cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Veteli
1700-luku
Perhojokilaaksossa ja Vetelissä alkoi 1730-luvulla voimakas asutuskausi. Uudistilojen perustaminen alkoi Vetelissä aikaisemmin kuin muualla Kokkolan ylimaassa, koska sikäläiset talot olivat kärsineet isostavihasta suhteellisesti vähiten. Veteliin perustettiin 1730-luvulla kaksi aivan uutta. Uudistilojen perustaminen oli helpottanut hallituksen entistä suopeampi asutuspolitiikka. Verottomien vapaavuosien määrä oli 1700-luvun jälkipuoliskolla 20–30 ja uudistiloja sai perustaa myös kylien yhteismaille. Uudisasutustakin tehokkaammin taloluvun kasvuun vaikutti vanhojen talojen halkominen. Vuodesta 1747 lähtien talon sai jakaa veroluvusta välittämättä, kunhan osataloista vain tuli elinkelpoisia. Veteliläisten lukumäärä oli vuoden 1770 tienoilla noin 700 henkeä. Suurperheitä oli suhteellisen paljon: kymmentä taloa kohti oli 4,7 ylimääräistä perhettä. Suurperheestä on tapana puhua silloin, kun talossa asui useampia yhtenä taloutena eläviä pariskuntia tai isäntä ja emäntä sekä heidän nainut poikansa tai tyttärensä ja vävynsä. Kun talossa oli kuusi tai kahdeksankin ankaraan työhön pystyvää aikuista, kelpasi lähteä tervametsään tai laajoille heinäniityille. Ellei omaa väkeä ollut tarpeeksi, oli pakko pitää palkollisia.
1800-luku
Vetelin kappalainen Antero Vilhelm Ingman palkkasi jo 1857 omalla kustannuksellaan opettajan, joka opetti pappilassa 3–4 viikon ajan veteliläisiä lapsia ja etenkin rippikoululaisia. Vuonna 1860 Ingman kuitenkin tyrmistyksekseen totesi, ettei yksikään juuri alkaneen rippikoulun oppilaista osannut edes lukea kunnolla kirjasta. Ingman ehdotti oitis palkattavaksi kaksi ”kouluttajaa”, toisen Yliveteliin, toisen Räyrinkiin ja Pulkkiseen. Ingman lupasi omista varoistaan kaksi tynnyriä jyviä opettajan palkkaamiseen. Talonpojat suostuivat ehdotukseen, mutta vain ”Ingmannin ajaksi”. Räyringin ja Pulkkisen koulumestariksi palkattiin samana vuonna Evijärven suntio J.H. Enqvist, mutta Yliveteliin saatiin opettaja vasta 1862, talollinen Erkki Erkinpoika Vähäkainu. Samana vuonna perustettiin pyhäkouluja eri puolille pitäjää. Opettajina toimivat edellisen vuoden rippilapset tai vähän varttuneemmat nuoret. Opetus oli tavuttamista ja luettamista. Varsinainen kansakouluopetus alkoi Vetelissä 1880-luvulla: Kainun koulu avattiin 1880 ja Räyringin 1882.
Kokkolan kolmen ja puolen vuosisadan ikäinen kirkkopitäjä hajosi kun Kokkolassa 18. huhtikuuta 1860 pidetty pitäjänkokous asettui jaon kannalle. Tuomiokapituli suositti ja senaatti päätti 1. lokakuuta 1860, että perustetaan Vetelin kirkkoherrakunta, johon kuuluvat Vetelin, Kaustisen, Halsuan ja Perhon seurakunnat. Kaustinen itsenäistyi omaksi kirkkoherrakunnaksi 1866, Perho 1879 ja Halsua 1906.
Talous
Vetelin elinkeinorakenne keskittyy vahvasti alkutuotantoon ja maatalouteen. Yritysrakenteesta suuri osa keskittyy maatalouden ohella palveluihin. Vetelin suurimpia työnantajia ovat ilmastointi- ja peltisepänliike Peltisepänliike Nykänen sekä Vetelin Energia. Vetelin suurimpiin yritystuloverojen maksajiin kuuluivat vuonna 2021 myös LVI-Klemola, K. Leivon Leipomo sekä Klemolan Betoni.
Väestönkehitys
Seuraavassa kuvaajassa on esitetty kunnan väestönkehitys viiden vuoden välein vuodesta 1980 lähtien. Käytetty aluejako on 1. tammikuuta 2017 tilanteen mukainen.
Luonto
pienoiskuva|250px|Perhojoki virtaa Vetelin kunnan lävitse. Vetelin maisemia luonnehtivat vilja-alueita halkovat jokilaaksot, ympäristöstään kohoavat kalliokumpareet ja harjut sekä laajat suot.
Kallioperä on pohjoisessa pääasiassa grano- ja kvartsidioriittia ja etelässä kiillegneissiä. Kalliopaljastumia on etenkin Perhonjokilaakson reunoilla. Yleisin maalaji on moreeni, joka on paikoin hyvin louhikkoista, Kuntaa halkoo luoteesta kaakkoon maisemallisesti näyttävä harjujakso. Se koostuu useista peräkkäisistä harjuista, joita ovat mm. Risti-, Korte-, Siko-, Rakennus- ja Sulkaharju. Pinnanmuodoiltaan Vetelin seutu on vaihtelevinta koko Perhonjokilaaksossa. Maasto kohoaa luoteesta kaakkoon. Perhonjokilaakso on vain noin 60 m:n korkeudella, mutta Suomenselän vedenjakajan alueella kaakossa Kellokallio saavuttaa 150 m:n korkeuden. Vetelin korkein kohta on kuitenkin Valkiakallio Patanan tekojärven länsipuolella. Suot peittävät Vetelin maa-alasta yli puolet. Suurimmat suot ovat Jauho-, Laurin-, Sulka- ja Pilvineva, joka kuuluu kansainväliseen Project Mar -ohjelmaan.
Merkittävin vesistö on kunnan läpi virtaavaa Perhonjoki, jossa on useita koskia, mm. Petäjäkoski, Hattukoski ja komea Karjalankoski. Halsuanjoki laskee koillisesta Perhonjokeen. Pitkäkosken-Polsonharjun jylhä koskimaisema avautuu Halsuanjoen varrella valtatie 13:n tuntumassa. Luonnonjärvistä suurimmat ovat Räyringinjärvi, Haapajärvi, Kivivesi ja Patananjärvi. Kunnan suurin järvi on 1967 valmistunut Patanan tekojärvi.
Kyliä
Aho, Alaspää, Haapala, Haapasalo, Heikkilä, Haukilahti, Finnilä, Forsbacka, Isokylä, Kainu (Keskusta), Kalliojärvi, Lammasoja, Nykänen, Patana, Polso, Pulkkinen, Rytiniemi, Räyrinki, Sillanpää, Siponkoski, Torppa, Tunkkari, Yliveteli, Seppälänkylä, Viiste, Ämmänkoski.
Taajamat
Vuoden 2016 lopussa Vetelissä oli 3 216 asukasta, joista 1 589 asui taajamassa, 1 594 haja-asutusalueilla ja 33:n asuinpaikat eivät olleet tiedossa. Vetelin taajama-aste on 49,9 %. Vetelin taajamaväestö kuuluu vain yhteen taajamaan. Vetelin keskuspaikka Kainu ei muodosta omaa taajamaansa, vaan se on kasvanut yhteen Kaustisen kirkonkylän kanssa, josta tämän kunnan alueella asui vuoden 2017 lopussa 1 589 asukasta.
Seurakunnat
Vuoden 2018 aluejaon mukaan Vetelissä on seuraavat Suomen evankelis-luterilaisen kirkon seurakunnat:
Kirkon sisäisistä herätysliikkeistä toimii paikkakunnalla evankelisuus. Evankeliumijuhla järjestettiin Vetelissä vuonna 1992.
Suomen evankelis-luterilaisen kirkon lisäksi luterilaisuutta edustaa Suomen vapaaseen evankelis-luterilaiseen seurakuntaliittoon kuuluva Vetelin vapaa evankelisluterilainen seurakunta, johon kuului vuonna 2010 120 jäsentä, osan jäsenistä tullessa Vetelin ulkopuolelta.
