cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Parkanon Urheilutalo
Historia
Parkanon urheilutalo oli avautuessaan paitsi elintärkeä liikuntapaikka myös aktiivinen tanssipaikka. 80- ja 90-luvuilla urheilutalo oli myös suosittu konserttipaikka. Urheilutalolla on esiintynyt kotimaan huippunimistä esimerkiksi Dingo (yhtye) ja Eppu Normaali. Parhaimillaan urheilutalolle kokoontui yli 1500 ihmistä konsertteja kuuntelemaan.
Lähteet
https://www.parkano.fi/urheilutalo-2/
Parkano - elinvoimainen 150-vuotias -kirja, Hanna Tuuri
Jari Kinnunen (poliisi)
Jari Kinnunen (s. 1960 Kotka) on suomalainen rikosylikomisario, joka johtaa Sisä-Suomen poliisilaitoksen keskitetyn tutkinnan Pirkanmaan yksikköä. Tunnettuja Kinnusen johdolla selvitettyjä rikostapauksia ovat olleet esimerkiksi Tesoman murhan tutkinta vuonna 2014−2018, mikä ratkesi, kun epäilty halusi tavata Kinnusen ja tunnustaa tekonsa. Kinnunen johti vuonna 1993 kadonneen ja 18 vuotta kateissa olleen Raija Juutilan murhatutkintaa. Vainaja löytyi vuonna 2011. Vuonna 2018 Kinnunen johti mm. paljon julkisuutta saaneen Tampereen kokaiiniliigan rikostutkintaa. Kinnunen oli syyskuusta 2021 alkaen kansanedustaja (kok.) vuoden 2023 eduskuntavaaleihin.
Kinnunen on kertonut julkisuudessa avoimesti omasta lapsuudestaan ja nuoruudestaan sosiaalitoimen asiakkaana. Hän on kertonut mm. varastaneensa lapsena ruokarahaa.
Poliittinen ura
Jari Kinnunen nousi kansanedustajaksi syksyllä 2021 Anna-Kaisa Ikosen siirryttyä pormestariksi. Kinnunen on ollut Nokian kaupunginvaltuutettu vuodesta 2017.
John Hawthorne
John Hawthorne on brittiläinen filosofi, joka toimii filosofian professorina Etelä-Kalifornian yliopistossa. Aiemmin hän on toiminut Oxfordin yliopiston Waynflete-oppituolin haltijana (Waynflete Professor of Metaphysical Philosophy, 2006-2016) sekä filosofian professorina Rutgersin yliopistossa (2000-2006). Hän on keskittynyt metafysiikkaan, kielifilosofiaan ja tietoteoriaan.
Hawthorne väitteli tohtoriksi Syracusen yliopistosta, jossa hän opiskeli William Alstonin ja Jonathan F. Bennettin kanssa. Aiemmin hän on opettanut New South Walesin, Arizonan ja Syracusen yliopistoissa.
Tietoteoriassa Hawthorne on puolustanut kontekstualismin muotoa, joka tekee tiedon oikeutuksesta riippuvan tietäjän intresseistä. Hawthorne ei väitä, että sanan ”tietää” merkitys vaihtuisi kontekstin mukaan, vaan että oikeutukseen vaadittu todistusaineisto vaihtuu. Tätä voidaan pitää eräänlaisena pragmatismin muotona.
Valmiusyhtymä
Valmiusyhtymä on Suomen puolustusvoimien rauhanajan prikaati, meripuolustusalue tai lennosto, joka pitää yllä korkeaa valmiutta. Valmiusyhtymien perustamilla joukoilla luodaan yhdessä muiden joukkojen kanssa poliittis-sotilaallisen painostuksen sekä strategisen iskun ennaltaehkäisyn ja torjunnan valtakunnallinen kyky.
Valmiusyhtymällä tulee olla valmius vastaanottaa johdettavakseen 1–2 sille alun perin orgaanisesti kuulumatonta joukkoyksikköä, jotka voivat olla esimerkiksi taistelua tukeva tykistöpatteristo tai kolmen orgaanisen jääkäripataljoonan lisänä taisteleva jääkäripataljoona, kaksi jääkäripataljoonaa tai mekanisoitu taisteluosasto, jossa voi olla taistelevia panssarivaunuja ja/tai taistelua tukevia telahaupitseja. Näin ollen valmiusyhtymä jo perusratkaisussaan on muunnoksin tarpeen mukaan vahvistettavissa oleva sotatoimiyhtymä eikä koostumukseltaan vakioprikaati, jota vain satunnaisesti vahvistetaan.
Maavoimat
Maavoimien valmiusyhtymiä ovat:
Alun perin jokaiselle kolmelle maanpuolustusalueelle, sittemmin operatiivisille sotilaslääneille, päätettiin kouluttaa ja varustaa vuoteen 2008 mennessä Prikaati 2005 -mallin mukainen valmiusprikaati, joka oli aikaisempia sodan ajan jääkäriprikaateja kevyempi, nopeammin liikkuva ja tulivoimaisempi. Nykyisin valmiusyhtymät toimivat itsenäisinä joukko-osastoina maavoimien esikunnan alaisuudessa.
Prikaatin henkilöstön määrä on noin 5 000 henkeä. Kantahenkilöstöä niissä on suhteellisesti enemmän kuin jääkäriprikaateissa ja reserviläisiä kutsutaan nykyistä useammin kertausharjoituksiin. Näin valmiusprikaatit saadaan tarvittaessa taisteluvalmiiksi lyhyellä liikekannallepanoajalla. Valmiusprikaatien esikunnat ja komentopaikat on sijoitettu ajoneuvoihin. Porin ja Karjalan Prikaatien perustamat valmiusyhtymien esikunnat sijoitetaan Pasi-vaunuihin, Kainuun Prikaatissa esikunta sijoitetaan Nasu-telakuorma-autoihin. Yhtymien pääkalustona ovat Porin Prikaatissa Pasit, Karjalan Prikaatissa pataljoonista on CV9030-rynnäkköpanssarivaunut ja Leopard 2A4 -taistelupanssarivaunut sekä Kainuun Prikaatissa Nasut. Kaikilla kolmella Prikaati 2005:llä on moderni ja liikkuva tykistöjärjestelmä, joka perustuu Patria 155 K 98 -kanuunoihin sekä voimakkaaseen ja liikkuvaan kranaatinheittimistöön, joka on Kainuun Prikaatissa sijoitettu kranaatinheitin-telakuorma-autoihin ja tullaan tulevaisuudessa sijoittamaan Porin ja Karjalan Prikaatien perustamissa valmiusyhtymissä AMOS-kranaatinheitinajoneuvoihin.
Merivoimat
Merivoimien valmiusyhtymiä ovat:
Osakesijoittaminen
pienoiskuva|[[Islanti|Islannin osakekurssien kehitys 1998–2009]] Osakesijoittaminen (myös osakesäästäminen) tarkoittaa rahan sijoittamista osakkeisiin.
Osakesijoittamisessa ostetaan, pidetään ja myydään osakeyhtiöiden osakkeita. Sijoitukset tehdään suoraan yksittäisiin yhtiöihin. Suoran sijoittamisen vastakohtia ovat esimerkiksi indeksi- tai rahastosijoittaminen: niissä osakkeisiin sijoitetaan epäsuorasti eikä omisteta osakkeita itse.
Osakesijoittaminen on usein pörssisijoittamista. Siinä sijoittaja sijoittaa rahojaan pörssiosakkeisiin. Osakesijoittamista voi tehdä myös muiden listayhtiöiden osakkeisiin ja listaamattomiin osakkeisiin.
