cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Rikkihappo
Käyttö lannoitteiden valmistuksessa
Rikkihappoa käytetään myös toisen tärkeän lannoitteen, ammoniumsulfaatin (NH4)2SO4, valmistukseen. Ammoniumsulfaatin valmistuksessa ammoniakkikaasua (NH3) johdetaan reaktoriin, jossa on kylläistä ammoniakkisulfaattiliuosta ja hieman rikkihappoa. Reaktorin lämpötila on 60 °C. Reaktoriin johdetaan samanaikaisesti väkevää rikkihappoa ylläpitämään vapaan rikkihapon pitoisuus oikeana. Ammoniumsulfaatti kiteytyy kylläisestä liuoksesta reaktorin pohjalle ja voidaan erottaa. Kuivaa ammoniumsulfaattijauhetta voidaan myös valmistaa suihkuttamalla rikkihappoa ammoniakkia sisältävään kammioon.
Saksalainen kemisti Justus von Liebig loi tutkimuksillaan pohjan lannoitteiden teolliselle valmistukselle. Rikkihapon käyttöä lannoitteiden valmistuksessa tutki ensimmäisenä James Murray, joka liuotti luita rikkihappoon 1800-luvun alussa. Hänen poikansa John Fischer Murray haki vuonna 1842 patentin menetelmälleen valmistaa lannoitteita kalsiumfosfaatista ja rikkihaposta. John Bennet Lawes patentoi samana vuonna samankaltaisen menetelmän superfosfaattilannoitteiden eli kalsiumdivetyfosfaattilannoitteiden valmistukseen. Lawes oli Murrayta parempi keksintönsä markkinoinnissa ja hän osti vuonna 1846 oikeudet myös Murrayn patenttiin. Ensimmäisen tehtaansa Lawes perusti vuonna 1844.
Käyttö akkuhappona
Rikkihappoa käytetään elektrolyyttiliuoksena muun muassa autoissa käytettävissä lyijyakuissa. Akun purkautuessa lyijyanodilla tapahtuu hapettuminen seuraavan puolireaktion mukaisesti: Lyijydioksidista koostuvalla katodilla akun purkautuessa tapahtuu pelkistysreaktio, jonka puolireaktio on: Akun purkautuessa tapahtuva kokonaisreaktio voidaan kirjoittaa muodossa: Akun purkautuessa elektrolyyttinä oleva rikkihappo laimenee veden määrän lisääntyessä. Tämä huomataan elektrolyyttinesteen tiheyden pienentymisenä, ja tiheyttä voidaan käyttää määritettäessä akun purkautumistilaa. Reaktio on sähkövirran avulla palautettavissa alkuperäiseen tilaansa. Tällöin katodilla syntyy lyijydioksidia ja anodilla lyijymetallia.
Käyttö orgaanisen kemian synteeseissä
Väkevä rikkihappo tai vaihtoehtoisesti fosforihappo kykenee eliminoimaan alkoholeista hydroksyyliryhmän eli poistamaan alkoholien tunnusryhmän ja muodostamaan alkeenejä ja vettä. Rikkihappo luovuttaa alkoholimolekyylille protonin, jolloin alkoholi muuttuu karbokationiksi ja hydroksyyliryhmä irtoaa muodostaen vettä. Veden poistuessa hiiliatomien välille muodostuu kaksoissidos. Helpoiten dehydraatio tapahtuu tertiäärisille alkoholeille (noin 100 °C:n lämpötilassa) ja vaikeammin sekundäärisille ja primäärisille alkoholeille (primääriset alkoholit vaativat noin 200 °C dehydratoituakseen). Esimerkissä etanolin dehydraatio, jonka lopputuote on eteeni:
300px|center|Etanolin dehydraatio
Rikkihappo toimii katalyyttinä niin ikään eetterisynteesissä, jossa se luovuttaa protonin alkoholimolekyylille, josta muodostuu karboniumioni. Karboniumioni reagoi toisen alkoholimolekyylin kanssa muodostaen eetterin. Eetterisynteesissä sivutuotteena voi syntyä rikkihapon hiilivetyjohdannaisia.
Maapallolla
thumb|150px|left|Kawah Ijenin rikkihappojärvi. Rikkihappoa syntyy ilmakehässä palokaasujen reaktioissa ja vulkaanisissa purkauksissa. Maapallon suurin rikkihappojärvi on 212 metriä syvä ja sijaitsee tulivuori Kawah Ijenin kraatterissa Indonesiassa. Pienempiä vulkaanisia rikkihappojärviä on muun muassa tulivuorilla Kusatsu-Shirane Japanissa ja Poás Costa Ricassa.
thumb|150px|Happosateiden tuhoamaa metsää. Rikkihappo on typpihapon ohella yksi tärkeimmistä happosateiden ja happamoitumisen aiheuttajista. Polttoaineiden epäpuhtauksista joutuu ilmakehään rikkiä, joka hapettuu rikkidioksidiksi. Kuivassa ilmassa suurin osa rikkidioksidista varisee kuivalaskeumana maahan, pieni osa hapettuu rikkihapoksi. Jos ilmassa on vesipisaroita: pilviä, sumua tai sadepisaroita, rikkidioksidi voi hapettua nestefaasissa. Reaktiot ilmakehässä kestävät yleensä muutamia päiviä, jonka aikana ilmakehän rikki on ehtinyt kulkeutua jopa sadankin kilometrin päähän. Sen vuoksi rikkipäästöjen vaikutukset, kuten joidenkin eliöryhmien lähes täydellinen puuttuminen, eivät välttämättä näy rikkiä vapauttavan kohteen ympäristössä. Happosateet nopeuttavat myös rakennusten ynnä muiden rakennelmien rapautumista, koska esimerkiksi muurilaasti ja rappaus sisältävät happojen kanssa herkästi reagoivaa kalsiumkarbonaattia.
Happosateet olivat 1980-luvulle asti suuri ongelma Euroopan teollistuneilla alueilla, kuten Englannissa ja Ruhrin alueella Saksassa, missä poltettiin paljon rikkipitoista hiiltä. Näillä alueilla rikkipäästöt saatiin kuriin, ja Euroopan rikkidioksidipäästöt pienenivät puoleen vuosina 1980–1995. Samoin Yhdysvalloissa päästöt ovat vähentyneet voimakkaasti, muun muassa rikkipäästöjä säätelevän Clean Air Act -lain ansiosta. Ongelma on edelleen ajankohtainen Kiinassa, Koreassa, Venäjällä ja Itä-Euroopassa. Liikenteen rikkipäästöt ovat vähentyneet, kun on siirrytty käyttämään vähärikkisempiä polttoaineita. Suomen rikkilaskeuma on pienentynyt, mutta happamoituminen näkyy edelleen herkimmillä alueilla.
Ilmakehän rikkihappomolekyyleillä on huomattava vaikutus pienhiukkasten syntymiseen. Ilmakehän rikkihappomolekyylikonsentraatio vaikuttaa merkittävästi hiukkasten nukleaatioon. Prosessin mekanismi ei ole vielä tarkoin selvillä, mutta rikkihapon vaikutus on tutkimuksien mukaan suurempi kuin esimerkiksi ammoniakin tai eräiden orgaanisten yhdisteiden. Rikkihappopitoisuuden ja hiukkasten muodostumisnopeuden välinen riippuvuus on pitkään ollut epäselvä. Helsingin yliopiston ja Ilmatieteen laitoksen tutkijoiden johtama ryhmä julkaisi vuonna 2010 tutkimuksen, jossa ensimmäisen kerran pystyttiin selvittämään rikkihapon määrän ja pienhiukkasten muodostumisnopeuksien välisiä riippuvuuksia.
