cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
7 Ages
Pelaajamäärästä riippuen kukin pelaaja pääsee ohjaamaan vähintään kahta eri kansaa kerrallaan ja jokaisen vuoron aluksi pelaajat määrittelevät mitä kansat tekevät. Vaihtoehtoja on useita - tuottaminen, kaupankäynti, liikkuminen, jne. Mielenkiintoiseksi pelin tekee se, että kansoille ehtii tehdä vain yhden toimenpiteen vuorossa vaikka tarvetta ja halua olisi usein tehdä enemmänkin. Sotiminen, luonnonkatastrofit ja suurvaltojen vaihtuvuus voivat tapahtua kuten historiassakin.
HMS Magicienne (1849)
HMS Magicienne oli Britannian kuninkaallisen laivaston vuonna 1849 vesillelaskettu 16-tykkinen Magicienne-luokan 2. luokan siipiratasfregatti, joka osallistui Oolannin sotaan.
Taitoluistelu talviolympialaisissa 1932
right|100px|Taitoluistelu Lake Placidin talviolympialaisissa 1932 kilpailtiin taitoluistelussa 8.–12. helmikuuta kolmessa lajissa: miesten ja naisten yksinluisteluissa sekä pariluistelussa. Taitoluistelukilpailut käytiin ensimmäistä kertaa talviolympialaisissa sisätiloissa, kilpailupaikkana toimi Lake Placidin olympia-areena. Lake Placidin taitoluistelukilpailuihin osallistui yhteensä 39 luistelijaa 13 maasta. Osallistujamaita oli näiden talviolympiakisojen lajeista eniten.
HMS Magicienne (1849)
Valmistus
Alus tilattiin 25. huhtikuuta 1847 ensimmäisen luokan sluuppina. Tilaus muutettiin 5. elokuuta etrin alukseksi, jonka köli laskettiin syyskuussa 1847. Se laskettiin vesille 7. maaliskuuta 1849 ja valmistui 20. helmikuuta 1853.
Taitoluistelu talviolympialaisissa 1932
Naisten yksinluistelussa norjalainen Sonja Henie puolusti edelliskisojen olympiavoittoaan menestyksekkäästi. Miesten yksinluistelussa saatiin ensimmäinen olympiavoittaja Ruotsin ulkopuolelta, kun Itävallan Karl Schäfer voitti hopealle sijoittuneen ja kolme edellistä olympiakultaa vieneen Gillis Grafströmin. Neljännellä mitalillaan Grafströmistä tuli kuitenkin olympiahistorian menestynein taitoluistelija. Pariluistelun kultamitali meni Andrée Brunet´n ja Pierre Brunet´n voiton myötä Ranskaan.
HMS Magicienne (1849)
Palvelus
Aluksen päälliköksi määrättiin 25. marraskuuta 1852 Thomas Fisher, jonka johdolla alus siirtyi 1854 Itämerelle. Aluksen päälliköksi määrättiin 26. tammikuuta 1855 Nicholas Vansittart, jonka alaisuudessa palattiin Itämerelle Oolannin sotaan. Alus poistettiin palveluksesta ja siirrettiin 26. toukokuuta 1956 Plymouthin telakalle.
Taitoluistelu talviolympialaisissa 1932
Mitalitilastossa menestynein maa Lake Placidin taitoluistelussa oli Itävalta, jonka lisäksi myös isäntämaa Yhdysvallat saavutti kaksi mitalia. Unkari voitti pariluistelussa historiansa ensimmäisen talviolympiamitalin.
HMS Magicienne (1849)
Palvelus
Alus palautettiin 29. toukokuuta palvelukseen päällikkönään Vansittart. Se siirtyi Välimerelle ja edelleen Itä-Intiaan ja Kiinaan. Aluksen päälliköksi määrättiin 28. syyskuuta 1859 John Edmund Commerell palveluksen jatkuessa Itä-Intiassa ja Kiinassa. Alus palasi Englantiin, jossa se poistettiin palveluksesta ja siirrettiin telakalle Plymouthiin.
Taitoluistelu talviolympialaisissa 1932
Isoa-Britanniaa naisten yksinluistelussa edustaneesta Cecilia Colledgesta tuli 11 vuoden ja 73 päivän ikäisenä nuorin talviolympialaisissa kilpaillut urheilija. 52-vuotiaana pariluistelussa kilpaillut Joseph Savage taasen on vanhin olympialaisissa kilpaillut taitoluistelija.
HMS Magicienne (1849)
Palvelus
Alus palasi palvelukseen 13. maaliskuuta 1862 päällikkönään Ernest L. V. C. A. J. E. Leiningen, jonka johdolla alus purjehti Itämerellä ja sen jälkeen Välimerellä. Aluksen ollessa Välimerellä päälliköksi määrättiin 1. huhtikuuta 1863 William Armytage. Alus poistettiin palveluksesta 12. joulukuuta 1854 Plymouthissa.
Taitoluistelu talviolympialaisissa 1932
Mitalistit
thumb|200px|[[Sonja Henie ja Karl Schäfer, Lake Placidin talviolympialaisten naisten ja miesten yksinluistelujen olympiavoittajat.]]
HMS Magicienne (1849)
Palvelus
Alus myytiin syyskuussa 1866 Plymouthissa romutettavaksi Marshallille.
Taitoluistelu talviolympialaisissa 1932
Kilpailupaikka
Taitoluistelussa kilpailtiin Lake Placidissa ensimmäistä kertaa talviolympialaisten historiassa sisätiloissa. Lajin kuuluttua kesäolympialaisten ohjelmaan oli tosin Antwerpenissä 1920 kisattu sisätiloissa.
Osallistujat
Lake Placidin taitoluistelukilpailuihin osallistui yhteensä 39 luistelijaa (miehiä 18, naisia 21) 13 maasta. Osallistujamaiden määrä oli näiden talviolympiakisojen lajeista suurin. Japani ja Unkari tekivät ensiesiintymisensä olympiatason taitoluistelussa. Kiintiöt olympialaisiin olivat miesten ja naisten yksinluisteluissa neljä kilpailijaa ja pariluistelussa kaksi kilpailevaa paria maata kohden. Kanadalaiset Constance Wilson-Samuel ja Montgomery Wilson kilpailivat sekä yksin- että pariluistelussa.
Näiden talviolympialaisten nuorin (Cecilia Colledge, 11 vuotta 73 päivää) ja vanhin (Joseph Savage, 52 vuotta 267 päivää) kilpailija osallistuivat molemmat taitoluisteluun. Ison-Britannian kilpailuun osallistuneesta joukkueesta Colledge ja Megan Taylor olivat vasta 11-vuotiaita. Colledge on yhä (2011) nuorin talviolympialaisissa kilpaillut urheilija, ja Savage vanhin olympiakisoissa kilpaillut taitoluistelija.
Sulkeissa osallistuneiden urheilijoiden määrä.
Kilpailutapahtumat
Miesten yksinluistelussa kilpailtiin 8.–9., naisten yksinluistelussa 9.–10. ja pariluistelussa 12. helmikuuta.
Jokaisessa kolmessa lajissa seitsenhenkinen tuomaristo, johon kuuluivat muun muassa olympiamitalistit Yngvar Bryn ja Walter Jakobsson, arvioi kilpailijan tai parin suorituksen pistein, jotka määräsivät jokaisen tuomarin omassa arviossa kilpailijan/parin sijaluvun. Eniten ensimmäisiä sijoja tuomarien arvioissa saanut kilpailija/pari sijoittui ensimmäiseksi, eniten toisia sijoja arvioissa saanut toiseksi jne. Tasatilanteessa ratkaisivat järjestyksessä sijapisteet, suorituksesta saadut pisteet ja yksinluisteluissa lyhytohjelman pisteet. 60 prosenttia yksinluistelujen pisteistä tuli lyhyt- ja 40 prosenttia vapaaohjelmasta.
