cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Omena
Omena kulttuurissa
Länsimaissa omena monesti samastetaan hyvän ja pahan tiedon puun hedelmään Raamatussa, vaikkakaan Raamatussa ei mainita missään, että hedelmä olisi ollut omena. Lähi-idässä omena on varsin tuntematon, ja siellä hedelmäpuuksi ajateltiin viikunaa tai granaattiomenaa. Latinan kielessä omenaa tarkoittava "malus, maalum" on samankaltainen kuin pahaa merkitsevä malum riippuen siitä, äännetäänkö a pitkäksi vai lyhyeksi. Kreikkalaisessa mytologiassa Herakleen kahdessatoista urotyössä Herakles joutuu noutamaan Hesperidien puutarhassa kasvavan elämänpuun kultaisia omenoita. Tämä on todennäköisesti saanut renessanssimaalarit ottamaan kreikkalais-mytologisia vaikutteita raamatullisiin maalauksiinsa. Tämä on osaltaan vaikuttanut mielikuviin omenasta kiellettynä hedelmänä.
Legendan mukaan omenan putoaminen Isaac Newtonin päähän olisi saanut hänet ajattelemaan painovoimaa. Todellisuudessa Newton lienee nähnyt omenan putoavan ollessaan hedelmätarhassa, mutta todisteita päähän putoamisesta ei ole. William Stukeley kuuli anekdootin Newtonilta vuonna 1726 ja kirjoitti sen vuonna 1752 julkaistuun Newtonin elämäkertaan seuraavassa muodossa: “Päivällisen jälkeen, kun sääkin oli lämmin, menimme puutarhaan ja joimme teetä omenapuiden varjossa… hän kertoi minulle olleensa aivan samassa tilanteessa, kun aiemmin painovoiman käsite tuli hänen mieleensä… sen aiheutti omenan putoaminen puusta, kun hän istui mietiskelemässä.”
Lumikki-sadussa päähenkilö myrkytetään omenan avulla.
Entisajan keisarit ja kuninkaat pitivät seremonioiden aikana valtikan lisäksi käsissään maailmaa kuvaavaa “valtio-omenaa”. Tällöin omena on vallan symboli. Antiikin Rooman rahoissa käytettiin samassa tarkoituksessa kolmen omenan kuvaa: valtakunnan alue ulottui Välimeren ympärillä kolmen maanosaan, Eurooppaan, Afrikkaan ja Aasiaan.
Brigette Lacquette
Brigette Lacquette (s. 11. lokakuuta 1992) on kanadalainen jääkiekkoilija, joka pelaa puolustajana. Hän on saavuttanut olympialaisissa hopeaa Pyeongchangissa 2018 ja MM-kilpailuissa hopeaa Ruotsissa 2015 ja Kanadassa 2016 sekä pronssia Suomessa 2019. Lacquette on ensimmäinen Kanadan Ensimmäisiin kansakuntiin kuuluva naisjääkiekkoilija, joka päässyt maan olympiajoukkueeseen. Alle 18-vuotiaiden MM-kilpailuissa Lacquette voitti kultaa vuonna 2010 ja saavutti hopeaa vuonna 2009. Vuoden 2010 turnauksessa hänet valittiin parhaaksi puolustajaksi ja hän oli ykkönen syöttötilastossa ja plus–miinus-tilastossa.
Lacquette on edustanut Manitoban yliopistoa kaudella 2010–2011, Minnesota Duluthin yliopistoa vuosina 2011–2015 sekä CWHL-joukkue Calgary Infernoa vuodesta 2015. Hän voitti CWHL:n mestaruuden eli Clarkson Cupin vuonna 2016.
Vilho Lehokas
Wilhelm (Vilho) Bernhard Lehokas (ent. Löfqvist, 24. huhtikuuta 1876 Messukylä – toukokuu 1918 Viipuri) oli suomalainen verhoilija ja sosiaalidemokraattinen puhuja ja kansanedustaja.
Elämä
Lehokkaan vanhemmat olivat pellavatehtaan työmies Henrik Löfqvist ja Anna Kaisa Lindgrén. Hän työskenteli verhoilijana Tampereella ja Helsingissä sekä toimi sos.dem. puolueen puhujana Helsingissä 1903–1913. Lehokas oli naimisissa vuodesta 1907 Ida Maria Salmisen kanssa.
Lehokas oli SDP:n kansanedustajana 1917 edustaen Viipurin läänin itäistä vaalipiiriä.
Suomen sisällissodan loppuvaiheessa Lehokas vangittiin Viipurissa ja hänet ammutiin Viipurin vankileirillä toukokuussa 1918.
Kristiyhteisö
thumb|280px|Kristiyhteisön Helsingin seurakunnan alttari. Kristiyhteisö on protestanttisen kristinuskon ja Rudolf Steinerin antroposofisten ajatusten pohjalta syntynyt uskonnollinen uudistusliike. Se ei pidä itseään tunnustuksellisuuteen painottuvana liikkeenä vaan sakramentaalis-rituaalisena yhteisönä. Opinkappaleiden tilalla Kristiyhteisössä on opetusvapaus.
Kristiyhteisön toiminnan ja toimitusten perustana on usko kolmiyhteiseen Jumalaan, johon kuuluvat Isä, Poika ja Pyhä Henki, sekä usko Jeesukseen Kristukseen, joka on samalla kertaa Jumala ja ihminen. Kristiyhteisö tunnustaa Jeesuksen Jumalaksi ja Vapahtajaksi Raamatun mukaisesti.
Historia ja levinneisyys
thumb|260px|Kristiyhteisön perustajat, 16. syyskuuta 1922. Vuonna 1922 joukko evankelisia pappeja ja teologian opiskelijoita pyysi antroposofian perustajaa Rudolf Steineria luennoimaan heille Stuttgartissa Saksassa ja Dornachissa Sveitsissä. Kristiyhteisö perustettiin 16. syyskuuta 1922 Dornachissa Steinerin luentojen ja hänen muotoilemansa uskontunnustuksen pohjalta. Ensimmäiset papit tulivat evankelisesta kirkkokunnasta, nimekkäimpänä Berliinin Neue Kirchenin kirkkoherra Friedrich Rittelmeyer, joka jo aiemmin oli tutustunut antroposofiaan ja Rudolf Steineriin. Hänestä tuli yhteisön ensimmäinen arkkiyliohjaaja. Kansallissosialistit lakkauttivat Kristiyhteisön vuonna 1941 ja Gestapo vangitsi useita Kristiyhteisön pappeja, mukaan lukien arkkiyliohjaajan Emil Bockin. Kristiyhteisö perustettiin uudestaan vuonna 1945. Euroopasta Kristiyhteisön seurakunnat ovat levinneet myös kaikkiin muihin maanosiin. Vuonna 2005 Kristiyhteisöllä oli Saksassa noin 10 000 jäsentä ja 50 000 ystäväksi ilmoitettua. Koko maailmassa Kristiyhteisöllä on jäseniä 20 000. Iskelmälaulaja Jukka Kuoppamäki on toiminut Saksassa Kristiyhteisön pappina.
Kristiyhteisö Suomessa
Suomessa on neljä rekisteröitynyttä Kristiyhteisön seurakuntaa (Helsinki, Tampere, Lahti ja Tammisaari). Säännöllistä toimintaa on yhteensä kahdellatoista paikkakunnalla, lähinnä suurimmissa kaupungeissa. Ensimmäinen suomalainen seurakunta perustettiin Helsinkiin vuonna 1967. Suomen Kristiyhteisö rekisteröityi uskonnolliseksi yhdyskunnaksi 5. syyskuuta 1969. Vuoden 2014 lopussa yhteisöllä oli 286 jäsentä. Kristiyhteisöllä on Suomessa neljä pappia.
Suomen Kristiyhteisö on julkaissut vuodesta 1980 lähtien neljä kertaa vuodessa ilmestyvää Kristiyhteisö-lehteä.