Osakesijoittaja pyrkii yleensä saamaan osakkeillaan osinkoa ja arvonnousua. Arvonnousua syntyy, jos osakekurssi nousee. Osakesijoittamisen riskeihin kuuluu, että osinkoa tai arvonnousua ei välttämättä tule tai arvonnousua ei onnistu realisoimaan voitoksi. Arvonnousu realisoituu voitoksi, jos sijoittaja onnistuu myymään osakkeet niiden hankintahintaa kalliimmalla. Vastaavasti lasku realisoituu tappioksi, jos sijoittaja myy osakkeet halvemmalla kuin oli ne hankkinut.
Osakeomistus ja onnellisuus
Osakkeenomistajat ovat muita onnellisempia. Tulos on peräisin 19 Euroopan maata kattavasta tutkimuksesta. Tutkimuksen mukaan osakkeita omistavat ihmiset olivat tyytyväisempiä elämäänsä kuin ne osakkeettomat ihmiset, joilla oli samat tulot ja varallisuus. Osakeomistuksen ja tyytyväisyyden välinen korrelaatio oli erityisen korkea niiden keskuudessa, joilla on pienimmät tulot ja vähiten omaisuutta. Tutkimuksen mukaan ihmisen onnellisuuteen ovat yhteydessä paitsi hänen tulojensa ja varallisuutensa määrä myös varallisuuden tyyppi (osakkeet). Tutkimuksessa ei selvitetty syy-seuraussuhdetta eli sitä, lisääkö osakkeiden ostaminen onnellisuutta vai ostavatko onnelliset ihmiset muita todennäköisemmin osakkeita.
Tutkijoiden selittävät havaintoa sosiaalisella hyödyllä: osakkeiden omistaminen lisää omistajien keskinäistä yhteenkuuluvuuden tunnetta. Tutkijoiden toinen selitys on, että osakkeet saavat ihmisen ”näyttämään rikkaalta” varsinkin, jos hänellä ei ole suuria tuloja tai varoja.
Marita Liulia
thumb|Marita Liulia, 2015. Marita Liulia (s. 27. lokakuuta 1957 Perho) on taiteilija ja ohjaaja, joka on eräs suomalaisen vuorovaikutteisen mediataiteen pioneereja. Liulian taiteellinen tuotanto käsittää maalauksia, valokuvia, monimediaisia taideteoksia, lyhytelokuvia, installaatioita, näyttämöesityksiä, ja kirjoja.
Hänen teoksiaan on esitetty yli 50 maassa.
Opinnot
Liulia kiinnostui valokuvasta, maalauksesta, kollaaseista, kokeellisesta elokuvasta, ja kulttuurihistoriasta opiskellessaan Savonlinnan Taidelukiossa vuosina 1976–1977. Hän jatkoi opintojaan Taideteollisessa korkeakoulussa sekä Helsingin yliopistossa, jossa hän opiskeli estetiikkaa, kirjallisuutta ja poliittista historiaa valmistuen humanististen tieteiden kandidaatiksi vuonna 1986.
thumb|There Is No Beauty Without Blood: Marita Liulia, 2015.
Taiteellinen ura
thumb|Self-Portrait 1988–1990: Marita Liulia.
1980-luvulla Liulia työskenteli useissa eri ammateissa, muun muassa valokuvaajana ja journalistina Kaakkois-Aasiassa ja Pohjois-Afrikassa.
Vuosikymmenen vaihtuessa Liulia siirtyi soolouralle ja alkoi opiskella sosiologiaa, filosofiaa ja taideteoriaa. Omatkuvat 1980-90, Schjerfbeckistä videoraasteeseen -näyttelyissä ja Helsingin juhlaviikoilla 1991 oli esillä eri medioilla ja tekniikoilla toteutettuja omakuvia. Samana vuonna Helsingissä Galerie Pelinillä ja Maltan kansallismuseossa pidetty Uskonto ja prostituutio -näyttely koostui ikonimaisista suurista öljymaalauksista.
Vuorovaikutteinen multimedia
Uuden vuosituhannen alussa Liulia palasi teatteriin Manipulator- ja Animator-teoksilla, joissa yhteistyökumppanina oli muusikko-säveltäjä Kimmo Pohjonen. Pohjonen sävelsi musiikin myös Liulian animaatioelokuvaan Haitarimies – The Accordion Man, joka valmistui vuonna 2008.
thumb|HUNT: Marita Liulia ja Tero Saarinen.
Tanssija-koreografi Tero Saarisen ja Liulian yhteisteos Hunt (2002) sai paljon kiitosta kansainvälisiltä kriitikoilta. Tätä Tero Saarinen Companyn tuottamaa, omaperäistä ja vaikuttavaa tulkintaa Igor Stravinskyn Kevätuhrista on esitetty vuoden 2013 loppuun mennessä 174 kertaa, 82 kaupungissa, 32 maassa, Aasiassa, Afrikassa, Etelä- ja Pohjois-Amerikassa sekä Euroopassa.
Marita Liulian versio 600 vuotta tunnetuista tarot-korteista julkaistiin kuudessa eri mediaformaatissa (kännykkäpeli, verkkosivusto, multimedia, kirja, pelikortit, kiertävä näyttely) vuosina 2000–2004. Liulian Tarot-näyttely oli Italiassa pidetyn ensiesityksen (2003) jälkeen esillä Tanskassa, Belgiassa, Suomessa, Saksassa, Japanissa, Espanjassa, Thaimaassa ja Kanadassa. Teos on käännetty kymmenelle kielelle.
thumb|Marita Liulia Tarot, The Death XIII.
Liulian projekti Choosing My Religion – uskontoja jäljittämässä käsittelee maailman pääuskontoja. Teos julkaistiin useassa eri muodossa vuonna 2009.
Pääteokset
Liulian pääteoksia ovat esinekooste Omakuva (1988–1990), maalaussarja Uskonto ja prostituutio (1991), vuorovaikutteinen installaatio Jackpot (1991) ja vuorovaikutteinen installaatio ja cd-rom Maire (1994), vuorovaikutteiset cd-romit Ambitious Bitch (1996) ja SOB (Son of a Bitch) (1999), kiertävänä näyttelynä, kortteina, kirjana ja verkkoteoksena julkaistu Marita Liulia Tarot (2000–2004) , sekä museonäyttelyinä, kirjana ja verkkoteoksena tehty Choosing My Religion – uskontoja jäljittämässä (2009) , joka esitettiin ensimmäisen kerran Kiasmassa. Hänen teoskokonaisuutensa Kultakausi oli esillä Serlachiuksen museossa 2016–2017 ja Wacoal Art Center Spiralissa Tokiossa 2019. Mysterium oli esillä Didrichsenin taidemuseossa Helsingissä, Vaasan modernin taiteen museossa ja Laukon kartanossa 2019–2020.
thumb|Arabesque Marita Liulian Choosing My Religion-multimediateoksesta.
Yhteistyöt
Marita Liulia on tehnyt yhteistyötä muun muassa muusikko ja säveltäjä Kimmo Pohjosen (2001, 2009), tanssija, koreografi Tero Saarisen (2002 alkaen), tanssija-koreografi Virpi Pahkisen (2012) ja tanssija Minna Tervamäen kanssa (2014, 2016).
Palkintoja ja tunnustuksia
Marita Liulialle on myönnetty useita kotimaisia ja kansainvälisiä palkintoja, kuten Prix Möbius International, Prix Ars Electronica, Suomi-palkinto, Stina Krook Stiftelsen kunniapalkinto, sekä Suomen Kulttuurirahaston palkinto. Liulia perusti pohjoismaisen mediakulttuurikilpailun Prix Möbius Nordican vuonna 2000. Hän on lisäksi toiminut aktiivisesti koko taiteellisen uransa ajan kuvataiteilijoiden tekijänoikeuksien puolesta. Vuonna 2003 Liulialle myönnettiin Erik Enroth -palkinto kuvataiteilijoiden tekijänoikeuden hyväksi tehdystä työstä. Hän on myös Muu ry:n perustajajäsen. Vuosina 2011–2013 Liulia oli Aalto-yliopiston Artist in Residence, jonka aikana hän tuotti tanssielokuvan Jumalattaren paluu. Elokuva on ensimmäinen osa Liulian Kuolemantanssi-trilogiaa. Toinen osa, Swan Song valmistui 2016. Liulia ohjasi myös samannimisen tanssiteatteriesityksen, jonka ensi-ilta oli Aleksanterin teatterissa Helsingissä 2014. Vuonna 2018 Liulialle myönnettiin Pro Finlandia -mitali ja 2021 valtion ylimääräinen taiteilijaeläke.
