cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Martina Hingis
1998
Seuraavana vuonna Hingis voitti kaikki neljä Grand Slam -nelinpelititteliä, parinaan Australiassa Mirjana Lucic ja muissa kolmessa Jana Novotná. Hänestä tuli historian kolmas samaan aikaan kaksin- ja nelinpelissä maailman ykköseksi rankattu naispelaaja. Hingis uusi mestaruutensa Australiassa lyömällä loppuottelussa Espanjan Conchita Martínezin kahdessa erässä. US Openin finaalissa hän kärsi tappion Lindsay Davenportille. Lokakuussa Davenport päätti Hingiksen 80 viikon putken maailman ykkösenä, mutta kauden päätösturnauksen finaalissa Hingis löi Davenportin.
1999
Hingis aloitti kauden 1999 voittamalla Australian avoimet kolmannen kerran peräkkäin. Ranskan avoimissa hän ylsi loppuotteluun ja oli kolmen pisteen päässä otteluvoitosta Steffi Grafia vastaan, mutta taipui lopulta 6–4, 5–7, 2–6. Hingis pelasi itsensä myös US Openin finaaliin, jossa kuitenkin hävisi Serena Williamsille. Hingis voitti vuonna 1999 seitsemän turnausta ja nousi takaisin maailman ykköseksi. WTA:n mestaruusturnauksessa hän hävisi finaalin Davenportille 4–6, 2–6.
2000–2002
Viidennessä peräkkäisessä Australian avointen finaalissaan Hingis hävisi Jennifer Capriatille 3–6, 4–6. Hingis päätti valmennussuhteensa äitinsä kanssa joksikin aikaa, mutta tuli toisiin aatoksiin ennen Ranskan avoimia. Lokakuussa hän meni leikkauttamaan oikean nilkkansa.
Vuoden 2002 alussa leikkauksesta toipunut Martina Hingis pelasi kuudennen kerran peräkkäin Australian avointen mestaruuskilpailujen loppuottelussa, vastustajanaan jälleen Capriati. Hingis hävisi finaalin vaikka voitti ensimmäisen erän, johti toista jo 4–0 ja sai muutaman ottelupallon. Toukokuussa 2002 hänen vasen nilkkansa oli leikkauksen tarpeessa. Operaation jälkeen Hingiksen ongelmat loukkaantumisten kanssa jatkuivat eikä hän kyennyt tavoittamaan entistä huippukuntoaan. Hänen lääkärinsä antoivat ymmärtää, että Hingis pystyisi pelaamaan ja jotkut epäilivät tappioiden johtuneen loukkaantumisten sijasta pikemminkin ns. voimatennistä pelaavien uusien nimien (Davenport, Williamsin sisarukset, Capriati) esiinmarssista.
Uran lopetus 22-vuotiaana (2002)
22 vuoden iässä vuonna 2002 Hingis ilmoitti vetäytyvänsä ammattilaistenniksestä. Syynä olivat pitkään jatkuneet nilkkavammat sekä osaksi tästä syystä laskenut itseluottamus. Hän oli voittanut urallaan ammattilaisena 40 kaksinpeli- ja 36 nelinpeliturnausta. Hän oli ollut maailman ykköspelaaja 209 viikkoa.
Paluu (2005)
thumb|Martina Hingis maaliskuussa 2006 Heinäkuussa Hingis palasi uusin voimin, pelaten kaksin-, nelin- ja sekanelinpelejä World Team Tennis -sarjassa Yhdysvalloissa. 18 voitolla ja vain yhdellä tappiolla hän johdatti New York Sportimesin mestaruuteen ja tuli samalla nimetyksi MVP:ksi (Most Valuable Player – arvokkain pelaaja). Hän kukisti kesällä kaksi sadan parhaan joukkoon rankattua pelaajaa. Näiden lupaavien tulosten myötä ilmaan heitettiin uusia epäilyjä siitä, josko Hingis sittenkin suunnittelisi paluuta WTA-kiertueelle.
Vuoden 2006 Australian avoimien avauskierroksella Hingis pelasi hyvin ja kukisti 30:nneksi sijoitetun Vera Zvonarjovan näytöstyyliin 6–1, 6–2.
Kokaiini ja uran lopetus (2007)
Syksyllä 2007 Hingis kertoi, että häntä epäillään kokaiinin käytöstä. Hän oli antanut kokaiinia sisältäneen doping-näytteen Wimbledonin tennisturnauksessa. Samalla Hingis kertoi lopettavansa uransa vedoten myös ikäänsä ja terveysongelmiinsa. Hingis ilmoitti aluksi ettei jaksa taistella asiasta, mutta myöhemmin hän palkkasi urheiluoikeuteen erikoistuneen asianajajan Tony Morton-Hooperin avukseen valmistelemaan oikeusjuttua Kansainvälistä tennisliittoa ITF:ää vastaan. Kansainvälinen tennisliitto ITF kertoi, että Hingis menettää Wimbledonissa saavuttamansa pisteet ja runsaan 100 000 euron palkintorahat. Hän sai myös kahden vuoden kilpailukiellon.
Paluu jälleen (2013–)
Hingis palasi kentille jälleen heinäkuussa 2013, kun hän osallistui Daniela Hantuchován kanssa Kaliforniassa pelattavan WTA-turnauksen nelinpeliin. Heidän tavoitteenaan olivat elo-syyskuussa pelattavat Yhdysvaltain avoimet. Siellä he eivät kuitenkaan menestyneet, vaan hävisivät heti ensimmäisellä kierroksella ykkössijoitetulle parille. Maaliskuussa 2014 Hingis saavutti Sabine Lisickin kanssa turnausvoiton Miamin WTA-turnauksessa. Eastbournessa hän pääsi loppuotteluun Flavia Pennettan parina. Wimbledonissa Hingis pelasi Vera Zvonarjovan kanssa häviten avauskierroksella. Yhdysvaltain avoimissa Hingis ja Pennetta selvittivät tiensä loppuotteluun, jossa he kuitenkin hävisivät venäläisparille.
HMS Venetia
HMS Venetia (viirinumero D53 ja I53) oli Britannian kuninkaallisen laivaston Amiraliteetin V-luokan hävittäjä ensimmäisen maailmansodan lopulla ja toisessa maailmansodassa.
Valmistus
Alus tilattiin vuosien 1916-1917 laivasto-ohjelman 9. tilauksessa Fairfield Shipbuilding and Engineering Companyltä Govanista Skotlannista, missä köli laskettiin 2. helmikuuta 1917. Alus laskettiin vesille 29. lokakuuta ja valmistui 19. joulukuuta, jolloin sille oli tehty valmius toimia tarvittaessa nopeana miinalaivana.
Palvelus
Ensimmäisen maailmansodan lopun alus oli Suuressa laivastossa, minkä jälkeen se liitettiin Kotilaivaston 2. hävittäjälaivueeseen. Alus oli vielä Välimeren laivastossa ennen siirtoaan reserviin.
Syyskuussa 1939 alus palautettiin palvelukseen ja se määrättiin lokakuussa Atlantin saattueiden suojaksi. Alus liittyi 6. tammikuuta 1940 yhdessä HMS Winchelsean kanssa Gibraltarille matkaavaan saattueeseen OG31. Alukset erkanivat 8. tammikuuta saattueesta ja liittyivät kotimaahan matkaavaan saattueeseen HG13, mistä se erkani 10. tammikuuta saattueen saavuttua Liverpooliin.
Alus liittyi 1. maaliskuuta yhdessä sluuppi HMS Leithin kanssa Gibraltarille matkaavaan saattueeseen OG20. Alukset erkanivat 2. maaliskuuta saattueesta ja liittyivät kotimaahan matkaavaan saattueeseen HG20, josta Venetia erkani seuraavana päivänä vapauttaakseen sluuppi HMS Aberdeenin saattueen HG23 suojaamisesta. Alus erkani 6. maaliskuuta saattueesta yhdessä Leithin kanssa.
