cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Antti Ruuskanen
2012
Vuonna 2012 Ruuskanen valittiin Helsingin EM-kisoihin, mutta hän joutui luopumaan edustuspaikastaan keuhkokuumeen vuoksi.
Lontoon olympialaisissa Ruuskanen sijoittui alun perin kolmanneksi viidennen kierroksen heitollaan 84,12. Hän hävisi kilpailun voittaneelle Keshorn Walcottille 46 senttimetriä. Vuonna 2016 tehdyssä uusintatestissä paljastui, että Ruuskasen edelle hopealle sijoittunut ukrainalainen Oleksandr Pjatnytsja oli käyttänyt dopingainetta ja hänen suorituksensa mitätöidään. Näin Ruuskanen nousi hopealle. Hän sai hopeamitalinsa Lahden MM-hiihtojen yhteydessä 23.2.2017.
Lahden Kalevan kisoissa Ruuskanen voitti ensimmäisen SM-kultansa ennätyksellään 87,79 m. Zürichin Timanttiliigan kilpailussa hän oli toinen.
2013
Vaasan Kalevan kisoissa Ruuskanen sai hopeaa. Moskovan MM-kisoissa hänen pisin heittonsa oli kuudennella kierroksella heitetty 81,44, jolla hän oli alun perin kuudes. Sijoitus parani myöhemmin viidenneksi, kun ukrainalaisheittäjä Roman Avramenkon tulos hylättiin dopingin vuoksi.
Brysselin Timanttiliigan kilpailussa Ruuskanen oli kolmas.
2014
Vuonna 2014 Ruuskanen voitti toisen SM-kultansa Kuopion Kalevan kisoissa. Zürichin EM-kilpailussa 2014 Ruuskanen saavutti kultaa ja uransa toisen arvokisamitalin. Hän voitti loppukilpailun heittämällä kolmannella kierroksella uuden ennätyksensä 88,01.
2015
Porin Kalevan kisoissa 2015 Ruuskanen voitti jälleen SM-kultaa parantaen ennätystään lukemaan 88,98. Pekingin MM-kisoissa Ruuskasen heittämistä vaikeutti nivusvaiva. Hän sijoittui kovatasoisessa kilpailussa viidenneksi tuloksella 87,12. Dohan Timanttiliigan kilpailussa hän oli toinen. Olympiakomitea valitsi Ruuskasen Rion olympialaisiin lokakuussa 2015. Marraskuussa 2015 hänet valittiin myös Amsterdamin EM-kisoihin 2016.
2016
Ruuskanen heitti Amsterdamin EM-kisojen 2016 karsinnassa EM-kilpailujen historian pisimmän karsintatuloksen 88,23 ja sai loppukilpailussa pronssia tuloksella 82,44. Hän loukkasi kisan aikana kylkensä, minkä myötä hän joutui jättämään kaksi viimeistä kierrosta heittämättä. ”Ruuskasen pysyminen keihään EM-pronssilla kylkivamman estettyä viimeiset heitot” oli ehdolla Suomen Urheilugaalan sykähdyttävimmäksi urheiluhetkeksi 2016.
Rion olympialaisissa Ruuskanen pääsi karsinnasta finaaliin ainoana suomalaisena tuloksella 82,20 metriä ollen karsinnan yhdestoista. Finaalissa hän oli kuudes tuloksella 83,05. Ruotsi-ottelussa Ruuskanen sijoittui toiseksi tuloksella 83,02. Ruuskasen olkapää leikattiin syyskuussa 2016. Hän ei kilpaillut vuonna 2017 kertaakaan, vaan keskittyi olkapääleikkauksesta toipumiseen.
2018
Ruuskanen palasi kilpailemaan 19. kesäkuuta Oulussa. Kisassa hän heitti kaikki kuusi heittoa parhaan tuloksen ollessa 76,91. Hän heitti 4. heinäkuuta Joensuun GP-kilpailussa 82,59 metriä sijoittuen kilpailussa toiseksi. Ruuskanen sijoittui Berliinin EM-kisojen loppukilpailussa elokuussa 2018 kuudenneksi tuloksella 81,70. Kauden päätteeksi hän voitti Tampereella Ruotsi-ottelun keihäänheiton tuloksella 82,25.
2020
Ruuskanen sai Turun Kalevan kisoissa hopeaa tuloksella 79,22. Ruuskanen ilmoitti lokakuussa 2020 jatkavansa urheilu-uraansa vielä vuoden, Tokion olympialaisiin 2021 saakka.
2021
Viimeisellä kaudellaan 2021 Ruuskanen kilpaili vain kolmesti. Hän ei selviytynyt Tokion olympiajoukkueeseen vaan hävisi karsintakilpailussa Oliver Helanderille. Ruuskanen oli ilmoittautunut Kalevan kisoihin Tampereelle, mutta ei kuitenkaan osallistunut kilpailuun. Kauden parhaaksi tulokseksi jäi Saarijärven juhannuskisoissa heitetty 77,89, jota hän sivusi myös Pihtiputaan keihäskarnevaaleilla. Kolmannen ja viimeisen kerran Ruuskanen kilpaili Joensuun GP-kisassa, jossa heitti tuloksen 77,49.
Särkijärvi (Ruovesi, Pourunperä)
Särkijärvi on Pirkanmaalla Ruovedellä Pourunperän kylän lähellä sijaitseva järvi.
Maantietoa
Järven pinta-ala on 1,3 hehtaaria, se on 200 metriä pitkä ja 100 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 500 metriä.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Ähtärin ja Pihlajaveden reittien valuma-alueen (35.4) Tarjanneveden alueella (35.41), jonka Pirttijärven valuma-alueeseen (35.414) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 152,8 metriä mpy.
Luettelo Led Zeppelinin kappaleista
Led Zeppelin oli englantilainen rockyhtye, joka julkaisi vuosina 1968–1980 kahdeksan studioalbumia, yhden livealbumin ja 16 singleä. Yhtyeen hajoamisen jälkeen on julkaistu yksi studioalbumi, kolme livealbumia, yhdeksän kokoelma-albumia ja erikoispainokset kaikista studioalbumeista. Ohessa luettelo yhtyeen levyttämistä kappaleista. Kappaleita voi järjestää raidan, kappaleen nimen, kappaleen keston, albumin tai julkaisuvuoden mukaan.
Tähtivaeltaja (albumi)
Kappaleet
Kaikki kappaleet säveltänyt ja sanoittanut Pelle Miljoona sekä sovittanut Rockers.
Kotkan Naisvoimistelijat
Kotkan naisvoimistelijat on kotkalainen joukkuevoimisteluseura, jolla on kilpajoukkueita monissa eri sarjoissa. Seuran puheenjohtajana toimii Riitta Vehmassalmi.
Kansainvälinen vastauskuponki
Kansainvälinen vastauskuponki (, CRI;, IRC) on Maailman Postiliiton (UPU) vuonna 1907 käyttöönottama lipuke CN 01, joka käy alimman painoluokan postimaksuksi lentopostikirjeelle minne tahansa maailmassa lähes jokaisessa maassa. Kansainvälistä vastauskuponkia käytetään, kun lähettäjä haluaa maksaa vastaanottajan puolesta vastauksen postimaksun, mutta lähettäjällä ei ole käytettävissään vastaanottajan maan postimerkkejä tai muita postimaksuvälineitä. Lipuke leimataan sitä ostettaessa ja lipuketta lunastaessa se leimataan uudestaan ja vaihdetaan postimerkkeihin tai muuhun postimaksumerkintään.
Kansainvälinen vastauskuponki näyttää samalta kaikkialla maailmassa. Kupongit erottaa toisistaan vain ranskankielinen maan nimi ja maatunnus kupongin etupuolella sekä yksilöity sarjanumero kääntöpuolella.