Muita kirkkokuntia edustaa helluntaiherätykseen kuuluva Vetelin-Halsuan helluntaiseurakunta. Suomen ortodoksisen kirkon seurakunnista Vetelin alueella toimii Vaasan ortodoksinen seurakunta.
Viitasaari
Viitasaari on Suomen kaupunki, joka sijaitsee Keski-Suomen maakunnassa. Viitasaaren keskustaa ympäröi Keitelejärvi, ja sen läpi kulkevat myös valtatie 4 ja Sininen tie.
Viitasaaresta tuli kaupunki 1. tammikuuta 1996. Naapurikunnat ovat Kannonkoski, Keitele, Kinnula, Kivijärvi, Pihtipudas, Vesanto ja Äänekoski. Jyväskylään on matkaa 98, Kuopioon noin 140 ja Ouluun 243 kilometriä.
Maantiede ja luonto
Viitasaari on järvien ja koskien pitäjä. Siellä on 230 järveä, ja sen vesipinta-ala on 21,4 % kaupungin kokonaispinta-alasta. Vesistöjä on kaikkiaan 340,46 km². Suurimmat järvet ovat Keitele, Kolima, Muuruejärvi, Löytänä ja Suotajärvi.
Kalastuskoskia ovat Huopanankoski, Keihärinkoski, Kärnänkoski, Kymönkoski, Kellankoski ja Kyrönpuro.
Viitasaaren kylät
pienoiskuva|oikea|200px|Viitasaaren näkötorni kunnostuksen jälkeen 1950-luvun lopulla. Näkötorni sijaitsee Haapaniemessä Savivuoren laella. Viitasaaren kunnan määrittelyn mukaan kunnan keskustan ulkopuolella on 15 kylää: Huopana, Ilmolahti, Jurvansalo, Keihärinkoski, Keitelepohja, Kolkku, Kotvala-Valkeisjärvi, Kumpumäki, Kymönkoski, Löytänä, Mäntylä, Niinilahti, Pasala-Viitakangas, Soliskylä, Suovanlahti-Haarala ja Vuorilahti.
Viitasaaren maarekisterikylät ovat: Haapaniemi, Huopana, Ilmolahti, Jurvansalo, Keihärinkoski, Keitelepohja, Kolima, Kyminkoski, Muikunlahti, Niinilahti, Suovanlahti, Taimoniemi ja Vuoskoski.
Historia
Kustaa Vaasa antoi 1540-luvulla luvan erämaiden asuttamiseen. Vain muutama Hämeestä tullut asuttaja jäi Viitasaarelle; pysyvät asukkaat tulivat erityisesti Juvan, Pellosniemen ja Säämingin suunnalta Savosta.
Viitasaaren aiempi nimi on Viitasalo, keskustaajaman lähellä oleva saaren, nykyisen Vanhan Kirkkosaaren mukaan. Hallinnollisesti Viitasalo kuului aluksi 1560 perustettuun Rautalammin pitäjään. Asutuksen tihentyessä Viitasaaresta muodostettiin Rautalammin kappeliseurakunta vuoden 1628 tienoilla. Itsenäisen kirkkoherrakunnan aseman Viitasaari (Viitasalo) sai 1635 ja samalla siitä tuli hallintopitäjä. Kunta käsitti tällöin vielä Kivijärven, Pihtiputaan, Konginkankaan ja Kannonkosken.
Suomen historian isä Henrik Gabriel Porthan oli kotoisin Viitasaarelta. Vuonna 1882 Viitasaari sai ensimmäisenä Suomessa kunnanlääkärin viran.
Politiikka
pienoiskuva|Viitasaaren kaupungintalo. Viitasaaren kaupunginjohtajana on toiminut Janne Kinnunen vuodesta 2013 lähtien. Hänen edeltäjänsä oli Jouko Räsänen.
Alueellinen kuntayhteistyö
Viitasaaren kaupunki tekee kuntapariyhteistyötä Pihtiputaan kunnan kanssa. Yhteistyöorganisaatiota kutsutaan nimellä Wiitaunioni. Sen organisaatiorakenne muodostuu hallinnosta ja palvelutuotannosta. Viitasaari vastaa perusturvan, teknisen ja ympäristöpalvelujen toimialoista, Pihtipudas hallinnon tuesta, sivistystoimesta ja maataloudesta. Perusturvan yhteistyössä mukana on myös Kinnulan kunta.
Viitasaari, Pihtipudas, Kinnula ja Kivijärvi omistavat Kehittämisyhtiö Witas Oy:n, joka tuottaa erilaisia palveluita alueen yrittäjille ja toteuttaa erilaisia hankkeita.
Talous
Vuonna 2016 eniten yhteisöveroa maksaneet yritykset olivat sisustustuotteiden valmistaja Pisla Oy, ilmastointilaitteita valmistava PKA-Invest Oy ja Kuljetus Villman Oy.
Väestönkehitys
alt=Näkymä Savivuoren huipulta kohti pohjoista. Kuvassa näkyvät Naurispellon ja Laskettelijantien asuinalueet.|pienoiskuva|Näkymä taajamassa olevan Savivuoren huipulta kohti pohjoista. Kuvassa näkyvät Viitasaaren viimeisimpinä rakennettuihin kuuluvat Naurispellon ja Laskettelijantien asuinalueet.
Seuraavassa kuvaajassa on esitetty kaupungin väestönkehitys viiden vuoden välein vuodesta 1980 lähtien. Käytetty aluejako on 1.1.2017 tilanteen mukainen.
Liikenne
alt=Hännilänsalmen silta.|pienoiskuva|Viitasaaren taajamasta etelään sijaitseva Hännilänsalmen silta.Viitasaari sijaitsee valtatien 4 varrella. Kesäaikaan Keiteleen vesistöllä on sisävesiliikennettä. Nykyään liikenne on lähinnä yksityisten pienveneilyä. Aiemmin Keiteleellä liikennöi höyrylaiva S/S Ylä-Keitele (nyk. Ylli). Talvisin jääolosuhteet huomioiden avataan Viitasaaren keskustasta Keiteleen yli kaksi jäätietä. Toinen niistä suuntautuu Kymönkoskelle ja toinen Permosiin. Jääteiden pituus on yli kolme kilometriä. Painorajoitus jääteillä on ollut kaksi tonnia.
Linja-autojen kaukoliikenteen pikavuoroilla pääsee Viitasaarelta ilman autonvaihtoa Helsinkiin, Lahteen, Jyväskylään, Ouluun, Rovaniemelle, Kajaaniin, Ylivieskaan sekä poikittaisella pikavuorolla Joensuuhun, Kuopioon, Seinäjoelle ja Vaasaan.
Viitasaarta lähin henkilöliikenteen rautatieasema sijaitsee 87 kilometrin päässä Pyhäjärven kunnan Pyhäsalmen junaseisakkeella.
Viitasaaren länsiosien läpi kulkee Jyväskylä–Haapajärvi-rata. Viitasaaren alueella on sen vilkkain raakapuun kuormausasema, Keitelepohja. Myös entinen Kutemaisen liikennepaikka on Viitasaaren alueella. Valtionrautatiet lopetti rataosan henkilöliikenteen vuonna 1968.
Jyväskylän lentoasema sijaitsee 78 kilometrin päässä Viitasaarelta, ja Jyväskylän matkakeskukseen on etäisyyttä 104 kilometriä. Useat Viitasaari–Jyväskylä-linja-autovuorot ajetaan lentoaseman kautta.
Viitasaarella ilmestyy kerran viikossa paikallislehti Viitasaaren Seutu.
Seurakunnat
pienoiskuva|Viitasaaren Kristuksen kirkastumisen tsasouna Haapasaaressa. Vuoden 2018 aluejaon mukaan Viitasaarella on seuraavat Suomen evankelis-luterilaisen kirkon seurakunnat:
Viitasaarella toimii lisäksi Viitasaaren helluntaiseurakunta ja Viitasaren vapaaseurakunta. Viitasaarella Haapasaaressa on Viitasaaren luterilaisen kirkon läheisyydessä myös Jyväskylän ortodoksisen seurakunnan Kristuksen kirkastumisen tsasouna. Myös Jehovan todistajat -yhteisöllä on toimintaa Viitasaarella.
