cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Lačni Franz
Lačni Franz oli slovenialainen, kesäkuussa 1979 Mariborissa perustettu rock-yhtye. Sen nimi merkitsee suomennettuna "nälkäistä Franzia".
Lačni Franzin keulahahmot olivat laulaja-lauluntekijä Zoran Predin sekä kitaristi Oto Rimele. Yhtye sai kotimaassaan uransa aikana huomattavaa suosiota mm. albumeillaan Ikebana (1981), Adijo pamet (1982), Ne mi dihat za ovratnik (1983) ja Na svoji strani (1986). Viimeinen studioalbumi ilmestyi vuonna 1994.
Lačni Franz lakkasi virallisesti olemasta vuonna 1997 useiden kokoelmalevyjen julkaisemisen jälkeen. Yhtyeen jäsenet pitivät vielä vuodenvaihteessa 2005–2006 yhdessä konsertteja Sloveniassa, Belgradissa ja Zagrebissa.
Matusadonan kansallispuisto
Matusadonan kansallispuisto on Zimbabwessa sijaitseva kansallispuisto. Alueesta tehtiin kansallispuisto vuonna 1975. Sen pinta-ala on 1 470 nelikilometriä.
Matusadonan kansallispuisto oli afrikannorsujen ja sarvikuonojen vahva suojelualue, mutta vuosien mittaan talousvaikeudet ja huono huolto vaikuttivat tavoitteeseen kielteisesti; jotkin alueet jäivät kokonaan valvomattomiksi puutteellisten tieverkoston ja työvoiman johdosta. Tämän seurauksena mustien sarvikuonojen populaatio lähes hävisi ja norsupopulaatio merkittävästi väheni. 1. marraskuuta 2019 African Parks solmi 20-vuotissopimuksen Matusadonan kansallispuiston hoitamisesta Zimparksin kanssa. Puiston alueella tavataan muun muassa yli 240 lintulajia sekä leijonia, kafferipuhveleita, norsuja, vesiantilooppeja ja impaloita.
Kansallispuisto sijaitsee Karibajärven rannalla.
Horten
Historia
Hortenista tuli luotsiasema vuonna 1858 ja se sai kaupunkistatuksen 1907. Vuonna 1988 Hortenin ja Borren kunnat liitettiin yhteen ja kunnan nimenä oli Borre vuoteen 2002 saakka, jolloin nimeksi palautettiin kansanäänestyksen perusteella Horten.
Elinkeinoelämä
Horten on ollut merkittävä elektroniikkateollisuuden keskus, joka on tuottanut viime vuosina jopa 25 % Norjan elektroniikkateollisuuden arvosta. Kaupungissa on myös muuta pienteollisuutta, esimerkiksi puutavarateollisuutta ja valimoja. Kaupungissa toimii myös Vestfoldin korkeakoulu ja laivaston upseerioppilaitos.
Liikenne
Tie numero 19 menee autolauttayhteytenä Oslonvuonon ylitse Mossiin, yhdistäen Eurooppatie E18:n Vestfoldista E6:een Østfoldissa. Lauttoja lähtee 20–30 minuutin välein, pitäen yötaukoa kello 24.00–6.00. Vuonon ylitys kestää noin puoli tuntia.
Media
Sanomalehti Gjengangeren ilmestyy neljästi viikossa.
Maria Caserini
thumb|Maria Caserini vuonna 1914. Maria Caserini (syntyjään Maria Adele Gasperini, myös Maria Gasparini; 24. heinäkuuta 1884 Milano – 15. huhtikuuta 1969 Milano) oli italialainen näyttelijä.
La Scalan balettikoulussa opiskellut Maria Gasperini siirtyi jo varhain elokuva-alalle. Hän työskenteli vuodesta 1906 lähtien Cinesillä ja esitti pääosia lukuisissa miehensä Mario Caserinin ohjaamissa elokuvissa. Hänen tunnetuimpia töitään ovat melodraama La ribalta (1912) ja historiallinen suurelokuva Nerone e Agrippina (1914). Caserini ei ollut ulkonäöltään erityisen kaunis, mutta hänen olemuksensa oli voimakasluonteinen, arvokas ja elegantti. Ikäännyttyään hän siirtyi esittämään sivuosia, usein äidin roolia.
Upton
Upton on usean paikan ja ihmisen nimi:
Jeffersonin piirikunta (Louisiana)
Jeffersonin piirikunta on Yhdysvaltojen Louisianan osavaltiossa sijaitseva piirikunta. Sen väkiluku oli 432 493 vuonna 2019. Piirikunnan hallintokeskus on Gretnan kunta. Piirikunta on perustettu 11. helmikuuta 1825.
Segunda Liga
Segunda Liga tai Ledman LigaPro tai pelkästään LigaPro on Portugalin jalkapallojärjestelmän toiseksi korkein sarjataso. Kauden kaksi parasta joukkuetta nousee pääsarjaan Primeira Ligaan. Kaksi huonointa joukkuetta putoaa sarjatasoa alemmas Campeonato de Portugaliin, ja kolmanneksi ja neljänneksi huonoimmat osallistuivat putoamiskarsintoihin. Kaudella 2018–2019 sarjassa pelaa 18 joukkuetta.
Dolores Ibárruri
Isidora Dolores Ibárruri Gómez (9. joulukuuta 1895 Biskaja – 12. marraskuuta 1989 Madrid) oli Baskimaalta kotoisin ollut espanjalainen poliitikko, joka oli maan sisällissodan aikana yksi Espanjan toisen tasavallan johtohahmoista. Espanjan kommunistista puoluetta (PCE) edustanut Ibárruri oli parlamentin jäsen vuosina 1936–1939 ja uudelleen Francon diktatuurin päätyttyä 1977–1979
Varhaiset vuodet
Köyhään kaivostyöläisen perheeseen syntynyt Ibárruri oli kouluaikoinaan lahjakas oppilas, mutta vanhemmilla ei ollut varaa kustantaa hänen haluamiaan opettajanopintoja ja niinpä Ibárruri työskenteli vaatetehtaalla. Vuonna 1916 hän avioitui ja perheeseen syntyi myöhemmin kuusi lasta, joista kuitenkin neljä kuoli jo nuorena lääkkeiden ja sairaanhoidon puutteen vuoksi. Ibárrurin aviomies oli ammattiyhdistysaktiivi ja hän kiinnostui myös itse sosialismista luettuaan Karl Marxin teoksia. Liityttyään Espanjan kommunistiseen puolueeseen, Ibárruri alkoi kirjoittamaan kaivostyöläisten lehteen nimimerkillä Pasionaria, joka tarkoittaa kärsimyskukkaa. Siitä tuli myöhemmin myös hänen lempinimensä. thumb|La Passionaria -patsas [[Glasgowssa.]]
Nousu politiikan huipulle
1920-luvun aikana Ibárruri nousi nopeasti Baskimaan kommunistisen puolueen johtoon ja vuonna 1930 hänet valittiin PCE:n keskuskomiteaan. Vuotta myöhemmin Ibárruri valittiin Mundo Obrero -sanomalehden päätoimittajaksi. Syyskuussa 1931 hänet vangittiin vajaan puolentoista vuoden ajaksi poliittisen toimintansa vuoksi. Vapautumisensa jälkeen Ibárruri oli mukana myös kansainvälisessä toiminnassa osallistumalla Kominternin kongresseihin ja perustamalla kansainvälisen naisille suunnatun sodan ja fasismin vastaisen järjestön. Espanjan parlamenttiin hänet valittiin ensimmäistä kertaa vuoden 1936 vaaleissa. Parlamentissa hän toimi aktiivisesti muun muassa sosiaali- ja terveysasioiden sekä maareformin puolesta ja onnistui myös neuvottelemaan lukuisia poliittisa vankeja vapaaksi.
