cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Noam Chomsky
Reaganin kausi ja työt mediasta: 1980–1989
Republikaanien ehdokkaan Ronald Reaganin valinta Yhdysvaltojen presidentiksi vuonna 1981 merkitsi sotilaallisen väliintulon lisääntymistä Keski-Amerikassa. Nicaraguan Contra-sodan aikana – jolloin Yhdysvallat tuki vastavallankumouksellisten miliisiä Sandinistien hallitusta vastaan – Chomsky matkusti Managuaan tapaamaan työntekijäjärjestöjä ja konfliktia paenneita ihmisiä, pitäen yleisöluentoja politiikasta ja kielitieteestä. Monet näistä luennoista julkaistiin vuonna 1987 On Power and Ideology: The Managua Lectures -kirjassa. Vuonna 1983 hän julkaisi The Fateful Triangle -kirjan, jossa hän tarkasteli Israelin–Palestiinan konfliktia ja Yhdysvaltojen roolia siinä, väittäen, että Yhdysvallat oli käyttänyt konfliktia omiin tarkoituksiinsa. Vuonna 1988 Chomsky vieraili palestiinalaisalueilla todistamassa Israelin armeijan miehityksen vaikutuksia.
Vuonna 1988 Chomsky ja Herman julkaisivat Manufacturing Consent: The Political Economy of the Mass Media -kirjan, jossa he korostivat heidän propagandamalliansa valtamedian ymmärtämiseksi. He väittivät, että jopa maissa, joissa ei ole sensuuria virallisten määritelmien mukaan, esitetyt uutiset esitettiin käyttäen neljää suodatinta, joilla oli suuri vaikutus mitä kirjoituksia raportoitiin ja miten ne oli esitetty. Kirjasta tehtiin elokuva vuonna 1992 nimeltä Manufacturing Consent: Noam Chomsky and the Media, jonka ohjaajina olivat Mark Achbar ja Peter Wintonick. Vuonna 1989 Chomsky julkaisi Necessary Illusions: Thought Control in Democratic Societies -kirjan, jossa hän kritisoi pseudodemokraattista luonnetta lännen kapitalistisissa valtioissa.
80-luvun aikana monet Chomskyn opettamista opiskelijoista tulivat oman alan asiantuntijoiksi kielitieteessä, laajentamalla ja tarkistamalla Chomskyn ideoita generatiivisesta kieliopista. 80-luvun loppuun mennessä Chomsky oli vakiinnuttanut itsensä maailmanlaajuisesti tunnettuna henkilönä.
Lisääntynyt poliittinen aktivismi: 1990–nykyhetki
1990-luvulla Chomsky otti osaa poliittiseen aktivismiin suuremmassa määrin kuin ennen. Säilyttäen sitoutumisen Itä-Timorin itsenäistymiselle, hän vieraili Australiassa pitäen puheita asiasta itätimorilaisille ryhmille, kuten East Timorese Relief Association- ja the National Council for East Timorese Resistance -ryhmille. Luennot, jotka hän piti kyseisistä asioista julkaistiin vuonna 1996 kirjana nimeltä Powers and Prospects. Kansainvälisen julkisuuden seurauksena Chomskyn elämäkerran kirjoittaja Wolfgang Sperlich arveli, että hän tuki itätimorilaisten itsenäistymistä enemmän kuin kukaan muu, paitsi tutkiva journalisti John Pilger. Sen jälkeen kun itätimorilaiset itsenäistyivät Indonesiasta, Australian johtama kansainvälinen Force for East Timor -rauhanturvajoukko saapui Itä-Timoriin. Chomsky kritisoi tätä uskoen, että se oli suunniteltu varmistamaan Australian pääsy Itä-Timorin öljy- ja kaasuvarantoihin Timor Gap Treaty -sopimuksen turvin.
Chomsky vetäytyi kokopäiväisestä opetuksesta, vaikka emerituksena hän kuitenkin jatkoi tutkimista ja seminaareihin osallistumista MIT:ssä.
Syyskuun 11. päivän iskujen jälkeen vuonna 2001 Chomskya haastateltiin laajasti ja nämä haastattelut koottiin ja Seven Stories Press -kirjapaino julkaisi ne lokakuussa. Chomsky väitti, että iskuista seurannut terrorisminvastainen sota ei ollut uusi kehityssuunta, vaan jatkoa samalle Yhdysvaltojen ulkopolitiikalle ja siihen liittyvälle retoriikalle, jota on harjoitettu ainakin Reaganin aikakaudesta 1980-luvulta lähtien. Vuonna 2003 hän julkaisi Hegemony or Survival -kirjan, jossa hän kuvaili Yhdysvaltojen ”imperialistista suurta strategiaa” ja kritisoi Irakin sotaa ja muita näkökantoja liittyen ”terrorisminvastaiseen sotaan”.
Chomsky kiersi maailmaa säännöllisemmin tänä aikana, pitäen puheita eri aiheista. Vuonna 2001 hän piti D.T. Lakdawala Memorial Lecture -luennon New Delhissä, Intiassa, ja vuonna 2003 hän vieraili Kuubassa Latin American Association of Social Scientists -yhdistyksen kutsusta. Vuonna 2002 Chomsky vieraili Turkissa osallistuakseen julkaisijan oikeudenkäyntiin, jota syytettiin maanpetoksesta, koska he olivat painaneet yhden Chomskyn kirjoista.; Chomsky puolusti syytettyä ja hänen tuoma kansainvälinen mediahuomio kumosi tuomioistuimen syytteet ensimmäisenä päivänä. Tämän matkan aikana Chomsky vieraili kurdien alueille Turkissa puhuen ja kannattaen kurdien ihmisoikeuksia. Chomsky Maailman sosiaalifoorumin tukijana osallistui heidän konferenssiin Brasiliassa vuosina 2002 sekä 2003. Hän osallistui myös messuihin Intiassa.
Hänen vaimonsa Carol kuoli joulukuussa 2008.
Chomsky osallistui Occupy-liikkeeseen pitäen puheita leirintäalueilla ja tuottaen kaksi teosta, jotka taltioivat liikkeen vaikutukset: Occupy -pamfletin vuonna 2012 ja vuonna 2013 Occupy: Reflections on Class War, Rebellion and Solidarity -pamfletin. Zuccotti Park Press -julkaisija julkaisi molemmat näistä teoksista. Analyyseissään hän arvosteli sitä, miten Occupy-liikkeen kasvu oli vastaus valkoisen työväenluokan koettua etujensa vähenevän ja demokraattisen puoleen hylänneen heidät.
Elokuussa 2015 Chomsky ilmoitti tukevansa Vermontin senaattoria, Bernie Sandersia, tulevissa vuoden 2016 Yhdysvaltain presidentinvaaleissa. Chomsky on tukenut aiemmin vain yhtä ehdokasta Sandersin lisäksi, Ralph Naderia vuonna 1987.
Vuoden 2016 alussa Chomsky moitti julkisesti Turkin presidenttiä Recep Tayyip Erdoğania siitä, että hän sortaa kurdeja ja tukee terroristeja. Chomsky syytti Erdoğania tekopyhyydestä ja lisäsi, että hän tukee al-Nusran rintamaa, joka on Al-Qaidan kumppani Syyriassa. Chomsky kritisoi myös Yhdysvaltojen läheisiä suhteita Saudi-Arabiaan ja Yhdysvaltain osallistumista Saudi-Arabian johtamaan interventioon Jemenissä, korostaen, että Saudi-Arabialla on yksi groteskeimmista ihmisoikeustilastoista maailmassa.
