cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Henry Heimlich
Heimlich käytti kahdesti tositilanteessa kehittämäänsä otetta, ensimmäisen kerran vuonna 2003 pelastaessaan ravintolassa erään miehen. Toinen kerta tapahtui toukokuussa 2016 Cincinnatissa sijaitsevassa vanhainkodissa, jossa eräs nainen oli tukehtua hampurilaisen palaseen. Heimlich oli tuolloin 96-vuotias ja asui itse kyseisessä vanhainkodissa.
Mensuuri
pienoiskuva|7-kielinen [[Cort Guitars|Cort-sähkökitara jossa niin sanottu viuhkamainen otelauta. Jokaisella kielellä on eripituinen mensuuri.|alt=]] Mensuuri ( ’mitta’) on kielisoittimissa satulan ja tallan välinen etäisyys eli kielen soivan osan pituus. Mensuuri ilmaistaan usein milli- tai senttimetreinä.
Alttoviuluissa pienin mensuurikoko on 39 (eli 390 mm) ja suurin vakiintunut mensuuri 42:n tienoilla (420 mm).
Rhys Norrington-Davies
Rhys Norrington-Davies (s. 22. huhtikuuta 1999 Riad, Saudi-Arabia) on walesilainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan vasen laitapuolustaja. Hän edustaa englantilaisseura Sheffield Unitedia mutta pelasi sen edustusjoukkueessa ensimmäiset ottelunsa vasta elokuussa 2021 oltuaan aiemmin vuodesta 2018 alkaen lainalla Barrow'ssa, Rochdalessa, Luton Townissa ja Stoke Cityssä. Hän on pelannut Walesin maajoukkueessa 11 ottelua lokakuusta 2020 alkaen.
Norrington-Davies pelasi Englannin mestaruussarjassa kaudella 2020–2021 Luton Townissa 18 ottelua ja Stoke Cityssä 20 ottelua. Stokelle hän teki maaliskuussa maalin Wycombea vastaan. Kaudella 2021–2022 hän pelasi Sheffield Unitedissa 22 mestaruussarjaottelua ja kaksi nousukarsintaottelua. Seuraavalla kaudella hän pelasi Mestaruussarjassa 15 ottelua.
Hermano
Hermano on vuonna 1998 perustettu yhdysvaltalainen stoner rock -yhtye. Yhtye perustettiin useiden eri yhtyeiden muusikoiden sivuprojektina.
Historia
Hermano perustettiin Yhdysvalloissa vuonna 1998 useiden eri muusikoiden sivuprojektina. Alkuperäinen kokoonpano koostui laulaja John Garciasta (Kyuss, Unida), basisti Dandy Brownista (Orquesta del Desierto), rumpali Steve Earlesta (Afghan Whigs) ja kitaristeista Mike Callahan (Earshot, Disengage) ja David Angstrom (Banger, Supafuzz, Black Cat Bone, Devil May Care). Kaikki yhtyeen jäsenet asuvat eri kaupungeissa ja nauhoittavat sen takia osuutensa levyille erikseen.
Keväällä 1999 Hermano aloitti ensimmäisen albuminsa nauhoitukset. Albumi oli valmis julkaistavaksi talvella 2000, mutta erinäisistä sopimusteknisistä asioista johtuen albumin julkaiseminen viivästyi lähes kaksi vuotta. Viimein, vuonna 2002 Teepee Records julkaisi yhtyeen debyyttialbumin Only a Suggestion. Albumi sisälsi kahdeksan kappaletta, ja sen vastaanotto niin fanien kun kriitikoidenkin osalta oli hyvä.
Kaksi vuotta myöhemmin, vuonna 2004 he tekivät levytyssopimuksen hollantilaisen Suburban Records -levy-yhtiön kanssa ja julkaisivat Dare I Say -albumin. Albumin kappaleesta My Boy julkaistiin myös musiikkivideo. Albumi äänitettiin ilman Mike Callahania ja Steve Earlea. Jälkimmäisen korvasi rumpali Steve Earlen itsensä pyynnöstä Chris Leathers (Supafuzz). Tämän jälkeen yhtyeeseen on otettu toinen laulaja Aleah X (Banger, Devil May Care, Candy Says).
Yhtye julkaisi ensimmäisen livealbuminsa Live at W2 vuonna 2005. Levy sisältää joulukuussa 2004 äänitetyn keikan hollantilaiselta W2 klubilta. Myöhemmin, vuonna 2006 julkaistiin DVD Sweet and easy of brief happiness, joka sisältää live-materiaalia yhtyeen Euroopan kiertueelta.
Vuoden 2007 lokakuussa Hermano julkaisi kolmannen studioalbuminsa ...Into the Exam Room.
DVB-T2
DVB-T2 (Digital Video Broadcasting, Terrestrial ver.2) on maanpäällinen yksisuuntainen digitaalinen (digitaalitelevision) lähetysjärjestelmä. Järjestelmä lähettää digitaalista dataa käyttäen OFDM-modulaatiota (COFDM). Tyypillisesti data on vahvasti pakattua audio- ja videosignaalia kuten DVB-T:ssäkin. Useita osa-alueita on kehitetty, jotta kapasiteetti riittää teräväpiirtokuvaan ja monikanavaääneen.
Tärkeimmät muutokset:
Paco Pavón
Francisco "Paco" Pavón Barahona (s. 9. tammikuuta 1980 Madrid, Madridin maakunta, Espanja) on espanjalainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan puolustaja. Hän edustaa Espanjan pääsarjassa Primera Divisiónissa pelaavaa Real Zaragozaa.
Pavón on Real Madridin kasvatti. Hän on maininnut suurimmaksi esikuvakseen Real Madridin ja Espanjan maajoukkueen entisen puolustajan Fernando Hierron, jonka kanssa hän sai pelata ammattilaisuransa ensimmäisinä vuosina. Hän nousi seuran edustusjoukkueen aloituskokoonpanoon ensimmäistä kertaa kaudella 2001–2002 ja pelasi kauden aikana kaikkiaan 28 sarjaottelussa. Lisää vastuuta tuli Mestarien liigassa, jonka Real Madrid lopulta voitti. Pavón kuului Realin vakiomiehistöön myös kahdella seuraavalla kaudella, joista ensimmäisellä hän oli mukana voittamassa Espanjan pääsarjamestaruutta. Kaudesta 2004–2005 lähtien Pavón jäi vähemmälle peliajalle aluksi Iván Helgueran ja uuden hankinnan Walter Samuelin vietyä paikan avauskokoonpanossa ja sittemmin pienten loukkaantumisten vietyä parhaan pelikunnon. Kaudella 2006–2007 Pavón esiintyi vain kahdessa Espanjan cupin ottelussa. Pavónin sopimus Real Madridin kanssa päättyi kesällä 2007, ja hän siirtyi neljävuotisella sopimuksella Real Zaragozaan.
Pavónin nimen voi yhdistää käsitteeseen Zidanes y Pavones, joka viittaa Real Madridin entisen puheenjohtajan Florentino Pérezin harjoittamaan politiikkaan hankkia joukkueesen Zinédine Zidanen kaltaisia kalliita huippupelaajia ja samalla tukea Pavónin kaltaisia seuran omia kasvatteja.
Melanaulakala
Melanaulakala (Triacanthus biaculeatus) on naulakaloihin kuuluva kalalaji. Lajia tavataan indopasifiselta merialueelta.
Koko ja ulkonäkö
Melanaulakala voi kasvaa suurimmillaan noin 30 cm pitkäksi. Laji on ruumiinrakenteeltaan korkearuumiinen, soikeanmuotoinen ja kuono työntyy eteenpäin. Kalalla on kaksi selkäevää, joista etumainen on lyhyempi. Etumaisen selkäevän ensimmäinen ruoto on pidentynyt. Melanaulakalan pyrstöevä on haarautunut ja vatsaevät ovat pitkät ja kapeat. Väriltään melanaulakala on hopeanharmaa, etumainen selkäevä on musta ja taaempi selkäevä, rintaevät ja pyrstöevä ovat keltaiset.