Sisällissota ja pako Neuvostoliittoon
Espanjan sisällissodan alettua heinäkuussa 1936, Ibárrurista tuli tasavaltalaisten pääpropagandisti. Hänet muistetaan erityisesti 18. heinäkuuta pitämästään radiopuheesta, jonka Ibárruri päätti lausahdukseen ¡No pasarán!. Siitä tuli tasavaltalaisten tunnuslause, joka levisi nopeasti työväenliikkeen käyttöön myös muualle maailmaan. Vuonna 1937 Ibárruri oli Barcelonan toukokuuksi kutsuttujen tapahtumien yhteydessä aktiivisesti syrjäyttämässä pääministeri Francisco Largo Caballeroa ja nostamassa Juan Negríniä hänen tilalleen. Sisällissodan päätyttyä tasavaltalaisten tappioon Ibárruri pakeni perheineen Neuvostoliittoon. Hänen ainoa poikansa Ruben Ibárruri taisteli puna-armeijan riveissä ja kaatui Stalingradissa vuonna 1942. Toukokuussa 1944 hänet valittiin maanpaossa toimineen Espanjan kommunistisen puolueen pääsihteeriksi. Leninin kansainvälinen rauhanpalkinto Ibárruri myönnettiin vuonna 1964 ja Leninin kunniamerkki vuotta myöhemmin.
Viimeiset vuodet
Ibárrurin välit Neuvostoliiton kommunistiseen puolueeseen katkesivat 1968, jolloin hän tuomitsi kovin sanoin Tšekkoslovakian miehityksen. Tämän johdosta PCE jakaantui kahtia ja Neuvostoliitto ryhtyi tukemaan Enrique Listerin johtamaa Espanjan kommunistista työväenpuoluetta. Diktaattori Francon kuoleman jälkeen Ibárruri palasi Espanjaan vuonna 1977 ja saman vuoden parlamenttivaaleissa hänet valittiin jälleen kansanedustajaksi. Dolores Ibárruri kuoli keuhkokuumeeseen 93-vuotiaana marraskuussa 1989. Hänet on haudattu Madridiin La Almudenan hautausmaan viereiselle siviilihautausmaalle.
Muistaminen
Dolores Ibárrurin kunniaksi on pystytetty lukuisia muistomerkkejä myös Espanjan ulkopuolelle. Esimerkiksi Skotlannin Glasgowssa on La Passionaria -patsas, jonka jalustaan on kirjoitettu hänen kuuluisat Espanjan sisällissodan aikaiset sanansa; ”Parempi kuolla pystypäin, kuin elää koko ikänsä polvillaan.” Ukrainan Harkovassa puolestaan on Ibárrurin lempinimen mukaan nimetty silta.
Vuonna 1980 hän esiintyi suomalaisessa draamadokumentissa Espanjankävijät, joka kertoo sisällissodassa taistelleista suomalaisista vapaaehtoisista.
Sopraano
Sopraano on korkein ja yleisin äänialoista. Sopraano tarkoittaa kuorossa korkeinta stemmaa, jota kutsutaan ykkössopraanoksi. Oopperassa sopraanot laulavat korkeimmat roolit. Äänityyppinä sopraano tyypitetään väliksi C4-C6 ja tyypillisesti sopraano pystyy laulamaan myös tätä korkeampia säveliä, mutta sävelet C4:n alapuolella tuottavat sopraanolle tyypillisesti haasteita.
Kuoroissa sopraanot laulavat korkeinta stemmaa ja siten yleensä myös melodiaa. Koska katolinen kirkko kielsi renessanssin aikaan naisia laulamasta kirkossa, sopraanon osa kirkkokuoroissa annettiin poikasopraanoille ja myöhemmin kastraateille eli miehille, joiden kurkunpää oli kastraation vuoksi jäänyt esipuberteettiseen tilaan.
Ääniala
Sopraano on äänityypeistä korkein ja sopraanon tessitura on korkeimmalla. Sopraanon vahvuusalue on kuorolaulamisessa sävelissä C4-F5. Kuorossa sopraano laulaa kuoron korkeimmat sävelet. Harjaantuneella sopraanolla ei ole vaikeuksia laulaa C6-säveltä jota kutsutaan sopraano-c:ksi, mutta kuorossa sopraanon korkein sävel jää usein A5:een. Kuorossa sopraano yleensä kuljettaa melodiaa. Sopraano laulaa pää-äänellä eli ylärekisterissä ja sopraanon pää-ääni on voimakas. Sopraanon äänelle on tyypillistä puhtaus joka johtuu yläsävelsarjan niukkuudesta. Oopperalaulamisessa sopraano pyrkii usein lisäämään ääneen tenorin tumman äänenvärin.
Sopraano viihtyy korkealla paremmin kuin mezzosopraano eikä väsy korkealla laulamiseen. Henkilö voi olla sopraano, jonka ylärekisteri vain on kehittymätön. Sopraanon ääni elää ja on joustava G5-C6 paikkeilla. Lyyrisen sopraanon korkein sävel on D6:n paikkeilla. Tunnetun lyyrisen sopraanon Anna Netrebkon mukaan jo sävelet B♭5 ja B5 ovat korkeita säveliä. Koloratuurisopraanon korkeimmat sävelet ovat tyypillisesti F#6:n ja G6:n paikkeilla. Koloratuurisopraano saattaa pystyä laulamaan A6:n. Korkeimman laulettavan sävelen jälkeen sopraano siirtyy vihellysrekisteriin jossa äänihuulten välistä pääsee lauluäänen sijaan vihellys.
Sopraanon rintaääni eli alarekisteri on tyypillisesti kehittymätön ja heikko. Sopraano ei pääse mataliin säveliin ja alle C4:n sävelet tuottavat tyypillisesti vaikeuksia. Sopraanon matalimmat sävelet ovat tyypillisesti henkeviä ja heikkoja ja matalin laulukelpoinen sävel voi olla B3. On kuitenkin olemassa laajan äänialan sopraanoja joilla alarekisteri on kehittyneempi. Esimerkkejä tällaisista ovat muiden muassa Mariah Carey, Tarja Turunen, Saara Aalto, Sia ja Leona Lewis. Alarekisteriä käytetään populaarimusiikissa, eikä kuorossa ja oopperassa matalia säveliä sopraanolta vaadita.
Sopraanoilla on harjoitellessa ja äänenavauksessa tapana osua korkeaan säveleen C6:n yläpuolella josta äänen annetaan valua alaspäin mahdollisten ylärekisterin katkokohtien siloittamiseksi ennen ylärekisterissä laulamista. Liukumalla siloittamaton ylärekisteri saattaa muutoin katketa kesken klassistyylisen laulamisen.
Diskanttiavaimen eli g-avaimen korkeimman osoittaman nuottiviivan sävel on F5. Välittömästi viivan yläpuolella on sävel G5 ja ensimmäinen apuviiva tarvitaan säveleen A5. C6-sävel merkitään kahden apuviivan avulla. Sopraanon laulamat korkeimmat sävelet siis merkitään apuviivoilla nuottiviivaston yläpuolelle. Sopraanolle sopii sävellaji F-duuri, johon kuuluvat sävelet F4 sekä F5 ja C6 on korkein sävel.
Sopraanon ääni jakaantuu useampaan rekisteriin. Rintarekisteri on sävelten G3-E flat 4 välillä. Sävelen E flat 4 kohdalla sopraano siirtyy keskirekisteriin, joka ulottuu säveleen F sharp 5 asti. Keskirekisteri voidaan jakaa alempaan keskirekisteriin E flat 4-C sharp 5 ja ylempään keskirekisteriin C sharp 5-F sharp 5. Sopraanon ylärekisteri eli pää-ääni on välillä F sharp 5-C6 tai C sharp 6. Flageolet-rekisteri on D6 tai D sharp 6 sävelten paikkeilta korkeimpiin mahdollisiin säveliin. .
