cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Talouskasvun teoria
Marxin lisäarvoteoria
Teknisen kehityksen vaikutusta tuotantoprosessiin ja tästä johtuvia sosiaalisia vaikutuksia pohti ensimmäisenä perusteellisesti Karl Marx (1818–1883). Marx teki johtopäätöksensä mikrotalouden havainnoista. Marxilaisen talousteorian perustana on lisäarvoteoria, jonka mukaan arvon lähteenä kapitalistisessa tuotannossa on työ. Tuotteiden arvo määräytyy sen mukaan, kuinka paljon työpanosta tarvitaan tuotteiden tuottamiseen. Koska työpanos kykenee luomaan tuottajalle suuremman arvon kuin mitä tuottaja maksaa työpanokselle palkkoina, syntyy työvoiman arvon ja työntekijöiden luoman kokonaisarvon välinen ero eli lisäarvo. Tämä lisäarvo on marxilaisen talousteorian mukaan kapitalistisessa järjestelmässä riiston kohde, koska työntekijä saa vain osakorvauksen luomastaan lisäarvosta. Tälle ajattelulle Marx rakensi poliittisen ohjelmansa. Voidaan kuitenkin todeta, että Marxin tunnistama ilmiö, lisäarvo, on taloudellisen hyvinvoinnin lähde kapitalistisessa talousjärjestelmässä, kun se vain tulkitaan markkinataloudessa toteutuvien mekanismien mukaisesti.
thumb|left|100px|Alfred Marshall
Alfred Marshall
Alfred Marshallin (1842–1924) tunnetuimpia ajatuksia on kasvavien tuottojen mahdollisuus. Pääoman lisäämiseen liitettyjen vähenevien tuottojen vastapainona ovat sisäiset ja ulkoiset kasvavat tuotot. Sisäisiä kasvavia tuottoja voi syntyä yrityksen sisällä tuotantovälineiden uusista yhdistelmistä. Ulkoisia kasvavia tuottoja voi syntyä, kun toimialan yritykset keskenään yhdistelevät ja saattavat vuorovaikutukseen tuotantovälineitään uudella tavalla. Marshall tunnisti aineettoman pääoman merkityksen tuotannossa korostaessaan taitojen(skills) ja tietämyksen(knowledge) merkitystä kasvun ja kasvavien tuottojen lähteinä. Marshallin havainnot ovat saaneet uusimmassa kasvuteoriassa hyväksynnän ja tarkennuksen. Kasvavien tuottojen toteutuminen selitetään aineettoman pääoman eli taitotiedon helpon ja halvan leviämisen perusteella. Samoin taitotieto eli henkinen pääoma todetaan tärkeäksi taloudellisen kasvun lähteeksi.
Joseph Schumpeter
Ensimmäisenä modernina kasvuteoreetikkona pidetty itävaltalainen Joseph Schumpeter (1883–1950) korosti yrittäjyyden laadun merkitystä kasvua selittävänä tekijänä. Hänen mukaansa yrittäjyyden laadusta riippuu kuinka yritys onnistuu kehittämään uusia tuotteita ja tuotantotekniikoita, jotka ovat yrityksen menestyksen määrääviä tekijöitä. Taloudellisen kasvun perusmekanismi on yritysten välinen innovaatioihin perustuva kilpailu, joka tähtää yritysten voittojen ja yrittäjien varallisuuden kasvattamiseen. Uudet innovaatiot saavat markkinat epätasapainoon ja palkitsevat menestyneet nopealla kasvulla ja monopolivoitoilla.
Schumpeterin mukaan ”luova tuho” (saksaksi ”schöpferische Zerstörung ja englanniksi ”creative destruction”) on selitys kapitalismin elinvoimaisuuteen. Tämän ajattelun mukaan markkinatalous on jatkuvassa muutoksessa tarjoten siten jatkuvasti uusia markkinoita ja mahdollisuuksia yrityksille. Yritykset reagoivat tähän etsimällä jatkuvasti uusia panosten yhdistelmiä tavoitteena sellaiset tuoteominaisuudet, jotka varmistavat menestyksen yritykselle. Vastaavasti kilpailukykynsä menettäneet tuotteet ja tuotantoyksiköt karsiutuvat markkinoilta. Luovaa tuhoa esiintyy lähinnä tuotantoyksiköiden sisällä ja niiden kesken. Yrityksiä saneerataan, toiset menevät konkurssiin, toiset menestyvät. Schumpeterin mukaan kasvuun ja monopolivoittoihin johtavia innovaatioita ovat uudet tuotteet, tuotantomenetelmät, markkina-alueet, materiaalilähteet ja organisaation toimintamuodot.(Schumpeter 1912) Schumpeterin ajatukset kasvusta jäivät kuitenkin mallintamatta. Hänen kirjoituksensa olivat teoreettisia, hypoteettisia ja osin vaikeasti tulkittaviakin. Niiden mallintamisessa, matemaattisesta mallintamisesta puhumattakaan, ei päästy edes alkuun.
Uusklassinen kasvuteoria
Uusklassinen kasvuteoria tarkastelee tuotantoa ja sen kasvua käytettävissä olevien tuotannontekijöiden funktiona. Tätä riippuvuutta esitetään tuotantofunktiolla. Tuotantofunktio kuvaa tekniikkaa(teknologiaa), jolla tuotannontekijät muuntuvat tuotantoprosessissa hyödykkeiksi. Tarkastelutapaa kutsutaan tarjontakeskeiseksi, joka käytännössä tarkoittaa tutkimusongelman muotoilua kysymykseksi; mitä tuotantopanoksilla saadaan aikaan. Tarjontakeskeinen lähestymistapa kertoo, mitkä tuotantopanoksiin liittyvät tekijät saavat aikaan kasvua. Perinteisen selityksen mukaan, kasvua tapahtuu, kun tuotannontekijöiden määrää lisätään. Tämän lisäksi tuotannontekijöissä voi tapahtua teknistä kehitystä, joka saa aikaan kokonaistuottavuuden kasvua. Yhdysvaltalainen taloustieteilijä Robert Solow (Solow 1957) osoitti 1950-luvulla, että työ- ja pääomapanoksen lisäksi teknisellä kehityksellä on keskeinen merkitys taloudellisen kasvun syntymekanismissa. Teknisellä kehityksellä Solow tarkoitti fyysisen ja inhimillisen pääoman laadullisia parannuksia, jotka johtavat tuottavuuden kasvuun. Tässä ns. uusklassisessa kasvuteoriassa tekninen kehitys oletettiin ulkosyntyiseksi (eksogeeniseksi), mikä käytännössä tarkoittaa sitä, että teknisen kehityksen syntymekanismin selittäminen ei sisälly malliin (Robert Solow palkittiin kontribuutiosta kasvuteoriaan taloustieteen Nobel-palkinnolla vuonna 1987).
Ennen Solowin tutkimuksia oli yleisesti vallalla käsitys, että työn tuottavuuden kasvu(bruttokansantuote per työpanos), joka tekee mahdolliseksi elintason kasvun, on pääasiassa seurausta pääomakannan kasvusta. Tuottavuuden kasvu selitettiin johtuvaksi siitä, että työntekijät saivat hyödyntää jatkuvasti kasvavaa kone- ja laitekantaa. Solow osoitti empiirisillä tutkimuksillaan Yhdysvaltain talouden kasvusta vuosina 1890–1995, että henkeä kohden lasketusta BKT:n vuosikasvusta 1,64 prosentista 0,55 % aiheutui pääoman määrän kasvusta, 0,17 % aiheutui työvoiman kasvusta ja loput 0,92 % tuottavuuden kasvusta, jonka aiheuttajaksi hän nimesi teknisen kehityksen.
