cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Jälkeen Kristuksen
Ajanlaskussa vuosiluvut on ajateltu järjestysluvuiksi. Kristuksen syntymä ajateltiin vuodenvaihteeseen, jolloin alkoi ajanlaskun ensimmäinen vuosi eli vuosi 1 jälkeen Kristuksen. Toisaalta samasta vuodenvaihteesta taaksepäin vuodet numeroitiin 1 ennen Kristusta, 2 ennen Kristusta jne. Koska vuosiluvut kumpaankin suuntaan olivat järjestyslukuja, ei tähän ajanlaskutapaan kuulu vuotta 0.
Latinankielinen vastine jKr:lle on Anno Domini, joka tarkoittaa ’anno Domini nostri Jesu Christi’ eli 'Jeesuksen Kristuksen vuonna'. Lyhenne AD merkitään vuosiluvun eteen tai sen jälkeen, mutta suomeksi lyhenteen käyttö ei ole suositeltavaa.
Perhetutkimus
Keskeiset teoreettiset suuntaukset vuosikymmenittäin
Varhaisimmat suuntaukset ovat 1950-luvulle ajoittuvat Talcott Parsonin teoria universaalista perheestä ja Erik. H. Eriksonin esittämä psykososiaalisia kehitysvaiheita koskeva teoria. 1970 -luvulla nousivat Juri Bronfenbrennerin bioekologisen mallin sovellus perheeseen ja Dorothy E. Smithin feministis-marxilais painottunut tulkinta siitä, miten perhe tuotetaan ideologisesti. (2014, 9)
1980-luvulla alkoi nousta näkökulma, jossa perhettä tarkasteltiin elämänkulun aikaa vaihtelevana yhteisönä. Enemmän huomiota kuitenkin sai yhä perhetutkimusta hallinnoiva konstruktionistinen suuntaus. Painotetaan sosiaalisen todellisuuden, niin myös perheen diskursiivista luonnetta eli sitä, että perheen jäljille päästään puhetta ja tekstejä tutkimalla (2014, 8-9).
1990-luvulla rinnalle nousi konfiguraatiotutkimus. Siinä perhettä tarkasteltiin monien suhdeverkostojen leikkauspisteenä, sekä toisaalta perheen käytäntöjä ja arkielämää koskevaa tutkimus. (2014, 9-10) 2000-luvulla joukkoon liittyi evoluutioteoriasta noussut tulkinta perhemuodostuksen säännöistä.
Perhetutkimusta tekevät tahot Suomessa
Jyväskylän yliopistolla on vuonna 1990 perustettu monitieteinen Perhetutkimuskeskus. Sen päätieteenalat ovat kasvatustieteet, psykologia ja sosiaalitieteet. Tutkimusten lisäksi keskus edistää sekä tohtorikoulutusta että post doc -tutkimusta. Perhetutkimuskeskuksen sivuilta löytyy ajankohtaista tietoa toiminnasta ja tutkimusaiheista.
Myös Väestöntutkimuslaitos tutkii perhesuhteita Suomessa. Erityisenä kohteena ovat suomalaisten parisuhteet, perheeseen sekä lasten hankintaan liittyvät valinnat ja asenteet. Tutkimusote on poikkitieteelinen, joka toteutuu väestötieteellisen, sosiologisen ja psykologisen asiantuntijuuden kautta. Väestöntutkimuslaitos on julkaissut vuodesta 1997 vuosittaisen perhebarometrin, jossa esitetään alueellisesti kattavaa tietoa jostakin perhettä koskevasta yhteiskunnallisesta teemasta. Toimintaa on tukenut alusta asti Alli Paasikiven Säätiö.
Faktori
Faktori voi tarkoittaa ainakin seuraavia asioita:
Torslandan piiri
Torslandan piiri sijaitsee Göteborgin kunnassa Ruotsissa. Sen väkiluku on.
Katos
Katos on ainakin yhdeltä sivulta avointa tilaa ylhäältä suojaava rakennelma tai seinätön katon kaltainen suoja. Katoksen tehtävä on suojella alla olevaa tilaa sään rasituksilta, erityisesti sateelta, lumelta ja auringolta.
Katoksia käytetään myös polttopuun tai sahatavaran kuivattamiseen ja varastointiin, talon sisäänkäynnin yläpuolella (ovikatos) , pihakaivon suojana (kaivokatos) sekä polkupyörien, ajoneuvojen ja työkoneiden suojana (pyöräsuoja tai -katos, autokatos, konekatos ). Bussia, junaa tai raitiovaunua odottavia matkustajia sateelta ja tuulelta suojaa pysäkkikatos tai laiturikatos, urheilukisojen tai kesäteatterin yleisöä katsomokatos. Työkoneen tai hitaan maantieajoneuvon kuljettajaa voi suojata sivuilta avoin ohjaamokatos. Retkeilijän perinteinen yöpymiskatos on laavu, katosmaista kevyttä venevajaa kutsutaan nimellä talas.
Säältä suojaamisen lisäksi katoksin varustettuja tiloja käytetään asuintilojen yhteydessä luomaan yhteys ulkoilmaan ja hyvä näkyvyys ympäristöön (esim. parvekekatos, terassikatos, grillikatos, keittokatos ym.).
Katoksen rakenne ja katemateriaali voi olla samantapainen kuin vaativampien rakennusten vesikatoissa, esimerkiksi puurungon varaan rakennettu aaltopelti-, pelti- tai huopakatto. Vapaa-ajan oleskelukatoksissa voidaan käyttää valokatteena lasia, aaltomuovia tai muuta läpinäkyvää materiaalia tuomaan päivänvaloa katoksen alle.
Kestävän katoksen puuosat tehdään höylätystä kuusesta, männyn sydänpuusta tai liimapuusta. Parhaiten säätä kestää painekyllästetty AB-luokiteltu puu.
Suomessa katokset ovat usein rajatapauksia sen suhteen, tarvitaanko niiden rakentamiseen rakennusvalvonnalta toimenpidelupa tai rakennuslupa.
Kangaskatokset
Kevyemmät ja tilapäiset katosrakennelmat tehdään usein telttamaisin rakenneratkaisuin eli vettä läpäisemättömistä kangas- tai muovimateriaaleista ja kevyistä metalliputkikannattimista. Yksinkertaisimmillaan ne ovat rautakaupasta valmiina saatavia tai vuokrattavia, helposti koottavia telttakatoksia tai ”huvimajoja”. Isommat telttakatokset voivat olla rakenteeltaan esimerkiksi kaariteltan kaltaisia ”pressuhalleja”.
Rakennuksen tai matkailuvaunun seinästä ulospäin kurottuva, usein säädettävä kangaskatos on nimeltään markiisi. Myös suuret auringonvarjot esimerkiksi katukahviloissa ovat eräänlaisia katoksia.
Vaativat tekstiilikatokset
Suurten ulkoilmatilaisuuksien sateensuojaksi rakennetaan nykyisin joko pysyviä tai varastoitavia ja uudelleen koottavia telttamaisia katoksia, joiden muotoilussa pyritään käytännön vaatimusten ohella korkeatasoiseen arkkitehtuuriin. Suomalaisia esimerkkejä ovat eri aikona toteutetut Olavinlinnan katsomokatokset Savonlinnan oopperajuhlia varten, uusimpana Markku Erholtzin ja Heikki Paakkisen vuonna 2000 käyttöön otettu katos, ja taidemuseo Kiasman esiintymiskatos (Roy Mänttäri ).
Sisätilojen katokset
Rakennusten sisätiloissa katoksen kaltaisia rakenteita voidaan käyttää esimerkiksi akustiikan tai valaistuksen parantamiseksi tai esteettisistä syistä. Valtaistuimen, alttarin, saarnastuolin tai vuoteen suojakatosta kutsutaan nimellä baldakiini.