Musikaaleissa ja musiikkiteatterissa sopraanon tulisi olla kykenevä puhumaan hyvällä laadulla vähintään G4- tai A4-sävelen korkeudelta. Sopraanon belttausväli alkaa sävelestä B4/C5 ja ulottuu F5:een ja sitä korkeammallekin.
Sopraanotyyppejä
Oopperan maailmassa sopraanoääniä luokitellaan luonteensa ja värinsä perusteella erilaisiin äänityyppeihin. Monet pääsankarittaren roolit on kirjoitettu nimenomaan sopraanoille. Alla on lueteltu sopraanotyyppejä niihin yhdistettävine rooleineen.
Lyyrinen koloratuurisopraano
Kevyt, akrobaattinen ääni, jonka ääniala ulottuu kolmiviivaiseen oktaavialaan.
Dramaattinen koloratuurisopraano
Akrobaattinen, voimakas ja dramaattinen ääni joka ulottuu kolmiviivaiseen f:ään.
Lyyrinen sopraano
Pehmeä, täyteläinen ääni jonka ala vastaa subrettia, mutta jonka perusluonne ja ylärekisteri ovat vahvemmat. Roolihahmot usein spintorooleja kevyempiä.
Spintosopraano
Täyteläinen, lyyrinen ääni joka kuitenkin kykenee dramaattisiin lopetuksiin.
Dramaattinen sopraano
Voimakas, dramaattinen, vähemmän taipuisa ääni. Varattu usein sankarillisille ja/tai traagisille hahmoille. Ääniala pienestä b:stä tai a:sta kolmiviivaiseen c:hen.
Wagner-sopraano
Dramaattinen ääni, joka pystyy pitämään puolensa täyden orkesterin pauhatessa. Usein myyttinen sankaritar.
Gleichschaltung
Gleichschaltung tarkoittaa yleensä natsi-Saksan harjoittamaa kansalaisten totalitaristista kontrollointia. Gleichschaltungin tavoitteena oli pakottaa kansalaiset tiettyyn ajattelutapaan ja tukahduttaa individualistiset, hallinnolle vaaralliset mielipiteet. Termi itse on tyypillinen kansallissosialistien käyttämä kiertoilmaus.
Yhtenäistämisajatuksen seurauksena korkeista tai muuten tärkeistä viroista erotettiin tai painostettiin eroamaan muun muassa kommunistit, sosiaalidemokraatit, pasifistit ja juutalaiset keskitysleirivankeuden uhalla. Pitkien puukkojen yönä toteutettiin SA:n (Sturmabteilung) puhdistus ei-toivotuista aineksista, jotka korostivat kansallissosialistisen hallinnon vallankumouksellista, vasemmistolaista luonnetta.
Saksan kansallissosialistisen työväenpuolueen tarve valvoa kansalaisia laajasti edellytti vastustavien tahojen voimattomiksi tekemistä tai lakkauttamista. Vuosien 1933 ja 1937 välillä Saksassa lakkautettiin käytännöllisesti katsoen kaikki kansallissosialistiseen liikkeeseen kuulumattomat yhteiskunnalliset järjestöt, kuten ammattiliitot, ja poliittiset puolueet kansallissosialistista puoluetta lukuun ottamatta.
Kansallissosialistit pyrkivät rajoittamaan myös kirkon valtaa. Koulut ja muut välttämättömät laitokset otettiin puolueen valvontaan: opettajakunnasta ja vanhempainyhdistyksistä karsittiin väärien aatteiden kannattajat, ja opetussuunnitelmia muokattiin kansallissosialistisen ideologian mukaisiksi. Opettajat velvoitettiin allekirjoittamaan puolueuskollisuuden takaava sitoumus, ja heidän kattojärjestökseen perustettiin Nationalsozialistische Lehrerbund.
Gleichschaltungin nimissä perustettiin myös lukuisia muita uusia järjestöjä, joiden jäsenyys oli pakollista. Näitä olivat esimerkiksi Hitler-Jugend 10–18-vuotiaille pojille, Bund Deutscher Mädel tytöille, Kraft durch Freude työläisille ja niin edelleen. Näin varmistettiin se, että jokainen Saksan kansalainen kuului johonkin kansallissosialistiseen liikkeeseen, ja taattiin valtaa pitävän puolueen johtava asema valtiossa.
Gleicschaltung-lait
Gleichschaltungin toteuttamiseksi säädettiin jo vuonna 1933 joukko lakeja, joiden tarkoituksena oli keskittää kaikki valta natsipuolueelle. Sellaisia olivat:
Seuraavana vuonna, 30. tammikuuta 1934 säädettiin valtakunnan uudelleen­muodostus­laki. Sen mukaan Saksa virallisesti lakkasi olemasta liittotasavalta ja muuttui tiukasti keskitetysti valtioksi. Osavaltiot muuttuivat pelkiksi maakunniksi, ja lähes kaikki niiden omat hallinto­elimet lakkautettiin. Kaikki niiden valtaoikeudet siirtyivät keskus­hallitukselle. Vähän myöhemmin, 14. helmikuuta 1934 säädetyllä lailla lakkautettiin myös osa­valtioiden edustajien muodostama Valta­kunnan­neuvosto (Reichsrat).
Lähteet
Nazityskland
Kuningatar Maryn maa
250px|pienoiskuva|Kuningatar Maryn maa punaisella. Kuningatar Maryn maa on alue Itäisellä Etelämantereella. Se sijaitsee 92. ja 100. itäisten leveyspiirien välillä. Kuningatar Maryn maa rajautuu lännessä Keisari Wilhelm II:n maahan ja idässä Wilkesinmaahan ja se kuuluu Australian vaatimaan alueeseen. Sitä reunustavat Davisinmeri ja Mawsoninmeri.
Douglas Mawson löysi alueen toisella etelänaparetkellään (1911–1914) ja nimesi sen Yhdistyneen kuningaskunnan senaikaisen kuningattaren Maryn mukaan. Kuningatar Maryn maalla sijaitsevat toiminnassa oleva Mirnyin tutkimusasema sekä vuosina 1956–1959 toiminut Pionerskajan tutkimusasema.
Luettelo Songwriters Hall of Fameen valituista lauluntekijöistä
Songwriters Hall of Fame on kunniagalleria, johon valitaan vuosittain populaarimusiikin menestyneitä lauluntekijöitä. Ensimmäiset valinnat julkistettiin vuonna 1970, jolloin galleriaan otettiin 121 henkilöä. Yhteensä valittuja on tähän mennessä 396, joista valtaosa on yhdysvaltalaisia. Ensimmäisenä yhtyeenä galleriaan valittiin Queen vuonna 2003. Kokonaisina yhtyeinä on valittu myös Hall & Oates (2004), Crosby, Stills & Nash (2009) sekä Earth, Wind & Fire (2010).
Juho Koivisto (valtiopäivämies)
Juho Koivisto (Yli-Ollila, Köykkä) (29. tammikuuta 1830 Ilmajoki – 7. tammikuuta 1901 Kurikka) oli suomalainen maanviljelijä ja valtiopäivämies.
Luettelo Songwriters Hall of Fameen valituista lauluntekijöistä
Kategoriat
Valitut lauluntekijät on luokiteltu kategorioihin heidän edustamansa aikakauden mukaan.
