cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ljusnarsbergin kirkko
Ljusnarsbergin kirkko on Ruotsissa Ljusnarsbergin kunnan Kopparbergissä sijaitseva kirkkorakennus. Se on paanuilla päällystetty punainen hirsikirkko. Alueelle muutti kaivostyöläisiä ja metsäsuomalaisia uudisasukkaita, jotka tarvitsivat kirkon, ja siksi kuparikaivoksen lähelle rakennettiin kappeli vuosina 1635–1637. Väkimäärän kasvu jatkui, ja kappeli laajennettiin vuosina 1691–1696 nykyiseksi ristikirkoksi. Kattoja ja seiniä koristivat allegoriset maalaukset, jotka korvattiin 1760-luvulla sinivihreillä marmorin tyylisillä kuvioilla. Nykyinen ulkonäkö tehtiin vuosien 1891–1892 aikana tehdyssä laajassa remontissa. 1800-luvun lopussa tyylihistoriallisesti suuntautuneet restauroinnit olivat muodissa, joten kuluneelle kirkolle tehtiin uusi ja moderni ulkoasu, joka sai inspiraationsa muinaispohjoismaisesta tyylistä. Muutoksia tehtiin esimerkiksi kuoriin, ikkunoihin ja holveihin.
Gothiques d’Amiens
Gothiques d’Amiens (viralliseltaan nimeltään Hockey Club Amiens Somme) on amienslainen jääkiekkoseura, joka pelaa Ranskan pääsarjassa, Ligue Magnusissa.
Joukkueenjohto
Lähde: EliteProspects
Willie Nelson
William Hugh ”Willie” Nelson (s. 29. huhtikuuta 1933 Abbott, Texas, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen country-kitaristi, -laulaja ja -lauluntekijä. Hän oli tunnetuimmillaan 1970-luvulla, vaikka hän tuli tunnetuksi lauluntekijänä jo 1960-luvulla.
Nelson tunnetaan omalaatuisesta rennosta soundistaan, nasaaliäänestään, musiikkityylien rajoja rikkovasta musiikistaan sekä punaisista, palmikoiduista ja huivin osittain peittämistä hiuksistaan.
Nuoruus
Nelson kasvoi siskonsa Bobbien kanssa Abbottissa Texasissa isovanhempiensa hoivissa sen jälkeen kun hänen vanhempansa erosivat ja lähtivät kumpikin omille teilleen. Willie opetteli soittamaan kitaraa, ja hän kirjoitti omia laulujaan jo seitsenvuotiaana. Kouluaikoinaan hän soitti pianistisiskonsa kanssa paikallisessa Raychecks’ Polka Band -yhtyeessä.
Nelson palveli Yhdysvaltain ilmavoimissa ja työskenteli sen jälkeen tiskijukkana Texasissa, Oregonissa ja Kaliforniassa 1950-luvulla. Hän myös kirjoitti ja esitti omaa musiikkiaan. Nelsonin ensimmäinen levytys oli cover-kappale ”Lumberjack” vuodelta 1956. Se myi 3 000 kappaletta, mikä oli kohtalaisen hyvä määrä riippumattomalle singlelle.
Tähteyden aika 1970-luvulta alkaen
Nelson muutti takaisin Texasiin 1970-luvun alussa, ja hänestä tuli muutamassa vuodessa yksi outlaw countryn keulahahmoista. Uutta countrytyyliä edustaneet albumit Shotgun Willie (1973) ja Phases and Stages (1974) kasvattivat aluksi Nelsonin mainetta. Seuraava albumi Red Headed Stranger (1975) nosti Nelsonin koko countrymusiikin yhdeksi tunnetuimmista esiintyjistä. Myös Nelsonin seuraavat albumit myivät miljoonia. Nelsonin menestyksekkäin vuosi oli 1978, jolloin hän julkaisi albumit Waylon and Willie ja Stardust.
Nelsonin albumit ovat usein rikkoneet musiikkityylien välisiä rajoja, ja hän on levyttänyt hyvin paljon yhdessä muiden artistien kanssa. Vuonna 1985 Nelson levytti The Highwaymen -superyhtyeessä. Nelson on ottanut vaikutteita esimerkiksi perinteisestä popista, western swingistä, jazzista, perinteisestä countrysta, cowboy-musiikista, honky-tonkista, rock and rollista, folkista ja bluesista.
Nelsonin levytykset nousivat countrylistojen kärkeen aina 1980-luvun puoliväliin asti. Senkin jälkeen hänen asemansa ja vaikutuksensa countrypiireissä on pysynyt merkittävänä.
Nelson on jatkanut albumien julkaisemista 2000-luvullakin. Hän levytti jonkin aikaa lähinnä traditionaalisia lauluja ja covereita, mutta albumi Band of Brothers (2014) sisälsi jälleen paljon uuttakin materiaalia.
Tunnustukset
Nelson on vuoteen 2019 mennessä voittanut yhdeksän Grammy-palkintoa ja saanut 51 Grammy-ehdokkuutta. Hänet nimettiin Country Music Hall of Fameen vuonna 1993. Hänelle on myönnetty myös Kennedy Center Honor (1998) ja Library of Congress Gershwin Prize for Popular Song (2015) -tunnustukset.
Vuonna 2009 Nelsonin albumi Red Headed Stranger (1975) valittiin mukaan Yhdysvaltain kongressin kirjaston National Recording Registry -kokoelmaan, johon kootaan esteettisesti, historiallisesti tai kulttuurisesti merkittäviä yhdysvaltalaisia äänitteitä. Se ja Stardust valittiin vuonna 2005 hakuteokseen 1001 albumia jotka jokaisen on kuultava edes kerran eläessään.
Yksityiselämä
Nelson on ollut naimisissa neljästi. Nykyisen vaimonsa Annie Marie D’Angelon kanssa hän meni naimisiin vuonna 1991. Pariskunta asuu Mauilla Havaijilla, ja heillä on maatila Texasissa. Nelsonilla on neljästä avioliitostaan seitsemän lasta ja lisäksi ainakin yksi avioton lapsi.
Yhdysvaltain veroviranomainen karhusi vuonna 1990 Nelsonilta 16,7 miljoonaa dollaria maksamattomia veroja. Selviytyäkseen verorästeistä Nelson joutui luopumaan lähes koko omaisuudestaan.
Nelson on järjestänyt vuotuisia Fourth of July -countrymusiikkifestivaaleja Texasissa ja muualla. Hän perusti Farm Aid -rahankeräysfestivaalin vuonna 1985. Nelson on tunnettu kannabisaktivisti, ja hän perusti vuonna 2015 oman kannabisyrityksensä Willie’s Reserve. Vuonna 2004 Nelson perusti BioWillie-yhtiön, joka myy soijapavuista valmistettua biodieseliä.
Huhtikuussa 2014 Nelson saavutti 5. dan mustan vyön modernissa korealaisessa itsepuolustuslajissa GongKwon Yusul’ssa harrastettuaan lajia 20 vuotta.
Iljušin Il-96
Iljušin Il-96 on neljällä suihkumoottorilla varustettu laajarunkoinen pitkän kantaman venäläinen matkustajalentokone. Se on rungoltaan lyhennetty versio Iljušin Il-86:sta. Muita eroja ovat muun muassa suurempi lentomatka, lasiohjaamo sekä fly-by-wire-ohjausjärjestelmä. Ensilento tapahtui syksyllä 1988. Konetyypistä on olemassa kolme versiota: Il-96-300, Il-96M/T ja Il-96-400.
Il-96 on ensimmäinen venäläinen lentokone, joka on mahdollista varustaa länsimaisilla moottoreilla (Pratt & Whitney PW2000).
Versiot
thumb|400px|Iljušin Il-96 [[Aeroflotin värityksessä.]]