Torslandan piiri
Aiheesta muualla
thumb|left|Göteborgin kunnan piirit
Angus Deaton
Angus Deaton (s. 19. lokakuuta 1945 Edinburgh) on skotlantilaissyntyinen mikrotaloustieteilijä. Hän sai vuoden 2015 Nobelin taloustieteen palkinnon kulutusta, köyhyyttä ja hyvinvointia koskevista tutkimuksistaan.
Deaton väitteli taloustieteen tohtoriksi Cambridgen yliopistossa vuonna 1974. Hän on toiminut taloustieteen professorina Princetonin yliopistossa vuodesta 1983. Deatonilla on sekä Britannian että Yhdysvaltain kansalaisuus.
Tšuvassia
Tšuvassia eli Tšuvassian tasavalta on Venäjän federaatioon kuuluva tasavalta, joka sijaitsee Itä-Euroopassa Volgan keskijuoksulla. Tšuvassia rajoittuu pohjoisessa Mariin, idässä ja kaakossa Tatarstaniin, etelässä Uljanovskin alueeseen, lounaassa Mordvaan ja lännessä Nižni Novgorodin alueeseen.
Emilio Carlos Berlie Belaunzarán
Emilio Carlos Berlie Belaunzarán (s. 4. marraskuuta 1939) on katolisen kirkon meksikolainen pappi. Hän syntyi Aguascalientesissa ja sai pappisvihkimyksensä 3. heinäkuuta 1966. Piispaksi hänet vihittiin vuonna 1983. Hän toimi siitä pitäen Tijuanan piispana, kunnes vuonna 1995 seurasi Manuel Castro Ruizia Yucatánin arkkipiispana.
Hot Rocks 1964–1971
Hot Rocks 1964–1971 on The Rolling Stonesin vuonna 1971 julkaistu kahden levyn kokoelma-albumi. Se julkaistiin alun perin ainoastaan Yhdysvalloissa, Britanniassa albumi julkaistiin vasta vuonna 1990.
Tšuvassia
Historia
Nykyinen tšuvassikansa syntyi kun Pohjois-Kaukasukselta ja Asovan arolta Volgan alueelle saapuneet turkkilais-tataarilaiset heimot sekoittuivat paikallisten suomalais-ugrilaisten heimojen kanssa 600- ja 700-luvuilla. Bolgarian valtio perustettiin 900-luvun alussa. Mongolit valloittivat Bolgarian 1200-luvulla ja liittivät sen perustamaansa Kultaisen ordan valtakuntaan. Kultainen orda hajosi 1330-luvulla, jonka jälkeen tšuvassien asuinalue tuli kuulumaan Kazanin kaanikuntaan. Venäjä valloitti Kazanin kaanikunnan 1552. Tšuvasseja alettiin käännyttää kristinuskoon 1700-luvulla ja sen yhteydessä heille kehitettiin myös kirjakieli, jota kirjoitettiin kyrillisillä kirjaimilla.
Venäjän vallankumouksen jälkeen Tšuvassia tuli kuulumaan Neuvostoliittoon. Tšuvassien autonominen piirikunta perustettiin 14.7.1920 ja siitä tuli Tšuvassian autonominen sosialistinen neuvostotasavalta 21.4.1925. Vuonna 1990 Tšuvassian ASNT antoi suvereenisuusjulistuksen ja muutti nimensä Tšuvassian neuvostotasavallaksi. Neuvostoliiton hajoamisen jälkeen se allekirjoitti Venäjän federaation perustuslain 1992 ja jäi näin suvereenina tasavaltana Venäjän yhteyteen. Neuvostoliiton hajoamisen jälkeen nationalismi ja kansallistunne on lisääntynyt tšuvassien keskuudessa.
Vesistöt
thumb|left|250px|[[Surajokea lähellä Ulatărin kaupunkia.]] Maan suurin joki on maan pohjoisosan kautta virtaava Volga, josta 127 kilometriä on Tšuvassian alueella. Muita merkittäviä jokia ovat Sura maan lounaisosassa ja Tšivil maan pohjoisosassa. Kaikkiaan Tšuvassian alueella on 2 356 jokea, jotka kaikki kuuluvat Volgan vesistöalueeseen.
Järviä Tšuvassian tasavallassa on yhteensä 754. Järvistä suurin osa, noin 600, sijaitsee tulvatasangoilla. Muut järvet sijaitsevat karstimaalla. Maan suurimmat järvet ovat Šikhanzanskoe ja Siutkul’. Osittain Tšuvassiassa sijaitsee myös Volgaan padottu 2 274 neliökilometrin laajuinen Tšeboksaryn tekojärvi, jonka Tšuvassiaan sijoittuvassa patorakennelmassa on 1 405 MW:n vesivoimala.
Ilmasto
Vuodessa sataa keskimäärin 450–700 mm, mutta se jakaantuu hyvin epätasaisesti. Pääkaupungissa Tšeboksaryssä sateesta tulee talvella 39 prosenttia, keväällä 16 prosenttia, kesällä 31 prosenttia ja syksyllä 14 prosenttia. Viimeisen 250 vuoden aikana on ollut 32 pahoin kuivuuden vaivaamaa vuotta ja 21 vuotta, jolloin on ollut erittäin pahoja tulvia. Suhteellinen kosteusarvo on joulu–tammikuussa 80–90 % ja touko–kesäkuussa 60 %.
Kasvillisuus
Metsät peittävät noin 33 prosenttia maan pinta-alasta, ja metsäala on 629 400 hehtaaria. Metsät ovat pääasiassa sekametsää, jonka yleisimmät lajit ovat mänty, kuusi, koivu, tammi ja lehmukset. Tšuvassiassa tammi on rohkeuden ja urheuden symboli, ja se on antanut nimen myös monille kylille.
Talous
thumb|550px|center|Tšeboksaryn tekojärven padossa sijaitsee merkittävä, sähköenergiaa tuottava vesivoimala
Tšuvassialla on monipuolista teollisuutta. Merkittävimmät alat ovat koneenrakennus-, metallinjalostus-, kemian-, elektroniikka-, öljykemian-, puunjalostus- ja elintarviketeollisuus. Lisäksi tuotetaan sähköenergiaa. Maanviljely tuottaa viljaa, vihanneksia, hedelmiä, viiniä, humalaa, hamppua, mahorkkaa ja tupakkaa. Myös maito- ja lihakarjan kasvatus on huomattavaa.
Tšuvassialla on hyvät liikenneyhteydet. Maan rautatieverkoston keskus on Kanašin kaupunki maan keskiosassa. Sen halki kulkee rautatie Moskovasta Kazaniin ja sieltä johtaa rata pohjoiseen pääkaupunkiin Tšeboksaryyn sekä etelään Mordvan puolelle. Myös Volga on merkittävä liikenneväylä, jonka suurin satama sijaitsee pääkaupungissa Tšeboksaryssa.
Väestö
Suurin osa (67,7 %) väestöstä oli 2010 väestönlaskennan mukaan on tšuvasseja. Tšuvassit kuuluvat altailaisten kansojen turkkilaistataarilaiseen ryhmään ja he ovat sekoittuneet paljon suomalais-ugrilaisten kansojen kanssa. Tasavallan suurimmat vähemmistöt olivat tuolloin venäläiset 26,9 %, tataarit 2,8 % ja mordvalaiset 1,1 %. Muihin ryhmiin kuului 1,5 % väestöstä.
Uskonto
Tšuvassit ovat yksi harvoista kristityiksi kääntyneistä turkkilais-tataarilaisista kansoista. Vähemmistöistä venäläiset ja mordvalaiset ovat pääasiassa ortodokseja ja tataarit muslimeja.