Siirtomaa-aika
Katharine Lee Bates (valittu 1970) John Howard Payne (valittu 1970) Samuel A. Ward (valittu 1970)
Orjalaulut ja sisällissota
James Bland (valittu 1970) Hart P. Danks (valittu 1970) Paul Dresser (valittu 1970) Daniel Decatur Emmett (valittu 1970) Stephen Foster (valittu 1970) Patrick S. Gilmore (valittu 1970) James Pierpont (valittu 1970) Eben E. Rexford (valittu 1970) George F. Root (valittu 1970) Samuel Francis Smith (valittu 1970) Septimus Winner (valittu 1970) Henry C. Work (valittu 1970)
Teatteri ja elokuva
Harold Adamson (valittu 1972) Milton Ager (valittu 1972) Louis Alter (valittu 1975) Harold Arlen (valittu 1971) Irving Berlin (valittu 1970) Leonard Bernstein (valittu 1972) Ralph Blane (valittu 1983) Leslie Bricusse (valittu 1989) Nacio Herb Brown (valittu 1970) Joe Burke (valittu 1970) Johnny Burke (valittu 1970) Irving Caesar (valittu 1972) Anne Caldwell (valittu 1970) Saul Chaplin (valittu 1985) George M. Cohan (valittu 1970) Cy Coleman (valittu 1981) Betty Comden (valittu 1980) Con Conrad (valittu 1970) J. Fred Coots (valittu 1972) Sam Coslow (valittu 1970) Noël Coward (valittu 1988) Benny Davis (valittu 1975) Reginald De Koven (valittu 1970) Gene De Paul (valittu 1985) Peter De Rose (valittu 1970) Howard Dietz (valittu 1972) Walter Donaldson (valittu 1970) Al Dubin (valittu 1970) Vernon Duke (valittu 1970) Edward Eliscu (valittu 1975) Ray Evans (valittu 1977) Dorothy Fields (valittu 1971) Fred Fisher (valittu 1970) Arthur Freed (valittu 1972) Rudolf Friml (valittu 1971) George Gershwin (valittu 1970) Ira Gershwin (valittu 1971) Mack Gordon (valittu 1970) Adolph Green (valittu 1980) Ferde Grofé (valittu 1970) Oscar Hammerstein II (valittu 1970) Otto Harbach (valittu 1970) E. Y. Harburg (valittu 1972) Lorenz Hart (valittu 1970) Ray Henderson (valittu 1970) Victor Herbert (valittu 1970) Joe Howard (valittu 1970) Arthur Johnston (valittu 1970) Bert Kalmar (valittu 1970) Jerome Kern (valittu 1970) Burton Lane (valittu 1972) Ernesto Lecuona (valittu 1997) Alan Jay Lerner (valittu 1971) Jay Livingston (valittu 1977) Jerry Livingston (valittu 1981) Frank Loesser (valittu 1970) Frederick Loewe (valittu 1972) Ballard MacDonald (valittu 1970) Edward Madden (valittu 1970) Herb Magidson (valittu 1980) Henry Mancini (valittu 1984) Hugh Martin (valittu 1983) Joseph McCarthy (valittu 1970) Jimmy McHugh (valittu 1970) James V. Monaco (valittu 1970) Anthony Newley (valittu 1989) Lew Pollack (valittu 1970) Cole Porter (valittu 1970) Ralph Rainger (valittu 1970) Don Raye (valittu 1985) Harry Revel (valittu 1970) Leo Robin (valittu 1972) Richard Rodgers (valittu 1970) Sigmund Romberg (valittu 1970) Harold Rome (valittu 1982) Billy Rose (valittu 1970) Harry Ruby (valittu 1970) Bob Russell (valittu 1970) Arthur Schwartz (valittu 1972) Harry B. Smith (valittu 1970) Max Steiner (valittu 1995) Jule Styne (valittu 1972) Egbert Van Alstyne (valittu 1970) Albert Von Tilzer (valittu 1970) Harry Warren (valittu 1971) Ned Washington (valittu 1972) Paul Francis Webster (valittu 1972) Kurt Weill (valittu 1970) Percy Wenrich (valittu 1970) Richard A. Whiting (valittu 1970) Meredith Willson (valittu 1982) Allie Wrubel (valittu 1970) Vincent Youmans (valittu 1970)
Ragtime, jazz, swing ja big band
Eddie DeLange (valittu 1989) Duke Ellington (valittu 1971) Ted Fiorito (valittu 1970) Johnny Green (valittu 1972) Gordon Jenkins (valittu 1982) James P. Johnson (valittu 1970) Isham Jones (valittu 1970) Scott Joplin (valittu 1970) Bert Kaempfert (valittu 1993) Lewis F. Muir (valittu 1970) Ray Noble (valittu 1996) Andy Razaf (valittu 1972) Vincent Rose (valittu 1970) John Philip Sousa (valittu 1970) Billy Strayhorn (valittu 1984) Fats Waller (valittu 1970) Clarence Williams (valittu 1970) Spencer Williams (valittu 1970) Victor Young (valittu 1970)
Populaarimusiikin standardit
Fred E. Ahlert (valittu 1970) Harry Akst (valittu 1983) Leroy Anderson (valittu 1988) Ernest Ball (valittu 1970) Bennie Benjamin (valittu 1984) Rube Bloom (valittu 1982) James Brockman (valittu 1970) Lew Brown (valittu 1970) Alfred Bryan (valittu 1970) Sammy Cahn (valittu 1972) Hoagy Carmichael (valittu 1971) Harry Carroll (valittu 1970) Sidney Clare (valittu 1970) Mack David (valittu 1975) Buddy DeSylva (valittu 1970) Mort Dixon (valittu 1970) Ervin Drake (valittu 1983) Dave Dreyer (valittu 1970) Gus Edwards (valittu 1970) Raymond B. Egan (valittu 1970) Sammy Fain (valittu 1972) L. Wolfe Gilbert (valittu 1970) Haven Gillespie (valittu 1972) Bud Green (valittu 1975) Lou Handman (valittu 1975) James F. Hanley (valittu 1970) Charles K. Harris (valittu 1970) Edward Heyman (valittu 1975) Billy Hill (valittu 1970) Bob Hilliard (valittu 1983) Al Hoffman (valittu 1984) Carrie Jacobs-Bond (valittu 1970) Howard Johnson (valittu 1970) Irving Kahal (valittu 1970) Gus Kahn (valittu 1970) Jimmy Kennedy (valittu 1997) Ted Koehler (valittu 1972) Jack Lawrence (valittu 1975) Edgar Leslie (valittu 1972) Sam M. Lewis (valittu 1970) Johnny Marks (valittu 1981) Johnny Mercer (valittu 1971) George W. Meyer (valittu 1970) Joseph Meyer (valittu 1972) Neil Moret (valittu 1970) Theodore Morse (valittu 1970) Ethelbert Nevin (valittu 1970) Jack Norworth (valittu 1970) Chauncey Olcott (valittu 1970) Mitchell Parish (valittu 1972) Maceo Pinkard (valittu 1984) Herb Rehbein (valittu 1993) Fred Rose (valittu 1985) Jean Schwartz (valittu 1970) Carl Sigman (valittu 1972) Sunny Skylar (valittu 2010) Ted Snyder (valittu 1970) Andrew B. Sterling (valittu 1970) Al Stillman (valittu 1982) Larry Stock (valittu 1998) Harry Tierney (valittu 1970) Charles Tobias (valittu 1970) Harry Tobias (valittu 1983) Roy Turk (valittu 1970) Jimmy Van Heusen (valittu 1971) Harry Von Tilzer (valittu 1970) Mabel Wayne (valittu 1972) George David Weiss (valittu 1984) Alec Wilder (valittu 1983) Harry M. Woods (valittu 1970) Jack Yellen (valittu 1972) Joe Young (valittu 1970) Rida Johnson Young (valittu 1970)
Blues ja varhainen folk
Woody Guthrie (valittu 1970) W. C. Handy (valittu 1970) James Weldon Johnson (valittu 1970) Leadbelly (valittu 1970) Jimmie Rodgers (valittu 1970) Pete Seeger (valittu 1972) Hank Williams (valittu 1970)
Alkuperäinen rock and roll
