cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Lauri Helske
Lauri Jafet Helske, sukunimi vuoteen 1912 Helenius (3. helmikuuta 1893 Orimattila – 27. maaliskuuta 1968 Helsinki) oli suomalainen kelloseppämestari, joka rakensi 1930-luvulla raekelloksi kutsutun yhden maailman tarkimmista mekaanisista kelloista.
Lauri Helskeen vanhemmat olivat seppä Leander Helenius ja Karoliina Lindroos. Hän kävi kansakoulun ja opiskeli kahden vuoden ajan piirustusta Viipurin Taiteenystäväin piirustuskoulussa.
Helske oli pari vuotta sähkösanomien jakajana Viipurin lennättimessä ja konelatojana Suomettaren kirjapainossa Helsingissä kolmen kuukauden ajan. Vuosina 1912–1917 hän työskenteli sorvarina muun muassa Pietarissa Lesnerin konepajassa, Siltatehtaalla Helsingissä ja konepajassa Pitkärannan kaivosalueella. Vuonna 1917 Helske siirtyi veturinlämmittäjäksi Riihimäelle. Hän osallistui Suomen sisällissotaan saksalaisen joukko-osaston riveissä ja oli mukana 1919 Viron vapaussodassa Pohjan Poikien rykmentissä sekä Aunuksen retkikunnassa.
Lauri Helske työskenteli 1920–1932 veljensä Iivari Helskeen kellosepänliikkeessä Turussa, jossa hänen oppi-isänään oli kelloseppä Frans Hjalmar Ahlström. Ensimmäisen kellonsa - graham-käyntisen sekuntiheilurikellon - Helske rakensi 1921. Vuonna 1931 hän sai valmiiksi riefler-käynnillä varustetun heilurikellon ja hän sai samana vuonna kelloseppämestarin arvon. Helske oli sitten vuodesta 1932 alkaen Valter Hasselgrenin ja Auran Kultaseppä Oy:n palveluksessa Turussa. Helskeen rakentama riefler-käyntinen heilurikello ostettiin 1937 Helsingin yliopiston seismologisen aseman pääkelloksi ja se oli tässä käytössä vuoteen 1962 saakka. Kellon käyntitarkkuus on noin 0,2 sekuntia vuorokaudessa.
Vuosina 1934–1936 Helske rakensi raekelloksi kutsutun mekaanisen tarkkuuskellon käyttäen työhön 4 000 tuntia. Kellon käyntitarkkuus oli 0,0033 sekuntia vuorokaudessa eli yhden minuutin verran 50 vuodessa. Kellossa oli kuusi kiloa painava invarmetallinen heiluri. Tyhjiökupuun sijoitettu kello painoi 120 kiloa. Tyhjiökupuun pumpattiin alipaine ja kello veti itsensä sähkömoottorin avulla. Helske sai kellosta kultamitalin ja kunniadiplomin Pariisin maailmannäyttelyssä 1937 sekä mitalin ja kunniakirjan Berliinin kansainvälisessä käsityö- ja teollisuusnäyttelyssä 1938. Suomen kelloseppäliitto osti raekellon ja Helskeen rakentaman valokennokellon vuonna 1955.
Helske toimi 1948–1951 teknisenä asiantuntijana Ready-merkkisiä kelloja valmistaneessa Vihna Oy:ssä. Hän valmisti myös työkaluja ja oli kiinnostunut seismografeista ja muista tarkkuuskojeista. Helske kuoli 1968 75-vuotiaana.
Alberto della Marmora
thumb|Alberto della Marmora Alberto Ferrero La Marmora (7. huhtikuuta 1789 Torino – 18. maaliskuuta 1863 Torino) oli italialainen sotilas ja luonnontieteilijä.
La Marmora oli kenraali Napoleonin sodissa ja sai kunniamerkkinsä henkilökohtaisesti Napoleon I:ltä. Myöhemmin hän oli Sardinian kuninkaan palveluksessa. Hän kirjoitti teoksen Viaggio in Sardegna 1860, jossa hän jatkoi Francesco Cettin suorittamia tutkimuksia. Monet La Marmoran keräämistä eläimistä lähetettiin Franco Andrea Bonellille Torinon yliopistoon ja hän oli kirjeenvaihdossa myös Bonellin seuraajan Giuseppe Genén kanssa.
Hotelli Korpilampi
Hotelli Korpilampi on Pandoxin operoima hotelli Espoon Lahnuksessa. Pääkaupunkiseudun ensimmäisen niin sanotun korpihotellin rakennustyöt aloitettiin vuonna 1975 ja hotelli avattiin vuonna 1977. Hotelli tuli tunnetuksi vuoden 1977 Korpilampi-seminaarin yhteydessä. Hotellissa on yhteensä 156 huonetta ja 17 kokoustilaa. Lisäksi hotellissa on ravintola, kylpylä ja kuntosali. Hotelli Korpilammen entinen omistaja Lomaliitto meni vuonna 2009 konkurssiin. Hotelli oli Lomaliiton konkurssin jälkeen suljettuna 1,5 vuotta kunnes Pandox osti hotellin.
Historiaa
Korpilampi-hotellin rakentamisen käynnisti vuonna 1975 Helsingin Osuuskaupan, Enso-Gutzeitin ja Skopin muodostama yhteenliittymä nimellä Tornilampi-hanke. Pinta-alaltaan 17 hehtaarin alueelle rakennettiin tekolampi siirtämällä pois noin 60 000 kuutiometriä mutaa niin, että lammesta tuli paikoin 12 metriä syvä. Kallioinen hotellitonttikin tarvitsi suuria maanrakennustöitä, ennen kuin pohja 162 hotellihuoneen, viiden ravintolan ja 300-paikkaisen auditorion rakennukselle oli saatu aikaan. Hotellin viereen tehtiin 23-huoneinen asuntola henkilökunnalle. Hotellia markkinoitiin alusta asti yhteistyössä Finnlinesin kanssa GTS Finnjetin keskieurooppalaisille laivamatkustajille sopivana, mutta strategia ei tuottanut tulosta vaan 1980-luvun alussa HOK kyllästyi tappioihin ja myi Korpilammen ammattiyhdistysliikkeen omistamalle Lomaliitolle.
Korpilampi-seminaari
Korpilampi-seminaari oli hotellissa vuonna 1977 järjestetty talouspoliittinen seminaari, jonka kokoonkutsuja oli Suomen silloinen pääministeri Kalevi Sorsa. Paikalle oli kutsuttu Suomen poliittisten puolueiden, etujärjestöjen ja elinkeinoelämän eliitti, osanottajia oli 350. Myyttiseen maineeseen nouseessa kokouksessa synnytettiin poliittinen konsensus Suomen tulevasta talouspolitiikasta.
Warren Ellis
thumb|240px|Warren Ellis vuoden 2010 [[Comic-Conissa.]] Warren Ellis (s. 16. helmikuuta 1968) on englantilainen sarjakuvakäsikirjoittaja, joka on työskennellyt niin Marvelille kuin DC:llekin. Hänen kuuluisimpia töitään ovat muun muassa Transmetropolitan, Authority ja Planetary. Hän on myös hyvin aktiivinen bloggaaja.
Vuonna 2005 tehtiin Ellisin Global Frequency -sarjakuvaan perustuva TV-sarjan pilottijakso, jonka Warner Brothers hyllytti johtoportaan vaihdoksen yhteydessä, eikä sitä koskaan näytetty televisiossa. Jakso päätyi kuitenkin internetiin ja keräsi nopeasti fanijoukon, joka yrittää saada sarjan tuotannon käynnistymään. Ilmiö on siinäkin mielessä erikoinen, että Global Frequency -sarjan perusideana on maailmanlaajuinen, yksittäisten eksperttien muodostama yhteistyöverkko.
