cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Sakaide
Sakaidessa harjoitettiin 1600-luvun alusta lähtien suolan tuotantoa merivedestä, ja kaupunki onkin rakennettu entisten suola-altaiden päälle. Sen vuoksi kaupungin pohjavesi on vanhastaan ollut huonolaatuista. Suolan tuotanto alkoi väistyä toisen maailmansodan jälkeen teollisuuden tieltä, kun Seton sisämeren rannikon täyttömaalle rakennettiin laivanrakennus-, öljynjalostus- ja alumiiniteollisuuden laitoksia. Sakaidesta tulikin koko prefektuurin merkittävin teollisuuskeskus, jonka liikenneyhteydet paranivat huomattavasti Seton suursillan valmistumisen myötä vuonna 1988. Kaupunkioikeudet Sakaidelle myönnettiin vuonna 1942. Kaupunkiin kuuluvilla maaseutualueilla viljellään esimerkiksi porkkanaa ja bataattia.
Sakaidessa sijaitsee kaksi Shikokun pyhiinvaellusreitin temppeliä: Tennō-ji (temppeli nro. 79) ja Shirominevuorelle rakennettu Shiromine-ji (temppeli nro. 81). Shirominevuorella on myös Saikaideen Hōgen-kapinan jälkeen maanpakoon lähetetyn keisari Sutokun hautamausoleumi. Vuoren juurella sijaitsee vuorostaan Kandani-jinjan pyhäkkö, jonka päähalli on yksi Japanin kansallisaarteista. Osa kaupungista kuuluu Seton sisämeren kansallispuistoon. Sakaidea palvelevat JR Shikokun Yosan-linja ja Seto-ōhashi-linja.
Vaasa-67
Jääpalloseura V-67 perustettiin joulukuussa vuonna 1967 jatkamaan Vaasan Palloseuran ja Vasa IFK:n vaasalaisia jääpalloperinteitä. Seura osallistui jääpallon Suomensarjaan vuonna 1968 ja nousi heti ensimmäisenä kautenaan SM-sarjaan.
V-67 sijoittui ensimmäisenä SM-sarjakautenaan vuonna 1969 seitsemänneksi. Mitaleista seura taisteli aina sarjan viimeisille kierroksille asti, mutta se jäi lopulta kolmannesta sijasta neljän pisteen päähän. Seuraavana kautena 1969–1970 seura sijoittui kuudenneksi. Kuudes sija jäi myös seuran historian parhaaksi sijoitukseksi jääpallon SM-sarjassa, sillä seuraavan kauden mestaruussarjasta V-67 luopui.
V-67 ei enää noussut takaisin korkeimmalle sarjatasolle. Seura pelasi vielä alemmilla sarjatasoilla pari vuosikymmentä, ennen kuin seuran toiminta hiipui 1990-luvun puolivälissä.
Antonio Puerta
Antonio José Puerta Pérez (26. marraskuuta 1984 Sevilla – 28. elokuuta 2007 Sevilla) oli espanjalainen jalkapalloilija, joka edusti Espanjan pääsarjassa Primera Divisiónissa pelaavaa Sevillaa. Hänen pelipaikkansa oli kentän vasemmalla laidalla, jossa hän pelasi sekä laitapuolustajana että laitalinkkinä. Puerta kuoli 22-vuotiaana sydänkohtaukseen kesken ottelun.
Ura
Puerta syntyi Nerviónin kaupunginosassa Sevillassa, lähellä Sevilla FC:n stadionia Ramón Sánchez Pizjuánia. Puertan isä Añoño pelasi nuoruudessaan muun muassa paikallisvastustaja Real Betisin B-joukkueessa Trianassa. Puerta aloitti jalkapalloilun kaupunginosan omassa seurassa, jossa pelasi aikansa ennen siirtymistään Sevilla FC:n junioreihin.
27. huhtikuuta 2006 Puerta nousi ratkaisijaksi Uefa-cupin välieräottelussa Schalkea vastaan: ensimmäinen osaottelu viikkoa aikaisemmin oli päättynyt maalittomaan tasapeliin ja toinenkin ottelu oli 101 peliminuutin kohdalla 0–0, kun 77. minuutilla vaihdosta kentälle tullut Puerta onnistui maalinteossa ja vei seuransa kilpailun loppuotteluun. 10. toukokuuta 2006 pelatussa loppuottelussa Sevilla löi Middlesbrough’n maalein 4–0 ja otti historiansa ensimmäisen eurocup-mestaruutensa. Seuraavalla kaudella 16. toukokuuta 2007 Sevillan pelatessa jälleen Uefa-cupin loppuottelussa Puerta teki toisen peräkkäisen mestaruuden ratkaisseen maalin rangaistuspotkukilpailussa Espanyolia vastaan. Kuukautta myöhemmin Sevilla voitti myös Espanjan cupin.
Espanjan maajoukkueessa Puerta teki ensiesiintymisensä 7. lokakuuta 2006 Ruotsia vastaan 2–0-tappioon päättyneessä EM-karsintaottelussa, johon valmentaja Luis Aragonés valitsi hänet tuuraamaan toista Sevilla-kasvattia, loukkaantunutta José Antonio Reyesiä. Puerta pelasi myös Espanjan alle 21-vuotiaiden maajoukkueessa ja otti osaa vuoden 2005 Välimeren kilpailuihin, jonka jalkapalloturnauksen Espanja voitti.
Kuolema
Puerta pyörtyi nurmelle sarjakauden 2007–2008 Getafe-avausottelun 30. minuutilla 25. elokuuta 2007. Hän virkosi jonkin ajan kuluttua ja käveli omin jaloin pukuhuoneeseen, missä hän menetti tajuntansa uudelleen. Puerta kuljetettiin sairaalaan, missä hänen sydämensä pysähtyi useita kertoja. Hänet saatiin kuitenkin elvytettyä. Tehohoidossa olleen Puertan tilan sanottiin tuolloin olevan erittäin vakava. Puertan tilassa ei tapahtunut käännettä parempaan, ja hän menehtyi sairaalassa 28. elokuuta. Hoitavan lääkärin mukaan kohtauksen aiheutti synnynnäinen rytmihäiriöille altistava sydämen oikean kammion dysplasia ja virallinen kuolinsyy oli sydänkohtauksista seuranneen hapenpuutteen aiheuttamat vauriot aivoihin ja muihin elimiin.
Kuollessaan 22-vuotiasta Puertaa pidettiin yhtenä Espanjan lupaavimmista jalkapalloilijoista, ja muun muassa Real Madridin ja Barcelonan sekä englantilaisten Arsenalin ja Manchester Unitedin tiedettiin olleen kiinnostuneita pelaajasta. Kannattajat jättivät viimeiset hyvästinsä Puertalle 29. elokuuta Sevillan kotistadionilla Ramón Sánchez Pizjuánilla ja myöhemmin samana päivänä hänet haudattiin San Fernandon hautausmaalle. Puertan naisystävä Mar Roldán odotti kuolinhetkellä parin ensimmäistä lasta. Poika, Aitor Puerta Roldán, syntyi 21. lokakuuta.
