cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
HMS York (90)
Palvelus
Aluksen etummaisten rakennelmien suojaa lisättiin ja asennettiin kiinteä katapultti 1930-luvun alussa. Samoin lisättiin kaksi puolen tuuman neliputkista konekivääriä sillan eteen 1934-1935. 1937-1938 kiinteä katapultti korvattiin revolverityyppisellä ja kone, joka alun perin oli ollut Fairey FIII, korvattiin standardi Walruksella.
Dingir
Seemiläisessä akkadin kielessä tähden merkki luetaan muun muassa 'il', Jumala, tai shamu, taivas. Heettiläisissä teksteissä merkki luetaan taas An. Seemiläinen muoto il on lähellä heprealaisen vanhan testamentin toista jumalan nimen muotoa Ēl, Elohim.
Marja Rantanen
Marja Rantanen (s. 9. marraskuuta 1947) on suomalainen lääketieteen tohtori ja Patmos Lähetyssäätiön lääkintälähetysjohtaja. Rantanen on Patmoksen omistaman Kuva ja Sana -yhtiön hallituksen puheenjohtaja. Hän on työskennellyt kolmessa maanosassa kehitysaputehtävissä. Kokemuksistaan hän on kirjoittanut useita kirjoja. Rantanen on opiskellut tutkintonsa Ranskassa.
Dingir
Tähden merkki on lähteessä Borger 2003 esiintyvä merkki no. 10 100x20px|AN ja Unicode U+1202D 𒀭.
Jalkapallon maailmanmestaruuskilpailut 2002
Kisoihin osallistui 32 maata, kuten myös edellisiin, vuoden 1998 MM-kisoihin. Joukkueet jaettiin kahdeksaan neljän joukkueen lohkoon. Lohko­vaiheesta pääsi jatkoon kunkin lohkon kaksi parasta joukkuetta.
Näiden kisojen loppu­turnaukseen selvitti tiensä neljä ensi­kertalaista, Ecuador, Kiina, Senegal ja Slovenia. Senegal onnistui kisoissa näistä joukkueista parhaiten: se pääsi alku­lohkostaan jatkoon muun muassa voitettuaan ensimmäisessä ottelussaan Ranskan, edellisten MM-kisojen mestarin, ja eteni neljännes­väli­erä­voiton tuloksena puoli­välieriin, joissa se hävisi Turkille.
Loppu­ottelussa kohtasivat lopulta kaksi historian menestyksekkäintä jalka­pallo­maata, Brasilia ja Saksa. Voittajaksi selvisi Brasilia, joka saavutti jo viidennen maailmanmestaruutensa. Voittaja­joukkueen hyökkääjä Ronaldo oli kisojen paras maalin­tekijä kahdeksalla osumallaan, mutta turnauksen parhaana pelaajana palkittiin kuitenkin Saksan maali­vahti Oliver Kahn, joka pelasi kisoissa viisi nolla­peliä. Virallisena kisa­pallona toimi Adidas Fevernova.
Stadionit
Kisat pelattiin yhteensä kahdellakymmenellä eri stadionilla, joista kymmenen Japanissa ja kymmenen Etelä-Koreassa. Lähes kaikki stadionit rakennettiin varta vasten maailmanmestaruuskisoja varten.
Seuraavassa listassa tiedot mainitaan seuraavassa järjestyksessä: stadionin englanninkielinen nimi, kaupunki, yleisökapasiteetti ja valmistumiskuukausi.
Japani
Etelä-Korea
Neljännesvälierät
15. kesäkuuta:
16. kesäkuuta:
17. kesäkuuta:
18. kesäkuuta:
Puolivälierät
21. kesäkuuta
22. kesäkuuta
Välierät
25. kesäkuuta
26. kesäkuuta
Water Island
thumb|250px|Hiekkaranta Water Islandilla. Water Island on yksi Yhdysvaltain Neitsytsaarten pääsaarista Pienten Antillien saaristossa Karibianmerellä. Saari on tuliperäinen ja sijaitsee Yhdysvaltain Neitsytsaarten pääkaupungin Charlotte Amalien edustalla. Niiden välillä on vajaan kilometrin levyinen salmi, jossa kulkee lauttayhteys. Water Islandin pinta-ala on 1,989 km2 ja se on pääsaarista pienin. Hallinnollisesti se kuuluu Saint Thomasin piiriin. Vakituisia asukkaita saarella on noin 160. Monet saaren asunnoista ovat tarjolla vuokralle matkailijoille. Pääasialliset matkailijoita kiinnostavat kohteet saarella ovat sen hiekkarannat ja toisen maailmansodan aikana rakennettu maanalainen linnoitus. Saaren pohjoisosassa on ulkopuolisilta suljettu yhdyskunta Sprat Bay Estates.
Jalkapallon maailmanmestaruuskilpailut 2002
Pronssiottelu
29. kesäkuuta
Water Island
Historia
Ensimmäiset tunnetut asukkaat Water Islandilla olivat 1400-luvulla saapuneet Taino-intiaanit. Nimen Water Island antoivat eurooppalaiset saaren juomavesivarojen johdosta. Useimmilla Pienten Antillien saarilla on puutetta luonnollisista juotavaksi kelpaavan veden lähteistä. Tanskalaiset ottivat saaren haltuunsa vuonna 1769. Tanskan hallussa nykyiset Yhdysvaltain Neitsytsaaret olivat Tanskan Länsi-Intian nimellä vuoteen 1917, jolloin ne myytiin Yhdysvalloille lukuun ottamatta Water Islandia. Vuonna 1944 Water Island myytiin Yhdysvalloille 10 000 dollarin hinnasta. Vuosina 1944–1950 saari oli yhdysvaltalaisten sotilaskäytössä, sen yhtä osaa käytettiin muun muassa kemiallisten aseiden testauspaikkana. Tämän jälkeen saaren maat vuokrattiin asumiskäyttöön.
HMS York (90)
Toinen maailmansota
Aluksen ensimmäinen tehtävä oli saattaa Halifaxista, Nova Scotiasta lähtenyt saattue Englantiin. Lokakuussa 1939 risteilijä määrättiin muodostamaan Force F Halifaxiin yhdessä HMS Berwickin kanssa. Force F:n tehtävänä oli saksalaisten kaappareiden torjunta. Alus torjui 3. maaliskuuta 1940 Tanskan salmissa saksalaisen kaapparin Arucaksen pääsyn Atlantille. Seuraavien kuukausien aikana se kuului Kotilaivastoon ja kuljetti joukkoja Norjaan (Operaatio Wilfred).
Žirkovo
Žirkovo on maalaiskunta ja sen keskuskylä Novgorodin alueen Demjanskin piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Javonin sivujoen Tšernorutšenkan varrella noin viisi kilometriä Demjanskista länteen. Kylässä on 315 ja kunnassa 1 200 asukasta (vuonna 2010).
Žirkovon kunnan pinta-ala on 809,17 neliökilometriä. Se rajoittuu pohjoisessa Parfinon piiriin ja Demjanskin piirin Jamnikin kuntaan, idässä Peskin, Demjanskin ja Iljina Goran kuntiin sekä etelässä Marjovon ja lännessä Staraja Russan piireihin. Pinta-alasta 86,3 % on metsää, 5,7 % vesistöjä ja 5,6 % maatalousmaata. Seudun jokia ovat Pola ja sen sivujoet Polomet, Javon ja Ladomirka. Niiden yhtymäkohdassa on 21 neliökilometrin laajuinen luonnonsuojelualue.
HMS York (90)
Toinen maailmansota
Aluksen ilmatorjunta-aseistusta lisättiin parilla 20 millimetrin ilmatorjuntakanuunalla, joista toinen sijoitettiin A-tornin katolle. Samoin sirpalesuojausta lisättiin tykkikansilla 4 tuumaan.