Levinneisyys ja elintavat
Melanaulakalan levinneisyysalue ulottuu Bengalinlahdelta Australiaan ja Japaniin asti. Laji liikkuu rannikon hiekka- tai mutapohjaisilla alueilla ja sen ravintoa ovat selkärangattomat eläimet.
Melanaulakalaa saadaan sivusaaliina trooleilla ja nuotilla. Se on syötävä, mutta ruotoisuutensa vuoksi sitä pidetään roskakalana.
Fotoluminesenssi
Fotoluminesenssissa atomiin osuva fotoni virittää elektronin ylemmälle viritystilalle, jonka purkautuessa atomi säteilee valoa. Viritystilan purkautuessa voi atomi emittoida joko samanenergiaisen fotonin, kaksi tai useampia fotoneita, joiden yhteenlaskettu energia on yhtä suuri kuin alkuperäisen, tai pienempienergiaisen fotonin, jolloin osa energiasta muuttuu lämmöksi. Fotoluminesenssissa on kyse valoilmiöstä, joka syntyy kun fotoluminoivaan aineeseen osuu fotoni – täten se eroaa muista luminesenssi-ilmiöistä, kuten kemiluminesenssista ja sonoluminesenssista. Fotoluminesenssi on yksi luminesenssi-ilmiön alalajeista.
Fotoluminesenssiin perustuvat fluoresenssi, jossa fotoluminesenssi tapahtuu heti virittymisen jälkeen, ja fosforenssi, jossa fotoluminesenssi tapahtuu hitaasti.
Abolitionismi
Abolitionismi (< engl. abolition, 'lakkauttaminen') oli orjakaupan ja orjuuden lakkauttamista vaatinut protestiliike Isossa-Britanniassa ja Yhdysvalloissa 1700-luvun lopussa ja 1800-luvulla. Liike yhdisti eri uskonlahkoja ja filantrooppisia liikkeitä. Liike onnistui lopulta lakkauttamaan orjakaupan ja orjuuden Amerikassa vuoteen 1888 mennessä.
Historia
Abolistinen liike sai alkunsa valistusajan rationalististen ajattelijoiden kritiikkinä sitä kohtaan, että orjuus rikkoi ihmisten oikeuksia. Kveekarit ja muut evankeliset uskonnolliset ryhmät puolestaan tuomitsivat orjuuden epäkristillisenä.
Ilmapiiri kääntyi orjuutta vastaan, ja uudistusmieliset saivat voittoja 1700-luvun lopulla. Britanniassa Granville Sharp sai vuonna 1772 läpi päätöksen, joka kielsi länsi-intialaisia plantaasinomistajia pitämästä orjia Britanniassa, koska orjuus oli Englannin lain vastaista. Yhdysvalloissa orjuus lakkautettiin vuosien 1777–1804 välillä kaikissa Marylandin pohjoispuolisissa osavaltiossa. Orjuus kuitenkin jatkui edelleen muuttumattomana Yhdysvaltain etelävalloissa sekä Länsi-Intiassa ja Etelä-Amerikassa.
Abolitionistit onnistuivat vuonna 1807 saamaan kielletyksi orjien laivaamisen Afrikasta Amerikan brittiläisiin siirtokuntiin ja Yhdysvaltoihin. Yhdysvallat kielsi orjien maahantuonnin samana vuonna, vaikkakin orjien laajamuotoinen salakuljetus loppui vasta 1860-luvulla.
Pysäytettyään orjakaupan abolitionistit alkoivat tavoitella orjien vapauttamista. Tämä onnistui brittiläisessä Länsi-intiassa vuonna 1838 ja Ranskan Länsi-intiassa 1848.
Yhdysvalloissa maan perustuslaki antoi vielä 1800-luvun alkupuolella osavaltioille vapauden päättää orjuudesta itsenäisesti. Eräs kovaäänisimpiä yhdysvaltalaisia abolitionisteja oli William Lloyd Garrison, joka perusti Yhdysvaltain orjuudenvastaisen yhdistyksen ja julkaisi orjuudenvastaista lehteä The Liberator. Harriet Beecher Stowen orjuudenvastainen romaani Setä Tuomon tupa (1852) vahvisti abolitionistien kampanjaa. Mustista abolitionisteista merkittävimpiä olivat esimerkiksi David Walker, Robert Forten ja Frederick Douglass.
Pohjoisvaltioissa perustettiin vuonna 1854 orjuudenvastainen puolue, joka käytti useimmissa osavaltioissa nimeä Republikaaninen puolue. Vuonna 1859 John Brownin johtama aseistettu joukkio rynnäköi Virginiaan ja pyrki käynnistämään orjakapinan.
Jokioisten rautatie
thumb|Jokioisten rautatien alkuperäinen virkalakki; Olavi Kilpiön rautatiekokoelmat
Jokioisten rautatie (JR, myös Jokioisten–Forssan rautatie) oli kapearaiteinen 1898 käyttöön otettu rautatie Humppilan ja Forssan välillä. Henkilöliikenne radalla lakkautettiin 1954 ja tavaraliikenne 1974; nykyään osa alkuperäisestä rautatiestä on museokäytössä nimellä Jokioisten Museorautatie.
Rautatie kulki Valtionrautateiden Humppilan asemalta Jokioisten kautta Forssaan. Sen linjapituus oli noin 23 kilometriä ja raideleveys 750 millimetriä eli noin puolet valtion rataverkon raideleveydestä. Forssassa rataan liittyi Forssa-osakeyhtiön, sittemmin Oy Finlayson-Forssa Ab:n sähkörautatie.
Historia
Jokioisten rautatie avattiin väliaikaiselle rautatieliikenteelle 9. joulukuuta 1898, ja yleiselle tavara- ja henkilöliikentelle 25. lokakuuta 1899. Rautatieyhtiön pääomistaja oli Jokioisten kartano. Kun kartano päätyi valtion haltuun 1918, tuli myös Jokioisten Rautatie Oy:stä valtion yhtiö. Suomen valtio omistikin rautatieyhtiön loppuun asti.
Varhaisvuosina suunniteltiin myös radan jatkamista Forssasta etelään aina Karkkilaan asti. Karkkilassa rata olisi yhdistynyt Hyvinkään–Karkkilan rautatiehen. Suunnitelmat eivät kuitenkaan toteutuneet.
Radan merkitys kasvoi sotavuosina: Jokioisilla sijaitseva Ferraria Oy valmisti kaiken armeijan tarvitseman piikkilangan ja Finlayson Oy:n Forssan tehtaat puolestaan kaiken armeijan vaatekankaan; Jokioisten rautatie oli ainoa tapa kuljettaa niin raaka-aineet kuin valmis tuotantokin. Sotavuosina ajettiinkin radan raskaimmat junat: ne olivat 300 tonnin piikkilankajunia.
Radan uusin ja tehokkain veturi, JR 4 Henschel 1937, vietiin sotakorvausten ennakkomaksuna vuonna 1945 ainoana tähän tarkoitukseen kelpuutettuna käytettynä veturina. Kaikki muut sotakorvausveturit olivat joko suoraan tehtaalta vietyjä tai varta vasten rakennettuja.
JR välitti yleistä henkilöliikennettä Forssan ja Humppilan välillä aluksi junilla, myöhemmin myös linja-autoilla. Henkilöjunavuorot vaihtelivat vuosina 1899–1954 1–7 henkilöjunaparin välillä. Viimeinenkin henkilöjunavuoro lakkautettiin kannattamattomana 1954.