Venetia oli telakalla korjattavana kesäkuusta elokuun alkuun, jolloin se aloitti uudelleen saattueiden suojaamisen. Alus osui miinaan 19. lokakuuta Thamesin suistossa Knobin poijun lähistöllä, jolloin se upposi.
John Chambers
John Chambers (12. syyskuuta 1922 – 25. elokuuta 2001) oli Oscar-palkittu maskeeraaja, joka tuli tunnetuksi Star Trek -sarjan Mr. Spockin korvista ja apinanaamioista Apinoiden planeetta -elokuvasarjaan, joista ensimmäisestä hän sai Kunnia-Oscarin. Hän osallistui Iranissa peiteoperaatioon tavoitteena pelastaa yhdysvaltalaisia diplomaatteja. Tapahtumasta tehtiin myöhemmin elokuva Argo.
HMS Verdun
HMS Verdun (viirinumero D93/L93) oli Britannian kuninkaallisen laivaston Amiraliteetin V-luokan hävittäjä, joka palveli ensimmäisen maailmansodan lopulla ja toisessa maailmansodassa.
Valmistus
Alus tilattiin osana vuosien 1916-1917 laivasto-ohjelman 9. tilausta Hawthorn Leslie and Companyltä Birkenheadistä, missä köli laskettiin 13. tammikuuta 1917. Alus laskettiin vesille 21. elokuuta ja valmistui vielä saman vuoden lopulla 3. marraskuuta.
Palvelus
Euroopan sotatoimien päätyttyä alus siirrettiin reserviin. Japanin antauduttua alus sijoitettiin poistolistalle ja myytiin huhtikuussa 1946 Grantoniin romutettavaksi.
Poventsa
thumb|right|200px|Poventsan kaupunkikunta Karhumäen piirin kartalla. thumb|right|200px|Poventsan ortodoksinen kirkko. Poventsa on kaupunkimainen taajama ja kaupunkikunta Karjalan tasavallan Karhumäen piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Äänisen rannalla 26 kilometriä Karhumäestä itään. Taajamassa on 2 300 ja kunnassa 4 000 asukasta (vuonna 2012).
Maantiede ja asutus
Poventsan kunnan pinta-ala on 2 173 neliökilometriä tai ilman Äänisen vesialuetta 1 900 neliökilometriä. Se rajoittuu pohjoisessa Segežan piirin Papinkosken ja Valdain kuntiin sekä idässä Karhumäen piirin Tšolmužin, etelässä Sungun ja lännessä Pinduisen kuntiin.
Kunta sijaitsee Äänisen ja Vienanmeren vedenjakajalla. Sen alueella virtaavat Nemina, Sapenitsa, Vola, Saroža, Juga, Neleksa, Kalja, Matvejevka, Karbozerka, Aržema, Južnaja Ižmuksa ja Vozritsa -joet. Järviä ovat Äänisen lisäksi Matkozero, Vuolijärvi eli Voljärvi (ven. Verhneje Volozero), Volozero, Hiisjärvi (Hižozero), Konsajärvi (Konžozero) ja Telokka (Telekino). Hyötykaivannaisiin kuuluvat graniitti, kvartsiitti, rauta, uraani, asbesti, hiekka, sora ja turve.
Keskustaajaman lisäksi kuntaan kuuluvat Hiisjärven (ven. Hižozero), Lobskojen, Meri-Maaselän, Uuden Haapaselän (Novaja Gabselga), Vuolijärven (Verhneje Volozero) ja Vienanmeren-Itämeren kanavan 7.–9. sulun asutukset sekä Haapaselän (Gabselga), Lobskojen, Sosnovkan ja Tihvin Borin kylät. Kanavan 1.–5. sulun asutukset luetaan Poventsan taajaman yhteyteen. Toiseksi suurin asutuskeskus on reilun 600 asukkaan Sosnovka. Kunnan alueella sijaitsee neljä puutarhapalsta- ja huvila-aluetta. Vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan asukkaista 89 % on kansallisuudeltaan venäläisiä, 3 % valkovenäläisiä, 2 % karjalaisia ja 2 % ukrainalaisia.
Historia
Poventsa mainitaan ensimmäisen kerran Novgorodin Vjažištšin luostarin kauppapaikkana vuonna 1496. 1500–1600-luvulla sen kautta kulki pyhiinvaeltajien reitti Solovetskin luostariin. Vuonna 1680 Poventsaan perustettiin tulliasema ja vuonna 1685 sitä alettiin kutsua kauppalaksi (ven. rjadok).
Pietari I perusti vuonna 1703 Poventsaan tehtaan, joka valmisti paikallisesta suo- ja järvimalmista valu- ja takorautaa, tykkejä ja muita metalliesineitä. Tehdas vuokrattiin yksityisille vuonna 1727 ja suljettiin lopullisesti vuonna 1736. Vuodesta 1772 lähtien paikkakunnalla toimi sahalaitos.
Vuonna 1782 Poventsasta tuli Aunuksen käskynhaltijakuntaan kuulunut kihlakuntakaupunki. Vuosina 1796–1801 se kuului Arkangelin ja vuodesta 1802 Aunuksen kuvernementtiin. Vuonna 1897 Poventsassa oli 1 400 asukasta, kolme kirkkoa, kaksi koulua, zemstvon sairaala, hyväntekeväisyyslaitos ja kirjasto. Kaupungissa oli tuolloin yksi kivitalo ja 200 puutaloa.
Poventsan kihlakunta lakkautettiin 1920-luvulla. Samalla Poventsa menetti kaupunginoikeutensa ja tuli kuulumaan Karhumäen piiriin kyläneuvoston keskuspaikkana. Vuosina 1931–1933 se oli Vienanmeren–Itämeren kanavan rakentamisen keskus, jonne perustettiin laivalaituri ja telakka. Vuonna 1938 Poventsa sai kaupunkimaisen taajaman statuksen.
Jatkosodassa Suomi valloitti Poventsan 6. joulukuuta 1941. Valtauksen yhteydessä neuvostojoukot yrittivät pysäyttää suomalaisjoukot avaamalla Vienanmeren kanavan sulut kaupungin yläpuolelta. Suomalaiset joukot vetäytyivät Poventsasta vuonna 1944.
Asukasluvun kehitys
Vuosina 1926 ja 1933 väestöstä oli karjalaisia noin 80.
Liikenne, talous ja palvelut
Poventsan kautta kulkee Karhumäen ja Vologdan välinen R5-maantie. Taajamasta on linja-autoyhteydet Karhumäkeen ja Puudožiin. Vienanmeren kanavan kautta kulkee rahtia ja matkailijaliikennettä. Poventsassa on kolme tavaralaituria ja satama.
Kunnassa toimii metsäteollisuusyrityksiä, Sosnovkan maatalousyritys sekä Äänisen rannalla sijaitseva lohenkasvattamo. Keskustaajaman palveluihin kuuluu lastentarha, keskikoulu, sisäoppilaitos, kulttuuritalo, kaksi kirjastoa, pieni poliklinikka, posti, pankki ja muutamia kauppoja. Taajamassa on ortodoksinen kirkko.