Žirkovo
Tarasovon ja Veliki Zahodin kunnat liitettiin Žirkovoon vuonna 2010. Nykyään kuntaan kuuluu keskuskylän lisäksi 57 kylää: Annino, Arkadovo, Bereznik, Boldyri, Borok, Borovaja, Dobrosli, Golovkovo, Hahili, Hmeli, Ignatitsy, Igoževo, Ikandovo, Jamnik, Jermakovo, Kamenka, Kljonka, Kluksovo, Korpovo, Kostkovo, Kovry, Krasnaja, Leoniha, Malyi Zahod, Maslino, Meglino, Mihaljovo, Narezka, Novoje Sohnovo, Novyi Brod, Novyje Ladomiri, Ohrino, Olzi, Pahino, Paseka, Pekahino, Penkovo, Petrovskoje, Podnovinka, Pridorožnoje, Privolje, Serki, Staroje Sohnovo, Staryi Brod, Staryje Ladomiri, Šumilov Bor, Šumilovo, Tarasovo, Tobolka, Tsemena, Veliki Zahod, Visjutši Bor, Vjazovnja, Vysokuša, Zabolotje ja Zarja. Viidenkymmenen–kahdensadan asukkaan kyliä ovat Tarasovo, Veliki Zahod ja Dobrosli. Kahdeksassatoista kylässä ei ole lainkaan vakituista asutusta.
HMS York (90)
Toinen maailmansota
Kesällä 1940 risteilijä siirrettiin 3. risteilijäviirikön mukana Välimerelle tukikohtanaan Malta ja Aleksandria. Alus upotti italialaisen hävittäjän Artiglieren 13. lokakuuta sen kärsittyä vaurioita yhteenotossa HMS Ajaxin kanssa. Alus osallistui Maltan saattueiden suojaamiseen, joukkojen kuljettamiseen Kreikkaan ja muutenkin operoi itäisellä Välimerellä.
Žirkovo
Kylistä on linja-autoyhteydet Demjanskiin. Tärkeimmät työnantajat ovat maa- ja metsätalous (26,5 %) sekä opetusala (17,0 %). Žirkovossa toimii maatalousyritys ja Dobroslissa sekä Pridorožnojessa kaksi sahalaitosta. Työvoimasta 52 % työskentelee kunnan ulkopuolella. Palveluja ovat Žirkovon lastentarha, Veliki Zahodin keskikoulu, kaksi kulttuuritaloa, neljä kirjastoa, kaksi postia ja kolme ensiapuasemaa.
Seudun nähtävyyksiin kuuluvat muinaiset asuin- ja hautapaikat sekä kulttikivet, Petrovskojen ja Tarasovon kirkot, Petrovskojen kartanoalue sekä toisen maailmansodan muistomerkit.
Jalkapallon maailmanmestaruuskilpailut 2002
Loppuottelu
30. kesäkuuta
Parhaat maalintekijät
8 maalia 5 maalia 4 maalia 3 maalia
HMS York (90)
Tuhoutuminen
Italialaisten hyökätessä Sudalahteen Kreetalla alukseen osui 26. maaliskuuta 1941 räjähteillä lastattu moottorivene, joka oli lähtenyt sataman ulkopuolella olleilta hävittäjiltä. Alus vaurioitui pahoin ja se jouduttiin ajamaan rantaveteen uppoamisen estämiseksi.
Alus tuhottiin räjäyttämällä Kreetan evakuoinnin yhteydessä 22. toukokuuta.
MobyGames
MobyGames on vuonna 1999 perustettu videopelien luetteloimiseen keskittynyt verkkosivusto.
Sisältöä lisätään palveluun vapaaehtoisvoimin. Muutokset voidaan jäljittää nimettyihin tunnuksiin. Muutokset on hyväksyttävä ennen niiden esittämistä.
Blue Flame Labs on ostanut palvelun vuonna 2013 GameFly:lta, joka oli ostanut palvelun vuonna 2010. Vuonna 2022 Atari SA osti palvelun.
Barbara Tieaho
pienoiskuva|Ammoiset ajat, 1990, Helsinki. Barbara Tieaho (s. 1944 Helsinki) on suomalainen kuvanveistäjä ja kuvataiteilija. Tieaho on opiskellut Taideteollisessa oppilaitoksessa vuosina 1970–1973 ja Suomen Taideakatemian koulussa 1976–1980.
MobyGames
Huomattavaa on, että sivustolla pelit nimetään ensisijaisesti yhdysvaltalaisen julkaisunimen mukaan, joka voi olla eri kuin Euroopassa käytetty nimi.
Barbara Tieaho
Työt
thumb|Elon kaaret, 1998, Espoo. Tieahon töiden materiaaleina ovat muun muassa pronssi, puu, kivi, betoni, kierrätys- ja luonnon materiaalit. Hän on tehnyt myös videoteoksia ja elokuvia. Tieaho asuu ja työskentelee Helsingissä. Hän työskentelee myös Karjalohjalla.
Tieahon teräsveistos Elon kaaret on Jorvin sairaalan tilaama teos sairaalan puistossa Espoossa. Teos on paljastettu vuonna 1998. Teoksen tilaamisen inspiraationa oli Jorvin sairaalan Taiteen keskustoimikunnalta saama ”vuoden kulttuurihoitolaitos” -palkinto.
Kalatie
Kalatie on laite tai rakennelma, joka mahdollistaa kalojen nousun koskissa, joissa pato tai jokin muu syy estää niiden kulun ylävirtaan.
Suomen lainsäädännössä
Suomen laki kieltää kaikenlaisen kalastuksen kalatiessä sekä 200 metriä sen ylä- ja alapuolella. Jos vesistöön rakentaminen aiheuttaa ilmeistä vahinkoa kalakannoille tai kalastukselle, rakentaja velvoitetaan kalanistutukseen tai kalatien rakentamiseen tai näiden yhdistelmään (niin sanottu kalatalousvelvoite).
Maa- ja metsätalousministeriö julkaisi vuonna 2012 kansallisen kalatiestrategian, jonka keskeisenä tavoitteena on ”uhanalaisten ja vaarantuneiden vaelluskalakantojemme elinvoimaisuuden vahvistaminen”.
Suomen ainoa energian ympäristömerkki Ekoenergia edellyttää vesivoimaloilta kalatien rakentamista (ekologista virtausta) merkin piiriin pääsemiseksi.
Korttia
Korttia on Askolan kunnan kylä, jossa asuu vakinaisesti 93 asukasta. Korttiassa on vuonna 1934 valmistunut kansakoulu, jonka toiminta alkuperäisessä rakennuksessa päättyi vuonna 1967. Rakennus peruskorjattiin ja 1980-luvulla se on toiminut kylätalona. Siinä on luokkahuone ja vuokra-asuntona toimiva opettajan entinen asunto.
Korttian monitoimitalon, entisen kansakoulun, myi Askolan kunta Korttian kyläyhdistys ry:lle 7. lokakuuta 2013. Kyläyhdistys on järjestänyt päivän kestävän kylätapahtuman kesäisin 2012 alkaen.
Kartanot
Korttiassa on ollut kaksi kartanoa, Uusikartano ja Vanhakartano.
Vanhakartano
Hendriksbergin ratsusäteritila oli yksi seitsemästä Klas Flemingin ostorälssitilasta, jotka hankittiin 1600-luvun puolessavälissä. Klas Flemingin omistuksessa tila oli 1630-1644, minkä jälkeen tila seurasi hänen perillisiään. Tilasta tehtiin 1691 Henriksbergin ratsusäteritila, mitä alettiin sittemmin kutsua Hendriksbergin säteriratsutilaksi.