Venuksessa
thumb|250px|right|Tummia rikkihappopilviä Venuksen kaasukehässä [[Galileo (luotain)|Galileo-luotaimen kuvaamana.]] Maan ulkopuolella rikkihappoa on havaittu Venuksessa ja mahdollisesti Jupiterin Europa-kuussa. Venuksen rikkihappo syntyy hiilidioksidin, veden ja rikkidioksidin valokemiallisessa reaktiossa. Venuksen kaasukehästä suurin osa on hiilidioksidia. Ensimmäisessä vaiheessa Venuksen kaasukehään tunkeutuva aallonpituudeltaan alle 169 nanometrin ultraviolettisäteily hajottaa hiilidioksidin hiilimonoksidiksi ja voimakkaasti reagoivaksi atomaariseksi hapeksi. Happi reagoi rikkidioksidin kanssa, jota löytyy runsaasti Venuksen kaasukehän pilvistä, muodostaen rikkitrioksidia, joka veden kanssa muodostaa lopulta rikkihappoa. Kokonaisreaktio voidaan siis ilmoittaa seuraavasti: Rikkihappo muodostaa paksuja pilviä noin 45–70 kilometrin korkeuteen Venuksen pinnasta. Pilvet ovat niin paksuja, ettei valo pysty läpäisemään niitä, ja siksi Venuksen pintaa ei voida havainnoida tavallisilla optisilla kaukoputkilla. Rikkihappo varautuu helposti, minkä vuoksi Venuksen kaasukehässä salamoi usein. Rikkihapon sataessa pisarat eivät saavuta Venuksen pintaa. Aluksi pisaroiden vesi haihtuu, ja pisaran saavutettua kaasukehän alemman osan on lämpötila niin korkea, että rikkihappo hajoaa rikkitrioksidiksi ja vedeksi, joista rikkitrioksidi hajoaa nopeasti hapeksi ja rikkidioksidiksi. Happi reagoi kaasukehän hiilimonoksidin kanssa muodostaen hiilidioksidia.
Esikko Koitere
Uljas Esikko Grönroos, kirjailijanimi Esikko Koitere (24. marraskuuta 1879 Joroinen – 29. huhtikuuta 1952 Helsinki) oli suomalainen teosofi ja kirjailija.
Österbottens Folkblad
thumb|200px|Lehden ensimmäisen näytenumeron etusivu. Österbottens Folkblad (vuosina 1918–1923 Folkbladet) oli Vaasassa vuosina 1908–1923 ilmestynyt ruotsinkielinen työväenlehti.
Sosiaalidemokraattinen Österbottens Folkblad perustettiin Vaasan ruotsinkielisen työväenyhdistyksen piirissä. Vuoteen 1910 saakka se oli myös Finlands Svenska Arbetarförbundetin äänenkannattaja. Viranomaiset lakkauttivat poliittisesti radikaalin lehden syksyllä 1914. Helmikuun vallankumouksen jälkeen se ilmestyi uudelleen sisällissodan alkuun saakka.
Sisällissodan jälkeen lehden julkaisuyhtiö herätti sen henkiin Folkbladet-nimisenä. Työväenliikkeen jakaantuessa se siirtyi Suomen Sosialistisen Työväenpuolueen äänenkannattajaksi. Vuosina 1921–1922 lehteä julkaisi Oy Työ Helsingissä. Viranomaiset lakkauttivat Folkbladetin elokuussa 1923 yhdessä koko SSTP:n lehtiryhmän kanssa.
Yhdestä kolmeen kertaan viikossa ilmestyneen lehden levikki oli keskimäärin runsaat tuhat kappaletta. Päätoimittajina ja vastaavina toimittajina työskentelivät August Isaksson 1908 ja 1920–1923, August Forsman 1908 ja 1921–1922, Emil Ström 1908, Karl Arvid Kuusi 1909–1914 ja 1917–1918, Arvid Svedberg 1918–1919, Osvald Fager 1922, Oskar Göransson 1922, John Lundberg 1922 ja I. J. Lundberg 1923.
Vuosina 1926–1930 lehden toimintaa jatkoi Vaasassa ilmestynyt kommunistinen Nya Folkbladet.
Juudas (romaani)
Juudas (Ha-besora al-pi Jehuda) on israelilaisen kirjailijan Amos Ozin palkittu romaani vuodelta 2014. Teoksen on suomentanut hepreasta Minna Tuovinen, ja suomennoksen on julkaissut vuonna 2018 Tammi.
Oz kuvaa kirjassaan Juudaksen väärinymmärretyksi opetuslapseksi. Hän olisi todellisuudessa ollut Jeesuksen uskollisin opetuslapsi, joka ei kavaltanut opettajaansa rahasta vaan osoittaakseen, että tämä on Jumalan poika ja vapahtaja. Hän uskoo, että Jeesus laskeutuu ristiltä kaikkien kaupunkilaisten nähden. Kun niin ei käy, hän romahtaa ja menettää uskonsa.
Arvostelussaan Helsingin Sanomissa Jukka Petäjä kirjoittaa, että Oz tulkitsee pääsiäisen sanomaa uudella tavalla. Ozin näkemys on, että kristityt ovat Uudessa testamentissa syyllistäneet juutalaiset, ja näin syntyi antisemitismin käyttämä pahan juutalaisen perustyyppi. Oz sijoittaa tarinan romaanin nykytason lomaan niin, että se paljastuu sieltä paikka paikoin esiin.
Juudas ei ole teoksen nimestä huolimatta sen päähenkilö, vaan päähenkilö on vuotta 1959 elävä opiskelija Schmuel, joka kohtaamiensa vastoinkäymisten jälkeen löytää uuden asunnon, työn ja elämänsisällön.
Arviot
Petäjä luonnehtii kirjaa hybridiksi: se on kylläkin historiallinen romaani, jossa Oz etsii uutta näkökulmaa Raamatun kuvaamiin pääsiäisen tapahtumiin, mutta samalla se on historiallinen romaani Israelista ja Jerusalemista talvella 1959, kun maa on itsenäistynyt.
Petäjän mukaan teos on ”hivelevän kaunis ja haikea rakkausromaani”, ja hän ennakoi, että nyt saattaisi olla Ozin vuoro saada Nobelin kirjallisuuspalkinto.
Kaisa Neimala näkee teoksen muistuttavan miellyttävällä tavalla Ozin viidentoista vuoden takaista teosta Tarina rakkaudesta ja pimeydestä. Hän toteaa, että vastoin lukijan odotuksia Juudasta käsitellään vasta kirjan loppupuolen luvussa, joka sitten on sitäkin vaikuttavampi.
Neimala kiinnittää huomiota myös suomennokseen. Hän kiittää sitä eloisaksi ja kauniiksi ja arvelee tarkaksikin, mutta huvittuu erikoisista verbeistä, joita hän epäilee ehkä olevan myös alkutekstissä. Suomennoksen kannen ohdakkeista kuvaa hän hämmästelee: kirjassa ne tulevat vasta toiseksi viimeisellä sivulla. Raamatun Vanhassa testamentissa ohdake on väkivallan symboli, Uudessa testamentissa synnin, hän muistuttaa.
SiRNA
Pieni häiritsevä RNA eli siRNA on pieni, noin 20 nukleotidia pitkä, RNA-molekyyli, joka säätelee lähetti-RNA:n toimintaa. siRNA sitoutuu komplementaariseen mRNA:han ja tämä kaksijuosteinen RNA pilkotaan solussa. Tätä prosessia kutsutaan RNA-interferenssiksi.
Mark Isham
Mark Isham (s. 7. syyskuuta 1951 New York, New York, Yhdysvallat ) on yhdysvaltalainen Oscar-ehdokkuuden saanut elokuva- ja televisiosäveltäjä. Hänet on palkittu muun muassa Emmyllä EZ Streets -televisiosarjan tunnusmusiikista.