Nähtävyydet ja matkailu
Seudulla on lukuisia kivikautisia asuin- ja hautapaikkoja, jotka muodostavat Tšornaja Guban ja Orovnavolokin arkeologiset kokonaisuudet. Rakennusmuistomerkkeihin kuuluvat Tihvin Borin kirkko, Vuolijärven tsasouna, vuonna 1887 rakennettu Poventsan kihlakunnankassa, 1900-luvun alun sairaalarakennus sekä Vienanmeren kanavan henkilökunnan asuinrakennukset. Historiallisia kohteita ovat Poventsan rautatehtaan rauniot sekä toisen maailmansodan muistomerkit. Taajamassa on Mihail Kalininin muistolaatta ja kohokuva sekä Vienanmeren kanavan rakentamiselle omistettu museo. Toisen sulun luona on kanavaa rakennettaessa menehtyneiden muistomerkki. Kahdeksan kilometriä Poventsasta luoteeseen sijaitsee Stalinin vainojen uhrien teloituspaikka ja muistohautausmaa Sandarmoh
Äänisen rannalla on lasten kesäleiri ja lomakylä
Olli Tuominen
Tuominen on voittanut squashin henkilökohtaisissa Euroopan-mestaruuskilpailuissa Euroopan mestaruuden vuonna 2012 ja pronssia vuosina 2010 ja 2013. Hän on ensimmäinen suomalainen squashinpelaaja, joka on aikuisten tasolla voittanut EM-kultaa ja henkilökohtaisen arvokisamitalin.
Squashin maailmanlistalla Tuominen on parhaimmillaan ollut sijalla 13 vuonna 2006. Marraskuussa 2014 hän oli sijalla 27.
Tuominen on pelannut Ranskan squashliigaa Marseillen joukkueessa. Suomessa hän edustaa Kouvolan Squashkerhoa ja aikaisemmin hän on edustanut Helsinki Senatorsia, Espoo Squash Rackets Clubia ja Helsinki Squash Rackets Clubia. Tuominen on toiminut myös Suomen miesten maajoukkueen päävalmentajana.
Neverland Ranch
thumb|Sycamore Valley Ranchia ilmakuvassa. thumb|Sycamore Valley Ranchin juna-asema. Neverland Valley Ranch (nykyisin Sycamore Valley Ranch) on alue Santa Barbaran piirikunnassa, Kaliforniassa. Neverland oli kuuluisan yhdysvaltalaisen pop-muusikko Michael Jacksonin pitkäaikainen koti.
Neverland sijaitsee osoitteessa 5225 Figueroa Mountain Road, se on noin 8 km pohjoiseen Los Olivosin kaupungista, ja noin 13 km pohjoiseen Los Ynezin kaupungista. Neverland Ranchin kokonaispinta-ala on yli 11 km² ja se koostuu nykyään suurimmaksi osaksi viinitarhoista. Neverlandin omistaa Ron Burkle.
Ranch on toiminut Jacksonin yksityisenä huvipuistona ja hänen kotinaan, kun alue avattiin vuonna 1988, mutta ei ole enää toiminnassa. Alue sisältää huvipuiston lisäksi muun muassa eläintarhan sekä teemapuiston. Neverland (suom. Mikä-mikä maa) on saanut nimensa Peter Pan-tarinoissa olevan fantasiasaaren mukaan.
Arvo
Vuoden 2004 alussa, uutisohjelma Entertainment Tonightissa Neverland Ranchin arveltiin olevan noin 120 miljoonan Yhdysvaltain dollarin arvoinen. Santa Barbara County puolestaan arvioi Neverlandin olevan arvoltaan 96 miljoonaa dollaria, Forbes arvioi, että tila on arvokkaampi kuin tämä 96 miljoonaa dollaria. Vuonna 2017 tilan myyntihintaa pudotettiin 67 miljoonaan dollariin, mutta se ei mennyt kaupaksi.
Sulkeminen
Toukokuussa 2008 sijoitusyhtiö Colony Capital LLC takasi Jacksonin noin 24 miljoonan dollarin lainan ja sai sen pantiksi koko Neverland Ranchin alueen. Jacksonin kuollessa kesällä 2009 omaisuusjärjestelyt olivat edelleen kesken.
Purjehdus kesäolympialaisissa 1976
75px|right|Purjehdus Vuoden 1976 kesäolympialaisten purjehdus järjestettiin 19. – 28. heinäkuuta 1976 Kanadassa Ontariojärvellä. Laji oli mukana olympialaisten ohjelmassa 16. kertaa. Mukana oli 257 osanottajaa 40 maasta. Tapahtumia oli kuusi.
Sorbonne
Rakennusryhmän ehkä tunnetuin ja näkyvin osa on vuonna 1642 valmistunut Pyhän Ursulan kappeli. Sen jälkeen kun Ranskassa kirkko vuonna 1905 erotettiin valtiosta, kappeli ei enää ole ollut kirkollisessa käytössä vaan sitä käytetään yliopistojen edustus- ja näyttelytilana.
Nykyinen käyttö
Sorbonnessa toimii Pariisin akatemian rehtorin­virasto ja Pariisin yliopistojen kanslerin­virasto. Rakennuksen opetustiloja käyttävät nykyään:
Rakennuksessa on myös École nationale des chartesin kirjasto sekä Sorbonnen kirjasto, joka on Pariisin I, III, IV, V ja VII yliopistojen yhteinen mutta hallinnollisesti Pariisin I yliopiston (Panthéon-Sorbonne) alaisuudessa.
Teologisen kollegin perustamisesta Richelieun aikaiseen uudisrakentamiseen
thumb|Sorbonnen kollegi 1500-luvulla. Alun perin Sorbonne oli Robert Sorbonin Pariisin yliopiston yhteyteen perustama teologian ylioppilaiden kollegi. Robert de Sorbon oli Ludvig IX:n aikainen hovisaarnaaja ja kuninkaan rippi-isä, jonka sukunimi johtui hänen Ardenneilla sijaitsevasta syntymä­paikastaan, Sorbonin kylästä. Yliopiston muiden kollegioiden tavoin sen tehtävänä oli majoittaa opiskelijoita sekä myös kaupungin köyhiä asunnottomia. Kaikkiaan sinne mahtui asumaan noin kaksi­kymmentä henkilöä. Samaan aikaan kuningas Ludvig IX luovutti sille opiskelijoiden asunnoiksi muutamia taloja Rue Coupe-Geulen varrelta vasta­päätä Hôtel de Clunyä. Guillaume de Chartresin välityksellä Robert de Sorbon hankki pian kollegille muitakin rakennuksia, ja vuonna 1260 sille kuului jo suurin osa nykyisen Sorbonnen tontista. Alueella oli silloin useita rakennuksia sekä puutarha. Perustajan määräyksestä rakennusten oli oltava yksinkertaisia, ja niissä oli vietettävä hurskasta ja askeettista elämää. Vielä 1600-luvulla Sorbonne oli useamman rakennuksen ryhmä rue Coupe-Gueulen varrella, jonka nimi tuolloin muutettiin Rue de la Sorbonneksi. Se rajoittui pohjoisessa Pyhän Benediktuksen luostariin ja etelässä Calvin kollegiin. Sen yhteyteen rakennettiin 1300-luvulla kappeli, jolla oli julkisivu kadulle päin. Sorbonnen kollegista tuli myös Pariisin yliopiston teologisen tiedekunnan kokoontumispaikka.
Richelieun aikaiset uudisrakennukset
thumb|left|Richelieun kappeli. Kardinaali Armand de Richelieu, joka itsekin oli opiskellut Sorbonnessa vuosina 1606-1607, tuli sen rehtoriksi 29. elokuuta 1622 kardinaali Harleyn kuoltua. Kun rakennukset olivat silloin rappio­tilassa, hän käynnisti suurisuuntaisen projektin Sorbonnen uudisrakentamiseksi. Rakennukset olivat paitsi epämukavia, myös käyneet edellisten kahden­sadan vuoden aikana täysin riittämättömiksi. Kollegien tehtävä oli sitä ennen muuttunut: se ei ollut enää vain parinkymmenen henkilön majoitus­paikka, vaan sinne oli perustettu myös merkittävä kirjasto ja sitä käytettiin opetustiloina. Sellaisena se tarvitsi kiireellisesti laajempia tiloja. Richelieun määräyksestä siihen yhdistettiin kaksi naapurina ollutta kollegia, Calvin ja Kahdeksan­toista kollegit, ja alue uudis­rakennettiin klassiseen tyyliin.
