hallitus esittää luottamuksellista tietoa, valtiosalaisuuksia. Laeista on päätettävä julkisissa istunnoissa.
Eirik Salsten
Eirik Østrem Salsten (s. 17. kesäkuuta 1994 Oslo, Norja) on norjalainen jääkiekkoilija, joka pelaa kotimaassaan GET-ligaenin Storhamarissa. Hän on pelipaikaltaan keskushyökkääjä.
Seuraura
Salsten on Storhamar Dragonsin kasvatti. Hän debytoi seuran miesten joukkueessa vain 16-vuotiaana kaudella 2010–2011, jolloin Salsten pelasi GET-ligaenissa 28 runkosarja- ja yhden playoff-ottelun jääden ilman tehopisteitä. Kaudella 2011–2012 hän teki liigan runkosarjassa kuusi tehopistettä ja kaudella 2012–2013 kymmenen tehopistettä. Kauden 2013–2014 Salsten pelasi kokonaan Storhamarin A-nuorissa, joiden paras pistemies hän oli tehoilla 16+37=53. Salsten voitti koko Norjan A-nuorten sarjan syöttöpörssin ja sijoittui pistepörssissä kolmanneksi. Hän jakoi myös sarjan tehotilaston voiton Lillehammer IK:ta ja Lørenskog IK:ta edustaneen Stian Uttakleivin kanssa lukemalla +32. Salsten voitti kauden päätteeksi Norjan A-nuorten mestaruuden.
Kaudeksi 2014–2015 Salsten siirtyi Vålerenga IF:n GET-ligaen-joukkueeseen. Joulukuussa 2014 seura lainasi hänet loppukaudeksi liigan nousijajoukkue Manglerud Stariin. Huhtikuussa 2015 Salsten teki Starin kanssa 1+1-vuotisen jatkosopimuksen. Hän oli 13 osumallaan joukkueen toiseksi paras maalintekijä Rasmus Ahlholmin jälkeen.
Salsten siirtyi kaudeksi 2016–2017 kaksivuotisella sopimuksella Stavanger Oilersiin. Hän teki GET-ligaenin yhden kauden piste-ennätyksensä tehoilla 14+19=33. Salsten voitti kauden päätteeksi Norjan-mestaruuden.
Salsten palasi kaudeksi 2018–2019 Storhamariin, kun hän teki joukkueen kaksi keväällä 2018 kaksivuotisen sopimuksen. Storhamarissa Salsten oli voittamassa heti ensimmäisellä kaudella Norjan pääsarjassa hopeaa. Hän teki vuonna 2020 joukkueen kanssa kaksivuotisen jatkosopimuksen.
Maajoukkueura
Salsten pelasi myös alle 20-vuotiaiden IA-divisioonan MM-kilpailuissa vuonna 2013, jolloin hän voitti kultaa ja oli nostamassa Norjaa seuraavaksi vuodeksi pääsarjatasolle. Salsten jakoi joukkueen sisäisen tehotilaston voiton neljän muun pelaajan kanssa lukemalla +4. Hän edusti Norjan alle 20-vuotiaiden maajoukkuetta myös Junior Club World Cupissa vuonna 2012.
Salsten pelasi myös alle 18-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuonna 2011 sekä IA-divisioonan MM-kilpailuissa vuonna 2012, jolloin hän voitti hopeaa. Salsten jakoi Norjan sisäisen syöttöpörssin voiton Markus Søbergin ja Jørgen Karterudin kanssa viidellä syöttöpisteellään sekä voitti joukkueen sisäisen tehotilaston lukemalla +4.
Muuta
Salstenin isä on entinen Norjan maajoukkuepuolustaja Petter Salsten, joka on toiminut mm. Norjan A-maajoukkueen General Managerina. Myös Eirikin setä Jørgen Salsten on entinen maajoukkuepuolustaja. Eirikin äiti on entinen rytminen voimistelija Cecilie Østrem Salsten.
Ahvenanmaan sosiaalidemokraatit
Ahvenanmaan sosiaalidemokraatit on Ahvenanmaalla toimiva puolue. Sosiaalidemokraateilla on kuusi edustajaa Ahvenanmaan maakuntapäivillä ja sillä on valtuutettuja kuudessa kunnanvaltuustossa. Puolueen puheenjohtaja on Camilla Gunell.
Puolueen naisosastot ovat vuodesta 2002 toimineet nimellä Törnrosorna. Naiset ovat mukana Pohjoismaiden sosialidemokraattisten naisten toiminnassa. Puolueen nuoriso-osasto on Rosenskotten ja vammaisosasto Klätterrosor.
Ahvenanmaan sosiaalidemokraateilla on läheiset suhteet moniin pohjoismaisiin ja eurooppalaisiin sisarpuolueisiin. Puolue kuuluu Pohjoismaiden työväenliikkeen yhteistyökomiteaan (SAMAK). Pohjoismaiden neuvostossa puolue osallistuu Sosiaalidemokraattisen ryhmän toimintaan.
Sosiaalidemokraatit on maakuntakeskus Maarianhaminan kaupunginvaltuuston suurin puolue.
Työväenliike järjestäytyy
Ahvenanmaan ensimmäinen työväenyhdistys perustettiin 1. tammikuuta 1906 Maarianhaminassa. Yhdistykseen liittyi jo pian noin kymmenesosa kaupungin asukkaista. Hieman myöhemmin yhdistyksiä syntyi myös Bertbyhyn, Haraldsbyhyn Tengsödaan ja Kastelholmaan. Aluksi suomen- ja ruotsinkieliset toimivat eri yhdistyksissä. Ensimmäisissä eduskuntavaaleissa 1907 sosialidemokraatit saivat Ahvenanmaalta 357 ääntä.
