cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Salon pääterveysasema
Salon pääterveysasema on Salossa toimiva kaupungin terveysasema. Se sijaitsee samassa kiinteistössä Tyksin Salon sairaalan kanssa.
Kalarannan seisake
thumb|left|250px|Kalarannan vanha seisake 1930-luvulla. Seisakkeelle on pysähtynyt [[Ds2-moottorijuna.]] Seisake korvattiin uudella vuonna 1956, kun sillan länsipuolella sijainnut, Jarl Ungernin suunnittelema uusi seisakerakennus valmistui. Seisakkeesta tuli miehitetty laituri kesäkuussa 1962, kunnes lipunmyynti lopetettiin vuonna 1991. Seisake lakkautettiin henkilöliikenteen loppumisen myötä 1.1.1993 ja purettiin pois 2000-luvulla.
Salon pääterveysasema
Pääterveysaseman ollessa suljettu samassa rakennuksessa sijaitseva Salon sairaalan ensiapupoliklinikka tarjoaa kiireellistä hoitoa sitä tarvitseville Salon seudun asukkailla.
Eloonjäämisen haasteet
Eloonjäämisen haasteet on BBC:n tuottama ja David Attenborough’n käsikirjoittama ja juontama luontodokumenttisarja. Se ensiesitettiin Yhdistyneessä kuningaskunnassa lokakuusta 1990 alkaen.
Eloonjäämisen haasteet käsitteli eläinten käyttäytymistä. Se oli laaja-alaisesti luontoa käsitelleen, Life on Earth -sarjasta alkaneen dokumenttitrilogian kolmas osa; Attenborough’n myöhemmät sarjat ovat keskittyneet johonkin erityisalueeseen. Eloonjäämisen haasteiden jaksot esittelivät elämän kiertokulun eri vaiheita syntymästä lisääntymiseen.
David Attenborough’n Elämä-sarjassa Eloonjäämisen haasteita edelsi Elävä planeetta (, 1984) ja sitä seurasi Etelämantereen ihmeet (, 1993).
Taustaa
Sarjan kuvauksiin käytettiin yli kolme ja puoli vuotta, minä aikana Attenborough matkusti yhteensä lähes 400 000 kilometriä. Tuotantoryhmän tavoitteena oli viedä luontodokumenttien kuvaamista eteenpäin Elävän planeetan viitoittamalla polulla, ja niinpä tuotannossa kohdattiin paljon uusia haasteita.
Norsulauman elämän tärkeimpiä hetkiä päästiin kuvaamaan Cynthia Mossin avulla. Moss oli tutkinut eläimiä Keniassa jo kahdenkymmenenviiden vuoden ajan, ja hänen tietojensa ansiosta tuotantoryhmä osasi olla paikalla oikeaan aikaan.
Kun kuvausryhmä halusi otoksen, jossa kuusikymmentuhatpäinen kahlaajalintuparvi lentää Attenborough’n ylitse Norfolkissa, lentoreitin ennustamisessa värvättiin avuksi lintujensuojelujärjestö RSPB. Floridan pensasnärhet sen sijaan avustivat kuvauksissa ilman suurempia ponnisteluja, sillä niiden parissa tehdyn tutkimuksen ansiosta ne olivat tottuneet ihmisiin.
Termiittikeon sisään ryömiminen tuotti vaikeuksia David Attenborough’lle: sisällä oli niin ahdasta, että hän mahtui sinne vain tietyssä suunnassa, ja joutui hivuttautumaan hiljalleen ulos aina ottojen välissä.
Kun sarjan DVD-julkaisun sekä sarjaan liittyvän kirjan kansikuvaksi lopulta päätyneet kuvat miekkavalaiden patagonialaisella rannikolla harjoittamasta merileijonien pyynnistä otettiin, kyseessä oli ensimmäinen kerta, kun tällaista käyttäytymistä oltiin ylipäänsä havainnoitu. Niinpä kuvaajien täytyi ottaa riskejä mennessään veteen yhdessä valaiden kanssa lähikuvien saamiseksi.
1: Syntymä
4. lokakuuta 1990 ensiesityksensä saanut ensimmäinen jakso perehdyttää erilaisiin tapoihin, joilla eliöt tulevat maailmaan.
Pianosonaatti nro 17 (Beethoven)
Ludwig van Beethovenin pianosonaatti nro 17 d-molli op. 31 nro 2, joka on sävelletty vuosina 1801 ja 1802, on dramaattisin kolmesta opuksen 31 sonaatista. Teoksella on lisänimi Myrskysonaatti (Der Sturm), jonka on väitetty tulevan siitä, että Beethoven olisi saanut innoitusta William Shakespearen samannimisestä näytelmästä (”Lukekaa Shakespearen Myrsky!”). Teosta ei ole omistettu kenellekään, mikä on Beethovenin sonaateille vähemmän tyypillistä.
Eloonjäämisen haasteet
1: Syntymä
Läntisissä Yhdysvalloissa Attenborough tarkkailee, kuinka maahan kaivautunut ampiainen naamioi kolonsa, ja täyttää sen sitten perhosentoukilla ruokkiakseen tulevaa jälkikasvuaan. Toisen lajin toukat puolestaan aloittavat elämänsä perhosentoukkien sisällä, ja syövät isäntänsä vähitellen hengiltä. Isompien eläinten pulmia havainnollistetaan lumihanhilla, joiden täytyy puolustaa muniaan naaleilta. Munan sisällä tapahtuva alkionkehitys näytetään yksityiskohtaisesti. Malleekana lämmittää muniaan mätänevillä lehdillä, ja Attenborough havainnollistaa sen huolellista lämmönsäätelyä yrittämällä lisätä hiekkaa munakekoon. Kana potkii hiekan välittömästi takaisin Attenborough’n päälle.
Merisiira on äyriäinen, joka uhrautuu täysin jälkikasvunsa eteen: sen kuoren sisällä kasvavat toukat rasittavat emoaan niin paljon, että viimeistenkin lähdettyä se lopulta kuolee.
Pianosonaatti nro 17 (Beethoven)
Rakenne
Sonaatissa on kolme osaa:
Eloonjäämisen haasteet
1: Syntymä
Täysin kehittyneitä poikasia synnyttävistä nisäkkäistä näytetään muiden muassa gnuu, merileijona ja tsintsilla.
Pianosonaatti nro 17 (Beethoven)
Rakenne
Teos ei ala selkeällä teemalla vaan hitaalla arpeggiolla. Varsinainen teema nousee lentoon vain hetkeksi, minkä jälkeen palataan taas ensin hitaaseen sointuun (Fermaatti) ja sen jälkeen arpeggioon. Teema villiintyy jälleen, tällä kertaa seurauksena on siirtymä varsinaiseen pääteemaan, joka hallitsee koko osaa. Nopeat triolit varjostavat synkkää melodiaa vuoroin bassossa, vuoroin diskantissa. ”Adagio”- ja ”Largo”-taitteet rikkovat sonaatin rakennetta sivuteemankin tultua esiin. Tämä ilmiö on jo lähes ”Myöhäis-Beethovenia”. Osa päättyy pianissimoiden ”auvoiseen rauhaan”.
Eloonjäämisen haasteet
2: Poikasaika
11. lokakuuta 1990 esitetty toinen jakso kuvailee eri lajien jälkeläisistähoivaamistapoja. Attenborough määrittelee lapsuuden kahden tavoitteen avulla: on kasvettava ja säilyttävä hengissä.