Fire with Fire
Fire with Fire on vuonna 2012 ensi-iltansa saanut draamaelokuva. Elokuvan pääosia esittävät Josh Duhamel, Rosario Dawson, Bruce Willis, Nnamdi Asomugha, Quinton Jackson, Vincent D'Onofrio, Richard Schiff, Vinnie Jones, Arie Verveen ja Bonnie Somerville. Elokuvan ohjasi David Barrett.
Talouskasvun teoria
Uusklassinen kasvuteoria
Uusklassinen kasvuteoria lähtee siitä, että eri tuotannontekijäin hintasuhteet vaikuttavat niiden käyttösuhteisiin, koska tekijät ovat ainakin jossakin määrin korvattavissa keskenään. Korvautuminen on helpoimmin havaittavissa työn ja pääoman välillä. Jos työ on halpa tuotannontekijä pääomaan verrattuna, käytetään tuotannossa silloin suhteellisen runsaasti työvoimaa. Jos taas työ on kallista ja sitä korvataan pääomalla, tuotanto pääomavaltaistuu.
Yksinkertainen selitys taloudelliselle kasvulle on tuotannontekijöiden, työn, pääoman ja ostohyödykkeiden määrän lisäys. Tuotantopanosten määrän lisäykseen perustuva kasvu on helppo todeta arkihavaintojenkin perusteella. Jokainen ymmärtää, että kahdesta kilosta jauhoja syntyy kaksi kertaa enemmän leipää kuin yhdestä kilosta jauhoja. Tuotannon määrää voidaan siis lisätä samassa suhteessa kuin panoksia lisätään. Taloudellinen kasvu tuotantopanoksia lisäämällä on tärkeää tilanteessa, jossa tuotantopanoksia on käyttämättömänä, esimerkiksi työtöntä työvoimaa. Kun käyttämättömänä olevat tuotantopanokset otetaan tuotantokäyttöön, voidaan niiden käytöstä maksaa käypä korvaus. Tuotannon pääomavaltaistuminen on seurausta siitä, että pääoman määrää on voitu ja haluttu lisätä enemmän kuin työpanoksen määrää.
Hun Hunahpu
Hun Hunahpu tai Hun Hunapu on mayojen luojajumala ja sankarikaksosten Hunahpun ja Ixbalanquen isä. Kiche-mayojen kansalliseepoksen Popol Vuhin mukaan Hun Hunahpun pää leikkautui irti manalassa pelatun pallopelin aikana, ja pää juuttui hedelmättömään pullokurpitsaköynnökseen, joka on siitä lähtien kantanut hedelmää.
Talouskasvun teoria
Uusklassinen kasvuteoria
Uudessa ns. sisäsyntyisessä (endogeenisessa) kasvuteoriassa lähtökohtana on uusklassinen ajattelu, mutta malliin pyritään sisällyttämään myös teknisen kehityksen syntymekanismi. Lähtökohtana on kasvun sisäsyntyisyys, kasvun tekevät tuotannossa olevat ihmiset. Kasvun lähteitä ovat tieto ja ideat, joiden seurauksena voi syntyä epätäydellinen kilpailu. Epätäydellisen kilpailun oloissa menestyjä voi saada (tilapäisiä) monopolivoittoja ja päästä kasvaviin tuottoihin. Ideat, tieto ja niiden perusteella syntyneet keksinnöt ja innovaatiot ovat kasvun synnyttäjiä. Tieto ja ideat ovat helposti ja halvalla kopioitavissa. Tarkoituksenmukainen tieto leviää nopeasti ja suuret ihmisjoukot voivat hyödyntää sitä ilman suuria lisäkustannuksia. Tiedon erottaa fyysisistä hyödykkeistä niiden helppo kopioitavuus ja moniomistajuus. Tiedolla voi olla omistajia ja käyttäjiä kuinka paljon tahansa kun taas fyysisellä hyödykkeellä yleensä vain yksi.
Die Stem van Suid Afrika
thumb|Etelä-Afrikan vuosien 1928–1994 lippu.
Die Stem van Suid-Afrika oli vuodesta 1957 vuoteen 1994 Etelä-Afrikan kansallislaulu.
Afrikaansiksi kirjoitettu teksti on peräisin C. J. Langenhovenin toukokuussa 1918 kirjoittamasta runosta. Musiikin runoon sävelsi vuonna 1921 pastori M. L. de Villiers. Etelä-Afrikan yleisradio alkoi pian soittaa de Villiersin sävelmää kansallislaulun paikalla ohjelmistonsa lopussa virallisen kansallishymnin God Save the Kingin yhteydessä. Vuonna 1928 laulu esitettiin ensimmäistä kertaa virallisessa tilaisuudessa kansallishymninä. Vuodesta 1932 käytössä on myös laulun englanninkielinen käännös The Call of South Africa.
Apartheid-hallinnon päättymisen jälkeen Etelä-Afrikalla oli vuodesta 1994 käytössään kaksi virallista kansallishymniä, jotka soitettiin virallisissa yhteyksissä perä jälkeen. Ensiksi soitettiin mustien kansalaisoikeustaistelijoiden tunnuslauluksi muodostunut, myös Tansanian ja (tosin toisilla sanoilla) Sambian kansallislauluna käytetty Nkosi Sikelel' iAfrika ja heti sen perään Stem van Suid-Afrika. Vuonna 1996 näistä lauluista muodostettiin uusi, viisikielinen kansallishymni, Etelä-Afrikan kansallislaulu.
Afrikaansinkielinen teksti
Die Stem van Suid-Afrika
Virallinen englanninkielinen versio
The Call of South Africa
Suomen Hamsteriyhdistys
Suomen Hamsteriyhdistys ry on vuonna 1989 perustettu suomalainen yhdistys. Sen tehtävänä on parantaa hamstereiden tuntemusta, jalostus- ja kasvatustyötä sekä toimia yhdyssiteenä hamsteriharrastajien välillä. Yhdistys ylläpitää yhteyksiä myös muiden maiden vastaaviin yhdistyksiin ja kasvattajiin. Suomen Hamsteriyhdistys on Suomen Kani- ja Jyrsijäliitto ry:n alajärjestö. Yhdistys järjestää muun muassa hamsterinäyttelyitä sekä kursseja hamstereiden kasvatukseen liittyen.
Kaulussienet
Kaulussienet (Stropharia) on helttasienisuku. Sukuun kuuluvia lajeja ovat muun muassa isokaulussieni, nurmikaulussieni ja lantakaulussieni.
Osa kaulussienistä, esimerkiksi rikkakaulussieni (Leratiomyces percevalii) ja rantakaulussieni (Leratiomyces magnivelaris), on siirretty toiseen sukuun pengerkaulussienet (Leratiomyces). Lisäksi muun muassa lantakaulussieni (Protostropharia semiglobata) ja haisukaulussieni (Protostropharia umbonatescens) on siirretty sittakaulussienten sukuun (Protostropharia).
Lajeja
thumb|left|160px|Rantakaulussieni kuuluu kevätsieniin
Otaniemen kappeli
Otaniemen kappeli valmistui vuonna 1956–1957 vuoden 1954 arkkitehtuurikilpailun voittaneen Heikki ja Kaija Sirenin kilpailutyön pohjalta. thumb|left|250px|Pihanäkymä Sen rakennusmateriaaleina on käytetty puuta ja punatiiltä. Puulla aidatulta esipihalta päästään matalan tiilestä rakennetun eteishallin läpi itse kirkkosaliin. Rakennuksen korkeimmasta, lasisesta eteläseinästä tulvii punatiilellä vuorattuun puukattoiseen saliin taustavalo.
Kappeli paloi tuhopolton seurauksena vuonna 1976 mutta rakennettiin uudelleen lähes täysin alkuperäiseen asuunsa vuonna 1978. Kappelisalissa on 150 istumapaikkaa.