Kielitieteellinen työ
Chomskyn maine kielitieteilijänä perustuu teoksiin Syntactic Structures (1957) ja ennen kaikkea Aspects in the Theory of Syntax (1965), joka lienee maailman siteeratuin kielitieteellinen teos. Näissä teoksissaan Chomsky kehittelee strukturaalisen lauseopin teoriaa. Hänen työnsä pohjalta syntyi vaikutusvaltainen transformationaalis-generatiivisen lauseopin tutkimuksen paradigma (TG-teoria), jota Chomsky myöhemmin kehitti niin sanotuiksi Principles and Parameters (P&P) ja Government and Binding -teorioiksi (GB) sekä viimeksi niin sanotuksi minimalistiseksi ohjelmaksi (1995). Kaikkia näitä teorioita ja niiden johdannaisia nimitetään usein generativismiksi tai generatiiviseksi kielitieteeksi.
Chomskyn ajattelussa keskeinen on niin sanottu universaalikieliopin käsite (Universal Grammar). Tämä on Chomskyn mukaan ihmisen lajityypillinen ominaisuus, jonka ansiosta kielen oppiminen on mahdollista. Kielitieteen tehtävä on kuvata kaikille kielille yhteistä universaalikielioppia formalisoimalla universaalikieliopin sisältämät säännöt sekä kielikohtaisesti vaihtelevat parametrit, jotka ovat vastuussa maailman kielten eroista. Oleellista on sen selvittäminen, miksi toiset ilmaisut ovat kieliopillisia ja toiset kieliopin vastaisia. Chomsky ja hänen kannattajansa ovatkin käyttäneet kieliopillisen tutkimuksen aineistona äidinkielisten kielenpuhujien (muun muassa tutkijan itsensä) käsitystä siitä, mitkä lauseet ovat kieliopillisia, mitkä eivät. Chomskyn teoriat ovat läheisessä yhteydessä B. F. Skinnerin ja behavioristien käsityksiin siten, että Chomskyn teoria kielestä alkoi murtaa behavioristista käsitystä oppimisesta. Chomsky löi viimeiset naulat behaviorismin arkkuun Skinnerin Verbal Behavior -kirjaan kohdistamallaan kritiikillä. Chomskyn mukaan klassinen ehdollistamisteoria ei riitä selittämään kielenoppimista.
Chomskyn vaikutus kielitieteeseen on ollut erityisen suuri englantilaisella kielialueella sekä eräissä Euroopan maissa, kuten Italiassa, Skandinavian maissa ja Unkarissa. Yleisen kielitieteen valtavirrassa Chomskyn merkitys on kuitenkin 1980-luvulta alkaen nopeasti vähentynyt kielitypologian nousun myötä. Chomskya ja generativismia on kritisoitu empiirisen kielentutkimuksen laiminlyömisestä. On huomautettu, että kiinnittäessään huomion äidinkielisten kielenpuhujien kieli-intuitioon generativistit ovat lyöneet laimin todellisuudessa esiintyvien kieliopillisten ilmausten tutkimisen. Lisäksi generativistit ovat tutkineet lähinnä syntaksia ja jättäneet muut kielen osa-alueet vähemmälle huomiolle. Osa kritiikistä on kohdistunut Chomskyn käsitykseen, jonka mukaan kielitiede on luonnontiede (science), kun perinteinen lingvistiikka pitää kielitiedettä humanistisena tieteenä (art). Esa Itkonen esittää teoksessaan Empiirisen kielitieteen metodologia (2010), että Chomskyn alulle panema kielitieteellinen vallankumous perustui vain hänen itsensä keksimiin 39 esimerkkilauseeseen eikä todellisiin tekstiaineistoihin eli korpuksiin.
Vaikka Chomskyn asema kielitieteessä ei tällä hetkellä ole yhtä keskeinen kuin parikymmentä vuotta sitten, hänen ansioinaan voidaan pitää huomion kiinnittämistä kieliopillisten intuitioiden olemassaoloon sekä lauseiden kieliopillisen ja semanttisen mielekkyyden erottamiseen. Tärkeäksi on osoittautunut myös formalisoinnin vaatimuksen tuominen kieliopin tutkimukseen. Generativismin paradigmaan kuuluvat lausetta pääsanan projektiona pitävät kielioppimallit, erityisesti niin sanottu HPSG-teoria, ovat olleet myös tärkeitä virikkeitä tietokoneella tapahtuvan lauserakenteen analyysin kehittämisessä.
Poliittiset näkemykset
Chomskyn poliittiset näkemykset eivät ole juurikaan muuttuneet hänen lapsuudestaan, jolloin hän sai vaikutteita poliittisesta aktivismista, joka oli juurtunut juutalaisten työväenluokan traditioon. Hän pitää yleensä itseään anarkosyndikalistina ja/tai anarkososialistina. Hän ei näe kyseisiä positioita niinkään poliittisina teorioina, vaan ideaaleina, jotka hänen mielestään sopivat ihmisten tarpeisiin parhaiten: vapaus, yhteisöllisyys ja järjestäytymisvapaus. Toisin kuin muut sosialistit, kuten ne, jotka hyväksyvät marxismin, Chomsky uskoo politiikan jäävän tieteen vastuualueen ulkopuolelle. Hän kuitenkin perustaa näkemyksensä ihanneyhteiskunnasta empiiriseen aineistoon ja empiirisesti perusteltuihin teorioihin.
Chomskyn mielestä totuus poliittisesta todellisuudesta on systemaattisesti vääristettyä tai tukahdutettua eliittien yritysten etujen mukaisesti. He käyttävät valtamediaa, mainontaa ja ajatushautomoita edistääkseen omaa propagandaansa. Chomskyn työt pyrkivät paljastamaan tällaisia manipulointeja ja totuuden, jota he peittelevät. Hän uskoo, että "maalaisjärki" on kaikki mitä tarvitaan murtamaan valheiden verkko ja näkemään totuus, jos sitä käytetään kriittisten ajattelutaitojen ja tietoisuuden kanssa siitä, mikä rooli itsekkyydellä ja itsepetoksella on itseen ja muihin. Hän uskoo, että älymystöllä on moraalinen vastuu kertoa totuus maailmasta, mutta väittää että vain harvat tekevät niin, koska he pelkäävät menettävänsä arvovaltansa ja rahoituksensa. Hän väittää, että intellektuellin velvollisuus on käyttää etuoikeuttaan resursseihin ja koulutukseen tukeakseen demokratialiikkeitä ja heidän kamppailujaan.
Vaikka Chomsky on osallistunut protestimarsseihin ja organisoinut aktivistiryhmiä, hänen mielestään ensisijaisesti koulutus sekä ilmaisten oppituntien ja luentojen tarjoaminen edistää laajempaa poliittista tietoisuutta. Hänen poliittiset kirjoituksensa ovat kattaneet monenlaisia aiheita, vaikkakin hänen useimmissa töissään on monia keskeisiä teemoja. Hän on IWW:n jäsen ja International Organization for a Participatory Societyn neuvottelukunnassa.
Noam Chomsky on tunnetuimpia amerikkalaisia vasemmiston edustajia. Hän pitää itseään anarkismin, tarkemmin sanottuna libertaarin sosialismin kannattajana. Tämän hän käsittää erityisesti valtahierarkiat, kuten kapitalistiset yritykset, kaikissa muodoissaan haastavana filosofiana pyrkien eliminoimaan ne epäoikeutettuina.
Ylipäänsä Chomsky ei halua tulla luokitelluksi perinteisten poliittisten suuntausten mukaan ja toivoo näkemystensä puhuvan puolestaan. Hänen tärkeimmät poliittiset toimintatapansa ovat olleet kirjoittaminen lehtiin ja kirjoihin sekä esiintyminen puhujana.