Rämerahkasammal
Rämerahkasammal (Sphagnum angustifolium) eli vanhalta nimeltään jokasuonrahkasammal on Suomessa yleinen rahkasammallaji.
Ulkonäkö
thumb|left|Rämerahkasammalen varsilehti on pieni ja kolmiomainen Rämerahkasammalen pallomainen latvus on heleän vaaleanvihreä, verso sen alla vaaleamman kellanvihreä. Sillä on kaksi ulospäistä ja kaksi alaspäistä haaraa, jotka peittävät vaalean varren. Rämerahkasammalen varsilehti on kolmiomainen. Kasvin latvuksen kasvaessa sen alaosa kuolee ja muuttuu vähitellen turpeeksi. Itiöpesäkkeet ovat sillä tavallisia.
Christoph Graupner
pienoiskuva|Allekirjoittanut Christoph Graupner Christoph Graupner (13. tammikuuta 1683 – 10. maaliskuuta 1760) oli saksalainen barokkiajan säveltäjä ja cembalisti.
Graupner syntyi Hartmannsdorfissa Saksissa, ja sai varhaista musiikinopetusta sedältään, urkuri Nicolaus Kuesterilta. Graupner luki Leipzigissa lakia ja jatkoi musiikkiopintojaan Johann Kuhnaun johdolla.
Graupner sai vuonna 1709 toimen Hesse-Darmstadtin hovissa, ja vuonna 1711 hänestä tuli Hofkapellmeister. Hän vietti viimeiset vuotensa sokeana.
Graupnerin tuotantoon kuuluu muun muassa 113 sinfoniaa, 85 alkusoittosarjaa, 44 konserttoa, 8 oopperaa sekä kantaatteja.
Nuuttipukki
Nuuttipukit (murresanana myös nuutipukki) ovat naamioituneita lapsia, jotka osassa Suomea kiertävät talosta taloon loppiaisen jälkeen 7. tammikuuta tai Nuutinpäivänä eli 13. tammikuuta. He esittävät laulun ja saavat siitä yleensä pienen palkkion. Länsi-Suomessa näihin päiviin asti jatkunut vanha perinne muistuttaa Pohjois- ja Itä-Suomessa pääsiäisenä harrastettavaa virvontaa.
Ajankohta
Nuutinpäivä on ollut nykyisellä paikallaan eli 13. tammikuuta vuodesta 1708 lähtien. Sitä ennen Nuutinpäivä oli jo loppiaisen jälkeisenä päivänä 7. tammikuuta. Ajankohdan siirtämisestä huolimatta nuuttipukit kulkivat 7. päivänä aina vuoteen 1972 saakka, jolloin loppiaisen muuttaminen kiertäväksi juhlapyhäksi muutti myös nuutipäivän perinnettä. Nuuttipukkien uudeksi päiväksi tuli sen virallinen ajankohta eli 13. tammikuuta. Vaikka loppiainen muuttui Suomessa jälleen kiinteäksi vuonna 1992, ei nuuttipukkiperinne enää siirtynyt takaisin vanhaan ajankohtaan. Tämän perinteen merkitystä loppiaiseen päättyvän joulunajan riehana on viime vuosina kuitenkin pyritty elvyttämään. Vanhojen lakien mukaan nuutinpäivä päättää 20 päivän ajan kestäneen joulurauhan. Nuutinpäivänä myös joulukuusi viedään ulos ja joulukoristeet kerätään pois.
Perinne ja nykypäivä
Sotien jälkeen nuuttipukkiperinne muuttui ja nykyään sitä jatkavat lapset. He pukeutuvat naamiais- tai fantasia-asuun ja kiertävät ovelta ovelle kysymässä ”Saavatko nuuttipukit laulaa?”. Tämän jälkeen he esittävät jonkin laulun tai lorun. Palkkioksi nuuttipukeille on tapana antaa makeisia.
Nuuttipukkiperinne on Suomessa säilynyt lähinnä vain Lounais-Suomessa. Erityisesti Satakunta ja Vakka-Suomi ovat alueita, jossa nuuttipukit kiertävät edelleen. Perinne elää myös joissakin osissa Pirkanmaata sekä Etelä-Pohjanmaata.
Arnold–Chiarin epämuodostuma
Arnold–Chiarin epämuodostuma on harvinainen neurologinen sairaus. Diagnosoituja tapauksia on vähän, ja heistä suurin osa on aikuisia. Sairaus ilmenee pikkuaivojen ja aivorungon epämuodostumana.
Tausta
Epämuodostuma on nimetty sitä 1890-luvulla tutkineiden Hans von Chiarin ja Julius Arnoldin mukaan. Ensimmäisenä tautia kuvaili kuitenkin John Cleland vuonna 1883.
Jaottelu
Arnold–Chiarin epämuodostuma jaetaan neljään tyyppiin:
Järjestöt
Suomessa toimii Suomen chiari- ja syringomyeliayhdistys, jonka tavoite on tehdä sairauksia tunnetuiksi.
Riikka Timonen
Riikka Timonen (o.s. Väyrynen) eli Riikka on suomalainen laulaja, joka on vaikuttanut aiemmin muun muassa Värttinä- ja Adiemus-yhtyeissä. Hän julkaisi debyyttialbuminsa Käenkukuntayöt 5. maaliskuuta 2008. Riikka on itse sanoittanut levyn kappaleet ja ne on säveltänyt Ville Laaksonen. Soolouransa ohella Riikka laulaa AiA-lauluyhtyeessä. Hänet tunnetaan myös suomenkielisestä pääroolista Disneyn animaatioelokuvassa Lumikki ja seitsemän kääpiötä.
Vuonna 2004 Riikka sijoittui Suomen Euro­viisu­karsinnoissa kolmanneksi kappaleellaan ”Toarie”. Riikka on laulanut Euroviisujen loppukilpailussa kahdesti: vuonna 1996 Oslossa Jasminen taustakuorossa ja vuonna 2004 Istanbulissa Jari Sillanpään taustalla. Riikka oli mukana myös vuoden 2009 Suomen Euroviisukarsinnoissa yhtenä kahdestatoista kutsuartistista ”Meren”-kappaleellaan.
Oman soolotuotantonsa lisäksi Riikka on tehnyt sanoituksia AiA-yhtyeelle, Ahavalle ja Lauluyhtye Lindarille.
Aleksanteri Suuri (vuoden 1956 elokuva)
Aleksanteri Suuri on vuonna 1956 julkaistu Aleksanteri Suuresta kertova Robert Rossenin ohjaama ja käsikirjoittama yhdysvaltalainen elokuva. Elokuvan nimikkopääosaa näyttelee Richard Burton. Elokuva sai varsin huonon vastaanoton aikalaiskriitikoilta ja yleisöltä. Sitä kuvailtiin esimerkiksi liian pitkäksi ja tylsäksi.
Tuotanto
thumb|vasen|Elokuvassa näytelleet [[Richard Burton (oik.) ja Claire Bloom (vas.).]] Aleksanteri Suuri tehtiin Hollywoodin niin sanotulla kulta-ajalla. Elokuvan ohjasi ja käsikirjoitti yhdysvaltalainen Robert Rossen ja sen pääroolia esittää brittiläinen Richard Burton. Elokuvan kuvaukset tehtiin Espanjassa. Rossen pyrki ohjaustyössään historialliseen tarkkuuteen ja seurasi kerronnassa antiikin historiallisia lähteitä uskollisesti. Taiteellisena ratkaisuna Aleksanterista tehtiin tosin vaaleahiuksinen ja siten "eurooppalaisempi" ja länsimaisempi, vaikka antiikin lähteet eivät Aleksanterin hiusten väriä erikseen mainitsekkaan. Burtonin hiukset värjättiin roolia varten.
