cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Lennart Oesch
Sotarikostuomio
Toisen maailmansodan jälkeen voittajavaltiot järjestivät häviäjävaltioihin kohdistuneita sotarikosoikeudenkäyntejä. Suomessa sallittiin rikoksiin syyllistyneiden tuomitseminen maan omien lakien mukaan, mutta Neuvostoliitto valvoi oikeustutkintaa ja puuttui siihen yksittäistapauksissa. Tutkimukset aloitti Sotavankileirien tutkimuskeskus kesäkuussa 1945. Oesch sai pyynnöstään eron puolustusvoimista syyskuussa. Lokakuun alussa tutkimuskeskus määräsi hänet pidätettäväksi ja sotaylioikeuteen, mutta pidätyksestä vihjeen saanut Oesch pakeni. Hän pyrki Ruotsiin, mutta myrskyn ja vuodon vuoksi häntä kuljettanut moottorivene joutui kääntymään takaisin. Oesch ilmoittautui itse poliisille. Käynnistyneessä laajassa oikeudenkäynnissä Sotaylioikeus tuomitsi Oeschin 19. heinäkuuta 1946 kahdeksitoista vuodeksi kuritushuoneeseen yksin teoin tehdystä yllytyksestä seitsemääntoista tappoon. Puolustuksen mukaan tuomiossa ei otettu huomioon myöhäissyksyn 1941 tilannetta eikä sitä, että Oesch ei allekirjoittanut sellaista paperia, jossa joku määrättiin teloitettavaksi. Samassa oikeudenkäynnissä tuomittiin myös Oeschin pioneerikomentaja eversti Niilo Oinonen ja hänen alaisensa majuri Veli Suomio sekä muita Linnoitusosaston miehiä.
Korkeimmassa oikeudessa 1. helmikuuta 1948 tuomio aleni, ja Oesch sai kolme vuotta vankeutta yksin töin tehdystä 17 sotavangin kuolemantuottamuksesta. Surmaamiset olivat suorittaneet Oeschin alaiset useammassa eri tilanteessa. Eräs surmaajista oli Oeschin alainen, sotavankileirin komentajana toiminut Eero Nero, joka sai elinkautistuomion 33-55 taposta.
Myöhemmät vaiheet
thumb|Oesch vierailulla Sveitsin sukulaisten luona yhdessä puolisonsa Aitangan kanssa toukokuussa 1952. Rangaistuksen kärsittyään Oesch työskenteli vuosina 1949–1951 Suomen Maanviljelijäin Kauppa Oy:n sivuliikkeiden tarkastajana, jonka jälkeen hän toimi Helsingissä Oy Etelä-Esplanaadikatu 2:n isännöitsijänä, jona aikana hän julkaisi vuonna 1956 teoksensa Suomen kohtalon ratkaisu Kannaksella kesällä 1944. Myöhemmin hän työskenteli Kansa taisteli – miehet kertovat -lehden päätoimittajana vuosina 1964–1974. Oesch sai Turun yliopiston kunniatohtorin arvon 1960. Hän kuoli vuonna 1978, ja hänet haudattiin Hietaniemen hautausmaalle.
Luottamustoimet
Oesch toimi vuonna 1920 asevelvollisuuskomitean jäsenenä ja liikuntakasvatuskomitean puheenjohtajana sekä vuosina 1922–1923 määrävahvuuskomitean jäsenenä. Hän toimi vuosina 1930–1931 jalkaväen harjoitusohjesääntöä sekä kenttäohjesäännön II osaa laatimaan asetetun toimikunnan puheenjohtajana. Hän toimi myös puolustuslaitoksen uudelleenjärjestelyä suunnittelemaan asetetun toimikunnan puheenjohtajana vuonna 1930. Ilmavoimien oloja tutkimaan määrätyn komitean puheenjohtajana hän toimi vuonna 1932 sekä oli Suomen edustajana aseistuksen rajoittamis- ja supistamiskonferenssissa Genevessä vuonna 1932. Samana vuonna hän oli myös Suomen armeijan edustajana Lützenin taistelun 300-vuotismuistojuhlassa. Lisäksi hän oli vuonna 1935 marsalkka Józef Piłsudskin hautajaisissa Suomen armeijan edustajana. Hän oli yksi Sotamuistoyhdistyksen perustajajäsenistä ja toimi sen puheenjohtajana vuosina 1957–1964. Hänet valittiin Suomen Upseeriliiton kunniajäseneksi vuonna 1956.
Hän toimi 3. Divisioonan kunniatuomioistuimen puheenjohtajana vuonna 1922 ja Suomen upseeriliiton johtokunnan varapuheenjohtajana vuosina 1926–1927 ja puheenjohtajana vuosina 1927–1933. Hän toimi myös siviilipuolella ollen muun muassa lääkäriliiton johtokunnassa 1920. Oesch toimi Suomen valkoisen ruusun ritarikunnan hallituksen jäsenenä vuosina 1932–1946. Muiden toimiensa ohella hän toimi myös Suomen Sotilasaikakauslehden päätoimittajana vuosina 1927–1939.
Luettelo Drizzt Do’Urdenin ystävistä ja liittolaisista
Tämä on luettelo Drizzt Do’Urdenin ystävistä ja liittolaisista, jotka esiintyvät R. A. Salvatoren kirjoittamissa romaaneissa.
Zaknafein
Zaknafein Do’Urden oli Drizztin isä, Menzoberranzanin Akatemian kaikkien aikojen paras taistelija ja myös Do’Urdenin huoneen asemestari, mutta hän ei tuntenut kuuluvansa muiden drowien joukkoon. Hänellä ei kuitenkaan milloinkaan ollut rohkeutta lähteä Menzoberranzanista, kuten Drizztillä. Zaknafeinin pahimpia painajaisia vaivasivat aina kuolevien lasten huudot; taistellessaan toista drowperhettä vastaan Zaknafein aina suri perheen lasten kohtaloa, vaikka hän itse ei koskaan surmannut lapsia. Kun Drizzt jätti maanpinnan haltioiden lapsen eloon taistelussa ja siten suututti Lolthin, Zaknafein tarjoutui vapaaehtoisesti uhrattavaksi Drizztin sijalle.
Guenhwyvar
Guenhwyvar on Drizztin uskollisin kumppani ja matkatoveri. Maaginen musta pantteri seuraa isäntäänsä seikkailusta toiseen ja toimii tarpeen vaatiessa myös drown omanatuntona. Alun perin Guenhwyvar on kuulunut Masoj Hun’ettille, nuorelle drowvelholle, joka kohteli suurta kissaa pelkkänä leikkikaluna. Yhdessä Drizzt ja Guenhwyvar onnistuvat voittamaan pantterin Masojta, mutta Drizzt samalla vannoo, ettei enää koskaan surmaa toista drowia.
Belwar Dissengulp
Belwar Dissengulp on Blingdenstonen kaupungista kotoisin oleva syvänmaahinen. Ensimmäistä kertaa Drizzt ja Belwar kohtaavat toisensa syvänmaahisten saapuessa louhimaan mineraaleja Menzoberranzanin lähettyviltä ja Drizztin joukon hyökätessä heidän leiriinsä. Taistelun aikana Belwar onnistuu vangitsemaan Drizztin, mutta drown toverit ehtivät apuun. Belwar jää vangiksi mutta Drizzt yrittää saada muita vapauttamaan syvänmaahisen uhkaukseksi ja varoitukseksi mutta drowt leikkaavat hänen molemmat kätensä poikki ennen kuin päästävät hänet.
