cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Arabikumi
Arabikumia käytetään esimerkiksi liimana, lääkkeiden ja väriaineiden sideaineena sekä elintarvikkeiden lisäaineena (E414) sakeuttamiseen.
Arabikumi sopii hyvin pureskeltavaksi, koska se ei tartu hampaisiin, se on hyvin liukenevaa ja sopii käytettäväksi lähes sellaisenaan. Aine tarvitsee vain puhdistaa ja murskata rakeiksi tai jauheeksi. Typpeä sitovan akasiapuun kasvamiseen riittää 300 millimetrin vuotuinen sademäärä.
Käyttö
Arabikumi soveltuu kiinnike- ja sidosaineeksi. Arabikumia käytetään muun muassa makeisten ja lääketablettien valmistamisessa. Esimerkiksi Sisu-pastillissa on lähes puolet arabikumia. Se vähentää nesteiden pintajännitystä, mikä saa virvoitusjuomat kuplimaan villisti, jos niihin pudotetaan kovia makeisia.
Täysin kasviperäisen arabikumin vaihtoehto elintarvikkeissa on naudan luista valmistettava liivate.
Arabikumin kasvatus
Arabikumia kasvatetaan myyntiin ennen kaikkea Sahelin alueella Senegalista Sudaniin. Sudanin keskiosissa tuotetaan noin 80 prosenttia maailman arabikumista. Neljän vuoden ikäisistä Acacia senegal ja Acacia seyal akasiapuista voidaan alkaa juoksuttaa arabikumia ja kerätä näitä pihkaa muistuttavia, punertavia möykkyjä puiden oksilta. Paljon työvoimaa tarvitseva kerääminen tapahtuu puiden lepokauden aikana marras-helmikuussa, kuivan kauden aikana, jolloin ihmisilläkin on vähän muita toimeentulolähteitä.
Yasuo Fukuda
Yasuo Fukuda (, Fukuda Yasuo, s. 16. heinäkuuta 1936) oli Japanin pääministeri vuosina 2007–2008. Hän oli Liberaalidemokraattisen puolueen (Jimintō) puheenjohtaja 26. syyskuuta 2007 – 22. syyskuuta 2008. Puolueen Japanin parlamentin alahuoneessa hallitseman ehdottoman enemmistön ansiosta Fukuda valittiin Shinzō Aben seuraajana Japanin pääministeriksi 25. syyskuuta 2007.
1. syyskuuta 2008 Fukuda ilmoitti eroavansa pääministerin virasta. Eron taustalla on pitkään jatkunut hallituksen epäsuosio, joka sai lisävauhtia hävinneistä eläketiedoista, kritisoidusta terveydenhuoltomallista ja laskusuhdanteesta. Eron johdosta järjestettävä uusi kansanäänestys on toteutettava ennen syyskuuta 2009.
Yasuo Fukuda on vuosina 1976–1978 pääministerinä olleen Takeo Fukudan poika, ja toimi hänen sihteerinään Fukudan pääministerikaudella sekä tämän jälkeen aina vuoteen 1989. Vuonna 1990 Yasuo Fukuda valittiin edustajaksi Japanin alahuoneeseen, jossa hän on ollut siitä lähtien yhtäjaksoisesti edustaen nykyään Gunman prefektuurin 4. vaalipiiriä. Hän on maan historian pitkäaikaisin hallituksen pääsihteeri, jossa virassa hän toimi 2000–2004 kolmen ja puolen vuoden ajan Yoshirō Morin ja Junichirō Koizumin hallituksissa.
Varhaisvaiheet
Yasuo Fukuda on syntyjään Takasakista Gunman prefektuurista, poliitikon ja myöhemmän pääministerin Takeo Fukudan vanhin poika. Vaimonsa Kiyokon kanssa Yasuo Fukudalla on kaksi poikaa ja tytär. Fukuda valmistui Wasedan yliopistosta 1959 valtio-opin ja taloustieteiden tiedekunnasta. Valmistuttuaan hän meni töihin öljyalan yritykseen eikä juuri ollut mukana politiikassa seitsemääntoista vuoteen.
Poliittinen ura
thumb|200px|Fukuda tapasi [[George W. Bushin marraskuussa 2007]] Yasuo Fukuda valittiin parlamentin alahuoneeseen vuoden 1990 vaaleissa. Vuonna 1995 hänet nimitettiin ensi kertaa ulkoasiain apulaisministeriksi, seuraavana vuonna hänestä tuli johtaja Liberaalidemokraattisen puolueen ulkoasiainosastolla, ja syyskuusta 1997 heinäkuuhun 1998 hän toimi puolueen varapääsihteerinä. Hallituksen pääsihteerinä toimiva valtioministeri hänestä tuli lokakuussa 2000 Yoshirō Morin ministeristöön aiemman ministerin Hidenao Nakagawan jouduttua eroamaan skandaalin vuoksi. Fukuda kuului samaan liberaalidemokraattisen puolueen sisäiseen ryhmittymään kuin Morikin, vaikkakaan ei tiettävästi ollut tämän ensisijainen valinta. Fukudasta tuli joka tapauksessa Japanin pitkäaikaisin hallituksen pääsihteeri. Tästä virastaan hän erosi 7. toukokuuta 2004 Japanin eläkejärjestelmään liittyneen laajamittaisen poliittisen skandaalin yhteydessä jätettyään eläkemaksujaan maksamatta. Myös maksunsa laiminlyönyt pääministeri Jun'ichirō Koizumi ei kuitenkaan eronnut. Uudeksi pääsihteeriksi tuli Hiroyuki Hosoda, aiemmin Koizumin todennäköisenä seuraajana pidetty Fukuda jättäytyi rivikansanedustajaksi.
Kokenutta Fukudaa pidettiin varteenotettavana ehdokkaana liberaalidemokraattien johtajaksi vuonna 2006, mutta hän päätti 21. heinäkuuta olla asettumatta ehdolle. Niinpä Koizumia seurasi puolueen puheenjohtajana ja Japanin pääministerinä Shinzō Abe.
Puoluejohtaja
Yasuo Fukuda jatkoi puheenjohtajavaalin jälkeen parlamentissa. Aluksi suositun pääministeri Aben hallitus ajautui puolestaan jo talvella ja keväällä 2007 pahoihin vaikeuksiin korruptioskandaalien vuoksi, eikä asiaa auttanut jatkuvasti yleistyvä näkemys siitä, että maata jatkuvasti hallitseva Liberaalidemokraattinen puolue ei ota kansaa huomioon. Tilanne johti puolueen suurtappioon kesän ylähuoneen vaaleissa. Abe ilmoitti hallituksen jatkavan, mutta hänellä oli nyt enää vain lakiasäätävän alahuoneen enemmistö, vaikka lakien hyväksyntään vaaditaan molempien kamarien tuki. Ajauduttuaan umpikujaan Abe vaihtoi hallituksen kokoonpanoa elokuussa, mutta syyskuussa opposition asetuttua vastustamaan hallituksen vaatimaa jatkoaikaa Japanin laivaston Intian valtamerellä sotilasliitto Naton Afganistanin operaatiota tukevalle toiminnalle, hän ilmoitti eroavansa puoluejohtajan ja pääministerin tehtävistä ja hakeutui sairaalaan ylirasituksen takia.
