cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
San Marino (kaupunki)
Elinkeinot ja hallinto
Kuntaan kuuluvat Cà Berlonen, Canepan, Casolen, Castellaron, Montalbon, Muratan ja Santa Mustiolan curaziat. Kaupungin pormestaria vastaava viranhaltija, italiaksi capitano di castello, on Tommaso Rossini. Kaupungissa päätösvaltaa käyttää kaupunginvaltuusto (italiaksi giunta di castello), johon kuuluu yhdeksän edustajaa sekä capitano. Paikallisvaalit pidetään joka viides vuosi. .
Kiristys
Kiristys tarkoittaa tekoa, jossa uhkaamalla pakotetaan jokin taho luopumaan taloudellisesta edusta, johon kiristäjällä ei ole laillista oikeutta.
Young Love (vuoden 1956 kappale)
Young Love on alun perin Sonny Jamesin kantrihitti, jonka tekijät ovat Joyner ja Cartey. Vuoden 1957 tammikuussa kappaleen iskelmällisempi versio nousi Yhdysvaltain singlelistan kärkikymmenikköön ja ykköspaikalle Tab Hunterin versioimana. Se oli Hunterin ainoa Top 10 -hitti. Single ilmestyi Dot-levymerkillä, jonka leivissä useat muutkin artistit saivat cover-versioillaan hittejä 1950-luvun puolivälissä. Hunterin singlen sanotaan myyneen Yhdysvalloissa 400 000 kappaletta kymmenessä päivässä. Koko 1950-luvun Top 250 -tilastossa single saavutti sijan 75. Yhdistyneessä kuningaskunnassa single oli listan kärjessä seitsemän viikkoa.
Vuonna 1973 Donny Osmond valloitti samalla kappaleella brittilistan ykköspaikan. Suomessa kappaleen levytti saman vuoden joulumarkkinoille Rauli Badding Somerjoki nimellä "Nuori rakkaus".
Suurmestarin palatsi
Suurmestarin palatsi on palatsi Ródoksen kaupungissa Ródoksen saarella Kreikassa. Se toimi Johanniittain ritarikunnan hallinnollisena keskuksena ritarien hallitessa saarta.
Historia
pienoiskuva|vasen|230px|Palatsin pihamaata. pienoiskuva|vasen|230px|Palatsin sisätiloja. Lattialla mosaiikki.
Italialaiset eivät palatsia kunnostaessaan pitäytyneet alkuperäisissä rakennussuunnitelmissa ja esimerkiksi palatsin sisätiloihin on lisätty yksityiskohtia, jotka vastaavat nykyajan makutottumuksia. Palatsiin tuotiin lähisaarilta lisäksi vanhoja mosaiikkeja ja veistoksia. Näiden vuoksi palatsista kiistellään yhä nykyisinkin. Palatsin alla sijaitsee mahdollisesti temppelin rauniot, joita kreikkalaiset arkeologit olisivat halunneet päästä tutkimaan. Heidän mukaansa suurmestarin palatsi olisi pitänyt purkaa.
Lamían arkeologinen museo
Museo avattiin vuonna 1994. Se toimii entisessä vuonna 1830 rakennetussa varuskuntarakennuksessa, joka oli asevoimien käytössä toiseen maailmansotaan saakka. Rakennuksen muutostyöt museoksi alkoivat vuonna 1984.
Kokoelmat
Museon kokoelmiin kuuluu löytöjä neoliittiselta kaudelta roomalaiselle kaudelle. Museoesineisiin lukeutuu muun muassa veistoksia, votiivireliefejä, hautakiviä, lattiamosaiikkeja, keramiikkaa, lasiesineitä, figuriineja eli pienoispatsaita ja kultakoruja sekä Fthiotiin antiikin aikaisten kaupunkien lyömiä rahoja. Eräitä merkittäviä esineitä kokoelmassa ovat muun muassa mykeneläiset kultakorut, kuten kultainen diadeemi, 1300–1200-luvulta eaa.; mykeneläinen torahammaskypärä samalta ajalta; attikalainen punakuviokeramiikka 400-luvulta eaa.; reliefi, joka esittää nuoren äidin synnytyksiä suojelevalle Artemis Lokhialle antamaa uhria, 300–200-luvulta eaa.; sekä puhujaa tai filosofia esittävä roomalaisaikainen patsas.
São Tomé
São Tomé (port. ”Pyhä Tuomas”) on Guineanlahdella sijaitsevan São Tomé ja Príncipen saarivaltion pääkaupunki ja maan suurin kaupunki. Vuoden 2012 väestönlaskennan mukaan sen asukasluku oli 66 888. Kaupunki sijaitsee samannimisen saaren koillisrannikolla.
Historia
Portugalilaiset perustivat São Tomén vuonna 1485. Vuonna 1599 hollantilaiset valtasivat kaupungin ja saaret yhdeksi päiväksi. He uusivat valtausyrityksensä vuonna 1641 ja onnistuivat pitämään sitä hallussaan vuoden. São Tomé oli siirtokunnan pääkaupunki vuoteen 1753 ja maan pääkaupunki vuodesta 1852. Vuodesta 1975 se on ollut itsenäisen São Tomén ja Príncipen demokraattisen tasavallan pääkaupunki.
Shingū (Wakayama)
Shingū on Japanin kaupunki Honshūn saarella Kansain alueella Wakayaman prefektuurissa. Se sijaitsee Kiin niemimaalla Tyynenmeren rannikolla prefektuurin kaakkoisosassa. Kaupungin keskusta on rakentunut Kumanojoen suun oikealle rannalle, sisämaassa siihen kuuluu laajoja vuoristoalueita. Idässä kaupunki rajautuu Mien prefektuuriin, pohjoisessa Naran prefektuuriin. Pohjoisessa siihen kuuluu myös näiden prefektuurien ympäröimä eksklaavi Kitayamajoen varrella. Shingūssa on 28 326 asukasta (tammikuussa 2020) ja sen pinta-ala on 255,23 neliökilometriä.
Shingū on vanhastaan Kumanon seudun keskuspaikkakunta. Se kehittyi keskiajalla Kumano Hayatama-jinjan šintolaisen pyhäkön portineduskaupunkina. Hayatama-jinja on yksi Kumanon alueen kolmesta merkittävästä pyhäköstä (Kumano sanzan) – sitä on kahteen muuhun pyhäkköön verrattuna kutsuttu ”uudeksi pyhäköksi” (shingū), mistä kaupunkikin on saanut nimensä. Edo-kaudella Shingū oli linnanaluskaupunki Mizuno-klaanin hallinnassa. Perinteisiä elinkeinoja ovat Kumanojoen yläjuoksulla harjoitettuun metsätalouteen liittyvä kauppa, puutavaran keruu, puutuoteteollisuus ja paperin valmistus. Kaupunki toimii Kumanon seudulle suuntautuvan matkailun tukikohtana. Kaupunkioikeudet Shingūlle myönnettiin vuonna 1933. Siihen liitettiin Kumanogawan maaseutukaupunki vuonna 2005.
Shingūn kulttuuriperintöön kuuluvat Kumano Hayatama-jinjan ja Kamikura-jinjan pyhäköt festivaaleineen (Hayatama-matsuri ja Otō-matsuri). Shingūn linna on nykyisin raunioina. Vuonna 2004 Hayatama-jinja ja kaupungissa sijaitsevia Kumano-kodō-pyhiinvaellusreitin osuuksia lisättiin Unescon maailmanperintöluetteloon osana kohdetta ”Kii-vuoriston pyhät paikat ja pyhiinvaellusreitit”. Luonnonnähtävyyksiä ovat esimerkiksi Ukishiman metsä sekä Doro-kyōn jokilaakso ja siellä sijaitseva Doro-hatchōn rotko. Osa kaupungin alueesta kuuluu Yoshino-Kumanon kansallispuistoon. Shingūta palvelee JR Nishi-Nihonin ja JR Tōkain liikennöimä Kisei-päälinja eli Kinokuni-linja.