Richelieu antoi arkkitehti Jacques Lemercier’lle tehtäväksi suunnitella uudet rakennukset, joiden oli vastattava ilmeisiä tarpeita ja aikakauden makua. Projektin ensimmäisessä vaiheessa purettiin Sorbonnen ja Calvin kollegien goottilaiset rakennukset, joista vain kappeli säilytettiin. Sitäkin uuden­aikaistettiin ja laajennettiin, ja sen oli määrä erottaa toisistaan kaksi yhtä suurta pihaa. Purkutyöt olivat täydessä käynnissä vuonna 1629, kun Richelieu, josta oli tullut myös Ranskan pääministeri, päätti käynnistää vielä kunnianhimoisemman rakennushankkeen.
Suunnitelma, jonka mukaan rakennuksella olisi ollut kaksi yhtä suurta pihaa, hylättiin, ja sen sijaan oli oleva vain yksi suuri piha. Sitä reunusti pohjoisessa uusi kappeli, joka sai pian monumentaaliset mittasuhteet ja täytti koko sen alueen, jossa Calvin kollegi oli ennen ollut. Rakennustyöt aloitettiin toukokuussa 1635, ja kardinaalin kuollessa vuonna 1642 ne olivat lähes valmiit. Vain kappeli, jota nykyään pidetään Lemercier’n pääteoksena ja Pariisin huomattavimpana klassisen arkkitehtuurin edustajana, oli vielä kesken. Aiguillonin herttuatar, Richelieun perijä ja hänen testamenttinsa toimeenpanija, johti töiden loppuvaihetta.
Uusi kollegi oli pinta-alaltaan kaksinkertainen entiseen verrattuna, ja siihen kuului lisäksi kappeli, johon kardinaali oli määrä haudata. Kardinaali luovutti myös osan kirjastostaan ja omaisuudestaan Sorbonnelle.
Rakennukset vallankumouksen aikana
Ranskan vallankumouksen aikana vuonna 1791 rakennukset suljettiin opiskelijoilta, ja Sorbonnen yhteisö lakkautettiin samaan aikaan kuin Pariisin ja muun Ranskan yliopistotkin. Vuonna 1794 kappeli muutettiin Järjen jumalattaren temppeliksi. Napoleon muutti sen taiteilijoiden ateljeiksi.
Sorbonne 1800-luvulla
right|thumb|Place de la Sorbonne 1800-luvun alussa Vuodesta 1806 lähtien Napoleon organisoi Ranskan opetus­järjestelmän uudelleen ja perusti Keisarillisen yliopiston, myöhemmältä nimeltään Ranskan yliopiston. Siihen oli yhdistetty kaikkien tasojen opetus, ja ylimmällä tasolla siihen kuului erikoiskouluja sekä viisi tiedekuntaa: luonnon­tieteellinen, humanistinen, teologinen, oikeus­tieteellinen ja lääke­tieteellinen tiede­kunta. Kaksi viimeksi mainittua saivat käyttöönsä samat tilat, joissa vastaavat tiedekunnat olivat toimineet ennen vallan­kumousta, oikeus­tieteellinen Place du Panthéonilta ja lääketieteellinen Rue de l'École de Médicineltä, kun taas kolme muuta sijoitettiin entisiin Plessisin kollegin rakennuksiin, josta ne vuonna 1821 siirrettiin Richelieun Sorbonneen. Rakennukseen sijoitettiin myös Pariisin akatemian rehtorin toimisto.
Pierre François Dalleryn (1764-1833) määräyksestä kappeliin rakennettiin vuonna 1825 Richelieun hautakammion kunnostustöiden yhteydessä urut. Ne koottiin hänen poikansa, Louis Paul Dalleryn (1797-1875) johdolla varsin erillisistä osista. Ne vihittiin 10. heinäkuuta 1825, ja niitä soittivat Alexandre Choron sekä myös Kuninkaallisen uskonnollisen musiikin instituutin opiskelijat. Kun kappeli vuonna 1852, Napoleon III:n aikana avattiin uudestaan, sen uusi isäntä, Félix Clément, urkujen virallinen asiantuntija, antoi Louis Paul Dallerylle itselleen tehtäväksi kunnostaa myös urut. Félix Clément kuitenkin luopui tehtävästä vuonna 1859, minkä jälkeen urkuja ei ole soitettu. Urkuparvelle ei ole helposti edes päässyt sen jälkeen, kun sinne kappelin ulkopuolelta johtaneet portaat vuonna 1885 purettiin.
Kuningas­vallan palauduttua Ludvig VIII:n pääministeri Armand Emmanuel du Plessis de Richelieu halusi kunnioittaa kardinaalin muistoa tekemällä Sorbonnen entistä loisteliaammaksi. Hän rakennutti sinne 120-paikkaisen amfiteatterimaisen luentosalin. Näistä lisä­rakennuksista huolimatta vanhat 1600-luvun rakennukset, jotka vallankumouksen aikana olivat olleet kymmenen vuotta hylättyinä, olivat pahoin rapistuneet. Kun sinne olivat keskittyneet kaikki Pariisin akatemian humanististen tieteiden, luonnon­tieteiden ja teologian opiskelijat, myös tilan­ahtaus oli huomattava. Rakennus­kompleksin kunnostamista suunniteltiin koko 1800-luvun ajan. Toisen keisarikunnan aikana tehtävä uskottiin Léon Vaudoyer'lle. Hän suunnitteli palatsin, jolla olisi ollut suuri julkisivu Rue Saint-Jacquesin puolella sekä tähtitorni. Uudis­rakennuksen peruskivi muurattiin vuonna 1855, mutta hanketta ei saatu valmiiksi.
Käytännön alojen korkeakoulun perustaminen teki tilanahtaudesta aiheutuneet ongelmat vielä polttavammiksi. Luonnontieteellisen tiedekunnan uudet opetus- ja tutkimuslaboratoriot, jotka tämä korkeakoulu rahoitti, jouduttiin sijoittamaan asuinhuoneistoihin Rue Saint Jacquesin varrelle.
Henri-Paul Nénot'n uusi Sorbonne
Charles Garnier'n toimesta vuonna 1880 julistettiin uusi arkkitehtikilpailu, jonka voitti hänen oppilaansa Henri-Paul Nénot. Se perustui Léon Vaudoyer'n ehdotukseen, ettei enää ollut rakennettava vain kollegi vaan todellinen luonnontieteiden ja kirjallisuuden palatsi. Nénot hylkäsi uus­goottilaisen tyylin, jonka mukaan Isossa-Britanniassa oli rakennetettu Cambridgen yliopiston uudet colleget ja Belgiassa Gandin yliopisto, ja sen sijaan rakennuksesta tuli tyylipuhdas haussmannilaisen klassismin edustaja. Nénot'n mukaan "yliopisto ei voi hylätä latinalaisen arkkitehtuurin perinteitä, ja se tarvitsee rakennuksiinsa oikeat mittasuhteet ja säännöllisyyttä."
Useista vastalauseista huolimatta vanha Sorbonne purettiin kappelia lukuun ottamatta kymmenen vuoden kuluessa, 1884-1894, kun taas uuden rakennuksen peruskivi muurattiin vuonna 1885. Presidentti Sadi Carnot vihki rakennuksen ensimmäisen, pohjoisen osan vuonna 1889 vallan­kumouksen sata­vuotis­juhlien yhteydessä. Kokonaisuudessaan rakennus valmistui vasta vuonna 1901.
