cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Teleutit
Teleutien esi-isiä ovat muinaisturkkilaiset tele-heimot. 1600-luvulla he viettivät paimentolaiselämää Obin yläjuoksulla. Venäläiset alkoivat 1620-luvulla periä jasakkiveroa Kuznetskin länsipuolella asuvilta teleuteilta, joihin on ilmeisesti sulautunut myös samojedejä ja kettejä. 1600-luvun aikana pieniä teleutiryhmiä muutti perinteisiltä asuinalueiltaan Kuznetskin ja Tomskin kihlakuntiin. 1700-luvun alussa mongolit veivät suuren osan kansasta Džungariaan, josta he palasivat 1750-luvulla.
1800–1900-lukujen vaihteessa teleutit jakautuivat neljään ryhmään. Batšatin teleutit asuivat Kuznetskin laaksossa Ur- ja Batšatjokien varrella sekä Kuznetskin pohjoispuolella Tomjoella. Vuonna 1897 Batšatin teleuteja oli 4 400 henkeä. Islamin omaksuneet Tomskin teleutit (713 henkeä) eli kalmakit muodostivat turkkilaisten naapuriheimojensa kanssa Siperian tataareihin kuuluvan Tomskin tataarien ryhmän. Altain teleutit (4 100 henkeä) käsittivät Kuznetskin alueelta Vuoristo-Altaille muuttaneen ryhmän, joka pääosin venäläistyi tai sulautui altailaisiin. Tšumyšin teleutit asuivat Tomin ja Tšumyšjoen varsilla, Biin ja Tšumyšin välisellä metsäarolla sekä Kuznetskin ympäristössä. Nykyään näistä ryhmistä ovat parhaiten säilyneet Batšatin teleutit.
Perinteisiä elinkeinoja olivat paimentolaisuuteen perustunut karjanhoito, metsästys, kalastus ja keräilytalous. 1800-luvun loppuun mennessä valtaosa teleuteista harjoitti maanviljelyä. Ruhtinaan johtaman paimentolaisuluusin korvasivat patrilineaariset sukuyhteisöt ja myöhemmin naapuriyhteisöt. 1800–1900-lukujen vaihteessa teleutit asuivat kylissä, jotka koostuivat puunkuorella tai tuohella peitetyistä kodista, puoliksi maan alle rakennetuista hirsi- ja lautarakennuksista tai venäläismallisista pirteistä. Ruokakulttuuriin kuului hevosen- ja lampaanlihasta, riistasta, kalasta ja maidosta valmistettuja ruokalajeja, keittoja, pelmenejä ja venäläisiltä omaksuttuja leivonnaisia. Suullinen kansanperinne käsittää sankarirunoja, historiallisia kertomuksia, rituaalirunoutta, lauluja ja itkuvirsiä.
Teleutien perinteinen uskonto on šamanismi, mutta huomattava merkitys on myös ortodoksisuudella, johon teleutit käännytettiin 1800-luvulla. Lähetyssaarnaajat loivat altailaisia varten kirjakielen, joka perustui kyrilliseen kirjaimistoon ja teleutin murteeseen. Vuonna 1922 kirjakielen pohjaksi päätettiin ottaa varsinaisaltain murre, mutta alkuperäinen kirjaimisto on pienin muutoksin edelleen käytössä.
Imatran Voima (yhtye)
Imatran Voima on suomalainen elektroyhtye, jonka muodostavat Randy Barracuda ja Fresh-O-Lexxx. Yhtyettä edelsi vuonna 1997 Lazer-niminen kokoonpano, jonka tuotantoon kuului lähinnä Helsingin Puhelinyhdistyksen (HPY) puhelinvaihteeseen laadittu jonotusmusiikki.
Imatran Voiman teki ensimmäisen levytyksensä vuonna 2000. Yhtyeen levyt on pääasiassa julkaissut yhtyeen oma levymerkki Kostamus ja norjalaisen Tellé Recordsin alamerkki Tellektro. Joitain levyjä ovat julkaisseet myös suomalainen Monsp, saksalainen Dominance Recordsin alamerkki Dominance Electricity, yhdysvaltalainen Monotone ja brittiläinen Mighty Robot Recordings.
Polykso
Polykso oli kreikkalaisessa mytologiassa usean eri naishahmon nimi:
Imatran Voima (yhtye)
Singlet ja EP:t
Lisäksi yhtye on remixannut muun muassa Two Witchesin ja Notkean Rotan kappaleita.
Polykso
Danauksen puoliso
Polykso oli Niilin najadi ja yksi Danaoksen useista puolisoista. Hän synnytti miehelleen kaksitoista tytärtä: Autonoen, Theanon, Elektran, Kleopatran, Eurydiken, Glaukippen, Antheleian, Kleodoren, Euippen, Eraton, Stygnen ja Bryken. Nämä puolestaan menivät naimisiin Aigyptoksen kahdentoista pojan kanssa, mutta murhasivat nämä heti hääyönään isänsä käskystä.
Tlepolemoksen puoliso
Polykso oli Tlepolemoksen puoliso ja syntyjään Argoksesta. Kun hänen miehensä joutui jättämään Argoksen kuninkuuden ja pakenemaan Rodokselle, hän seurasi miehensä mukana. Tlepolemoksen kuoltua Troijan sodassa, Polykso jäi yksi suremaan poikansa kanssa. Katkeroituneena miehensä kuolemasta Polykso halusi kostaa Helenalle, joka sodan jälkeen jäi hänen armoilleen. Niin hän lähetti palvelijattariaan fuurioiksi pukeutuneena Helenan luo tämän ollessa kylvyssä, ja nämä ottivat Helenan kiinni ja hirttivät hänet puuhun.
Hyadi
Polykso oli yksi seitsemästä hyadista.
Nykteuksen puoliso
Polykso oli Nykteuksen puoliso, joka synnytti miehelleen Antiopen.
Hypsipylen hoitaja
Polykso oli Lemnoksen kuningatar Hypsipylen hoitaja. Hän oli myös Apollonin papitar, jota kunnioitettiin ennustustaitonsa vuoksi.
Cidade Velha
Cidade Velha ("vanha kaupunki") tai vain Sidadi Kap Verden kreolilla, on Kap Verden vanhin kaupunki ja sijaitsee Santiagon saarella 15 kilometrin päässä pääkaupungista Praiasta. Cidade Velha on aiemmin ollut Kap Verden pääkaupunki. Sen entinen nimi on Ribeira Grande, mutta nimeksi muutettiin Cidade Velha, jotta se ei sekaantuisi toisella saarella sijaitsevaan samannimiseen kaupunkiin. Se liitettiin 2009 Unescon maailmanperintöluetteloon.
Alavuden lentokenttä
Alavuden lentokenttä on Alavudella sijaitseva lentokenttä. Kenttä sijaitsee noin kolme kilometriä Alavuden kaupungin eteläpuolella, noin kilometrin päässä Kirkkojärvestä länteen päin. Kenttää käyttävät pääasiassa yleisilmailijat ja laskuvarjohyppääjät. Lentokentän ympärille on perustettu suojailmatila.
Kentällä toimii myös Alavuden Ilmailukerho, jolla on lentopetrolin tankkauspiste kentällä. Kentällä on myös kaksi lentokonehallia ja Alavuden Ilmailukerhon kerhorakennus.
Lentokentän kiitotie kunnostettiin kesällä 2013.
Alueella sijaitsee myös radio-ohjattavien lentokenttä.
Joie Chitwood
George Rice "Joie" Chitwood (14. huhtikuuta 1912 – 3. tammikuuta 1988) oli yhdysvaltalainen Indianapolis 500 -kuljettaja sekä liikemies.
