cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Dan Abnett
Dan Abnett (s. 12. lokakuuta 1965) on englantilainen kirjailija. Abnett on valmistunut Oxfordista.
Abnettin tuotantoon kuuluu mm. useita Warhammer 40,000 -maailmaan kuuluvia kirjoja sekä Doctor Who -äänikirja. Sarjakuvatuotantoon kuuluvat kirjoittaminen mm. Guardians of the Galaxy ja 2000AD sarjoihin.
Hän on myös kirjoittanut Creative Assemblyn videopeliin Alien: Isolation.
The Firstborn Is Dead
The Firstborn Is Dead on Nick Cave and the Bad Seedsin toinen studioalbumi, joka julkaistiin 1985. Albumin musiikkityylissä on huomattavan paljon enemmän blues-vaikutteita yhtyeen debyyttiin verrattuna. Nimi The Firstborn Is Dead viittaa Elvis Presleyn kuolleena syntyneeseen identtiseen kaksoseen.
Kappaleet
Albumin aloitusraita "Tupelo" on saanut hieman vaikutteita John Lee Hookerin samannimisestä kappaleesta. Kappale kertoo Elvis Presleyn syntymästä ja Tupelon tulvasta. Se on samalla myös levyn suosituimpia kappaleita ja esiintyy yhtyeen kokoelma-albumeilla, sekä konserttivideoilla ja musiikkivideokokoelmilla.
"Wanted Man" on cover Bob Dylanin kappaleesta, tosin Cave sai luvan muokata kappaleen sanoituksia. Caven lyriikoista löytyy mainintoja hänen ystävistään, kuten valokuvaaja Polly Borlandista. Kappaleelle tehtiin myös musiikkivideo.
Kappale "Blind Lemon Jefferson" viittaa blueskitaristi ja -laulaja Blind Lemon Jeffersoniin. Se esiintyy myös saksalaisessa dokumenttielokuvassa Jonas in the Desert.
Useat levyn sanoituksista ovat vaikuttaneet Caven romaaniin Kun aasintamma näki Herran enkelin.
Kappalelista
* vain cd-versiolla
Nauhoitus
Albumi nauhoitettiin Berliinin Hansa Studiosilla vuoden 1984 marraskuun ja joulukuun aikana.
Singlet
{{single | single       = Tupelo | kansi        = TupeloNickCave.jpg | leveys       = 120px | rajaus       = 1 | m            = 9 | s            = 53 | julkaisuvuosi = 1985 | levy-yhtiö   = Mute Records | kappaleet    =  # {{kappale|Tupelo|5|1}} | kuvaus       = Single julkaistiin 7" ja 12" vinyylilevynä 29. heinäkuuta 1985. Kappaleen Tupelo single-versio nauhoitettiin albumin nauhoituksien yhteydessä marras-joulukuussa 1984 Berliinissä. Levyn b-puoli The Six Strings that Drew Blood nauhoitettiin maaliskuun 1985 lopulla Lontoossa. Singlen tuotti Flood.
12" singlelle lisättiin myös edellisen albumin singlet.
Kappalelista (12")
| mallineleveys = }}
Laukula
Laukula on kylä Sastamalassa. Kylän pohjoispäätä lävistää lounas-koillinen suunnassa Valtatie 12.
Kylä ja sen rajat
Laukulan kylän pohjoispää, jossa varsinainen alkuperäinen ryhmäkylä sijaitsee, rajoittuu pohjoisessa  Eko nimiseen kylään, rajana on Ekojoki ja idässä  Valtatie 12:sta lähtien Stormi nimiseen kylään, rajana tässäkin Ekojoki vanhoine mutkineen varsinkin Tussunlammen kohdalla. Edellisen jälkeen Laukulan ja Stormin kylien välinen raja kulkee Pöökintanhuaa pitkin, siitä rajan jatkaa Käärmevuoren ylitse, Tallinkiven metsäautotien päähän, tästä  kylän raja kääntyy  jyrkästi lounaaseen, kohti Loukasmäkeä, taittaen tässä kohden lievästi kaakkoon, kohti Tuomenojaa, jatkaen kohti etelää ylittäen  Kangastien Männistön vaiheilla, josta jatkaen kohti Sammaljokea parisen kilometriä. Tästä kohden kylän raja kääntyy jyrkästi luoteeseen kohti Houhajärveä, ylittäen Matinsuon ja osuen Houhajärveen Rantalan talon kohdustoilla, josta jatkaa Houhajärveä pitkin Levonnokkaan. Länsirajalta Laukula rajautuu Leiniälän kylään. Levolta  raja lähtee kohti koillista, Kalkkivuoren kivipyykille. Kalkkvuoren kivipyykiltä raja pyyhkäisi entiseen aikaan kohti Nikkisen, Raidankannon ja Huitturin peltojen länsireunaa. Tästä eteenpäin Leiniälän ja Laukulan kylän raja oli Korvenojassa. Nykyään länsiraja kulkee eri lailla, johtuen siitä, että Laukulan kylän ns. kantataloista Korkin talon maat on siirretty maarekisterissä Leiniälän kylään.
Laukulan naapurikylät ovat järjestyksessä, Eko, Stormi, Eko, Mauriala, Houhajärvi ja Leiniälä.
Muut Laukula-nimiset kylät
Lauküla niminen kylä Virossa.
Postinumeroalueet
Laukula jakautuu kahteen postinumeroalueeseen, eteläinen osa kylää 38250 Sastamala ja pohjoinen osa kylää 38220 Sastamala
Yrityksiä ja yhteisöiden kiinteistöjä Laukulassa
Laukulan kylässä on muun muassa, Metallipalvelu Koskinen Oy, Maansiirtotyöt Pasi Koivula Tmi, Stormin Saha, Lopenkulman rukoushuone , Pyhittäjä Serafim Sarovilaisen kirkko ja Stormin Työväentalo.
Aikaisemmin kylässä oli myös Säästöpankki, se sijaitsi vastapäätä Rukoushuonetta. Lähellä Kaksosten risteystä oli aiemmin ainakin kolme kauppakiinteistöä. Vuosien mittaan edellä mainituissa oli ainakin elintarvikekauppoja, kahvio, huoltoasema, autohuoltamo, automaalaamo ja kukkakauppa. Valtatien etelä-puolella oli aiemmin 1968 [3] avattu baari/huoltoasema ja autokauppa joka tunnettiin yleisesti nimellä Stormin Esso, nykyään kiinteistössä sijaitsee edelleen autoalan yritys.
Esihistoriaa nykyisen Laukulan alueelta
Nykyisen Laukulan kylän alueella on ollut asutusta aina kivikaudelta asti, sitä ei tiedetä onko asutus ollut yhtenäistä näihin päiviin asti. Kivikautinen asutus on sijainnut Ekojoen eteläpartaalla, noin 600m Laukulan vanhasta ryhmäkylästä länteen. Kivikauden aikainen asutus on ollut jääkauden jälkeisten suurten muutosten jälkeen muodostuneen Litorinameren rantaviivan lähellä. Litorinameri
Kivikautiseen asutukseen viittaa myös vanhemmat esinelöydöt jotka on tehty 1800-luvulla Laukulasta, Musteliinin perunamaasta kivikirves ja kourutaltta ja Korkin talon maalta reikäkivi nuija. [1]
Laukulan kylän alueelta löydettyjen uudempien rahojen lisäksi metallinetsijät ovat löytäneet kylän alueelta muutamia yksittäisiä rahoja, joiden arvellaan olevan n. 1000 vuotta vanhoja. Rahat on alustavasti tunnistettu Dirheimiksi, Otto-Adelheid-penningiksi sekä Magdeburgerin puukirkkopenningiksi.