Aben ilmoitettua erostaan Yasuo Fukuda ilmoitti pyrkivänsä puolueen puheenjohtajaksi 14. syyskuuta, samaan aikaan kuin aiempi ulkoministeri Tarō Asō. Muita ehdokkaita ei ilmaantunut, sillä valtiovarainministeri Fukushiro Nukaga‎ asettui tukemaan Fukudaa. . Puolueen alahuoneessa hallussaan pitämän enemmistön turvin puheenjohtajasta tulee käytännössä varmasti myös pääministeri. Vaikka vastikään puolueen toiseksi tärkeimpään asemaan, pääsihteeriksi, noussutta Asōa on aiemmin pidetty hyvin vahvana johtajaehdokkaana, sai Fukuda hyvin nopeasti kannatusta, huomattavimpana puolueen suurimman sisäisen ryhmittymän johtajan, ulkoministeri Nobutaka Machimuran antama tuki. Fukuda kuuluu itse samaan ryhmittymään. Jo 16. syyskuuta Asō myönsi Fukudan vahvemmaksi ehdokkaaksi, mutta jatkoi silti kilpailua. Vaalinalusviikolla kyselyt osoittivat puolueen enemmistön tukevan Fukudaa, ja 23. syyskuuta pidetyssä vaalissa hän sai 330 ääntä Asōn saamia 197:ä vastaan tullen näin valituksi. Kahdeksan puolueen yhdeksästä ryhmittymästä antoi selvän tukensa Fukudalle, kun taas Asō sai tukea osalta prefektuurien puoluejaoksista, vaikka nekin kallistuivat Fukudan puolelle.
Poliittinen katsomus
thumb|200px|Fukuda ja [[Tony Blair Davosissa 2008]] Poliittiselta linjaltaan Yasuo Fukuda tunnetaan maltillisena. Yleisesti konservatiivisessa Liberaalidemokraattisessa puolueessa hänen voidaan sanoa olevan lähempänä opposition puolueita kuin muiden johtajien, ja hänen valintaansa pidetäänkin vastalauseena aiempien pääministerien ajamalle kansallismieliselle politiikalle, etenkin kun hävinnyt vastaehdokas Asō tunnetaan kovan linjan konservatiivina. Fukudan huomatuimpiin pyrkimyksiin kuuluu ministeritasojen vierailujen lopettaminen Japanin käymien sotien kaatuneiden muistoa vaalivaan Yasukuni-temppeliin, jonka kirjoissa on myös toisen maailmansodan aikana sotarikoksiin syyllistyneitä. Kesällä 2006 Fukuda ehdotti perustuslakiin vedoten maallista vaihtoehtoa temppelille. Samaten hän pyrkii parempiin suhteisiin Japanin aasialaisten naapurimaiden kanssa.
Ulkopolitiikassa Fukuda ajaa yleisestikin sovittelevaa ja rauhanomaista linjaa, joskin hän tästä huolimatta kannattaa puolueensa tavoin laivaston Afganistanin-operaatiota tukevan toiminnan jatkoa ja yhteistyötä Nato-maiden kanssa terrorismia vastaan. Suurimmat haasteet Fukudan pääministerikaudella ovat joka tapauksessa sisäpoliittisia, ja hän on korostanut tarvetta palauttaa kansan luottamus puolueen harjoittamaan politiikkaan.
Sa'da
Sa'da (myös Sa'dah tai Saada) on kaupunki Pohjois-Jemenissä. Vuoden 2004 väestönlaskennan mukaan kaupungissa asui 51 870 henkilöä ja se toimii samannimisen maakunnan hallinnollisena keskuksena.
Maantiede
Sa'da sijaitsee samannimisen tasangon reunamalla noin 240 kilometriä Jemenin pääkaupungista Sanaasta pohjoiseen. Kaupungin korkeus merenpinnasta on noin 1 800 metriä. Sa'da on myös saman nimisen maakunnan keskus.
Historia
thumb|vasen|Mudasta rakennettu talo. Muutamissa säilyneissä sabalaisissa teksteissä mainitaan hgrn S'DTm eli Sa'dan kaupunki ja viittauksia on myös saman nimiseen heimoon. Historioitsija ja maantieteilijä al-Hamdani kirjoitti kuitenkin kaupunkia kutsutun ennen islamin saapumista alueelle nimellä Juma. 1200-luvulla elänyt matkailija Ibn al-Mudjawir kertoo puolestaan, että kaupungin oli aikanaan rakennuttanut Nooan poika Seem ja että raitti Sanaasta Sa'daan oli aikanaan ollut merkittävä kauppareitti. Jos paikalla on joskus ollut vanhempi kaupunki, siitä ei ole säilynyt merkkejä nykypäiviin saakka.
Väestö
thumb|Al-Hadin moskeija. Vuoden 2004 väestönlaskennan mukaan Sa'daan asukasluku oli 51 870. Kaupungin ja sen välittömän lähialueen väestön valtaosa on zaidilaisia šiiamuslimeja.
Lentopallon naisten maailmanmestaruuskilpailut 1960
Lentopallon naisten maailmanmestaruuskilpailut 1960 pelattiin Brasiliassa 28. lokakuuta – 15. marraskuuta. Nämä olivat kolmannet naisten maailmanmestaruuskilpailut. Alkusarjaa pelattiin São Paulon osavaltiossa ja Belo Horizontessa sekä loppusarjaa Rio de Janeirossa ympäristöineen. Mukana oli kymmenen joukkuetta. Joukkueet pelasivat alkusarjan kolmessa lohkossa, joista kustakin kaksi parasta pääsi ylempään jatkosarjaan muiden jatkaessa alemmassa jatkosarjassa. Mestaruuden voitti Neuvostoliitto, joka oli voittanut kaksi aiempaa maailmanmestaruutta. Hopealle sijoittui ensi kertaa mukana ollut Japani ja pronssia sai Tšekkoslovakia.
Bosnia ja Hertsegovina Eurovision laulukilpailussa
thumb|[[Marija Šestić Helsingissä ]] thumb|[[Dalal Midhat-Talakić|Dalal & Deen Tukholmassa ]] Bosnia ja Hertsegovina osallistui Eurovision laulukilpailuun ensimmäisen kerran vuonna 1993. Se on jättänyt välistä vuosien 1998, 2000 ja 2017 kilpailut. maa oli yhtäjaksoisesti poissa kisoista vuosina 2013-2015. Maan yleisradioyhtiö on kärsinyt talousvaikeuksista, jonka takia maa ei ole pystynyt vuoden 2012 jälkeen osallistumaan kisoihin kuin vain kerran eli 2016.
Bosnia ja Hertsegovinan kilpailukappale on vuodesta 2006 valittu sisäisesti, eli PBSBiH kutsuu artistin edustamaan maata. Julkinen karsinta Bosnia ja Hertsegovinassa järjestettiin viimeksi vuonna 2005. Maa on päässyt vuotta 2016 lukuun ottamatta aina semifinaalista finaaliin, kun se on osallistunut Euroviisuihin.
Bosnia ja Hertsegovinan tähän mennessä korkein sijoitus on kolmas sija, jonka saavutti Hari Mata Hari kappaleellaan "Lejla" Eurovision laulukilpailussa 2006.
Kappaleet on yleensä esitetty bosniaksi. Englanniksi maan edustaja on laulanut vuosina, , ja.
Kapellimestarit
Vuosina 1956–1998 Eurovision laulukilpailussa lauluja säesti suuri viihdeorkesteri jousineen, puhaltimineen ja komppiryhmineen. Jokainen maa lähetti kilpailuun oman kapellimestarin, joka vastasi laulun sovituksesta ison orkesterin säestämänä. Bosnia ja Hertsegovina osallistui myös vuoden 1993 Eurovision laulukilpailun esikarsintaan Kvalifikacija za Millstreet, jossa Bosnia ja Hertsegovinan kappaletta johti Esad Arnautalić.
Tomi Ikonen
Tomi Ikonen (s. 7. toukokuuta 1983) on suomalainen salibandymaalivahti, joka edustaa Salibandyliigassa pelaavaa Esport Oilersia. Ikosen kasvattajaseura on vantaalainen AC HaKi. Ikonen on 193 senttimetriä pitkä ja painaa 95 kilogrammaa. Hän lyö vasemmalta.