Drizzt hakeutuu Blingdenstoneen elettyään vuosia yksin Uumenenalassa ja tapaa uudelleen Belwarin, jonka onnistuu pelastaa drow maahiskuninkaan langettamalta kuolemantuomiolta. Zin-carlan uhatessa maahisia Drizzt ja Belwar lähtevät yhdessä Uumenenalan käytäviin vetääkseen hirviön huomion pois kaupungista.
Kalistaja
Kalistaja oli vuoreinen, jonka pahantahtoinen ihmisvelho muutti koukkuhirmuksi. Drizzt ja Belwar ystävystyivät hänen kanssaan matkallaan Uumenenalan pimeydessä. Ystävysten pyrkiessä kohti Menzoberranzania etsimään velhoa, joka voisi kumota muodonmuutoksen, Kalistaja joutui kuitenkin Zin-carlaksi muutetun Zaknafeinin miekkojen uhriksi.
Catti-brie
Catti-brie on Bruenor Sotavasaran kasvattitytär. Vaikka hän on ihminen, hän on elänyt lähes koko elämänsä kääpiöiden keskuudessa; ensin Kymmenessä kaupungissa Kelvinin paaden alaisissa tunneleissa ja myöhemmin Mithralsalissa. Tavatessaan ensimmäistä kertaa Drizztin Catti-brie on vain pieni tyttö, joka lapsellisen luottavaisena kiintyy drowiin.
Wulfgarin ilmestyessä kuvioihin Catti-briestä ja Wulfgarista tulee rakastavaisia, kunnes Wulfgarin uskotaan kuolleen taistelussa. Vaikka Wulfgar palaa takaisin, Catti-brien ja Wulfgarin välinen suhde ei enää toimi, mihin osasyynä on se, että tyttö on hiljalleen rakastumassa Drizztiin.
Catti-brien lempiaseet ovat Sydämenetsijäksi kutsuttu Taulmaril-jousi ja verenhimoinen Khazid'hea-miekka jonka Catti-brie saa pelastus matkaltaan Menzoberranzaniin.
Bruenor Sotavasara
Bruenor Sotavasara on kääpiöklaaninsa johtaja ja Catti-brien ja Wulfgarin kasvatusisä. Hän on syntynyt Mithralsalissa, mutta joutunut jo nuorena pakenemaan salien jouduttua hyökkäyksen kohteeksi. Hän on asettunut klaaneineen Jäätuulen laaksoon, Kelvinin paadeksi kutsutun kalliomuodostelman alaisiin tunneleihin. Saadessaan ensimmäistä kertaa kuulla Kelvinin paadelle saapuneesta Drizztistä Bruenor suhtautuu äärimmäisen epäluuluisesti drown läheisyyteen. Lopulta Catti-brie kuitenkin onnistuu vakuuttamaan isänsä mustan haltian hyvistä aikeista ja pian Bruenorista ja Drizztistä tulee ystäviä.
Bruenor haaveilee aina pääsystä takaisin Mithralsaliin ja onnistuukin palauttamaan vanhan kääpiövaltakunnan. Vanhan Gandalug Sotavasaran kuitenkin palatessa yllättäen väkensä keskuuteen Bruenor palaa joksikin aikaa Jäätuuleen laaksoon, kunnes saa sanan Gandalugin kuolemasta. Örkkihyökkäys kuitenkin vaikeuttaa Bruenorin paluuta valtaistuimelle.
Regis
Regis on calimportilainen puolituinen, joka on paennut Jäätuulen laaksoon takaa-ajajiaan. Hänellä on hallussaan maaginen rubiini, joka antaa hänelle uskomattoman suostuttelutaidon, minkä seurauksena pieni puolituinen kuitenkin joutuu usein pulaan rubiinin lumouksen haihduttua.
Calimportin taitavin salamurhaaja Artemis Entreri jahtaa Regisiä Jäätuulen laaksoon asti.
Wulfgar Beornegarin poika
Wulfgar on Jäätuulen laakson barbaarisoturi, joka nuorella iällä ottaa osaa taisteluun Kymmentä kaupunkia vastaan ja jää Bruenorin vangiksi. Juro kääpiö kasvattaa nuorukaisesta vahvan ja kunnollisen miehen. Isälleen antamaansa lupausta kunnioittaen Wulfgar lähtee taisteluun laaksossa asuvaa valkoista lohikäärmettä, Jäänsurmaa vastaan ja Drizztin avulla onnistuu voittamaan sen. Lohikäärmeen surmaamisen suomalla arvostuksella Wulfgar haastaa barbaariheimon päällikön kaksintaisteluun ja voittaa heimon päällikkyyden johtaen heimot taisteluun Kymmenen kaupungin avuksi.
Yksinäisillä matkoillaan Wulfgar tutustuu Delly Curtie nimiseen naiseen ja pelastaa pienen tyttövauvan, jonka ottaa omaksi tyttärekseen. Vaikka Wulfgarilla on Delly ja Colson-vauva, hän ei pysty täysin tukahduttamaan tunteitaan Catti-brietä kohtaan.
Montolio DeBrouchee
Montolio ”Mooshie” DeBrouchee oli Drizztin opettaja mannunvartijan taidoissa ja Mielikki-jumalattaren palveluksessa. Vanha sokea mannunvartija oli asettunut pieneen laaksoon yhdessä eläinystäviensä kanssa, jonne myös Drizzt sattumalta osui paettuaan häntä vainoavaa Roddy McGristleä.
Alustriel
Alustriel on Hopeakuun kaupungin valtiatar ja yksi Seitsemästä sisaresta. Kuultuaan Drizztistä sisareltaan Dove Falconhandilta, Alustriel toivoo tapaavansa erikoisen mustan haltian. Bruenorin etsiessä Mithralsalia seurueen tie vie läheltä Hopeakuuta. Portteja ei kuitenkaan avata mustalle haltialle, mutta Alustriel itse tulee kaupungin ulkopuolelle tapaamaan Drizztiä ja antamaan neuvoja Mithralsalin löytämiseksi.
Myöhemmin Drizzt on usein tervetullut vieras Alustrielin luona.
Kapteeni Deudermont
Kapteeni Deudermont on Syvävedestä kotoisin oleva laivuri. Ensimmäistä kertaa Drizzt tutustui Deudermontiin seuratessaan Artemis Entreriä Calimportiin salamurhaajan vangittua Regisin. Ensitapaamisella Drizzt käytti naamiota, joka muutti hänet maanpinnan haltian näköiseksi, mutta naamion irrottua taistelussa ja Drizztin oikean rodun paljastuessa Deudermont on valmis hyväksymään drown rodusta huolimatta.
Myöhemmin Drizzt ja Catti-brie viettävät jonkin aikaa Deudermontin laivalla merirosvojahdissa ja päätyvät lopulta Korkealentoiseksi hengeksi nimitettyyn katedraaliin, missä tapaavat Cadderly Bonaducen. Myöhemmin myös Wulfgar kulkee Deudermontin kanssa merillä.
Tarathiel
Drizzt ja Tarathiel tapaavat ensimmäistä kertaa Drizztin ollessa matkalla takaisin Menzoberranzaniin drowien hyökättyä Mithralsaliin. Yhdessä haltiat tekevät mutkan Montolion vanhaan asuinpaikkaan, missä Drizzt ällistyttää Tarathielin koskettamalla yksisarvista, Mielikki-jumalattaren tunnuseläintä.
Örkkien ryhtyessä valtaamaan alueita lähellä haltioiden asuinsijoja Tarathiel ja hänen rakastettunsa Innovindil liittyvät sotaan örkkejä vastaan. Tarathiel kuitenkin kuolee örkkiarmeijaa johtavan Obould Monennuolen käsissä.