Il-96-400M
Helmikuussa 2017 Venäjän lentokoneyhtiö Russia’s United Aircraft Corporation ilmoitti tehneensä sopimuksen aloittaaksen uuden version kehittelyn ja ruveta rakentamaan sarjatuotantona uutta 2010-luvun venäläistä laajarunkokoneen modernisoitua versiota. Ensimmäinen lento uudella versiolla on tarkoitus tehdä jo 2019. Il-96-400M on rakennettu Il-96-400T rahtikoneen pohjalta. Sen pituus 9.65 m pidempi kuin nykyisin liikenteessä olevien Il-96-300 matkustajakoneiden. Suunniteltu matkustajamäärä on jopa 390 matkustajaa.
Il-96-300
Il-96-300 oli ensimmäinen versio, ja se on varustettu Aviadvigatel (Soloviev) PS-90A -suihkumoottoreilla, joiden työntövoima on 157 kN. Koneen suunnittelu aloitettiin 1980-luvun puolessa välissä ja prototyypin ensilento tapahtui 28. syyskuuta 1988. Kaupallisen liikenteen Il-96 aloitti vuonna 1993 Aeroflotilla.
Koneen kantama 262 matkustajalla ja täydellä polttoainelastilla on noin 11 000 kilometriä, mikä mahdollistaa välilaskuttomat lennot esimerkiksi Moskovasta Yhdysvaltain länsirannikolle. Konetyyppi on myös käytössä Venäjän presidentti Vladimir Putinin yksityiskoneena.
Il-96M
Il-96M on pidennetty versio Il-96-300:sta. Siinä on 10 metriä pidempi runko ja se on 15 tonnia painavampi kuin Il-96-300. Lisäksi konetyyppi on varustettu länsimaisella avioniikalla sekä Pratt & Whitney PW2337 -suihkumoottoreilla. Il-96M julkistettiin vuonna 1993 ja se aloitti kaupallisen liikenteen vuonna 2000.
Toisin kuin Il-96-300:aa, Il-96M:ää voidaan lentää kahdella ohjaamohenkilöllä.
Il-96T
Il-96T on Il-96M:stä muutettu rahtiversio.
Iljušin Il-96-400VPU
Koneen mallista Il-96-400 on suunniteltu rakennettavan edelleenkehitetty, sodanjohtoon myös ydinsodan aikana mahdollisesti sopiva komentokeskuslentokone (Iljušin Il-96-400VPU). Tämäntyyppiseen tehtävään suunnitelluista koneista käytetään toisinaan nimitystä "tuomiopäivän kone". Ensimmäisen edelleenkehitetyn koneen valmistumisajankohtaa on lykätty useaan otteeseen. Maaliskuussa 2022 TASS uutisoi, että konemallin avioniikka valmistuisi vuoden loppuun mennessä. Uusi konemallin tuotannon alkamisajankohta olisi vuosi 2024. Uusi konemalli korvaisi aiemmat Iljušin Il-80 -mallin sodanjohtokoneet.
Punaliitu
thumb|Peter van Bloemen (1657-1720): Maalaisryhmä - kaksi paimenta, joista toinen ratsailla sekä karjaa ja lampaita. Punaliitu ja muste paperille. Punaliitu eli punakivi on väriltään lämpimän ruskeanpunaista liitumaista ainetta, rautaoksidia, jossa seassa on savea. Se on paksua ja öljyistä. Se peittää hyvin ja on kestävää, ja sitä käytetään kaikenlaisissa maalausmenetelmissä.
Punaliitua on käytetty paitsi väriaineena myös astianvalmistukseen. Sitä on käytetty myös lääkeaineena käärmeenpuremaan ja ajoksiin ja paiseisiin.
Fidžin vaakuna
alt=|pienoiskuva|200x200px|Fidžin vaakuna Fidžin vaakuna otettiin käyttöön 4. heinäkuuta 1908. Se muodostuu punaisesta Pyhän Yrjänän rististä hopeisella kentällä ja punaisesta lakiosta, jossa on kultainen kaakaopuun hedelmää pitelevä leijona. Kentän neljänneksissä ovat sokeriruoko, kookospalmu, rauhankyyhkynen ja banaaniterttu. Kilpeä kannattelee kaksi fidžiläistä soturia, joista toisella on keihäs ja toisella nuija.
Vaakunakokonaisuuteen ei kuulu kypärää, sen sijaan siinä on hopea-punainen lakipunos ja fidžiläinen laiva kypäränkoristeena. Vaakunan alla on tunnuslause Rerevaka na kalou ka doka na Tui,.
Peacock-teatteri
Peacock-teatteri on Linnanmäellä toimiva teatteri. Kun Linnanmäki vuonna 1950 avattiin, yksi sen vetonauloista oli Cirkusteltta, jossa esitettiin akrobaatti- ja trapetsinumeroita, klovneriaa ja taikatemppuja. Sen nimi muutettiin seuraavaksi vuodeksi Peacockiksi ja myöhemmin vielä Peacock-teatteriksi. Vuonna 1956 valmistui edellisenä syksynä aloitettu rakennushanke, ja teatteri sai oman rakennuksen. Arkkitehtina oli Kaj-Erik Salenius, ja näyttämön suunnitteli näyttämöarkkitehti Eric Löwen-Åberg. Vuosien varrella teatterissa on ollut monenlaista ohjelmaa.
Vuonna 1979 Peacockissa aloitti Uusi Iloinen Teatteri, joka jatkoi siellä esitystoimintaa vuoteen 2009 asti. Sittemmin siitä on tullut Suomen Komediateatterin päänäyttämö.
Uurtovinokas
Uurtovinokas (Pleurotus cornucopiae) on Pleurotus-sukuun ja Pleurotaceae-heimoon kuuluva sienilaji.
Ulkonäkö
Uurtovinokkaan lakki on kupera ja väriltään vaalea tai vaaleanruskea. Helttojen johteet ovat pitkät. Jalka on joko keskinen tai epäkeskinen. Malto on valkoista ja pehmeää.
Elinympäristö
Uurtovinokas kasvaa suurissa ryhmissä pyökin tai jalavan kannolla.
Květa Jeriová
Květoslava (Květa) Jeriová-Pecková (s. 10. lokakuuta 1956 Studenec) on tšekkiläinen entinen hiihtäjä. Aktiiviaikanaan hän edusti Tšekkoslovakiaa.
Lake Placidin olympialaisissa 1980 Jeriová saavutti pronssia viiden kilometrin kilpailusta. Oslon MM-kisoissa 1982 hän hiihti pronssille kymmenellä kilometrillä. Sarajevon olympialaisissa 1984 hän saavutti viestihopeaa ja uusi neljän vuoden takaisen pronssimitalinsa viidellä kilometrillä.
Althea Gibson
Elämä
Althea Gibson syntyi Etelä-Carolinan Silverissa köyhään perheeseen. Nuoruutensa hän vietti New Yorkin Harlemissa. Hänen perheensä eli sosiaaliturvan varassa, ja nuori Althea kohtasi suuria vaikeuksia niin koulussa kuin kotona, josta hän karkasi useita kertoja. Havaittuaan Gibsonin pöytätennisharrastuksen muusikko Buddy Walker sai hänet innostumaan tenniksestä, ja Gibson liittyi Harlem Cosmopolitan Tennis Clubin jäseneksi. Myöhemmin hänestä tuli lynchburgilaisen lääkärin, tohtori Walter Johnsonin, suojatti.
Laadukkaan harjoittelun myötä Gibson menestyi erinomaisesti kansallisella tasolla afroamerikkalaisten tennisturnauksia hallinnoineen American Tennis Associationin järjestämissä kisoissa. Lajissa, jossa rotuerottelu oli voimissaan, Gibson sai viimein 23-vuotiaana luvan osallistua Yhdysvaltain mestaruuskilpailuihin vuonna 1950 Alice Marblen kirjoitettua häntä tukevan pääkirjoituksen American Lawn Tennis -lehden numeroon, joka ilmestyi 1. heinäkuuta 1950. Marble mainitsi muun muassa, että jos Gibsonille ei annettaisi mahdollisuutta kilpailla, se olisi hävittämätön leima sitä peliä vastaan, jolle hän oli omistanut suurimman osan elämästään, ja että hän olisi sellaisesta toiminnasta syvästi häpeissään.