Linkkejä joiden takaa löytyy dokumentteja joissa on tietoa Laukulan esihistoria sta ja historiasta:
Sastamala Stormi Osayleiskaava-alueen muinaisjäännösinventointi 2012
Historiallisten kylätonttien sijainti Pirkanmaan taajama-alueilla
Varsinaista Laukulan kylän historiaa
Ensimmäiset täsmälliset tiedot Ala-Sastamalan pitäjästä jota myöhemmin kutsuttiin myös Kallialan ja Tyrvään nimellä, jossa Laukulan kylä sijaitsee ovat vuodelta 1439.
Vanhin kirjallinen tieto Laukulan kylästä on maininta Ala-Satakunnan laamanninkäräjien lautamiehinä toimineesta Niilo (Nikolaus) Sotkasta vuodelta 1477
1888-1910 Ville Korkki (Korkin suvulle Vihtori), 1911-1925 Juho Teinilä, 1926-1928 Kalle Iso-Iivari.[2]
Myllyt
Stormin Sahan joka tunnettiin myös Lindströmin Sahana yhteydessä on ollut viljan jauhatukseen tarkoitettu mylly, joka on ollut toiminnassa ainakin vielä 1960-luvulla. Entisinä aikoina myös Lajanojassa, Laukulan tien varressa on ollut ns. Haaviston mylly. Lajanojan myllyn vesitaloutta parannettiin kaivamalla oja (ko. väliojaa kutsutaan nimellä Kuiva oja) Korvenojasta Lajanojaan ja johtamalla sitä kautta Korvenojan vedet myllylammen yläpuolelle. Edellä mainitusta, aikoja sitten puretusta vesijärjestelystä johtunee se, että MMH:n peruskartoissa, Korvenojan kulkureitti on virheellinen noin 0,5km matkalta.
Tiilihaudat
Tiilihautoja poltettiin monesti kohdekohtaisesti siellä missä oli tekeillä isomman kokoinen tiilirakennus. Varsinainen kylän tiilitehdas oli Laukulan Haavistossa em. myllyn välittömässä välittömässä läheisyydessä. Savenottokuopat ovat edelleen maastossa havaittavissa.
Pärehöylä
Haavistossa oli myös siirrettävä konevoimalla toimiva pärehöylä jolla kiersivät tekemässä päreitä useamman kylän alueella.
Hyppyrimäet
Määrävuorella on ollut talvisin hyppyrimäkiä, viimeisin hyppyrimäki oli K25, joka nyttemmin on purettu.[3]
Kolmionmittaustornit
Määrävuorella viimeisin kolmionmittaustorni rakennettiin 1960-luvulla ja se nyttemmin purettu.
Kaivostoiminta
Löydös jonka kerrotaan johtaneen ns. Stormin kaivokseen, on tehty ns. Mustanlahden kalliosta, valtatie 12 kallioleikkauksesta, Työväentalon kohdalta.
Jääkiekon nuorten maailmanmestaruuskilpailut 1980
Lopputulokset
A-sarja
B-sarja
Seppo Könönen
Seppo Könönen (27. elokuuta 1932 Joensuu – 14. huhtikuuta 2017 Joensuu) oli suomalainen taidemaalari. Hän on myös kirjoittanut omaelämänkerrallisia tai sukunsa historiaa käsitteleviä kirjoja.
Könösen vanhemmat olivat Joensuun lyseon rehtori Aulis V.A. Könönen ja Erda Hallberg. Hänellä oli kolme veljeä, joista vanhin oli joensuulainen historioitsija ja lauluntekijä Terho A. Könönen. Hänen veljensä Martti Könönen oli myös taidemaalari.
Ura
Seppo Könösen taiteellinen ura alkoi Kajaanin opettajaseminaarissa, jossa hän harrasti piirtämistä, valokuvausta ja jo lyseossa alkanutta kitaran ja kontrabasson soittoa. Hän toimi myöhemmin Joensuun kaupunginorkesterin kontrabasson soittajana vuodesta 1954 vuoteen 1965. Palattuaan Joensuuhun opettajaksi hän liittyi Joensuun taideyhdistykseen ja samalla toimi opettajana vuodesta 1956. Hän osallistui muun muassa Helsingin taidehallin 21. Nuorten näyttelyyn 1966. 1970-luvulla alkoi yhä selvemmin muotoutua mielikuva Seppo Könösestä pohjoiskarjalaisen luonnon ja joensuulaisen katoavan puukaupunki-idyllin kuvaajana. Hän sai Pohjois-Karjalan läänin taidepalkinnon 1980.
Seppo Könösen julkisia taideteoksia on nähtävillä Osuuspankin Niinivaaran konttorissa (Katse kotijärvelle -tripyykki, 1981), Pohjois-Karjalan säästöpankin talossa (Kauppahuoneiden aikaan, 1985) ja Karjalantalossa Joensuussa (Pohjoiskarjalainen maisema, 1989) sekä Kiihtelys-Pyhäselän terveysasemalla Hammaslahdessa (Ilta järvellä, 1987). Kansallisgalleriasta löytyvät Könösen teoksista Maalarin pöytä (1975) ja Linjamerkki (1978).
Marcel Reich-Ranicki
Marcel Reich-Ranicki (alk. Marceli Reich, s. 2. kesäkuuta 1920 Włocławek, Puola – 18. syyskuuta 2013 Frankfurt am Main, Saksa ) oli maineikas saksalainen kirjallisuuskriitikko.
1900-luvun saksankielisen kirjallisuuden näkyvimpiin hahmoihin kuulunut Reich-Ranicki oli puolanjuutalainen. Hän kävi koulua Berliinissä 1930-luvulla, mutta rotulakien vuoksi ei päässyt yliopistoon vaan karkotettiin takaisin Puolaan. Hän joutui toisen maailmansodan aikana Varsovan ghettoon. Hänen vanhempansa murhattiin kaasukammiossa Treblinkassa vuonna 1942 ja veljensä teloitettiin seuraavana vuonna Poniatowan työleirillä Lublinin lähellä. Hän itse säästyi, koska työskenteli juutalaisneuvostossa ja piiloutui sen jälkeen hänelle ennalta tuntemattoman ei-juutalaisen puolalaisen luokse paettuaan vaimonsa kanssa viime hetkellä kuljetusta kaasukammioon. Hänen siskonsa oli paennut Lontooseen jo ennen sotaa ja selvisi toisena perheenjäsenenä sodasta hengissä. Reich-Ranicki työskenteli sodan jälkeen upseerina Puolan stalinistisen salaisen poliisin palveluksessa ja liittyi myös kommunistiseen Puolan työläistenpuolueeseen.
Hän joutui 1950-luvun alussa epäsuosioon kommunistisessa puolueessa ja menetti työpaikkansa salaisessa poliisissa. Huolimatta Josif Stalinin kuoleman jälkeisestä rehabilitaatiosta hän loikkasi vuonna 1958 vaimonsa ja poikansa kanssa Saksaan, jossa hän aloitti työn Die Weltille ja Frankfurter Allgemeine Zeitungille. Vuosina 1960–1973 hän oli hampurilaisen Die Zeitin kirjallisuuskriitikko ja vuosina 1973–1988 Frankfurter Allgemeine Zeitungin kirjallisuuspäätoimittaja.
Vuosina 1988–2002 Reich-Ranicki juonsi suosittua televisio-ohjelma Literarisches Quartettia ZDF:llä. Hän kuului niin kutsuttuun Gruppe 47 -ryhmään. Hänelle myönnettiin Frankfurtin kaupungin Goethe-palkinto vuonna 2002 ja Tel Avivin yliopiston kunniatohtorin arvo 2006.