Chitwood aloitti kilpa-ajajan uransa vuonna 1934 ajamalla Dirt Track -kisoissa, josta eteni Yhdysvaltojen rata-autoiluun. Hän osallistui Indianapolis 500 -kilpailuun seitsemän kertaa kausina 1940–1941 ja 1946–1950. Hän ajoi kolme kertaa viidenneksi saavuttaen 5 pistettä, joista yksi on laskettu mukaan F1-tuloksiin. Chitwood oli viides vuoden 1950 kilpailussa, jossa hän jakoi sijoituksensa Tony Bettenhausenin kanssa saavuttaen yhden pisteen. Hän oli ensimmäinen Indy 500 -kilpailussa turvavyötä käyttänyt kuljettaja.
Chitwood oli myös stuntmiehenä Hollywoodissa. Hänen ensimmäinen stuntkohtauksensa oli elokuvassa Surmanajaja. Vuonna 1973 hän sai esitettäväksi kohtauksen James Bond -elokuvasta Elä ja anna toisten kuolla, jossa hän teki pienen stunt-miehen roolin.
Chitwood valittiin National Sprint Car Hall of Fameen vuonna 1993 ja Motorsports Hall of Fame of Americaan vuonna 2010.
Formula 1 -tulokset
* = Jaettu auto.
Celia Castro
Celia Castro (1860 Valparaiso – 19. kesäkuuta 1930 Valparaiso) oli chileläinen taidemaalari. Tyyliltään hän edusti realismia.
Castron töitä oli ensimmäisen kerran esillä hänen kotimaassaan vuonna 1884. Hänen uransa oli alkanut kun hän oli näyttänyt töitään taiteilija Manuel Antonio Carolle, joka oli tämän jälkeen suositellut hänelle opintoja maan taideakatemiassa.
Castro matkusti Pariisiin saamaan vaikutteita vuonna 1889. Hän oli ensimmäinen chileläinen nainen, jolle Chilen valtio myönsi taiteilija- avustuksen, ja oli myös maansa ensimmäinen naispuolinen ammattitaiteilija. Hän oli tienraivaaja maansa muille naistaiteilijoille kuten Rebeca Matte Bellolle.
Bob Christie
Bob Christie (4. huhtikuuta 1924 – 1. kesäkuuta 2009 Grants Pass, Oregon, Yhdysvallat ) oli yhdysvaltalainen Formula 1 ja Indianapolis 500 -kuljettaja. Hän osallistui kahdeksaan Indianapolis 500 -kilpailuun kausilla 1956–1963. Hän oli parhaimmillaan kymmenes vuoden 1960 Indy 500 kilpailussa. Christie kilpaili USAC Mestaruussarjassa 15 kertaa ollen parhaimmillaan kolmas Daytonassa 1959.
Out of the Blue
Out of the Blue on Electric Light Orchestran albumi, joka julkaistiin vuonna 1977. Alkuperäinen julkaisu oli kaksois-LP mutta nykyään se on saatavilla yhdellä CD:llä.
Albumi sisältää runsaasti hitaampia ja romanttisempia kappaleita kuin ELO:n edellinen albumi A New World Record (1976). Sillä on myös neljästä kappaleesta muodostuva sarja Concerto for a Rainy Day. Albumi tunnustetaan laajalti ELO:n parhaimpien joukkoon kuuluvaksi ja se oli myös kaupallisesti parhaiten menestyneitä. Se valittiin vuonna 2005 hakuteokseen 1001 albumia jotka jokaisen on kuultava edes kerran eläessään.
Kappaleet
''Kaikki kappaleet ja sanoitukset Jeff Lynne. Orkesteri- ja kuorosovitukset Jeff Lynne, Richard Tandy ja Louis Clark. Orkesterinjohto Louis Clark.''
Kolmas puoli
Tämä LP:n puoli on nimeltään Concerto for a Rainy Day.
Alarik Repo
Alarik Repo (s. 29. toukokuuta 1951 Kajaani) on suomalainen muusikko ja kulttuurivirkamies. Hän on johtanut vuodesta 2007 alkaen mukaansa nimettyä Alarik Repo Hän suoritti soitonopettajan tutkinnon vuonna 1977 (kontrabasso, Turun konservatorio). Vuonna 2000 hän valmistui filosofian maisteriksi. Hän oli Turun kaupunginorkesterin kontrabassonsoittaja vuosina 1975–1979, apulaisintendentti vuosina 1979–1981, intendentti ja Turun musiikkijuhlien hallinnollinen ja taiteellinen johtaja vuosina 1981–1989, Suomen sinfoniaorkesterit ry:n toiminnanjohtaja vuosina 1989–1993 ja hallituksen jäsen vuosina 1982–1989 ja Turun musiikkijuhlasäätiön toiminnanjohtaja vuosina 1993–2007. Vuosina 1997–2006 hän oli Madetoja-säätiön toiminnanjohtaja.
Charles Hamelin
Charles Hamelin (s. 14. huhtikuuta 1984 Lévis, Québec) on kanadalainen kaukalopikaluistelun olympiavoittaja ja maailmanmestari. 175 senttimetriä pitkä ja 71 kilogrammaa edustaa Montréal International -seuraa.
Hamelin saavutti viestin olympiahopeaa vuoden 2006 talviolympialaisista Torinosta. Vuoden 2010 talviolympialaisista Vancouverista hän saavutti kultaa 500 metriltä ja viestistä. Vuoden 2014 talviolympialaisista Sotšista Hamelin saavutti kultaa 1 500 metriltä. MM-kilpailuista hän on saavuttanut peräti yhdeksän kultamitalia, 11 hopeamitalia ja 11 pronssimitalia. Mitaleista neljä kultaa, yhdeksän hopeaa ja kaikki pronssimitalit ovat henkilökohtaisia. Erillisistä joukkueiden MM-kilpailuista Hamelinilla on lisäksi kaksi kultaa ja neljä hopeaa.
Myös Hamelinin pikkuveli François Hamelin on kaukalopikaluistelun olympiavoittaja. Hänen tyttöystävänsä Marianne St-Gelais on myös kaukalopikaluistelun olympiamitalisti.
Jason Burnett
Jason Nicholas Burnett (s. 16. joulukuuta 1986 Etobicoke, Ontario) on kanadalainen voimistelija. Hän sai vuoden 2008 kesäolympialaisissa Pekingissä hopeaa yksilökilpailussa trampoliinilla. Hän sai siinä hopeaa myös Pan-Amerikan kisoissa 2007.
Carolina Cerezuela
Carolina Cerezuela (s. 14. tammikuuta 1980) on espanjalainen näyttelijä, joka on esiintynyt muun muassa Caméra Café -televisiosarjan espanjalaisessa versiossa vuosina 2005–2009.
Hilary ja Jackie
Hilary ja Jackie on Anand Tuckerin ohjaama, vuonna 1998 valmistunut brittiläinen elämäkertaelokuva, joka kertoo englantilaisen sellistin Jacqueline du Prén perhe-elämästä, urasta ja erityisesti myrskyisestä suhteesta sisareensa Hilaryyn. Jackie sairastuu MS-tautiin, joka päättää hänen sellistin uransa ja melko nopeasti myös hänen elämänsä. Elokuva perustuu du Prén veljen ja sisaren, Piersin ja Hilaryn, kirjoittamiin muistelmiin.
Carolina Cerezuela
Cerezuelan puoliso on tennispelaaja Carlos Moyá. Pariskunnalla on vuonna 2010 syntynyt tytär.
Hilary ja Jackie
Juoni
Elokuva on jaettu kahteen osaan. Ensimmäisessä tapahtumat kerrotaan Hilaryn näkökulmasta ja toisessa Jackien. Elokuvan alussa sisarukset ovat lapsia, ja saavat tanssi- ja soitinopetusta äidiltään. Hilary soittaa huilua ja Jackie selloa. Jackiestä tulee virtuoosi, joka nousee nopeasti kansainväliseen maineeseen. Hän menee myöhemmin naimisiin pianisti/kapellimestari Daniel Barenboimin kanssa.