Tämän tapauksen jälkeen Gibson jatkoi pelinsä kohentamista ja kouluttautui samalla. Hän valmistui tennis- ja koripallostipendin turvin Florida A&M Universitystä 1953 ja muutti Missourin Jefferson Cityyn.
Tennisura
Ihonväriin perustuneen rajan rikkouduttua Gibson saattoi nyt viimein kamppailla maailman parhaita pelaajia vastaan. Vuonna 1956 hän voitti ensimmäiset Grand Slam -tittelinsä Ranskan mestaruuskilpailuiden kaksin- ja nelinpelissä. Tuolloin hänen nelinpeliparinaan oli juutalainen englantilaisnainen Angela Buxton. Buxton oli joutunut Gibsonin tavoin muiden pelaajien ja tennisjärjestöjen syrjinnän kohteeksi. Niinpä he päättivät yhdistää voimansa ja saavuttivat suurta menestystä. Buxtonista tuli ensimmäinen juutalainen ja Gibsonista ensimmäinen afroamerikkalainen Wimbledon-mestari heidän voittaessaan nelinpelin 1956.
Seuraavana vuonna Gibson voitti ensimmäisenä tummaihoisena Wimbledonin kaksinpelin mestaruuden. Hän vei toistamiseen nimiinsä myös naisten nelinpelin yhdessä Darlene Hardin kanssa. Gibson oli edennyt Yhdysvaltain mestaruuskilpailuissa kaksinpelin loppuotteluun 1956, mutta hävinnyt sen Shirley Fry Irvinille. Vuonna 1957 hän pääsi Australian mestaruuskilpailuissa kaksinpelin finaaliin, mutta kärsi jälleen tappion Irvinille. He kuitenkin muodostivat yhdessä joukkueen ja veivät nelinpelin mestaruuden Buxtonin jouduttua lopettamaan uransa ennenaikaisesti 22-vuotiaana vakavan käsivamman takia.
Wimbledonissa Gibson voitti ensimmäisen kahdesta peräkkäisestä kaksinpelimestaruudestaan. Hänen palatessaan kotimaahansa New Yorkissa järjestettiin serpentiiniparaati hänen kunniakseen. Gibson vastasi suosionosoituksiin voittamalla Yhdysvaltain mestaruuskilpailut. Tuon vuoden saavusten myötä hänestä tuli maailman rankingykkönen ja Associated Press nimesi hänet vuoden 1957 naisurheilijaksi.
Puolustettuaan vuonna 1958 menestyksellisesti Wimbledonin kaksinpelin mestaruuttaan ja voitettuaan siellä kolmannen perättäisen nelinpelitittelinsä Gibson voitti Yhdysvaltain mestaruuskisoissa jälleen naisten kaksinpelin. Associated Press nimesi hänet vuoden naisurheilijaksi toisen kerran peräkkäin. Samana vuonna Gibson lopetti amatööriuransa.
Ennen tenniksen avoimen aikakauden alkua ei kulukorvauksia lukuun ottamatta jaettu palkintorahoja tai tehty mainossopimuksia. Palkintorahoja ansaitakseen pelaajien täytyi luopua amatööristatuksestaan. Naisia varten ei kuitenkaan ollut olemassa ammattilaiskiertuetta, joten Gibsonin pelaaminen rajoittui amatööriuran loppumisen jälkeen näytösturnauksiin.
Tennisuran jälkeen
Lopettaessaan tennisuransa Gibson kirjoitti omaelämäkertansa I Always Wanted to Be Somebody, joka ilmestyi 1958. Vuonna 1959 hän äänitti albumin Althea Gibson Sings ja esiintyi John Fordin ohjaamassa elokuvassa Ratsuväen urhot. Vuonna 1964 hänestä tuli ensimmäinen Ladies Professional Golf Associationin järjestämissä turnauksissa pelannut afroamerikkalainen. Golfissa hän ei kuitenkaan saavuttanut erityisen suurta menestystä.
Gibson valittiin International Tennis Hall of Famen jäseneksi 1971. Vuonna 1975 hänet nimitettiin New Jerseyn osavaltion urheilukomissaariksi. Myöhemmällä iällään Gibson kärsi aivoverenkiertohäiriöstä ja aivoaneurysmasta.
Gibson kuoli 76-vuotiaana 2003 New Jerseyn East Orangessa hengitysvajaukseen. Yhdysvaltain avoimen tennisturnauksen avajaisissa 2007 Gibsonin voitosta Yhdysvaltain mestaruuskilpailuissa 1957 tuli kuluneeksi 50 vuotta, ja Gibson nimettiin juhlavuoden kunniaksi Yhdysvaltain avointen Mestareiden kentän jäseneksi.
Yamanote-linja
thumb|250px|Yamanote-linjan E231-sarjan EMU vasemmalla ja 205-sarjan juna oikealla. Yamanote-linja on yksi Tokion merkittävimmistä ja vilkkaimmista rautatielinjoista. Se on ympyrän muotoinen, ja yhdistää toisiinsa suurimman osan Tokion tärkeistä rautatieasemista ja liikekeskuksista, kuten Ginzan, Shinjukun, Shibuyan ja Ikebukuron. 34,5 kilometrin pituisella linjalla on 29 asemaa ja sen kiertäminen kestää noin tunnin. Linjaa liikennöi JR East.
Yamanote-linjaa myötäpäivään kulkevat junat tunnetaan nimellä "ulkoympyrä" ja vastapäivään kulkevat nimellä "sisäympyrä". Linjan nimi, "vuorenkäsi", viittaa sisämaan kukkula-alueisiin tai vuorenrinteisiin, erotuksena rannikon alavasta maasta. Tokiossa Yamanote sijaitsee junalinjan tekemän lenkin länsipuolella, rannikon alueet taas tunnetaan "alakaupunkina".
Volkswagen Basistransporter
thumb|Volkswagen Basistransporter, tässä Hormiga-nimisenä. Volkswagen EA489 Basistransporter on yksi Volkswagenin harvinaisimmista automalleista. Basistransporter on hyvin pieni etumoottorinen etuvetoinen avolava. Basistransporteria valmistettiin vain 2 600 kappaletta osina Hannoverissa, Saksassa ja Meksikossa vuosina 1975–1979.
Basistransporterit koottiin Australiassa, Uudessa-Seelannissa, Papua-Uudessa-Guineassa, Filippiineillä, Pakistanissa, Indonesiassa, Turkissa ja Meksikossa.
Turkissa Basistransproteria myytiin nimellä EA489, Indonesiassa nimellä Mitra ja Meksikossa nimellä Hormiga. Vuosina 1975–1976 Suomessa valmistettiin Basistransporteriin pohjautuvia Teijo-avolavapakettiautoja.
Basistransporterin moottori on 1,5-litrainen bokseri-OHV, joka tuottaa tehoa 46 hv @ 4000 rpm ja antaa auton huippunopeudeksi 85 km/h.
Daniel (nimi)
Nimi Daniel on käytössä monissa maissa kuten Saksassa, Tanskassa, englanninkielisissä maissa, Ranskassa, Unkarissa, espanjankielisissä maissa, Venäjällä, Puolassa, Kroatiassa, Norjassa, Ruotsissa ja Suomessa. Suomessa siitä on käytössä myös muunnelma Taneli.
Danielille rinnakkaisia naisennimiä ovat esimerkiksi Daniela (Daniella), Danielle (Danièle) ja Dana. Italiassa Daniele on miehen nimi. Nimen Daniel yleisin lyhenne on Dan, muita lyhenteitä eri kielissä ovat Dani, Dany ja Danny.