Miesten yksinluistelu
Miesten yksinluistelun tulokset:
Kolmisen vuotta kestäneen kilpailutaukonsa jälkeen paluun Lake Placidissa tehneelle Gillis Grafströmille sattui virhe miesten yksinluistelun aloittaneessa lyhytohjelmassa, jota yleisesti pidettiin tämän vahvimpana osa-alueena. Virhe johti lopulta itävaltalaisen Karl Schäferin olympiavoittoon, joka oli Itävallan ensimmäinen miesten yksinluistelussa. Kisan vahvimpiin voittajaehdokkaisiin kuulunut Schäfer oli voittanut kaikki taitoluistelun kansainväliset arvokilpailunsa vuodesta 1930. Kolme edellistä miesten yksinluistelun olympiavoittoa vieneen Grafströmin onnistui saavuttaa hopeasija, ja neljännellä olympiamitalillaan hän on yhä (2011) kaikkien aikojen menestynein taitoluistelija olympialaisissa. Kilpailu pronssimitalista päättyi Kanadan Montgomery Wilsonin voittoon Suomen neljänneksi sijoittuneesta Marcus Nikkasesta. Wilsonin olympiamitali oli Kanadan ensimmäinen taitoluistelusta.
Naisten yksinluistelu
Naisten yksinluistelun tulokset:
Jo monta vuotta naisten yksinluistelun maailman kärkinimenä luistellut Norjan Sonja Henie puolusti Sankt Moritzin olympiavoittoaan menestyksekkäästi, sillä kaikki seitsemän tuomaria sijoittivat hänet ensimmäiseksi. Hopealle sijoittui Sankt Moritzin tapaan itävaltalainen Fritzi Burger, ja pronssille luisteli niukasti Burgerille hävinneenä kotiyleisön edessä yhdysvaltalainen Maribel Vinson.
Pariluistelu
Pariluistelun tulokset:
Kilpailu pariluistelun olympiakullasta muodostui tasaiseksi. Tuomareista kolme arvioi hallinneet olympiavoittajat, Ranskan Andrée ja Pierre Brunet´n, voittajiksi ja yksi päätyi tasapeliin ranskalaisten ja Unkarin parin Olga Orgonista/Sándor Szalay välillä. Yhdysvaltalaiset Beatrix Loughran ja Sherwin Badger saivat taakseen kahden tuomarin puollot kultamitaliin. Ranskan pari uusi näin olympiakultansa, ja edellisissä talviolympialaisissa neljänsiksi sijoittuneet isäntämaan Loughran ja Badger palkittiin hopeamitaleilla. Ensimmäistä kertaa olympiatason taitoluistelussa esiintyneen Unkarin kaksi paria sijoittuivat hyvin, sillä pronssille yltäneet Emília Rotter ja László Szollás voittivat maalleen sen ensimmäisen talviolympiamitalin, ja pari Orgonista/Szalay sijoittui neljänneksi.
Mitalitaulukko
Itävalta oli Lake Placidin talviolympialaisten paras taitoluistelumaa yhdellä kulta- ja yhdellä hopeamitalillaan. Itävallan lisäksi kahteen mitaliin ylsi isäntämaa Yhdysvallat. Kanada saavutti ensimmäisen olympiamitalinsa taitoluistelusta, ja Unkari ensimmäisen mitalinsa talviolympialaisista.
Hagman
Hagman on muun muassa seuraavien henkilöiden sukunimi:
Entisenä sukunimenä:
Nagisa Ōshima
Nagisa Ōshima (, 31. maaliskuuta 1932 Kioto – 15. tammikuuta 2013 ) oli japanilainen elokuvaohjaaja ja -käsikirjoittaja. Ōshiman kuuluisin elokuva on Aistien valtakunta (1976), jonka suorasukainen seksi oli liikaa useimpien maiden elokuvasensoreille. Ōshiman elokuville on tyypillistä kriittinen suhtautuminen Japanin yhteiskunnan perinteisiin ja seremonioihin.
Oshima perusti oman tuotantoyhtiön Sozoshan, jolle hän vuosina 1965–1972 teki 12 elokuvaa. Yhdessä monien muiden japanilaisten ohjaajien kanssa hän ilmaisi vastustavansa suurten studioiden monopoliasemaa, ja hän sanoi lopettavansa elokuvien teon. Hän palasi kuitenkin työhön ja ohjasi Aistien valtakunnan ja vuonna 1978 sille sisarteoksen Intohimon valtakunta, jossa hän käsittelee samaa teemaa hienovaraisemmin. Molemmat elokuvat tuotti ranskalainen tuottaja Anatole Dauman.
Lapsuus, nuoruus ja koulutus
Nagisa Ōshima syntyi 31. maaliskuuta 1932 Kiotossa. Ōshiman isä oli Japanin kalastusministeriön virkamies, joka oli jokseenkin lahjakas taidemaalari ja runoilija. Ōshima vietti nuoruutensa Seton sisämeren alueella. Isä kuoli Ōshiman ollessa 6-vuotias ja äiti muutti poikansa ja tyttärensä kanssa Kiotoon. Ōshiman isältä oli kerännyt laajan kirjaston ja nuorena Ōshima olikin ahkera lukija ja hän yritti jo hyvin nuorena romaanin ja runojen kirjoittamista. Ōshiman nuoruuden käännekohdaksi muodostui Japanin antautuminen 15. elokuuta 1945. Se synnytti täydellisen epäonnistumisen tunteen, josta Ōshima ei omien sanojensa mukaan oikeastaan koskaan toipunut.
Yliopistossa Ōshima opiskeli oikeustieteinä – Ōshima oli enemmän kiinnostunut kirjallisuudesta, mutta sitä pidettiin "epämiehekkäänä" opiskeluaineena. Yliopistossa Ōshima osallistui kuitenkin teatteriryhmän toimintaan niin ohjaajana kuin näyttelijänäkin. Ōshima osallistui myös opiskelijaliikkeeseen ja oli ainakin jossain vaiheessa yksi sen johtavista hahmoista. Yliopistoaikoina Ōshima tutustui myös yhdysvaltalaiseen elokuvaan, josta hänen suosikkiohjaajiaan olivat William Wyler, Michael Curtiz, George Stevens ja John Ford.
Ōshima valmistui yliopistosta 1954 pääaineenaan poliittinen historia ja erikoisaineena Venäjän vallankumous. Oshiman urasuunnitelmat olivat epämääräiset ja hän suostuikin lähtemään ystävänsä mukana Tokioon Shōchiku-elokuvatuotantoyhtiön työhönottokilpailuun, jonka perusteella hänet palkattiin apulaisohjaajaksi noin 2 000 hakijan joukosta.
Shōchiku-vuodet 1954–1960
Ōshima aloitti uransa apulaisohjaajana Shōchikulla 1954. Shōchikun studiojärjestelmässä elokuvalla oli tavallisesti neljä apulaisohjaajaa. Ensimmäisen vastuulla oli trailerin leikkaus, budjetti ja kuvaussuunnitelma. Toinen ja kolmas vastasivat käsikirjoituksesta, kun taas neljäs ja joskus myös viides vastasivat muista vähempiarvoisista tehtävistä. Ensimmäisen apulaisohjaajan paikka merkitsi tavallisesti edellytys ohjaajaksi pääsylle. Ōshima aloitti neljäntenä apulaisohjaajana ja eteni vuoteen 1958 mennessä toiseksi apulaisohjaajaksi, joskin tuolloin hän jo käytännössä teki myös ensimmäisen apulaisohjaajan tehtävät.