Vastaanotto
Aleksanteri Suuri sai ensi-iltansa vuonna 1956. Elokuvan vastaanottoa voidaan pitää huonona niin kriitikoiden, kuin katsojienkin keskuudessa. Elokuvaa pidettiin yleisesti liian pitkänä ja tylsänä. Historiallisesti tarkka ohjaustapa johti tapahtumien ja eri informaation vyöryttämiseen valkokankaalle tapahtumia juuri selittämättä. Suuri yleisö olisi ehkä myös ollut kiinnostuneempi rakkaustarinasta, jollaista elokuvassa ei ollut. Myös näyttelijöiden suorituksia kritisoitiin.
Elokuva-arvioita kokoava Rotten Tomatoes antoi elokuvalle yhdeksään arvioon perustuvan arvosanan 0 %.
Esko Salminen
Esko Kullervo Salminen (s. 12. lokakuuta 1940 Helsinki) on suomalainen näyttelijä. Jo varhaislapsuudessaan Suomen Kansallisteatterin elämänmenoon kosketuksen saanut Salminen on yli 60 vuotta kestäneen uransa aikana ottanut taiteellisia voittoja niin traagisten kuin koomistenkin roolien tulkitsijana ja kohonnut yhdeksi merkittävistä suomalaisista näyttämötaiteilijoista.
Salminen on profiloitunut laajaa tunneskaalaa vaativien klassisten roolien näyttelijänä ja osoittanut paitsi hioutunutta tekniikkaa, myös huomattavaa fyysisyyttä. Suurimman osan urastaan hän on tehnyt Kansallisteatterissa ja Helsingin Kaupunginteatterissa. 1970-luvulla Salmisella oli intensiivinen jakso Turun kaupunginteatterissa. Siellä hän kuului ensembleen, joka sai suosiota vahvalla tulkinnallaan Aleksis Kiven Seitsemästä veljeksestä.
Salmisen luotto-ohjaajia vuosien varrella ovat olleet Jack Witikka, Kalle Holmberg, Ralf Långbacka, Arto af Hällström ja Laura Jäntti. Elokuvataiteessa hän on työskennellyt useaan otteeseen Matti Kassilan ohjaamana.
Lapsuus ja nuoruus
Esko Salmisen vanhemmat olivat näyttelijät Unto Salminen ja Kyllikki Väre. Kumpainenkin työskenteli 1940-luvulla Suomen Kansallisteatterissa, josta tuli merkittävä osa Eskon varhaislapsuutta: "Vähän kalman hajua, vanhojen näyttelijöiden ruumiita… Ehkä tuoksahdus vanhaa viinaakin --- ", Salminen kertoo lapsuusmuistoistaan. Hän vahvisti muistelmissaan myös kauan liikkuneen huhun, jonka mukaan hänen biologinen isänsä oli näyttelijä Tauno Palo. Salmisen lapsuudenkoti sijaitsi Helsingin Kruununhaassa Kirjatyöntekijänkadulla. Samassa talossa asui muun muassa Krohnin perhe. Taloudellisesti hänen perheensä tuli hyvin toimeen ja lähiympäristössä asui runsaasti kulttuurivaikuttajia, joiden kanssa Salmiset olivat aktiivisesti vuorovaikutuksessa. Kyllikki Väre kuoli aivoverenvuotoon Eskon ollessa kymmenvuotias. Väre oli erotettu Kansallisteatterista 1947. Unto Salminen joutui hunningolle puolisonsa kuoleman jälkeen. Alkoholismin ohella hän kärsi nivelreumasta, ja entiselle maajoukkuetason urheilijalle tilanne oli erityisen hankala. Hänet erotettiin Kansallisteatterista 1951.
Teinivuosinaan Esko Salminen osoitti taiteellista ja liikunnallista lahjakkuutta. Hän kävi 15-vuotiaaksi saakka koulua Helsingin Kulmakoulussa. Samaan aikaan hän työskenteli enonsa rautakaupassa varastomiehenä ja sittemmin myyjänä. Hänestä suunniteltiin myös yrityksen toiminnan jatkajaa. Unto Salminen avioitui toistamiseen 1950-luvun puolivälissä, ja Esko Salminen alkoi samoihin aikoihin jälleen kiinnostua teatteritaiteesta. Nuorempi Salminen kuului 1956 perustetun Kellariteatterin varhaisimpaan ensembleen yhdessä muun muassa Liana Kaarinan, Antti Litjan ja Katriina Rinteen kera. Nuoren teatteriryhmän ensimmäiset näytökset, Onnen päivät, Ruma Elsa ja Charleyn täti, ovat myös suomalaisen televisiotoiminnan varhaishistoriaa. Ne esitettiin suorina lähetyksinä. Helsingin Sanomien Sole Uexküll huomioi Salmisen ”luontaisen ilmaisukyvyn” ja nyanssien hallinnan 22. huhtikuuta 1958 julkaistussa Charleyn tädin arvostelussa. Uexküll havaitsi toisaalta Salmisen puhetekniset puutteet, ja piti niiden korjaamista ensisijaisena, mikäli tämä aikoo teatterialalle; ” --- ja olisipa sääli ellei aikoisi, kun perittyä lahjaa on näin valtavasti”, Uexküll kirjoitti.
Lahjojensa ansiosta Salmiselle tarjoutui mahdollisuus ryhtyä teatteriuralle ilman koulutusta: Kotkan teatterin Jouko Paavola olisi kiinnittänyt hänet saman tien. Jalmari Rinne kannusti vakaasti Salmista hankkimaan muodollisen pätevyyden: Salmiselle järjestettiin oma pääsykoe Teatterikouluun syksyllä 1958. Pääsykoetehtävät olivat samat kuin muillekin. Jälkeenpäin Salminen arvioi saaneensa koulusta välttämättömän teoreettisen ja teknisen opin, valmiudet selviytyä näyttelijän ammatista. Salminen oli koulun nuorin. Hänen kurssinsa ”henkinen isä” oli Mikko Majanlahti, ja samalla kurssilla oli muun muassa Rose-Marie Precht.
Toisen lukuvuoden jälkeisenä kesänä Salminen saavutti ensimmäisen taiteellisen voittonsa Turun Samppalinnan kesäteatterissa. Näytelmä oli Aleksis Kiven Kullervo. Elokuva-aitta kirjoitti näytelmästä laajan artikkelin otsikkona ”Kullervo riehuu Samppalinnan mäellä”. Myös Suomen tuolloinen presidenttipari näki Kullervon. Salminen laskee näyttämövuosiensa alkaneen kyseisestä näytelmästä kesällä 1960, jolloin hän oli 19-vuotias. Hän sai näytellä ammattilaisten kanssa opiskelijana, ei enää näyttämötaiteen harrastajana. Näitä ammattilaisia olivat Vili Auvinen, Kaisu Leppänen, Eila Roine ja Veikko Sinisalo.
Suomen Kansallisteatteri 1961–1969
Teatterikoulun päätyttyä vuonna 1961 Salmisen oli määrä aloittaa Turun kaupunginteatterissa, mutta lopulta hänet kiinnitettiin Suomen Kansallisteatteriin, missä hänen uransa alkoi vaisusti. Hänen ensimmäinen merkittävä roolinsa oli juutalaispoika Andri Max Frischin näytelmässä Andorra. Salminen itse ei pitänyt suorituksestaan, mutta kriitikkovastaanotto oli myönteinen ja hän sai enemmän roolitehtäviä.
Salmisen varsinainen riemuvoitto Kansallisteatterissa oli Eskon rooli Aleksis Kiven Nummisuutareissa. Suorituksen fyysisyys sai erityistä huomiota: ”Tuskin meillä on tämän Eskon veroista ulkonaisia humalan ilmauksia – ilmahyppyjä, aitalentoja ja muuta mahdollista, hyvin irrallista akrobatiaa!”, Ilta-Sanomat hehkutti. Seuraava taiteellinen voitto oli nimiosa Marcel Pagnolin näytelmässä Marius kevätkaudella 1966. Salminen oli alkanut saada arvostusta Kansallisteatterin näyttelijänä, ja päätti irtisanoutua vuonna 1969, mikä sai teatterin johdon ymmälleen.