Etelänmerinorsu nostetaan esimerkiksi eläimestä jonka lapsuus on hyvin lyhyt: poikanen hylätään kolmiviikkoisena, ja se jää yksin jopa kahdeksaksi viikoksi, jona aikana se kasvaa emon maidosta saadun rasvan avulla kyllin isoksi kyetäkseen uimaan.
Tiirat luottavat joukkovoimaan, sillä yhdessä ison parven kanssa asuessaan niillä on paremmat mahdollisuudet varjella jälkikasvuaan ryösteleviltä lokeilta. Osoituksena lumihanhien omistautumisesta on viidenkymmenen kilometrin matka, jonka ne tekevät Venäjän tundralla jalan saattaessan poikasiaan rannikolle. Skorpionit kantavat poikasiaan selässään, kun taas päästäinen jättää omansa kiven alle sillä välin, kun etsii ruokaa.
Haahka lukeutuu lajeihin, joiden keskuudessa vastuu jälkeläisistä jaetaan: naaraat valvovat säännöllisesti toisten samaan ryhmään kuuluvien yksilöiden poikasia. Myös marat ja lepakot käyttävät lastentarhoja — jälkimmäisillä niissä voi olla jopa miljoona yksilöä. Floridan pensasnärhillä lastenkasvatus tapahtuu yhteistyössä aiempien, aikuistuneiden jälkeläisten kanssa. Suuremmissa eläimissä samaa toimintamallia käyttävät norsut, joilla kaikki ryhmän naaraat osallistuvat poikasen kasvatukseen.
Simpanssien lapsuus on sosiaalisesti monimutkainen, sillä työkalujen käytön lisäksi niiden täytyy oppia kuinka toisiin tulee suhtautua. albatrossien täytyy oppia lentämään pikaisesti, sillä mereen päätyneet poikaset voivat joutua tiikerihaiden saaliiksi.
3: Ravinnon hankinta
Etelä-Amerikan sademetsässä vallitseva eläin- ja kasvilajien runsaus ei välttämättä merkitse helppoa ruokaa. Jotkut lehdistä ovat myrkyllisiä, joten niitä syövien täytyy olla varovaisia. Toiset kasvit sen sijaan lahjovat eläimet kuljettamaan siitepölyään tarjoamalla meden kaltaisia lahjuksia. Monet kolibrilajit ovat erikoistuneet syömään vain tietyistä kukista. Myös hedelmiä on tarjolla, ja esimerkiksi oravasaimirit eivät juuri muuta syökään. Papukaijat ja arat syövät kaoliinia vastamyrkyksi syömilleen myrkyllisille siemenille.
Attenborough katselee, kuinka 60 000 -päinen sirriparvi siirtyy yhtäkkisesti paikasta toiseen päästäkseen syömään laskuveden paljastamassa mutapohjassa piileviä nilviäisiä. Barrakudat jahtaavat pikkukaloja, ja ajavat parven lahteen, missä pelikaanit käyvät sen kimppuun. Lokit puolestaan ahdistelevat pelikaaneja päästäkseen osallisiksi niiden saamasta saaliista.
Eräs gekkolaji kykenee erottamaan työläistermiitit niitä vaarallisemmista sotilaista. Ristihämähäkkien verkot esitellään yhtenä eleganteimmista saalistusvälineistä. Kahden muun hämähäkkilajin, Nephilan ja siltä rosvoavan Argyrodesin ravinnonhankintaa tutkitaan lähemmin. Kuvut täynnä pesilleen palaavat tropiikkilinnut joutuvat fregattilintujen väijyttämiksi.
4: Saalistus ja pako
25. lokakuuta 1990 esitetty jakso esittelee toisia eläimiä saalistavia lajeja sekä saaliseläinten keinoja välttyä joutumasta saaliiksi.
Attenborough yrittää lähestyä kihujen pesää, jolloin lintujen aggressiivisuus tulee ilmi niiden hyökätessä hänen kimppuunsa. Patagonian rannikolla tietty miekkavalaiden ryhmä vaanii merileijonien poikasia, jotka erehtyvät pois turvalliselta matalikolta. Saalista saatuaan valaat vievät sen merelle ja leikkivät sillä ennen tappoa.
Myrkkyä voidaan käyttää sekä aseena että karkotteena, joista esimerkkeinä käytetään kyytä ja tomaattisammakkoa. Jotkin eläimet mainostavat puolustautumiskeinojaan, jottei niiden käyttö tulisi liian myöhään. Esimerkkeinä ovat haisunäätä, jonka ase on kaamea lemu, sekä jotkin salamanterit: molemmat korostavat varoitusväritystään erikoisilla asennoilla.
Ritarihaukka on poikkeuksellinen, sillä se metsästää joukolla; kuuden yksilön ryhmä nähdään hiomassa taitojaan Uuden Meksikon autiomaassa. Lopuksi nähdään ryhmä simpansseja, jotka strategista ajattelua ja yhteistyötä käyttäen pyydystävät gueretsoja metsässä Norsunluurannikolla.
5: Suunnistajat
1. marraskuuta 1990 esitetty jakso tutkailee eri suunnistamismuotoja.
Auringonlaskun jälkeen Attenborough kuvailee Afrikassa eläviä lajeja, jotka eivät nojaa näköaistiinsa. Täplähyeena käyttää herkkää hajuaistiaan metsästäessään öisin, ja galagott virtsaavat käsiinsä merkatakseen liikkeensä. Jotkin eläimet, kuten salangaanit, lepakot ja jokidelfiinit käyttävät kaikuluotausta. Sähköankeriaat sen sijaan aistivat ympäristöään sähkökenttien avulla.
Päivänvalon aikaan käytössä ovat toisenlaiset keinot: hyppypäästäisellä on huolellisesti puhtaana pidetty polkuverkosto. Sillä on verkostosta päässään selkeä kartta, minkä ansiosta se pystyy pakenemaan tarvittaessa nopeasti vaikka oikoteitä pitkin. Saharassa Attenborough esittelee muurahaisen, joka tekee hyönteismaailman pisimmät maamatkat: Cataglyphis käyttää auringon sijaintia suunnistaessaan takaisin pesälleen suorinta mahdollista reittiä pitkin. Bahamalla merivirtojen ja aaltojen suunnan avulla suunnistavat langustit marssivat jonossa vähentääkseen veden vastusta.
Lapintiira matkustaa maailman ääreltä toiselle, yhteensä jopa 19 000 kilometrin matkan, voidakseen kalastaa päivänvalossa. Albatrossi mainitaan yhtenä taitavimmista suunnistajista: se voi matkata jopa 1300 kilometriä meren yllä etsiessään ruokaa poikasilleen, ja löytää silti aina takaisin pesälleen.
Lopuksi Attenborough kertoo ankeriaiden 10 000 kilometrin vaelluksesta, joka kestää kolme vuotta.
6: Asumisratkaisut
8. marraskuuta 1990 lähetetty jakso käsittelee eläinten tapoja suojautua luonnonvoimilta ja saalistajilta.
Kolo on hyvä turvapaikka, ja Attenborough vierailee preeriakoiran pesällä, joka on monimutkainen rakennelma ilmastointijärjestelmineen. Silkkiä pidetään niin suuressa arvossa, että ne, jotka eivät itse pysty sitä kutomaan, varastavat sitä toisilta. Erakkokolibri käyttää varastamaansa silkkiä tehdessään pesänsä lehden alapuolelle, kun taas räätälit kutovat kaksi lehteä yhteen. Monimutkaisen pesänrakentamisen mestari on kuitenkin kutoja, joka ei epäröi tuhota yli tuhannesta yhteenkudotusta ruohonlehdestä rakentamaansa pesää, jollei se houkuttele tarpeeksi naaraita.