Muuta
Kunnassa toimii puolustusvoimien Sotilaslääketieteen keskuksen Lääkintävarikon yksikkö Sotilasapteekki Hakovuoren luolastossa.
Museot
pienoiskuva|oikea|[[Juhani Aho kalastamassa Huopanankoskella vuonna 1912.]]Viitasaarella voi tutustua historiaan eri alojen kehitystä kuvaavissa museokohteissa. Ne toteutetaan kaupungin, erilaisten yhdistysten ja yksityisten ihmisten yhteistyöllä. Kokonaisuutta kutsutaan nimellä Museokesä. Museokesä oli Keski-Suomen liiton neljän Keski-Suomi -palkintoehdokkaan joukossa vuonna 2016. Perinteen tallentaminen -teemalla kyseisenä vuonna käydyn kilpailun voittajaksi palkintoraati valitsi Palokan Pelimannitalon. Muut kolme finalistia Viitasaaren Museokesä, Konginkankaan Kotiseutukerho Kömin Kilta ja keuruulainen Kotiseutuyhdistys Keurusselän Seura saivat kunniamaininnan.
Kalastushistoriallinen näyttely
Huopanankoskella on Hautomon kalastushistoriallinen näyttely, jossa on perusnäyttelyn lisäksi vuosittain vaihtuva teema. Vuonna 2016 teemana olivat perhot sekä Suomen Urheilukalastajain Liiton historiaa järjestön toiminnasta 97 vuoden aikana. Kosken rannalla kiertää noin kilometrin mittainen kulttuuripolku. Polun varrella on tauluja, joissa esitellään paikallista historiaa.
Metsätyömuseo
Viitasaaren taajama-alueella sijaitsevalla Savivuoren ulkoilualueella on Metsätyömuseo. Museon pääkohde on metsäkämppä. Metsähallituksen alun perin Seläntauksen metsäalueelle vuonna 1940 rakentama Väljänpökön metsäkämppä siirrettiin Savivuorelle vuonne 1964. Vanhempi, alkuperäinen kämpän miehistöhuone on säilytetty ennallaan. Lahti Oy:n omistukseen siirryttyä kämppään rakennettiin toinen miehistöhuone vuonna 1947. Tässä miehistöhuoneessa sijaitsee museon perusnäyttely, joka kunnostettiin vuonna 1997.
Metsätyömuseon hevostalli on siirretty Savivuorelle Mäntyjoen metsätyömaalta. Vuosien 1948 ja 1952 välillä kämppäaluetta käyttivät Metsähallitus, Oy Wilhelm Schauman Ab, Tampella ja Lahti Oy.
Savutupa on Vuoskosken kylän Laajan tilan torppa, joka siirrettiin Savivuorelle vuonna 1957. Varsinaisen metsätyömuseon lisäksi samalla alueella on vuonna 1641 rakennettu Kokkolan tilan aitta sekä Naistenjärveltä siirretty tuulimylly. Metsätyömuseon välittömässä läheisyydessä on Savivuoren näkötorni, joka on avoinna yleisölle kesäisin museon tapaan.
Kärnän sähkölaitosmuseo
Kärnänkoskeen rakennettuun sähkölaitokseen avattiin varsinaisen sähköntuotannon jälkeen sähkölaitosmuseo vuonna 1996. Kärnän sähkölaitosmuseossa esitellään sähköistymisen historian lisäksi maakunnallisen sähköyhtiön Keski-Suomen Valo Oy:n toimintaa. Nykyään sähkölaitosmuseo on yksityisessä omistuksessa.
Torinranta
Viitasaaren keskustaan avattiin uusi puisto 30. syyskuuta 2016. Kaupunkilaiset pääsivät laajasti ideoimaan ja toteuttamaan aluetta.
Porthanin puisto
alt=Vuonna 1884 pystytetty Henrik Gabriel Porthanin muistokivi.|pienoiskuva|Henrik Gabriel Porthanille vuonna 1884 pystytetty muistokivi. Porthanin puisto on nimetty Viitasaarella syntyneen Henrik Gabriel Porthanin mukaan. Porthan syntyi pappilassa, joka sijaitsi nykyisen puiston paikalla.
Alppiruusupuisto
Viitasaaren alppiruusupuisto perustettiin vuonna 2016.
Tanholiinin puisto
Keitelejärven rannalla sijaitseva puisto.
Miekkapuisto
Jurvansalon alueella sijaitseva puisto.
Myllärin puisto
Viitasaaren eteläosassa sijaitseva puisto, jonka alueella myös uimaranta.
Veteraanipuisto
Syyskuussa 2018 avattu puisto vanhan lukion läheisyyteen.
H. G. Porthan -kunniapalkinto
Viitasaaren kaupunki myöntää vuosittain H. G. Porthan kunniapalkinnon kaupunkia tunnetuksi tekevälle henkilölle. Palkinnon saajasta päättää Viitasaaren kaupunginhallitus. Vuonna 2020 palkinnon sai kuvanveistäjä Jaana Bombin.
Ruokakulttuuri
Viitasaaren pitäjäruoiksi nimettiin 1980-luvulla muikkuhyvä ja nosterieska.
pienoiskuva|Viitasaaren vanhalla yhteiskoululla eli puulukiolla järjestetään tapahtumia ja yhdistystoimintaa lukion siirryttyä koulukampukselle.
Monitoimihalli Viitasaari Areena
Elokuussa 2010 käyttöön otettu monitoimihalli sijaitsee Uimahalli Simmarin yhteydessä Viitasaaren koulukampuksella. Kaupungin omistamassa hallissa on mahdollisuus pelata esimerkiksi salibandyä ja lentopalloa. Lisäksi Viitasaari Areenaa käytetään erilaisissa kulttuuritapahtumissa ja juhlissa.
Savivuoren frisbeegolfrata
Savivuoren ulkoilualueella on 18-väyläinen frisbeegolfrata Savivuori DiscGolfPark. Radalla on runsaasti puustoa ja korkeuseroja. Rata on suunniteltu ja tehty kahdessa osassa. Radan pisin väylä on 243 metriä. Koko radan ihannetulos on 59 heittoa.
Wiitaring
Wiitaring on Vaarinvuoressa ulkona sijaitseva kartingrata. Se on rakennettu 2011 ja tarkoitettu harjoituskäyttöön. Radalla on lupa järjestää myös harjoituskilpailuja. Wiitaring on pituudeltaan 370 metriä ja kuusi metriä leveä, kun tavallisesti ulkona sijaitsevat kartingradat ovat 7–8 metriä leveitä ja Wiitaringiä tuplasti pidempiä.
Hurrikaanihalli
Hurrikaanihalli on Viitasaarella sijaitseva liikuntakeskus, jossa voidaan harrastaa jalkapalloa, pesäpalloa ja joitakin yleisurheilulajeja.
Ilmolahden ampumarata
Ilmolahden ampumaradalla on radat haulikolle (trap, skeet ja compak), kiväärille (300m/150m rata) ja pistoolille (25m). Lisäksi on villikarju- ja hirviradat.
Viitasaaren Viesti
Viitasaaren Viesti (ViitVi) on vuonna 1915 perustettu paikkakunnan yleisseura, jossa toimi vuonna 2016 seitsemän jaostoa.
Viitasaaren Jalkapalloklubi
Viitasaaren Jalkapalloklubi (VJK) on vuonna 1978 perustettu jalkapalloseura.