Beylerbeyi
pienoiskuva|200px|Bosnian beylerbeyitä esittävä maalaus vuodelta 1657. Beylerbeyi (”Herrojen herra”) oli Osmanien valtakunnassa alun perin sotavoimien ylipäälliköstä käytetty arvonimi, joka laajeni myöhemmin tarkoittamaan provinssien eli eyaletien kenraalikuvernööriä. Arvonimi oli käytössä myös Osmanien valtakuntaa edeltäneessä Rumin sulttaanikunnassa sekä safavidien Persiassa ja Kalatin kaanikunnassa Intiassa, joskin se säilyi pisimpään osmanien käytössä. 1800-luvun loppupuoleen mennessä beylerbeyin arvonimi oli korvattu muilla, ja sitä käytettiin enää vain nimellisenä kunnia-arvona. Beylerbeyin kantasana on ajanjaksosta ja tapauksesta riippuen joko päällikköä tai herraa tarkoittava bey.
Alkuperä ja käyttö muualla
Arvonimeä käyttivät ensimmäisenä seldžukit vaihtoehtona arabiankieliselle armeijan ylipäällikköä tarkoittaneelle arvonimelle malik al-umara. Mongolien Il-kaanien valtakunnassa titteliä käytettiin arvonimen amir al-ulus rinnalla valtion emiiristä. Egyptin mamelukit käyttivät sitä myös armeijan ylipäällikön arvonimenä atabak al-asakirin rinnalla, joskin mahdollisesti vasta osmanien vallattua Egyptin.
Käyttö Osmanien valtakunnassa
Kerrotaan, että Murad I antoi arvonimen Lala Šahinille sen jälkeen, kun tämä valtasi Edirnen (aik. Adrianopolis). Šahin oli luultavasti ensimmäinen arvonimeä kantanut. Hänen seuraajakseen armeijan ylipäälliköksi tuli Timurtaš. Myös Osmanien interregnumina tunnettuna perimyssotien aikana (1402–1413) veljensä Mehmedin liittolainen Musa Çelebi nimitti beylerbeyin Balkanilla kokoamansa armeijan ylipäälliköksi. Mehmedin hallintoajan lopulla valtakunnassa olikin kaksi beylerbeyitä, toinen sen itäisessä osassa Anatoliassa ja toinen läntisessä osassa, Euroopan puoleisessa Rumeliassa. Murad II:n aikana Rumelia ja Anatolia oli erotettu omiksi provinsseikseen, joita beylerbeyit johtivat. Anatolia ja Rumelia oli myös jaettu pienempiin piireihin sancakeihin, joita hallitsivat piiriherrat eli sancak-beyt. Valtakunnan laajetessa ja uudelleen organisoituessa sancakien määrä kasvoi ja beylerbeyin arvo muuttui tarkoittamaan nimenomaan provinssia hallitsevaa kenraalikuvernööriä. Mehmed II:n aikana myös sulttaanin hoviin nimitettiin oma beylerbeyinsa, jonka tehtävä oli toimia sulttaanin sijaisena yleensä toisarvoisissa tehtävissä.
Dominick John Lagonegro
pienoiskuva Dominick John Lagonegro (s. 6. maaliskuuta 1943 White Plains) on yhdysvaltalainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihki papiksi New Yorkin arkkihiippakuntaan Terence James Cooke 31. toukokuuta 1969. Hänet nimitettiin New Yorkin vihkipiispaksi sekä Modrušin titulaaripiispaksi 30. lokakuuta 2001, ja piispaksi vihkiminen seurasi 12. joulukuuta. Pääkonsekraattorina toimi Edward Michael Egan, jota avustivat Henry Joseph Mansell ja Robert Anthony Brucato.
Uhlenbeck
Uhlenbeck on muun muassa seuraavien henkilöiden sukunimi:
Kaunasin yliopisto
Vytautas Suuren yliopisto
Tankovirroitin
alt=|pienoiskuva|Tankovirroitin, jossa on virroitinkenkä, Toronton raitiovaunussa. Tankovirroitin on kapeneva ympyrälieriön muotoinen puu- tai metallitanko, jota käytetään siirtämään sähkö ajojohtimesta raitiovaunun tai johdinauton ohjauslaitteille ja ajomoottoreille. Se on yksi virroittimen tyypeistä. Ajojohdinta käyttävä virroitusjärjestelmä on Frank J. Spraguen keksintö vuodelta 1880, mutta Charles Van Dapoele kehitti ja esitteli ensimmäisen toimivan tankovirroittimen syksyllä 1885. alt=|vasen|pienoiskuva|Kone, jolla tehdään varaosarullia tankovirroittimiin. Englanninkielinen nimitys ”trolley” (suomen arkikielessä trollikka), jota käytetään tarkoittamaan tankovirroitinta sekä johdinautoa, on peräisin vanhojen tankovirroitinten päässä olleesta uritetusta sähköä johtavasta rullasta, joka ”uisteli” (englanniksi troll) ajojohdinta.
Tällainen rulla on tankovirroitinta vanhempi keksintö. Vanhimmissa sähköraitiovaunuissa ei käytetty tankovirroitinta vaan järjestelmää, jossa raitiovaunut vetivät perässään sähköjohtoon kytkettyä rullaa (pyörää), joka kulki ajojohdinta pitkin. Sivulta katsottuna laahaavat johtimet saivat vaunun näyttämään uistelevalta (kuten kalastuksessa). Jos rulla suistui ajojohtimelta, se putosi pamahtaen raitiovaunun katolle ja oli työläs laittaa takaisin, minkä vuoksi yritettiin pikaisesti löytää parempi ajojohdinta hyödyntävä virroitustapa. Kun saranoidut tankovirroittimet korvasivat tämän järjestelmän, niitä alettiin kutsua englanniksi nimellä ”trolley pole”. Torontoon rakennettiin varhainen koeraitiotie vuonna 1883. Sen kehitti John Joseph Wright, huijari Whitaker Wrightin veli. Wright saattoi avustaa Kanadan kansallisen näyttelyn sähkörautatien asennuksessa ja saattoi jopa käyttää tankovirroitinta siellä, mutta tästä ei ole todisteita. Wright ei myöskään hakenut eikä saanut patenttia.