Paul Nénot'n hanke oli samalla kertaa sekä yksin­kertainen että suuri­suuntainen. Käytettävissä olevaa aluetta oli laajennettu käsittämään Rue Saint Jacquesin, Rue Cujas'n, Rue des Écoles'in ja Rue de la Sorbonnen välinen alue kokonaisuudessaan. Korkeus­erot olivat melko suuret, sillä paikka sijaitsi Montagne Sainte-Genevièven rinteessä, jossa sen etelä­reuna oli selvästi pohjois­reunaa korkeammalla. Historialliseksi muisto­merkiksi muodostunut kappeli, joka vei huomattavan alueen tontin keskellä, oli säilytettävä, mikä sekin osaltaan vaikeutti suunnittelu­työtä. Nénot'n suunnittelema rakennus­ryhmä jakautui kolmeen osaan, joita erottivat toisistaan Robert de Sorbonin ja Jean de Gersonin pylväs­käytävät:
Ruoko
Ruoko voi viitata seuraaviin lajeihin:
Sorbonne
Henri-Paul Nénot'n uusi Sorbonne
Rakennukseen oli tarkoitus sijoittaa myös teologinen tiede­kunta, joka kuitenkin lakkautettiin vuonna 1885. Sille tarkoitetut tilat sai käyttöönsä École nationale des chartes josta näin tuli École pratique es hautes étudesin ohella toinen Sorbonneen sijoittunut erikoisalan koulu.
Ruoko
Sanasta johdettuja kasvinimiä:
Sorbonne
Henri-Paul Nénot'n uusi Sorbonne
Vuonna 1896 annetulla lailla muodostettiin uusi Pariisin yliopisto, johon tulivat kuulumaan siihen saakka erillisinä toimineet oikeus­tieteellinen, humanistinen, lääke­tieteellinen ja luonnon­tieteellinen tiedekunta. Sorbonne, jossa Pariisin akatemian rehtorin virasto jo sijaitsi, tuli nyt tämän yliopiston tyyssijaksi. Akatemian rehtori sai samalla entistä laajemman tehtävä­kentän, ja hän sekä Pariisin yli­opiston neuvoston presidentti tarvitsivat entistä enemmän tilaa ja henkilökuntaa. Samaan aikaan myös opiskelijoiden lukumäärän nopea kasvu teki tarpeelliseksi rakentaa Sorbonnen ympärille lisärakennuksia. Oman rakennuksensa saivat näin ensimmäisinä maan­tieteen laitos sekä taidehistorian ja arkeologian laitos. Ne olivat vielä vaatimattomia, mutta toisen maailman­sodan jälkeen yliopiston käyttöön rakennettiin Sorbonneakin suurempia rakennus­ryhmiä kuten Jussieun ja Nanterren kampukset.
Nils-Eric Ringbom
Nils-Eric Ringbom (27. joulukuuta 1907 Turku – 13. helmikuuta 1988 Helsinki) oli suomenruotsalainen säveltäjä, musiikkitieteilijä ja hallintomies.
Sorbonne
Palatsi
thumb|Suuri aula Rue des Écoles'in puolella thumb|Aulaan johtava juhlava portaikko Rakennusryhmän jokainen pääosa rakennettiin tietyn arkkitehtonisen teeman mukaisesti. Pohjoisosa, palatsi, on ainoa, joka kokonaan rakennettiin arvokkaista materiaaleista. Sen ulkoseinät sekä katujen että pihan puolella rakennettiin suurista kivilohkareista, ja siinä on kalteva liuskakatto. Sen pääjulkisivu eli pohjoinen julkisivu Rue des Écolesin puolella rakennettiin juhlavaan uusrenessanssityyliin. Sen ensimmäisen kerroksen suuret ikkunat kivisine kehyksineen korostavat vaikutelmaa. Rakennuksen sisällä on suuri aula, jonka seinät ovat vaaleaa kiveä ja joka on koristettu reliefeillä ja veistoksilla, ja sieltä johtaa kaksi­kierteinen monumentaalinen portaikko suureen amfiteatterimaiseen saliin, joka on luonteeltaan pikemminkin juhlasali kuin tavanomainen luento­sali. Salin seinät maalattiin vihreän eri sävyin, sillä vihreää on perinteisesti pidetty oppineiden värinä, ja se esiintyy rakennuksessa silmiin­pistävästi muuallakin. Puvis de Chavannes teki salin seinä­maalaukset, jotka kuvaavat tiedon pyhää lehtoa. Portaikon välitasanteen yllä on kattovalaisimia, joiden valo näkyi laajalle rakennuksen pohja­kerrokseen. Aulaa reunustavat pylväskäytävät, joiden ikkunoissa on lasimaalauksia, niistä keskeisimpänä Pariisin vaakuna. Ylemmissä kerroksissa on joukko salonkeja ikkunat kadulle päin, ja ne oli tarkoitetettu yli­opiston ja rehtorin seremonioita varten. Rakennuksen tässä osassa on runsaasti seinä­maalauksia, jotka esittivät Pariisin yliopiston historian merkki­tapauksia Ludvig Pyhän yliopistolle myöntämistä eri­oikeuksista uuden Sorbonnen vihkimiseen saakka.
Nils-Eric Ringbom
Ura
Nils-Eric Ringbom opiskeli aluksi viulunsoittoa Leo Funtekin johdolla (1913–1926) ja sen jälkeen myös soitinnusta (1939–1944). Musiikkitieteen opintonsa hän suoritti Åbo Akademissa, jossa hän väitteli filosofian tohtoriksi tutkielmallaan Über die Deutbarkeit der Tonkunst vuonna 1955. Hänen väitöskirjansa oli ensimmäinen suomalainen musiikkiteoreettis-esteettinen tutkimus.
Sorbonne
Palatsi
Pohjakerroksen aulan kummassakin päässä on pylväs­käytävät, joiden varrella itäpäässä ovat luentosalit Michelet ja Quinet, länsipäässä rehtorin virkahuone. Pylväs­käytävien seinät rakennettiin suurista kiven­lohkareista. Niissä olevat seinä­maalaukset esittävät maailman­historian tärkeimpiä kaupunkeja. Kokonaisuus oli alkujaan varsin selvä­piirteinen, koska sen koko länsi­osa rehtorin virka­huonetta lukuun ottamatta varattiin humanistisen, itäosa luonnon­tieteellisen tiede­kunnan hallinnolle. Niiden välissä Robert de Sorbonin pylväskäytävän tasolla oli ylimmän johdon sali, josta oli yhteys suureen amfi­teatteri­maiseen luentosaliin. Tämä sali koristettiin pointillistisin ja fauvistisin maalauksin, jotka esittivät tieteiden vertauskuvia, ja sitä käytettiin edustustilana sekä myös kutsuttujen merkkihenkilöiden valmistautumis- ja lepopaikkana heidän esiintyessään suuressa luentosalissa.
Invidious Dominion
Invidious Dominion on yhdysvaltalaisen death metal -yhtyeen Malevolent Creationin yhdestoista studioalbumi, joka julkaistiin 24. elokuuta 2010 Yhdysvalloissa ja 27. elokuuta 2010 Euroopassa. Albumin kansikuvan on tehnyt Pär Olofsson.
Sorbonne
Humanistinen tiedekunta
thumb|Richelieu -sali Nénot:n uuden Sorbonnen keskipisteessä
Nils-Eric Ringbom
Ura
Säveltäjänä Ringbom edustaa lähinnä uusklassismia: hän sai virikkeitä Tulenkantajilta ja Paul Hindemithiltä. Hän piti useita sävellyskonsertteja (Turussa 1933, Helsingissä 1934, 1945, 1949, 1962, 1970 ja 1984). Hänen sävellystuotantoonsa kuuluu muun muassa viisi sinfoniaa sekä laulusarjoja.
Invidious Dominion
Kokoonpano
Vierailevana kitaristina levyllä soittaa myös Jerry Mortellaro (Diabolic & Unholy Ghost).
Nils-Eric Ringbom
Ura
1960-luvun kokeelliseen musiikkiin Ringbom suhtautui torjuvasti. Niin kutsutut lastenkamarikonsertit saivat lisänimensä hänen kielteisestä arvostelustaan, jonka mukaan ensimmäisen konsertin lopputuloksena oli vain ”hillitöntä ja tarkoituksetonta lastenkamarimekkalaa”.