Olympiaurheilijat
Viisi Viitasaarella syntynyttä urheilijaa on kilpaillut olympialaisissa. Painija Jussi Vesterinen sijoittui kuudenneksi Méxicon olympialaisissa vuonna 1968. Painija Ilpo Seppälä karsiutui kahden tappion jälkeen Los Angelesissa vuonna 1984. Maastohiihtäjä Jari Laukkanen kilpaili kahdessa henkilökohtaisessa kilpailussa ja viestijoukkueessa Calgaryn olympialaisissa 1988. Viestijoukkue oli kahdeksas ja Laukkasen paras sijoitus henkilökohtaisella matkalla oli 25. sija perinteisen 15 kilometrin hiihdossa. Jääkiekkoilija Tuomas Grönman pelasi puolustajana Leijonajoukkueessa neljä ottelua Naganon olympialaisissa 1998 ja voitti pronssia. Keihäänheittäjä Matti Närhi kilpaili Ateenan olympialaisissa 2004 ja oli keihäsfinaalin kymmenes. Näistä viidestä urheilijasta olympiaedustuksensa aikaan Viitasaaren Viestin värejä kantoivat Jussi Vesterinen, Jari Laukkanen ja Matti Närhi. Myös Ilpo Seppälä edusti Viitasaaren Viestiä lapsuudessaan ennen paikkakunnalta poismuuttoa. Jari Laukkanen asui Viitasaarella kuolemaansa saakka.
Ystävyyskunnat
Viitasaaren ystävyyskunnat ovat:
Luettelo Moldavian ruhtinaista
Tämä on luettelo Moldavian ruhtinaista ensimmäisistä maininnoista keskiajalla vuoteen 1859, jolloin Moldavia ja Valakia yhdistyivät personaaliunionissa muodostaen pohjan nykyiselle Romanian valtiolle.
Riina
Riina on suomalainen naisen etunimi.
Suomumuura
Suomumuuraa tavataan Brasiliassa, ja sen levinneisyysalueen pinta-ala on noin 984 000 km2. Lajin on kuvattu olevan yleinen, ja sen kannankehitys on vakaa. Se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Briitta Hepo-oja
Briitta Hepo-oja (s. 1988 Kuusamo) on suomalainen lasten- ja nuortenkirjailija.
Riina
Riina lienee lyhenne Katariinasta, joka puolestaan juontaa kreikan nimestä Aikaterine. Roomalaiset uskoivat nimen liittyvän kreikan puhtautta merkitsevään sanaan katharos. Riinan nimipäivää on vietetty 25. marraskuuta vuodesta 1984 alkaen.
Briitta Hepo-oja
Hepo-oja on valmistunut filosofian maisteriksi Oulun yliopistosta pääaineenaan kirjallisuus. Hän muutti valmistumisensa jälkeen Helsinkiin. Hepo-ojan esikoisromaani Siilin kuolema ilmestyi vuonna 2015. Hänen fantasiaromaaninsa Suomea lohikäärmeille sai Topelius-palkinnon vuonna 2020. Se ja sen jatko-osa Sydämiä seireeneille olivat myös Kuvastaja-palkintoehdokkaana 2021 ja 2022.
Riina
Vuoden 2019 loppuun mennessä Suomessa oli rekisteröity noin 6 110 Riina-nimen saanutta naista, joista yli puolet on syntynyt 1980- ja 1990-luvuilla.
Briitta Hepo-oja
Teoksissaan Hepo-oja on käsitellyt yhteiskunnallisia teemoja, kuten eriarvoisuutta ja köyhyyttä.
Riina
Tunnettuja Riinoja
Listan henkilöt ovat suomalaisia, ellei toisin mainita.
Ville Ottavainen
Ville Hermanni Ottavainen (s. 12. elokuuta 2002 Oulu) on suomalainen jääkiekkopuolustaja, joka pelaa NHL-seura Seattle Krakenin organisaatiossa. Hän pelaa pääasiassa AHL-joukkue Coachella Valley Firebirdsissa. Ottavainen laukoo oikealta.
Seuraura
Ottavainen on Oulun Kärppien kasvatti. Kaudella 2017–2018 hän sijoittui tehoilla 12+20=32 koko C-nuorten SM-karsintojen puolustajien pistepörssissä toiseksi edellään vain TPS:n Eemil Viro. Ottavainen valittiin kauden päätteeksi C-nuorten SM-sarjan toiseen tähdistökentälliseen. Kaudella 2018–2019 hän sijoittui tehoilla 9+25=34 koko B-nuorten SM-sarjan puolustajien pistepörssissä toiseksi edellään vain Tapparan Leevi Sorvali. Ottavainen voitti kauden päätteeksi B-nuorten SM-hopeaa ja hänet valittiin sarjan ensimmäiseen tähdistökentälliseen.
OHL-joukkue Kitchener Rangers varasi Ottavaisen 35. pelaajana CHL:n varaustilaisuudessa 2019. Hän siirtyi joukkueeseen kaudeksi 2019–2020. Ottavainen teki siellä 53 runkosarjaottelussa tehot 4+11=15.
Huhtikuussa 2020 Ottavainen teki vuoden mittaisen SM-liigasopimuksen Kärppien kanssa. Hän ei kuitenkaan pelannut seurassa otteluakaan, vaan Ottavainen siirtyi marraskuussa JYPin U20-joukkueeseen. Helmikuussa 2021 hän debytoi miesten peleissä pelattuaan kaksi ottelua lainalla Mestis-joukkue KeuPa HT:ssä. Tämän jälkeen Ottavainen teki JYPissä SM-liigadebyyttinsä 20. helmikuuta 2021 Helsingin IFK:ta vastaan. Hänet merkittiin JYPin kakkospuolustajapariin Mikko Kaltevan viereen. Ottavainen sai ottelussa jääaikaa 17.08 minuuttia ja hän keräsi teholukeman +1. Ensimmäisen SM-liigamaalinsa Ottavainen teki 30. maaliskuuta 2021 siirretyn rangaistuksen aikana vieraissa Rauman Lukkoa vastaan. Kaikkiaan hän pelasi SM-liigassa tulokaskautensa aikana 22 runkosarjaottelua tehopistein 1+2=3.
Maaliskuussa 2021 Ottavainen teki JYPin kanssa kolmivuotisen SM-liigasopimuksen. Hänen ensimmäinen sopimuskautensa sisälsi option OHL:ään palaamisesta.
NHL:n laajennusseura Seattle Kraken varasi Ottavaisen neljännellä kierroksella 99. pelaajana kesän 2021 varaustilaisuudessa. Ensimmäisellä täysimittaisella SM-liigakaudellaan 2021–2022 Ottavainen pelasi JYPissä 44 runkosarjaottelua tehopistein 6+8=14. Hän oli joukkueen eniten maaleja tehnyt puolustaja Anttoni Hongan kanssa. Kaudella 2022–2023 Ottavainen teki SM-liigan yhden kauden piste-ennätyksensä tehoilla 5+11=16.
Maaliskuussa 2023 Ottavainen teki kolmivuotisen NHL-tulokassopimuksen Seattle Krakenin kanssa. Hän liittyi amatööritryout-sopimuksella AHL-joukkue Coachella Valley Firebirdsiin, jossa Ottavainen pelasi kaksi runkosarjaottelua ilman tehopisteitä.
Muuta
Ottavaisen isä Risto pelasi omalla urallaan hyökkääjänä alemmilla sarjatasoilla.
Jules Wijdenbosch
Jules Albert Wijdenbosch (s. 2. toukokuuta 1941 Paramaribo) on surinamelainen poliitikko. Vuosina 1987–1988 hän oli Surinamen pääministeri. Tammikuusta syyskuuhun vuonna 1991 hän toimi maansa varapresidenttinä ja vuosina 1996–2000 presidenttinä. Vuonna 2000 häntä seurasi jo aiemminkin presidenttinä toiminut Ronald Venetiaan.
Hän on opiskellut valtiotiedettä Amsterdamin yliopistossa. Palattuaan Surinameen hän ryhtyi ottamaan aktiivisemmin osaa politiikkaan. Wijdenbosch kuuluu Surinamen kansallisdemokraattiseen puolueeseen, jota johtaa maassa valtaa 1980-luvulla pitänyt Dési Bouterse.