Suomessa nimi Daniel oli Digi- ja väestötietoviraston tietojen mukaan annettu vuoden 2019 loppuun mennessä 19 419 miehelle sekä muutamalle kymmenelle naiselle.
Pudota
Pudota on Apulannan vuonna 2004 julkaisema EP. Pudota sijoittuu Apulannan albumeiden Hiekka ja Kiila väliin. EP:n kappaleita ei löydy yhtyeen virallisilta pitkäsoitoilta. Pudota on yhtyeen viimeinen julkaisu basisti Tuukka Temosen kanssa.
EP debytoi Suomen virallisen singlelistan ensimmäisellä sijalla, jolla se pysyi yhtäjaksoisesti yhdeksän viikkoa.
Vladimir Nikitin
Vladimir Vasiljevitš Nikitin (s. 14. heinäkuuta 1959) on venäläinen entinen hiihtäjä. Hän edusti aktiiviaikoinaan 1980-luvulla Neuvostoliittoa.
1982 Holmenkollenin MM-kisoissa Nikitin hiihti avausosuuden Neuvostoliiton viestijoukkueessa, joka yhdessä Norjan kanssa voitti jaetun kultamitalin. Kaksi vuotta myöhemmin hän saavutti viestihopeaa Sarajevon olympialaisista.
Nikitinin paras henkilökohtainen sijoitus arvokilpailuissa oli viides sija Sarajevossa 15 kilometrillä. Maailmancupissa hänen paras osakilpailusijoituksensa on neljäs sija vuonna 1983 Labrador Cityssä käydyssä kilpailussa.
Argolis
Argolis eli Argoliin alueyksikkö  on yksi Kreikan alueyksiköistä. Se sijaitsee Peloponnesoksen alueella ja sen hallinnollinen keskus on Náfplio. Alueyksikön pinta-ala on 2 154 neliökilometriä ja asukasluku 97 044 (vuonna 2011).
Alueyksikkö sijaitsee Peloponnesoksen niemimaan itäosassa. Se vastaa paljolti historiallista Argoliin maakuntaa ja antiikin Argolista.
Maantiede
Argoliin alue muodostuu Árgoksen tasangosta sekä vuoristoisesta Argoliin niemimaasta, jonka koillispuolella sijaitsee Saroninlahti ja lounaispuolella Argoliinlahti. Niemimaan rannikolla sijaitsee osa Argo-Saronisista saarista, suurimpina Hydra, Póros, Spétses ja Dokós. Niemimaan koillisrannikosta ulkonee Saroninlahteen saarenkaltainen, tuliperäinen Méthanan niemi.
Argoliin alueyksikön pohjoispuolella sijaitsee Korinthian alueyksikkö ja länsi- ja eteläpuolella Arkadian alueyksikkö. Argoliin erottaa Arkadiasta vuorijono, johon kuuluvat Artemísio-, Kteniás-, Lýrkeio- ja Olígyrtos-vuoret. Argoliin muihin vuoriin lukeutuu Arachnaío.
Kunnat
Alueyksikkö jakaantuu neljään kuntaan seuraavasti:
Antiikki
Argolis, Homeroksella myös Argos, oli merkittävää aluetta myös myöhäisellä pronssikaudella eli mykeneläisellä kaudella, jonka keskuksia alueella olivat Argos, Mideia, Mykene ja Tiryns. Mykeneläisen kauden jälkeen Argoliin valtasivat doorilaiset. Antiikin aikana alueen tärkein polis eli kaupunkivaltio oli Argos, ja tärkein kulttipaikka Argoksen Heraion. Argoliin kaupunkivaltiot olivat usein sodassa etelämpänä Peloponnesoksella sijainneen Spartan kanssa.
Myöhempi historia
Argoliin alueella sijaitseva Náfplio toimi itsenäistyneen Kreikan ensimmäisenä pääkaupunkina. Nyky-Kreikan aiemmassa prefektuurijaossa Argolis muodosti Argoliin prefektuurin (Νομός Αργολίδας, Nomós Argolídas). Nykyinen Argoliin alueyksikkö perustettiin vuoden 2011 alussa Kallikrates-suunnitelman myötä, ja se korvasi tuolloin lakkautetun prefektuurin.
Piman piirikunta
Piman piirikunta on piirikunta Arizonan eteläosassa Yhdysvalloissa. Vuoden 2019 arvion mukaan piirikunnassa asui 1 047 279 asukasta. Sen pinta-ala on 23 794 neliökilometriä. Piirikunnan hallinnollinen keskus on Tucsonin kaupunki.
Historia
Piman piirikunta on yksi Arizonan alkuperäisistä piirikunnasta. Se perustettiin 1864, kun maata oli hankittu Meksikolta Gadsden kaupassa 1853. Alun perin piirikunta kattoi koko Etelä-Arizonan. Pian kuitenkin Cochisen, Grahamin ja Santa Cruzin piirikunnat erotettiin Pimasta.
Väestö
Vuoden 2019 arvion mukaan piirikunnassa asui 1 047 279 asukasta, mikä tarkoittaa 6,8 prosentin kasvua vuodesta 2010, jolloin piirikunnassa asui 980 263 asukasta. Piman väestötiheys on 42 asukasta neliökilometriä kohden.
Vuonna 2018 asukkaista 51,4 prosenttia oli valkoisia, 37,6 % latinoita, 4,3 % alkuperäisasukkaita, 4,2 % mustia tai afroamerikkalaisia, 3,4 % aasialaisia ja 3,0 % muista roduista. Yli viisivuotiaista 28,5 prosenttia puhui äidinkielenään jotakin muuta kuin englantia.
Grythyttanin kirkko
Grythyttanin kirkko on Ruotsissa Hälleforsin kunnassa sijaitseva kirkkorakennus. Se on Grythyttanin taajaman vanhin rakennus. Ulkonäöltään se on tyypillinen Bergslagenin alueen kirkko: hirsistä rakennettu ristikirkko, joka on päällystetty punaisilla paanuilla.
Piman piirikunta
Väestö
29,20 %:ssa kotitalouksissa oli alle 18-vuotiaita lapsia, 47,70 %:ssa oli aviossa asuvia pareja, 11,80 %:ssa oli yksinhuoltajaäitejä ja 36,20 %:ssa ei ollut perheitä. 9,40 % kotitalouksista asui yli 65-vuotias yksin. Vuosina 2014–2018 keskimääräinen perheen koko oli 2,47 henkilöä.
Grythyttanin kirkko
Kirkko rakennettiin vuonna 1632, mutta jäi pian pieneksi ja tuskin 50 vuoden päästä se laajennettiin ristikirkoksi. Myös katto on ollut aikaisemmin paanukatto, mutta siihen laitettiin 1900-luvun alussa paikallista liuskekiveä. Sisällä vaihdettiin 1900-luvun ensimmäisinä vuosikymmeninä suljetut penkkirivit avoimiksi ja penkkien ovet käytettiin uudestaan seinäpaneeleina. Vanhat kattomaalaukset peitettiin 1953 nykyisellä lautakatolla, johon on maalattu valkoisia pilvimuodostelmia ja lisäksi myös seinissä on luultavasti ollut aikaisemmin maalauksia, joista voi nähdä jälkiä pohjoisessa kuorin seinässä. Läheistä hautausmaata ei käytetä enää, mutta siellä on edelleenkin säilyneitä 1700- ja 1800-lukujen hautoja.
Piman piirikunta
Ikäjakauma
Vuonna 2018 ikäjakauma oli seuraavanlainen:
Vuonna 2018 väestöstä 50,8 prosenttia oli naisia.
Keskitulot
Vuonna 2018 köyhyysrajan alapuolella asui 16,2 prosenttia piirikunnan väestöstä.