Puertan kuoleman vuoksi Sevillan samalle päivälle suunniteltu Mestarien liigan karsintaottelu AEK:ta vastaan siirrettiin toiseen ajankohtaan. Uefa-supercupin ottelu Milania vastaan puolestaan pelattiin suunnitellusti 31. elokuuta. Sekä Sevilla että Milan pelasivat ottelun Puertan nimeä kantavissa paidoissa. Myöhemmin samana viikonloppuna kaikissa Espanjan pääsarjan otteluissa pidettiin hiljainen hetki ja muistettiin pelaajaa eri tavoin. Espanjan hallitus myönsi Puertalle postuumisti kultaisen ansiomitalin urheilusaavutuksistaan. Sevillan puheenjohtaja José María del Nido puolestaan ilmoitti, että seuran edustusjoukkue lopettaa Puertan pelinumeron 16 käytön. Entinen Sevillan ja Espanjan maajoukkueen pelikaveri ja Puertan hyvä ystävä Sergio Ramos piti päällään valkoista paitaa jossa etupuolella oli Puertan kuva ja takapuolella Puertan pelinumero 16, kun hän juhli joukkueensa kanssa Espanjan Euroopaan mestaruuksia vuosina 2008 ja 2012. Puertan kuvan alla oli teksti "aina kanssamme". Ramosin päällä oli samainen paita, kun Espanja juhli maailmanmestaruutta 2010.
Apšeronin piirikunta
thumb|250px|Apšeronin piiri Azerbaidžanin kartalla. Apšeronin piirikunta on paikallishallintoalue Azerbaidžanissa. Vuonna 1963 perustetun piirin pinta-ala on 1 546 neliökilometriä. Asukkaita on 190 900 henkeä (vuonna 2010).
Apšeronin piiri sijaitsee Azerbaidžanin itäosassa maan pääkaupungin Bakun luoteispuolella. Se rajoittuu Bakun ja Sumqayıtin kaupunkialueisiin sekä lounaassa Hacıqabulin, lännessä Qobustanin ja luoteessa Xızın piireihin. Apšeronin piirin itäkärki työntyy Apšeronin niemimaan tyviosaan, mutta pääosin alue sijaitsee sisämaassa niemimaan ulkopuolella.
Piirin keskus on Xırdalanin kaupunki. Muita merkittävämpiä paikkakuntia ovat Sarayn, Qobun, Mehdiabadin, Ceyranbatanin, Hökməlin, Digahin, Güzdəkin ja Aşağı Güzdəkin taajamat. Kuntia on yhteensä 15, taajamia yhdeksän ja kyliä kuusi. Kaupunkiväestön osuus on 82,8 prosenttia. Vuoden 1999 väestönlaskennan mukaan 97,7 prosenttia asukkaista on azereja.
Piirin kautta kulkevat Bakusta Qubaan ja Şamaxıin johtavat maantiet sekä Bakun ja Moskovan välinen rautatie. Seudun pääelinkeino on maatalous, joka on erikoistunut puutarhanhoitoon, oliivien viljelyyn ja karjanhoitoon.
Nähtävyyksiä ovat Yanar Dağin palava luonnonkaasuesiintymä, vanhat moskeijat, saunat ja muut rakennelmat. Paikallislehtenä ilmestyy Abşeron.
Ernst August (Hannoverin kuningas)
Ernst August (, vuoteen 1837 Cumberlandin herttua; 5. kesäkuuta 1771 Kew, Surrey, Englanti – 18. marraskuuta 1851 Herrenhausen) oli Hannoverin kuningas vuosina 1837–1851. Hän oli Englannin kuningas Yrjö III:n viides poika. Ernst Augustista tuli kuningas, kun Englannin ja Hannoverin yli sata vuotta kestänyt personaaliunioni vuonna 1837 purettiin.
Ernst August opiskeli vuosina 1786–1790 Göttingenin yliopistossa. Hän osallistui hannoverilaisen ratsuväkirykmentin komentajana vuosien 1793–1795 sotaan Ranskaa vastaan ja menetti Tournayn taistelussa näön toisesta silmästään. Hän palasi Baselin rauhan jälkeen Englantiin, jossa hänestä vuonna 1799 tehtiin kenraaliluutnantti sekä Cumberlandin ja Teviotdalen herttua ja Armaghin jaarli. Hän sai hovissa suuren vaikutusvallan prinssihallitsijana toimineeseen isoveljeensä Yrjöön (tuleva kuningas Yrjö IV), ja hänen jyrkän vanhoilliset mielipiteensä toivat hänelle paljon vihamiehiä. Ernst August joutui 31. toukokuuta 1810 salamurhayrityksen kohteeksi makuuhuoneessaan St Jamesin palatsissa, kun tuntematon henkilö, todennäköisesti hänen oma kamaripalvelijansa Sellis, puukotti häntä veitsellä. Sellis löydettiin kuolleena ja hänen oletettiin tehneen itsemurhan, mutta Ernst Augustin poliittiset vastustajat levittivät myös huhuja, joiden mukaan hän olisi murhannut palvelijansa. Vammoistaan toipunut Ernst August komensi Hannoverin armeijaa vuosien 1813–1814 kuudennen liittokunnan sodassa Napoleonia vastaan ja sai sotamarsalkan arvon.
Ernst Augustin poliittisen epäsuosion vuoksi parlamentti kieltäytyi korottamasta hänen eläkettään ja Hannoverin käskynhaltijuus annettiin hänen nuoremmalle veljelleen Cambridgen herttua Adolfille. Ernst August nai vuonna 1815 Mecklenburg-Strelitzin prinsessa Fredrikan, joka oli Preussin kuningatar Luisen sisar. Jouduttuaan Englannissa yhä syvempään epäsuosioon Ernst August asui vuosina 1819–1828 Preussin pääkaupungissa Berliinissä. Palattuaan Englantiin hän esiintyi vuonna 1829 parlamentissa käsitellyn katolisten emansipaation äänekkäänä vastustajana. Hän menetti lopunkin vaikutusvaltansa Englannin asioihin vuonna 1830, kun Yrjö IV kuoli ja kuninkaaksi tuli hänen toinen veljensä Vilhelm IV.
thumb|Ernst Augustin ratsastajapatsas Hannoverissa. Kun kuningas Vilhelm kuoli kesäkuussa 1837, Englannin ja Hannoverin välinen personaaliunioni purkautui, sillä Englannin uudeksi hallitsijaksi tuli maan kruununperimysjärjestyksen mukaisesti kuninkaan veljentytär Viktoria, mutta Hannoverin kruununperimysjärjestys ei sallinnut naisen periä kruunua. Ernst Augustista tuli lähimpänä miespuolisena perillisenä Hannoverin kuningas. Ensitöikseen hän kumosi 1. marraskuuta 1837 Vilhelm IV:n vuonna 1833 antaman Hannoverin vapaamielisen perustuslain, mikä herätti paljon arvostelua maan älymystön keskuudessa. Ernst August antoi lopulta elokuussa 1840 Hannoverille uuden, huomattavasti vanhoillisemman perustuslain. Vallankumousvuonna 1848 hän joutui myöntymään useisiin liberaalien vaatimuksiin ja antamaan syyskuussa entistä vapaamielisemmän perustuslain. Hän saavutti jonkinasteisen kansansuosion pitäessään kiinni tästä uudesta perustuslaista myös vallankumousta kaikkialla Saksassa seuranneen vastareaktion aikana. Ernst Augustin seuraajaksi tuli vuonna 1851 hänen poikansa Yrjö V.
Durga Puja
thumb|[[Durgaa esittävä muotokuva]] Durga Puja on hindujumalatar Durgan palvontajuhla. Juhla kestää useita päiviä, ja sen päätteeksi savesta valmistetut ja ylellisesti koristellut jumalattaren kuvat upotetaan jokiin, jotta jumalatar voi palata takaisin perheensä luokse Himalajalle.
Durga Pujaa vietetään laajalti Länsi-Bengalin, Assamin, Jharkhandin, Orissan ja Tripuran osavaltioissa. Juhla on vuoden suurin juhla Länsi-Bengalin ja Tripuran osavaltioissa, joissa asuu valtaosa bengalilaisista hinduista. Durga Pujan merkitys kasvoi Bengalissa brittiläisen Intian aikana. Durgasta tuli Intian itsenäisyysliikkeen ikoni.