Riutunkari
thumb|Riutunkarin lauttasatama. thumb|Riutunkarin tuulivoimalat. Riutunkari (myös Riuttu) on lautta- ja kalasatama Oulun kaupungissa Oulunsalon suuralueella Salonpään kaupunginosassa, noin kymmenen kilometriä länteen Oritkarin satamasta ja noin kahdeksan kilometriä luoteeseen Oulunsalon keskustaajamasta. Kempeleestä Hailuotoon johtava seututie 816 kulkee Riutunkarin kautta.
Riutunkarin kalastussatamassa on aallonmurtajan suojaama venesatama. Riutunkarissa on myös Hailuodon lauttapaikka sekä pieni tuulivoimapuisto.
Adolf von Becker
thumb|Adolf von Becker Adolf von Becker (14. elokuuta 1831 Helsinki – 23. elokuuta 1909 Vevey, Sveitsi) oli suomalainen taidemaalari, joka sai professorin arvonimen.
Henkilöhistoria
Adolf von Beckerin vanhemmat olivat professori Reinhold von Becker ja Karolina Idestam. Hän tuli ylioppilaaksi Helsingissä 1848, opiskeli oikeustiedettä ja suoritti tuomarintutkinnon 1853 ja kameraalitutkinnon 1854. Turun hovioikeuden auskultanttina von Becker toimi 1853. Hän oli aatelissäädyssä valtiopäivämies 1877–1878, 1888 ja 1891.
Adolf von Beckerin veljiä olivat professori, valtioneuvos Frans Josef von Becker ja opettaja, kirjailija Karl Hugo von Becker.
Taideopinnot
thumb|Äidin ilo, 1868. thumb|Lukeva mustahiuksinen nainen, ajoittamaton
Opinnot Suomessa
Von Becker aloitti taideopintonsa Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulussa ja yliopiston piirustussalissa. Vielä tällöin hän harkitsi myös arkkitehdin ammattia, mutta päätti unohtaa epävarmat urahaaveensa ja ruveta lukemaan lakia. Vuonna 1859 von Becker lähti, Robert Wilhelm Ekmanin rohkaisusta, opiskelemaan Kööpenhaminaan taidetta. Kööpenhaminan Akatemiasta hän valmistui vuonna 1856 käytyään läpi alkeisluokan ja malliluokan.
Düsseldorf ja Pariisi
Vuonna 1858 hänet osoitettiin suosituskirjeellä Thomas Couturen akatemiaan Pariisiin. Matkan varrella von Becker pysähtyi Düsseldorfissa. Pariisi pelästytti hänet ihmisvilinällään ja suuruudellaan ja hän palasi takaisin Düsseldorfiin. Düsseldorfin taideakatemiassa opiskelu ei ollut kuitenkaan hänelle mieleistä, joten von Becker palasi vuoden 1859 alussa Pariisiin Couturen akatemiaan. Couture painotti opiskelussa paljolti espanjalaisia mestareita ja maalasi paljon "märkää märälle" tekniikalla sekä kehotti oppilaita käyttämään yksinkertaista värivalikoimaa paletilla. Vuonna 1860 Couture kuitenkin sulki oman ateljeekoulunsa, eikä von Becker ehtinyt viipyä viittä kuukautta enempää akatemiassa. Von Becker päätti tämän jälkeen lähteä opiskelemaan École des Beaux-Artsiin läpäistyään akatemian pääsykokeen.
Vuonna 1862 von Becker kokeili ystävänsä Olaf Isaachsenin kanssa Gustave Courbetin uutta akatemiaa, mutta yritys kaatui huonon taloudellisen tilanteen takia.
Lisää opiskelua ja matkustelua
1860-luvulla von Beckeriä kiinnosti määrätietoinen taiteiden opiskelu Pariisissa. Hän tutustui eri taiteilijoiden kouluihin ja opetusmenetelmiin. Opettajia olivat muun muassa Felix-Joseph Barrias, Ernest Herbert, Leon Cogniet ja Leon Bonnat. Hän syvensi vielä tietojaan matkustelemalla. Vuonna 1859 von Becker kävi Belgiassa ja vuonna 1864 matkastipendin avulla Espanjassa, jäljentäen Madridissa vanhojen mestarien teoksia. Pariisista moni taiteilija hakeutui Madridiin kopioimaan ja tutkimaan espanjalaisten vanhojen mestarien teoksia, kuten Murillon, De Riberan ja Diego Velázquezin maalauksia. Nämä antoivat vaihtoehdon ennen klassisina esimerkkeinä olleille italialaisille mestareille. Espanjan kautta edeltävistä von Beckerin töistä on säilynyt Vanhan miehen puolivartalokuva ja muutamia muita, useimmiten pienikokoisia kopioita espanjalaismaalareiden teoksista. Näissä teoksissa hän jäljittelee espanjalaisten mestareiden tapaa käyttää yksinkertaistettuja värialueita, suppeaa palettia ja dramaattisia varjoja.
Kesällä 1866 von Becker kävi Roomassa ja Firenzessä. Hän vieraili myös useissa Saksan taidekaupungeissa.
Ura
Becker teki enimmäkseen laatukuvatyyppisiä porvariselämää ja käsityöläisiä kuvaavia maalauksia, mutta kuvasi myös kansanelämää. Beckerin parhaiten tunnettuihin teoksiin kuuluvat Äidin iloa 1868, Ennen metsästystä 1880 ja Yksi erä pikettiä 1869. Hän tunnettiin myös Suomen ensimmäisenä Pariisissa opiskelleena taiteilijana sekä monien taiteilijoiden kuten Edelfeltin opettajana yksityiskoulussaan, samoin kuin heidän linkkinään Pariisin taiteeseen ja taideakatemioihin.
Uran alku
Muutamat vuosina 1863 ja 1864 Pariisin salonkiin päässeet työt eivät vielä tuoneet hänelle läpimurtoa. Vuonna 1866 hän palasi Pariisiin, ja vuonna 1868 hän siirtyi maalaamaan muutamien kilometrien päähän Pariisista, mistä hän vuokrasi ystävänsä Alfred Wahlbergin kanssa ateljeen. Tämän aikakauden tavoitteena näyttää olleen siirtyminen vapaampaan ja realistisempaan ilmaisuun, pois Düsseldorfin koulukunnasta. Kun monissa muissa paikoissa käytettiin tavallisia ateljeemalleja, paikkakunnalla jonne von Becker oli asettunut käytettiin malleina yleensä paikallisia ihmisiä, jotka poseerasivat alkuperäisissä maisemissa tai interiööreissä.
Tunnetuimmat työt
thumb|300px|Adolf von Becker: Pikettipeli (1869). Tänä aikana valmistuneista teoksista merkittävimmät ovat Äidin iloa (1868) ja Pikettipeli (1869). Kummatkin olivat realistisia kuvauksia arkipäivän elämästä. Äidin iloa -teosta voidaan pitää hänen tunnetuimpana ja yhtenä onnistuneimmista teoksistaan. Teos on hyvin Couturemainen tekniikaltaan ja värimaailmaltaan. Nähtävissä on Couturemaista mustaa ääriviivaa, joka toimii kontrastina vaalean taustan kanssa. Taustan siveltimellä töpötetty epätasaisuus ja vihreän ja punaisen kontrasti viittaa myös Coutureen. Eroavaisuuksia ovat kuitenkin tarkasti kuvatut esineiden yksityiskohdat.
Pikettipeli on taas päinvastainen aihe, pienikokoinen meissoniermainen maskuliininen interiööri. Huolimatta teknisestä taituruudesta nämä teokset eivät ole saaneet arvostusta Suomessa, koska aiheet olivat ranskalaisia, eivätkä kansallisromanttisia, kuten tuolloin toivottiin.