RD-170 (rakettimoottori)
thumb|RD-170 RD-170 on venäläinen nestemäistä ajoainetta käyttävä rakettimoottori. Se on maailman voimakkain nesterakettimoottori. Siinä on neljä palokammiota ja suutinta. Se polttaa RP-1 kerosiinia ja nestehappea. RD-170 moottoria käytettiin raskaan Energija-kantoraketin neljässä lisäraketissa vuosina 1987 ja 1988.
Siitä edelleen kehitettä RD-171 mallia käytetään Zenit-kantoraketeissa. Siitä on kehitetty kaksikammioinen versio RD-180 Atlas V-kantorakettiin. Myös yksikammioinen RD-191 on kehitteillä uuteen Angara-rakettiperheeseen.
Lance Pitlick
Lance Pitlick (s. 5. marraskuuta 1967 Minneapolis, Minnesota) on yhdysvaltalainen entinen ammattilaisjääkiekkoilija, pelipaikaltaan puolustaja.
Ura
Minnesota North Stars varasi Pitlickin NHL:ään numerolla 180 varaustilaisuuden 1986 yhdeksännellä kierroksella. Hän ei kuitenkaan pelannut urallaan yhtään ottelua North Starsissa, vaan pelasi vuodesta 1986 vuoteen 1990 Minnesotan yliopiston jääkiekkojoukkueessa yliopistosarja WCHA:ssa, minkä jälkeen teki vapaana pelaajana sopimuksen NHL-seura Philadelphia Flyersin kanssa. Hän pelasi vuoteen 1994 sen farmijoukkueessa Hershey Bearsissa AHL:ssä.
Pitlick siirtyi kesäkuussa 1994 Ottawa Senatorsiin, jossa pelasi työsulun lyhentämällä kaudella 1994–1995 ensimmäiset NHL-ottelunsa, 15 ottelua. Suurimman osan kaudesta hän pelasi AHL:n Prince Edward Island Senatorsissa, jossa pelasi myös osan kaudesta 1995–1996. Kaudesta 1996–1997 alkaen Pitlick pelasi vakituisesti NHL:ssä, kauteen 1998–1999 asti Ottawa Senatorsissa ja kaudesta 1999–2000 alkaen Florida Panthersissa, jonne siirtyi vapaana pelaajana heinäkuussa 1999. Hänen viimeinen kautensa NHL:ssä oli kausi 2001–2002.
Pitlick, joka oli rooliltaan fyysinen puolustava puolustaja, pelasi NHL-vuosinaan yhteensä 393 runkosarja- ja 24 pudotuspeliottelua. Hän teki runkosarjassa yhteensä 49 tehopistettä, 16 maalia ja 33 syöttöpistettä, ja pudotuspeleissä kaksi tehopistettä, molemmat syöttöpisteitä. Pelaajauransa jälkeen hän on toiminut jääkiekon juniorivalmentajana kotiosavaltiossaan Minnesotassa ja itse perustamansa yrityksen Sweet Hockey Productsin johdossa.
Perhe
Pitlick on ollut naimisissa vuodesta 1992. Hänellä ja vaimollaan Lisalla, joka on entinen kilpavoimistelija, on kaksi lasta, pojat Rem ja Rhett.
Wrightin veljekset
Wrightin veljekset Wilbur (16. huhtikuuta 1867 Millville, Indiana – 30. toukokuuta 1912 Dayton, Ohio) ja Orville (19. elokuuta 1871 Dayton, Ohio – 30. tammikuuta 1948 Dayton, Ohio) olivat yhdysvaltalaisia ilmailun pioneereja. Heitä pidetään ilmailun perustajina, koska he tekivät vuonna 1903 historian ensimmäisen miehitetyn ja ohjatun motorisoidun lennon suunnittelemallaan ja rakentamallaan lentokoneella.
Nuoruus
Wilbur ja Orville Wright kasvoivat Yhdysvaltain keskilännessä kahden veljensä sekä siskonsa Katharinen kanssa. Isä Milton Wright oli Evangelical United Brethren Church in Christ -kirkon pastori, joka omisti laajan kokoelman tieteeseen ja mekaniikkaan liittyviä kirjoja. Äiti Susan Catherine Koerner oli käynyt collegen ja keksinyt joukon kotitalousvälineitä.
Wilbur ja Orville alkoivat valmistaa ja myydä leluja ja myöhemmin työkaluja, kuten sorveja ja painokoneita, jolla he painoivat vuosien 1889–1894 aikana pientä paikallislehteään. Koulunsa he kävivät Iowassa, Indianassa ja Ohiossa. Wilbur ja Orville olivat sisaruksista ainoat, jotka eivät käyneet collegea.
Polkupyöräliike
Veljekset avasivat vuonna 1892 oman polkupyörien myynti- ja korjausliikkeen Wright Cycle Company. Kolme vuotta myöhemmin he laajensivat polkupyörätoimintaansa pyörien valmistukseen ja myivät pois painokoneensa.
Teknisesti lahjakkaat veljekset työskentelivät tiiviinä työparina. Wilburia on kuvattu kaksikosta käytännöllisemmäksi ja liikemiesmäisemmäksi, kun Orville oli luovempi ja pikkutarkempi.
Aerodynaamiset kokeilut
thumb|Wrightin veljesten liitokoneita vuodelta 1901 (vas.) ja 1902. 1890-luvun puolivälissä veljekset kiinnostuivat lentokoneiden suunnittelusta seurattuaan saksalaisen Otto Lilienthalin kokeiluja liitokoneilla. He alkoivat vapaa-ajallaan lennättää leijoja ja liitokoneita oppiakseen aerodynamiikkaa. He omistautuivat lentoharrastukselleen täysipainoisesti. Veljekset tulivat siihen tulokseen, että lentokoneesta täytyi ensin tehdä ohjattava pelkällä tuulivoimalla ennen kuin siihen voitiin yhdistää mekaaninen voima. Orvillen mukaan avain oli sivusuuntainen tasapaino, jonka lentäjä saavuttaisi säätämällä ilmanpainetta siivenkärjissä eri kulmissa tuuleen nähden. Wilbur kehitti tämän saavuttamiseksi menetelmän taivuttaa siipiä. Leijamaisella liitokoneella tehdyissä kokeissa vuonna 1899 veljesten teoria osoittautui toimivaksi. He havaitsivat myös, että konetta täytyi pystyä ohjaamaan ylös- ja alaspäin sekä kääntymään oikealle ja vasemmalle.
Veljekset jatkoivat koneensa aerodynamiikan suunnittelua edelleen ilman voimanlähteen käyttöä. He valmistivat ja testasivat vuosien 1899–1903 aikana useita kaksitasoisia liitokoneita, joissa he ratkaisivat kolmen akselin hallinnan ongelman. Kääntymisen he ratkaisivat takasiivekkeellä. Orville rakensi kaksi tuulitunnelia laskeakseen tarvittavat siipien pinta-alat.