Isham on työskennellyt elokuvien parissa vuodesta 1982 lähtien ja teki ensimmäisen sävellyksensä vuonna 1983 elokuvaan Kun sudet ulvovat. Sittemmin Isham on säveltänyt musiikkia muun muassa elokuviin Amerikkalaisia Pariisissa, Myrskyn ratsastajat, Ei pakopaikkaa, Timecop, Blade, The Majestic, Salamaseepra ja Warrior.
Vuohenpuksiokasvit
Vuohenpuksiokasvit (Simmondsiaceae) on yhden lajin, vuohenpuksion eli jojoban (Simmondsia chinensis), käsittävä kasviheimo, joka kuuluu koppisiemenisten Caryophyllales-lahkoon. Lahkon tunnettuja heimoja ovat muun muassa tatar- (Polygonaceae), kohokki- (Caryophyllaceae) ja kaktuskasvit (Cactaceae).
Tuntomerkit
Vuohenpuksio on ainavihanta pensas, jolla on monisoluisia karvoja. Lehdet sijaitsevat vastakkaisina pareina, ja niiden ruoti on tyvestä nivelikäs. Lapa on melko paksu ja ehytlaitainen. Suonitus on lavan tyvestä sen kärkeä kohti nouseva. Pienet kukat ovat yksineuvoisia, ja hede- ja emikukat sijaitsevat eri kasveissa (kaksikotisuus). Kukassa ei ole mesiäistä. Hedekukinto on tavallisesti terminaalinen, verson päässä sijaitseva, ja viuhkomainen. Heteitä on kaksi kertaa niin monta kuin kehälehtiä, ja niiden ponnet ovat paljon palhoja pidempiä. Emikasvissa kukat sijaitsevat yksittäin lehtihangoissa, ja sikiäin muodostuu kolmesta yhteenkasvaneesta emilehdestä. Vartalot ovat kauttaaltaan nystypintaisia. Sikiäimessä on kolme riippuvaa siemenaihetta. Hedelmä on kota, jota siihen kiinni kasvanut verhiö suojaa; kodan keskipylväs jää jäljelle, kun seinämäliuskat putoavat pois. Siemenen suuri alkio sisältää nestemäistä vahaa. Kasvin kromosomiluku on n = 13.
Pienlehti
Pienlehti on usein niukoilla resursseilla sekä vapaaehtoistyönä tehty mielipide-, kulttuuri- tai tiedeaiheinen julkaisu, jonka kustantajana toimii usein valtion tukema yleishyödyllinen yhteisö. Pienlehtiin lukeutuvat muun muassa seurojen, järjestöjen, yhdistysten kuin muiden vastaavien organisaatioiden tuottamat julkaisut. Pienlehdiksi voidaan lukea jopa blogityyppisiä verkkojulkaisuja, vaikka yleensä lehden tulisi ilmestyä säännöllisesti ja sisältää edes jollain tasolla toimitettua, suunniteltua sisältöä.
Suomessa ilmestyy tällä hetkellä yli 300 pienlehteä, joiden lukijoiden määrä liikkuu sadoissa tuhansissa. Niiden määrästä ei ole tarkkaa tilastoa, sillä niitä ei luokitella virallisesti omaksi lajityypikseen.
Vuohenpuksiokasvit
Levinneisyys
Vuohenpuksio kasvaa Pohjois-Amerikan lounaisosassa Sonoran autiomaassa.
Pienlehti
Monissa pienlehdissä vaikuttavat aktiivisesti muun muassa järjestöihmiset, kansalaisvaikuttajat ja omien alojensa asiantuntijat, jotka kokevat alati lisääntyvän lehtimainonnan ja -markkinoinnin uhkana sananvapaudelle, uskottavuudelle sekä ammattitaidon osoittamiselle. Näiden järjestöjen aktivistit ovat sitä mieltä, että lehtimainonta sitoo lehden lisäksi myös sen toimittajatkin seisomaan mainostajan ja tämän mahdollisesti kyseenalaisen tai epäeettisen ideologian takana. Vaikka pienlehdessä mainostaminen olisi edullista, se ei usein ole kannattavaa, sillä yksittäisen lehden levikki on pieni. Viestinnän dosentti Sinikka Sassi määrittelikin pienlehdistöä koskevassa tutkimuksessaan pienlehdet ei-kaupallisiksi ja mainostuloista riippumattomiksi lehdiksi.
Sarjakuvapuolella pienlehti-käsitteellä tarkoitetaan yksittäisten tekijöiden kokoamia pieniä sarjakuvalehtiä.
Vuohenpuksiokasvit
Luokittelu
Vuohenpuksio on aikaisemmin tavallisesti liitetty puksipuukasveihin (Buxaceae) tai erillisenä heimona niiden yhteyteen. Takhtajan (1997) piti sitä Hamamelididae-alaluokkaan (norkkokasvit, mm. koivu- ja pyökkikasvit) kuuluvana omana lahkonaan (Simmondsiales).
Käyttö
Vuohenpuksion siemeniä on käytetty ravinnoksi ja lääkkeeksi sekä muun muassa kahvin korvikkeeksi. Vuohenpuksio on ainoa kasvi, jonka siemenissä on nestemäistä vahaa ja josta sitä voidaan ottaa helposti talteen. Se on korvannut kaskelotista saadun spermaseetin eli valaanrasveen, jota on käytetty moniin teollisuuden tarpeisiin. Vuohenpuksio on hyvin kuivankestävä ja pitkäikäinen pensas, ja sitä voidaan viljellä kuivimmillakin alueilla.
Switchfoot
Switchfoot on rockyhtye, joka on perustettu vuonna 1996 San Diegossa, Kaliforniassa.
Michal Krčmář
Michal Krčmář tarkoittaa seuraavia:
Switchfoot
Diskografia
Switchfoot julkaisi kolme ensimmäistä albumiaan ("The Legend of Chin", "New Way to Be Human" ja "Learning to Breathe") pienellä Re:think -levy-yhtiöllä, tunnetun kristillisen musiikin tuottajan Charlie Peacockin (mm. dcTalk) kanssa. Tämän jälkeen yhtye kirjoitti sopimuksen Columbia Recordsin kanssa ja lopullinen läpimurto pienestä indie-yhtyeestä kansainvälisesti tunnetuksi rockyhtyeeksi tapahtui "The Beautiful Letdown"-albumin myötä vuonna 2003. Levy sisälsi mm. hitit Meant to Live, Dare You to Move ja Ammunition. Levy kiipesi Yhdysvaltain Billboardilla 16. sijalle ja ensimmäiseksi maan kristillisellä levylistalla, myyden yli 2 miljoonaa kappaletta.
Seuraava pitkäsoitto, "Nothing is Sound", ylsi Billboardilla huikealle 3. sijalle, mutta sen kokonaismyynti ei koskaan yltänyt Beautiful Letdownin mittoihin, sillä levylle koodattu kopiosuojaus esti ostajia mm. lataamasta lauluja iPodeilleen. Nothing is Soundilta julkaistuja singlejä olivat Stars ja We Are One Tonight.
"Oh! Gravity" oli yhtyeen kolmas ja viimeinen julkaisu Columbialla (lukuun ottamatta levy-yhtiön julkaisemaa kokoelmalevyä vuonna 2008) ja odotukset sitä kohtaan olivat suuret. Levyn tuottajana toimi mm. U2:n kanssa työskennellyt Steve Lillywhite. Amerikan Billboardilla "Oh! Gravity" nousi sijalle 18 ja kristillisen musiikin listalla tuttuun tapaan ykkössijalle. Levy sisälsi hitit '''Oh! Gravity, Awakening ja Dirty Second Hands'''.
Pitkän harkinnan tuloksena yhtyeen ja Columbian tiet erosivat ja pojat alkoivat työstää uutta pitkäsoittoa jälleen indie-yhtyeenä. Levyprosessi alkoi syksyllä 2007 ja uuden levyn tuottajaa vaihdettiin useaan kertaan. Vanha tuttu Charlie Peacock vieraili myös studiossa levytyksen varhaisessa vaiheessa. Lopulta syksyllä 2009 julkaistiin "Hello Hurricane", tuottajana hiphopin parissa kunnostautunut Mike Elizondo. "Hello Hurricane" menestyi hyvin USA:n virallisella levylistalla ja sai myönteistä palautetta useilta kriitikoilta. Voittipa albumi myös Grammyn (Best Rock Gospel Album).