Chomsky näkee neljä vallitsevaa valtiokäsitystä, joille antaa nimet klassinen liberalismi, hänen itsensä kannattama libertaarisosialismi, valtiososialismi sekä valtiokapitalismi. Chomsky on todennut kansainvälisestä politiikasta ja poliittisesta historiasta, että sosialistiset valtiot surmaavat omia kansalaisiaan, kapitalistiset muiden maiden kansalaisia.
Terrorismi
Chomskyn mukaan kansainvälisen terrorismin taustalla ovat terroristeiksi kutsuttujen tahojen lisäksi merkittävällä tavalla suurvallat Yhdysvaltojen johdolla. Terroristien merkittävimmät teot on tehty reaktiona länsimaiden harjoittamaan politiikkaan Lähi-idässä ja muualla. Samoin länsimaat itse tukevat terroristeiksi luokiteltavia tahoja ja tekevät terrorismiksi luokiteltavia asioita. Sinänsä terrorismi – kuten väkivalta yleensäkin – on Chomskyn mukaan tuomittavaa – ja oikeutettua vain suuremman väkivallan estämiseksi.
Kirjassaan ”Maailmanvalta vai maailmanloppu” Chomsky huomauttaa että ”sotaa terrorismia vastaan” käyvät maat jotka itse harjoittavat terrorismia eri muodoissa; Yhdysvallat, Israel, Venäjä ja Kiina. Lisäksi Chomsky ihmettelee, miksi kukaan ei ole huomauttanut moisesta paradoksista.
Yhdysvaltojen ulkopolitiikka
Chomsky kritisoi voimakkaasti Yhdysvaltain ulkopolitiikkaa. Suurvallat yleensä pyrkivät hallitsemaan maailmaa ympärillään niin sotilaallisesti kuin taloudellisestikin. Niin myös Yhdysvallat. Yhdysvaltojen ulkopolitiikan eräs peruskivi on pyrkimys kumota onnistuneet demokratiakokeilut, so. ”hyvän esimerkin” valtiokokeilut, pyrkimys estää itsenäinen ja myönteinen kehitys sellaisillakin alueilla, joissa Yhdysvalloilla ei ole varsinaisia taloudellisia intressejä. Näin Chomsky selittää interventiot Guatemalaan, Laosiin, Nicaraguaan ja Grenadaan.
Globalisaatio
Kansainväliset instituutiot kuten IMF, WTO, GATT ja NAFTA ovat Chomskyn mukaan uusliberaalilla politiikallaan palvelleet ensisijaisesti omistavaa eliittiä takaamalla halpaa työvoimaa, raaka-aineita ja sijoitusmahdollisuuksia teollisuusmaille. Oleellista olisi sallia myös kehitysmaiden käyttää näitä samoja talouspoliittisia välineitä omaan talouskehitykseensä. Investoijien oikeuksien sijaan kansainvälisissä taloussopimuksissa pitäisi keskittyä ihmisten sosiaalisiin oikeuksiin.
Sosialismi
Chomsky kannattaa libertaarin sosialismin näkemyksiä, jotka edellyttävät paitsi taloudellista vapautta, myös sitä, että omistajien ja johtajien sijasta tuotantoa hallitsevat kuluttajat ja työläiset yhdessä. Neuvostotyylistä valtiososialismia hän on pitänyt totalitaarisena ja ilmiselvän tuhoisana järjestelmänä.
Media
Chomskyn mukaan etenkin Yhdysvalloissa mutta myös muualla tiedotusvälineet rajoittavat ja ohjaavat keskustelua edistääkseen suuryritysten ja hallituksen etua. Demokratia ei voi toteutua epätasa-arvoisessa yhteiskunnassa, jossa tiedotusvälineet ovat taloudellisten valtahierarkioiden omistuksessa. Totalitaaristen maiden sensuuri on varsin tehotonta verrattuna ”vapaiden maiden” tiedotusvälineiden harjoittamaan itsesensuuriin.
Chomsky mainitsee toistuvasti laskelmia siitä, kuinka vähän jotain merkittävää tapahtumaa on käsitelty Yhdysvaltojen tiedotusvälineissä, koska kyseinen aihe on ollut poliittisesti epämiellyttävä Yhdysvaltojen valtaeliitin kannalta. Chomsky myös toteaa, että suuret mediatalot omistavat suuria osia aseteollisuutta harjoittavista yrityksistä eikä olisi median omien etujen mukaista kertoa mitään negatiivista aseteollisuudesta. (Yhtenä esimerkkinä Chomsky mainitsee vuoden 2000 intifadan, jonka aikana Israelin armeija surmasi useita siviilejä amerikkalaisvalmisteisia helikoptereita käyttäen. Samaan aikaan Bill Clinton vahvisti uusimman helikopterikaupan Israelin kanssa. Valtamedia vaikeni tapahtumasta.)
Lähi-itä
Juutalaissyntyinen Chomsky kritisoi voimakkaasti Israelin politiikkaa. Kuuluisa israelilainen toisinajattelija Tanya Reinhardt on Chomskyn oppilaana ollut kielitieteilijä. Israelin ja palestiinalaisten konfliktiin Chomsky kannattaa yhden valtion ratkaisua, jossa etnisillä yhteisöillä olisi kieli-, opetus- sekä kulttuuriautonomia. Chomskyn mukaan tähän päästäisiin kuitenkin välivaiheiden kautta, joista ensimmäinen on kahden valtion ratkaisu.
Vaalit
Chomsky ei vastusta vaaleihin osallistumista, vaan hänen mukaansa on pikemmin äänestettävä demokraatteja kuin republikaaneja silloin kun se auttaa estämään republikaanien valtaanpääsyn. Muutoin Chomskyn mukaan on äänestettävä radikaalimpia vaihtoehtoja, kuten vihreitä (alueilla, joilla ei ole vaaraa siitä että republikaanit voittavat vaalit). Chomsky luottaa vahvasti kansalaisaktivismin voimaan ja on ollut 1960-luvulta Yhdysvaltojen johtavia kansalaisaktivisteja. Chomskyn mukaan muutos parempaan voi tapahtua vain, kun ruohonjuuritasolla olevat ihmiset tarttuvat tuumasta toimeen. Vuoden 2008 esivaaleissa Chomsky kirjoitti Ken Hildebrandtille kirjeen, jossa tämä kehui demokraattien presidenttiehdokas Mike Gravelin saavutuksia Vietnamin sodan lopettamisessa ja hallituksen salailun lopettamisessa, kun tämä julkaisi Pentagonin asiakirjoja. Chomsky kehui myös Gravellia tämän kielteistä asenteesta aggressiivisen ulkopolitiikan harjoittamista kohtaan. Itse vuoden 2008 presidentinvaaleissa Chomsky kehotti ihmisiä vaa’ankieliosavaltioissa äänestämään Obamaa, mutta ”ilman illuusioita”. Vuonna 2012 Chomsky toisti näkemyksensä, ja kehotti äänestämään vaa'ankieliosavaltioissa Obamaa. Hän kuitenkin lisäsi, ettei itse asu vaa'ankieliosavaltiossa ja äänestää todennäköisesti vihreiden ehdokasta, Jill Steinia.