Matkustajaliikenteessä siirryttiin 1950-luvulla linja-autoihin, joita ehti olla kaikkiaan kuusi kappaletta. Kaikissa autoissa oli takana ulkoiset polkupyöräkoukut, viidessä ensimmäisessä myös tavarateline; vain viimeksi hankitussa oli sisäinen tavaratila. Tämäkin liikenne lopetettiin kannattamattomana ja linja-autotoiminta siirtyi forssalaiselle liikennöitsijä J. Okslahdelle 4.8.1970 alkaen. Kaikki linja-autot olivat loppuun asti miehitettyjä sekä kuljettajalla että rahastajalla.
Tavaraliikenne jatkui henkilöliikenteen lakkauttamisen jälkeenkin, mutta se kävi vuosi vuodelta tappiollisemmaksi kasvavien siirtokuormauskustannusten vuoksi. Kaikki liikenne joka JR:n ja VR:n välillä kulki, oli kuormattava VR:n leveäraiteisista vaunuista JR:n kapearaiteisiin vaunuihin. Tämä helpottui hieman kun käyttöön saatiin niin kutsuttuja lavettivaunuja, joilla leveäraidevaunuja voitiin kuljettaa kapearaiteisella radalla.
Jokioisten rautatien toiminta lopetettiin 29. maaliskuuta 1974, jolloin rautatien viimeinen käyttökuntoinen veturi, belgialaisen Tubizen valmistama höyryveturi numero 4 veti viimeisen tavarajunan Forssasta Humppilaan ja takaisin.
Nykyisin osuus Minkiö–Humppila on rakennettu uudelleen alkuperäiselle paikalleen. Minkiön pieni seisakelaituri on kehittynyt merkittävästi Jokioisten Museorautatien ja Kapearaidemuseon toiminnan ansiosta.
Vetokalusto
Yhtiön käytössä ehti olla 9 höyryveturia joista 2 lainassa, 4 moottoriveturia ja 2 moottorivaunua.
Höyryveturit
Veturit 1 ja 2 olivat yhdysvaltalaisen H&K Porterin 1897 valmistamia märkähöyryvetureita. Veturien ominaisuudet ylittivät aikanaan niihin asetetut odotukset. Molemmat veturit palvelivat aina 1940-luvun loppupuolelle. Ne poistettiin Tubize-veturien 4 ja 5 saapuessa. Joskin niiden käyttö väheni alkuperäisen nelosveturin (Henschel) myötä. Veturit säilyivät 1950-luvun alkuun. Ykkönen romutettiin 1953, kakkonen vuotta aiemmin.
Ensimmäinen kolmosveturi oli yhdysvaltalaisen The Baldwin Worksin valmistama märkähöyryveturi, ja se saapui 1900. Veturi osoittautui kuitenkin liian raskaaksi rautatien kiskotuksille, ja se myytiin Venäjälle 1915. Se päätyi lopulta Viron rautateille, ja romutettiin 1938. Talteen jäänyt höyrykattila tuhoutui pommituksissa.
Uusi kolmonen oli Lokomon 1922 valmistama märkähöyryveturi. Veturi oli yhtiön kirjoilla vuoteen 1960, viimeiset vuodet varalla. Veturi romutettiin samana vuonna.
Yhtiön voimakkain veturi, saksalaisen Henschelin valmistama numero 4 saapui 1938. Se oli yhtiön ensimmäinen tulistinhöyryveturi. Tilauksessa veturin vaadittiin kykenemään vetämään 210 tonnin kuorma rautatien ylös rautatien vaativan ns. Huhtaan mäen. Veturi luovutettiin sotakorvauksena Neuvostoliittoon 1945, ja se päätyi Neuvosto-Liettuan rautateille. Veturi romutettiin 1956.
Henschelin luovutuksen jälkeen rautatieyhtiö lainasi kahta Loviisan–Vesijärven veturia vuosien 1945–1947 aikana. (4 ja 5) Näistä nelonen jouduttiin palauttamaan jo saman vuoden aikana pyöränrenkaan irrottua. Tilalle tuli numero 5, joka oli lainassa 1947 asti, uusien Tubize-veturien saapuessa se voitiin palauttaa. Nämä yhdysvaltalaisen Brooks Locomotive Worksin veturit olivat ainoat Jokioisten rautatien aktiiviaikana rataosuudella liikkuneet tenderiveturit
Tubizet, veturit 4 ja 5 saapuivat 1947 ja 1948. Ne vastasivat suuresta osasta liikennettä 1960-luvulle asti. Viitonen poistettiin liikenteestä 1964 sen tulipesän revettyä.
Viitonen myytiin Isoon-Britanniaan vuonna 1972. Siellä veturi kunnostettiin 2000-luvun alussa museoajoon, mutta eri vaiheiden jälkeen veturi palasi kotiin, Veturi odottaa kunnostusta. Numero neljä oli yhtiön käytössä sen lakkauttamiseen asti. Se sai vetää yhtiön viimeisen kaupallisen rahtijunan 1974, koska yhtiön moottoriveturit eivät sillä hetkellä olleet käyttökunnossa. Veturi on remontissa. Raiteilla liikkui myös silloisen Veturien ystävät ry:n hallinnassa ollut Tampellan valmistama entinen Hyvinkään–Karkkilan rautatien HKR5. Forssan ja Humppilan väliä ehdittiin ajaa 1971-1973-välisenä aikana. Tämäkin veturi kuuluu nyt Jokioisten museorautatien kalustoon.
Moottoriveturit
Alun perin sotakorvausvetureiksi tarkoitettuja Valmetin Move 21-vetureita päätyi eri reittejä Jokioisten rautateille. Moottoriveturit 1, 2 ja 3 ostettiin 1960 Loviisa-Vesijärven rautatieltä, kun se leveäraiteistettiin. Yhtiö osti myös Hyvinkään–Karkkilan rautatieltä samantyyppisen veturin 1967 toiminnan siellä päättyessä.
LVR oli numeroinut veturinsa numeroilla 1, 2 ja 3, eikä JR tätä muuttanut. HKR:n veturia ei ollut alun perinkään numeroitu, eikä JR antanut sille numeroa. Nämä veturit hoitivat suurimman osan rautatien 1960- ja 1970-lukujen liikenteestä. Loppuvuosina ne olivat kuitenkin jo loppuun ajettuina usein epäkuntoisia, ja toisinaan jouduttiin yhtiön viimeistä höyryveturia (nro 4) käyttämään. Näin myös, jos kuorma oli liian raskas dieseleille. Moottorivetureista 1, 3 ja "Karkkilalainen" ovat museorautatien hallussa. Kakkonen oli hajotettu varaosiksi 1960-luvun lopulla. Tällä hetkellä nro 3 ja HKR:n veturi ovat ajokuntoisia. Kolmatta veturia kunnostetaan.
Moottorivaunut
Yhtiö sai ensimmäisen moottorivaununsa 1930. Huolimatta nopeudestaan (koeajossa pääteasemien väliin kului aikaa noin puoli tuntia) ja huomattavasta polttoaineen säästöstä höyryjuniin verrattuna vaunuun ei oltu täysin tyytyväisiä. Osasyy tähän oli vaunun kaksiakselisuus ja lyhyt akseliväli, tästä seurasi vaunun "poukkoileva" käytös. Vaunu poistettiin käytöstä uuden saavuttua 1932, ja vuonna 1939 kori myytiin yksityishenkilölle saunarakennukseksi, jonka sanotaan olevan vielä jäljellä. Koneisto romutettiin, akselit hyödynnettiin muissa vaunuissa. Voimansiirron hammaspyörällä varustettu toinen akseli on vielä käytössä eräässä kunnostetussa umpitavaravaunussa.