Kappeli kuuluu osana Otaniemen kampusaluetta Museoviraston laatimaan valtakunnallisesti merkittävien rakennettujen kulttuuriympäristöjen (RKY) luetteloon.
Sarvikumpu
thumb|300px|Sarvikumpu Heinäveden kartalla Sarvikumpu on kylä Heinäveden kunnan itäosassa Pohjois-Karjalassa.
Sarvikummussa toimii muun muassa kyläkauppa ja kauppapuutarha myymälöineen. Kylällä on myös tanssilava, käsityöasema ja Hyrskeen urheilukenttä. Kylällä on oma kyläyhdistys.
Sarvikummussa 1990-luvun alkupuolelle saakka toiminut, 1950-luvun alussa rakennettu kyläkoulu lakkautettiin liian pienien oppilasmäärien vuoksi. Sittemmin Petrumantien varrella sijaitsevaa alakoulun rakennusta käytettiin kyläläisten yhteistilana ja esimerkiksi vaalihuoneistona. Remonttikuntoinen rakennus on sittemmin laitettu myyntiin tai vuokralle.
Savonmaa (lehti)
Savonmaa on tammikuussa 1986 aloittanut Savonlinnan talousalueen kaupunkilehti. Lehden julkaisija on Aluelehti Savonmaa Oy. Savonmaa jaetaan lähes jokaiseen talouteen Savonlinnassa, Kerimäellä, Punkaharjulla, Enonkoskella, Rantasalmella sekä Sulkavalla. Torstaisin ilmestyvän kaupunkilehden jakelulevikki on 25 000 kappaletta (3/2012).
Savonmaan toimitus sijaitsee Savonlinnan Mediakeskuksessa osoitteessa Kaartilantie 10, Savonlinna. Lehden vastaava toimittaja on Päivi Luostarinen.
Savonmaa-nimen ja -lehden historiaa
Savonmaan historia Savonlinnan seudulla ilmestyvänä lehtenä juontaa juurensa vuoteen 1875, jolloin lehti ilmestyi ensimmäisen kerran. Tällöin nimenä oli Savonlinna. Päivittäin ilmestyvänä lehtenä se toimi 1900-luvulla aina vuoteen 1969, jolloin lehden ilmestyminen loppui.
Ann Richards
Dorothy Ann Willis Richards (1. syyskuuta 1933 – 13. syyskuuta 2006) oli yhdysvaltalainen demokraattisen puolueen poliitikko, Texasin kuvernööri 1991–1995.
Richards valittiin vaalilla vuonna 1982 Texasin osavaltion valtiovarainministeriksi. Hän oli ensimmäinen osavaltiotason poliittiseen virkaan valittu nainen Texasissa 50 vuoteen. Vuonna 1990 hän asettui ehdokkaaksi osavaltion kuvernööriksi Bill Clementsin jättäessä viran. Hän hävisi kuvernöörinvaalin vuonna 1994 republikaanien George W. Bushille.
Soisalo
Soisalo on Kallaveden ja Haukiveden sekä Leppävirran ja Heinäveden reittien välinen alue Pohjois-Savon ja Pohjois-Karjalan rajamailla. Se on Suomen suurin saari ja samalla koko Euroopan sisävesien suurin saari. Sen pinta-ala on 1 638 neliökilometriä.
Toisen määrittelyn mukaan Soisalo ei ole maantieteellisesti saari, koska sitä ympäröivä vedenpinta ei ole kauttaaltaan samassa tasossa. Vedenpinnan korkeusero etelän Haukiveden ja pohjoisen Kallaveden välillä on noin kuusi metriä ja ympäröiviä järviä erottavat toisistaan myös selvät virrat ja kosket, kuten Varkaudenkoski ja Kermankoski.
Merialueilla Suomen suurin saari on Ahvenanmaan pääsaari Manner-Ahvenanmaa (685 km²).
Kuntia, jotka osittain sijaitsevat Soisalon alueella, ovat Heinävesi, Leppävirta, Varkaus ja Kuopio.
The Burning
The Burning voi tarkoittaa seuraavia:
Denise Borino-Quinn
Denise Borino-Quinn (6. tammikuuta 1964 – 27. lokakuuta 2010) oli yhdysvaltalainen näyttelijä, joka esiintyi vuosina 2001–2007 Ginny Sacramonin roolissa, Johnny Sackin ylipainoisena vaimona televisiosarjassa Sopranos.
Borino meni vuonna 2005 naimisiin Luke Quinn nuoremman kanssa, ja pari asui Bordentownissa. Lapseton avioliitto päättyi miehen kuolemaan maaliskuussa 2010. Borino-Quinn itse kuoli maksasyöpään saman vuoden lokakuussa 46-vuotiaana Morristownissa.
VingCard
VingCard on maailman ensimmäinen ohjelmoitava avainkorttilukkojärjestelmä, jonka patentoi norjalainen insinööri Tor Sørnes vuonna 1977. Vaihtuviin luottokortin kokoisiin muovisiin reikäkortteihin ja uudelleenohjelmoitaviin lukkoihin perustuva keksintö yleistyi nopeasti erityisesti hotellien huoneavainjärjestelmänä 1980-luvulta lähtien.
Ensimmäiset VingCard-lukkojärjestelmät asennettiin vuonna 1978 Norjan Sandefjordin Park Hotelliin ja Yhdysvaltojen Atlantan suureen Peachtree Plaza -hotelliin, tuolloin maailman korkeimpaan hotellirakennukseen jossa oli valmistuessaan yli tuhat huonetta. Tuotteesta tuli suurmenestys. Alkuperäistä mekaanista reikäkorttijärjestelmää kehitettiin pian sähköiseksi, jossa reikien paikkoja vastasivat sähkölukon sisällä ohjelmoitavat loistediodit. Seuraajaksi kehitettiin 1990-luvun alussa magneettijuovan avulla toimiva korttijärjestelmä, ja markkinoille on tullut myös monia muita kilpailevia ratkaisuja. Nykyisin erilaiset ohjelmoitavat lukot ovat korvanneet entisajan fyysiset metalliavaimet jo lähes täysin kehittyneiden maiden hotelleissa, opiskelija-asuntoloissa, toimistoissa ja muissa taajaan vaihtuvien käyttäjien kiinteistökohteissa.
Vuonna 1983 suomalainen Wärtsilä osti VingCardin osaksi omaa Wärtsilä Security -lukkotoimialaansa. Tor Sørnes (1925–2017) jatkoi VingCardin kehitysjohtajana vuoteen 1992 asti, jolloin hän jäi eläkkeelle. 1990-luvun alkupuolella VingCard kuului Wärtsilästä ja Lohjasta muodostetun Metra-yhtiön Abloy Security-ryhmään. Samoihin aikoihin VingCard yhdistyi sähköisen tallelokeron kehittäneen Elsafen kanssa yhtiöksi VingCard-Elsafe. Sen omistaa nykyisin ruotsalainen Assa Abloy, ja se toimii nimellä Assa Abloy Global Solutions. Sen lukkoratkaisuja oli 2010-luvun lopulla asennettu yli seitsemään miljoonaan hotellihuoneeseen yli 42 000 hotellissa ympäri maailmaa.
Knekten
Knekten on huvilasaari Espoon itäsaaristossa. Se sijaitsee Pyöräsaaren ja Miessaaren välissä, kaakossa jonkin verran edellisiä kauempana on Miessaaren Långholmen. Espoon virallisessa kaupunginosajaossa Knekten kuuluu Matinkylään.
Knektenin pinta-ala on noin 0,6 hehtaaria, suurin kaakkois–luoteissuuntainen pituus noin 140 metriä ja rantaviivan pituus noin 370 metriä. Saarella on kaksi kiinteistöä.