Uusikartano
Uusikartano lohkottiin 1781 Henriksbergin säteritilasta, jota alettiin kutsua Vanhakartanoksi, kun lohkottu osa nimettiin Uusikartanoksi. Uusikartanoon liitettiin lisäksi 1880-luvulla Heikkilän tila, joka oli ollut 1630 alkaen Klas Flemingin ostorälssitila. Uusikartanon ensimmäinen omistaja oli Anna Maria Hassel 1781-1824. 1882 tila siirtyi kauppias Antti Erikinpoika Tuiskulan omistukseen, ja 1903 Anders Valter Tuiskulalle sekä tämän puolisolle, Selma Tuiskulalle (o.s. Brusila). 1977 Uusikartanon saivat Kaisa-Liisa Lintunen (o.s. Tuiskula) ja Raimo Lintunen. Kaisa-Liisa Tuiskula on Antti Erikinpoika Tuiskulan pojanpojanpojantytär. Uuttakartanoa lohkottiin 1960-luvun alussa, kun asutushallitus sen ostettuaan lohkoi 307 hehtaaria siirtoväen asutustilojen lisämaiksi. Tästä 307 hehtaarista saatiin tiloille maankäytön komitean 1964 suunnitelman mukaan neljätoista maa-aluetta. Myös Askolan hiidenkirnut sijaitsevat valtion Uusikartanolta ostamalla alueella.
Vanhakartanoon liitettiin Korttian Vappula. Vanhakartanon omisti 1904-1934 Frans Arvid Kortejärvi, aikaisempi Milén, jonka jälkeen Vanhakartanon ovat omistaneet Toivo, Mauri ja Veikko Kortejärvi.
Ahti Korhonen
thumb|250px|[[Maunulan kirkko (1980), pihajulkisivua.]] Ahti Aapo Korhonen (2. huhtikuuta 1921 Helsinki – 25. huhtikuuta 2010 Helsinki) oli suomalainen arkkitehti, joka rakennusten suunnittelun lisäksi teki yhdyskuntasuunnittelua ja toimi opetustyössä Teknillisessä korkeakoulussa.
Ura
Korhonen valmistui ylioppilaaksi vuonna 1939 ja aloitti Teknillisessä korkeakoulussa vielä samana vuonna. Sodat viivästyttivät opintoja, hän valmistui arkkitehdiksi vuonna 1948. Korhonen työskenteli valmistumisestaan aina vuoteen 1954 asti Aarne Hytösen ja Risto-Veikko Luukkosen toimistossa, jossa hän avusti muun muassa Olympiaterminaalin suunnittelussa.
Oma toimisto 1950–
thumb|250px|Ahti ja [[Esko Korhonen: As Oy Ekonomitalo, Lauttasaari (1952).]] Korhonen perusti oman toimiston vuonna 1950. Sen huomattavana työnä pidetään Lauttasaareen rakennettua kolme tiilijulkisivuista rivitaloa ja kaksi rapattua kerrostaloa käsittävää Asunto Oy Ekonomitaloa. Sen Ahti Korhonen suunnitteli yhdessä nuoremman veljensä, arkkitehti Esko Korhosen kanssa. Punatiilestä muuratut rakennukset valmistuivat vuonna 1952. Ekonomitaloa pidetään laadukkaan arkkitehtuurin esimerkkinä ja se on pihapiireineen suojeltu rakennuskaavassa. Ympäristö on puutarhamainen ja huolellisesti suunniteltu. Sisätilojen ratkaisut ja korkeatasoiset materiaalit tuottivat kodikkaan lopputuloksen.
Hän teki yhteistyötä Ekonomitalon lisäksi useissa muissakin hankkeissa veljensä Esko Korhosen kanssa.
Korhonen on suunnitellut myös julkisia rakennuksia, kuten Keravalle kirkon (1963) ja seurakuntakeskuksen (1969) sekä Helsingin Maunulan kirkon (1980).
Toimisto Kråkströmin kanssa 1954–1966
Korhosen ja arkkitehti Erik Kråkströmin yhteisen toimiston töitä ovat muun muassa aluesuunnitelma Espoon Matinkylään sekä yleiskaava ja asemakaava Vaasaan (1960–1968). Toimisto suunnitteli Munkkiniemeen yhden rivitalon ja kolme kerrostaloa käsittävän kokonaisuuden, jonka suunnittelu on Ekonomitalon tapaan kokonaisvaltaista ja huolellista. Asunto-osakeyhtiö valmistui Ritokalliontien varteen vuosina 1956–1957. Se on rakennettu betonista, julkisivut ovat punatiiliverhoiltuja, osin rapattuja. Sen arkkitehtuuria pidetään erittäin harkittuna ja viimeisteltynä.
Korhonen ja Kråkström suunnittelivat myös teollisuuden tuotantorakennuksia, muun muassa vuosina 1955–1959 sahan ja vaneritehtaan Lauritsalaan Kaukaalle.
Opetustyö
Ahti Korhonen opetti TKK:n arkkitehtuurin osastolla vuodesta 1961 lähtien. Vuosina 1965–1975 hän hoiti apulaisprofessuuria ja professuuria. Hänet nimitettiin vuonna 1975 professoriksi, jossa virassa hän oli vuoteen 1988 asti.
Korhonen osallistui molempiin sotiin.
Luther-kirkko (Helsinki)
Nykyisin kirkko on aktiivisessa käytössä, ja siellä järjestetään englannin- ja suomenkielisten messujen lisäksi toimintaa eri ikä- ja kohderyhmille sekä konsertteja. Kirkko on erityisesti nuorten, opiskelijoiden ja lapsiperheiden suosiossa. Sleyn keskustoimisto muutti Luther-kirkon tiloihin toukokuussa 2019 Malminkatu 12:n viidennestä kerroksesta.
Historia
Kirkko jäi myöhemmin vähälle käytölle, ja Sley myi sen 1989 vakuutusyhtiö Sampolle ja rakennusyhtiö Polarille, minkä jälkeen siihen tuli yökerho. Kirkko odotti ennen uutta käyttöä Sleyn suunnittelemaa purkupäätöstä, ja sen valtasi vuonna 1986 nuorisojoukko. Sen jälkeen rakennus suojeltiin, ja se vuokrattiin Sibelius-akatemialle.
Paikan ensimmäinen ravintola oli Cafe Barock 1990-luvulla, myöhemmin siinä oli useita erilaisia eri-ikäisille suunnattuja ravintoloita. Maaliskuussa 2014 tiloihin avattiin hiphop-yökerho Saint, jota ennen paikalla ovat olleet esimerkiksi DOM Helsinki ja metallimusiikkiin keskittynyt Dante's Highlight.
Parta-agama
Parta-agama (Pogona vitticeps) on agamien heimoon kuuluva australialainen liskolaji. Sen lisäksi Pogona-sukuun kuuluu seitsemän muuta lajia, joista tunnetuimmat ovat Pogona barbata, P. brevis, P. minima, Pogona henrylawsoni ja P. minor. Laji on kotoisin Australiasta.
Luther-kirkko (Helsinki)
Historia
Kirkon peruskorjauksen alkaessa 2014 irtaimistosta ei ollut mitään jäljellä, ja tilaa olivat tuhonneet kukin ravintola vuorollaan, joten kaikki uudet elementit, kuten kastemalja ja rippituoli, ovat nykyaikaisia. Muuten on peruskorjauksessa pyritty tavoittelemaan 1930-luvun henkeä. Alttarikaidetta ei ole, koska tilaa pitää voida muunnella. Sen sijaan lattiassa alttarin edessä on kaidetta edustava lattiaan upotettu teksti messinkikirjaimin: "Jeesuksen Kristuksen ruumis, teidän puolestanne annettu ja vuodatettu." Risti on ripustettu alttarin kattoon. thumb|left|150px|SLEY Malminkatu 12 nykyisessä asussaan.
Parta-agama
Parta-agama on suosittu lemmikkilisko.
Ulkonäkö ja koko
Parta-agama kasvaa 30–60 cm:n pituiseksi ja on hyvin voimakasrakenteinen. Parta-agamasta on jalostettu lukuisia eri värimuotoja. Parta-agaman tunnistaa helposti partaa muistuttavista piikkikärkisistä suomuistaan, joista laji on nimensä saanut. Liskon piikit näyttävät pistäviltä, mutta tuntuvat kosketettaessa pehmeiltä. Kaksi parta-agamalajia on sileäposkisia.