Koulutus
Pääkaupungissa on Tšuvassian valtion yliopisto, kasvatustieteellinen instituutti ja maatalousinstituutti sekä kielen, kirjallisuuden, historian ja talouden tutkimusinstituutti (per. 1928).
Hallinnollinen jako
Paikallista itsehallintoa varten tasavalta jakautuu 21 piiriin ja viiteen kaupunkipiirikuntaan.
Piirit
Suluissa piirin hallinnollinen keskus.
Arovisentti
thumb|300px|Sukupuuttoon kuollutta arovisenttiä muistuttava nykyinen visentti (Bison bonasus).
Arovisentti eli tasankobiisoni tai arobiisoni (Bison priscus) oli jääkaudella elänyt biisonia muistuttanut nisäkäs. Niitä eli ruohikkoalueilla Englannista itään päin Kanadan luoteisterritorioihin asti pleistoseenikaudella noin 2 miljoonaa – 10 000 vuotta sitten. . Se on yksi yleisimmistä tunnetuista lajeista Itä-Beringiassa. Alun perin laji eli pohjoisen ja keskisen Euroopan aroilla, jonka jälkeen muuttoliike Beringiaan ja Pohjois-Amerikkaan saattoi johtaa biisonin evoluutioon.
Sen esiintyminen tunnetaan jäätyneessä maassa säilyneiden jäännösten ja eurooppalaisten kivikautisten luolapiirrosten perusteella. Arovisentin jäännöksiä on löydetty runsaasti etenkin Pohjois-Kanadana ja Alaskan ikiroutaalueilta. Tunnetuin arovisenttilöydös on nimellä Blue Babe tunnetun 8–9-vuotiaan uroksen jäännös, joka löydettiin vuonna 1979 Alaskan Fairbanksista ja joka radiohiilimenetelmällä tehdyn arvion mukaan eli noin 36 000 vuotta sitten. Sen iho on ajan saatossa värjäytynyt sinertäväksi, jonka on aiheuttanut maaperän mineraali vivianiitti. Nimensä se sai amerikkalaisen kansanperinteen hahmon Paul Bunyanin härän mukaan. Ruhossa on jälkiä, jotka on aiheuttanut todennäköisesti amerikanleijona. Ruho on ilmeisesti kuitenkin jäätynyt nopeasti, sillä vain pieni osa sen lihaa oli syöty. Luolapiirroksia on löytynyt esimerkiksi Altamirasta Espanjasta ja Font de Gaumesta Ranskasta. Muinaiset biisonijäännökset luokiteltiin pitkään kolmeen erilliseen lajiin B. antiquus, B. crassicornis ja B. latifrons esimerkiksi niiden eri pituisten sarvien perusteella. Vuonna 2004 julkaistun DNA-tutkimuksen mukaan kyseessä on kuitenkin todennäköisesti vain yksi laji, eli arovisentti.
Ainakin amerikanleijonat metsästivät arovisenttiä, mahdollisesti myös sudet ja ihmiset. Ilmastonmuutoksen takia arovisenttien elinalueet luultavasti muuttuivat metsäisemmiksi, jolloin ne saattoivat siirtyä korkeammille alueille ja siellä metsästävät ihmiset sitten saattoivat nopeuttaa niiden kuolemista sukupuuttoon. Viimeinen tunnettu arovisentti eli Pohjois-Dakotassa noin 8 000 vuotta sitten, mutta luoteisessa Pohjois-Amerikassa laji näyttää kuolleen sukupuuttoon jo muutamia tuhansia vuosia aikaisemmin. Lajin korvasi Pohjois-Amerikassa biisoni ja Euroopassa visentti. Arovisentin uskotaan kuitenkin olleen nykyisen biisonin ja sen eurooppalaisen sukulaisen visentin edeltäjä. Visentin uskotaan nykyisen geenitutkimuksen perusteella olevan tulos arovisenttien ja alkuhärkien risteytymisestä.
Kiržatš
thumb|125px|Kiržatšin vaakuna vuodelta 1781. Kiržatš on kaupunki Vladimirin alueella Venäjällä. Se sijaitsee Kljazman sivujoen Kiržatšin rannalla 125 kilometriä Vladimirista länteen. Kaupunki on Kiržatšin piirin keskus. Sen kautta kulkee Aleksandrovin ja Orehovo-Zujevon välinen rautatie (Kiržatšin asema). Asukkaita on 30 600 henkeä (vuonna 2008).
Paikkakunta on saanut alkunsa Sergei Radonežilaisen 1300-luvun alkupuoliskolla perustaman luostarin yhteyteen syntyneestä esikaupungista. Vuonna 1778 siitä tuli kaupunki ja Vladimirin lääniin kuuluneen kihlakunnan keskus, mutta jo vuonna 1796 se menetti hallinnolliset tehtävänsä.
Nykyään Kiržatš on maatalousalueen keskus, jossa on metalli-, elintarvike-, puunjalostus- ja ompelimoteollisuutta. Neuvostoaikana suurin yritys oli silkkitehdas, joka sittemmin on lopettanut toimintansa. Huomattavin nähtävyys on 1600-luvulla rakennettu Marian ilmestyksen luostari. 21 kilometrin päässä kaupungista on muistomerkki paikalla, jossa Juri Gagarin ja hänen ohjaajansa saivat surmansa vuonna 1968
Saksan 3. panssaridivisioona
3. panssaridivisioona oli vuonna 1935 perustettu Saksan maavoimien panssariyhtymä toisessa maailmansodassa. Divisioonan lempinimenä oli karhudivisioona perustamispaikkansa Berliinin vaakunaeläimen karhun mukaan.
Divisioona osallistui Itävallan liittämiseen Saksaan ja vuonna 1939 se oli mukana Saksan hyökätessä Puolaan. Toisen maailmansodan aikana divisioona osallistui Ranskan valtaukseen, jonka jälkeen se oli lähinnä uusien panssaridivisioonien kaaderin koulutuspaikkana. Operaatio Barbarossan alkaessa kesäkuussa 1941 divisioona kuului Keskustan armeijaryhmään, jonka mukana se käväisi aina Moskovan porteilla. Neuvostoliiton aloitettua vastahyökkäykset divisioona vetäytyi vuoteen 1945 mennessä Ukrainan, Romanian ja Unkarin kautta Itävaltaan, jossa se antautui amerikkalaisille.
Perustaminen
Saksan hallitus julkaisi 16. maaliskuuta 1935 lain asevoimien perustamisesta, jonka perusteella Saksan uudet sotavoimat luotiin. Joukko motorisoituja koulutusyksiköitä muodostettiin, jotta saataisiin kokemuksia ja mahdollisuus kouluttaa henkilöstöä uusiin yksiköihin. Toukokuussa koottiin Döberitziin näistä yksiköistä kenraalimajuri Hothin alaisuuteen koulutusdivisioona. Everstiluutnantti Harpen johtama moottorikoulutuskeskuksen I pataljoona ja majuri Breithin motorisoidut yksiköt olivat ensimmäisiä, jotka saivat käyttöönsä PzKw I -panssarivaunut.
Divisioona muodostettiin Wünsdorfin harjoitusalueella Berliinissä 15. lokakuuta 1935, jolloin siihen kuuluivat Altengrabowissa perustetun 3. kiväärirykmentin (eversti Horst Stumpff) ja 3. moottoripyöräpataljoonan (majuri von Manteuffel) muodostama 3. kivääriprikaati (eversti Bernard) sekä 5. ja 6. panssarirykmentin muodostama 3. panssariprikaati (eversti Kühn). Lisäksi divisioonaan liitettiin kaksi patteristoinen 75. motorisoitu tykistörykmentti sekä divisioonajoukkoja. Panssarirykmenttien miehistö tuli moottorikoulutusesikunta Zossenista ja keväällä motorisoidusta 4. ratsuväkirykmentistä Potsdamista. Muiden yksiköiden miehistö tuli 7. ja 11. ratsuväkirykmenteistä, 3. ratsuväkidivisioonan jalkavärykmentti Meinigenistä, 2., 3. ja 6. kuljetuspataljoonista sekä lääninpoliisista muun muassa Köslinin poliisiopistosta. Miehistöaines oli pääosin Preussista. Divisioonan esikunta oli Berliinissä Kurfürstenstrassen ja Burggrafenstrassen kulmassa.