Moottorivaunu numero 2 saapui 1932. Neliakselista vaunua käytettiin kymmenkunta vuotta lähes ainoana matkustajaliikenteen vaununa. Talvisodan aikana vaunu pysyi liikenteessä, vaikka polttoainepula välillä vaivasikin. Jatkosodan aikana 1942 polttoainepula pysäytti vaunun. Armeija pakko-otti vaunun rintamakäyttöön, jonne se jäikin joukkojen vetäytyessä 1944. Vaunu päätyi monen vaiheen jälkeen Baltiaan jossa se ajettiin loppuun noin vuoteen 1960 mennessä.
Molemmat moottorivaunut oli valmistanut Valtionrautateiden Pasilan konepaja.
Sodan jälkeen puhuttiin myös uuden moottorivaunun hankinnasta, mutta tästä luovuttiin ja päätettiin hankkia yhden sijaan kaksi Tubize-veturia. Toisaalta yhtiön matkustajaliikenne siirtyi rautateiltä maantielle jo 1950-luvulla.
Almazbek Atambajev
Almazbek Atambajev (Алмазбек Шаршенович Атамбаев, s. 17. syyskuuta 1956 ) on kirgisialainen poliitikko. Hän oli Kirgisian presidentti joulukuusta 2011 vuoteen 2017. Hän oli maan pääministeri maaliskuusta marraskuuhun 2007 ja uudelleen joulukuusta 2010 marraskuuhun 2011. Hän oli Kirgisian sosiaalidemokraattisen puolueen johtaja.
Atambajev on kotoisin Tšuin alueelta. Hän valmistui 1980 hallintoakatemiasta ja työskenteli insinöörinä Kirgisien SNTL:n viestintäministeriössä. Hän oli Kirgisien SNTL:n korkeimman neuvoston presidiumin jäsen. Vuonna 1989 hän perusti Forum-tutkimusyrityksen.
Vuosina 1995–2000 hän oli Jogorku Keneshin eli maan parlamentin jäsen, 1997–1999 JSC Kyrgyzautomashin pääjohtaja.
Atambajev oli teollisuus-, kauppa- ja turismiministerinä joulukuusta 2005 huhtikuuhun 2006. Hän johti hallituksen vastaisia protesteja Biškekissa huhtikuussa ja marraskuussa 2006 presidentin valtaoikeuksien vähentämisestä kieltäytynyttä Kurmanbek Bakijevia vastaan. Maaliskuussa 2007 presidentin vastaista oppositiota johtanut Atambajev nimitettiin pääministeriksi. Hän oli ensimmäinen pääministeri Keski-Aasiassa, joka nimitettiin oppositiopuolueesta.
Presidentti ilmoitti lokakuussa 2007 erottavansa Atambajevin hallituksen uuden perustuslain hyväksyneen kansanäänestyksen jälkeen. Hänen oli tarkoitus jäädä virkaan uusin parlamenttivaaleihin asti, mutta hän erosi kuitenkin jo marraskuun lopulla. Hänen seuraajakseen nimitettiin varapääministeri Iskenderbek Aidaralijev. Sosiaalidemokraattisen puolueen edustajien mukaan syynä oli se, että Atambajev oli este hallituksen suunnittelemalle vaalivilpille.
Kirgisian oppositio asetti Atambajevin yhteiseksi ehdokkaakseen vaaleihin 23. heinäkuuta 2009 pyrkiäkseen syrjäyttämään Bakijevin. Hän vetäytyi ehdokkuudesta vaalipäivänä syyttäen vaalivilppiä.
Kurmanbek Bakijevin syrjäytyksen jälkeen Atambajev toimi väliaikaishallituksen talousministerinä. Vuoden 2010 vaalien jälkeen Atambajev valittiin pääministeriksi SDPK:n, Respublikan ja Ata-Zhurtin muodostamaan hallitukseen.
thumb|Raisa Atambajeva, Almazbeк Atambajev, Ilham Alijev ja Mehriban Alijeva in 2012.|left Lokakuussa 2011 hänet valittiin 63 prosentin ääniosuudella Kirgisian presidentiksi.
Vuoden 2017 vaaleissa Atambajev ei voinut perustuslain mukaan asettua ehdokkaaksi. Hän tuki Sooronbai Žeenbekovia, joka tuli valituksi.
Atambajevin ja hänen seuraajansa Žeenbekovin välit ovat kiristyneet kriisin partaalle. Atambajevia on syytetty muun muassa korruptiosta, mutta hän kiistää syytteet eikä ole suostunut kuulusteluihin. Asuntoonsa linnoittautunutta Atambajevia yritettiin elokuussa 2019 ensin turhaan pidättää. Välikohtauksessa kuoli yksi ja haavoittui useita. Kun pidätys onnistui, häntä vastaan nostettiin syytteet muun muassa vallankaappausyrityksestä. Kesäkuussa 2020 hän sai 11 vuoden vankeustuomion ja hänen omaisuuttaan takavarikoitiin.
WSOY
Werner Söderström Osakeyhtiö (lyh. WSOY) on suomalainen yleisen kirjallisuuden kustantaja. WSOY on perustettu vuonna 1878. Sen omistaa Bonnier. WSOY:n vuotuinen liikevaihto on runsaat 30 miljoonaa euroa. Yhtiöön kuuluvat WSOY:n lisäksi Tammi, Johnny Kniga, Readme.fi, Kosmos, Bazar, Docendo, Minerva ja Crime Time.
Historia
Lokakuun toisena päivänä vuonna 1860 kirjakauppias Leopold Söderström perusti Porvooseen kirjapainon. Samana päivänä hänen perheeseensä syntyi poika, Werner Söderström, joka kehitti ja laajensi kirjapainon toimintaa merkittävästi ja osti lopulta yrityksen isältään. Vuonna 1878 nuori Werner Söderström kustansi ja painatti ensimmäisen kirjansa J. O. Åbergin teoksen Pohjanmaan helmi. Kirjan viimeiset kappaleet hän toimitti myyntiin joulukuun 18. päivä, jota pidetään WSOY:n perustamispäivänä.
Werner Söderström nimitettiin isänsä kirjapainon ylifaktoriksi vuonna 1882. Hän aloitti vihkoina ilmestyvän Yleinen ihmiskunnan historia -suurteoksen kustantamisen. Uhkarohkea hanke onnistui, ja Werner sai intoa jatkaa kustannustoimintaansa tehden samalla nimensä tunnetuksi kaikkialla Suomessa. Kirjojensa välittämiseksi hän kehitti pysyvän asiamiesverkoston ja vaikutti näin merkittävästi suomalaisen kirjakauppaliikkeen historiaan.
Vuonna 1883 Werner Söderström ryhtyi nuoren suomenkielisen kaunokirjailijapolven kustantajaksi. Kustantamo kustansi monien merkittävien suomalaiskirjailijoiden, kuten Minna Canthin ja Juhani Ahon, teoksia kantaen kortensa kekoon suomalaisen kulttuurin ja kirjallisuuden puolustajana ja lähettiläänä. Tieto- ja kaunokirjallisuuden rinnalla aloitettiin myös oppikirjojen julkaiseminen. Kansallisuusaate ja uskonnollisuus olivat tärkeitä kustannuspoliittisia periaatteita.
Yoshiko Kawashima
thumb|Yoshiko Kawashima sotilaspuvussa. Yoshiko Kawashima (synt. Aisin Gioro Xianyu, salanimi Jin Bihui; 24. toukokuuta 1907 – 25. maaliskuuta 1948) oli syntyjään kiinalainen prinsessa, joka tuli kuuluisaksi Japanille työskennelleenä vakoojana. Hän palveli myös komentajana Japanin armeijassa ja muissa tehtävissä Mantšukuon nukkevaltiossa. Kawashima teloitettiin lopuksi Kiinassa maanpetoksesta.