Alkuperäinen vastauskuponki ei sisältänyt mainintaa lentopostista, sillä ensimmäiset kupongit painettiin sata vuotta sitten. Myöhemmin vastauskuponkiin lisättiin maininta erityisesti lentopostista, ja 2000-luvun alussa kuponkien voimassaoloaika alettiin painaa vastauskuponkeihin. Aiemmin painetut kupongit ovat voimassa toistaiseksi, esimerkiksi malli "Beijing 2" oli voimassa vuoden 2009 loppuun asti, ja sitä seuraava "Nairobi" vuoden 2013 loppuun. Nykyinen malli, jonka teema on "Elämän vesi" ja joka on tšekkiläisen artistin ja graafisen suunnittelijan Michal Sindelarin työtä, julkaistiin 2013 ja on voimassa vuoden 2017 loppuun. Vaikka muut viestintävälineet ovat vähentäneet kirjepostin määrää, ei kansainvälistä vastauskuponkia olla kuitenkaan lakkauttamassa.
Kansainvälisen vastauskupongin hinnassa on pieniä maakohtaisia eroja. Suomesta ostettaessa kansainvälinen vastauskuponki maksaa 2,30 euroa ja se lunastetaan 1,30 euron postimerkillä (2016).
Ponzi-huijaus
Ensimmäinen Ponzi-huijaus käytti hyväkseen järjestelmää, koska oli mahdollista tehdä voittoa eri maiden erisuuruisten postimaksujen ansiosta. Jos joku lähetti rahaa Italiaan ja siellä ostettiin edullisesti IRC, joka lähetettiin sitten Yhdysvaltoihin, niin samaa kuponkia vastaan saatiin vaihdettua suuremman summan edestä postimerkkejä kuin mistä lähtömaassa oli maksettu. Tämän järjestelmän ansiosta Charles Ponzi väitti olevan mahdollista tehdä täysin laillisesti järjestelmän heikkoutta hyväksi käyttäen jopa yli 400 prosentin voittoa kulujen jälkeen, kun vain oli tarpeeksi asiamiehiä hoitamassa muiden sijoituksia. Huijaus kesti puoli vuotta ennen kuin se romahti.
Mary Dyer
thumb|260px|Mary Dyer matkalla hirtettäväksi. Tuntemattoman taiteilijan teos 1800-luvulta. Mary Barrett Dyer (n. 1611 – 1. kesäkuuta 1660) oli englantilainen kveekari, joka hirtettiin Bostonissa piittaamattomuudesta kveekarismin kieltäviä lakeja vastaan. Häntä pidetään Pohjois-Amerikan viimeisenä uskonnollisena marttyyrina.
Dyer muutti parinkymmenen vuoden ikäisenä Englannista Bostonin seudulle nuoren aviomiehensä kanssa. Hän synnytti kolme lasta, mutta neljäs raskaus päättyi myöhäiseen keskenmenoon. Kastamaton lapsi haudattiin salaisesti ja sen ruumis kaivettiin myöhemmin esille osoitukseksi Mary Dyerin jumalattomuudesta. Keskenmenon ja siihen liittyneiden komplikaatioiden yhteydessä Dyer tutustui Anne Hutchinsoniin. Hutchinson uskoi, että Jumala voi puhua yksilöille suoraan, ei pelkästään miespuolisen papiston avulla. Tämä usko loitonnutti hänet puritaanisesta kirkosta, ja Mary Dyer seurasi perheineen ystäväänsä. He muuttivat suvaitsevaiselle Rhode Islandille, missä Roger Williams johti puritanisteista eronnutta seurakuntaa.
Vuonna 1652 Mary ja William Dyer perheineen matkustivat Englantiin, ja Mary tutustui kveekarien ajatuksiin. Kveekarit olivat jo lakanneet maksamasta veroja anglikaaniselle kirkolle ja joutuneet vaikeuksiin valtiovallan kanssa Englannissa.
Heti kun Dyerit palasivat Englannista, heidät pidätettiin kveekariutensa takia ja Mary Dyeria kiellettiin julistamasta kveekariutta Massachusettsin alueella. Dyerit asettuivat Rhode Islandille. Massachusettsin uusi kuvernööri sääti entistä ankarammat kveekarivastaiset lait: ensimmäisestä käynnistä Bostonin alueella kveekarit ruoskittiin, toisesta he joutuivat jalkapuuhun ja menettivät korvansa, kolmannesta leikattiin toinen korva ja neljännestä seurasi kuolemantuomio.
Mary Dyer ja hänen kaksi kveekariystäväänsä matkustivat Bostoniin protestoidakseen lakeja vastaan, ja hänet pidätettiin, tuomittiin ja hirtettiin.
Maryn hirttäminen herätti huomiota emämaassa Englannissa asti, ja Kaarle II kielsi kveekarien teloittamisen uskonnon harjoittamisen takia.
Matti Kuusi
Matti Akseli Kuusi (25. maaliskuuta 1914 Helsinki – 16. tammikuuta 1998 Helsinki) oli suomalainen kansanrunoudentutkija ja Helsingin yliopiston professori 1959–1977 sekä akateemikko vuodesta 1985. Hän väitteli filosofian tohtoriksi vuonna 1950 kertovan kansanrunouden tutkimuksella Sampo-eepos, tutki suomalaisten muinaisrunojen syntyä tyylianalyysin avulla ja sananparsia. Hän osallistui aktiivisesti kulttuurikeskusteluun ja julkaisi suuren määrän artikkeleita ja kirjoja, muun muassa kirjat Vanhan kansan sananlaskuviisaus (1953), Maria Luukan laulut ja loitsut (1983) ja muistelmateoksen Ohituksia (1985).
Kuusen vanhemmat olivat filosofian maisteri, vakuutusyhtiön johtaja Aarne Kuusi (alkujaan Granfelt) ja Alli o.s. Zidbäck. Hänen nuorempi veljensä Pekka Kuusi oli kansanedustaja ja Alkon pääjohtaja. Matti ja Pekka Kuusen setä oli sosiaalipoliitikko Eino Kuusi ja serkku taidemaalari ja graafikko Helmi Kuusi sekä isoisä kansansivistys- ja raittiusmies Aksel August Granfelt.
Matti Kuusi sai Suomen Kulttuurirahaston tunnustuspalkinnon vuonna 1984.
Rintamamiesten runokokoelmaa Täältä jostakin varten Kuusi kirjoitti runon "Kuolemanjuoksu". Kokoelman toimitti Olavi Paavolainen, joka piti sitä niin rajuna, että kehotti keventämään alkua, mutta siihen Kuusi ei kyennyt. Runon taustalla oli Kuusen kokemus Tyrjän läpimurtotaistelusta, jossa kaatui kolmisensataa suomalaista sotilasta. Hiukan tarkistettuna mutta olennaisesti samanlaisena se sisältyy Kuusen kokoelmaan Routa liikkuu (1947). Niin Panu Rajala kuin Kuusen elämäkerturi Tellervo Krogerus pitävät runoa ainutlaatuisena sotarunojen joukossa. Rajalan mukaan Kuusella oli maine "AKS:n hovirunoilijana", ja leiman löi juuri Paavolainen.
Matti Kuusi avioitui vuonna 1944 Kaarina Johanna Lumialan kanssa. Heille syntyi neljä lasta, joista tytär Outi Lauhakangas on sananlaskututkija.
Kuusen kehittämä kansainvälinen sananlaskutypologia ja siihen liittyvä tietokanta on käytettävissä verkossa.