Historia
Helmikuun lopulla ja maaliskuun alussa 1936 divisioona oli hälytysvalmiudessa ja se poistui kasarmeiltaan Berliinistä. Junakuljetuksin se siirrettiin länteen ja panssarijoukkojen esikunta perustettiin Sennen harjoitusalueelle. Joukot harjoittelivat aamusta iltaan ja kävivät ammunnoissa, kunnes kuultiin radiosta Saksan asevoimien miehittäneen Reininmaan alueen 7. maaliskuuta. Samalla saatiin tieto siitä, että panssarijoukot oli siirretty alueelle torjumaan mahdolliset Ranskan toimet. Harjoitukset jatkuivat kuitenkin aina 7. huhtikuuta saakka. Tilanteen laukeamisesta huolimatta joukkoja ryhmiteltiin uudelleen ja 6. panssarirykmentti siirtyi 14. kesäkuuta Zossenista Altruppinin kautta Neuruppiniin. Samoin moottoripyöräpataljoona siirrettiin Bad Freiwenwaldeen ja viestipataljoona Potsdam-Nedlitzistä Stahnsdorfiin 30. kesäkuuta.
Se oli mukana taistelussa Ranskasta 1940, jolloin divisioona oli liitettu Erich Hoepnerin XVI motorisoituun armeijakuntaan. Divisioona osallistui Albertin kanavan taisteluun ja Brysselin eteläpuolisiin taisteluihin sekä Dunkerquen evakuoinnin jälkeiseen takaa-ajoon, joka päättyi Ranskan antautumiseen. Vuoden lopulla divisioona luovutti 5. panssarirykmentin 5. kevyelle divisioonalle, josta muodostettiin 21. panssaridivisioona. Divisioona vastaanotti 394. jalkaväkidivisioonan, josta muodostettiin myöhemmin panssarikrenatöörirykmentti. Talven 1940-1941 aikana divisioona menetti luovutuksina lähes puolet panssarivahvuudestaan, mutta se sai 543. panssarintorjuntapataljoonan. Sen alkuperäinen 39. panssarintorjuntapataljoona oli lähetetty Libyaan alkuvuodesta, 1941 ja se tuhoutui lopulta Tunisiassa toukokuussa 1943.
Itärintama
thumb|left|3. panssariryhmän ajoneuvoja kesällä 1941. Divisioona ylitti Keskustan armeijaryhmän kärkenä Neuvostoliiton rajan operaatio Barbarossan alkaessa 22. kesäkuuta 1941 ja valtasi raja-alueella Bugin ylittävän Kodeńin sillan. Se osallistui Białystok-Minskin saarrostustaisteluun, Smolenskin saarrostukseen ja Dneprjoen ylitykseen ennen siirtoaan Etelän armeijaryhmään. Divisioona osallistui armeijaryhmän mukana Kiovan alueella olleiden neuvostojoukkojen tuhoamiseen ja niiden päätyttyä hyökkäykseen kohti Moskovaa taistellen muun muassa Tulassa.
Neuvostoliiton talvihyökkäyksessä 1941–1942 divisioona oli taisteluissa aina kriittisissä kohdissa kuten Orjolin ja Kurskin taisteluissa ja maaliskuussa 1942 Harkovan toisessa taistelussa. Kesällä divisioona otti osaa Kaukasukselle tehtyyn hyökkäykseen, jossa se kärsi suuria tappioita Mozdokin ympäristössä käydyissä taisteluissa.
Adolf Hitlerin surmattua itsensä 30. huhtikuuta 1945 ja jo ennen Saksan virallista antautumista divisioona pyrki irtautumaan neuvostojoukoista suunnaten länteen, jotta se voisi antautua länsiliittoutuneille ja siten välttää sotavankeuden Neuvostoliitossa. Divisioonan jäänteet antautuivat amerikkalaisille Ennsissä.
Komentajat
Divisioonankomentajina olivat :
Civilization V
Sid Meier's Civilization V (yleisesti Civilization V tai Civilization 5) on Firaxis Gamesin kehittämä ja 2K Gamesin julkaisema vuoropohjainen strategiapeli. Peli julkaistiin Windowsille syyskuussa 2010, OS Xlle 23. marraskuuta 2010 ja Linuxille 10. kesäkuuta 2014.
Civilization V:ssä pelaaja ohjastaa valitsemaansa kansakuntaa aina esihistoriallisista ajoista nykypäivään saakka valitulla karttapohjalla. Pelin tavoitteena on saavuttaa voittoon tarvittavat vaatimukset, tutkimalla uusia teknologioita, valloittamalla muita kansakuntia, solmimalla diplomaattisia suhteita, sekä kehittämällä kansakunnan infastruktuuria sekä taloutta. Peli on rakennettu kokonaan uudelle pelimoottorille, ja uutuutena kartat koostuvat nelikulmioiden sijaan kuusikulmioista. Pelistä on jätetty pois monia Civilization IV:ssä esiintyviä ominaisuuksia, kuten esimerkiksi vakoilu ja uskonto (nämä kuitenkin lisättiin peliin myöhemmin lisäosien mukana).
Pelaaminen
Civilization V on vuoropohjainen strategiapeli.
Pelin yksi uusista ominaisuuksista on yhteiskuntapolitiikka. Vaihtoehtona on kymmenen erilaista politiikan muotoa. Uusia muotoja voi omaksua keräämällä kulttuuripisteitä, joita vaaditaan sitä enemmän, mitä edistyneempiä valtiomuotoja kohti kuljetaan. Kulttuuripisteitä kerätään rakentamalla tiettyjä rakennuksia tai ihmeitä. Niitä voi kerätä myös liittoutumalla sellaisten kaupunkivaltioiden kanssa, joiden erikoisuus on kulttuuri.
Yleensä vain yksi yksikkö voi olla yhdessä kuusikulmioruudussa, kaupunkiruudut mukaan lukien. Poikkeuksena ovat siviiliyksiköt, jotka voivat olla samassa ruudussa sotilasyksikön kanssa. Yksiköt liikkuvat usein vähintään kaksi ruutua vuorossa, mutta vaikeakulkuisessa maastossa liikkuminen on hitaampaa, kuten metsässä ja jokea ylitettäessä. Vierekkäiset yksiköt voivat vaihtaa paikkoja kuusikulmioruudukolla. Yksiköiden kehittäminen on hitaampaa, ja suurien joukkojen ylläpitäminen tulee pelaajalle kalliiksi. Yksiköt eivät enää välttämättä tuhoudu, jos häviävät taistelun. Pitkän toimintamatkan yksiköt (esim. jousiampujat ja tykistö) voivat nyt hyökätä yhtä kuusikulmioruutua kauempaa kuin lähitaisteluyksiköt, mutta tämä riippuu yksikön omasta sijainnista ja maastosta. Erilliset kuljetusalukset on poistettu. Yksiköt muuttuvat automaattisesti kuljetusaluksiksi kun menevät veteen, mutta ne eivät pysty puolustamaan itseään.