Toisaalla Hilary soittaa amatööriorkesterissa ja menee naimisiin Christopher Finzin, säveltäjä Gerald Finzin pojan, kanssa. Jackie ei tahdo olla yhdessä miehensä kanssa ja pakenee Hilaryn luokse maaseudulle. Hilary auttaa Jackien jaloilleen tämän hermoromahduksesta ja antaa hyväksyntänsä Jackien ja miehensä Christopherin seksisuhteelle, Jackien pyynnöstä.
Defying Gravity (Vinnie Mooren albumi)
Defying Gravity on kitaristi Vinnie Mooren vuonna 2001 julkaistu seitsemäs sooloalbumi.
Hilary ja Jackie
Juoni
Elokuvan viimeinen osa keskittyy yksityiskohtiin Jackien elämän viidestätoista viimeisestä vuodesta. Hänellä diagnosoidaan MS-tauti, hän menettää hermostonsa hallinnan, halvaantuu, muuttuu kuuroksi ja lopulta menehtyy. Elokuva loppuu hetkeen, jossa Jackien henki seuraa tämän ja siskonsa leikkiä rannalla pieninä tyttöinä.
Projekt Revolution
Projekt Revolution on Linkin Park -yhtyeen järjestämä konserttikiertue. Ensimmäisen kerran se järjestettiin vuonna 2002, ja viimeksi kiertue on järjestetty vuonna 2011.
2002
Vuonna 2002 Linkin Park sai idean perustaa Projekt Revolution -kiertueen, ja kiertue alkoi samana vuonna. Tällä kiertueella Linkin Park mainosti ensimmäistä albumiaan, Hybrid Theorya.
2003
Vuonna 2003 järjestetty Projekt Revolution -kiertue on kaikista kiertueista toiseksi lyhin.
2004
Projekt Revolution 2004 -kiertueen mukana tuli paljon muutoksia. Se oli jaettu päälavaan (Main Stage) ja Revolution-lavaan (Revolution Stage). Vuoden 2004 kiertue on kaikista pisin PR-kiertue.
2007
Vuonna 2007 Linkin Park päätti tehdä kiertueesta "vihreän" lahjoittamalla yhden dollarin jokaisesta lipusta American Forests -järjestölle yhtyeen Music for Relief -hyväntekeväisyysjärjestön kautta ja käyttämällä suurimmassa osassa linja-autoistaan biodieseliä.
2008
Tämä oli ensimmäinen kerta, kun kiertue kävi myös Pohjois-Amerikan ulkopuolella. Konsertti taltioitiin myös dvd:lle.
Eurooppa:
Karmona
Karmona (Carmona retusa, syn. Carmona microphylla tai Ehretia buxifolia) on Oseaniasta kotoisin oleva lemmikkikasveihin kuuluva puuvartinen kasvi. Sitä tavataan viljeltynä ainakin Havaijilla. Karmona on myös bonsaiharrastuksessa suosittu laji. Sen lehdet muistuttavat puolukan lehtiä ja niissä on pieniä karvoja.
Projekt Revolution
2008
Yhdysvallat:
2011
Tämä on toistaiseksi lyhin Projekt Revolution -kiertue. Kiertue sisälsi vain neljä esiintymistä Euroopassa.
Kuvakirja
Kuvakirja on pääsääntöisesti alle kouluikäisille lapsille suunnattu kirja, joka sisältää sekä tekstiä että kuvia. Kuvakirjoiksi lasketaan yleensä myös samalle kohderyhmälle suunnatut kirjat, joissa tekstiä ei ole lainkaan. Kuvakirjojen voidaan ajatella olevan lastenkirjallisuuden alalaji. Tunnetuimpia suomalaisia kuvakirjailijoita ovat mm. Tove Jansson ja Mauri Kunnas.
Kuvakirjakuvituksen tarpeellisuus ja haitallisuus
Lastenkirjojen kuvittamisen hyödyllisyydestä ja haitallisuudesta on keskusteltu pitkään. Kuvituksen haitallisuutta perustellaan sanomalla kuvituksen häiritsevän lukijan omaa tulkintaa tarinasta. Satututkija Bruno Bettelheimin mukaan kirjan kuvitus tukahduttaa lapselta mahdollisuuden käyttää omaa mielikuvitustaan. Kuvituksen on myös arveltu sitovan katsojaa liikaa ja vieroittavan hänet tekstin ilmapiiristä.
Kuvituksen hyödyllisyyttä perustellaan puolestaan sillä, että lukutaidottoman lapsen on helpompi seurata kuvitettua tarinaa. Kyky vastaanottaa kuvallista kieltä kehittyy ennen kirjoitetun kielen ymmärtämistä. Tämän vuoksi asioiden havainnollistaminen kuvien avulla on sitä tarpeellisempaa, mitä pienemmästä lapsesta on kyse. Kuvitus myös ylläpitää lapsilukijan mielenkiintoa, ja siksi sillä on suuri vaikutus siihen, kuinka kauan lapsi kirjan parissa viihtyy. Kuvituksen avulla voidaan turvallisissa puitteissa käsitellä myös vaikeita ja pelottavia asioita, kuten eksymistä tai jopa läheisen menetystä. Kuvituksella on sanottu olevan myönteinen vaikutus myös lapsen lukemaan oppimisessa. Kuva auttaa lasta sanojen hahmottamisessa ja auttaa siten lasta ymmärtämään tekstiä. Kuvituksen tarpeellisuutta tai haitallisuutta lapsilukijalle on kuitenkin vaikea näyttää toteen.
Kuvakirjan ensiaskeleet
Varsinaista kuvakirjaa Suomessa edelsivät kuvitetut lastenkirjat, joissa tekstiä oli elävöitetty muutamalla kuvalla. Ensimmäinen Suomessa ilmestynyt kuvitettu lastenkirja, jonka sekä kuvittaja että kirjoittaja olivat suomalaisia, oli Sakari Topeliuksen vuonna 1847 julkaisema satukokoelma Sagor. Kirjan mustavalkoisesta kuvituksesta vastasi hänen vaimonsa Emilie Topelius. Myöhemmin Topeliuksen kirjoja kuvittivat muun muassa taidemaalarit Berndt Godenhjelm ja Robert Wilhelm Ekman. Toinen tunnettu 1800-luvulla kuvitettuja lastenkirjoja julkaissut kirjailija oli Hugo von Becker, jonka teoksia kuvitti muun muassa Albert Edelfelt.
Ensimmäiset Suomessa ilmestyneet varsinaiset kuvakirjat olivat käännöksiä. Tiettävästi ensimmäinen suomenkielinen kuvakirja oli Kaisa rouva ja hänen kissansa vuodelta 1865, joka perustui englantilaiseen lastenkamariloruun Old Dame Trot and Her Comical Cat. Kirja oli kuvitettu mustavalkoisilla kuparipiirroksilla. 1860-luvun lopulla ilmestyi Suomessa myös saksalaisen Oskar Pletschin suomennettu teos Pienokaiset (1869), sekä myös saksalaisen Heinrich Hoffmannin teos Jörö-Jukka, jonka ensimmäinen suomennos ilmestyi vuonna 1869.
Ensimmäinen kokonaan kotimainen kuvakirja ilmestyi vuonna 1875 sekä suomeksi että ruotsiksi. Kirja oli nimeltään Lapsien elämästä (Ur lifvets vår). Toinen 1870-luvulla ilmestynyt kuvakirja oli Sakari Topeliuksen Barnens sommar på landet, jonka kuvitti taidemaalari Alexandra Frosterus-Såltin. Se ilmestyi 1878, mutta käännettiin suomeksi vasta 1882 nimellä Lasten kesäinen elämä. Kummassakin teoksessa vallitsi maalaisidylli, ja lapset leikkivät pulleina ja onnellisina
Tunnettuja lastenkirjakuvittajia ennen sotia
Tunnetuimmat suomalaiset lastenkirjakuvittajat 1900-luvun ensimmäisinä vuosikymmeninä olivat Rudolf Koivu ja Martta Wendelin, joita on kutsuttu ruotsalaisten John Bauerin ja Elsa Beskowin suomalaisvastineiksi.