Vuonna 1959 japanilainen elokuvateollisuus oli ajautunut kriisiin television suosion takia. Ranskalaisen elokuvan uuden aallon antaman virikkeen myötä Shōchiku päätti antaa ohjausmahdollisuuden nuoremmalle sukupolvelle. Ōshima oli yksi näistä valituista. Hänen ensimmäinen oma ohjaustyö oli kuitenkin lyhyt Shōchikun elokuvatähtien mainoselokuva.
Ōshiman ensimmäinen oikea ohjaustyö oli Rakkauden ja toivon kaupunki (1959). Ōshima halusi elokuvallaan luoda uudenlaista elokuvallista sisältöä, mutta Shōchikun johtotaso oli kuitenkin toista mieltä ja elokuvan ensi-iltalevitys oli suppea ja Ōshima joutui studionjohdon silmätikuksi. Tästä huolimatta Ōshima sai aloittaa uuden elokuvan välittömästi. Sēshun zankoku monogatari (1960, 'nuoruuden julma tarina') käsittelee kaunistelematta sodanjälkeisen japanilaisen nuorison tuntoja. Studio ei taaskaan pitänyt aiheesta eikä sen käsittelystä. Elokuva tuotti kuitenkin kohtuullisen hyvin, mikä studion mielestäni oli riittävä syy antaa Ōshiman tehdä uusia elokuvia. Samana vuonna valmistui seuraavaksi Auringon hautajaiset.
Ōshiman viimeinen elokuva Shōchikulle oli Japanin yö ja usva (1960). Elokuvan keskiössä on Japanin ja Yhdysvaltojen turvallisuussopimuksen jatkamiseen liittyneet mielenosoitukset 19.–20. heinäkuuta 1960. Se kuvattiin nopeasti ja sen ensi-ilta oli jo 9. lokakuuta. Elokuvan aihe oli kuitenkin liian ajankohtainen ja se ehti olla levityksessä vain neljä päivää, sillä se vedettiin pois levityksestä heti Japanin sosialistisen puolueen johtajan Inejirō Asanuman murhan jälkeen. Tällä oli myös vaikutuksia Ōshiman yksityiselämään. Elokuvan tapahtumat sijoittuvat häävastaanotolle. 30. lokakuuta oli Ōshiman oma häävastaanotto, missä Ōshiman ystävät ensin kritisoivat Shōchikun asennetta ja sen jälkeen Ōshima itse kritisoi studiota vielä rankemmin, jolloin studion edustajat marssivat ulos.
Itsenäisenä elokuvantekijänä 1961–1962
Ōshiman uran alku itsenäisenä elokuvantekijänä ei ollut helppoa, sillä Japanin suurimmilla elokuvastudioilla oli sopimus, jonka mukaan ne eivät palkkaa henkilöitä, joilla on jonkinlainen kiista jonkin toisen studion kanssa. Ōshima päätyi yhteistyöhön pienen Palace Film -studion kanssa, jolle hän ohjasi historiallisen elokuvan Sieppaus (1961). Sitä seurasi Shiro Tokisada: kristitty kapinallinen (1962), joka oli myös historiallinen elokuva. Kumpikaan elokuva ei menestynyt.
Ensimmäinen vaikeneminen 1962–1965
Kahden epäonnistuneen elokuvan jälkeen Ōshima vetäytyi elokuvanteosta kolmeksi vuodeksi. Vaikka Ōshima itse sanookin sitä vaikenemisen ajaksi, hänen toimintansa jatkui yhtä aktiivisena television puolella. Televisiolle Ōshima ohjasi pääasiassa Japania käsitteleviä dokumenttielokuvia, joissa Ōshima kuvasi japanilaista yhteiskuntaa monelta eri taholta. Televisiodokumenteissaan Ōshima sai ensimmäisen kerran mahdollisuuden käsitellä korealaisten asemaa Japanissa. Wasure-rareta kogun (1963, 'unohdettu armeija') kertoo Japanin armeijassa palvelleista korealaisista sotaveteraaneista, joita japanilainen yhteiskunta hylkii ja halveksii. Television palveluksessa Ōshima myös matkusti Etelä-Koreaan.
Suomen jääkiekkomaajoukkueen historia
Suomen miesten jääkiekkomaajoukkue on pelannut 1920-luvulta asti.
1920-luku
Suomi pelasi ensimmäisen ja ainoan 1920-luvun jääkiekon miesten maaottelun 29. tammikuuta 1928, jolloin Ruotsi voitti lukemin 1–8. Harald Sundqvist teki Suomen ottelun ainoan ja samalla ensimmäisen maaottelumaalin. Suomen Jääkiekkoliitto perustettiin vuosi tämän jälkeen, eli vuonna 1929.
1930-luku
Suomi pelasi 1930-luvulla osin sotien takia vain 11 maaottelua, ja tuloksena oli kaksi voittoa. Suomi pelasi kuitenkin ensimmäiset jääkiekon MM-kisansa 1939 Baselissa. Suomen päävalmentajana toimi tuolloin Erkki Saarinen, joka oli myös Suomen jääkiekkomaajoukkueen ensimmäinen päävalmentaja. Suomen joukkue hävisi MM-kisoissa 1939 kaikki ottelunsa.
1940-luku
1940-luvulla Suomi pelasi jo 23 ottelua eli noin kaksinkertaisen määrän kuin 1930-luvulla. Ottelumäärä oli kuitenkin yhä vähäinen, sillä jatkosota oli käynnissä vuosina 1941-1945. Suomi pelasi 1940-luvulla vain yksissä arvokisoissa: vuoden 1949 maailmanmestaruuskisoissa. Suomi sijoittui turnauksessa seitsemänneksi. Suomen kirkkain tähti oli tuolloin hyökkääjä Aarne Honkavaara, joka oli Leijonien tehokkain pelaaja turnauksessa. Suomen jääkiekkoliiton puheenjohtaja vaihtui 1940-luvulla kahdesti. Kauko Karvonen lopetti tehtävässään vuonna 1942 ja hänen tilalleen nimitettiin Otto Wuorio. Wuorio oli jääkiekkoliiton johdossa viisi vuotta ja hänen jälkeensä, seuraavaksi johtajaksi tuli Harald Roos, joka toimi tehtävässä vuodesta 1947 vuoteen 1952 asti. Suomen päävalmentajina 1940-luvulla toimivat niin Erkki Saarinen, Risto Lindroos kuin Henry Kvistkin.
1950-luku
Leijonat pääsivät ensimmäistä kertaa testaamaan taitojaan olympiakaukaloon. Oslossa tuloksena oli lopulta oli seitsemäs sija. Vuonna 1953 ottelussa Puolaa vastaan Suomen ykköstähti Aarne Honkavaara loukkaantui vakavasti ja joutui lopettamaan pelaaja-uransa. Suomi osallistui 1950-luvulla MM-kisoihin seitsemästi eli enemmän kuin koskaan ennen. Leijonien paras sijoitus MM-jäillä oli neljäs sija vuodelta 1957. Tuolloin päävalmentajana toimi Honkavaara, josta oli tullut miltei heti peliuransa päättymisen jälkeen Suomen maajoukkueen valmentaja.