Alueella vallitsee lämminkesäinen ja kylmätalvinen mannerilmasto (Dfb).
Gaeta
Gaeta on kunta Italiassa, Latinan maakunnassa. Se sijaitsee Tyrrhenanmeren rannalla noin 120 kilometriä Roomasta etelään. Kunnassa on runsaat 20 000 asukasta.
Historiaa
Gaetan historia ulottuu antiikin aikaan, jolloin se tunnettiin nimellä Caietia.
Gaetassa on runsaasti historiallisia nähtävyyksiä, joista näyttävin on Anjoun ja Aragonian hallitsijoiden linna. Linnan vanhimmat osat ovat 500- tai 600-luvulta.
Luettelo Suomen tanssilavoista
Tämä on epätäydellinen ja päivitettävä luettelo Suomen tanssilavoista.
Crash Bandicoot: On the Run!
Crash Bandicoot: On the Run! sai pääosin ristiriitaisen vastaanoton pelikriitikoilta Metacriticin kokoamien arvostelujen keskiarvon ollessa 59/100. Peliä ladattiin ensimmäisen vuorokauden aikana yhteensä yli 8,1 miljoonaa kopiota.
Kainuun murre
Kainuun murre on Kainuun maakunnassa, Pohjois-Pohjanmaan Koillismaalla (myös Vaala) sekä Lapin maakunnan Posiolla ja Ranualla puhuttava suomen kielen murre, joka kuuluu savolaisiin murteisiin. Kainuun murre on kuitenkin saanut Savon lisäksi vaikutteita Karjalasta ja pohjoispohjalaisista murteista, mikä johtuu Kainuun sijainnista Oulun läänin alueella. Erityisesti kainuulaiset nuoret puhuvat murretta, jossa on vanhemman väestön puhetta enemmän vaikutteita pohjoispohjalaisista murteista. Itämurteisiin kuuluvaa Kainuun murretta puhuvat kainuulaiset.
Kainuun murre jaetaan kolmeen alueeseen, pohjois-, keski- ja eteläosaan. Pohjoisosan murteita puhutaan Posiolla, Ranualla ja Koillismaalla. Keskiosan murteita puhutaan taas pääasiassa Kainuussa, mutta myös Vaalassa, joka kuuluu nykyisin Pohjois-Pohjanmaahan. Eteläosan murteita puhutaan Etelä-Kainuussa Sotkamossa ja Kuhmossa.
Historia
Kainuun murteen syntykaari tähän päivään asti tunnetaan melko hyvin, ja se on ollut runsaslukuisen tutkimuksen kohteena. Kainuun murre pohjautuu muiden kaakkois- ja savolaismurteiden tapaan muinaiskarjalaan, josta myös nykyiset karjalan kieli ja inkeroisen kieli ovat eriytyneet omaksi kielikseen. 1100–1200-luvuilla muinaiskarjala oli hyvin yhtenäinen kieli nykyisten Suomen ja Venäjän alueilla. Mitä todennäköisemmin läntinen, hämäläinen vaikutus, alkoi vaikuttaa muinaiskarjalaan, josta myöhemmin omaksi muinaiskielekseen erottui kantasavo viimeistään ennen Pähkinäsaaren rauhaa 1323. Tämä hämäläinen vaikutus on todennäköisesti myös vaikuttanut siihen, että suomen kielen eri murteiden ymmärtäjät pystyvät ymmärtämään toisiaan melko pitkälle. Siksi Kainuun murrekaan ei ole ainoastaan muinaiskarjalaista perintöä.
Kantasavo jäi elämään Suur-Savoon, josta myöhemmin kantamuoto pirstaloitui eri savolaismurteiksi samalla, kun se levisi entistä laajemmalle alueelle Suomea. Savolaismurteet levisivät samalla Kainuuseen 1550-luvulla, kun Kustaa Vaasa tarvitsi uusia asukkaita suojaamaan valtakuntaa idän uhalta, Moskovan Venäjältä. Suunnilleen 140 perhettä muuttikin Kainuuseen Savonlinnan linnaläänistä, ja ne jäivät jatkamaan tulevaisuuttaan myöhemmin Kainuussa. Myöhemmin heidän puhumastaan savolaismurteesta kehittyi Kainuun murre, jolla on nykyään monia erilaisia muotoja.
Piirteet ja erot
Kainuun murre eroaa muista savolaismurteista omalla ht vastikkeellaan ts:lle (esim. mehtä ja ohta yleiskielisten metsä ja otsa sijaan). Kainuun alueella myös sanojen pitkät a:t ja ä:t vokaalit saavat tyypillisesti diftongin, (esim. peä ja moa yleiskielisten pää ja maa sijaan) mutta Vaalassa ja Koillismaalla ilmiö on oikeastaan harvinainen.
Erityisesti länsisuomalaiset ihmettelevät Kainuun murteen -pi loppua, joka esiintyy verbeissä, joilla on yksitavuinen sanavartalo (esim. käöpi tai syöpi yleiskielisten käy ja syö sijaan), mutta ilmiö esiintyy muissakin savolaismurteissa. Kainuun murteessa esiintyy myös diftonginreduktiota, jolloin kaikki i-, u- ja y- loppuiset diftongit ääntyvät väljempinä lukuun ottamatta pariääntiöitä ui, yi, iu ja iy. Siten Kainuussa ei sanota köyhä poika laulaa kauniisti vaan köyhä poeka laolaa kaoniisti.
Muista savolaismurteista erottavia piirteitä ovat jälkitavujen a- ja ä-loppuisien vokaaliyhtymien edustumat sekä monikkotyyppi akkoella, lampiilla ja kantoesta. Jälkitavujen yhtymät -aa ja -ää esiintyvät Kainuun murteissa usein muodossa -oa tai -eä, esimerkiksi kalloa (kalaa), ruvetkoa (ruvetkaa) ja leipeä (leipää). Yhtymät -oa, -öä, -ea ja -eä esiintyvät kirjoitettuna näennäisesti yleiskielisessä asussa, mutta murretta puhuttaessa ero on nähtävissä: kainuulaiset muodot eivät äänny kolmi- vaan kaksitavuisina, esimerkiksi kor-kea ja kok-koan (yleiskielessä kor-ke-a ja kok-ko-an). Kolmannessa yhtymäryhmässä -ua, -yä, -ia ja -iä on alueellista variaatiota, mutta yleisimmin esiintyy muotoja -uo, -yö ja -ie, kuten esimerkeistä piippuo (piippua), soapi kyssyä (saa kysyä), poekie (poikia) ja soapi kärsie (saa kärsiä) näkyy.
Kaikissa savolaismurteissa Kainuun murretta lukuun ottamatta häviää -i -sanaloppu (karjalainen asu ol, nuol ja kainuulainen oli, nuoli). Tämä ilmiö voi olla myös yksi esimerkki siitä, kuinka Kainuun sijainti Oulun läänissä on vaikuttanut tähän ja muihin Kainuun murteen ilmiöihin.
Esimerkiksi pohjoispohjalaiset sanat nää ja tekkiin (yleiskielellisesti sinä ja tein) on vakiintunut nuorten puhumaan Kainuun murteeseen, eikä ole enää poikkeavaa törmätä niihin kuullessaan kainuulaisten nuorten puhetta. Sen sijaan vanhempi väestö ei käytä noita ilmaisuja, vaan puhuu vahvempaa murretta.
30 (luku)
pienoiskuva|300px|30 [[neliöpyramidilukuna.]]
30 (kolmekymmentä) on luonnollinen luku, jota edeltää luku 29 ja seuraa luku 31.