Uskonto
Chomsky puhuu harvoin suhteestaan uskontoon, mutta kysyttäessä Chomsky on vastannut tieteilijälle tyypilliseen tapaan: tiede ei anna syytä uskoa yliluonnolliseen, mutta Chomsky muistuttaa verkkolehti Science & Theologyn haastattelussa, että monet asiat, joihin ihmiset uskovat, ovat irrationaalisia, mutta silti tosia. Kysyttäessä uskooko Chomsky Jumalaan, on Chomsky vastannut, että ei ymmärrä kysymystä. Chomsky ei omien sanojensa mukaan ole saanut selvyyttä, mitä jumaluudella tarkoitetaan, joten hän ei voi antaa vastausta. Ateistiksi Chomsky ei itseään laske, sillä termiin kohdistuu sama ongelma kuin jumaluuteen; Chomsky ei tiedä, mitä hän ateistina kieltäisi. Chomskyn elämänkatsomus onkin melko lähinnä agnostikkojen ajatuksia. Chomsky kertoo isoisänsä olleen ortodoksijuutalainen, mutta itse hän katsoo olevansa “valistuksen lapsia”, jotka lähestyvät ja tarkkailevat maailmaa rationaalisesta näkökulmasta.
Chomsky on kritisoinut uusateistista liikettä ja todennut esimerkiksi, että ei liity liikkeeseen, sillä hänellä ei ole "ylimielisyyttä" saarnata tieteen filosofiasta lapsensa menettäneelle äidille, joka odottaa näkevänsä edesmenneen lapsensa taivaassa.
Chomsky on työskennellyt monien kristillisten hyväntekeväisyysjärjestöjen kanssa ja puhunut kirkoissa. Etenkin katolisen kirkon pappien vapautuksen teologian työn Latinalaisen Amerikan köyhien ja vähäosaisten hyväksi Chomsky arvostaa korkealle, jopa sankarilliseksi, kuten Chomsky eräissä kirjoissaan toteaa.
Ihmisoikeudet
Poliittisen aktivismin ohella Chomsky on tehnyt töitä eri ihmisoikeusjärjestöille, muun muassa Amnesty Internationalille esimerkiksi Itä-Timorissa ja Kolumbiassa. Chomsky on myös kirjoittanut paljon Turkin harjoittamasta kurdien sorrosta. Tämä johti vuonna 2002 Chomskyn julkaisijan oikeudenkäyntiin Turkissa, mutta Chomskyn saapuminen paikalle veti median huomion oikeudenkäyntiin ja syytteet kumottiin. Chomsky on myös puhunut useissa ihmisoikeuskonferensseissa.
Generator zla
Generator zla on venäläisen heavy metal -yhtye Arijan seitsemäs albumi, joka julkaistiin vuonna 1998.
Noam Chomsky
Merkittäviä oppilaita
Chomskyn oppilaina on ollut monia nykyisin tunnettuja vaikuttajia, kuten Mark Baker, Ray C. Dougherty, C.-T. James Huang, Ray Jackendoff, George Lakoff, Howard Lasnik, Robert Lees, James McCawley, Barbara Partee, John R. Ross ja monia muita.
Hemmo Paskiainen
thumb|Armas Paskiainen ja television raaistava vaikutus. Hemmo Paskiainen on suomalainen Ave Koskelan piirtämä sarjakuva, joka aloitti ilmestymisensä Pahkasika-lehdessä. Nimimerkin Ave Koskela takana ovat veljekset Ari ja Vesa Koskela, jotka ovat tulleet tunnetuiksi myös Pahkasiassa julkaistuista sarjakuvista Pallopäät ja Koskisen perhe. Veljeksistä Ari piirtää ja Vesa käsikirjoittaa. Paskiaisia on piirretty vuodesta 1984. Hemmo Paskiainen -stripit ovat noin puolesta neljään sivun pituisia ja käsittelevät Armas Paskiaisen ja hänen teini-ikäisen poikansa Hemmon elämää. Hemmolla on kaksi kaveria, Stegu ja Löka.
Seitsemän ensimmäisen albumin kustantaja oli Banana Press Oy. Paskiainen palasi suomalaisille sarjakuvamarkkinoille 12 vuoden tauon jälkeen joulukuussa 2007, kun turkulainen Zum Teufel Kustannus alkoi julkaista uusia Paskiais-sarjakuvia sisältäviä albumeita sekä vanhojen sarjakuvien väritettyjä versioita kovakantisissa kokoelmakirjoissa.
Hahmot ja teemat
Sarjakuvan päähenkilö Armas Paskiainen on keski-ikäinen, lyhytkasvuinen ja lipevän oloinen mieshenkilö, jolla on kapeat, mustat viikset. Hän pukeutuu pikkutakkiin, valkoiseen kauluspaitaan, solmioon, kiillotettuihin kenkiin ja suoriin housuihin niin töissä kuin vapaa-aikanaankin ja asuu ilmeisesti rivitaloasunnossa pääkaupunkiseudulla. Kesänsä hän viettää mökillään saaristossa ja torailee naapureidensa kanssa. Hänellä on omistuksessaan myös omaa metsämaata, mutta hakee joulukuusen aina naapurin metsästä, saita kun on. Paskiainen on syntynyt vuonna 1956 ja on 47-vuotias. Strippien lähtöidea rakentuu yleensä sille, että Paskiainen keksii helpon tavan rikastua ja nämä tilanteet ajautuvat sosiaalisesti häpeälliseen tilanteeseen tai muuhun haaveriin. Hän on muun muassa joutunut vankilaan ja hirttäytynyt joidenkin sarjakuvien lopussa. Paskiainen on täysin uusavuton eikä hän osaa käyttää edes purkinavaajaa saamatta teho-osastohoitoa vaativia vammoja.
Paskiaisella on Hilma-niminen vaimo, jota nähdään suhteellisen harvoin ja jonka ulkonäkö vaihtelee jonkin verran. Joissain ensimmäisissä stripeissä vaimon nimi oli tosin Unelma. Hilma on stereotypia määräilevästä ja toisinaan kevytkenkäisestäkin kotirouvasta, jonka mielipuuhia ovat ostoksilla käyminen, juoruaminen ja kodin sisustaminen. Hänen nalkutustensa tavallisin aihe on hänen aviomiehensä oletetut avioliiton ulkopuoliset suhteet. Armas Paskiaisella on tapana tuoda kesäisin vaimonsa ja poikansa lähtiessä anoppinsa luokse lomamatkalle aviosänkyynsä rakastajattarensa, joka on jokin kaunis vaaleaverikkö. Toisinaan on nähty suorastaan suomalaisesta sotahistoriasta ammentavia pornograafisia panoraamoja. Kesäromansseilla on tapana jäädä lyhytikäisiksi, sillä naisystävät kyllästyvät Paskiaiseen hänen huonojen käytöstapojensa vuoksi tai siitä syystä, että vaimo palaa kesken lomamatkan kotiinsa hakemaan jotakin unohtunutta matkatavaraa (ja yllättää hänet itse teosta).
Paskiainen on työskennellyt erilaisia yhteiskuntaluokkia edustavissa ammateissa ruotsinkielisten uutisten ankkurista kilpahiihtäjään ja tähtitieteilijään, mutta useimmiten hän on vain tavallinen proletaari, kuten konttoristi tai juoksupojan apulainen. Hänen porvarilliset esimiehensä ovat varakkaita, sikaria tupruttelevia kapitalistipamppuja, jotka on kuvattu kaunaisesta sosialistisen realismin näkökulmasta. Armas Paskiainen (tai Armas Paskiaista muistuttava uskonnollisen virantoimituksen puitteissa toimiva henkilö) on myös pyrkinyt indoktrinoimaan nuorisoa kristinuskon propagandan mukaiseen maailmankuvaan, mutta yritys on päättynyt masturbaatioon.