Aiemmin Ikonen on edustanut liigaseuroista muun muassa Classicia ja Tapanilan Erää. Nuorempana Ikonen pelasi myös jääkiekkoa (Sapko, Shakers, KJT). Hän kuului Suomen salibandymaajoukkueeseen vuoden 2014 MM-kisoissa Göteborgissa, joissa hän pelasi kuusi ottelua ja saavutti MM-hopeaa.
Ikonen työskentelee siviiliammatissaan kirvesmiehenä.
Kolme väriä: Sininen
Vuonna 2018 BBC:n kansainvälinen asiantuntijaraati äänesti Sinisen kaikkien aikojen sadan parhaan ei-englanninkielisen elokuvan joukkoon.
Tarina
Nuori Julie (Juliette Binoche) jää leskeksi, kun hänen säveltäjämiehensä ja tyttärensä kuolevat rajussa autokolarissa. Julie katkaisee kaikki siteensä entiseen elämäänsä ja alkaa elää Pariisissa.
Biot
Historia
Kunnan asutuksella on pitkä historia. Liguurit asuttivat kylää vuosisatojen ajan ensimmäisellä vuosituhannella. Vuonna 1209 Provencen kreivi Alfonso II, joka omisti oikeudet alueeseen, lahjoitti Biotin Temppeliherrain ritarikunnalle. Tuolta ajalta kylässä on jäljellä arkadiaukio Place des Arcades sekä joitakin taloja. 1300-luvulla Napolin kuningattaren Johanna I:n valtakaudella kuntaa riivasivat sodat, ryöstelyt ja musta surma. Lopulta vuonna 1387 koko kylä hylättiin ja se jäi rosvojoukkojen hallintaan.
Vuonna 1970 avattiin Euroopan ensimmäinen tiedepuisto Sophia Antipolis, josta suurin osa sijaitsee Biotissa. Kaupunki muuttui täysin ja se alkoi kasvaa ja uusia lähiöitä valmistui. Samoihin aikoihin Biotista kehittyi huomattava käsityö- ja taidekaupunki. Tähän johtivat vuonna 1956 Éloi Monodin perustama Biotin lasitehdas sekä kaupunkiin muuttaneet taiteilijat kuten Fernand Léger ja Raymond Peynet.
Nähtävyyksiä
Kunnan nähtävyyksiä on 1500-luvulla rakennettu Sainte Marie-Madeleinen kirkko, joka kuuluu Rankan kansallisten monumenttien listalle. Vanhoista kaupunginmuurin porteista ovat säilyneet vuonna 1565 valmistunut Porte des Tines sekä seuraavana vuonna valmistunut Porte des Migrainiers.
Transnistrian lippu
right|250px|Transnistrian lippu
Biot
Nähtävyyksiä
Biotissa on Fernand Légerin nimeä kantava museo Musée national Fernand-Léger, jossa on nähtävillä hänen maalauksia, keramiikkaa ja piirustuksia.
Transnistrian lippu
Transnistrian lippu perustuu entisen Moldavian sosialistisen neuvostotasavallan lippuun. Lippu on muuten melko samanlainen, mutta värit ovat hieman eri sävyä. Lipusta on olemassa myös versio ilman sirppi ja vasara -tunnusta.
Luettelo Nirvanan kappaleista
Luettelo Nirvana -yhtyeen kappaleista ja demoista.
The Tiger Lillies
The Tiger Lillies on vuonna 1989 perustettu brittiläinen trio, jonka absurdi, niin kabareeta, oopperaa kuin mustalaismusiikkiakin yhdistelevä tyyli on herättänyt ihmisissä sekä pahennusta että ihastusta. Suurelle yleisölle yhtye tuli tutuksi klassisia Jörö-Jukka-tarinoita hyödyntäneestä Shockheaded Peter -musikaalista (1998), jota The Tiger Lillies kävi esittämässä Suomessakin. Musikaali oli maailmanlaajuisesti sekä yleisö- että arvostelumenestys. Brittitrio on esiintynyt Suomessa 17. marraskuuta 2009 Helsingin Korjaamolla sekä keväällä 2011 Savoy-teatterissa.
The Tiger Lilliesin instrumentaatio käsittää rummut, kontrabasson, haitarin ja ajoittain pianon. Tähän yhdistettynä oopperalaulajaksi kouluttautuneen vokalisti Martyn Jacquesin leveän brittiläinen falsettilaulu luo yhtyeen tunnusmerkiksi muodostuneen epätavallisen musiikillisen tyylin. Jacquesin sanoitukset käsittelevät laulajan omien sanojensa mukaan ihmisiä elämän syrjäkujilla - prostituutiosta, huumeista, väkivallasta, uskonnosta ja jopa eläimiin sekaantumisesta kertovat kappaleet eivät luonnollisestikaan ole tarkoitettu niittämään laajamittaista suosiota, mutta vankan kulttimaineen yhtyeen makaaberit, mutta sydäntä särkevän kauniit sävelmät ovat tuoneet.
Musiikki
Shockheaded Peterin ohella Tiger Lillies on äänittänyt myös muita teemalevyjä: 2 Penny Opera on versio Bertolt Brechtin ja Kurt Weillin Die Dreigroschenoper -musikaalista, ja The Gorey End perustuu Edward Goreyn viimeisiin kertomuksiin. The Sea ja Circus Songs ovat nimiensä mukaisesti meri- ja sirkusaiheisia levyjä, ja hieman kyseenalaista mainetta niittänyt Farmyard Filth sisältää tiettävästi äänitehistorian suurimman kokoelman eläinseksiaiheisia sävellyksiä.
Viestijuoksun Suomen-mestaruuskilpailut 1913
Viestijuoksun Suomen-mestaruuskilpailut 1913 olivat neljännet viestijuoksun Suomen-mestaruuskilpailut. Kilpailut käytiin Turun urheilupuistossa 14.–15. kesäkuuta 1913 Turun Riennon järjestäminä. Kilpailuissa juostiin ensimmäisen kerran myös naisten 100 metrin henkilökohtainen mestaruuskilpailu.
Miehet 4 × 100 metriä
<br style="clear:both;"/>
Miehet 1 600 metriä
(800 + 400 + 200 + 200) <br style="clear:both;"/>
Miehet 5 × 2 000 metriä
<br style="clear:both;"/>
Naiset 4 × 100 metriä
<br style="clear:both;"/>
Naiset 100 metriä
<br style="clear:both;"/>
Taisteluplaneetta Galactica (1980)
Taisteluplaneetta Galactica (1980) (Galactica 1980) on yhdysvaltalainen, vuonna 1980 tuotettu jatkokausi 1978–1979 tuotetulle television tieteissarjalle Taisteluplaneetta Galactica.
Sarjassa Taisteluplaneetta Galactica cylonit lupaavat ikuista rauhaa kahdelletoista siirtokunnalle, joista yksi on Caprica. He kuitenkin hyökkäävät siirtokuntiin, ja tuhoavat niitä suojanneista taisteluplaneetoista kaikki paitsi Capricaa edustavan Galactican, jonka päällikkö Adama (Lorne Greene) on kaiken aikaa ollut skeptinen heidän aikeidensa suhteen. Tarina jatkuu sarjassa Taisteluplaneetta Galactica 1980, jossa cyloneita pakenevat ihmiset löytävät Maan vuosikausien jälkeen. Maassa eletään 1980-luvun taitetta, joten se on teknologisesti liian kehittymätön tarjoamaan pakomatkalaisille suojaa cyloneilta. Galactican väki yrittää jouduttaa maan teknistä kehitystä paljastamatta kuitenkaan itseään maan asukkaille.