Hello Hurricanen pitkittyneistä levytyssessioista jäi yhtyeelle takataskuun useita lauluja, joita Switchfoot lupaili julkaista vuoden 2010 aikana alustavalla albuminimellä "Vice Verses". Tämäkin studioprojekti kuitenkin venähti ja suuresti odotettu, enemmän yhtyeen rytmisektioon nojaava, Vice Verses ilmestyi lopulta syksyllä 2011. Singleinä levyltä julkaistiin kappaleet Dark Horses, Restless ja The Original.
Vuosina 2012 ja 2013 Switchfoot on työskennellyt tähän asti kunnianhimoisimman projektinsa parissa: Fading West -nimellä kulkevan, yhtyeestä kertovan, dokumenttielokuvan on määrä ilmestyä syksyllä 2013. Switchfoot kirjoittaa elokuvaan musiikin ja soundtrackin lisäksi yhtye on vihjannut myös julkaisevansa uuden studioalbumin elokuvan rinnalle. Rumpali Chad Butler kuvaili Fading Westin olevan jotakin U2:n legendaarisen Rattle and Humin ja surf-dokumentti Endless Summerin välimaastosta.
Martikainen
Martikainen on suomalainen sukunimi, joka on muun muassa seuraavilla henkilöillä:
Koen Casteels
Koen Casteels (s. 25. kesäkuuta 1992  ) on belgialainen jalkapallomaalivahti, joka edustaa Saksan Bundesliigassa pelaavaa Wolfsburgia. Hän siirtyi Saksaan vuonna 2011 ja edusti Hoffenheimia neljä vuotta, josta hän pelasi lainalla Werder Bremenissä puolen vuoden ajan.
Casteels on pelannut useissa Belgian nuorisomaajoukkueissa ja pelasi muutaman minuutin alle 19-vuotiaiden EM-kilpailuissa 2011. Hän on ollut Belgian A.maajoukkueessa varamaalivahtina vuodesta 2013 alkaen, muun muassa MM-kilpailuissa 2018, missä Belgia saavutti pronssia, mutta pelaamaan hän ei ole maaotteluissa päässyt.
Peder Månsson
Peder Månsson eli Petrus Magni (n. 1464 Jönköping, Småland – 17. toukokuuta 1534 Västerås, Västmanland ) oli ruotsalainen piispa. Hänet vihittiin 1524 Roomassa Västeråsin piispaksi. Hänen kauttaan Ruotsin ja Suomen kirkoissa säilyi apostolinen suksessio.
Peter Kürten
Peter Kürten (26. toukokuuta 1883 Mülheim – 2. heinäkuuta 1931 Köln) oli saksalainen sarjamurhaaja, jota lehdistö kutsui nimellä Düsseldorfin vampyyri. Hän syyllistyi seksuaalirikosten, päällekarkausten ja murhien sarjaan Düsseldorfissa helmi–marraskuussa 1929.
Ahti Nevalainen
Ahti Nevalainen (s. 1937 Soini) on suomalainen kirjailija.
Peter Kürten
Kürten murhasi kaikkiaan yhdeksän ihmistä, syyllistyi seitsemään murhanyritykseen ja tuntemattomaan määrään seksuaalirikoksia. Uhrit olivat sekä lapsia että aikuisia. Kürten kiihottui seksuaalisesti puukottaessaan uhrejaan ja nähdessään heidän vuotavan verta. Jäätyään kiinni hänet tuomittiin kuolemaan ja teloitettiin.
Ahti Nevalainen
Nevalaisen romaani Porvarin marssi kertoi Nitekin toimitusjohtajasta Ossi Nikolasta jonka elämää hallitsevat irtosuhteet, alkoholi, perheongelmat ja yrityksen vaikeudet. Nitekin hävittyä tärkeän tarjouskilpailun loppuunpalanut Nikola tekee itsemurhan.
Peter Kürten
Lapsuus
Kürten syntyi köyhään ja väkivaltaiseen perheeseen Mülheim am Rheinin kaupungissa. Hän oli kolmetoistalapsisen perheen kolmas lapsi.
Kürten joutui jo lapsena usein katsomaan vierestä alkoholisoituneen isänsä jatkuvasti raiskaavan hänen äitiään ja sisartaan. Hän oli jo varhain häiriintynyt, ja ajan myötä hänestä kehkeytyi pikkurikollinen, joka usein karkaili kotoa. Jälkeenpäin hän väitti tehneensä ensimmäiset murhansa jo yhdeksänvuotiaana hukuttaessaan kaksi leikkitoveriaan uimaretkellä vuonna 1892). Vuonna 1894 hän muutti perheensä mukana Düsseldorfiin, jossa hän sai joitakin lyhyitä vankilatuomioita mm. varastelusta ja tuhopoltoista.
Düsseldorfissa Kürten sai nuorena miehenä työpaikan rankkurilta, joka opetti hänelle outoja rituaaleja masturboimalla ja kiduttamalla koiria. Seuraava askel eläinrääkkäyksestä olivat toiset ihmiset, joiden kimppuun Kürten hyökkäsi. Kürten syyllistyi ensimmäiseen todistettavissa olevaan murhaansa vuonna 1913 kuristaessaan nuoren tytön murron yhteydessä.
Ensimmäinen maailmansota ja kahdeksan vuoden vankilatuomio keskeyttivät Kürtenin rikossarjan. Hän vapautui vankilasta vuonna 1921 ja muutti Altenburgiin, josta löysi itselleen vaimon. Vuonna 1925 hän kuitenkin palasi Düsseldorfiin. Siellä hän aloitti rikossarjan, joka päättyi vasta hänen pidätykseensä.
Murhasarja
Helmikuun 8. päivänä 1929 Kürten pahoinpiteli naisen ja käytti seksuaalisesti hyväkseen ja murhasi kahdeksanvuotiaan tytön. Saman kuun 13. päivänä hän murhasi keski-ikäisen, miespuolisen mekaanikon puukottamalla tätä kaksikymmentä kertaa.
Seuraavan kerran Kürten hyökkäsi saman vuoden elokuussa 21. päivänä kolmena perättäisenä kertana eri uhrin kimppuun puukottaen heidät kuoliaiksi. 23. päivä hän murhasi viisi- ja neljätoistavuotiaat siskokset ja puukotti yhtä naista 24. päivä.
Syyskuussa Kürten syyllistyi yhden naisen raiskaukseen ja murhaan. Hän hyökkäsi lokakuussa kahden naisen kimppuun hakaten heidät kuoliaiksi vasaralla. Marraskuun 7. päivänä hän tappoi viisivuotiaan tytön ja lähetti paikallisen sanomalehden toimitukseen kartan, johon oli merkinnyt murhatun tytön hautapaikan.
Poliisin tutkiessa murhia niiden suuri määrä ja erilaiset tekotavat viittasivat useampaan murhaajaan, ja kaikkiaan mahdollisten epäiltyjen listalla oli yli yhdeksänsataatuhatta nimeä.
Marraskuun 7. päivän murha jäi Kürtenin viimeiseksi, vaikka hän syyllistyikin vasaraa aseena käyttäen suureen määrään väkivaltaisia pahoinpitelyjä seuraavan vuoden (1930) helmikuusta maaliskuuhun. Vasarahyökkäysten uhrit kuitenkin selvisivät vammoistaan huolimatta hengissä.
Viimeinen rikos ja pidätys
Toukokuussa 1930 Kürten tutustui nuoreen naiseen nimeltä Maria Budlick. Kürten vei Budlickin ensin kotiinsa ja sieltä Grafenbergerin metsään, jossa Kürten raiskasi hänet, mutta jätti henkiin.