Suomen Kommunistinen Puolue
Suomen Kommunistinen Puolue (, lyhenne SKP, aik. Suomalainen Kommunistinen Puolue (1918–1920) ) oli suomalainen kommunistinen puolue. SKP oli Suomessa kielletty vuoteen 1944 ja monet toimintaan osallistuneista saivat pitkiä vankeustuomioita. Sotien jälkeen puolueesta kasvoi kymmenien tuhansien jäsenten vaikutusvaltainen järjestö, joka osallistui muun muassa moniin hallituksiin. SKP:n poliittinen toiminta lopetettiin 1990-luvun alussa Vasemmistoliiton perustamisen myötä ja vuonna 1992 yhdistys haettiin konkurssiin.
SKP:n perustajat olivat lähinnä Suomesta sisällissodan jälkeen paenneita punaisia, jotka Venäjälle siirryttyään omaksuivat bolševikkien aatteet ja ohjelman. Mukana oli myös venäjänsuomalaisia bolševikkeja. SKP kuului Kommunistiseen internationaaliin (1919–1943) ja puolueella oli erittäin läheiset suhteet Kominternia johtaneeseen Neuvostoliiton kommunistiseen puolueeseen (NKP). 1940-luvulle asti SKP toimi samanaikaisesti Suomessa ja Neuvostoliitossa. SKP seurasi etenkin NKP:n ulkopoliittisia linjauksia varsin uskollisesti aina 1980-luvulle asti. SKP teki yhteistyötä myös monien muiden maiden kommunistien kanssa. Prahassa toimitettu Rauhan ja Sosialismin Ongelmia -lehti oli kansainvälisen kommunistisen liikkeen äänenkannattaja, jonka toimituksessa myös SKP:llä oli edustaja. 1950-luvulta alkaen puolue osallistui NKP-johtoisiin työväen ja kommunististen puolueiden neuvottelukokouksiin.
Historia
SKP perustettiin 29. elokuuta 1918 Moskovassa. Perustajat olivat lähinnä Venäjälle Suomen sisällissodan jälkeen paenneita punaisia ja heidän poliittisen hallintonsa kansanvaltuuskunnan jäseniä, joista monet olivat toimineet aiemmin SDP:n johtotehtävissä. SKP pyrki muuttamaan poliittisen järjestelmän perusteita ja oli luonteeltaan vallankumouksellinen ja anti-parlamentaarinen.
Kommunistien hallitsemat julkiset järjestöt lakkautettiin eduskunnan päätöksellä vuonna 1930. Työväen ja pienviljelijöiden eduskuntaryhmän kansanedustajat sekä monia muita kommunisteiksi epäiltyjä pidätettiin ja satoja järjestöjä lakkautettiin. Toimet estivät kommunistien julkisen politikoinnin ja SKP:n vaikutus työväenliikkeeseen väheni. Neuvostoliitossa puolueen toimintakyky heikkeni 1930-luvun lopulla vakavasti, kun suurin osa johtajista ja aktiivijäsenistä sai surmansa Stalinin vainoissa. Talvi- ja jatkosodan aikana kommunisteiksi epäillyt suljettiin vankiloihin turvasäilöön ja leireille. Jatkosodan aikana kommunistit järjestivät vastarintaliikettä, joka jäi merkitykseltään vähäiseksi.
Kommunistit vapautuivat vankiloista jatkosodan jälkeen ja SKP aloitti julkisen toimintansa lokakuussa 1944. Puolueesta kasvoi parissa vuodessa kymmenien tuhansien ihmisten joukkopuolue. SKP osallistui vaaleihin yhteistyöpuolue Suomen Kansan Demokraattisen Liiton listoilla. SKDL osallistui useisiin hallituksiin 1940-, 1960-, 1970- ja 1980-luvuilla ja se oli yksi eduskunnan suurimmista puolueista. SKP:llä oli SKDL:ssä hallitseva rooli, vaikka puolueessa oli mukana myös monia sosialisteja.
SKP:n johto uudistettiin vuoden 1966 edustajakokouksessa. Puheenjohtaja Aarne Saarinen pyrki modernisoimaan puoluetta. Vuonna 1990 SKP:n poliittinen toiminta päätettiin yhdistää SKDL:n kanssa uuteen Vasemmistoliittoon. Puolueen johtoelimet kokoontuivat vuoden 1992 konkurssiin asti.
1960-luvun lopussa SKP:hen muodostui enemmistön linjaa vastustanut puolueoppositio, joka 1970-luvulla opittiin tuntemaan taistolaisina. Oppositio erotettiin puolueesta vuosien 1985–1987 aikana ja sen kannattajat perustivat Suomen Kommunistisen Puolueen (yhtenäisyys). Korkein oikeus totesi erottamiset laittomiksi vuonna 1992. SKPy:ssä toimineet piirijärjestöt saivat vuonna 1996 oikeuden ylimääräisen edustajakokouksen koolle kutsumiseen. Kokous muutti yhdistyksen Järjestöyhdistys Tähdeksi ja nimi Suomen Kommunistinen Puolue siirrettiin entiselle urheiluseuralle. Tähti poistettiin yhdistysrekisteristä.
Ideologia ja ohjelmat
pienoiskuva|Puoluetoimisto vuonna 1945 osoitteessa Säästöpankinranta 2, [[Helsinki. ]] SKP hyväksyi puolueohjelmat vuosien 1957, 1969 ja 1987 edustajakokouksissa. Ennen vuotta 1957 puolueen periaatteelliset linjaukset tuotiin esiin yksittäisissä asiakirjoissa. Vuosina 1920–1943 SKP oli Kommunistisen internationaalin sääntöjen mukaisesti sitoutunut Kominternin ohjelmiin.
SKP:n ensimmäiset periaatteelliset linjaukset tuotiin julki perustavassa kokouksessa. Uusi puolue kritisoi voimakkaasti SDP:n toimintatapoja, joiden katsottiin johtaneen vallankumouksen tappioon Suomessa ja otti vaikutteensa bolševikeilta, joiden taktiikka oli menestynyt Venäjällä. SKP väheksyi parlamentarismia ja korosti radikaalia vallankumouksellista toimintaa. Perustajat hyväksyivät Jukka Rahjan esittämät teesit, joissa vaadittiin 1. valmistautumista uuteen aseelliseen vallankumoukseen, 2. työväenliikkeessä esiintyneiden virheellisten näkemysten jyrkkää tuomitsemista, 3. rautaista työväen diktatuuria, 4. kaiken maan ja kapitalistisen omaisuuden pakkoluovuttamista työväelle sekä 5. kansainvälisen vallankumouksen edistämistä ja tukea neuvostovallalle Venäjällä. Vuosien 1917–1918 kokemukset olivat keskiössä periaatteita muotoiltaessa, mutta Tauno Saarelan mukaan kyse oli osin myös paluusta SDP:ssä vuosina 1905–1906 noudatettuihin menettelytapoihin.
Vuoden 1947 säännöissä puolueen tarkoitukseksi määriteltiin ”yhdistää maamme työväenluokan ja työtätekevän talonpoikaiston sekä henkisentyöntekijäin asemastaan ja tehtävästään tietoisin osa valtiolliseen toimintaan sorrettujen kansankerrosten taloudellisten ja sivistyksellisten elinolojen parantamiseksi sekä yhteiskunnallisten uudistusten ja muutosten aikaansaamiseksi tieteellisen sosialismin periaatteiden mukaisesti, yhteistoiminnassa muiden maiden kommunististen puolueiden kanssa, päämääränä luokattoman yhteiskunnan saavuttaminen.” Vuoden 1954 muotoilun mukaan tarkoituksena oli kyseisten yhteiskuntaryhmien järjestäminen ja johtaminen ”taisteluun kansamme valtiollisten, taloudellisten ja sivistyksellisten olojen demokratisoimiseksi, kapitalismin kukistamiseksi ja kommunismin ensimmäisen vaiheen, sosialistisen yhteiskunnan luomiseksi, jossa riistäjäluokat ja toisen ihmisen harjoittama toisen riisto tulevat hävitetyiksi ja josta kehitys johtaa kommunismin toiseen vaiheeseen, täydelliseen kommunismiin.” Toiminnan kerrottiin perustuvan ”Marxin, Engelsin, Leninin ja Stalinin oppiin.”