Ensimmäinen lento
thumb|Orville Wright ensimmäisellä ohjatulla motorisoidulla lennolla 17. joulukuuta 1903. Vuonna 1903 veljekset olivat selvittäneet tarvittavan voiman kaksitasoliiturinsa nostamiseksi ilmaan. He rakensivat nelisylinterisen moottorin, joka tuotti noin neljä hevosvoimaa sekä potkurit, joita moottori pyöritti. Moottorin ja potkurin he yhdistivät polkupyörän ketjuilla. Koneensa pohjaan he asensivat jalakset laskeutumista varten. Kone singottiin ilmaan katapultilla.
Veljekset suorittivat koelentojaan Kitty Hawkin rantojen tuulisilla hiekkadyyneillä ja Kill Devil Hillissä Pohjois-Carolinassa. Wrightien ensimmäinen lentokone Wright Flyer teki ensilentonsa Kill Devil Hillissä 17. joulukuuta 1903. Orville Wright lensi konetta 120 jalkaa eli 36 metriä kahdentoista sekunnin ajan. Myöhemmin samana päivänä Wilbur teki 852 jalan eli 259 metrin mittaisen lennon. Tapahtumaa todisti viisi paikallista asukasta, eikä se herättänyt lainkaan huomiota mediassa. Tämä oli Wrightien tarkoituskin, sillä he odottivat vielä patenttihakemustensa hyväksyntää.
Myöhemmät vaiheet
Wilburista tuli vuonna 1909 perustetun Wright Company -yhtiön puheenjohtaja. Orville jättäytyi varapuheenjohtajaksi ja keskittyi lentämisen opettamiseen ja lentokoneiden suunnitteluun. Yhtiö menestyi hyvin, vaikka kilpailijat alkoivatkin ottaa käyttöön heidän patentoimiaan tekniikoita. Saadakseen keksintöjensä hyödyntämisestä oman osuutensa Wrightit nostivat useita kanteita, mikä hidasti ilmailun kehittymistä sen alkuvuosina.
Wilbur Wright kuoli vuonna 1912 lavantautiin. Orville jatkoi perheyhtiön toimintaa mutta myi osuutensa pois vuonna 1915 ja jatkoi yhtiössä konsultoivana insinöörinä. Ensimmäisessä maailmansodassa hän palveli ilmavoimien majurina lähinnä teknillisenä neuvonantajana Daytonissa. Hän lopetti lentämisen vuonna 1918 ja käytti loppuelämänsä ilmailuvälineiden, lelujen ja muiden laitteiden suunnitteluun. Hän oli myös kansallisen ilmailuneuvoston (NACA) jäsen. Hän kuoli vuonna 1948.
Jotkut henkilöt ja valtiot ovat alusta lähtien kyseenalaistaneet sen, olivatko Wrightin veljekset ensimmäisiä lentokoneen keksijöitä. Esimerkiksi Brasilian hallituksen kanta on, että brasilialainen Alberto Santos-Dumont olisi ollut lentokoneen keksijä.
Isokotipäästäinen
Nisäkäsnimistötoimikunnan ehdotus lajin uudeksi suomenkieliseksi nimeksi on kotisupiainen.
Koko ja ulkonäkö
pienoiskuva|left|Kuollut isokotipäästäinen. Isokotipäästäinen on päästäiseksi keskikokoinen. Sen pään ja ruumiin yhteispituus on 6–9 senttiä ja paino 5,9 –14 grammaa. Häntä on 3–4,6 senttiä pitkä. Selkäpuolen väritys on harmahtava tai punertavanruskea. Vatsapuoli on lähinnä kellertävänharmaa, mutta vatsa- ja selkäpuolen värityksen raja ei ole selvästi näkyvä. Häntää peittävät valkoiset viiksimäiset karvat. Kuten muillakaan saman alaheimon lajeilla, myöskään isokotipäästäisen hampaiden kärjessä olevassa hammaskiilteessä ei ole rautaa. Isokotipäästäinen muistuttaa hyvin paljon kotipäästäistä mutta on tavallisesti sitä suurempi. Luotettavan lajinmäärityksen pystyy kuitenkin tekemään vain hampaita tutkimalla.
Levinneisyys ja elinympäristö
Isokotipäästäistä tavataan Lounais-Euroopassa, muutamilla Välimeren ja Atlantin saarilla sekä Pohjois-Afrikassa. Euroopassa sen levinneisyys kattaa Saksan, Itävallan, Liechtensteinin, Sveitsin, Alankomaat, Belgian, Luxemburgin, Ranskan, Espanjan, Portugalin ja Kanaalisaariin kuuluvat Alderneyn Hermin ja Guernseyn. Pohjois-Afrikassa isokotipäästäisiä elää Marokossa ja Algeriassa. Kanariansaarilla Gran Canarialla elävä osorionpäästäinen on aiemmin luokiteltu omaksi Crocidura osorio -lajikseen, mutta nykyään uskotaan, että kyseessä on vain ihmisten Espanjasta tuoma isokotipäästäisen populaatio, joka on kehittynyt omaksi alalajikseen. Myös Kanaalisaarilla elävien lajitoverien uskotaan olevan ihmisten tuomia. Vuonna 2008 laji havaittiin ensimmäistä kertaa myös Irlannissa.
pienoiskuva|left|Isokotipäästäisiä Saksassa. Itä-Euroopan, Vähän-Aasian ja Israelin eräitä päästäisiä on pidetty aiemmin isokotipäästäisinä, mutta sittemmin on huomattu, että ne ovat tavallisia kotipäästäisiä. Isokotipäästäinen on varsin yleinen levinneisyysalueellaan, ja Saksassa se on jopa laajentamassa levinneisyysaluettaan. Se on mahdollisesti Espanjan yleisin päästäislaji. Gran Canarialla sitä uhkaavat kuitenkin lisääntyvä kaupungistuminen ja ympäristön kuivuminen.
Isokotipäästäinen elää monenlaisissa ympäristöissä. Se suosii lauhkean ilmaston alueita, joissa on runsaasti hyönteisiä. Sitä tavataan muun muassa ruohostomailla, macchia-pensaikoissa, metsiköissä, pensasaidoilla, runsasta kasvillisuutta kasvavilla metsänreunoilla, jokien ja purojen äärellä, maatalousmailla, puutarhoissa, kaupunkiympäristössä ja vuoristossa. Kanaalisaarilla sitä tavataan myös merenrannan kivikoissa ja ruohon peittämillä hiekkadyyneillä. Laji elää yleensä alle 1 000 metrin korkeudessa, mutta Alpeilla sitä on tavattu jopa 1 600 metrin korkeudesta. Myös Marokossa isokotipäästäinen elää vuorilla. Gran Canarialla lajia tavataan niin kosteissa laakeripuumetsissä kuin tehokäytössä olevilla maatiloillakin. Isokotipäästäinen elää usein lähellä ihmistä ulkorakennusten ympäristössä, mikä auttaa sitä valmistautumaan talveen. Etenkin levinneisyysalueensa pohjoisosissa ja vuoristoissa se elää pääsääntöisesti ihmisen lähellä. Se viihtyy erityisesti penkereiden kuivissa kivimuureissa.
Käyttäytyminen ja ravinto
pienoiskuva|left|Juokseva isokotipäästäinen Saksan [[Hessenissä.]] Isokotipäästäisen aktiivisuus on jaksoittaista. Se lepää ja on aktiivinen vuorotellen sekä yöllä että päivällä, mutta aktiivisuus on korkeimmillaan iltahämärässä ja varhain aamulla. Isokotipäästäiset elävät lähellä lajitovereitaan. Talvella ne jakavat saman pesän, jossa ne lepäävät ja horrostavat yhdessä. Laji on yksiavioinen, ja pariutuneet isokotipäästäiset myös puolustavat reviiriään yhdessä. Joskus naaras jopa sallii koiraan jäädä pesään poikasten kanssa, missä se voi myös puolustaa poikasiaan. Naaraat vaeltavat pois synnyinseudultaan useammin kuin koiraat, mikä on nisäkkäille epätavallista. Sisäsiittoisuuden välttäminen ja tyhjien pesien täyttäminen voivat olla syitä naaraiden lähtöön.