Armo EP
Armo on Apulannan EP, joka julkaistiin 31. elokuuta 2005. Levyn julkaisua edelsi saman vuoden maaliskuussa julkaistu kahdeksas studioalbumi Kiila.
EP debytoi Suomen virallisen listan ensimmäisellä sijalla, ja pysyi listalla yhteensä kymmenen viikkoa.
Gunnar Larsson (hiihtäjä)
Gunnar “Hulån” Larsson (s. 1. heinäkuuta 1944) on ruotsalainen entinen hiihtäjä.
Larsson edusti Hulåns IF -seuraa Hulånista, Dala-Järnan taajamasta, Vansbron kunnasta. Hänen poikansa Mats Larsson on myös menestynyt hiihtäjänä.
Antero Kasper
Antero Kasper (17. toukokuuta 1929 Helsinki – 19. helmikuuta 2010 Helsinki) oli suomalainen orkesterimuusikko ja director musices. Hänen instrumenttinsa oli käyrätorvi.
Puolustusvoimien soitto-oppilaskoulussa opiskellut Kasper pääsi professori Holger Fransmanin oppilaaksi ja Kasperista tuli hänen seuraajansa Helsingin kaupunginorkesterin käyrätorven äänenjohtajana. Kasper opetti Sibelius-Akatemiassa yli kolmekymmentä vuotta ja antoi myös kotonaan maksuttomia soittotunteja. Kasper oli uransa aikana myös mukana soittamassa Crusell-kvintetissä. Eläkkeellä Kasper jatkoi soittamista Karelia-puhallinorkesterissa lähes 80-vuotiaaksi. Tasavallan Presidentti myönsi Antero Kasperille Suomen Leijonan ritarikunnan ansioristin vuonna 1982 ja Director musices -arvonimen vuonna 1992.
Kasper oli mukana uransa aikana myös jazz- ja pop-musiikin levytyksillä. Näitä ovat muun muassa Hectorin albumi Ruusuportti ja Maaritin kappale ”Laulu kuolleesta rakastetusta”.
Kasper kuoli 80-vuotiaana helmikuussa 2010. Helsingin Sanomien muistokirjoituksen mukaan ”yhdessä opettajansa Holger Fransmanin kanssa Antero Kasperin suurin ansio suomalaiselle vaskimusiikille on wieniläisen vaskikulttuurin istuttaminen maahamme”.
Kasper opetti uransa aikana useita nuoria ja lupaavia käyrätorvensoiton oppilaita useilla kesäleireillä lähes 30 vuoden ajan. Näistä suurimpina Orivedellä vieläkin toimiva Klemetti-Opiston Nuorison orkesterikurssi. Lisäksi hän toimi opettajana Keuruulla, Heinolassa sekä Lieksassa järjestetyillä musiikkileireillä. Monista hänen oppilaistaan on tullut myöhemmin ammattimuusikoita sekä suomeen, että ulkomaille kansainvälisiin huippuorkestereihin.
Antero Kasperin poika Jukka Kasper soitti myös käyrätorvea Suomen Kansallisoopperan orkesterissa vuodesta 1973 aina vuoteen 2015, jolloin jäi eläkkeelle. Antero Kasperin veli Juha Leppämäki soittaa edelleen käyrätorvea Suomen Kansallisoopperan orkesterissa. Pojanpoikansa Raine Kasper soittaa käyrätorvea Kaartin soittokunnan riveissä. Myös neljännessä polvessa on suvussa aloitettu käyrätorven soitto-opiskelut. Antero Kasperin perintö suomen käyrätorvensoitolle jatkuu näin edelleenkin vahvana.
Kuvitus
thumb|Havainnekuva [[Rumpusetti|rumpusetistä.]] Kuvitus eli illustraatio (latinan sanasta illustrare ’valaista’) on kuvataiteen ala, joka tuottaa kirjalliseen teokseen havainnollistavia, koristavia tai täydentäviä piirroksia tai maalauksia. Kuvituksen moderneja lajeja ovat valokuva, animaatio ja muut kuvataiteen alueen kuvalliset esitykset.
Kuvituksen tarkoituksena on esimerkiksi monimutkaisten käsitteiden tai esineiden, teknisten laitteiden ja niiden toiminnan selventäminen visuaalisesti muun muassa silloin, kun niitä on vaikea kuvailla sanallisesti. Kuvitus voi olla pelkistettyjä opetus- ja havainnekuvia tai hyvinkin yksityiskohtaisia kuvia. Kuvitus tavallisesti täydentää visuaalisesti ja havainnollistaa, mutta ei välttämättä kuvita tekstiä suoraan.
Kuvituksen lähtökohtana on tavallisesti teksti. Sen tavoite on tiivistettynä havainnollistaa, elävöittää, koristaa tai selkeyttää tarinaa tai informaatiota. Kuvituskuva voi joskus olla myös kertova kuva ilman tekstiä. Kuvituksella ja visualisoinnilla viitataan monimutkaisten tai vaikeasti valokuvattavien kohteiden kuvantamiseen. Kuvitus voi koostua yhdestä tai useammasta valokuvasta, diasta tai olla piirustus, maalaus, taidegrafiikkaa, kuvakollaasi tai se voi olla laajemminkin niin sanottua elävää ja liikkuvaa kuvaa, filmi, elokuva.
Erityisen haastava kuvituksen laji on kansikuva. Sillä on nelitahoinen tehtävä: se tulee houkutella tarttumaan kirjaan, olla visuaalisesti ikoninen, olla uskollinen aiheelle ja olla tyyliltään omaperäinen. Jos kyseessä on klassikkoteos, voidaan kansikuvalla lähestyä lukijaa modernisoimalla aihetta.
Kuvitusta tarvitaan usein teoksen sisällön havainnollistamiseen infografiikalla tai sen prosessimallintamiseen.
Kuvitusta käytetään monenlaisten aiheiden elävöittämiseen tai selkeyttämiseen. Sen muotoja ovat muun muassa:
Kuvittamisen lajeja
.
Kuvittamisen historiaa
thumb|Kansikuva [[Johannes Keplerin kirjaan Tabulae Rudolphinae, 1627.]] thumb|Sivuaukeama [[Johan Amos Comenius|Johan Amos Comeniuksen kirjasta Orbis Sensualium Pictus vuodelta 1658.]]
Ensimmäisiä ihmiskäden tekemiä kuvituksia ovat olleet luolamaalaukset. Ennen kirjapainotaidon keksimistä kaikki kirjat tehtiin käsityönä, kuten myös kaikki kirjoihin tulleet kuvitukset. Ensimmäisiä kirjoihin tehtyjä kuvituksia ovat olleet käsinmaalatut koristeelliset alkukirjaimet eli anfangit ja erilaiset köynnökset Bysantin aikana alkunsa saaneessa kirjamaalauksessa. Puupiirroksia oli olemassa jo ennen kirjapainotaidon keksimistä, mutta ensimmäisissä kirjoissa niitä ei vielä käytetty, ei edes irtokirjakkein painetuissa kirjoissa.
Kirjapainoissa tuli suosituksi 1460-luvulla puupiirroksien käyttö. Jo 1400-luvun lopulla monilla kirjanpainajilla oli käytössään erilaista somistusaineistoa, ainakin yksi koristeinitiaali, joitakin kuvalaattoja vinjettejä, kehyksiä tai typografisia koristeita. Myös itse kirjaimet ovat olleet monissa kulttuureissa kuvitustyyppisiä (kiina, japani).