Budlick ilmoittautui poliisille ja vei heidät Kürtenin asunnolle. Kürten pääsi livahtamaan poliiseilta, mutta tunnusti tekonsa vaimolleen ja käski tätä ilmoittamaan poliisille. 24. toukokuuta Kürten saatiin kiinni ja pidätettiin.
Oikeudenkäynti
Kürtenin odottaessa teloitustaan häntä haastatteli usein tohtori Karl Berg, joka laati Kürtenin haastattelujen ja luonneanalyysin perusteella kirjan Der Sadist - Sadisti (ISBN 3-923646-12-7).
Kürten kertoi haastattelussa rikostensa motiivin perustuneen yksinomaan seksuaaliseen nautintoon. Hän myös kertoi lyöneensä uhrejaan veitsellä useita kertoja, aina uudestaan ja uudestaan kunnes sai orgasmin. Hän sai suurta nautintoa veren näkemisestä.
Teloitus
Kürten teloitettiin giljotiinilla Kölnissä. Joidenkin lähteiden mukaan hänen kerrotaan tokaisseen juuri ennen teloitustaan: ”Kertokaa minulle, kun minun pääni on leikkautunut irti, kykenenkö minä vielä kuulemaan, ainakin vielä hetkellisesti, kuinka minun oma vereni pulppuaa ulos katkaistusta kaulastani? Se olisi suuri nautinto, päätteeksi kaikelle nautinnolle.”
Psykoanalyysi
Kürtenin tapauksessa tutkittiin ensimmäistä kertaa epäillyn mielenterveyttä mahdollisena todisteena oikeudessa. Joka tapauksessa, saksalaisten viranomaisten käyttämät tutkimusmetodiikat määrittelivät Kürtenin mielisairaaksi, vaikka virallisesti hänen todettiin olevan mieleltään terve.
Kürten kertoi rikostutkijoille varsinaisen päämääränsä olleen ”kostaa epäoikeudenmukaiselle yhteiskunnalle”. Hän ei kieltänyt käyttäneen uhrejaan seksuaalisesti hyväkseen, mutta väitti jatkuvasti oikeudenkäynnissä, ettei seksuaalinen hyväksikäyttö ollut hänen varsinainen motiivinsa.
Vuonna 1931 tiedemiehet tutkivat Kürtenin aivoja ja yrittivät löytää niistä merkkejä epämuodostumista tai muusta, joka voisi selittää hänen kieroutuneen persoonallisuutensa ja käytöksensä.
Sittemmin Kürtenin pää muumioitiin ja on nykyisin näytillä Ripleyn Usko tai älä! –museossa Wisconsin Dellsissä, Wisconsinissa Yhdysvalloissa.
Katrineholm Värmbol BS
Katrineholm Bandy eli virallisemmin Katrineholm Värmbol Bandysällskap on Katrineholmissa kesällä 2007 perustettu jääpalloseura. Seura luotiin yhdistämällä paikallisten jääpalloseurojen Katrineholm SK Bandyn ja Värmbol-Katrineholm BK:n toiminnat. Seura aloitti toiminnan Allsvenkanissa syksyllä 2007.
Historia
Fuusioseura syntyi pitkän neuvotteluvaiheen tuloksena. Yhdistyneillä seuroilla oli pitkä ja menestyksekäs historiakin. Katrineholm SK Bandy oli saavuttanut kolme Ruotsin jääpallomestaruutta vuosina 1969, 1970 ja 1972 sekä pelannut 53 pääsarjakautta. Vastaavasti Värmbol-Katrineholm BK oli pelannut 7 pääsarjakautta.
Yhdistymisestä Katrineholmin jääpalloilussa oli keskusteltu jo 1980-luvun lopulta eli 20 vuoden ajan. Sopimus yhteisen seuran perustamisesta tehtiin syksyllä 2006, ja viralliset päätökset seuroissa tehtiin keväällä 2007. Taustalla oli erityisesti Katrineholm SK Bandyn huono talous, sillä seura oli 2000-luvun alkupuoliskolla hankkinut pelaajia Suomesta ja Venäjältä saavuttamatta hankinnoilla merkittävää urheilullista menestystä. Suomalaisina pelaajina seurassa olivat mm. Teijo Laitinen, Tomi Niemikorpi ja Iivo Wegelius.
Syntynyt uusi seura sijoittui keväällä 2009 toiseksi Allsvenskanin Etelälohkossa ja karsintapelien kautta nousi Elitserieniin. Ensimmäisen Elitserien-kauden 2009–2010 aikana seura jäi viimeiseksi saavuttaen vain yhden tasapelin ja 25 tappiota. Sen jälkeen seura on pelannut Allsvenskania sen Etelälohkossa.
Kerrosviljely
Kerrosviljely eli vertikaaliviljely on viljelytapa, joka säästää huomattavasti tilaa, vettä ja energiaa. Kerrosviljelyn teho perustuu älyteknologiaan, joka optimoi kasvuolosuhteet sopivaksi, ja suljettuun kasvutilaan. Ensimmäinen kerrosviljelmän hahmotelma tehtiin vuonna 2010 ja ensimmäinen kokeilu vuonna 2017. Kerrosviljely on kannattavaa erityisesti Suomessa pitkän, kylmän ja pimeän talven vuoksi.
Centre Pompidou-Metz
Centre Pompidou Metz eli Metzin Pompidou-keskus on modernin ja nykytaiteen museo, joka avattiin 12. toukokuuta 2010. Se sijaitsee Metzissä Ranskassa. Siellä on esillä veistoksia, maalauksia ja grafiikkaa.
Museon peruskivi laskettiin 7. marraskuuta 2006. Keskus kuuluu uuteen alueeseen, jonka Metzin kaupunki on rakentanut Seillen rannalle. Alueella on yritystoimintaa, kauppaa ja asuntoja, ja kaikessa on otettu huomioon ympäristönäkökohdat. Rakennuksen arkkitehtuurin innoittajana on ollut perinteinen kartionmuotoinen kiinalainen olkihattu. Puuosien rakentaminen pääsi alkuun huhtikuussa 2009, kun betoniset rakenteet oli saatu valmiiksi.
Arkkitehti Shigeru Ban kertoo saaneensa hyvin paljon vaikutteita Alvar Aallon arkkitehtuurista: "Alvar Aallon arkkitehtuuri opetti minulle tavan käyttää luonnon materiaaleja ja yhdistää niitä esimerkiksi betoniin."
Avajaisnäyttely: "Chefs d'oeuvres?"
Osa avajaisnäyttelystä "Chefs d'oeuvres?" avattiin jo lokakuussa 2008. Ensimmäinen näyttely keväällä 2010 sisältää Pariisin Pompidou-keskuksesta lainattuja mestariteoksia (800 kappaletta), muun muassa:
Ibrahim Maalouf
thumb|right|Ibrahim Maalouf vuonna 2014
Ibrahim Maalouf (s. 5. joulukuuta 1980 Beirut) on libanonilais-ranskalainen trumpetisti ja säveltäjä. Hän on soittanut sekä länsimaista taidemusiikkia että jazzia, johon yhdistyvät monien eri genrejen ja libanonilaisen musiikin vaikutteet.
Maalouf on trumpetisti-isä Nassim Maaloufin ja pianistiäidin poika. Hän pakeni perheineen Pariisiin Libanonin sisällissodan aikana. Hän aloitti 7-vuotiaana trumpetinsoiton ja perinteisen arabimusiikin opiskelun. Hän esitti teininä usein Antonio Vivaldin, Henry Purcellin ja Tomaso Albinonin teoksia Euroopassa ja Lähi-idässä. Hänen tulkintansa Johann Sebastian Bachin toisesta brandenburgilaisesta konsertosta sai hyvän vastaanoton. Maurice André rohkaisi häntä omistautumaan ammattimuusikon uralle. Maalouf opiskeli viiden vuoden ajan Pariisin konservatoriossa ja aluekonservatoriossa. Hän osallistui samalla kansainvälisiin kilpailuihin ja soitti esimerkiksi Matthieu Chédidin, Arthur H:n ja Vincent Delermin levytyksillä.