Majava rakentaa yhden suurimmista eläinten asumuksista: sen puinen jokimaja siirtyy perintönä sukupolvelta toiselle, ja niinpä sitä huolletaankin jatkuvasti. Jotkin pistimettömät mehiläislajit käyttävät vahaa ja pihkaa monimutkaisten labyrinttimäisten rakennelmien luomiseen. Monet eläimet, kuten esimerkiksi erakkoampiaiset ja kalliopääskyt, käyttävät mutaa.
Termiittien hienostuneet luomukset tarjoavat turvaa, lämpöä, ilmastoinnin, itsenäiset lastentarhat ja puutarhat sekä saniteettitilat. Attenborough pitää länsiafrikkalaista lajia ylivertaisena rakentajana, ja ryömii keon sisään esittelemään sen tuuletusjärjestelmää.
7: Yhteiselämää
15. marraskuuta 1990 lähetetty jakso keskittyy lajeihin, jotka tekevät yhteistyötä ja riippuvat toisistaan, tai hyödyntävät toisiaan.
Aksishirvet seurailevat languriapinoita näiden liikkuessa puusta puuhun syödessään. Hirvet syövät lehdet, joita apinoilta putoilee, ja vastapalveluksena tarkkailevat ympäristöä, kun apinat puolestaan laskeutuvat maahan syömään. Veden alla elävä erakkorapu kiinnittää merivuokkoja kuoreensa suojautuakseen mustekalalta, ja tokko avustaa lähes sokeaa katkarapulajia.
Kirput, täit ja punkit ovat loisia: niillä ei ole molemminpuolista kumppanuutta isäntäeliön kanssa, vaan ne käyttävät sitä hyväkseen. Loisillakin on kuitenkin saalistajansa, kuten esimerkiksi Galápagossaarilla, missä peipot puhdistavat jättiläiskilpikonnan puutiaisista. Loisnokkelit tekevät samoin kirahveille Afrikassa, ja lisäksi ne käyttävät eläimen turkista irtoavaa karvaa pesiensä pehmikkeenä. Jotkin kalalajit puhdistavat toisia säännöllisesti, ja huulikalat ja katkaravut ovatkin erikoistuneet siihen, kuten myös remora, joka roikkuu pysyvästi kiinni isäntäeläimessään.
Isäntänsä sisällä kasvaviin loisiin kuuluu mato, joka etanan sisälle päädyttyään saa etanan suorastaan mainostamaan itseään, jotta se joutuisi linnun syömäksi.
Jotkin mikroskooppisen pienet eliöt asustavat suurten kasvinsyöjien vatsoissa ja auttavat siellä selluloosan sulattamisessa.
8: Taistelut
22. marraskuuta 1990 lähetetty jakso esittelee miten taisteluilla — niin fyysisillä kuin psykologisillakin — ratkaistaan kiistoja ruuasta, elintilasta tai parittelukumppaneista.
Reviirikiistoja havainnollistetaan kolibrin avulla: Attenborough asettaa täytetyn yksilön toisen reviirille, jolloin tämä käy nokkimaan tunkeilijaa. Kirjoahvenilla ei ole juurikaan mainittavia aseita, joten ne tarttuvat toisiinsa suullaan, ja kiista ratkaistaan voimalla. Sirkkaäyriäisten eturaajat ovat niin voimakkaat, että niillä voi murtaa toisen yksilön kuoren; niinpä kiistat ja myös kosiskelu on riskialtista puuhaa.
Kilpailevien seeprojen välillä sen sijaan ei rajoja tunneta: potkiminen ja pureminen on sallittua niin kauan että voittaja on selvillä. Kirahvit puolestaan iskevät toisiaan kauloillaan. Yleensä hyvin rauhalliset vuorigorillat nähdään kinastelemassa, kunnes leikki yhtäkkiä muuttuukin vakavaksi, ja yksi menettää peloissaan virtsarakkonsa hallinnan.
Suurilla kasvinsyöjillä on tyypillisesti sarvet, joilla ratkaistaan kenelle naaraat kuuluvat. Vuorikauris- ja hirviurokset käyvät keskenään ankaria kamppailuja, jotka toisinaan päättyvät myös kuolemaan.
9: Liittolaisia ja kilpailijoita
29. marraskuuta 1990 esitetty jakso käy läpi ryhmissä elävien eläinten vuorovaikutustapoja.
Paviaanit elävät jopa sadanviidenkymmenen vahvuisina ryhminä, ja niiden monimutkaisia valtarakenteita esitellään yksityiskohtaisesti. Verivampyyrit havainnollistavat vastavuoroista altruismia oksentaessaan verta mille tahansa vierustoverille, joka on jäänyt ilman ravintoa. Kääpiömangustit elävät noin tusinan yksilön perheryhmissä. Sillä välin kun osa etsii ruokaa tai nukkuu, toiset pitävät silmällä saalistajia ja tekevät tarvittaessa hälytyksen.
Ääriesimerkki yhteistyöstä ovat kaljurotat, joiden 80-päinen yhdyskunta jakautuu työläisiin jotka kaivavat tunneleita, sotilaisiin jotka toimivat vaaran uhatessa ja kuningattareen, jonka tehtävänä on lisääntyä. Lehdenleikkajamuurahaiset kuljettavat ruokaa maanalaisiin kerroksiin, missä sieni tekee selluloosasta muurahaisille syömäkelpoista. Työn jokainen vaihe teetetään eri kastilla.
10: Viestintää
6. joulukuuta 1990 esitetty jakso keskittyy eläinten kommunikointiin.
Keniassa Attenborough seuraa hunajaoppaan perässä kulkevaa alkuasukasta mehiläispesälle. Alkuasukas kerää pesästä hunajan, ja osa siitä jätetään linnulle palkkioksi. Gaselleja jahtaava hyeenakoiralauma keskittää jahtinsa yksilöön, joka ei hyppää yhtä korkealle kuin muut. Kiurut välttävät ampuhaukan saaliiksi joutumisen samalla taktiikalla: jatkamalla laulamista ne viestittävät takaa-ajajalleen olevansa hyväkuntoisia ja siten vaikeampia kiinnisaatavia. 80 prosentissa tilanteista tämä pitääkin paikkansa.
Mangabien huudot kuuluvat kaikkein monimutkaisimpiin. Niiden ääntelyt ovat käytännössä sanoja; sanasto määrittelee niiden saalistajat siten että kukin hälytysääni liitetään tiettyyn uhkaan. Jotkin eläimet viestittävät näyttävästi; Attenborough havainnoi kuinka tuhannet tulikärpäset valaisevat pimeyttä.
11: Kosinta
13. joulukuuta 1990 lähetetty jakso tutkailee kumppaninhoukuttelussa käytettyjä keinoja, varsinkin lintujen kannalta.
Intianpikkutrappi asustaa korkeassa ruohikossa, jossa ei näy kauas. Niinpä se joutuukin hyppimään korkealle samassa paikassa saadakseen huomiota, joskus jopa neljäsataa kertaa saman päivän aikana. Valaat laulavat kumppaneita houkutellakseen, ja kosijat pystyvät kuulemaan naaraan ääntelyn yli kahdeksan kilometrin päähän.