Ardennien taistelu
Tilanne syksyllä 1944
Syksyllä 1944 Saksan tilanne oli vaikea: sotaa käytiin sekä itä- että länsirintamalla, ja monivuotinen sota oli kuluttanut taloudelliset resurssit vähiin. Saksalaisten öljyvarat olivat lähes lopussa. Niinpä vaikka kalustoa, kuten lentokoneita ja panssarivaunuja oli reservissä, niitä ei voitu käyttää tehokkaasti. Lännessä liittoutuneet etenivät nopeasti läpi Ranskan lähestyen Reiniä. Idässä Neuvostoliitto oli aikaisemmista raskaista tappioistaan huolimatta koonnut voimansa, ja puna-armeija eteni kohti Saksaa.
Saksan sodanjohdon oli pakko pyrkiä toisen rintaman neutralisointiin. Onnistunut vastahyökkäys länsirintamalla näytti parhaalta mahdollisuudelta pyrkiä erillisrauhaan, jonka jälkeen Saksa voisi keskittää voimat itärintamalle ja välttää täydellisen tappion. Hitler määräsi operaation nimeksi Wacht am Rein (Reinin vartija).
thumb|left|Kuva 1. Kuvassa vasemmalla jalkaväenkenraali [[Hans Krebs (kenraali)|Hans Krebs, keskellä sotamarsalkka Gerd von Rundstedt ja oikealla sotamarsalkka Walter Model.]]
Huolelliset valmistelut aloitettiin. Saksa oli tointunut vuoden 1944 lopussa takaiskuistaan, ja suuria määriä sekä miehiä että kalustoa koottiin yhteen. Hitler valitsi neljä SS-divisioonaa hyökkäyksen kärjeksi: 1. SS-panssaridivisioona Leibstandarte Adolf Hitler, SS-divisioona Das Reich, SS-divisioona Hohenstaufen ja SS-divisioona Hitlerjugend. Nämä divisioonat oli juuri uudelleenvarustettu ja niistä muodostettiin 6. SS-panssariarmeija.
Ardennien maantieteelliset muodot
Ardennit on pinta-alaltaan noin 11 200 neliökilometriä, ja on maastonmuodoltaan vuoristoista aluetta, jota peittävät tuuheat metsät. Vuorien korkeus on keskimäärin 350–500 metriä, mutta esimerkiksi alueen koilisosassa Hautes Fagnesin soisilla nummilla korkeus nousee yli 650 metriin. Alueelle on tyypillistä nopeasti virtaavien jokien muodostamat jokilaaksot. Tunnetuin joista on Maas.
Saksalaisten suunnitelma
Saksalaiset käyttivät samaa taktiikkaa, jolla he vuonna 1940 kukistivat Ranskan. Suunnitelmana oli hyökätä Ardennien metsien halki, edetä Antwerpeniin ja katkaista liittoutuneiden joukot kahtia. Näin britit joutuisivat eroon yhdysvaltalaisista liittolaisistaan ja huoltolähteistään. Kolmesta panssariarmeijasta Sepp Dietrichin johtama 6. SS-panssariarmeija oli vahvin. Sen piti edetä hyökkäyksen oikealla sivustalla lyhintä tietä Antwerpeniin. Kuvassa 1 näkyvät kenraalit Model, Rundstedt ja Krebs suunnittelemassa Ardennien offensiivia.
Saksalaisten yllätyshyökkäys
Yhdysvaltojen armeijassa ajateltiin, että Hitler oli jo hävinnyt länsirintaman sodan. Rivimiehet toivoivat selviävänsä hengissä sodan viimeiset kuukaudet. Joukot odottivat kylmää mutta rauhallista joulua 1944, mutta saksalaiset aloittivatkin suurhyökkäyksen. Saksan panssari­divisioonat murtautuivat 15. joulukuuta 1944 helposti läpi Yhdysvaltojen liian harvaan miehitetyn rintamalinjan.
Saksalaisten ei odotettu enää tekevän massiivista hyökkäystä lännessä, joten hyökkäys yllätti Yhdysvaltain alueella olleet joukot täydellisesti. Yhdysvaltojen 12. Armeijaryhmän komentaja Omar Bradley, joihin hyökkäys kohdistui, kieltäytyi jopa uskomasta, että saksalaisten hyökkäys olisi alkanut. Brittijoukkojen komentaja sotasankari Sir Bernard Montgomery aliarvioi vihollisensa taistelukykyä, mikä maksoi verta ja viivytti länsirintaman sotaa kuukausilla. Amerikkalaiskomentaja George S. Patton epäonnistui myös arvioissaan, mutta hänellä oli kuitenkin pelisilmää ja maanläheistä käytännöllisyyttä. .
Saksalaisten edetessä liittoutuneet tuhosivat vetäytyessään sillat sekä muut kulkuyhteydet vaikeuttaen saksalaisten etenemistä. Vetäytyvien joukkojen kuorma-autot upposivat huonokuntoisiin teihin, ja lumisateen sakeuttama sää vaikeutti entisestään joukkojen uudelleenryhmittelyjä. Yhdysvaltain armeijan puolustusrintaman 106. ja 28. divisioonien asemat pettivät 60 kilometrin osuudelta. Pohjoisessa ollut V armeijakunta samoin kuin 4. divisioona etelämpänä pitivät asemansa.
Kuvassa 2 on esitetty rintamatilanne kymmenen päivää kestäneiden taisteluiden jälkeen. Joulukuun 16. päivä 1944 Saksan 6., 5. ja 7. panssariarmeijat aloittivat hyökkäyksen yhteensä 24 divisioonan voimin. Liittoutuneiden Ardennien alueen toimintaa hoitaneiden yhdysvaltalaisjoukkojen puolustuksen etulinja murtui kahdessa tunnissa noin 100 kilometrin matkalta. Saksalaiset loivat rintamaan "pullistuman" (engl. bulge), josta taistelu on saanut englanninkielisen nimensä Battle of the Bulge eli "pullistuman taistelu".
thumb|left|Kuva 2. Rintamatilanne Ardenneilla 15. joulukuuta 1944 thumb|Krenatöörejä hyökkäämässä Luxemburgin alueella.
Saksalaisarmeijalla oli hyökkäyksessä käytössään uusin versio Tiger-panssarivaunusta, jonka 88 millimetrin tykki kykeni tuhoamaan minkä tahansa liittoutuneiden panssarivaunun. Kenraalimajuri Wilhelm Mohnken johtamasta 1. SS-panssaridivisioonasta muodostettu komentajansa Jochen Peiperin mukaan nimetty taisteluosasto Peiper johti saksalaisten hyökkäystä. Peiperin yksiköt lähtivät liikkeelle 16. joulukuuta yöllä kello kaksi Blankenheimista pitkin pieniä metsäteitä. Eteneminen oli nopeaa, jäljelle jääneet vastarintapesäkkeet ohitettiin ja jätettiin perässä tulevan jalkaväen hoidettavaksi. Sää suosi hyökkääjiä; sumu rajoitti näkyvyyttä, ja pilvinen taivas esti ilmaylivoiman saaneiden liittoutuneiden lentotoiminnan. Saksalaisten joukkojen kärjessä eteni yhdysvaltalaisunivormuihin pukeutuneita, englantia puhuvia erikoisyksikköjä.
Malmedyn verilöyly
Baugnezin risteyksessä lähellä Malmedya nopeasti edenneet saksalaisjoukot kohtasivat Yhdysvaltain tykistön kolonnan. Lyhyen taistelun jälkeen yhdysvaltalaiset antautuivat ja saksalaiset saivat vangiksi noin 140 sotilasta. Peiper ja hänen panssarinsa jatkoivat matkaansa, mutta sotavangit kerättiin läheiselle pellolle. Vankeja vartioimaan jäi muutaman kymmenen miehen vahvuinen osasto sotilaita ja muutama puolitelavaunu, joiden konekiväärit osoittivat yhdysvaltalaisia.
