cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Valtionpäämies
Valtionpäämies (myös valtionpää ) on monarkioissa monarkki, pääosassa tasavalloista presidentti. Sanan mies-lopusta huolimatta valtionpäämies voi olla nainenkin. Valtionpäämiehellä tarkoitetaan yleensä valtion muodollisesti ylintä poliittista vallankäyttäjää, mutta nykyään on myös mahdollista, että hänen asemansa on lähinnä edustuksellinen, seremoniallinen ja symbolinen, jolloin todellisesti ylintä poliittista valtaa käyttää korkein toimeenpanevan vallan haltija, tavallisesti pääministeri. Valtionpäämies-nimitystä ei kuitenkaan käytetä pääministeristä, ellei hän ole myös muodollisessa protokollassa valtion ylin vallankäyttäjä.
Marius Žaliūkas
Žaliūkas siirtyi kaudeksi 2013–2014 Englannin mestaruussarjan Leeds Unitediin. Sieltä hän palasi vuonna 2014 Skotlantiin, kun hän teki sopimuksen Glasgow Rangersin kanssa. Rangersissa hän pelasi 28 ottelua ja teki niissä kaksi maalia. Osapuolet purkivat elokuussa 2015 yhteisymmärryksessä sopimuksen. Žaliūkas pelasi vielä vuonna 2016 lyhyen pätkän kotimaansa FK Žalgirisissa.
Valtionpäämies
Rooli
Historian saatossa on ollut erilaisia valtionpäämiehen asemia, ja valtionpäämiehestä on käytetty monia eri nimityksiä ja arvonimiä. Nykyisin valtionpäämies on tasavalloissa tyypillisesti presidentti, monarkioissa monarkki kuten kuningas (kuningatar), keisari (keisarinna), ruhtinas (ruhtinatar), emiiri tai paavi tai monarkin edustajana kenraalikuvernööri tai monarkin ollessa estyneenä sijaishallitsija tai valtionhoitaja. Nykyään suurella osalla valtionpäämiehistä ei ole kovin suurta poliittista valtaa, jolloin ylin vallankäyttäjä on useimmiten pääministeri. Esim. Suomen presidentin valtaa on huomattavasti vähennetty viime vuosikymmeninä, ja Ruotsissa kuninkaalla ei vuodesta 1975 lähtien ole ollut poliittista valtaa enää lainkaan. Silti edelleen kaikkien valtionpäämiesten tehtävänä on olla valtion symboli.
Marius Žaliūkas
Liettuan maajoukkueessa Žaliūkas debytoi vuonna 2005. Hän pelasi maajoukkueessa 25 ottelua ja teki niissä yhden maalin.
Valtionpäämies
Monarkiassa
Monarkian valtionpäämiesten yhteisnimitys on monarkki. Erityisnimityksistä yleisin on kuningas, muita ovat ainakin kuningatar, keisari, sulttaani, ruhtinas ja paavi. Nykyään monissa perustuslaillisissa monarkioissa monarkki on enimmäkseen päivänpolitiikan ulkopuolella ja hoitaa lähinnä edustuksellisia tehtäviä. Ylin vallankäyttäjä näissä maissa on tavallisesti pääministeri, joka johtaa parlamentaarista hallitusta. On jopa mahdollista, ettei perustuslaillisessa monarkiassa monarkilla ole lainkaan poliittista valtaa, näin mm. Ruotsissa nykyisin. Niissä entisissä Britannian siirtomaissa, kuten Kanadassa, Australiassa ja Uudessa-Seelannissa, joissa Yhdistyneen kuningaskunnan monarkki on valtionpäämies, häntä edustaa kenraalikuvernööri. Käytännössä kuvernöörin kuitenkin valitsee valtion pääministeri. Hän on yleensä täysin politiikan ulkopuolinen henkilö.
Marius Žaliūkas
Žaliūkas kuoli lokakuussa 2020 ALS-tautiin, joka oli diagnosoitu viisi vuotta aikaisemmin.
Valtionpäämies
Monarkiassa
Toisaalta on edelleen myös monarkioita, joissa monarkin valtaa ei rajoita mikään laki. Näitä monarkioita kutsutaan absoluuttisiksi monarkioiksi. On myös perustuslaillisia monarkioita, jossa monarkki on myös merkittävä poliittinen vallankäyttäjä.
Monarkiassa monarkin ollessa estyneenä voidaan nimittää sijaishallitsija ja monarkin puuttuessa kokonaan valta voidaan antaa valtionhoitajalle (nimitysten merkitys on vaihdellut eri maissa ja eri aikoina). Tilapäiseksi valtionpäämieheksi tarkoitettu valtionhoitaja voi pysyä vallassa pitkäänkin, kuten Unkarissa vuosikymmenten ajan maailmansotien välissä hallinnut Miklós Horthy.
Tasavalloissa
Tasavalloissa valtionpäämiehenä on yleensä muutaman vuoden (tyypillisesti 4–7) määräajaksi valittava presidentti. Saman henkilön presidenttikaudet saattavat olla rajoitetut kahteen tai kolmeen joko ehdottomasti (kuten Yhdysvalloissa) tai niin, että useammankin kauden voi sama henkilö olla kyseisessä virassa muttei useampaa kautta peräkkäin (kuten Suomessa). Yleensä presidentti on maan ylin poliittinen vallankäyttäjä, mutta varsinkin Euroopassa on myös vahvasti parlamentaarisia tasavaltoja, joissa presidentin, samoin kuin vahvasti parlamentaarisissa monarkioissa monarkin, asema on lähinnä edustuksellinen ja todellinen johtaja on yleensä pääministeri. Jos presidentillä on laajat valtaoikeudet, presidentti valitaan yleensä kansanvaalilla – joko suoralla kansanvaalilla tai valitsijamiesvaalilla. Sen sijaan maissa, joissa presidentin asema on lähinnä edustuksellinen (ylin poliittinen valta on yleensä pääministerillä), on tavallisempaa, että valinnan tekee parlamentti, yleensä molemmat kamarit yhdessä tai muuten laajennettuna, ansioituneiden valtiomiesten joukosta.
Erikoisuudet
Yleensä valtiolla on yksi valtionpäämies, mutta on ollut olemassa valtioita, joista muodollinen valtionpäämies on puuttunut ja toisaalta valtioita, joissa on useampi valtionpäämies. Esimerkiksi Sveitsissä ja Bosnia ja Hertsegovinassa valtionpäämiehen tehtävää hoitaa vuorollaan liitto- tai presidenttineuvoston jäsen, Andorrassa on kaksi ruhtinaskumppania (Ranskan presidentti ja Urgellin piispa), ja San Marinossa on kaksi kapteeni-valtionhoitajaa (Capitani Reggenti) Rooman tasavallan esimerkin mukaan, jossa oli kaksi konsulia.
Erikoisia tai ainutlaatuisiksi katsottavia valtionpäämiehen nimityksiä ovat paavi, kalifi, Führer, lordiprotektori ja riigivanem (valtakunnanvanhin).
Henrik Nordbrandt
Suomennettuja runoja
J. K. Ihalaisen suomentamia runoja julkaisussa Kirjo: kirjallisuus- ja kulttuurilehti, 2002; nro 3
Ryan O’Neal
O’Neal tuli tunnetuksi roolistaan Rodney Harringtonina Peyton Place -televisiosarjassa vuosina 1964–1969. Hän oli ehdokkaana miespääosan Oscarin saajaksi vuoden 1970 elokuvasta Rakkaustarina, joka toi O’Nealille myös parhaan näyttelijän Golden Globe -ehdokkuuden vuonna 1971. Golden Globe -ehdokkuuden musikaalien ja komedioiden sarjassa hänelle toi rooli elokuvassa Paperikuu vuonna 1974. Elokuvassa hänen vastanäyttelijänään oli oma tytär Tatum O’Neal. Hän näytteli Bones-televisiosarjassa yhden päähenkilön isää Max Keenania.