Reich-Ranicki teilasi 1995 Günter Grassin romaanin Avarammille aloille, mistä nousi häly. Myöhemmin hän katui arviotaan, vaikka pitikin kritiikin tehtävänä sanoa asiat kärjistetysti ja yksinkertaistaen.
Tarinan mukaan saksalainen kirjailija Martin Weiser kirjoitti kritiikistä pahastuttuaan romaanin Tod eins Kritikers, jossa Reich-Ranickia muistuttava kriitikko katoaa ja viaton kirjailija saa syyt niskoilleen hänen murhastaan.
Hänen elämästään on tehty vuonna 2009 minisarja Mein Leben (”Minun elämäni”). Televisiodraama pohjaa Marcel Reich-Ranickin elämäkertaan.
Romanus Condatlainen
Pyhä Romanus Condatlainen (n. 390 Ylä-Bugey, Ranska – n. 465) oli pyhimys ja munkki. Hän rupesi erakoksi Ranskassa 35-vuotiaana ja hänen mukaansa liittyi hänen veljensä pyhä Lupicinus ja muita opetuslapsia. Veljekset perustivat useita luostareita eri paikkoihin kuten Condatiin, Lauconneen, La Balmeen ja Romainmôtieriin. Pyhä Hilary Arlesilainen vihki hänet papiksi vuonna 444. Miehen kerrotaan parantaneen kaksi spitaalista halaamalla heitä. Hänen juhlaansa vietetään 28. helmikuuta. Hän on suojeluspyhimys mielisairaille, hukkumisen uhreille ja mielisairautta vastaan. Romanuksen ja hänen veljensä Lupicinuksen perustamilla luostareilla oli merkittävä vaikutus alueen uskonnolliseen ja hengelliseen elämään. Heidän perintönsä elää edelleen niiden luostarien kautta, jotka toimivat vielä tänäkin päivänä, sekä pyhän Romanuksen muiston kautta, joka inspiroi uskovia ympäri maailmaa.
Pohjankurun rautatieasema
Pohjankurun rautatieasema (,, ratakm 94+907) on rautatieasema Pohjankurussa Raaseporin kaupungissa rataosalla. Rautatieasemaa ei enää käytetä henkilöliikenteessä, mutta Pohjankurun satamasta kulkee tavaraliikennettä.
Asema avattiin vuonna 1899. Ratapihan länsipään matala ylikulkusilta rajoitti rantaradan tavaraliikennettä, kunnes se purettiin vuonna 1990. Alueella oli jo ennen rantaradan rakentamista kapearaiteinen yksityisrata.
Hangon rataa suunniteltiin 1860- ja 1870-luvuilla linjattavaksi Mustion, Antskogin ja Pohjankurun kautta ja edelleen Pohjanpitäjänlahden länsirantaa kohti Hankoa. Rata rakennettiin kuitenkin Karjaan ja Tammisaaren kautta. Ensimmäinen rautatie Pohjankuruun valmistui vuonna 1891, ja tätä kapearaiteista rataa pitkin hoidettiin raaka-aineiden ja valmiiden tuotteiden kuljetukset Fiskarsin ruukin ja Pohjankurun sataman välillä.
Valtion rautateiden piiriin Pohjankuru pääsi vuonna 1899, kun Karjaan ja Turun välinen rataosa avattiin liikenteelle. Pohjankurun asemarakennus valmistui Bruno Granholmin piirustusten mukaan samana vuonna, mutta maaperän suuren painumisen vuoksi rakennus siirrettiin jo vuonna 1901 lännemmäksi paalutetuille perustuksille. Rakennusta laajennettiin alkuperäistä rakennustapaa noudattaen vuonna 1913. Samoin piirustuksin rakennettiin myös Perniön, Paimion ja Piikkiön asemarakennukset samalla rataosalla.
Paikallisjunaliikenne Pohjankuruun lakkautettiin vuonna 1977 ja henkilöliikenne kokonaisuudessaan vuonna 1979. Liikennepaikka jäi tavaraliikenteen käyttöön ja junakohtauspaikaksi. Rataosan kauko-ohjauksen valmistuttua vuonna 1993 liikennepaikka muutettiin miehittämättömäksi. Asemarakennus on edelleen Ratahallintokeskuksen omistuksessa, koska sinne on sijoitettu asetinlaite. Museovirasto on luokitellut Pohjankurun rautatieaseman valtakunnallisesti merkittäväksi suojelukohteeksi.
Pohjankurussa on Suomen ensimmäinen rautatietunneli, 156 metrin pituinen ja rakennettu vuosien 1896–1897 aikana ja on teollisuusradan käytössä. Toinen tunneli on 1964 rakennettu tunneli, josta kiskot on nyttemmin purettu. Niiden välissä on 1990 valmistunut rantaradan nykyinen Högbackan tunneli. .
Asemanseutu (Kempele)
thumb|250px|Kempeleen vanha rautatieaseman rakennus. pienoiskuva|Kempeleen rautatieaseman uusi asemalaituri. Asemanseutu on Kempeleen keskustaajamassa seututien 847 itäpuolella sijaitseva asuinalue Pohjanmaan radan varrella.
Alueen rakennuskanta koostuu suurimmaksi osaksi vanhoista omakotitaloista, mutta siellä on myös rivi- ja kerrostaloasuntoja. Asuntoja alueella vuonna 2020 oli 35, joista 29 kerrostalohuoneistoja. Muun muassa alueella sijaitsevat Osuuskassan ja Metsärinteen talot ovat luokiteltu historiallisesti arvokkaiksi rakennetuiksi kulttuuriympäristöiksi. Osuuskassan talossa on toiminut aikoinaan muun muassa Kempeleen posti, Säästöpankki ja leipomo.
Alueella sijaitsee Kempeleen rautatieasema, jossa matkustajaliikenne alkoi uudestaan 20. kesäkuuta 2016. Junaradan varsi vanhoine pihoineen on kulttuurihistoriallisesti merkittävää aluetta. Historiallisesti merkittävä Pohjanlahden rantatie on kulkenut alueen eteläosassa. Asemanseudulla sijaitsi aiemmin Kempeleen vanha kunnantalo, joka käyttöikänsä päähän tulleena purettiin kesän ja syksyn 2019 aikana. Puretulle alueelle tulee uuden kaavan mukaan muun muassa uusia asuinkerrostaloja ja liikehuoneistoja.
Iranin kansalliskirjasto ja -arkisto
Iranin kansalliskirjasto ja -arkisto (,, NLAI) on Iranissa toimiva, vuonna 2002 perustettu organisaatio, johon yhdistettiin Iranin kansalliskirjasto (NLI, jonka ensimmäinen oma rakennus valmistui 1937) ja kansallisarkisto (NAI, per. 1970). Iranin kansalliskirjaston ja -arkiston johtajana toimii Seyed Reza Salehi Amiri (tilanne 8/2017).
NLAI toimii keskeisesti kahdessa eri osoitteessa Teheranissa. Näistä kansalliskirjaston (NLI) 97 000 neliömetrin suuruista rakennusta luonnehditaan uudeksi.
Islamin historia
pienoiskuva|400x400px|Islamilainen maailma, tummanvihreällä merkityissä maissa islam on valtauskontona, vaaleammissa vähemmistöuskona. thumb|Alueet, joilla vallitsee aavikkoilmasto (keltainen) tai savanni-ilmasto (ruskea) Islamin historia kertoo islamin synnystä ja kehityksestä yhdeksi maailmanuskonnoista sekä islamilaisten valtakuntien kehityksestä. Islaminuskon ympärille on syntynyt omaperäinen, useille mantereille ulottuva sivilisaatio. Nykyisin muslimeita on 1,9 miljardia, ja islam on kristinuskon jälkeen maailman suurin uskonto. Vielä 1900-luvun alussa muslimeita oli ainoastaan 200 miljoonaa.