Lähettäessään kosintaviestejä eläinten täytyy myös huolehtia siitä etteivät ne kohdistu vääränlajisiin kumppaneihin, ja niinpä monilla onkin tunnusmerkit, jotka poikkeavat selvästi toisista lajeista. Esimerkkinä Attenborough käyttää suulia. Kaikki suulalajit asustavat samalla saarella, ja sinijalkasuula nostelee jalkojaan, jottei kumppanuuksia luotaessa tapahtuisi erehdyksiä.
Tropiikkilintu ja ruskosuohaukka käyttävät kumppanin houkuttelussa ilmalentokuvioita, kun taas hautalepakko luottaa vahvaan hajuun. Kaikkein näyttävimmät kosiomenot ovat lyyrypyrstöllä (jonka laulutaidoissakaan ei ole moittimista), riikinkukolla ja paratiisilinnuilla. Lavastaja kutsuu kumppaniehdokkaat katsomaan lehtimajaansa, joka on koristeltu silmiinpistävän värikkäillä löytöesineillä. Trinidadilaiset tanssijat käyttävät nimensä mukaisesti hienostuneita tanssiesityksiä. Lopuksi Attenborough tarkkailee topiantilooppien kosiomenoja, joissa käytettyjen reviirien rajoja urokset vahtivat mustasukkaisesti.
12: Suvunjatkaminen
20. joulukuuta 1990 lähetty viimeinen jakso kuvaa, kuinka eri lajit täyttävät olemassaolonsa tarkoituksen, eli varmistavat että niiden geenit periytyvät seuraavalle sukupolvelle. Vaikka ongelma on kaikille yhteinen, siihen on kehittynyt useita erilaisia ratkaisuja.
Siimajalkaiset eivät pysty liikkumaan, mutta jokaisella yksilöllä on sekä uros- että naaraspuolisia sukusoluja, joten jokainen vierustoveri on mahdollinen kumppani. Toista ääripäätä edustaa norsunaaras, joka on kantavana kaikkiaan kahdenkymmenenkahden kuukauden ajan, joten sen kannalta on toivottavaa, että poikasen siittää vahvaksi osoittautunut uros. Niinpä naaras on hyvin tarkka valinnastaan. Tsintsillanaaras on vieläkin nirsompi, ja hylkää ei-toivotut kosijat virtsaamalla niiden naamalle.
Parittelu voi olla vaarallista puuhaa: lintuhämähäkkiuros lähestyy valittuaan hyvin varovasti. Onnistuakseen sen on vältettävä naaraan myrkkyhampaisiin joutuminen. Joillain lajeilla oikea hetki lyöttäytyä yhteen voi koittaa äärimmäisen harvoin. Esimerkiksi taskurapu-uroksen täytyy hedelmöittämään päästäkseen odottaa, että naaras luo kuorensa. Merileijonaurokset taistelevat haaremien hallinnasta, ja jotkin yksilöt hyödyntävät toisten taistellessa avautunutta tilaisuutta paritellakseen vastahakoisten naaraiden kanssa.
Attenborough huomauttaa, että yksiavioisuus, johon useimmat ihmiset ovat tottuneet, on eläinkunnassa harvinainen ilmiö, mutta mainitsee siitä esimerkkinä kuningasalbatrossin. Näytillä on pari joka lyöttäytyi yhteen viisivuotiaina, ja on ollut yhdessä jo kaksikymmentä vuotta.
DVD ja kirja
BBC Books julkaisi David Attenborough’n kirjoittaman, sarjaan liittyvän kirjan, The Trials of Life: A Natural History of Behaviour elokuussa 1990. Kirja on julkaistu suomeksi nimellä Vaarallinen seikkailu - Eläinten käyttäytyminen luonnossa.
Aleksios V
Aleksios V Dukas Murtzuflos julistettiin Bysantin keisariksi 5. helmikuuta 1204 neljännen ristiretken yhteydessä. Hän kuului Bysantin ylhäisösukuihin ja oli naimisissa Eudokia Angelinan, aiemman Angelos-sukuisen keisarin tyttären kanssa. Lisänimi Murtzuflos viittaa hänen erittäin tuuheisiin kulmakarvoihinsa.
Keisariksi Aleksios V nousi kaappaamalla vallan ristiretkeläisten valtaannostamalta Aleksios IV:ltä. Hän puolusti Konstantinopolia ristiretkeläisiä vastaan, kunnes pakeni kaupungista 12. huhtikuuta. Hän yritti liittoutua appensa, entisen keisari Aleksios III:n kanssa, mutta tämä antoi sokaista hänet ja luovutti hänet latinalaisille. Hänet teloitettiin Aleksios IV:n murhaajana.
Pirkko Määttä
Pirkko Määttä (s. 7. maaliskuuta 1959 Kuusamo) on suomalainen hiihdon maailmanmestari ja olympiamitalisti. Hän saavutti urallaan kaikkiaan kaksi olympia- ja kolme MM-mitalia. Uran huippukohta osui Lahden MM-kisoihin 1989, joissa Määttä sai viestissä kultaa ja kahdella henkilökohtaisella matkalla hopean ja pronssin.
Pirkko Määttä tunnettiin parhaiten perinteisen hiihtotyylin taitajana; luistelutyylillä hän ei juuri menestynyt.
Maailmancupin osakilpailuissa Määttä sijoittui parhaimmillaan toiseksi (Davosissa 17. joulukuuta 1988 perinteisen tyylin 10 kilometrillä). Uransa Määttä päätti Thunder Bayn MM-kisoihin vuonna 1995.
Seuratasolla Määttä edusti Kuusamon Erä-Veikkoja. Urheilu-uran jälkeen hän opiskeli itselleen restonomin ylemmän AMK-tutkinnon, MBA-tutkinnon ja vielä avoimessa yliopistossa gerontologiaa. Hän toimi pitkään Nuorisokeskus Oivangin toiminnanjohtajana ja sen jälkeen Kuusamon kaupungin hyvinvointikoordinaattorina.
Xiaomi Mi Mix 2s
Xiaomi Mi Mix 2s on Xiaomin 3. huhtikuuta 2018 julkaisema älypuhelin, jossa on esiasennettuna Android 8.0 (Oreo) Xiaomin MIUI-käyttöliittymällä.
Muotoilu
Xiaomi Mi Mix 2s -älypuhelimessa on 6-tuumainen näyttö Full HD+ -resoluutiolla.
Kamerat ja multimedia
Laitteessa on kaksi 12 Megapikselin takakameraa. Etukameran tarkkuus on puolestaan 5 Megapikseliä.
Ohjelmisto
Julkaisuhetkellä laitteessa oli esiasennettuna Android 8.0 (Oreo) Xiaomin MIUI-käyttöliittymällä.
Lähteet
https://www.phonearena.com/phones/Xiaomi-Mi-Mix-2s_id10835
Zsolt Baumgartner
Zsolt Baumgartner (s. 1. tammikuuta 1981 Debrecen, Unkari) on unkarilainen autourheilija ja entinen Formula 1 -kuljettaja, joka ajoi Jordan- ja Minardi -talleissa –. Baumgartner oli ensimmäinen unkarilainen kuljettaja F1-sarjassa ja myös ensimmäinen unkarilainen, joka sai MM-pisteitä F1-sarjassa. F1-urallaan Baumgartner on ehtinyt ajaa 20 GP-kilpailua ja sai yhden MM-pisteen Yhdysvaltain GP:stä vuonna 2004. Baumgartner on toistaiseksi ainoa unkarilainen F1-kuljettaja.