1960-luku
1960-luvulla Suomi voitti ensi kertaa Kanadan, vieläpä selvin luvuin 8–2. Suomi oli ensi kertaa kaikissa jääkiekon MM-kisoissa ja jopa kolmesti olympiakaukalossa. Suomen taso oli parantunut ja Yhdysvallat voitettiin jopa 11–3 ja lähes voittamattomana pidetty Tšekkoslovakiakin 3–1. Suomen ensimmäinen jäähalli tuli Tampereelle 1965 ja samana vuonna järjestettiin ensimmäiset MM-kotikisat Tampereella. Tuolloin Suomen päävalmentajana toimi kanadalainen Joe Wirkkunen. Suomen puolustuksessa luuti varmaotteisesti nuori Jarmo Wasama, jota voitaneen pitää Suomen 1960-luvun ykköstähtenä, hyökkääjä Matti Keinosen ohella. Wasaman lupaava ura sai kuitenkin traagisen päätöksen, kun puolustaja kuoli 22-vuotiaana, auto-onnettomuudessa, vuonna 1966.
1970-luku
Suomi voitti Neuvostoliiton 4–2 17. joulukuuta 1971 Izvestija-turnauksessa.
Suomi olisi voittanut kotikisoissaan 1974 jääkiekon MM-kisoista pronssia tai ehkä hopeaakin, ellei olisi ollut Stig Wetzellin dopingkäryä. Käryn takia Suomi menetti MM-mitalin, vaikka kaikki vakuuttivat Wetzellin syyttömyyttä ja protestoivat. Neljäskin sija on tähän asti Suomen korkein sijoitus kotikisoissa. Mitalia jouduttiin odottamaan vielä 18 vuotta.
1976 Suomi osallistui ensimmäiseen Kanada-cupiin, mutta jäi kuudenneksi eli viimeiseksi voitettuaan vain naapurimaa Ruotsin. Turnauksessa maajoukkueessa esiintyi ensi kertaa ammattilaispelaajia.
Vuonna 1978 myös ensimmäiset suomalaispelaajat siirtyivät Pohjois-Amerikkaan pelaamaan. Uudella mantereella oli tuolloin kaksi ammattilaisliigaa WHA ja NHL. Ensimmäisinä WHA-liigaan suuntasivat, Winnipeg Jetsin joukkueeseen, Veli-Pekka Ketola ja Heikki Riihiranta.
1980-luku
1980 Suomi oli Lake Placidin olympiakisoissa mukana mitalijahdissa viimeiseen otteluun asti, mutta jäi lopulta neljänneksi.
Suomi järjesti kolmannet jääkiekon MM-kisansa 1982 ja sijoittui viidenneksi. Tapahtuma jäi vahvasti jääkiekon historiaan muun muassa Wayne Gretzkyn ainoana MM-esiintymisenä.
Suomi voitti Calgaryssä ensimmäisen arvokisamitalin. Ennen viimeistä ottelua Neuvostoliittoa vastaan Suomi oli jo varmistanut pronssimitalin. Suomi voitti kuitenkin yllättäen "voittamattoman" Neuvostoliiton 2–1 ja ohitti Ruotsin nousten hopealle. Näin Leijonat voittivat päävalmentaja Pentti Matikaisen johdolla ensimmäisen arvokisamitalinsa. 1980-luvulla Suomi oli taas kaikissa jääkiekon MM-kisoissa ja olympialaisissa mukana.
1990-luku
1992 Prahan MM-kisoissa Suomi sai yllättäen ensimmäisen maailmanmestaruusmitalinsa edettyään loppuotteluun asti. Siellä Leijonat koki turnauksen ainoan tappionsa Ruotsille. Suomen sankari oli maalintekovireen löytänyt Jarkko Varvio.
1993 Suomen päävalmentajaksi tuli ruotsalainen Curt Lindström, jonka johdolla Suomi pelasi toisen kerran jääkiekon maailmanmestaruuskisojen loppuottelussa vuonna 1994 Kanadaa vastaan, mutta hävisi ottelun rangaistuslaukauskilpailussa. Suomi johti Milanossa pelattua ottelua pitkään, ja joukkueessa oli myös NHL-tähtiä kuten Los Angeles Kingsin Jari Kurri.
Ruotsalainen valmentaja Curt Lindström kokosi yhtenäisen joukkueen, joka pelasi upeat MM-kisat ja voitti 56 vuoden odotuksen jälkeen maailmanmestaruuden Tukholman Globen-hallissa MM-kisoissa 1995 lyömällä Ruotsin 4–1 MM-finaalissa. Ville Peltonen teki ottelussa kolme maalia Ruotsin verkkoon, ja puolustaja Timo Jutila ampui ottelun lopullisesti ratkaisseen 4-0 maalin. Leijonien maalilla Jarmo Myllys pelasi hienon turnauksen. Suomen saaliina arvokisoista oli 1990-luvulla yksi kulta, neljä hopeaa ja kaksi pronssia.
Vuoden 1998 Naganon Olympialaisissa Suomi voitti pronssia, ja päävalmentajana Lindströmiä seurasi Hannu Aravirta.
1990-luvulla epävirallinen Jääkiekon Euroopan mestaruus turnaus, Euro Hockey Tour perustettiin.
1990-luvulla Suomella oli monia nousevia tähtiä, kuten puolustajat Teppo Numminen sekä Janne Niinimaa ja hyökkääjät Ville Peltonen, Saku Koivu, Jere Lehtinen ja Teemu Selänne, joista kaikista tuli myöhemmin Leijonien runkopelaajia ja he kaikki pelasivat myös pitkän ja menestyksekkään NHL-uran.
2000-luvun ensimmäinen vuosikymmen
2000-luvun ensimmäisellä vuosikymmenellä Suomi keräsi arvokisoissa mitaleita seuraavasti: 2000 MM-pronssi, 2001 MM-hopea (Suomi kärsi tappion jatkoajalla), 2004 maailmancupin toinen sija, 2006 olympiahopea ja MM-pronssi, 2007 MM-hopea sekä 2008 MM-pronssi. Olympialaisissa 2006 Suomi voitti kaikki ottelut loppuottelua lukuun ottamatta, jossa se hävisi Ruotsille 3–2. Vuoden 2007 MM-kisoissa Venäjällä Suomi kukisti välierissä ennakkosuosikki Venäjän, mutta hävisi finaalissa Kanadalle. 2008 MM-kisoissa Suomen NHL-pitoinen joukkue voitti MM-pronssia, kanadalaisen Doug Sheddenin toimiessa päävalmentajana.
Vuonna 2003, MM-kisat järjestettiin Helsingissä, ja Suomi lähti kovin tavoittein metsästämään kisoista historiansa toista MM-kultaa. Joukkue vilisi NHL-tähtiä, kuten Teemu Selänne, Saku Koivu sekä Juha Ylönen, jotka eivät kuitenkaan pystyneet auttamaan Leijonia mitalipeleihin, sillä Suomi romahti puolivälierä-ottelussa Ruotsia vastaan, ja hävisi ottelun 5–6, johdettuaan jo 5–1.
2010-luku
2010-luvun Suomi aloitti saavuttamalla Vancouverin olympiakisoista pronssia Jukka Jalosen toimiessa joukkueen päävalmentajana. Joukkueen sisäinen ilmapiiri oli kuitenkin hieman heikko.
Vuonna 2011 Suomi voitti historiansa toisen maailmanmestaruuden Slovakiassa järjestetyissä, vuoden 2011 maailmanmestaruuskilpailuissa. Edellisestä, vuoden 1995 maailmanmestaruudesta, oli kulunut jo 16 vuotta. Varovaisesti aloittanut Suomi ratkaisi useita otteluita edukseen vasta rangaistuslaukauskilpailuissa. Välierässä Suomi voitti Venäjän 3–0 ja ottelun aikana ja sen jälkeen puhutti erityisesti hyökkääjä Mikael Granlundin tekemä niin sanottu ilmaveivimaali. Bratislavan Samsung Arenalla käydyssä loppuottelussa Suomi sai vastaansa Ruotsin, kuten vuoden 1995 kisoissakin. Suomi voitti ottelun lukemin 6–1 tehtyään kolmannessa erässä viisi maalia. Jarkko Immonen voitti turnauksen pistepörssin ja valittiin kisojen tähdistöjoukkueeseen. Finaalin ratkaisumaalin iski Petteri Nokelainen ja Leijonien kapteenina toimi Mikko Koivu. Kotimaassa maailmanmestareille järjestettiin noin 100 000 ihmisen yleisön läsnä ollessa kultajuhlat Helsingin kauppatorilla.