Yhdeksän ensimmäistä jaksoa muodostavat tarinallisen jatkumon, jossa päähenkilöt Troy ja Dillon seikkailevat Yhdysvaltain alueella. Heidän on vaikea oppia Maan tapoja, ja he kummastelevat sikäläistä teknologiaa. Esimerkiksi puhelinkoppi on heille täysin käsittämätön kapistus, ja lentomatka Yhdysvaltain länsirannikolta itärannikolle kestää heidän mielestään tavattoman kauan. Troy ja Dillon tutustuvat toimittajan uralle aikovaan Jamie Hamiltoniin, joka opastaa heidät planeetan tavoille.
Viimeinen jakso kertoo alkuperäisen Taisteluplaneetta Galactican keskeisen hahmon, Starbuckin (Dirk Benedict) kohtalon. Jaksosta selviää myös tohtori Zeen (Robbie Rist ja James Patrick Stuart) syntyperä.
Sarjan tuotanto lopetettiin alhaisten katsojalukujen vuoksi kymmenen jakson jälkeen. Suurin osa alkuperäisen sarjan katsojista pettyi jatkosarjan huonoon laatuun. Alkuperäisistä näyttelijöistä on Lorne Greenen lisäksi mukana Boomeria näyttelevä Herbert Jefferson Jr., mutta hänen osansa on melko pieni. Apollosta (Richard Hatch) puhutaan ohimennen imperfektissä, joten tämä lienee kuollut. Galactican naisia, kuten Cassiopeia, Athena ja Sheba, ei mainita lainkaan. Troy on Apollon adoptiopoika Boxey aikuisena.
Kostopil
Kostopil on  Ukrainan Rivnen alueella, maanteitse 34 kilometriä Rivnestä pohjoiseen sijaitseva 31 590 asukkaan kaupunki. Kaupunki toimii Kostopilin piirin (64 889 as.) hallintokeskuksena.
Historia
Alun perin puolalainen Kostopol, silloinen Ostlec Wielki, oli ruhtinas Władysław Dominik Zasławskin omaisuutta, ja se on mainittu ensimmäisen kerran vuosien 1648-1658 maakirjoissa.
Alkujaan kylä syntyi rautakaivoksen yhteyteen. Vuonna 1792 maat omistanut Leonard Wortzel sai sille kaupunginoikeudet ja muutti sen nimeksi Kostopol.
Shetland Folk Festival
Shetland Folk Festival on vuosittainen huhtikuussa järjestettävä kansainvälinen kansanmusiikkitapahtuma, joka pidetään Shetlandinsaarilla Isossa-Britanniassa. Kansanmusiikkipiireissä festivaalia pidetään halutuimpana esiintymispaikkana kautta maailman. Vuonna 2017 festivaali järjestettiin 37. kerran.
Kostopil
Historia
Puolan jakojen jälkeen 1800-luvun vaihteessa saksalaisia muutti vihamielisestä Puolasta Volyniaan Kostopilin ja Anielowkan kylien alueelle, jossa viljelymaata oli saatavissa. Kylän asukasluku alkoi kasvaa, kun Rivnen ja Vilnan välinen rautatie valmistui 1800-luvun lopussa. Rautatien myötä Kostopoliin tuli uutta teollisuutta. Kehitys kuitenkin keskeytyi, kun 1906 kaupunki paloi miltei kokonaan. Myöhemmin suurin osa kaupungin rakennuksista on tehty tiilestä.
Maailmansotien välisenä aikana yli 40% kaupungin asukkaista oli juutalaisia. Vaikka ensimmäinen maailmansota eristi kaupungin lännestä, saksalaismiehitys oli taloudellisesti suotuisa suuren saksalaisvähemmistön omaavalle alueelle. Sodan jälkeen Kostopol liitettiin Puolaan.
Toinen maailmansota
Saksalaiset miehittivät Kostopolin 1. heinäkuuta 1941, ja saman tien kaikki juutalaiset merkittiin keltaisilla tähdillä ja heidän omaisuutensa takavarikoitiin. 16. elokuuta natsit teloittivat 470 kaupungin vaikutusvaltaisinta juutalaista, ja 1. marraskuuta 1 400 lisää.
Kostopiliin perustettiin ghetto 5. marraskuuta 1941. 24. elokuuta 1942 Kostopolin pakkotyöleirin 700 juutalaista kapinoi Gedalia Braierin johdolla. Suuri pakoyritys johti lukuisten kuolemaan, ja vain harvat selvisivät rajan yli puolalaisten partisaanien keskuuteen. Alle 10 heistä selvisi sodasta. Ghetto tyhjennettiin 25. elokuuta ja sen jäljellä olleet asukkaat kuljetettiin läheiseen Hotinkan kylään teloitettaviksi.
Puna-armeija vapautti Kostopolin 31. tammikuuta 1944. Vain noin 270 Kostopolin juutalaista oli selvinnyt piileskelemällä ja pakenemalla.
M/S Ionian Spirit
M/S St. Damian on alun perin Rederi Ab Sallylle vuonna 1972 nimellä M/S Viking 3 luovutettu autolautta. Sen käytössä laiva liikennöi pääsääntöisesti välillä Naantali–Maarianhamina–Kapellskär. Myöhemmin laiva oli Vaasanlaivojen käytössä reiteillä Vaasa–Uumaja/Örnsköldsvik/Sundsvall sekä Eckerö Linjenin käytössä reittillä Eckerö–Grisslehamn vuodesta 1988 lähtien 19. elokuuta 2007 saakka. Alus kuuluu niin sanottuihin Papenburgin sisariin, saksalaisen Meyer Werft -telakan alussarjaan. Viimeksi alus on liikennöinyt välillä Igoumenitsa–Brindisi, kunnes se sai konerikon joulukuussa 2008.
Glenn Gould
thumb|220px|Nuori Glenn Gould [[englanninsetterinsä kanssa 1946]] Glenn Herbert Gould (25. syyskuuta 1932 Toronto, Ontario – 4. lokakuuta 1982 Toronto) oli kanadalainen pianisti. Erityisen tunnetuksi hän tuli Johann Sebastian Bachin teosten tulkkina, joita hän esitti hyvin omintakeisella tyylillä. Hän lopetti lavaesiintymiset vuonna 1964 ja keskittyi sen jälkeen levyttämiseen sekä radio- ja televisio-ohjelmien tekemiseen.
M/S Ionian Spirit
Historia
Alus valmistui Papenburgin telakalta kolmantena kaikkiaan kuuden sisaraluksen sarjasta vuonna 1970. Alus liikennöi Viking Linen punavalkoisissa väreissä M/S Viking 3 -nimisenä reitillä Naantali–Maarianhamina–Kapellskär vuodesta 1970 vuoteen 1976. Vuonna 1976 alus myytiin Vaasanlaivoille ja se sai tällöin nimekseen Wasa Express. Alus liikennöi Merenkurkussa Vaasasta Sundsvalliin ja Uumajaan vuosina 1976–1983. Vaasanlaivat myytiin kokonaisuudessan Sally-varustamolle vuonna 1982 ja vuosiksi 1983 ja 1984 alus palasi Viking Linen väreihin ja liikennöi Viking 3 -nimellä Englannin kanaalissa Ranskan Dunkerquen ja Englannin Ramsgaten välillä. Tämän jälkeen alus palasi takaisin Merenkurkkuun ja liikennöi Wasa Express nimellä aina vuoteen 1988 asti. Sillä välin kun alus oli Kanaali-reitillä, Merenkurkussa liikennöi Wasa Express (3) -nimellä sen sisaralus M/S Viking 1.
Glenn Gould
Gould syntyi Goldin perheeseen, mutta perhe muutti nimensä 1930-luvulla kasvaneen antisemitismin pelossa. Perhe oli kristitty, mutta Gold-nimen pelättiin leimaavan sen juutalaiseksi. Gouldin ensimmäinen pianonsoiton opettaja oli hänen äitinsä, jonka isoisä oli Edvard Griegin serkku. Kymmenvuotiaasta alkaen Gould opiskeli Toronton konservatoriossa pianonsoittoa Alberto Guerreron, urkujensoittoa Frederick C. Silvesterin ja musiikinteoriaa Leo Smithin johdolla.