Vuonna 2006 Maalouf pääsi opettamaan trumpetinsoittoa Aubervilliers–La Courneuven aluekonservatorioon. Hän sai myös kutsuja pitämään resitaaleja ja mestarikursseja Yhdysvaltoihin. Maalouf julkaisi ensimmäisen studioalbuminsa (Diasporas) vuonna 2007. Hän on sittemmin julkaissut uusia albumeita, päässyt Christophe Trahandin Souffle!-elokuvan aiheeksi ja soittanut Stingin levyllä If on a Winter's Night (2009). Hän on tehnyt yhteistyötä myös muiden muassa Elvis Costellon, Oxmo Puccinon, Amadou & Mariamin ja UMO Jazz Orchestran kanssa.
Maalouf on toiminut säveltäjänä myös taidemusiikin alalla. Hänen tuotantoonsa kuuluu orkesteri- ja kuoromusiikkia, joiden lisäksi hän on esimerkiksi säveltänyt musiikin elämäkerralliseen elokuvaan Yves Saint Laurent. Maalouf on saanut monia palkintoja. Hänellä on Ordre National du Mériten ja Ordre des Arts et des Lettres'n ritarin arvot.
Nya Folkbladet
thumb|200px|Lehden ensimmäisen näytenumeron etusivu. Nya Folkbladet oli Vaasassa vuosina 1926–1930 ilmestynyt ruotsinkielinen kommunistinen sanomalehti.
Kerran viikossa ilmestynyt lehti oli tarkoitettu koko maan ruotsinkielisten kommunistien yhdyssiteeksi. Sen kustantajana toimi ruotsinkielisten työväenjärjestöjen muodostama Förlagsaktiebolag Ny Tid. Päätoimittajina työskentelivät August Isaksson (1927) ja Allan Asplund (1927–1930). Viranomaiset lakkauttivat Nya Folkbladetin yhdessä muun kommunistilehdistön kanssa kesäkuussa 1930.
Katav-Ivanovsk
Katav-Ivanovsk on kaupunki Tšeljabinskin alueella Venäjällä. Se sijaitsee Etelä-Uralin länsirinteellä Katavjoen varrella 321 kilometriä Tšeljabinskista lounaaseen. Kaupunki on Katav-Ivanovskin piirin keskus. Siellä on Ufan ja Tšeljabinskin väliseltä rautatieltä haarautuvan sivuradan pääteasema. Asukkaita on 18 800 henkeä (vuonna 2009).
Paikkakunta on syntynyt vuonna 1755 perustetun rautatehtaan yhteyteen. Vuonna 1937 siitä tuli kaupunki. Nykyään Katav-Ivanovskissa on metalli- ja laiteteollisuutta sekä sementtitehdas. Nähtävyyksiin kuuluvat kotiseutumuseo, 1700-luvun teollisuusrakennukset sekä vuonna 1824 pystytetty uusgoottilainen Johannes Kastajan kirkko.
Milton Cross
Milton Cross (16. huhtikuuta 1897 – 3. tammikuuta 1975) oli yhdysvaltalainen radiokuuluttaja. Hänet muistetaan parhaiten New Yorkin Metropolitan-oopperan lauantaisista radiolähetyksistä, joita hän kuulutti vuodesta 1931 aina kuolemaansa vuoteen 1975 saakka. Sen lisäksi hän kuulutti muun muassa NBC:llä ja myöhemmin CBS:llä esitettyä Information, Please -tietokilpailuohjelmaa.
Milton Cross on saanut tähden Hollywood Walk of Famelle.
Facepalm
thumb|right|Facepalm thumb|right|220px|Elettä on käytetty kuvaamaan ihmisen tunteita jo kauan ennen facepalm sanan keksimistä. Henri Vidalin patsas esittää [[Kainia, Tuileries Garden, Pariisi, 1896. ]] Facepalm on ele, jossa kasvot tai silmät peitetään kämmenellä tai kämmeniin. Facepalm-kuvat ja myös sana facepalm ovat suosittu internet-meemi verkkokeskusteluissa ja kuva-aiheissa kuvaamassa henkilön kokemaa pettymyksen, häpeän, myötähäpeän, halveksunnan tai epätoivon tunnetta. Sanana käytettynä facepalm on silloin monesti tekstissä kahden asteriskin ympyröinä (*facepalm*).
Meemin synty
Ray Vichotin mukaan facepalm-meemi on syntynyt Anonymous-ryhmittymän keskuudessa. Toimittaja Nicholas Conleyn mukaan facepalm-meemin alkuperä saattaisi olla Star Trek – uusi sukupolvi -televisiosarjan kapteeni Jean-Luc Picardia esittävä valokuva, jossa kapteenia näyttelevä Patrick Stewart hautaa painuneen päänsä toiseen kämmeneensä.
Peukaloinen (satu)
right|thumb|200px|"Hän veti pojat sängyn alta toisen toisensa jälkeen." [[Gustave Dorén piirros vuodelta 1867.]] Peukaloinen ) on alkujaan suullisesti kerrottu kansansatu, joka julkaistiin kirjallisesti Charles Perrault'n muokkaamana satukokoelmassa Hanhiemon tarinoita Ranskassa vuonna 1697. Peukaloinen on myös sadun päähenkilön nimi.
Satu
Puunhakkaaja ja hänen vaimonsa olivat niin köyhiä, etteivät he voineet tarjota seitsemälle pojalleen ruokaa. Myöhään eräänä iltana, kun pojat jo nukkuivat, vanhemmat päättivät hylätä lapsensa eksyttämällä heidät lapsensa metsään. Pojista nuorin, seitsenvuotias, jota pienen kokonsa vuoksi sanottiin Peukaloiseksi, kuitenkin salaa kuunteli heidän keskusteluaan. Jotta eksyttäminen ei onnistuisi, hän poimi maasta pieniä valkoisia kiviä, jotka hän aikoi matkan varrella pudottaa maahan, jotta hän ja hänen veljensä niitä seuraamalla löytäisivät takaisin kotiinsa. Seuraavana päivänä isä toteutti suunnitelmansa. Mutta Peukaloinen ja hänen veljensä löysivät nopeasti takaisin valkoisten kivien avulla. Sillä välin kylänvanhin oli kuitenkin vihdoin käynyt maksamassa vanhan velkansa, kymmenen écuta (eräissä suomennoksissa kymmenen taalaria), jota poikien vanhemmat eivät enää uskoneet koskaan saavansa perityksi. Niinpä vanhemmat ilahtuivatkin tavatessaan lapsensa jälleen, ja he pystyivät jälleen tarjoamaan heille runsaan aterian.
Mutta jonkin ajan kuluttua nämäkin heidän saamansa rahat loppuivat, ja he tulivat jälleen yhtä köyhiksi kuin ennenkin. Nyt he päättivät uudelleen hylätä lapsensa metsään. He lukitsivat talonsa oven yöksi, jotta Peukaloinen ei voisi toistamiseen mennä keräämään kiviä, joiden avulla he voisivat löytää takaisin. Sen vuoksi Peukaloinen pudottikin maahan kivien sijasta murusia leivästä, jonka äiti oli antanut hänelle ja hänen veljilleen. Linnut kuitenkin söivät leivän­murut maasta, eivätkä pojat löytäneet tietä metsästä takaisin kotiin. Jonkin ajan kuluttua he saapuivat erääseen vieraaseen taloon ja pyysivät sieltä yösijaa. Talossa asuva nainen kuitenkin varoitti heitä, ettei heidän missään tapauksessa pitänyt sinne majoittua, koska hänen miehensä oli jätti, joka syö lapsia. Siitä huolimatta Peukaloinen pyysi yhä päästä sisään, sillä vaihtoehtona olisi ollut tulla metsässä susien syömäksi, joiden ulvontaa kuului joka puolelta. Illan tullen nainen piilotti heidät erään sängyn alle, mutta jättimies aisti "tuoreen lihan tuoksua" ja löysi heidät nopeasti. Nainen onnistui kuitenkin suostuttelemaan hänet syömään lapset vasta seuraavana päivänä.