Ryan O’Nealin taiteellisesti merkittävimpiin suorituksiin kuuluu nimirooli Stanley Kubrickin elokuvassa Barry Lyndon (1975).
Röylä
Röylä on Espoon kaupunginosa. Röylä sijaitsee Pohjois-Espoossa Bodominjärven pohjoispuolella. Röylässä oli 410 asukasta vuodenvaihteessa 2019–2020. Asukkaiden keski-ikä on 56,6 vuotta.
Suurimmaksi osaksi Röylä muodostuu pelloista ja metsästä. Röylässä on löydetty monia kivikautisia asuinpaikkoja. Alueen rakennuskanta on lähes täysin erillisiä pientaloja.
Röylässä on yksi ruotsinkielinen koulu, Rödskogs skola. Aivan koulun vieressä on Snettansin maatila. Lisäksi Röylässä on useita hevostiloja, joissa toimii ratsastuskouluja. Röylän eteläosassa sijaitsee alun perin upseerikartanoksi perustettu Hovgård.
Röylän länsiosassa on useita pieniä ja pienehköjä järviä, kuten Häkläjärvi, Sorvalampi, Hepolampi ja Igelträsk. Velskolan Pitkäjärven itäinen osa kuuluu Röylään. Velskolaan kuuluu ainoastaan Pitkäjärven luoteinen osa; luoteisrannalta itään työntyvät niemet ulottuvat virallisen kaupunginosajaon mukaan Röylän alueelle.
Herluf Trolle -luokka
Herluf Trolle -luokka oli Tanskan kuninkaallisen laivaston kolmen rannikkopanssarilaivan muodostama alusluokka.
Suunnittelu
Alusten pituus oli 82,87, leveys 15,06 ja syväys 4,93 metriä. Niiden uppouma oli 3 494 tonnia. Alusten propulsiojärjestelmänä oli kahteen akseliin kytketyt höyrykoneet, jotka tuottivat 4 200 ihp:tä. Järjestelmä mahdollisti alusten huippunopeudeksi 15,5 solmua.
Alusten pääaseina oli kaksi 24 senttimetrin tykkiä yksiputkisissa torneissa, joiden etukilven paksuus oli 18 senttimetriä. Apuaseina oli neljä 15 senttimetrin ja kymmenen 5,7 senttimetrin tykkiä. Alusten panssarivyön paksuus oli 20 senttimetriä.
Donghak-kapina
Donghakin eli Itäisen opin liikkeen perusti 1860 Choe Je-u (1824–1865). Hän yhdisti konfutselaisuuden, buddhalaisuuden, taolaisuuden, katolilaisuuden ja kansallisten shamanististen uskomusten parhaita puolia yhdeksi uudeksi opiksi. Choe Je-u opetti ihmisten tasa-arvoa, mikä houkutti liikkeeseen etenkin talonpoikia, kuten myös Donghakin shamanistiset ainekset. Liikkeen tavoitteena oli saada aikaan parannusta talonpoikien asemaan ja saada Korean korruptoitunut hallinto uudistettua. Ulkomaalaisia koskien Donghak-liike vaati kauppiaiden pysymistä sovituissa kauppa-paikoissa ja että Korean hallitus olisi rajoittanut ulkomaisen riisin tuontia Koreaan.
Koreassa puhkesi 1890-luvun alussa useita talonpoikaiskapinoita, jotka olivat suuntautuneet Korean hallitusta ja ulkomaalaisia vastaan. Yleensä kapinat lakkasivat pian itsestään, mutta ne toistuivat lähes joka vuosi. Vähitellen talonpoikien kapinointi voimistui ja vuonna 1893 Donghak-liike vaati japanilaisten ja länsimaalaisten karkottamista Koreasta. Korean hallituksen onnistui kuitenkin sillä erää rauhoittaa tilanne uhkaamalla Donghakia voimatoimilla. Donghak-liike ei kuitenkaan alistunut Korean hallituksen uhkausten edessä pitkäksi aikaa, vaan jo seuraavan vuoden helmikuussa se nousi jälleen kapinaan ajaakseen ulkomaalaiset pois Koreasta ja parantaakseen talonpoikien elinolosuhteita. Avoin kapina puhkesi pian sen jälkeen, kun Korean kuningas Gojong oli kieltäytynyt Donghak-liikkeen vaatimasta hallintoreformista.
Varsinainen kapina puhkesi helmikuussa 1894 Gobussa Jeollan provinssissa, jossa paikalliset talonpojat kukistivat paikallishallinnon ja jakoivat mielestään laittomasti kerätyn veroriisin alueen asukkaille. Kapina levisi pian Gobun lähialueille. Toukokuussa 1894 Donghak-liikkeen kapina oli voimistunut siinä määrin, että kapinalliset etenivät Jeollan pääkaupunkiin Jeonjuun 31. toukokuuta 1894. Jeonjun valtauksen jälkeen kapina levisi edelleen Chungcheongin ja Gyongsangin provinsseihin. Talonpojat olivat nousseet kapinaan nimenomaan Korean hallitusta vastaan ja heidän tavoitteensa kohdistuivat lähinnä korruptoituneen virkakoneiston syrjäyttämiseen.
Kun kuningas Gojongin hallitus ei saanut kapinallisia omin voimin kukistettua, se pyysi Kiinaa lähettämään apujoukkoja. Koska Kiina ja Japani olivat vuonna 1885 sopineet vetävänsä molemmat joukkonsa pois Koreasta, Japani vastasi tähän lähettämällä omat suuremmat sotajoukkonsa, jotka valtasivat Korean, eivätkä suostuneet lähtemään pois. Itse kapina saatiin kukistettua, ja sen johtajat, mukaan lukien Choe Si-hyeong, teloitettiin.
Jevgeni Permjak
Jevgeni Andrejevitš Permjak (, oikea sukunimi Vissov; 31. lokakuuta 1902 Perm – 17. elokuuta 1982 Moskova ) oli venäläinen neuvostokirjailija.
Jevgeni Permjak kasvoi Votkinskissa, työskenteli eri ammateissa ja valmistui Permin yliopistosta vuonna 1930. Hän aloitti näytelmäkirjailijana ja kirjoitti toisen maailmansodan jälkeen opettavaisia lastenkirjoja ja myöhemmin propagandistisia ”aikuisten satuja”. Romaanissa Harmaa hukka (Skazka o serom volke, 1960) Amerikkaan muuttanut maanviljelijä palaa kotikyläänsä, jossa hänen veljensä on kolhoosin puheenjohtajana.
Clarice Orsini
pienoiskuva|Clarice Orsini Clarice Orsini (noin 1453 – 30. heinäkuuta 1488 Firenze) oli Firenzen johtajan Lorenzo de’ Medicin vaimo ja paavi Leo X:n äiti.
Clarice Orsini syntyi roomalaiseen Orsinin aatelissukuun, ja hänen vanhempansa olivat Iacopo Orsini ja Maddalena di Carlo Orsini. Clarice Orsinin nuoruusvuosista on vain vähän tietoa. Hän lienee saanut hyvin uskonnollisen kasvatuksen.
Avioliitto Lorenzo de’ Medicin kanssa
Lorenzon vanhemmat Piero ja Lucrezia de’ Medici pitivät jo vuonna 1467 Clarice Orsinia parhaana morsianehdokkaana Lorenzolle. Medicien Firenzen ulkopuoliseen perheeseen kohdistunut valinta saattoi herättää paheksuntaa heidän kotikaupungissaan, mutta Medicit tavoittelivat sillä riippumattomuutta ja toisaalta mahdollisia liittolaisia Roomasta.