Tauno Iisalo
Elämä ja sotilasura
Tauno Iisalo syntyi Ähtärissä, Etelä-Pohjanmaalla, rautatievirkamies Jaakko ja Siiri (o.s. Törnroos) Iisalon perheeseen. Hänen vanhemmat olivat rautatievirkamies Jaakko Antero Iisalo ja Siiri Aino. Perheessä oli kuusi lasta, neljä poikaa ja kaksi tyttöä. Myös Taunon vuonna 1920 syntyneestä pikkuveljestä, Pentistä tuli Mannerheim-ris­tin ritari. Tämän lisäksi ristiä ehdotettiin vuonna 1918 syntyneelle Aulikselle. Neljäs veli Viljo haavoittui vakavasti jatkosodassa. vasen|pienoiskuva|200x200px|Mannerheim-ristin ritari Tauno Iisalon kunniakivi (nro. 168) [[Askaisten Ritaripuisto|Askaisten Ritaripuistossa.]] Perhe muutti vuonna 1927 isän työn mukana Kuopioon. Iisalo kirjoitti ylioppilaaksi Kuopion yhteiskoulusta 1938, jonka jälkeen hän astui suorittamaan asevelvollisuuttaan ilmavoimien reserviupseerikouluun. Vänrikiksi ylennetty Iisalo komennettiin 25. toukokuuta 1940 Lentorykmentti 4:ään, jossa hän toimi nuorempana lentoupseerina. Iisalo kävi Kadettikoulun vuonna 1941. Jatkosodan alkaessa reservin luutnantti Iisalo komennettiin Lentolaivue 44:ään, jossa hän palveli Bristol Blenheim -pommituskoneen ohjaajana. Syyskuussa 1942 hänet komennettiin ohjaajaksi Lentolaivue 48:aan. Komennus kesti kuitenkin vain neljä kuukautta, jonka jälkeen hän palasi takaisin omaan laivueeseensa. thumb|right|250px|Junkers Ju 88, konetyyppi jolla lentäessään Iisalo sai surmansa.Lentolaivue 44 vastaanotti uudeksi kalustokseen Junkers Ju 88 -koneet vuoden 1943 alussa. Iisalo jatkoi ohjaajana myös uudella konetyypillä, ensin 4. lentueen päällikkönä, sen jälkeen 2. lentueen varapäällikkönä ja 24. kesäkuuta 1944 alkaen 2. lentueen päällikkönä. Ilmavoimien komentajan, kenraaliluutnantti J. F. Lundqvistin 29. elokuuta 1944 tekemä nimitysesitys johti kapteeni Iisalon nimittämiseen Mannerheim-ristin ritariksi 21. joulukuuta 1944 numerolla 168.
Sotien jälkeen
Sotien jälkeen Iisalo jäi ilmavoimien palvelukseen, palvellen Pommituslentolaivue 43:ssa.
Tauno Iisalo sai surmansa Laukaassa 18. kesäkuuta 1947, kun hänen ohjaamansa Junkers-koneen (JK-273) toinen moottori sammui harjoituslennon nousuvaiheessa ja kone syöksyi maahan ja tuhoutui. Iisalo on haudattu Tampereelle Kalevankankaan hautausmaalle.
Seleukos III Keraunos
Seleukos III Soter eli Keraunos (n. 243–223 eaa.) oli Seleukidien valtakunnan kuningas vuosina 225–223 eaa. Hän seurasi isäänsä Seleukos II Kallinikosta. Virallinen epiteetti Soter tarkoittaa pelastajaa, lisänimi Keraunos ukkosta.
Seleukos ehti olla vallassa vain lyhyen aikaa. Hänen oman armeijansa sotilaat murhasivat hänet Vähässä-Aasiassa, kun hän oli sotaretkellä Pergamonin Attalos I:stä vastaan.
Tapio Holvitie
Tapio Johannes Holvitie (24. tammikuuta 1934 Uusikaupunki – 24. lokakuuta 2015 Turku ) oli suomalainen poliitikko. Kokoomuksen kansanedustajana hän edusti Turun läänin eteläistä vaalipiiriä 1979–1991. Erityisopettajan koulutuksen saanut Holvitie oli presidentin valitsijamies 1978, 1982 ja 1988 sekä Turun kaupunginvaltuuston jäsen 1969–1993. Hän oli Suomi-Israel Yhdistysten Liitto ry:n sekä Turun Seudun Suomi-Israel yhdistys r.y:n kunniapuheenjohtaja.
Aslak Laiti
Laitin vanhemmat olivat kalastajalappalainen David Laiti ja Anni Varsi. Poropaimenena toiminut Laiti sai rippikoulun käytyään opetusta kirjoitustaidossa Utsjoen kirkkoherra Antti Andelinilta ja hän toimi jo 19-vuotiaana itsekin saamelaisten lasten opettajana. Hän muutti 1859 Andelinin mukana Paltamoon jonne tämä siirtyi kirkkoherraksi. Andelin järjesti Laitin vuonna 1859 Kuopion opettajaseminaariin, josta hän valmistui opettajaksi 1861. Hän oli opettajana kaksi ja puoli vuotta Utsjoella ja Inarissa. 1862 hän käänsi utsjoenlapiksi A.F. Boreniuksen laatiman luvunlaskun eli aritmetiikan oppikirjan sekä kirkkoherra Antti Andelinin kanssa 1863 Martti Lutherin pienen postillan. Vuonna 1865 hän muutti Kittilään.
Sittemmin Laiti vaihtoi alaa, toimien aluksi kirjurina ja myöhemmin Oulussa lääninhallituksen ylimääräisenä kanslistina. Vuonna 1870 hän oli paikallisten olojen tuntijana mukana Ivalojoen kultamaille järjestystä valvomaan lähetetyssä komennuskunnassa. Pian tämän jälkeen hän suuntasi Pietariin ja pääsi siellä lehtiuutisiin pelastettuaan tammikuussa 1871 Nevajoella jäihin pudonneen luistelemassa olleen aatelisneidon. Saman vuoden kesällä hänet nimitettiin vastavalmistuneen Vesijärven kanavan kaitsijaksi Asikkalaan. Laiti hoiti tätä tehtävää aina vuoteen 1887 saakka, jolloin hänet valittiin Taipaleen ja Konnuksen kanavien hoitajaksi Leppävirralle. Keväällä 1895 hänestä tuli Saimaan kanavan pääkasööri, mutta jo marraskuussa hän teki itsemurhan hirttäytymällä. Teon syynä saattoi olla pitkäaikaisen kuumesairauden aiheuttama masennus, taloudellisia vaikeuksia hänellä ei ollut ja myös kanavan raha-asiat olivat kunnossa.
Laiti sai aikanaan niin paljon julkisuutta, että hän oli mukana vuonna 1881 ilmestyneessä Biografisessa Nimikirjassa, vuonna 1927 ilmestyneessä Kansallisessa elämäkerrastossa sekä vuonna 1955 ilmestyneessä Suomen elämäkerrastossa.
Laitin puoliso vuodesta 1883 oli merikapteeni ja laivuri Josef Wahlgrenin tytär Maria Olivia Wahlgren (k. 1938).
Gete Wami
Gete Wami (s. 11. joulukuuta 1974 Debre Berhan, Etiopia) on etiopialainen kestävyys- ja maastojuoksija.
Wami saavutti ensimmäisen kerran menestystä Afrikan kisoissa 1991, kun hän sijoittui nuorten maastojuoksussa viidenneksi. Seuraavana vuonna hän oli nuorten MM-kisojen 10 000 metrin juoksussa toinen. Vuonna 1993 hän voitti pronssia Afrikan mestaruuskilpailuissa 10 000 metrillä ja 1995 juoksi kolmanneksi Afrikan kisoissa samalla matkalla. Vuonna 1996 Wami voitti maastojuoksun maailmanmestaruuden pitkällä matkalla. Samana vuonna Atlantan olympialaisissa hän voitti olympiapronssia 10 000 metrin juoksussa.