Oppi ja toiminta
Kristiyhteisö ilmoittaa tavoitteekseen haluavansa palvella kaikkia ihmisiä, jotka etsivät Kristusta henkilökohtaisessa elämässään ja yhteisössä. Tämä tapahtuu evankeliumin julistuksena ajanmukaisen henkisen tiedon pohjalta, uudistettujen seitsemän sakramentin ja rituaalien eli pyhien toimitusten ja jumalanpalvelusmenojen toteuttamisena, sielunhoitona sekä suullisen ja kirjallisen opetuksen kautta. Opetuksen tavoitteena on tehdä eläväksi uskon sisällöt käyttäen apuna kaikkea siihen soveltuvaa kristinuskon ja ihmiskunnan perintöä sekä nykyisen tietämyksen sisältöjä. Kristiyhteisö ilmoittaa hyväksyvänsä antroposofisen hengentieteen tulokset avoimen arvostelevasti, kuten myös teologian, historiantutkimuksen ja muiden alojen saavutukset. Tähän suhtautumistapaan perustuu Kristiyhteisön pappien opetusvapaus, jolle on rajoitteena ristiriidattomuus sakramenttien ja rituaalien sisältöjen kanssa.
Kristiyhteisön säännöissä ilmaistaan yhteisön tarkoituksesta ja toiminnasta seuraavat kohdat :
thumb|150px| [[Kelttiläinen risti, jota Kristiyhteisössä käytetään perinteisen ristinmerkin ohella Kristuksen kuoleman ja ylösnousemuksen merkkinä.]] Kristiyhteisössä käytetään tunnuksena useimmissa toimituksissa tavanomaista ristiä. Sen lisäksi on käytössä kelttiläinen risti, joka on kristillisillä kirkoilla yleisessä käytössä, Suomessa esimerkiksi Lestijärven kirkon katolla. Ristin palkkien leikkauspisteen ympärillä on ympyrä ja joka Kristiyhteisössä ymmärretään Kristuksen kuoleman ja ylösnousemuksen merkiksi. Ehtoollisjumalanpalveluksen eli ihmisen vihkitoimituksen kuluessa ja hautauksessa pappi tekee Pyhän kolminaisuuden nimeen koko seurakunnan puolesta ristinmerkin ja muut osallistujat kolme pientä ristinmerkkiä, pystypalkin kohdalla Isä, poikittaisen palkin kohdalla: Poika, ympyrän yhteydessä: Pyhä Henki. Kelttiläisestä rististä tämä eroaa siinä, ettei siinä ole kuvattuna riimukirjoituksia eikä koristekuvioita, jotka ovat kelttiläiselle ristille tunnusomaisia.
Paavalin kirjeissään edustama kolmiosainen ihmiskuva on julistuksen ja liturgian pohjana. Ihminen nähdään ruumiina, sieluna ja henkenä.
Kristuksesta käytetään myös nimityksiä Poika ja Poika-Jumala Pyhän Kolminaisuuden yhtenä osana. Kristus tuli ihmiseksi Jordanin kasteessa ja liittyi Golgatan kuoleman kautta ihmisyyden jaloimpiin voimiin. Ylösnousemuksen kautta kulkeneen Kristuksen voima nähdään kaiken todellisen kehityksen alkuvoimana.
Jumalanpalvelus tapahtuu kunkin maan omalla kielellä. Kirkkojen alttaritilassa on alttari, seitsemän kynttilää ja alttaritaulu. Kirkkovuoden eri aikoina on käytössä erilaiset liturgiset värit ja viikoittain vaihtuvat evankeliumikohdat.
Kristiyhteisön sakramentit ovat :
Sakramentit on uudistettu Rudolf Steinerin ohjeiden mukaan. Steiner tarkoitti uudistetut sakramentit edistämään ihmisen yksilöllisyyttä.
Sakramenttien ja kirkollisten toimitusten suhteen vallitsee kaikissa seurakunnissa sitoutuminen yhteisiin teksteihin ja käännöksiin. Ehtoollisella käyntiin ei vaadita yhteisön jäsenyyttä. Kristiyhteisö hyväksyy kristillisten kirkkokuntien kasteet eikä vaadi uudelleen kastamista. Myös muut sakramentit ja rituaalit hyväksytään.
Opetushallitus on hyväksynyt Kristiyhteisön uskonnonopetuksen perusteet. Ala-asteen opetuksen tavoitteena on herättää ja vaalia kristillisiä arvoja elämää kantavina voimina. Tarkoituksena on saada elävä yhteys lasten, vanhempien, koulun ja seurakunnan välille. Yläasteella tuetaan ja vahvistetaan oppilaan kasvua vapaaksi kristilliseksi ihmiseksi, joka ymmärtää vastuunsa. Raamattu ja oma seurakunta koetaan tärkeäksi. Lukusuunnitelmassa ovat kuvattuna luokkakohtaiset tavoitteet. Opetusta on steinerkouluissa useilla paikkakunnilla. Opettajina toimivat Kristiyhteisön papit tai koulutetut uskonnonopettajat.
Organisaatio
Maailmanlaajuisesti Kristiyhteisössä painotetaan seurakuntien itsenäisyyttä ja jäsenten vapautta taloudellisen tuen antamisessa, mutta yhteisö ei peri virallista jäsenmaksua. Suomen Kristiyhteisöllä on rekisteröityneenä uskonnollisena yhdyskuntana oma yhdyskuntajärjestyksensä. Hallinto tapahtuu maan kattavana yhdyskuntana ja paikallistasolla rekisteröityneiden seurakuntien kautta.
Papistolla on oma hierarkkinen rakenteensa: arkkiyliohjaaja, kaksi yliohjaajaa, tiettyjä alueita varten nimitetyt ohjaajat, seurakuntapapit. Hierarkian hallinnosta vastaa seitsemästä papista muodostunut piiri, Siebenerkreis. Hierarkian tehtävänä on pappien lähettäminen seurakuntiin ja kultillis-liturgisista kysymyksistä vastaaminen. Naispappeus on tunnustettu perustamisesta lähtien.
Kristiyhteisön varsinaiseksi jäseneksi voi hakea aikuisena. Papiston tehtävään kuuluu jäsenten vastaanottaminen.
Opetusvapaus ja tunnustuksellisuus Kristiyhteisössä
Kristiyhteisön papistolla on opetusvapaus ja Kristiyhteisön jäsenet voivat itse muodostaa kantansa kristinuskon kysymyksiin. Kristiyhteisön uskontotieteellinen luokittelu on tästä syystä ollut vaikeaa. Papiston tehtävän katsotaan Kristiyhteisössä olevan pyrkimys kristinuskon elävöittämiseen. Kristiyhteisössä suhtautuminen uskontunnustuksiin ei painotu tunnustuksellisuuteen, vaan ne nähdään ennen kaikkea tienä Jumalan ja erityisesti kolminaisuuden syvempään ymmärtämiseen. Kristillinen uskontunnustus sisältää ”kaikki ne meditatiiviset elementit, joiden avulla ihminen voi selkeyttää kuvaansa Jumalan olemuksesta”. Kristiyhteisön omassa uskontunnustuksessa tämä puoli on hänen mukaansa vielä selvemmin esillä. ”Uskon Jumalaan”-lause katsotaan tarkoittavan syvää luottamusta jumalalliseen ja suuntautumista elämässään sen mukaisesti.
Kristiyhteisö ja antroposofia
Kristiyhteisö on opillisesti ja järjestöllisesti itsenäinen järjestö. Antroposofia katsoo olevansa todellisuuden henkisen ulottuvuuden tunnustava ja sitä tutkimaan pyrkivä liike, johon voi kuulua uskonnosta riippumatta. Kristiyhteisö on saanut virikkeitä antroposofiasta erityisesti perustamisvaiheessaan, ja Rudolf Steiner on määritellyt ehtoollisjumalanpalveluksessa käytettävän uskontunnustuksen (myös perinteiset uskontunnustukset ovat käytössä) ja sakramenttien muodon ja sisällön.