S/S Warkaus
S/S Warkaus on teräksinen höyrylaiva, joka on rakennettu vuonna 1910 A. Ahlström Osakeyhtiön telakalla Varkaudessa. Alus rakennettiin A. Ahlström Osakeyhtiön omaan käyttöön ja sitä käytettiin puutavaralauttojen ja proomujen hinaukseen. Aluksen voimanlähteenä oli Compaund-höyrykone, jonka tarvitsema höyry tuotettiin 60 kuutiometrin kattilassa. Aluksen polttoaineena oli öljy. Lisäksi laiva toimi satamajäänmurtajana kelirikkoaikana Varkaudessa. Aluksen ansioliikenne päättyi vuonna 1955, jonka jälkeen laiva jätettiin seisomaan kolmeksitoista vuodeksi. Seisonnan jälkeen laiva siirtyi yksityisomistukseen ensin merelle ja sittemmin Saimaan vesille, jossa Warkaus edelleen toimii huvialuksena.
Alus kuuluu Museoviraston perinnelaivarekisteriin ja se on Suomen Höyrypursiseuran alusrekisterissä.
Finlandia-talo
Finlandia-talo on kongressi- ja tapahtumakeskus Töölönlahden rannalla Helsingin keskustassa.
Finlandia-talo oli osa Alvar Aallon Helsingin keskustasuunnitelmaa, jonka mukaan Töölönlahden länsirannalle olisi tullut rakentaa kulttuurirakennusten ketju. Muut Aallon suunnittelemat rakennukset eivät toteutuneet. Alvar Aalto suunnitteli rakennuksen vuonna 1962, ja se valmistui 1971. Kongressisiipi suunniteltiin vuonna 1970 ja rakennettiin vuosina 1973–1975. Taloon valmistui keväällä 2011 uusi näyttely- ja kokoustila.
Davy Jones (näyttelijä)
Davy Jones (30. joulukuuta 1945 Manchester, Iso-Britannia – 29. helmikuuta 2012 Martin County, Florida, Yhdysvallat ) oli brittiläinen The Monkees -yhtyeen laulaja ja näyttelijä. The Monkees -yhtye tuli kuuluisaksi yhdysvaltalaisen NBC-kanavan esittämästä samannimisestä komediasarjasta, jota lähetettiin vuosina 1966-1968, ja se myi miljoonia levyjä.
Jones kuoli floridalaisessa sairaalassa sydänkohtaukseen.
Finlandia-talo
Finlandia-talon avajaisia vietettiin 2. joulukuuta 1971. Avajaiskonsertissa kantaesitettiin Einojuhani Rautavaaran Meren tytär ja Aulis Sallisen sinfonia nro 1 op. 24; lisäksi Isaac Stern soitti Helsingin kaupunginorkesterin solistina Sibeliuksen viulukonserton.
Finlandia-talossa on muun muassa kokous- ja juhlatiloja pienimuotoisille yritystapahtumille, juhlille, näyttelyille, konserteille ja kansainvälisille suurkongresseille. Rakennus on myös suosittu nähtävyys, johon tutustuu vuosittain tuhansia matkailijoita eri puolilta maailmaa. Rakennuksen omistaa Helsingin kaupunki.
Finlandia-talon perusparannuksen ajaksi (2022–2024) Finlandia-talon toiminta on siirtynyt Pikku-Finlandiaan.
Arkkitehtuuri
thumb|upright|Finlandia-talo kuvattuna Töölönlahden yli. Kuvassa näkyy [[optinen illuusio: kadun toisella puolella sijaitseva Kansallismuseon torni näyttää nousevan Finlandia-talon tornin reunasta. Ilmiö syntyy siitä, että torniosan valkoisessa marmoripinnassa on musta puolisuunnikas, joka on mitoitettu täsmäämään Kansallismuseon torniin, kun Finlandia-taloa katsotaan Töölönlahden itärannalta. Aalto harrasti optisia illuusioita muuallakin, esimerkiksi Espoon Otaniemessä TKK:n (nykyisin Aalto-yliopisto) kirjaston takana kulkevalla kävelypolulla.]]
Mikkelin yliopistokeskus
Mikkelin yliopistokeskus (, lyhennys MUC) on verkostomallinen yliopistoyhteisö Mikkelissä. Sen toiminta perustuu Aalto-yliopiston, Helsingin yliopiston, LUT-yliopiston ja Mikkelin kaupungin väliseen sopimukseen. Sopimus solmittiin vuonna 2004, josta tuli siten yliopistokeskuksen perustamisvuosi.
Finlandia-talo
Arkkitehtuuri
Rakennuksen yksityiskohdat, kuten valaisimet, huonekalut, paneelit, lattianpäällysteet ja koristelistat on suunniteltu erikseen. Aallon näkemyksen mukaan arkkitehtuurin on oltava taustana ihmiselle. Aallon ajatuksena oli, että Finlandia-talon yleisön ei tarvitse olla pukeutunut juhlapukuun, kuten entisaikojen upeissa oopperalämpiöissä ja kullatuissa konserttisaleissa, vaan pukeutuminen saa mieluummin olla yhtä aito ja luonnollinen kuin ympäristönsä.
Mikkelin yliopistokeskus
Mikkelin yliopistokeskus painottaa toiminnassaan tutkimusta, koulutusta ja yhteiskunnallista vuorovaikutusta. Yliopistokeskuksessa työskentelee 120 henkeä, ja siellä opiskelee 250 yliopisto-opiskelijaa.
Finlandia-talo
Päärakennus
Päärakennuksessa ovat Finlandia-sali (1 700 henkilöä), Helsinki-sali (340 henkilöä), Terassisali (250 henkilöä), Elissa-sali (130 henkilöä), Aurora-sali (84 henkilöä), Veranda (1 700 henkilöä), ravintolasalit sekä yleisölle avoimet Cafe Veranda ja Galleria Veranda.
Mikkelin yliopistokeskus
Yksiköt ja koulutusohjelmat
Yliopistokeskuksen yksiköt ja koulutusohjelmat ovat vastuuyliopistojensa alaisia. Näitä ovat:
Finlandia-talo
Finlandia-sali
Finlandia-sali suunniteltiin alun perin konsertti­saliksi, ja se on pelkistetty toisinto Essenin suuren oopperatalon salista. Salissa on Kangasalan urkutehtaan rakentamat Suomen ensimmäiset suuren konserttisalin urut. Niiden julkisivu on myös Alvar Aallon suunnittelema.
Mikkelin yliopistokeskus
Yksiköt ja koulutusohjelmat
Aalto-yliopisto:
Finlandia-talo
Finlandia-sali
Finlandia-salin akustiikka aiheutti alkuvaiheessa ongelmia. Aalto halusi salin muistuttavan keskiaikaista kirkkoa, joiden akustiikka on luonnostaan hyvä. Salin yläpuolella oleva korkea kaiuntatila oli alun perin auki ylös asti. Korjausten yhteydessä tila suljettiin, ja samalla salin lavaa korotettiin puoli metriä. Nykyisin Finlandia-salin akustiikan on todettu olevan hyvää keskitasoa. Salin ovet on päällystetty hevosen jouhista tehdystä materiaalista.