Islam syntyi suurista kirjauskonnoista ja itämaisista pelastususkonnoista viimeisenä. Sen synty on ajoitettu varhaiseen keskiaikaan, vallitsevan näkemyksen mukaan 600-luvulle, mutta joidenkin mukaan vasta 800-luvun alkuun. Profeetta Muhammedista islamin perustajana alettiin kirjoittaa abbasidien valtakunnassa Bagdadissa 700-luvulla. Abbasidien historiankirjoituksen mukaan muslimit olivat pyhän sodan avulla 600-luvulla luoneet islamilaisen kalifaatin. Islam oli Atlantilta Afganistanin vuorille ulottuneessa monikansallisessa valtiossa aluksi vain valloittajien eli arabien uskonto. Enemmistöuskonnoksi se muuttui valta-alueillaankin vasta 1000-luvun tienoilla. Tällöin islamilainen maailma oli jo poliittisesti hajonnut ja abbasidikalifien valta murtunut.
Islamin opinkappaleet kehittyivät arvostettujen imaamien, kuten Muhammad al-Shafi'in kirjoittamissa teoksissa 800-luvulla. Sen jälkeen itse oppi vakiintui. Juutalaisuuden tapaan islam on lakiuskonto, missä Jumalan muuttumaton laki eli šaria on pääasia. Šarian tulkinta myös nykyisin perustuu 1300-luvulla eläneiden suurten imaamien, kuten al-Misrin teoksiin, ei suoranaisesti Koraaniin, jonka asema on luonteeltaan rituaalinen. Islam on maailmanuskontona hyvin yhtenäinen, ja muslimien valtaosa noudattaa päivittäin sen rituaaleja. Suurimpana erona on islamin jakautuminen sunnalaisuuteen (n. 85%) ja šiialaisuuteen (n. 15%).
Syntymisensä jälkeen islaminusko jatkoi voittokulkuaan myös arabimaailman ulkopuolelle varsinkin niille alueille, joissa vallitsi aavikkoilmasto. Pyhän sodan ohella islam on levinnyt kauppiaiden välityksellä. He levittivät islamia etenkin mustaan Afrikkaan ja Indonesiaan, joka nykyisin on väestöltään suurin islamilainen maa. Suurimpia historiallisia muslimivaltakuntia ovat olleet Lähi-idän abbasidikalifaatti (750–1258) Lähi-idässä, Osmanien valtakunta (1299–1923) Turkissa ja Lähi-idässä sekä suurmogulien valtakunta (1526–1857) Etelä-Aasiassa.
Kolonialismin kaudella muslimimaat olivat eurooppalaisten valtioiden siirtomaita. Siirtomaajärjestelmän purkauduttua niissä on syntynyt poliittisia liikkeitä, joissa islaminusko on saanut lisääntyvää merkitystä. Muslimien muuttoliikkeen johdosta Islaminusko alkoi 1900-luvulla yleistyä myös Euroopassa.
Formatiivinen vaihe (600–800)
pienoiskuva|Abbasidien kalifaatti vuoden 750 jälkeen. Tummennettuja umaijadikalifaattiin löyhästi kuuluneita alueita abbasidit eivät koskaan saaneet haltuunsa. thumb|Abbasidikalifaatti noin vuonna 850. Reuna-alueet olivat enää muodollisesti abbasidien alaisuudessa. thumb|Samanidien dynastia (819–999). Samanidit olivat muodollisesti abbasikalifien alaisuudessa toimivia emiirejä. thumb|Persialaiset saffaridit (861–1003) olivat periaatteessa abbasidikalifaatin alaisia. Islamin kahta ensimmäistä vuosisataa kutsutaan sen "formatiiviseksi vaiheeksi". Tuon ajan tapahtumia tunnetaan huonosti. 600-luvun alussa Lähi-itään oli syntynyt valtava arabiheimojen hallitsema valtakunta sen jälkeen, kun sassanidien Persia oli romahtanut ja Bysantti oli vetäytynyt Lähi-idästä. Tuolta ajalta säilyneet aikalaislähteet eivät vielä tunne islamia eivätkä profeetta Muhammedia. Valtakunnan ensimmäinen varmistettu hallitsija on Syyrian Damaskoksessa vaikuttanut Muawija (641/661–678/680), jonka perustamaa hallintoa kutsutaan umaijadien dynastiaksi. Sana muhammed alkaa esiintyä valtakunnan kolikoissa ja virallisissa piirtokirjoituksissa 600-lopulta alkaen, mutta dynastian uskonnosta ei ole juuri mitään aikalaislähteitä.
Muhammed
Islamin profeetta Muhammedista alkaa ilmestyä kirjallisuutta sen jälkeen, kun sisällissodan jälkeen vuonna 750 valtaan nousi Persian Khorasanista tullut abbasidien arabisuku. He siirsivät kalifaatin painopisteen kreikkalaisesta Syyriasta persialaiseen Mesopotamiaan, ja vaihtoivat hallintokielen kreikasta arabiaksi.
Abbasidikalifit perustivat Tigris-joen varteen itselleen hallintokeskuksen nimeltä Rauhan kaupunki (nykyinen Bagdad). Kalifihovissa kirjoitettiin pian historiikki, joka alkoi maailman luomisesta ja päättyi arabivaltakunnan ja sen uskonnon perustajan elämäkertaan. Historiikin tekijä Ibn Ishaq (k. 767) kertoi, että perustaja oli profeetta Muhammed. Hän kuvasi tämän elämänvaiheet kansan keskuudesta koottujen tarinoiden perusteella hyvin yksityiskohtaisesti. Koska tarinat oli koottu etenkin kalifin sotilasleireistä, niissä kerrottiin paljon Muhammedin sotaretkistä. Ibn Ishaqin mukaan islam syntyi Arabian niemimaalla Mekan ja Medinan kaupungeissa, missä Muhammed oli saanut ilmestyksiä Jumalalta. Nyt jo kadonneen teoksen mukaan Muhammed kannattajineen valloitti koko Arabian niemimaan tai suurimman osan siitä kymmenessä vuodessa kuolemaansa 632 mennessä.
Valloitussodat
800-luvulla alkoi ilmestyi futuh -historiikkeja, jotka kertoivat tapahtumista 600-luvulla Muhammedin kuoleman jälkeen. Niiden mukaan Muhammedin jälkeen neljä peräkkäin hallinnutta "oikeaan johdettua" kalifia (632–661) hyökkäsivät Bysantin valtakuntaan ja sitten Sassanidien Persiaan ryöstäen Bysantilta sen Lähi-idän omistukset ja murskaten koko Persian valtakunnan. Näin syntyi islamilainen arabivaltakunta.
Abbasidivaltakunnassa kirjoitetut teokset antoivat abbasidien edeltäjistä umaijadeista kuvan islaminuskon pettäjinä. Teosten mukaan ensimmäinen umaijadikalifi Muawija ei ollut sukua Muhammedille, oli ajautunut riitaan neljännen kalifin Alin kanssa ja rikkoi muslimien yhtenäisyyden. Muawijan kelvoton poika Jazid I surmasi Karbalan taistelussa 680 Alin pojan Husainin, joka oli šiialaisille historian kolmas imaami. Tapahtuma sinetöi muslimien jakautumisen sunneihin ja šiioihin. Kirjallisia tietoja šiialaisuudesta alkoi ilmestyä 800-luvun lopulla, jolloin šiialaisuus nykyisin tunnistettavana liikkeenä syntyi. Sille oli ominaista sitoutuminen alkuperäiseen imaamien ketjuun laillisina hallitsijoina. Imaameissa yhdistyi sekä maallinen että uskonnollinen valta. Liike suhtautui kielteisesti sunnikalifeihin, joita pidettiin vallananastajina.