Syystä, jota ei varmuudella tiedetä, saksalaiset avasivat tulen kohti sotavankeja. Tulitukselta ehti paeta noin 60 yhdysvaltalaista, joista osa ammuttiin heidän törmättyään toisiin saksalaisosastoihin. Baugnezin risteyksen viereiselle pellolle jäi makaamaan noin 90 vankia. SS-miehet kävelivät heidän seassaan varmistuen, ettei kukaan ollut jäänyt henkiin.
Baugnezin risteyksessä tapahtunut joukkomurha ei ollut ainoa lajissaan. Joachim Peiperin SS-miehet teloittivat sadoittain amerikkalaisia sotavankeja ja belgialaisia siviilejä edetessään Ardenneilla.
Peiper motitetaan
Saksalaiset hyökkäysjoukot etenivät 2 000 miehen ja 200 ajoneuvon voimin Stavelotiin asti, jossa yhdysvaltalaiset motittivat heidät. Jouluaattona Peiperin käskettiin tuhota jäljelle jääneet ajoneuvot ja murtautua motista marssittamalla miehensä jalkaisin takaisin omille linjoille.
Käännekohta
thumb|Afroamerikkalaisia sotavankeja. Liittoutuneiden ylipäällikkö kenraali Dwight D. Eisenhower lähetti taisteluun reservinsä pysäyttääkseen saksalaisten hyökkäyksen. Yhdysvaltain 101. maahanlaskudivisioona saapui Bastognen kaupunkiin lyödäkseen saksalaisten 5. panssariarmeijan. 18 000 amerikkalaista saarrettiin kaupunkiin. Adolf Hitler määräsi, että belgialainen kaupunki on vallattava mihin hintaan hyvänsä, sillä se hidasti saksalaisten hyökkäystä pahasti. 22. joulukuuta saksalaiset lähettivät viestin Bastognen puolustuksen komentajalle kenraali Anthony McAuliffelle vaatien tämän antautumista. Kenraalin vastauksena lähettämässä lapussa luki ”NUTS!”. Jouluaattona saksalaiset aloittivat panssarihyökkäyksensä kaupungin länsiosiin. Taistelu oli verinen, mutta amerikkalaiset pitivät asemansa.
Lopulta joulun jälkeen taivas selkeni ja liittoutuneet saivat jälleen pommitetuksi saksalaisia joukkoja, joiden hyökkäys tyrehtyi. Lisäksi alueelle saatiin pudotettua huoltopaketteja, jossa oli sotatarvikkeita ja ruokaa. Samalla amerikkalaiset aloittivat vastahyökkäyksensä kahdella armeijalla. Saksalaisten väsyneet ja tappioita kärsineet joukot joutuivat vetäytymään. Kenraali Pattonin johtama 3. armeija vapautti saarretun Bastognen 2. tammikuuta 1945, ja viimeiset saksalaiset ajettiin ”pullistumasta” 16. tammikuuta 1945. Hitlerin viimeinen uhkayritys lännessä oli epäonnistunut.
Operaatio Nordwind
Helpottaakseen Ardennien tilannetta Hitler määräsi uuden hyökkäyksen Elsassin alueella olevia ranskalaisia ja yhdysvaltalaisia joukkoja vastaan. Tämän operaation nimeksi tuli Nordwind. Alkumenestyksestään huolimatta operaatio ei tuottanut tulosta ja se kuihtui tammikuun lopulla.
Jälkiseuraukset
Taistelussa liittouneiden kaatuneet olivat valtaosin yhdysvaltalaisia. Ardennien taistelun jälkeen liittoutuneet jatkoivat Reinille. Taistelussa saksalaiset menettivät melkein kaikki arvokkaat panssarireservinsä. Liittoutuneita tappiot hidastivat muutaman viikon, mutta saksalaisille menetykset olivat korvaamattomat.
GRICES
GRICES on Portugalin tieteen ja ylimmän opetuksen kansainvälisiä suhteita hoitava kabinetti. Se on akronyymi sanoista Gabinete de Relacões internacionais da Ciência e do Ensino Superior (kansainvälisten suhteiden, tieteen ja korkeimman opetuksen kabinetti). Se toimii Portugalin innovaatio-, tiede- ja opetusministeriön alaisuudessa ja hoitaa muun muassa Portugalin suhteita Euroopan avaruusjärjestöön ja EU:n tutkimuksen puiteohjelmiin.
Dagobert II
thumb|left|Dagobert II Dagobert II (noin 652–679) oli Sigebert III:n poika ja Austrasian kuningas 676–679.
Kun Sigebert III kuoli, Austrasian major domus Grimoald I leikkautti Dagobertin ylhäisen syntyperän symbolin, pitkät hiukset ja lähetti tämän luostariin Irlantiin. Sen jälkeen Grimoald nosti kuninkaaksi oman poikansa Kildebert Adoptivuksen, jonka Sigebert III oli ehtinyt adoptoida ennen Dagobertin syntymää.
Austrasian ylimystö ei kuitenkaan hyväksynyt vallankaappausta, ja Grimoald ja Kildebert kukistettiin. Austrasian kruunun sai Kilderik II, joka murhattiin vuonna 675. Kilderikin kuoltua Dagobert noudettiin luostarista ja nostettiin kuninkaaksi. Hänet murhattiin kuitenkin jo kolmen vuoden kuluttua.
Pikaluistelu talviolympialaisissa 1932
right|100px|Pikaluistelu Talviolympialaisissa 1932 Yhdysvaltain Lake Placidissa kilpailtiin miesten pikaluistelussa neljällä eri matkalla. Naisten luistelu oli näytöslajina.
Ensimmäisen ja ainoan kerran olympialaisten historiassa kilpailut käytiin nykyistä kaukalopikaluistelua muistuttavalla yhteislähdöllä. Tämä antoi amerikkalaisluistelijoille selkeän etulyöntiaseman, sillä eurooppalaisluistelijat eivät koskaan olleet moisella tyylillä luistelleet. Eurooppalaisluistelijoille menikin vain kaksi mitalia yhdysvaltalaisten ja kanadalaisten kahmiessa loput. Ennakkosuosikki Clas Thunberg jättäytyi kokonaan pois kilpailuista.
Osallistujat
Yhteensä 31 miespikaluistelijaa kuudesta maasta kilpaili Lake Placidin pikaluistelussa. Kahdeksan luistelijaa kilpaili kaikilla neljällä matkalla.
Lake Placidin talviolympialaisten pikaluistelijoista nuorin oli 18 vuoden ja 221 päivän ikäisenä kilpaillut kanadalainen Herbert Flack, ja vanhin oli Japania 29 vuoden ja 58 päivän ikäisenä edustanut Tomejo Uruma.
1 500 m
<br style="clear:both;"/>
5 000 m
<br style="clear:both;"/>
10 000 m
<br style="clear:both;"/>
Naiset (näytöslaji)
Naisten pikaluistelu oli Lake Placidissa ensimmäistä kertaa olympiakisojen ohjelmassa, tosin näytöslajina. Naiset kilpailivat 8.–10. helmikuuta 500, 1 000 ja 1 500 metrin matkoilla. Kilpailut käytiin miesten pikaluistelun tapaan yhteislähtöinä. Kilpailijoita oli kymmenen, joista viisi Yhdysvalloista ja viisi Kanadasta. Kilpailupaikka oli aikaisemmin miesten pikaluistelussa käytetty 400 metrin rata olympiastadionilla.