M/S Ionian Spirit
Historia
Alus myytiin vuonna 1988 ahvenanmaalaiselle Eckerö Linjenille ja nimettiin uudelleen Roslageniksi. Alus liikennöi Eckerön ja Grisslehamnin välillä aina vuoteen 2002 asti.
Glenn Gould
Vuonna 1945 hän piti ensikonserttinsa soittimenaan urut. Seuraavana vuonna oli vuorossa ensimmäinen orkesterikonsertti Toronton sinfoniaorkesterin solistina. Ensimmäisen pianoresitaalinsa Gould piti vuonna 1947, ja radiokonserttien sarja alkoi Kanadan CBC-radioyhtiön lähetyksessä vuonna 1950. Vuonna 1955 hän teki ensilevytyksensä, josta on tullut ehkä hänen tunnetuimpansa, Bachin Goldberg-muunnelmat.
Gouldin omintakeinen soittotyyli jakoi yleisön mielipiteet. Hänen tekninen taituruutensa oli kiistaton, mutta rohkeat tulkinnat vakiintuneista klassisen musiikin teoksista herättivät vastalauseita. Gould ei koskaan soittanut kappaletta kahdesti samalla tavalla. Hänen maneerinaan oli hyräillä soittaessaan: tapa on taltioitunut monille äänitteille.
M/S Ionian Spirit
Historia
Aluksen nimi muuttui "Ionian Spirit" nimiseksi 17.6.2008 ja lippuvaltioksi muodostui Saint Vincent ja Grenadiinit.
Glenn Gould
Vuonna 1957 Gould teki kuuluisan konserttikiertueen Neuvostoliittoon, ensimmäisenä pohjoisamerikkalaisena pianistina toisen maailmansodan jälkeen. Tarinan mukaan esityksen ensimmäisellä puoliskolla sali oli melko tyhjillään, mutta väliajan jälkeen sali oli täpötäynnä.
10. lokakuuta 1964 Gould antoi yllättäen viimeisen konserttinsa Los Angelesissa, syyksi konserttien lopettamiseen hän sanoi, että yleisö häiritsee häntä. Loppuelämänsä hän keskittyi tulkitsemaan musiikkia levytysstudiossa. Hän myös sävelsi sekä kirjoitti ja tuotti televisio- ja radio-ohjelmia. Hän tulkitsi viimeisinä vuosinaan uudestaan "tavaramerkkiteoksensa" Goldberg-muunnelmat. Vuoden 1981 versio eroaa suuresti alkuperäisestä, varsinkin tempojensa hitauden vuoksi.
Erakkomaista elämää viettänyt, eksentrisenä pidetty Glenn Gould kuoli vuonna 1982 aivohalvaukseen synnyinkaupungissaan Torontossa. Hänet on haudattu Toronton Mount Pleasant -hautausmaalle. Hän oli aiemmin sanonut lopettavansa pianonsoiton 50-vuotiaana. Näin hän tekikin, sillä hän kuoli joitakin päiviä 50-vuotispäivänsä jälkeen.
Gouldin muistoksi on perustettu The Glenn Gould Foundation, joka myöntää kolmen vuoden välein jaettavan Glenn Gould -palkinnon.
24Rent
24 Rental Network, Oy on suomalainen perheyritys, jonka liiketoimintaa on yhteiskäyttöautopalvelujen tuotteistus, tuotekehitys ja palvelun tarjoaminen yksityishenkilöille, taloyhtiöille ja yrityksille. Yrityksen tunnetuin palvelu, 24Rent.fi, on Suomen suurin yhteiskäyttöautoja tunti- ja päiväpohjaisesti vuokraava yritys. Yrityksen muita tuotteita ovat esimerkiksi: 24Go joka on tällä hetkellä Suomen ainoa A-B-vuokrauksia tarjoava, minuuttihinnoiteltu yhteiskäyttöautopalvelu. Yrityksellä on myös henkilö- ja pakettiautojen leasingpalveluita, sekä yhdensuuntaisia autonvuokrauspalveluita.
24Rentillä ei ole fyysisiä palvelutoimipisteitä. Kaikki vuokraamiseen liittyvä toiminta, auton nouto mukaan luettuna, tapahtuu itsepalveluperiaatteella yrityksen verkkosivujen ja/tai mobiilisovellusten kautta. Palvelussa on tällä hetkellä noin 1000 autoa 30 eri paikkakunnalla. pienoiskuva|24Rent yhteiskäyttöauto
M/S Ionian Spirit
Historia
Viking 3 oli järjestyksessään toinen matkustajalaiva, joka myöhemmin tunnettiin nimellä Wasa Express. Alkuperäinen Wasa Express, eli alkujaan M/S Prinsessan Margaretha, liikennöi Merenkurkussa vuosina 1964–1975 ja sen jälkeen muutaman kuukauden Pietarsaari–Skellefteå reitillä, kunnes se myytiin Egyptiin.
Muutoshistoria
thumb|280px|Pienoismalli Viking 3:sta Papenburgin telakkamuseossa.
Aeronica
pienoiskuva|[[Shannonin lentoasemalla säilytyksessä ollut Boeing 707 Aeronican väreissä vuonna 2000.]] Aeronica (Aerolineas Nicaragüenses) oli Nicaraguan kansallinen lentoyhtiö. Yhtiö perustettiin vuonna 1981, mutta on vuodesta 1992 osa keskiamerikkalaista Grupo TACAa.
Aeronica lensi sekä kotimaan että kansainvälisiä lentoja Guatemalaan, El Salvadoriin, Hondurasiin, Costa Ricaan, Panamaan, Kuubaan, Meksikoon ja Yhdysvaltoihin.
Aeronican IATA-koodi oli RL, ICAO-koodi ANI ja kutsukoodi Aeronica.
Vesikontiaiset
Vesikontiaiset eli vesimaamyyrät (Desmanini) on kontiaisten eli maamyyrien heimoon kuuluva tribus. Sitä on aiemmin pidetty myös alaheimona (Desmaninae) tai omana heimonaan (Desmanidae). Siihen kuuluu kaksi lajia, jotka ovat kookkaimpia nykyisin elävistä kontiaisista. Molemmat lajit elävät vedessä ja kaivavat tunnelinsa jokien törmille.
Vesikontiaiset ovat sopeutuneet vesielämään. Niiden kuono on litteä ja raajoissa on räpylät. Lisäksi lajeilla on pitkä häntä ja vettä hylkivä turkki.
Tribukseen kuuluvat seuraavat suvut ja lajit:
Lajeista pyreneidenvesikontiainen elää nimensä mukaisesti Pyreneiden niemimaalla ja venäjänvesikontiainen lähinnä Venäjän Euroopan puoleisissa osissa sekä Ukrainassa ja Kazakstanissa Donin, Volgan ja Uraljoen varsilla. Venäjänvesikontiaista on lisäksi istutettu turkiseläimeksi Euroopan Dneprille.
Risto Töllikkö
Risto Töllikkö (s. 3. heinäkuuta 1991) on suomalainen salibandyn pelaaja, joka edustaa Salibandyliigassa pelaavaa Esport Oilersia. Töllikkö on pelipaikaltaan puolustaja. Töllikkö lyö vasemmalta ja hän on 181 senttimetriä pitkä. Hän on edustanut liigassa vain NST:tä, mutta hänen kasvattajaseuransa on Taipalsaaren Kisa. Töllikkö kuuluu myös Suomen salibandymaajoukkueeseen. Hän pelasi siinä vuoden 2014 MM-kisoissa Göteborgissa, jossa hän saavutti hopeaa tehden muun muassa Suomen 2-0 -johtomaalin finaalissa Ruotsia vastaan. Suomi hävisi tuon ottelun lopulta 2-3.