Raamatun tapahtumien kuvittaminen ja havainnollistaminen oli tärkeä viestintäkeino aikana, jolloin valtaosa väestöä oli lukutaidotonta. Ensimmäisiä kuvitettuja kirjoja Suomessa ovat olleet Raamattu ja hartauskirjat. Myöhemminkin julkaistiin kuvituksia erilaisten moraalikirjoitusten ja opetusten yhteydessä. Tärkeimpiä tekniikoita alkuaikojen kuvituksissa oli puupiirrosten käyttö 1500-luvulle asti. Sen jälkeen yleistyivät vähitellen 1600-luvulta 1700-luvulle kaiverrus ja etsaus. Litografiaa alettiin käyttää 1800-luvulla. Tieteellisissä kuvituksissa tarkka kuparipiirros oli jo käytössä 1500-luvun puolella, hartauskirjoissa kuitenkin käytettiin vielä puupiirroksia. Kirjapainojen yhteydessä oli usein puupiirrostyöpaja, jossa kuvitus- ja somistuslaatat valmistettiin. Parhaat taiteilijat suunnittelivat kirjojen kuvalliset nimiösivukehykset, jotka edustivat vuosisadan alkupuolen hienointa kirjataidetta. Heitä olivat muun muassa Albrecht Dürer, Hans Holbein (1497–1543), Hans Weiditz (k. noin 1536), Hans Burgkmair (1473–1531), Hans Baldung (1484–1545) ja Lucas Cranach vanhempi (1472–1553). Saksalaisella kielialueella myös kirjan tekstisivut koristettiin näillä kehyksillä, mikä oli kuitenkin harvinaista muualla.
Puupiirrostekniikalla painetut kirjat
Kirjanpainaja Albrecht Pfister Bambergissa kokeili ensimmäisenä puupiirroskuvitusta kirjan kuvittamisessa. Tosin puupiirrokset olivat vielä karkeatekoisia ja ne väritettiin käsin. Puupiirrostekniikka kehittyi kuitenkin nopeasti ja jo 1490-luvulla eräs Euroopan huomattavimmista kirjanpainaja-kustantajista, Anton Koberger Nürnbergissä, julkaisi monia hienosti kuvitettuja teoksia. Useita tuon ajan tunnettuja taiteilijoita työskenteli Kobergerin kirjapainon yhteyteen perustetussa puupiirrosateljeessa. Heitä olivat muun muassa Michael Wolgemut ja hänen oppilaansa Albrecht Dürer.
Ranskassa alettiin käyttää kirjapainoalalla puupiirroksia vasta 1400-luvun lopulla. Ranskalaisista tunnetuin kuvittaja, kirjanpainaja ja kustantaja oli Antoine Vérard.
Italiassa renessanssin taideihanne ja toskanalainen disegno olivat inkunaabelien kuvituksen taustana. Italialaiset kuvittajat omaksuivat varhain viivaperspektiivin, geometrian ja varjostuksen käytön. Aldus Manutiuksen vuonna 1499 julkaisema Colonnan Hypnerotomachia Poliphili on tunnettu teos, joka kertoo rakastettuaan etsivästä Polifilosta, joka kuljeskelee unessa mystisessä maisemassa antiikin raunioiden keskellä. Kuvat ovat tärkeä osa teosta ja vasta niiden kautta sisältö avautuu lukijalle.
Eurooppalaiseen kirjataiteeseen oli Dürerillä merkittävä vaikutus. Hän kokosi myös geometriseen suhdeharmoniaan perustuvan taideteoriansa kahteen 1520-luvulla ilmestyneeseen teokseen Underweisung der Messung ja Vier Bücher von menschlicher Proportion.
Renessanssin aikainen tieteellisten kirjojen kuvitus oli usein taiteellisesti korkeatasoista, varsinkin kasvi- ja eläintieteellisissä teoksissa, kuten Leonhard Fuchsin kasvikirjassa De historia stirpium.
Baselissa julkaistiin 1500-luvun puolivälissä viimeinen tieteellisen puupiirroskuvituksen klassikko, Andreas Vesaliuksen teos De humani corporis fabrica. Tieteellisessä kuvituksessa tarkkuus oli tärkeää, joten puupiirrostekniikasta luovuttiin ja alettiin tehdä kuvat kuparikaiverruksina.
Muita kuin tieteellisiä puupiirroksia valmistettiin ja kopioitiin ahkerasti ja myytiin Euroopan kansainvälisillä kirjamessuilla. Tavallisissa kirjapainotöissä puupiirroslaatat käytettiin useaan kertaan ja samaa kuvaa voitiin käyttää monissa eri yhteyksissä. Toistuva kopiointi laski puupiirrosten tasoa, kopioiminen muutti usein alun perin hyvätkin kuvat jäykiksi ja kaavamaisiksi.
Embleemikirjat
Andreas Alciatin Emblemata libellus (1531) oli ensimmäinen embleemikirja. Näistä kirjoista tuli erittäin suosittuja. "Embleemin kuvalla ja tekstillä on looginen suhde, jota voisi nimittää implikaatioksi tai kokonaissuhteeksi. Embleemissä kuva ja sana eivät selitä, vaan täydentävät toisiaan; embleemeissä ei esitetä ihmistä, teksteiksi ei saa ottaa sananlaskuja, maksiimeja, moraalisia ohjeita eikä arvoituksia."
Kuva opetuksessa
Johan Amos Comenius julkaisi oppikirjan Orbis Pictus, tai Orbis Sensualium Pictus (Kuvissa näkyvä maailma) vuonna 1658. Sitä pidetään ensimmäisenä lapsille suunnattuna kuvakirjana. Comeniuksen merkittävä uudistus oli kuvien tehokas hyödyntäminen opetuksessa, joka johti tämän ensimmäisen systemaattisesti kuvitetun oppikirjan syntymiseen.
Nykyaika
Ennen valokuvauksen ja kirjapainotekniikan yhdistymistä piirtämällä tehty kuvitus oli ainoa kuvittamisen keino. Myöhemmin erilaiset graafiset menetelmät kehittyivät mahdollistaen yhä sävykkäämpien ja tarkempien kuvitusten toistamisen. Eri puolilla matkustavat kuvittajat ja myöhemmin valokuvaajat ja televisiokuvaajat raportoivat sanomalehdille ja medialle maailman tapahtumista.
Kuvittamisen tarve kasvoi painotekniikan kehittymisen myötä. Kuvittajat ansaitsevat tavallisesti elantonsa tekemällä kuvituksia mainonnan, kustantamojen, sanomalehtien ja aikakauslehtien käyttöön. Kuvittajat ovat käyttäneet perinteisiä kuvataiteen keinoja, mutta nykyisin tietokone on yleistynyt yhdeksi apuvälineeksi kynien, vesivärien, peitevärien ja muiden piirustus- ja maalausvälineiden joukkoon.
Suomalainen kuvitustaide
thumb|250px|Tove Jansson vuonna 1956. Tunnettuja vanhoja suomalaisia kuvituksia ovat tehneet muun muassa Akseli Gallen-Kallela (Kalevala-kuvitukset, exlibrikset) samoin esimerkiksi Erkki Tanttu (Rymy-Eetu-sarjakuvat ja sananparsikuvitukset). Myös monet muut tunnetut suomalaiset kuvataiteilijat ja taidemaalarit ovat tehneet eri aikoina kirjankuvituksia eri kustantajien julkaisemiin teoksiin.
Aloha Airlinesin lento 243
Aloha Airlinesin lento 243 (AQ 243, AAH 243) oli Aloha Airlinesin lento 28. huhtikuuta 1988 Hilosta Honoluluun. Lennolla tapahtui paineräjähdys, joka aiheutti mittavia vahinkoja lentokoneelle ja johti yhden henkilön kuolemaan.
Lentokone ja miehistö
Lennolla käytetty kone oli Boeing 737-297, joka oli valmistettu vuonna 1969. Kone oli ollut alusta asti Aloha Airlinesin omistuksessa. Koneella oli lennetty onnettomuushetkellä yhteensä 35 496 tuntia ja laskeuduttu 89 680 kertaa, mikä oli maailmanlaajuisesti toiseksi korkein luku Boeing 737:llä. Konetta ei ollut kuitenkaan paineistettu kokonaan läheskään kaikilla lennoilla, koska monet Aloha Airlinesin kohteet olivat niin lähellä toisiaan.