Ensimmäisen toimivan tankovirroittimen kehittäjänä pidetään Charles Joseph Van Depoelea, belgialaista insinööriä, joka muutti Yhdysvaltoihin vuonna 1869. Van Depoele esitteli jousitoimisen laitteen ensi kertaa julkisesti Toronton teollisuusnäyttelyn väliaikaisella raitiolinjalla vuoden 1885 syksynä. Depoelen ensimmäinen tankovirroitin oli hiomaton eikä kovin luotettava, ja hän perääntyi järjestelmänsä käyttämisestä kaupallisesti Etelä-Bendin 14. marraskuuta 1885 avautuneella raitiotiellä Indianassa sekä Montgomeryn raitiotiellä huhtikuussa 1886. Kuitenkin muutaman kuukauden päästä hän otti tankovirroittimet käyttöön Montgomeryn liikenteessä. Van Depoele ja keksijätoveri Frank J. Sprague tekivät samantapaisia keksintöjä samaan aikaan, ja Sprague kehitti tankovirroitinta käyttävän virroitusmenetelmän, jonka hän asensi Virginian Richmondin raitioteille vuonna 1888. Myös hänen tankovirroittimessaan käytettiin rullaa ja samanmuotoista tankoa. 19 kilometrin pituinen Richmond Unionin henkilörautatie oli maailman ensimmäinen suuren mittakaavan tankovirroitinta käyttävä linja, ja se avautui suurin juhlallisuuksin 12. helmikuuta 1988. alt=|pienoiskuva|Tankovirroittimen rulla Twin City Rapid Transit -yhtiön vaunussa #1300. Uritettua tankovirroittimen rullaa käytettiin monissa suurissa kaupunkien joukkoliikenneverkoissa 1940- ja 1950-luvuilla. Sitä käytettiin yleensä järjestelmissä, joissa käytettiin vanhanmallista ajojohdinten risteyksiä sisältävää ajojohdinta. Tankovirroittimen rulla oli parhaimmillaankin ongelmallinen: uritetun rullan ja ajolangan alapuolen sähköinen kytkentä oli minimaalinen ja aiheutti myös valokaaria, mikä kulutti ajojohdinta. Uudemman mallista liukuvaa tankovirroittimen hiilivirroitinkenkää käytettiin yleisesti uudemmalla uritetulla ajojohtimella kahdeksikon muotoisissa ajojohdinristeyksissä. Kengällä saatiin aikaiseksi parempi sähkökytkentä, mikä vähensi myös valokaarten syntymistä, mikä puolestaan vähensi ajojohtimen kulumista huomattavasti. Monissa järjestelmissä ruvettiin siirtymään uusien tankovirroitinten käyttöön 1920-luvulla; esimerkiksi Yhdysvaltain Milwaukeessa siirryttiin uusiin tankovirroittimiin 1920-luvun lopulla. Philadelphiassa ei kuitenkaan luovuttu tankovirroitinten rullista vanhoissa raitiovaunuissa ennen vuotta 1978. Raitiovaunu, jossa on rulla tankovirroittimen päässä voi näyttää antiikkiselta, mutta virroitinkenkä on nykyaikaisempi, käytännöllisempi ja taloudellisempi.
Laitteen kuvaus
Tankavirroittimen varsinainen tanko ei koske ajojohtimeen. Tankovirroitin on kiinnitetty kulkuneuvon katolla olevaan kiinnikkeeseen, jossa on jousi, joka pitää rullan tai virroitinkengän kytkeytyneenä ajolankaan. Jos tankovirroitin on valmistettu puusta, sähkövirta tulee kulkuneuvoon erillistä johdinta pitkin. Metallisessakin tankovirroittimessa voidaan käyttää tällaista johdinta tai se voi johtaa sähkövirran suoraan, mikä edellyttää tankovirroittimen eristämistä kulkuneuvon korista. alt=|pienoiskuva|Vancouverin matalalattiaisiin johdinautoon asennetut nykyaikaiset tankovirroittimet. Järjestelmässä, jossa käytetään kaksisuuntavaunuja eli raitiovaunuilla on mahdollista ajaa molempiin suuntiin, tankovirroittimen tulee kuitenkin olla aina vaunun vedettävänä, sillä sen työntäminen voi vahingoittaa ajojohtimia. Tällöin rahastajan (tai kuljettajan) täytyy kääntää tankovirroitin oikeaan suuntaan vetämällä se pois ajolangalta köydellä tai erillisellä tangolla ja kävelemällä vaunun toiseen päähän. Joskus voidaan käyttää myös kahta tankovirroitinta, yhtä ajosuuntaa kohden, jolloin riittää laskea toinen virroitin alas ja nostaa toinen ylös. Kun kuljettaja nosti toisen pään tankovirroittimen ylös ja rahastaja laski toisen pään virroittimen alas, tämä säästi aikaa ja oli rahastajalle paljon helpompaa. Tuli pitää huolta, että alhaalla oleva tankovirroitin nostettiin ensin ylös, jotta virroittimen ja ajojohtimen välinen valokaari ei aiheuttaisi vahinkoa. Yhdysvalloissa kaksitankojärjestelmä oli yleisin virroitinratkaisu kaksisuuntavaunuissa. Tankovirroittimen työntäminen oli kuitenkin yleistä pienillä nopeuksilla ajettaessa kuten kolmioraiteella toteutetuilla päätepysäkeillä ja halliin peruutettaessa. alt=|pienoiskuva|Tankovirroitinten palauttimet vuoden 1949 johdinauton takana. Tankovirroittimet nostetaan ja lasketaan yleensä käsin kulkuneuvon perässä olevien köysien avulla. Köysi on yhdistetty jousikelakoneistoon. Siinä on samanlainen mekanismi kuin turvavyössä, ja se ottaa kiinni köydestä, jotta tankovirroitin ei lennä ylös suistuessaan. Samannäköisessä palauttimessa on jousikoneisto, joka vetää tangot alas tarvittaessa siten, että ne eivät osu mihinkään ajojohtimen osiin. Ensiksi mainittua koneistoa käytetään usein hitaasti liikennöivissä raitiovaunuissa ja jälkimmäistä kaupunki- ja kaukoliikenneradoilla, jotta ratajohdon vauriot vähenevät suurilla nopeuksilla liikennöitäessä.
Monissa vanhoissa järjestelmissä tankovirroittimet nostettiin ja laskettiin pitkällä tangolla, jonka päässä oli metallikoukku. Tangot voitiin tehdä bambusta saatavuuden mukaan, koska tällaiset tangot olivat pitkiä, suoria, vahvoja, kevyitä ja toimivat sähköneristeinä. Johdinautoissa tangot olivat yleensä mukana mahdollista tankovirroitinten uudelleenasettamista varten, mutta raitioteillä niitä oli reitin varrella paikoissa, jossa tankovirroitin oli tarpeen kääntää.
Johdinautoissa käytettävät tankovirroittimet ovat tavallisesti pidempiä kuin raitiovaunuissa, jotta johdinauto voi liikkua hieman sivuttain eikä ainoastaan kiinteää kaistaa kuten kiskoilla kulkeva vaunu. Tämä tuo jonkin verran sivuttaista ohjattavuutta, jolloin johdinauto pääsee pysähtymään pysäkkilevikkeille.
Yhden ja kahden tankovirroittimen käyttö
Raitiovaunuissa ja muissa raidekulkuneuvoissa tankovirroitin ottaa virran ajojohtimesta ja paluuvirta johdetaan kiskoihin. Maanalaisten sähkönjohteiden ja metallirakenteiden galvaanisen korroosion välttämiseksi useimmilla raitoteillä ajojohdin toimii plusnapana ja raiteet miinusnapana. Sen sijaan johdinautot käyttävät kahta tankovirroitinta ja kahta ajojohdinta, joista toinen toimii virtaa syöttävänä ajolankana ja toinen paluujohtimena. Kuuban Havannan ja Ohion Cincinnatin raitioteillä käytettiin myös kahden ajojohtimen ratajohtoa.
Käytön väheneminen rauta- ja raitioteillä
Kuitenkin useimmissa ajojohtimilla virroitettavista rauta- ja raitioteiden kulkuneuvoissa siirryttiin tankovirroittimista käyttämään lyyra- eli kaarivirroittimia ja myöhemmin saksivirroittimia, joissa käytetään taittuvaa metallista saksisankaa, joka painaa virroittimen hiilen ajolankaa vasten. Saksivirroitin on tankovirroitinta monimutkaisempi, mutta sillä on monia etuja. Saksivirroitin ei putoa ajojohtimelta, se on vakaampi suurissa nopeuksissa, ja se voidaan nostaa ja laskea itsestään helpommin. Kaksisuuntavaunuissa ei myöskään tällöin jouduta kääntämään tankovirroittimia käsin suunnan vaihtuessa. (Tämä voidaan tosin välttää joissakin tapauksessa käyttämällä tankovirroittimen kääntölaitteita.) Saksi- tai lyyravirroittimia käytettäessä ei myöskään tarvita ajolankavaihteita, jotka ohjaavat tankovirroittimen kulkemaan oikeaan suuntaan vaihteista ajettaessa.