Taidemaalariksi kouluttautunut Martta Wendelin aloitti kuvittajan uransa WSOY:n kirjankustantamossa vuonna 1919. Wendelin kuvitti muun muassa Anni Swanin ja Mary Marckin nuortenkirjoja, viihderomaaneja sekä satukirjoja kuten Sakari Topeliuksen Lukemisia lapsille -sarjaa. Kuvitustaiteessaan Wendelin vahvisti arkkityyppisiä ihanteita äideistä ja heidän enkelimäisistä lapsistaan, kodista ja isänmaasta.
Rudolf Koivun keskeisiä kuvitusaiheita olivat paitsi pehmeä suomalainen luonto, myös itämainen eksotiikka. 40-vuotisen uransa aikana hän kuvitti yli sata kirjaa, muun muassa monien kotimaisten klassikoiden, kuten Sakari Topeliuksen, Anni Swanin, Jalmari Finnen, Arvid Lydeckenin ja Larin-Kyöstin tekstejä. Rudolf Koivun itse kirjoittamia satuja julkaistiin ainakin Joulupukki-lehdessä.
1940- ja 1950-luku
1940-lukua on pidetty anniltaan köyhänä Suomen kirjallisuushistoriassa. Sotavuodet madalsivat julkaisukynnystä ja kaunokirjallisuuden taso oli aiempaa heikompi. Tästä huolimatta 1940-luvulla käytiin jo tärkeää keskustelua lastenkirjallisuuden merkityksistä, tavoitteista ja sisällöistä.
1950-luvulla lastenkirjailijat halusivat jättää Topeliuksen kirjallisen perinnön taakseen ja luoda kirjallisuutta, joka vastasi vallitsevia oloja paremmin. Sodat ja niitä seurannut yhteiskunnallinen muutos synnyttivät tarpeen aivan uudenlaiselle lastenkirjallisuudelle. Elintason nousu ja lapsiluvun kasvu edistivät myös kiinnostusta lapsille suunnattua kirjallisuutta kohtaan. Vuonna 1952 Tammi alkoi julkaista alun perin amerikkalaista kuvakirjasarjaa Little Golden Books nimellä Tammen kultaiset kirjat. Värikylläiset ja teemoiltaan eksoottiset kirjat viehättivät haaleaan painojälkeen tottuneita suomalaislapsia.
1960- ja 1970-luku
Tove Janssonin Kuinkas sitten kävikään ja Kuka lohduttaisi Nyytiä? merkitsivät modernin ilmaisun läpimurtoa suomalaisessa kuvakirjatuotannossa. Janssoniakin modernimpaa ilmettä suomalaiseen kuvakirjaan toi Oili Tanninen, jonka tekniikka perustui keinotekoiseen värimaailmaan ja humoristisiin tussipiirustuksiin. Määrältään 1960-luvun kuvakirjatuotanto oli kuitenkin vaatimatonta ja vain muutaman tekijän varassa.
1970-luvulla kuvakirjojen teemat siirtyivät yhä enemmän vastaamaan suomalaisen lapsen arkitodellisuutta. Esimerkkeinä tällaisista kirjoista voidaan mainita Maikki Harjanteen Minttu- ja Vanttu-kirjat ja Camilla Mickwitzin Jason- ja Emilia-kirjat. 1970-luvulla kuvitusuransa aloittivat myös kolme kansainvälisesti tunnettua suomalaiskuvittajaa, Kaarina Kaila, Pekka Vuori ja Hannu Taina.
Rudolf Koivu-palkinto
Rudolf Koivu -palkinto on Rudolf Koivun elämäntyön kunniaksi vuodesta 1949 jaettu palkinto, joka jaetaan lasten- ja nuortenkirjan kuvittajalle. Palkinto jaetaan nykyisin joka toinen vuosi. Palkinnon saaneisiin kuvittajiin kuuluvat muun muassa Tove Jansson, Mauri Kunnas, Kristiina Louhi ja Mika Launis. Useimmin palkinto on myönnetty kuvittaja Erkki Tantulle, joka sai palkinnon vuosina 1952, 1956, 1967 ja 1969.
Suomalainen kuvakirja -palkinto
Suomen Nuorisokirjailijat ry. jakoi Suomalainen kuvakirja -palkintoa vuosina 1982–1999. Vuosina 1989–1992 palkinto jaettiin nimellä Lasten Oman Kirjakerhon kuvakirjapalkinto. Viimeisen, vuonna 1999 jaetun Suomalainen kuvakirja -palkinnon sai Pekka Vuori teoksestaan Korvatunturi.
Kieku, Kaiku ja Kukko -palkinnot
Kuvittajat ry jakaa Kieku, Kaiku ja Kukko -kuvittajapalkinnot joka toinen vuosi tunnustuksena ansioituneille kuvittajille. Kieku-palkinto myönnetään elämäntyöstä, Kaiku-palkinto annetaan kuvittajatulokkaalle ja Kukko-palkinto oppimateriaali- ja tietokirjakuvittajalle. Palkinnon saaneita kuvakirjan kuvittajia ovat mm. Oili Tanninen, Marika Maijala sekä Aino Havukainen ja Sami Toivonen.
Tirlittan-palkinto
Suomen Kirjailijaliitto on jakanut Tirlittan-palkintoa vuodesta 1993. Palkinto myönnetään uudistavasta, yllättävästä tai muuten merkittävästä lasten- ja nuortenkirjasta. Palkinto jaetaan vähintään joka toinen vuosi. Tirlittan-palkinnon saaneisiin kuvakirjailijoihin kuuluvat muun muassa Maikki Harjanne ja Lea Pennanen.
Finlandia Junior -palkinto
Finlandia Junior -palkinto on Suomen Kirjasäätiön vuonna 1997 perustama palkinto, joka myönnetään vuosittain ansiokkaalle lasten- tai nuortenkirjalle. Finlandia Junior -palkinnon saaneita kuvakirjoja ovat muun muassa Tyttö ja naakkapuu (Riitta Jalonen ja Kristiina Louhi, 2004) sekä Tatun ja Patun Suomi (Aino Havukainen ja Sami Toivonen, 2007).
Arvid Lydecken -palkinto
Suomen nuorisokirjailijat ry jakaa Arvid Lydecken -palkinnon vuosittain korkeatasoisesta suomen- tai ruotsinkielisestä lastenkirjasta. Palkinnon rahoittaa Kustannusosakeyhtiö Tammi. Palkinto on myönnetty muun muassa Camilla Mickwitzin kuvakirjalle Jason muuttaa maasta (1979).
Kaarina Helakisa -palkinto
Otavan Kirjasäätiö myöntää Kaarina Helakisa -palkintoa ensisijaisesti lasten- ja nuortenkirjallisuuden tekijöille tunnustuksena ansiokkaasta työstä suomalaisen kirjallisuuden hyväksi. Palkintoa on jaettu vuodesta 1999. Palkinnon saaneita kuvakirjailijoita ovat Kristiina Louhi (2001), Mauri Kunnas (2003), Maikki Harjanne (2004) sekä Aino Havukainen ja Sami Toivonen (2006).
Aino-sarja (Kristiina Louhi)
Kuvittaja, lastenkirjailija ja graafikko Kristiina Louhi on kirjoittanut Aino-lastenkirjasarjaa vuodesta 1984. Sarjasta on ilmestynyt yksitoista osaa vuoteen 2011 mennessä. Aino-kirjojen aiheet nousevat erilaisista arkisista ongelmatilanteista. Aino-sarjan ensimmäisessä osassa Aino on 2-vuotias, mutta kasvaa sarjan edetessä koululaiseksi. Aino-kirjoja on käännetty yli kymmenelle kielelle. Euroopassa kirjojen vastaanotto on ollut innostuneinta Saksassa, jossa päähenkilöä kutsutaan Lenaksi.