Sodat ja seuraukset
Yhdistysten toiminta hiipui hiljalleen, mutta uutta intoa saatiin vuoden 1917 tapahtumista, ja esimerkiksi Maarianhaminaan perustettiin uusi työväenyhdistys. Vapun 1917 mielenosoituksiin osallistui yli tuhat ihmistä, joista suurin osa oli radikalisoituneita venäläisiä sotilaita. Uusia työväenyhdistyksiä perustettiin Jomalaan, Sundiin, Boxöhön, Finströmiin, Kastelholmaan, Lemlandiin ja Föglöhön. Sisällissodan aikana Ahvenanmaalla ei muodostettu omia punakaarteja, mutta siellä käytiin taisteluita manner-Suomesta siirtyneiden joukkojen välillä. Osallistumattomuudestaan huolimatta saaren sosiaalidemokraatit saivat kokea kovia valkoisten käsissä. Noin 20 vasemmistolaista vangittiin. Osa kiinni otetuista joutui yhdeksäksi kuukaudeksi saksalaiseen vankilaan.
Suomen itsenäistymisen aikoihin Ahvenanmaalle syntyi liike, joka ajoi alueen liittämistä Ruotsiin. Sosiaalidemokraatit suhtautuivat hankkeeseen kriittisesti. Suomea pidettiin esimerkiksi ruotsalaista järjestelmää demokraattisempana. Suhtautuminen muuttui sisällissodan tappion jälkeen, kun ahvenanmaalaisvastaiseksi koettu oikeisto sai vallan Suomessa. Asennemuutos synnytti skismaa ahvenmaalaisten ja SDP:n johdon välille. SDP ja erityisesti sen ruotsinkieliset pyrkivät lähentämään välejä 1920-luvulla, mutta epäluottamus jatkui eivätkä ahvenanmaalaiset juurikaan halunneet olla tekemisissä suomalaisten kanssa. Ruotsin sosialidemokraattisen työväenpuolueen lehdellä oli enemmän tilaajia kuin SDP:n ruotsinkielisellä äänenkannattajalla.
Vuonna 1931 sosialidemokraatit saivat ensimmäisen kerran edustajansa Ahvenanmaan maakuntapäiville. Karl Husell istui maakuntavaltuustossa vuosina 1932–1934 ja 1938–1945. Husellin takana ei kuitenkaan ollut mitään varsinaista yhdistystä. 1930-luvun puolivälissä järjestötoiminta lähti uuteen nousuun Viktor Arvidssonin aloitteellisuuden ansioista. Lokakuussa 1937 Maarianhaminassa pidettiin kokous, jossa perustettiin Finlands svenska arbetarförbund. Puhujaksi tapahtumaan oli saatu kansanedustaja Atos Wirtanen. Talvisodan alettua sosiaalidemokraattien toiminnallisuus jälleen väheni.
Jatkosodan jälkeen
Sotien jälkeen ahvenanmaalainen työväenliike jakautui, kun äärivasemmisto sai takaisin toimintaoikeutensa. Osa halusi työväenyhdistysten siirtyvän Suomen kansan demokraattiseen liittoon. Näin ei lopulta käynyt, mutta kansandemokraattien kannatus nousi saaristossa suuremmaksi kuin SDP:n. Kansandemokraatit saivat pitkään maakuntapäiville sosialidemokraatteja enemmän edustajia. 1950-luvun alussa sosialidemokraattien järjestöt lakkasivat käytännössä toimimasta. 1950-luvun lopulla sosiaalidemokraatit menivät mukaan eri poliittisia suuntauksia yhdistäneeseen Åländsk Samling -liittoumaan, sen palkansaajien (II) osastoon, joka toimi lähinnä vaaliorganisaationa.
1960-luvun lopulla poliittiset ja ideologiset kysymykset alkoivat jälleen kiinnostaa ja perustettiin Ålands Socialdemokrater. Käytännössä synnytettiin uusi ahvenanmaalainen puolue, jolla oli oma paikallisorganisaationsa. Perustettiin myös nuorisojärjestö Ålands socialdemokratiska unga (ÅSU), jonka aktiivisuus oli huipussaan 1970-luvun alkupuolella. Sosiaalidemokraattien oma järjestö toi muutoksia Ahvenanmaan politiikkaan, kun muutkin alkoivat jakautua ideologisiin ryhmiin. Sosiaalidemokraatit saivat tuolloin noin 15 prosenttia äänistä.
Vaalit
Ahvenanmaan sosiaalidemokraatit osallistuu omilla listoillaan maakunta- ja kunnallisvaaleihin. Vuosina 1991–2007 puolue asetti oman listansa myös eduskuntavaaleissa. Sosialidemokraatit jäivät kuitenkin kauas vaalipiirin ainoasta kansanedustajan paikasta ja vaaleissa 2011 puolue liittoutui Ahvenanmaan keskustan ja Ahvenanmaan tulevaisuuden kanssa muodostaen Åländsk Samling -yhteislistan, jolta eduskuntaan valittiin Elisabeth Nauclér. Eduskuntavaaleissa 1987 puolue osallistui paikan vieneeseen Lista A:han, jossa olivat mukana myös Ahvenanmaan liberaalit.