Ennen formulauraansa Baumgartner ajoi kartingia 1990-luvun puolivälissä, josta hän siirtyi Saksan Formula Renault ja Formula 3 -sarjoihin kausiksi 1997-2001. Hän kilpaili myös Formula 3000 -sarjassa vuosina 2001–2003 saavuttaen yhteensä seitsemän pistettä. Formuloiden jälkeen Baumgartner kilpaili Champ Car-sarjassa vuonna 2007 toimien Minardi Team USAn testi- ja varakuljettajana. Vuonna 2008 Baumgartner kilpaili Superleague Formula-sarjassa toimien Tottenhamin joukkueen testikuljettajana.
Tulokset kilpailuittain
(paalupaikka vahvennettuna ja nopein kierros kursivoituna)
Luontaistuote
Erikseen on luontaislääkintä.
Luokittelu
Suomessa on myynnissä vuonna 2010 noin 2 500 luontaistuotetta. Pääosaa niistä myydään ravintolisinä. Jotkut lääkekasveja sisältävistä luontaistuotteista luetaan kasvirohdosvalmisteiksi. Kasvirohdosvalmiste (eli lääkkeenomainen tuote tai rohdosvalmiste) tarkoittaa sellaista luontaistuotetta, joka on lääkelain alainen; ravintolisät ovat elintarvikelain alaisia. Rohdoskasveja kuten auringonhattu/punahattu, orapihlaja, neidonhiuspuu, valeriaana, senna, mäkikuisma ja sahapalmu käytetään sekä rohdosvalmisteiden että ravintolisien valmistamiseen. Noin 25% nykyisin käytettävistä lääkkeistä perustuu kasveihin joita on alun perin käytetty rohdoksina.
Myynti ja käyttö
Lääkevalmisteiksi luokiteltavia kasvirohdosvalmisteita ja homeopaattisia valmisteita saa myydä vain luvanvaraisesti ja niitä valvoo Fimea. Ravintolisiä Elintarviketurvallisuusvirasto Evira.
Ravintolisien käytöstä tulisi aina ilmoittaa lääkärille, jotta tämä osaa ottaa huomioon mahdolliset lääkkeen ja ravintolisän yhteisvaikutukset.
Hyödyt
Yrttivalmisteita ja muita kasvivalmisteita markkinoidaan monenlaisiin vaivoihin, joistakin sanotaan olevan hyötyä hermostolle ja mielelle ja joitakin kasveja käytetään ihoa parantavissa valmisteissa. Esimerkiksi rohtosalvialla ja aaprottimarunalla on ruoansulatusta edistäviä vaikutuksia. Aaloeta käytetään ihon parantamiseen. Mäkikuismalla on masennusta lievittavää ja rauhoittavaa vaikutusta. Ginkgo biloban eli neidonhiuspuun lehdillä on psyykkisiä kykyjä sekä verenkiertoa parantavia vaikutuksia.
Haitat ja yhteisvaikutukset
Luontaistuotteet eivät välttämättä sovi yhteen toistensa, käsikauppalääkkeiden tai reseptilääkkeiden kanssa ja voivat aiheuttaa voimakkaita yhteisvaikutuksia. Esimerkiksi varfariinia (Marevan) käyttävien tulee välttää luontaistuotteita. Neidonhiuspuun lehdet voivat asetyylisalisyylihappoon yhdistettynä aiheuttaa verenvuotoa, mikä voi olla vaarallista.
Luontaistuotteilla voi olla haittoja, vaikka niitä ei käytettäisi yhdessä muiden tuotteiden kanssa. Esimerkiksi ginseng voi laskea verensokerin vaarallisen alas.
Raskaus
Raskaana olevien tulee välttää luontaistuotteita. Human Reproduction -lehden julkaisema tutkimus havaitsi, että vaihtoehtoista lääkintää käyttävien raskaudet johtivat 50 % useammin keskenmenoon tai kuolleena syntymiseen (taustatekijöiden vakiointi vahvisti suhdetta entisestään).
Käyttö
Alan mukaan 61 % suomalaisista on joskus käyttänyt luontaistuotteita ja 32 % tuoreimman kuukauden aikana (TNS gallup 2007).
Arvostelua
Luontaistuotteet kuten yrttipohjaiset ravintolisät saattavat vahingoittaa maksaa erityisen paljon ja johtaa maksansiirtoihin ja hepatiittiin. Ihmiset myös kuvittelevat luonnonmukaisen olevan terveellistä.
Haitat
Useilla yrteillä katsotaan olevan haittavaikutuksia, myös laajasti käytetyillä. Myös väärennökset, soveltumattomat yhdistelmät ja kasvien ja lääkkeiden yhteisvaikutukset ovat aiheuttaneet kuolemia.
Luontaistuotteista on löydetty toksiineja ja raskasmetalleja kuten lyijy, elohopea ja arsenikki.
Maksavauriot
Alimentary Pharmacology & Therapeutics -lehden mukaan 2–11 % maksavaurioista voi olla luontaistuotteiden aiheuttamia. Suomessa luku lienee samaa luokkaa. Suomessakin luontaistuotteiden käyttö näyttää aiheuttaneen maksansiirtoja.
Vaarallisia ovat monet kiinalaiset luontaislääkkeet, eräät ayurvedahoidoissa käytetyt tuotteet sekä puolanminttu, Herbalifen tuotteet, rasvanpolttaja Hydroxycut, tähkäkimikki, kava ja eräät vihreä tee -valmisteet sekä monet muutkin luontaistuotteet.
Myös Evira on kehottanut lopettamaan Hydroxicutin käytön ja varoittanut, ettei tähkäkimikki toteuta edes elintarvikkeilta vaadittua turvallisuustasoa.
Journal of Hepatology 47/2007 julkaisi pääkirjoituksen ja kaksi tutkimusartikkelia, joiden 22 maksamyrkytysoireista kärsivää potilasta yhdisti Herbalife-tuotteiden käyttö.
Rohdosvalmisteet ja ravintolisät
Luontaistuotteista rohdosvalmisteet ovat lääkelain alaisia. Niiden markkinoinnin ja myynnin valvonnasta vastaa Lääkealan turvallisuus- ja kehittämiskeskus. Ravintolisät, jotka ulkonäöltään saattavat muistuttaa lääkkeitä, taas määritellään elintarvikkeiksi, eikä niiden valvonta ole yhtä tarkkaa. Siksi myynnissä voi olla maksalle vaarallisia tuotteita.
Vastasyntyneiden seulonta
thumb|250px|Laboratoriohoitaja ottaa vastasyntyneen [[kantapäästä verinäytettä seulontaa varten.]] Vastasyntyneiden seulonnalla (, myös newborn screening ja infant screening) tarkoitetaan vastasyntyneen kantapääverinäytteestä tutkittavia harvinaisia mutta vakavia perinnöllisiä ja synnynnäisiä tauteja. Näitä sairauksia on vaikea tunnistaa alkuvaiheissaan, mutta niiden hoito olisi tärkeää aloittaa mahdollisimman varhain.
Eräissä vakavissa synnynnäisissä aineenvaihduntataudeissa nopea oikea hoito voi estää kehitysvammaisuuden tai jopa kuoleman. Useimmat näitä hyvin harvinaisia tauteja sairastavat lapset näyttävät vastasyntyneinä täysin terveiltä. Jotta hoitoon päästäisiin jo ennen oireiden ilmaantumista ja ennen kuin pysyvää haittaa on ehtinyt kehittyä, näiden sairauksien varhaisimpia merkkejä etsitään seulontatutkimuksilla. Testaamalla kaikki vauvat todennäköisesti löydetään nämä harvat sairaat lapset, joille varhainen taudin tunnistaminen ja hoito ovat elintärkeitä.