Tunnustuksena sarjasta Louhi on saanut muun muassa Rudolf Koivu -palkinnon vuonna 1989, Suomalaisen kuvakirjapalkinnon vuonna 1994, Kaarina Helakisa -palkinnon vuonna 2001 sekä Suomen tietokirjailijat ry:n tietoteospalkinnon Tietopöllö-palkinnon vuonna 2002.
Jason-sarja (Camilla Mickwitz)
Camilla Mickwitzin Jason-kirjat kertovat Jasonin ja hänen yksinhuoltajaäitinsä Kaarinan arkipäivän iloista ja ongelmista. Kirjasarjassa on kolme osaa: Jasonin kesä (1976), Jason muuttaa maasta (1978) ja Jason (1980). Kirjoista on otettu uusintapainoksia vielä 2000-luvullakin.
Mickwitz kertoi Jasonin tarinan ensimmäisen kerran animaatioelokuvina. Jasonin kesä valittiin vuonna 1975 Hollywoodin televisiofestivaaleilla parhaaksi animaatioelokuvaksi. Palkinto herätti myös kirjakustantamoiden mielenkiinnon ja Jasonista tehtiin myös kirjasarja.
Mickwitzin Jason muuttaa maasta voitti Arvid Lydecken -palkinnon vuonna 1979, ja sai Finlandia Junior -raadilta kunniamaininnan vuonna 1977.
Tatu ja Patu -sarja (Aino Havukainen ja Sami Toivonen)
Havukainen ja Toivonen ovat saaneet sarjasta Kaarina Helakisa -palkinnon vuonna 2006, Finlandia Junior -palkinnon vuonna 2007, sekä Lasten ja nuorten tietokirjapalkinto Tietopöllön vuonna 2010. Kirjasarjan oikeuksia on myyty tähän mennessä Alankomaihin, Albaniaan, Japaniin, Kiinaan, Latviaan, Liettuaan, Ranskaan, Ruotsiin, Saksaan, Serbiaan, Tanskaan, Turkkiin, Unkariin ja Venäjälle. Vuonna 2009 Tamperelainen Ahaa Teatteri teki teatterisovituksen kirjasta Tatun ja Patun outo loma.
Minttu-sarja (Maikki Harjanne)
Vuoteen 2012 mennessä Minttu-kirjoja on ilmestynyt lähes 40 kappaletta. Minttu-sarjassa on keskenään hyvin erilaisia kirjoja: pienikokoisista, vain vähän tekstiä sisältävistä kirjoista suurikokoisempiin, tietopainotteisiin kirjoihin. Harjanne on julkaissut myös lukuisia Minttu-sarjakuvia. Minttu-kirjoja on suomen lisäksi julkaistu myös norjaksi, ruotsiksi, saksaksi ja tanskaksi.
Wilhelm Grimmelmann
Herman Johan Wilhelm Grimmelmann (15. tammikuuta 1893 Asendorf, Saksa – 8. joulukuuta 1958 West Haven, Connecticut, Yhdysvallat) oli tanskalainen voimistelija. Hän kilpaili vuoden 1912 kesäolympialaisissa Tukholmassa ja oli siellä mukana saamassa pronssia vapaan systeemin joukkuekilpailussa.
Luettelo Vaa’an tähdistön tähdistä
Luettelo Vaa'an tähdistön tähdistä:
Jouhisompasammal
Jouhisompasammal (Splachnum sphaericum) on lehtisammallaji sompasammalten heimossa (Splachnaceae). Sen levinneisyysaluetta on Maan pohjoispuolisko. Suomen alueella laji on elinvoimainen ja esiintyy koko maan alueella, pohjoisessa yleisenä.
Jouhisompasammal on lyhytikäinen löyhinä kellanvihreinä kasvustoina kasvava laji. Lehdet ovat soikeat, kapeatyviset ja teräväkärkiset. Itiöpesäkkeitä kasvaa yleisesti. Niiden perä on punakeltainen, ohut ja huomattavan pitkä, jopa 12 senttimetriä. Itiöpesäke on pieni ja sylinterimäinen. Pesäkeperä muodostaa sen alla noin kaksi kertaa pesäkettä leveämmän munamaisen tai päärynämäisen laajentuman.
Jouhisompasammal elää erityyppisissä metsissä ja tuntureilla kosteilla paikoilla kasvualustanaan hirven ja poron lanta, oksennuspallot ja raadot.
Aiheesta muualla
Kuvalinkit:
Shizō Kanakuri
Kanakuri tunnetaan parhaiten eräästä tapauksesta vuoden 1912 kesäolympialaisissa, jotka järjestettiin Tukholmassa. Hän menetti tajuntansa 18 päivän mittaisen matkan takia kesken olympiamaratonin ja pääsi erään maanviljelijäperheen hoitoon. Tämän jälkeen Kanakuri lähti, syvästi häpeissään, ensimmäisellä laivalla takaisin Japaniin. Vuonna 1962 eräs ruotsalaislehti lähetti toimittajansa Japaniin selvittämään Kanakurin kohtaloa. Hänet löydettiinkin Japanista hyvissä voimissa, viettämässä eläkepäiviään. Vuonna 1966 Kanakuri kutsuttiin Ruotsiin ja hän juoksi jäljellä olleen osuuden vuoden 1912 olympiamaratonista. Näin ollen Kanakurin ajaksi vuoden 1912 olympiamaratonilla tuli 54 vuotta, kahdeksan kuukautta, kuusi päivää, kahdeksan tuntia, 32 minuuttia ja 20,3 sekuntia. Kanakuri kertoi maaliintulon jälkeen: "Se oli pitkä matka. Matkan aikana menin naimisiin, sain kuusi lasta ja kymmenen lastenlasta."
Kanakuri kilpaili myös vuosien 1920 ja 1924 kesäolympialaisissa. Vuonna 1920 Antwerpissä hän sijoittui sijalle 16.
Kanakuri toimi urheilu-uransa ohella maantiedon opettajana. Hän kuoli vuonna 1983, 92-vuotiaana.
Rakkaus on murhaa
Albumi nousi Suomen virallisen listan sijalle 4.
Meikkivoide
Meikkivoide on nestemäinen tai puuterimainen voide, jonka tarkoitus on ehostuksessa peittää ihon virheitä, finnejä, näppylöitä sekä tasoittaa ihon väriä. Meikkipuuteria käytetään myös mattapintaisen ihon saamiseksi. Meikkivoide myös suojaa ihoa kylmältä, mutta se tukkii ihohuokoset. On myös olemassa meikkipuutereita, joissa on puuteri ja meikkivoide samassa.
Ižma (kylä)
Ižma on kylä, maalaiskunta ja Ižman piirin hallinnollinen keskus Komin tasavallassa Venäjällä. Se sijaitsee Ižma-joen rannalla 544 kilometriä tasavallan pääkaupungista Syktyvkarista pohjoiseen. Asukkaita on 3 800 henkeä (vuonna 2002).
Alternoiva ryhmä
Alternoiva ryhmä on ryhmäteoriassa äärellisen joukon parillisten permutaatioiden ryhmä. Permutaatio on parillinen, jos se saavutetaan parillisella määrällä transpositioita, kun lähdetään peruspermutaatiosta. Jos permutaatio saavutetaan parittomalla määrällä transpositioita, on se pariton. Kun permutaatiossa kaksi lukua vaihdetaan keskenään niin tehdään transpositio. Joukon {1, ..., n} alternoivaa ryhmää kutsutaan astetta n olevaksi alternoivaksi ryhmäksi ja sitä merkitään An tai Alt(n).
Esimerkiksi astetta neljä oleva alternoiva ryhmä on A4 = {e, (123), (132), (124), (142), (134), (143), (234), (243), (12)(34), (13)(24), (14)(23)}.
Esimerkin alternoivassa ryhmässä A4 syklinen merkintätapa (123) tarkoittaa, että alkio 1 kuvautuu alkiolle 2, alkio 2 kuvautuu alkiolle 3, alkio 3 kuvautuu alkiolle 1 ja alkio 4 kuvautuu itselleen. Uusi permutaatio on nyt (2314). Peruspermutaatio (1234) saadaan kahdella transpositiolla (2314) → (2134) → (1234). (123) on siis parillinen permutaatio.