SKP:n ensimmäinen varsinainen puolueohjelma hyväksyttiin vuoden 1957 edustajakokouksessa. Ohjelman johdannossa asiakirjan tarvetta perusteltiin sillä, etteivät työväenliikkeen aiemmat ohjelmajulistukset vuosilta 1903 (SDP), 1918 (SKP) ja 1920 (SSTP) enää vastanneet nykyajan vaatimuksia. Ohjelmassa SKP määriteltiin työväenluokan puolueeksi, joka ”yhdistää riveihinsä työläisiä, pienviljelijöitä, henkisen työn tekijöitä ja kaikkia muita työväenluokan katsantokannan omaksuvia työtätekeviä”. Puolueen kerrottiin pitävän ”periaatteellisena toimintaohjeenaan marxilais-leniniläistä tieteellistä sosialismia”. Sosialismiin siirtyminen voitiin ohjelman mukaan toteuttaa ”vain työväenluokan ja sen järjestöjen johdolla, minkävuoksi siirtymäkauden valtio on kapitalistiluokan vähemmistödiktatuurin tilalle voimaansaatettua työväenvaltaa, proletariaatin diktatuuria.”
SKP:n 14. edustajakokous päätti vuonna 1966 puolueohjelman uudistamisesta. Lähtökohdaksi asetettiin edellisvuonna hyväksytty asiakirja Marxilaisesta valtioteoriasta ja Suomen tiestä sosialismiin. Ohjelmaa valmisteli työryhmä, jonka kirjoitustyötä ohjasi Erkki Rautee ja luonnoksen kirjoitti Jorma Simpura. Ohjelma hyväksyttiin 15. edustajakokouksessa 1969. Ohjelma uudisti joitakin kommunistisen liikkeen perinteisiä muotoiluja. SKP ilmoitti pyrkivänsä sosialismiin ”rauhanomaista ja kansanvaltaista tietä” kansan ja eduskunnan enemmistön tahdon mukaisesti. Maininta proletariaatin diktatuurista poistettiin. Ohjelma määritteli SKP:n työväenluokan puolueeksi, ”jonka toiminta perustuu Marxin, Engelsin ja Leninin kehittämään tieteelliseen sosialismiin ja joka puolustaa työväestön, toimihenkilöiden, sivistyneistön ja opiskelevan nuorison sekä viljelijäväestön yhteisiä etuja ja oikeuksia kaikissa olosuhteissa”. Puolueen destalinisointi aloitettiin vuoden 1957 ohjelmassa ja sitä jatkettiin vuonna 1969. Pääpaino laitettiin yhteiskunnan muuttamiseksi parlamentaarisin keinoin. Vuoden 1969 uudistuksen jälkeen SKP ei ollut enää tyypillinen marxilais-leniniläinen puolue.
SKP:n yhteiskunta-analyysi perustui 1960-luvulta alkaen valtiomonopolistisen kapitalismin (vamokap) teoriaan, jonka mukaan modernit kapitalistiset valtiot ajoivat ennen kaikkea suuryritysten ja vientiteollisuuden etuja. Vamokap syrjäytti aiemmin suosiossa olleet käsitykset työväenluokan absoluuttisesta kurjistumisesta ja ”kahdenkymmenen perheen” vallasta. Vuoden 1970 ylimääräisen edustajakokouksen Poliittisessa asiakirjassa SKP:n päälinjaksi määriteltiin ”demokraattisen rintaman rakentaminen taistelussa monopoleja ja poliittista taantumusta vastaan työtätekevien demokraattisten oikeuksien laajentamiseksi, rauhan lujittamiseksi ja sosialismin edellytysten luomiseksi.”
Maatalous
Kommunistinen liike korosti kaupunkien teollisuustyöväen ja maaseudun vähävaraisen talonpoikaisväestön liittoutumisen merkitystä vallankumouksen toteuttamisessa. Liittolaisiksi käsitettiin köyhät maatyöläiset, palstatilalliset ja pienviljelijät. Suurtilalliset eli kulakit sen sijaan olivat luokkavihollisia. Talonpojat nähtiin leninismissä ennen kaikkea työväen tavoitteille alisteiseksi reserviksi, jonka tuki oli tärkeää taktisesti. SKP:ssä vaatimus liittoutumisesta alkoi korostua 1920-luvun alussa vähitellen, kun visio lähiajan vallankumouksesta katosi. Vuoden 1923 puoluekonferenssi omaksui tunnukseksi ”työväen ja talonpoikain vallan” ja vuoden 1925 puoluekokous piti liittoutumista vallankumouksen onnistumisen välttämättömänä edellytyksenä. Kysymykselle aiemmin osoitettu vähäinen huomio määriteltiin myös sisällissodassa kärsityn tappion keskeiseksi syyksi. SKP:n johto omaksui Kominternin talonpoikaislinjan, mutta monet kannattajista suhtautuivat skeptisesti liiton mahdollisuuksiin ja sen edistämisessä esiintyi haluttomuutta. Kommunistit pyrkivät tukemaan potentiaalisia liittolaisia kaikissa viljelijöiden järjestöissä, mutta kannatus maaseudulla jäi vähäiseksi.
Perustamislausunnossa SKP kannatti kaiken maan pakkoluovutusta työväen neuvostoille. Vuoden 1919 Kommunistinen vaalilippu -asiakirjan mukaan vain vallankumous saattoi vapauttaa viljelijät. Vallankumouksen jälkeen maa oli tarkoitus julistaa yhteisomaisuudeksi. Tuotannon kohottamiseksi viljelykset piti järjestää suurtiloiksi, joita hoitaisivat maatyöläisten muodostamat toverikunnat. Tiloille luvattiin yhteiskunnan runsas tuki, teknisiä apuvälineitä ja ohjausta. Linja muuttui vuonna 1923 hyväksytyssä Kyntömiesten oikeuksien ja vaatimuksien puolustaminen -ohjelmassa, jossa tunnustettiin viljelijöiden omistusoikeus. Lähtökohdaksi talonpojille suunnatussa propagandassa otettiin viljelijöiden omat tarpeet ja vaatimukset. SKP lupasi muun muassa maata tilattomille, lisämaata pienviljelijöille, maiden omistusoikeutta vuokraviljelijöille, valtionapua kehittämiseen ja kustannuksiin sekä verovapautta maatyötä itse tekeville. Eduskunta-aloitteissa kommunistit vaativat esimerkiksi maan pakkoluovuttamista pienviljelijöille, itsenäistyneiden vuokraviljelijöiden vapauttamista lunastusmaksuista ja valtionavustuksia raivaustöihin. Linja jatkui samana 1930-luvulla, mutta kysymyksen merkitys väheni jonkin verran kansanrintamakaudella. SKP puolusti Neuvostoliitossa 1920-luvun lopulla alkanutta kollektivisointia, mutta Suomen talonpojille suunnatuissa julistuksissa ei kannatettu omaisuusrajoituksia. Pula-aikana SKP kehotti talonpoikia vaatimaan muun muassa pakkohuutokauppojen ja häätöjen lakkauttamista sekä velkojen, korkojen, lunastusmaksujen, verojen ja vuokrien maksun lopettamista. Kuusisen kansanhallitus lupasi säilyttää talonpoikien omistukset.