Lentokoneen miehistöön kuului kapteeni, perämies ja kolme lentoemäntää. Kapteenilla oli onnettomuushetkellä takanaan 8 500 lentotuntia, joista 6 700 tuntia Boeing 737:llä, ja perämiehellä 8 000 lentotuntia, joista 3 500 Boeing-737:llä. Konetta ohjasi onnettomuushetkellä perämies. Koneen ohjaamossa oli kapteenin ja perämiehen lisäksi Yhdysvaltojen ilmailuviraston (FAA) lennonjohtaja.
Tapahtumien kulku
Ennen onnettomuutta koneella oli lennetty saman päivän aikana kolme edestakaista lentoa, Honolulusta Hiloon, Mauiin ja Kauaiin, ja lisäksi yksi lento Honolulusta Mauiin ja Mauista Hiloon. Kaikki näistä lennoista olivat sujuneet normaalisti.
Lento 243 lähti Hilosta kello 13.25 (UTC–10). Lennon alku sujui ongelmitta. 24 000 jalan (7 300 metrin) korkeudessa koneen molemmat lentäjät kuulivat kovan pamauksen, jota seurasi tuulen ääni matkustamossa. Perämies katsoi taakseen ja näki, että ohjaamon ovi puuttui ja osa matkustamon kattoa oli poissa. Kapteeni otti koneen ohjaukseensa. Koneen paineistus oli kadonnut, joten lentäjät ja mukana ollut lennonjohtaja pukivat happinaamarit ja aloittivat hätälaskeutumisen. Koneessa oli niin meluista, että lentäjien piti kommunikoida käsimerkeillä.
Räjähdyksen tapahtuessa kaikki matkustajat istuivat paikoillaan ja turvavyövalo paloi. Yksi lentoemännistä seisoi rivin 5 vieressä. Silminnäkijöiden mukaan lentoemäntä imeytyi välittömästi ilmavirtauksen mukana pois koneesta. Hänen ruumistaan ei koskaan löydetty. Muut lentoemännät olivat myös seisaaltaan, mutta he pysyivät koneen sisällä. Toinen heistä pystyi auttamaan ja rauhoittelemaan matkustajia. Toinen taas loukkaantui pahasti ja sai mm. aivotärähdyksen ja vakavia ruhjeita päähän.
Perämies yritti ottaa yhteyden Honolulun aluelennonjohtoon, mutta ei pystynyt melun takia kuulemaan vastausta. Hän myös lähetti transponderilla hätäkoodin. Aluelennonjohto ei saanut radioviestiä, mutta lennonjohtaja näki lähetetyn hätäkoodin ja yritti useamman kerran ottaa yhteyden koneeseen siinä kuitenkaan onnistumatta. 14 000 jalan (4300 metrin) korkeudessa perämies otti yhteyden Mauin lentokentän lennonjohtoon ja ilmoitti paineräjähdyksestä ja hätätilanteesta. Mauin lennonjohto sai viestin ja valmistautui hätälaskuun. Kone teki onnistuneen hätälaskun kello 13.58, minkä jälkeen kone evakuoitiin. Onnettomuudessa kuoli yksi lentoemäntä ja 65 ihmistä loukkaantui, kahdeksan heistä vakavasti.
Onnettomuuden syyt
Onnettomuustutkijat totesivat onnettomuuden johtuneen metallin väsymisestä, jota syövyttävä, kostea meri-ilma oli nopeuttanut. Metallin väsyminen johti erään liitoskohdan pettämiseen. Onnettomuuden taustatekijänä tutkinta piti huollon laiminlyöntiä.
Gunnar Larsson
Gunnar Larsson on seuraavien henkilöiden nimi:
Lasse Heikkilä (jääkiekkoilija)
Lasse Heikkilä (s. 27. toukokuuta 1934 Pori) on suomalainen entinen jääkiekkoilija, jääkiekkovalmentaja ja -johtaja sekä jalkapalloilija. Hän on veljensä Antin kanssa tehnyt pitkän työn erityisesti porilaisen jääkiekkoilun hyväksi. Lasse Heikkilän paita on nostettu Isomäen hallin kattoon.
Peliura jääkiekossa
Lasse Heikkilä pelasi SM-sarjassa neljä kautta Karhuissa. Hän voitti Suomen-mestaruuden viimeisenä kautenaan vuonna 1965. Yhteensä hän teki pelaamissaan 61 ottelussa tehopisteet 18+13=31.
Maajoukkueessa Heikkilä ehti ennen valmennus- ja johtotehtäviin siirtymistään pelata yhden B-maaottelun.
Ura jääkiekkovalmentajana
Peliuransa jälkeen Heikkilä aloitti vuonna 1965 valmentamisen Karhuissa ja jatkoi vuonna 1967 muodostetussa uudessa seurassa Porin Ässissä. Hän toimi seuran valmentajana aina vuoteen 1981 saakka, lukuun ottamatta kahden kauden mittaista ”syrjähyppyä” maajoukkuetehtäviin vuosina 1974–1975 ja 1975–1976. Ässien toimitusjohtajana Heikkilä oli vuosina 1981–1994. Valmentajaurallaan hän saavutti SM-tasolla kaksi kultaa ja kolme muuta mitalia.
Abigail II: The Revenge
Abigail 2: The Revenge on King Diamond -nimisen heavy metal -yhtyeen tekemä albumi. Albumi on julkaistu vuonna 2002. Levyn tuottivat Kol Marshall, King Diamond ja Andy LaRocque. Levy on äänitetty ja miksattu Nomad Recording Studiossa, Carroltonissa, Dallasissa, Texasissa.
Lasse Heikkilä (jääkiekkoilija)
Jalkapallo
Lasse Heikkilä oli nuorena myös lahjakas jalkapalloilija. Hän edusti lajissa 1950-luvulla Porin Karhujen lisäksi Turun Palloseuraa. TPS:n riveissä Heikkilä pelasi vuosina 1954–1955 toiseksi korkeimmalla sarjatasolla Suomensarjassa sekä vuonna 1957 Mestaruussarjassa.
Abigail II: The Revenge
Tarina
Tarina jatkaa King Diamondin toisen albumin Abigailin tarinaa: Spare This Life -kappaleessa kuulijalle selviää, että Abigail oli O`Brianin (mysteerisen Black Horsemenin johtaja Abigail-levystä) siskopuoli. Kuulijalle selviää myös, että Abigailia ei koskaan teloitettukaan, vaan O`Brian pelasti hänet ja kasvatti hänet 18-vuotiaaksi.
Lasse Heikkilä (jääkiekkoilija)
Jalkapallo
Heikkilä pelasi myös yhden nuorten maaottelun vuonna 1954.
Abigail II: The Revenge
Tarina
Myöhään illalla Abigail on kävelemässä metsässä ja löytää kartanon, joka kuuluu Jonathan LaFeylle (alkuperäisessä juonessa Abigailin "isä" joka yritti myöhemmin tappaa Abigailin). Abigail on melkein kuolemassa myrskyyn, kunnes "Little One", Abigailin haamu vuodesta 1777, avaa kartanon portit ja Abigail menee sisälle. Siellä Abigail tapaa Brandon Henryn, LaFeyn hovimestarin. Abigail saa selville ettei LaFey kuollutkaan pudotessan portaissa, mutta käyttää nykyään pyörätuolia. Abigail tapaa Jonathanin, joka luulee Abigailia Miriamiksi (Abigailin äidiksi ja Jonathanin vaimoksi) ja raiskaa hänet. Abigail päättää kostaa hänelle. Kun Abigail menee illalla kryptaan, hän tapaa uudelleen haamunsa, jolloin Abigail muistaa miten Jonathan yritti tappaa Abigailin aikaisemmin. Kryptasta löytyy myös Abigailin muumio, jolla on kaulassan kaulakoru The Eye-levystä. Brandon Henry huomaa Abigailin kryptasta, joten Abigail tappaa hänet. Sen jälkeen Abigail päättää kostaa Jonathanille, laittaa rikkoutunutta lasia hänen ruokaansa ja sytyttää hänen pyörätuolinsa ja Jonathanin itsensäkin tuleen. Kostonhimossaan hän ei huomaa miten liekit siirtyvät verhojen kautta huoneeseen ja lopulta koko taloon. Tuli saavuttaa Abigailinkin ja hänkin kuolee. Tuli ei kuitenkaan saavuta Abigailin haamua joten hän jaa yksin kaipaamaan äitiään.