Erilaisia teorioita
Arabien sotamenestys tulkitaan islaminuskossa Jumalan tahtona. Länsimaiset tutkijat ovat yrittäneet selittää sitä muilla tekijöillä, joita olisivat vanhojen suurvaltojen sotaväsymys, muslimien uskonkiihko ja taistelutahto, kamelien taitava käyttö sekä hyvät taistelutaidot. Joidenkin tutkijoiden mukaan Bysantin vetäytyminen ja Persian romahdus eivät johtuneet ulkoisesta hyökkäyksestä, vaan alueilla jo eläneiden, osin pakanallisten arabiheimojen noususta heikentyneitä isäntiään vastaan. Arabiheimojen menestys 600-luvulla on tällöin liitetty paimentolaisyhteiskuntien nousuun ja maatalousyhteiskuntien heikkenemiseen varhaiskeskiajalla. Syy tasapainon heilahdukseen olisi ollut maatalousyhteiskuntia ravistellut ilmaston kuivuminen ja kulkutautien, kuten ruton aiheuttama ja hitaasti edennyt väestökato. Nämä muutokset olisivat lisänneet paimentolaisyhteiskuntien suhteellista voimaa ja lopulta johtaneet 600-luvun tapahtumiin, missä paimentolaisheimot etenivät laajoilla alueilla aina eteläistä Ranskaa myöten.
Poliittinen ja sotilaallinen kehitys
thumb|Islamilainen maailma vuonna 945, jolloin abbasidien suoraan hallitsema alue oli kutistunut Irakiin. thumb|Lähi-idän kartta noin vuonna 970. Bagdadin abbasidikalifit olivat [[Buijidit|buijidien dynastiassa enää symbolisia hallitsijoita.]] thumb|Turkkilaisten ghaznavidien imperiumi (975-1187). thumb|Fatimidien kalifaatin vaiheita 1000-luvulla pienoiskuva|Turkkilaiset seldzukit voittivat Bysantin joukot vuonna 1071 [[Manzikertin taistelu|Manzikertissa Anatoliassa.]] thumb|[[Seldžukkien valtakunta|Seldzukkien valtakunta vuonna 1092.]] thumb|Aghlabidien dynastia noin vuonna 900 Abbasidien kalifaatti syntyi, kun Khorasanin Mervistä tullut abbasideiksi kutsuttu arabisuku syöksi umaijadit vallasta vuonna 750. Dynastia siirsi pääkaupungin Bagdadiin, mutta kalifit onnistuivat pitämään ohjat käsissään vain ensimmäiset sata vuotta. Kalifit turvautuivat orjasotilaisiin, koska beduiiniheimot olivat epäluotettavia ja kapinaherkkiä. Jo 800-luvun puolivälissä kalifien turkkilaiset orjasotilaat eli mamelukit alkoivat käyttää asemaansa hyväkseen. He murhasivat ja nostivat valtaan kalifeita ja verottivat mielensä mukaan hänen varojaan.
Abbasidivalta kaventuu lännessä
Abbasidien arabivaltio oli liian suuri pysyäkseen koossa sen aikaisten yhteydenpitovälineiden varassa. Vuonna 739 umaijadeja vastustaneet kharijiitit olivat saaneet haltuunsa koko Pohjois-Afrikan länsirannikon, ja vaikka kapina kukistettiin, rannikkoa ei enää täysin saatu Damaskoksen valvontaan, eivätkä siinä liioin onnistuneet heitä seuranneet abbasidit. Idrisidit (789-926) irrottivat Marokon kalifien otteesta. Pohjois-Afrikan eli Ifriqiyan takana Espanjan valloitukseen oli berberien ohella osallistunut arabeja, mutta islamilainen al-Andalus tukeutui mieluummin Ifriqyan hallitsijoihin kuin Bagdadin kalifeihin. Vuonna 800 kalifi Harun al-Rashid (786–809) nimitti Ibrahim ibn al-Aghlabin Ifriqiyan perinnölliseksi emiiriksi. Tämän jälkeen aghlabidien (800-909) hallitsema Pohjois-Afrikka kuului enää vain muodollisesti abbasidikalifaattiin. Tunisiassa sijaitsevasta Kairouanista tuli tärkeä uskonnollisen elämän keskus. Siellä kirjoitettiin 800-luvulla malikiittisen koulukunnan käsikirjan al-Mudawwana imaami Malikin opetusten pohjalta. Egypti irtautui abbasidien otteesta, kun tulunidit (868–905) tulivat valtaan. Heitä seurasivat fatimidit (909–1171) Pohjois-Afrikassa, Egyptissä ja Syyriassa.
Abbasidivalta kaventuu Lähi-idässä
Kalifin nimittämät kuvernöörit Lähi-idässä olivat käytännössä itsenäisiä hallitsijoita, jotka vain muodollisesti hyväksyivät kalifin arvovallan. Valtaa käyttivät Khorasanissa ja laajemminkin Persiassa ensin tahiridit (821–873), sitten saffaridit (861–900) ja samanidit (874–1005).
Islamilainen maailma laajenee
Fatimidien avulla islam alkoi levitä kuivien aavikkoalueiden ulkopuolelle Afrikassa. Sama tapahtui ghaznavidien (977-1186) johdolla Intiassa, missä sulttaani Mahmud (997–1030) pani toimeen 17 jihadia.
Kalifaatti-instituutio kuihtuu
900-luvun puoliväliin mennessä abbasidikalifien valta oli muuttunut varjoksi entisestään ja rajoittui enää Irakiin. Iranista tulleet šiialaiset buijidit (932–1062) tekivät kalifeista lopulta nukkehallitsijoitaan, minkä jälkeen muutamaa poikkeusta lukuun ottamatta abbasidit olivat vain symbolisia valtiaita.
Abbasidikalifaatin kuihtuminen johti siihen, että islamilainen oppi yhdestä ainoasta kalifaatista menetti arvostuksensa. Pohjois-Afrikassa abbasideja vastustaneet sisämaan vuoristojen berberiheimot omaksuivat ismailiittien ajatukset, ja heidän johtajansa Abdallah, joka perusti fatimidien dynastian, julistautui vuonna 910 kalifiksi. Vuonna 929 Córdoban emiiri Abd ar-Rahman III julistautui kalifiksi, jolloin kalifeja oli jo kolme. Turkkilaiset seldzukit ottivat käyttöön sulttaanin viran, mihin ei sisältynyt jakamattoman uskonnollisen auktoriteetin ajatusta kuten kalifin virkaan. Samaan aikaan saattoi sen takia olla useita rinnakkaisia sulttaanikuntia.
Sunnit ja šiiat
Muslimien jakautuminen sunneihin ja šiioihin kehittyi viimeistään 800-luvulla, vaikka tarinoiden mukaan taustalla olivat jo 600-luvun alkupuolen erimielisyydet. Iranin buijidit (932–1062) olivat ensimmäinen šiialainen dynastia ja samanaikaisesti heidän kanssaan šiialaiset fatimidit (909–1171) pitivät valtaa Egyptissä ja Pohjois–Afrikassa. Näin ollen 900-luvulla näytti siltä, että šiialaisuudesta olisi tullut islamin valtasuuntaus. Tilanne muuttui, kun turkkilaiskansat alkoivat vyöryä Persiaan Keski-Aasiasta. Ensimmäisiä heistä olivat sunnilaiset seldzukit (1037–1157). Islamilainen maailma jakautui sunnilaisiin valtakuntiin, joita olivat seldzukit ja ghaznavidit ja šiialaisiin valtakuntiin, joita olivat fatimidit ja buijidit.