Firenzessä häitä vietettiin kesäkuun alussa useita päiviä, ja loisteliaisiin hääjuhliin osallistui yli tuhat vierasta. Morsian sai runsaasti lahjoja, muun muassa arvokkaan kuvitetun tuntien kirjan Gentile Becchiltä.
Pazzi-salaliitto ja pako maaseudulle
Vuoden 1478 Pazzi-salaliittoa seurannut ajanjakso oli Claricelle ja koko Medicien perheella vaikeaa aikaa. Tulehtuneen sisä- ja ulkopoliittisen tilanteen sekä äkisti puhjenneen ruttoepidemian vuoksi Lorenzo tahtoi lähettää perheensä turvaan kauas Firenzestä. Pakopaikaksi valittiin Pistoia, jossa Clarice ja lapset sekä poikien opettaja Angelo Poliziano seurueineen viettivät ajan elokuusta lokakuuhun 1478. He asuivat Medicien liittolaisen Andrea Panciatichin luona. Pian kävi kuitenkin ilmi, että Clarice ja lapset aiottiin siepata panttivangeiksi. Yksi salajuonen johtohenkilöistä, Piero Baldinotti, vangittiin ja hän paljasti, että hankkeen takana oli Napolin kuningas. Baldinotti hirtettiin, ja Clarice ja lapset siirrettiin turvaan Mugelloon.
He oleskelivat sen jälkeen Cafaggiolossa, jossa Claricen ja Polizianon erimielisyydet johtivat Polizianon erottamiseen. Erimielisyydet koskivat ennen kaikkea opetuksen sisältöä. Poliziano oli sopinut Lorenzon kanssa, että pojat saisivat perinpohjaisen koulutuksen, joka pohjautuu klassiseen kirjallisuuteen. Clarice puolestaan ei ymmärtänyt klassisen sivistyksen merkitystä, ja oli sitä mieltä, että klassikoiden opettaminen vahingoitti poikien uskonnollista kasvatusta. Lorenzo de’ Medici ei tahtonut kyseenalaistaa vaimonsa näkemystä, ja Poliziano korvattiin nopeasti tavanomaisemmalla ja mukautuvammalla Bernardo Michelozzilla, Lorenzon pääkanslerilla.
Clarice ja lapset joutuivat pian siirtymään Cafaggiolosta Trebbioon, sillä Cafaggiolossa epäiltiin puhjenneen ruttoepidemia. Trebbiossa he asuivat Lorenzon serkun Pierfrancesco de' Medicin huvilassa. Sen jälkeen he muuttivat Gaglianoon ja palasivat sieltä Cafaggioloon, jossa he oleskelivat aina syksyyn 1479 saakka, jonka jälkeen he palasivat Firenzeen.
Kuolema
Marraskuussa vuonna 1487 Clarice lähti Roomaan saattamaan tytärtään Maddalenaa, joka oli kihlattu paavi Innocentius VIII:n pojalle, Francesco Cibolle. Sen lisäksi, että halusi osallistua kihlajaisiin, Claricen toivoi myös synnyinkaupunkinsa leudon ilmaston helpottavan vakavaa keuhkosairautta, josta hän oli alkanut kärsiä. Hän tapasi Roomassa muun muassa serkkunsa Alfonsina Orsinin. Toukokuussa 1488 Clarice ja Maddalena palasivat Firenzeen.
Clarice kuoli Firenzessä 30. heinäkuuta 1488. Hänet haudattiin juhlallisissa hautajaisissa Firenzen San Lorenzon kirkkoon, Medici-suvun perhekirkkoon. Claricen kuoleman aikaan Lorenzo de' Medici ei ollut Firenzessä, eikä hän palannut kaupunkiin hautajaisten ajaksi, mistä häntä arvosteltiin.
Lapset
Lorenzon ja Claricen avioliitosta syntyi seitsemän lasta:
Heidän lisäkseen vuonna 1471 syntyivät keskosina kaksoset, jotka kuolivat pian syntymänsä jälkeen.
Justeeri
Suomessa justeeri oli pokasahan ja kirveen ohella tärkeimpiä metsurin työkaluja ennen moottorisahan yleistymistä. Tavanomaisen justeerin lisäksi on olemassa myös "yhdenmiehenjusteeri", jota kutsutaan pukkuriksi. Justeeri tunnetaan myös nimellä tukkisaha.
Justeerisaha on kuvattuna Ranuan ja Taivalkosken vaakunoissa.
Pasi Kaunisto
Pasi Kaunisto (s. 9. marraskuuta 1950 Ylöjärvi) on suomalainen iskelmälaulaja, jonka suurin suosio ajoittui 1970-luvulle.
Ura
Kauniston levytysura alkoi vuonna 1968, jolloin hän levytti Toivo Kärjen levy-yhtiössä ensimmäisen levytyksensä ”Rakastan sinua niin”. Seuraava vuosi oli lopullinen läpimurtovuosi: ensin Kaunisto levytti suurhitin, käännöskappaleen ”Koskaan et muuttua saa”, jota seurasi voitto vuoden 1969 Syksyn Sävelessä  Toivo Kärjen-Juha Vainion laululla ”Sanat eivät riitä kertomaan”. Levytysura jatkui muun muassa hiteillä ”Lakeuden kutsu”, ”Sata kelloa”, ”Nelostie” ja ”Koitere – Karjalan helmi”. Ura huipentui vuonna 1976 saatuun kultalevyyn albumista Lakeuden kutsu. Kaunisto voitti hopeamitalin Buenos Airesin kansainvälisillä tangofestivaaleilla vuonna 1978, jossa hän edusti Suomen ja Euroopan lisäksi järjestäjien mukaan jopa Neuvostoliittoa.
1970-luvulla Kaunistosta tuli Merja Rantamäen ohella Toivo Kärjen sävellysten keskeinen tulkitsija. Vuosina 1968–1985 hän ensilevytti kaikkiaan 46 Kärjen sävellystä ja teki niiden lisäksi useita uusia versioita tämän vanhoista kappaleista. Vuonna 1978 ilmestyneen Kauniston albumin Kun laulaa vain saan kaikki kappaleet olivat Kärjen säveltämiä. thumb|upright|Pasi Kaunisto [[Vihreät Niityt -musiikkitapahtumassa 2007.]] Myöhemmin Kaunisto on esittänyt Toivo Kärjen ikivihreiden ja hengellisen musiikin lisäksi suomalaista ja ulkomaista laulelmaa. Vaikka laulajan tahti on alkuvuosien kiireestä hiljentynyt, hän levyttää vielä aktiivisesti ja keikkailee sekä Suomessa että ulkomailla. Kaunisto on kokeillut myös hautausurakoitsijan ammattia, mutta sittemmin palannut takaisin täyspäiväiseksi säveltaiteilijaksi.
Kauniston 2000-luvun levytyksiä ovat muun muassa Joulun juhlaa, talven tunnelmaa Pärnun sinfoniaorkesterin kanssa (joht. Tapani Puranen), sekä Onnelliset – Oskar Merikannon lauluja Piirpauke-orkesterin kanssa. Hän sai toisen kultalevynsä kokoelmalevystään Hitit vuonna 2010.
Kauniston puoliso on kuvataiteilija Irmeli Kaunisto. Tytär Verna Kaunisto-Feodorow on viulisti, musiikkipedagogi ja tietokirjailija. Tytär Milja Kaunisto on musiikintekijä ja kirjailija, joka kirjoitti myös Pasi Kauniston lokakuussa 2022 julkaistun elämäkerran Pasi Kaunisto – elävän laulajan sielu. Kaunisto on konsertoinut vuosien varrella paljon tyttäriensä kanssa. Kaunistolla on myös merikapteenipoika.
Pasi Kaunistolle on myönnetty Taiteen edistämiskeskuksen ylimääräinen taiteilijaeläke tunnustuksena ansiokkaasta urasta vuonna 2020.