Luonnossa
Parta-agama on kotoisin Australian itä- ja keskiosista. Laji elää lähinnä aroilla ja puoliaavikoilla ja syö hyönteisiä ja kasveja. Luonnossa agamat uivat vain pakkotilanteessa.
Lemmikkinä
Parta-agama on suosittu lemmikkilisko päiväaktiivisuutensa, sosiaalisuutensa, helppohoitoisuutensa ja helpon kesyyntymisensä vuoksi. Parta-agamaa voi kylvettää; kylvettäminen saattaa helpottaa nahanluontia ja ulostamista. Liian usein kylvettäminen puolestaan voi aiheuttaa liskon ihon haitallista kuivumista.
Terraarion pitäisi olla tilavuudeltaan minimissään 150×50×50 cm3, ja siellä tulisi olla vähintäänkin kiipeilypuita. Lajille luontaisen kuivan ympäristön vuoksi myös terraarion tulee olla kuiva. Mahdollisia kasveja valittaessa tulee ottaa huomioon, että parta-agamat eivät ole turhan nirsoja ruokansa suhteen, vaan koristekasvi saattaa pian päätyä liskon syömäksi. Poikasille ei saa laittaa terraarioon hiekkaa, koska poikanen voi kokemattomuuttaan syödä senkin. Poikasterraarion pohjaksi sopii sanomalehti, laattapohja tai matto. Myöskään aikuisille hiekka ei ole suositeltavaa, koska syötynä se saattaa aiheuttaa suolitukoksen, joka monesti johtaa liskon kuolemaan.
Käyttäytyminen ja ravinto
Parta-agama syö pieniä selkärangattomia ja kasveja, mutta kurkku ja sitrushedelmät ovat lajille haitallisia. On myös huomattu, että muun muassa pinaatti hankaloittaa parta-agamalla kalsiumin imeytymistä. Lemmikkiparta-agamalle vihanneksia voi antaa vähän harvemmin kuin hyönteisiä ja hedelmiä kerran viikossa.
Vihollisen kohdatessaan parta-agama saattaa paljastaa suuren kitansa ja pienet, terävät hampaansa sekä pullistaa piikkisuomujen peittämän kurkkupussinsa pelotteeksi saalistajiaan vastaan.
Arna Rancken
Arna Maria Rancken (o.s. Etholén; 16. joulukuuta 1901 Helsinki – 2. joulukuuta 1987) oli suomalainen Tampereella asunut taidemaalari ja graafikko.
Ranckenin vanhemmat olivat kauppias Edvin Etholén ja Olga Sjöblom. Hän oli naimisissa kirjallisuuden tutkijan ja suomentajan filosofian tohtori Gunnar Ranckenin kanssa vuodesta 1923. Arna Rancken teki taiteilijan debyyttinsä Tampereella 1947 ja osallistui Suomen Kuvataidejärjestöjen Liiton näyttelyihin vuosina 1957, 1958, 1963, 1968, 1969 ja 1970.
Sarvilinnoitus
Sarvilinnoitus oli 1560- ja 1590-lukujen välisenä aikana keskiaikaisen Viipurin kaupunginmuurin itäpuolelle rakennettu puolustusjärjestelmä. Se koostui kolmesta bastionista sekä niitä yhdistäneestä muurista, joka liittyi vanhaan kaupunginmuuriin pohjoisessa Pyöreän tornin ja etelässä Munkkitornin kohdalla. Linnoitus purettiin 1860-luvulla laajenevan kaupungin tieltä niin, että nykyään siitä on jäljellä ainoastaan lounaiskulmassa sijainnut Pantsarlahden bastioni. Kaksi muuta olivat koilliskulmassa sijainnut Äyräpään bastioni sekä pienempi Valliportin bastioni.
Sarvilinnoituksen ansiosta muurien suojaamaan kaupunkialueen pinta-ala lähes kaksinkertaistui. Sisäpuolelle jäänyt alue oli alun perin soista maastoa, jonka reunoilla oli peltoja ja niittyjä. Uusi kaupunginosa sai myöhemmin nimekseen Valli.
Raitavälskäri
Ulkonäkö ja koko
Raitavälskäri kasvaa noin 25 cm pitkäksi. Sillä on soikean litteä vartalo, pohjaväri on hopeanvalkoinen, ja vartalon poikki kulkee kuusi ohutta mustaa juovaa.
Käyttäytyminen
Luonnossa raitavälskärit elävät suurina, jopa tuhatkin yksilöä käsittävinä parvina. Suurissa parvissa liikkuminen suojaa saalistajilta, koska saalistajan hyökätessä parvi hajoaa ja saalistaja hämääntyy. Tällöin suurimmalla osalla kaloista on mahdollisuus selvitä hyökkäyksestä elävänä. Raitavälskäriä ei kannata pitää samassa akvaariossa muiden välskärilajien kanssa, koska nämä saattavat häiritä raitavälskäriä. Sen sijaan raitavälskäri tulee hyvin toimeen muiden saman lajin edustajien kanssa.
Vesiolot ja ravinto
Raitavälskäri vaatii paljon tilaa, vähintään 285 l:n vetoisen akvaarion. Veden pH:n tulisi olla 8,1–8,4 ja veden lämpötilan 24–26 °C. Raitavälskärit syövät levää ja muuta kasviainesta.
Tau (proteiini)
thumb|Tau, kuvassa punaisella ja ruskealla, sitoo mikrotubuulien proteiinit toisiinsa. Tau-proteiini edistää hermosolujen kasvua ja suojaa niiden tukirangan toimintaa. Tau-proteiini edistää hermosolujen aksonien tukirangan mikrotubuulien polymerisaatiota ja suojaa mikrotubuuleja de-polymerisaatiolta. Näin tau-proteiini edistää tubuulien rakentumista ja tasapainottaa niiden toimintaa. Tau-proteiinin koodaa ihmisen MAPT-geeni.
Tau-proteiinia esiintyy ihmisen keskus- ja ääreishermoston hermo- ja hermotukisoluissa. Tau-proteiinin lisäksi mikrotubuulien toimintaan liittyvät MAP1 ja MAP2 -proteiinit.
Tau-proteiinitasot toimivat yhtenä mittatekijänä Alzheimerin taudin kehityksen arvioimisessa, beta-amyloidi-tasojen ohella.
Robert B. Parker
thumb|Robert B. Parker Robert B. Parker (17. syyskuuta 1932 – 18. tammikuuta 2010 ) oli yhdysvaltalainen rikoskirjailija. Hänen tunnetuimpia teoksiaan olivat romaanit, joiden päähenkilönä on yksityisetsivä Spenser. Yhdysvaltalainen televisioyhtiö ABC teki hahmon perusteella televisiosarjan Kovaa peliä Bostonissa (Spenser: For Hire).
Soili Stenroos
Soili Stenroos (s. 1958 ) on suomalainen jäkälätutkija, yli-intendentti ja Luonnontieteellisen keskusmuseon kasvimuseon professori. Hän on kasvitieteen dosentti ja työskentelee Helsingin yliopiston Kasvitieteen yksikössä. Hän on aikaisemmin ollut Turun yliopiston kasvimuseon amanuenssi.
Stenroos on johtanut sammalien ja jäkälien mikrosieniä käsittelevää projektia.
Stenroos sai vuonna 2001 Risto Tuomikosken vuosipalkinnon merkittävästä työstä, kun hän on kuvaillut tieteelle uusia jäkälälajeja ja sen lisäksi että hän on julkaissut noin 50 tieteellistä artikkelia, hän myös kirjoittanut kasvi- ja sienitiedettä popularisoivia artikkeleita. Suomen jäkäläopas sai vuonna 2011 Tieto-Finlandia-palkinnon. Stenroos oli kirjan tekijätyöryhmän johtaja.
Stenroosin puoliso on professori Jaakko Hyvönen.