Kaupungit leviävät kolmelle ruudulle kahden sijasta. Maarajat leviävät nyt yksi kuusiokulmioruutu kerrallaan, ja mitä vaikeampi maasto on kyseessä sitä kauemmin laajeneminen vie. Pelaaja pystyy myös ostamaan kuusiokulmioruutuja, mutta tämä saattaa johtaa konflikteihin muiden kansojen kanssa. Aikaisemmasta osasta poiketen kaupungit pystyvät nyt puolustamaan itseään ilman sinne sijoitettuja joukkoja, ja hyökkääjän pitää saada puolustuksen pisteet nollaan ennen kuin kaupungin pystyy valloittamaan. Yksiköt pystyvät avustamaan kaupungin puolustuksessa, mutta kaupunkiin linnoittumisen sijasta yksikkö voi "liittyä" kaupunkiin lisäten täten sen puolustuspisteitä. Kun kaupunki valloitetaan, pelaaja voi muodostaa "nukkevaltion", joka tarkoittaa että pelaaja saa kaupungin ja sen tuoman kulttuurin, tieteen ja kullan haltuunsa, muttei pysty vaikuttamaan siihen, mitä kaupunki tuottaa. Nukkevaltio aiheuttaa kuitenkin vähemmän tyytymättömyyttä kaupunkilaisten keskuudessa kuin tavallinen vallattu kaupunki. Kaupungin voi palauttaa takaisin sen alkuperäiselle hallitsijalle, vaikka tämä pelaaja olisi tuhottu jo kerran. Kaupungin voi myös halutessaan polttaa, jolloin se tuhoutuu.
Pelissä on kolme erilaista kaupunkivaltiotyyppiä: kulttuurillinen, merellinen ja sotilaallinen. Lisäosien mukana tulee myös uskonnollisia ja kaupallisia kaupunkivaltioita. Kaupunkivaltiot eivät voi perustaa uusia kaupunkeja eivätkä siten kilpaile maa-alasta muiden kansojen tapaan. Ne voivat olla liitossa kasvavien valtakuntien kanssa ja valloittaa sodissa näiden vihollisvaltakuntien kaupunkeja. Pelaajan pitää päättää, käyttäytyykö ystävällisesti, neutraalisti vai vihamielisesti kaupunkivaltiota kohtaan. Kaupunkivaltioista voi koitua diplomaattisia ja taloudellisia bonuksia, jos pelaajan toimet ovat ystävällisiä niitä kohtaan, täten sotiminen näiden kaupunkien kanssa ei ole suositeltavissa. Parhaimmassa tapauksessa niistä koituu näin enemmän etua kuin valloitettuina. Bonukset riippuvat siitä, minkä tyyppinen kaupunki on kyseessä: esimerkiksi sotilaalliset kaupunkivaltiot saattavat antaa pelaajan käyttöön sotilasyksiköitä. Toisinaan kaupunkivaltiot antavat pelaajalle tehtäviä, joita suorittamalla maiden välistä ystävyyttä voi kasvattaa, mutta suosioon pääsee myös lahjoittamalla kaupunkivaltioille kultaa vaikkakin toisinaan tämä voi pelaajale koitua melko kalliiksi. Kaupunkivaltiot ovat erityisen tärkeitä pelaajille, jotka haluavat voittaa diplomaattisen voiton pelissä. Kaupunkivaltioita on yhteensä 28.
Voittaminen
Pelissä on erilaisia voittostrategoita.
Lisäosat
Pelin ensimmäinen lisäosa Civilization V: Gods & Kings julkistettiin helmikuussa 2012, ja se julkaistiin Pohjois-Amerikassa 19. heinäkuuta 2012, ja muualla maailmassa 22. heinäkuuta 2012. Lisäosa toi mukanaan Civilization IV:stä tutut ominaisuudet: uskonnon ja vakoilun. Peliin lisättiin myös uusia ihmeitä, yksiköitä ja rakennuksia sekä yhdeksän uutta valtiota: Ruotsi, Alankomaat, Itävalta, Etiopia, Mayat, Hunnit, Karthago, Keltit sekä Bysantti.
Lisäosa on voittanut Golden Joystick Awards -palkinnon parhaan strategiapelin sarjassa.
Toinen lisäosa Civilization V: Brave New World julkaistiin kesällä 2013. Lisäosa keskittyy kulttuuriin ja diplomatiaan. Uusina ominaisuuksina mukana on uusi kulttuurivoitto, maailmankongressi ja kansainväliset kauppareitit. Lisäosa tuo myös yhdeksän uutta kansakuntaa, jotka ovat Puola, Portugali, Indonesia, Shoshone-intiaanit, Zulut, Venetsia, Brasilia, Marokko ja Assyria.
Vastaanotto
Civilization V on saanut kiitosta arvostelijoilta. Pelin pisteytys Metacritic -kerääjäsivustolla on 90/100.
Kalifornian intiaanit
Joidenkin heimojen yhteiskunta oli pitkälle eriytynyt ja yksityisomaisuuteen perustuva. Rahana käytettiin muun muassa kotilonkuoria. Kaliforniassa asui moneen suureen kieliryhmään kuuluneita intiaaneja. Silti niiden kulttuurit muistuttavat toisiaan. Ihmiset hankkivat elatuksensa muun muassa tammenterhojen keruulla, metsästyksellä ja monesti kalastuksellakin. Vain mohavet ja ehkä jotkut muut heimot viljelivät maata. Silti kaikki viljelivät tupakkaa. Yleensä alueen intiaanit olivat rauhallisia, mutta sotaisiakin heimoja joukossa oli. Heimojen välinen kauppa oli laajaa. 1800-luvun alussa eurooppalaiset toivat Kalifornian alueelle kulkutauteja, jotka tappoivat monia intiaaneja. Vuonna 1850 saapuivat amerikkalaiset valkoiset asuttajat idästä, mikä johti intiaanisotaan joissa intiaaneja surmattiin joukoittain. Kaliforniassakin intiaanien määrä oli alimmillaan vuoden 1900 tienoilla, minkä jälkeen määrä alkoi taas kasvaa.
Civilization V
Vastaanotto
Peli on kuitenkin saanut osakseen myös kriittisiä arvioita. 1UP:n arvostelija Tom Chick antoi pelille keskinkertaisen arvosanan C ja moitti sen huonoa tekoälyä ja Civilization Revolutionin tyyppistä pinnallista diplomatiaa.
HMS Powerful (1895)
HMS Powerful oli Britannian kuninkaallisen laivaston Powerful-luokan ensimmäisen luokan risteilijä (panssarikansiristeilijä).
Civilization V
Palkinnot
Peli oli ehdolla parhaan PC-pelin kategoriassa Spike Video Game Awards -palkinnolle.
HMS Powerful (1895)
Valmistus
Alus tilattiin Vickers, Sons and Maximin omistamalta Naval Construction Yardilta Barrow-in-Furness'sta, missä köli laskettiin 1894. Alus laskettiin vesille 24. heinäkuuta 1895 ja valmistui 8. kesäkuuta 1897.
Civilization V
Aiheesta muualla
Sid Meier’s Civilization
HMS Powerful (1895)
Palvelus
Alus myytiin romutettavaksi vuonna 1929.
Kalifornian intiaanit
Kulttuuri
thumb|300px|Taitavina korintekijöinä intiaanien keskuudessa pidettyjen pomo-intiaanien valmistama kori.
Kalifornian intiaanien asuma-alueet olivat vuoristoissa, autiomaissa, sateisella rannikolla jne. Kalifornian intiaanien alueeksi olottui Etelä-Oregonista hieman Kalifornian rajan eteläpuolella, ja aivan itäisin Kalifornia ei kuulunut siihen. Rannikolla on metsäinen Coast Rangen vuoristo ja idässä myös metsäinen Sierra Nevada, joiden välissä alkujaan heinäaroa kasvanut, valkoisten viljelyyn ottama San Joaquin- ja Sacramento-jokien laakso. Kalifornian sateisuus vaihtelee kaakon kuivasta kaktusaavikosta koillisrannikon sateiseen. Mutta lounaisrannikolla on chaparral-pensaikkoa, jossa kasvaa lyhyitä tammia ja mäntyjä. Vaihtelevat luonnonolot johtivat hyvin suureen vaihteluun alueen eri kansojen kulttuureissa.