Salin permannolla on 1 200 ja parvekkeella 500 istumapaikkaa. Lattia on tammiparkettia, ja siniset osat seinällä ovat suomalaista koivua. Näyttämö on 15 metriä leveä, ja se koostuu useista nostettavista lavanostinpaloista. Salin esirippu on Dora Jungin suunnittelema. Keskellä lavaa on tavarahissi, jolla voidaan kuljettaa tavaraa lavan alla kahdessa kerroksessa oleviin varastoihin. Finlandia-sali tuli jo alussa suosituksi kokousten, kongressien, juhlien, konserttien ja erilaisten tapahtumien paikkana. pienoiskuva|Gerald Ford puhuu Finlandia-talossa ETYK-kokouksessa (1975) Finlandia-sali on toiminut myös monen poliittisen tapahtuman näyttämönä. Näitä ovat muun muassa kesällä 1975 järjestetty ETYK-kokous, johon osallistuivat muun muassa Neuvostoliiton presidentti Leonid Brežnev ja Yhdysvaltojen presidentti Gerald Ford. Kokouksessa joka toinen rivi oli otettu pois, jotta osallistujille saatiin mahtumaan pöydät. Finlandia-salissa ovat pitäneet puheita monet muutkin maailman johtajat, kuten presidentti Ronald Reagan, presidentti George H. W. Bush, presidentti Mihail Gorbatšov, paavi Johannes Paavali II ja Dalai-lama.
Mikkelin yliopistokeskus
Yksiköt ja koulutusohjelmat
LUT-yliopisto:
Finlandia-talo
Piazza
Piazza on iso ja valoisa lämpiötila. Nimi juontuu Aallon ihaileman Italian toreista ja aukioista, jonne ihmiset kokoontuivat tapaamaan toisiaan.
Helsinki-sali
Helsinki-salissa ja sen lämpiössä järjestetään erilaisia tilaisuuksia. Aalto käytti tämän tilan esikuvana Saksan Detmerodessa sijaitsevan Pyhän Stefanoksen kirkon kirkkosalia. Etenkin katto on kopio siitä. Katon panelointiin käytettiin amerikkalaista oregon-mäntyä. Helsinki-salissa on vain yksi terävä kulma.
Finlandia-ravintola
Ravintola koostuu kolmesta siirtoseinillä erotettavasta salista. Yhdistettynä saleissa mahtuu ruokailemaan 380 henkilöä, ja cocktail-tilaisuus voidaan järjestää 650 hengelle.
Kongressisiipi
Kongressisiiven erikoisuus, julkisivun ”aallot”, antavat rakennukselle elävyyttä. Ulkoseinät noudattavat ympäröivän maaston muotoa: ne eivät ole suoria vaan kaartuvat. Aalto halusi sekä säilyttää suuren osan tontilla kasvavaa puustoa että myös rikkoa suorille seinille ominaisen jäykän samankaltaisuuden.
Kongressisiivessä on muunneltavat A- ja B-salit sekä yhteensä 13 pienempää kokoustilaa.
Veranda
Suureen yhtenäiseen tilaan on sijoitettu mahdollisimman vähän uusia kiinteitä elementtejä, jotta tilaa voidaan käyttää esimerkiksi näyttelyissä ja banketeissa. Siirtoseinien avulla tila voidaan jakaa pienempiin tilayhdistelmiin. Verandan kokonaispinta-ala on 2 200 m², kokoustila on 240–1 310 hengelle. Ruokailu voidaan järjestää 1 000 hengelle ja cocktail-juhlat 1 700 hengelle. Verandan pääsuunnittelijana toimi Jyrki Iso-Aho, ja Verandan sisustussuunnittelusta vastasi Jaakko Puro Oy. Kalustevalinnat perustuivat muotoilun ohella keveyteen, kuljetettavuuteen ja siihen, että ne soveltuvat moniin eri käyttötarkoituksiin. Verandassa sijaitsee myös yleisölle avoin Cafe Veranda sekä Galleria Veranda.
Rakenne ja korjaukset
Finlandia-talon kantava runko − pilarit, palkit ja ulkoseinät − on teräsbetonia, väliseinät betonia ja tiiltä. Osa väliseinistä on kantavia. Välipohjat ovat sekä valettuja betonivälipohjia (palkistot) että alalaattapalkistoja (mm. konserttisalin lämpiön ja parvekelämpiön katot). Konserttisali ja kamarimusiikkisalit ovat irrallaan muusta rakennusrungosta akustisista syistä.
Sijainti
Finlandia-talo sijaitsee Mannerheimintien ja Töölönlahden välisessä puistossa. Sen naapureina ovat Hesperian puisto ja Helsingin Kaupunginmuseon Hakasalmen huvila. Kansallismuseo on sitä vastapäätä Mannerheimintien toisella puolella.
Osakeyhtiö
Kesäkuussa 2006 Finlandia-talon organisaatio muuttui itsenäiseksi osakeyhtiöksi, jonka osakekannan omistaa kokonaan Helsingin kaupunki. Yhtiön toimitusjohtaja on Johanna Tolonen.
Kongressi- ja tapahtumakeskus Finlandia-talo Oy:n liikevaihto oli 8,7 miljoonaa euroa tilikaudella 2015. Kasvua vuoteen 2014 verrattuna kertyy noin 1,1 miljoonaa euroa. Finlandia-talon tuloksen arvioitiin yli kolmenkertaistuvan edellisen vuoden 168 000 euroon verrattuna. Kyseessä oli Finlandia-talon 45-vuotisen historian paras tulos.
Estetismi
thumb|Audrey Beardsley, The Peacock Skirt, 1892. Kuvitus [[Oscar Wilden näytelmään Salomé.]] thumb|[[James Abbott McNeill Whistler, Sommitelma harmaaseen ja mustaan, 1871.]] thumb|James Abbott McNeill Whistler, Peacock Room, yksityiskohta. Estetismi tai esteettinen liike oli 1800-luvun suuntaus taiteissa, joka keskittyi siihen, että taide on olemassa pelkästään sen kauneuden takia, ja että sen ei tarvitse palvella poliittista, kasvattavaa tai muuta tarkoitusta.
Liike alkoi vastavaikutuksena hyötyä korostaviin näkemyksiin ja siihen, minkä katsottiin olevan teollistuneen ajan rumuutta ja moukkamaisuutta. Pohjan ajattelulle loi 1700-luvulla Immanuel Kant, joka piti esteettisyyden mittareita itsenäisinä ja erillisenä näin moraalista, käytännöllisyydestä ja mielihyvästä.
Ajallisesti estetismin synty 1860-luvulla sijoittuu Englannissa prerafaeliittien (perustettu 1848) ja arts and crafts -liikkeen (kukoisti 1880–1910) väliin. Jotkut taiteilijat, esimerkiksi William Morris (1834–1896), olivat mukana kaikissa kolmessa.
Taiteen kapinalliset
Vuonna 1873 ilmestyneessä kirjassa The Renaissance Walter Pater esitteli elämän puhtaana aistikokemuksena ja hedonismin ilmentymänä. Hän syytti viktoriaanisen ajan Englantia teeskentelystä ja tukahduttamisesta. Pater paljasti suurten renessanssitaiteilijoiden seksuaalisia seikkailuja ja ylisti avoimesti homoseksuaalista halua. Hänen näkemyksensä taiteesta huipentui Mona Lisan kuvaukseen: Paterin mielestä elämän tarkoitus on tavoitella aistillista kauneutta ja elää hetkessä. Oscar Wilde otti liikkeen johtohahmon aseman ja uhmasi näin aikaansa. Wilde tuomittiin homoseksuaalisista ”rikoksista”. Ajatus ”taiteesta taiteen takia” käänsi viktoriaanisen ajan arvot ylösalaisin. Estetistit väittivät, että elämän pitäisi jäljitellä taidetta.
Pater ja Wilde uskoivat aistien vapauttamiseen, mutta William Morris oli sosialisti, joka ennusti, että kauneuden voitto tuhoaisi kapitalismin. Hänen tapettiensa ja painokankaidensa toistuvat, toisiinsa nivoutuvat kuviot ovat myös abstraktia taidetta.