Henri Tauzin
Henri Alexis Tauzin (17. huhtikuuta 1879 Pariisi – 11. lokakuuta 1918 Lyon) oli ranskalainen yleisurheilija ja olympiamitalisti, joka kilpaili 400 ja 200 metrin aitajuoksuissa. Hän edusti seuratasolla pariisilaista Racing Club de Francea.
Tauzin osallistui olympialaisiin kerran, Pariisissa 1900, jolloin hän juoksi sekä 200 että 400 metrin aidat. Hän putosi 200 metrin aidoissa ensimmäisellä kierroksella oltuaan eränsä neljäs, mutta voitti 400 metrin aidoissa hopeaa hävittyään viidellä jaardilla kilpailun uudella olympiaennätyksellä 57,6 voittaneelle Yhdysvaltain Walter Tewksburylle. Tauzin juoksi 400 metrin aitojen alkuerissä ajan 1.00,2, joka oli olympiaennätys siihen saakka, kunnes Tewksbury voitti loppukilpailun ajalla 57,6.
Tauzinin ennätys 400 metrin aitajuoksussa oli 58,3 sekuntia, jonka hän juoksi vuonna 1900.
A-Laiturit
A-Laiturit Oy on raisiolainen laitureita ja laituritarvikkeita valmistava yritys. Yrityksen perustaja on Matti-Pekka Vähätalo.
Historiaa
Ammattisukeltajan koulutuksen saanut Matti-Pekka Vähätalo perusti Paraisille Aktiivi-Sukellus-nimisen toiminimen vuonna 1987. Yhteistyökumppanikseen hän sai Mika Murron, jolla niin ikään oli kokemusta ammattisukeltajana toimimisesta. Toiminnan peruspilarina oli vahva sukellusosaaminen. Tämän lisäksi Matti-Pekalla oli kalatalousalan ja Mikalla teräsrakenteisiin ja suunnitteluun erikoistuneen teknikon koulutus. Yritys aloitti toimintansa Saaristomeren alueella ja alusta alkaen mukana toiminnan kehittämisessä oli mukana myös Matti-Pekan isä Antti.
Yrityksen alkuaikoina sen toimintaan kuului kalatalouslaitosten sukellustöitä, mutta toiminta laajeni pian koskemaan myös kunnallisteknisiä huoltotöitä. Yritys teki muun muassa pienvenesatamissa vedenalaisia korjauksia, minkä lisäksi se teki betonivalutöitä laivasatamissa ja voimalaitoksissa. Lisäksi yritys hoiti laivoihin kohdistuvia potkuri-, hitsaus ja muita korjaustöitä, jotka edellyttivät sukellusosaamista. Yritys antoi myös toimialansa piiriin kuuluvaa virka-apua poliisille ja palokunnalle.
Margaret Ruthven Lang
pienoiskuva|Margaret Ruthven Lang Margaret Ruthven Lang (27. marraskuuta 1867 – 30. toukokuuta 1972) oli yhdysvaltalainen säveltäjä. Hän aloitti pianonsoiton ja säveltämisen isänsä Benjamin Johnson Langin opastuksella. Myöhemmin hän sai opetusta viulunsoitossa Bostonissa ja viulunsoitossa sekä kontrapunktissa ja fuugassa Münchenissä.
A-Laiturit
Historiaa
A-Sukellus Ky perustettiin vuonna 1991 ja sen yhtiömiehinä olivat Vähätalo ja Murto. Seuraavana vuonna rekisteröitiin A-Laiturit Oy ja oimintaa laajennettiin laituribisnekseen vuonna 1993, jolloin aloitettiin myös laitureiden oma valmistus. Laiturien betonivalut tehtiin alkuvaiheessa Paraisilla.
Margaret Ruthven Lang
Vaikka Langin varhainen menestys perustuu ennen kaikkea lauluihin, hän kirjoitti myös orkesterille. Arthur Nikischin johtama Bostonin sinfoniaorkesteri piti hänen Dramaattisen alkusoittonsa kantaesityksen 7. huhtikuuta 1893. Muihin tunnettuihin orkesteriteoksiin kuuluu Witichis-alkusoitto op. 10. Victor Harris New Yorkin St Celicia Chorusista teetti tilaustyönä Langin sävellyksen Wind.
Lang lopetti sävellystyönsä verrattain varhain, vuonna 1919, mutta hänen maineensa säilyi. Bostonin sinfoniaorkesteri piti jopa konsertin hänen 100-vuotispäivänsä kunniaksi. Säveltäjä kuoli kotikaupungissaan Bostonissa 104-vuotiaana.
A-Laiturit
Historiaa
Yritys avasi uudet tuotanto- ja myyntitilat Raision Voudinkadulle vuonna 2011.
Yrityksen toiminnot järjesteltiin uudelleen vuoden 2014 alusta. Tällöin syntyi A-Laiturit Group Oy, joka toimii emoyhtiönä A-Laiturit Oy:lle, sekä sen rinnalla toimiville A-Tuonti Oy:lle ja A-Marinas Finland Oy:lle.
Perheyritykseksi
A-Laiturit Oy:stä tuli perheyritys vuonna 2016, kun yrityksen perustajan, Matti-Pekka Vähätalon, lapset Oskari ja Suvi-Tuuli Vähätalo tulivat mukaan omistajiksi. Jokaisella kolmesta omistajasta on 33,3 prosenttia yrityksen osakkeista.
Yrityksen rakenne
A-Laiturit Oy:n aputoiminiminä toimivat A-Laituri, A-Ruoppaus ja A-Sukellus.
Yrityksen tuotteet
Yritys valmistaa erilaisia laitureita erikoisraskaista massiiviponttoneista kevyisiin muoviponttonilaitureihin.
Vuonna 2016 lanseerattiin laitureiden Pro-sarja, joka on suunniteltu äärimmäisiin olosuhteisiin. Pro-sarjan laiturit soveltuvat myös kookkaiden erikoisalusten rantautumiseen.
Yritys keskittyy laiturialan tuotekehitykseen, ympäristöteknologiaan ja innovointiin. Esimerkkejä tästä ovat muun muassa kettinkisinkki ja kelluva jäteasema, jotka molemmat ovat patentoituja tuotteita.
Kettinkisinkki on laiturin ankkurointikettinkiin kiinnitettävä sinkki, joka lisää kettingin käyttöikää ehkäisemällä kettingin ruostumista. Ympäristöasiantuntijoiden kanssa yhdessä kehitetty kelluva jätelaituri on veneilijöille tarkoitettu jätteiden syväkeräysmenetelmä, jossa kelluvaan laituriin on asennettu syvä vedenalainen jätesäiliö. Veneilijät kiinnittyvät suoraan keräyspisteen viereen ja lajittelua varten laiturille voidaan toteuttaa omat jätepisteet esimerkiksi papereille, pulloille ja biojätteelle. Vesi jäähdyttää jätemassan ja ehkäisee hajuhaittoja.
Vientimaat
Yrityksellä on vientiä Baltian maihin, Ruotsiin, Norjaan, Islantiin, Hollantiin, Saksaan, Ranskaan, Sveitsiin ja Venäjälle.
Seikkailu jalkamatkalla
Seikkailu jalkamatkalla (Äventyr på fotvandringen) on suomalainen elokuva vuodelta 1936. Se perustuu viisinäytöksiseen laulunäytelmään, jonka Kaarle Halme oli vuonna 1901 mukaillut tanskalaisen Jens Christian Hostrupin (1818–1892) näytelmästä Æventyr paa Fodrejden (1844–1847). Hostrupin näytelmä julkaistiin suomeksi nimellä Maantien varrella vuonna 1878. Elokuvan kuva- ja ääniaineisto on kadonnut. Tarina kertoo vankikarkureista, ylioppilaista ja kauniista kartanon neidoista.