Parhaat (Isto Hiltunen/EMI)
Parhaat on Isto Hiltusen kokoelma-albumi, joka julkaistiin vuonna 2002.
Pukinkulma
Pukinkulma on alue Vaasassa Palosaarentien ja Gerbyntien risteyksessä. Se on saanut nimensä paikalla sijainneesta Bockin olutpanimosta. Panimotoiminta lakkasi 1986, kunnes se aloitettiin vuonna 2014 uudelleen. Alueella on myös muita yrityksiä.
Hirvijärvi (Pälkäne)
Hirvijärvi on Pirkanmaalla Pälkäneellä  sijaitseva järvi.
Maantietoa
Järven pinta-ala on 5,0 hehtaaria ja se on 300 metriä pitkä ja 250 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 900 metriä.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Längelmäveden ja Hauhon reittien valuma-alueen (35.7) Kukkian reitin valuma-alueella (35.78), jonka Ämmätsänjärven–Myllyojan valuma-alueeseen (35.785) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 113,7 metriä mpy.
Europe
Europe on Ruotsin Upplands Väsbyssä vuonna 1979 perustettu rockmusiikkia esittävä yhtye. Yhtyeen perustivat laulaja Joey Tempest, kitaristi John Norum, basisti Peter Ollson ja rumpali Tony Reno ja yhtye tunnettiin alun perin nimellä Force, ennen kuin se muutti nimensä Europeksi vuonna 1982.
Voitettuaan ruotsalaisen rockmusiikin kilpailun vuonna 1982 Europe sai levytyssopimuksen levy-yhtiö Hot Recordsin kanssa, ja julkaisi esikoisalbuminsa Europe vuonna 1983. Yhtye teki läpimurtonsa kolme vuotta myöhemmin julkaistuaan kolmannen studioalbuminsa The Final Countdown, joka sisälsi lukuisia hittikappaleita ja myi Yhdysvalloissa kolminkertaista platinaa. The Final Countdownin jälkeen Europe julkaisi vielä kaksi studioalbumia ennen jättäytymistään tauolle vuonna 1992. Europe vietti pitkään hiljaiseloa, kunnes vuonna 1999 yhtye teki ensimmäisen julkisen esiintymisensä vuosiin. Vuonna 2003 yhtye teki virallisesti paluun uuden kiertueen ja vuonna 2004 julkaistun studioalbumin Start from the Dark merkeissä. Europen viimeisin studioalbumi on vuonna 2017 julkaistu Walk The Earth.
Europe on julkaissut urallaan yhdeksän studioalbumia sekä kolme live- ja kokoelma-albumia. Yhtyeen tuotantoa on myyty maailmanlaajuisesti yli 20 miljoonaa kappaletta. Europen tunnetuimpia kappaleita ovat ”The Final Countdown”, ”Carrie” ja ”Rock the Night”. Yhtyeen nykyisen kokoonpanon muodostavat laulaja Joey Tempestin ja kitaristi John Norumin ohella basisti John Levén, rumpali Ian Haugland ja kosketinsoittaja Mic Michaeli.
Alkuajat (1979–1985)
upright|thumb|John Levén upright|thumb|Joey Tempest upright|thumb|John Norum upright|thumb|Ian Haugland Yhtyeen nimi oli aluksi Force. Laulaja ja pianisti Joey Tempest, kitaristi John Norum, rumpali Tony Reno ja basisti Peter Olsson koontuivat Upplands Väsbyssä treenikämpällä. Joey Tempestin mukaan he soittivat aluksi cover-kappaleita, mutta päättivät alkaa kirjoittaa omia kappaleitaan.
Force lähetti lukuisia demoja eri levy-yhtiöille, mutta ei onnistunut saamaan levytyssopimusta. Levy-yhtiöiden mukaan yhtyeen jäsenten olisi tullut leikkauttaa hiuksensa lyhyiksi ja esittää kappaleitaan ruotsiksi. Vuonna 1981 basisti Peter Olsson erosi yhtyeestä. Hänet korvasi John Levén, mutta tämä liittyi pian Yngwie Malmsteenin Rising Force -yhtyeeseen, ja Forcen basistiksi liittyi sen sijaan Marcell Jacob, joka oli aiemmin toiminut juuri Rising Forcen basistina. Levénin ja Jacobin välinen paikanvaihdos kesti kuitenkin vain muutaman kuukauden ajan. Levénillä ja Malmsteenilla oli tiettävästi erimielisyyksiä, mikä sai hänet ja Jacobin vaihtamaan jälleen yhtyeitä keskenään.
Europen toinen studioalbumi Wings of Tomorrow julkaistiin vuoden 1984 helmikuussa. Albumin single ”Open Your Heart” herätti levy-yhtiö CBS Recordsin mielenkiinnon, ja CBS tarjosi vuonna 1985 Europelle kansainvälistä levytyssopimusta. Wings of Tomorrowia seuranneelle konserttikiertueelle Europen kosketinsoittajaksi liittyi Mic Michaeli, josta tuli alun perin konserteissa esiintyvän jäsenen sijasta yhtyeen täysivaltainen jäsen. Rumpali Tony Reno sen sijaan erotettiin yhtyeestä, koska hän ei ajoittain saapunut harjoittelemaan muun yhtyeen kanssa ja hänen motivaationsa yhtyeen edistämisen suhteen oli alhainen. Renon korvasi Ian Haugland.
Vuonna 1985 Europe julkaisi EP-levyn On the Loose, joka oli soundtrack samannimiseen ruotsalaiseen elokuvaan. EP:n single ”Rock the Night” muodostui myöhemmin yhdeksi Europen uran suurimmista hiteistä.
Maailmanlaajuinen menestys (1985–1992)
Vuoden 1985 syyskuussa Europe aloitti kolmannen studioalbuminsa, The Final Countdownin, äänittämisen yhdessä tuottaja Kevin Elsonin kanssa. Alun perin yhtye oli lähestynyt Bruce Fairbairnia ja Dieter Dierksiä albumin tuottamisen suhteen. The Final Countdownia äänitettiin Sveitsissä, Ruotsissa ja Yhdysvalloissa syyskuusta vuoden 1986 maaliskuuhun, ja albumi julkaistiin vuoden 1986 toukokuussa. Albumi oli kansainvälisesti valtava kaupallinen menestys ja sen ansiosta Europe teki kansainvälisen läpimurtonsa. The Final Countdown myi pelkästään Yhdysvalloissa yli kolme miljoonaa kappaletta eli kolminkertaista platinaa nousemalla Billboardin Billboard 200 -albumilistan kahdeksanneksi, ja myös Suomessa albumi myi platinaa. Albumilta julkaistiin viisi singleä: nimikkokappale ”The Final Countdown”, ”Love Chaser”, ”Rock the Night”, ”Carrie” ja ”Cherokee”, joista tuli Europen uran suurimpia hittejä. Kappaleen ”The Final Countdown” kuuluisa alkumelodia perustui Joey Tempestin 1980-luvun alun perin kosketinsoittimilla säveltämään kappaleeseen ja siitä tuli Europen ensimmäinen maailmanlaajuisesti menestynyt single. Se oli singlelistojen kärki peräti 25 maassa, kuten Britanniassa, Saksassa ja Ranskassa. Balladi ”Carrie” oli Yhdysvalloissa jopa ”The Final Countdownia” suurempi menestys nousemalla Billboardin Billboard Hot 100 -singlelistan kolmanneksi, ja myös ”Rock the Night” oli Yhdysvalloissa Top 30-hitti.