Suku
Nis-Eric Ringbomin tyttäriä ovat näyttelijät Susanna Ringbom (s. 1939) ja Johanna Ringbom (s. 1948) sekä kuvittaja Antonia Ringbom (s. 1946) ja poika oli toimittaja Mårten Ringbom (1934–2012); hänen veljiään olivat taidehistorian professori Lars-Ivar Ringbom (1901–1971) ja kemisti Anders Ringbom (1903–1972). Lena Ringbom Lindén oli hänen sisarensa. Nils Brandt oli Ringbomin vävy, Susannan aviomies.
Luis Milla
Luis Milla Aspas (s. 12. maaliskuuta 1966 Teruel, Espanja) on entinen espanjalainen jalkapalloilija ja nykyinen valmentaja. Hän edusti 16-vuotisella pelaajaurallaan kolmea eri Espanjan suurseuraa Barcelonaa, Real Madridia ja Valenciaa.
Seurajoukkueura
Milla sai jalkapallo-oppinsa Barcelonan junioriakatemiassa. Ensiesiintymisensä seuran edustusjoukkueessa hän teki kaudella 1984–1985 ottelussa Zaragozaa vastaan. Samaisessa ottelussa hän teki myös uransa ensimmäisen maalin maan pääsarjassa Primera Divisiónissa.
Lopulta kaudella 1988–1989 hän onnistui vakiinnuttamaan pelipaikkansa edustusjoukkueessa ja pelasi seuraavien kahden kauden aikana yhteensä 53 ottelua. Kesällä 1990 Milla ei päässyt yhteisymmärrykseen sopimusasioista Barcelonan kanssa ja siirtyi ilmaisella siirrolla Real Madridiin. Hän kärsi ensimmäisellä kaudellaan loukkaantumisesta, eikä pelannut kuin kuudessa ottelussa. Loukkaantumisensa jälkeen hän teki onnistuneen paluun ja nousi yhdeksi keskikentän luottopelaajista.
Sorbonne
Humanistinen tiedekunta
Seuraavaksi pystytettiin rakennusryhmän keskiosa. Juhlava piha rakennettiin Ludvig XIII:n aikaista arkkitehtuuria jäljittelevään tyyliin siten, että sen eteläreunassa oleva kappeli säästyi. Pihaa reunustaa pohjoisessa pylväsrivi, josta on pääsy rakennuksen pohjakerrokseen. Länsipuolella kadulta pihalle johtaa ajoportti. Pohjakerroksen halli, josta on pääsy useisiin pyöreisiin luentosaleihin, muistuttaa palatsin suurta aulaa, mutta on pienempi. Sieltä johtaa portaikko kirjastoon sekä viiteen luentosaliin, joilla on merkkihenkilöiden nimet: Descartes, Guizot, Turgot, Richelieu, ja Lous Liard. Descartes-, Guizot- ja Turgot -salit ovat suorakulmaisia, niiden seinien alaosat ovat paneloituja ja niiden opettajankorokkeen yllä on maalauksia. Niistä jokaiseen liittyy sivuhuone, jossa professori saattoi keskustella opiskelijoiden kanssa. Richelieu-sali sen sijaan oli pyöreä. Sen seinät on maalattu vihreiksi, osittain paneloitu, ja niissä on kasveja esittäviä maalauksia. Louis Liard -sali on juhlava, ja se tarkoitettiin väitös­tilaisuuksia ja akateemisia kokouksia varten. Sen seinä­maalaukset ovat uusrokokootyylisiä, ja taka­seinällä on suuri­kokoinen kardinaali Richelieun muotokuva. Sen takana on pieni sali, jossa väitös­kirjojen arvostelu­raati kokoontui.
thumb|Kirjaston luentosali. Samassa kerroksessa koko pihan pituisena on suuri Sorbonnen kirjasto. Jotta sen ikkunoita ei tarvitsisi osittain peittää niin että valaistus kärsisi, siellä oli alkujaan vain pieni määrä kirjoja vapaasti saatavilla. Sisään­käynnin molemmin puolin rakennettiin kaksi lukusalia, pohjoinen humanistisia ja eteläinen luonnontieteellisiä aloja varten. Kirjaston reunan pitkän sivukäytävän molempiin päihin sijoitettiin historiallisia tapauksia esittävät maalaukset. Muut seinät peitettiin art nouveau -tyylisillä vihreän­sävyisillä seinä­laatoilla. Saliin asennettiin aikanaan hyvin uuden­aikainen lämmitys- ja ilman­vaihto­järjestelmä, jonka venttiilit sijoitettiin katto­friiseihin ja jonka avulla sali lämmitettiin talvisin. Sisäpihan puolella, Turgot- ja Guizot -salien yläpuolella oli alkujaan viisi, myöhemmin kahdeksan kerrosta. Suureen saliin liittyi erillisiä saleja professoreja sekä Victor Cousinin kirjastoa varten. Rue Saint-Jacquesin puolella, samassa kerroksessa kuin kirjasto, olivat yliopiston kaksi museota, toinen niistä mineraloginen.
Rakennuksen tämä osa valmistui viimeisenä, ja siinä on jo havaittavissa hallitsevan maun muuttuminen: koristelut tehtiin suurelta osin puusta ja maalatuista laatoista. Art nouveau -tyylin vaikutus oli huomattava. Tämän rakennus­ryhmän keskiosan portaikotkin koristeltiin saman­kaltaisilla vihertävillä laaoilla kuin kirjaston seinät. Näin rakennuksen tämä osa eroaa suuresti palatsista, joka koristeltiin voitonriemuiseen ja propagandistiseen tyyliin, joka Ranskan kolmannen tasa­vallan alku­aikoina oli suuressa suosiossa. Katujen varsilla on neljässä kerroksessa luento­saleja. Rue Saint-Jacquesin puolella on kaksi­kupolinen torni, josta alkujaan tarkoitettiin Sorbonnen tähti­torniksi. Taloudellisista syistä vain katujen ja suuren keskuspihan puoleiset ulko­seinät tehtiin suurista kivi­lohkareista; pienempien sisä­pihojen puolella ulkoseinät ovat tiilisiä.
Luonnontieteellinen tiedekunta
thumb|Sorbonnen Rue Saint-Jacquesin puoleinen julkisivu etelästä katsottuna. Etualalla luonnontieteellisen tiedekunnan rakennukset. Luonnontieteellisen tiede­kunnan rakennus sijoitettiin Sorbonnen etelä­päähän. Sen halkaisee koko pituudeltaan Richelieu-galleria. Tämän rakennuksen useimmissa osissa on vain kaksi tai kolme kerrosta, jotka rakennettiin teolliseen tyyliin osittain tiilestä ja varustettiin metallisin katto­luukuin. Siellä on etupäässä laboratorioita ja toimistoja mutta varsinkin sisään­käynnin tasolla myös muutamia hienoja luentosaleja kuten kemian ja geologian salit, nimeltään Bachelard ja Oury. Molemmat ovat pyöreitä, seinät paneloituja, ja niiden seinällä opettajankorokkeen takana on uus­impressionistisia maisema­maalauksia.
Luis Milla
Valmentajaura
Milla aloitti valmentajauransa Puçolista, joka pelasi maan alimmalla kansallisella sarjatasolla Tercera Divisiónissa. Kaudeksi 2007–2008 hän siirtyi entisen seuratoverinsa Michael Laudrupin apuvalmentajaksi pääsarjaseura Getafeen.