Ainoan teatterikiertueensa Salminen teki kesällä 1962. Kiertue oli jatkoa Ansa Ikosen 25-vuotiskiertueelle ja sillä olivat mukana edellä mainittujen lisäksi Tauno Palo, Uuno Hemmo, Katriina Rinne ja Tommi Rinne. Kiertueella esitettiin Katariina Suuren elämästä kertovaa komediaa Keisarinna ja se veti katsomot täyteen. Salminen näytteli Katariinan nuorta rakastajaa.
Helsingin Kaupunginteatteri 1969–1971
1970-luvun taitteessa suomalainen teatteri oli voimakkaasti politisoitunut ja niin sanottu yhteiskunnallinen teatteri oli muotia. Suomalaisessa yhteiskunnassa teatteri oli tuohon aikaan merkittävä voima sekä taiteellisesti että poliittisesti ja etenkin kaupunginteattereiden ohjelmisto ja johto heijasteli paikallisia poliittisia voimasuhteita.
Yhteiskunnallisen teatterin airut Ralf Långbacka houkutteli Esko Salmisen Helsingin Kaupunginteatteriin, missä tämä aloitti syyskaudella 1969. Salmisella oli merkittävä rooli Dostojevskin romaaniin perustuvassa näytelmässä Riivaajat ja kyseisen roolin puitteissa hän protestoi Eugen Terttulan, Kalle Holmbergin ja Ralf Långbackan puolesta. Osa kaupunginteatterin väestä oli halunnut kyseisen kolmikon teatterin johtoon, lopulta johtajaksi valittiin kuitenkin Timo Tiusanen, jonka teatterin hallitus puolestaan olisi halunnut edellä mainitun kolmikon lisäksi johtajiston neljänneksi jäseneksi.
Turun kaupunginteatteri 1971–1977
Seitsemästä veljeksestä tehtiin kahdesta eri yleisönäytöksestä koottu televisiotaltionti vuonna 1975. Se julkaistiin DVD:nä vuonna 2015. Myös televisioversio sai hyvän vastaanoton. Jukka Kajava kirjoitti Helsingin Sanomissa tammikuussa 1976: ”Sana taltiointi itseasiassa unohtui: katsoimme elävää teatteriesitystä.”
Salmisen Turun vuosien toinen taiteellinen voitto oli Ernst Bruun Olsenin Van Gogh ja postinkantaja. Långbackan ohjaama tuotanto sai ensi-iltansa syystalvella 1975. Salminen näytteli van Goghia, postinkantajaa näytteli Martti Tschokkinen. Itä-Häme-lehden Maija Kippola kehui Salmisen suoritusta ”näyttämölliseksi ihmeeksi”. ”Erittäin kiintoisaa tulee olemaan, miten hän saa repäistyksi itsensä irti van Goghista”, Kippola kirjoitti arviossaan.
Myös Dantonin rooli Georg Büchnerin näytelmässä Dantonin kuolema kuuluu Salmisen Turun kauden voittoihin, hän itse kuvailee roolia ”valtavaksi” ja ”filosofialtaan suunnattomaksi”. Turun kaupunginteatterin kaudellaan Salminen näytteli myös muun muassa näytelmissä Kuningas Lear, Kirsikkapuisto ja Aleksis Kiven farssissa Olviretki, joka jäi Turun vuosien viimeiseksi näytelmäksi. Kaikkiaan Turun vuodet olivat Salmisen elämässä kiihkeitä ja kuluttavia.
Helsingin Kaupunginteatteri 1977–1992
Syksyllä 1977 Salminen palasi Heidi Krohnin kanssa Helsingin Kaupunginteatteriin, jossa hänen ensimmäinen suuri roolinsa oli nimiosa Shakespearen Othellossa. Salminen itse pitää Othelloa rajuine tunnetilojen vaihteluineen raskaimpana roolinaan Dantonin ohella. Vuonna 1981 Salminen näytteli yhdessä Jukka-Pekka Palon kanssa nimiroolin Henrik Ibsenin näytelmässä Peer Gynt, jossa Salminen näytteli vanhaa ja Palo nuorta Gyntiä. Ralf Långbackan ohjaamasta näytelmästä tuli yleisö- ja arvostelumenestys: se sai yli. Vuorotellen Peer Gyntin roolin kanssa Salminen näytteli Eddie Carbonea Arthur Millerin teoksessa Näköala sillalta. Ohjaajana oli Jack Witikka. Eddien rooli on yksi Salmisen mieluisimpia, ja hän kutsuu sitä ”köyhän miehen Othelloksi”.
Loppuvuodesta 1985 ensi-iltaan tullut Tartuffe sai huomiota pohjoismaisilla teatterifestivaaleilla. Salminen tulkitsi Holmbergin ohjaamassa teoksessa Orgonin roolin, nimiroolin teki Juha Muje. Lokakuussa 1986 sai ensi-iltansa Neil Hardwickin ohjaama farssi Leikitäänkö lääkäriä, jonka ennakkonäytökset onnistuivat erinomaisesti, mutta ensi-ilta oli fiasko. Lopulta näytelmästä tuli kuitenkin menestys. ”Meille se oli hieno oppitunti englantilaisesta teatterista ja ajoituksen aritmetiikasta”, Salminen kuvailee.
Holmbergin ohjaamassa Macbethissä Salminen näytteli nimiroolin. Joulukuussa 1989 ensi-iltaan tullut näytelmä sai ristiriitaisen vastaanoton. Salmisen viimeiseksi rooliksi Helsingin Kaupunginteatterissa jäi siltä erää Fagin näytelmässä Oliver Twist.
Suomen Kansallisteatteri 1992–
Esko Salmisen paluuroolina Kansallisessa oli Eugene O'Neill näytelmässä Elämää pitempi yö. Lars Norénin kirjoittaman teoksen ohjasi Kurt Nuotio. Helsingin Sanomien Kirsikka Moring luonnehti Salmisen Eugenea ”jättimäiseksi hermokimpuksi”. Moringin mielestä Salminen otti paikkansa ”suomalaisen teatterin valtiaana” ja ilmensi ”lähes saatanallista fyysistä intensiteettiä”. Salminen itse piti roolia upeana ja vaativana. Näytelmässä olivat mukana myös muun muassa Kyllikki Forssell ja Jukka-Pekka Palo. Sitä esitettiin kahden vuoden aikana lähes sata kertaa.
Francis Buchholz
pienoiskuva|Francis Buchholz Francis Buchholz (s. 19. helmikuuta 1954) on saksalainen basisti, joka tunnetaan parhaiten Scorpionsin legendaarisimman kokoonpanon basistina vuosina 1973-1992.
Esko Salminen
Suomen Kansallisteatteri 1992–
Laura Jäntin ohjaamassa näytelmässä Cyrano de Bergerac Salminen teki nimiroolin. Näytelmästä tuli menestys, jota esitettiin neljä vuotta. Salmisen Cyrano sai myös kriitikoilta myönteisen vastaanoton: ”Jättiläisrooli soljuu kevään keveänä”, Jukka Kajava kirjoitti Helsingin Sanomissa lokakuussa 1993. 35-vuotistaiteilijajuhlassaan 1. helmikuuta 1997 Salminen näytteli Cyranoa. Samassa yhteydessä hän sai Suomen Näyttelijäliitolta kultaisen kunniamerkin.