Museoraitioteiden lisäksi tankovirroittimia käytetään todella harvoilla raitioteillä säännöllisessä liikenteessä. Merkittävimpinä poikkeuksina tankovirroittimia käytetään yhä Kanadan Torontossa, Yhdysvaltain Philadelphiassa (”pintametrolinjoilla” ja linjalla 15), Latvian Riiassa (uusissa Škodan raitiovaunuissa on kuitenkin saksivirroittimet), Intian Kalkutassa ja Egyptin Aleksandriassa. Myös joillakin pienillä raitioteillä käytetään edelleen tankovirroittimia säännöllisessä liikenteessä: mm. Kiinan Hongkongissa, Latvian Väinänlinnassa ja Brasilian Rio de Janeirossa (Santa Teresan raitioteillä). Yhdysvaltain Bostonin Massachusetts Bay Transit Authorityn raitiotiellä käytetään yhä tankovirroittimia PCC-raitiovaunuissa, jotka kulkevat Ashmontin ja Mattapanin välisellä pikaraitiolinjalla.
Yhteensopivuus saksivirroitinten kanssa
alt=|pienoiskuva|Ajojohdinten risteys Torontossa. Siinä on saksivirroittimia varten kaksi lyhyttä virtakiskoa, joiden välistä tankovirroittimet kulkevat. Raitiovaunut, jotka käyttävät saksivirroitinta, eivät voi tavallisesti liikennöidä radoilla, joiden ratajohdot on suunniteltu tankovirroitinten käyttöä varten. Tämän vuoksi tällaisilla raitioteillä tai muutamilla muilla käytetään edelleen tankovirroittimia jopa uusissa raitiovaunuissa, koska pitkien olemassa olevien ajojohdinten muuntaminen tankovirroittimille sopiviksi on vaikeaa ja kallista.
Toronto Transit Commission on korvaamassa CLRV- ja ALRV-raitiovaunut uusilla Flexity Outlook -raitiovaunuilla. Samalla se uudistaa ajojohtimet siten, että ne sopivat sekä tanko- että saksivirroittimille, sillä CLRV- ja ALRV-raitiovaunuissa on ainoastaan tankovirroittimet, mutta Flexity-kalustossa käytetään sekä tanko- että saksivirroittimia. Linjalla 509 siirryttiin saksivirroitinten käyttöön 12. syyskuuta 2017, mutta linja 510 käytettiin yhä tankovirroittimia, vaikka molemmat linjat kulkivat yhteistä rataa Queens Quay West -kadulla. 510:lla siirryttiin käyttämään saksivirroittimia 14. toukokuuta 2018.
Kulttuurissa
alt=|pienoiskuva|Bostonissa käytetään yhä klassisia PCC-raitiovaunuja tankovirroittimineen. Ratajohtojen alkuaikoina tankovirroittimet ja uusi sähköistystekniikka kiehtoivat kirjailijoita, koska niissä oli salamoiden kaltaisia valokaaria sekä tehoa.
Ensimmäiset sähköraitiovaunut tulivat Bostonin liikenteeseen tammikuussa 1889, mikä oli niin suosittu ja merkittävä asia, että runoilija Oliver Wendell Holmes kirjoitti säkeistön uusista tankovirroittimista ja kipinöivistä virroitinkengistä.
Since then on many a car you'll see A broomstick as plain as plain can be; On every stick there's a witch astride – The string you see to her leg is tied.
Vuonna 1947 säveltäjä Samuel Barber kirjoitti uusklassisen kappaleen Knoxville: Summer of 1915, joka perustui James Ageen lapsuusmuistoihin. Laulaja viittaa osin sävellyksellä meluisaan ohi kulkevaan raitiovaunuun, jonka tankovirroitin kipinöi ajolangalla:
A streetcar raising into iron moan; stopping; belling and starting, stertorous; rousing and raising again its iron increasing moan and swimming its gold windows and straw seats on past and past and past, the bleak spark crackling and cursing above it like a small malignant spirit set to dog its tracks;
Matti Päivinen
Matti Päivinen (s. 14. tammikuuta 1948 Pori) on suomalainen jääkiekkoilija. Hän pelasi SM-sarjassa vuosina 1965–1970 ja voitti yhden Suomen-mestaruuden.
Päivinen edusti SM-sarjaurallaan Rosenlewin Urheilijat -38:aa ja Porin Ässiä. Hän pelasi SM-sarjassa yhteensä 75 ottelua, joissa hänen tehopisteensä olivat 20 + 6 = 26 ja jäähymääränsä 39 minuuttia. Hän voitti Suomen-mestaruuden RU-38:n joukkueessa vuonna 1967.
Operaatio Brevity
Taustaa
Libyaan sijoitetut Italian joukot hyökkäsivät Egyptiin syyskuussa 1940, mutta ne työnnettiin takaisin Agheilaan saakka Kansainyhteisön joukkojen aloitettua hyökkäyksensä helmikuussa 1941. Vastahyökkäyksessä tuhottiin Egyptiin tunkeutunut Italian 10. armeija.
Saksa lähetti Italian tueksi Erwin Rommelin johtaman Afrikan armeijakunnan, joka työnsi huhtikuussa Kansainyhteisön joukot takaisin Egyptiin. Tämän jälkeen linjat vakiintuivat Libyan ja Egyptin rajalle, ja Libyan alueella Kainsainyhteisön hallussa oli ainoastaan Tobrukin piiritetty kaupunki.
Tobrukin valtaus olisi lyhentänyt Rommelin joukkojen huoltoreittiä merkittävästi, minkä vuoksi pääosa akselivaltojen joukoista oli ryhmitetty piirittämään kaupunkia ja ainoastaan rajallinen määrä joukkoja oli sijoitettu raja-alueelle.
Suunnitelma
Archibald Wavellin päämääränä oli vallata Tobrukin vapauttamiseksi kesäkuussa tehtävää hyökkäystä (operaatio Battleaxe) varten sopiva lähtöalue sekä kuluttaa akselivaltojen joukkoja. Tärkeimpänä vallattavana maastonkohtana pidettiin Halfayan solaa. Suunnitelman heikkoutena oli hyökkäykseen käytettävien joukkojen heikko taistelukelpoisuus täydennysten ollessa edelleen kesken.
Operaatio toteuttamisesta vastaisi 22. kaartinprikaati vahvennettuna 7. panssaridivisioonan joukoilla, joita olisivat 2. panssarirykmentin 29 cruiser-tankkia sekä 4. panssarirykmentin 24 jalkaväkipanssarivaunua. Yhdistyneen kuningaskunnan ilmavoimat suojaisivat joukkoja hävittäjillä sekä tukisivat hyökkäystä pommittaen vihollisen siirtymisteitä.
Akselivaltojen alueella olleet joukot
Rommelin keskitettyä joukkonsa Tobrukin ympärille jäi Egyptin vastaista aluetta valvomaan taisteluosasto von Herff, joka oli sijoitettu aavikkotasangolle. Osastoon kuului panssaritiedustelupataljoona 3, moottoripyöräpataljoona 15:n 2. komppania, joiden tukena oli patteri 8,8 cm:n ilmatorjuntatykkejä, 2 cm tykein varustettu jaos, kaksi 10,5 cm kevyttä haupitsia sekä PzKpffw II, PzKpfw III -panssarivaunuja ja 4,7 cm panssarintorjuntatykkejä. Rommelin raja-aluetta varmistamaan sijoittamia Italian armeijan joukkoja olivat kaksi komppaniaa 5. jalkaväkipataljoonasta, 75 millimetrin, 47 millimetrin kenttätykistöpatterit sekä 2 cm:n ilmatorjuntajaos. Lisäksi joukon tukena oli kahdellatoista 105 millimetrin tykillä varustettu 24. kenttätykistörykmentin II patteristo. Vajaa 62. jalkaväkirykmentin II pataljoona vahvennettuna 47 millimetrin ja 2 cm:n pattereilla oli ainoa yksikkö, joka puolusti Bardiaa.