1999 Wami voitti toisen maastojuoksun maailmanmestaruutensa pitkällä matkalla. Sevillan MM-kisoissa samana vuonna hän voitti MM-kultaa 10 000 metrillä. Sydneyn olympialaisissa Wami voitti hopeaa 10 000 ja pronssia 5 000 metrin juoksussa. Vuonna 2001 hän voitti maastojuoksun lyhyen radan maailmanmestaruuden ja MM-pronssia 10 000 metrillä Edmontonin MM-kisoissa.
Wami voitti vuosina 2006–2007 kilpaillun ensimmäisen World Marathon Majors -kilpailusarjan. Kaudella 2007–2008 hän sijoittui sarjassa toiseksi.
Seleukos II Kallinikos
Seleukoksen äiti, entinen kuningatar Laodike julisti poikansa kuninkaaksi, kun hänen tukijansa Antiokiassa murhasivat uuden kuningattaren Bereniken ja tämän pojan. Antiokhos oli mennyt naimisiin Bereniken kanssa vahvistaakseen rauhan Egyptin Ptolemaios II:n kanssa, jonka tytär Berenike oli. Tämän selkkauksen tuloksena Ptolemaios III, Bereniken veli, julisti uudelleen sodan. Egyptiläisjoukot marssivat voitokkaasti aina Tigrikselle asti ja pidemmällekin. Seleukidivaltakunnan itäiset provinssit antautuivat egyptiläisille ja Egyptin laivasto ahdisteli Anatolian rannikoita. Anatolian sisäosat säilyivät Seleukoksen joukkojen hallinnassa. Kun Ptolemaios palasi Egyptiin, Seleukos palautti hallintaansa myös Syyrian pohjoisosat ja lähinnä olleet Iranin osat. Kuitenkin Laodiken kannattajat nostivat Seleukoksen nuoremman veljen Antiokhos Hieraksin Seleukoksen kilpailijaksi Anatoliassa.
Seleukos kärsi murskaavan tappion Ankarassa vuoden 235 eaa. tienoilla. Tämän seurauksena hän jätti maat Taurusvuorista itään veljelleen ja niemimaan muille valloille. Tämän jälkeen Seleukos pyrki saamaan separationistisen Parthian takaisin seleukidien valvontaan tässä onnistumatta. Joidenkin lähteiden mukaan Parthian kuningas jopa vangitsi hänet useiksi vuosiksi tällä retkellä. Toisten lähteiden mukaan hän teki rauhan Arsakes II:n kanssa.
Vähässä-Aasiassa Pergamonin asema vahvistui Attalos I:n alaisuudessa. Antiokhos Hieraksin omat alueet pienenivät ja hän teki epäonnistuneen yrityksen kaapata veljensä alueet. Antiokhos Hieraksi menehtyi pakolaisena Traakiassa vuonna 228 eaa. tai seuraavana vuonna.
Noin vuotta myöhemmin Seleukos kuoli pudottuaan hevosen selästä. Hänen vanhin poikansa Seleukos III Keraunos nousi valtaan.
Lajos Varga
pienoiskuva|Lajos Varga vuonna 2014. Lajos Varga (s. 5. joulukuuta 1950 Budapest) on unkarilainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi Vácin hiippakuntaan 23. kesäkuuta 1974 ja nimitettiin sen vihkipiispaksi sekä Sicca Venerian titulaaripiispaksi 27. toukokuuta 2006. Piispaksi vihkiminen seurasi 15. heinäkuuta. Pääkonsekraattorina toimi Péter Erdő, jota avustivat Miklós Beer ja Juliusz Janusz.
II/JR 37 (talvisota)
II/JR 37 eli Jalkaväkirykmentti 37:n II pataljoona perustettiin Mikkelissä ylimääräisten harjoitusten yhteydessä 14. lokakuuta 1939 alkaen.
Keskittäminen ja alistaminen
Pataljoona keskitettiin rykmentin mukana tulevalle toiminta-alueelleen Laatokan Karjalaan Suistamon alueelle 21.–22. lokakuuta 1939 välisenä aikana. Se toimi sodan alkuvaiheet mukaan lukien oman rykmenttinsä komentajan ja esikunnan alaisuudessa, mutta sodan aikana pataljoona oli alistettuna useallekin eri tilapäisorganisaatiolle.
Sota
Tähän liittyen pataljoona sai määräyksen 3. joulukuuta iltapäivällä edetä metsien kautta Tulemajoelle ja estää viholliselta sen ylitys. Se sai tulikasteensa iltapäivällä mainittuna päivänä kykenemättä kuitenkaan estämään puna-armeijaa ylittämästä Tulemajokea. Pataljoona aloitti vetäytymisen kohti Uuksunjoki-linjaa, joka oli IV armeijakunnan pääpuolustuslinja.
5. joulukuuta vihollinen saavutti Uuksujoen-linjan, jossa muun muassa Jalkaväkirykmentti 37:n II pataljoona kävi taisteluita 8. joulukuuta asti, jolloin linjasta jouduttiin luopumaan vihollisen painostuksen vuoksi. Viivytystaistelut jatkuivat tästä länttä kohden pataljoonan ollessa mukana taisteluissa koko ajan. 10. joulukuuta luovuttiin Pitkärannasta ja seuraavana päivänä luovuttiin Koirinoja–Koivuselkä -linjasta. Tämän jälkeen patlajooan siirtyi Kitelän-Ruokojärven väliselle alueelle.
Pataljoonan loppuunväsyneet joukot (taisteluissa alueella 11. joulukuuta alkaen) saivat pidettyä aseman 19. joulukuuta asti, jolloin puna-armeija sai sisäänmurron Hippolanjärven alueella. Vastahyökkäyksen suorittaminen jäi muille joukoille pataljoonan siirtyessä lepoon niin sanotun Rantalohkon reserviksi.
IV armeijakunnan jatkaessa vastahyökkäyksiensä sarjaa pohjoisempana siirrettiin II/JR 37 Rantalohkolta Ryhmä Oinaan pohjoisosaan lähelle Ruhtinaanmäkeä 28. joulukuuta 1939. 1. tammikuuta 1940 Pataljoona hyökkäsi Ruhtinaanmäen-Juttuselän alueella edeten kuitenkin vain n. 200 metriä lähtöasemistaan. Hyökkäyksen suuntaa muutettiin hieman ns. Metsäkukkulaa kohden, jonne pataljoona hyökkäsi kolmasti seuraavina päivinä saaden Metsäkukkulan haltuunsa 3. tammikuuta. Kukkulan valtaus liittyi Ryhmä Oinaan operaatioon, jossa Ruhtinaanmäen alueelle edenneen vihollisen selustayhteyksiä katkottiin ja se pakotettiin hiljalleen perääntymään ja motittautumaan (oman Armeijakuntansa määräyksestä siirtymään puolustukseen odottelemaan apujoukkoja) ns. Kitilän suurmotiksi.
6.–8. tammikuuta välisen ajan pataljoona oli Kitilän suurmottiin saarretun Neuvostoliiton 168. divisioonan pohjoissivustalla yrittäen edetä kohti etelää siinä kuitenkaan onnistumatta. 8. tammikuuta 1940 se siirrettiin armeijakunnan reserviksi Hepolammin alueelle. Taistelutoiminta alueella oli hyvin vähäistä.
18. tammikuuta pataljoona siirrettiin III/JR 39:n avuksi Taisteluosasto Lohikäärmeen huoltotielle, jonka vihollinen pyrki katkaisemaan. 20. tammikuuta II/JR 37 siirtyi taistelemaan 12. divisioonan alueelle aivan sen länsiosaan muodostuneiden kahden motin (Lavajärven motti ja Saarijärven motti) vihollisjoukkojen kanssa. Mainittuna päivänä pataljoona hyökkäsi metsien kautta kiertäen Neuvostoliiton Jalkaväkirykmentti 97:n vastaan Lavajärven kannaksella. Vihollisjoukot vetäytyivät Lavajärven kylässä olleiden omien joukkojensa yhteyteen. Pataljoona jäi lepoon alueelle mottien varmistukseen ollen alistettuna Taisteluosasto Ruusulle, jota komensi eversti Einari Veijo.
thumb|right|250px|Konekivääriasema talvisodassa. Helmikuun alussa pataljoona osallistui mottien varmistukseen. Lavajärven motti oli tosin vain muutaman joukkueen varmistama. Vielä 3. helmikuuta joitain hiihto-osastoja pääsi mottiin ilman tappioita. Lavajärven motissa arvioitiin 30. tammikuuta olevan noin 650–700 miestä.