Keski-Kaliforniassa asuivat San Joaquinin ja Sacramenton jokilaaksossa elivät tammenterhojen korjaajat, pohjoisessa puoliksi paikallaan elävät kalastajat, etelässä asui lähinnä keräilyllä ja varhaiskantaisella maanviljelyllä eläneitä kansoja. Puolet alueen intiaaneista kuuluivat penutien kieliryhmään. Mm. tammenterhojen keruu ravinnoksi yhdisti monia alueen intiaaniheimoja. Toki ruokaa hankittiin muulla metsästyksellä, kalastuksella ja kasviravinnon mm juurien keruulla. Esimerkiksi wintujen elämä pohjautui lohen pyyntiin, peuran metsästykseen ja tammenterhojen keruuseen. Tammenterhoista sai syömistä estävän kitkeryyden pois rouhimalla, kuivaamalla ja monta kertaa vedessä liottamalla.
Joidenkin eläinten metsästys oli kiellettyä koska niitä pidettiin epäpuhtaina. Monet Kalifornian intiaaniheimot arvostivat omaisuutta ja kävivät sekä heimon sisäistä että heimojen välistä kauppaa. Yleensä ei viljelty maata keräiltävän kasviravinnon ollessa runsasta. Eteläiset tipai ja cahuilla-heimot viljelivät maata elämisen vuoksi, mutta monet Kalifornian kansat viljelivät tupakkaa, jota monin paikoin tyydyttiin vain keräilemään. rannikoilla nuijittiin tai pyydystettiin heittoaseilla hylkeitä, ja kerättiin rapua tai simpukoita. Sisämaassa tammenterhojen lisäksi syötiin muiden kasvien, mm. männyn, heinälajien ja muiden siemenkasvien siemeniä ja juuria, sekä etelässä myös kaktuksen ja yuccan hedelmiä.
Kalifornian asuntoja oli monenlaisia, useimmat muidenkin Pohjois-Amerikan alueiden intiaaneille tyypillisiä majamalleja. Asunnot olivat sisämaassa ja pohjoisella rannikolla pieniä kupolimaisia ja kartiomaisia majoja. niiden kehikko tehtiin riu-uista ja verhottiin risuilla, kaarnoilla tai laudoilla. Keskialangon talot olivat puoliksi maanalaisia, seiväskehikkorakenteisia ja mullalla peitettyjä kartiokattoisia "kuoppataloja". Etelän majat olivat taas kasvimateriaalille verhottuja riukukehikoita. Monissa kylissä oli valtava, jopa satoja ihmisiä majoittamaan pystyvä puoliksi maanalainen riittitalo. Monissa kylissä oli myös yleensä vain miesten käyttämä sauna. Joskus saunominen ja riitit tehtiin samassa talossa. Saunaa käytettiin rituaaliseen puhdistautumiseen ja monesti miesten kerhohuoneena.
Monet Kalifornian intiaanit olivat hyviä korintekijöitä, mutta keramiikan teon osasivat vain jotkut etelän kansat. Metsästykseen käytettiin keihästä, linkoa ja nousta, etelässä myös heittokeppiä, joka muistutti bumerangia, mutta ei leikkibumerangin tavoin palannut heittäjänsä käteen. Parhaat kiviterätyökalut kuten nuolenkärjet, keihäänkärjet ja veitset tehtiin obsidiaanista.
Tavaranvaihtojärjestelmä ja kauppareitit olivat laajoja. Ihmisten omaisuuserot saattoivat olla suuria. Esimerkiksi pomoja pidettiin taitavina korien tekijöinä. He tekivät koreja monista materiaaleista mm saran juuresta, kiinankuoresta, papyruksen juuresta ja vaivaispinjan juuresta. Kun muut Kalifornian intiaanit käyttivät korien teossa paria työtapaa, pomot käyttivät kuutta eri tapaa. Pomot elivät kolmessa ryhmässä meren rannalla, Russianjoen varrella ja Clearjärven ympärillä. Pomot käyttivät rahaa, ja myivät suolaa muille intiaaneilla. Pomojen yhteiskunta oli perhekeskeinen ja rikkaita suosiva, aluerajoihin pohjautuva. Pomot olivat rauhallisia, neuvottelunhaluisia ja kaupankäyntiin suuntautuneita. Esimerkiksi merenrannan ja sisämaan pomot vaihtoivat keskenään alueidensa tuotteita. Pomojen tanssit liittyivät mm. tammenterhojen saannin taanneiden henkien palvontaan.
Korinpunonta
Koreja käytettiin tavaroiden säilytyksen ja kuljetukseen. Kaliforniassa kasvoi monien korien tekoon sopivia kasveja, pajua, kaislaa, saraa, plataaneja ja poppeleita. Kerätyn kasviaineksen alkukäsittely mm kuorinta oli korinpunonnan aikaavievin vaihe. Nykyajan pomot vartioivat punontataitoa, ja suhtautuvat työhönsä hartaudella ettei tule huonoja koreja.
Väestö
Kaliforniassa asui ennen eurooppalaisten tuloa eri arvioiden mukaan 115 000–350 000 intiaania. Monesti esitetään arvioita 150 000–200 000 henkeä. Korkeimmat arviot vuoden 1500 intiaaniväkiluvusta liikkuvat noin 3–5 miljoonassa.
Alueen asutus hyvin oli joka tapauksessa tiheää kun sitä vertaa esim. esikolumbiaaniseen preeriaan ja havumetsiin. Asukastiheys oli silti melko pieni, korkeamman arvion mukaan vain noin 1,2 intiaania neliökilometrillä. Kalifornian intiaanien väestötiheys oli nykyisten Yhdysvaltain, Alaskan ja Kanadan suurin niin laajalla alueella. Kansoja asui 21, joissa 113 kieltä/murretta. 21 kansan alaryhmiä, heimoja ja sukuja oli 250. Heimoja oli 40–50. Erään arvion mukaan Kaliforniassa oli 500 erillistä "pienheimoa", kussakin 50–500 jäsentä. Yhteiskunnan perusyksikössä perheessä oli keskimäärin 5,5 henkeä. Muilla yhteisöillä oli merkitystä. Esimerkiksi kuuluisan "viimeisen villin Kalifornian intiaanin" Ishin kansa oli yanat, joka jakaantui 4 ryhmään, joista Ishin ryhmä oli yahit.
Väestökato
Kaliforniaa kohtasi eurooppalaisten saapuessa todellinen väestökato, kun intiaaneja kuoli sairauksiin, nälkään ja valkoisten surmaamina. Keskimääräinen väestöarvio vuodelle 1770 on 200 000 henkeä, 1845 saattoi Kaliforniassa olla vielä jäljellä 80 000–90 000 intiaania. Vuonna 1880 Kalifornian intiaaneja oli jäljellä arviolta 20 000. Jos nämä arviot pitäisivät paikkansa, yksistään Kalifornian kultaryntäykseen liittynyt muuttoaalto tuhosi 75–80 % seudun intiaaneista. 1970-luvulla Kaliforniassa oli 100 000 siellä asuneiden ja muualta muuttaneiden intiaanien jälkeläistä, joista heimoihin kuuluneita 16 000.