Armeijakunta määräsi 7. toukokuuta taisteluosaston vahvennukseksi tiedustelupataljoona 33:n, joka siirtyi Bardiaan seuraavana päivänä. Tiedustelujoukkojen havaittua liittoutuneiden liikehdinnän lisääntymisen lisättiin 8.–9. toukokuuta välisenä yönä taisteluosastoon toinen pataljoona italialaisesta Trento-divisioonasta ja 9. toukokuuta vielä panssariosasto Hohmann (eli Panssarirykmentti 5:n II pataljoona) sekä moottoripyötäpataljoona 15. Lisäjoukot liittyivät taisteluosastoon 10.–11. toukokuuta ja niiden tukena oli vielä 2 cm ilmatorjuntajaos.
Liittoutuneiden eteneminen
Jalkaväki ryhmittyi 13. toukokuuta 1941 lähtöasemiin, jonne panssarivaunut saapuivat 15. päivän aamuna. Kello 06.00 aloittivat maavoimien joukot ilmavoimien Hawker Hurricane hävittäjien tukemana etenemisen kolmena osastona.
Keskimmäisessä osastossa 22. Kaartinprikaati saavutti Halfayan solan korkeimman kohdan, jossa se kohtasi puolustukseen asettuneen Italian armeijan panssarintorjuntatykein vahvennetun Bersaglieri komppanian. Hyökkäyksessä tuhoutui seitsemän panssarivaunua, mutta 4. panssarirykmentin C komppania ja Skotlantilaiskaartin 2. pataljoonan G komppania valtasivat italialaisten aseman. Prikaatin pääosa jatkoi puolustuksen murruttua etenemistään Bir Wairin ja Musaidin väliselle tielle. Noin kello kahdeksan prikaati vastaanotti suuren saksalais-italialaisen leirin antautumisen ja ennen lounasta Bir Wair ja Musaid oli vallattu.
Aavikko-osasto (vasemman puoleinen) koostui 2. panssarirykmentistä sekä muista 7. panssariprikaatista kootuista joukoista. Tiedustelutietojen mukaan alueella oli jopa 30 Saksan armeijan panssaroitua ajoneuvoa, jolloin panssarirykmentti määrättiin tiedustelemaan. Pääosa alueella olleista saksalaisjoukoista oli kuitenkin jo poistunut. Panssarirykmentti löysi alueelta kolme panssarivaunua, joista yksi Panzer IV tehtiin liikuntakyvyttömäksi ja kaksi muuta vetäytyi pois. Rykmentti menetti itse yhden vaunun mekaanisten vikojen vuoksi. Hieman myöhemmin kohdattiin 15 saksalaista vaunua, joista tuhottiin yksi Pzkf III ja pakotettiin muut vetäytymään. Osasto saavutti puoleenpäivään mennessä tavoitteensa Fort Capuzzon länsipuolella. Iltapäivällä jäljellä olevat yhdeksän 2. panssarirykmentin A komppanian vaunua aloittivat tiedustelun Sidi Azeiziin.
Rantatietä edennyt osasto, jolla ei ollut panssaritukea, pysähtyi italialaisjoukkojen vastarintaan Halfayan solassa. Puolustus saatiin murrettua vasta Kivääriprikaatin 2. pataljoonan S komppanian, joita tuki Australian asevoimien panssarintorjuntatykistö. Etenijät saivat kaikkiaan noin 130 sotavankia.
Akselivaltojen vastahyökkäys
Vaikka saksalaiset ja italialaiset tiesivät hyökkäyksen olevan tulossa, se siitä huolimatta onnistui yllättämään heidät. Puolustavissa joukoissa oli 15. toukokuuta havaittavissa jopa lievää sekaannusta. Etulinjasta saatujen tietojen mukaan hyökkääjillä oli jopa yli 100 panssarivaunua, joiden seurauksena tuli jatkuvia tukipyyntöjä alueella oleville ilmavoimien yksiköille.
Tobrukia piirittäneet joukot keskitettiin kaupungin itäreunalle estämään kaupungin piiritysrenkaan murtaminen ulkoapäin ja estämään piiritettyjen joukkojen liittyminen apuun tuleviin joukkoihin. Everstiluutnantti Hans Cramerin johdolla lähetettiin Panssarirykmentti 8:n panssaripataljoona vahvennettuna 88 millimetrin tykein varustetulla ilmatorjuntapatterilla Kampfgruppe von Herffin täydennykseksi. Seuraavana päivänä alueelle lähetettiin vielä kenraali von Esebeck joukkoineen.
Panssarirykmentti 5 havaitsi brittien panssarirykmentin 2. pataljoonan A komppanian etenemisen Sidi Azeiziin, mutta saksalaiset erehtyivät vaunujen tunnistuksessa luullen keveitä vaunuja Matildoiksi. Von Herff luuli alueella olevan kaksi vaunupataljoonaa. Saksalaisten suunnitelmana oli keskittää kaksi rykmenttiä seuraavaksi aamuksi.
James Francis Carney
James Francis Carney (28. kesäkuuta 1915 Vancouver – 16. syyskuuta 1990) oli kanadalainen roomalaiskatolinen arkkipiispa. Hänet vihittiin papiksi Vancouverin arkkihiippakuntaan 21. maaliskuuta 1942. Hänet nimitettiin Vancouverin vihkipiispaksi sekä Oborin titulaaripiispaksi 7. tammikuuta 1966, ja piispaksi vihkiminen seurasi 11. helmikuuta. Pääkonsekraattorina toimi Sergio Pignedoli, jota avustivat Martin Michael Johnson ja Michael Cornelius O'Neill.
Carney sai 8. tammikuuta 1969 nimityksen Vancouverin arkkipiispaksi, jonka virkaan hänet asetettiin 11. helmikuuta. Hän kuoli 75-vuotiaana virassa.
Jääkiekko talviolympialaisissa 2006 – naisten karsinnat
Jääkiekon naisten olympiakarsinnat vuoden 2006 Torinon turnaukseen aloitettiin vuonna 2005. Karsintojen kautta turnaukseen selviytyivät Venäjä, Saksa ja Sveitsi.
Albano Bortoletto Cavallin
Albano Bortoletto Cavallin (25. huhtikuuta 1930 – 1. helmikuuta 2017 ) oli brasilialainen roomalaiskatolinen arkkipiispa. Hänet vihittiin papiksi Curitiban arkkihiippakuntaan 6. joulukuuta 1953 ja nimitettiin sen vihkipiispaksi sekä Aquae Novae in Numidian titulaaripiispaksi 14. kesäkuuta 1973. Piispaksi vihkiminen seurasi 28. elokuuta. Pääkonsekraattorina toimi Pedro Antônio Marchetti Fedalto, jota avustivat Geraldo Fernandes Bijos ja Jerônimo Mazzarotto.
Bortoletto Cavallin sai 24. lokakuuta 1986 nimityksen Guarapuavan hiippakunnan piispaksi ja 11. maaliskuuta 1992 Londrinan arkkipiispaksi, jona hän toimi, kunnes jäi eläkkeelle 10. toukokuuta 2006.
Andreas Seppi
Grand Slam -turnauksissa Seppi on päässyt kaksinpelissä parhaimmillaan neljännelle kierrokselle Ranskan avoimissa vuonna 2012, Australian avoimissa vuosina 2013 ja 2015 ja Wimbledonissa vuonna 2013 sekä kolmannelle kierrokselle Wimbledonissa vuosina 2008 ja 2009 sekä Yhdysvaltain avoimissa vuonna 2008.
Seppi eteni Wimbledonissa 2013 4. kierrokselle, jossa hävisi argentiinalaiselle Juan Martín del Potrolle.
Seppin valmentajana on toiminut Massimo Sartori vuodesta 1995 lähtien.