WSOY
Historia
Mainetta yritteliäänä ja rohkeana kustantajana niittänyt Werner osti isänsä kirjapainon omiin nimiinsä vuonna 1888. Kirjapainoa laajennettiin seuraavana vuonna, ja sen yhteyteen perustettiin kirjansitomo. Kustannusliike muutettiin osakeyhtiöksi vuonna 1903, ja se sai nimekseen Werner Söderström Osakeyhtiö.
Werner Söderström kuoli 53-vuotiaana 23. kesäkuuta 1914. Uudeksi toimitusjohtajaksi nimitettiin yhtiön kirjallinen johtaja, filosofian maisteri Jalmari Jäntti, joka oli työskennellyt yrityksessä jo vuodesta 1889. Ensimmäisen maailmansodan jälkimaininkien laantuessa alkoi WSOY:ssä liberaalimman kustannuslinjan aikakausi. Vuonna 1930 Werner Söderströmin yhtiön pääkonttori siirtyi Porvoosta Helsinkiin. Yhtiö kasvoi, painatuskoneistoa uusittiin ja kustannustoiminta laajentui aikakauslehtiin.
Yoshiko Kawashima
Kawashima tunnettiin muun muassa lempinimellä ”idän jalokivi”.
WSOY
Historia
Kun Anna Baijars oli toimitusjohtajana 2009-2011, WSOY:ssä tehtiin rajuja muutoksia, kuten kustannusalalla muutenkin. Henkilökuntaa vähennettiin vuonna 2010 yt-neuvottelujen jälkeen 30 työntekijää, joista kustannustoimittajia oli kymmenkunta.
Vuosina 1999–2011 WSOY kuului Sanoma-konserniin.
Yoshiko Kawashima
Elämänvaiheet
Kawashima palasi Kiinaan, ja hänestä tuli Japanin sotilastiedustelua Shanghaissa johtaneen majuri Ryūkichi Tanakan rakastajatar. Tanaka värväsi Kawashiman vakoojaksi, jotta tämä voisi jatkaa ylellistä seurapiirielämää Japanin valtion kustannuksella osana peiterooliaan. Luomiensa suhteiden avulla Kawashima urkki sotilassalaisuuksia kiinalaisilta upseereilta Shanghain yöelämässä. Japanin valloitettua Mantšurian syksyllä 1931 Kawashima oli Tanakan toimeksiannosta mukana kahdessa tärkeässä operaatiossa: ensin hän auttoi järjestämään niin sanotun tammikuun 28. päivän välikohtauksen palkkaamalla kiinalaisia gangstereita hyökkäilemään Shanghain kansainvälisellä alueella asuneita japanilaisia vastaan, jotta Japani saisi tekosyyn sotilaallisille vastatoimille. Seuraavaksi Kawashima painosti Tianjinissa asuneen sukulaisensa, entisen Kiinan viimeisen keisarin Pu Yin, matkustamaan Mantšuriaan ja ryhtymään Japanin luoman nukkevaltion hallitsijaksi. Kawashima suostutteli myös Pu Yin oopiumiriippuvaisen vaimon Wanrongin matkustamaan miehensä luo ja ryhtymään Mantšukuon keisarinnaksi.
thumb|Kawashima äänittämässä puhetta vuonna 1933. Vuonna 1932 Kawashima hyväksyttiin upseeriksi Japanin armeijaan, ja hän osallistui Mantšuriassa Kwantungin armeijan taisteluihin kiinalaisia kapinallisia vastaan käyttäen salanimeä Jin Bihui. Hän sai perustaa oman joukko-osaston ja toimia sen komentajana. Kawashiman osuus sotatoimissa lienee ollut vähäinen, mutta sitä paisuteltiin lehdistössä, ja Rehen taistelussa hänen väitettiin johtaneen ratsain joukkonsa päin vihollista. Japanin lehdet kutsuivat häntä ”uudeksi Jeanne d’Arciksi”. Kawashima alkoi lopulta arvostella Japanin armotonta miehityspolitiikkaa ja siihen liittynyttä mantšuväestön riistoa, jolloin hän menetti asemansa. Kiinan–Japanin sodan aikana hän asettui Japanin miehittämään Pekingiin. Hän puolusti vastarintaliikkeen tukemisesta epäiltyjä varakkaita kiinalaisia voidakseen kiristää näiltä rahaa, josta osan hän luovutti japanilaiselle komentajalle Yamagalle. Vuonna 1943 hän hankkiutui eroon Yamagasta vihjaamalla tämän olevan petturi.
Sodan jälkeen Kawashima jäi marraskuussa 1945 Kiinan tasavallan joukkojen vangiksi. Hänet tuomittiin vuonna 1948 maanpetoksesta kuolemaan ja teloitettiin mestaamalla. Epäluotettavien väitteiden mukaan hän olisi paennut ja elänyt Changchunissa vuoteen 1978.
Kawashiman on väitetty sairastaneen viimeisinä vuosinaan kuppaa, mikä saattoi vaikuttaa hänen mielenterveyteensä.
Jälkimaine
Kawashima on Japanissa arvostettu hahmo kuuluisana vakoojana, mutta Kiinassa hänet tunnetaan vihattuna maanpetturina. Koska hän oli biseksuaali ja hänellä oli tapana pukeutua miesten vaatteisiin, hänestä on tullut myös seksuaalivähemmistöjen ylistämä hahmo.
Bernardo Bertoluccin elokuvassa Viimeinen keisari (1987) Kawashimaa näyttelee Maggie Han. Hongkongilaisessa elämäkertaelokuvassa Kawashima Yoshiko (1991) pääosaa esittää Anita Mui.
Satupa’itea
Satupa’itea on yksi Samoan hallintoalueista. Se sijaitsee Savai’in saaren eteläosissa. Sen pinta-ala on 127 km² ja väkiluku oli vuoden 2016 väestönlaskennassa 5 261.
Philippe Pétain
Marsalkka Henri Philippe Benoni Omer Joseph Pétain (24. huhtikuuta 1856 – 23. heinäkuuta 1951), yleisesti tunnettu nimillä Philippe Pétain tai Marsalkka Pétain, oli ranskalainen ensimmäisen maailmansodan kenraali ja sotasankari sekä toisen maailmansodan aikainen Ranskan johtava saksalaismyöntyvyyttä edustanut poliitikko. Hitlerin Saksan miehitettyä Ranskan pohjoisosat toisessa maailmansodassa hänet valittiin nimellisesti saksalaisvallasta vapaan Vichyn Ranskan johtoon. Tämä teki hänestä maanpetturin Ranskan saksalaismiehitystä vastustaneen vastarintaliikkeen näkökulmasta. Hänet vangittiin pian Ranskan vapautuksen jälkeen.
Toisen maailmansodan aikana hän oli 1940–1944 Vichyn Ranskan valtionpäämies, mikä leimasi hänet maanpetturiksi ja johti kuolemantuomioon. Charles de Gaulle kuitenkin muutti tuomion elinkautiseksi vankeusrangaistukseksi ja Pétain kuoli Île d'Yeun vankilasaarella 1951.
Pétain syntyi Cauchy-à-la-Tour'issa Pas-de-Calaisin departementissa Pohjois-Ranskassa. Hän liittyi armeijaan 1876 ja kävi St Cyrin sotilasakatemiaa ja École Supérieure de Guerre'a Pariisissa.
Pétain oli palkittu ensimmäisen maailmansodan veteraani ja juhlittu sankari. Hän komensi Ranskan joukkoja Verdunin taistelun alusta lähtien ja oli erinomainen puolustustaktiikan tuntija. Verdunin kriittisessä tilanteessa hän pyrki tekemään uudistuksia, kuten kaluston ja reservijoukkojen lisääminen ja tykistön tulivoiman parantaminen. Nämä kasvattivat hänen suosiotaan joukkojen keskuudessa.