Armas Paskiainen ei ole paras mahdollinen isä pojalleen. Hän itse pyrkii parhaansa mukaan suojelemaan lastaan alkoholilta, seksiltä, väkivallalta ja kaikelta kapitalistiselta pahuudelta, mutta näyttää itse huonoa esimerkkiä juoden, kiroillen ja katsellen naisia halventavia lehtiä. Paskiaisen lempilukemistoa näyttäisivät olevan pamfletti "Aku Ankan kauhunhetket Pekingissä" ja pornolehti Kallu, jonka nimi on yhdistelmä todellisten miestenlehtien Kalle ja Jallu nimistä. Joskus Paskiainen on antanut jälkikasvulleen ruumiillista kuritusta ja hän menettää malttinsa todella helposti. Jälkeläinen imee vaikutteensa muita teitä pitkin ja hän on tietoisempi "maailman pahuudesta" kuin Armas Paskiainen tietää tai uskottelee itselleen.
Armas Paskiainen ja hänen poikansa kavereineen on piirretty eri tyylillä kuin sarjakuvan useimmat muut hahmot. Suurin osa Paskiainen-stripin kertakäyttöisistä sivuhahmoista on piirretty hyvin realistisesti, ja heidän ruumiinsa mittasuhteet ovat samat kuin oikealla ihmisellä. Itse sarjakuvan päähenkilö on sen sijaan piirretty siten, että hän ulottuu muita hahmoja korkeintaan vyötäröön saakka. Paskiaisella on eräänlainen pitkänmuotoinen "kuono" ja hänen päänsä on noin kolmasosa koko vartalon pituudesta. Kummallista kyllä, Paskiaisen asunnon kaikki huonekalut ja käyttöesineet ovat hänelle niin kuin sarjakuvan muillekin henkilöhahmoille juuri oikean kokoisia.
Armas Paskiaisen poika Hemmo pitää isäänsä toivottomana epäonnistujana. Hemmo on laiska näpistelijä ja suurella todennäköisyydellä myös videopeliaddikti. Hän pinnaa koulusta ja luuhaa kahden vakiotoverinsa kanssa kaduilla viikonloput ja yökaudet olutta juoden ja tupakkaa poltellen. Hemmolla on puuttuva etuhammas, kampaamattomat hiukset ja yllään shortsit, lenkkitossut ja leveällä vaakasuuntaisella raidalla kuvioitu t-paita. Löka on harvasanainen ja hänet kuvataan usein tupakka suussa. Pystytukkainen Stegu on kavereitaan muutaman vuoden nuorempi. Hän uskoo joulupukkiin eikä oivalla kaikkia Hemmon esittämiä vitsejä. Armas Paskiaisen nähdessään Hemmo huudahtaa "Juku iskä!" ja tokaisee sen perään jonkin sarkastisen kommentin, mutta Stegu ja Löka käyttävät hänestä kunnioittavampaa nimitystä Herra P. Hemmo ei koskaan jätä väliin tilaisuutta saada nöyryyttää isäänsä julkisesti. Stripissä jossa Armas Paskiainen on Korkeasaaren eläintarhassa lajinsa Homo sapiensin ainoana edustajana, Hemmo viskelee häntä mädäntyneillä banaaneilla.
Marko Matvere
1992 Toruńissa järjestetyissä elokuvafestivaaleilla Matvere voitti palkinnon nuorten näyttelijöiden kategoriassa, jonka lisäksi hän on voittanut parhaan näyttelijän palkinnon vuosina 1995, 1996, 1998, ja 1999.
Spiritus lenis
pienoiskuva|200px|Esimerkki: spiritus lenis sanassa, ’huilu’. Spiritus lenis eli heikko alkuhenkonen tai heikko henkäys on spiritus eli henkosmerkki, joka ilmaisee muinaiskreikassa, ettei sananalkuisen vokaalin tai diftongin edellä kuuluu lausua /h/-äänteenä kuultavaa henkäystä. Muinaiskreikassa kaikissa sanoissa, jotka alkavat vokaalilla tai diftongilla, on alkutavussa aina joko spiritus lenis tai spiritus asper. Merkkiä käytetään eräissä tapauksissa myös rhoo -kirjaimen yhteydessä. Spiritus lenis on yksi muinaiskreikan polytonisen ortografian mukaisista diakriittisista merkeistä.
Spiritus lenistä ei tule sekoittaa samannäköiseen koronikseen, jota käytetään krasiksen merkkinä.
Käyttö
Spiritus lenis merkitään aina sananalkuisen vokaalin (tai sananalkuisessa diftongissa jälkimmäisen vokaaliin) yläpuolelle, mikäli kirjain ei saa spiritus asperia. Vokaalin ollessa iso kirjain se merkitään kirjaimen eteen. Merkki voi olla vokaalin yläpuolella tai edessä yhdessä painomerkin kanssa. Esimerkkejä:
Kolmas Nainen (albumi)
Kolmas Nainen on suomalaisen Kolmas Nainen -rockyhtyeen debyyttialbumi. Se julkaistiin vuonna 1986.
Spiritus lenis
Ulkoasu
Spiritus leniksen ulkoasu pienissä ja isoissa kirjaimissa ilman muita diakriitisia merkkejä tai yhdessä niiden kanssa:
Kolmas Nainen (albumi)
Kappaleet
A-puoli
B-puoli
Seven Days, Seven Nights
Seven Days, Seven Nights on suomalaisen Hurriganes-yhtyeen 11:s albumi. Se julkaistiin loppuvuodesta 1983. Albumilla yhtyeen kokoonpano muuttui, sillä kitaristi Janne Louhivuori erosi yhtyeestä ennen levyn äänittämistä ja hänen tilalleen yhtyeeseen tuli kitaristiksi kolmannen kerran Ile Kallio.
The Slade Box – A 4 CD Anthology 1969–1991
The Slade Box – A 4 CD Anthology 1969–1991 on englantilaisen Slade-yhtyeen vuonna 2006 julkaistu kokoelmaboxi. Se on osa Salvo-yhtiön Slade-remasterointisarjaa, joka käsittää alkuperäisen Sladen toimintakauden 1969–1991.
Seven Days, Seven Nights
Musiikillisesti Seven Days, Seven Nightsia on kuvattu Hurriganesin kokeellisimmaksi ja mahdollisesti eniten yhtyeen alkuperäisestä suoraviivaisesta rockista eroavaksi albumiksi. Yhtyeelle uutena soittimena sillä kuullaan saksofonia, jota soittaa vieraileva muusikko Paroni Paakkunainen. Albumilla käytetään myös paikoin runsaasti Jori Sivosen soittamaa syntetisaattoria. Muutaman Ruotsissa levytetyn Hurriganes-albumin jälkeen Seven Days, Seven Nights äänitettiin Helsingin Takomo-studiossa.
Monet Hurriganesin ihailijat pitivät Seven Days, Seven Nightsin musiikkia vieraana. Albumia myytiin vähemmän kuin yhtyeen edellisiä levyjä, eikä siitä myönnetty kultalevyä. Singlenä julkaistu kappale ”Love Me Only” ei noussut listoille.
Taustaa
Hurriganesin kitaristi vaihtui kesällä 1983. Yhtyeen kahdella edellisellä albumilla Fortissimolla ja Rockin’illa soittanut kitaristi Janne Louhivuori lopetti, ja tilalle tuli Hurriganesissa aiemminkin soittanut Ile Kallio. Hän oli soittanut myös vuoden alussa Hurriganesin solisti-rumpali Remu Aaltosen sooloalbumilla Message for You. Kallion mukaan vielä tuolloin ei käyty keskusteluja yhtyeeseen palaamisesta, mutta pian keväällä Aaltonen alkoi tiedustella Kallion halukkuutta palata yhtyeeseen. Kallion mukaan hän ja Aaltonen sopivat, että yhtyeen toimintaa jatkettaisiin vuosi, minkä jälkeen se lopetettaisiin.