Perusominaisuuksia
Kun n > 1, ryhmä An on symmetrisen ryhmän normaali aliryhmä, jonka indeksi on 2 ja jossa on siten n!/2 alkiota. Se on homomorfismin sgn : Sn → {1, −1} ydin.
Ryhmä An on Abelin ryhmä, jos ja vain jos n ≤ 3, ja yksinkertainen, jos ja vain jos n = 3 tai n ≥ 5. A5 on pienin ei-kommutatiivinen yksinkertainen ryhmä. Sen kertaluku on 60 ja se on pienin ei-ratkeava ryhmä.
Automorfismiryhmä
Kun n > 3 paitsi n = 6, An:n automorfismiryhmä on symmetrinen ryhmä Sn sisäisenä automorfismiryhmänään An ja ulkoisena automorfismiryhmänään Z2.
Kun n = 1 tai 2, on automorfismiryhmä triviaali. Kun n = 3, automorfismiryhmä on Z2, sisäinen automorfismiryhmä on triviaali ja ulkoinen automorfismiryhmä Z2.
A6:n ulkoinen automorfismiryhmä on Z22. Ylimääräinen A6:n ulkoinen automorfismi vaihtaa 3-syklit (kuten (123)) 32-tyyppisiksi sykleiksi (kuten (123)(456)).
Nikolai Belov
Nikolai Grigorjevitš Belov (, 23. marraskuuta 1919 Fjodorovskoje, Venäjän SFNT – 1987) oli neuvostoliittolainen kreikkalais-roomalaisen tyylin painija, olympiamitalisti ja Euroopan mestari.
Belov voitti kreikkalais-roomalaisen painin 79 kilogramman sarjassa olympiapronssia Helsingissä 1952 ja Euroopan mestaruuden Prahassa 1947.
Sigurd Jørgensen
Sigurd Gersdorf Jørgensen (15. joulukuuta 1887 Bergen – 14. joulukuuta 1929 Bergen) oli norjalainen voimistelija. Hän kilpaili vuoden 1912 kesäolympialaisissa Tukholmassa ja oli siellä mukana voittamassa kultaa vapaan systeemin joukkuekilpailussa.
Sleeping Dogs
Sleeping Dogs on United Front Gamesin ja Square Enix Europen kehittämä avoimeen pelimaailmaan sijoittuva toimintaseikkailupeli. Square Enix julkaisi pelin elokuussa 2012 Microsoft Windowsille, PlayStation 3:lle ja Xbox 360:lle. Pelistä julkaistiin 8. lokakuuta 2014 paranneltu versio Xbox One:lle, PS4:lle sekä Microsoft Windowsille. Uudessa versiossa on entistä paremmat grafiikat sekä paranneltu valaistus. Siihen myös kuului kaikki lisäosat.
Peliä kehitettiin alun perin True Crime -pelisarjaan kolmanneksi osaksi nimellä True Crime: Hong Kong. Julkaisija Activision kuitenkin peruutti pelin julkaisun, koska se arvioi pelin olevan kyvytön kilpailemaan muiden avoimen pelimaailman videopelien kanssa ja tuottamaan tarpeeksi voittoa.
Pelihahmona toimii Hongkongissa toimiva peitepoliisi Wei Shen.
Peli sai OPM UK -peliarvostelussa arvosanan 9/10.
Viasat
Viasat oli ruotsalaisen Nordic Entertainment Groupin omistama digitaalisia satelliitti-TV-kanavia välittänyt yritys, joka perustettiin vuonna 1989. Ruotsin, Suomen, Tanskan, Norjan lisäksi se toimi Venäjällä, Baltian maissa ja Unkarissa. Nimi viasat tulee ruotsin kielen sanoista via satellit, (suom. satelliitin välityksellä) pienoiskuva|Viasatin logo vuosina 1994-1999. Viasat tarjosi noin 45 televisio- ja 13 radiokanavaa. Yritys teki yhteistyötä muun muassa Buena Vista Internationalin, Columbia Tristarin sekä pohjoismaisen tuotantoyhtiö Sonetin kanssa. Viasatin hyväksymiä digivirittimiä oli saatavissa vuodesta 2000. Suomessa Viasat toimi vuodesta 1996 lähtien vastaten kanavien myynnistä ja markkinoinnista. Viasat yhdistyi Canal Digitalin kanssa Allenteksi vuonna 2020. Sulautuminen saatiin päätökseen 13. huhtikuuta 2021. pienoiskuva|Viasatin logo vuosina 1999–2009.
Viasat Kulta ja Tuplaplatina
Viasat Kulta on kanavapaketti kaapeliverkkoon ja Viasat Tuplaplatina satelliitin kautta. Paketin kanavien katsomiseen tarvitsee Viasatin ohjelmakortin, digivirittimen sekä satelliitin kautta vastaanotettaessa myös lautasantennin. Kaapeliverkkoon ohjelmakortti hankitaan omalta kaapeli-tv operaattorilta, ja satelliittivastaanottoon suoraan Viasatilta.
Viasat Tuplaplatina kanavat satelliittiantennin välityksellä
Kanavat, jotka eivät kuulu tilaukseen, mutta näkyvät:
Lisäksi Viasatin satelliittitarjonnassa olivat aiemmin kaikki Yleisradion digitaaliset televisiokanavat ja Nelonen. 28. maaliskuuta 2008 Viasat kuitenkin ilmoitti tiedotteessaan poistavansa nämä kanavat satelliittijakelusta, koska se tarvitsi lisää tilaa HD- ja maksu-tv-kanavilleen. Tämän vuoksi yhtiö tarjosi asiakkailleen toimitusmaksun hinnalla antenniverkon digiboksin, jotta asiakkaat voivat katsella Yleisradion ja Nelosen ohjelmia.
Viaplay
Viaplay on MTG:n omistama elokuvia, televisiosarjoja ja urheilua suoratoistopalvelu, joka lanseerattiin 2007 Viasatin alaisuuteen nimellä.
Arkussa vainaan
Nimikkokappaleen lisäksi single sisältää kappaleet ”Oppi tulee idästä” ja ”Hipit rautaa” (Woodstock Jam -versio). Ensin mainittu kappale on nauhoitettu 27. heinäkuuta 1993 Räikkärock-festivaalitapahtumassa Ylöjärvellä.
Teikarsaari
thumb|Teikarsaaren sijainti Viipurinlahdella Teikarsaari on aiemmin Suomelle kuulunut saari ja kylä Viipurinlahdella luovutetussa Karjalassa. Teikarsaari kuului entisen Viipurin läänin Säkkijärven kuntaan. Nykyään se on osa Venäjää.
Maantiede
Teikarsaari on kolme kilometriä pitkä ja leveimmillään vajaan kilometrin mittainen. Uuraan satamaan on matkaa noin seitsemän ja Viipuriin noin 24 kilometriä. Vilaniemi Säkkijärven rannikolla on kahden kilometrin päässä. Läntinen osa on kallioinen Selkäranta. Teikarin korkein kohta on Mäkikallio. Metsälampi on nimeltään Maaruona. Siitä laski Kotlahteen Ruonanoja. Pienempiä järviä ovat Selkäruona ja Rasilampi, jonka luona kumpusi lähde. Saarella kasvaa mänty- ja kuusimetsää, ranta-alueilla lehtimetsää ja lepikkoa.
Talvisotaan saakka asutun Teikarsaaren lisäksi kyläkuntaan kuuluivat Mellansaari, Vuolaansaari, Laukkosaari, Luppi ja Kiuskeri. Teikarin kaakkoiskulmassa sijaitsee Niemenpää ja luoteiskulmassa Pitkäniemi. Laivalaituri sijaitsi itärannalla sijaitsevassa Haukilahdessa. Saaren keskikohdalla Äysterniemen ja Listnimen välissä sijaitsee Kotlahti, jonka ranta-alue oli saanut nimen Karjanurmi.