Pétainista tuli Ranskan joukkojen ylipäällikkö epäonnistuneen Nivellen offensiivin ja sitä seuranneen armeijan kapinan jälkeen. Pétain kukisti kapinan kovin ottein ja tuomitsi kapinajohtajia kuolemaan. Mutta Pétain myös lupasi, ettei epätoivoisia hyökkäysyrityksiä tehtäisi ennen kuin saataisiin panssarivaunuja ja amerikkalaisia joukkoja. Pétain siirtyi puolustuskannalle ja armeija kesti Saksan romahdukseen asti. Hänen puolustusta suosiva strategiansa johti sodan jälkeen Maginot-linjan rakentamiseen.
Pétainia rohkaistiin mukaan politiikkaan, mutta hänellä ei ollut kiinnostusta asettua ehdokkaaksi vuoden 1934 vaaleissa. Hänet nimitettiin kuitenkin sotaministeriksi hallitukseen ja seuraavana vuonna alivaltiosihteeriksi. Pétain kannatti myönnytyspolitiikkaa natsi-Saksaa kohtaan.
Vichyn Ranskan johdossa
Keväällä 1940 Saksan armeija valloitti Ranskan. Tappion jälkeen marsalkka Pétain nimitettiin pääministeriksi laajoin valtaoikeuksin, joiden perustuslaillisuus kiistettiin myöhemmin. Hän hyväksyi 22. kesäkuuta allekirjoitetun antautumista vastanneen aseleposopimuksen. Sen mukaan Ranska joutui luovuttamaan Saksan joukoille vallan maan pohjois- ja länsiosissa, Pariisi mukaan luettuna, mutta loppuosa maasta jäi itsenäisen hallinnon alaisuuteen, jonka pääkaupungiksi tuli Vichyn pikkukaupunki.
Edustajainkokous ja senaatti (Assemblée nationale) kokoontuivat 10. heinäkuuta hätäistuntoon ja päättivät antaa kaiken vallan – perustuslaillisen, lainsäädäntä-, toimeenpano- ja tuomiovallan – marsalkka Pétainin haltuun. Tämä teki Pétainista diktaattorin. Uuden hallituksen konservatiivit päättivät käyttää tilannetta hyväkseen, ja kolmannen tasavallan uskonnottomuusperiaate korvattiin perinteisemmällä katolilaiseen kristinuskoon perustuvalla.
Pétain, tai hänen kannattajansa Pierre Laval ja amiraali François Darlan, eivät vastustaneet Saksan vaatimuksia liittyä akselivaltojen puolelle. Pétain järjesti aseistetun miliisin, joka SS-eversti Joseph Darnandin alaisuudessa taisteli Ranskan vastarintaliikettä vastaan. Darnand otettiin myös hallitukseen järjestysministeriksi (Secrétaire d'Etat au Maintien de l'Ordre). Vichyn joukot Ranskan siirtomaissa määrättiin taistelemaan liittoutuneita vastaan.
Saksan ja Italian joukot valtasivat 11. marraskuuta 1942 operaatio Antonissa Vichyn Ranskan alueet sen jälkeen, kun liittoutuneiden joukot olivat nousseet maihin Pohjois-Afrikassa operaatio Torchissa. Vaikka Vichyn hallitus oli vielä virallisesti olemassa, Pétain ei ollut kuin sen keulakuva ja Saksa lakkasi pitämästä Vichyn Ranskaa "itsenäisenä". Pétain ja muut hallituksen jäsenet pakenivat Ranskasta liittoutuneiden lähestyessä 7. syyskuuta 1944 ja siirtyivät Sigmaringeniin Etelä-Saksaan pakolaishallituksena. Pétain erosi pian johtajan paikalta. Hänen seuraajakseen nimitettiin 1. lokakuuta 1944 diplomaatti Fernand de Brinon.
Oikeudenkäynti ja kuolema
Huhtikuussa 1945 Pétain palasi Sveitsistä Ranskaan oikeudenkäyntiin, jossa häntä syytettiin yhteistoiminnasta saksalaisten kanssa, havaittiin syylliseksi ja tuomittiin kuolemaan. Charles de Gaulle muunsi tuomion elinkautiseksi vankeusrangaistukseksi 17. elokuuta 1945 hänen ikänsä vuoksi. Pétain kuoli Île d'Yeun saaren vankilassa Bretagnen rannikon edustalla 1951.
No One Rides for Free (albumi)
No One Rides for Free on kalifornialaisen Fu Manchun vuonna 1994 julkaisema debyyttialbumi.
Harvest Moon (SNES)
Harvest Moon on vuonna 1996 Super Nintendolle julkaistu Harvest Moon -pelisarjan ensimmäinen peli, jossa pelaaja huolehtii maatilasta. Pelaaja voi viljellä erilaisia kasveja sekä kasvattaa lehmiä ja kanoja. Tämän lisäksi pelaaja voi hakata puuta talon rakentamista varten sekä mennä naimisiin jonkin läheisen kylän tytön kanssa.
Aiheesta muualla
Harvest Moon Harvest Moon
Gabriel París Gordillo
pienoiskuva|Gabriel París Gordillo vuonna 1957. Gabriel París Gordillo (8. maaliskuuta 1910 – 21. maaliskuuta 2008) oli kolumbialainen kenraali ja poliitikko.
París Gordillo syntyi Ibaguéssa Alberto París Montalvon ja Isabel Gordillo Díazin pojaksi. Hänen sotilasuransa alkoi kadettikoulussa vuonna 1928. Hän osallistui Perun vastaiseen sotaan vuonna 1933 luutnanttina. Hän meni 28. syyskuuta 1936 naimisiin puolisonsa María Felisa Quevedo Parísin kanssa. Pari sai neljä yhteistä lasta: Gabrielin, Jaimen, Glorian ja Ligian. María kuoli 17. kesäkuuta 1994.
Shadi Abdel Salam
Shadi Abdel Salam (, myös muodossa Shadi Abdelsalam, Shadi Abdel-Salam, Shadi Abd al-Salam ; 15. maaliskuuta 1930 Aleksandria – 8. lokakuuta 1986 Kairo) oli egyptiläinen elokuvaohjaaja ja lavastaja. Hänet tunnettiin erityisesti taitavana lavastajana ja klassisten arabiankielisten elokuvien parhaimmistoon luetun Vuosituhansien yö -elokuvan (1969) ohjaajana.
Jenpeg
Jenpeg on kylä Manitoban provinssissa Kanadassa. Se sijaitsee Manitoba Provincial Road 373 -maantien varrella Nelsonjoen muodostaman Cross Lake -järven etelärannalla ja linnuntietä noin 525 kilometriä pohjoiseen Winnipegistä sekä noin 120 kilometriä etelään Thompsonista. Järven itärannalla 19 kilometrin päässä koillisessa sijaitsee Cross Laken kylä.
Jenpegissä sijaitsee Nelsonjokeen rakennettu Jenpegin vesivoimala. Se on rakennettu vuosina 1972–1979 ja sen omistaa sähköyhtiö Manitoba Hydro.
Aiheesta muualla
54.52626°N, -98.03701°W
Day for Night
Day for Night on Spock’s Beardin neljäs studioalbumi, joka julkaistiin 23. maaliskuuta 1999.