Francis Buchholz
Francis kuunteli rockmusiikkia jo seitsemän vuoden iässä. Hän soitti ensimmäisen kerran bassoa lukiobändissä 15 vuoden iässä. Siitä lähtien hän soitti erilaisissa rock-, blues- ja jazzbändeissä kotikaupungissaan. Francisin ollessa opiskelemassa Hannoverissa, hänen yhtyeensä, Dawn Road, yhdisti voimansa Scorpionsin kanssa vuonna 1973.
Esko Salminen
Suomen Kansallisteatteri 1992–
Syksyllä 1997 sai ensi-iltansa ranskalaisen Yasmina Rezan uusi näytelmä Taide ohjaajanaan Arto af Hällström. Salminen näytteli Marcia. Taidetta ja ystävyyttä valottava Taide sai hyvän kriitikkovastaanoton ja sitä esitettiin noin kaksisataa kertaa aina syksyyn 2000. Samaan aikaan Salminen näytteli Helsingin Kaupunginteatterissa Willy Lomania Arthur Millerin Kauppamatkustajan kuolemassa sekä Aleksanterin teatterissa Coline Serreaun komediaa Välkky ja Pölkky. Asko Sarkola oli Välkky ja Esko Salminen Pölkky. Rooliaan varten Salmisen tuli opetella soittamaan viululla sävelteos ”Parlez moi d’amour” – naisten viettelemiseksi. ”Raakel Lignell oli mulla opettajana, antoi yhden oman pienen viulunsa lainaksi. --- Raksu piirsi tarkkaan, mitä minun pitää painaa milloinkin”, Salminen kertoi viuluopinnoistaan. Välkky ja Pölkky oli kassamenestys ja sai myös myönteisen kriitikkovastaanoton.
Francis Buchholz
Scorpionsin basistina hän saavutti suosiota Yhdysvalloissa, Kanadassa, Japanissa, Brasiliassa sekä Meksikossa. Scorpions myi loppuun suuria stadioneja 80-luvulla. Francis Buchholz oli voittanut monissa maissa yli 50 kulta- ja platinalevyä parhaiten myyneistä albumeista. Hänet palkittiin myös saksalaisella ECHO-palkinnolla, World-Music-Award-palkinnolla sekä muilla palkinnoilla.
Esko Salminen
Suomen Kansallisteatteri 1992–
Joulukuussa 2003 ensi-iltaan tuli Shakespearen Falstaff, jossa Salminen näytteli jälleen nimiroolin. Kristo Salminen näytteli Falstaffin kasvattipoikaa prinssi Henrikiä. Näytelmän vastaanotossa kriitikot mainitsivat Esko Salmisen kyvyn ottaa yleisönsä pelkällä läsnäolollaan. Salmisen rooliluettelo karttui näytelmien pääosista myös vuosikymmenen jälkipuoliskolla: nimiosa Kuningas Learissa, Sirin rooli Ronald Harwoodin Pukijassa ja James Tyronen rooli Eugene O’Neillin näytelmässä Pitkän päivän matka yöhön.
Francis Buchholz
Vuonna 1992 Buchholz lähti Scorpionsista, kirjoitti kirjan Bass Magic sekä toimi sekä muusikkona että tuottajana.
Esko Salminen
Suomen Kansallisteatteri 1992–
Aamulehden Soila Lehtonen kirjoitti Sirin roolista: ”Esko Salmisen Sir on mehevä sekoitus eksynyttä sonnia ja koditonta karitsaa; itsensä hukannut tähtinäyttelijä virkoaa hetkittäin teatteridespootiksi, jota karisma on kannatellut kaameimmissakin kiertueläävissä”. Lehtonen kuvaili Salmista vanhaksi sotaratsuksi, jolla on kyky hurmata yleisönsä. Satakunnan Kansan Matti Linnavuori katsoi Salmisen tekevän pilaa ”näyttelijän itserakkaudesta ja hyväksymisen tarpeesta”.
Francis Buchholz
Francis Buchholzin comeback konserttimaailmaan oli kiertue Uli Jon Rothin, entisen Dawn Road- sekä Scorpions-kitaristin kanssa Euroopassa ja Yhdysvalloissa vuosina 2005 ja 2006.
Esko Salminen
Suomen Kansallisteatteri 1992–
Pitkän päivän matka yöhön tuli ensi-iltaan aivan vuosikymmenen lopulla Kurt Nuotion ohjaamana. Kriitikot suitsuttivat kappaletta. Sana-lehden Anne Valkonen piti Salmisen James Tyronea ”uskomattomana”. Kirsikka Moring arvioi Helsingin Sanomissa: ”Salmisen suhteessa rooliinsa ja vastanäyttelijöihin löytyy tuhat sävyä itsesyytöksen kyyneleistä raivoon ja rakkauteen…”. Pitkän päivän matka yöhön oli myös Salmisen taiteilijajuhlan numero marraskuussa 2010.
Salmisen ura Kansallisteatterissa jatkui aktiivisena halki 2010-luvun. Syyskuussa 2011 ensi-iltansa sai Samuel Beckettin tragikomedia Godota odottaessa, jossa Salminen teki Vladimirin osan. Vladimir keskustelee Eero Ahon tulkitseman Estragonin kanssa Godota odottaessa, eikä Godot ikinä saavu. Kappale sai lähes. Huhtikuussa 2013 sai ensi-iltansa Ilta Esko Salmisen kanssa, jossa Salminen kertoo elämästään Mika Myllyahon haastattelemana ja lausuu monologeja. Esitystä annettiin harvakseltaan vuosikymmenen loppuun asti, ja sille kertyi runsaat.
Paavo Westerberg ohjasi 2018 klassikon Kolme sisarta, jossa Salmisella oli Tšebutykinin rooli. Yleisradion Tuula Viitaniemi arvioi Salmisen suoritusta: ”Esko Salminen loistaa vanhana ja kyynisenä sotilaslääkäri Tšebutykininä, --- Salminen hiljentää katsomon ja nostattaa ansaitut väliaplodit.” Kolme sisarta sai yli.
Kevätkaudella 2018 Salmisen rooliluetteloon kirjattiin Gregory Salomonin osa Arthur Millerin näytelmässä Hinta, jota on esitetty Suomessa suhteellisen harvoin. Demokraatti-lehden Rolf Bamberg: ” --- Solomon on aikamoinen stereotypia ahneesta juutalaisesta kauppamiehestä, mutta Esko Salmisen karismalla hahmosta häipyy niin etninen kuin luonteenpiirteellinen painolasti.”
Esko Salminen näytteli ensimmäiset sivuosansa Kansallisteatterissa amatöörinä syyskuussa 1957: hänellä oli merimiehen osa Hamletissa. Vuonna 1959 hän teki palvelijan roolin näytelmässä Julius Caesar ja työläisen roolin Mika Waltarin komediassa Miljoonavaillinki. 2020-luvulla Salmisen ura Kansallisteatterissa jatkui Mika Myllyahon ohjaamassa runoiltamassa Eskon runot ja pari matkakumppania. Esityksiä oli kaksi.
Muut teatterit 2000–
Kevätkaudella 2001 sai ensi-iltansa Helsingin kaupunginteatterissa Puntilan isäntä ja hänen renkinsä Matti, jossa Salminen näytteli Puntilaa ja sai jälleen hyvät arvostelut. Kriitikoiden mukaan hän sai Puntilan roolissaan käyttää koko taiteellista rekisteriään. Teoksen ohjasi Kurt Nuotio. Syyskaudella 2014 Salminen näytteli Helsingin kaupunginteatterissa professoria Anton Tšehovin klassikkonäytelmässä Vanja-eno. Kevätkaudella 2019 Salmisella oli aaveen rooli Turun kaupunginteatterin Hamletissa. Vuonna 2012 hänellä oli ollut kuninkaan rooli samassa näytelmässä, tuolloin paikkana oli Helsingin kaupunginteatteri.