Dave Bartholomew (valittu 1998) Chuck Berry (valittu 1986) Otis Blackwell (valittu 1991) Boudleaux Bryant (valittu 1986) Felice Bryant (valittu 1986) Bob Crewe (valittu 1995) Fats Domino (valittu 1998) Bob Gaudio (valittu 1995) Buddy Holly (valittu 1986) Peggy Lee (valittu 1999) Jerry Leiber (valittu 1985) Little Richard (valittu 2003) Phil Spector (valittu 1997) Mike Stoller (valittu 1985)
Brill Building ja laulaja-lauluntekijät
Paul Anka (valittu 1993) Burt Bacharach (valittu 1972) Jeff Barry (valittu 1991) Garth Brooks (valittu 2011) Eric Clapton (valittu 2001) Leonard Cohen (valittu 2010) Jim Croce (valittu 1990) David Crosby (valittu 2009) Bobby Darin (valittu 1999) Hal David (valittu 1972) John Denver (valittu 1996) Neil Diamond (valittu 1984) Bob Dylan (valittu 1982) Gerry Goffin (valittu 1987) Howard Greenfield (valittu 1991) Ellie Greenwich (valittu 1991) Tony Hatch (valittu 2013) Billy Joel (valittu 1992) Carole King (valittu 1987) Kris Kristofferson (valittu 1985) John Lennon (valittu 1987) Gordon Lightfoot (valittu 2012) Barry Mann (valittu 1987) Joni Mitchell (valittu 1997) Graham Nash (valittu 2009) Doc Pomus (valittu 1992) Neil Sedaka (valittu 1983) Mort Shuman (valittu 1992) Carly Simon (valittu 1994) Paul Simon (valittu 1982) Stephen Stills (valittu 2009) James Taylor (valittu 2000) Cynthia Weil (valittu 1987)
Motown, R&B, country, rock ja pop
Tom Adair (valittu 2010) Nickolas Ashford (valittu 2002) Charles Aznavour (valittu 1996) Philip Bailey (valittu 2010) Thom Bell (valittu 2006) John Bettis (valittu 2011) Jon Bon Jovi (valittu 2009) David Bowie (valittu 2005) Eddie Brigati (valittu 2009) James Brown (valittu 2000) Jackson Browne (valittu 2007) Irving Burgie (valittu 2007) Felix Cavaliere (valittu 2009) Desmond Child (valittu 2008) Phil Collins (valittu 2003) Roger Cook (valittu 2009) Sam Cooke (valittu 1987) Henry Cosby (valittu 2006) Linda Creed (valittu 1992) Steve Cropper (valittu 2005) Mac Davis (valittu 2006) John Deacon (valittu 2003) Matt Dennis (valittu 2010) Jackie DeShannon (valittu 2010) Lamont Dozier (valittu 1988) Larry Dunn (valittu 2010) John Fogerty (valittu 2005) David Foster (valittu 2010) Glenn Frey (valittu 2000) Kenneth Gamble (valittu 1995) Barry Gibb (valittu 1994) Maurice Gibb (valittu 1994) Robin Gibb (valittu 1994) Norman Gimbel (valittu 1984) Lou Gramm (valittu 2013) Al Green (valittu 2004) Roger Greenaway (valittu 2009) Merle Haggard (valittu 2007) Daryl Hall (valittu 2004) Albert Hammond (valittu 2008) Isaac Hayes (valittu 2005) Don Henley (valittu 2000) Brian Holland (valittu 1988) Eddie Holland (valittu 1988) Harlan Howard (valittu 1997) Leon Huff (valittu 1995) Michael Jackson (valittu 2002) Mick Jagger (valittu 1993) Will Jennings (valittu 2006) Antônio Carlos Jobim (valittu 1991) Mick Jones (valittu 2013) Tom Kelly (valittu 2011) Holly Knight (valittu 2013) Loretta Lynn (valittu 2008) Johnny Mandel (valittu 2010) Barry Manilow (valittu 2002) Bob Marley (valittu 2010) Michael Masser (valittu 2007) Brian May (valittu 2003) Curtis Mayfield (valittu 2000) Paul McCartney (valittu 1987) Al McKay (valittu 2010) Don McLean (valittu 2004) Freddie Mercury (valittu 2003) Van Morrison (valittu 2003) Sylvia Moy (valittu 2006) Willie Nelson (valittu 2001) Randy Newman (valittu 2002) Laura Nyro (valittu 2010) John Oates (valittu 2004) Roy Orbison (valittu 1989) Dolly Parton (valittu 2001) Joe Perry (valittu 2013) David Porter (valittu 2005) Teddy Randazzo (valittu 2007) Otis Redding (valittu 1994) Keith Richards (valittu 1993) Lionel Richie (valittu 1994) Smokey Robinson (valittu 1990) Leon Russell (valittu 2011) Carole Bayer Sager (valittu 1987) Richie Sambora (valittu 2009) Don Schlitz (valittu 2012) John Sebastian (valittu 2008) Bob Seger (valittu 2012) Valerie Simpson (valittu 2002) J. D. Souther (valittu 2013) Bruce Springsteen (valittu 1999) Billy Steinberg (valittu 2011) Jim Steinman (valittu 2012) Sting (valittu 2002) Jesse Stone (valittu 2010) Barrett Strong (valittu 2004) Bernie Taupin (valittu 1992) Roger Taylor (valittu 2003) Allen Toussaint (valittu 2011) Steven Tyler (valittu 2013) Diane Warren (valittu 2001) Jimmy Webb (valittu 1986) Bobby Weinstein (valittu 2007) Maurice White (valittu 2010) Verdine White (valittu 2010) Norman Whitfield (valittu 2004) Paul Williams (valittu 2001) Brian Wilson (valittu 2000) Bill Withers (valittu 2005) Stevie Wonder (valittu 1983)
Moderni teatteri ja elokuva
Lee Adams (valittu 1989) Richard Adler (valittu 1984) John Barry (valittu 1998) Alan Bergman (valittu 1980) Marilyn Bergman (valittu 1980) Don Black (valittu 2007) Jerry Bock (valittu 1972) Fred Ebb (valittu 1983) Charles Fox (valittu 2004) Marvin Hamlisch (valittu 1986) Sheldon Harnick (valittu 1972) Jerry Herman (valittu 1982) Elton John (valittu 1992) Tom Jones (valittu 2012) John Kander (valittu 1983) Michel Legrand (valittu 1990) Carolyn Leigh (valittu 1985) Andrew Lloyd Webber (valittu 1995) Galt MacDermot (valittu 2009) Alan Menken (valittu 2008) Bob Merrill (valittu 1987) James Rado (valittu 2009) Gerome Ragni (valittu 2009) Tim Rice (valittu 1999) Jerry Ross (valittu 1982) Harvey Schmidt (valittu 2012) Stephen Schwartz (valittu 2009) Richard M. Sherman (valittu 2005) Robert B. Sherman (valittu 2005) Stephen Sondheim (valittu 1975) Charles Strouse (valittu 1985) John Williams (valittu 1998)
Suomirokkia 6
Suomirokkia 6 (40 eilisen, tämän päivän ja huomisen tähteä) on samannimisen, Poko Rekordsin julkaiseman, kokoelmalevysarjan kuudes osa. Se julkaistiin vuonna 2001.
Albumi saavutti platinalevyn rajan vuonna julkaisuvuonnaan 2001.
Kappaleet
CD1: CD2:
Leonid Sobolev
Leonid Sergejevitš Sobolev (, 21. heinäkuuta (J: 9. heinäkuuta) 1898 Irkutsk – 17. helmikuuta 1971 Moskova) oli venäläinen neuvostokirjailija ja Neuvostoliiton kirjailijaliiton toimihenkilö.
Leonid Sobolev syntyi entisen upseerin ja virkamiehen perheeseen. Hän opiskeli Pietarin merisotakoulussa ja palveli upseerina laivastossa vuoteen 1931 saakka. Vuonna 1930 hän liittyi puna-armeijan ja laivaston kirjailijayhdistykseen ja toimi sen Leningradin osaston sihteerinä. Vuodesta 1934 lähtien hän kuului Neuvostoliiton kirjailijaliiton hallitukseen.