Rutumi
thumb|200px|Rutumin sijainti Lapinjärvellä Rutumi on kylä Lapinjärven kunnassa ja sijaitsee valtatie 6:n varrella. Rutumi sijaitsee Lapinjärven läntisessä osassa rajoittuen lännessä Liljendaliin ja koillisessa Ingermaninkylään. Rutumin läpi virtaa Rutuminjoki. Alueella sijaitsee myös Tenalampi.
Rutumissa sijaitsee myös Rutumin kartano, joka perustettiin 1732.
Neuvostoliittolaisten lentäjien muistolaatta
Rutumiin putosi 10. elokuuta 1941 neuvostoliittolainen pommituslentokone Petljakov Pe-8, jonka miehistöstä kuolivat: päälentäjä yliluutnantti (vanhempi luutnantti) A. I. Panfilov (1908), suunnistaja G. S. Boloboshko (1906), lentoinsinööri A. G. Gainutdinov (1911), apulaislentoinsinööri V. E. Tjushkin (1910), pommittaja- ja nokka-ampuja luutnantti I. V. Shatrov (1914). Myöhemmin turmasta saamiinsa vammoihin kuoli radisti kersantti V. I. Stanevski (1920). Heidän muistokseen on Rutumiin graniittikiveen kiinnitetty muistolaatta 5. toukokuuta 1985. Kivessä on myös pienoismalli lentokoneesta.
Samedan
Samedan on kunta Itä-Sveitsissä, Graubündenin kantonissa. Samedanissa on runsaat 3 000 asukasta. Samedan sijaitsee Tonavan alkujoen Innin varrella, Engadinin laaksossa. Kunta koostuu kahdesta erillisestä osasta; eteläinen alue on lähinnä vuoristoa ja siellä sijaitsee seudun ja koko kantonin korkein vuori Piz Bernina.
Kunnan pääkieli on saksa, sillä 43 % asukkaista puhui sitä pääkielenään vuonna 2000, mutta retoromaaninkielisten osuus on myös merkittävä (32 %).
Talous
Matkailulla on Samedanissa pitkät perinteet: ensimmäinen hotelli rakennettiin 1830-luvulla, ensimmäinen golfkenttä avattiin vuonna 1893 ja Albulan rautatie yhdisti Samedanin pohjoiseen vuonna 1903.
Liikenne
Samedan on Engadinin alueen liikenteen solmukohta. Innjoen varressa kulkeva päätie 27 kulkee kunnan läpi. Myös Berninasolan ylittävän ja Italiaan kulkevan päätien 29 lähtöpiste on Samedanissa.
Samedanista on junayhteys muun muassa kantonin pääkaupunkiin Churiin, Celerinan kautta Sankt Moritziin, Pontresinan ja Berninasolan kautta Italian Tiranoon sekä Engadinin laakson itäosiin. Matkailujunat Glacier Express ja Bernina Express kulkevat Samedanin kautta.
Samedanissa on Euroopan korkeimmalla sijaitseva (1 707 m mpy.) kansainvälinen lentokenttä, jonne on tilaus- ja yksityisliikennettä.
Ottawa Memorial
thumb|300px|Ottawa Memorial
Ottawa Memorial (suom. 'Ottawan muistomerkki') on muistomerkki Ottawan kaupungissa Ontarion provinssissa Kanadassa. Monumentti paljastettiin vuonna 1959. Muistomerkin paljastuksen hoiti Yhdistyneen kuningaskunnan kuningatar Elisabet II. Muistomerkki on tehty muistoksi kaikille Brittiläisen kansanyhteisön Kanadan, Yhdysvaltojen ja Länsi-Intian ilmavoimien ja  lentäjille, jotka saivat surmansa toisessa maailmansodassa ja joiden hautapaikkaa ei ole tiedossa.
Lapsuusajan maisemissa
Lapsuusajan maisemissa on Helka Hynnisen yksi tunnetuimmista kappaleista. Kappale on vuodelta 1976. Kappaleen on sanoittanut Helka Hynninen, säveltänyt Lassi Hynninen ja sovittanut Pentti Lasanen.
Peter Holiday
Peter Holiday (s. 11. tammikuuta 1952 Durban) on eteläafrikkalainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi Johannesburgin hiippakuntaan 10. joulukuuta 1992 ja nimitettiin Kroonstadin hiippakunnan piispaksi 1. huhtikuuta 2011. Piispaksi vihkiminen seurasi 25. kesäkuuta. Pääkonsekraattorina toimi Jabulani Adatus Nxumalo, jota avustivat Stephen Brislin ja Buti Joseph Tihagale.
Lapsuusajan maisemissa
Kappaleen ensiesitys oli vuonna 1976 Yleisradion 50-vuotisjuhlakonsetissa.
Kappaleen on levyttänyt Hynnisen lisäksi myös Esko Rahkonen, Unto Satoranta ja Eino Lehtinen.
Lapin jääkäripataljoona
thumb|Yksi LapJP:n kasarmirakennuksista kesällä 1997 Lapin Jääkäripataljoona (LAPJP) on Sodankylässä toimivan Jääkäriprikaatin joukkoyksikkö. Pataljoonan aiemmat nimet ovat olleet Pohjanmaan Jääkäripataljoona, 1930- luvun jälkipuoliskolla ja sotavuosina Jääkäripataljoona 1 ja alkujaan Polkupyöräpataljoona 1.
Vuoden 2017 alusta LAPJP:hen on kuulunut komentajan ja esikunnan lisäksi viisi perusyksikköä: 1. jääkäri-, 2. jääkäri-, 3. jääkäri-, tuki- ja huoltokomppania. Perusyksiköissä koulutetaan varusmiehiä ja reserviläisiä sodan ajan organisaation mukaisiin tiedustelu-, jääkäri-, panssarintorjunta-, kranaatinheitin- ja huoltojoukkoihin. Nykyaikaisen välineistön ja tehokkaan aseistuksen rinnalla hiihto- ja erämiestaidot ovat pataljoonassa arvossaan.
Alku
Lapin Jääkäripataljoonan historiaa voidaan katsoa taaksepäin aina 3.3.1918 perustettuun 2. Krenatöörirykmenttiin saakka. Rykmentti osallistui vapaussodassa mm. Tampereen taisteluihin. Rykmentistä muodostettiin alkukesästä 1918 vartiopataljoona, joka sai 19.7.1918 nimekseen Viipurin Vartiopataljoona. Syksyllä 1918 Karjalan Kannaksen rajavartiointia organisoitiin uudelleen. Ylipäällikön päiväkäskyllä 61/ 19.9.1918 muodostettiin Viipurin Vartiopataljoonasta seitsemän komppaniaa käsittänyt Terijoen Rajavartiopataljoona, joka aloitti toimintansa 3.10.1918. Pataljoonan tehtävänä oli koko Kannaksen rajavartiointi aikana, jolloin Suomi ja Neuvosto-Venäjä olivat vielä sotatilassa keskenään. Organisaatio ei osoittautunut toimivaksi, ja rajavartioinnin tehostamiseksi Tasavallan Presidentti allekirjoitti 17.1.1920 Käkisalmen läänin Rykmentin perustamiskäskyn. Terijoen Rajavartiopataljoona muodosti kokonaan rykmentin ensimmäisen pataljoonan ja osan toisesta ja kolmannesta pataljoonasta.
Tarton rauhansopimus allekirjoitettiin Suomen ja Neuvosto-Venäjän välillä 14.10.1920 ja se astui voimaan vuoden lopussa. Rauhan tultua Käkisalmen läänin Rykmentti oli täyttänyt tehtävänsä ja se hajotettiin 20.4.1921. Sen ensimmäisestä pataljoonasta muodostettiin samalla päivämäärällä Polkupyöräpataljoona 1 ja toisesta Polkupyöräpataljoona 2 kolmannen pataljoonan hajotessa muihin joukko-osastoihin.