Antroposofisella liikkeellä ja Kristiyhteisöllä on erilainen perussuuntautuminen suhteessa todellisuuteen. Antroposofit katsovat antroposofian pohjalla olevan pyrkimyksen tietoon henkisten ilmiöiden tutkimukseen. Kristiyhteisössä puolestaan vaalitaan uskonnollista elämää sakramentein. Steinerin mukaan antroposofian ymmärtäminen usein synnyttää ihmisessä kaipuun myös elävään uskonnollisuuteen ja uskonnolliseen kokemukseen. Steiner piti tärkeänä sitä, että antroposofian ja Kristiyhteisön välinen ero ymmärrettäisiin. Hän toivoi Kristiyhteisön toimivan Antroposofisesta seurasta erillisenä kaikille avoimena yhteisönä.
Kristiyhteisö ja kristilliset yhteisöt
Kristiyhteisö pitää itseään uskonnon uudistusliikkeenä, mutta ei ainoana oikeana kirkkokuntana vaan kristinuskon yhtenä jäsenenä. Monet kristilliset suuntaukset eivät ole tunnustaneet tai eivät ole ottaneet kantaa Kristiyhteisöstä kristillisenä uskontokuntana. Kristiyhteisö ei ole Suomen ekumeenisen neuvoston eikä Kirkkojen maailmanneuvoston jäsen.
Erilaisissa uskonnollisten liikkeiden luokitteluissa Kristiyhteisö on usein luokiteltu esoteeriseksi tai kristinuskon pohjalta syntyneeksi liikkeeksi.
Kristiyhteisö hyväksyy muiden kristillisten kirkkokuntien kasteet eikä vaadi uudelleenkastamista. Jäsenten ehtoollisyhteys muiden kristillisten kirkkokuntien kanssa on sallittua. :
Tunturitädyke
Tunturitädyke (Veronica alpina) on monivuotinen matalakasvuinen sinikukkainen tädykelaji (Veronica), joka kasvaa tuntureilla ja vuoristoissa. Sen levinneisyysaluetta Euroopassa ovat Fennoskandian tunturialueet, Islanti ja Keski- ja Etelä-Euroopan vuoristot. Suomessa sitä tavataan Pohjois-Lapissa ja se on osittain uhanalainen.
Ulkonäkö ja koko
thumb|vasen|200px|Tunturitädyke on matala pystykasvuinen ruoho. Tunturitädyke kasvaa 5–15 senttimetriä korkeaksi. Sen lehtien lapa on soikean puikea, laidaltaan ehyt tai matalasti hampainen. Tunturitädykkeen kukintona on enintään kaksi senttimetriä pitkä terttu, joka on aluksi mykerömäisen tiheä ja pitenee kukinnan edetessä. Kukkien perät ovat tukilehtiä lyhyemmät. Niiden teriö on tavallisesti tummansininen, 5–7 mm leveä. Hedelmänä on leveyttään pidempi kota.
Alalajit eroavat ulkonäöltään toisistaan niin, että tunturitädykkeellä kukkien tukilehdet ovat alta kaljuja ja kota on kalju. Sopulintunturitädykkeellä molemmat ovat karvaisia, sen kota on tiheäkarvainen. Muista tädykelajeista tunturitädyke muistuttaa hieman varputädykettä (Veronica fruticans) tai orvontädykkeen (Veronica serpyllifolia) pohjoista alalajia pohjantädykettä (ssp. humifusa).
Elinympäristö
Tunturitädykkeen nimialalaji kasvaa tunturiseutujen lumenviipymillä, puronvarsilla ja niityillä. Sopulintunturitädykettä tavataan ylätunturien kalkkipitoisilla soraikoilla.
Tunturitädyke Suomessa
Suomessa tunturitädyke on harvinainen Pohjois-Lapin kasvi, jota tavataan Enontekiön, Inarin, Sompion ja Kittilän Lapissa. Yleisin se on Enontekiön pohjoisosassa. Tunturitädykkeen samanniminen alalaji kasvaa Suomessa muun muassa kosteilla, rehevillä puronvarsilla ja jokivarsilla. Toinen alalaji sopulintunturitädyke esiintyy hyvin harvinaisena vain Enontekiön luoteisimmassa osassa Kilpisjärven alueella. Se kasvaa kuivalla puronvarsisoraikolla. Sopulintunturitädyke on luokiteltu Suomessa vuonna 2010 vaarantuneeksi, aiemmin vuonna 2000 äärimmäisen uhanalaiseksi.
Murad II
thumb|Sulttaani Murad II
Murad II (1404 – 3. helmikuuta 1451) oli Osmanien valtakunnan sulttaani isänsä Mehmed I:n kuoltua vuodesta 1421 vuoteen 1451 (lukuun ottamatta 1444–1446). Muradin hallintokautta leimasi pitkä sota, jota hän kävi Balkanin kristittyjä sekä Anatolian turkkilaisia emiraatteja vastaan. Hänet kasvatettiin Amasyassa.
Bysanttilaiset suostuttelivat Mustafa Çelebin (tunnetaan myös Düzmece Mustafana) yrittämään sisällissodan sytyttämistä ja nuoren sulttaanin syöksemistä valtaistuimelta. Mustafa voittikin Muradin armeijan ja julisti itsensä Adrianopolin (nykyisen Edirnen) sulttaaniksi. Muradin joukot kuitenkin saavuttivat hänet Ulubatissa, lähellä Bursaa ja teloittivat hänet. Tämän jälkeen Murad loi uuden armeijan, Azebin, vuonna 1421 ja marssi läpi Bysantin keisarikunnan ja ryhtyi piirittämään pääkaupunkia Konstantinopolia. Muradin piirittäessä kaupunkia bysanttilaisten onnistui yhdessä muutamien Anatolian itsenäisten turkkilaisvaltioiden kanssa lähettää Muradin nuorempi veli, 13-vuotias Mustafa, kapinoimaan veljeään vastaan ja piirittämään Bursaa. Muradin täytyi keskeyttää Konstantinopolin piiritys kohdatakseen kapinoivan veljensä. Hän vangitsi prinssi Mustafan ja teloitti tämän. Anatolian valtiot jotka jatkuvasti juonittelivat häntä vastaan - Aydın, Germian, Mentese ja Teke - liitettiin osaksi Osmanien valtakuntaa.
Tämän jälkeen Murad ryhtyi sotaan Venetsiaa, Karamanidien emiraattia, Serbiaa ja Unkaria vastaan. Karamanidialaiset lyötiin vuonna 1428 ja venetsialaiset vetäytyivät 1432 hävittyään toisen Salonikan piirityksen vuonna 1430. 1430-luvulla Murad valtasi valtavia alueita Balkanilta ja onnistui liittämään Serbian valtakuntaansa 1439. Vuonna 1441 Pyhä saksalais-roomalainen keisarikunta, Puola ja Albania liittyivät Unkari-Serbia liittoon. Murad voitti Varnan taistelun vuonna 1444 János Hunyadia vastaan, mutta hävisi Jalowazin taistelun ja joutui luopumaan vallasta.
Vuonna 1446 hän nousi uudestaan valtaan Janitsaarien avulla ja murskasi kristittyjen liiton toisessa Kosovon taistelussa (ensimmäinen tapahtui 1389). Kun Balkanin rintama oli turvattu Murad suuntasi itään Timur Lekin pojan Shah Rokhin suuntaan ja Karamanidin ja Çorum-Amasyan emiraattien suuntaan.