Tomás Luis de Victoria
thumb|Tomás Luis de Victoria. Tomás Luis de Victoria (1548 – 27. elokuuta 1611) oli espanjalainen säveltäjä ja pappi.
Victoria syntyi Sanchidriánssa ja opiskeli Segoviassa Bartolomé de Escobedon johdolla. Noin vuonna 1564 Victoria muutti Roomaan. Täällä hänen arvellaan opiskelleen Giovanni Pierluigi da Palestrinan johdolla. Italiaan muutettuaan hän alkoi käyttää sukunimensä Italian kielistä käännöstä ”Vittoria”, joten monia hänen sävellyksiään löytyy myös tällä nimellä. Vuonna 1575 Victoria vihittiin papiksi. Vuonna 1586 hän palasi Espanjaan, jossa hän loppuelämänsä ajan toimi pappina, säveltäjänä, kuoronjohtajana ja urkurina.
Karl Gustaf Brakel
Karl (Carl) Gustaf Brakel (11. joulukuuta 1823 Pirkkala – 15. tammikuuta 1906 Pirkkala) oli suomalainen meriupseeri, tilanomistaja ja valtiopäivämies.
Brakelin vanhemmat olivat Carl Adolf Brakel ja Johanna Gustava Gripenberg ja puoliso vuodesta 1853 Alexandrine Emelie Federley. Thorsten Brakel oli heidän poikansa. Federley kävi merikadettikoulun Pietarissa ja palveli sitten meriupseerina useissa eri joukko-osastoissa. Luutnantiksi hän yleni 1846 ja kapteeniluutnantiksi 1858, palveluksesta hän erosi 2. luokan kapteenina 1868. Brakel osallistui Itämaiseen sotaan patterin päällikkönä Santahaminassa, saaden toiminnastaan Stanislavin ritarikunnan 3. luokan mitalin miekkojen kera. Brakel omisti vuodesta 1861 Viikin kartanon Pirkkalassa.
Brakel oli aatelissäädyssä edustaja valtiopäivillä 1872, 1877–1878 ja 1891.
Baritoni
Baritoni on miesääni, joka sijoittuu basson ja tenorin väliin. Baritoni on keskikorkea miesääni ja miesten yleisin äänityyppi. Noin kaksi kolmasosaa miehistä on baritoneja. Tyypillinen baritoni pystyy laulamaan sävelet A2-F4, joskus G2-E4. Nimitystä baritenori käytetään baritonin ja tenorin väliin sijoittuvasta äänestä (A2–G4). Bassobaritoniksi taas kutsutaan baritonin ja basson väliin sijoittuvaa äänialaa (F2–F4). Baritoniääniä voidaan kuvata sanoilla syvä, taipuisa ja lämmin.
Raskasääniselle baritonille A4-sävelen laulaminen voi olla vaikeaa, ja belttaaminen voi olla ainoa tapa saavuttaa kyseinen sävel.
Baritoni-nimitystä – kuten muitakin äänialoja – käytetään yleensä oopperamaailmassa, mutta harvemmin pop- ja rockmusiikissa. Kuorossa baritoni yleensä laulaa basson äänialalle kuuluvia osuuksia, sillä basso on baritoniin verrattuna harvinainen äänityyppi. Monet rockmuusikot ovat baritoneja, ja baritoni on miespuolisten kantrilaulajien vallitseva äänityyppi.. Fender-sähkökitaramerkin kotisivuilla tunnetuiksi populäärimusiikin baritoneiksi on mainittu Bing Crosby, Johnny Cash, Frank Sinatra, Tom Jones, Neil Diamond, David Bowie, Bruce Springsteen, Peter Gabriel, Al Green, Rob Halford, Jimi Hendrix, Morrissey, Jim Morrison, Roy Orbison, Elvis Presley, David Lee Roth, Michael Stipe, Joe Strummer ja Eddie Vedder. Oopperoissa baritoniroolit vaihtelevat sankareista epäonnisiin häviäjiin ja kylmäverisiin roistoihin.
Baritoni äänialana tai laulajana sekoitetaan joskus soittimiin. 1600–1700-luvuilla eräät säveltäjät sävelsivät kappaleita baritoni-nimiselle sellon tapaiselle mutta useampikieliselle jousisoittimelle. Baritonitorveakin kutsutaan joskus baritoniksi, vaikka sen toinen nimi on euphonium. Myös baritonisaksofonia saatetaan kutsua lyhyemmin baritoniksi.
Aiheesta muualla
קולות (מוזיקה)
Bartolomé de Escobedo
Bartolomé de Escobedo (n. 1500 – 11. elokuuta 1563) oli espanjalainen säveltäjä. Hän syntyi Zamorassa ja opiskeli Salamancassa. Vuonna 1536 Escobedo liittyi kuoroon, jossa hän oli vuoteen 1554 saakka. Hän oli todennäköisesti säveltäjä Tomás Luis de Victorian opettaja.
Escobedon sävellyksistä kaksi messua ja motetteja ovat säilyneet.
Ranneluu
thumb|Ranneluut Proksimaalinen: A=[[Veneluu|veneluu, B=puolikuuluu, C=kolmioluu, D=herneluu Distaalinen: E=iso monikulmaluu, F=pieni monikulmaluu, G=isoranneluu, H=hakaluu]] Ranneluut (ossa carpi) muodostavat ranteen luisen osan, joka niveltyy yläpäästään värttinä- ja kyynärluuhun sekä alapäästään kämmenluihin.
Distaalisen rivin luita ovat radiaalisesta ulnaariseen lueteltuina:
Ranneluiden lukumäärä vaihtelee eri eläinlajeilla. Ihmisellä ja sialla ovat kaikki kahdeksan ranneluuta, hevosella saattaa puuttua iso monikulmaluu, lihansyöjillä vene- ja puolikuuluu ovat fuusioituneet yhdeksi luuksi. Märehtijöiltä puuttuu veneluu, lisäksi puolikuu- ja kolmioluu ovat fuusioituneet.
Saunalammi (Orivesi)
Saunalammi on Pirkanmaalla Orivedellä Pehulan kylän lähellä sijaitseva järvi.
Maantietoa
Järven pinta-ala on 7,5 hehtaaria ja se on 550 metriä pitkä ja 300 metriä leveä. Se on peltojen ympäröimä kapea järvi, joka on Venehjoen valuma-alueen pääuoman läpivirtausjärvi. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria ja sen rantaviivan pituus on 2,0 kilometriä. Sen rannat ovat peltomaata. Järvi sijaitsee harvaan asutulla alueella ja sen itärannan lahdella sijaitsee maatila. Sinne tulee tie tulouoman ylttävältä valtatieltä 9. Pehulan kylä näkyy järvelle asti.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Längelmäveden ja Hauhon reittien valuma-alueen (35.7) Venehjoen valuma-alueella (35.74), jonka Oriselän alueeseen (35.741) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 84,3 metriä mpy. Pääosa järveen tulevasta vedestä tulee Nihuanjoesta, joka alkaa viereisestä Nihuanjärvestä. Vesi poistuu kaakkoispäässä lyhyestä Kartunsalmesta. Vesireitti jatkuu Laahuksen kautta Myllyhautaan ja sitten Oriselkään. Saunalammin itäiseen lahteen laskee oja, jonka valuma-alueella sijaitsevat esimerkiksi Haapajärvi ja Sänkijärvi.
Edvard Waldemar von Christierson
Edvard Waldemar von Christierson (13. maaliskuuta 1845 Helsinki – 2. maaliskuuta 1915 San José, Yhdysvallat) oli suomalainen juristi ja virka- ja valtiopäivämies.