Esihistoria
Kaliforniassa asui ihmisiä viimeistään noin 11 000 radiohiilivuotta sitten, jolloin viimeistään paleointiaanit varmasti saapuivat sinne. Joitain alueen asutuksia on väitetty hyvin vanhoiksi, jopa 19 000–50 000 vuoden ikäisiksi. Nämä ajoitukset ja löydökset ovat arkeologian parissa hyvin kiistanalaisia. Mikäli teoria siitä että paleointiaanit siirtyivät Amerikkaan pitkin jääkauden lopuilla jäätöntä Kanadan ja Alaskan rannikkoa ovat oikeita, Kalifornia saattoi olla vanhimpia Yhdysvaltain alueella asutettuja alueita. Varhaiset paleointiaanit olivat lähinnä suurriistan metsästäjiä. Noin 9000–8000 eaa. alkoi elämäntapa jota luonnehti enemmän siementen keruu. Tämä lienee johtunut siitä, että metsästys ja/tai ilmastonmuutokset olivat hävittäneet useimmat suuret riistaeläimet. Monet Kalifornian varhaiset asuinpaikat ovat veden alla, koska vesi nousi jääkauden jälkeen holoseenin alussa. Tämä niin sanottu arkaainen vaihe kesti Kaliforniassa tuhansia vuosia. Myöhäisellä arkaaisella kaudella noin 4000/3000 – 2000 eaa. syntyi alueelle selvästi tunnistettavia erilaisia paikalliskulttuureja. Arkaaista kautta luonnehtivat kuoppatalot ja jauhinkivet metetes ja manos. Arkaainen kausi jaetaan täällä monesti kausiin joita merkitään lyhenteillä Ex, Ey ja Ez jotka päättyivät kukin 4450 eaa., 2350 eaa. ja 1350 eaa. . Santa Barbaran salmessa oli runsaasti väkeä 6000 eaa., mutta väkiluku putosi vuosien 5000–3500 eaa. välillä, harvaväkistä oli varsinkin 4000–3500 eaa. . Tämä lienee liittynyt osin meren ja ilmaston muutoksiin, jotka vaikuttivat kalasaaliiseen ja syötäväksi kelpaaviin maakasveihin ja eläimiin. Merenpinnan nousu noin 5800–4000 eaa. vähensi siemenrikasta rannikkotasankoa. Toisaalta meri oli tuolloin lämmin ja kaloille epäsuotuisa. Noin 5800 eaa. ilmestyi rannikolle metsän sijaan avoimempi kasvillisuus. 4000 eaa. meri oli viilentynyt, mutta maalla oli yhä kuumaa ja kuivaa. Väestö kasvoi nopeasti Ey- ja Ez-kausina.
Arkaaisella kaudella tapahtui jonkin verran tosin hidasta kehitystä ravinnon hankinnassa. Huhmaret ilmaantuivat Ey-kaudella noin 3500 eaa., jolloin Santa Barbaran salmen alueen väestö kasvoi nopeasti. Nopea väestönkasvu tällöin saattoi liittyä tehokkaampaan meripyyntiin, metsästykseen ja kasviravinnon hyväksikäyttöön. Samoin myöhemmällä varhaiskaudella silloin kun "puraistut" (side-notched) kolmiomaiset kärjet ilmestyivät, peuran ja merinisäkkäiden luiden määrä lisääntyi pyyntipaikoilla. Myöhemmällä arkaiasella kaudella luultavasti pyydystettiin enemmän avomerellä.
Erään näkemyksen mukaan jo Kalifornian nykyiset suuret kieliryhmät hoka, penuti, yuki ja uto-asteekit olisivat olleet suunnilleen myöhemmillä paikoillaan jo 2000–0 eaa. , esim. Panuti Pohjois-Kalifornian itäisessä sisämaassa ja jokilaakson ytimessä ja uto-asteekki Etelä-Kaliforniassa sekä erui hokan -ryhmät hajallaan eri puolilla Kaliforniaa .Noin 1000 eaa. alkaen monet Kalifornian heimot tekivät säilynyttä kalliotaidetta. Merkkejä nykyistä intiaaniheimoista alkoi esiintyä 500 eaa. .
Eurooppalaisten tulo toi tuhon
Espanjalaiset perustivat Kaliforniaan lähetysasemia 1769–1823, ja osa intiaaneista muutti näiden tuottamien vanhasta maailmasta tuotujen appelsiinien, persikoiden ym. runsaan ravinnon houkuttelemana lähetysasemien lähelle, mutta joutuivat sinne maaorjuuteen. Intiaaneja siirrettiin rannikolta ja läheiseltä sisämaan alueelta pakolla lähetysasemille yleensä armeijan avulla pakkokäännytettäväksi, vaikka intiaanit eivät ymmärtäneet espanjankielistä jumalanpalvelusta, joka heille suotiin ainoaksi hengelliseksi evääksi. Jossain määrin espanjalaiset käyttivät väkivaltaa, mutta olivat kapinoiden johtajiakin kohtaan melko lempeitä. Espanjalaiset vainoisivat julmasti jäljelle jääneitä villejä intiaaneja. Espanjalaisten intiaaneihin kohdistaman 65 vuotta kestäneen pakkovallan aikana kuoli arviolta 62 000 intiaaneja, syntyi 20 000 ja 21 lähetysasemaan koottiin 20 000 intiaania. Jäljelle jääneet lähetysasemaintiaanit elivät raskaasta käsityö- ja, puutarha- ja peltotyötaakasta huolimatta melko hyvin, mutta heistä oli tullut täysin espanjalaisista riippuvaisia orjia. Vuosina 1832–1833 Hudsoninlahden kauppakomppanian retki toi Kaliforniaan tauteja, joihin kuoli arkeologisten löytöjen mukaan puolet alueen intiaaneista. Näin ollen 1830–1833 influenssa aiheutti suurta väestökatoa. Espanjalaiset lakkauttivat lähetysasemansa 1834–1836. Asemien 15 000 intiaania sai puolet viljelyalasta. Mutta suurin osa näistä kuoli, kun eivät osanneet hoitaa viljelyasioita espanjalaisten tapaan. Intiaanit eivät myöskään osanneet hankkia luonnosta ravintoa perinteisellä tavalla, ja niinpä he kuolivat tauteihin, nälkään ja valkoisten tarkoituksilla tekemiin murhiin. Valkoiset veivät intiaanien omaisuutta jea ottivat heitä orjiksi.
Jo vuonna 1848 kapteeni John Fremont terrorisoi retkellään Kalifornian intiaaneja.
Vuonna 1849 alkoi Kalifornian kultakuume, jolloin 80 000 valkoista saapui meriltä ja lännestä Kaliforniaan onneaan etsimään. Vuonna 1852 Kaliforniaan oli saapunut 200 000 valkoista, joiden omassakin keskuudessa järjestyksenpito oli huonoa, ja vahvemmat valkoiset tappoivat heikompia lainvalvonnan ollessa puutteellista. Intiaanit joutuivat riitoihin Kaliforniaan tulleiden uudisasukkaiden ja kullankaivajien takia mm siksi, että valkoiset ajoivat intiaanit reservaatteihin pois asuinsijoiltaan. Intiaaneja kuoli muun muassa tauteihin, valkoisten tekemiin julmiin joukkomurhiin ja nälkään reservaattien huonoille maille. Tämä sen takia että valkoiset veivät parhaat viljelymaat täälläkin intiaaneilta. Niinpä intiaaneja koottiin, joskus kahlittiin yhteen ja ajettiin muuttamaan pois valkoisten valtaamilta alueilta. Jalan tehdyissä pakkosiirroissa jätettiin armotta kuolemaan ne vanhukset, naiset ja lapset, jotka eivät jaksaneet kävellä
Kun hedelmättömille ja riistattomille maille ajetut intiaanit ryöstelivät henkensä pitimiksi valkoisten omaisuutta nälissään, valkoiset kostivat tämän tappamalla intiaaneja. Tämä oli helppoa, intiaanit eivät yleensä olleet tottuneet sotimiseen eikä heillä ollut tuliaseita. Pelkästään Yhdysvaltain armeija tappoi Kaliforniassa vuoteen 1860 mennessä 4500 intiaania, eikä tappamiselle silloinkaan näkynyt loppua. Myös maanviljelijät tappoivat intiaaneja. Monesti intiaanit joutuivat valkoisten orjiksi ja huonon kohtelun alle.