Ouen
Pyhä Ouen (myös Audoenus, Dado, Owen, s. noin vuonna 600 Sancyssa lähellä Soissonsia Ranskassa - k. 686 Clichyssa, Ranskassa) on yksi katolisen kirkon pyhimyksistä, jonka muistopäivä on 24. elokuuta. Hän toimi eläessään kahden frankkien kuninkaan, Klotar II:n ja Dagobert I:n kanslerina. Vuonna 636 hän lähti voidakseen perustaa Rebaisin luostarin ja saadakseen pappisvihkimyksen. Vuonna 641 hänestä tuli Rouenin piispa. Huolimatta osallistumisestaan myös politiikkaan, esimerkiksi toimien kuningatar Bathilden neuvonantajana, oli hän myös piispana aktiivinen perustaen luostareita ja vastustaen kirkon viroilla käytävää kauppaa.
Maximus af Schultén
Maximus Widekind af Schultén (21. syyskuuta 1847 Helsinki – 13. toukokuuta 1899 Helsinki) oli suomalainen kirurgi ja vapaaherra. Hän oli Helsingin yliopiston kirurgian ylimääräinen professori vuosina 1883–1891 ja varsinainen kirurgian professori sekä Kirurgisen sairaalan ylilääkäri vuodesta 1891 kuolemaansa asti. Hänen lihas- ja huuliplastiikkansa saivat aikoinaan paljon huomiota. Hän otti ensimmäisenä Suomessa käyttöön aseptiikan leikkaussalissa.
Opinnoista professoriksi
Max af Schulténin isä oli senaatin oikeusosaston varapuheenjohtaja Otto Reinhold af Schultén. Hän kirjoitti ylioppilaaksi 1865 Helsingfors privatlyceumista ja valmistui yliopistolta filosofian kandidaatiksi 1870 ja maisteriksi 1873, lääketieteen kandidaatiksi 1872 ja lisensiaatiksi 1876 sekä lääketieteen ja kirurgian tohtoriksi 1881. Hän opiskeli professori Jakob August Estlanderin johdolla ja teki 1870- ja 1880-luvulla useita opintomatkoja eri Euroopan maihin. Hänen vuonna 1878 hyväksytty väitöskirjansa käsitteli leukanivelen jäykistymistä eli ankyloosia.
Af Schultén toimi vuodesta 1876 Helsingin yleisen sairaalan kirurgisen osaston apulaislääkärinä sekä vuodesta 1878 Helsingin yliopiston kirurgian dosenttina. Hakiessaan kirurgian professuuria hän laati vuonna 1882 professorinväitöskirjan, jossa esitti suorittamansa kokeellisen tutkimuksen aivovamman vaikutuksesta silmän verenkiertoon. Tutkimus sai kansainvälistäkin huomiota. Vakinainen professuuri meni Fredrik Saltzmanille, mutta af Schulténista tehtiin 1883 ylimääräinen kirurgian professori. Hänet valittiin vakinaiseksi professoriksi Saltzmanin siirryttyä lääkintöhallituksen johtoon vuonna 1891.
Ylilääkärinä
Af Schultén oli professuurinsa ohella myös Helsingin Diakonissalaitoksen sairaalan ylilääkäri 1883–1890 ja Kirurgisen sairaalan ylilääkäri vuodesta 1891. Kirurgisessa sairaalassa hän uudisti hoitomenetelmät. Hän otti ensimmäisenä Suomessa käyttöön aseptiikan eli käytännöt, joiden tarkoituksena oli estää kokonaan tartunnanaiheuttajien pääsy leikkaussaliin ja leikkaushaavaan. Leikkauksissa otettiin käyttöön steriloidut työvälineet ja siteet sekä sterilointiin käytetyt sublimaattiliuokset. Potilaiden nukutusaineena alettiin käyttää eetteriä kloroformin sijasta ja röntgenlaite hankittiin Kirurgiseen sairaalaan pian sen keksimisen jälkeen.
Kirurgina af Schultén kehitti kekseliäitä ratkaisuja plastiikkakirurgisiin ongelmiin, kuten terveestä kudoksesta muodostetun kudoskielekkeen käytön huulien korjaamiseen huulisyöpäleikkausten yhteydessä. Hän kehitti luumädän jäännösonteloiden täyttämiseen kaksikin uutta menetelmää, vuonna 1896 sääriluuhun luukudoksen käyttöön perustuneen osteoplastian ja 1897 olka- sekä reisiluuhun lihaskudoksen käyttöön perustuneen myoplastian, joista jälkimmäinen jäi pysyvään käyttöön. Hän myös toi Suomeen uuden nivustyrän leikkausmenetelmän.
Poliittinen toiminta ja luottamustehtävät
Af Schultén oli poliittisesti aktiivinen ja nuoruudestaan asti innokas svekomanian kannattaja. Hän kuului Vikingen-lehden perustajiin. Hän edusti sukuaan aatelissäädyssä valtiopäivillä 1882, 1885, 1888, 1891, 1894 ja 1897. Hän oli myös Helsingin kaupunginvaltuuston jäsen vuodesta 1882 ja sen puheenjohtaja 1883–1887.
Viimeiset vuodet
Af Schulténilla ilmeni 50-vuotiaana halvaava tylsistyminen (dementia paralytica) eli niin sanottu aivokuppa, joka alkoi haitata hänen työtään. Hän joutui luopumaan työstään vuonna 1898 ja kuoli seuraavana vuonna vain 51-vuotiaana.
Perhe
pienoiskuva|Anna af Schultén, n. 1900 Af Schultén nai 1887 senaattori Alexander August Brunoun tyttären Anna Brunoun (1860–1928). Arkkitehti Marius af Schultén ja kirjailija Ingrid af Schultén olivat heidän lapsiaan. Kenraali Wilhelm Thesleff oli heidän vävynsä. Toimittaja Hugo af Schultén ja kemisti August Benjamin af Schultén olivat Max af Schulténin veljiä.
Austin A90 Atlantic
Austin A90 Atlantic oli Austin Motor Company Ltd.:n erityisesti Yhdysvaltain markkinoille suuntaama urheilumalli, joka esiteltiin vuonna 1948 avoautona ja vuonna 1949 coupéna. Teknisesti Austin A70 -mallin kaltainen A90 Atlantic oli poikkeuksellisen koristeellinen ja hyvin varusteltu, ja sitä sanottiin Austin-pääjohtaja Leonard Lordin "lempilapseksi". Malli ei saavuttanut odotettua menestystä muun muassa vuonna 1948 esitellyn Jaguar XK120 -urheiluauton keräämän huomion ja A90-korin heikon ruostesuojauksen vuoksi. Moni yksilö joutui varaosalähteeksi Austin-Healey 100 -urheiluautoille, jotka käyttivät samaa moottoria ja osin samaa tekniikkaakin. Ajokuntoiset A90 Atlanticit ovat siksi käyneet hyvin harvinaisiksi ja maksavat 10 000 – 35 000 puntaa.
Syntyhistoria
A90 Atlantic oli yksi ensimmäisistä toisen maailmansodan jälkeen puhtaalta pöydältä suunnitelluista Austineista. Tarinan mukaan se perustui Austin-divisioonan, sittemmin BMC-yhtymän pääjohtajan Leonard Lordin savukeaskin kanteen tai esitelehden kääntöpuolelle piirtämään hahmotelmaan. Korin lopullisesta muotoilusta vastasi argentiinalainen Dick Burzi. Inspiraationa toimi Pininfarinan muotoilema vuoden 1946 Alfa Romeo 6C2500 -avoauto. Erikoisuutena oli keulan keskelle sijoitettu kaukovalo.