Sorbonne
Mielenosoitukset vuonna 1968 ja myöhemmin
thumb|Rue Victor-Cousin aamulla 11. maaliskuuta 2006. Toukokuussa 1968 Sorbonnesta tuli Pariisin opiskelija­mellakoiden keskus. Mellakoihin johtanut tapahtumasarja alkoi Nanterren kampuksella syntyneestä maaliskuun 22. päivän liikkeestä, mutta pian protesti­liikkeitä alkoi esiintyä kaikkialla Ranskassa. Toukokuun 1968 levottomuudet saivat alkunsa 3. toukokuuta, jolloin sadat opiskelijat kokoontuivat Sorbonnen pihalle odottaen äärioikeistolaisen Occident-liikkeen hyökkäystä. Kokoukseen osallistuivat monet äärivasemmistolaiset ryhmittymät kuten trotski­laiset, mao­laiset ja anarkistit. Monet heistä olivat varustautuneet kuokan­varsin ja olivat valmiina tappeluun. Kun yliopiston rehtori kutsui poliisin paikalle, opiskelijat ryhtyivät mellakoimaan. Toukokuun 13. päivänä alkoi yleislakko ja Sorbonne vallattiin.
Luis Milla
Valmentajaura
Kesällä 2008 hänet nimettiin Espanjan alle 19-vuotiaiden maajoukkueen päävalmentajaksi. Kaksi vuotta myöhemmin hän siirtyi valmentamaan alle 21-vuotiaiden maajoukkuetta. Hänet erotettiin maajoukkueen päävalmentajan paikalta epäonnistuneiden vuoden 2012 kesäolympialaisten jälkeen, kun Espanja ei selviytynyt jatkoon omasta alkulohkostaan.
Sorbonne
Mielenosoitukset vuonna 1968 ja myöhemmin
Charles de Gaullen määräyksestä kesäkuussa toimitetuissa vaaleissa valittu kansallis­kokous ryhtyi uudistamaan yliopistojärjestelmää. Vuodesta 1971 lähtien Pariisin yliopisto hajotettiin kolmeksitoista uudeksi yliopistoksi. Uudemmat rakennukset jaettiin eri yliopistojen kesken, mutta Sorbonne, joka oli Pariisin kaupungin omistuksessa, jäi niiden yhteiseen käyttöön ja sitä hallinnoi Pariisin yliopistojen kanslerin­virasto. Kuusi oppilaitosta toimivat osittain Sorbonnessa, nimittäin Pariisin I, III, IV ja V yliopisto sekä École des Chartes ja EPHE. Tämä järjestely on aiheuttanut yhä enemmän vaikeuksia, ja yliopistot ovat joutuneet eriarvoiseen asemaan siinä, missä määrin niiden on osallistuttava historiallisen rakennuksen kunnossapitoon.
Luis Milla
Valmentajaura
Helmikuussa 2013 hän siirtyi Al Jaziran päävalmentajaksi.
Sorbonne
Mielenosoitukset vuonna 1968 ja myöhemmin
Sorbonne on viime vuosi­kymmeninä enenevässä määrin menettänyt alku­peräisen merkityksensä Pariisin tärkeimpänä yliopisto­rakennuksena. Luonnon­tieteellinen tiedekunta on kokonaan muuttanut sieltä pois. Muidenkin alojen ensimmäisen ­vuoden kurssit, joihin opiskelijoita osallistuu eniten ja joiden osallistujat on mellakoineet useimmin, pidetään nykyisin muualla, esimerkiksi Centre Pierre-Mendès-Francessa, Centre Censier'ssä ja Centre Clignancourtissa. Rakennus­ryhmän palatsi­osa on suljettu opiskelijoilta, ja terrorismin vastaisen Vigipirate-suunnitelman mukaisesti, joka tuli pysyväksi syyskuun 11. päivän iskujen jälkeen vuonna 2001, koko Sorbonne on pää­sääntöisesti suljettu yleisöltä. Silloinkin kun siellä poikkeuksellisesti sallitaan kanslerinviraston organisoimien ryhmien vierailut tai järjestetään eurooppalaisen kulttuuriperinnön päivät, sinne on pääsy vain Sorbonnessa osittain toimivien oppi­laitosten opiskelijoilla ja henkilö­kunnalla sekä Sorbonnen kirjaston lehtoreilla.
Kaikesta huolimatta rakennusryhmän symbolinen merkitys myös opiskelijoiden vasta­rinta­liikkeen keskuksena ja pyrkimykset toistaa toukokuun 1968 myyttisiksi muodostuneet tapahtumat ovat pysyneet vahvoina. Niinpä vuonna 2006 sadat mielen­osoittajat, jotka vastustivat niin sanottua "lakia mahdollisuuksien tasa-arvosta", valtasivat Sorbonnen kolmeksi yöksi, maaliskuun 8. päivästä 11. päivän aamuun, ennen kuin heidät karkotettiin sieltä poliisi­voimin. Tämän jälkeen Sorbonne oli rehtorin pyynnöstä kokonaan suljettuna useita viikkoja, huhtikuun 24. päivään saakka, uusien valtauksien ja enempien vahinkojen välttämiseksi. Sinä aikana korvaavina opetus­tiloina käytettiin Place du Panthéonin varrella olevia rakennuksia.
Opiskelijat päättivät välittömästi vallata yliopiston uudestaan, mutta heidät karkotettiin jo samana iltana. Opetuskäyttöön Sorbonne voitiin palauttaa vasta vähitellen, kun sen ympärille muodostettiin poliisivartio. Osa opiskelijoista ilmeisesti pyrki jäljittelemään toukokuun 1968 tapahtumia. Mielenosoitusten aiheuttamat vahingot nousivat 800 000 euroon, mikä on pakottanut yliopistoja vuokraamaan toimitilojaan enemmässä määrin muun muassa elokuvaesityksiin, jotta täten voitaisiin kattaa rakennuksen sulkemisen ja useiden kurssien peruuttamisen aiheuttamat kustannukset.
Viimeksi opiskelijat valtasivat Sorbonnen 19. helmikuuta 2009 useaksi tunniksi, minkä jälkeen poliisi karkotti heidät sieltä. .
Sorbonne historiallisena monumenttina
Sorbonnen kappeli julistettiin historialliseksi monumentiksi 10. helmikuuta 1887. Sorbonne kokonaisuudessaan merkittiin Ranskan historiallisten monumenttien luetteloon 30. syyskuuta 1975, ja sen julkisivut, vesikatot sekä tärkeimmät sisä­tilat kuten suuri amfi­teatteri­sali ovat suojellut.
Uhkakuvia
Sorbonnen kannalta 1900-luvun tärkein tapahtuma oli epäilemättä yliopiston hajauttaminen ja rakennuksen käyttäjien lukumäärän monin­kertaistuminen. Kullakin yliopistolla on omat rakennusta koskevat tavoitteensa, jotka ovat usein risti­riidassa sitä periaatteessa hallinnoivien Pariisin määrin viraston ja yliopistojen kanslerin käsitysten kanssa. Tämä ilmenee selvästi kuljettaessa sen käytäviä pitkin: seinien väri vaihtelee puhtaan valkoisesta likaisen keltaiseen. Teknisten järjestelmien kuten sähkön, puhelimen ja vesi­johtojen asentaminen eri tahojen toimesta on sekin aiheuttanut siinä määrin ongelmia, että Pariisin määrin virasto on ottanut verkkojen suunnittelun asiakseen osana Sorbonnen turvatoimia. .
Opiskelijat ovat usein nähneet uhka­kuvana myös sen, että rakennus on menettämässä merkityksensä opintojen tyyssijana, kun yliopiston hallinto vie siellä yhä enemmän tilaa. Samaan asiaan on kiinnitetty huomiota myös Larrouturoun raportissa vuodelta 2009 Virastolle kuuluu Pariisissa useita muitakin rakennuksia. Opiskelijat ovat pelänneet, että heidät vähitellen karkotettaisiin kokonaan Sorbonnesta.