Esteettisen liikkeen tavoitteena oli kapina. Ranskassa moderni taide oli jo syntynyt Édouard Manet’n, Claude Monet’n ja Pierre-Auguste Renoirin mukana. Britanniassa oltiin pidättyvämpiä. Esteettinen liike pyrki vaikuttamaan Ranskassa vallassa olleeseen elämäntapaan. James McNeill Whistler oli suurin esteettiseen liikkeeseen yhdistetyistä taidemaalareista. Hän oli kosmopoliittinen taiteilija, joka oli kuuluisa Englannin kanaalin molemmilla puolin ja Yhdysvalloissa. Hän sekoitti Lontoosta saamiaan ajatuksia uusiin Pariisin tekniikoihin. Esteettinen liike paljasti myös pimeän puolensa. Esimerkiksi Wilden romaanin sankari Dorian Grayn muotokuvassa tuhoaa elämää tavoitellessaan kauneutta ilman rajoja. Esteettinen liike vaikutti Euroopassa, esimerkiksi kiintymyksellä kukkiin ja vampyyreihin, dekoraatioihin ja haluun, jota voi nähdä niin Vincent van Goghin Auringonkukissa kuin Edvard Munchin makaabereissa naisissa ja Gustav Klimtin Suudelmassa. Sen perintö toi mukaan dandyja Salvador Dalísta David Bowieen. Taiteessa sen merkitys on vielä nykyisinkin provokatiivinen, koska se väittää, että taiteella ei ole moraalista tai poliittista arvoa.
Kauneuden kultti
Esteettinen liike oli viktoriaanisen ajan vastakulttuuria. Se taisteli viktoriaanien sentimentaalista taidetta vastaan. Sen taiteilijoiden teoksia esiteltiin vuonna 1877 avatussa Grosvenorin galleriassa Lontoossa. Esillä olivat muun muassa Whistlerin, George Frederic Wattsin, Albert Joseph Mooren ja varsinkin Edward Burne-Jonesin töitä. Grosvenorissa esitetty taide herätti ristiriitoja. Se oli myös lähellä Royal Academya ja jakoi mielipiteitä taiteen tekniikoista ja tarkoituksista. Whistlerin pidettyä näyttelyn Grosvenorilla John Ruskin syytti häntä siitä, että hän pyytää 200 guineaa ”maalipurkin heittämisestä vasten yleisön kasvoja”. Oscar Wilde ilmestyi Grosvenorin avajaisjuhliin sensaatiomaisessa mittatilauspuvussa, jonka ääriviivat ja muoto muistuttivat selloa.
Kauneuden palvonta ulottui galleriaa laajemmalle. Estetismin opin eräs perusajatus oli, että taide ei rajoittunut maalaustaiteeseen ja kuvanveistoon ja taidemarkkinoiden valheellisiin arvoihin. Taiteelle on mahdollisuuksia kaikkialla ympärillä, kodeissa ja julkisissa rakennuksissa ja valitussa elämäntavassa. Taide oli tekemisissä arkkitehtuurin kanssa.
Estetistit painottivat ennen kaikkea taidetta. He suosivat vahvoja, yksinkertaisia värejä, kirkasta sinistä, vihreää ja erityisesti keltaista. Näitä värejä käytettiin sisustuksissa, joiden huonekalut olivat usein mustia, ja jotka saivat vaikutteita Japanin lakkatöistä. Auringonkukka oli suosittu aihe, koska sen väri oli voimakas ja sen yksinkertaista hahmoa saatettiin tyylitellä.
Rikkaiden sikailua vai arjen valintoja?
Estetismi oli tyylinä huoliteltu, vihjaileva ja liioittelevan kirjallinen. Siihen sekoittui ihastus keskiaikaan, ylettömän eksoottiseen ja omituisuuksiin. Sen merkkeinä on pidetty myös pidättyvyyttä ja puhtautta. Liikkeen keskeinen ongelma oli yritys ratkaista kysymys siitä, miten kauneus voitaisiin saada yleisemmin saatavaksi. Tästä keskusteltiin paljon ja siitä tuli piina William Morrisille, kun hän tajusi, että hänen vaikutuksensa ei yltänytkään pääasiakkaita kauemmaksi, jotka olivat yläluokkaisia kauneudenpalvojia ja teollisuusjohtajia. Työstäessään Sir Isaac Lowthian Bellin kartanon sisustussuunnittelua Morris puuskahti ”palvelevansa rikkaiden sikamaisia ylellisyyksiä varten”. Hän oli kohdannut kriisin haaveillessaan kauneudesta kansaa varten. Mitä kauneus lopultakin on, jos kaikki eivät sitä voi jakaa? Lopulta pettymys taiteen mahdollisuuksiin ajoi Morrisin vallankumoukselliseen sosialismiin.
Morrisin epätoivo osoittautui ennenaikaiseksi, koska myöhemmin Englannin arts and crafts -liike sai tukea estetismin uudistuspyrkimyksiltä. Estetismi oli uudistusliike, joka pyrki soluttamaan kauneuden jokapäiväiseen elämään ja useita sen kaltaisia pyrkimyksiä on nähty myöhemminkin. Kulttuurihistorioitsija Fiona MacCarthy arvelee, että meillä on nykyisin enemmän kuin koskaan valtaa ja tietoa tehdä tietoisia valintoja niistä esineistä, joiden kanssa haluamme elää, sekä esteettisin että eettisin perustein.
Sveitsin velvoitelaki
Sveitsin velvoitelaki on Sveitsin siviililain osa, sen viides pääosasto, joka säätelee sopimusoikeutta, kuten sopimuksia ja vastuunalaisuutta, ja muodostaa myös keskeisen osan Sveitsin yhtiöoikeudesta. Laki jaetaan yleiseen osaan, joka säätelee kaikkia sopimuksia, ja erityisosaan, joka säätelee erityyppisiä sopimuksia, kuten irtaimen kauppaa ja lainanantoa.
Lakiin on säädetty sopimusvapauden periaate, joka pitää sisällään vapauden sopimuksen sisältöön ja muotoon sekä sopijapuolten vapauden tehdä sopimus asioista, joita ei ole säännelty erikseen siviililaissa.
Lain ensimmäinen versio, jonka laativat Walther Munzinger ja Heinrich Fick, tuli voimaan vuonna 1883, ja se myöhemmin tarkistettiin ja laajennettiin Sveitsin vuoden 1912 velvoitelaiksi. Ensimmäinen versio innoitti samankaltaisen lainsäädännön voimaan saattamiseen Saksassa, Italiassa ja Turkissa. Laki laadittiin huomiota herättävän ymmärrettävään tyyliin, ilman paljoa abstrakteja oikeudellisia termejä, jotta tavallinen kansa voisi helposti ymmärtää sitä.
Lakia uudistettiin vuonna 2011, joten tulevaisuudessa yhtiön kirjanpitovelvollisuus ei riipu enää yhtiömuodosta, vaan sen taloudellisesta koosta.
Northern Girl
Northern Girl on Prime Ministerin esittämä kappale, jolla se edusti Venäjää vuoden 2002 Eurovision laulukilpailussa Viron Tallinnassa.
Kappale sijoittui Euroviisuissa 24. maan joukosta sijalle 10. 55 pisteellä.
Maribel Vinson
Maribel Yerxa Owen (o.s. Vinson, 12. lokakuuta 1911 Winchester, Massachusetts – 15. helmikuuta 1961 Berg, Belgia) oli yhdysvaltalainen taitoluistelija ja olympiamitalisti.