Vuonna 2012 MM-kisat järjestettiin Suomessa ja Ruotsissa, mutta Suomella oli kisojen päävastuu. Joukkueen päävalmentajana toimi edellisvuosien tapaan Jukka Jalonen ja myös kapteeni oli sama, Minnesota Wildin sentteri, Mikko Koivu. Suomi sijoittui kisoissa neljänneksi häviten ensin välierissä mestaruuteen yltäneelle Venäjälle 6–2 ja pronssiottelussa Tšekille 3–2.
Keväällä 2014 valmentajana toimi Erkka Westerlund, joka oli luotsannut maajoukkuetta myös vuosina 2004–2007. Näytön paikka oli Sotšin olympialaiset, joissa Suomi saavutti pronssia. Kisoihin päättyi Teemu Selänteen, Kimmo Timosen ja Sami Salon maajoukkueura.
Samana olympiakeväänä pelattiin MM-kisat, joihin Westerlund kokosi joukkueen, jossa oli peräti 15 ensikertalaista. Suomi hävisi kisoissa kaksi ensimmäistä peliään Latviaa ja Venäjää vastaan. Suomi oli vaarassa sijoittua huonoimmalle sijalle sitten vuoden 1955 MM-kisojen, mutta Latvian hävittyä alkusarjassa kaksi viimeistä peliään Suomi saavutti puolivälieräpaikan. Siellä kaatui Kanada lukemin 3–2, ja välierissä Tšekki luvuin 3–0. Suomi eteni loppuotteluun, jossa vastaan tuli Venäjä, jota ei oltu vielä kertaakaan aikaisemmin kohdattu arvokisojen finaalissa.
Vuoden 2016 MM-Kisoissa Suomi sai lukuisia NHL-vahvistuksia ja lähti turnaukseen kovilla odotuksilla varustettuna. Suomi voittikin turnauksessa kaikki pelaamansa pelit lukuun ottamatta finaalia jossa Kanada kukisti Suomen lukemin 2–0. Turnauksen parhaaksi hyökkääjäksi sekä parhaaksi pelaajaksi valittiin Patrik Laine.
Made in Europe
Kappaleet
A-puoli
B-puoli
Hellannupit kaakkoon
Hellannupit kaakkoon on Lauri Tähkän 20. elokuuta 2015 ilmestynyt ruokakirja. Kirja on Tähkän esikoisteos. Tähkä on koonnut kirjaansa 60 reseptiä. Kirjassa on ruokaohjeita muun muassa keittoihin, kasvis- ja liharuokiin, leipiin, kakkuihin ja piiraisiin. Jokaiseen ruokaan ja ruokaohjeeseen liittyy Tähkälle tärkeä tarina, kohtaaminen, muisto tai hetki hänen elämästään.
Lauri Tähkä tunnetaan muusikkona ja lauluntekijänä, mutta hänellä on myös ravintolakokin koulutus. Tähkän keittokirjan lähtökohtana on ollut rakkaus ruokaan ja tekemisen ilo. Kirjan on kustantanut Otava.
Jaakkiman Sanomat
Jaakkiman Sanomat on Jaakkiman silloisessa suurpitäjässä Karjalassa vuosina 1906–1960 ilmestynyt paikallislehti. Lehden toiminta alkoi uudestaan vuonna 1989, kun Jaakkiman Yhteiskoulun seniorit alkoivat julkaista saman nimistä perinnelehteä. Perinnelehti ilmestyy kuusi kertaa vuodessa parillisina kuukausina. Vuonna 2014 sen painos oli 2200 kappaletta. Perinnelehden päätoimittaja on Tea Itkonen.
Perinnelehti
Jaakkiman Sanomat on nykyisten Lahdenpohjan, Jaakkiman ja Lumivaaran, mutta nykyään myös Sortavalan seudun perinteitä ja karjalalaista kulttuuria vaaliva pitäjälehti. Pitäjälehden kustantaja on Jaakkiman Seudun perinneyhdistys ry, jonka jäseninä ovat alueen säätiöt Jaakkima-Säätiö, Lumi-Säätiö ja pitäjäyhdistykset Jaakkimalaisten seura ry ja Lumivaara-Seura ry Etelä-Pohjanmaalla sekä Etelä-Suomen Lumivaaralaiset ry ja Suur-Jaakkimalaiset ry Helsingin seudulla. Alueen sukuseuroista Kaartisten sukuseura ry on kustannusyhdistyksen jäsen.
Lahtikaupungin rullaluistelijat
Lahtikaupungin rullaluistelijat on Juice Leskisen Juice-yhtyeen toinen albumi. Se on julkaistu vuonna 1977. CD-versio levystä ilmestyi vuonna 1991. Levyn nimi on käännös Bay City Rollers -yhtyeen nimestä. Levyn nauhoitusten ylijäämäajalla nauhoitettiin suuri osa Kari Peitsamon esikoisalbumista Jatsin syvin olemus.
Kappaleet
A-puoli
B-puoli
Billy’s Hollywood Screen Kiss
Billy’s Hollywood Screen Kiss on vuonna 1998 tehty homovaikutteinen romanttinen komedia, jonka käsikirjoitti ja ohjasi Tommy O'Haver. Sen pääosissa olivat Sean Hayes, Brad Rowe, Richard Ganoung ja Meredith Scott Lynn. Elokuva oli Hayesin läpimurto.
Juoni
Billy Collier (Hayes) on pyrkivä losangeleslainen valokuvaaja, jolla on ollut taiteellisia onnistumisia ja paljon romanttisia pettymyksiä. Hän keksii idean Hollywoodin ikonisten elokuvasuutelujen (kuten Burt Lancasterin ja Deborah Kerrin suudelma elokuvassa Täältä ikuisuuteen) uusimista käyttäen drag queeneja naisten rooleissa. Ollessaan kahvilla kämppiksensä Georgianan (Lynn) kanssa hän tapaa palvelija Gabrielin (Rowe). Samana iltana Billyn ystävä Perry (Richard Ganoung) hyväksyy Billyn elokuvasuuteluidean ja Billy juoksee onnellisena Gabrielin luokse. Billy palkkaa miehen malliksi, ja heistä kahdesta tulee hyviä ystäviä (vaikka Gabriel sanookin, että hänellä on tyttöystävä San Franciscossa).
Billy ihastuu Gabrieliin pian, muttei ole varma, onko Gabriel hetero, Gabriel kun lähettää epävarmoja viestejä. Perryn kutsuilla Billy ja Gabriel osallistuvat valokuvaaja Rex Websterin näyttelyyn. Webster yrittää kaapata Gabrielin malliksi itselleen ja tarjoaa Gabrielille matkaa Catalina Islandille Kaliforniaan alusvaatemainoskuvausta vastaan nostattaen Billyn mustasukkaisuutta. Gabrielin kotona vaikuttaa siltä, että hän ja Billy lähentyisivät, mutta heidän hyvät välinsä häiriintyvät, kun Gabrielin tyttöystävä Natalie soittaa.