Isidore de Loor
Autuas Isidore de Loor (18. huhtikuuta 1881 Vrasene, Gent-Gand, Flanderi, Belgia – 6. lokakuuta 1916 Kortrijk, Länsi-Flanderi, Belgia) oli belgialainen passionistiveli. Hän koki 26-vuotiaana kutsun uskonnolliseen elämään ja astui passionistisääntökunnan noviaattiin maallikkoveljenä. Hän teki valansa 13. syyskuuta 1908 ja otti nimekseen “pyhän Joosefin Isodore”. Mies teki vaikutuksen esimiehiinsä tavalla tehdä kovaa työtä. Hän menetti oikean silmänsä syöpään vuonna 1991 ja kärsi syövästä jäljellä olevat elinvuotensa. Pyhimys eli seuraavien 3 paavin hallintokausien aikana: Leo XIII (1878-1903), pyhä Pius X (1903-1914) ja Benedictus XV (1914-1922). Paavi Johannes Paavali II julisti hänet kunnianarvoisaksi 12. heinäkuuta 1982 ja autuaaksi 30. syyskuuta 1984.
Kela
Kela tarkoittaa seuraavia:
Henkilönnimi
Kela on seuraavien henkilöiden nimi:
Luettelo Itä-Suomen yliopiston ainejärjestöistä
Tämä on luettelo Itä-Suomen yliopiston ainejärjestöjen sekä niiden opiskelijahaalareiden väreistä.
Va’a-o-Fonoti
Va’a-o-Fonoti on yksi Samoan hallintoalueista. Se sijaitsee Upolun saaren koillisosissa. Sen pinta-ala on 38 km² ja väkiluku oli vuoden 2016 väestönlaskennassa 1 621.
Muistiliitto
Muistiliitto ry on vuonna 1988 perustettu suomalainen kansanterveys-, potilas- ja edunvalvontajärjestö. Sen pyrkimyksenä on edistää muistisairaiden ihmisten ja heidän läheistensä elämänlaadun ja hyvinvoinnin edellytyksiä sekä syventää muistiosaamista ja ymmärrystä yhteiskunnassa. Muistiliittoon kuuluu yli 40 paikallista jäsenyhdistystä, joissa on yli 14 000 jäsentä. Muistiliiton toimintaa rahoittaa Sosiaali- ja terveysministeriö. Muistiliitto on SOSTEn jäsenjärjestö.
Järjestö julkaisee neljä kertaa vuodessa ilmestyvää Muisti-lehteä, jonka levikki on 18 000 kappaletta.
Muistiliitto tunnettiin vuoteen 2009 asti Alzheimer-keskusliittona. Nimenmuutoksella haluttiin vahvistaa roolia paitsi potilas- ja omais-, myös kansanterveysjärjestönä.
Muistiliiton jäsenyhdistykset ylläpitävät asiantuntija- ja tukikeskusverkosto Muistiluotsia, joka toimii 17 maakunnassa. Asiantuntija- ja tukikeskuksilla on merkittävä rooli muistiosaamisen kehittämisessä ja asiantuntemuksen turvaamisessa. Muistiluotseissa vahvistetaan myös vapaaehtois- ja vertaistoimintaa. Muistiliitto toimii koordinoivana tahona.
Muistiliitto osallistuu Kotitapaturmien ehkäisykampanjaan.
Hemant Kumar
pienoiskuva|Hemant Kumar intialaisessa postimerkissä. Hemanta Kumar Makherjee eli Hemant Kumar (16. kesäkuuta 1920 – 26. syyskuuta 1989) oli intialainen laulaja ja elokuvamusiikin säveltäjä. Hän oli tuotteliaimmillaan 1950–1960-luvuilla.
Kumar syntyi Varanasissa ja jätti koulun omistautukseen laulamiselle. Hän julkaisi ensimmäisen äänitteensä vuonna 1937. Hänen laulujaan kuullaan mm. elokuvassa Jaal.
Kumar julkaisi omaelämäkertateoksen Amar gaaner swaralipi. Hän kärsi sydänkohtauksen palattuaan esiintymästä Dhakasta ja kuoli eteläkalkuttalaisessa hoitokodissa syksyllä 1989.
Boulevard
Boulevard oli suomalainen yhtye, joka edusti Suomea Eurovision laulukilpailussa 1988 Pepe ja Kirsti Willbergin kappaleella ”Nauravat silmät muistetaan”. Kilpailussa Boulevard sai kolme pistettä ja jäi sijalle 20. Yhtye oli ollut mukana Euroviisuissa aiemminkin, sillä Boulevard toimi Vicky Rostin taustayhtyeenä Eurovision laulukilpailussa 1987.
Boulevardin perustivat Kyösti Laihi ja Erkki Korhonen ja se esiintyi ensimmäisen kerran Hotelli Olympian ravintolassa vuonna 1983. Laihin ja Korhosen lisäksi alkuperäiskokoonpanoon kuuluivat Matti Auranen ja Tuomo Tepsa. Yhteessä on vuosien varrella soittanut lukuisia muusikoita, muun muassa Juha Lanu, Kari Vehkaluoto ja televisiokapellimestarina tunnetuksi tullut Jari Puhakka. Korhonen jätti Boulevardin vuonna 1994 perustaen Avenue 7 -yhtyeen.
A (kana)
あ hiraganalla tai ア katakanalla ovat kaksi japanin kielen kirjoittamiseen käytettyä kana-merkkiä, jotka edustavat samaa tavua. Ne lausutaan, ja ne ovat kana-aakkostojen ensimmäisellä sijalla ennen i-tavua.
Alkuperä
Hiragana あ on johdettu man'yōgana-merkistön kautta kanjista 安 ja katakana ア kanjista 阿.
Latinisaatio
Kanat latinisoidaan samalla tavalla sekä Hepburn-, Kunrei-shiki että Nihon-shiki-järjestelmissä: « a ».
Kirjoitus
thumb|Esimerkki thumb|Vetojen järjestys merkille あ.
Hiragana あ kirjoitetaan kolmella vedolla:
thumb|Vetojen järjestys merkille ア.
Tokugawa Ieyasu
Tokugawa Ieyasu (, 1543–1616) oli Japanin shōgun vuosina 1603–1605, mutta käytännössä hänen valtakautensa jatkui kuolemaan 1616 asti. Hän perusti Tokugawa-shōgunaatin, joka hallitsi Japania vuoden 1868 Meiji-restauraatioon asti. Ieyasu vaihtoi elämänsä aikana nimeään useaan otteeseen, ja hänet tunnettiin myös nimillä Matsudaira Takechiyo, Matsudaira Jirōsaburō Motonobu, Matsudaira Kurandonosuke Motoyasu sekä Tōshō Daigongen.
Ieyasu eli sotaisan nuoruuden ja keski-iän. Hän nousi shōguniksi vasta 60-vuotiaana elettyään pidempään kuin yksikään kilpailijoistaan. Vuonna 1561 Tokugawa Ieyasu ja Oda Nobunaga muodostivat liiton klaaniensa vanhoista vihamielisyyksistä huolimatta. Nobunagan kuoltua Ieyasu siirtyi Toyotomi Hideyoshin alaisuuteen, ja palveli tätä Hideyoshin kuolemaan saakka.
Tokugawa Ieyasu käytti viimeiset vuotensa Tokugawan shōgunaatin luomiseen. Tokugawasta tuli Japanin kolmas shōgun-klaani aiempien Minamoton ja Ashikagan klaanien jälkeen. Tokugawa-klaani hallitsi Japania seuraavien 250 vuoden ajan. Ieyasu luopui vallasta muodollisesti poikansa hyväksi 1605, mutta käytännössä hän hallitsi Japania elämänsä loppuun asti. Jätettyään viralliset shōgunin tehtävät Ieyasu vetäytyi Sunpun kaupunkiin, ja valvoi maineikkaan Edo-linnoituksen rakennustöitä.