Muiden päästäisten tavoin isokotipäästäiset voivat olla melko äänekkäitä. Niiden uskotaan pystyvät kommunikoimaan keskenään alkeellisella kaikuluotauksella. Kommunikoinnissa käytetään apuna todennäköisesti myös kemiallisia viestejä ja äännähdyksiä. Isokotipäästäisellä on myös korkeataajuinen kurkunpään viserrysääni. Kaikuluotauksen lisäksi se havainnoi ympäristöään viiksikarvojensa avulla.
Isokotipäästäisen päävihollisia ovat kaiketi pöllölinnut, käärmeet ja pienet petonisäkkäät kuten kärpät. Se välttää petoja suojavärinsä avulla ja liikkumalla aluskasvillisuuden suojissa. Runsaana esiintyessään isokotipäästäiset voivat itse vähentää saalistuksellaan joidenkin pienten eläinten, esimerkiksi hyönteisten ja pienten Suncus-suvun päästäisten määrää.
Isokotipäästäisen ravinto koostuu monenlaisista selkärangattomista, mutta eläin voi pienestä koostaan huolimatta saalistaa satunnaisesti myös liskoja ja pieniä jyrsijöitä.
Lisääntyminen ja elinikä
Isokotipäästäiset pesivät vain yhden kumppanin kanssa, ja pariskunnat puolustavat yhdessä lisääntymisaluettaan. Pesäpaikka on puunpölkkyjen tai kivien alla tai maakolossa. Isokotipäästäisten lisääntymisaika kestää maaliskuulta syyskuulle. Laji lisääntyy nopeasti, ja naaras voi tuottaa jopa viisi poikuetta lisääntymiskauden aikana. Kuhunkin poikueeseen kuuluu kahdesta kymmeneen poikasta. Molemmat vanhemmat huolehtivat poikasista. Mikäli pesää häiritään, naaras siirtää poikaset uuteen pesään. Muuttava päästäisperhe matkaa jonossa siten, että kukin pitää edellä olevan hännästä kiinni. Poikasia imetetään 13–20 vuorokautta, minkä jälkeen ne itsenäistyvät. Ensimmäisen poikueen naaraat levittäytyvät laajemmalle välttääkseen sisäsiittoisuutta, mutta myöhemmin syntyvät eivät saavuta sukukypsyyttä ennen seuraavaa vuotta, jolloin niiden vanhemmat ovat todennäköisesti jo kuolleet.
Isokotipäästäiset elävät luonnossa vain noin 18 kuukauden ikäisiksi, laboratorio-olosuhteissa jopa noin 30 kuukauden ikäisiksi.
Myrskyn silmä
thumb|220px|[[Hurrikaani Wilman myrskyn silmä.]] Myrskyn silmä on trooppisen hirmumyrskyn keskelle muodostuva melko tyyni ja yleensä pilvetön alue, jota kiertävässä reunavallissa tuuli, sade ja ukkonen ovat kovimmillaan ja pilvimassat korkeimmillaan. On väitetty, että myös tornadon keskellä olisi vastaavanlainen silmä, ja osa kaukokartoitus­havainnoista tukee väitettä.
Myrskyn silmä on tavallisesti muodoltaan pyöreähkö, ja sen halkaisija voi olla kahdeksasta kahteensataan kilometriin, tyypillisesti kuitenkin 30–60 kilometriä. Silmän lämpötila on ympäristöä korkeampi: merenpinnan tasolla ero on 0–2 °C, mutta 12 kilometrin korkeudessa lämpötilaero voi olla jopa 10 °C.
Indianapolis 500 1959
Indianapolis 500 1959 oli Formula 1 -sarjan osakilpailu, joka ajettiin 30. toukokuuta 1959 Indianapolis Motor Speedway -radalla. Kilpailun voitti Rodger Ward.
Interceptor Body Armor
thumb|Eri maastokuvioisia IBA-sirpaleliivejä. Interceptor Body Armor, lyhennettynä IBA tai Inceptor, on Yhdysvaltain asevoimien käyttämä sirpaleliivi. Liivissä on PALS-lenkit, mutta jotkut sotilaat käyttävät sen kanssa erillistä varusteliiviä kuten FLC (Fighting Load Carrier) Näin tekevät lähinnä motorisoidut joukot jotka joutuvat olemaan paljon ajoneuvoissa, sillä erillisen liivin saa taskuineen ja varusteineen pois päältä, jolloin kulkuneuvoon on helpompi ahtautua ja oleilu on yleisesti mukavampaa. U.S. Army Soldier Systems Center (Natick) järjesti tarjouskilpailun liivin valmistamisesta, jonka DHB Industries Point Blank Body Armor Inc. voitti. Yhdysvaltain maavoimat käyttää liiviä nykyään ACU-kuvioisena, ja Yhdysvaltain merijalkaväki ruskeana. Liivi on käytössä joka päivä mm. Irakissa ja Afganistanissa.
Domenico Bernareggi
Domenico Bernareggi (5. syyskuuta 1877 Oreno – 22. lokakuuta 1962) oli italialainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi Milanon arkkihiippakuntaan 14. huhtikuuta 1900 ja nimitettiin sen vihkipiispaksi sekä Famagustan titulaaripiispaksi 16. kesäkuuta 1945. Piispaksi vihkiminen seurasi 29. heinäkuuta. Pääkonsekraattorina toimi Alfredo Ildefonso Schuster, jota avustivat Giovanni Bargiggia ja Adriano Bernareggi.
Saadi
200px|thumb|right|Saadi 250px|thumb|right|Saadin hautapaikka [[Šīrāzissa.]] Sheikh Sa’di (persiaksi سعدی) eli Muslihuddin Mushrif-ibn-Abdullah (1184–1291?) oli persialainen sufilainen runoilija.
Saadi syntyi Šīrāzissa, mutta joutui lähtemään nuorella iällä Bagdadiin, jossa hän opiskeli arabialaista kirjallisuutta ja islamilaisia tieteitä. Hänen tunnetuimpia töitään ovat Bustan (1257) ja Gulistan (1258).
Saadi oli Persian keskeisimpiä kirjailijoita ja hänen tuotantoaan on käännetty useille kielille. Saatuaan klassisen koulutuksen hän ei palannut kotiseudulleen, koska se oli joutunut Tšingis-kaanin mongolivallan alaisuuteen. Hän vietti yli 20 vuoden ajan kiertävää elämää. Ilmeisesti kiertely vaikutti siihen, että hän heti kotiin palatuaan saattoi kirjoittaa kaksi suurteosta, runomuotoisen Bustanin (Puutarha, 1257) ja proosamuotoisen Gulistanin (Ruusutarha, 1258). Hänestä tuli niiden ansiosta varsin tunnettu, ja hän omisti loppuelämänsä lyyristen gaseelirunojen kirjoittamiselle. Saadin tyyli on lennokasta ja värikästä ja ne ovat täynnä viihdyttävää huumoria. Vakavuus ja yksinkertaisuus mahtuvat samaan runoon kuin syvällisyys ja selkeyskin.
Elämänkokemustensa perusteella Saadi asetti kyseenalaiseksi materiaalisen rikkauden tavoittelun ja katkeruuden. Oikeita elämänarvoja hänen mielestään ovat kärsivällisyys, askeesi ja tunteiden puhtaus. Lisäksi hän arvosti vapauden ja oikeudenmukaisuuden tavoittelua.
Valtiontalouden tarkastusviraston entinen pääjohtaja kantoi Ruusutarhaa kainalossaan astuessaan joulukuussa 2021 Helsingin käräjäoikeuden istunntoon. Aiemmin eduskunnasta poistuessaan hän piti huomiota herättävästi kainalossaan Plutarkhoksen teosta Mielen tyyneydestä.