Kansankuvaamisesta tuli 1860-luvun puolella von Beckerille ajan muodin mukaisesti tyypillinen aihepiiri. Vielä tätä ennen lapsia pidettiin usein jopa humoristisina aiheina, mutta uusien tuulien myötä lapsiaiheiset teokset olivat saavuttaneet paremman maineen. Tätä aihetta von Becker kuvasikin hyvin realistisesti.
Kriitikot lämpiävät kotimaassa
thumb|300px|Pohjalainen kosintakohtaus, 1871. Taiteellisen läpimurron kotimaassa aiheutti teos Pohjalainen kosintakohtaus (1871), joka oli tulos von Beckerin ja Arvid Liljelundin matkasta ruotsinkieliselle Pohjanmaalle. Kriitikot pitivät tätä ranskalaisen maneerin hylkäämisenä ja yleisö piti kansallisromanttisesta aiheesta. Aikaisempi Couturelle ominainen karhea öljymaalaustekniikka oli tässä työssä vaihtunut sileämpään. Hän kuvasi myöhemmin paljon samantyyppisiä pohjalaisaiheita, kuten Sairasvuoteen ääressä (1874), Orpo (1874), Pienokaisen esittely (1875), Kaste maalaispappilassa (1877), Ennen metsästystä (1880) ja Vastasyntynyt (1876). Tältä ajalta on peräisin hieman virheellinen käsitys von Beckeristä kansallisaiheiden maalarina. Hänen maalauksensa aiheet kattoivat myös paljon muuta. thumb|Keskiajan oppinut, 1862
Ulkoilmamaalausta, interiöörejä ja salonkitöitä
Suomessa 1870-luvulla tehtyjen interiöörinäkymien jälkeen von Becker keskittyi ulkoilmamaalaukseen. Tältä ajalta on säilynyt maalaus Asniersin silta Pariisin piirityksen jälkeen (1871). Saman tyyppisiä, joskin impressionistisempia maalauksia hän teki paljon 1890-luvulla vieraillessaan eri puolilla Eurooppaa. Barbizonilaisen koulukunnan ja impressionistien vaikutus näkyy näistä töistä selvästi.
Vuonna 1879 valmistui Souvenir de Veules, joka kuvaa vanhaa naista rukin äärellä. Teos muistuttaa 1600-luvun alankomaalaisia laatukuvamaalauksia valon oikeaoppisella kuvaamisella ja luonnonmukaisuudella. Samantyyppisiä aiheita von Becker maalasi samoihin aikoihin useita.
Näiden pienempien töiden lisäksi hän työskenteli usein myös suurempien ja enemmän taloudellisia uhrauksia vaatineiden maalausten parissa. Näitä maalauksia hän usein koetti saada Pariisin salonkinäyttelyyn. Aiheina salonkimaalauksissa oli usein kissa tai lapsi. Näitä maalauksia oli useita. Suurempia ja usein teknisesti vaikeampia olivat Vastasyntynyt (1875), Päivällisen jälkeen (1877) ja Mallina olon jälkeen (1880).
Von Becker kuvasi töissään myös naisia, usein kuitenkin niin, että naiset olivat osa tilaa, eivätkä suoranaisesti maalauksen aihe. Naista keskeisesti kuvaavista töistä on säilynyt muun muassa Tyttö ja lintu (1870). Innoituksen tähän maalaukseen von Beckerin epäillään saaneen Courbetin vastaavanlaisesta työstä, jossa alaston nainen pitelee papukaijaa. Samaa henkeä edustaa myös von Beckerin Papukaijoja syöttävä nainen (1872) ja Pariisitar (1882). Luultavasti Pariisitarta maalattaessa on käytetty samaa mallia Edelfeltin kanssa.
Opettaminen ja vaikutus taidemaailmaan
Magnus von Wrightin kuoltua vuonna 1868 von Becker sai paikan piirustuksenopettajana yliopiston piirustussalilla. Tässä virassa hän pääsi osoittamaan kunnianhimoisen uurastuksensa tulokset. Von Becker piti myös yksityiskoulua, jonka hän perusti Helsingissä vuonna 1873. Koulu noudatti ranskalaista piirtämisen ja maalaamisen mallia. Näillä kouluilla oli suuri merkitys vuosina 1870–1880 -luvuilla aloittaneille suomalaisille taideopiskelijoille. Adolf von Becker tutustuttikin suomalaiset maalarit ranskalaiseen realismiin. Koulut tarjosivat juuri sopivat pohjataidot, jotka tarvittiin lähdettäessä Pariisin akatemioihin. Pariisiin lähteneitä ja taidekriitikkojen tunnustamia oppilaita olivat muun muassa Helene Schjerfbeck, Elin Danielson, Helena Westermarck ja Akseli Gallen-Kallela. thumb|Vanhan parrakkaan miehen muotokuva, 1868
Yliopiston piirustuksenopettajana hän uudisti silloista opetusta tilaamalla paljon uusia kipsimalleja (näitä kipsejä tilattiin yli 100, ja jotkut näistä ovat vieläkin käytössä Porthanian piirustuksen laitoksen tiloissa), sekä muun muassa Charles Barguen ja Jean-Léon Gérômen piirustuskurssin litografia painoksen.
Von Beckerille myönnettiin Pietarin taideakatemian suuri kultamitali ja akateemikon arvo vuonna 1873 ja Suomessa hän sai professorin arvonimen vuonna 1879.
Yksityiskoulu
Von Beckerin yksityiskoulu sai alkunsa suurimmaksi osaksi hänen omasta halustaan ryhtyä kouluttamaan tarkasti juuri niitä, jotka suunnittelivat taiteilijan uraa. Koulun toiminta kuitenkin keskeytyi usein von Beckerin matkustaessa paljon. Yksityiskoulun tarkoituksena voi olettaa olleen myös alastonmallin piirustus. Tätä ei kuitenkaan ehditty toteuttaa.
Beckeriä luonnehditaan usein hyvin ankaraksi opettajaksi ja ahkeraan opiskeluun painottavaksi. Hän halusi ranskalaiseen tapaan nähdä aina uusien oppilaidensa piirtävän ja tämän takia kaikki kouluun ilmoittautuneet joutuivat piirtämään aluksi jonkun aikaa, niin että von Becker sai käsityksen kyseisen oppilaan taidoista. Hän välitti Gustave Courbetin, Thomas Couturen ja Leon Bonnatin ranskalaisen varhaisrealismin oppeja ja tyyliä opetuksessaan. Maalaustaitoja harjoitettiin yleensä asetelmien tai elävien mallien avulla. Suomalaisilta koulussa opiskelleilta on säilynyt useita teoksia, jotka näyttävät olevan selvästi von Beckerin ohjauksessa toteutettuja. Esimerkiksi Helene Schjerfbeckiltä, Albert Edelfeltiltä ja Elin Danielsonilta on säilynyt töitä, jotka osoittavat selvää von Beckerin vaikutusta kauniin yleistetyillä realistisilla muodoillaan.
Taidepoliitikko ja vastakkainasettelu
1800-luvun lopulla nuori taiteilijakoulukunta alkoi hyökätä von Beckerin vanhoillista filosofiaa vastaan. Tätä voidaan pitää yhtenä syynä hänen muuttoonsa pois Suomesta.