Varhaisvaiheet
Tokugawa Ieyasu syntyi Mikawassa 31. tammikuuta 1543, Tenbunin yhdentenätoista vuotena. Hänen syntymänimensä oli Matsudaira Takechiyo Ieyasun isä oli Mikawaa hallinneen Matsudaira-klaanin daimio Matsudaira Hirotada ja äiti Kariyaa hallinneen Mizuno Tadamasan tytär. Nämä olivat vasta 17- ja 15-vuotiaita Ieyasun syntyessä, ja kaksi vuotta myöhemmin Ieyasun äiti lähetettiin takaisin perheensä luokse. Molemmat menivät myöhemmin tahollaan uusiin naimisiin ja saivat lisää lapsia. Matsudaira-klaani hajosi vuonna 1550, kun osa klaanista halusi tukea Imagawa-klaania ja osa Odaa. Tämän seurauksena Ieyasun elämän varhaiset vuodet kuluivat jatkuvassa vaarassa Odan ja Imagawan käydessä keskinäistä sotaa. Toisin kuin isänsä ja suurin osa sukuhaarastaan, Hirotada kannatti Imagawa-klaania.
Kun Oda-klaani hyökkäsi Mikawaan, Hirotada pyysi apua Imagawan johtajalta, Imagawa Yoshimotolta, joka suostui auttamaan, mutta vaati Hirotadaa lähettämään 6-vuotiaan Ieyasun hänelle panttivangiksi. Hirotada suostui ehtoihin, mutta Oda-klaanin johtaja Oda Nobuhide kuuli sopimuksesta ja kaappasi kohti Imagawa-klaania matkanneen Ieyasun. Nobuhide uhkasi teloittaa Ieyasun, mikäli hänen isänsä ei suostuisi katkaisemaan kaikkia siteitään Imagawa-klaaniin. Hirotada kuitenkin kieltäytyi todeten lapsensa uhraamisen vahvistavan entisestään Imagawan luottamusta häneen. Hirotadan vastausta kunnioittanut Nobuhide päätti olla vahingoittamatta nuorta Ieyasua ja lähetti tämän kolmeksi vuodeksi Banshōjin temppeliin Nagoyaan.
Vuonna 1549 Hirotoda kuoli luultavasti luonnollisista syistä. Samoihin aikoihin myös Oda Nobuhide menehtyi epidemian aikana. Imagawa-klaani reagoi kuolemaan välittömästi ja piiritti Odan uuden johtajan Oda Nobuhiron linnan Anjōssa. Imagawa lähetti viestin linnassa olleelle Oda Nobunagalle ja lupasi luopua piirityksestä, mikäli tämä luovuttaisi heille Ieyasun. Nobunaga suostui tähän, ja nuori Ieyasu siirtyi Imagawa-klaanin palvelukseen. Ieyasu lähetettiin ensin käymään lyhyesti Okazakissa suorittamaan isänsä muistotilaisuuden ja tapaamaan klaaninsa päättäjiä. Tämän jälkeen hänet siirrettiin Imagawan pääkaupunki Sunpuun.
Imagawan palveluksessa
Vuonna 1556 Ieyasu täytti viisitoista vuotta ja sai aikuistumisriitissä nimekseen Matsudaira Jirōsaburō Motonobu. Vuotta myöhemmin hän meni naimisiin ensimmäisen vaimonsa kanssa ja vaihtoi nimekseen Matsudaira Kurandonosuke Motoyasu. He saivat muutamaa vuotta myöhemmin lapsen, Matsudaira Nobuyasun, joka lähetettiin yhdessä äitinsä kanssa panttivangeiksi Imagawan pääkaupunki Sunpuun. Ieyasun sallittiin palata hetkeksi Mikawaan, missä hän sai tietää Imagawan yrittäneen heikentää Matsudaira-klaania velvoittamalla tätä taistelemaan Odaa vastaan puolestaan.
Ieyasu komennettiin ensimmäiseen taisteluunsa Teraben linnaa vastaan vuonna 1558. Hänen oli määrä kukistaa linnaa hallinnut Suzuki Shigeteru, joka oli loikannut Odan puolelle. Ieyasu osoittautui päteväksi komentajaksi, ja voitokkaan taistelun jälkeen hän poltti linnan. Tämän seurauksena Nobunaga lähetti hänen peräänsä joukkojaan, mutta Ieyasu onnistui ajamaan nämä kimpustaan. Ieyasu osoitti kykynsä jälleen seuraavana vuotena, kun hän muonitti Odakan linnoitusta ja harhautti sitä piirittäneet joukot valehyökkäyksellä toiseen linnoitukseen. Vuonna 1560 Nobunaga oli viimein saanut Oda-klaanin hallintaansa. Tällöin Yoshimoto johti suuren Imagawan armeijan vastustajansa alueelle tarkoituksenaan kukistaa tämä lopullisesti. Ieyasun osuus suunnitelmasta oli kukistaa Marunen linnoitus, mistä hän suoriutuikin voitokkaasti. Tämän takia Ieyasu ei ollut läsnä Okehazaman taistelussa, jossa Nobunaga surmasi Yoshimoton yllätyshyökkäyksellä.
Liittouma Odan kanssa
thumb|[[Azukizakan taistelua kuvaava ukiyo-e.]] Ieyasu keskusteli neuvonantajiensa kanssa vaihtoehdoistaan ja päätti liittoutua Oda-klaanin kanssa. Yoshimoton kuoltua Imagawa-klaanin johtoon oli noussut Imagawa Ujizane, jolla oli kuitenkin yhä panttivankeina Yoshimoton ajalta Ieyasun vaimo ja poika. Tästä syystä Ieyasu joutui salaamaan liittoumansa Imagawalta. Vuonna 1562 Ieyasu hyökkäsi Kaminogōn linnaa vastaan, tappoi sitä hallinneen Udono Nagaterun ja vangitsi tämän kaksi lasta. Hän tarjosi vankejaan Ujizanelle vaihdossa omasta vaimosta ja lapsestaan, ja tämä suostui vaihtoon. Ujizane kuitenkin katui myöhemmin päätöstään ja teloitti yhä panttivankina olleen Ieyasun appi-isän sekä 12 muuta naista ja lasta.
Vuosina 1563–1564 Ieyasu joutui taistelemaan Ikkō-ikki-liikkeen sotaisia buddhalaismunkkeja vastaan. Azukizakan taistelussa hän lähes menehtyi saatuaan rintakehäänsä osuman luodista, joka ei kuitenkaan lävistänyt Ieyasun rintapanssaria. Jōdo-suuntauksen munkkien avustuksella Ieyasu tukahdutti kapinan ja kukisti häntä vastustaneet temppelit. Samalla Ieyasu laajensi valtapiiriään ja sai viimein haltuunsa koko Mikawan provinssin. Sitten hän päätti pidättyä taistelemasta toisia daimoita vastaan ja kehittää provinssinsa hallintoa. Vuonna 1565 hän nimitti kolme bugyōta, joiden oli määrä huolehtia provinssin sisäisistä asioista. Nämä olivat Kōriki Kiyonaga, Honda Shigetsugu ja Amano Yasukage.
Lyhyt rauhallinen kausi päättyi, kun Takeda-klaania johtanut Takeda Shingen ehdotti Ieyasulle yhteistä hyökkäystä Imagawaa vastaan. Hyökkäys ajoi Ujizanen perääntymään Kakegawaan, ja Ieyasu lähti piirittämään hänen linnaansa. Shingen poltti Imagawan pääkaupunki Sunpun, mikä sai Imagawan liittolaisen Hōjō-klaanin liittymään taisteluun. Shingen oli pakotettu perääntymään. Samalla Ieyasu suostutteli Ujizanen luovuttamaan hänelle linnoituksensa ja lupasi vastapalveluksena auttaa Hōjōta taistelussa Takedaa vastaan. Hän myös lupasi palauttaa Surugan tälle myöhemmin, mihin Ujizane suostui, ja luovutti provinssinsa Ieyasulle. Samana vuonna Ieyasu sai keisarilta luvan ottaa sukunimekseen Tokugawa, minkä myötä hänet julistettiin Minamoto-klaanin jälkeläiseksi.