Seulontaprosessi toimii yleensä siten, että tutkimus tehdään muutamasta veritipasta, jotka otetaan imupaperille yleensä, kun vauva on n. 2 vrk ikäinen. Jos seulonnassa herää epäily jostakin sairaudesta, vauva kutsutaan lastenlääkärin tutkittavaksi, otetaan uusintanäyte ja selvitetään diagnostisin menetelmin, onko havaittu epäily taudista aiheellinen. Tarvittaessa aloitetaan hoito.
Suomessa seulonta tehdään sekä napaverestä että kantapääverinäytteestä, joka tutkitaan synnynnäisten aineenvaihduntasairauksien seulontakeskuksessa.
Vastasyntyneiden seulonta auttaa ehkäisemään tiettyjen hoidettavissa olevien synnynnäisten sairauksien haittoja. Nämä sairaudet ovat harvinaisia, ja mitä todennäköisimmin vauva on terve. Niillä harvoilla vauvoilla, joilla on jokin näistä taudeista, seulonta ja varhainen diagnoosi voivat radikaalisti vaikuttaa koko elämään.
neonatal screening
Tatjana Ovetškina
Tatjana Nikolajevna Ovetškina (, s. 19. maaliskuuta 1950 Moskova, Venäjän SFNT) on Neuvostoliittoa edustanut, kilpauransa päättänyt koripalloilija. Hän edusti Neuvostoliiton naisten maajoukkuetta Montréalin kesäolympialaisissa 1976 ja Moskovan kesäolympialaisissa 1980, joissa kummassakin Neuvostoliitto voitti kultaa. Lisäksi Ovetškina oli mukana voittamassa kerran naisten koripallon maailmanmestaruutta ja kuudesti Euroopan mestaruutta. Hän kuuluu osin sukujuuriltaan suomensukuiseen kansaan, mordvalaisiin.
Ovetškina on jääkiekkoilija Aleksandr Ovetškinin äiti.
D’Hondtin menetelmä
D’Hondtin menetelmä on suhteellisessa listavaalissa käytetty menetelmä, jolla listan saamien äänimäärien perusteella jaetaan paikat listoille. Menetelmä on nimetty keksijänsä, belgialaisen matemaatikon Victor D’Hondtin mukaan.
D’Hondtin menetelmässä puolueiden saamien paikkojen suhde on melko lähellä äänimäärien suhdetta. Menetelmällä on kuitenkin taipumus suosia suuria puolueita pienten kustannuksella.
Vaiheet
Aluksi lasketaan kunkin ryhmittymän kuten puolueen, vaaliliiton, yhteislistan tai valitsijayhdistyksen vaalipiirissä saama kokonaisäänimäärä. Sen jälkeen kussakin ryhmittymässä ehdokkaat asetetaan järjestykseen henkilökohtaisten äänimäärien perusteella. Jokainen ehdokas saa vertausluvun siten, että ryhmittymän eniten ääniä saanut ehdokas saa vertausluvukseen ryhmittymän koko äänimäärän, toiseksi eniten ääniä saanut 1/2 ryhmittymän äänimäärästä, kolmanneksi tullut 1/3 ja niin edelleen. Kaava on siis Ä/p, jossa Ä on listan saamat kokonaisäänet ja p ehdokkaan sisäinen järjestysluku. Jos äänimäärät tai vertausluvut ovat yhtä suuret, niiden keskinäinen järjestys ratkaistaan Suomessa arpomalla. Vaalipiirin kaikki ehdokkaat asetetaan lopuksi vertauslukujen mukaiseen järjestykseen, ja tästä listasta pääsee läpi niin monta ehdokasta kuin vaalipiiristä valitaan edustajia.
Yksinkertainen esimerkki
Esimerkissä puolueiden A, B, C ja D eniten ääniä saaneiden ehdokkaiden vertausluvut (suluissa läpimenneiden ehdokkaiden läpimenojärjestys).
Paikkoja oli jaossa yhteensä kahdeksan. Esimerkissä puolue D ei saa läpi yhtäkään ehdokasta.
Käytännön esimerkki
Eduskuntavaalit 2019 Varsinais-Suomen vaalipiiri, paikkoja jaossa yhteensä 17:
Liike Nyt ja kristillisdemokraatit eivät saaneet läpi yhtäkään ehdokasta.
D’Hondtin suhteellisuus
D’Hondtin menetelmällä on taipumus suosia suuria puolueita niin, että ne saavat ääniosuuttaan suuremman osuuden paikoista. Vastaavasti pienet puolueet saavat keskimäärin ääniosuuttaan pienemmän paikkaosuuden. Esimerkiksi jos 3 edustajan vaalipiirissä äänet jakaantuvat puolueille prosentein 62 %, 19 % ja 19 %, saa suurin puolue kaikki 3 paikkaa. Toisaalta jos äänet jakaantuvatkin prosentein 48 %, 26 % ja 26 %, saavat kaikki puolueet D’Hondtin menetelmän mukaan yhden paikan. Siten suurinkin puolue voi tietyissä tilanteissa saada ääniosuuttaan selvästi pienemmän osuuden paikoista.
Suhteellisuuden vääristyminen näkyy myös piilevässä äänikynnyksessä, jonka alle jääneet puolueet jäävät kokonaan ilman paikkoja. Piilevä prosentuaalinen äänikynnys on sitä suurempi, mitä pienempi vaalipiiri on. Se voi olla suurimmillaan 100 %/(N+1), missä N on valittavien edustajien lukumäärä.
Menetelmä toimii sitä oikeudenmukaisemmin, mitä suurempia vaalipiirit ovat eli käytännössä mitä vähempiin vaalipiireihin vaalin kohdealue on jaettu. Puolueiden välisen paikkajaon valtakunnallista vääristymää voidaan oikaista myös tasauspaikkajärjestelmällä.
D'Hondtin järjestelmässä vältytään Sainte-Laguën menetelmän ja korkeimpien jäämien vaalitavan (Hare-Niemeyer) sisältämiltä paradokseilta, joissa esimerkiksi enemmistön äänistä saanut puolue voi saada vähemmistön paikoista.
Jefferson
Jeffersonin menetelmä on yhdysvaltalainen nimi D’Hondtin menetelmälle. Paikkojen laskemiseen käytettävä kaava on erilainen, mutta tulos aina sama. Jeffersonissa jokaisen puolueen saama paikkamäärä lasketaan kaavalla ja pyöristämällä tulos alaspäin. Kaavassa a on puolueen saamat äänet, p on jaossa olevat paikat ja K kaikki hyväksytyt äänet. Kaavassa olevaa kerrointa, β, säädetään niin, että kaikki paikat – eikä yhtään ylimääräistä – tulevat jaetuiksi.
Äänikynnys
Joissain maissa (ei kuitenkaan Suomessa) on käytössä valtakunnallinen äänikynnys, joka puolueen on myös ylitettävä, jotta se saisi paikkoja, vaikka se joissakin vaalipiireissä olisikin saanut riittävän paikallisen osuuden äänistä. Pienet listat voivat monissa vaalijärjestelmissä yhdistää voimiaan äänikynnyksen ylittämiseksi tai muuten asemansa parantamiseksi. Ne voivat esimerkiksi yhdistyä vaaliliitoksi, vaalirenkaaksi tai yhteislistoiksi.