Kulttuurin kukoistus
Ensimmäiset abbasidikalifit omaksuivat Persian sassanideilta politiikan kääntää kreikkalaisia tieteellisiä tekstejä. Sen tuloksena melkein kaikki kreikkalainen luonnonfilosofinen kirjallisuus käännettiin arabiaksi. Kiinnostus tieteisiin aiheutti sen, että islamilaisesta maailmasta tuli sadoiksi vuosiksi monilla tieteenaloilla johtava alue koko maailmassa. Näin oli muun muassa matematiikassa, astronomiassa ja lääketieteessä. 1100-luvulta alkaen islamilaisen maailman tieteellisiä töitä alettiin Euroopassa kääntää latinaksi. Taiteen alueella vastaavan kukoistuksen esti islamin kielteinen suhtautuminen useimpiin taiteisiin.
Uskonto
Jotkut tutkijat pitävät islamia vasta abbasidien valtakunnassa syntyneenä uskontona, sillä ainakin islamilainen kirjallisuus alkaa vasta heidän valtakaudellaan. Koraanin osia on tosin säilynyt mahdollisesti jo 500-luvun lopusta alkaen, mutta kirjaan nimeltä Koraani ei viitata missään ennen 800-lukua. Ibn Ishaqin Muhammed-elämäkerran jälkeen alkoi syntyä arabivalloituksista kertovaa futuh-kirjallisuutta. Toinen uusi kirjallisuuden tyyppi liittyi lainoppiin. Valtakunnan ydinalueilla uskonnolliset lainoppineet olivat ratkaisseet oikeudellisia kiistoja perinnäistapojen mukaisesti. 800-luvun alussa imaami Muhammad al-Shafi‘i (767–820) vaikutti siihen, että perinnäinen, lainoppineiden yksimielisyyteen eli "elävään traditioon" perustuva tulkintamalli korvattiin uudella. Siinä lakisäädös johdettiin profeetta Muhammedin esikuvaan nojautumalla 'traditioon' (hadith), joka löytyi lyhyistä profeetan puheita ja tekoja selostavista kertomuksista eli haditheista. Kolmas ja myöhäisin hadith-kokoelmien tyyppi historiallisten (sira) ja lainopillisten (fiqh) hadithien jälkeen olivat eksegeettiset (tafsir) hadithit, jotka selittivät Koraanin yksittäisiä kohtia. Uskonnollisen kirjallisuuden kasvua auttoi paperin leviäminen Kiinasta Lähi-itään 700-luvun loppupuoliskolla. Lumpuista tehty paperi teki kirjojen teosta halvempaa kuin aikaisemmin.
800-luvulla koottiin kuusi suurta lainopillisten hadithien kokoelmaa, niin sanotut kuusi kirjaa eli kutub al-sittah. Samoin 800-luvulla syntyivät sunni-islamin tärkeimmät neljä lainopillista koulukuntaa (madhhab). Ne tulivat määrittelemään islamin ytimen eli šarialain sisällön. Šiialaisuuden puolella syntyivät hieman myöhemmin heidän kokoelmansa sekä šiialaisuuden tärkein lakikoulukunta ja'fari. Šiialaisuus jakautui ismailiitteihin (joita fatimidit olivat) ja nykyisin valtavirtaa oleviin 12-šiialaisiin.
Oppi Muhammedista uskonnon perustajana tarjosi abbasididynastialle poliittista tukea: uusi hallitsijasuku oli profeetalle sukua ja oli syössyt vallasta "jumalattomat" umaijadit. Profeetan arvovalta alkoi kuitenkin kohota myös kalifien yläpuolelle. Nämä yrittivät turhaan nostaa itsensä myös uskon suurimmiksi tulkeiksi. Vuonna 833 kalifi al-Mamun perusti inkvisition eli mihnan rankaisemaan ja jopa teloittamaan uskonoppineita, jotka vastustivat kalifin näkemyksiä. Voiton peri silti uskonoppineiden luokka, ulama, joka vastedes kertoi, mitä olivat Jumalan lain määräykset.
1100–1500
pienoiskuva|Almoravidien valtakunta vuonna 1120. pienoiskuva|Aijubidien valtakunta Saladinin kuollessa vuonna 1193. thumb|Mamelukkien valtakunta 1328 Kun muslimit olivat ensin olleet valloittajia, suunta kääntyi 1100-luvulla, minkä jälkeen islamilaiset valtiot alkoivat joutua ulkopuolelta tulevien hyökkääjien kohteeksi. Näihin kuuluivat islamiin kääntyneet turkkilaiset heimot, Aasiasta tulleet mongolit sekä eurooppalaiset armeijat, kuten ristiretkeläiset.
Al-Andalus
Beduiinit ja arabit olivat 700-luvun alussa vallanneet lähes koko Iberian niemimaan. Arabien eteneminen Espanjan kautta Ranskaan tyrehtyi 720-luvulla, minkä jälkeen arabivalta alkoi vetäytyä myös niemimaalta. Islamilainen al-Andalus koki lyhyen kukoistuksen Córdoban kalifaatin aikana vuosina 929–975. Kristityt valtiot etenivät varsinkin 1000- ja 1100-luvuilla. Toledo kukistui vuonna 1085. Myös Marokosta tulleet almoravidit (1085–1145) ja almohadit (1145–1287) valtasivat pirstoutuneita taifa-valtioita, mutta kaikki muslimivaltiot oli 1200-luvun alkuun mennessä kukistettu lukuun ottamatta Granadan emiraattia (1238–1492), jonka annettiin säilyä Kastilian vasallivaltiona.
Sisilia ja Italia
Pohjois-Afrikan aghlabidit valtasivat Sisiliaa ja eteläistä Italiaa 800-luvuilla ja tekivät ryöstöretkiä Roomaan asti. Heidät ajettiin pois vuosina 1061–1091, viimeiset tosin vasta 1240-luvulla. Šiialaisten fatimidien kapina kukisti dynastian
Ristiretket
Kristittyjen ja muslimien yhteenotot siirtyivät Italiasta Syyriaan ja Palestiinaan. Kun Bysantin keisari pyysi kristityiltä apua turkkilaisia vastaan, ristiretkeläisten (1095–) työtä helpotti turkkilaisten vastustajien hajanaisuus. Seldzukkivaltakunnassa oli voimassa heimorakenteeseen perustuva appanaasi-järjestelmä, jonka johdosta se oli hajonnut itsenäisten sotaherrojen hallitsemiin pieniin alueisiin. Kahdensadan vuoden kuluessa (1095–1270) tehdyt ristiretket johtivat ristiritarien aluevalloituksiin ja kristillisten ruhtinaskuntien perustamiseen. Seldzukit kuitenkin onnistuivat vähitellen vastaamaa hyökkäykseen. Mosulia ja Aleppoa hallinnut kuvernööri Zengi voitti ristiretkeläiset Edessassa 1146. Hänen poikansa Nur al-Din yhdisti Syyrian ja valloitti Egyptin fatimideilta 1169. Al-Dinin kenraalista Egyptin hallitsijaksi noussut Saladin teki lopun fatimidien dynastiasta ja voitti ristiretkeläiset Hattinin taistelussa 1187.