Atlanticin postiluukkumainen jäähdytinsäleikkö muistutti Mercury-autojen muotoilua, ja runsas kromin käyttö oli pikemminkin amerikkalaista kuin eurooppalaista tyyliä. Prototyypissä ei ajankohdan shaved-kustomointityyliin ollut ovenkahvoja, vaan sivuovet avautuivat astinlautaan piilotetuista polkimista; sarjamalli sai kuitenkin tavanomaiset ovenkahvat. Kookkaat ovet verottivat korin jäykkyyttä, minkä vuoksi sarjamalli sai lisävahvistuksia tulipellin ja kojelaudan rakenteisiin. Atlantic sai yhtenäiset etupenkit erillisistuinten sijaan: etupenkillä saattoi istua jopa kolme henkilöä, kun taas takapenkki oli avomallissa ahdas jo kahdelle kangaskaton tukirungon rajoittaessa sen leveyttä. Coupéssa takatilaa oli runsaammin. Heinäkuussa 1948 lähetettiin A90-prototyyppi ja A70-malli 5 000 mailin koeajo- ja kestävyyskiertueelle manner-Eurooppaan. A90 Atlantic löi huhtikuussa 1949 Indianapolis-ovaalilla Nash-automerkin hallussa olleen 10 000 mailin ennätyksen. Seitsemän päivän ajossa A90 Atlantic saavutti 72,54 mailin keskinopeuden. Auton luotettavuutta ja nopeutta todistaneet ennätysajotkaan eivät vakuuttaneet nelisylinterisiä moottoreita vierastavia amerikkalaisostajia.
Korit ja varustelu
thumb|200px|Etulokasuojien keulamerkit. Amerikkalaista makua kosiskeltiin koristeellisella korilla ja Euroopan ensimmäisiin kuuluneella ”panoraamatuulilasilla”, joka oli Tatra T87:n tavoin kuitenkin jaettu kolmeen osaan: päätuulilasi oli suoraa lasia ja kromilistoilla erotetut kapeat kulmalasit voimakkaasti taivutettuja. Takapyörän kaariin sai wheel spats- peitelevyt. Kumpaakin etulokasuojaa koristivat kromatut, siivekkäät Austin-merkit, kylkiä kaunokirjoitetut Austin of England -merkit ja konepellin ja takaluukun keskellä kulki viisinauhainen kromikoriste. Kromipuskurit olivat huomattavan kookkaat striker-sarvineen. Tarjolla oli useita metallihohtovärejä sekä ainakin Yhdysvaltojen vientimalleissa vinkkareiden sijaan suuntavilkut (jotka sallittiin Britanniassa vasta vuonna 1956 ). Syyskuun 1948 hinnallaan 952 puntaa kallis Atlantic-malli oli myös poikkeuksellisen kattavasti varusteltu. Lämmityslaite oli vakiovaruste. Kullanvärisillä taustoilla varustettu mittaristo oli eurooppalaisittain runsas sisältäen nopeus- ja kierroslukumittarit sekä neljä valvontamittaria. Kojetauluun sai 32 punnan lisähintaan EKCO- tai HMV-merkkisen autoradion. Lisävarusteita olivat myös sivuikkunoiden ja kangaskaton nosto- ja laskumoottorit. Avoversio oli kolmi-ikkunainen ilman takasivulaseja, jolloin katto ylhäällä näkyvyys autosta oli rajoittunut. Coupé oli viisi-ikkunainen ja varustettu joko teräskatolla tai avokatolta näyttävällä kangaspinnoitteella. On esitetty, että tuo kangaspinnoite oli pakkoratkaisu, sillä moni alun perin avoautoksi valmistunut Atlantic sai huonon menekin vuoksi kovakaton tehtaan jälkiasennuksena.
Tekniikka
thumb|200px|1951-1952 A90-coupé takaa Atlantic-mallin suorituskykyä kohennettiin vuoden 1945 ensimmäisestä uudesta mallista Austin 16 hp periytyvän, sittemmin A70-malleista Hampshire ja Hereford käytetyn 2 199 cm³ nelisylinterisen OHV-työntötankomoottorin versiolla, jonka iskutilavuus oli kasvatetu 2 660 cm³:iin. Se tuotti 88 bhp:n (66 kW) tehon kierrosluvulla 4 000/min ja 189,8 Nm väännön kierrosluvulla 2 500/min. Näin nelivaihteinen Atlantic-avoauto saavutti The Motor -autolehden vuoden 1948 koeajoissa tuolloin huomattavan 143 km/h huippunopeuden sekä kiihtyvyyden 60 mailin tuntinopeuteen 16,6 sekunnissa. On esitetty, että 3,67:1-perävälityksen ja vaihteiden pitkän välityksen vuoksi A90 olisi helposti saavuttanut jopa 95 mailin nopeuden, mikä olisi tehnyt siitä erään tuolloisen Britannian nopeimmista automalleista. Pitkän välityksen vuoksi A90 kulki matka-ajossa kepeästi ja kulutti 13 litraa sadalla kilometrillä. Kun vientiponnistelut olivat epäonnistuneet, sai A90 tiheämmän perävälityksen kotimarkkinoiden ahtaita ja mäkisiä maanteitä ajatellen, mikä heikensi sen ominaisuuksia matka-autona ja kasvatti polttoaineen kulutusta. Pääjohtaja Lordin vaatiman matalan konepellin vuoksi A90 Atlantic sai kaksi SU-kaasutinta, joiden luodinmuotoinen suodatinkotelo piti sijoittaa moottorin sivuun. Koska sylinterikansi ei vielä ollut läpivirtausmallia, olivat pakosarjan yläpuolelle sijoitetut kaasuttimet alttiita lämmön aiheuttamille häiriöille.
Onnistunutta moottoria käytettiin sittemmin eri viritysasteissa myös Austin-Healeyn "Big Healey" -mallin 100 BN1- ja BN2-malliversioissa aina vuonna 1956 esiteltyyn 6-sylinteriseen 100 Sixiin eli BN4:ään asti. Myös Britannian armeijan "Truck ¼ ton"-sotilasauton siviiliversio, Austin Champ -maastoauto, käytti Atlantic-sisarmallinsa muokattua moottoria.
Tuotanto, vienti ja ongelmat
Austin A90 Atlantic-mallia valmistettiin 7 981 kappaletta, joista 3 597 meni vientiin. Vain 350 kappaleen menekki Yhdysvalloissa oli pettymys. Tuontitullien vuoksi A90 maksoi Yhdysvalloissa noin 75 prosenttia enemmän kuin Pontiac Chieftain -avoauto. Suosio oli parempi Iso-Britannian kansanyhteisön ja Skandinavian markkinoilla: Ruotsiin vietiin 429 autoa ja Arvo Karlsson voitti tällä automallilla ensimmäiset Jyväskylän Suurajot vuonna 1951. Brasiliaankin vietiin 117 kappaletta, mutta sodasta toipuvassa 1950-luvun alun Euroopassa auto oli liian pramea ja kallis, etenkin kun korean kuoren alla oli varsin arkista tekniikkaa. Britannian asiakaskunta suosi kovakattoista coupéta kenties ilmaston vuoksi, ja tarjotun värikirjon sijaan useimmat tilattiin mustina. Automalli ei kyennyt kilpailemaan samoihin aikoihin esitellyn, suorituskykyisellä 6-sylinterisellä moottorilla varustetun Jaguar XK120 -urheiluauton kanssa. Austin järjesti A90:n ylijäämämoottoreista ja -vaihteistoista eroon päästäkseen kilpailun Jensen Motorsin, Nashin ja Donald Healey Motor Companyn välillä automallista, johon varaston voisi purkaa. Donald Healey voitti, ja näin A90:n iso moottori, vaihteisto ja osa tekniikastakin päätyivät "Big Healey"- eli 100-urheiluautomalliin, joka menestyi niin markkinoilla kuin kilparadoillakin teknistä kantamalliaan selvästi paremmin.
Eräs A90 Atlanticin ongelmista oli ruostuminen. Koria ei tehtaalla ruostesuojattu, ja monen muun sodanjälkeisen uutuusmallin tavoin se tarjosi monia onkaloita kuran kertyä. Ruostevaurioiden vuoksi moni A90 Atlantic purettiin varaosiksi esimerkiksi suosituille Austin-Healey 100 -urheiluautoille. Kanta harveni jo 1970-luvulle tultaessa, ja Austin Counties Car Club-kerhon Al White arvioi, että koko maailmassa autoja olisi ehkä 150, niistä 60 Britanniassa.