Yhteensä Vinson osallistui kolmiin olympiakisoihin. Hän voitti olympiapronssia Lake Placidin vuoden 1932 talviolympialaisissa norjalaisen Sonja Henien voittamassa kilpailussa. MM-tasolla Vinson voitti hopeaa vuonna 1928 ja pronssia vuonna 1930. EM-kilpailuistakin Vinson sai avoimella osallistumisoikeudella pronssia vuonna 1934. Yhdysvaltain mestaruuden Vinson voitti naisten yksinluistelussa yhdeksän ja pariluistelussa kuusi kertaa. Naisten yksinluistelun mestaruuksia Vinsonilla on Michelle Kwanin kanssa eniten kilpailun historiassa. Vuonna 2002 Vinson valittiin Taitoluistelun Hall of Fameen.
Vinsonin tyttäret Maribel ja Laurence Owen kilpailivat myös olympiatasolla. Kaikki kolme olivat lentomatkalla vuoden 1961 MM-kilpailuihin Prahaan, kun 15. helmikuuta Belgian yllä ollut kone yritti tehdä suunnitellun välilaskun Brysseliin. Koneen ei kuitenkaan onnistunut laskeutua, vaan se syöksyi maahan maaseudulle. Kaikki koneen 73 matkustajaa ja koneen alle jäänyt maanviljelijä saivat surmansa turmassa.
Valkosiipimatkija
Valkosiipimatkija (Mimus triurus) on matkijoiden heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys
Valkosiipimatkijaa tavataan Etelä-Amerikan keskiosissa. Lajia on kuvattu melko yleiseksi, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Irlannin lippu
thumb|300px|Irlannin lippu
Irlannin lippu on Irlannin kansallistunnus vaakunan ja kansallislaulun ohella. Lippu muistuttaa hieman Norsunluurannikon lippua, mutta siinä on eri mittasuhteet ja värien sijoittelu.
An Trídhathach – Irlannin trikolori
Irlannin lippuna nykyään toimiva trikolori,, on syntynyt 1840-luvulla Ranskan vallankumouksen trikolorin vaikutuksesta. Sen värit ovat tangon puolelta alkaen vihreä, valkoinen ja oranssi. Väreistä vihreä kuvaa maan katolista enemmistöä, valkoinen yhteyttä ja rauhaa uskontokuntien välillä ja oranssi protestanttista vähemmistöä. Lipun mittasuhteet ovat 1:2.
Lipun suhteet eivät noudata ns. kultaista leikkausta, vaan lipun korkeus on puolet sen leveydestä.
Lipun ensimmäinen versio syntyi Nuori Irlanti -liikkeen piirissä ns. Euroopan hullun vuoden 1848 aikaisen poliittisen kuohunnan innostamana. Nuoren Irlannin alkuperäisessä lipussa oranssi oli tangon puolella ja kokosuhteet olivat kultaisen leikkauksen mukaiset.
Nykyisen muotonsa trikolori sai vuoden 1916 pääsiäiskapinassa, jossa käytettiin Nuori Irlanti -liikkeen lipun kaltaista trikoloria, muttei tiedetty, kummin päin se oli määrä kiinnittää lipputankoon. Arvaus oli väärä, mutta jäi voimaan.
Vuosina 1954–1987 Pohjois-Irlannin poliisilla oli valtuudet poistaa Irlannin trikoloreja julkisilta ja yksityisiltä alueilta.
Pyhän Patrikin risti
thumb|right|150px|Pyhän Patrikin ristilippu, Irlannin lippu 1700-luvulla
Grattanin parlamentin aikainen Irlannin tunnus 1700-luvun lopulla oli Pyhän Patrikin risti, kahden punaisen diagonaalin muodostama vinoristi valkoisella pohjalla. Siihen perustuen myös Yhdistyneen kuningaskunnan lippuun lisättiin vuonna 1801 punainen vinoristi symboloimaan valtakuntaan tuolloin kuulunutta Irlantia.
An Bhratach Uaine - vihreä harppulippu
thumb|right|150px|Vihreä harppulippu, An Bratach Uaine (flag of Leinster)
Aikaisemmin Irlannin lippuna on käytetty myös ns. vihreää lippua eli Vihreä lippu, jossa on Irlannin harpun kuva vihreällä pohjalla. Tämä oli vuoden 1798 kapinallisten lippu. Myös vihreää vaakunalippua käytettiin vuoden 1916 pääsiäiskapinassa.
An Camcheachta - ammattiliittojen Otava-lippu
Yhä suosittu on myös An Camcheachta eli Otavan seitsemän tähteä Irlannin poliittisena symbolina. Otavan seitsemän tähteä esitetään mielellään sinisessä lipussa. Otava-lipulla on nykyisessä Irlannissa vasemmistolainen ja ammattiyhdistysläinen merkitys, koska se oli vuoden 1916 pääsiäiskapinaan osallistuneen ammattiliittojen kapinallisarmeijan, ns. Kansalaisarmeijan (the Citizen Army/an tArm Cathartha), tunnus.
Auringonlieska - suoraan mytologiasta
Muinaisirlantilaisessa Fiannaíocht-mytologiassa kerrotaan, että Fianna-sotureiden lipussa oli kuva auringonsäteistä. Tämä innoitti sittemmin 1800-luvun kansallismielisiä salaliittolaisia, feeniläisiä, joiden nimikin tulee Fianna-sotureiden nimestä, omaksumaan lippuunsa auringonlieskamotiivin - iiriksi Gal Gréine, englanniksi Sunburst. Nykyisin auringonlieskaliput ja -symboliikka ovat suosittuja IRA-piireissä, Irlannin armeijassa ja iirinkielisyysliikkeessä.
Valttila
Valttila on kylä Salon kaupungissa Varsinais-Suomessa. Kylä sijaitsee Halikonlahden rannalla entisen Angelniemen kunnan alueella. Valttilan naapurikylät ovat Kokkila ja Karviainen, joiden välissä kylä on.
Valttila on ollut asutettu jo varhaiskeskiajalla. Kylä oli pitkään Angelniemen mantereenpuoleisen osan keskus, jonka läpi kulki maantie lossirantaan. Tien varrella on ollut käsityöläisasutusta. 1900-luvun aikana naapurikylä Kokkila alkoi kasvaa, minkä seurauksena maantie siirrettiin kulkemaan Kokkilan kautta jättäen Valttilan syrjemmäksi.
Edward J. Smith
Edward John Smith (27. tammikuuta 1850 − 15. huhtikuuta 1912) oli englantilainen merikapteeni, joka muistetaan RMS Titanicin päällikkönä.
Edward Smith syntyi Hanleyn kylässä Staffordshiressä. Hänen vanhempansa olivat Edward ja Catherine Smith. Smith aloitti merenkulun 13-vuotiaana. Vuonna 1880 hän meni White Star Linen palvelukseen. Ensimmäisen päällikkyytensä Smith sai vuonna 1887 ja 1904 hänestä tehtiin kommodori.
Vaikka joidenkin lähteiden mukaan Smithin oli tarkoitus vetäytyä eläkkeelle linjalaiva RMS Titanicin neitsytmatkan jälkeen, hän aikoi Halifaxin paikallislehden mukaan pysyä Titanicin päällikkönä, kunnes yhtiö saisi suuremman aluksen. 14. huhtikuuta Titanic törmäsi Pohjois-Atlantilla jäävuoreen ja upposi. Smith hukkui laivansa mukana määrättyään pelastamaan naiset ja lapset ensin.
Hänen ruumiinsa kohtalosta on sekavaa tietoa: joissakin lähteissä kerrotaan, että hänet olisi löydetty pinnalta ja tunnistettu rinnassa olleesta, Gibraltarin kalliota esittäneestä tatuoinnista. Toiset lähteet taas väittävät, että hän olisi sulkeutunut umpinaiseen ohjaushyttiin varmistaakseen, että menisi aluksensa mukana pohjaan. Mikään virallinen lähde ei kuitenkaan vahvista kumpaakaan väitettä. Hän ei kuitenkaan ollut eloonjääneiden joukossa eikä hänen ruumistaan ainakaan virallisesti löytynyt.