Juoni
Vankilasta paenneet Santtu ja Nilkku-Ville sekä ylioppilaat Erkki Airio ja Martti Merisaari sattuvat liikkumaan samoissa maisemissa. Santtu ja Ville ajautuvat rahariitaan: Santtu havittelee laivanlämmittäjän pestiä, jota varten hän tarvitsee rahaa. Kaverusten tiet eroavat. Yksin jäänyt Santtu kohtaa ylioppilaat. Hän kehittää juonen ja kirjoittaa kirjeen, jossa hän valehtelee ylioppilaiden olevan etsintäkuulutettuja vankeja. Rahaa Santtu päättää hankkia lähellä sijaitsevasta Kotoniemen kartanosta, jonka isäntä on kunnallisneuvos Vuorinen. Kunnallisneuvoksella on tytär Laura. Kartanossa ovat vierailulla Lauran serkku Hellä sekä agronomi Kaisla, joka havittelee Lauraa itselleen. Lemmenkuviot menevät uusiksi, kun ylioppilaat saapuvat Kotoniemeen. Martti ihastuu Lauraan ja Erkki puolestaan Hellään. Kartanossa ovat läsnä myös vankeja etsivä nimismies Paukku ja hänen puolisonsa Lotta.
Santtu esiintyy naapuripitäjän mökkiläisenä ja tuo nimismiehelle kirjeensä, jossa Marttia ja Erkkiä väitetään vankikarkureiksi. Laura on vakuuttunut Martin syyttömyydestä ja käy yöllä varoittamassa häntä. Santtu murtautuu samana yönä kartanoon ja varastaa Kaislan lompakon. Martti tavoittaa miehen itseteosta ja saa tämän tuntemaan huonoa omaatuntoa. Hän antaa Santulle tämän tarvitseman rahasumman. Aamun koittaessa ylioppilaat pidätetään, uutena todisteena heitä vastaan käytetään lompakkoryöstöä. Santtu tulee jälleen nimismies Paukun luo mökkiläisenä esiintyen. Hän paljastaa oikean henkilöllisyytensä ja palauttaa lompakon, mutta hänen onnistuu paeta lähistöllä lähtöä tekevään laivaan. Lopuksi Martti ja Erkki pääsevät pinteestä ja saavat rakastettunsa. Kaislan kosinnat kaikuvat kuuroille korville.
Arvioinnit
Seikkailu jalkamatkalla sai aikalaiskriittikoilta varautuneen vastaanoton. Ilta-Sanomat piti teosta filmattuna teatterina eli "kouluesimerkkinä suomalaisen elokuvan peruserehdyksestä". Elokuva-Aitta kirjoitti: "Ensinnäkin käsikirjoitus on kankeahko, vaikka juonta sinänsä ei pitäisikään niin mahdottomana; repliikit on muovattu mahdottomiksi ja vielä nyt viljellään sellaista 'arkaismia' kuin yksinpuhelua. Mauttomuuksia vilisee. Ja lauluja on ainakin 75 % liikaa." Helsingin Sanomien mielestä Seikkailu jalkamatkalla oli "yleisvaikutukseltaan ehdottoman myönteinen". Näyttelijöistä kiitosta sai Kaarlo Angerkoski.
Huomioita
Seikkailu jalkamatkalla kuvattiin 3. kesäkuuta 1936 – 5. heinäkuuta 1936 Vihdin Ojakkalassa Kotkaniemen kartanossa. Kyseessä oli Jäger-Filmin ensimmäinen kokoillan näytelmäelokuva. Sen yleisömenestys jäi vuoden 1936 heikoimmaksi.
Anders Otto Wilhelm Streng
Anders Otto Wilhelm Streng (8. maaliskuuta 1821 Heinola – 16. maaliskuuta 1893 Porvoo) oli Venäjän keisarillisessa armeijassa palvellut suomalainen kenraaliluutnantti.
Strengin vanhemmat olivat lääninsihteeri, kollegiasessori Otto Wilhelm Streng ja Gustava Margareta Lemberg ja puoliso vuodesta 1856 Ida Matilda Charlotta Wilhelmina Tawaststjerna. Runoilija, opettaja Emmy Streng oli heidän tyttärensä. Anders Otto Wilhelm Streng tuli oppilaaksi Haminan kadettikouluun 1834 ja määrättiin sieltä 1841 valmistuttuaan vänrikkinä palvelukseen 3. kenttätykistöprikaatiin. Hän suoritti Pietarin sota-akatemian kurssin 1843–1845, minkä jälkeen hänet ylennettiin aliluutnantiksi 1846 ja merkittiin 1847 yleisesikunnan upseeriluetteloihin luutnanttina. Streng nimitettiin 2. jalkaväkiosaston vt. vanhemmaksi adjutantiksi, missä tehtävässä hän toimi Unkarin kapinan kukistamisessa. Sen jälkeen joulukuussa 1849 hänet ylennettiin alikapteeniksi ja nimitettiin 2. jalkaväkiosaston vakinaiseksi vanhemmaksi adjutantiksi.
Vuonna 1852 Streng siirrettiin majoitusmestariksi 8. jalkaväkidivisioonaan, kapteeniksi hän yleni 1853. Streng osallistui divisioonassaan 1854–1855 Krimin sotaan, everstiluutnantiksi hänet ylennettiin sodan jälkeen huhtikuussa 1856. Tammikuussa 1857 hänet määrättiin 8. jalkaväkidivisioonan esikuntapäälliköksi, mutta siirrettiin jo helmikuussa 22. jalkaväkidivisioonan esikuntapäälliköksi Helsinkiin. Everstiksi Streng ylennettiin 1860 ja nimitettiin 23. jalkaväkidivisioonan esikuntapäälliköksi Helsinkiin. Tammikuussa 1866 hänet siirrettiin Kasanin sotilaspiirin esikuntapäällikön apulaiseksi, kenraalimajuriksi hän yleni huhtikuussa 1867. Vuonna 1869 Streng määrättiin Donin maanmittauskomission esimieheksi. Hän toimi tässä tehtävässä vuoteen 1874, jolloin sai eron sotapalveluksesta kenraaliluutnanttina.
Sisu S-sarja
Sisu S-sarja oli Sisun vuosina 1980 –1996 valmistama kuorma-automallisarja.
Suunnittelu
Tor Nesslingin vetäydyttyä Suomen Autoteollisuuden johdosta hänen tilalleen nimitettiin Erik Gillberg, joka aloitti tehtävässään 1971. Hän alkoi määrätietoisesti modernisoida yrityksen tuotantomenetelmiä ja mallistoa. Vuonna 1977 esiteltiin SB-alustamalli, joka tunnettiin nimellä Moni-Sisu. Alusta oli suunniteltu siten, että sitä voisi käyttää sekä kuorma- että linja-autojen alustana. SB-alustoja käytettiin pohjana Sisun uudessa S-sarjassa, jonka ensimmäinen versio, nokaton SK-150 tuotiin markkinoille vuonna 1980. Mallimerkinnässä ollut luku tarkoitti moottorin tehoa kilowatteina.
Peter Emanuel Stråhlman
Peter Emanuel Stråhlman (14. elokuuta 1794 Valkjärvi – 1855) oli Venäjän keisarillisessa armeijassa palvellut suomalainen kenraalimajuri.
Sisu S-sarja
Suunnittelu
Mallisto laajeni siten, että valmistuksessa olivat nokattomat muunnelmat SK ja SM sekä nokalliset SN, SL ja SR.
Peter Emanuel Stråhlman
Stråhlmanin vanhemmat olivat lääninrovasti, teologian tohtori Johan Stråhlman ja Elisabet Tavast. Peter Emanuel Stråhlman ylennettiin luutnantiksi Venäjän tie- ja vesikulkulaitoksen insinöörikuntaan 1817. Hänet ylennettiin kapteeniksi 1820, majuriksi 1826, everstiluutnantiksi 1831 ja everstiksi 1837. Vuonna 1839 Stråhlman siirrettiin Venäjän siirtomaiden sotilasinsinöörijoukkojen palvelukseen, missä tehtävässä hän toimi aina kuolemaansa saakka. Kenraalimajuriksi hänet ylennettiin joulukuussa 1847.