Asukkaat ja elinkeinot
Teikarsaari mainitaan vaihtelevissa kirjoitusasuissa 1500-luvun säilyneissä dokumenteissa. Ennen talvisotaa saaressa oli runsaat 30 taloa ja noin 120 vakituista asukasta. Teikarissa oli koulu, kauppa ja merivartioasema. Saareen pääsi säännöllisen laivaliikenteen mukana. Teikari on suomenkielisen saaristolaisasutuksen historiaa. Talojen pitäjien sukunimiin kuuluivat: Huovila, Teikari, Pukki, Hämäläinen, Hannola, Parkkari, Pöntynen, Sahala, Päkki, Arvilommi, Gummerus, Fokin, Sigg, Uski, Jukka, Risu, Luotsila.
Saarella oli peltoja noin 40 hehtaaria. Teikarilaiset harjoittivat kalastusta ja karjanhoitoa sekä metsästystä. Samoin merenkulku, sahatavaran lastaus ja Uuraan satama tarjosivat työpaikkoja. Asukkaat majoittivat kesävieraita aikana, jolloin lomalaiset eivät vielä rakentaneet kesämökkejä.
Sota
Teikarsaarella käytiin useita verisiä taisteluja talvi- ja jatkosodan aikana. Talvisodassa venäläiset aloittivat Kannaksen sotatoimiin liittyen 2. maaliskuuta 1940 hyökkäyksen Viipurinlahden ylitse. Ensimmäiset iskut kohdistuivat muun muassa Teikarsaareen.
Jatkosodan aikana heinäkuussa 1944 venäläiset olivat ottaneet tavoitteeksensa puhdistaa Viipurinlahden saariston suomalaisten joukoista. Teikarsaari joutui jälleen voimakkaan hyökkäyksen kohteeksi ja suomalaiset joukot joutuivat vetäytymään saarelta 5. heinäkuuta mennessä, osa uiden.
Alikersantti Viljo Ilmari Vyyryläinen nimitettiin Mannerheim-ristin ritariksi osallistuttuaan Teikarsaaren puolustustaisteluun kesällä 1944, jossa hän otti komentoonsa kaksi joukkuetta ja organisoi vastahyökkäyksen sekä oma-aloitteisesti järjesti haavoittuneiden huollon ja evakuoinnin. Myöhemmin hän organisoi uuden puolustuslinjan vihollisen yrittäessä maihinnousua.
Matt Lanter
thumb|Matt Lanter Matthew Mackendree ”Matt” Lanter (s. 1. huhtikuuta 1983) on yhdysvaltalainen näyttelijä, ääninäyttelijä ja malli. Lanter syntyi Massillonissa Ohiossa, ja hänen vanhempansa ovat Joseph "Joe" Lanter ja Jana Burson. Hän muutti Atlantaan, Georgiaan 8-vuotiaana vuonna 1991. Hän valmistui Collins Hill High Schoolista vuonna 2001. Lanter pelasi pesäpalloa, jalkapalloa, koripalloa ja golfia, minkä lisäksi hän harrasti voimistelua. Hän opiskeli Georgian yliopistossa pääaineenaan urheiluliiketoiminta. Lanterin kiinnostus elokuva- ja televisioteollisuuteen loi perustan keskittyä näyttelijän uraan.
Ura
Lanterin tunnetuin rooli lienee Liam Court televisio-ohjelmassa 90210. Hän pääsi vierailevaksi tähdeksi ohjelman näyttelijäkaartiin sarjan ensimmäisellä tuotantokaudella ja sai vakituisen roolin toisella kaudella. Lanter on näytellyt myös elokuvissa Disaster Movie, Sorority Row ja Vampyyrien imussa sekä pääroolia Unelma jäällä -elokuvassa. Hän antoi myös äänensä Anakin Skywalkerille animaatiosarjassa Star Wars: The Clone Wars.
Ja ilta oli rauhaisa
Ja ilta oli rauhaisa ( - A zori zdes tihije...) on Stanislav Rostotskin ohjaama neuvostoliittolainen sotaelokuva vuodelta 1972. Ohjaaja laati käsikirjoituksen yhdessä Boris Vasiljevin kanssa, jonka samannimiseen romaaniin tarina perustuu. Elokuva kertoo miesvääpelin johtamasta, pelkistä naissotilaista koostuvasta ilmatorjuntakomppaniassa toisessa maailmansodassa Karjalassa. Se oli ehdolla parhaan vieraskielisen elokuvan Oscar-palkinnon saajaksi vuonna 1972.
Tuotanto
Elokuva on osin värillinen ja osin mustavalkoinen. Se kuvattiin pääosin Karjalan Ruskealassa.
Vastaanotto
Helsingin Sanomien Rauno Harju kehuu elokuvaa sen tv-esityksen alla 1975 siitä, ettei neuvostoliittolaisille sotaelokuville tyypillinen isänmaallisuus ole siinä liian paatoksellista. Värillisiä, romanttisia takaumia naisten taustoihin muuten mustavalkoisessa elokuvassa hän pitää teennäisinä ja epäonnistuneina.
Suomessa elokuva sai ensi-iltansa itsenäisyyspäivänä 6. joulukuuta 1973. Se keräsi 2 581 teatterikatsojaa.
Uusintaversiot
Renat Davletjarov ohjasi tarinasta uusintaversion vuonna 2015. Tarinasta on tehty elokuvasovitus myös Intiassa (Peranmai, 2009) sekä tv-sarja Kiinassa.
Vieraalla maalla: Neljä kertomusta
Vieraalla maalla: Neljä kertomusta on saksalaisen kirjailijan W. G. Sebaldin toinen romaani. Se julkaistiin saksaksi vuonna 1992 ja suomeksi Tammen Keltaisessa kirjastossa Oili Suomisen kääntämänä 2004.
Romaanin rakentumisessa keskeisessä roolissa ovat kertojan tavat hankkia tietoja kiinnostuksensa kohteista ja keinot, joita hän käyttää yrittäessään rekonstruoida usein jo kuolleen henkilön elämäntarinaa. Vaikka kertoja on aina itse läsnä, hän on oikeastaan olemassa vain toisten muistelua varten ja hänen omasta elämästään saamme tietää vain kuinka hän matkustaa ja muistelee yrittäessään koota toisten tarinat kokonaisiksi. Tekstissä toistuu usein tämänkaltainen rakenne: ”– – kahtena peräkkäisenä iltana, niin oli Adelwarth-eno kertonut, sanoi Fini-täti – –.” Kertoja siis raportoi, mitä joku toinen on sanonut jonkun kolmannen kertoneen. Tarinan tasot kerrostuvat ja tarinat kulkevat yhä uusien ihmisten läpi, jolloin päädytään yhä kauemmas alkuperäisestä, muistin ja satunnaisten jäljelle jääneiden dokumenttien varaan.
Luistinrata
thumb|Jääpallon peluuta Hänninhaudan luistinradalla [[Mikkelissä]] Luistinrata on luisteluun tarkoitettu ulkotilassa sijaitseva avoin jääalue, joka voidaan perustaa joko luonnonjäälle tai tekojäälle. Ratoja on vaihtelevan kokoisia ja ne voi olla tarkoitettu virkistys- tai urheilukäyttöön. Luistinrata voidaan varustaa kaukalolla ja sillä voidaan harjoittaa erilaisia jääurheilulajeja, kuten jääkiekkoa, jääpalloa, taitoluistelua, pikaluistelua tai järjestää esimerkiksi yleisöluistelua tai erilaisia tapahtumia. Myös retki- ja matkaluistelua varten toteutetaan ratoja luonnonjäille.