Seututie 866
thumb|right Seututie 866 on Kuusamossa keskustan eteläpuolelta Sänkikankaalta Kuusamon rajanylityspaikalle johtava seututie. Tien pituus on noin 45 kilometriä. Tie on kokonaisuudessaan päällystetty.
Tien muuttamista kantatieksi on esitetty.
Ukrainan kommunistisen puolueen ensimmäinen sihteeri
Ukrainan kommunistisen puolueen ensimmäinen sihteeri oli Ukrainan sosialistisen neuvostotasavallan puoluejohtaja. Tehtävä menetti merkityksensä, kun Ukrainan julistautui itsenäiseksi Neuvostoliitosta vuonna 1991. Yhtenä merkittävimmistä neuvostotasavalloista Ukrainan puoluejohtajilla oli melko hyvä mahdollisuudet edetä myös Neuvostoliiton hallinnossa.
Hardinin piirikunta (Kentucky)
Hardinin piirikunta on Yhdysvaltojen Kentuckyn osavaltiossa sijaitseva piirikunta. Sen väkiluku oli 108 071 vuonna 2017 ja sen pinta-ala on 1 632 neliökilometriä. Piirikunnan hallintokeskus Elizabethtown on myös sen suurin kaupunki.
Piirikunta tunnetaan parhaiten presidentti Abraham Lincolnin syntymäpaikkana, tosin nykyään paikka kuuluu LaRuen piirikunnalle.
Asukkaat
Piirikunnan asukkaista 76,5 prosenttia on valkoisia, 11,2 prosenttia mustia ja 5,47 prosenttia latinalaisamerikkalaisia. 7,13 prosenttia puhuu myös muita kieliä kuin englantia. 98,3 prosenttia asukkaista on Yhdysvaltain kansalaisia. Piirikunnan väestön keski-ikä on 36 vuotta.
The Fall of Troy
The Fall of Troy on yhdysvaltalainen post-hardcore-yhtye Mukilteosta, Washingtonista. Yhtyeen kokoonpanoon kuuluu laulaja-kitaristi-kosketinsoittaja Thomas Erak, rumpali Andrew Forsman ja basisti Tim Ward. Frank Ene toimi basistina vuosina 2007–2010. The Fall of Troy on erottautunut uransa aikana muista post-hardcore-yhtyistä laulaja-kitaristi Erakin monimuotoisten kitarariffien, kappaleiden omaperäisten rakenteiden ja monimutkaisten tahtilajien vuoksi. Yhtye ilmoitti 26. helmikuuta 2010 lopettavansa kevään kiertueen jälkeen, mutta se palasi yhteen alkuperäisellä kokoonpanollaan vuonna 2013. Yhtye on julkaissut neljä kokopitkää albumia, EP-levyn ja singlen.
Jukka Laaksonen (näyttelijä)
thumb|250px|Jukka Laaksonen [[Suomi-areena-tapahtumassa 2014.]] Jukka Laaksonen (s. 15. heinäkuuta 1958 Helsinki) on suomalainen imitaattori, koomikko ja juontaja. Hän on ollut Yle TV2:n Se on siinä -urheilutietokilpailun vakiojäsen (Jäsen J). Laaksonen on myös käsikirjoittanut ohjelmaa. Löylynlyömät kesällä 2007 oli toinen television sarjaohjelma, jossa hän on ollut mukana.
Imitaattorin uransa alkupuolella Laaksonen esiintyi yhdessä Klaus Thomassonin kanssa, jolloin työpari esitti hahmoja Enska ja Hanski. Klasu oli sketseissä suulas kohureportteri Hannu Karpo ja Jukka vähäpuheinen autokoulunopettaja Ensio Itkonen. Laaksonen toimi myös aikoinaan NHL-äänenä helsinkiläisellä paikallisradiokanavalla Radio Ykkönen (Radio Ettan).
Laaksonen kuului vuonna 1998 Nelosella esitetyn Huuliveikot-komediasarjan näyttelijäkaartiin yhdessä Juha Laitilan ja Joonas Myllyveräjän kanssa. Nämä kolme toimivat myös Suomen euroviisukarsinnan 1994 juontajina. Laaksonen on esiintynyt myös vuonna 1993 valmistuneessa elokuvassa Uuno Turhapuron poika.
Raymond D. Kent
Raymond D. Kent on professori emeritus ja äänihäiriöiden tutkimuksen uranuurtaja Wisconsin-Madison yliopistosta.
Ihmisryöstö
Ihmisryöstöt ovat rikollisryhmien yleinen rahanansaitsemiskeino epävakailla alueilla. Motiivina ovat lunnasrahat. Esimerkiksi Nigerian öljyntuotantoalueilla Nigerin deltassa on kaapattu noin 100 ulkomaalaista vuodessa. Heidät vapautetaan keskimäärin 500 000 dollarin lunnasrahoja vastaan.
Nykyään kidnappaus on maailman yleisimpiä rikoksia ja FBI:n etsintäkuuluttamista suurin osa on kidnappaajia.
Eva Perón
Elämä
Eva Duarte syntyi 7. toukokuuta 1919 Los Toldosin pikkukaupungissa Argentiinan pampalla. Evan äiti Juana Ibarguren oli baskisukuinen keittäjä, joka työskenteli rikkaan ja vaikutusvaltaisen Juan Duarten omistamalla maatilalla. Duarte oli perheellinen mies mutta myös Ibargurenin rakastaja ja tämän aviottomien lasten isä. Eva oli lapsista viidenneksi vanhin.
Isän kuoltua Evan ollessa kuusivuotias perheen taloudellinen ahdinko syveni, ja he muuttivat Juníniin. Siellä perheen asema parani. Teini-ikäisenä Eva työskenteli hotellin huonesiivoojana ja keittiöapulaisena mutta haaveili samalla näyttelijän urasta. Hän tutustui 15-vuotiaana laulaja Augustín Magaldiin, jonka hän sai suostuteltua auttamaan näyttelijänuran aloittamisessa pääkaupungissa Buenos Airesissa. Eva Duarten muutettua Buenos Airesiin tammikuussa 1935 Magaldi esitteli hänet tuntemilleen viihdealan vaikuttajille. Heiltä ja myöhemmin muiltakin viihdealan vaikuttajamiehiltä Eva sai seksiä vastaan pieniä sivuosia näyttämöllä ja elokuvissa. Kun Eva tutustui kilpa-ajajaan ja elokuvalehden omistajaan Emilio Kartulowicziin, hän pääsi näyttelemään myös radiokuunnelmiin ja alkoi saada lehtijulkisuutta.
pienoiskuva|200px|left|Evita ja Juan Perón. Eva Duarte meni vuonna 1945 naimisiin Argentiinan hallinnon nousevan kyvyn, eversti Juan Perónin kanssa. Duarte, kutsumanimeltään ”Evita”, aloitti jo ennen naimisiin menoaan päivittäisen tunnin mittaisen radio-ohjelman, jossa hän propagoi miehensä poliittista ohjelmaa ja sen mukaista yhteiskunnallisen oikeudenmukaisuuden vahvistamista ja riippumatonta, voimakasta taloutta. Tunnepitoinen ohjelma vetosi erityisesti tavalliseen kansaan, ja Evitasta tuli ihailtu hahmo. Samalla Juan Perón oli noussut varapresidentiksi ja sotaministeriksi. Kun Perón menetti virkansa ja hänet vangittiin sotilasvallankaappauksessa lokakuussa 1945, Evita vetosi radiossa työläisiin, että nämä pysyisivät Juan Perónin tukena. Työläiset ryhtyivät suurlakkoon ja lähtivät Evitan organisoimalle descamisados-marssille (suom. ’paidattomien marssi’). Lakon ja mielenosoitusten seurauksena hallitus vapautti Juan Perónin. Juan Perón ja Evita Duarte menivät naimisiin lokakuussa 1945. Vihkimistä varten Eva laati itsestään uuden syntymätodistuksen, jossa hän ilmoitti sukunimekseen Duarte ja vaihtoi etunimiensä järjestykseksi kristillisemmän Maria Eva. Juan Perónin avioliitto kyseenalaisen menneisyyden omaavan naisen kanssa herätti pahaa verta Argentiinan yläluokan ja upseeriston keskuudessa. Pari ei saanut koskaan lapsia.