Walter Lordin mukaan oli varsin selvää, että kaikesta taidostaan huolimatta edes Smith ei ollut kyllin pätevä Titanicin päälliköksi – koska kukaan ei ollut. Laiva oli paljon suurempi kuin mikään siihenastisista aluksista, ja sen ohjailuun pätivät aivan omat sääntönsä, jotka opittiin vasta paljon myöhemmin vielä suurempien laivojen, kuten ranskalaisen S/S Normandien ja RMS Queen Maryn valmistuttua. Lord mainitsee erikseen, että moni pelastunut kummasteli sitä, että koko alkumatkan alus teki pieniä suunnanmuutoksia. Smith oli todennäköisesti huomannut laivan olevan tavoiltaan omaleimainen ja siksi hän halusi perehtyä sen ominaisuuksiin.
FS Jean Bart (1911)
Jean Bart oli Ranskan laivaston Courbet-luokan taistelulaiva.
Valmistus
Alus tilattiin Arsenal de Brestiltä osana vuoden 1910 laivasto-ohjelmaa ollen siten luokkansa nimikkoaluksen kanssa Ranskan laivaston ensimmäiset dreadnought-taistelulaivat. köli laskettiin 15. marraskuuta 1910. Alus laskettiin vesille 22. syyskuuta 1911 ja valmistui 5. kesäkuuta 1913. Koeajoissa alus saavutti 22,6 solmun nopeuden.
Palvelus
Ensimmäisen maailmansodan alus oli Välimerellä, missä se osallistui Itävalta-Unkarin laivaston panssarikansiristeilijä SMS Zentan upottamiseen elokuussa 1914. Aluksen viinivarastoon osui 21. joulukuuta Adrianmerellä Itävalta-Unkarin laivaston sukellusveneen SM Sg. U-21 laukaisema torpedo, onneksi viinivaraston takana ollut etummainen ammusvarasto ei räjähtänyt. Alus sai suuren vuodon, mutta kykeni pääsemään korjattavaksi Maltalle. Loppusodan se oli valvomassa Otrantonsalmen sulkua, joka esti Itävalta-Unkarin laivaston pääsyn Adrianmereltä. Vuonna 1919 alus oli vielä sisaraluksensa Francen kanssa Sevastopolin operaatiossa.
Vuosina 1926-1929 alus modernisoitiin, jolloin näkyvimmät muutokset olivat kahden etummaisen savuhormin yhdistäminen, maston korvaaminen kolmijalalla, suurempi komentosilta, parannettu tulenjohtokyky, pääaseiden korkeuskulman ja siten kantaman kasvattaminen sekä ilmatorjunta-aseistuksen lisääminen. Alus todettiin niin huonokuntoiseksi, että sen aseistus riisuttiin 1936 ja se muutettiin koululaivaksi Touloniin nimettynä Océaniksi. Saksalaiset valtasivat aluksen miehittäessään 1942 Vichyn Ranskan, minkä jälkeen sitä käytettiin ontelopanosten kehityskokeissa. Alus upposi liittoutuneiden ilmapommituksessa 15. maaliskuuta 1944 Toulonin satamaan. Hylky nostettiin 1945 ja romutettiin 1946-1947 Toulonissa.
Debashish Bhattacharya
Debashish Bhattacharya (, ; s. 1963 Kalkutta) on intialainen kitaristi ja säveltäjä.
Bhattacharya syntyi muusikkosukuun. Vanhemmat lauloivat, veli Subhasis ryhtyi lyömäsoittajaksi ja sisko Sutapa eteni suosituksi laulajaksi. Battacharya debytoi 4-vuotiaana All India Radion lähetyksessä Farrukhabadin koulukuntaa (gharana) edustaneen Karamatullah Khanin tablalla säestämänä. Häntä opettivat Brij Bhushan Kabra, Ajoy Chakrabarty ja Ali Akbar Khan. Vuonna 1984 hän sai Intian presidentin kultamitalin All India Radion kansallisen musiikkikilpailun voitettuaan.
Bhattacharya on kehittänyt havaijilaista slide-kitaraa intialaisemmaksi lisäkielillä; lopulta hän kehitti kuusikielisen kitaran pohjalta oman 24-kielisen instrumenttinsa. Bhattacharyan yhteistyökumppaneihin ovat kuuluneet John McLaughlin, Bob Brozman, Swapan Chaudhuri, Jeff Sipe, Jerry Douglas ja Raja Narayan Dev. Vuonna 2003 Bhattacharya julkaisi Brozmanin kanssa levyn Mahima, joka edustaa havaijilaisen ja intialaisen musiikin fuusiota. Vuosina 2004–2009 hän levytti kymmenen albumia, ja vuosina 2010–2012 hän opetti eri yliopistoissa. Vuonna 2013 hän palasi levyttämään sooloartistina. Bhattacharya on saanut kaksi Grammy-ehdokkuutta sekä BBC:n ja Songlinesin palkinnot.
Bhattacharya on patentoinut Chaturangui-, Gandharvi- ja Anandi-kitaransa. Hänen tyttärensä Anandi Bhattacharya on laulaja.
Ağdaşin piirikunta
thumb|250px|Ağdaşin piiri Azerbaidžanin kartalla. Ağdaşin piirikunta on paikallishallintoalue Azerbaidžanissa. Vuonna 1930 perustetun piirin pinta-ala on 1023 neliökilometriä. Asukkaita on 99 200 henkeä (vuonna 2010).
Ağdaşin piiri sijaitsee Azerbaidžanin keskiosan tasankoseudulla. Se rajoittuu pohjoisessa Şəkin ja Qəbələn, idässä Göyçayn ja Ucarin, etelässä Zərdabin ja Bərdən sekä lännessä Yevlaxin piiriin. Etelärajalla virtaa Kurajoki.
Piirin keskus on Ağdaşin kaupunki, josta on 249 kilometriä maan pääkaupunkiin Bakuun. Toinen huomattavampi paikkakunta on Ləkin taajama. Kuntia on yhteensä 51 ja kyliä 72. Kaupunkiväestön osuus on 33,2 %. Vuoden 1999 väestönlaskennan mukaan 99,7 % asukkaista on azereja.
Piirin kautta kulkee Bakun ja Tbilisin välinen rautatie sekä Bakusta Georgian rajalle johtava M1-valtatie. Seudun pääelinkeino on maatalous, joka on erikoistunut viljan, puuvillan ja vihannesten viljelyyn sekä karjanhoitoon. Lisäksi on elintarvike- ja jalostusteollisuutta.
Nähtävyyksiin kuuluvat 1700-luvulla rakennettu Surxayn linnoitus, 1800-luvun karavaaniseraiji ja moskeijat. Seudulla sijaitsee Türyançayın luonnonpuisto.
Paikallislehtenä ilmestyy Ağdaş.
Liassine Cadamuro
Liassine Cadamuro-Bentaïba (, s. 5. maaliskuuta 1988 Toulouse, Ranska) on algerialainen jalkapalloilija. Laitapuolustajana pelaava Cadamuro on pelannut Ranskan, Espanjan, Sveitsin ja Romanian sarjoissa.
Ura
Kesällä 2008 Cadamuro siirtyi Espanjaan ja Real Sociedadiin, mutta pelasi aluksi joukkueen reservissä kolme kautta, kunnes joukkueen valmentaja Philippe Montanier nosti hänet edustukseen kaudelle 2011–2012. Cadamuro pelasikin avausottelunsa 10. syyskuuta 2011 FC Barcelonaa vastaan.