Vuoden 1957 puolueohjelman vaatimus kansallistamisesta ei koskenut ”talonpoikien maata ja muita työ- ja toimeentulovälineitä”. Sosialisoinnin sijaan SKP vaati pienviljelijöille lisämaita, jotka otettaisiin kapitalistisilta yhtiöiltä, pankeilta, maankeinottelijoilta, suurtilallisilta, valtiolta ja rappiotiloista. Tiloja piti suurentaa elinkelpoisuuden parantamiseksi. Puolue halusi ehkäistä maaltapakoa ja tilojen autioitumista. Puolueen mukaan sen ehdottamilla toimenpiteillä pelastettaisiin viljelijät kurjistumiselta ja turvattaisiin ”koko työtätekevälle maanviljelijäväestölle mahdollisuus elämänmuotojensa kehittämiseen vapaasti valitsemallaan tavalla”.
Vuoden 1969 puolueohjelman mukaan Suomen maatilataloudesta oli tullut ”monopoleista täysin riippuvainen raaka-aineiden tuottaja”. Tuotantoa, kauppaa ja luototusta hallitsi ”suurviljelijäin huippukerros”, joka riisti ”niin maaseudun kuin asutuskeskustenkin työtätekeviä väestökerroksia”. Monopolien valta oli ”saanut pienviljelijät suuriin vaikeuksiin ja koko maatalouden syvään kriisiin”. Valtaosa viljelmistä oli ”niin pieniä, että niiltä ei saa toimeentuloa”, joten puolue halusi suurentaa tilakokoja ja tukea viljelijöiden tuotannollista yhteistoimintaa sekä toisaalta helpottaa viljelijöiden ansiotöiden saantia ja siirtymistä muille aloille. Pienviljelijäväestön kerrottiin olevan ”työväenluokan tärkein liittolainen monopolienvastaisessa taistelussa”. Maatalouden kehityksestä sosialismissa ohjelma totesi:
Organisaatio
Puolueen järjestöperiaate oli demokraattinen sentralismi, jossa demokratia viittasi keskusteluoikeuteen sekä menettelytapoihin ja sentralismi enemmistöpäätöksiin alistumiseen. SKP:n toimintakulttuurissa demokratia jäi sentralismin varjoon.
Julkisen SKP:n ensimmäinen toimisto sijaitsi Töölössä Tullinpuomin talossa, josta siirryttiin lokakuun 1944 viimeisellä viikolla Hakaniemeen Parkkisen kulmaan. Kesän 1945 alussa puoluetoimisto muutti osoitteeseen Kaisaniemenkatu 13 ja huhtikuussa 1952 Koiton taloon Kamppiin. Heinäkuussa 1956 puoluetoimisto sai tilat Sturenkadulta Alppilasta – vastavalmistuneen Kulttuuritalon toimistosiiven viidennestä kerroksesta.
Johtavat toimielimet
SKP:n korkein päättävä elin oli puoluekokous eli edustajakokous, joiden välisinä aikoina valtaa käytti keskuskomitea. Vuosina 1944–1951 keskuskomitean tilalla toimivat puoluetoimikunta ja -neuvosto. Keskuskomitean johtoelimiä maanalaisella kaudella olivat Politbyroo, Suomen byroo sekä Ulkomaan byroo ja vuodesta 1951 alkaen poliittinen toimikunta. Puoluetoimikuntaa johti poliittinen jaosto. Sihteeristö oli keskeinen valmisteleva elin.
Perustavassa kokouksessa muodostettiin keskuskomitea johtamaan puolueen toimintaa. Syyskuusta 1918 alkaen keskuskomitea jaettiin toimialoittain jaostoihin, joista ensimmäiseksi perustettiin sotilasjärjestö sekä agitaatio- ja tiedotusjaostot. Keskuskomitean merkitystä korosti se, ettei puolueella aluksi ollut sääntöjä, joissa olisi määritelty keskuskomitean suhde suomalaisten kommunistien järjestöihin. Vuonna 1920 hyväksyttyjen ohjesääntöjen mukaan keskuskomitea kutsui koolle puoluekokouksen, johon järjestöillä oli oikeus lähettää edustajia. Keskuskomitean määräykset olivat kaikkia jäseniä sitovia. Vuodesta 1920 alkaen keskuskomiteaan valittiin myös Suomessa maanalaisessa työssä toimineita. Vuoden 1921 edustajakokouksessa keskuskomitean kotipaikaksi valittiin Pietari. Tammikuussa 1925 SKP:n poliittinen johto siirrettiin Leningradista Moskovaan. Moskovassa oleskelleet keskuskomitean jäsenet muodostivat politbyroon ja leningradilaiset hallinnollisen byroon, jonka tehtävänä oli Suomen yhteyksien hoitaminen. Vuonna 1930 politbyroo siirrettiin Suomeen, Suomen byroo lakkautettiin ja neuvostoliittolaisista muodostettiin Ulkomaan byroo, joka nimenmuutoksesta huolimatta säilytti johtavan roolin. Venäjällä oleskelleen johdon merkitystä kasvattivat muun muassa maanalaista kommunistijohtoa jatkuvasti harventaneet pidätykset. Vuoteen 1930 asti julkisilla elimillä oli kuitenkin SKP:n kokouksia suurempi merkitys Suomessa toimineen liikkeen ajankohtaisten kantojen muotoilussa. Ulkomaan byroon toiminta lamaantui Stalinin terrorin myötä syyskuussa 1937 ja yhteydet Suomeen katkesivat. Politbyroon toiminta päättyi marraskuun 1938 pidätyksiin.
Julkisuuteen tulon yhteydessä puoluejohdon otti käsiinsä puoluetoimikunta. Poliittista työtä johti ennen kaikkea puoluetoimikunnan poliittinen jaosto (politjaosto). Vuosina 1945–1951 toiminut puolueneuvosto kokoontui kahdesti vuodessa ja oli siten syrjässä käytännön poliittisesta johtotyöstä. Vuonna 1946 muodostettiin sihteeristö, jonka tehtävänä oli valmistella poliittiset kysymykset päättäviä elimiä varten. Päätösvaltaa keskitettiin entisestään johdon ydinryhmällä. Sihteeristön nimesi keskuskomitea ja sen työtä johti pääsihteeri. Maaliskuussa 1950 perustettiin puoluetoimikunnan organisaatiojaosto (org.-jaosto) ja tarkistuskomitea. Org.-jaoston käsiin keskitettiin toimeenpanovalta, arkaluonteiset tehtävät ja henkilöstöpolitiikka. Tarkastuskomitea (kontrollikomitea) oli ennen kaikkea puoluejohdon jäseniin suuntautuneen kontrollin väline, jonka avulla voitiin ohittaa normaalit puoluekanavat. Tarkastuskomitean sääntömääräisiä tehtäviä olivat puoluedemokratian toteutumisen valvonta, aatteellisen puhtauden vaaliminen, jäsenten kasvattaminen puoluevalppauteen sekä puoluekuria rikkoneiden saattaminen vastuuseen.
Vuonna 1951 puoluetoimikunta ja -neuvosto korvattiin keskuskomitealla ja politjaosto poliittisella toimikunnalla. Keskuskomitea valitsi poliittisen toimikunnan, puheenjohtajat ja pääsihteerin keskuudestaan.
Edustajakokoukset
Edustajakokous oli SKP:n korkein päättävä elin. Vuodesta 1945 lähtien edustajakokouksia pidettiin säännöllisesti kolmen vuoden välein. Äänivaltaiset edustajat valittiin osastoissa suoritetuissa jäsenäänestyksissä. Edustajakokous valitsi puoluetta johtamaan keskuskomitean. 1940-luvulla myös puheenjohtaja ja pääsihteeri valittiin puoluekokouksissa. SKP:n edustajakokoukset pidettiin Neuvostoliitossa vuosina 1919–1935, ja laillistamisen myötä vuodesta 1945 alkaen Helsingissä. Vuodesta 1957 alkaen puoluekokoukset pidettiin Kulttuuritalossa.