Pojat nukkuivat jättiläisen seitsemän tyttären huoneessa. Nämä eivät vielä ole yhtä ilkeitä kuin isänsä, mutta olivat hyvää vauhtia sellaisiksi tulossa. Tytöillä oli päässään kultaiset kruunut, kun taas Peukaloisella ja hänen veljillään oli myssyt. Keskellä yötä Peukaloinen heräsi ja salavihkaa vaihtoi omaan ja veljiensä päähän kulta­kruunut, jätin tyttärille myssyt, jotta jätti tappaisi tyttärensä poikien sijasta. Hänen mentyään uudestaan nukkumaan jätti tulikin yöllä paikalle ja tappoi tyttärensä. Kun jätti oli jälleen nukahtanut, pojat pakenivat. Kun jätti aamulla huomasi, mitä oli tapahtunut, hän raivoissaan lähti etsimään poikia seitsemän peninkulman saappaiden avulla. Väsyneenä hän istahti kivelle, jonka alle pojat olivat piiloutuneet, ja nukahti siihen. Peukaloinen kehotti veljiään palaamaan kotiinsa sillä välin kun hän itse otti seitsemän peninkulman saappaat jalkaansa ja juoksi jätin taloon. Hän ilmoitti talon emännälle, että rosvot olivat ryöstäneet hänen miehensä ja aikoivat tappaa tämän, elleivät saa lunnaiksi tämän koko omaisuutta. Hän sanoi myös lainanneensa saappaita päästäkseen nopeammin kertomaan asian. Peukaloinen palasi täten rikkaana vanhempiensa luo, jotka ottivat heidät riemuiten vastaan.
Perrault ehdottaa sadulle toistakin loppua viitaten "todistajiin". Sen mukaan Peukaloinen olisi tyytynyt seitsemän peninkulman saappaisiin, sillä juuri ne olivat tehneet jättiläiselle mahdolliseksi seurata lapsia. Matkan varrella hän olisi kohdannut kuninkaan armeijan ja välittänyt sille viestin. Näin hänestä olisi tullut kuninkaan sanan­saattaja. Vasta vuosia myöhemmin hän olisi palannut kotiinsa, jossa hänet olisi otettu riemuiten vastaan. Sekä hän itse, hänen isänsä ja kaikki veljensä olisi nimitetty kuningas­kunnan virkoihin.
Opetus
Perrault'n kirjassa sadun loppuun on liitetty seuraava runomuotoinen opetus:
Historiallinen tausta
thumb|200px|"Näethän nyt että emme enää voi elättää lapsiamme." Gustave Dorén piirros vuodelta 1867. thumb|200px|"...tulomatkallaan hän oli pudotellut pitkin tietä noita pieniä valkeita kiviä, joita hänellä oli taskussa." Gustave Dorén piirros. thumb|200px|"Ja hän katkaisi yhteen menoon kaulan seitsemältä tyttäreltään." Gustave Dorén piirros thumb|200px|"Peukaloinen lähestyi jättiläistä ja veti häneltä hyvin hiljaa saappaat jalasta." [[Antoine Clouzier'n piirros teoksen ensimmäisessä painoksessa vuodelta 1697]] Tämän tapaiset, alkujaan suullisesti kerrotut sadut ovat usein hyvin vanhoja, ja niin on myös Peukaloinen-sadun laita. Sen kansanomaisia muunnelmia tunnetaan laajalti Euroopassa, myös Suomessa. Eräiden muiden satujen tavoin se kuvastaa suurten kansan­joukkojen keskuudessa kautta vuosisatojen vallinnutta köyhyyttä. Perrault'n versio ilmestyi Ludvig XIV:n aikana, jolloin Ranskassakin oli useita nälkä­vuosia. Erityisesti se korostaa sitä, kuinka nälän­hätien ensimmäisiksi uhreiksi usein joutuivat lapset.
Ranska 1600-luvulla
Kun Charles Perrault vuonna 1697 julkaisi satukokoelmansa, johon myös Peukaloinen sisältyi, koko Euroopassa ja myös Ranskassa oli jo runsaan vuosisadan vallinnut aikaisempaa kylmempi kausi, jota myöhemmin on alettu nimittää pieneksi jääkaudeksi. Se oli kylmimmillään vuoden 1650 aikoihin. Kesät olivat sateisia, talvet erittäin ankaria, ja ainakin paikallisia nälkävuosia esiintyi usein Ranskassakin, esimerkiksi vuosina 1660, 1661, 1662 ja 1675. Talvella 1693 vallitsi koko Ranskassa yleinen nälän­hätä, vain pari vuotta ennen kuin myös Suomessa koettiin suurten kuolon­­vuosien nimellä tunnettu erittäin ankara nälänhätä. Muutamina talvina Seine jäätyi kokonaan, samoin meri Ranskan rannikoilla. Maa routaantui Ranskassakin 70 sentti­metrin paksuudelta. Tällaisina vuosina vilja-, hedelmä- ja viinisadot jäivät vähäisiksi. Riista­eläimetkin kuolivat suurin joukoin nälkään, minkä vuoksi sudet hyökkäsivät ihmisten kimppuun, mikä muutoin on varsin harvinaista. Viljaa olisi välttämättä tarvinnut ostaa ulkomailta, mutta Ludvig XIV:n tuhoisat sodat olivat kuluttaneet valtion varat loppuun.
Tulkintoja
Perrault'n Peukaloinen muistuttaa monessa suhteessa Grimmin veljesten satua Hannu ja Kerttu. Tällaisten satujen katsotaan auttavan lapsia nousemaan sen tason yläpuolelle, jota Freud nimitti oraaliseksi vaiheeksi. Sitä voidaan pitää myös kertomuksena itsensä hyväksymisestä ja sivistyksen eläimellisyydestä saamasta voitosta, mitä osoittaa sekin, että Peukaloinen olisi mieluummin tullut ihmisen kuin suden syömäksi.
Voitto nälästä
Satujen yleiseen tapaan päähenkilö, Peukaloinen on monilapsisen perheen nuorin lapsi, heikko, ja häntä pidetään tyhmänä, koska hän harvoin sanoo mitään, mutta kuuntelee paljon.
Peukaloisen teema keskittyy kuvitelmiin syömisestä tai syödyksi tulemisesta:
Se seikka, että vanhemmat hankkivat kolmin­kertaisen liha-annoksen, tekee heistä tavallaan sadun jättiläisen esikuvia. Peukaloinen veljineen pääsevät susia pakoon, mutta joutuvat vielä pahempaan vaaraan jätin talossa, joka yrittää lihottaa heitä syödäkseen heidät.
Psykologisesti tämä kyltymätön nälkä kuvastaa ihmisen alkeellisimpia viettejä, joilla on suuri vaikutus. Vain Peukaloinen onnistuu pääsemään tämän tason ylä­puolella. Sen vuoksi hän käyttää tarkempia aistejaan, toisin sanoen silmiään ja korviaan, sekä älykkyyttään:
Hän on myös neuvokas ja selviää toivottomiltakin vaikuttaneista tilanteista taitavasti juonittelemalla:
Sadun muut henkilöt sen sijaan eivät juuri muuta teekään kuin syövät ja nukkuvat. Vanhemmat unelmoivat aterioista, veljet nukkuvat ollessaan hädässä, ja jättiläinen tappaa ja syö omat tyttärensä.