Hänen sisarensa Anni Mukala (o.s. Töllikkö) on pelannut naisten liigassa ja tyttöjen maajoukkueessa.
Etelämanner
pienoiskuva|Etelämanner satelliittikuvassa.
Etelämanner on maapallon eteläisin manner. Se on lähes kokonaan eteläisen napapiirin eteläpuolella ja kokonaan 60. eteläisen leveys­piirin eteläpuolella. Mantereen sisäosissa sijaitsee etelänapa. Etelämannerta ja sitä ympäröivää merialuetta ja saaria 60. eteläisen leveyspiirin eteläpuolella kutsutaan yhteisnimityksellä Antarktis.
Etelämanner jaetaan läntiseen ja itäiseen Etelä­mantereeseen. Etelä­mantereen pinta-ala on 14 miljoonaa neliökilometriä, ja se on viidenneksi suurin maanosa. 98 prosenttia Etelä­mantereesta on mannerjäätikön peitossa, ja lisäksi sen rannikoilla on laajoja jäälauttoja. Etelämanner on ainoa maanosa, jossa ei ole vakituista asutusta, eikä yhtään valtiota. Vuosittain noin 1 000 – 5 000 tutkijaa asuu tutkimusasemilla, joita on rakennettu ympäri maanosaa.
Etelä­manner on maailman kylmin, kuivin ja tuulisin maanosa. Ankaran ilmastonsa johdosta siellä selviytyvät vain kylmään todella hyvin sopeutuneet kasvit ja eläimet, kuten pingviinit.
Vuonna 1959 alle­kirjoitettu Antarktiksen sopimus estää Etelämantereella sotilaallisen toiminnan ja kaivos­toiminnan, hyväksyy tieteellisen tutkimuksen sekä suojelee maanosan ekosysteemiä.
Maantiede
pienoiskuva|350px|Etelämantereen tärkeimmät maantieteelliset piirteet. Oikealla puolella Itä-Etelämanner ja vasemmalla Länsi-Etelämanner. Ylävasemmalla Etelä-Amerikkaa kohti kurottava [[Antarktiksen niemimaa, mantereen pohjoisin osa. Etelänapa on suorien pituusviivojen risteyskohdassa.]] pienoiskuva|Etelämanner ilman jäätä, mutta ilman jään sulamisesta seuraavaa merenpinnan nousua ja maankohoamista.
Muoto
Etelämanner on päärynänmuotoinen. Itäpuoli on muodoltaan pullistunut ja länsipuolella on Etelä-Amerikkaa kohti kurottava pitkulainen Antarktiksen niemimaa.
Itä- ja länsiosa
Etelämanner jaetaan kahteen monin tavoin erilaiseen puoliskoon, Länsi-Etelämantereeseen ja Itä-Etelämantereeseen. Länsipuoli on kokonaan maapallon läntisellä pallonpuoliskolla ja itäpuoli suurimmaksi osaksi itäisellä. Niiden luonnollisena rajana voidaan pitää Transantarktisia vuoria.
Itä-Etelämanner on Etelämantereen puoliskoista selvästi suurempi, pinta-alaltaan Australian kokoinen. Sen pohjoisrannikko kulkee melko tarkalleen eteläisen napapiirin mukaisesti. Pituusasteiltaan se sijaitsee Afrikan, Aasian ja Australian tasolla. Itä-Etelämantereen peruskallio on muinaista ja vakaata prekambrista kalliota, ja se on merenpinnan yläpuolella. Kallion päällä on keskimäärin kahden kilometrin paksuinen jäätikkö, jossa on 90 prosenttia kaikesta Etelämantereen jäästä. Rannikoilla on hiukan paljasta maata.
Itä-Etelämantereen maa-alueet ovat myötäpäivään luettuna Kuningatar Maudin maa, Enderbynmaa, Kemp Land, Mac. Robertsonin maa, Princess Elisabeth Land, Keisari Wilhelm II:n maa, Kuningatar Maryn maa, Wilkesinmaa, Adélienmaa, George V Land ja Oatesinmaa. Itä-Etelämannerta reunustavat Haakon VII:n meri, Davisinmeri ja Dumont d’Urvillen meri.
Navat ja aikavyöhykkeet
pienoiskuva|vasen|Seremoniallinen [[etelänapa]] Etelämantereen sisämaassa 90. eteläisen leveysasteen kohdalla on maantieteellinen etelänapa. Sen ympäri 435 päivän jaksoissa 20 metrin etäisyydellä kiertää Maan pyörimisakselin eteläpää. Etelämantereella tai sen läheisyydessä sijaitsee myös maapallon magneettinen etelänapa, joka liikkuu jatkuvasti. Geomagneettisen etelänavan sijainti on -78.5°N, 111°W. Etelämantereen luoksepääsemättömyyden napa eli kohta, josta on pisin matka lähimmälle rannikolle, sijaitsee kohdassa -85.83333°N, 65.78333°W.
Etelämantereella sijaitsevat kaikki maapallon aikavyöhykkeet. Tutkimusasemilla käytetään usein emämaan aikaa mukavuussyistä.
Vuoristot
pienoiskuva|Etelämantereen korkokuva. Punainen on korkealla, sinertävät alueet ovat meressä kelluvaa lauttajäätä. pienoiskuva|[[Mount Erebus Rossinsaarella Etelämantereen rannikolla on maailman eteläisin toimiva tulivuori.]] Etelämantereella on useita suuria vuoriketjuja. Transantarktiset vuoret ulottuvat 3 200 kilometrin pituudelta Cape Adaresta Tyynenmeren eteläpuolelta Coatsinmaalle Atlantin puolelle. Antarktiksen niemimaan vuoriketju on 1 600 kilometriä pitkä. Kun Etelämanner oli vielä yli 65 miljoonaa vuotta sitten yhteydessä Australiaan, niemimaan vuoriketju oli yhteydessä Australian itäosien vuoriketjuun.
Etelämantereen korkein huippu on 4 897 metrin korkuinen Vinsonin massiivi Ellsworthinvuorilla lähellä Weddellinmerta.
Etelämantereen vuoristoja:
Jää
pienoiskuva|Itä-Etelämantereen tyypillistä jäätikkötasankoa. pienoiskuva|Vuorten välistä virtaavaa jäätä. Etelämantereen pysyvä jää peittää noin 14 miljoonaa neliökilometriä. Koko mantereesta mannerjäätikkö peittää noin 98 prosenttia. Rannikolla on lisäksi suuria jäälauttoja, jäävuoria ja merijäätä.
Mannerjäätikkö
Etelämantereen mannerjäätikkö on keskimäärin 2,3 kilometriä paksua. Paksuimmillaan se on mantereen itäpuolella, 4 800 metriä. Etelämantereen jäähän on sitoutunut 75 prosenttia maapallon makeasta vedestä. Jääkupoli on niin paksu, että se peittää mantereen useimmat vuoret ja vuoristot.
Suuri osa mantereen itäosan jään alla olevasta maasta on merenpinnan yläpuolella, mutta länsipuoliskon kallio on suurelta osin merenpinnan alapuolella. Painava mannerjäätikkö on painanut maankuorta alemmas. Ilman jääpeitettä Etelä­manner nousisi keskimäärin 450 metriä merenpinnan ylle.
Etelä­mantereen jäätikön kylmässä ytimessä syntyy jäätä ilmassa olevan kosteuden tiivistyessä syntyvistä lumikiteistä. Reunalla jäätä syntyy enemmän matalapaineiden tuomasta lumesta. Maahan tulee mantereen keskellä lunta 20–60 millimetriä vuodessa etupäässä härmästä ja ilman kosteuden tiivistymisestä. Lumi muuttuu jääksi noin 100 metrin syvyydessä. Jään synty kerrostumalla vie aikaa 1 000 – 2 000 vuotta.