Polkupyöräpataljoona 1:n perustamista on vuosikymmeniä pidetty nykyisen Lapin Jääkäripataljoonan syntyhetkenä, vaikka pataljoonan historia onkin kolme vuotta vanhempi. Valinta on sinällään looginen, sillä tuosta hetkestä alkoi ensin PPP1:n ja myöhemmin JP1:n, PohmJP:n ja lopulta LapJP:n vuoteen 1979 saakka ulottunut taival itsenäisenä joukko-osastona.
Terijoen aika
Polkupyöräpataljoona 1:n kotipaikka oli Terijoen pitäjä Karjalan Kannaksella Neuvostoliiton vastaisella rajalla. Ensimmäisinä kasarmeina toimivat Kellomäen huvilat ja kukin komppania eli yksikkötaloudessa, eli niillä kullakin oli omat varus-, ase- ja muonavarastonsa. Komppanioiden ensimmäiset päälliköt olivat kaikki jääkäriupseereita: 1K:ssa jääkäriluutnantti Merisalo-Forsman, 2K:ssa jääkärikapteeni Leander ja 3K:ssa jääkärikapteeni Kuokkanen. Myöhemmin perustetussa 4K:ssa ensimmäinen päällikkö oli luutnantti Winter. Aliupseereista tunnettuja olivat jääkärivääpeli Ikonen, joka palveli pataljoonassa lääkintäaliupseerina koko uransa, sekä ylikersantti Nissinen, joka oli armeijamme ensimmäisiä kanta-aliupseereita, jolla ei ollut jääkäritaustaa.
Pataljoona sai oman lipun armeijan lippujuhlassa 16.5.1923. Lippu oli kevyiden joukkojen kaksikielekkeistä mallia ja tuossa vaiheessa pohjaväriltään hopeanharmaa. Kellomäeltä pataljoona muutti Terijoelle, kun sinne valmistui uudet kasarmit syksystä 1924 alkaen.
Varusmiesten palvelusaika oli 1920-luvulla puolitoista vuotta ja alokkaat saapuivat palvelukseen aluksi kaksi kertaa vuodessa. Omat ongelmansa olivat tuolloinkin, osa alokkaista oli luku- ja kirjoitustaidottomia. Saapumiseräjärjestelmää pidettiin valmiuden kannalta huonona sillä pataljoona kuului jatkuvassa valmiudessa oleviin suojajoukkoihin. Ensin siirryttiin neljän vuotuisen saapumiserän käyttöön. Sekään ei ollut hyvä ja 1930-luvun alussa muutettiin kolmen saapumiserän järjestelmään. Tämä oli käytössä talvisotaan saakka. Vanhin saapumiserä ja johtajiksi koulutetut miehittivät avaintehtävät, toiseksi vanhin saapumiserä seuraavaksi vaativimmat tehtävät ja nuorimmat toimivat ”ammusten kantajina”.
Mukana oli tuolloinkin aimo annos kokeilutoimintaa. Vuotuisilla kesäleireillä ja talvisotaharjoituksissa pataljoona suoritti lukuisia hyvin mittavia maastomarsseja hiihtäen tai pyöräillen. Myös erilaisia maastomajoitteita kokeiltiin ja testattiin. Oikeat menetelmät marsseihin, manöövereihin ja maastossa olemiseen löydettiin osin kantapään kautta.
Rajakaste
Rajakaste sai alkunsa vuonna 1926 upseerikokelas Antero Rautavaaran esittäessä ideansa AUK:n johtajalle, tulisieluiselle polkupyörämiehelle, ”Poika Reitolana” tunnetulle kapteeni K. Breitholzille. ”Poika” innostui ajatuksesta ja myi sen pataljoonan tuolloiselle komentajalle. Jokainen halukas vietiin Joutselkään, Jäppisen sillan luo, jossa hänet Veriojan suussa kastettiin arvokkain menoin täysiveriseksi rajasissiksi. Veriojan nimen taustalla oli legenda Joutselän taistelun 11.3.1555 ajalta, jolloin veri kuulemma virtasi tätä ojaa pitkin Rajajokeen. Rajakaste päättyi pyhään valaan ja kukin valanvannoja sai rajakastetodistuksen. Todistuksen teksti kuului mm. seuraavasti: ''”Edessä idän orjuus tai kuolo, takana koti ja synnyinmaa. Jääkäri, paikallas seiso! Sinuun luottavi kansa ja maa.” ja edelleen ” …on ottanut vastaan rajakasteen Kivennavan Joutselässä, Rajajoen rannalla. Täten hänet on vihitty täysiveriseksi rajasissiksi, joka ymmärtää esi-isien sankarimaineen velvoituksen siten, että vainolainen pääsee Suomeen vasta jääkärin haudan yli. Valtakunnan rajalla, päiväys…”''. Rajakastetodistuksen numero 1 sai itse oikeutetusti kokelasvääpeli (nykyisin upseerikokelas) Antero Rautavaara. Pataljoonan komentajan vaihtuessa vanha komentaja kävi kastamassa seuraajansa: ”…rajasissinä kastan Sinut rajasissien komentajaksi…”
Talvisota
Syksyllä 1939 tilanne Euroopassa kiristyi. Jääkäripataljoona 1:n elokuussa kotiutettu ikäluokka kutsuttiin takaisin palvelukseen 9. päivä syyskuuta ja suojajoukkojen liikekannallepanomääräys annettiin 6. päivä lokakuuta. Tämän myötä vahvennetun Jääkäripataljoona 1:n kokoonpanoon kuului komentaja (evl I Karhu), esikunta, 1. Komppania (kapt E Backman), 2. Komppania (ltn R Honkanen), 3. Komppania (ltn H Mikkola), Konekiväärikomppania (ltn R Västi), Tykkikomppania (ltn P Vuorinen) ja Viestikomppania (kapt T Hiltunen), sekä vahvennuksina 1. Rajakomppania (kapt E Paloheimo), 2. Rajakomppania (kapt L Varko) ja Suojeluskuntakomppania (ltn K Tikka). Kokonaisvahvuus vahvennuksineen oli noin 55 upseeria, 280 aliupseeria ja 1200 jääkäriä/sotamiestä, eli yhteensä yli 1500 sotilasta. JP1 kuului Uudenkirkon ryhmään, jota komensi Ratsuväkiprikaatin komentaja kenraalimajuri Palmroth.
Marraskuun 26. päivänä Neuvostoliitto järjesti provokaation väittäen suomalaisen tykistön ampuneen Mainilan kylään. Suomen puolella aluevastuussa oli JP1, joka sai Neuvostoliiton nootin myötä tutkintaryhmän vieraakseen. Lopputulos oli selvä, millään JP1:n Tykkikomppanian aseella ei olisi edes kyetty kantaman puitteissa ampumaan väitettyyn paikkaan.
”Rytinä”-kutsumanimellä tunnetun Jääkäripataljoona 1:n talvisota alkoi Terijoelta sodan ensimmäisenä päivänä 30. marraskuuta. Pataljoona kärsi myös ensimmäiset tappionsa tykistökeskityksissä samana päivänä. Viivyttäen pataljoona vetäytyi Terijoelta Vammeljoen taakse puolustusasemiin. Siitä viivytys jatkui suojajoukkosuunnitelman mukaisesti Länsi-Kannaksella joulukuun 6. päivään saakka, jolloin pataljoona ryhmittyi puolustukseen Summaan. Tappiot olivat tuona kuuden päivän aikana 7 kaatunutta, 9 haavoittunutta ja 2 kadonnutta.