Jokaisella kolmella matkalla käytiin aluksi kaksi alkuerää, joiden kolme parasta selvisivät loppukilpailuun. Vaikka mukana oli vain kahden maan edustajia, tuli kilpailuista kovatasoisia voittoaikojen painuessa virallisten maailmanennätysten tuntumaan ja alle. Yhteislähtömuotoisena käytyjen kilpailujen ajat eivät kuitenkaan kelvanneet viralliseksi ennätyksiksi. Viralliset maailmanennätykset olivat Lake Placidin olympiakisojen aikaan seuraavat:
Yhdysvaltalaiset naisluistelijat saavuttivat kolmella matkalla kaksi ensimmäistä, yhden toisen ja kaikki kolme kolmatta sijaa. Kanadalaiset voittivat yhden matkan ja sijoittuivat kahdesti toisiksi. Kahdesti kolmen parhaan joukkoon ylsivät yhdysvaltalaiset Elizabeth Dubois ja Kit Klein sekä kanadalainen Jean Wilson, jotka kaikki myös voittivat yhden matkan.
500 m
Päivämäärä: maanantai 8. helmikuuta
Ensimmäisestä 500 metrin alkuerästä loppukilpailuun etenivät Lela Brooks-Potter (voittoaika 62,4), Elsie Muller-McLave ja Helen Bina. Kanadan Hattie ja Donaldson karsiutuivat. Toisessa alkuerässä Jean Wilson (60,4), Kit Klein ja Elizabeth Dubois selvittivät tiensä loppukilpailuun yhdysvaltalaisen Franeyn ja kanadalaisen Hurdin karsiutuessa.
Loppukilpailussa nopein oli ajan 58,0 luistellut Kanadan Jean Wilson. Hänen jälkeensä maalin tulivat toisena ja kolmantena yhdysvaltalaiset Elizabeth Dubois ja Kit Klein. <br style="clear:both;"/>
1 000 m
Päivämäärä: tiistai 9. helmikuuta
Alkueristä ensimmäisessä Brooks-Potter vei voiton ajalla 2.01,2. Loppukilpailuun hänen jälkeensä luistelivat kanadalaiset Geraldine Mackie ja Hattie Donaldson. Neljänneksi sijoittui Yhdysvaltain Bina, ja saman maan Muller-McLave keskeytti. Toisessa alkuerässä Kanadan Wilson oli nopein ajalla 2.06,0. Muut loppukilpailuun selviytyneet olivat yhdysvaltalaiset Dubois ja Dorothy Franey. Kanadan Hurd ja Yhdysvaltain Klein keskeyttivät.
Yhdysvaltalaisista Dubois voitti loppukilpailun ajalla 2.04,0, ja Franey luisteli kolmanneksi. Toiseksi luisteli Kanadan Donaldson. <br style="clear:both;"/>
1 500 m
Päivämäärä: keskiviikko 10. helmikuuta
Purtsen vasallilinna
thumb|Purtsen linna Purtsen vasallilinna on keskiaikainen linna Lüganusen kunnassa, Itä-Virumaan maakunnassa Virossa.
Pikaluistelu talviolympialaisissa 1932
1 500 m
1 500 metrin ensimmäiseen alkuerän ajalla 2.54,0 voittanut Brooks-Potter eteni loppukilpailuun seuranaan Yhdysvaltain Bina ja Kanadan Mackie. Yhdysvaltain Muller-McLave ja Kanadan Donaldson karsiutuivat loppukilpailusta. Toisessa alkuerässä Yhdysvaltain Dubois ja Kanadan Hurd karsiutuivat kanadalaisen Wilsonin viedessä voiton ajalla 2.54,2. Wilsonin kanssa loppukilpailuun etenivät yhdysvaltalaiset Klein ja Franey.
Purtsen vasallilinna
Linna mainitaan kirjallisissa lähteissä vuonna 1421. Se edustaa siirtymätyyliä gotiikasta renessanssiin. Linnan muurien paksuus on 2,35 metriä. Linna oli muun muassa Fleming- ja Stackelberg-sukujen omistuksessa.
Pikaluistelu talviolympialaisissa 1932
1 500 m
Loppukilpailun voittoaika 3.00,6 oli selvästi alkueriä heikompi. Voittoon luisteli Yhdysvaltain Klein ennen Kanadan Wilsonia. Yhdysvaltain Bina sijoittui kolmanneksi.
Purtsen vasallilinna
Toisen maailmansodan jälkeen se oli vain rapistuvia raunioita, kunnes linna vuosina 1987-1990 entistettiin; ylimpien kerrosten korjaukset tehtiin ilman tarkkoja tietoja, sillä säilyneitä osia tai entistämistä auttavia historiatietoja ei ollut. Nykyisin linna on konsertti-, juhla- ja ravintolatila.
Tylppäkyhmyotsa
Tylppäkyhmyotsa (Steatocranus gibbiceps) on kirjoahventen (Cichlidae) heimoon kuuluva makeissa vesissä elävä kalalaji. Se on sukunsa Steatocranus tyyppilaji. Tylppäkyhmyotsaa kalastetaan ravinnoksi.
Tylppäkyhmyotsa voi kasvaa korkeintaan kymmenen senttimetrin mittaiseksi. Lajia tavataan Kongon tasavallasta ja Kongon demokraattisesta tasavallasta. Se elää noin 24–27 asteen lämpöisissä pohjavesissä ja käyttää ravinnokseen pääasiassa nilviäisiä. Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto IUCN luokittelee tylppäkyhmyotsan elinvoimaiseksi lajiksi.
Typen kierto luonnossa
320px|thumb|Kaavakuva typen kiertokulusta
Typen kierto luonnossa on tärkeä osa ravintoketjuja ja erilaisten ekosysteemien toimintaa. Typpi on elämälle tärkeä alkuaine, ja sitä on kaikissa aminohapoissa ja proteiineissa. Kasveissa iso osa typestä on lehtivihreämolekyyleissä, jotka ovat yhteyttämisen keskeinen tekijä.
Ilmasta 78 % on typpeä, mutta useimmat eliöt eivät voi sitä suoraan käyttää hyväkseen. Eräät bakteerit sitovat typpeä (N2) vedyn kanssa ammoniakiksi (NH3), jonka toiset bakteerit muuttavat nitriitiksi (NO2), jonka kolmannet muuttavat nitraatiksi (NO3), joka sitoutuu aminohappoihin ja edelleen proteiineihin. Eläimet saavat kaiken typpensä syömällä kasveja tai kasvinsyöjiä tai kasvinsyöjäsyöjiä, riippuen siitä, missä kohti ravintoketjua ne elävät.
Eläinten eritteissä ja kuolleissa eliöissä on typpiyhdisteitä. Erikoistuneet bakteerit hajottavat näitä proteiineja ja vapauttavat jälleen typen ilmakehään. Typen kierrossa erilaiset bakteerit ovatkin tärkeimmässä osassa.
Typpikaasusta ammoniakkia tekeviä bakteereita on vähän, ammoniakista nitriittejä tekeviä eli nitrifioivia bakteereita taas on maaperässä niin paljon, ettei maassa ole juurikaan vapaata ammoniakkia.
Jos meren pohjasedimentissä on tarpeeksi happea, näin käy myös meressä. Itämeren syvillä alueilla on happikatoa, ja siellä veteen jää ammonium typpeä, joka voi ruokkia leväkukintoja.
Ihmiskunta vaikuttaa aktiivisesti typen kiertoon käyttämällä maanviljelyssä typpilannoitteita. Liian iso määrä typpiyhdisteitä on pahaksi, sillä ne rehevöittävät vesistöjä. Itämeressä lasketaan, että ihmisperäinen typpilannoitus ja polttoprosessit ovat yli kaksinkertaistaneet luonnollisen typen kierron. Typpioksiduuli N2O, jota pääsee luontoon keinolannoitteista, on hiilidioksidin ja metaanin jälkeen kolmanneksi tärkein ihmisperäinen kasvihuonekaasu.