Etelä­mantereen jää virtaa hitaasti, mutta nopeus kiihtyy reunoja kohti. Mannerjäätikön keskustassa virtaus on vain noin luokkaa metri vuodessa. Lambertin jäätikkö virtaa alkupäässä 230 metriä vuodessa ja loppupäässä 300 kilometrin päässä merellä olevassa kielekkeessä yhden kilometrin vuodessa. Jään virtaus johtuu siitä, että se muuttuu sitkaaksi ja siirappimaiseksi suurissa paineissa, jotka syntyvät jäätikön omasta painosta.
Joissain Etelä­mantereen osissa lähellä rannikkoa on niin sanottuja kuivia laaksoja, joissa ei ole jäätä, koska ympäröivät vuoret pysäyttävät jäätikön ja haihdunta on suurempi kuin sadanta. Suurimpia kuivien laaksojen alueista ovat Larsemanin ja Vestfoldin kukkulat, Bunger Hills ja McMurdon kuivat laaksot.
Jäähyllyt ja jäävuoret
pienoiskuva|Jään reunaa Antarktiksen niemimaalla. Etelämantereen rannikolla, etenkin lahdissa, on laajoja jäähyllyjä. Ne muodostuvat paksusta ja kelluvasta jäästä, ja ne kasvavat, kun jäätä valuu sisämaasta rannikolle, joskus myös lumisateista ja jäätyvästä vedestä. Korkeimmat jäähyllyt ovat paksuudeltaan jopa 330 metriä. Jäähyllyjen pinnalla on lunta, 10 metriä pinnan alla lumijäätä, 50 metrin syvyydessä jäätä. Suurimpia jäähyllyjä ovat Rossin jäähylly ja Filchnerin jäähylly. Rossin jäähyllyn ala on 450 000 neliökilometriä ja Filchnerin jäähyllyn 530 000 neliökilometriä. .
Jäähyllyistä irtoaa toisinaan suuria ja pieniä jäävuoria, jotka lähtevät ajelehtimaan kohti pohjoista ja lopulta sulavat.
Merijää
Etelämannerta ympäröivä meri alkaa jäätyä syksyllä, ensin Weddellinmerellä, seuraavaksi Rossinmerellä ja Bellingshauseninmerellä. Talven aikana merijää laajenee noin neljä kilometriä joka päivä. Rannikon jää pysyy kiinni mantereessa, mutta kauempana on ajojäätä. Talven lopulla lokakuussa merijää ulottuu 2 000 kilometrin päähän rannikosta ja sen pinta-ala on 20 miljoonaa neliökilometriä, selvästi enemmän kuin itse mantereen. Jää on paksuimmillaan keskimäärin yhden metrin paksuista, paikoin jopa 10 metriä. Kesän loppuun mennessä suurin osa merijäästä on sulanut, ja enää neljä miljoonaa neliökilometriä on jäljellä. Vain Weddellinmerellä ja Bellingshausenin merellä on vanhempaa kuin yhden vuoden ikäistä jäätä.
Etelämannerta ympäröi polaaririntama 40. ja 60. leveysasteiden välissä. Sen eteläpuolella meriveden lämpötila laskee jyrkästi.
Dromopoda
Dromopoda on hypoteettinen kladi, joka muodostaisi hämähäkkieläinten toisen haaran. Siihen kuuluu neljä lahkoa: lukit, valeskorpionit, skorpionit ja arolukit. Dromopodan sisarryhmä olisi Micrura, johon kuuluvat muun muassa hämähäkit ja punkit.
Etelämanner
Vesistöt
[[Fryxellinjärvi on jääpeitteinen järvi Victorianmaalla.|pienoiskuva]] Etelämantereella on järviä niin jäätikön pinnalla kuin jäätikön allakin. Jäätikön yläpuolisia sulia järviä muodostuu mantereen reuna-alueille jäätikön pinnan painaumiin kesäisin jäätikön sulamisvedestä, kun jäätikön pintajää on riittävän märkää ja vettä läpäisemätöntä. Tällaiset pintajärvet yleensä jäätyvät talveksi.
Jäätikön alta on löydetty järviä vuoteen 2014 mennessä 379 kappaletta. Niistä suurin on Vostok, joka on 240 × 50 km ja satoja metrejä syvä.
Suurin osa jäätikön alaisista järvistä sijaitsee alueilla, jossa jää virtaa hitaasti, tai jäätikön jakokohdissa. Järvet ovat yhteydessä toisiinsa jokien kautta. Jotkin järvet ovat olleet eristyksissä jopa 35 miljoonan vuoden ajan, ja niissä saattaa olla ainutlaatuista elämää.
Jäätikön alaiset järvet sijaitsevat keskimäärin kolmen kilometrin paksuisen jään alla. Niitä pitää sulana mahdollisesti geoterminen lämpö. Sulat järvet nopeuttavat yläpuolisen jäätikön valumista pienentäessään jäätikön alareunan kitkaa.
Taivaat
pienoiskuva|left|150px|Etelämantereen yläpuolella oleva otsoniaukko (sinisellä) vuonna 2000. Etelämantereen taivaalla esiintyy revontulia. Etelä­mantereen kuiva ilmasto tarjoaa ihanteelliset olosuhteet tähtitaivaan havainnointiin valon infrapuna-alueella.
Etelämantereen ilmakehän otsonikerroksessa havaittiin vuonna 1985 synteettisten kemikaalien aiheuttama aukko, jonka kautta Auringon ultraviolettisäteilyä pääsee maahan. Vuonna 2006 aukko oli kasvanut koko mantereen laajuiseksi.
Etelämantereelta löytyy helposti avaruudesta pudonneita meteoriitteja, sillä miljoonien vuosien aikana pudonneet meteoriitit ovat yleensä helposti näkyvillä jään pinnalla.
Geologia
Mantereen länsipuolisko koostuu useasta pienestä laatansirpaleesta, jotka ovat sulautuneet yhteen. Seudulla on poimuvuoristoja ja tulivuoria.
Geologinen historia
Etelämanner on muodostunut useiden laattojen yhteentörmäysten vaikutuksesta. Sen vuoriketjut nousivat, kun laatat törmäsivät ja ajautuivat toistensa alle. Läntisen puoliskon mannerliikunnot ovat huomattavasti nuorempia kuin itäisen puoliskon. Antarktiksen niemimaa muodostui vulkaanisena kaarena mesotsooisella kaudella 248–65 miljoonaa vuotta sitten.
Etelämanner oli aikoinaan osa Gondwanan jättiläismannerta, mutta alkoi sitten ajautua etelään. Uusi-Seelanti erkaantui Etelämantereen länsipuoliskosta 85 miljoonaa vuotta sitten. Australia irtautui siitä 50–60 miljoonaa vuotta sitten, ja Etelä-Amerikka 35–40 miljoonaa vuotta sitten.
Rossinmeren seudun ja Marie Byrdin maan tulivuoritoiminnassa näkyy merkkejä siitä, että manner olisi jakaantumassa kahtia.
Mineraalivarat ja kaivostoiminta
Etelämantereella on muun muassa hiiltä ja rautamalmia, joskin niiden hyödyntäminen olisi hyvin vaativaa mannerjään ja suurten etäisyyksien vuoksi. Kaupallinen kaivostoiminta kuitenkin kiellettiin toistaiseksi vuonna 1998 voimaan tulleella sopimuksella. Sopimus tulee uudelleen arvioitavaksi vuonna 2048.