ED
pienoiskuva|EDin aiempi logo. ED on Hartwallin valmistama energiajuoma, joka sisältää kofeiinia, guaranaa ja tauriinia. Se tuli myyntiin vuonna 2003. Perusversion lisäksi tuotetta myydään myös kevyempinä ED Lemon ja ED Green Lightina sekä 2016 lähtien myös ED No Calories Citruksena. Näiden tuotteiden lisäksi ED:in valikoimaan kuuluu tällä hetkellä myös ED Redberry sekä päärynänmakuisena markkinoitu ED BCAA Pear ja marjojen makuiseksi ilmoitettu ED BCAA Berry.
Viimeisin ED-energiajuoma ED Sour Apple. Se julkaistiin heinäkuussa 2023.
Bouchaib el-Moubarki
Bouchaïb el-Moubarki (, s. 12. tammikuuta 1978 Essahel, Marokko) on marokkolainen jalkapalloilija. Hyökkääjänä pelaava el-Moubarki edustaa Marokon pääsarjassa Raja Casablancaa.
Seurajoukkueura
El-Moubarki pelasi ensimmäiset vuodet kotimaassaan Marokossa Rachad Bernoussi Casablancassa ja Raja Casablanca. Hän saavutti jälkimmäisessä seurassa kaksi Marokon mestaruutta ja Afrikan Mestarien liigan. Kauden 2000–2001 el-Moubarki siirtyi Qatariin, jossa hän edusti vuosien 2001–2006 aikana Al-Saddia, Al-Rayyania ja Al-Wakrahia. Kaudella 2002–2003 el-Moubarki edusti saudiarabialaista Al-Ahlia. Hän palasi kaudeksi 2006–2007 takaisin Raja Casablancaan, josta hän siirtyi ensimmäistä kertaa Eurooppaan ja Ranskaan Grenoblen riveihin. El-Moubarki vietti seurassa kaksi kautta, jonka aikana hän onnistui tekemään vain kaksi maalia Ranskan Ligue 2:ssa.
Maajoukkueura
Maajoukkuetasolla el-Moubarki edusti Marokkoa vuosina 2000–2008. Hän oli mukana vuoden 2008 Afrikan-kisoissa.
Via Dolorosa (albumi)
Via Dolorosa on suomalaisen Raivopäät-yhtyeen studioalbumi, ja kaikkiaan kolmas julkaisu. Se julkaistiin vuonna 1995.
Damallsvenskan
Damallsvenskan
Lähde
Roberto Loreti
thumb|Robertino Turun Messuilla elokuussa 2011. Roberto Loreti, taiteilijanimeltään edelleen Robertino, (s. 22. lokakuuta 1947 Rooma, Italia) on italialainen laulaja, josta tuli tähti sananmukaisesti yhdessä illassa hänen esiinnyttyään 13-vuotiaana Tanskan television, Pohjoisvision kautta Suomessakin nähdyssä ohjelmassa Tv Tivolissa.
Lapsuus
Isä Orlando Loreti oli ammatiltaan muurari. Perheeseen kuului äiti Cesira ja Robertinon lisäksi seitsemän lasta, neljä poikaa ja kolme tyttöä. Sisaruskaartissa Robertino oli perheen viides lapsi. Perhe asui Rooman laitamilla köyhässä Quadraron kaupunginosassa. Robertinon ollessa noin 10-vuotias hänen isänsä sairastui. Auttaakseen perhettä taloudellisessa ahdingossa Robertino meni koulunkäynnin ohessa pizzeriaan lähetiksi. Kerrotaan, että lähetyksen saapumisen kuuli jo kaukaa, sillä Robertino tapasi aina laulaa. Erään kerran, kun hän oli vienyt lähetyksen hääjuhliin, häntä pyydettiin laulamaan hääparille. thumb|[[Mario Trevi ja Roberto Loreti]]
Laulu-ura
Esityksen kuuli roomalaisen musiikkikahvilan omistaja, joka halusi Robertinon laulamaan maineikkaaseen Caffè Grande Italia -nimiseen kahvilaansa, joka sijaitsi lähellä Rooman päärautatieasemaa Piazza della Repubblicalla (entinen Piazza dell´Esedra) holvikaarten alla nykyisen McDonald'sin paikalla.
Elettiin vuoden 1960 Rooman kesäolympialaisten aikaa ja Rooma kuhisi väkeä. Kerrotaan, että liikenne piazzalla lähes pysähtyi, kun Robertino lauloi lavalla. Enkeliäänisen laulun kuuli myös Roomassa yhdessä näyttelijätärvaimonsa Grethe Sønckin kanssa lomailemassa ollut tanskalainen televisiokasvo Volmer Sørensen. Siitä paikasta Sørensen tarttui poikaan ja vaati tätä viemään hänet Robertinon vanhempien luokse, joiden kanssa sai sovittua, että Robertino lähtisi hänen kanssaan Tanskaan, jossa tämä esiintyisi Sørensenin juontamassa huippusuositussa Kööpenhaminan Tivolista lähetettävässä edellä jo mainitussa televisio-ohjelmassa. Ensiesiintyminen tapahtui syksyllä 1960 ja oli siis suurmenestys. Televisioesiintymistä seurasi uusia televisioesiintymisiä, ylistäviä lehtikirjoituksia ja levytyssopimus Triola-levy-yhtiön kanssa. Syksyllä 1960 Robertino levytti tanskalaisen kapellimestarin Otto Franckerin orkesterin säestämänä useita kappaleita, jotka nousivat Pohjoismaissa heti myyntilistojen kärkeen, ja hän sai useita kultalevyjä. Suurin menestys oli ”O sole mio”, mutta sen lisäksi suosittuja olivat muun muassa ”Torna a Surriento”, ”Santa Lucia” ja ”Mamma” sekä iskelmänomaiset ”Romantica” ja ”Romanina del baion” sekä vähän myöhemmin ”Guaglione”. Muista varhaisista kappaleista voidaan mainita singlenä julkaistu Jamaica (1962).
Suomeen Robertino tuli ensivierailulle joulun alla 1960 ruotsalaisesta teatterista lähetettyyn television viihdeohjelmaan Aikamme Huiput. Robertino vieraili Suomessa ahkeraan myös myöhemmin 1960-luvun alkupuolella televisio-ohjelmissa ja konserteissa. Niistä huomattavimmat olivat esiintymiset Linnanmäellä helluntaina 1961, elokuussa 1961 Turun Messuilla ja syyskuussa yli viikon kiertue ympäri Suomea. Vuonna 1988 Robertino oli päätähtenä Lahden konserttitalosta televisioidussa italialaisen musiikin illassa. Robertino esiintyi Suomessa jälleen Turun Messujen 50-vuotisjuhlien tähtiesiintyjänä elokuussa 2011.
Robertinon levyt tulivat suosituiksi myös Suomessa, ja kolme vuonna 1961 eniten myytyä EP-levyä olivat kaikki hänen laulamiaan. Robertinon esimerkin innoittamana nousi pinnalle muutamia suomalaisiakin poikasopraanoja, kuten Esko Airikka ja Sakari Hotti. Pohjoismaiden lisäksi Robertino oli suosittu myös muualla Euroopassa sekä vähitellen myös muualla maailmassa, Yhdysvalloissa, Kanadassa, Australiassa, Japanissa, Neuvostoliitossa ja jopa ulkoavaruudessa, sillä venäläisen kosmonautin Valentina Tereshkovan kerrotaan halunneen kuunnella avaruudessa Robertinon lauluja. Yksin Venäjällä Robertinon levyjä on myyty 56 miljoonaa.