7.–8. helmikuuta välisenä yönä yrittivät Lavajärvelle saarretut vihollisjoukot murtautua motista. 4./JR 38 pystyi kuitenkin torjumaan ko. yritykset.
14. helmikuuta motista pakeni komppanian verran vihollisjoukkoja, jotka pataljoonan hiihto-osastot tuhosivat noin 2 kilometriä Lavajärven kylästä olevan metsämökin maastossa.
Aamulla 15. helmikuuta loputkin motitetut joukot pakenivat etelää kohden kahden panssarivaunun tukemina. Motin purkauduttua suomalaisjoukot pääsivät etenemään tyhjentyneeseen kylään. Alueelta kerättiin sotasaalista.
Pataljoona sai 19. helmikuuta tehtäväkseen Saarijärven motin tuhoamisen. Motti antautui 21. helmikuuta iltapäivällä pataljoonan hyökättyä. Sotasaaliksi saatiin muun muassa :
Seuraava viikko kerättiin motista sotasaalista ja levättiin. Pataljoona siirtyi vartioimaan Siiran tienhaaran mottia, josta se määrättiin 27. helmikuuta Koirinojan pysäkin – Kelivaaran alueelle Kitilän suurmotin vartiointitehtävään.
Pataljoona saapui 1. maaliskuuta uudelle toiminta-alueelle, jossa se liitettiin samalla alkuperäisen rykmenttinsä perustamaan Taisteluosasto Oinaaseen. Pataljoona vartioi mottia ilman merkittäviä taisteluita aina rauhan tuloon saakka 13. maaliskuuta.
Rauha 13. maaliskuuta 1940
Suomen ja Neuvostoliiton välisen talvisodan taistelut taukosivat 12. maaliskuuta tehdyn Moskovan rauhan perusteella seuraavana päivänä 13. maaliskuuta klo 11.
Pataljoona vetäytyi rauhansopimuksen mukaisesti IV armeijakunnan mukana uudelle valtakunnanrajalle 15. maaliskuuta klo 10 ja 25. maaliskuuta klo 20 välisenä aikana. Rauhansopimuksessa vetäytymismatkaksi oli määritelty vähintään 7 kilometriä vuorokaudessa.
Joukkojen kotiuttamista ei aloitettu vielä tämänkään jälkeen, vaan asteittain siten, että ensin lomautettiin muun muassa maatalousväestöä lähestyvien kevättöiden vuoksi. Aluksi ei myöskään puhuttu kotiuttamisesta, vaan lomauttamisesta, jotta miesten nopea uudelleen palvelukseen kutsuminen olisi ollut mahdollista. Lomauttamiset alkoivat vanhimmista ikäluokista 15. huhtikuuta ja päättyivät pääosin kesäkuun puoleenväliin mennessä.
Vimpeli
pienoiskuva|oikea|Vimpelin keskustaa. pienoiskuva|oikea|Vimpelin kirkko Vimpeli on Suomen kunta Etelä-Pohjanmaan maakunnassa Lappajärven itärannoilla. Kunnassa asuu 0 ihmistä ja sen pinta-ala on 0 km2, josta 0 km2 on vesistöjä. Väestötiheys on 0 asukasta/km2. Vimpelin naapurikunnat ovat Alajärvi, Lappajärvi, Perho ja Veteli.
Vimpelin kunta on perustettu 2. tammikuuta 1866, jolloin Vimpeli irtautui Lappajärven emäseurakunnasta kappeliseurakunnaksi. Suomen kunnista Vimpeli on 28. vanhin.
Reserviupseerikoulun edeltäjä, Vimpelin sotakoulu (Vimpelin koulu), toimi Pokelan kylässä vuosina 1917–1918. Vimpeli tunnetaan myös suksipitäjänä, ja melkoinen osa talvisodan aikana käytetyistä suksista oli valmistettu Vimpelissä.
Historia
Vimpelin varhaisimmasta asutuksesta tiedetään hyvin vähän. Seutu oli vielä keskiajalla eräaluetta, jossa kävivät sekä pietarsaarelaiset että lapualaiset erämiehet. Ensimmäiset vakituiset asukkaat olivat Ähtävänjokea pitkin tulleet ruotsalaiset, jotka asettuivat Lappajärven itärannalle 1500-luvun alussa. Vielä saman vuosisadan aikana seudulle tuli myös hämäläisiä ja savolaisia. Ruotsalaisasutus pysyi hallitsevana vielä 1700-luvulle saakka. Vuonna 1750 asukkaita oli noin 170.
Vimpelin seutu kuului Pietarsaaren seurakuntaan ja siirtyi 1637 osaksi Lappajärven kappeliseurakuntaa. Vuonna 1806 Vimpelistä tuli Lappajärven saarnahuonekunta ja oma kirkko rakennettiin jo seuraavana vuonna. Vimpelin kappeliseurakunta perustettiin 1812 ja itsenäiseksi seurakunnaksi Vimpeli muodostui 1867.
1800-luku oli Vimpelissä voimakasta edistyksen kautta. Vimpeliläisen Erkki Jäykän (Lillstrang) kehittämä ”Vimpelin aura”, suomaiden kuivatus sekä viljelysmaiden kalkitus toivat hyvinvoinnin lisäksi Vimpelille maatalouden mallipitäjän maineen. Pitäjään perustettiin 1858 Jäykän ystävän Yrjö Sakari Yrjö-Koskisen lahjoituksen turvin yksi Pohjanmaan ensimmäisistä kirjastoista ja 1868 avasi ovensa Järviseudun ensimmäinen kansakoulu. Vuonna 1880 Vimpelissä oli asukkaita 2236.
1900-luvun alussa Vimpeli teollistui nopeasti. Kuntaan perustettiin muun muassa tervatehdas, kalkinpoltto yleistyi ja suksiteollisuus sai alkunsa. Vimpelissä tuotettiin 1930-luvulla noin puolet Suomen suksista. Joulukuussa 1917 tammikuuhun 1918 kunnassa toimi Vimpelin sotakoulu, kurssi, jolla koulutettiin joukkueen- ja ryhmänjohtajia suojeluskunnille. Vuonna 1943 Vimpelin perustettiin alueen ensimmäinen oppikoulu.
Vimpelin väkiluku pysyi 1900-luvulla varsin vakaasti 4 000 asukkaan tuntumassa. Hetkellinen muuttotappiokausi 1970-luvulla pudotti asukasluvun lähelle 3 500, mutta vuosikymmenen lopulla väkiluku alkoi jälleen kasvaa. 1990-luvulla kunnan asukasmäärä lähti laskuun ja 2011 mennessä kunnan asukasluku oli 3 233.
Vimpelin kunnanvaltuuston pitkäaikaisena puheenjohtajana 1973–1990 toimi Pekka Niemi, jonka johtama Järviseudun Peruna Oy oli merkittävä työllistäjä paikkakunnalla.
Luonto
Lappajärven itärannalla sijaitsevan Vimpelin maisemia hallitsevat loivapiirteiset kalliokumpareet ja laajat suot.
Vimpelin kallioperä on kivilajikoostumukseltaan vaihteleva. Länsi- ja keskiosissa on pääasiassa gneissiä, pohjoisosassa graniittia ja pegmatiittia ja kaakkoisosassa graniittia. Etelässä on kalkkikivialue, joka ulottuu Alajärven puolelle. Kalliopaljastumia on pääasiassa korkeimpien kohoumien lakiosissa. Yleisin maalaji on moreeni, joka muodostaa paikoin matalia harjanteita. Myös turvetta on varsin paljon, mutta harjuaineksia ja savea on sen sijaan vähän. Hieta- ja hiesumaita on etenkin Lappajärven rannalla ja Savonjoen alajuoksulla.