Kitaristi John Norum oli tyytymätön The Final Countdownin kosketinsoitinvoittoiseen musiikkiin ja Europen kaupallistuneempaan imagoon, mikä johti hänen eroonsa yhtyeestä erosi yhtyeestä vuoden 1986 marraskuussa. Norum halusi panostaa soolouraansa ja julkaisikin soolouransa ensimmäisen studioalbumin jo vuonna 1987. Norumin korvasi Kee Marcello.
Europen neljännen studioalbumin Out of This World tuottajaksi valittiin Ron Nevison, joka oli vastikään tuottanut menestyksekkäästi muun muassa Ozzy Osbournea ja Kissiä. Out of This Worldia äänitettiin Lontoossa vuoden 1988 maaliskuusta kesäkuuhun ja se julkaistiin elokuun alussa. Albumi nousi Billboardin listan 19. sijalle ja myi platinaa Yhdysvalloissa, mutta kansainvälisesti se ei menestynyt The Final Countdownin tavoin. Kanadassa ja Sveitsissä albumi myi kultaa, ja Sveitsissä siitä tuli jopa The Final Countdownia suositumpi julkaisu. Out of This Worldilta julkaistiin vuosina 1988 ja 1989 yhteensä kuusi singleä: ”Supersitious”, ”Open Your Heart” ja ”Let the Good Times Rock” olivat kansainvälisiä hittejä, mutta vain valikoiduissa Euroopan maissa julkaistut ”More Than Meets the Eye” ja ”Sign of the Times” sekä ainoastaan Brasilian-markkinoille tuotettu kuudes single ”Tomorrow” eivät saavuttaneet listamenestystä. Kappaleista ”Supersitious”, ”Open Your Heart” ja ”Let the Good Times Rock” kuvattiin myös musiikkivideot, ja erityisesti Out of This Worldin merkittävimmäksi kappaleeksi kehittyneen ”Supersitiousin” musiikkivideoa esitti Music Television runsaasti.
Ennen Out of This Worldin julkaisua Europe oli kiertänyt Yhdysvaltoja Def Leppardin kanssa, mutta kiertue päättyi odotettua aiemmin, sillä Out of This Worldia promotoineen Euroopan-kiertueen katsottiin olevan yhtyeelle tärkeämpi askel kuin Yhdysvalloissa esiintyminen toisen yhtyeen kanssa. Virallisesti Out of This Worldin maailmankiertue käynnistyi Intian Mumbaista vuoden 1988 marraskuussa, kun yhtye konsertoi yli 60 000 hengen yleisölle. Kiertue oli menestyksekäs myös Euroopassa ja Japanissa, mutta esimerkiksi Australiaan suunnitellut konsertit päädyttiin peruuttamaan eikä yhtye alkuperäisen suunnitelman mukaisesti kiertänyt myöskään Yhdysvaltoja vuonna 1989. Lopulta yhtye esiintyi vuonna 1989 ainoastaan Britannian Milton Keynesissä.
Out of This Worldin julkaisun ja albumia seuranneen kiertueen päätyttyä Europe matkasi Los Angelesiin aloittaakseen jälleen uuden kappalemateriaalin kirjoittamisen. Yhtye kirjoitti mittavan määrän kappalemateriaalia ja toivoi tulevan albuminsa tuottajaksi Bob Rockia, joka ei kuitenkaan ehtinyt työskentelemään Europen kanssa, koska hän oli jo mukana Metallican albuminteossa. Hänen sijastaan tuottajaksi tuli lopulta Beau Hill, jonka johdolla Europe äänitti viidennen studioalbuminsa Prisoners in Paradisen Burbankissa. Albumi julkaistiin syyskuun 1991 lopulla, mutta se sai tiedotusvälineiden ja yleisön keskuudessa varsin huomaamattoman vastaanoton, koska grunge oli tullut nopeasti mukaan musiikkialalle ja verottanut Europen kaltaisten yhtyeiden osaa. Albumin myynti oli vaisua ja se saavutti suurimman menestyksensä jälleen Sveitsissä ja Euroopan maissa. Vaatimattomasta menestyksestä huolimatta singlet ”I’ll Cry for You” ja ”Halfway to Heaven” olivat pienimuotoisia hittejä Britanniassa, ja albumin nimikkokappale ”Prisoners in Paradise” ylsi Ruotsin singlelistan yhdeksänneksi.
Vuonna 1992 Europe vetäytyi tauolle kierrettyään ja levytettyään yhdessä kymmenen vuoden ajan. Joey Tempest ja Kee Marcello panostivat kumpikin omiin uriinsa sooloartisteina, kun taas yhtyeen muut jäsenet vierailivat muiden artistien ja yhtyeiden levytyksillä. Levy-yhtiö Epic Records purki tauon venyessä Europen levytyssopimuksen, ja yhtyeen ura katsottiin päättyneeksi.
Paluu esiintymislavoille
Joey Tempest, Mic Michaeli, Ian Haugland ja John Norum alkoivat keskustella mahdollisesta Europen paluusta vuonna 1998. Yhtye teki ensimmäisen julkisen esiintymisensä uudenvuodenaattona 1999 Tukholmassa järjestetyssä juhlassa ja esitti kappaleet ”Rock the Night” ja ”The Final Countdown”. Tämä oli myös ainoa kerta, jolloin sekä John Norum että Kee Marcello esiintyivät yhtä aikaa samalla esiintymislavalla.
Paluu näytti jäävän vain Tukholman konsertin mittaiseksi lukuisista huhuista huolimatta, kunnes Europen The Final Countdown -albumin levyttäneen kokoonpanon paluu vahvistettiin vuoden 2003 lokakuussa. Yhtye ilmoitti järjestävänsä uuden maailmankiertueen ja julkaisevansa myös uuden studioalbuminsa. Kitaristi John Norum halusi jälleen palata yhtyeeseen, ja Joey Tempestin mukaan muu yhtye oli myös toivonut Norumin paluuta. Paluukiertueesta keskusteltiin myös Kee Marcellon kanssa, mutta hän halusi lopulta panostaa omaan soolouraansa.
Vaikka Europen paluu vahvistettiin vasta vuoden 2003 lokakuussa, oli yhtye aloittanut jo kappalemateriaalin työstämisen yhdessä vuonna 2003. Vuonna 2004 yhtye palasi yhteistyöhön The Final Countdownin tuotannosta vastanneen Kevin Elsonin kanssa ja äänitti Tukholmassa kuudennen studioalbuminsa Start from the Dark, joka julkaistiin vuoden 2004 syyskuussa. Ennen albumin julkaisua yhtye oli kiertänyt ympäri Eurooppaa festivaalikiertueella.
Vuonna 2006 Europe julkaisi seitsemännen studioalbuminsa Secret Society, ja tammikuussa 2008 yhtye taltioi Tukholmassa järjestetyn konserttinsa ja julkaisi sen livealbumina ja DVD:nä Almost Unplugged syyskuussa.
Vuonna 2009 julkaistu Last Look at Eden oli Europen kahdeksas studioalbumi, ja lokakuussa 2011 yhtye alkoi tuottaja Kevin Shirleyn kanssa äänittää yhdeksättä studioalbumiaan Bag of Bones, joka julkaistiin vuonna 2012.
Jäsenet
thumb|Europe [[Bag of Bones -kiertueella vuonna 2012.]]
Pokasaha
pienoiskuva|Pokasaha Pokasaha on koottava jännesaha, joka koostuu sahanterästä ja puisista pää- ja välipuista sekä pääpuita yhdistävästä kiristysnarusta puukapuloineen. Sahapuut veistettiin useimmiten itse ja valmiina ostettiin vain sahanterä ja kiristysnaru.
Pokasahaa alettiin käyttää 1920-luvulta alkaen metsätyömailla pinotavaran sahaamiseen ja se oli käytössä aina 1940- ja 1950-luvuille saakka, jolloin sen korvasi ensin metallirunkoinen kaarisaha ja sitten moottorisaha. Järeät tukit kaadettiin kahden henkilön käyttämällä justeerilla.