Jotkut hänen vanhoista oppilaistaan väheksyivät myöhemmin von Beckeriä unohtaen uransa varhaisvaiheessa häneltä saamansa vaikutteet. Nuorempien polvien taiteilijoiden ja von Beckerin välille syntyikin useita riitoja, kuten 1889 Pariisin maailmannäyttelyn Suomen osaston kokoamisessa. Se yltyi nyrkkitappeluksi näyttelyn avajaisissa, jossa Edelfelt ja Vallgren taistelivat von Beckeriä, Walter Runebergia, ja Berndt Lindholmia vastaan.
Von Beckeriä voi pitää myös suomalaisten taiteilijoiden puolestapuhujana. Vuosina 1877 ja 1878 hän esitti ensimmäisenä ehdotuksen tekijänoikeuslaista ja 1870- ja 1880-luvuilla hän oli pitkän aikaa Suomen Taideyhdistyksen jäsen. Näinä aikoina ja sen jälkeenkin hän kapinoi taideyhdistyksen holhousta vastaan ja piti näyttelyitä erillään yhdistyksestä. Hän myös toteutti näyttelylakon 1890-luvulla.
L’Abergement-Clémenciat
L'Abergement-Clémenciat on kunta Ainin departementissa Rhône-Alpesin hallintoalueella. Kunnassa oli 728 asukasta vuoden 1999 väestönlaskennassa. L'Abergement-Clémenciatin pinta-ala on 16 neliökilometriä. thumb|left|Väestönkehitys L'Abergement-Clémenciatissa
Tsageri
thumb|250px|Tsagerin sijainti Georgiassa. Tsageri on kaupunki Tsagerin piirikunnassa Ratša-Letškhumi ja Kvemo Svanetin hallintoalueella Georgiassa. Se sijaitsee 475 metriä merenpinnan yläpuolella Tskhenistsqali-joen, Rionin sivujoen, oikealla rannalla. Vuoden 2014 väestönlaskennan mukaan kaupungissa oli noin 1 320 asukasta, joista suurin osa oli georgialaisia.
Historia
Keskiajan Georgiassa Tsageri toimi piispanistuimena. Kaupungissa oli katedraali, jota 1700-luvun alun maantieteilijä Vakhušti kuvasi sanoin "Tsagerin kupolikirkko, erinomaisesti rakennettu". Entisöijät muunsivat 1800-luvun lopussa alkuperäistä kolmilaivaista basilikaa huomattavasti: alkuperäiset seinämaalaukset, joihin kuului kuningatar Tamarin ja hänen poikansa Giorgi IV:n muotokuvat, hävisivät samalla.
Jokulähetys
right|250px|Anycast
Tiikerihai (televisiosarja)
Tiikerihai on vuosina 1987–1988 MTV:llä esitetty suomalainen sketsejä ja musiikkia sisältävä viihdeohjelma. Syksyllä 1987 ohjelmaa esitettiin maanantaisin klo 19.30–20.30. Tammikuussa 1988 ohjelman esitys vaihtui lauantai-iltaan klo 22.15–23.15.
Jokulähetys
Jokulähetys (anycast) tarkoittaa tietoliikennetekniikassa viestin lähettämistä ryhmälle siten, että viesti päätyy vain yhdelle ryhmän jäsenelle koko ryhmän (yleislähetys) sijaan. Täsmälähetyksessä on aina yksi lähettäjä. Vastaanottajia on monta, mutta kunkin viestin vastaanottaa vain yksi vastaanottaja.
Jokulähetystä käytetään esimerkiksi Internetin nimipalvelussa. Usealle aika-ajoin tahdistetulla nimipalvelimella voi olla sama osoite, jolloin kukin nimen selvityspyyntö reititetään helpoiten tavoitettavissa olevalle palvelimelle.
Tsageri
Historia
Venäjän keisarikunnan aikana ja Neuvostohallinnon alussa Tsageri toimi Letškhumin ujezdin hallinnollisena keskuksena. Se sai kaupunkioikeudet vuonna 1968.
Kulttuuri ja uskonto
Kaupungissa on Georgian patriarkaatin Tsagerin ja Lentekhin piispan residenssi. Paikallisessa museossa esitellään tuhansia arkeologisia esineitä, jotka on löydetty alemman Svanetian ja Letškhumin alueilta.
Tsagerin kaupungin lähistöllä on Muristsikhen keskiaikaisen linnoituksen rauniot. Linnoitus saattoi olla kristityn teologin Maksimos Tunnustajan (n. 580–662) pako- ja kuolinpaikka. Paikalla on edelleen Pyhälle Maksimokselle omistettu luostari. Keskiaikaisten aikakirjojen mukaan läheisissä Khvamlin luolissa on Georgian kuninkaiden aarrekammio. Ne on luetteloitu Georgian kansallisten monumenttien joukkoon, ja viime aikoina tutkijat ovat kiinnostuneet niistä uudelleen.
Masters (Badding)
Masters (AABLP 103) on Rauli Badding Somerjoen kokoelmalevy vuodelta 1986. Vene-kappale ilmestyi levyllä ensimmäistä kertaa. Kannen piirros ja layout: Vesa Lempiäinen.
Kappaleet
A-puoli B-puoli
Anfisa Reztsova
thumb|Anfisa Reztsova
Anfisa Anatoljevna Reztsova (, o.s. Romanova, s. 16. joulukuuta 1964 Jakimets) on venäläinen maastohiihdon ja ampumahiihdon olympiavoittaja.
Anfisa Reztsova on ainoa urheilija, joka on voittanut olympiakultaa sekä maastohiihdossa että ampumahiihdossa. Hän hiihti jo nuorten sarjassa maastohiihdon maailmanmestariksi ja aikuisten sarjaan siirryttyään voitti Seefeldin MM-kisoissa 1985 viestihiihdon maailmanmestaruuden. Oberstdorfin MM-kisoissa 1987 Reztsova hiihti jälleen viestin maailmanmestariksi ja sai kaksi hopeamitalia henkilökohtaisilla matkoilla. Calgaryn 1988 olympialaisissa Reztsova sai kolmannen viestin arvokisavoittonsa ja kolmannen henkilökohtaisen hopeamitalinsa.
Calgaryn kisojen jälkeiset vuodet Reztsova oli poissa kilpaladuilta ja synnytti lapsen, mutta miehensä – entisen ampumahiihtäjän – rohkaisemana hän vaihtoi lajia ampumahiihtoon. Albertvillen 1992 kisoissa naisten ampumahiihto oli ensimmäistä kertaa kisaohjelmassa ja Reztsova voitti naisten ensimmäisen ampumahiihdon olympiakultamitalin, kun hän 11. helmikuuta 1992 oli paras 7,5 kilometrin kilpailussa. Hän voitti Saksan Antje Miserskyn – myös maastohiihdon MM-mitalistin – 15,9 sekunnilla vaikka joutui kiertämään kolme sakkokierrosta. Viestissä Reztsova sai pronssia. Hän nosti keskimmäisellä osuudella IVY:n joukkueen johtoon, mutta ankkuriosuudella Ranska ja Saksa nousivat edelle. Lillehammerin 1994 olympiakisoissa Reztsova hiihti viestin ankkurina osuutensa nopeammin kuin kukaan muu koko kisassa, ja Venäjä voitti kultaa ennätyksellisellä kolmen minuutin ja 57 sekunnin erolla seuraavaan joukkueeseen.
Välivuosien jälkeen Reztsova palasi vielä maastohiihtäjäksi ja voitti viestin maailmanmestaruuden Ramsaussa 1999.
Reztsovan tytär Darja Virolainen on ollut Venäjän maajoukkuetasoinen ampumahiihtäjä, mutta on nykyisin Suomen kansalainen.
Yrjö Viita
Yrjö Kustaa Viita (26. toukokuuta 1892 Tampere – 15. tammikuuta 1955 Helsinki) oli suomalainen taidemaalari.