SKP:n perustavan kokouksen osanottajista vain pieni osa edusti jotain järjestöä. Vuoden 1919 puoluekokouksessa enemmistön muodostivat Venäjällä toimineiden klubien, kollektiivien ja sotilasosastojen lähettämät edustajat. Kolmanteen puoluekokoukseen osallistui useampia Suomestakin tulleita edustajia. Neljännessä edustajakokouksessa olivat äänioikeutettuja keskuskomitean jäsenet ja Suomesta tulleet henkilöt, joista moni toimi julkisessa työväenliikkeessä. Edustajat nimettiin vaalipiirikolmikoissa ja keskuskomitean vaalilautakunnassa. Jokavuotisista puoluekokouksista luovuttiin 1922. Valtaa siirrettiin internationaalin esimerkin mukaisesti keskuskomitean laajennetuille ja tavanomaisille istunnoille (plenum).
Plenumeissa enemmistön muodostivat Neuvostoliitossa enemmän tai vähemmän pysyvästi oleskelleet keskuskomitean jäsenet ja työntekijät, Kominternin ja sen lähiyhteisöjen suomalaiset edustajat sekä opiskelijat. Suomesta tulleet olivat kuitenkin enemmistönä äänioikeutetuista vuoden 1925 puoluekokouksessa ja vuoden 1929 (alun perin puoluekokoukseksi suunnitellussa) puoluekonferenssissa. Suomesta tulleet kutsuttiin puolue-elinten laatimien listojen perusteella, joten valinnat teki hyvin pieni joukko. Neuvostoliitossa pidettyjen kokousten asialista määräytyi pitkälti siellä toimineen johdon prioriteettien pohjalta, jolloin Suomessa toimineille keskeiset asiat jäivät vähemmälle huomiolle. Kesään 1930 asti julkisilla elimillä olikin SKP:n kokouksia suurempi merkitys Suomessa toimineen liikkeen ajankohtaisten kantojen muotoilussa.
Ensimmäinen julkinen puoluekokous pidettiin monien lykkäysten ja perusteellisten valmistelujen jälkeen lokakuussa 1945. Osastot saivat lähettää edustajia yhden sataa jäsentä kohden. Paikalla oli 352 äänivaltaista osanottajaa.
Alueelliset järjestöt
Puolueen piirijako perustui aluksi vaalipiirien keskuspaikoissa toimineisiin vaalipiirikolmikoihin. Syyskuussa 1923 vaalipiirijako korvattiin seitsemällä toimialueella. Piirejä täydensivät alapiirit. Piirityötä johtivat piirikomiteat (pik) ja alapiirikomiteat (alapik). Vuodesta 1923 alkaen piirikomiteoiden paikkakuntina olivat Helsinki, Kotka, Turku, Tampere, Vaasa, Oulu ja Kuopio. Kotkan komitea siirrettiin Viipuriin syksyllä 1924, kun Sortavalan hanke epäonnistui. Piirityötä järjestivät piiriorganisaattorit, joiden asemapaikat vaihtuivat tiheään turvallisuussyistä. Piirien alaisia paikalliskomiteoita (pak) oli parhaimmillaan 156 joulukuussa 1926.
Julkisella kaudella piirijärjestö oli toimialueensa perus-, alue- ja kaupunkijärjestöjen yhdysside. Piirejä johtivat piirikomiteat. Piirikomitea hyväksyi jäsenjärjestöt ja antoi lausunnon uusista henkilöjäsenistä. Osastojen keräämistä jäsenmaksuista perittiin piiriveroa. Piirisihteeri oli keskuskomitean nimittämä työntekijä, joka kuului myös piirikomiteaan. Puoluekokousedustajat valittiin piireittäin. Vuonna 1948 puolueeseen kuului 18 piiri- ja 34 aluejärjestöä. Kaupunkijärjestöt saivat alkunsa 1950-luvulla. Aluejärjestöjä johtivat aluekomiteat ja kaupunkijärjestöjä kaupunkikomiteat.
Perusjärjestöt
Maanalaisella kaudella SKP:n alimman organisaatiotason muodostivat alue- ja työpaikkasolut, joissa ohjattiin julkista toimintaa, valmistauduttiin tilaisuuksiin, opiskeltiin ja luettiin kiellettyä kirjallisuutta. Puoluesoluja tilastoitiin enimmillään 389 syksyllä 1926. Kyse oli kuitenkin ennen kaikkea yhteyksistä, sillä monet tilastoihin päätyneet komiteat ja solut eivät varsinaisesti toimineet.
SKP kannusti jäseniään työpaikoilla tapahtuvaan organisoitumiseen. Näkemystä alettiin painottaa Kominternissä 1920-luvun puolivälistä alkaen ja SKP pyrki muodostamaan työpaikkasoluja, joita oli parhaimmillaan 232 joulukuussa 1926. Malli ei käytännössä juurtunut Suomeen, jossa oli totuttu aluepohjaisiin osastoihin. SKP:n soluista työpaikoilla oli parhaimmillaan kaksi kolmasosaa, mutta tehdassolujenkin varsinainen toiminta tapahtui usein työpaikan ulkopuolella. Lokakuussa 1945 puolueeseen kuului 13 työpaikkaosastoa ja 16 ammattialoittain muodostettua osastoa. Maaliskuussa 1948 SKP:lla oli 115 työpaikkaosastoa, 54 työnalaosastoa ja 212 työpaikkaryhmää. Ammattialaosastot sulautettiin työpaikkaosastoihin loppuvuonna 1948. Vuonna 1980 työpaikkaosastoja oli 197. Myös SKDL:llä oli työpaikkayhdistyksiä – varsinkin aloilla, joiden työläisiin kommunisteilla oli vähemmän vaikutusta.
Nuorisotoiminta
SKP:n perustamisen jälkeen nuoret kannattajat toimivat puolueessa, Kommunistisessa nuorisointernationaalissa (KNI), puna-armeijassa ja julkisessa Suomen sosialidemokraattisessa nuorisoliitossa (SSN), joka sisällissodan jälkeen valitsi kommunistit liittolaisikseen. Viranomaiset lakkauttivat SSN:n 1923 ja sen toimintaa jatkoi Sosialistinen nuorisoliitto (SNL), joka koki saman kohtalon pari vuotta myöhemmin. Alkuvuonna 1925 perustettiin Suomen kommunistinen nuorisoliitto (SKNL) SKP:n viralliseksi ja sille alisteiseksi nuorisojärjestöksi. Ajatus salaisesta nuorisojärjestöstä nousi esiin vähitellen, kun julkinen toiminta vaikeutui. KNI:n toimeenpaneva komitea ehdotti sitä jo keväällä 1923. KNI:n vaihdettua politiikkaansa kansanrintama-taktiikkaan 1930-luvun puolivälissä alettiin SKNL:n jäseniä ohjata liittymään Sosialidemokraattiseen työläisnuorisoliittoon. Salaisten solujen toiminta oli tarkoitus siirtää ryhmiksi STL:n sisälle. SKNL:n toiminta lakkasi vähitellen, kun siirtyminen STL:ään toteutui ja työtä alkoi ohjata SKP:n nuorisojaosto.
Sotien jälkeen perustettiin Suomen Demokraattinen Nuorisoliitto (SDNL) SKDL:n nuorisojärjestöksi eikä SKP sittemmin nähnyt erillistä kommunistista nuoriso-organisaatiota tarpeelliseksi. Puolueen nuorisotyötä ohjasi nuorisojaosto. SDNL oli kommunistien hallinnassa ja 1974 se julistautui marxilais-leniniläiseksi. SDNL kuului Demokraattisen nuorison maailmanliittoon (DNML).