Pinnanmuodoiltaan Vimpeli on pääasiassa loivasti kumpuilevaa kankaremaata. Vimpelin maasto kohoa lännestä itään. Lappajärvi on 69 m:n korkeudella, mutta Mustanen kunnan itärajan tuntumassa Perhon puolella on jo 173 m:n korkeudella. Kunnan korkein kohouma on Lakeaharju Lappajärven kaakkoispuolella. Vimpelin maa-alasta yli puolet on suota. Laajimmat suot ovat Sääksneva ja Isoneva. Lappajärven itäosan lisäksi kunnan järviä ovat Sääksjärvi, Patanan tekojärven eteläosa, Pikku Kontojärvi, Iso Kontojärvi ja Kakkurinjärvi. Huomattavimmat joet ovat Porasenjoki, Savonjoki, Poikkijoki ja Paaluoma.
Vähä-Mustinki
Vähä-Mustinki on Jämsän länsiosassa sijaitseva seitsemän hehtaarin laajuinen järvi. Etäisyys Jämsän keskustasta on kahdeksantoista kilometriä luoteeseen ja Tampereelta 81 kilometriä koilliseen. Vähä-Mustinki sijaitsee vedenjakajalla: sen länsipuolinen Iso-Mustinki kuuluu Kokemäenjoen vesistöön, Vähä-Mustinki puolestaan kuuluu Kymijoen vesistöön.
Vimpeli
Kylät
Hallapuro, Huopana, Kirkonkylä, Koskela, Lakaniemi, Pokela, Pyhälahti, Rantakylä, Sääksjärvi, Viitaniemi, Vinni.
Vähä-Mustinki
Maantiede
Vähä-Mustingin pituus kaakosta luoteeseen on 450 metriä, järven pohjoisosan leveys on 300 metriä. Vähä-Mustinki on saareton, sen itä- ja pohjoisrannalla on joitakin rakennuksia. Lounaassa on Loukkokorvenkangas ja Loukkukorpi. Kantatie 56 kulkee puolisen kilometriä järven itäpuolitse; maantiereitin Jämsä–Mänttä puoliväli on Vähä-Mustingin läheisyydessä.
Vimpeli
Taajamat
Vuoden 2017 lopussa Vimpelissä oli 2 974 asukasta, joista 2 047 asui taajamassa, 914 haja-asutusalueilla ja 13:n asuinpaikat eivät olleet tiedossa. Vimpelin taajama-aste on 69,1 %. Kunnassa on vain yksi taajama, Vimpelin kirkonkylä.
Väestö
Seuraavassa kuvaajassa on esitetty kunnan väestönkehitys viiden vuoden välein vuodesta 1980 lähtien. Käytetty aluejako on 1.1.2017 tilanteen mukainen.
Vähä-Mustinki
Maantiede
Vähä-Mustinki kuuluu Lahnajoen valuma-alueeseen, joka on kolmannen jakovaiheen vesistö Kymijoen päävesistössä. Toinen jakovaihe on Jämsänjoen alue ja ensimmäinen on Jämsän reitin valuma-alue. Lahnajoen valuma-alue kattaa suuren osan Jämsänjoen alueesta. Vähä-Mustinki on Lahnajoen alueen luoteisia vakavesiä.
Kanelikylkimuura
Kanelikylkimuura (Drymophila devillei) on puumuurien heimoon kuuluva varpuslintu.
Vimpeli
Seurakunnat
Evankelis-luterilaisen kirkon seurakunnista Vimpelissä toimii Alajärven seurakunta. Seurakunnan sisällä vaikuttaneita huomattavimpia herätysliikkeitä ovat herännäisyys, lestadiolaisuus sekä beckiläisyys. Evankelisen ja viidennen herätysliikkeen vaikutus on ollut Vimpelissä vähäisempää. Kansanlähetys, Herättäjä-Yhdistys ja Rauhanyhdistys toimivat Vimpelissä aktiivisesti.
Helluntaiherätyksen piirissä Vimpelissä toimii Vimpelin helluntaiseurakunta. Helluntaiseurakunnan rukoushuone sijaitsee Vimpelin keskustassa Patruunantiellä. Lisäksi seurakunnalla on Kahvila Nisunjyvä ja lähetyskirpputori Vimpelin keskustassa.
Suomen ortodoksisen kirkon seurakunnista Vimpelin alueella toimii Vaasan ortodoksinen seurakunta.
Talous
Vimpelin elinkeinorakenne on hyvin teollisuuspainotteinen. Vuonna 2015 Vimpelissä oli 985 työpaikkaa. Niistä 10 prosenttia oli alkutuotannossa, 37 % jalostuksessa (koko maassa 20 %) ja 52 % palvelualoilla.
Kunnassa sijaitsee muun muassa Rautaruukin tehdas, jossa valmistetaan Rannilan kattopeltiä. Rautaruukin lisäksi teollisuusyrityksiä ovat Nordkalk Oy, Eurosteri Oy, ViaCon Oy, Tikli-Group Oy, Vimpelin Teollisuusmaalaus Oy, PL-Air Oy, Vimpelin Listapalvelu Oy, VPT-keittiöt ja Plastec.
Vuonna 2016 eniten yhteisöveroa maksaneet yritykset olivat Vimpelin Osuuspankki sekä kaksi alumiinitikkaita ja muita metallituotteita valmistavaa yritystä, A.J.Kujala ja Tikli Group Oy.
Koulutus
Vimpelissä annetaan luokkien 1-4 perusopetusta Aapiskujan koululla, sekä 5-9 luokkien opetusta Vimpelin yhteiskoululla. Vimpelissä on oma lukio. Ammatillista koulutusta saa Järviseudun ammatti-instituutissa, jolla on toimipisteet Vimpelissä, Lappajärvellä, Alajärvellä ja Töysässä.
Nähtävyydet
pienoiskuva|Vimpelin Saarikenttä Vimpelissä sijaitsevat pesäpallomuseo, suksitehdasmuseo, Pyöreä kirkko ja Savonjoen saaressa pesäpallostadion Saarikenttä. Keskustan puistossa on Kari Ovaskan suunnittelema Pesäpalloilija-patsas ja Vimpelin sotakoulun muistomerkki. Lakeaharjulla on hiihtokeskus, josta on näkymät Lappajärvelle.
Ruoka
Vimpelin pitäjäruoaksi nimettiin 1980-luvulla vimpeliläinen jouluaamun paisti. Se on paistetusta naudanlihasta, verimakkarasta ja leipäjuustosta tehty keitto.
Politiikka
Annetut äänet viimeisimmissä kunnallisvaaleissa. (lähde: YLE, Vaalitulospalvelu)
Kunnanjohtajat
Seuraavat henkilöt ovat toimineet Vimpelin kunnanjohtajina:
Vox Artis
Vox Artis on kamariorkesteri, joka aloitti toimintansa Espoossa vuonna 1984. Yhtyeen muusikot työskentelevät päätoimisesti eri orkestereissa ja musiikkioppilaitoksissa.
Vox Artis on konsertoinut runsaasti kotimaassa sekä tehnyt kiertueita Ruotsissa, Saksassa, Venäjällä ja Virossa. Orkesteri on tehnyt yhteistyötä monien koti- ja ulkomaisten huipputaiteilijoiden kanssa, kuten Eli Goren, Ralf Gothóni, Kreeta-Maria Kentala, Leonid Kortšmar, Jaakko ja Pekka Kuusisto, Lev Markiz, Karita Mattila, Heikki Rautasalo, Erkki Rautio, Izumi Tateno sekä Marko Ylönen. Vox Artis on tehnyt kolme levyä.
Kanelikylkimuura
Kanelikylkimuuraa tavataan Boliviassa, Brasiliassa, Kolumbiassa, Equadorissa ja Perussa, ja sen levinneisyysalueen pinta-ala on noin 4 010 000 km2. Lajin on kuvattu olevan melko yleinen, mutta laikuttaisesti levittäytynyt. Sen arvellaan olevan vähenemässä elinympäristöjen tuhoutumisen takia. Laajan levinneisyysalueen turvin se on kuitenkin luokiteltu elinvoimaiseksi.