Ennen Louhivuoren lähtöä Hurriganes esiintyi kesällä vajaan kolmen viikon ajan poikkeuksellisesti nelijäsenisenä kahden kitaristin kanssa. Louhivuoren viimeinen esiintyminen yhtyeessä oli 10. heinäkuuta Toholammella, minkä jälkeen Hurriganes jatkoi tyypilliseen tapaansa triona, nyt Kallio kitaristinaan.
Työstö
Remu Aaltonen soitti äänityksissä Ludwig-rummuilla ja Cisse Häkkinen Fender Precision Special (Lake Placid Blue) ’80 (active) -bassolla. Ile Kallion kitara oli punainen ESP Stratocaster, jonka ESP hieman aiemmin oli hänelle mittatilauksena teettänyt. Albumilla käytettävä syntetisaattori on Roland Jupiter-8.
Alun perin yhtyeen oli tarkoitus työstää tupla-albumi, joka studiolevyn lisäksi olisi sisältänyt vuoden 1983 keikoilta koostetun livelevyn. Sitä ei kuitenkaan koskaan julkaistu. Levy-yhtiö Scandia osittain taloudellisista syistä ei pitänyt livelevyä aiheellisena. Livealbumien julkaisu oli tuohon aikaan epätavallista – varsinkin sellaisen, joka koostuisi sekä studio- että livelevystä. Remu Aaltonen on pitänyt mahdollisena, että livelevyn suunnittelu jäi seuraavana vuonna toteutetun videohankkeen jalkoihin. Ile Kallio sen sijaan on muistellut, että livelevyn mahdollisuudesta keskusteltiin vain juttelutasolla ja lopulta idea olisi hylätty selkeästi. Tuplalevystä ehdittiin kuitenkin tiedottaa medialle.
Albumin Roadrunner-tyylisen kansikuvan otti Henrik Schütt, ja kannen suunnitteli Private Eyen Tapsa Rantanen.
Musiikki
Remu Aaltosen sooloalbumi Message for You oli ilmestynyt noin puoli vuotta ennen Seven Days, Seven Nightsia, ja tuolloin Aaltonen oli puhunut elävän ja pelkistetyn soundin puolesta. Honey Aaltonen kirjoittaa Hurriganes-kirjassaan, että Seven Days, Seven Nights oli kuitenkin bändin kokeellisin ja ehkäpä eniten alkuperäisestä raa’an ja maanläheisen rockin esityksestä poikkeava”. Aaltosen mukaan Hurriganesille tyypillinen ”draivi” on kuitenkin tallella. Seven Days, Seven Nightsilla ei tavoiteltu Fortissimo-albumin kaltaista mahtipontisuutta, mutta tuotantotyyli on 1980-luvulle tyypillinen. Rockin’-albumiin verrattuna äänimaailma muuttui voimakkaasti. Levyllä ei ole keikoilta ennestään tuttuja rockeja vaan ennen kuulemattomia Remu Aaltosen mielessään kehittämiä hieman aiempaa vaikeammin lähestyttäviä melodioita. Honey Aaltosen mukaan huomio kiinnittyy ensimmäisenä Ile Kallion tyylikkääseen kitaransoittoon ja hienoihin kitarasoundeihin. Ile Kallio on kertonut, että albumilla tavoiteltiin hieman ZZ Top -yhtyeen äänimaailmaa. Kallio otti lisäksi vaikutteita The Policen Andy Summersin kitarasoundista. Kallion mukaan albumilla tehtiin ”eräänlaista soundin tutkimusmatkaa” enemmän kuin millään muulla aiemmalla Hurriganesin levyllä.
Remu Aaltonen oli jo vuosia aiemmin tahtonut Hurriganesin levyille saksofonia. Seven Days, Seven Nightsilla sitä soitti Paroni Paakkunainen. Jori Sivonen oli puolestaan esitellyt Aaltoselle syntetisaattoriin mahdollisuuksia ja myös saanut Aaltosen innostumaan soittimesta. Niinpä Sivosen soittamaa syntetisaattoria käytetään albumilla paikoin runsaasti. Vanhoista yhteistyökumppaneista levyllä esiintyvät Harri Merilahti (rytmikitara) ja Kassu Halonen (taustalaulu).
Seven Days, Seven Nightsilla on 12 kappaletta. Ne on merkitty Remu Aaltosen säveltämiksi, yhtyeen yhdessä sanoittamiksi sekä Aaltosen ja Ile Kallion sovittamiksi. Perusrockeja ovat ”You Don’t Know”, ”Tico” ja ”Indian Woman”. Albumin vuoden 2019 vinyylipainoksen saatesanat kirjoittaneen Vesa Kontiaisen mukaan albumin kappaleista ”erinomaisesti jytisevät” ”Love Me Only”, ”Rock ’n’ Roll Fever”, ”I Get Up, ”On the Border”, ”Don’t Cry” ja ”Come On and Rock”. Hurriganesille erikoisempia kappaleita Kontiaisen mukaan ovat ”Keep On Dancin’” ja ”I Get Up”. Hurriganesin 1980-luvun albumit usein päättyvät hitaaseen kappaleeseen: Seven Days, Seven Nightsilla se on ”Doreen”. Basisti Cisse Häkkinen laulaa kappaleen ”It’s You Babe”. Remu Aaltonen sanoi Suosikki-lehden 1/1984 haastattelussa, että albumin materiaali on tuhtia mutta monipuolista ja sillä on ”jokaiselle jotain kamaa”: Swingin Blue Jeans -tyyppistä raakuutta, ”perusjuttua”, kuten ”Rock ’n’ Roll Fever”, sekä rytmiballadi ”Doreen”. Aaltonen kuvasi kappaleita myös tanssittaviksi.
Myynti
thumb|right|Alkuperäisen vinyylin etiketissä on kuva yhtyeestä. Seven Days, Seven Nights julkaistiin loppuvuodesta 1983. Se oli yhtyeen ensimmäinen albumi sitten vuoden 1973 esikoisalbumin, joka ei ilmestynyt Ruotsissa vaan ainoastaan Suomessa.
Albumia myytiin ilmestyessään 10 000 kappaletta. Hurriganesin kolmesta edellisestä albumista poiketen sen myynnistä ei myönnetty kultalevyä, jonka raja oli 25 000 myytyä kappaletta. Sittemmin albumin kokonaismyyntimääräksi on CD-julkaisujen jälkeen kertynyt yli 15 000 kappaletta. Levymyynti olikin yhtyeelle pettymys. Suosion lasku alkoi pian näkyä myös keikkojen yleisömäärien vaihteluna. Hurriganesin esittämän rock and rollin sijaan vuosina 1983–1984 suosittua oli Yön ja Dingon kaltainen iskelmällinen rock.
Arvioita
Helsingin Sanomien mukaan Seven Days, Seven Nightsin olisi yhtä hyvin voinut jättää tekemättä. Lehdessä sanotaan, että kappaleet ovat tuhanteen kertaan kuultuja ”keikutuksia” ja soitto kuin studiomuusikoiden soittamaa. Lehden mukaan jopa Remu Aaltosen laulusta puuttuu ”tuttu murina”, ja jos levyn kannessa ei lukisi Hurriganes, sitä ei uskoisi kyseisen yhtyeen albumiksi.
OK-lehden numerossa 1/84 Ilkka Isosaari kirjoitti, että Hurriganes on uudistunut. Seven Days, Seven Nightsia hän pitää ”kuukauden kovana kotimaisena”. Isosaaren mielestä kitaristina Kallio korvaa Louhivuoren enemmän kuin hyvin, ja hän kehuu myös saksofonisti Paroni Paakkunaisen sekä taustalaulaja Kassu Halosen panosta. Levyn parhaat kappaleet Isosaaren mielestä ovat ”Love Me Only” ja ”You Don’t Know”. Kappale ”Rock and Roll Fever” on hänen mielestään ”tätä nykyä diskokamaa”.