Juan Perón asettui ehdolle Argentiinan presidentinvaaleissa. Evita kampanjoi voimakkaasti miehensä puolesta. Perón voitti vaalit ja astui presidentinvirkaan kesäkuussa 1946, ja näin Eva Perónista tuli Argentiinan presidentin puoliso.
Eva Perón ei koskaan virallisesti hoitanut mitään hallinnon virkaa, mutta käytännössä hän toimi terveys- ja työministerinä. Hän antoi rahaa ammattiliitoille, jotka vastasivat antamalla tukensa presidentille. Hän suututti maan eliitin lopettamalla valtion tuen perinteiseltä apujärjestöltä Sociedad de Beneficencialta ja perusti oman säätiönsä sen tilalle. Eva Perónin säätiö sai tukea liitoilta, yritysmaailmalta, veikkausvoittovaroista ja muista rahastoista. Se rahoitti tuhansien sairaaloiden, koulujen, orpokotien ja vanhainkotien perustamista. Eva Perón ajoi läpi naisten äänioikeuden ja perusti peronistisen feministipuolueen vuonna 1949. Hän aloitti pakollisen uskonnollisen kasvatuksen kaikissa Argentiinan kouluissa.
Vaikka Evita oli työväenluokkaisten kannattajiensa palvoma, anglo-amerikkalaiseen kulttuuriin suuntautunut rikas yläluokka vihasi häntä kiihkeästi. Se halveksui Evitan köyhää taustaa ja väitettyä seksuaalista kevytkenkäisyyttä, ja monien mielestä hän oli naisena liian aktiivinen poliittisessa elämässä. Hänen suurta vaikutusvaltaansa presidenttiin myös pelättiin. Presidentin ja Evitan välillä oli työnjako: presidentti huolehti maan kohtalosta ja Evita niistä ihmisistä, jotka olivat nostaneet heidät valtaan. Evita kutsui itseään ”sillaksi Perónin ja kansan välillä”. Perónien politiikka oli suunnattu kansallisen hyvinvoinnin kohottamiseen yhteiskunnallisia eroja kaventamalla. Evita oli köyhiä tavatessaan aina tyylikkäästi ja kalliisiin koruihin pukeutunut, sillä hänen mukaansa sellaisena köyhät hänet halusivatkin nähdä.
Evita kävi diktaattori Francon kutsusta Espanjassa kesällä 1947 miehensä sijasta. Samalla ”sateenkaarikiertueeksi” nimetyllä matkalla hän kävi myös Italiassa, Sveitsissä, Ranskassa, Portugalissa ja Vatikaanissa sekä Brasiliassa ja Uruguayssa. Suositun ja menestyksellisen matkan ansiosta sodanjälkeisestä Euroopasta alettiin ostaa runsain mitoin Argentiinan viljaa ja lihaa.
Eva Perón nimitettiin vuonna 1951 varapresidenttiehdokkaaksi, mutta hän luopui ehdokkuudesta maan sotilasjohtajien painostuksesta.
Kuoleman jälkeen
pienoiskuva|150px|Eva Perónin hauta Duarten sukuhaudassa Recoletan hautausmaalla. Evitalla havaittiin tammikuussa 1950 kohtusyöpä. Hänen tilansa heikkeni dramaattisesti vuoden 1952 alussa, minkä jälkeen hän näyttäytyi julkisuudessa enää kaksi kertaa ennen kuolemaansa 33-vuotiaana 26. heinäkuuta 1952. Hänen kuoltuaankin hänen vaikutuksensa Argentiinan politiikassa säilyi vahvana. Hänen työväenluokkaiset kannattajansa yrittivät saada hänet kanonisoiduksi. Vastustajat taas pyrkivät hävittämään hänen asemansa peronismin kansallisena symbolina ja varastivat hänen balsamoidun ruumiinsa vuonna 1955, kun Juan Perón oli syrjäytetty. Eva Perónin ruumista säilytettiin Italiassa 16 vuotta, ennen kuin se palautettiin vuonna 1971 Madridissa maanpaossa olleelle Juan Perónille. Juan Perónin kuoltua Argentiinan johtajana vuonna 1974 hänen kolmas vaimonsa Isabel Perón palautti Eva Perónin jäännökset Argentiinaan ja hautasi ne Juan Perónin viereen presidentin palatsin hautakammioon. Kaksi vuotta myöhemmin sotilasjuntta siirsi ruumiit pois. Eva Perónin ruumis haudattiin lopulta Duarten perhehautaan Buenos Airesin Recoletan hautausmaalle.
Evita populaarikulttuurissa
Evitan elämästä on tehty Andrew Lloyd Webberin säveltämä ja Tim Ricen kirjoittama musikaali Evita. Musikaalista on tehty myös elokuva (1996), jossa Evitaa näytteli Madonna.
Mosku
thumb|350px|right| Mosku ystävänsä kera. Mosku eli Aleksi (Aleksanteri) Hihnavaara (21. marraskuuta 1882 Savukoski – 9. tammikuuta 1938 Korvanen, Sodankylä) oli savukoskelainen poronomistaja Koilliskairassa, Sompiossa. Moskusta tuli kiistelty hahmo Lapin historiassa, kun hän osallistui Itä-Lapissa vuoden 1918 sisällissodan aikaisiin ja jälkeisiin "rauhoitustoimiin". Tässä yhteydessä Mosku ystävystyi Lapin rajavartioston komentajaksi nousseen jääkärikapteeni Kurt Martti Walleniuksen kanssa. Wallenius kuvasi sittemmin Moskua kirjassaan Ihmismetsästäjiä ja erämiehiä (1933).
Varhaiset vaiheet
Hihnavaara vietti lapsuutensa isänsä Pekka Lakelan uudistilalla Savukosken Hihnavaarassa. Nuoruudessaan hän metsästi paljon ja toimi muun muassa poropaimenena ja metsätyömiehenä. Luku- ja laskutaitoisena hänet laitettiin pitämään metsätyömaan kanttiinia. Tästä sai alkunsa kauppiastoiminta, jota hän harjoitti elämänsä loppuun asti. Ennen maailmansotaa Mosku toimi myös väliaikaisena poliisikonstaapelina Sodankylässä. Lisänimensä hän peri äidinisältään, joka oli vauras tilallinen Sodankylän Moskuvaarassa: nuoremmasta Moskusta tuli aikaa myöten kuitenkin paljon tunnetumpi. Myöhempinä aikoina, kun tarinat Hihnavaaran häikäilemättömyydestä alkoivat kiertää, lisänimi muuttui muotoon "Paha-Mosku".