Sorbonnen nimi ja Pariisin yliopistot
Vuoden 1970 uudistusten jälkeen Sorbonnen rakennus tuli useiden oppilaitosten yhteiseen käyttöön. Sen omistaa Pariisin kaupunki, mutta Pariisin Akatemialla on pysyvä oikeus toimia siellä, ja sitä hallinnoi Pariisin yliopistojen kanslerinvirasto. Siellä toimivat myös Cours de civilisation française de la Sorbonne, Sorbonnen tähtitorni, Sorbonnen kirjasto sekä École pratique des hautes études kokonaisuudessaan. Viimeksi mainittu kuitenkin muuttanee lähiaikoina Seinen toiselle puolelle, Concordet'n kampukselle. École des chartes muutti sieltä vuonna 2014 rue de Richelieun varrelle, Ranskan kansalliskirjaston läheisyyteen, jonka ottanee vuonna 2016 sen kirjaston ja useita muita oppilaitoksia. .
Sana Sorbonne sisältyy neljän yliopiston nimiin, joilla kaikilla myös on tiloja Sorbonnessa:
Näistä Sorbonne Université muodostettiin vuonna 2017 yhdistämällä Pariisin IV ja VI yliopisto, joista edellisen nimi ennen yhdistämistä oli Université Paris-Sorbonne.
Timothy Hutton
Timothy Tarquin Hutton (s. 16. elokuuta 1960 Malibu, Kalifornia) on yhdysvaltalainen näyttelijä.
Näyttelijä Jim Huttonin poika aloitti näyttelijänuransa televisiossa. Ensimmäisen valkokangasroolinsa Hutton teki 20-vuotiaana elokuvassa Tavallisia ihmisiä, josta hän voitti parhaan miessivuosan Oscarin sekä kaksi Golden Globea: parhaasta miessivuosasta ja parhaana uutena tulokkaana. Hutton voitti Oscarin 20 vuoden ja 227 päivän ikäisenä ja on edelleen nuorin parhaasta miessivuosasta palkittu näyttelijä.
Hutton on esiintynyt myös muun muassa elokuvissa Danielin kirja, Haukka ja lumimies, Ranskalainen suudelma, Kenraalin tytär ja Kinsey.
Hutton on ollut kahdesti naimisissa. Ensimmäisen vaimonsa – näyttelijä Debra Wingerin, jonka kanssa Huttonilla on yksi poika – hän tapasi elokuvan Made in Heaven kuvauksissa. Hutton ja Winger olivat naimisissa vuodesta 1986 vuoteen 1990. Vuonna 2000 Hutton meni naimisiin Aurore Giscard d'Estaingin kanssa. Heillä on myös yksi yhteinen lapsi.
Götan hovioikeus
right|thumb|Götan hovioikeus. Götan hovioikeus on Jönköpingissä sijaitseva ruotsalainen hovioikeus. Sen perusti kuningatar Kristiina vuonna 1634. Götan hovioikeus oli silloisen Ruotsin valtakunnan neljäs hovioikeus, Svean hovioikeuden, Turun hovioikeuden ja Tarton hovioikeuden jälkeen. Götan hovioikeustalo valmistui vuonna 1650, ja hovioikeus toimii tiloissa edelleen. Hovioikeuden tuomiopiiriin kuuluvat Kalmarin, Kronobergin, Jönköpingin, Itä-Götanmaan ja Örebron läänit.
Jättiruoko
Jättiruoko (Arundo donax) on nimensä mukaisesti isokokoinen heinäkasvi (heimo Poaceae). Sitä voidaan käyttää monivuotisena koristekasvina. Jättiruokoa pidetään yhtenä maailman sadasta haitallisimmasta vieraslajista.
Ulkonäkö ja koko
Heinän juurakko on suomuinen, haarova, polveileva ja tukeva. Varsi on 2–6 metriä korkea ja 1–1,5 cm halkaisijaltaan, haarautumaton, bambun tapainen. Lehdet ovat 30–60 cm pitkiä ja 2–5 cm leveitä, kapenevat kärkeen päin lankamaisen ohuiksi. Kukinto on tähkämäinen huiskilo, yleensä sinipunainen. Yksikotinen. Jättiruoko kuuluu C4-kasveihin eli käyttää yhteyttämiseen C4-yhteyttämistä.
Viitehintajärjestelmä
Lääkkeiden viitehintajärjestelmä on reseptilääkkeisiin liittyvä käytäntö, jossa lääkkeestä maksettavalle korvaukselle määritellään katto. Potilaan yhteiskunnalta saama korvaus voidaan esimerkiksi laskea lääkettä vastaavan edullisemman rinnakkaislääkkeen perusteella. Viitehintajärjestelmä on käytössä miltei kaikissa läntisen Euroopan maissa, mm. Tanskassa, Saksassa ja Ruotsissa sekä Kanadassa ja Uudessa-Seelannissa. Järjestelmä kannustaa edullisempien rinnakkaislääkkeiden käyttöön ja lisää lääkealan kilpailua tuoden yhteiskunnalle ja potilaille merkittäviä säästöjä.
Jättiruoko
Kasvupaikka
Jättiruoko on kotoisin välimereltä. Se suosii kosteita paikkoja mutta kasvaa hyvin myös kuivassa ja kaikenlaisessa maassa, tienvarsilla, joutomailla. Sitä käytetään myös aitakasvina.
Viitehintajärjestelmä
Eri maissa on käytössä erilaisia viitehintajärjestelmiä, joissa lääkkeet jaotellaan tietyin perustein viitehintaryhmiin. Geneerinen viitehintajärjestelmä perustuu samaan vaikuttavaan lääkeaineeseen, ja siinä valmisteet ryhmitellään vaikuttavan aineen, käyttötarkoituksen ja vahvuuden mukaan. Terapeuttinen viitehintamalli puolestaan perustuu lääkevalmisteiden hoidolliseen samanarvoisuuteen; vaikuttavan lääkeaineen ei siis tarvitse ryhmään kuuluvilla lääkkeillä olla sama.
Jättiruoko
Käyttö
Yhdysvalloissa kasvia käytetään sekä paperin että bioenergian raaka-aineena. Jättiruokoa käytetään monien puupuhaltimien, esim. oboen ja fagotin suuttimen, röörin tekemiseen, se muodostuu kahdesta vastakkain sidotusta ruokolehdykästä.
Viitehintajärjestelmä
Suomessa otettiin käyttöön geneerinen viitehintajärjestelmä 1.4.2009. Suomen viitehintajärjestelmä koostuu viitehintaryhmistä, joissa maksettava korvaus määritellään edullisemman markkinoilla olevan rinnakkaisvalmisteen mukaan. Potilaalle maksettava Kela-korvaus lasketaan siis edullisemman vastaavan, vaihtokelpoisen rinnakkaislääkkeen perusteella, vaikka lääkäri olisi määrännyt kalliimman alkuperäisvalmisteen. Jos potilas haluaa viitehintaa kalliimman lääkkeen, hän maksaa itse lääkkeen hinnan ja Kela-korvauksen välisen erotuksen.
Viitehintaryhmät perustuvat Lääkelaitoksen neljännesvuosittain vahvistamaan luetteloon keskenään vaihtokelpoisista lääkevalmisteista. Viitehintaryhmässä on siis alkuperäisvalmistajan lääke ja yksi tai useampia sitä vastaavia vaihtokelpoisia rinnakkaisvalmisteita.
Viitehintaryhmään kuuluville lääkkeille on määritelty ns. hintaputki. Hintaputki tarkoittaa, että Kela-korvaus maksetaan myös edullisimmasta lääkevalmisteesta hinnaltaan vähän poikkeavista viitehintaryhmään kuuluvista valmisteista. Hintaputken tarkoituksena on taata potilaalle Kela-korvaus, vaikka apteekissa ei olisi saatavilla esimerkiksi aivan halvinta rinnakkaisvalmistetta. Hintaputkessa viitehinta on 1,50 euroa ryhmän halvimman lääkkeen hintaa korkeampi, jos ryhmän edullisimman valmisteen hinta on alle 40 euroa. Yli 40 euroa maksavien lääkkeiden hintaputki on kaksi euroa. Jos siis viitehintaryhmän edullisin lääke maksaa esimerkiksi 25 euroa, saman Kela-korvauksen saa myös 26,50 euroa maksavasta lääkkeestä.