Menetelmän levinneisyys
D’Hondtin menetelmä on Kansainyhteisön ulkopuolella hyvin suosittu vaalijärjestelmä. Se on käytössä muun muassa Suomessa, Itävallassa, Israelissa, Alankomaissa, Puolassa, Portugalissa, Espanjassa ja Turkissa. Suomessa avointa listavaalia D’Hondtin menetelmällä käytetään eduskuntavaaleissa, EU-vaaleissa, kuntavaaleissa, aluevaaleissa sekä 1980-luvulle asti myös tasavallan presidentin valitsijamiesten vaaleissa.
Lähteet
Scrutin proportionnel plurinominal
Born to Raise Hell
Born to Raise Hell on vuonna 2010 suoraan DVD:lle julkaistu yhdysvaltalainen toimintaelokuva. Elokuvan ohjasi Lauro Chartrand ja käsikirjoitti Steven Seagal, joka esiintyi myös pääosassa.
Juoni
Interpol agentti Bobby Samuels on määrätty itäeurooppalaiseen erikoisryhmään, joiden tehtävänä on pysäyttää ase- ja huumemyynnit. Tutkiessaan venäläistä asekauppiasta Samuelsin ryhmä sekaantuu mustalaisjengin ja venäläisjengin keskinäiseen sotaan. Sekaantumisen myötä yksi agenteista saa surmansa. Samuels haluaa kostaa kuoleman ja saa lopulta yllättäen apua venäläisjengin puolelta.
Ester Helenius
Ester Emmy Maria Helenius (16. toukokuuta 1875 Lapinjärvi – 12. lokakuuta 1955 Helsinki) oli suomalainen taidemaalari. Hän oli ilmaisutavaltaan intuitiivinen ja ilmaisultaan runsas koloristi. Maalaukset olivat valoa, väriä ja intensiivistä tunnetta.
Elämä
Heleniuksen vanhemmat olivat Lapinjärven kirkkoherrana toiminut pastori Mathias Helenius ja Thérèsia o.s. Cederhvarf. Ester oli kahdeksanlapsisen perheen viides lapsi. Varsinaiseksi kotiseudukseen Helenius tunsi Virolahden pappilan seudun, missä hän oppi suomen kielen ja kiinnostui myös kansanihmisistä. Vuosina 1887–1892 hän opiskeli Viipurin ruotsalaisessa tyttökoulussa.
Helenius opiskeli Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulussa 1892–1898 opettajanaan Helene Schjerfbeck. Hänen töitään oli ensi kerran esillä Suomen Taiteilijain näyttelyssä 1896. Hän asetti töitään näytteille Suomen taiteilijain näyttelyissä 1890-luvulta alkaen. Vuosina 1936–1937 Helenius opetti Vapaassa Taidekoulussa.
Piirustuskoulun opiskeluaikana Helenius maalasi muotokuvia. Muita taiteilijan varhaistuotannon aiheita olivat henkilötutkielmat Virolahden tutuista ihmisistä. Hän teki heistä öljyväri- ja vesivärimaalauksia sekä etsauksia. Heleniuksen ensimmäinen varsinainen merkkiteos oli Pelimannit (1908).
Helenius oli kiinnostunut suomalaisesta kansankulttuurista. Hän kierteli ja merkitsi aktiivisesti muistiin vanhoja rekilauluja Virolahdella ja Säkkijärvellä. Vuonna 1915 hän julkaisi keräyksensä tulokset kokoelmana. Hän piti myös konsertin, jossa hän luutulla itseään säestäen esitti osia kokoelmastaan. Jostakin syystä koko tilanne oli fiasko, mutta se kuvaa Heleniuksen estotonta ja innostuvaa temperamenttia.
Helenius teki opintomatkan Pariisiin ja Italiaan 1899–1900 ja opiskeli vähän aikaa Pariisissa Eugène Carrièren johdolla. Hän työskenteli myös 1910–1930-luvulla useasti Pariisissa erimittaisia jaksoja ja kerran myös Espanjassa. Pariisissa hän kävi piirtämässä Grande Chaumièressa ja Académie Colarossissa. Vuonna 1938 Heleniuksella oli yksityisnäyttely Gallerie Barreirossa Pariisissa.
Helenius osallistui ahkerasti kotimaisiin yhteisnäyttelyihin ja piti yksityisnäyttelyitä Suomessa. Hänen uransa merkittävin näyttely oli kuitenkin yksityisnäyttely Galerie A. Barreirossa Pariisissa. Näyttelyn saama menestys merkitsi Heleniukselle Pariisin kauden huipentumaa. Helenius sai Suomen Taiteilijaseuran kunniajäsenyyden 1944. Hänen viimeiset työt ovat suunnilleen vuodelta 1954. Hämeenlinnan taidemuseo järjesti Heleniuksen muistonäyttelyn vuonna 1956.
Teoksia kokoelmissa
Heleniuksen teoksia on muun muassa Ateneumin ja Hämeenlinnan taidemuseon kokoelmissa. Hämeenlinnassa on noin 250 Heleniuksen työtä. Suurin osa hänen aikuisikään eläneistä sisaruksistaan pysyi Heleniuksen lailla naimattomina, minkä vuoksi Hämeenlinnan taidemuseolle tehtiin taiteilijan jäämistöä koskeva lahjoitus.
Lähteet
thumb|right|Heleniuksen tunnetuimpiin teoksiin kuuluu Yksinäinen kalla (1949).
Värirotu
thumb|250px|[[American Cream Draft on uusi, alun perin värin perusteella jalostettu työhevosrotu. Useimmat rodun eläimet ovat samppanjavärisiä.]] Värirotu on termi, jolla tarkoitetaan yhdysvaltalaisten hevosyhdistysten ylläpitämiä rekistereitä, joihin hevosyksilöt hyväksytään pääasiassa värityksen perusteella. Joihinkin värirekistereihin hyväksytään erilliseen esirekisteriin myös "vääränvärisiä" yksilöitä, joilla on todistettavasti ainakin yksi "oikeanvärinen" vanhempi. Hevosten rodun suhteen ei useinkaan esitetä tarkkoja vaatimuksia, mutta tietyt rodut ovat usein erityisen haluttuja. Tunnetuimmat värirodut lienevät palomino (voikot hevoset) ja pinto (lehmänkirjavat). Muita ovat muun muassa buckskin (ruunivoikot ja hallakot) ja verrattain uusi sabinohevosrekisteri.
Värirotuja ei pidetä varsinaisina rotuina, mutta järjestelmällisen jalostuksen myötä värirotu voi ajan myötä vakiintua roduksi. Yhdysvalloissa on hyvin yleistä, että hevonen on hyväksytty usean eri rekisterin jalostukseen.
Alkuperä
Värirekisterien olemassaolo johtuu muun muassa Yhdysvaltojen yleisimmän hevosrodun eli quarterhevosen tiukoista väritysvaatimuksista: hevosten tulee olla yksivärisiä ja mielellään mahdollisimman pienimerkkisiä. Vaikka rodussa hyväksytään kaikki yksiväriset väritykset, tiettyjä värejä on pidetty epätoivottavina. Värien monimutkaisen periytymisen vuoksi yksivärisenkin näköisistä vanhemmista voi syntyä selkeästi kirjava jälkeläinen; vaikka tällainen yksilö olisi rotupuhdas, sitä ei hyväksytä quarterhevosrekisteriin. Nykyinen paint-rotu sai alkunsa juuri tällaisista "yllätyskirjavista" hevosista. Myös sabinorekisteri perustuu suurilta osin roturekisteriinsä liian suurimerkkisiin quarterhevossabinoihin.