Oesch
Oesch ( tai Ösch) on Suomessa vaikuttava, mutta Sveitsistä Château-d’Œxin kunnasta lähtöisin oleva alun perin talonpoikainen, myöhemmin porvarillistunut virkamiessuku.
Suvun historia
Esch-klaanisuvusta on löydetty ensimmäisiä merkintöjä Brabantista noin vuoden 900 jälkeen, sukunimessä viitataan jalosukuisiin tuhkapuihin saarni (engl. ash tree). Esch on suvun lähtömaa Hollannin anglosaksista alkuperää. Sveitsiin suku saapui burgundin saksanherttua Berthold V, Duke of Zähringen (1160–1218), vallattua Bernin Oberlandin ja Luzern-järven alueet kukistaen Oberlangeneggin paronit ja herrat noin vuoden 1179–1190 välisen sodan aikana.
Suvun kaukaiset esivanhemmat ovat alankomaan Luxemburgin Esch-sur Alzetten kunnasta. Saksalaiset Eschit olivat hollantilaisten merenkulkijoiden, Burgundin herttuakunnan valloittamien siirtokuntien sveitsiläisten siirtomaiden perustajasukua kuten Château-d’Œx. Esch ja Oesch ovat kristittyjä protestattisen kirkkokunnan baptististeja. Esch-suvun tiedetään vaikuttavan edelleen useassa maassa, sillä sukua on levinnyt anglosaksisista maista Yhdysvaltoihin, Kanadaan, Englantiin, Ranskaan ja Sveitsiin sekä Sveitsistä Suomeen.
Murrosvaiheita vuodelta 1407
Suvun miehet osallistuivat lukuisiin paikallisesti käytyihin kiistoihin ja sotatoimiin paikallisia aatelisia sekä heidän sotilaitaan vastaan, talonpojat ja porvarit puolustivat kiivaasti omia paikallisia valtaoikeuksia, sillä talonpojillakin oli säädyllensä kuuluvia erioikeuksia. Valtataisteluiden myötä jotkut suvun talonpojista kohosivat valtaapitäviksi porvareiksi useissa kantoneissa. Sanalaiset ja Oeschin suku sopivat vuonna 1407 erityisestä porvarioikeudesta Bernin kaupungin kanssa.
Berniläiset lähtivät 22. elokuuta 1407 rankaisemaan oeschiläisiä, mutta kreivi esti sodan, sillä hän pyysi armoa sukulaisilleen tarjoten berniläisille rauhanrahaa, jonka hän sitten peri oeschiläisiltä. Rauhan välittäjänä toimi Baselin roomalaiskatollinen piispa Humbert von Neuenburg (1395–1417), sekä Baselin ja Fribourgin kaupungit.
Vuosiluku 1407 on myös Oesch-suvun sukuvaakunassa.
Greyerzin linna (saks. Schloss Greyerz) ja Tschudin Gruieraksi nimittämä kaupunki sijaitsivat Sanen juurella, Sana-joen varrella kaksi peninkulmaa Saksan Freyburgista. Kiistat jatkuivat vielä vuonna 1502, riitaa oli kreivin, oeschiläisten ja berniläisiin kuuluvien oriungilaisten kesken.
Oeschin suku on vuosisatojen ajan saanut elantonsa maanviljelystä ja karjanhoidosta. Heidän laitumensa sijaitsevat Alpeilla, ja kotieläiminään he pitivät etupäässä lampaita ja nautoja. Niistä he saivat lihaa ja maitoa, lampaista myös villaa, Sekä lehmän että lampaan maidosta valmistetaan myös juustoa.
Al Jawf (Saudi-Arabia)
Al Jawf on Saudi-Arabian provinssi maan pohjoisosassa. Sillä on rajaa Jordanian kanssa. Provinssin pinta-ala on 100 212 neliökilometriä ja asukasluku oli vuoden 2017 arvion mukaan 528 400. Provinssin pääkaupunki on Sakaka.
Oesch
Oesch suku maittain
Pohjois-Amerikassa
Amish-mennoniitti Daniel Oesch oli syntynyt vuonna 1705. Hänellä oli sukua Sveitsin Oberlangenegg kunnassa, Daniel asui Kirschin bacherhof-kartanossa lähellä Zweibruckenissa, Saksassa, vuonna 1742. Daniel oli naimisissa Barbara Leyenbergerin kanssa, perheessä tiedettiin olevan vähintään kolme lasta: Joseph Oesch, Christian Oesch ja Susanna Oesch.
John Oesch (1792-1850) oli kotoisin Baijerista Waterloo kunnasta josta muutti Kanadan Ontario provinssiin, missä hänet vihittiin saarnaajaksi vuonna 1829 ja piispaksi viisi vuotta myöhemmin. Seitsemän Oesch-perhettä muuttivat mennoniittiviljelijöiksi Kanadaan ja perheet elävät uskonnollisessa amissiyhteisössä.
Sveitsissä
Sveitsin historiassa Esch-klaani osallistui Zähringenin herttuan Berthold V:n (1160–1218) johtamaan Bernin Oberlandin, Luzern-järven valtaukseen kukistamalla Oberlangeneggin paronit ja herrat noin vuoden 1179–1190 välisenä aikana. Bernin kaupunki sai sodan jälkeen vuoden 1191 liittosopimuksella kantonin aseman.
Suku on levittäytynyt laajalle Sveitsin maanosiin. Sveitsin suvunhaara tulee lähinnä Ranskasta ja saksankielisiltä alueita kuten Belgiasta ja Luxemburgista. Sukunimi tulee saksankielisestä sanasta tuhkapuu, joka viittaa jalosukuisiin Ranskan-saksalaiseen Burgundiin ja sen Lord-Esch sukuun.
Suomessa
Yksi suvun isälinjainen talonpoika on vuodesta 1879 lähtien asunut Suomessa, kun Suomeen muutti valtion palkkaamana meijeri- ja karjatalouden ohjaaja Christian Oesch, joka oli kotoisin Thunin hallintoalueen Unterlangeneggin kunnasta, Schwarzeneggin kylästä. Oesch perusti Tohmajärvelle voi- ja juustomeijerin, jota myöhemmin laajensi toimintaansa Hämeeseen, Satakuntaan ja Varsinais-Suomeen.
Tohmajärven keskustassa sijaitsevat Oeschintie ja Oeschinkuja, joista jälkimmäinen kulkee Oeschin entisen juustomeijerin tuntumasta.
Sukuvaakuna
Pääotsikko: Porvarisvaakuna
Oeschin Sveitsiläinen sukuvaakuna (porvarisvaakuna) on peräisin vuodelta 1407, kun talonpojat sopivat erityisestä porvarioikeudesta Bernin kaupungin kanssa. Myöhemmin vaakunan kilvet ovat rekisteröity Bernin valtiollisen museon vaakunoita ylläpidettävään rekisteriin numerolla: (4695) nimellä: Oesch von Oberlangenegg vuonna 1848. Suvun mieshaarat ovat edustettuina jokainen omalla (Von) alkuisella kilvellä.
Ubisoft
pienoiskuva|Ubisoftin käyttämä logo vuoteen 2017 asti. Ubisoft Entertainment SA (aikaisemmin Ubi Soft Entertainment Software) on ranskalainen pelitalo, joka on keskittynyt videopelien kehittämiseen ja julkaisuun. Se on arvoltaan Euroopan toiseksi suurin videopeliyhtiö.