Vuonna 2007 Salminen näytteli Teatteri Jurkassa Kettusen roolin Ilpo Tiihosen näytelmässä Kettu ja jänis. 2000-luvun alkupuoliskolla Salminen vieraili myös KOM-teatterissa ja Lilla Teaternissa.
Varhaiset elokuvaroolit
Salminen esiintyi ensi kerran vanhempiensa kanssa epookkikomediassa Katupeilin takana (1949). Ammattimaisen elokuvauransa hän aloitti teatterikoululaisena draamakomediassa Skandaali tyttökoulussa (1960). Camp-klassikoissa Kuu on vaarallinen ja Jengi Salmisella oli keskeinen miesrooli. Kuu on vaarallinen oli aikansa mittapuun mukaan rohkea, sillä Salmisen roolihahmo vietti turhan monta sekuntia Liana Kaarinan roolihahmon rintojen välissä, joten elokuvaa sensuroitiin. Salminen näytteli myös niin kutsuttuja ongelmanuoria muutamassa tuotannossa.
Vanhan koulukunnan näyttelijät eivät vielä 1960-luvullakaan arvostaneet elokuvaa. Jos teatteriin asteli elokuvamaski päällään, sai kuulla kunniansa vanhemmilta näyttelijöiltä, jotka pitivät moista käytöstä epäkunnioittavana teatteritaidetta kohtaan. Elokuva miellettiin edelleen pelkäksi rahantekovälineeksi. Salmiselle se oli yhtä kaikki hienoa aikaa, sillä hän sai tutustua edellisten polvien elokuva-ammattilaisiin. Salminen näytteli esimerkiksi Toivo Särkän, Ville Salmisen ja Aarne Tarkaksen ohjaamana.
Lähestyvän näyttelijälakon takia elokuvia tehtiin varastoon: yhtä elokuvaa kuvattiin päivisin, toista öisin. Salmisen elokuvaura oli uinuksissa monta vuotta lakon takia; lakon aikana hänellä oli sivuosa Åke Lindmanin elokuvassa Juokse kuin varas, joka on jäänyt Suomen elokuvahistoriaan kuriositeettina. Vuonna 2020 Salminen arvioi, että lakko oli eräänä vaikuttimena hänen suuntautumiseensa ensisijaisesti teatteritaiteeseen, vaikka elokuvataidekin olisi kiinnostanut. Miespääosa Salmisella oli lakon jälkeen komediassa Johan nyt on markkinat! (1966). Lisäksi hän teki miespääosan romanttisessa komediassa Vain neljä kertaa (1968) vastanäyttelijöinään Liisamaija Laaksonen ja Kirsti Wallasvaara. Vuosikymmenen jälkipuoliskolla Salminen oli mukana myös muutamassa Spede-elokuvassa. Kun hän pitkän tauon jälkeen 1970-luvulla palasi elokuvan pariin, tehtävät vastasivat paremmin hänen ominaislaatuaan: Runoilija ja muusa, Pedon merkki, Niskavuori ja Hamlet liikemaailmassa
Elokuvaroolit 1970-luvulta vuosisadan vaihteeseen
Elokuvassa Runoilija ja muusa (1978) Salminen näyttelee Eino Leinoa, Onervaa tulkitsee Elina Salo. Helsingin Sanomien Helena Ylänen arvioi: ” --- Salmisen kautta Leino elää meille uudelleen”. Elokuva sai teatterikierroksellaan noin ja televisioensi-illassaan liki 1,4 miljoonaa katsojaa. Lokakuussa 1979 tuli ensi-iltaan palkittu animaatioelokuva Seitsemän veljestä, jossa Salminen on kertojana. Teos on ensimmäinen suomalainen pitkä animaatioelokuva.
Matti Kassilan Niskavuoressa (1984) Salminen vetää keskeisen miesosan Satu Silvoa vastaan. Niskavuoren Aarnen olivat näytelleet valkokankaalla aiemmin Tauno Palo ja Erkki Viljos. Silvo teki Ilonan roolin. 1930-luvun Hämeeseen ja Helsinkiin sijoittuva, Hella Wuolijoen näytelmiin perustuva elokuva sai varovaisen myönteisen vastaanoton ja noin.
Pekka Parikan Pohjanmaassa (1988) Salminen tulkitsi Veikko Hakalan roolin. Salminen luonnehti roolia isoksi ja hän teki siitä vanhan voimamiehen, joten tehtävää varten oli treenattava rajusti. Asiaan kuuluvaa murretta hän oppi Jorma-enoltaan. 1980-luvun lopulla Salminen näytteli myös kolmessa Kaurismäen veljesten elokuvassa ja teki sivuroolin Pekka Parikan Talvisodassa, joka keräsi teattereihin noin. Seuraavalla vuosikymmenellä hän oli pitkästä aikaa mukana Ere Kokkosen ja Speden komedioissa. Uuno Turhapuron veljestä (1994) tuli Turhapuro-sarjan erikoisuus, sillä Vesa-Matti Loiria ei nähty siinä lainkaan. Salminen lähti näyttelemään Uunon veljeä siinä luulossa, että Loiri on mukana elokuvassa.
Kassilan rikosdraamassa Kaikki pelissä (1994) Salminen näytteli miespääosan, komisario Nummensyrjän. Hannele Lauri ja Satu Silvo näyttelivät keskeiset naisroolit ja elokuvan ”pahiksena” oli Jukka Puotila. Elokuva sai vain kymmenisen tuhatta katsojaa ja kriitikkovastaanottokin oli vaisu.
Elokuvaroolit vuodesta 2000
Ere Kokkosen ohjaamassa Arto Paasilinnan romaaniin perustuvassa elokuvassa Kymmenen riivinrautaa (2002) Salminen näytteli pääosan, Rauno Rämekorven. Ilkikurisessa komediassa Salminen näyttelee useita naisrooleja vastaan, joita tulkitsevat muun muassa Kristiina Elstelä ja Tea Ista. Halpatuotantona toteutettu elokuva sai verraten nuivan kriitikkovastaanoton, näyttelijäsuoritukset saivat kuitenkin kiitosta. Iltalehden Olli Kangassalo kirjoitti: ”Komedia kyntää eteenpäin Esko Salmisen vitaalisen farssiroolin varassa ---”. Katsojia elokuva keräsi vain noin.
Klaus Härön palkitussa draamassa Äideistä parhain Salminen näytteli vanhaa Eeroa, nuorta näytteli Topi Majaniemi. Heikki Hietamiehen romaaniin perustuva teos kertoo Ruotsiin lähetetyistä sotalapsista. Se sai Suomen teatterikierroksellaan noin.
2010-luvulla Esko Salminen on näytellyt useissa elokuvissa, kuten Veljekset, Varasto, Härmä sekä Juoppohullun päiväkirja. Hänen roolinsa ovat olleet tyypillisesti isohkoja sivuosia, kuten Varaston Kataja.
Parhaimpana elokuvanaan Salminen pitää Veikko Aaltosen ohjaamaa teosta Tuhlaajapoika (1992), jossa hän näyttelee sadomasokistista psykiatria. Elokuva sai neljä Jussi-palkintoa, yksi niistä Salmiselle parhaasta miessivuosasta. Iltalehden Olli Manninen vertasi Salmisen suoritusta Anthony Hopkinsin Hannibal Lecteriin. Vuonna 1999 Salminen näytteli sivuroolin Aaltosen draamaelokuvassa Rakkaudella, Maire.
Salminen oli ääninäyttelijänä suomenkielisessä Walt Disneyn Tarzan -elokuvassa ja Yli aidan -elokuvassa.