Pokasahaa kutsuttiin myös sirnikaksi tai nälkäviuluksi.
Rangaistusmääräys
Rangaistusmääräyksen antaminen tarkoittaa poliisin tai muun esitutkintaviranomaisen antaman sakkorangaistusvaatimuksen vahvistamista. Rangaistusvaatimuksen vahvistaa syyttäjä.
Rangaistusmääräysmenettelyssä voidaan määrätä päiväsakkorangaistus teosta, josta ei ole säädetty ankarampaa rangaistusta kuin sakkoa tai enintään kuusi kuukautta vankeutta. Menettelyn käyttö edellyttää sekä asianomistajan että rangaistusvaatimuksen saaneen suostumusta. Mikäli suostumusta ei jommankumman osapuolen taholta anneta, siirtyy asia käräjäoikeuden ratkaistavaksi.
Jos rangaistusvaatimuksen saanut vastustaa vaatimusta, syyttäjä voi hylätä rangaistusvaatimuksen, määrätä lievemmän rangaistuksen taikka siirtää asian käräjäoikeuden ratkaistavaksi nostamalla asiassa syytteen. Ilmoitus rangaistusvaatimuksen vastustamisesta tulee toimittaa syyttäjävirastoon rangaistusvaatimuksen mukana ilmoitettuna viimeisenä vastustamispäivänä. Ilmoituksen voi toimittaa joko henkilökohtaisesti, postitse, faksilla tai asiamiehen välityksellä.
Rangaistusmääräysmenettelyssä määrättyä sakkorangaistusta ei nykyisen lain mukaan voida muuntaa vankeudeksi, tuomioistuimen määräämä sakkorangaistus sitä vastoin voidaan.
Puijat
Puijat (Puya) on ananaskasvien (Bromeliaceae) heimoon kuuluva kasvisuku. Sukuun kuuluu reilut 220 lajia. Suvun lajit kasvavat pääasiassa Etelä-Amerikassa.
Antonius Sanga
Autuas Antonius Sanga (syntynyt Sanga, Osaka – kuollut 10. syyskuuta 1622 Nizhizaka, Nagasaki, Japani) oli maallikko Nagasakin arkkihiippakunnassa, katekeetta, ruusukkoveljeskunnan jäsen ja marttyyri elävänä poltettuna Tokugawa-shogunaatin aikana. Antonius kuoli yhdessä autuaan Charles Spinolan ja 23 muun seuralaisen kanssa Nagasakissa. Hänen muistopäiväänsä vietetään 10. syyskuuta eli hänen kuolinpäivänään.
Aleksandr Lebedenko
Itämaisia kieliä Pietarin yliopistossa opiskellut Lebedenko osallistui ensimmäiseen maailmansotaan ja Venäjän sisällissotaan. Hän työskenteli toimittajana ja matkusteli eri maissa ja kirjoitti matkakirjoja ja lastenkirjoja kansainvälisistä aiheista. Historialliset romaanit Tjažolyi divizion (”Raskas divisioona”, 1932) ja Kasvoista kasvoihin (Litsom k litsu, 1957) kuvaavat ensimmäistä maailmansotaa ja Venäjän sisällissotaa.
Pirre Alanen
Pirre Päivikki Alanen (ent. Leino, o.s. Pasanen) (s. 31. joulukuuta 1965 Helsinki) on Pirjo ja Spede Pasasen tytär.
Alanen on esiintynyt isänsä elokuvissa: kahvilan toisena myyjänä elokuvassa Uuno Turhapuron poika, Maaperän tyttärenä elokuvassa Viu-hah hah-taja ja keinuvana pikkutyttönä elokuvassa Leikkikalugangsteri. Hän esiintyi myös Spede Show'n vuoden 1982 kahdeksannessa jaksossa ja isästään kertovan Koomikon kuva – Spede Pasanen 1930–2001 -dokumentin ensimmäisessä osassa vuonna 2002. Spede Pasasen kuoltua vuonna 2001 Alanen järjesti Speden Spelien juontajaksi Saija Hakolan. Alanen toimi myös Speden Spelien yhtenä numerot arpovana pallotyttönä. Isänsä kuoleman aikoihin Alanen toimi parisen vuotta helsinkiläisravintola Sea Horsen ravintoloitsijana.
Tammikuussa 2008 Alanen (silloinen Leino) tuomittiin Turun hovioikeudessa ryöstöstä, ampuma-aserikoksesta, törkeästä kotirauhan rikkomisesta, pahoinpitelystä ja laittomasta uhkauksesta kymmeneksi kuukaudeksi ehdolliseen vankeuteen. Lisäksi hän joutui maksamaan henkisestä kärsimyksestä 17 500 euroa ja muita kuluja lähes 8 000 euroa. Syynä oli laittomasti hoidettu velanperintä.
Vuosina 2010–2014 oikeudessa puitiin Pirre Alanen rakennusprojektia Espoossa vuosina 2003–2006. Keväällä 2013 kaksi rakennusprojektia hoitanutta miestä tuomittiin vankeuteen törkeästä petoksesta heidän aiheutettuaan oikeuden mukaan Alaselle 300 000 euron vahingot käyttämällä rakentamiseen tarkoitettuja lainoja muihin tarkoituksiin. Alanen syytti myös lahtelaista pankkia ja pankinjohtajaa muun muassa väärennöksistä, mutta syytteet hylättiin. Keväällä 2014 Itä-Suomen hovioikeus kumosi miesten tuomiot ja korvausvelvollisuuden, eikä korkein oikeus myöntänyt Alaselle valituslupaa.
Alanen oli naimisissa näyttelijäsukuun kuuluneen Juha Unhon (1957–2018) kanssa. Liitosta on poika, mainoselokuvaajana työskentelevä Roy Unho (s. 1989).
Björn Forsén
Björn Forsén (s. 1963) on suomalainen historioitsija. Hän toimii Suomen Ateenan-instituutin johtajana vuodesta 2018. Hän on toiminut instituutin johtajana myös aiemmin vuosina 2004–2007.
Forsén on historian dosentti ja yliopistonlehtori Helsingin yliopistossa sekä antiikin kulttuurin ja yhteiskunnan dosentti Lundin yliopistossa. Hän toimii Helsingin yliopiston historian vs. professorina, ja on toiminut vierailevana tutkijana mm. Cincinnatin, Harvardin ja Heidelbergin yliopistoissa.
Forsén on tutkinut muun muassa antiikin ajan uskontohistoriaa, erityisesti Kreikan ja muun Välimeren seudun historiaa ja asutushistoriaa, kaupunkivaltioita Euroopassa antiikista 1800-luvulle saakka sekä Suomen ja Saksan suhteita maailmansotien välisenä aikana. Kreikassa Forsén on muun muassa suorittanut kaivauksia Arachamíteen (Arachamítai) Artemis Lykoatiksen pyhäkköalueella sekä johtanut Thesprotian Kokytós-joen laakson monitieteellistä tutkimushanketta.
Kalle Isokallio
thumb|Kalle Isokallio elokuussa 2012. Kaarlo Markku Olavi ”Kalle” Isokallio (s. 13. toukokuuta 1948 Helsinki) on suomalainen kolumnisti, kirjailija ja entinen yritysjohtaja. Koulutukseltaan hän on laivanrakennustekniikan diplomi-insinööri Teknillisestä korkeakoulusta. Isokallio oli Nokian toimitusjohtaja pääjohtaja Simo Vuorilehdon alaisuudessa vuonna 1991, minkä jälkeen Nokian organisaatiota uudistettiin ja Isokallio jäi eläkkeelle täysin Nokian johtajien eduin. Kohueläkkeen Isokallio sopi appensa Mika Tiivolan kanssa. Isokallion jälkeen Nokian toimitusjohtajaksi tuli Jorma Ollila. Isokallio on toiminut muun muassa Yle TV1:n Aamu-TV-ohjelma Jälkiviisaat-osiossa kommentaattorina.