Summan alueella toiminta oli aluksi rauhallista. Everstiluutnantti Karhu siirrettiin JR15:n komentajaksi ja tilalle ”Rytinän” komentajaksi tuli 13.12. majuri Blonqvist. Joulun jälkeen pataljoona siirrettiin Itä-Kannakselle Sakkolaan reserviksi. Täällä sen erikoistehtäväksi muodostui tiedustelutoiminta vihollisen linjojen takana. Tammikuun 15. päivänä 1940 JP1:n uudeksi komentajaksi saapui polkupyörämiehille ennestään sangen tuttu majuri R. Wahlbeck. Samalla 1.K:n päällikkö vaihtui kapteeni Backmanin siirtyessä pataljoonan esikuntaan ja luutnantti T. Sarvan ottaessa kärkikomppanian komentoonsa.
Tammikuun lopulla JP1 siirrettiin Kannakselta Laatokan Karjalaan Kollaalle, jossa ”Rytinä” joutui heti taisteluun. Vihollinen oli päässyt murtoon, ja kapteeni Honkanen johti komppaniansa vastaiskuun ”Tappokukkulalle”. Jatkoa seurasi ja JP1 joukot tekivät Kollaalla useita vastahyökkäyksiä kärsien samalla 27 kaatuneen ja 48 haavoittuneen tappiot. Kollaalta JP1 siirrettiin Nietjärvelle 7. päivänä helmikuuta. Siellä se osallistui Lemetin mottitaisteluihin tehden useita rajuja hyökkäyksiä. Samalla kenraali talvi näytti voimiaan pakkasen kiristyessä -30 asteen kylmemmälle puolelle. Tappiot söivät pataljoonan voimia ja kuvaavaa on 3. Komppanian taisteluvahvuus 12. helmikuuta: 2 upseeria, 3 aliupseeria ja 8 miestä, yhteensä 13 sotilasta. Rasituksesta ja tappioista huolimatta pataljoonan henki pysyi kuitenkin vahvana. Helmikuun lopulla pataljoona sai vahvennuksia, tosin vain nuoria alokkaita ja vanhoja nostomiehiä, eikä heitäkään riittävästi. Lemetin motti laukesi helmikuun lopussa osan vihollisista päästessä karkuun. Sotasaalis oli kuitenkin mittava. Taistelut jatkuivat kunnes 13.3. klo 9.50 saapui pataljoonaan tieto rauhasta Suomen ja Neuvostoliiton välillä. Se astui voimaan klo 11.00.
Marskin konepistoolit
Mannerheim lahjoitti 10 kappaletta hopealaatoin varustettua Suomi-konepistoolia Jääkäripataljoona 1:lle tunnustukseksi kunnostautumisesta talvisodan ankarissa mottitaisteluissa. Konepistooleissa on rungon oikealle puolelle tukkiin kiinnitetyissä hopealaatoissa teksti: "Jääkäripataljoona 1:lle. Sotamarsalkka C.G.E. Mannerheim. 1940". Talvisodan aikana toimineista joukko-osastoista Jääkäripataljoona 1 oli ainut joukko-osasto, joka sai Mannerheimilta tämänkaltaisen näkyvän ja pysyvän tunnustuksen.
Aina on luultu, että konepistoolien jako kantajilleen tapahtui Joutsenossa, olihan Pataljoonan komentopaikka ja suurin osa Pataljoonan joukoista sijoitettu Joutsenon Haukilahden alueelle. Näin ei kuitenkaan tapahtunut. 1/JP 1 sotapäiväkirja 11.7.1941 kertoo: "Ilmoitus esikunnasta: K:nia saapuu klo 20.30 seuraamaan h.vaunu esityksiä, vanhimman paikalla olevan johtajan johdolla. Tiilitehtaan luokse". Samoin 1/JP 1 sotapäiväkirja 14.7.1941 kertoo: Puhelinsanoma 9322:sta. (esikunta) Koskee: kunnia kp:n jakoa. Sotamarsalkan lahjoittamien kunniakonepistoolien jakoa varten kokoontuu pataljoona tänään 14.7.-41 klo 21.00 2 K:nia majoitusalueelle, samaan paikkaan, missä suoritettiin pans.vaunujen esittely".
Niinpä 14.7.1941 klo 21.00 Jääkäripataljoona 1 kokoontui Tiilelä Oy:n Ilottulan tiilitehtaan varastokentälle konepistoolien jakoa varten. Tiilitehdas sijaitsi aivan Joutseno–Lappee-rajan tuntumassa Lappeen (nykyisen Lappeenrannan) puolella. Kevyt Prikaati T:n komentaja eversti Matti Tilainen kunnioitti tilaisuutta läsnäolollaan, ja taisipa myös suorittaa konepistoolien jaon eri komppanioista nimetyille taistelijoille. Ennen konepistoolien jakoa pidettiin kenttäjumalanpalvelus. Käsitystäni konepistoolien jakopaikasta tukee myös Vilho Kepposelta saamani kuvaus jakopaikasta. Missään muualla k.o. tiilitehtaan alueella ei ole ollut tarkoitukseen sopivaa aluetta.
Konepistoolit jaettiin siten, että 1., 2. ja 3. Komppania saivat kukin 3 kpl ja Kk-komppania 1 kpl. Jokainen komppania sai itse nimetä taistelijat, joille nämä kunniakonepistoolit luovutettiin. Jääkäripataljoona l:n eri komppanioitten sotapäiväkirjoista ei löydy tietoja siitä, ketkä olivat ne 10, jotka ensimmäisinä saivat nämä kunniakonepistoolit. Tiedossa on kaikkiaan 29 henkilöä, jotka sodan aikana saivat kunnian kantaa näitä Mannerheimin lahjoittamia konepistooleita.
Sotamarsalkka Mannerheimin lahjoittamat konepistoolit oli tarkoitettu taisteluaseiksi eivätkä miksikään museotavaraksi. Niinpä jo vajaata viikkoa myöhemmin konepistoolien luovuttamisesta, kun jääkäri Reijo Nieminen oli aseveikkojensa kanssa 20.7.-41 partiomatkalla Ilomantsin Leppävaarassa, hän kaatui ja katosi. Hänen mukanaan partiomatkalle jäi konepistooli 16775. Jääkäri Nieminen kuului 1. Komppaniaan, niinpä tuo edellä esittämäni konepistoolien jako eri komppanioille saattaa olla virheellinen. Hyökkäysvaiheen aikana kunniakonepistoolien kantajat vaihtuivat joko kaatumisen tai haavoittumisen myötä. Ainakin 1. Komppanian kersantti Yrjö Nieminen kuoli 23. KSOs:ssa 4.8.1941. Samoin 4. Komppanian jääkäri Arvo Vehmanen kaatui Pertjärven suunnalla 16.10.1941. Kumpikin tiedetään olleen kunniakonepistoolin kantaja. Kummassakaan tapauksessa konepistoolia ei menetetty. Myöskään muita kunniakonepistoolien menetyksiä ei hyökkäysvaiheen aikana tapahtunut.
Runsas pari vuotta ennätti kulua konepistoolien jaosta ja ensimmäisen kunniakonepistoolin menetyksestä. Syyskesällä 1943 Pataljoona oli Lempäälässä, kun silloin 1. Komppanian joukkueenjohtajana toiminut Vilho Kepponen sai taas käskyn mennä Pataljoonankomentajan puheille. Komentaja tiedusteli häneltä, miksi kunniakonepistoolit ovat kirjanpidossa, ei ne siellä saa olla. Samalla ilmenee, että yksi konepistooli on menetetty viholliselle. Konepistooleita pitää olla 10 kappaletta. Hoitakaa asia. Käskyn saatuaan Kepponen meni vääpeli Juho Hämäläisen luokse "Kuti korsuun", käski tämän hakemaan hyvän konepistoolin, viilaamaan vanha numero pois ja stanssata tilalle menetetyn konepistoolin 16775 numero. Helsingistä kotoisin oleva kersantti Kauko Häkkinen pantiin lomalle ja mukaan malliksi hopeinen omistuslaatta. Taas Tillanderilla kaiverrettiin uusi laatta ja niin oli jälleen käytössä 10 kunniakonepistoolia.