Televisiotyöt
pienois|Nuori Salminen vuonna 1963. Esko Salminen näytteli televisiossa ensi kerran vuonna 1958, jolloin hän oli mukana Kellariteatterin televisioiduissa tuotannoissa. Lähetykset katosivat eetteriin, sillä niitä ei voitu tallentaa. Kellariteatteri näytteli ja parikymppinen Lenita Airisto juonsi lähetykset Albertinkadun studiosta Helsingin Kampista. Myös 1960-luvulla ja edelleen 1970-luvulla Salmisen televisioroolit olivat enimmäkseen televisioituja teatterikappaleita. Hänen ensimmäisiä televisiosarja-roolejaan oli sivuosa MTV:n kymmenosaisessa, Jurkan teatteriperheen vetämässä Asemahotellissa helmikuussa 1965. Sarja ei ole säilynyt jälkipolville. Tallennettua ja säilynyttä tuotantoa edustaa muun muassa Jukka Sipilän Kukunor vuodelta 1973, Salmisen rooli televisionäytelmässä oli Kalahari/Atlantis.
Vuonna 1982 Salminen näytteli Pohjolan isäntää Kalle Holmbergin palkitussa fiktiosarjassa Rauta-aika. Varsinaisia pitkien televisiosarjojen rooleja Salminen näytteli 1990- ja 2000-luvuilla MTV3:n suosituissa sarjoissa Blondi tuli taloon, Ihmeidentekijät ja Parhaat vuodet. Blondi tuli taloon -sarjaa tuotettiin puolisentoistasataa jaksoa vuosina 1994–1995, Salminen näytteli siinä keskeisen miesroolin, Hannu Hurmalan. Ihmeidentekijöissä ja sen jatko-osassa Parhaat vuodet Salminen näytteli lääkäri Mauri Niskaa.
Hannu Kahakorven ohjaamassa viisiosaisessa televisiosarjassa Tuntemattomalle jumalalle (1993) Salminen teki kaksoisroolin. Sarja keräsi huomiota eritoten näyttävillä erikoistehosteillaan. Vuonna 1995 Esko Salmisella oli iso sivuosa JP Siilin televisioelokuvassa Ruuvimies, pääosan näytteli Kristo Salminen. Esko Salminen näytteli päähenkilön isää. Heidi Köngäksen televisioelokuvassa Varpuset (2005) Esko Salminen näytteli puliukkoa. Liisamaija Laaksonen oli kirjoittanut Kessun roolin Salmista ajatellen ja tämä piti kyseisestä roolista. Vuonna 2014 Salmisella oli rooli Köngäksen televisioelokuvassa Hyväntekijät.
Salminen näyttelee yhtä pääosista, Väinö Vallgrenia Ylen vuonna 2017 alkaneessa Presidentti-sarjassa.
Yksityiselämä
Salminen avioitui Rose-Marie Prechtin kanssa vuonna 1961. Avioliitto päätyi eroon seuraavana vuonna. 1960–1970-luvulla Salminen seurusteli kymmenisen vuotta näyttelijä Kyllikki Forssellin kanssa. Vuosina 1970–1981 Salmisen avopuoliso oli näyttelijä Heidi Krohn, jonka kanssa hänellä on poika Kristo Salminen (s. 1972). Salminen oli naimisissa tanssija Riikka Korppi-Tommolan kanssa 1983–1984 ja heillä on tytär Kreeta Salminen (s. 1984). Vuodesta 1989 Salmisen puoliso on ollut näyttelijä Aino Seppo, ja heillä on tytär Sonja Salminen (s. 1991).
Muuta
Vuonna 1997 ilmestyi Esko Salmisen muistelmateos Elämä Eskona ja vuonna 2010 jatko-osa Toinen näytös. Suomen näyttelijäliitto myönsi Salmiselle vuonna 2010 liiton kaikkien aikojen ensimmäisen ylinäyttelijän arvonimen. Yleisradio teki vuonna 2010 dokumentin Esko Salminen – läsnä. Jarmo Heikkisen ohjaamassa tunnin mittaisessa ohjelmassa ovat mukana Salminen ja Aino Seppo.
Lisäksi vierailevana näyttelijänä Helsingin kaupunginteatterissa 1998, 2002 ja KOM-teatterissa 2001–2002.
300 (elokuva)
300 on Frank Millerin sarjakuvaan 300 perustuva elokuva vuodelta 2007. Se perustuu löyhästi Thermopylain taisteluun vuonna 480 eaa. Elokuvan ohjasi Zack Snyder, ja se kuvattiin suurimmaksi osaksi bluescreenia hyväksi käyttäen, jotta alkuperäisen sarjakuvan kuvitus saataisiin esiin.
Elokuva sai ensi-iltansa Yhdysvalloissa 9. maaliskuuta 2007 ja rikkoi ennätyksiä tuottamalla 70 miljoonaa dollaria avausviikonloppunaan. Se oli myös tuottoisin maaliskuun ensi-ilta Yhdysvalloissa ja rikkoi edellisen ennätyksen, jonka Ice Age 2: Jäätikkö sulaa asetti. Se oli myös kolmanneksi tuottoisin alle 17-vuotiailta kielletyn elokuvan ensi-ilta heti elokuvien Matrix Reloaded ja The Passion of the Christ jälkeen.
Juoni
Ryhmä persialaisten lähettejä saapuu Spartaan pyytämään Spartan alistumista kuningas Kserkseen tahtoon. Spartan kuningas Leonidas hylkää persialaisten tarjouksen, potkaisee viestintuojat syvään kuiluun, koska he loukkasivat kuninkaan puolison kunniaa ja päättää ryhtyä sotaan persialaisia vastaan. Leonidas lähtee kysymään neuvoja ja esittelemään sotasuunnitelmansa vuorella asuville oraakkeleille. Leonidas antaa heille tavanomaisen maksun kullassa. Oraakkelit kuitenkin neuvovat Leonidasta olemaan ryhtymättä sotaan eivätkä he suosi armeijan poistumista kaupungista uskonnollisen karneia-festivaaliin aikana. Kserkses on kuitenkin lahjonut oraakkelit.
Windhamin piirikunta (Vermont)
Windhamin piirikunta on Yhdysvaltojen Vermontin osavaltiossa sijaitseva piirikunta. Sen väkiluku oli 42 222 vuonna 2019. Piirikunnan hallintokeskus on Newfanen kunta. Piirikunta perustettiin vuonna 1781.
300 (elokuva)
Juoni
Oraakileiden ja neuvoston vastustuksesta huolimatta Leonidas päättää kerätä 300 parasta sotilastaan, jotka kaikki ovat jo saaneet pojan jatkamaan sukuaan, ja lähteä vastustamaan persialaisten aikomuksia vallata alue. Matkalla spartalaisten joukkoon liittyy arkadialaisia ja muita sotilaita toisista Kreikan kaupunkivaltioista. Joukkio saapuu Thermopylain solaan ja päättää muodostaa koko solan kattavan falangin. Kyttyräselkäinen Efialtes pyytää lupaa liittyä joukkoon ja varoittaa vuohipolusta, jonka kautta persialaiset voisivat heidät saartaa. Leonidas ei kuitenkaan ota häntä joukkoihinsa, koska hän ei pysty nostamaan kilpeään tarpeeksi ylös; Leonidas pitää falangia niin haavoittuvana kuin sen heikoin lenkki on. Ennen taistelun alkua persialaiset pyytävät joukkiota laskemaan aseensa, mutta Leonidas joukkioineen hylkää tarjouksen vastaamalla siihen "Tulkaa hakemaan ne!" ("Molon labe", "vain kuolleen ruumiini ylitse" lienee ilmauksen lähin nykyvastine). Taistelu alkaa, ja spartalaisten falangi torjuu monta hyökkäysaaltoa, mukaan lukien eliittiyksikön nimeltä "Kuolemattomat". Spartalaisten 300 sotilaan ryhmä pitää puolensa ja kärsii vain vähäisiä tappioita. Sitkeä vastarinta tekee vaikutuksen persialaisten Kserkseeseen, ja hän kohtaa henkilökohtaisesti Leonidaksen pyytääkseen hänen johtamiaan joukkoja antautumaan. Palkkioksi siitä hän lupaa Leonidakselle paljon valtaa ja rahaa. Leonidas hylkää tarjouksen ja uhoaa saavansa jumalkuningas Kserkseen vielä vuotamaan verta.