Väkivaltaiset porokahakat
Yksi osa "rauhoitustoimia" oli punaisten vastarintamiesten toiminnan estäminen. Toimiin liittyi myös Suomen puolella asuneiden poromiesten ja Neuvosto-Venäjällä asuneiden kolttasaamelaisten välisten poroja koskevien omistusriitojen tai porovarkauksien ratkominen. Mosku toimi oppaana kapteeni K. M. Walleniuksen yli 10-miehiselle sotilasosastolle vuonna 1919, kun se teki kostoretken Suonikylän koltta-alueelle. Retken aikana kolttia kidutettiin ja heiltä vietiin poroja. Asiakirjojen, silminnäkijäkuvausten ja oman kertomansa perusteella Mosku surmasi porokahakoiden yhteydessä ainakin neljä ihmistä: kolme punaista porovarasta vuonna 1918 sekä Hirvas-Mitriksi kutsutun koltan vuonna 1919. Myöhempinä vuosinaan Mosku väitti tappaneensa yhteensä kuusi porovarasta. Kansanperinteen mukaan hän tappoi tuntemattomaksi jääneen koltan Kemihaarassa Walleniuksen ja Moskun kolttaretken jälkeen 1919, mutta mahdollisesta kuudennesta kuolonuhrista on vain ylimalkaisia tarinoita.
Porovarkauksien luonteesta on esitetty erilaisia tulkintoja. Sakari Kännön Mosku-elämäkerrassa (1992) annetaan kuva, jonka mukaan nimenomaan kolttasaamelaiset olivat porovarkaita. Veli-Pekka Lehtolan Wallenius-elämäkerrassa omistuskiista tulkitaan molemminpuoleiseksi varasteluksi. Kolttien puolelta se liittyi vakiintumattomaan käsitykseen yksityisesta omistusoikeudesta. Irrallaan kulkevat porot koettiin eräänlaiseksi metsänriistaksi, jota saattoi "lainailla". Lisäksi ennen paliskuntajärjestelmää ja poroaitojen rakentamista porot saattoivat kulkea vieraille maille omia aikojaankin, eivätkä kaikki olleet kovin tarkkoja niiden palauttamisessa. Lainausriidat hoidettiin lainaamalla takaisin, eikä virkavaltaa ollut sopivaa sotkea asiaan. Lehtolan mukaan voidaan puhua suoranaisesta porovarkausinstituutiosta. Myös Moskua syytettiin porovarkaaksi, koska hänellä oli ns. valtamerkki poromerkkinä. Valtamerkki tarkoittaa merkkiä, joka on muutettavissa toisesta merkistä tai toiseksi merkiksi. Lisäksi Mosku muista suomalaisista poromiehistä poiketen vietti myös kesällä ja syksyllä pitkiä aikoja metsässä poroja vahtimassa. Nämä salamyhkäiset retket olivat omiaan nostattamaan pahansuopia huhuja Moskun toimista.
Myöhemmät vaiheet ja jälkimaine
Olojen rauhoituttua Mosku vaurastui ja nousi porojen suuromistajaksi. Vuonna 1929 hänellä oli jo 300 poroa, ja 1930-luvun puolivälissä poroluku nousi yli tuhannen. Tämä teki Moskusta yhden alueen suurimmista poronomistajista.
Mosku eli avoliitossa Mari Tanhuan (1900–1985) kanssa. Mosku ei elänyt metsäläiselämää, vaan hankki Chevrolet-auton, tietosanakirjoja ja puhelimen. Hän teki myös ulkomaanmatkoja. Huonot välit kolttiin parantuivat normaalin liiketoiminnan tasolle. Moskulla oli kuitenkin vihamiehiä, mistä syystä hän kulki usein aseistettuna. Moskun elämän loppuvaihetta synkensi alkoholismi. Talvella 1936 Mosku sairastui pahasti kaupantekoretkellä Koltanmaalle ja alkoi kärsiä sydämen vajaatoiminnasta. Tämän seurauksena hän ryhtyi myymään porokarjaansa vähemmäksi ja muutti Savukoskelle. Hän kuitenkin kuoli sydänvikaan 55-vuotiaana.
Moskun toiminta on herättänyt ristiriitaisia tunteita vielä vuosikymmeniä hänen kuolemansa jälkeenkin. Tiedotusvälineissä, fiktiossa ja perimätiedoissa Moskua on kuvattu sekä sankarihahmona että pahantekijänä. Mosku oli luonteeltaan omapäinen, mitä kuvastaa muun muassa taksiautoilija Vallivaaran kanssa käyty oikeudenkäynti. Mosku oli särkenyt sivuikkunan Vallivaaran pirssistä ja suostunut korvaamaan vahingon vaatien kuitenkin lasin kappaleita itselleen. Kun Vallivaara ei toimittanut niitä hänelle, Mosku haastoi hänet käräjille. Mosku voitti oikeudessa, mutta korvaussumma oli vain murto-osa oikeudenkäyntikuluista.
Moskun ja Mari Tanhuan vuonna 1935 syntynyt poika Lauri Hihnavaara on kirjoittanut myönteisiä arvosteluita keränneen romaanin Luiron laulu (2002).
Elokuva
Moskusta on vuonna 2003 julkaistu Sakari Kännön edellä mainittuun kirjaan pohjautuva elokuva Mosku – lajinsa viimeinen. Elokuvan on ohjannut Tapio Suominen ja sen pääosassa esiintyy Kai Lehtinen. Elokuva käsittelee Moskun elämää tavalla, jota on luonnehdittu ihannoivaksi ja romantisoivaksi. Elokuva nosti Moskun yleiseen tietoisuuteen. Se herätti myös kommentteja, joiden mukaan Mosku oli varsinkin kolttien näkökulmasta katsottuna brutaali ja väkivaltainen hahmo.
Aiheesta muualla
Ala-Ponku, Moskun asuinpaikka
Marianne Nölle
Marianne Nölle (s. 1938) on Kölnissä vaikuttanut saksalainen sarjamurhaaja, joka tuomittiin vuonna 1993 elinkautiseen vankeusrangaistukseen seitsemästä murhasta. Hän oli sairaanhoitaja, joka myrkytti potilainaan olleita vanhuksia Truxalilla vuosina 1984–1992. Vaikka tuomio tuli vain seitsemästä murhasta, poliisi uskoo Nöllen syyllistyneen jopa seitsemääntoista murhaan ja kahdeksaantoista murhayritykseen.
Nölle itse kiistää edelleen syyllistyneensä murhiin.
Güyük-kaani
pienoiskuva|Güyük-kaani, päiväämätön tuntemattoman taiteilijan maalaus Güyük-kaani (n. 1206 – huhtikuu 1248 Qum-Sengir, Turkestan) oli Mongolivaltakunnan kolmas suurkaani vuosina 1246-1248. Hän oli suurkaani Ögödein ja tämän toisen vaimon Töregenen vanhin poika ja Tšingis-kaanin pojanpoika.
Ennen suurkaaniuttaan Güyük toimi muiden mongolidynastian perillisten tapaan sotilasjohtajana Tšingis-kaanin ja etenkin Ögödein alaisuudessa. Hän osallistui Batu-kaanin johtamaan valloitussotaan Venäjälle ja Eurooppaan vuosina 1236-1241. Sen aikana hän riitautui Batu-kaanin kanssa ja hänet kutsuttiin kerran takaisin Mongoliaan.
Ögödei-suurkaanin kuoleman jälkeen Güyükin äiti Töregene käytti sijaishallitsijavaltaansa tehokkaasti ja onnistui nostamaan Güyükin suurkaaniksi Batu-kaanin ohi huolimatta siitä, että Batu keskeytti jopa Euroopan valloitusretkensä päästäkseen suurkaaniksi. Vuonna 1248 Güyük määräsi Batu-kaanin tulemaan Mongoliaan tapaamaan häntä, minkä ainakin jotkut tulkitsivat pidättämisaikeeksi. Batu lähtikin matkaan, mutta suuren armeijan kanssa. Myös Güyük valmistautui taisteluun ja sisällissota näytti väistämättömältä. Sitä ei koskaan tullut, sillä Güyük kuoli hallittuaan vain kaksi vuotta, kenties kihdin ja alkoholismin yhteisvaikutukseen. On myös sanottu että hänet myrkyttivät Batu-kaanin kätyrit. Myös hänen isänsä oli kuollut alkoholismiin.