Rumban Rami Kuusinen ilahtui albumista. Hänen mielestään Seven Days, Seven Nights on hämmästyttävän tasokas rocklevy, mistä hän pitää esimerkkinä soiton sävykkyyttä. Varsinkin Ile Kallion soitossa yhdistyvät ”tyylikkäästi jonkinlaiset mexicano-bandiitto-syvä etelä -tunnelmat”, ja parhaimmillaan Kallion soitto yltää ZZ Topin ja The Gun Clubin välimaastoon. Hän kehuu myös kappaleiden kestävyyttä. Siitä hän nostaa esiin kappaleen ”I Get Up”, jota hän pitää tarttuvana, näkemyksellä soitettuna kappaleena. Sen sijaan kritiikkiä saa albumin alkeellinen tuottaminen: rumpujen pellit sihisevät ja soitto kuulostaa ohuelta, ”lähes autotallitasolta”.
Yhtyeen jäsenistä Remu Aaltonen on usein jälkeenpäin kritisoinut Hurriganesin albumeja, mutta Seven Days, Seven Nightsia hän on kehunut:
Ile Kallio sanoi vuonna 2012 ilmestyneessä elämäkerrassaan, että Seven Days, Seven Nights on ”makea albumi”, jossa on ”hienoja biisejä”. Myös Cisse Häkkinen oli albumiin tyytyväinen.
Kappaleet
A-puoli
B-puoli
Kokoonpano
Muusikot
Muut
Painokset
Albumin alkuperäisen vinyylipainoksen julkaisi Scandia-Musiikki tunnuksella SLP 699. Scandia julkaisi samalla tunnuksella yhden uusintapainoksen. Alkuperäisen painoksen ja uusintapainoksen näkyvin ero on levyn etiketti, joka alkuperäisessä versiossa on punainen ja jonka A-puolella on kuva yhtyeestä. Uusintapainoksessa etiketti on sininen, eikä siinä ole yhtyekuvaa. Svart Records julkaisi vuonna 2018 kaksi rajoitettua vinyylipainosta, joista toinen on painettu mustalle ja toinen punaiselle vinyylille (400 kpl.). Painokset ovat avattavakantisia, ja niiden mukana tuli myös liite ja juliste.
C-kasettipainoksen Scandia julkaisi tunnuksella SMK 699. Myös siitä on julkaistu yksi uusintapainos.
CD-levynä albumin on julkaissut Fazer vuonna 1997. Lisäksi vuonna 2012 ilmestyi Warner Music Finlandin julkaisema kahden CD:n albumi Seven Days, Seven Nights / Fortissimo, jossa on mukana Hurriganesin vuoden 1981 albumi Fortissimo.
Jamie Cook
Jamie Robert Cook (s. 8. heinäkuuta 1985 Merseyside) on brittiläinen muusikko, joka tunnetaan parhaiten indie rock -yhtye Arctic Monkeysin kitaristina.
Arctic Monkeys
Cook oli nuorena toisen Arctic Monkeysin jäsenen, Alex Turnerin, naapuri. Yhdessä muiden jäsenten kanssa he perustivat yhtyeen vuonna 2001.
Vielä yhtyeen alkuaikoina Cook osallistui taustalauluun, mutta myöhemmin ei niinkään.
Joku raja
Joku raja on kolmas single PMMP:n albumilta Leskiäidin tyttäret. Se julkaistiin kansainvälisenä naistenpäivänä 8. maaliskuuta 2007. Single nousi ensimmäisellä viikollaan Suomen virallisen singlelistan ykkössijalle.
Kappale on nimetty ihmisoikeusjärjestö Amnesty Internationalin "Joku raja!" -kampanjan mukaan. Kampanjalla tuetaan työtä naisiin kohdistuvaa väkivaltaa vastaan. Sony BMG -levy-yhtiö, säveltäjä Jori Sjöroos sekä PMMP lahjoittavat kaikki singlen myynnistä tulevat tuotot kampanjalle.
Musiikkivideo
Kappaleen musiikkivideon on ohjannut Miikka Lommi. Videolla on kepeä ja viihteellinen tunnelma toisin kuin itse kappaleessa ja sen sanoituksissa. Video on kuvattu esittämään häitä. Kuvauspaikkana toimi Pakilan nuorisotalo. Oulun musiikkivideofestivaalit vuonna 2007 Kunniamaininta: "Rankasta tekstistä on tehty vielä rankempi video. Mielipiteitä herättävä toteutus, jonka maailma on lainattu arkielämästä."
Joku raja-video palkittiin Hopeisella Muuvilla Muuvi 2007-palkintogaalassa.
Sunborn Princess
Sunborn Yacht Hotel on Sunborn yhtiön vuonna 2002 valmistunut hotellilaiva. Aluksessa ei ole kuljetuskoneistoa, joten sitä voidaan siirtää vain hinaamalla.
Valmistus
Alus tilattiin Kvaerner Warnow Werft GmbH:lta Warnemündestä Saksasta. Sen köli laskettiin telakkanumerolla 404, ja se laskettiin vesille 5. heinäkuuta 2002. Alus luovutettiin Sunbornille 19. heinäkuuta, minkä jälkeen se hinattiin 29. heinäkuuta Turkuun sisustettavaksi.
Käyttö
Alus hinattiin vuonna 2002 osaksi Naantalin kylpylää, jossa se liitettiin rannan hotellialueeseen lasisillalla, jota pitkin alukseen voi kävellä sisätiloissa.
Lontoo
Alus lähti 11. tammikuuta 2014 Kemi I:n ja Minoksen hinaamana Naantalista. Ne luovuttivat aluksen Karhuaukon suulla Monsille ja Leonardolle. Hinattava alus ei mahtunut Särkänsalmen sillan alitse ennen kuin seuraavana aamuna vedenlaskettua. Sunborn Princess vietiin telakalle Alankomaihin, minne se saapui kymmenen päivän matkan päätteeksi. Telakalla alus kunnostettiin ennen siirtoaan uuteen sijoituspaikkaansa.
Alus sijoitettiin maaliskuussa vuonna 2014 Sunborn Londoniksi nimettynä Royal Victoria Dockiin Lontoon suurimman messu- ja näyttelykeskus ExCeLin majoitustiloiksi.
Logiikkapohjainen ohjelmointi
Logiikkapohjainen ohjelmointikieli kuvaa maailman faktoina ja faktojen välisinä suhteina. Esimerkiksi "Ville on Kallen isä, Matti on Villen isä, X on Y:n poika, jos Y on X:n isä ja jälkeläinen on poika tai pojan jälkeläinen" kuvataan Prolog-kielellä näin:
Nyt kyselyssä "kuka on Matin jälkeläinen" todetaan ensin, että säännön 4 mukaan X on Matin jälkeläinen, jos X on Matin poika, ja säännön 3 mukaan X on Matin poika, jos Matti on X:n isä, ja säännön 2 mukaan Matti on Villen isä. Samalla tavoin Kalle todetaan Matin jälkeläiseksi käyttäen kaikkia viittä sääntöä.
Ehdottomasti tunnetuin logiikkapohjainen ohjelmointikieli on edellä kuvattu Prolog.