Aspegrenin puutarha
Aspegrenin puutarha on puutarha Pietarsaaressa, jonka perusti Rovasti Gabriel Aspegren Rosenlundin alueella 1700-luvun keskivaiheella. Puutarha oli jaettu symmetrisesti kortteleihin, joissa viljeltiin muun muassa hyötykasveja ja hedelmäpuita. Puutarha jälleenrakennettiin 2001–2003. Aluetta hallinnoi Aspegrenin puutarhasäätiö ja alue on yleisölle avoinna. Alue on noin 5 hehtaarin suuruinen. Aspegrenin historiallista pappilapuutarhaa ympäröivät kivimuurit. Puutarha levitti tietoa ja valistusta puutarhaviljelystä. Alueella järjestetään opastettuja kierroksia ja se on suosittu kuvauspaikka.
Sisu S-sarja
Moottorit
S-sarjassa käytettiin voimanlähteinä kotimaisia Valmetin dieselmoottoreita sekä Cumminsin valmistamia turbodieseleitä.
Valmet-moottorit
Pienimmissä S-sarjalaisissa, joita olivat nokaton SK-150 sekä nokallinen SL-150, oli moottorina uudistettu, kuusisylinterinen ja 150-kilowattinen Valmet 611 CSBA. Sekä vielä SK/SL170 malleissa käytetty tästä edelleen "viritetty" Valmet 611.Seuraavaa kehitettyä muunnelmaa, Valmet 612 -sarjan moottoria, käytettiin malleissa SL-140 (140 kW), SK/SL-171 (167 kW) ja SK-181.
Cummins-moottorit
Cummins-malleista pienempi oli 10-litrainen, kuusisylinterinen Cummins LT-10 -moottori, josta oli myös ahtoilman välijäähdytyksellä varustettu muunnelma LTA-10. Näistä malleista oli tehoiltaan 190-, 210-, 220-, 240-, 250-, 260- ja 290-kilowattiset muunnelmat. Näitä käytettiin pääasiassa nokattomassa SK:ssa sekä nokallisessa SL:ssä.
Isommissa S-sarjalaisissa käytettiin Cummins NTE-moottoreita, jotka olivat kuusisylinterisiä ja 14-litraisia. Tyypillisiä nokallisia malleja olivat SN-220 ja -260 sekä SR-220, -280 ja -300. Nokattomissa niitä käytettiin SM-220, -280 ja -300 -muunnelmissa. Tehot nousivat asteittain; ensin esiteltiin mallit SR/SM-260, -300, -320 sekä -340 ja myöhemmin SR/SM-290, -350, -370, -400 ja -430. Kaikkia muunnelmia ei tehty sarjatuotantona, vaan joitain valmistettiin yksittäiskappaleina asiakastarpeen mukaan.
Vuonna 1988 Sisuihin tuli Cumminsin päivitetyt moottoriperheet. 10-litraisen tunnus oli C341 ja 14-litraisen C471. Luvut tarkoittivat tehoja hevosvoimissa. Nämä Sisut tunnisti keulalla olleesta moottorityypin kertoneesta kilvestä. C341:ä, jonka Sisu-mallitunnus oli CA, käytettiin SK-, SL-, SM- ja SN-malleissa. 341 hv on likipitäen 250 kW, joten näiden automallien numerotunnus oli 250. C471, Sisu-mallinimeltään CAK, oli saatavana SM- ja SR-malleihin numerotunnuksella 340.
Vuonna 1993 Sisujen moottorivalikoimaan tuli ensimmäisenä Euroopassa Cumminsin uudet Celect-moottorit, jotka täyttivät saman vuoden lokakuussa voimaan astuneet Euro 1 -päästönormit. Tämän jälkeen Sisun mallisto ja moottorivalikoima oli seuraavanlainen:
Valmistus ja muunnelmat
Ohjaamon rakenne oli moduloitu siten, että samaa nokattomien SK- ja SM-mallien perusrakennetta voitiin käyttää myös nokallisissa SL-, SN- ja SR-malleissa. Nokallisessa mallissa oli erikoisuutena eteenpäin kipattava ohjaamo. Modulaarisuuden ansiosta voitiin valmistaa eri käyttötarkoituksiin räätälöityjä muunnelmia, kuten korotettuja makuuohjaamoja. Autoon sai tilauksesta linjakkaan Futura-varustuksen, jolla ohjaamon ilme muuttui perusteellisesti.
Joitain S-sarjan ohjaamoja toimitettiin venäläiselle KamAZille. Tällaisen auton havaittuaan eräässä saksalaisessa kuljetusalan lehdessä uutisoitiin, että "suomalainen Sisu on alkanut käyttää venäläisen KamAZin ohjaamoja".
Vuonna 1983 SR-sarja valittiin Auto, tekniikka ja kuljetus -lehdessä vuoden kuorma-autoksi Suomessa. Vuotta myöhemmin SM-sarja sai saman kunnianosoituksen.
Sisu yritti hakea lisäarvoa moniakselisuudella ja tämä onnistui lopulta, kun Liikenneministeriön avulla lainsäädäntöä saatiin muutettua siten, että Sisu onnistui tuomaan markkinoille neliakselisen auton. Vuonna 1988 valmistui ensimmäinen viisiakselinen Sisu, mallinimeltään SM-320. Tämä oli ensimmäinen Pohjoismaiden markkinoille tuotu viisiakselinen auto. Se osoittautui suosituksi ratkaisuksi ahtaasti rakennettujen alueiden maa- ja kiviaineskuljetuksissa.
1990-luvun alussa Sisujen vienti hyytyi laman seurauksena, jolloin se koostui enää lähinnä kehitysapuun liittyvästä viennistä ja joistain Neuvostoliittoon suuntautuneista yksittäiskaupoista. Idän markkinoihin yritettiin panostaa voimakkaasti muiden vientikanavien ollessa tukossa, mutta riskit olivat suuret ja Sisulle kertyi suuria luottotappioita. Unkariin myytiin SM-300 -vetoautoja, joissa oli Rában valmistamat taka-akselit.
Vuonna 1992 esiteltiin nestekaasukäyttöinen, Valmet-moottorilla varustettu Sisu SK-181 LPG VK4×2. Autoja toimitettiin Forssan kaupungille sekä riihimäkeläiselle Kuljetus Ventolalle.
Maantieliikenteeseen tarkoitettujen nokallisten SL-, SN- ja SR-mallien tuotanto ajettiin alas 1990-luvun alussa. Tämän jälkeen nokkamalleja valmistettiin vain erikoistilauksesta. Tällaisia olivat vuosina 1993–1994 Ruotsalaiselle kaivosyhtiö LKAB:lle myydyt SRH-450 10×4 Mammut, SRH-300 8×4 Bambino, jonka nimeksi vaihtui myöhemmin Celect-moottorin myötä SR-332 Miner, sekä SRH-332 10×4. Mammut-malleja toimitettiin kaikkiaan viisi kappaletta vuosina 1993-1994.
S-sarjan korvaaja, E-sarja esiteltiin marraskuussa 1995.
Sotilassovellukset
thumb|250px|Sisu SK-181 4×4. Maavoimille toimitettiin vuonna 1984 kaksiakselisia SK-150 -vaihtokoriautoja. Vuonna 1986 toimitettiin uuden kehitysversion mukaisia SK-171 -malleja ja vuonna 1990 nelivetoisia SK-181 -autoja. Ne varustettiin Multiliftin toimittamilla vaijerilaitteistoilla ja nosturilaitevarustuksella. SK-181 -malleihin tuli jalkakontin käsittelylaitteisto.
Ilmavoimille toimitettiin ensimmäiset kolmiakseliset SK-210 -vaihtokoriautot vuonna 1986, tämän jälkeen niitä tuli myös maavoimille SK-250:n alustalla. Multiliftin vaijerilaitteistot vastasivat maavoimille aiemmin toimitettuja, mutta varustukseen oli lisätty jalkakontin käsittelylaitteisto, telivetolaite ja hiekoittimet.