Oesch
Sukuvaakuna
Herrasvaakuna
Ubisoft
Historia
Guillemotin perheen viisi veljestä perustivat Ubi Softin vuonna 1986 Ranskassa. Yhtiön ensimmäisellä vuosikymmenellä myönteisiä arvosteluja julkaisuista saivat esimerkiksi tasohyppely Twinworld (1989), urheilupeli Pro Tennis Tour (1989, jatko-osa 1991), sci-fi-seikkailupeli B.A.T. (1990, jatko-osa 1992) ja sotastrategiapeli Battle Isle (1991). Teknisellä toteutuksellaan huomiota herätti toimintapeli Unreal (1990). Lisäksi Ubisoft julkaisi PC Engine -konsolin maskottipelin (tunnettu nimillä PC Kid ja Adventures of Bonk) 16-bittisille tietokoneille nimellä BC Kid (1992). Suopeat arviot saaneet pelit olivat lähinnä Amigalle ja Atari ST:lle julkaistuja. 8-bittisistä käännöksistä positiivista huomiota sai kenties eniten roolipeli Iron Lord (1989, Commodore 64:n käännös 1990)
Yritys sai pian yhteistyökumppaneikseen suuria pelitaloja, kuten Electronic Artsin, Sierra On-Linen ja Microprosen. Ennen vuosikymmenen vaihdetta yritys oli laajentanut toimintaansa myös Yhdysvaltoihin.
Yhtiö on hankkinut Red Storm Entertainmentin vuonna 2000 ja saanut siten haltuunsa Rainbow Six -pelisarjan oikeudet ja jatkokehityksen.
Oesch
Sukuvaakuna
Oeschin suvusta miesjälkeläinen on myöhemmin tunnustettu Sveitsissä tai Ranskassa ritarikunnan jäseneksi (ritariksi), tämän merkiksi suvulla on Sveitsissä herrasvaakuna (sak. Lord Wappen) jonka kaksi karhunpoikaa ovat kilvenkantajina jalustaisella postametilla, kannattelevat kilpeä ristikkäin kahdella pitkävartisella hilparilla, joiden yläpäässä liehuu Sveitsin valtion ja Bernin kantonin lipput. Vaakunan jalustassa sen latinankielinen motto Vi veri universum vivus vici tarkoittaa "Totuuden voimalla minä elän, mutta olen voittanut maailmankaikkeuden".
Ubisoft
Historia
Vuonna 2001 Ubi Soft osti The Learning Companyn saaden oikeudet muun muassa Myst- ja Prince of Persia -pelisarjoihin.
Syyskuussa 2003 Ubi Soft ilmoitti vaihtavansa nimensä Ubisoftiksi, ja esitteli uuden logon, jossa on pyörre.
Yhtiö osti vuonna 2007 saksalaisen SunFlowers-pelitalon ja siten sai oikeudet Anno-pelisarjaan. Anno-sarjan kehitys on myöhemmin jatkunut Ubisoftin omistamassa Blue Byte -studiossa. Marraskuussa 2008 Ubisoft ilmoitti ostaneensa Massive Entertainmentin.
Oesch
Sukuvaakuna
Vaakuna heraldinen selitys
Ubisoft
Vivendi yritti haltuunottoa (2015–2018)
Vuodesta 2015 lähtien media-ala yhtiö Vivendi on pyrkinyt laajentamaan mediakiinteistöjään yrityskauppojen ja muiden liiketoimintakauppojen kautta. Mainostoimisto Havasin mukaan Ubisoft oli yksi Vivendin ensimmäisistä kohteista. Lokakuussa 2015 Vivendi osti 6,6 prosenttia Ubisoftin osakkeista, jota Ubisoftin toimitusjohtaja Yves Guillemot piti "epämiellyttävänä". Guillemot kertoi, että pelkää vihamielistä yrityskaappausta ja "taistelee" pitääkseen yhtiön itsenäisenä. Guillemot korosti Electronic Entertainment Expo 2016 -tapahtumassa, että Ubisoft on edelleen itsenäinen yritys, joka ylläpitää luovaa vapauttaan.
Vivendi osti myös osuuden Guillemotsin omistamasta mobiilipeliyrityksestä Gameloftista, samalla kun se aloitti Ubisoftin osakkeiden hankkimisen. Kesäkuun 2016 puoliväliin mennessä Vivendi oli korottanut osakkeita 20,1 prosenttiin, mutta kiisti yrityskaappauksen, vaikka myönsi jatkavansa osakkeiden ostamista.
Oesch
Sukuvaakuna
Maalattua taustaa vasten Hopeinen luunuoli josta nousee sinisenä peitettyä taustaa vasten muodostunut kultainen kuu, jonka oikealla puolella nouseva kuusikärkinen kultainen tähti. Pistokypärä. Kypäränpeite: Sininen, vuoripuoli kultaa. Lakipunos: Kultaa ja sinistä. Kypäränkoriste: kolme strutsin sulkaa.
Suvun tunnettuja jäseniä
Sveitsissä Pohjois-Amerikassa Suomessa
Ubisoft
Vivendi yritti haltuunottoa (2015–2018)
Viikko ennen kuin Vivendi olisi saanut kaksinkertaisen äänioikeuden aikaisemmin ostettuihin osakkeisiin, mikä olisi todennäköisesti lisännyt Vivendin omistajuuden yli 30 prosenttiin, yhtiö ilmoitti että se ei aio hankkia Ubisoftia seuraavaan kuuteen kuukauteen, eikä hae hallituksen tehtäviä hallussaan olevien osakkeiden vuoksi. Vivendi kuitenkin totesi, että heidän sijoituksensa Ubisoftiin voisi olla yli miljardin euron myyntivoitto.
Ubisoft ja Vivendi tekivät maaliskuussa 2018 sopimuksen, jolla lopetettiin mahdollinen haltuunotto. Vivendi suostui myymään kaikki osakkeensa muille osapuolille, jotka oli arvoltaan yli 30 miljoonaa, ja sitoutui olemaan ostamatta mitään Ubisoftin osaketta viiteen vuoteen. Osa näistä osakkeista myytiin Tencentille, joka nyt omisti 5 prosenttia Ubisoftin osakkeista.
2018–
Kesäkuussa 2020 raportoitiin Ubisoftin työntekijöiden kohdanneen seksuaalista väkivaltaa ja häirintää koskevia väitteitä. Assassin’s Creed Valhallan luova johtaja luopui tehtävästään henkilökohtaisista kysymyksistä, jotka liittyivät häntä kohtaan esitettyihin väitteisiin. Heinäkuussa useita avainhenkilöitä jätti Ubisoftin väärinkäytösten vuoksi. Toimitusjohtaja Yves Guillemot toisti, että muutokset ovat välttämättömiä "myrkyllisen käytöksen" lopettamiseksi ja auttaa Ubisoftia "parantaa ja vahvistamaan" kulttuuriaan.
Ubisoft Connect
Ubisoft Connect (tunnettu aiemmin nimellä Uplay) on Ubisoftin kehittämä digitaalinen pelien kauppa- ja jakelupalvelu. Se on saatavilla Windowsille, PlayStation 4:lle, Xbox One:lle, Wii U:lle, PlayStation 3:lle, Xbox 360:lle, iOS:lle sekä Androidille.
Tytäryhtiöt
Ubisoftilla on useita tytäryhtiöitä, ja se omistaa muun muassa suomalaisen RedLynx-studion sekä saksalaisen Blue Byte -studion.
Ubisoft Motion Pictures on vastuussa elokuvasovitusten tekemisestä yhtiön peleistä, esimerkkinä Assassin’s Creed -elokuva.
Ubisoftilla on 40 pelikehitysstudiota 17 maassa.