Marjatta Kuuluvainen
Marjatta Kuuluvainen (o.s. Mäkinen, s. 6. helmikuuta 1942 Asikkala) on entinen suomalainen kiekonheittäjä ja kuulantyöntäjä. Hän saavutti 14 ulkoratojen suomenmestaruutta, näistä kiekonheitossa kahdeksan ja kuulantyönnössä kuusi kertaa. Hänen ennätyksensä kuulantyönnössä on 15,66 m ja kiekonheitossa 52,89 m, molemmat vuodelta 1965. Urheiluseuroista hän edusti Asikkalan Raikasta ja Uudenkylän Salpaa.
Linja 9 (Pariisin metro)
Paris Métro Ligne 9 (linja 9) on yksi Pariisin metron linjoista. Linja yhdistää Pont de Sevresin Boulognessa lännessä Montreuiliin idässä mm. Trocadéron ja Républiquen kautta. Linja on neljänneksi käytetyin linja järjestelmässä. Linja ei ylitä Seineä kertaakaan.
Linjalla 9 on vaihtoasema kaikkien muiden linjojen paitsi linjan 12 sekä bis-linjonen kanssa. Sillä on kuitenkin maanalainen yhteys linjan 12 asemalle. Linjan kalustona on MF 67-runkoja, jotka tullaan korvaamaan MF 2000-rungoilla.
Tulevaisuus
Kahden aseman pituinen laajennus itään Montreuil-Mur-à-Pêchesiin saatetaan rakentaa tulevaisuudessa.
Turismi
Linja 9 kulkee seuraavien turistinähtävyyksien läheltä:
Kovero (Tuupovaara)
thumb|Herman Alaskalaisen tsasouna Koverossa Kovero on Koverojärven itärannalla, Ristivaaran rinteessä sijaitseva kylä ja maaseututaajama Joensuun kaupungin Tuupovaaran pitäjässä. Kylän asukasluku on noin 330-350.
Koverossa on muun muassa Ilomantsintien varressa sijaitseva Teboil-huoltoasema, jolla on myös kauppapalveluja. Kylällä toimii Koveron nuorisoseura, jonka taloa käytetään kylätalona. Koveron ortodoksinen perinne on vanhaa. Ensimmäinen tsasouna (ortodoksinen ruokoushuone) rakennettiin 1700-luvulla. Nykyinen, pieni Herman Alaskalaisen tsasouna on vuodelta 1995. Koverossa on myös kirjailijaresidenssi.
Koveron kylä sai ensimmäisen kansakoulun vuonna 1889. Koveron vuonna 1930 rakennettu kyläkoulu (Koveron koulu) lakkautettiin vuonna 2013. Myös kauppa on suljettu.
Koveron maarekisterikylään kuuluvat Koveron, Herajärven ja Heinäahon kylätoiminnalliset kylät.
Historia
Koverossa on ollut asutusta jo ainakin 1400-luvulta lähtien. Kylä on syntynyt jo keskiajalla ja saanut nimensä viereisen järven mukaan. Koverojärvi eli Koveronjärvi on pieni, muodoltaan mutkikas järvi. Kovera- ja Kovero-nimet ovat yleensä viitanneet järvien koveraan muotoon. Kylän nimen kirjoitusasu on vaihdellut: Dr. Kovera (1500), Kofuerala by (1590), Kowera (1618) ja Kofwero (1682). Kylä mainitaan vuoden 1500 Vatjan viidenneksen verokirjassa yhtenä Ilomantsin pogostan suurimmista kylistä.
Tuupovaaran kunta ja rautatieasema tunnettiin aiemmin nimellä Kovero.
Botswanan vaakuna
250px|thumb|Botswanan vaakuna Botswanan vaakuna on Botswanan kansallistunnus lipun, moton ja kansallislaulun ohella. Se on otettu käyttöön 25. tammikuuta 1966.
Vaakunan yläosaan on kuvattu hammasrattaat, jotka symboloivat teollisuutta. Vaakunan keskelle on kuvattu kolme aaltoa, jotka symboloivat vettä. Vaakunan alaosassa oleva härkä symboloi maan tärkeää elinkeinoa karjankasvatusta. Vaakunakilpeä kannattelee kaksi seepraa, joista toinen pitää kiinni durrasta (tärkeä viljelyskasvi maassa) ja toinen norsunluusta (symboloi maassa käytyä norsunluukauppaa). Vaakunan alapuolella nauhassa lukee maan motto Pula eli Sade.
Julie Christie
thumb|Julie Christie elokuvassa Tohtori Živago. Julie Frances Christie (s. 14. huhtikuuta 1941 Assam, Intia) on Oscar-palkittu englantilainen näyttelijä.
Christie syntyi Intiassa englantilaisille vanhemmille. Hänen vanhempansa erosivat, kun hän oli vielä lapsi, ja hän muutti äitinsä kanssa Englantiin. Christie opiskeli näyttelemistä London’s Central School for Drama -oppilaitoksessa ja esiintyi teatterissa ensimmäisen kerran 1957.
Christien ensimmäinen merkittävä elokuvarooli oli John Schlesingerin ohjaamassa elokuvassa Billy Liar (1963), ja 1960-luvulla hänestä tuli nopeasti yksi aikansa kuuluisimmista englantilaisista näyttelijöistä. Hänen tunnetuimpia elokuviaan tältä ajalta ovat Kultaseni (1965), josta hän sai parhaan naispääosan Oscarin, Laran rooli David Leanin ohjaamassa elokuvassa Tohtori Živago (1965) ja kaksoisrooli François Truffaut’n romaanisovituksessa Fahrenheit 451.
Christie seurusteli 1970-luvulla Warren Beattyn kanssa, ja he tekivät yhdessä kolme elokuvaa: McCabe ja Mrs Miller, Shampoo ja Taivas saa odottaa. Christie esiintyi 1980-luvulla elokuvissa vain harvakseltaan, mutta 1990-luvulla hän teki vahvan paluun. Hän esitti Gertrudea Kenneth Branagh’n Hamlet-elokuvassa vuonna 1996 ja sai vuonna 1997 Oscar-ehdokkuuden roolistaan elokuvassa Hehkutuksia (Afterglow).
Viime vuosina hän on näytellyt muun muassa Matami Rosmertaa elokuvassa Harry Potter ja Azkabanin vanki (2004), Akhilleuksen äitiä Thetistä Troijassa (2004) sekä Emma du Maurieria elokuvassa Finding Neverland – tarinan lähteillä (2004). Vuonna 2006 valmistuneessa elokuvassa Away from Her Christie esitti Alzheimerin tautia sairastavaa naista, joka unohti olevansa naimisissa ja rakastui toiseen mieheen. Christie sai roolistaan Oscar-ehdokkuuden.
B-Sides (Sladen albumi)
B-Sides on Sladen kokoelma, joka nimensä mukaan sisältää yhtyeen singlejen B-puolia. Albumi kuuluu Salvon Slade-remasterointisarjaan.
Kappaleet
Kaikki kappaleet kirjoittaneet Noddy Holder ja Jim Lea, ellei toisin mainittu.
Norman Morrison
Norman Morrison (29. joulukuuta 1933 – 2. marraskuuta 1965) oli yhdysvaltalainen kveekari. Morrison muistetaan polttoitsemurhastaan, jonka hän teki 31-vuotiaana protestoidakseen Yhdysvaltain toimintaa Vietnamin sodassa.
2. marraskuuta 1965 Morrison valeli itsensä petrolilla ja sytytti itsensä liekkeihin Yhdysvaltain puolustusministeri Robert McNamaran Pentagonin-toimiston edessä. Seitsemän päivää tämän jälkeen Roger Allen LaPorte teki juuri samanlaisen teon New Yorkissa.
Morrison oli naimisissa Anne Welshin kanssa ja heillä oli kolme lasta.