Billy kuvaa ensimmäiset kuvauksensa Lancaster–Kerr-suudelmasta Gabrielin kanssa. Kuvausten jälkeen Gabriel kertoo Billylle, että hänen ja Natalien suhde on ohi. Billyn asunnossa Billy ja Gabriel alkavat jutella ja juoda ja Gabriel kysyy, voiko hän jäädä yöksi sohvalle. Billy ehdottaa, että Gabriel nukkuisi hänen sängyssään (näennäisesti Gabrielin pituuden vuoksi), johon Gabriel lopulta suostuu. Kun Billy ja Gabriel ovat sängyssä, tekee Billy varovaisia aloitteita, ja Gabriel vaikuttaa ensin pitävän niistä, mutta työntää sitten Billyn pois. Billy pyytää anteeksi ja nousee nukkuakseen yön sohvalla.
Gabriel ottaa vastaan Websterin alusvaatemallin työn ja menee Catalinaan. Billy seuraa häntä Georgianan kanssa. Billy ilmaantuu Rex Websterin alusvaatekuvauksiin Gabrielia etsien mutta ei löydä miestä.
Billy löytää Gabrielin vihdoin Rexin juhlista myöhemmin samana iltana, ja he kaksi juttelevat rannalla. Billy kertoo kuinka hämmentynyt oli tullessaan ulos kaapista. Kuitenkin, ennen kuin Billy saa sanottua asiansa loppuun, yksi Gabrielin malliystävistä saapuu paikalle. Billy ymmärtää, että he kaksi ovat yhdessä, ja Gabriel kertoo suoraan: ”Billy, olen aika varma siitä, mitä haluan.” Gabriel yrittää pehmittää Billyä, mutta Billy torjuu hänet. Billy tuntee itsensä loukatuksi ja miettii myös käyttikö Gabriel häntä hyväkseen saadakseen mallinuransa alkuun. Myöhemmin Perry yrittää lohduttaa Billyä kertomalla, että muutama vuosi aiemmin hän oli ollut silmittömän ihastunut johonkuhun, joka ei tuntenut samoin; mies oli Billy.
Elokuva loppuu Billyn Hollywood Screen Kiss -sarjan julkaisuun, johon kuuluvat myös hänen kuvansa Gabrielista. Perry näyttää Billylle lehden, jossa on alusvaatemainos Gabrielista ja ehdottaa, että Billy soittaisi miehelle. Billy vastustelee sanoen tarvitsevansa aikaa. Myöhemmin Billy tapaa Joshuan ajatellen, että löytää vielä yhteisen sävelen miehen kanssa.
Elokuvaa höystetään Billyn fantasioinnilla hänestä ja Gabrielista romanttisten elokuvien kuvauksissa. Billy kantaa polaroid-kameraa joka paikkaan, ja hänen muistonsa esitellään polaroidkuvina. Oikeastaan elokuva alkaa monologilla Billyn selatessa kuvia ja kertoen kuin kasvoi homoksi ”pienessä kylässä Indianassa, jossa oli paljon maissia, nopeita autoja ja heteroja. Paljon, paljon heteroja. Tarkoitan todella ’paljon’.” Se esittelee Billyn tietoisuutta siitä, että hän on elokuvassa rikkomassa neljättä seinää.
Muutamien kohtauksien taustoille on laitettu klassikkolauluja menneiltä ajoilta, laulajina ovat huomionarvoiset ja vähemmän tiedetyt henkilöt.
Muuta
Elokuva on uusintaversio käsikirjoittaja-ohjaaja O'Haverin aiemmasta lyhytelokuvasta Catalina.
DVD-julkaisu
Billy’s Hollywood Screen Kiss julkaistiin DVD:nä 22. joulukuuta 1998.
Ääniraita
* alun perin kirjoittanut Alan Ari Lazar
Glenn Theodore Seaborg
Glenn Theodore Seaborg (19. huhtikuuta 1912 Ishpeming, Michigan, Yhdysvallat – 25. toukokuuta 1999) oli yhdysvaltalainen ydinkemisti. Hän sai vuonna 1951 Edwin Mattison McMillanin ohella Nobelin kemianpalkinnon transuraanien kemian havaintojensa ansiosta. Hänet muistetaan parhaiten työstään uraania raskaampien alkuaineiden eriyttämisestä ja tunnistamisesta. Seaborgilla oli ruotsalaiset sukujuuret.
Kemian alalla
Seaborg hankki koulutuksensa Kalifornian yliopistossa Los Angelesin ja Berkeleyn kampuksilla. Berkeleyssä hän sai filosofian tohtorin arvonimen vuonna 1937, ja vuosina 1937–1945 hän toimi yliopiston tutkimusapulaisena, kouluttajana sekä apulaisprofessorina. Hänestä tuli kemian professori vuonna 1946, minkä jälkeen hän toimi Berkeleyssä vielä kanslerina vuodet 1958–1961.
Sodan aikana Seaborg kuului Manhattan-projektin henkilökuntaan. Myöhemmin hän kampanjoi ydinenergian rauhanomaisen käytön ja aseriisunnan puolesta.
Yhteistyökumppaneidensa kanssa Seaborg vuosien 1940–1955 aikana lisäsi kymmenen uutta alkuainetta niiden jaksolliseen järjestelmään, järjestysnumeroiltaan 94–102, sekä 106. Tunnetuin näistä on ydinvoimateollisuudesta tuttu plutonium (94). Muut Seaborgin johdolla löydetyt alkuaineet olivat amerikium, curium, berkelium, kalifornium, einsteinium, fermium, mendelevium, nobelium sekä Seaborgin itsensä mukaan nimetty seaborgium. Kaikki Seaborgin löytämät alkuaineet transaktinoidi seaborgiumia lukuun ottamatta kuuluvat aktinoideihin. Myös aktinoidien sarjan käsite ja sijainti jaksollisessa järjestelmässä lantanoidien alapuolella on Seaborgin keksintöä. Seaborgium oli vuoteen 2016 oganessonin nimeämiseen saakka ainoa alkuaine, joka on nimetty nimityshetkellä elävänä olleen henkilön mukaan.
Vuosina 1961–1971 Seaborg toimi Yhdysvaltain atomienergiakomission puheenjohtajana aikana, jolloin Yhdysvaltain ydinvoimateollisuus kehittyi kiihkeästi. Hän toimi kymmenen Yhdysvaltain presidentin neuvonantajana, aina Harry Trumanista Bill Clintoniin.
J. Edgar Hoover
John Edgar Hoover (1. tammikuuta 1895 Washington – 2. toukokuuta 1972 Washington) oli Yhdysvaltain turvallisuuspoliisin ja myöhemmin sen seuraajan FBI:n pitkäaikainen johtaja aina kuolemaansa saakka. Hoover toimi turvallisuusorganisaation johdossa 48 vuotta kahdeksan presidentin aikana.
Elämä ja ura
J. Edgar Hoover syntyi vuonna 1895 Washingtonissa virkamiesperheeseen. Hän kävi julkisia kouluja ja toimi muun muassa presbyteerikirkkonsa pyhäkoulun opettajana.
Hoover luki George Washingtonin yliopiston iltakoulussa lakitieteen maisteriksi. Hän aloitti vuonna 1914 työt konttoristina oikeusministeriössä. Siellä hän työskenteli ensimmäisen maailmansodan aikana sotahätätilajaostossa vierasmaalaisten vihollisten asioiden toimistossa, joka hallinnoi Yhdysvalloissa asuneita vihollismaiden kansalaisia, jotka oli internoitu tai asetettu valvontaan.