Maajoukkueura
Cadamuro sai ensimmäisen maajoukkuekutsun Algerian maajoukkueeseen 10. helmikuuta 2012 vuoden 2013 Afrikan-mestaruuskisojen karsintaotteluun Gambiaa vastaan. Cadamuro pelasi myös Algerian avauskokoonpanossa.
Afrikan-mestaruuskisat 2013
Cadamuro pelasi ensimmäiset arvokisansa 2013 Afrikan-mestaruuskisoissa. Hän pelasi turnauksessa yhden ottelun oltuaan avauksessa Tunisiaa vastaan. Algerian kisat päättyivät alkulohkoon.
MM-kisat 2014
Cadamuro valittiin Algerian joukkueeseen vuoden 2014 MM-kilpailuihin. Hän ei pelannut kisoissa otteluakaan, mutta sai vaihtopelaajana keltaisen kortin alkulohkon ottelussa Venäjää vastaan. Algerian kisat päättyivät neljännesvälieriin.
Länsi-Viron saariston maihinnousuoperaatio
Länsi-Viron saariston maihinnousuoperaatio oli Neuvostoliiton toteuttama hyökkäys Saksan hallussa olleille Länsi-Viron saarille Muhuun, Hiidenmaalle ja Saarenmaalle 29. syyskuuta – 24. marraskuuta 1944. Kiivaimmat taistelut käytiin Saarenmaan Sõrvenniemellä, jota saksalaiset pitivät hallussaan marraskuuhun saakka. Taisteluihin osallistui myös suomalaisia laivoja miehistöineen, jotka kyyditsivät liittoutuneiden valvontakomission velvoittamina neuvostojoukkoja saarille.
Tausta
Hitlerin annettua käskyn Virosta luopumisesta suurin osa alueen saksalaisjoukoista vetäytyi Latvian alueelle. Hieman aikaisemmin Viron saarille oli siirretty vajaavahvuinen 23. divisioona, joka heikkeni entisestään, kun siitä irrotettiin krenatöörirykmentti 68 ja yksi patteristo Suursaaren maihinnousuun. Saksalaisjoukkojen vahvuus siirron jälkeen oli neljä pataljoonaa, kolme patteristoa ja pioneeripataljoona. Vahvistukseksi saatiin hieman ennen saariston taistelujen alkua kolme merivoimista muodostettua pataljoonaa, sekä syöksyveneitä ja maihinnousuyksiköitä. Joukkoja komensi 23. divisioonan komentaja kenraaliluutnantti Hans Schirmer, joka sai käskyn pitää saaret hallussaan, sillä ne olivat oleellisia Riikaan suuntautuvien huoltokuljetusten ja sukellusvenemiehistöjen koulutuksen kannalta Itämerellä. Muhulle, Hiidenmaalle ja Saarenmaalle jaetut joukot riittivät kuitenkin vain oletettujen maihinnousupaikkojen puolustukseen.
Muhu, Hiidenmaa ja Saarenmaa
Neuvostojoukkojen hyökkäys alkoi 29. syyskuuta maihinnousulla Muhuun. Saarta Kuivastusta puolustanut krenatöörikomppania määrättiin vetäytymään pengertietä pitkin Saarnemaalle. Virolaisen iskuosaston yritys luoda välittömästi sillanpää Saarenmaalle ei onnistunut. Schirmer olisi halunnut luopua nyt myös Hiidenmaasta, mutta hän ei saanut sieltä vetäytymiselle lupaa. Sen sijaan Saarenmaalle tuotiin joitakin lisäjoukkoja. 1. lokakuuta Kuressaareen saapui alivahvuinen kenraalimajuri Victor Langin komentama 218. divisioona. Aamuyöllä 2. lokakuuta Neuvostoliiton CIX armeijakunta teki maihinnousun Hiidenmaalle, jota puolusti vain kaksi pataljoonaa. Saavutettuun sillanpääasemaan alettiin tuoda suomalaisaluksilla lisäjoukkoja ja saari oli kokonaan neuvostojoukkojen hallussa 3. lokakuuta. Saksalaiset olivat siirtäneet omat joukkonsa edellisenä yönä Saarenmaalle.
Neuvostojoukkojen hyökkäys Saarenmaalle alkoi 4. lokakuuta tykistön ja ilmanvoimien tulivalmistelulla Muhulta Saarenmaalle johtavan pengertien vastapuolelle. Saman päivän aamuna alkoi kahden virolaisen divisioonan maihinnousu panssarien tukemana. Joukot nousivat maihin kuudessa kohdassa ja niiden painopiste oli pengertien ja Orissaaren suunnalla. Saksalaiset eivät kyenneet estämään maihinnousuja, vaikkakin he saivat tykeillään osumia kolmeen tai neljään joukkoja kuljettaneeseen suomalaisalukseen. Pengertien suunnassa saksalaisten onnistui estää neuvostojoukkojen eteneminen, kunnes se menetettiin sen eteläpuolelle maihin nousseille joukoille 5. lokakuuta. Schimer käski joukkonsa vetäytymään Sõrvenniemelle, jotta ne voitaisiin evakuoida Kuurinmaalle. Kuressaaresta luovuttiin 8. lokakuuta.
Taistelut Sõrvenniemellä
thumb|Neuvostoaikana rakennettu muistomerkki Tehumardissa. Saksalaiset olivat vetäytyneet Nasvan-Kudesmalahden tasalle ja neuvostojoukkojen paineessa he joutuivat vetäytymään edelleen Salmen tasan viivytyslinjalle. Niemi oli linjan kohdalla vain kolmen kilometrin levyinen. Niemimaata peitti tiheä metsä ja sen rannat olivat matalia. Niemen puolustaminen oli tärkeää Latviassa Kuurinmaan mottiin jääneiden saksalaisdivisioonien huollon kannalta, sillä niemi turvasi meriyhteyden Riikaan. Riika menetettiin 12. lokakuuta, mutta niemeä puolustettiin vielä kahden kuukauden ajan sen jälkeenkin. Niemen noin 7 000 puolustajaa alistettiin Kuurinmaalla olleelle XLVI armeijakunnalle. Saksalaisten puolustusasemaa vastassa oli 131. divisioona pohjoisessa, virolainen 7. divisioona etelässä ja keskellä virolainen 249. divisioona, jonka pataljoona oli yöllä 8./9. lokakuuta pysähtynyt Tehumardiin, jonne se oli päässyt etenemään vapaasti. Paikka sijaitsi Sõrvenniemelle Kuressaaresta johtavan tien varrella. Neuvostojoukot olettivat virheellisesti Kuressaaren alueen olevan jo tyhjä saksalaisjoukoista, mutta yöllä havaittiin salmelle vetäytyvä osasto saksalaisia. Käydyn verisen taistelun jälkeen saksalaisten onnistui murtautua läpi ja edetä edelleen niemeä kohti. Taistelupaikalla on nykyisin Saarenmaan taistelujen muistomerkki. Kohtaamisen jälkeen taistelut etenivät saksalaisten Salmen linjaa vastaan, josta he joutuivat luopumaan. Seuraava puolustuslinja kulki Aristen tasalla niemen kapeimmassa kohdassa. Saksalaisten puolustus tällä linjalla kesti, joten neuvostojoukot päättivät yrittää maihinnousua linjan selustaan. Tehtävän sai 7. divisioonan rykmentti, joka lähti Kuressaaresta yöllä 11./12. lokakuuta. Ilman tulitukea jäänyt maihinnousu epäonnistui surkeasti ja rykmentin joukot kärsivät satojen miesten tappiot. Operaatio lopetettiin 13. lokakuuta ja rintaman suunnalla tehdyt hyökkäykset seuraavana päivänä torjuttiin.