Isokallion vanhemmat olivat diplomi-insinööri, ammattikasvatusneuvos Olavi Isokallio ja Aune Annikki Ala-Hellä. Hänen puolisonsa vuodesta 1978 on Mika Tiivolan ja Emilie Christine Brofeldtin tytär Ammi Kristiina Tiivola.
Ura Nokiassa
Kalle Isokallio työskenteli pari vuotta Wärtsilässä, vuosina 1974–1981 IBM:llä, ja Nokian palvelukseen Isokallio tuli vuonna 1981. Isokallio toimi aluksi Nokian ruotsalaisen tytäryhtiön Kabmatikin toimitusjohtajana. Nokian kaapelikoneyksikön johtajana hän työskenteli vuosina 1981-1985, ja sen jälkeen hänet nimitettiin Nokia Informaatiojärjestelmät -ryhmän johtoon. Tietotekniikan Liitto palkitsi Isokallion atk-vaikuttajapalkinnolla vuonna 1987.
Nokia osti vuonna 1987 ranskalaisen Oceanic-televisiotehtaan ja vuonna 1988 länsisaksalaisen SEL:n kulutuselektroniikan. Vuoden 1988 alussa Ericsson myi 915 miljoonalla markalla tietokonevalmistuksen Nokialle. Nokia Dataa vetänyt Isokallio ilmoitti vuonna 1988 tavoitteekseen liikevaihdon nelinkertaistamisen viidessä vuodessa. Lisäksi Isokallio tiedotti, että ”irtisanomisten aika on ohi” ja ”--jatkossa henkilökunnan määrä laskee "luonnollisen kierron kautta"”. Tavoitteen toteutumista pidettiin mahdottomana. Kun Nixdorf Computer päätyi Siemensin haltuun, Nokia Data haki yhteistyötä tietokonevalmistaja Olivettin kanssa.
Nokian johdossa oli vaihtuvuutta. Vuosien 1988–1991 aikana Nokiasta lähtivät matkapuhelinryhmää johtanut Jorma U. Nieminen, teknologiasta vastannut Matti Otala, kulutuselektroniikan markkinointijohtaja Stefan Majurin ja hallintojohtaja Lauri Ståhlberg. Vuorilehdon edeltäjä Kari Kairamo ja hallitukseen kuulunut Timo Koski kuolivat 1988.
Nokia hallintoneuvosto, jossa puhetta johti Jaakko Lassila, nimesi Kalle Isokallion Nokian varapääjohtajaksi tammikuussa 1990, kun pääjohtajana jatkoi vuorineuvos Simo Vuorilehto. Puheenjohtaja Mika Tiivola oli jäävännyt itsensä sukulaisuussyistä. Isokallio sanoi nimityksen olleen hänelle täydellinen yllätys, kun vastaehdokkaana oli matkapuhelinryhmän toimitusjohtaja Antti Lagerroos. Myöhemmin helmikuussa 1990 Lageroos erosi ja hänen tilalleen nimitettiin konsernin silloinen rahoitusjohtaja Jorma Ollila. Isokallion tilalle Nokia Dataan nimitettiin Olivetti-yhtymän varatoimitusjohtajana aikaisemmin toiminut Vittorio Levi.
Nokia ei yhtiönä hahmottanut vielä 1990-luvun alussa tulevaisuuden suuntaansa seurauksella, että Nokia päätti olla mukana lähes kaikessa. Kisaa käytiin ruotsalaisen Ericssonin kanssa. Nokialla oli kuitenkin länsisaksalaisen AEG:n ja ranskalaisen Alcatelin kanssa yhteistyöliittymä, joka yritti saada tilauksia yleiseurooppalaiseen GSM-matkapuhelinverkkoon. Rahoittajien usko Nokiaan loppui. Nokian hallituksesta poistettiin yhtiön toimialajohtajat ja tilalle nimitetään pankkien ja pääomistajien edustajat. Yhtiön toimitusjohtajaksi nimitettiin huhtikuussa 1990 vain kaksi kuukautta aikaisemmin varapääjohtajaksi nimitetty Isokallio. Nokia hallituksen puheenjohtajaksi valittiin SYP:n eläkkeelle jäänyt pääjohtaja Tiivola ja varapuheenjohtajaksi KOP:n pääjohtaja Lassila.
Nokia Datassa aloitettiin saneeraus ja yhtiö jaettiin kolmeen toiminnalliseen divisioonaan. Nokia myi vuonna 1991 osakkuutensa Kolmostelevisio Oy:ssä MTV:lle seurauksella, että MTV:n hallituksen puheenjohtajaksi nimettiin Nokian toimitusjohtaja Isokallio. Isokallio nimitettiin Teollisuusvakuutuksen hallitukseen, ja kun Nokian Data myytiin vuonna 1991 brittiläiselle ICL:lle, Isokallio nimettiin myös ICL:n hallitukseen. Puhuttiin strategisesta liittoutumasta yli rajojen, ja Isokallio halusi kehittää Nokiasta suuren tietokoneyhtiön. Nokia ei kuitenkaan saanut otetta markkinoista ja ongelmia aiheutti erityisesti tappiollinen tv-valmistus.
Tammikuun 16. päivänä 1992 ilmoitettiin, että pääjohtaja Simo Vuorilehto jää ennenaikaiselle eläkkeelle ja toimitusjohtaja Isokallio jättää Nokian. Vuorilehdon ja Isokallion paikan otti yhtiön matkapuhelinryhmää vetänyt Jorma Ollila. Isokalliolle annettiin täysi eläke, vaikka työsuhde Nokiassa oli kestänyt vain 11 vuotta.
Deltaboni, Finvest ja Interbank
Oy Mecrastor Ab perustettiin tuomaan suomalaiseen teollisuuteen liikkeenjohdon oppeja maailmalta. Viime vaiheissa Mecrastorin takana oli noin satakunta yritystä. Virallisesti konsulttiyhtiön myi Oy Rastor Ab, joka jatkoi toimintaansa koulutusorganisaationa. Yhtiöillä oli sama hallintoneuvosto ja hallitus. Rastorin hallintoneuvoston puheenjohtaja toimi vuorineuvos Krister Ahlström, ja hallituksen johdossa oli Nokian entinen toimitusjohtaja Isokallio. Finvest osti äänivallan Interbankista huhtikuun 1993 alkupuolella Kari ja Jussi Uotilta sekä Interbankin toimitusjohtajalta Juha Sorvistolta. Kaupan arvo oli noin 75 miljoonaa markkaa. Isokalliosta oli Deltabonin kautta tullut syksyllä 1992 Finvestin pääomistaja 51 miljoonan markan osakekaupoilla. Nobiscumin konkurssihallinnolla oli hallussaan Finvestin äänivallasta 34,9 prosenttia. Isokallio kertoi olleensa kiinnostunut Finvestistä yrityksenä jo pitkään, jo ennen kuin Nobiscumin konkurssin myötä suuri erä Finvestin osakkeita oli julkisesti kaupan. Finvestin muita pääomistajia olivat Pohjola, Instrumentarium ja Nokia. Finvestin toimitusjohtajana toimi Jorma Eloranta. Finvest Oy:n omistama paineilmakompressoreita tuottava Hydor Oy:n myytiin Oy E. Sarlin Ab:lle vuoden 1992 lopussa.