Sodan jälkeen Hoover nimitettiin oikeusministeriön radikalismin vastaisen kampanjan johtajaksi vuosiksi 1919–1920. Hoover perusti ministeriöön radikalisminvastaisen jaoston ja keskittyi vastaperustettujen yhdysvaltalaisten kommunististen liikkeiden tarkkailuun. Anarkistisen venäläisten työläisten liiton toimitilat ratsattiin ja 249 radikaalia, kuten Emma Goldman ja Alexander Berkman, karkotettiin Neuvostoliittoon. Vuonna 1920 Hoover johti maanlaajuista vierasmaalaisten kommunistien pidätyskampanjaa, jossa yli 4 000 kommunistia pantiin lukkojen taakse. Hoover ei kuitenkaan onnistunut vaikuttamaan pidätyksillä siihen, että vallankumouksellisuudesta olisi tehty Yhdysvalloissa laitonta.
Vuosina 1921–1924 Hoover toimi Yhdysvaltain turvallisuuspoliisin apulaisjohtajana ja vuodesta 1924 alkaen sen johtajana. Hoover muutti viraston, myöhemmin FBI:n, ammattimaiseksi virastoksi, joka hyödynsi tieteellisiä menetelmiä. Hän perusti virastoon maailman laajimman sormenjälkiarkiston, rikostutkimuslaboratorion sekä poliisikoulutusopiston.
1930-luvulla FBI jahtasi Hooverin johdolla näyttävästi tunnettuja gangstereita kuten John Dillingeriä. Presidentti Roosevelt antoi Hooverin tehtäväksi uudelleenrakentaa ja laajentaa maan sisäistä tiedustelujärjestelmää, joka oli purettu FBI:n vuoden 1924 uudelleenjärjestelyissä.
Toisen maailmansodan aikana Hoover sai mainetta natsivakoojien paljastamisessa Yhdysvalloissa ja akselivaltojen maanalaisen toiminnan torjumisessa Etelä-Amerikassa.
Sodan jälkeen Hoover alkoi varautua kylmän sodan aiheuttamaan sabotaasin ja valtionvastaisen toiminnan uhkaan Yhdysvalloissa. Hän liittoutui epäamerikkalaisen toiminnan vastaisen komitean johtajan Richard Nixonin sekä senaattori Joseph McCarthyn kanssa. FBI paljasti Yhdysvalloissa toimineita atomivakoojia, kuten Klaus Fuchs, Harry Gold sekä Ethel ja Julius Rosenberg. Vuonna 1949 FBI keräsi todisteet, joiden pohjalta Yhdysvaltain kommunistipuolueen johto tuomittiin ja puolueen toiminta käytännössä lakkautettiin.
Hoover piti yllä salaisia kansioita, joihin oli kerätty raskauttavia tietoja monista yhdysvaltalaisista poliitikoista.
Hoover kuoli virassa vuonna 1972. Häntä on arvosteltu autoritaarisesta johtamistyylistä, kansalaisten oikeuksien ja vapauksien vastustamisesta sekä lain ohittamisesta maan turvallisuuden suojelemisen verukkeella.
Merja Kasoi
Merja Maarit Anneli Kasoi (ent. Ailus, o.s. Kasanen, s. 24. maaliskuuta 1968 Espoo) oli Kevan (aik. Kuntien eläkevakuutus) toimitusjohtaja vuosina 2010–2013. Vuosina 2006–2009 hän toimi Julkis- ja yksityisalojen toimihenkilöliiton (Jyty) puheenjohtajana.
Ura
Ailus valmistui oikeustieteen kandidaatiksi Helsingin yliopistosta vuonna 1994. Hän toimi vuosina 1994–1995 Omaisuudenhoitoyhtiö Arsenalin avustavana lakimiehenä ja vuodet 1995–1996 asianajotoimisto Norros oy:n ja 1996–1997 Teknisten liiton lakimiehenä. Hän johti vuosina 2000–2001 Oslossa toimivaa telealan valituslautakunta Teleklagenemndaa. Vuodet 2001–2004 Ailus oli Kunnallisen työmarkkinalaitoksen lakimies.
Jytyssä Ailus aloitti vuonna 2004 neuvottelupäällikkönä. Hän toimi tehtävässä vuoteen 2005, jolloin hänestä tuli edunvalvontajohtaja. Vuonna 2006 hänet valittiin liiton puheenjohtajaksi.
Puoluekannaltaan Ailus on keskustalainen. Hän oli keskustan kunnallisvaaliehdokkaana Helsingissä vuoden 2008 vaaleissa muttei päässyt valtuustoon.
Kevan johdossa 2010–2013
Ailus toimi Kevan luottamustehtävissä vuodesta 2006 ennen nousemistaan sen johtoon. Vuosina 2006–2009 hän oli sijoitusneuvottelukunnan jäsen ja vuodesta 2009 hallituksen jäsen.
Tammikuussa 2010 Ailus aloitti Kevan toimitusjohtajana. Hänen edeltäjänsä, keskustalainen Markku Kauppinen oli eronnut tehtävästä vaalirahoituskohun takia vuonna 2009. Toimitusjohtajan valintaprosessi herätti keskustelua syksyllä 2009. Ailuksen vastaehdokkaana oli poliittisesti sitoutumaton Kevan varatoimitusjohtaja ja valtiovarainministeriön entinen budjettipäällikkö Timo Viherkenttä. Ailuksen valintaa arvosteltiin poliittisena päätöksenä, jossa hakijoiden pätevyyttä enemmän vaikuttivat puoluesidonnaisuudet.
Syksyllä 2013 Ailuksen työsuhde-edut herättivät huomiota. Ilmeni, että hän oli maksanut työsuhdeasunnostaan vuosien ajan liian vähän veroja. Myös hänen työsuhdeautonsa kanssa ilmeni epäselvyyksiä. Sen hankinnassa epäiltiin kierretyn hankintalakia, joka edellyttää yli 30 000 euron suuruisten hankintojen kilpailuttamista. Luottamusta Ailukseen heikensi myös esiin tullut tieto, jonka mukaan hänelle oli maksettu vuosia perusteetta lapsilisiä Suomen lisäksi myös Norjasta.
Työsuhde-etujen epäselvyyksistä noussut kohu ja Kevan hallituksen luottamuksen menettäminen johtivat lopulta Ailuksen irtisanoutumiseen Kevan toimitusjohtajan tehtävästä 6. joulukuuta 2013. Ailuksen johtajasopimuksen mukainen eroraha oli vuoden palkka lomaetuineen eli reilut 300 000 euroa.
AeroMéxico
Aeroméxico on Meksikon suurin, vuonna 1934 perustettu lentoyhtiö. Se operoi 400 lentoa päivittäin tai 750 lentoa Aerolitoralin kanssa Meksikossa, Euroopassa sekä Pohjois-ja Etelä-Amerikassa. AeroMéxico on SkyTeamin perustajajäsen. Yhtiö operoi lentojaan Méxicon kansainväliseltä lentoasemalta.
Eeva Eloranta
Eeva Eloranta (s. 4. heinäkuuta 1954 Helsinki) on suomalainen näyttelijä, käsikirjoittaja, ohjaaja ja tapahtumatuottaja. Hän on näytellyt muun muassa monissa 1980-luvun elokuvissa kuten Pohjanmaa ja Riisuminen sekä televisiosarjoissa Kivisydän ja Vihreän kullan maa ja 1990-luvulla sarjassa Blondi tuli taloon.
Ura
Eeva Eloranta valmistui Teatterikoulusta vuonna 1975 ja täydensi opintojaan teatteritaiteen maisteriksi vuonna 2008.
Eloranta on työskennellyt freelancerina useissa teattereissa sekä kiinnitettynä että vierailevana näyttelijänä, muun muassa Kansallisteatterissa, Helsingin kaupunginteatterissa, Porin Teatterissa 1981–1983 ja Rovaniemen Teatterissa 1975–1977. Elorannan näyttämörooleista ovat olleet muun muassa Peer Gyntin Solveig (1983), Pieni Kauhukauppa -musikaalin naispääosa (1987) Helsingin kaupunginteatterissa ja Vanja-enon Jelena Andrejevna (1989) Kansallisteatterissa.