Toinen ja todennäköisesti tärkeämpi syy värirotujen syntyyn on ollut ihmisten viehtymys epätavallisiin ja silmää miellyttäviin värityksiin; esimerkiksi palominorekisteriin hyväksyttävän hevosen on oltava "vastalyödyn kultakolikon värinen". Yhdysvaltojen suuri hevosmäärä ja valtarotu quarterhevosen laaja värikirjo ovat mahdollistaneet väriin perustuvien rekisterien perustamisen ja ylläpidon. Joihinkin värityksiin liittyy myönteisiä mielikuvia hevosen luonteesta, suorituskyvystä tai rakenteesta, vaikka värillä ei tiettävästi mitään suoraa yhteyttä tällaisiin ominaisuuksiin olekaan.
Jalostaminen
Monet värirekisterit asettavat hevosille värityksen lisäksi myös esimerkiksi kokovaatimuksia. Usein tietyt rodut ovat erityisen haluttuja. Laajimmissa värirekistereissä voidaan hevosia karsia myös rakenteen perusteella, jolloin rekisterin sisäinen jalostus voi saada jo rotujalostuksen piirteitä.
Värirotujen värijalostus voi olla erittäin haastavaa: esimerkiksi voikkoja keskenään paritettaessa syntyy 50 % todennäköisyydellä voikko varsa, 25 % todennäköisyydellä tavallinen ruskea rautias ja 25 % todennäköisyydellä kelmeänvaalea valkovoikko. Toisaalta samankaltaisten värien virheellinen tunnistus voi aiheuttaa jalostuksessa epätoivottuja tuloksia: ruunivoikoksi tulkittu ruunihallakko voi tuottaa parhaimmillaankin vain 50 % todennäköisyydellä ruunivoikon tai ruunihallakon jälkeläisen (kun ruunikkovärin periytyminen on varmaa ja toinen vanhempi on ruunivoikko). Ruunivoikonhallakkoa ei oteta laskelmassa huomioon, koska sen miltei valkorunkoinen fenotyyppi eroaa selvästi sekä ruunihallakosta että ruunivoikosta.
Värirotujen värijalostusta voi vaikeuttaa myös se, että rekisterien vaatimukset eivät useinkaan perustu geneettiseen väriin vaan hevosen ulkonäköön. Niinpä esimerkiksi palominorekisteriin hyväksytään myös sellaisia kullanvaaleita valkoharjaisia hevosia (lähinnä liinaharjaisia vaaleanrautiaita), jotka eivät rotunsa puolesta voi olla aitoja voikkoja. Tällaisia valevoikkoja voivat olla esimerkiksi arabianhevoset: rodussa ei esiinny voikkogeeniä lainkaan. Voikon näköisen rautiaan ja aidon voikon jälkeläisistä 50 % on kyllä voikkoja, mutta värintuotannon kannalta arvokkaita homotsygootteja kermanvaaleita valkovoikkoja ei synny lainkaan.
Termin muu käyttö
Joskus termillä värirotu tarkoitetaan niin kutsuttua yhden värin hevosrotua, jossa tietty väritys vallitsee teoriassa ainoana ja joihin hyväksytään vain tietynvärisiä hevosia. Värien periytymistavan vuoksi ei-haluttu väri voi tulla esiin pitkänkin värin jalostuksen jälkeen, mutta yleensä tällaisia yksilöitä ei hyväksytä rotunsa jalostukseen. Tunnettuja "yksivärisiä" hevosrotuja ovat muiden muassa musta friisiläinen ja ruunikko clevelandinruunikko.
Harvoissa tapauksissa värirotu voi tarkoittaa myös rotua, jossa esiintyy runsaasti erilaisia erikoisvärejä.
Aiolinen
thumb|A:sta alkava aiolinen asteikko
Aiolinen on musikaalinen moodi ja kirkkosävellaji, tai termin nykyisen käytännön mukaisesti diatoninen asteikko, joka tunnetaan myös luonnollisena molli­asteikkona.
Historia
Antiikin Kreikkalaisessa musiikin teoriassa aiolinen oli eräiden myöhäisten kirjoittajien kuten Kleonideen käyttämä vaihto­ehtoinen nimi sävel­lajille (tonos), jota Aristoksenos oli nimittänyt alemmaksi lyydiseksi. Se oli yhdeksän puoliaskelta korkeammalla kuin alin säveltaso, jota sanottiin hypodooriseksi.
Termi sai 1500-luvun puolivälissä uuden merkityksen, kun Heinrich Glarean antoi sen nimeksi määrittele­mälleen yhdeksännelle moodille, joka luonnollisella diatonisella asteikolla ulottuu A:sta seuraavaan, oktaavia korkeampaan A:han ja joka vastaa nykyistä luonnollista molli­asteikkoa.
Ennen Glareania musiikin teoria oli tuntenut vain kahdeksan kirkkosävellajia, sävelistä D, E, F ja G alkavat autenttiset diatoniset asteikot sekä niiden plagaaliset vastineet. Muutamissa niistä saatettiin kuitenkin H:n sijasta toisinaan käyttää siitä puoli­askelen alentamalla saatua B-säveltä.
Vuonna 1547 Heinrich Glarean julkaisi teoksensa Dodeachordon. Siinä uutena keskeisenä ajatuksena oli, että diatonisia moodeja oli kaksi­toista, sen sijaan että niitä oli aiemmin oletettu olevan kahdeksan. Uudet moodit vastasivat asteikkoja, joiden päätös­sävelet olivat A ja C ja joista kummastakin oli myös autenttinen ja plagaalinen vastine. Asteikot, joissa nämä tai jopa H olivat päätös­sävelinä, oli tosin tunnistanut viimeistään jo Hucbald 900-luvulla, mutta niitä oli pidetty vain toiselle sävel­korkeudelle transponoituina asteikkoina, joiden päätös­sävel normaalisti oli kvinttiä alempana. Guido Arezzolainen nimitti 1000-luvulla teoksensa Micrologus 8. luvussa säveliä A, H ja C affinaaleiksi niiden esiintyessä päätös­sävelinä, ja myöhemmin samassa merkityksessä käytettiin termiä konfinaali. Vuonna 1515 Pietro Aaron oli ensimmäinen teoreetikko, joka selitti moodien polyfonisen käytön kahdeksan sävel­lajin järjestelmällä, johon nämä transpositiot sisältyivät. Vielä vuonna 1581 Illuminato Aiguino da Brescia julkaisi perusteellisen teorian, jossa puolustettiin kahdeksan sävel­lajin järjestelmää poly­fonisessa musiikissa Glareanin uutuuksia vastaan. Siinä hän piti perinteisiä ensimmäistä ja toista moodia, siis doorista ja hypo­doorista niiden esiintyessä affiinisessa asemassa (jolloin päätös­sävelenä oli D:n sijasta A) kahden moodin yhdistelmänä ja nimitti niitä "yhdistetyiksi moodeiksi".
Glarean sen sijaan antoi uudelle yhdeksännelle moodille nimen aiolinen. Se oli luonnollinen diatoninen asteikko, jonka perussävel oli A ja jossa oli puhdas kvintti dominanttina (tenor). Kymmenettä moodia, aiolisen plagaalista muotoa, Glarean nimitti hypo­aioliseksi ("aiolisen alapuolella olevaksi"). Siinä esiintyivät samat sävelet, mutta tenor-sävelenä oli pieni terssi, ja siinä sävel­ala ulottui kvartin verran perus­sävelen ala­puolella olevasta E:stä oktaavia korkeammalla eli kvintin verran perus­sävelen ylä­puolella olevaan E:hen.