Von Christiersonin vanhemmat olivat esittelijäsihteeri Karl Ulrik von Christierson ja Wilhelmina Charlotta Sofia Conradi ja puoliso vuodesta 1891 Wilhelmina Ottilia Ascholin, o.s. Heyno. Georg Mauritz von Christierson, Axel Fredrik Adolf von Christierson ja Carl Gustaf Wilhelm von Christierson olivat hänen veljiään. Edvard Waldemar von Christierson tuli ylioppilaaksi Helsingissä ja suoritti tuomarintutkinnon 1871 ja kameraalitutkinnon 1873, varatuomarin arvon hän sai 1875. Von Christierson oli tullinhoitaja Loviisassa vuodesta 1889, mutta muutti 1903 Yhdysvaltoihin ja toimi maanviljelijänä Kaliforniassa.
Väärä dilemma
Väärä dilemma eli väärä vastakkainasettelu on argumentaatiovirhe, jossa asetetaan vain kaksi vaihtoehtoa tilanteessa, jossa niitä on useita. Virheellinen dilemma kuuluu usein poliittiseen retoriikkaan ja mielipidevaikuttamiseen: meillä ei ole muita vaihtoehtoja. Äärimmillään se on esimerkiksi iskulauseissa jos et ole puolellamme, olet meitä vastaan ja se, joka ei palvo Jumalaa, palvoo sielunvihollista. Kummassakin esimerkissä on neutraali suhtautuminen suljettu ulkopuolelle, jolloin jäljelle jää vain "hyvä" ja "huono" vaihtoehto kuten väärässä dilemmassa tyypillisesti.
Toisenlainen esimerkki dilemman virheasettelusta on niin sanottu Mortonin haarukka, joka on saanut nimensä Englannin kuninkaan Henrik VII:n kanslerin John Mortonin mukaan:
Morton ei ottanut huomioon sitä mahdollisuutta, että joku aatelinen voisi aivan oikeasti olla vähävarainen ja elää siksi vaatimattomasti.
Käytännön merkitys
Väärä dilemma on yksi yleisimmistä argumentaatiovirheistä. Sitä ei ole myöskään kovin helppo havaita, koska pahalta tuntuva "huono" vaihtoehto kiinnittää kuulijan tai lukijan huomion niin, ettei tämä tule ajatelleeksi voisiko vaihtoehtoja olla useampia kuin tarjotut kaksi. Ilmiö vastaa taikurien käyttämää keinoa viedä katsojan huomio pois tempun tekotavasta.
Vakavia seurauksia väärällä dilemmalla voi olla myös oikeudenkäyntimenettelyssä, jossa se voi siirtää rajaa laillisen ja laittoman välillä siitä, mitä laissa on säädetty. Esimerkki lainvoimaisesta tuomiosta:
Kyseisenä ajankohtana voimassa olleen AOYL 81 §:n asettamien ehtojen "huoneistoa hoidetaan niin huonosti, että yhtiölle tai toiselle osakkeenomistajalle aiheutuu siitä haittaa ... Huoneistoa ei saa ottaa yhtiön hallintaan, jos rikkomuksella on vain vähäinen merkitys" mukaan on sallittua hoitaa huoneistoa vähäisessä määrin huonosti tai jättää huoneisto kokonaan hoitamatta yhtiön kunnossapitovastuulle kuuluvien rakenteiden osalta. Näitä vaihtoehtoja ei oikeus ottanut huomioon päätellessään osakkeenomistajalla olevan velvollisuus hoitaa huoneistoa hyvin.
Le Morne Brabant
Le Morne Brabant on niemi Mauritiuksen eteläkärjessä. Sen tuntomerkkinä on valtava basalttijärkäle, jonka korkeus on yli 500 metriä ja pinta-ala 12 hehtaaria. Sen rinteissä on monia luolia. Luolat ja vuoren ylätasanko toimivat 1800-luvulla karanneiden orjien pakopaikkana. Le Morne Brabant liitettiin Unescon maailmanperintöluetteloon vuonna 2008.
Harvinainen hibiskuslaji Hibiscus fragilis  tunnetaan vain kahdesta paikasta maailmassa, joista toinen on Le Morne Brabantin huippu.
Niemimaalla on saaren kauneimmat hiekkarannat, ja sinne on rakennettu monia loistohotelleja.
Ravea
thumb|250px|Hietamäen asema vuonna 2007. Ravea, vanhoissa lähteissä joskus myös Ravijoki on kylä Mynämäen kunnan Mietoisissa, Varsinais-Suomessa. Se sijaitsee pääosin Laajoen itärannalla.
Historia
Molemmat tilat yhdistettiin 1800-luvun puolivälissä Hietamäen kylän Anttila ja Kartano -nimisten tilojen kanssa Ravean kartanoksi. Tässä vaiheessa myös nyt jo purettu Laajoen rannalla sijainnut Kartanon tilan päärakennus laajennettiin kaksikerroksiseksi ja empiretyyliseksi. Kartano muutettiin osakeyhtiöksi vuonna 1930 ja vuonna 1965 siitä tehtiin sokerijuurikkaan viljelyn koetila.
Ravean kylän vanha kylätontti sijaitsee Laajoen itätöyräällä, vastapäätä Hietamäen kylää ja hävinneen Hietamäen kappelin paikkaa. Nimestään huolimatta myös 1920-luvulla rakennettu Hietamäen rautatieasema sijaitsee Ravean kylässä.
Alfred Grandidier
right|thumb|250px|Alfred Grandidier
Alfred Grandidier (20. joulukuuta 1836 – 13. syyskuuta 1921, Pariisi) oli ranskalainen luonnontieteilijä ja tutkimusmatkailija.
Grandidier syntyi hyvin varakkaaseen sukuun. Veljensä Ernest Grandidierin (1833–1912) kanssa he osallistuivat tutkimusmatkalle, ja tutkivat erityisesti Andien, Perun, Chilen, Bolivian, Argentiinan ja Brasilian luontoa vuosina 1858 ja 1859. He keräsivät huomattavan kokoelman, jonka Ernest tutki ja luetteloi 1860.
1863 Alfred matkusti Intiaan ja Ceylonille. Hänen tarkoituksenaan oli tutkia Tiibetin ylänköä, mutta kuumetautiin sairastuminen esti tämän aikeen. Hän matkusti Sansibarin saarelle toipumaan sairaudesta ja tutki saaren luontoa laatien joitakin tieteellisiä kirjoituksia. Sitten hän matkusti Réunionin saarelle, josta hän 1865 matkusti Madagaskarille. Hän tutki Madagaskarin luontoa varsin perusteellisesti useiden vuosien ajan, kulkien tuhansia kilometrejä sekä sisämaassa että rannikolla. Hänen muistiinpanojensa perusteella saaresta laadittiin kartta. 1870 hän palasi lopullisesti Ranskaan ja avioitui samana vuonna neiti Vergén kanssa.
Ranskassa hän ryhtyi kirjoittamaan laajaa teosta Madagaskarista, L'Histoire politique, physique et naturelle de Madagascar. Teoksen laatimiseen osallistui myös muita kirjoittajia, kuten Alphonse Milne-Edwards ja Leon Vaillant. Valmistuessaan teoksessa oli 40 osaa, joista viimeiset julkaisi postuumisti Grandidierin poika Guillaume Grandidier.
Alfred Grandidier nimesi myös uusia lintulajeja, muun muassa eteläntöyhtökukun maanmiehensä Jules Verreauxin kunniaksi.
Grandidierin työt vaikuttivat merkittävästi siihen, että Ranskan hallitus kiinnostui Madagaskarista ja että se liitettiin maan protektoraatiksi 1896.