Eloranta on saanut kahdesti sekä valtionpalkinnon (1982 ja 1984) että Jussi-palkinnon (samoina vuosina). Palkitut roolityöt olivat elokuvissa Yö meren rannalla (Erkko Kivikoski/1982) ja Palava enkeli (Lauri Törhönen/1984).
Vuosina 1993–1996 Eloranta näytteli MTV3-kanavalla nähdyssä tv-sarjassa Blondi tuli taloon Margit Haukkamaan roolia. Sen jälkeen – hänen perheeseensä synnyttyä suhteellisen peräkkäin kaksi lasta – Eloranta keskittyi perheeseen ja siirsi oman ammatin harjoittaminen taka-alalle. Näyttelijän töistä niiltä vuosilta mainittakoon 2007 Kulttuurikeskus Poleenin näytelmän Niskavuoren Heta nimirooli ja 2013 alkaen useat roolit Teatterituotannot.fi:n ja Varkauden kesäteatterin komedioissa. TV- ja filmityö käynnistyi uudelleen 2007, jolloin Eloranta vieraili Kaisa Rastimon Myrsky-elokuvassa pienessä sivuroolissa. 2018 Eloranta oli mukana Sorjonen-sarjassa Äiti Lassilana. 2023 Eloranta esiintyy Aida Boschin roolissa Netflixin ja Ylen yhteistuotannossa Dance Brothers.
2002 alkaen Eeva Eloranta toimi tuottaja-ohjaajana ensin Kulttuurikeskus Poleenissa, Pieksämäellä ja 2012 alkaen tapahtumatuotantoyrityksissä. Eloranta on myös vieraillut ohjaajana muun muassa Varkauden Teatterissa 2011 (Riemurahat) ja Mikkelin teatterissa 2013 (Lainatenori). Ohjauksia sekä harrastaja- että ammattiteattereissa on kertynyt Elorannalle yhteensä noin 30.
Kolumnistina Eloranta debytoi 2016 Viva-lehden palstoilla. Käsikirjoittamisen hän aloitti 1998, jolloin hän oli mukana kirjoittamassa kaksi vuotta tv-sarjaa Samaa sukua, eri maata MTV3:lle.
Yksityiselämä
Elorannalla on puolisonsa kanssa kaksi aikuista lasta.
Nikanor
Nikanor voi tarkoittaa ainakin seuraavia henkilöitä:
Korpikylä (Tornio)
Korpikylä on kylä Tornionjoen varrella Tornion kaupungissa Lapin maakunnassa. Kylä sijaitsee Tornion–Kolarin rautatien sekä valtatien 21 varrella, noin 35 kilometriä pohjoiseen Tornion keskustasta. Kylän merkittävin nähtävyys on Matkakoski. Kosken korkeusero on n. 5 metriä kilometrin matkalla. Koski on tunnettu perinteisestä lohen- ja siiankalastuksestaan lähinnä siinä käytetyn menetelmän, lippokalastuksen vuoksi. Vuoteen 1972 saakka kylä kuului Karungin kuntaan.
Kylä sekä läheinen Saukkolanpää ovat muodostuneet Tornionjoen rannoille maatalouskyliksi.
Rauhanaate
thumb|Rauhanmerkki, pasifistien tunnus. thumb|”Johtajat haluavat sotaa ja julistavat sodan; johdettavat sotivat”. Pilapiirros vuodelta 1910. thumb|Uskonnollisia johtajia koolla World Day of Prayer for Peace -tapahtumassa Italian [[Assisissa vuonna 2011.]]
Rauhanaate eli pasifismi merkitsee sodanvastaisuutta ja pyrkimystä saavuttaa tavoitteet täysin väkivallattomin keinoin ja samalla ennaltaehkäistä konflikteja. Absoluuttinen pasifismi hylkää kaiken väkivallankäytön yhteiskunnassa pyrkien saavuttamaan tavoitteensa täysin väkivallattomin keinoin. Osa pasifisteista saattaa hyväksyä jonkinlaiset valtion sisäiset pakkokeinot tai väkivallan itsepuolustuksena. Sodan oikeutusta käsittelee etiikan osa-alue, sodan etiikka.
Sanan merkitys ja historia
Ennen sota oli normaali asioiden tila. Adam Smith asettui tätä vastaan teoksessaan Kansojen varallisuus (1776) puolustamalla rauhaa ja valittamalla sodan tuhoista ja kustannuksista ja sen tuottamasta korkeasta julkisesta velasta. Nämä liberaalien taloustieteilijöiden ajatukset nostivat sodan kynnystä, tekivät siitä epänormaalin, kertoo Stanfordin yliopiston historian professori Priya Satia teoksessaan Empire of Guns.
Moraalifilosofisen ja valtioteoreettisen tutkielman nykyaikaisen rauhanliikkeen pohjaksi kirjoitti Immanuel Kant vuonna 1795. Teoksessaan Ikuiseen rauhaan Kant hahmotteli sodista vapaan valtioyhteiskunnan ja kansainvälisen järjestelmän rakenteen. Kantin ajattelu ei kuitenkaan suoraan vaikuttanut rauhanliikkeen syntyyn. Sen sai aikaan kristinusko. Ensimmäisen rauhanyhdistyksen perustivat kveekarit New Yorkissa vuonna 1815. Vuotta myöhemmin kveekarit perustivat rauhanyhdistyksen myös Lontooseen. Manner-Eurooppaan rauhanliike levisi hitaasti.
Vallankumousvuosi 1848 nosti esiin uusia aatteita, myös rauhanaatteen. Vuosina 1848–1851 Euroopassa pidettiin joka vuosi kansainvälisiä rauhankongresseja. Vuonna 1856 solmitussa Pariisin rauhansopimuksessa rauhanaate vaikutti jo konkreettisesti, kun sen 23. artikla edellytti sopijavaltioita käyttämään jatkossa välittäjämaita neuvotteluihin ennen sotatoimiin ryhtymistä. Vuonna 1867 syntyivät ensimmäiset kansainväliset rauhanjärjestöt: Ligue internationale et permanente de la Paix, jonka kotipaikka oli Pariisi, ja Ligue internationale de la Paix et de la Liberté, jonka kotipaikka oli Geneve. Ne olivat molemmat vahvasti kristillisiä järjestöjä, joiden toiminta perustui usein radikaalipasifistiseen ajatteluun, jossa hylättiin täydellisesti kaikki väkivallan käyttö ihmisten välisten suhteiden selvittelyssä. Johdonmukainen lähimmäisen surmaamisen kriminalisointi kaikissa tapauksissa jäi rauhanliikkeessä kuitenkin vähitellen taka-alalle ja yhä korostuneemman aseman sai sen sijaan ajattelu, jonka tarkoituksena oli sotien poistaminen kansainvälisen oikeuden lujittamisen ja kehittämisen avulla.
Vuonna 1889 Itävallan rauhanyhdistyksen perustaja, paronitar Bertha von Suttner julkaisi romaanin Aseet pois!. Se käännettiin useille kielille ja sillä oli suuri herätteitä antava vaikutus koko rauhanliikkeelle. Vuonna 1899 Haagissa järjestettiin Venäjän keisarin Nikolai II:n aloitteesta kansainvälinen rauhankonferenssi. Vuonna 1901 perustettiin ruotsalaisen kemistin Alfred Nobelin jälkisäädöksen perusteella erityinen palkinto rauhantyössä ansioituneille. Bertha von Suttner sai Nobelin rauhanpalkinnon vuonna 1905.