Kotimaassaan Italiassa Robertino tuli tunnetuksi enemmän vasta äänenmurroksen jälkeen. Suurin menestys Italiassa on ollut myyntilistojen kärjessäkin komeillut ”Un bacio piccolissimo”, jolla hän osallistui vuonna 1964 Sanremon festivaaliin  sijoittuen kärjen tuntumaan. Viimeksi Robertino esitti tämän menestyskappaleensa Carlo Contin juontamassa Italian television, Rai1, syksyn 2008 suosikkiohjelmassa ”I migliori anni”. Italiassa hän on lisäksi osallistunut useihin muihin laulukilpailuihin kuten Canzonissima, Disco per l'estate, Cantagiro ja Napolin laulufestivaali, jonka hän vuonna 1966 voitti kappaleella ”Bella”. Myös kappale ”Era la donna mia”, jolla Robertino osallistui Canzonissima laulukilpailuun on ollut menestys.
Elokuva-ura
Jo ennen laulajanuraansa Robertino löydettiin muutamaan kotikaupunginosan viereisessä elokuvakaupunki Cinecittàssa kuvattuun elokuvaan. Laulajauran alkuajalta ovat muun muassa elokuvat Im schwarzen Rössl, jossa Robertino laulaa laulun ”Mamma”, ja tanskalainen elokuva Flemming på kostskole, jossa hän laulaa Schubertin ”Ave Marian”. Myöhemmältä ajalta on muun muassa elokuva Eroi di sabbia.
Suosituimmat levyt
Robertinon nuoruusajan levyistä ilmestyi syksyllä 2004 uusi remasteroitu cd (MGM40) Kaikki parhaat, Kultaiset vuodet, johon on koottu useita hänen 1960-luvun suosikkilaulujaan. Mukana ovat muun muassa ”O sole mio” ja ”Torna a Surriento”. Levy on julkaistu useissa maissa, ja muun muassa Islannissa se myi kultaa kahdessa viikossa. Myös Tanskassa se on ollut suosittu, ja sen myötä Robertino, joka uransa alkuvaiheiden johdosta on ollut aina erityisesti tanskalaisten suosikki, on uudelleen ollut usein nähty vieras Tanskassa. Ohjelmassa on usein ollut konsertteja ja esiintymisiä yhdessä 1960-luvun toisen italialaissuosikin, Tanskassa asuvan Dario Campeotton kanssa. Vaikka Robertino ei juuri ole käynyt Suomessa 1960-luvun jälkeen, hän on kuitenkin laulanut koko ajan ja esiintyy vieläkin konserteissa eri puolella maailmaa. Hän on uransa aikana levyttänyt satoja lauluja kevyestä musiikista aina ooppera-aarioihin saakka, mutta ennen muuta hänet tunnetaan napolilaisten laulujen mahtavana tulkitsijana. Hänen 1990-luvun levytyksiään ovat esimerkiksi laulut ”Mattinata”, ”Musica proibita” ja ”Caruso”. Vuonna 2005 julkaistiin hänen levynsä Robertino Loreti, una voce, una leggenda. Levyllä on tulkinnat muun muassa lauluista ”Torna a Surriento”, ”Core 'ngrato”, ”Come prima”, ”Arrivederci Roma”, ”Vecchia Roma” ja ”White Christmas”. Useilla uusilla levyillä on myös joko hänen itse säveltämiään tai sanoittamiaan lauluja, kuten laulut ”Io vado via”, ”Monica” ja ”Roma d'estate” sekä Unicefille tehty ”Il grido del mondo”.
Robertinon haaveena uran alussa oli laulaa uusi koti monijäseniselle perheelleen. Haave toteutui jo vuonna 1961. 1960-luvun loppupuolella kotipaikka vaihtui Roomasta Rooman maaseudulle Marinoon Castelli romanin alueelle, jossa Robertinon naapureina olivat muun muassa Sophia Loren ja Marcello Mastroianni. Nykyiseen kotiinsa upouudelle asuinalueelle Palestrinaan, Rooman lähistölle, Robertino muutti perheineen vuonna 2007. Perheeseen kuuluu vaimo Maura, joka on ammatiltaan mikrokirurgi, ja teini-ikäinen poika Lorenzo. Aikaisemmasta avioliitosta olevat tytär Norma ja poika Francesco ovat jo aikuisia. Lastenlapsia on kaksi.
Matias Mäkiranta
Matias Mäkiranta (s. 3. elokuuta 2001) on suomalainen kolumnisti, yrittäjä ja nuorisoaktiivi. Mäkiranta on tullut tunnetuksi nuorena sijoittajana ja yrittäjänä sekä Nuorten Agenda 2030-ryhmän puheenjohtajana. Vuonna 2020 Mäkiranta kirjoitti kevään parhaan tuloksen ylioppilaskirjoituksissa - 10 laudaturia ja yhden eximian. Hän toimi Suomen Nuorisovaltuustojen Liiton puheenjohtajana 2020.
Mäkiranta on toiminut kaupunkilehti Tamperelaisen kolumnistina vuoden 2017 alusta ja tämän jälkeen myös toimituksen avustajana. Mäkiranta on usein ottanut kolumneissaan kantaa esimerkiksi nuoriin ja kestävään kehitykseen liittyviin aiheisiin. Mäkiranta on toiminut useissa nuorisojärjestöissä ja muun muassa nuorisovaltuuston puheenjohtajana. Hän opiskeli Tampereen lyseon lukion Eurooppa-linjalla.
Tuula Pihlajamaa
Pihlajamaa valmistui ylioppilaaksi 1964 ja lastentarhanopettajaksi 1971. Hän toimi opettajana 1966–1972 sekä päiväkodin johtajana 1972–1983 ja 1993–1999. Hän oli Jyväskylän kaupunginvaltuuston jäsen 1980–1996.
Jerry Rullo
Generoso Charles ”Jerry” Rullo (23. kesäkuuta 1923 – 21. lokakuuta 2016 ) oli yhdysvaltalainen takakentällä pelannut koripalloilija. Hän kävi Templen yliopiston. Hän kuului BAA:ssa/NBA:ssa vuosina 1946–1950 Philadelphia Warriors- ja Baltimore Bullets -seuroihin; vuonna 1947 hän oli ensin mainitun kanssa mukana voittamassa liigamestaruutta.
Stephen Laybutt
Stephen Laybutt (s. 3. syyskuuta 1977 Lithgow) on australialainen entinen jalkapalloilija.
Jalkapallomaajoukkue
Laybutt debytoi Australian maajoukkueessa 2000. Hän on pelannut 15 maaottelua ja tehnyt niissä yhden maalin.
Pekka Leppänen (Vasemmistoliitto)
Ennen eduskuntaa Leppänen toimi työsuojeluvaltuutettuna 1975–1983. Hän oli lähes 25 vuotta Suomi–Korea-seuran puheenjohtajana, kunnes jätti tehtävän vuonna 2006. Leppänen kävi Pohjois-Koreassa lukuisia kertoja. Syksyllä 1997 hän oli toimittamassa ruokaa Pohjois-Koreaan yhdessä kristillisen Via Dolorosa -yhdistyksen toiminnanjohtaja Lauri Jakkilan ja kansanedustajien Toimi Kankaanniemen (kd) ja Pauli Saapungin (kesk) kanssa.
Leppänen liittyi Suomen Kommunistiseen Puolueeseen vuonna 1971. SKP:n 19. edustajakokouksessa vuonna 1981 hän nousi puolueen keskuskomiteaan. Leppänen uusi paikkansa seuraavissa puoluekokouksissa vuosina 1982, 1984 ja 1987.
Al-Rayyan SC
Al-Rayyan Sports Club on qatarilainen jalkapalloseura, joka perustettiin vuonna 1967. Se on voittanut yhteensä seitsemän Qatarin mestaruutta ja on saavutuksellaan kolmanneksi menestynein seura Qatarin pääsarjassa.