Luonnonjäällä oleva luistinrata sijaitsee tavallisesti joen, järven tai meren jäällä paikassa, jossa jää on riittävän vahvaa kantaakseen luistelijan painon. Tekojäärata toteutetaan yksinkertaisimmin laskemalla vettä pakkassäällä urheilukentän pinnalle ja tasaamalla muodostuvan jään pinta. Lämpimämmissä olosuhteissa voidaan jäädyttämiseen käyttää kentän pinnan alapuolella kulkevia jäähdytysputkia tai jopa käyttää kentällä kokonaan keinotekoista pinnoitetta. Luistinradan pinta pidetään tasaisena jäänhoitokoneen avulla. Yleiseen käyttöön tarkoitetut luistinradat voivat olla maksuttomia, kuten esimerkiksi Suomessa kuntien ylläpitämät radat, tai maksullisia. Rakennusta, jonka sisälle on sijoitettu tekojäärata, kutsutaan jäähalliksi. Ennen jäähallien yleistymistä luistinradat olivat useammin erilaisten kilpailujen tapahtumapaikkana.
Irakin joukkotuhoaseet
Tämä artikkeli käsittelee Irakin joukkotuhoaseita. Saddam Husseinin hallinnon aikakaudella Irak on käyttänyt, pitänyt hallussaan ja tehnyt voimanponnistuksia hankkiakseen joukkotuhoaseita. Irak allekirjoitti ydinsulkusopimuksen jo 1960-luvulla. Maa alkoi siitä huolimatta kehitellä salassa ydinasetta. Irakin-Iranin sodan aikana irakilaiset käyttivät iranilaisia vastaan kemiallisia aseita. Vuonna 1989 Irak käytti kurdisiviilejä vastaan mm. sinappikaasua. Irakin ydinohjelma keskeytyi 1990-luvun alussa Persianlahden sodan jälkeen, kun YK paikansi ja tuhosi irakilaisten vaihtelevalla yhteistyöllä monia maan ydinlaitoksia. Yhdysvallat veti maasta asetarkastajat vuonna 1998. Yhdysvallat ja Iso-Britannia väittivät silti maan havittelevan ydinaseita, ja vuonna 2003 Yhdysvaltain tiedustelupalvelu väitti, että maalla olisi käynnissä ydinaseohjelma, sillä Irak oli kuulunut Pakistanin ydinaseen isän Abdul Qadeer Khanin asiakaskuntaan. Tämä oli yksi Yhdysvaltain presidentti Bushin käyttämä peruste hyökätä Irakiin. Raportin mukaan Irak oli aikaisemmin hylännyt joukkotuhoaseohjelmansa, mutta lisäsi, että sillä oli aikomus tavoitella ohjelmia jos YK:n sanktioita joskus poistettaisiin.
Irakin ydinaseohjelma
thumb|300px|Scud-ohjuslavetti Irakin ydinaseohjelma alkoi 1971 huolimatta siitä, että maa liittyi ydinsulkusopimukseen 1969. Vakava takaisku ohjelmalle oli Israelin suorittama ilmahyökkäys Al-Tuwaithan Osirak-reaktoria vastaan 1981. Irakilla oli Scud-ohjukseen perustuvaa aseistusta. Irak saattoi olla muutaman vuoden tai kuukausien päässä ydinaseen valmistumisesta Persianlahden sodassa 1991. Irakilla oli Tarmiyassa suuri määrä calutroneja, sähkömagneetteihin perustuvia uraanin erotuslaitteita.
Irakin ydinaseohjelma ei olisi 1980-luvulla ollut mahdollinen, jos se ei olisi saanut ostettua ydintekniikkaa lännestä. Kuitenkin Irakin tutkimukset ja yritykset 1980-luvulla olivat melko alkutekijöissään. Irak kiihdytti ydinaseohjelmaa Kuwaitiin hyökkäyksen jälkeen 1990. Liittouma pommitti Irakin ydintutkimuslaitoksen lopulta hajalle 1991.
Sodan jälkeen YK:n asetarkastajat tutkivat Irakin joukkotuhoaseohjelmaa. Asetarkastajian joukossa oli CIA:n asiamiehiä. Eräs näistä, Richard Clarke, löysi Irakin maatalousministeriöstä Saddamin ydinaseohjelman keskuksen. Kävi ilmi, että Irak oli ollut ydinaseen rakentamisesta alle puolentoista vuoden päässä, eikä länsimailla ollut siitä tietoa. Käytännössä koko Irakin ydinaseohjelma lakkautettiin 1991.
Noin vuodesta 1995 Irakilla arvioidaan olleen vahvaa osaamista ydinaseen valmistamiseen, vain materiaali puuttui.
Irakin joukkotuhoaseet 2000-luvun alussa
YK:n turvallisuusneuvosto päätti 3. huhtikuuta vuonna 1991, että Irak ei saisi myydä öljyään, ennen kuin oltiin varmoja että maalla ei ole joukkotuhoaseita. Irak päätti tuhota joukkotuhoaseensa itse ilman YK:n valvontaa vuonna 1991 ja tekikin sen suureksi osaksi.
PZL.23 Karaś
thumb|right|PZL.23 Karaś:n kolmas prototyyppi. PZL.23 Karaś (suom. ruutana) on puolalainen kevyt toisen maailmansodan aikainen pommikone, jota käytettiin myös tiedusteluun ja Puolan armeijan yhteyskoneena. Konetyyppi oli yksimoottorinen alataso, joka kehiteltiin 6-paikkaisesta P.13 -matkustajakoneesta.
Ensimmäinen, noin 40 lentokoneen A-sarja valmistui Bristol IIM2 -moottorilla, jonka teho oli 590 hevosvoimaa.
Koneen aseistuksena oli kolme 7,7 millimetrin konekivääriä, joista yksi ampui kiinteästi eteen, toinen vapaasti liikuteltavana taakse ylös ja kolmas sijaitsi ala-ampumossa, rungon alapuolisessa gondolissa. Pienestä 680 hevosvoiman (507 kW) moottoritehostaan huolimatta tyyppi kykeni kuljettamaan enimmillään 700 kg suuruisen pommikuorman. Niin kutsutun operatiiviseen käyttöön osoitetun B-sarjan PZL.23 käytti Bristol Pegasus VIII -tähtimoottoria voimanlähteenään.
PZL.23 oli hidas ja kömpelö, sen moottori alimitoitettu ja puolustusaseistus heikohkoa. Siten se oli helppo saalis saksalaisten aseille salamasodan aikana. Laskeutumistelineet olivat kiinteätä muotosuojallista mallia. Suurin nopeus oli 300 km/h ja lentomatka 1 400 kilometriä. Lakikorkeus oli 7 300 metriä. Konetyyppiä valmistettiin arviolta 250 kappaletta.
Humblen mukaan tyyppi oli Puolan pääasiallinen pommikonetyyppi, sekä kärsi kovimpia menetyksiä taistelutoimissa. Osa tämän tyypin koneista internoitiin Romaniaan Puolan puolustuksen romahtaessa syksyllä 1939.
Mureke
thumb|250px|Mureke tomaattikastikkeella. thumb|250px|Mureke kastikkeella. Mureke on mureketaikinasta muotoiltu pitkoa muistuttava tai pyöreä, uunissa yleensä vuoassa kypsennetty ruokalaji, joka leikataan viipaleiksi ennen tarjolle asettamista. Taikina valmistetaan jauhetusta tai muulla tavoin hienonnetusta lihasta, kalasta tai kasviksista ja mausteista sekä yleensä sideaineena käytetystä kananmunasta. Sidosaineeksi käy myös perunahiutaleet. Raaka-aineen mukaan murekkeita nimitetään kalamurekkeeksi, kasvismurekkeeksi tai lihamurekkeeksi.
Gabriel Thorstensen
Gabriel Thorstensen (1. syyskuuta 1888 Stavanger – 14. kesäkuuta 1974 Stavanger) oli norjalainen voimistelija. Hän kilpaili vuoden 1912 kesäolympialaisissa Tukholmassa ja oli siellä mukana voittamassa kultaa vapaan systeemin joukkuekilpailussa. Hän oli Thomas Thorstensenin veli.