Lähi-itä ristiretkien jälkeen
Saladinin perustama aijubidien dynastia (1174-1250) käytti mamelukkeja orjasotilainaan. Mamelukit (1250-1517) syrjäyttivät hallitsijansa ja valitsivat mongolien karkottamat abbasidit nukkehallitsijoikseen. Mamelukit loivat vahvan sotilasvallan, joka karkotti ristiretkeläiset vuoteen 1291 mennessä ja kesti seuraavat kaksisataa vuotta.
Mongolit valloittivat 1258 Bagdadin. Mongolien hallintokieleksi tuli persia. Vuonna 1291 mamelukit karkottivat ristiretkeläiset Palestiinasta. Osmanit nousivat 1300-luvulla valtaan Anatoliassa. Vuonna 1369 turkkilaismongolilainen Timur Lenk perusti pääkaupungin Samarkandiin ja laajensi valtakuntaa Volga-joelle ja Persiaan saakka.
Musta Afrikka
Pohjois-Afrikan varhaisten valloitusten jälkeen islam levisi mustaan Afrikkaan pääasiassa kauppiaiden, mutta myös jihadin välityksellä. Afrikkalainen islam sai omia erityispiirteitään paikallisista uskonnoista.
Orjuus kuului islamilaisten maiden talouselämään 1900-luvulle asti, jolloin se ainakin virallisesti loppui länsimaiden painostuksesta. Se oli myös laajempaa kuin länsimaissa. Orjia hankittiin etenkin mustasta Afrikasta, ja heitä vietiin islamilaisiin maihin suunnilleen yhtä paljon kuin Amerikkaan eli 14–18 miljoonaa. Miespuoliset orjat, erityisesti nuoret pojat usein kastroitiin, minkä takia arabimaihin ei syntynyt suurta mustaa väestöryhmää kuten Amerikkaan.
Länsi-Afrikka
pienoiskuva|Afrikkalaiset muslimit ovat pääosin [[Sunnalaisuus|sunnalaisia malikiitteja, shafi'ilaisia tai hanafeja. Shiilaisia ibadiitteja on jonkin verran Libyassa ja Sansibarissa.]] pienoiskuva|Arabialaisten orjakauppiaiden karavaani Afrikassa 1875. Islamin leviäminen mustaan Afrikkaan eli Saharasta etelään on alkuvaiheiltaan epäselvää, mutta ilmeisesti kullan, suolan ja orjien kauppiailla oli asiaan osuutta. Kauppiaat solmivat yhteyksiä heimopäälliköihin ja kuninkaisiin, ja näissä islam herätti kiinnostusta. Hallitsijat saivat luku- ja kirjoitustaitoisista muslimikauppiaista apua raha-asioittensa hoitajina. Koska uskonnon leviäminen ei tapahtunut valloitusten kautta, islaminuskoon kääntyminen ei johtanut näiden alueiden arabisoitumiseen tai liittämiseen islamilaisiin imperiumeihin, kuten tapahtui Pohjois-Afrikassa. Satunnaisesti sitä kuitenkin tapahtui. 1000-luvulla Marokon almoravidit valloittivat ja islamisoivat Ghanan kuningaskunnan. 1200-luvulla syntyneen Malin kuningaskunnan taustalla saattoi myös olla berbereiden tai arabien vaikutusta. Malissa oli tärkeitä kaupallisia keskuksia, kuten Timbuktu, joiden kautta islam jatkoi leviämistään. Kaupungin 1300-luvulla perustettuja koraanikouluja ja madrasoja kutsutaan lännessä usein "yliopistoiksi". Malin hajotessa sen tilalle syntyi Songhain valtakunta, jonka marokkolaiset valtasivat 1500-luvun lopulla.
Islamin leviämistä edisti maantieteellinen etäisyys islaminuskon varsinaisiin keskuksiin, minkä takia afrikkalainen islam pystyi joustavasti yhdistelemään itseensä myös afrikkalaisia uskontoja. Esi-isien henget voitiin ymmärtää islamilaisiksi jinneiksi ja paikallisista jumalista tuli enkeleitä. Islam ei sisältänyt sellaisia aineksia, jotka uskomusten tai moraalin suhteen olisivat olleet ristiriidassa paikallisten kulttuurien kanssa, joten islam jatkoi menestyksellä etenemistä 1700-luvulle tultaessa Keski-Afrikkaan saakka. Siellä sademetsät osoittautuivat muuriksi, jota oli vaikea ylittää. Islam levisi kuitenkin vielä Hausamaana tunnetulle alueelle, joka ulottuu Pohjois-Nigeriasta Saharan autiomaahan pohjoisessa, Tšadjärvelle idässä ja Nigerjoelle etelässä. Hausat kääntyivät islamiin, ja heidän emiirinsä kävivät ajoittain pyhää sotaa. Afrikkalainen islam seurasi malikiittista šariakoulukuntaa. Länsi-afrikkalaista islamia reformoitiin islamin valtavirran suuntaan, kun siihen päästiin tutustumaan Mekkaan tehtyjen pyhiinvaellusten avulla.
Sudan ja Itä-Afrikka
Arabit liikkuivat Itä-Afrikan rannoilla jo 700-luvulla, mutta vasta 900-luvulta alkaen islam alkoi kunnolla levitä Itä-Afrikan rannikkoseuduilla persialaisten kauppiaiden vaikutuksesta. Kauppiaiden vaimot ja jalkavaimot kääntyivät islamiin, ja näin kehittyi persialaisia ja bantuvaikutteita yhdistelevä itä-afrikkalainen islam, shirazi -kulttuuri. Se sai nimensä myytistä, jonka mukaan monien kaupunkien perustajat olisivat tulleet Iranin Širazista. 1300-luvulla syntyneisiin islamilaisiin kaupunkivaltioihin kuuluivat Mombasa, Mogadishu ja Kilwa. Arabivaikutteiden kasvaessa kehittyi afrikkalainen swahili-islam. Swahilit olivat rannikkoa pitkin asunut kaupankäyntiin erikoistunut kansa, jonka kieli kehittyi bantukielien ja arabian yhdistelmäksi, swahiliksi. Islam ei vielä 1800-luvulla ollut levinnyt sisämaahan, mihin vaikutti Portugalin vaikutus. 1600-luvulla Oman oli kuitenkin menestynyt sodissa portugalilaisia vastaan ja saanut haltuunsa Sansibarin saaren, minne 1800-luvulla perustettiin Sansibarin sulttaanikunta. Omanilaisten uskontona islamilainen Ibadilaisuus, joka muodostaa pienen omaperäisen suuntauksensa islamin sisällä.
Sudan muodostaa oman kehityspolkunsa afrikkalaisen islamin kehityksessä. Sudanin islamisoituminen tapahtui Egyptistä käsin, missä oli vallalla šarian shafi'i -lakikoulukunta. Pohjois-Sudanin islamisoituminen ja samalla arabisoituminen alkoi Egyptin mamelukkivallan aikoina. Vuonna 1323 nämä valtasivat Nubian pääkaupungin Dongolan ja perustivat islamilaisen hallinnon alueelle, missä oli vallinnut koptilainen kristinusko.
pienoiskuva|Islamilaiset ruuti-imperiumit 1700-luvun alussa
Aasia
Islam levisi Intian niemimaan pohjoisosiin 1100-luvun lopulta alkaen, jolloin turkmeenilaiset heimot hyökkäsivät sinne sotasaaliin toivossa. Sotamenestys johtui ratsuilla liikkuvien jousimiesten ylivoimaisuudesta. Turkmeenit tappoivat, ryöstivät ja orjuuttivat intialaisia, mutta suhtautuivat avoimesti hindulaisuuteen, jonka harjoittaminen sai jatkua. Muslimialueista muodostui Delhin sulttaanikunta, joka käsitti niemimaan pohjoisosan. Delhin sulttaanikunta ulottui1300-luvulla jo melkein koko niemimaalle. Toisen islamiin kääntyneen paimentolaiskansan eli mongolien hyökkäys tuhosi sen 1500-luvulla. Tällä kertaa hyökkääjän ylivoiman takasivat tykistö ja muut tuliaseet. Viimeisen suuren mogulikeisarin aikana 1700-luvun alussa melkein koko Intian niemimaa oli jälleen islamilaisen herruuden alla. Pian sen jälkeen mongolivalta mureni ruhtinaskunniksi, islamilaisten sulttaanien alueet kutistuivat ja etenkin brittiläinen kauppakomppania alkoi laajentaa vaikutustaan. Vuonna 1858 kuningatar Viktoriasta tuli koko Intian keisarinna.