Valkoiset tekivät intiaanien kanssa 1851 ja 1852 sopimukset jotka takasivat turvaa intiaaneille, mutta nämä "löydettiin" vasta 1905. Vuonna 1860 alkuperäisestä intiaaniväestöstä oli jäljellä vain viidesosa.
Nälkäiset intiaanit hyökkäilivät vankkurikaravaanien kimppuun ja ryöstivät karjatiloja. Valkoiset tappoivat vuosina 1862–1867 noin 3 000–4 000 intiaania, myös naisia ja lapsia, ja toivat Kaliforniaan siellä aiemmin tuntemattoman päänahan nylyn.
Valkoisten tuomiin tauteihin ja 1800-luvun intiaanisodissa intiaanien määrä väheni nopeasti jolloin vuosina 1880–1900 saavutettiin Kalifornian intiaaniväestön aallonpohja eli 20 000–25 000 henkeä. Eräät arviot väittävät vähenemisen olleen vieläkin rajumpaa. Näiden tietojen mukaan Kaliforniassa oli kultakuumeen alun aikoina noin 100 000 intiaania, heitä oli vuonna 1890 vain 17 000.
Kieliryhmät
thumb|300px|Rafea, joka kertoi intiaanien kulttuurista antropologeille.
Kalifornian intiaanit koostuvat/koostuivat kielellisesti monenlaista ryhmistä, joka kertoo luultavasti siitä että alueelle on vaeltanut aikojen saatossa monia eri intiaanikansoja. Toiset taas uskovat, että kielten erilaisuus johtuu siitä, että monet kansat ovat asuneet pitkään paikoillaan ja niin melko lähekkäistenkin kansojen kieli on päässyt eriytymään.
Etelä-Kaliforniassa asuvat serranot, lusenot jne kuuluvat tano-uto-aseekkiryhmään joka vallitsee Great Basinissa ja Meksikossa. Laajoilla alueilla Etelä- ja Keski-Kaliforniassa yleinen hokan-ryhmä käsittää mm maidut, costanoat ja yokutit. Chumashit lasketaan joskus hokaneihin mutta tämä on usein kiistetty. Ennen jousta ja nuolta kehitettyä keihänheitintä käyttäneitä chumasheja pidetään hyvin varhaisina tulokkaina.
Hokaneita on myös mm Kalifornian niemimaalla ja Arizonassa. Hokan-ryhmän heimot kartalta katsoen rikkoneen aiemman pomoista, esselen, salinan, achunawi ja shasta-heimoista jne koostuneen alueen. Näiden keskellä Keski-Kaliforniassa on yukiryhmän saarekkeet yuki ja wappo. Jotkut kytkevät hokaneihin Texasin coahuiltecant ja tonkawant sekä jotkut mesoamerikan heimot. Vaikka monien lähisuukuisten kielten yhteydet tunnetaan, esim. hokan-ryhmän kytkökset kauemas ovat epävarmalla pohjalla.
Kalifornian keskilaaksossa ympäristöineen asuilaajempi hokaneihin kuulumaton penuti-ryhmä, joka kartalta katsoen näyttää pirstovat hokanien alueen. Penuti-ryhmän iltiaanit olivat alueen intiaaneista "eniten tyypillisiä kalifornialaisia". Laajan tulkinan mukaan se ulottui alkujaan mm kolumbian ylätasangolle Kolumbian ylätasangolle käsittää yokutit, miwokit ja costanot. Penutit luetaan joskus mayat kattavaan, jopa Peruun asti ulottuvaan makro-penutien ryhmään, jota läheskään kaikki kielentutkijat eivät tunnusta olleen olamassa. Penutien piirissä päällikön arvo oli monesti perinnöllinen, ja päällikkö saattoi olla nainen.
Pohjois-Kalifornian rannikoilla elää luultavasti myös melko myöhään muualta muuttaneita algonkin ja athabasca-ryhmien heimoja, jotka ovat yleisempiä Kanadassa ja Alaskassa. Algonkineja täällä ovat mm yurokit ja wiyot. Athabasca-ryhmää ovat mm hupat ja wailakit. Lähialueen modocit ovat klamathin sukuisia.
Kalifornian intiaanien kielikuntajako
thumb|300px|Kalifornian intiaaniheimojen alueet kartalla. thumb|300px|Läntisten Yhdysvaltain intiaaniheimojen alueet.
Suurin osa Kalifornian intiaaneista kuului penuti-, hokan- ja uto-asteekkiryhmiin, lisäksi oli pienempiä kielikuntia mm algonkin, athabasca, yuki sekä isolaattikieliä mm. chimariko, esselen, and karuk.
Biljardihait
Johnny on lahjakas kepittäjä, joka joutuu hankaukseen hämäräperäisen opettajansa (Chazz Palminteri) kanssa. Johnnyn kouluttaja ei kuitenkaan halua päästää poikaa käsistään vaan korottaa panoksia - pian pallot asetetaan veralle viimeistä peliä varten. Panoksena ei ole enää raha, vaan henki...
Konstantin Stanjukovitš
thumb|175px|Konstantin Stanjukovitš. Konstantin Mihailovitš Stanjukovitš (30. maaliskuuta (J: 18. maaliskuuta) 1843 Sevastopol – 20. toukokuuta (J: 7. toukokuuta) 1903 Napoli) oli venäläinen kirjailija.
Konstantin Stanjukovitš syntyi amiraali Mihail Stanjukovitšin perheeseen. Hän palveli laivastossa ja alkoi 1860-luvulla kirjoittaa kuvauksia merimiesten elämästä. Ensimmäinen kokoelma Iz krugosvetnogo plavanja (”Maailmanympäripurjehdukselta”) ilmestyi vuonna 1867.
Oleh Lisohor
Oleh Volodymyrovytš Lisohor (, s. 17. tammikuuta 1979 Brovary, Kiovan alue) on ukrainalainen uimari, joka on kaksinkertainen maailmanmestari 50 metrin rintauinnissa.
Rödbon piiri
Rödbon piiri sijaitsee Göteborgin kunnassa Ruotsissa. Sen väkiluku on.
Aiheesta muualla
thumb|left|Göteborgin kunnan piirit
Sulatuspata
Sulatuspata on kirjapainossa hyvin kauan käytetty työväline.
Erittäin kauan tehtiin kirjojen ja lehtien painolaatat kirjasinmetallista eli lyijyä, tinaa ja antimonia sisältävästä erityisestä metalliseoksesta valamalla kukin rivi, otsikko ja kuva yksi kerrallaan paikan päällä, koska vanhaa käsin- tai koneladontaa käytettäessä se oli käytännöllisintä.
Sen jälkeen sivut kokoava taittaja kasasi näistä valukappaleista kunkin sivun vaakatasoiseksi laataksi, koska se oli työn kannalta helpointa.
Mutta koska tällaista laattaa voi käyttää vain laakakehilöpainossa, joka on lehtien painamista varten aivan liian hidas, vaakaladelmasta tehtiin aluksi päällekkäin liimattujen silkkipaperiarkkien ja sittemmin erityisen muottipahvin avulla valumuotti sylinteri- eli rotaatiopainokoneeseen sopivaa laattaa varten.
Tätä menetelmää kutsuttiin stereotypoinniksi.
Kunkin lehden numeron kokoamisesta vastaavalla toimitussihteerillä oli suora puhelinlinja faktorille ja silloin tällöin sattui, että jo painovalmiiksi valettu laatta sulatettiin eli ladelma “pistettiin pataan“, kun uutista ei jostain syystä julkaistukaan.