Tornado (romaani)
Tornado on Ilkka Remeksen kirjoittama romaani, joka julkaistiin 13. joulukuuta 2022. Romaanin kustantaja on WSOY. Se on suomenkielinen ja se on kovakantisena, e-, ja äänikirjana.
Who Let the Dogs Out?
Who Let the Dogs Out? on kappale, jonka on alun perin sanoittanut ja tuottanut Anslem Douglas (nimellä ”Doggie”) Trinidad and Tobago Carnivalin vuoden 1998 kautta varten. Tähän kiinnitti huomiota Steven Greenberg, joka tuotti sen yhtyeen kanssa, joka sai nimekseen Baha Men. Baha Men teki cover-version kappaleesta ja liitti sen osaksi Rugrats in Paris: The Movie -elokuvaa ja sen soundtrack-levyä. Sen jälkeen kappale julkaistiin vuonna 2000 singlenä, ja siitä tuli yhtyeen ensimmäinen menestynyt kappale Yhdysvalloissa ja Britanniassa.
Kappale oli Yhdysvalloissa Billboard Hot 100 -listan sijalla 40. ja Britanniassa Britannian singlelistan toisella sijalla. Se oli Britanniassa vuoden 2000 neljänneksi myydyin kappale ja siitä tuli yksi niistä parhaiten myyneistä singleistä, jotka eivät ole saavuttaneet listan kärkisijaa. Kappale menestyi myös Australiassa, jossa se nousi listan ykköseksi. Kappale voitti Grammyn vuoden 2001 Grammy-palkintogaalassa sarjassa ”Paras dance-levytys”.
Jon Vesano
Jon Vesano on yhdysvaltalainen extreme metal -basisti, joka on toiminut muun muassa Nilen basistina sekä yhtenä laulajana. Hän liittyi yhtyeeseen ennen In Their Darkened Shrines -albumin nauhoituksia, eikä ehtinyt opetella neljää, juuri ennen studioon menoa kirjoitettua kappaletta bassolla. Siksi levyn bassot soittaa Dallas Toler-Wade ja Vesano mainitaan kansilehdessä vain vierailevana laulajana. Vesano erosi yhtyeestä helmikuussa 2005.
Lähteet
Jon Vesano
Irjanteen kirkko
Irjanteen kirkko on Eurajoella Irjanteen kylässä sijaitseva kirkko, joka on rakennettu vuonna 1731. Se on niin sanottu autiokirkko, joka on käytössä ainoastaan kesäaikaan. Silloin se toimii myös tiekirkkona. Irjanteen kirkko on Satakunnan vanhin puukirkko ja myös maakunnan vanhimpia kirkonpaikkoja, sillä ensimmäinen rukoushuone toimi paikalla jo 1200-luvulla. Nykyinen kirkko on kolmas samalla paikalla sijainnut kirkko. Se on osa Irjanteen tiiviisti rakennettua kyläympäristöä, jonka Museovirasto on luokitellut valtakunnallisesti merkittäväksi rakennetuksi kulttuuriympäristöksi.
Yleistä
Irjanteen kirkko on tyypillinen lounaissuomalainen pitkäkirkko, jossa suorakaiteen muotoisen runkohuoneen sivuilla ovat matalammat eteinen ja sakaristo. Rakennuksessa on paanukatto ja ulkoseinät on maalattu punamullalla. Runkohuoneen sisäkatteena on puinen holvaus. Kirkossa ei ole urkuja eikä lämmitystä. 1700-luvun alttaritaulu kuvaa viimeistä ehtoollista, mutta sen tekijää ei tunneta. Saarnastuolissa on yhdeksän apostolia, jotka eurajokelainen Vihtori Stenius maalasi vuonna 1891, ja parven reunassa Neitsyt Maria. Kirkom sistustukseen kuuluu myös 1800-luvun alun votiivilaiva, joka on Hattulan kirkon ohella Pohjoismaiden ainoa paperista tehty votiivilaiva. Barokkityylisessä kellotapulissa on kaksi kelloa vuosilta 1741 ja 1794. Sen alakerta toimii kiviaidan ympäröimän kirkkomaan porttirakennuksena.
Varhaisvaiheet
Eurajoen seurakunta mainitaan ensimmäisen kerran vuonna 1346, mutta se perustettiin todennäköisesti jo 1200-luvulla. Perimätiedon mukaan Irjanteen kappeli rakennettiin Eurajoen rannalla sijainneen pakanallisen kulttipaikan läheisyyteen jo 70 vuotta Pyhän Henrikin kuoleman jälkeen 1200-luvun alussa. Yläjuoksulle matkanneet purjehtijat joutuivat joessa olevan kosken vuoksi rantautumaan ja vetämään aluksensa sen ohitse, mikä mahdollisesti vaikutti kirkon sijaintipaikkaan. Merenkulkijoiden vaikutukseen viittaa myös, että Irjanteen kappeli oli nimetty heidän suojeluspyhimyksensä Pyhä Pietarin mukaan.
Kyseessä oli Eurajoen ensimmäinen kristillinen pyhäkkö, mutta Irjanteesta ei kuitenkaan kehittynyt pitäjän kirkollista keskusta. Eurajoen historiaa tutkineen Ulla Heinon mukaan tämä johtuu todennäköisesti siitä, että 1300-luvulle tultaessa Eurajoki muuttui maankohoamisen johdosta purjehduskelvottomaksi. Asutuksen painopiste siirtyi lähemmäs rannikkoa Viloisiin, jonne 1300-luvun alussa rakennettiin seurakunnan emäkirkko. Myös maallisen vallan painopiste oli Liinmaan linnan myötä joen alajuoksulla. Irjanteesta ei lopulta tullut edes kappeliseurakuntaa, vaan se jäi rukoushuonekunnaksi, jolla ei ollut omaa pappia.
Kappelia seuranneen toisen kirkon rakentamisajankohdasta ei ole tietoa, sillä suurin osa Irjanteen kirkon arkistoista tuhoutui Eurajoen pappilan tulipalossa vuonna 1804. 1640-luvulla kirkko oli eirttäin huonossa kunnossa, jolloin Vuojoen kartano sai Tukholmasta määräyksen purkaa sen ja rakentaa paikalle kartanon päärakennuksen. Tarkoitus oli ilmeisesti kitkeä kansan parista viimeiset katoliset käsitykset ja johtaa heidät puhdasoppisen luterilaisen emäkirkon asiakkaiksi. Määräystä ei kuitenkaan noudatettu asukkaiden vastustuksesta johtuen. Kappelin ylläpitoa jatkettiin edelleen, vaikkei sen korjaamiseen saatu varoja seurakunnalta. Katolisella ajalla Irjanteen kirkko oli uhrikirkko, jolla ajateltiin olevan parantavia voimia ja sen uskottiin auttavan ihmisiä vaikeiden aikojen yli. Tämän vuoksi kirkolle uhrattiin joko rahaa tai omaisuutta. Perinne säilyi uskonpuhdistuksen jälkeen aina 1700-luvun alkuun saakka, jolloin uhriarkkuun pudotettavien lanttien kuviteltiin parantavan sairauksia.
Nykyinen kirkko
Isonvihan jälkeen seudun asukkaat päättivät vihdoin rakentaa uuden kirkon. Työt käynnistyivät keväällä 1731 Merimaskusta kotoisin olleen Kaarle Killaisen johdolla. Kirkko valmistui 24. syyskuuta ja ensimmäinen jumalanpalvelus pidettiin saman vuoden joulukuussa. Vuonna 1758 rakennettiin uusi kellotapuli, josta vastasi porilainen rakennusmestari Thomas Ravonius. Kirkon saarnastuoli koristeltiin maalauksilla ilmeisesti 1775. Kirkkoa korjattiin ensimmäisen kerran vuonna 1788, jonka jälkeen se oli taas vuosikymmeniä vailla kunnossapitoa. 1830-luvulla kirkko oli päässyt niin huonoon kuntoon, että tuomiokapitulin ja seurakunnan aikomuksena oli huutokaupata rakennukset purettavaksi ja perustaa tuotoilla lainajyvästö. Asukkaat halusivat edelleen säilyttää kirkon ja lopulta se jäi vain pois säännöllisestä käytöstä. Jumalanpalveuksia ryhdyttiin järjestämään muutamia kertoja vuodessa suurimpien kirkkopyhien yhteydessä sekä kesäkuukausina.