Pelit
Ubisoftilla on joukko tunnettuja pelejä ja pelisarjoja, kuten:
Luettelo pikkuplaneetoista: 127001–128000
Tämä on luettelo Aurinkokunnan numeroiduista pikkuplaneetoista numerojärjestyksessä alkaen 127001:stä ja päättyen 128000:een. Kokonaisen luettelon löytää katsomalla Luettelo pikkuplaneetoista.
León Schidlowsky
León Schidlowsky (21. heinäkuuta 1931 Santiago – 2022 Tel Aviv ) oli chileläissyntyinen israelilainen säveltäjä. Hän opiskeli vuosina 1942–1948 pianonsoittoa Roberto Dunckerin johdolla konservatoriossa, josta hän sai diplomin. Tämän jälkeen hän opiskeli sävellystä Adolfo Allenden ja Fré Focken johdolla sekä lisäksi harmoniaa, filosofiaa ja psykologiaa Chilen yliopistossa Santiagossa (1948–1952). Schidlowsky täydensi opintojaan Hochschule für Musik Detmoldissa, Saksassa vuosina 1952–1954. Hän muutti Israeliin vuonna 1968.
Schidlowsky sai lukuisia palkintoja ja tunnustuksia, kuten Guggenheim-stipendin (1968), Israelin filharmonisen orkesterin 60-vuotisjuhlakilpailun ensipalkinnon (1996, teoksesta Absalom) ja ACUM-palkinnon (2000, koko tuotannostaan). Schidlowsky edusti musiikillaan Israelia Unescon kansainvälisessä säveltäjärostrumissa (1971, teoksella Babi Yar; 1978, teoksella Dadayamasong).
Schidlowsky toimi myös muun muassa taidemaalarina. Hän opetti 1965–1968 sävellystä Chilen yliopistossa Santiagossa ja vuonna 1969 liittyi Tel Avivin Rubin-musiikkiakatemian henkilökuntaan. Hän luennoitsi myös ulkomailla ja piti mestarikurssia. Hän oli kirjailija David Schidlowskyn isä sekä pianisti Rachel Schidlowskyn ja viulisti Semadar Schidlowskyn isoisä.
Schidlowsky käytti osassa teoksistaan graafista notaatiota. Hänen sävellystensä joukossa ovat muun muassa oopperat Die Menschen (1969), Der Dibbuk (1993) ja Before Breakfast (1998) sekä lukuisat orkesteri-, kamari-, vokaalimusiikki- ja elektroakustiset teokset.
Mars
Mars (symboli: 16px|♂) on Maan naapuriplaneetta ja aurinkokunnan neljäs planeetta Auringosta laskettuna. Planeetta on nimetty roomalaisessa mytologiassa esiintyvän sodanjumala Marsin mukaan. Punertavan Marsin läpimitta on noin puolet Maan läpimitasta, ja se on ihmiselle elinkelvoton. Marsissa on höyrynä, nesteenä ja jäänä esiintyvää vettä sekä hyvin ohut kaasukehä, josta suurin osa on hiilidioksidia ja loput pääasiassa typpeä. Kaasukehän ohuus johtuu Marsin pienestä painovoimasta. Mars on lisäksi niin kylmä, että sen kaasukehän hiilidioksidi tiivistyy siellä aika ajoin napalakkeihin. Marsilla on myös kaksi pientä kuuta, Phobos ja Deimos.
Marsissa ei tunneta olevan elämää. Muinoin Marsin tulivuorien kaasusta sinne oli syntynyt tiheä kaasukehä, ja silloin Marsissa oli laajoja meriä. Nykyisen Marsin pinta muistuttaa Maan aavikoita ja Kuuta. Marsissa on kraattereita, syviä laaksoja, kuivuneita joenuomia ja hiekkadyynejä, pilviä ja napalakkeja. Marsia on tutkittu monilla miehittämättömillä avaruusluotaimilla. Myös toistaiseksi toteuttamaton miehitetty Mars-lento on yleinen suunnittelun aihe.
Varhaiset havainnot
Jo varhain huomattiin Marsin olevan yksi taivaan planeetoista. Ensimmäisenä tämän havainnon tekivät tiettävästi muinaiset egyptiläiset. Marsista tehtiin kaukoputkella havaintoja jo 1600-luvulla, jolloin Christian Huygens näki planeetan pinnalla myöhemmin Syrtis Majoriksi ristityn tumman alueen.
Giacomo Maraldi huomasi planeetan pyörivän 1600-luvun lopulla ja 1700-luvun alussa, nähden myös napalakit. Maraldi ei ollut varma, olivatko planeetan tummat piirteet osa planeetan pintaa, vai pilvimuodostelmia. Napalakit näki myös William Herschel, joka mittasi planeetan läpimitan suunnilleen oikein. Herschel sai myös selville planeetan pyörähdysajan ja huomasi planeetan akselin kallistuman ja päätteli, että Marsissa on vuodenajat.
Candy Crush Saga
Candy Crush Saga on selainpeli, joka julkaistiin Facebookissa 12. huhtikuuta 2012 sekä älypuhelimilla 14. marraskuuta 2012. Pelin on kehittänyt King. Maaliskuussa 2013 Candy Crush Sagasta tuli Facebookin suosituin peli, ohittaen FarmVille 2:n 46 miljoonalla kuukausittaisella pelaajamäärällä. Se on muunnos heidän Candy Crush -selainpelistään.
Activision Blizzard osti pelin kehittäjästudio King Digital Entertainmentin marraskuussa 2015 noin 5,9 miljardilla dollarilla.
Mars
Varhaiset havainnot
Beer ja Mädler varmistivat 1830-luvulla, etteivät Marsin piirteet ole pilviä, ja koettivat määrittää joidenkin piirteiden pituusasteita sekä mitata pinnan muotoja hiusristikoilla. He totesivat myös Marsin eteläisen napalakin vuodenaikavaihtelut ja huomasivat Marsin napalakkien olevan eri kokoiset. He mittasivat melko tarkoin planeetan pyörähdysajan.
Candy Crush Saga
Pelille on sittemmin julkaistu jatko-osat Candy Crush Soda Saga, Candy Crush Jelly Saga ja Candy Crush Friends.
Mars
Varhaiset havainnot
Vuonna 1877 Asaph Hall löysi Marsin kuut Phoboksen ja Deimoksen, ja samana vuonna italialainen tähtitieteilijä Giovanni Schiaparelli väitti nähneensä kanavia Marsin pinnalla. Marsin kanavista väiteltiin kiivaasti noin 25 vuotta, ja vuoden 1909 oppositiosta tehdyt tarkat havainnot todistivat, että kanavia ei ollut. Ne olivat optisia harhoja, jotka näkyivät vain kohtalaisen epätarkoilla teleskoopeilla. Vesihöyryä ja happea etsittiin 1900-luvun alun tienoilla Marsin kaasukehästä, mutta niitä ei löydetty. 1910–1930 vahvistettiin kanavaintoilija Percival Lowellin havainnot Marsin tummien alueiden vuodenaikavaeltelusta. Havaittiin pilviä, joista osan arveltiin aivan oikein liittyvän pinnan korkeuseroihin. Kiisteltiin siitä olivatko Marsin napalakit hiilidioksidijäätä vai vesijäätä. Ilmanpaineeksi arveltiin pilvihavaintojen pohjalta noin 85 millibaaria. 1920 ryhmä tiedemiehiä mittasi termoparilla Marsin lämpötilan, joka oli mittausten mukaan alueesta riippuen −70…+30 °C. Noin 1910–1960 spekuloitiin, että Marsin tummat alueet olisivat kasvillisuutta, joissa tapahtuu vuodenaikavaihteluja.