Utahraptor
Utahraptor (”Utahin varas”) oli teropodidinosaurusten suku. Siitä on kuvattu vain yksi laji, Utahraptor ostrommaysorum, joka on suurin tunnettu dromaeosaurien heimon laji. Utahraptor eli varhaisliitukaudella Pohjois-Amerikassa noin 126 miljoonaa vuotta sitten.
Koko ja ulkonäkö
Utahraptor oli noin 5,7–6,5 metriä pitkä, kaksi metriä korkea ja painoi noin 500 kiloa, eli yhtä paljon kuin nykyinen harmaakarhu. Kummassakin jalassa oli sirppikynsi, joka saattoi olla jopa 38 senttimetriä pitkä.
Höyhenpeite
Vaikka Utahraptorin fossiileista ei ole koskaan löydetty höyheniä, tutkijat arvelevat, että silläkin saattoi olla höyhenpeite, niin kuin kaikilla dromaeosaureilla.
Ravinto
Utahraptor saattoi saalistaa laumassa. Utahraptor lienee saalistanut suuria kasvinsyöjädinosauruksia, kuten Iguanodoneja.
Fossiilit
vasen|pienoiskuva|Utahraptorin rekonstruktio. Utahraptorin jäännökset kaivoi esiin James Kirkland kollegoineen vuonna 1991. Luut löydettiin kahdesta eri paikasta itäisessä Utahissa, josta Utahraptor on saanut nimensä, Cedar Mountainin liitukautisesta muodostumasta. Kokonaisia Utahraptorin jäännöksiä ei ole vielä löydetty, mutta fossiileja on tarpeeksi, jotta voidaan kuvitella, miltä Utahraptor näytti.
Utahraptor populaarikulttuurissa
Utahraptorit esiintyvät esimerkiksi Robert T. Bakkerin romaanissa Raptor Red ja TV-sarjan Matkalla dinosaurusten kanssa osassa Ilmojen jättiläinen. Se esiintyi myös History-kanavan sarjan Jurassic Fight Club (Suomessa Esihistoriallinen tappeluklubi Jim-kanavalla) jaksossa Raptor's Last Stand.
Jurassic Park
Jurassic Parkin Velociraptorit muistuttavat enemmän Utahraptoreja kuin oikeita Velociraptoreja. Joidenkin mielestä ne saattavat muistuttaa myös Deinonychuksia.
Reijo Linna
Reijo Linna (s. 28. maaliskuuta 1963 Helsinki) on entinen suomalainen jalkapalloilija. Hän oli pelipaikaltaan vasen laitapuolustaja.
Linna oli Käpylän Pallon kasvatti. Hän siirtyi vuonna 1981 Helsingin Jalkapalloklubiin, ollen mukana voittamassa A-poikien Suomen mestaruutta ensimmäisellä kaudellaan. Kausina 1982–1987 Linna pelasi HJK:ssa 109 pääsarjaottelua, joissa teki 11 maalia, voittaen Suomen mestaruuden kausina 1985 ja 1987 sekä Suomen cup-mestaruuden 1984. Vuonna 1988 hän edusti I divisioonassa pelannutta Kontulan Urheilijoita. Linna palasi pääsarjatasolle yhden kauden jälkeen FF Jaroon, jossa hän pelasi 26 ottelua ja teki 2 maalia.
Kausien välissä Linna pelasi myös Singaporessa muiden suomalaispelaajien kanssa ja oli voittamassa Singaporen cup-mestaruutta Jurong Townissa 1989 sekä Singaporen mestaruutta Geylang Internationalissa 1990. Palattuaan Suomeen hän siirtyi II divisioonan Finnairin Palloilijoihin. Linna pelasi FinnPassa kausina 1990–1998 yhteensä 204 ottelua, jossa teki 16 maalia ja oli mukana nostamassa seuraa Veikkausliigaan, jossa se parhaimmillaan saavutti kolmannen sijan 1997. Yhteensä pääsarjatasolla hän pelasi 277 ottelua ja teki 19 maalia.
Linna pelasi alle 16-vuotiaiden maajoukkueessa yhden ottelun Länsi-Saksaa vastaan vuonna 1979.
Garm (lehti)
Garm oli Helsingissä vuosina 1923–1953 ilmestynyt ruotsinkielinen pilalehti. Nimekkään avustajakuntansa ansiosta sillä oli merkitystä myös kirjallisena kulttuurilehtenä. Garmia julkaisi Henry Rein. Lehti ilmoitti olevansa poliittiselta linjaltaan ”demokraattisen konservatiivinen”, ja se vastusti muun muassa kieltolakia, aitosuomalaisuutta ja ääriliikkeitä. Myös vasemmisto oli usein lehden hampaissa. Garmin pääpaino oli kuitenkin kirjallisuudessa ja taiteissa eikä politiikassa. Lehti tunnettiin nimekkäistä kirjoittajistaan ja piirtäjistään. Lehden maskottina oli skandinaavisen mytologian Garm-koira.
Historia ja luonne
Garm perustettiin osittain paikkaamaan aukkoa, jonka Fyrenin lakkauttaminen oli jättänyt Suomen ruotsinkieliseen pilalehdistöön. Garmista ilmestyi ensin joulunumero vuonna 1923, säännöllinen ilmestyminen käynnistyi seuraavan vuoden alusta. Lehteä julkaistiin aluksi 24 kertaa vuodessa ja vuodesta 1937 alkaen pääsääntöisesti 12 kertaa vuodessa. Garmin edustama ruotsinkielinen konservatiivisuus ilmeni voimakkaana huolena ruotsin kielen asemasta Suomessa ja oikeistolaisen sisäpolitiikan tukemisena. Lehti arvosteli myös sosialistien hallitusvaltaa Ruotsissa. Kieltolain vastaisessa linjassaan Garm meni niin pitkälle, että julkaisi kieltolakiaikana vuosittain erikoisnumeron nimellä Förbudshumbugens Jubileum (”Kieltolakihumpuukin vuosijuhla”). Garm ei kuitenkaan ollut yhtä poliittisesti painottunut kuin samaan aikaan ilmestynyt toinen ruotsinkielinen pilalehti Blinkfyren.
Garmin pääpaino oli kirjallisuudessa ja taiteissa, ja lehteä elannokseen julkaissut Rein onnistui hankkimaan sille taiteellisesti lahjakkaita avustajia. Garmin on sanottu olleen kirjailijoiden ja taiteilijoiden keskuudessa suositumpi kuin mikään muu suomalainen pilalehti. Omalla nimellään Garmiin kirjoittivat muun muassa Georg Procopé, Bertel Gripenberg, Ragnar Ekelund, Adolf Paul, Bruno Nylander, Jacob Tegengren, Axel Berndtson, Hans Berndtson, Arvid Mörne, Yrjö Hirn, Tito Colliander, Jarl Hemmer sekä sotavuosista alkaen myös Harald Hornborg, Eirik Hornborg, Elmer Diktonius, Bertel Jung, Gunnar Mårtenson, Alma Söderhjelm, Hugo E. Pipping, Marta Hirn ja Rolf Lagerborg.
Garm menestyi hyvin aikana, jolloin monet muut pilalehdet joutuivat supistamaan ilmestymistään. Lehti ilmestyi kahdesti kuussa aina vuoden 1937 loppuun ja sen jälkeen kerran kuukaudessa lopun ilmestymisensä ajan, myös läpi sotavuosien. Garmin menestystä auttoi se, että sitä myytiin myös Ruotsissa. Sotavuosina Garm alkoi muuttua epäpoliittisen ajanvietelehden suuntaan ja pilapiirrosten määrä lehdessä väheni, mutta politiikka palasi lehden sivuille sodan päätyttyä. Suomenruotsalaiset kulttuuripiirit tukivat ja rahoittivat lehteä innokkaasti, mutta Henry Reinin kuoltua vuoden 1953 lopulla hänelle ei löytynyt enää jatkajaa, joten Garm lakkasi tuolloin ilmestymästä.