Vuonna 1891 kirkko maalattiin ulko- ja sisäpuolelta, lattialankut uusittiin ja alkuperäinen paanukatto korvattiin pärekatolla. Lisäksi sisätiloissa tehtiin koristelmaalauksia. Toisen maailmansodan jälkeen jumalanpalveluksia ryhdyttiin pitämään kesätorstaisin. Vuosina 1961–1962 kirkko maalattiin sisäpuolelta ja 200-vuotisjuhlien yhteydessä uusittu pärekatto vaihdettiin jälleen paanukatoksi. Vuosina 1980–1981 kirkko maalattiin ulkoa ja lattaritaulu konservoitiin. Samalla se sai myös sähkövalaistuksen. Viimeisin remontti tehtiin 2013, jolloin paanukatto tervattiin ja kirkon ulkoseinät maalattiin.
Hautausmaa ja ympäristö
Kirkonmäellä kellotapulin edustalla on Vuojoen kartanon isännän sotamarsalkka Åke Tottin muistomerkki, joka on paljastettu 1976. Paikalla on myös hevospuomi, johon 1977 kiinnitettiin ”Eorjoe heose” (Eurajoen hevosen) muistolaatta. Lainamakasiinissa toimii Eurajoen kotiseutumuseo ja ruiskuhuoneessa on palokalustonäyttely. Viereisellä tontilla sijaitsevat Eurajoen maatalousmuseo ja entinen kansakoulu, jossa toimii koulumuseo. Kirkon itäpuolella on Eurajoen koski, johon Åke Tott perusti sahan 1630-luvulla.
Rimpilammi (Ruovesi)
Rimpilammi on Pirkanmaalla Ruovedellä Pourunperän kylän lähellä sijaitseva lampi.
Vesistösuhteet
Lampi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Ähtärin ja Pihlajaveden reittien valuma-alueen (35.4) Tarjanneveden alueella (35.41), jonka Pirttijärven valuma-alueeseen (35.414) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 158,1 metriä mpy.
Luontoarvoja
Järvi sisältyy Helvetinjärven kansallispuistoon ja sijaitsee sen pohjoispuolella.
Tuomo Yli-Huttula
Tuomo Yli-Huttula (s. 1963) on suomalainen journalisti, tietokirjailija sekä viestinnän ja vaikuttamisen ammattilainen, joka on työskennellyt vuodesta 2012 syyskuusta alkaen Finanssiala ry:n (entisen Finanssialan Keskusliiton) viestintä- ja yhteiskuntasuhdejohtajana. Koulutukseltaan Yli-Huttula on yhteiskuntatieteiden maisteri. Valtakunnallisen Maanpuolustuskurssin hän on käynyt vuonna 2009.
Sanomalehti Itä-Savon päätoimittajana hän oli vuosina 2008-2012. Yli-Huttula työskenteli vuosina 1998-2007 Sanomalehti Kalevan Helsingin toimituksessa politiikan toimittajana ja eduskuntaan akreditoituna toimittajana. Hän seurasi myös työmarkkina-asioita ja EU-politiikkaa. Kalevan palveluksessa hän oli Oulun toimituksessa opiskelujen ohella vuosina 1986, 1987 ja 1988. Toimittajauran Yli-Huttula aloitti Sanomalehti Pohjalaisessa kesällä 1985. Vuosina 1989-90 työskenteli Nykypäivä-lehden toimittajana ja Nuorten Tasavalta -lehden päätoimittajana. Yli-Huttula oli Ruotuväki-lehden varusmiestoimittajana syksystä 1992 kevääseen 1993.
Yli-Huttula työskenteli viestinnällisissä tehtävissä kokoomuksessa 1980-luvun lopussa ja 1990-luvun alkupuolisikolla. Tammikuusta 1990 toukokuuhun 1991 hän oli Kokoomuksen eduskuntaryhmän tiedotussihteerinä. Eduskuntaryhmän puheenjohtajana oli samanaikaisesti kansanedustaja Iiro Viinanen. Esko Ahon hallituksen aikana hän toimi ympäristöministerinä toimineen Sirpa Pietikäisen erityisavustajana. Kokoomuksen tiedotuspäällikkönä hän työskenteli vuosina 1996-1997, kun Sauli Niinistö toimi puolueen puheenjohtajana.
Journalistiselle uralle siirtymisen jälkeen Yli-Huttula on julkaissut kaksi tietokirjaa, joissa hän on journalistisella otteella käsitellyt kokoomuksen ja laajemminkin politiikan lähivuosien tapahtumia ja käänteitä. Puolivallaton puolue (Otava) on julkaistu vuonna 2006. Presidentti ja porvarivalta (Otava) on julkaistu vuonna 2018.
Ylioppilaiden terveydenhoitosäätiön (YTHS) hallituksen puheenjohtajana Yli-Huttula on toiminut vuodesta 2018 alkaen. Lobbauksen ammattilaisten verkoston Edunvalvontafoorumin puheenjohtajana hän on ollut vuodesta 2017 alkaen. Hän on Edunvalvontafoorumin edustajana oikeusministeriön asiantuntijaryhmässä, joka laatii Suomeen lobbauksen avoimuuslainsäädäntöä (2020-2021).
Aan kartano
thumb|Aan kartanon päärakennus
Aan kartano on kartano Aan kylässä Itä-Virumaan maakunnassa Virossa.
SRE-1
thumb|150px|SRE-1 avaruusalus yleisön nähtävillä Thiruvananthapuramissa huhtikuussa 2007. SRE-1 (Space Capsule Recovery Experiment) oli Intian avaruusjärjestön (ISRO) ensimmäinen paluukapselin koelento. SRE-1-alus laukaistiin kiertoradalle PSLV-kantoraketilla 10. tammikuuta 2007 ja se laskeutui Bengalinlahteen 22. tammikuuta 2007.
Aan kartano
Ensimmäiset tiedot Aan kartanosta ovat jo 1400-luvulta. Ruotsin kuningas Kustaa II Adolf lahjoitti kartanon vuonna 1630 Tallinnan pormestarille Georg von Wangersheimille, jonka suvun omistuksessa kartano oli aina 1700-luvun loppuun saakka. Vuosina 1889–1919 kartano kuului Grünewaldtien suvulle.
SRE-1
SRE-1-alus painoi 500 kg sisältäen koelennon vaatimia mittalaitteita ja mikrogravitaatiokokeita. Sen lämmöneriste on suunniteltu kestämään useampia lentoja. Koelento oli myös hypersoonisen aerodynamiikan koe. Alus on osa Intian valmisteluja miehitettyjä avaruuslentoja varten.
Aan kartano
Kartanon päärakennus on alun perin barokkia vuodelta 1698, mutta se poltettiin suuren Pohjan sodan aikana. Rakennus korjattiin, sitä laajennettiin ja muodinmukaistettiin useissa eri vaiheissa vuosina 1730-1890. Vuodesta 1924 lähtien kartanon päärakennuksessa on toiminut vanhainkoti.
Grönlannin hiippakunta
pienoiskuva|Nuukin tuomiokirkkoGrönlannin hiippakunta on Tanskan kansankirkon hiippakunta, joka käsittää Grönlannin saaren.