Islam levisi muun muassa orjakauppiaiden mukana Kaakkois-Aasian rannikkokaupunkeihin, aluksi Pohjois-Sumatralle, jonne syntyi islamilainen kuningaskunta. Portugalilaiset tuhosivat sen vuonna 1521. Myös Jaavalle muodostui muslimivaltioita.
Keski-Aasian mongoliheimoista osa omaksui 1400-luvulla islamin, kun vastaavasti osa buddhalaisuuden. Kiinassa Shaanxin provinssin pääkaupungista Xi'anista tuli merkittävä islamilainen keskus.
1500-luvulta nykyaikaan
thumb|220px|Komeat [[moskeijat ovat islamilaisen kulttuurin näyttävimpiä saavutuksia. Kuvassa suuri moskeija Banda Acehissa Indonesiassa.]]
Osmanien valtakunta
Arabikalifien aikaa seurasi turkkilainen Osmanien valtakunta (noin 1300–1918). Osmanit valloittivat Konstantinopolin vuonna 1453 ja etenivät Eurooppaan, mutta Wienin taistelussa 1683 Wienin edustalla he kärsivät tappion, eikä Itä-Euroopan alueita sen jälkeen saatu vallatuksi.
Osmanit liittivät 1500-luvulla valtakuntaansa Syyrian, Mekan ja Medinan. Valtion hallintokielenä oli turkki. Seuraavalla vuosisadalla osmanit saavuttivat suurimman laajuutensa, mutta valtakunta alkoi heikentyä sisäisesti. Erityisesti muutokset maailmankaupassa heikensivät taloutta. Osmanit tekivät 1700-luvulla laajoja hallinnollisia uudistuksia, joiden mallit otettiin Euroopasta. Kansallisuusaate levisi 1800-luvulla osmanivaltioon. Turkkilaista nationalismia edustivat nuorturkkilaiset, kun vastaavasti arabialaisilla alueilla heräsi ajatus yhdistää kaikki valtiot yhdeksi valtioksi, panarabismi. Osmanivaltioon perustettiin parlamentti vuonna 1873.
Persiassa valtaa pitävät Safavidien dynastia omaksui šiialaisuuden. Safavidien valta päättyi vuonna 1722 ja sen korvasi Qajarien dynastia. Arabian niemimaalla syntyi islamilainen herätysliike, wahhabilaisuus.
Kolonialismi
1700-luvulta lähtien islamilaiset alueet joutuivat eurooppalaisen imperialismin piiriin. Ensimmäisen maailmansodan jälkeen laajalti tunnustettua kalifaattia ei enää ollut. 1900-luvun kuluessa islamiin vaikuttivat monet muut ideologiat kuten sosialismi, mutta uskonto säilytti ominaispiirteensä. Uskonnon nopea kasvu, länsimaiden kiinnostus islamilaisiin alueisiin, kansainväliset konfliktit ja globalisaatio ovat osaltaan pitäneet islamin merkittävänä nykymaailmaa muokkaavana tekijänä.
Lentopallon Euroopan liiga
Lentopallon Euroopan liiga on eurooppalaisten lentopallomaajoukkueiden välillä pelattava liiga. Euroopan liiga perustettiin vuonna 2004. Sen päällimmäinen tarkoitus on tarjota kovia kansainvälisiä otteluita koville eurooppalaisille lentopallomaajoukkueille, jotka eivät pelaa Lentopallon maailmanliigassa. Kilpailun järjestää Euroopan lentopalloliitto CEV.
Kilpailujärjestelmä
Euroopan liigassa on kolme alkulohkoa, joissa pelataan kotona ja vieraissa tuplaottelut kuuden viikonlopun aikana eli otteluita tulee kullekin joukkueelle yhteensä kaksitoista alkulohkoissa. Alkulohkonsa voittaja. Mikäli lopputurnauksen järjestäjänä toimiva isäntämaa on alkulohkossaan voittajana pääsee kyseisen lohkon paras maa isäntämaan lisäksi lopputurnaukseen. Lopputurnauksessa pelaa neljä joukkuetta mukaan lukien isäntämaa.
Joukkueet pelaavat turnauksessa heti alkuun välieräottelut, jonka voittaja etenee Euroopan liigan finaaliin.
Voittajat
Historian ensimmäisen Euroopan liigan voitti Tšekki, joka löi Venäjän kotikentällään pelatussa finaalissa. Kaudella 2005 finaaliin oli raivannut jälleen tiensä Venäjä sekä yllättäen Suomi, joka pelasi finaaliturnauksessa B-maajoukkueellaan. Suomi ei pystynyt antamaan finaalissa vastusta, ja näin Venäjän voitti isäntämaana kisat. Kaudella 2006 Euroopan liiga sai jälleen uuden voittajan kun Hollanti löi tiukassa finaalissa Kroatian Turkissa pelatussa lopputurnauksessa.
Kaudella 2007 Espanjassa pelattu lopputurnaus päättyi jälleen isäntämaan voittoon, kun Espanja voitti Portugalin historian tiukimmassa finaalissa. Kauden 2008 finaalissa Slovakian maajoukkue otti sen historian ensimmäisen Euroopan liigan voiton Hollannista erin 3-1.
Suomen menestys
thumb|200px| Simo-Pekka Olli Euroopan liigan finaalissa vuonna 2005. Suomen A-maajoukkue on osallistunut Euroopan liigaan kausilla 2004 sekä 2005. Kaudella 2004 joukkue ei selviytynyt finaaleihin, mutta kaudella 2005 se pelasi itsensä lopputurnaukseen. Lopputurnauksessa pelasi A-maajoukkueelta nuorennettu ryhmä sillä avainpelaajat keskittyivät MM-karsintoihin. Se ei A-maajoukkueen peliesitystä haitannut, kun Suomi otti komeasti hopeaa. Finaalissa kovemmaksi joukkueeksi osoittautui jo samassa alkulohkossa esiintynyt Venäjä. Joukkueen passari Simo-Pekka Olli valittiin Euroopan liigan finaalien parhaimmaksi passariksi, ja hakkuri Mikko Oivanen parhaimmaksi hyökkääjäksi.
Tarhamäki (Jyväskylä)
pienoiskuva|oikea|Peltokatu Tarhamäellä Tarhamäki on pieni omakotialue Jyväskylässä Keljossa Keuruulle vievän maantien pohjoispuolella. Tarhamäessä olevat vanhimmat talot on rakennettu vähän 1800-luvun ja 1900-luvun vaihteen molemmin puolin. Nykyisin Tarhamäessä on myös asumiskuntoutusyksikkö mielenterveyskuntoutujia varten Nykyinen Tarhamäki liitettiin Jyväskylän maalaiskunnasta kaupunkiin vuonna 1914. .
Robert Fayrfax
Robert Fayrfax (23. huhtikuuta 1464 Deeping Gate – 24. lokakuuta 1521 St Albans) oli englantilainen säveltäjä.