Leonidasin torjuma kyttäräselkäinen Efialtes kuitenkin kavaltaa kreikkalaiset ja kertoo Kserkseelle kiertopolun, jonka kautta persialaisten joukot pääsevät yllättämään horjumatta solaa vartioivat spartalaiset. Palkkioksi Efialtes saa vaikutusvaltaisen paikan persialaisten joukoissa. Kserkses ei vaadi Efialtasta seisomaan, ainoastaan kumartamaan edessään kerran.
Samaan aikaan Spartassa kuningatar Gorgo yrittää suostutella vaikutusvaltaista Theronia taivuttelemaan hänen kanssaan Spartan neuvoston lähettämään lisäjoukkoja sotatantereelle. Theron suostuu, mutta vaatii siitä hyvästä Gorgoa makaamaan kanssaan. Tämä suostuu vastahakoisesti Theronin vaatimukseen.
Spartassa kuningatar Gorgo saapuu neuvoston eteen, mutta Theron pettää lupauksensa neuvoston taivuttelusta ja syyttää Gorgoa miehensä pettämisestä. Kuningatar ottaa raivon vallassa miekan lähellä olevalta sotilaalta ja lyö Theronin kuoliaaksi. Theron kaatuu kuolleena maahan ja hänen rahapussukastaan leviää persialaisia kolikoita neuvoston eteen, jolloin sen jäsenet huomaavat Theronin pettäneen heidät. Neuvosto julistaa yksimielisesti Theronin petturiksi ja yhtyy sotaan persialaisia vastaan.
Thermopylain solassa persialaiset saartavat 300 sotilaan spartalaisjoukkion. Kserkseen puolestapuhuja saapuu paikalle ja pyytää joukkiota antautumaan, samalla tarjoten Leonidaalle koko Kreikan valtaa ja luvaten, ettei hänen tarvitsisi vastata tekemisistään kuin Kserkseelle. Vastaukseksi Leonidas heittää keihäällä lähistölle saapunutta Kserksestä. Keihäs osuu Kserkseen poskeen ja saa hänet vuotamaan verta, ja siten Leonidaan uhkaus verta vuotavasta kuninkaasta täyttyy. Kserkses antaa merkin jousi- ja keihäsmiehilleen ja lopulta spartalaisten joukko kuolee taivaat pimentävän nuolisateen alla, kuningas Leonidas viimeisenä. Spartalaisille viestiä viemään lähtenyt Dilios saapuu perille ja saa neuvoston innostumaan kertomalla 300 rohkean sotilaan menestyksestä.
Elokuva jatkuu tilanteesta, jossa Dilios saa päätökseen elokuvan alussa aloittamansa tarinan 300 urhoollisesta spartalaisesta. Spartalaiset ovat saaneet muodostettua Dilioksen johdolla 10 000 sotilaan vahvuisen joukkion, vahvistettuna 30 000:lla muista Kreikan kaupunkivaltioista saapuneella sotilaalla. Elokuva loppuu siihen, kun 300 urhoollisen spartalaisen tarinasta taistelutahtoa saaneet kreikkalaiset kohtaavat persialaiset Plataiain taistelussa.
Vastaanotto
Ensi-illan jälkeen iranilainen Ayende-No-sanomalehti sanoi elokuvan loukkaavan iranilaisia ja provosoivan yhdysvaltalaisia yhä enemmän maata vastaan, sillä se kuvaa persialaiset ilkeiksi ja kreikkalaiset jaloiksi suurella kontrastilla.
Elokuvan miesrakkausteemaan on kiinnitetty huomiota, ja esimerkiksi Nyt-liitteen kriitikko Mikko-Pekka Heikkinen on pitänyt filmiä homoeroottisimpana miesmuistiin.
Turun Sanomien Tapani Maskula kirjoitti elokuvan käsikirjoituksen olevan vain kehno veruke verisillä yksityiskohdilla mässäilevälle massateurastukselle, jossa ei ole mitään uljasta eikä kohottavaa. ”Persialaiset kätyreineen karrikoidaan perversioissa rypeviksi iljettäviksi hirviöiksi jollaisiksi vastustajat on aina väritetty sotafilmeissä. Kun 300 niputtaa samoin tein elinkelvottomien tappolistalle myös vierasrotuiset, vammaiset, sairaat, homot, rumat ja heikot, filmi paljastaa sangen karussa valossa länsimaisen viihdeteollisuuden ruokkiman arvotyhjiön.”
Internetissä
Yksi 300-elokuvan tunnetuimmista kohtauksista on se, kun Leonidas potkaisee Kserkseen sanansaattajan kuolemankuiluun. Tässä yhdeydessä kohtauksen vuorosanat: "This is madness" - "Madness? This is Sparta!", on saanut internetissä paljon epävirallista julkisuutta erilaisten fanien tekemien humorististen videoiden ja kuvien kautta.
Suruyökkönen
Koko ja ulkonäkö
Suruyökkönen on melko kookas ja leveäsiipinen yöperhonen. Etusiivet ovat kiiltävät ja vaihtelevat pohjaväriltään kellanruskeasta lämpimän ruskeaan. Niiden poikki kulkee kaksi selvästi vaaleampaa, voimakkaasti aaltoilevaa poikkiviirua. Poikkiviirujen väliin jäävä osa siivestä on paljon muuta siipeä tummemman ruskea, joillakin yksilöillä lähes musta. Rengastäplä erottuu usein vaaleana renkaana siiven keskiosan tummalla pohjalla. Takasiivet ovat tasaisen vaaleanruskeat. Siipiväli on 46–55 mm.
Levinneisyys ja lentoaika
Suruyökkönen on Euroopassa vahvasti itäinen laji, jota ei tavata mantereen länsiosissa. Idässä levinneisyys ulottuu Kiinaan ja Koreaan. Suomessa levinneisyys painottuu etelään, pääasiassa Kokkola-Lieksa-linjan eteläpuolella. Perhoset lentävät heinäkuun loppupuolelta syyskuun alkuun huipun ollessa elokuun alkupuolella.
Elinympäristö ja elintavat
Suruyökkönen elää avoimissa lehti- ja sekametsissä, puistoissa ja puutarhoissa. Perhoset lentävät öisin ja tulevat valolle, mutta erityisen hyvin syötille. Täysikasvuisena toukka laskeutuu maahan ja koteloituu rakentamansa kotelokopan sisään. Muna talvehtii.
Ravintokasvi
Toukka elää monilla lehtipuilla ja pensailla, erityisesti tuomella (Prunus padus), haavalla (Populus tremula) sekä kuusamoilla (Lonicera).
Admete
Admete on kahden eri henkilön nimi kreikkalaisessa mytologiassa:
Lähteet
Admete
Bissa
Bissa eli bisa on nigeriläis-kongolainen kieli, jolla on kaikkiaan noin 581 900 puhujaa. Heistä yli puolet asuu Burkina Fasossa, mutta puhujia on myös Togossa, Ghanassa ja Norsunluurannikolla. Kieli jakautuu neljään murteeseen.
Etionamidi
Etionamidi (C8H10N2S) on pyridiinijohdannaisiin kuuluva heterosyklinen orgaaninen yhdiste. Yhdistettä käytetään lääketieteessä antibioottina muille lääkeaineille vastustuskykyisen tuberkuloosin hoidossa. Etionamidi kuuluu WHO:n laatimaan tärkeimpien lääkeaineiden luetteloon.