Hiippakunta kuuluu Grönlannin paikallishallinnon alaisuuteen lainsäädännön ja talouden osalta.
Luterilainen kirkollinen toiminta alkoi Grönlanissa 1700-luvun alkupuolella, kun norjalaissyntyinen pappi Hans Egede lähti saarelle julistamaan kristinuskoa. Hän perusti myuös Godthåbin, nykyisen Nuukin kaupungin ja toimi siellä piispana vuodesta 1740.
Nuera
Nuera oli suomalainen rap-yhtye, jonka muodostivat MC:t Dream (Petri Laurila) ja Skem (Henry Kaprali). He ovat myös osa Tampereen Lielahdesta tulevaa Liepo-ryhmää.
Oscar Parviainen
Elämäkerta
pienoiskuva|150px|Yhdessä ensimmäisen vaimonsa Jenny Sieversin kanssa 1900–1905 Suurimman osan koulutuksestaan Parviainen hankki ulkomailta. Hän opiskeli jonkin aikaa Suomen taideyhdistyksen piirustuskoulussa, mutta opinnot keskeytyivät kuitenkin vuonna 1898. Sen jälkeen Parviainen jatkoi opintojaan Kööpenhaminassa Peder S. Kröyerin johdolla, mutta jälleen opinnot keskeytyivät, ennen kaikkea iäkkään opettajan väsymyksen vuoksi. Vuonna 1900 Parviainen läpäisi Pariisin École des Beaux-Artsin sisäänpääsykokeet ja aloitti opiskelut siellä. Mutta tälläkään kertaa Parviainen ei saanut opintojaan päätökseen, sillä hän kohtasi amerikannorjalaisen Kristine Sieversin, jonka kanssa meni naimisiin Iowassa 1901. Vuosina 1903–1905 Parviainen opiskeli grafiikkaa Axel Tallbergin yksityisoppilaana Tukholmassa, ja vuonna 1905 Parviainen piti ensinäyttelynsä Helsingissä, jolloin esillä oli hänen grafiikkaansa. Hänen ensimmäinen laajempi yksityisnäyttelynsä oli kuitenkin vasta vuonna 1931.
Nuera
Skem ja Dream juonsivat yhdessä DJ K2:n kanssa YleX:llä viikoittaista 100% -radio-ohjelmaa vuosina 2003 ja 2004. Ohjelmassa soitettiin uutta ja vanhaa hiphoppia ja Rhythm and bluesia.
Skem ja Dream tekevät yhä musiikkia, mutta eivät enää nimellä Nuera. Skem on keskittynyt musiikin tuottamiseen ja muutti New Yorkiin saadakseen musiikkiaan paremmin esille. Hän pyörittää myös levy-yhtiötään Turnin' Recordsia. Dream siirtyi soolouralle ja vaihtoi nimensä Travis Bicleksi. Hän julkaisi ensimmäisen sooloalbuminsa nimeltä Committed keväällä 2007. Levyn julkaisi Turnin' Records ja sillä kuultiin myös Skemin tuotantoa.
Dream tekee tällä hetkellä musiikkia nimellä Petri Nygård.
Air Canada
pienoiskuva|Air Canadan entinen Boeing 767-300.
Air Canada on Kanadan suurin lentoyhtiö, jonka pääkonttori sijaitsee Montrealissa Quebecissa. Yhtiö perustettiin vuonna 1937. Vuoteen 1949 saakka yhtiön pääkonttori sijaitsi Winnipegissä, Manitobassa. Lentoyhtiö lentää yli 160 kohteeseen ja lomalentoja yli 90 kohteeseen. Lentoyhtiön solmukohtana toimii Montréal–Trudeaun kansainvälinen lentoasema. Vuonna 1997 Air Canadan emoyhtiö, ACE Aviation Holdings, oli perustamassa Star Alliance -yhteenliittymää, jonka jäsen se on edelleen. Vuonna 2018 Air Canada lennätti 51 miljoonaa matkustajaa, ja vuonna 2017 se juhli 80-vuotispäiviään.
Laivasto
thumb|Air Canadan Airbus A220-300 [[Halifax Stanfieldin kansainvälinen lentoasema|Halifax Stanfieldin kansainvälisellä lentoasemalla.]] thumb|Air Canadan Airbus A321-200 laskeutumassa [[LaGuardian lentoasema|LaGuardian lentoasemalle.]] thumb|Air Canadan Airbus A330-300 laskeutumassa [[Frankfurt am Mainin lentoasema|Frankfurtin kansainväliselle lentoasemalle.]] thumb|Air Canadan Boeing 737 MAX 8. thumb|Air Canadan Boeing 787-9 Dreamliner laskeutumassa [[Newarkin kansainvälinen lentoasema|Newarkin kansainväliselle lentoasemalle.]] thumb|Air Canada Expressin Bombardier CRJ-900LR laskeutumassa [[Toronton Pearsonin kansainvälinen lentoasema|Toronto Pearsonin kansainväliselle lentoasemalle.]] thumb|Air Canada Rougen Airbus A320-200 laskeutumassa [[Toronton Pearsonin kansainvälinen lentoasema|Toronto Pearsonin kansainväliselle lentoasemalle.]] Laivaston keski-ikä heinäkuussa 2022 on 10,1 vuotta.
Yhteistyökumppanit ja sisaryhtiöt
Aeroplan
Alkujaan Aeroplan oli Air Canadan kanta-asiakasohjelma, jossa lennetyistä maileista tai tehdessään ostoksia Air Canadan omalla enRoute-luottokortilla Aeroplan tilille kerätyillä pisteillä voi lunastaa lentolippuja tai kulutustarvikkeita. Sittemmin ohjelmaa laajennettiin ja nykyisin pisteitä saa kerättyä useista muistakin paikoista, kuten esimerkiksi Costco-varastomyymälöistä, Essolta, Sobeys-ruokakauppaketjulta, Home Hardware-rautakaupoista sekä luottokorttiyhtiöiltä, CIBC ja American Express.
Air Canada Cargo Air Canada Cargo Limited tarjoaa lentorahtipalveluita Kanadan sisällä sekä ulkomaan liikenteessä. Yhtiö hyödyntää vapaata rahtikapasiteettia Air Canadan ja Air Canada Jazzin reittikoneissa, mutta käyttää myös täysin rahtikäyttöön tarkoitettuja koneita.
Air Canada Ground Handling Services ACGHS vastaa huoltopalveluista Kanadan lentokentillä, johon kuuluu matkalaukkujen siirrot sekä koneiden huollot lentojen välillä.
Jazz Air LP (Air Canada Jazz) Vuonna 2001 Air Canada yhdisti omistamansa Air BC:n, Air Novan, Air Ontarion ja Canadian Regional Airlinesin yhdeksi uudeksi Air Canada Jazz-yhtiöksi.
Air Canada Jetz Tilauslentoyhtiö Air Canada Jetz perustettiin vuonna 2002. Yhtiö tarjoaa palveluita urheilujoukkeille, viihdetaiteilijoille ja yrityksille. Yhtiön kaikki viisi Airbus A320 -konetta on sisustettu täysin bisnesluokkaan.
ACTS Aero Technical Support & Services ACTS on erikoistunut huoltamaan ja kunnostamaan lentokalustoa. Se tarjoaa palveluita yli 100:lle asiakkaalle. Suurimmat huoltopisteet ovat Montreal, Toronto, Winnipeg ja Vancouver. Enemmistöomistaja on pääomasijoitusyhtiö Kohlberg Kravis Roberts & Co.
Air Canada Vacations Air Canada Vacations tarjoaa asiakkaille pakettimatkoja ja risteilyjä Länsi-Intiaan, Floridaan, Havaijille, Meksikoon, Las Vegasiin, Keski- ja Etelä-Amerikkaan sekä Aasiaan.