Joukkueen kotistadion on Al-Rayyanin stadion, joka sijaitsee Al-Rayyanissa.
Aiheesta muualla
アル・ラーヤン
Amparo Baró
Amparo Baró San Martín (21. syyskuuta 1937 Barcelona – 29. tammikuuta 2015 Madrid ) oli espanjalainen näyttelijä. Hänet tunnetaan muun muassa televisiosarjasta 7 vidas, mutta hän oli tuottelias esiintyjä myös teatterissa ja elokuvissa.
Baró sai urallaan useita palkintoja. Niiden joukossa on yksi Goya-palkinto, joka hänelle myönnettiin vuonna 2007 parhaasta naissivuosasta elokuvassa Siete mesas de billar francés.
Stockholm-luokka (korvetti)
Stockholm-luokka, joka tunnetaan myös nimillä Ytattack 81 ja Spica III, on Ruotsin merivoimien palveluksessa oleva korvettiluokka, johon kuuluu kaksi 1985 vesille laskettua alusta. Niiden suunniteltuina tehtävinä on pinta-alusten torjunta, sukellusveneiden torjunta, saattajana toimiminen sekä miinanlasku.
Alukset olivat edelleen kehitettyjä Norrköping-luokan aluksia ja ne tilattiin syyskuussa 1981 Karlskronavarvetilta. Alukset saatiin palvelukseen 1985. Niiden aseistus on muutettavissa tehtävän mukaan kuten miinakiskot voidaan asentaa tarvittaessa kahden meritorjuntaohjusten laukaisualustan paikalle ja torpedoputkilla voidaan korvata kaikki meritorjuntaohjukset.
National Film Registry
thumb|National Film Registryn logo National Film Registry ("Kansallinen elokuvaluettelo") ei koostu Yhdysvaltain parhaista elokuvista, vaan pikemmin niistä, joilla on "pysyvä merkitys Amerikan kulttuurille. Ne heijastavat meitä kansakuntana", ilmoitti luettelon tekoon vaikuttava raati.
Vuonna 1988 perustettu National Film Preservation Board -raati toimii kongressin kirjastonhoitajan neuvonantajana elokuvien säilyttämisen ja kansalliseen elokuvaluetteloon vuosittain valittavien elokuvien suhteen. Raadissa oli 13 henkeä vuonna 1988 ja 44 henkeä (joista 22 varalla) vuonna 2015. Kongressi on vahvistanut raadin toimivallan vuosina 1992, 1996, 2005, 2008 ja 2016.
Vuonna 1996 kongressi perusti National Film Preservation Foundation -säätiön. Se sai vuosittain valtiolta 250 000 dollaria, jota säätiö kutsuu nimellä "vuotuinen valtuutus". Lisärahaa säätiö keräsi yksityiseltä taholta. Edellisten lisäksi vuosina 2005–2009 valtion vuosittainen tuki säätiölle nimenomaan elokuvien säilyttämistä varten oli 530 000 dollaria. Sen pitäisi mennä apurahoina kymmenille arkistoille.
Listalle hyväksytään vuosittain enintään 25 elokuvaa, jotka ovat "kulttuurillisesti, historiallisesti tai esteettisesti merkittäviä". Niiden tulee kuvastaa yhdysvaltalaisen elokuvan koko kirjoa ja elokuvaperinnettä. Ehdokkaiksi kelpaavat vähintään kymmenen vuotta vanhat elokuvat. Vuoden 2021 äänestykseen yleisö lähetti valittavaksi 6100 elokuvanimeä.
Elokuvaluettelon pääpaino on palkintoja voittaneilla ja teatteriesityksiin päässeillä filmeillä, kuten Hollywood-klassikkoilla, mutta luettelosta löytyy myös tekijänoikeussuojaa vailla olevia elokuvia, uutis-, mykkä- ja lyhytfilmejä, elokuvasarjoja, kotielokuvia, dokumentteja, independent-tuotantoa, tv-elokuvia, musiikkivideoita ja kokeellisia filmejä. Joulukuussa 2021 luettelossa oli 825 elokuvaa.
Elokuvat
Ensimmäisessä erässä vuonna 1989 National Film Registryyn valittiin elokuvat suuren yleisön antamien ehdotusten pohjalta. Valituksi tulivat:
We Run the Night
We Run the Night on australialaisen DJ ja tuottaja Havana Brownin kappale. Sen ovat sanoittaneet Cassie Davis sekä Snob Scrilla tuottajaduo More Megasta. Sen julkaisi Island Records digitaalisesti ladattavana Brownin uran debyyttisinglenä 29. huhtikuuta 2011. Kappale on mukana When The Lights Go Out-EP:llä sekä Brownin Flashing Lights-debyyttistudioalbumilla.
"We Run the Night" sai ristiriitaisista positiivisiin vaihtelevia vastaanottoja musiikkikriitikoilta. Se saavutti ARIAn singlelistan sijan viisi ja Australian Recording Industry Association (ARIA) palkitsi sen kolminkertaisella platinalla. RedOnen remix-versio kappaleesta, jolla vierailee yhdysvaltalaisräppäri Pitbull, saavutti Yhdysvaltain Billboard Hot 100-listan sijan kaksikymmentäkuusi sekä Yhdysvaltain Hot Dance Club Songs-listan kärjen. Recording Industry Association of America (RIAA) palkitsi "We Run the Nightin" platinalla, myytyään yli miljoona kopiota. Kappaleen remixversio pääsi singlelistoille myös Kanadassa, Tšekissä, Norjassa ja Slovakiassa.
Kappaleeseen liittyvän musiikkivideon ohjasivat Benn Jae ja Tony Prescott. Videon ensiesitys tapahtui artistin Vevo-kanavalla 11. toukokuuta 2011. RedOnen remixversion musiikkivideo koki ensiesityksensä Vevo-kanavalla 7. maaliskuuta 2012.
Henry Draper -luettelo
Henry Draper -luettelo eli Harvardin luokittelu eli HD-luettelo (tunnus HD) on alun perin 225 300 tähteä käsittänyt tähtiluettelo, jossa on merkittynä jokaisen tähden sijainti ja spektriluokka. Luettelon laati Annie Cannon yhdessä työtovereidensa kanssa Edward Pickeringin valvonnassa, ja se julkaistiin ensi kerran vuosina 1918–1924. Se nimettiin Henry Draperin mukaan, koska tämän leski oli rahoittanut luettelon laatimisen.
Vuonna 1949 luetteloa laajennettiin käsittämään yhteensä 359 083 tähteä. Laajennusosa sai lyhenteen HDE (Henry Draper Catalogue Extension), mutta yleensä myös laajennusosan sisältämiin tähtiin (numerot 225331–359083) käytetään HD-tunnusta. Luettelo sisältää tähdet aina magnitudiin +9 saakka. Se käsittää koko taivaan, ja se oli ensimmäinen merkittävä tähtien spektriluokat sisältävä tähtiluettelo.
Geneettinen seksuaalinen viehätys
Geneettinen seksuaalinen viehätys on ilmiö, jossa lähisukulaiset, yleensä sisarus- tai puolisisaruspari tai vanhempi ja lapsi, ovat eläneet erillään toisistaan ja joskus tavatessaan tuntevat huomattavaa seksuaalista vetovoimaa toinen toiseensa.
Käsitteen toi julkisuuteen Yhdysvalloissa 1980-luvulla Barbara Gonyo, joka oli antanut 16-vuotiaana poikansa adoptoitavaksi ja tapasi hänet 26 vuotta myöhemmin ja koki seksuaalisen rakastumisen tunteen, joka kesti useita vuosia. Hänen kohdallaan suhde ei johtanut seksiin. Gonyo perehtyi GSA-ilmiöön ja perusti Chicagossa tukiryhmän adoptoiduille ja heidän uudelleen löytyneille sukulaisilleen.