Lasse Heikkilä (jääkiekkoilija)
Muuta
Porin Ässät kunnioitti helmikuussa 2015 Porin Karhujen vuoden 1965 mestaruuden 50-vuotisjuhlaa pelaamalla ottelun Ilvestä vastaan sinipunaisissa Karhu-paidoissa ja nostamalla mestarijoukkueen pelaaja-valmentaja Lasse Heikkilän paidan numero 13 Isomäen hallin kattoon.
Georg Ehrnrooth (vuorineuvos, 1866–1935)
pienoiskuva|Georg Ehrnrooth (1910-luvun alku) Georg Casimir Ehrnrooth (4. huhtikuuta 1866 Helsinki – 9. toukokuuta 1935 Helsinki) oli suomalainen talouselämän vaikuttaja ja vuorineuvos (1931).
Ehrnroothin isä oli protokollasihteeri Carl Albert Ehrnrooth ja äiti kreivitär Lovisa Fredrika Adelaide De Geer af Tervik. Ehrnroothin puoliso vuodesta 1897 oli Anna Gabriella (Ella) af Nyborg. Heidän poikansa oli Pohjoismaiden Yhdyspankin pääjohtaja Göran Ehrnrooth (1905–1996). Varatuomariksi valmistunut Ehrnrooth toimi vakuutusyhtiö Suomen Maalaisten Paloapuyhdistyksen toimitusjohtajana vuosina 1896–1921, johtokunnan puheenjohtajana vuodesta 1921 ja Nääs Spritfabriks Ab:n toimitusjohtajana vuodesta 1898. Vuonna 1902 Ehrnrooth osti sedältään Casimir Ehrnroothilta Seestan kartanon Nastolasta ja vuonna 1911 Porlammin kartanon Lapinjärveltä sedältään, kenraali Gustaf Robert Ehrnroothilta. Hän perusti myös testamentillaan vuonna 1935 tiedettä ja kirjallisuutta tukevan Ella ja Georg Ehrnroothin säätiön.
Ehrnrooth oli aatelissäädyssä edustaja valtiopäivillä 1897, 1899, 1900, 1904–1905 ja 1905–1906.
Lars-Göran Åslund
Lars-Göran Åslund (s. 7. kesäkuuta 1945 Åsarna) on ruotsalainen maastohiihtäjä.
Åslund voitti maailmanmestaruuden 15 kilometrillä Vysoké Tatryn MM-kilpailuissa 1970. Samoissa kisoissa hän saavutti lisäksi viestipronssia sekä oli 50 kilometrillä viides ja 30 kilometrillä kuudes. Kaksi vuotta myöhemmin Sapporon talviolympialaisissa hän sijoittui viestissä neljänneksi ja 15 kilometrillä 18:nneksi. Falunin MM-kilpailuissa 1974 hän sijoittui viidenneksi 30 kilometrillä ja 41:nneksi 15 kilometrillä.
Åslund on pituudeltaan 185-senttinen ja työskenteli puhelinasentajana.
Tychy
Tychy on kaupunki Etelä-Puolassa, noin 20 kilometriä Katowicesta. Vuonna 2009 siellä oli 129 527 asukasta. Tychy on puolalaisen oluen tuotannon keskus – siellä valmistetulla Tyskie-oluella on 15 prosentin markkinaosuus Puolassa ja laajat vientimarkkinat. Fiat Panda -autot tehtiin vuosina 2003–2012 Tychyssä. Tychyn vanha kaupunki on ollut olemassa ainakin jo vuodesta 1467. Uuden kaupungin keskus rakennettiin 1950-luvulla tahallaan lähemmäs Katowicen rajaa, sillä siitä suunniteltiin varsin epäitsenäistä lähiötä.
Mourad Meghni
Mourad Meghni (s. 16. huhtikuuta 1984 Pariisi) on algerialainen jalkapalloilija, jonka sukujuuret ovat Portugalissa ja Algeriassa, josta myös hänen ei-ranskalainen nimensä on peräisin. 180 senttimetriä pitkän Meghnin pelipaikka on keskikenttäpelaaja. Hän edusti uransa viimeisinä vuosina Algerian pääsarjassa CS Constantinea. Vuodesta 2019 lähtien Meghni on pelannut futsalia Val de Francessa.
Seurajoukkueura
Vaikka Meghni syntyi Ranskassa, hän on pelasi junioritasolla Ranskan ohella myös Italiassa. Ammattilaisurallaan hän on edustanut Lazion lisäksi kasvattajaseuraansa Bolognaa (2002–2007) ja ranskalaista Sochauxia, jossa hän oli lainalla 2005–2006.
Lazio
Meghni aloitti Laziossa kaudella 2007–2008, jolloin hän pelasi avausottelunsa 25. elokuuta 2007 kotiottelussa Torinoa vastaan. Avauskaudellaan hän pelasi yhteensä 19 sarjaottela ja neljä ottelua Mestarien liigassa. Toisella kaudellaan Meghni pelasi 22 ottelua Italian pääsarjassa. Kausi 2009–2010 osoittautui kuitenkin hankalaksi polvivamman vuoksi. Hän pelasi kauden aikana seitsemän pääsarjaottelua ja kolme UEFA Cupin ottelua, joissa hän onnistui kerran maalinteossa. Kesäkuussa 2011 Meghni purki sopimuksensa Lazion kanssa yhteisymmärryksessä.
Umm-Salal
Maaliskuussa 2012 Meghni lainattiin Al-Khorin riveihin puoleksi vuodeksi. Hän pelasi joukkueessa kaksi ottelua Qatarin pääsarjassa.
Heinäkuussa 2012 Meghni siirtyi toistamiseen lainalle, mutta tällä kertaa Lekhwiyaan puolen vuoden sopimuksella. Hän pelasi kauden aikana vain neljä ottelua. Lainasopimuksen päätyttyä Umm-Salal ei enää jatkanut Meghnin sopimusta.
CS Constantine
Meghni palasi lähes kahden vuoden tauon jälkeen jalkapallon pariin polvivamman vuoksi. Hän oli ilman seuraa joulukuusta 2014 lähtien ja pelasi sillä välin amatööritasolla futsalia Champs-sur-Marnessa. 9. heinäkuuta 2015 hän allerkirjoitti kahden vuoden sopimuksen algerialaisen CS Constantinen kanssa.
Maajoukkueura
Meghni on edustanut Ranskan alle 21-vuotiaiden maajoukkuetta vuosina 2003–2005.
Aikuisten tasolla Meghni on edustanut Algerian maajoukkuetta vuodesta 2009 lähtien. Hänet valittiin myös vuoden 2010 Afrikan kisoihin. Alun perin Meghnin ilmoitettiin jättävän kisat kesken ennen turnausta sattuneen polvivamman vuoksi, mutta hän tuli kuitenkin alkulohkon viimeisessä ottelussa vaihdosta kentälle toisen puoliajan lopulla Angolaa vastaan. Meghni pelasi myös avauksessa puolivälieräottelussa Norsunluurannikkoa vastaan. Algeria sijoittui lopulta Afrikan kisoissa neljänneksi.