1990-luvulla puolustusvoimat tilasi suuren määrän kaksiakselisia Sisu SK-181 VK-4×4/4400 -maastokuorma-autoja. Näihin asennettiin Kuljetusvarikolla kartiotappikiinnitteiset turvakaarin varustetut avolavat. Lavan vaihto edellytti erillisen nostolaitteen, mutta vaihto tapahtui oli vaijerivaihtolaitetta nopeammin. Lisäksi ajoneuvon voi muuntaa asejärjestelmän alustaksi, kun lavan tilalle vaihdettiin asejärjestelmäkori.
Paloautot
S-sarjan Sisujen alustoille rakennettiin paloautoja, joista useat olivat Kiitokorin varustelemia. Myös puolustusvoimien käytössä oli S-sarjalaisten alustoille tehtyjä paloautoja, joista osa on varusteltu paloautoiksi palveltuaan ensin muissa tehtävissä.
Kilpa-autot
SR-sarjalaisilla osallistuttiin kilpailuihin, joissa tehdastallin lukuun ajoivat Reima Söderman, Jouko Kallio ja Harri Luostarinen. Tämän lisäksi Minna Kuoppala ajoi yksityistallin lukuun. Kilpatoiminnassa saatua kokemusta hyödynnettiin uuden E-sarjan suunnittelussa.
Sakari Tuomola
Jouko Sakari Tuomola (27. toukokuuta 1942 Lempäälä – 11. huhtikuuta 2016 Ikaalinen ) oli Ikaalisten pitkäaikainen kunnan-, kauppalan- ja kaupunginjohtaja. Koulutukseltaan Tuomola oli yhteiskuntatieteiden maisteri.
Ennen tuloaan Ikaalisten kunnanjohtajaksi vuonna 1971 Tuomola työskenteli Miehikkälän kunnansihteerinä vuosina 1967–1968 sekä Puumalan kunnanjohtajana 1969–1970. Ikaalisissa hänen virkanimikkeensä oli aluksi kunnanjohtaja, vuosina 1972–1976 kauppalanjohtaja ja vuodesta 1977 alkaen kaupunginjohtaja. . Tuomola jäi eläkkeelle vuonna 2003.
Honda VFR750F RC24
Alkuperäinen VFR750F esiteltiin vuonna 1986 Hondan VF-sarjan seuraajaksi. Uudessa VFR750F:ssä oli uusi moottori tehtaan Endurance- ja USA:n Superbike-kilpailuissa käytetyistä moottoripyöristä lähes sellaisenaan. Verrattuna vanhempaan VF750F-malliin VFR750F:ssä oli lähes 12 kilowattia enemmän tehoa, 18 kg vähemmän painoa sekä matalampi painopiste.
RC24-mallia on kahta eri versiota, vuosina 1986 ja 1987 valmistettu VFR750FG/H ja vuosina 1988 ja 1989 valmistettu VFR750FJ/K. Uudempaan malliin muutettiin rengaskokojen lisäksi paksumpi etuhaarukka, väritys. Uusi malli sai lisäksi luotettavamman sytytysjärjestelmän.
Moottori
VFR750F-mallissa on käytetty 748-kuutioista (poraus ja isku 70,0x48,6 mm), 16 venttiilistä, nestejäähdytettyä 90° V4 DOHC-moottoria, jossa on transistoroitu sytytysjärjestelmä. Moottorissa on rattailla toteutettu nokka-akselien voimansiirto. Siinä on neljällä Keihin VD34 kaasuttimella toteutettu polttoaineen syöttö. Voimansiirtona on 6-vaihteinen vaihteisto ja hydraulikäyttöinen märkä monilevykytkin. Toisioveto on toteutettu ketjulla.
Alusta
VFR750F:ssä on alumiininen palkkirunko, jossa on irrotettava takaosa. Moottori toimii kantavana osana. Etujarruna on kaksi hydraulisesti toimivaa levyjarrua ja TRAC-järjestemä, joka Hondan mukaan hillitsee etupään nyökkäämista jarrutuksissa. Takajarruna yksi hydraulisesti toimiva levyjarru. Etujousituksessa käytetään 140 mm joustavaa teleskooppia. Takajousen liikkumavara on 105 mm.
Teknisiä tietoja
Tekniset tiedot ovat vuoden 1986 (VFR750FG/H) mallista.
Ykkösen kausi 2009
Ykkösen kausi 2009 oli vuonna 1973 perustetun Ykkösen 37. kausi. Ykköseen osallistui 14 joukkuetta ja joukkueet pelasivat 26 ottelua. Kaudella 2009 Ykkösen voitti AC Oulu, joka nousi Veikkausliigaan. Toiseksi sijoittunut KPV karsi liigapaikasta JJK:n kanssa, ja viimeiseksi jääneet TP-47, Atlantis FC ja FC Kiisto tippuivat Kakkoseen. Ykkösen maalikuningas kaudella 2009 oli 19 maalilla FC Hämeenlinnan Pekka Sihvola.
Joukkueet
Kaudeksi 2009 Veikkausliigasta Ykköseen tippui FC KooTeePee, ja Kakkosesta Ykköseen nousivat Klubi 04, FC PoPa ja FC Kiisto.
Harry Moilanen
Harry Moilanen (10. elokuuta 1931 Helsinki – 23. huhtikuuta 1991 Helsinki) oli suomalainen sisustusarkkitehti. Moilanen valmistui sisustusarkkitehdiksi Taideteollisesta oppilaitoksesta vuonna 1958. Hän jatkoi opintojaan Yhdysvalloissa 1960-luvun alussa, ja hänet kutsuttiin sinne St. Louisin Washingtonin yliopiston arkkitehtuurin opettajaksi vuosiksi 1967–1968.
Alexander Thynn
'''Alexander George Thynn, Bathin 7. markiisi''' (6. toukokuuta 1932 Lontoo, Englanti – 4. huhtikuuta 2020 Bath, Englanti) oli Bathin markiisi vuosina 1992–2020. Alexander Thynn oli Weymouthin varakreivi vuosina 1946–1992, minkä jälkeen hän peri markiisin tittelin isältään. Thynn kuoli covid-19-tautiin huhtikuussa 2020.
Kappa (taruolento)
thumb|300px|[[Hokusain grafiikka Kappa-olennosta.]] thumb|300px|Kappa. Kappa on japanilaisessa perinteessä kilpikonnamainen olento, joka elää järvissä. Se muistuttaa suuresti eurooppalaista taruolentoa näkkiä, joka elelee myös vedenalaisessa kaupungissa. Kappa on kuitenkin peikkomainen ja vihreä, kun taas näkki muistuttaa lähinnä ihmistä. Kapan kasvot kuvataan yleensä joko kilpikonnan kasvoiksi tai inhimillisemmiksi, ihmiskasvoja hiukan muistuttaviksi apinan kasvoiksi. Useimmiten kapoilla on nokka, mutta osalle on kuvattu ihmismäisempi suu. Olennolle on yleensä kuvattu myös sammakon raajat ja kilpikonnan kilpi.
Kappa söi ravinnokseen ihmislihaa. Siltä saattoi pelastua kumartamalla sille, jolloin kappa japanilaiseen tapaan kumarsi takaisin. Silloin sen päälaella ollut taikavoimia antanut neste valui maahan. Toinen vaihtoehto oli antaa kapalle kurkku tai meloni, jota se piti vielä suurempana herkkuna, kuin ihmislihaa. Henkiolentoina kapat on kuvattu arvaamattomiksi, mutta kapat eivät silti olleet pahoja henkiä. Usein kapat onkin kuvattu oikeudentuntoisiksi ja hirviömäisyydestään huolimatta kunniallisiksi.
Populaarikultturissa
J. K. Rowling lainasi kappa-olentoa kirjassa Harry Potter ja Azkabanin vanki.