Finvest osti vuonna 1993 Interbankin. Finvestin ostamasta äänivallasta pääosa, 40,1 prosenttia, tuli sijoittajaveljesten Uotin veljesten Incubator-ryhmän yhtiöiltä (Vähäsilta Oy, Ikaalisten Kylpyläkasino Oy). Puhuttiin Uotien pitkäaikaisesta sijoituksesta Interbankiin, mutta Finvest tarjoutui lunastamaan kaikki Interbankin osakkeet ja Uotit myivät. Kaupan arvo oli noin 75 miljoonaa markkaa. Aikaisemmin Isokallion Deltaboni Oy oli saanut syksyllä 1992 60 miljoonan markan lainan Interbankista. Deltabonin ainoa julkisuudessa ollut tehtävä oli omistaa Finvestiä ja sitä kautta Interbankia. Interbank Osakepankin yhtiökokous valitsikin pankin hallintoneuvostoon Finvest Oy:n hallituksen puheenjohtajan Kalle Isokallion kesällä 1993.
Aspocomp osti Finvest-konserniin kuuluvan Metalex Oy:n piirilevyjen valmistuksen. Interbank Osakepankin luottotappiot Uotien liiketoimien seurauksena Ikaalisten kylpylästä kasvoivat 27 miljoonaan markkaan vuonna 1993. Finvest ilmoitti ostaneensa Säästöpankkien Keskus-Osake-Pankin omistaman Suomen Kiinteistöpankin, Skipin, toukokuussa 1994. Myös Skipillä oli raskaat luottotappiot. Kauppaan tarvittiin kuitenkin lakimuutos; lex-Isokallio, ja kauppa raukesi myöhemmin samana vuonna. Pian tämän jälkeen Vakuutusyhtiö Pohjola ja Eläkeyhtiö Ilmarinen myivät Finvest-osakkeensa. Vuoden 1994 marraskuussa keskusrikospoliisi alkoi selvittää onko Finvest Oy:n pääomistajalla Kalle Isokalliolla salainen voitonjakosopimus monista talousrikoksista epäiltyjen liikemiesveljesten, Kari ja Jussi Uotin, kanssa. Tutkittu voitonjakosopimus liittyi marraskuussa 1992 ja huhtikuussa 1993 tehtyihin osakekauppoihin.
Interbankin entinen toimitusjohtaja Juha Sorvisto siirrettiin pois pankista 1994 Finvestille. Ben Wolfram muutti Lontooseen kesällä 1994 ja pyysi vapautusta johtokunnan jäsenyydestä samassa yhteydessä. Interbankin silloinen toimitusjohtaja Veikko Somersalmi ja pankin johtokunnan jäsen Jarmo Ellonen erosivat tehtävistään helmikuussa 1995. Puhuttiin epäilyttävistä lainajärjestelyistä ja vilpistä. Interbankin heikko talous veti Finvestin tuloksen tappiolliseksi. ”Pitkäaikaiseksi sijoituksesi” tarkoitettu järjestely kesti kaksi vuotta ja Isokallio luopui Finvestin omistuksesta jo seuraavana vuonna 1995: Finvest osti suunnitteluyhtiö Jaakko Pöyryn ja sai samalla uudet pääomistajat. Kaupan toteutumisen ehtona oli, että Isokallion Oy Deltaboni Ab myy kaikki osakkeensa Jaakko Pöyryn myyjien ja johdon konsortiolle. Isokallio erosi samalla Finvestin hallituksesta ja Interbankin hallintoneuvostosta. Finvestin suurimmiksi osakkaiksi tulivat Isokallion jälkeen Jaakko Pöyryn pääjohtaja Henrik Ehrnrooth ja toimitusjohtaja Kari Stadigh.
Tutkijat väittivät, että Isokallio toimi kaupassa bulvaanina. Myöhemmin Interbankin osakkeet siirtyivät Björn Wahlroosin omistamalle Mandatumille. Vuonna 1999 käräjäoikeus tuomitsi Isokallion maksamaan Kari Uotille 28 miljoonan markan korvaukset. Isokallio vahingonkorvaukset kumottiin hovioikeudessa. Hovioikeuden mukaan Isokallio myi osakkeet vastoin Deltabonin omistajan kieltoa. Hovioikeus kuitenkin katsoi, että sellaista todellista vahinkoa ei syntynyt, josta Isokallio olisi korvausvelvollinen.
Kirjailijana ja kolumnistina
Isokallio on ollut vapaa kirjailija vuodesta 1996. Hän kirjoittaa nykyisin kirjoja ja juttuja Iltalehteen sekä kolumneja Tiedosta-lehteen. Hänen kirjansa on luokiteltu poliittisiksi satiireiksi. Isokalliota epäillään yhdessä Heikki Lehmuston kanssa Tekniikka ja Talous -lehden kolumnistiksi, ”perusinsinööri Veijo Miettiseksi” sekä vuosittaisia Suomen parhaat vitsit -kirjoja kokoaviksi nimimerkeiksi Kari Kallis ja Henrik Muste.
Isokallio on arvostellut Suomessa harjoitettua talouspolitiikkaa, joka on hänen mukaansa Yhdysvaltojen matkimista: julkisia palveluja on lyhytnäköisesti yksityistetty ja tuloerojen on annettu kasvaa. Isokallio ei ole sidoksissa mihinkään puolueeseen.
Palontorjunta
thumb|250px|[[Yhdysvaltain ilmavoimat|Yhdysvaltain ilmavoimien sotilaita harjoittelemassa tulipalon sammuttamista.]] thumb|250px|Belgialaiset palomiehet harjoittelevat palavan [[auton sammuttamista.]] Palontorjunta tarkoittaa toimia, joilla pyritään estämään tulipalojen syttyminen ja estämään palon leviämistä.
Firth of Clyde
thumb|Firth of Clyden kartta Firth of Clyde on Clydejoen estuaari Irlanninmeressä Skotlannin länsirannikolla. Se on monihaarainen ja siinä on saaria, niemiä ja lahtia, joita Skotlannissa kutsutaan nimellä loch.
Estuaarissa elää hylkeitä ja pyöriäisiä, ja siellä tavataan säännöllisesti lahtivalaita ja joskus myös miekkavalaita, muutaman kerran jopa ryhävalas. Alue on kuuluisa jättiläishaista, joita kalastettiin siellä vuoteen 1995 asti.
Estuaarissa on suojaisaa mutta silti melko syvää vettä, joten se on pitkään ollut huviveneilijöiden suosimaa aluetta. Siellä on kymmenen suurta venesatamaa ja niissä yhteensä tuhansia veneitä.
Aimo T. Nikolainen
Aimo Tauno Nikolainen (10. heinäkuuta 1912 Helsinki – 24. syyskuuta 1995 Espoo ) oli suomalainen teologi ja Suomen evankelis-luterilaisen kirkon keskeinen vaikuttaja, joka toimi Helsingin hiippakunnan piispana vuosina 1972–1982. Nikolainen toimi myös Helsingin yliopiston eksegetiikan professorina 1946–1972 sekä teologisen tiedekunnan dekaanina 1954–1969.
Pamukkale
thumb|Pamukkale Pamukkale on Lounais-Turkissa sijaitseva luonnonilmiökohde. Pamukkale tarkoittaa suomeksi käännettynä "puuvillalinnaa". Pamukkale muodostuu korkeasta pengermaastosta, joka koostuu vitivalkoisista kalkkikivikerroksista. Lämmin (35-50 astetta), kalkkipitoinen vesi virtaa hitaasti alas 100 metriä korkeata kiviseinämää, muodostaen valkoisia tasanteita, tippukiviä ja vesialtaita. Pohjaveden vähennyttyä (asutus ja hotellit kuluttavat vettä), ovat portaat muuttuneet ruskeiksi.
Kyreneläisten aarrekammio (Delfoi)
Kyreneläisten aarrekammio oli antiikin aikainen aarrekammio Delfoissa Kreikassa. Sen rauniot sijaitsevat Delfoin arkeologisella alueella, joka on Unescon maailmanperintökohde.