Varsinaisen oraalisen teeman lisäksi Peukaloisen tarina ylistää pikkupojan, köyhän puunhakkaajan nuorimman ja aluksi halveksitun pojan voittoa, saihan hän vaarallisen jättiläisenkin voitetuksi. .
Mytologia
Muutamat Peukaloisen tarinan piirteet muistuttavat kreikkalaista myyttiä labyrintista:
Raamattu
Heikon henkilön rohkeudella ja neuvokkuudella saama voitto voimakkaasta ja voittamattomana pidetystä muistuttaa hieman Vanhan testamentin kertomusta siitä, kuinka Daavid, paimenpoika, voitti Goljatin. Voittonsa jälkeen Daavidista, joka hänkin oli perheensä nuorin poika, tuli kuningas.
Samantapaisia satuja
Venäläinen satu Baba Jaga ja Pieni Palanen (oik. "vaivainen", "raajarikko", ) muistuttaa poikkeavasta nimestään huolimatta suuresti Perrault'n satua Peukaloinen. Tässä sadussa Pikku Palasella on 40 veljeä. Kun he yhdessä lähtevät etsimään itselleen morsiamia, he saapuvat Baba Jaga -nimisen naispuolisen jättiläisen luo, jolla on 41 tytärtä. Hän teeskentelee kihlaavansa nämä Pikku Palaselle ja hänen veljilleen, mutta hän valmistautuukin tappamaan pojat heidän nukkuessaan. Hevosensa varoittamana Pikku Palanen vaihtaa veljiensä sekä Baba Jagan tyttärien vaatteet keskenään, minkä seurauksena jätti erehdyksessä katkaiseekin tyttäriensä kaulat.
Grimmin veljesten satu Peukaloinen sekä Selma Lagerlöfin Peukaloisen retket villihanhien seurassa ovat nimien yhtäläisyydestä huolimatta täysin eri kertomuksia.
Huvipuisto
Eftelingin huvipuiston Satumetsässä Alankomaissa Peukaloinen yrittää varastaa jättiläiseltä seitsemän peninkulman saappaat.
Veronika Šarec
Veronika Šarec (s. 8. toukokuuta 1968 Ljubljana) on slovenialainen alppihiihtäjä, joka aktiiviurallaan edusti myös Jugoslaviaa.
Šarec sai junioreiden MM-kilpailuissa pronssia pujottelussa ja suurpujottelussa 1984. Hän sijoittui Sarajevon olympialaisissa 1984 suurpujottelussa 20:nneksi. Calgaryn olympialaisissa 1988 hän oli supersuurpujottelussa 27:s, mutta keskeytti pujottelun ja suurpujottelun. Saalbachin MM-kilpailuissa 1991 hän sijoittui suurpujottelussa neljänneksi. Slovenian edustajana hän keskeytti pujottelun Albertvillen olympialaisissa 1992.
Šarec voitti maailmancupin pujottelukilpailun Haus im Ennstalissa tammikuussa 1990. Hän oli samassa lajissa lisäksi kolmas Piancavallossa joulukuussa 1987, toinen Furanossa ja kolmas Shigakogenissa maaliskuussa 1989, toinen Steamboat Springsissa joulukuussa 1989 sekä kolmas peräkkäisinä päivinä Kranjska Gorassa tammikuussa 1991. Pujottelucupin kokonaispisteissä hän oli neljäs kaudella 1988–1989 ja seitsemäs kaudella 1990–1991.
Council on American-Islamic Relations
Council on American-Islamic Relations (lyh. CAIR, ) on Yhdysvaltain suurin islamilainen ihmis- ja kansalaisoikeusjärjestö. Sen päämaja sijaitsee Capitol Hillillä Washington D.C:ssä, ja sillä on paikallisosastoja koko maassa.
Järjestö perustettiin kesäkuussa 1994. Osasyynä CAIR:n perustamiseen oli Arnold Schwarzeneggerin tähdittämä elokuva Tosi valheita, jota yhdysvaltalaiset muslimijärjestöt kritisoivat arabi- ja muslimivastaiseksi.
CAIR:n toiminta-ajatuksena on "parantaa islamin ymmärrystä, edistää keskustelua, turvata kansalaisvapaudet, voimaannuttaa yhdysvaltalaiset muslimit ja rakentaa liittoja​​, jotka edistävät oikeudenmukaisuutta ja keskinäistä ymmärrystä". Se on puuttunut yhdysvaltalaisiin muslimeihin kohdistuneeseen syrjintään, etniseen profilointiin ja häirintään.
CAIR on saanut osakseen kritiikkiä useiden virkamiesten ja järjestöjen taholta. Sitä on syytetty muun muassa ääri-islamistisen agendan ajamisesta, ja sillä on väitetty olevan kytköksiä Muslimiveljeskuntaan ja Hamasiin. Marraskuussa 2014 CAIR lisättiin Arabiemiraattien terrorismiyhteyksistä epäiltyjen listalle. CAIR on kiistänyt syytökset ja kutsuu niitä islamofobiseksi lokakampanjaksi.
Jenji Kohan
Jenji Leslie Kohan (s. 5. heinäkuuta 1969 Los Angeles, Kalifornia, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen ohjaaja, tuottaja ja käsikirjoittaja. Hän on luonut televisiosarjat Weeds ja Orange Is the New Black.
Karviainen (Halikko)
Karviainen on kylä Salon kaupungin alueella Varsinais-Suomessa. Kylä sijaitsee Halikonlahden rannalla ja oli aikoinaan Angelniemen kunnan itäisin kylä. Mannerosan lisäksi kylään kuuluu itäpuoli Luotsisaaresta. Saaren ja mannerosan väliin jäävää vesialuetta kutsutaan Karviaistensalmeksi.
Stephanie Cook
Tohtori Stephanie "Steph" Cook, MBE (s. 7. helmikuuta 1972 Irvine, Skotlanti) on brittiläinen uransa jo päättänyt nykyaikainen viisiottelija. Cook on 172 senttimetriä pitkä ja painaa 57 kilogrammaa.
Karviainen (Halikko)
Karviainen sijaitsee Vartsalantien varrella ja Kaninkolan eksklaavin Syrjänkulman ja Valttilan kylän välissä. Valttilan ja Karviaisen rajalla virtaa Halikonlahteen laskeva Karviastenoja. Tien ja meren välinen kaistale on käännetty viljelysmaaksi. Kylän pohjoisosa on korkeaa ja metsäistä kalliomaastoa.
Karviainen on pysyvästi asutettu viimeistään varhaiskeskiajalla. 1560-luvulla kylässä oli kaksi kantatilaa. Kylän historiallinen kylätontti on edelleen asutuskäytössä, joskin kantatilat ovat sulautuneet yhteen. Nykyisen asutuksen painopiste sijaitsee tien varressa kylän itärajalla, jossa se muodostaa yhteenkasvaneen omakotialueen Syrjänkulman ja Vartsalan kanssa.
Stephanie Cook
Lääketieteen opiskelija Cook saavutti kultaa henkilökohtaisesta kilpailusta vuoden 2000 kesäolympialaisista Lontoosta ollen naisten ensimmäinen nykyaikaisen viisiottelun olympiavoittaja. MM-kilpailuista hän saavutti urallaan neljä kultaa, yhtä monta hopeaa ja yhden pronssin. Kultamitaleista yksi oli henkilökohtainen, vuodelta 2001. Vuonna 2001 Cook voitti myös henkilökohtaista EM-kultaa. EM-kisoista hän saavutti urallaan kolme kultaa, yhtä monta hopeaa ja yhden pronssin. Cook lopetti uransa vuonna 2001.
Cook nimettiin uutenavuotena 2001 Brittiläisen imperiumin ritarikunnan jäseneksi (MBE). Hän valmistui vuonna 2008 lääketieteen tohtoriksi Bathin yliopistosta. Cook on esiintynyt myös televisiossa.