Lämpötilat
pienoiskuva|350px|Etelämantereen tutkimusasemien keskilämpötiloja, ylempänä rannikon asemia, alempana sisämaan asemia. pienoiskuva|Etelämantereen kylmimmän ja lämpimimmän kuukauden keskilämpötilakartta. Etelämanner on maapallon kylmin manner, koska auringonvalo tulee sinne pienemmässä kulmassa kuin muille mantereille. Jo 80. eteläisen leveyspiirin kohdalla Rossin jäälautan reunalla Länsi-Etelämantereella auringonvalon intensiteetti on vain 17,4 prosenttia päiväntasaajan saamasta auringonvalosta. Kesällä, kun eteläinen pallonpuolisko on kallistunut aurinkoa kohti, aurinko paistaa Etelämantereella vuorokauden ympäri, mutta talvella on pitkä kaamos. Etelämantereen paksut ja laajat jäätiköt sekä merivirtoihin vaikuttavat maamassat pitävät Etelämantereen paljon kylmempänä kuin pohjoinen napa-alue.
Etelä­mantereen kylmin kuukausi on alueesta riippuen kesä-, heinä-, elo- tai syyskuu, ja lämpimin joulu-, tammi- tai helmikuu. Lauhimmankin kuukauden keskilämpötila jää nollan alapuolelle. Sisämaassa kesälämpötilan maksimi on alimmillaan −25 astetta. Mantereen lämpimintä seutua on Antarktiksen niemimaa, jossa voi olla keskikesällä jopa +15 astetta. Talvella sisämaassa on −40:stä −70:ään asteeseen, rannikolla −15:stä −35:een.
Etelämantereen ja koko maailman kylmyysennätys −89,2 celsiusasteetta mitattiin venäläisellä Vostok-tutkimusasemalla 21. heinäkuuta 1983. Etelämantereen lämpöennätys +18,3 astetta mitattiin helmikuussa 2020 Esperanzan tutkimusasemalla.
Sademäärä
Etelämanner on maailman kuivin aavikko ja yhtä laaja kuin Saharan aavikko. Vuoden aikana sataa noin 150–350 millimetriä, sisämaassa vain 50 millimetriä. Keskisademäärä on 120–150 millimetriä, minimi 10 millimetriä ja maksimi rannikolla 500 millimetriä. Laajalla alueella mantereen keskustassa sataa alle 50, jopa vain 20–30 millimetriä. Etelä­mantereen kylmä ilma sisältää hyvin vähän vesihöyryä, noin miljoonasosan päiväntasaajan määrästä, mutta suhteellinen kosteus on kylmyyden takia keskimäärin 70 prosenttia.
Jäätikön yllä havaitaan ilman kosteudesta tiivistyviä jääkiteitä, joita liikkuu ilmavirtausten mukana, ja jotka voivat vaikeuttaa horisontin erottamista. Muuten Etelä­mantereen ilma on kuulas ja kirkas.
Tuuli
Etelämanner on maailman tuulisin paikka. Kovimmat, katabaattiset tuulet puhaltavat rannikoilla, voimakkaimmillaan jopa 300 kilometriä tunnissa.
Nykyinen luonto
160px|Pingviinit nousevat maalle lisääntymään. Kuvassa [[keisaripingviiniperhe.|pienoiskuva]] pienoiskuva|160px|Kohokkikasvi [[Colobanthus quitensis on toinen Etelämantereen vain kahdesta siemenkasvista.]] Etelämanner on vaikea elinympäristö, koska siellä on kylmää ja kuivaa sekä talvisin yhtäjaksoisesti pimeää. Eniten elämää on mantereen pohjoisimmissa osissa. Selkärankaisia maaeläimiä ei ole, mutta esimerkiksi hylkeet, pingviinit ja jäämyrskyliitäjä tulevat maalle lisääntymään. Selkärangattomista eläimistä punkkilajeja on 21, hyppyhäntäisiä 24, äyriäisiä 14, sukkulamatoja 10, karhukaisia kuusi ja rataseläimiä 41. Mikroskooppisia selkärangattomia elää paikoilla, joissa on kosteutta, kuten järvissä.
Antarktiksen niemimaalta on löydetty kaksi alkuperäistä siemenkasvia: antarktiksenlauha ja kohokkikasvi Colobanthus quitensis. Kolmas vakiintunut siemenkasvilaji on kylänurmikka, joka on 1950-luvulta alkaen levinnyt muutamien tutkimusasemien ympäristössä Antarktiksen niemimaan kärjessä. Myös niittynurmikan raportoidaan kasvaneen yksittäisenä pienenä kasvustona vuosikymmenten ajan. Lähellä rannikkoa kasvaa harvakseltaan lehtisammalia, jäkälää, levää ja maksasammalia. Sammalia ja niiden sukulaislajeja kasvaa noin 30 lajia ja jäkäliä noin 125. Itä-Etelämantereen jäätiköllä ja etelänavalla ei kasva lainkaan kasveja.
Entisaikojen luonto
Etelämantereella oli monipuolinen luonto silloin, kun manner ei vielä ollut ajautunut etelänavan kohdalle ja joutunut eristyksiin kylmien merivirtojen sisään. Ilmasto oli tuolloin lämmin ja kostea. Ilmaston muuttuessa kylmäksi viimeisten 60 miljoonan vuoden aikana siellä tapahtui yksi maapallon historian suurimmista sukupuuttoaalloista. Paksun jääpeitteen vuoksi Etelämantereelta on vaikea löytää fossiileja.
Korkeiden leveysasteiden kasvillisuuden täytyi sopeutua matalalta tulevaan niukkaan valoon. Puiden lehdet esimerkiksi saattoivat laskeutua rungon suuntaisesti, jotta ne saivat kerättyä mahdollisimman paljon valoa.
Etelämantereen avoimissa metsissä eli paljon dinosauruksia. Pussieläimiä eli Etelämantereella vielä 60 miljoonaa vuotta sitten. Antarktiksen niemimaalta on löydetty 40 miljoonaa vuotta sitten eläneen lentokyvyttömän jättiläislinnun fossiileja.
Silloin kun Etelämanner oli vielä maayhteydessä Etelä-Amerikkaan ja Australiaan, moni eliölaji siirtyi sen kautta lännestä itään mantereelta toiselle.
Ihmisasutus ja matkailu
Ensimmäiset uskaliaat matkailijat saapuivat Etelämantereelle 1950-luvulla. Newyorkilainen Lars-Eric Lindblad aloitti säännöllisen matkailutoiminnan vuonna 1966 kuljetettuaan matkailijoita laivalla Etelä-Amerikasta. Sen jälkeen matkailijat ovat joko purjehtineet Etelämantereen rannikoille laivoilla tai lentäneet mantereen yli lentokoneilla. Mantereelle järjestetään myös vaelluksia ja kiipeilyretkiä. Suurin osa tulijoista rantautuu kesäaikana Antarktiksen niemimaalle tai sen rannikon saarille. Talvella jäät estävät rantautumisen. Mantereella ei ole hotelleja, mutta tutkimusasemilta voi ostaa lahjatavaroita. Matkailu on tiukasti säänneltyä, jotta se ei aiheuttaisi minkäänlaista vahinkoa ympäristölle. Kesällä 2006–2007 Etelämantereelle rantautui noin 30 000 matkailijaa.
Tutkimuksen historia
Polynesialaisessa perimätiedossa on mainintoja polynesialaisten jo 600-luvulla alkaneista matkoista Etelämanteretta ympäröiville jäisille vesille. Brittiläinen tutkimusmatkailija James Cook purjehti vuonna 1773 eteläisen napapiirin eteläpuolelle mutta ei tarpeeksi etelään nähdäkseen Etelämantereen rannikkoa. Manner havaittiin ilmeisesti ensimmäisen kerran tammikuun lopussa 1820, kun Thaddeus von Bellingshausen havaitsi ”erittäin korkean jäärinteen” ja Edward Bransfield näki korkeita lumen peittämiä vuoria.
Kapteeni John Biscoe purjehti vuosina 1831–1832 Etelämantereen ympäri ja löysi muun muassa Enderbynmaan ja Grahaminmaan. James Clark Ross löysi vuosina 1839–1841 muun muassa Rossinmeren.