cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Jalkaväkirykmentti 8 (jatkosota)
Muurmannin rata, Suojunjoki ja lopulta Petroskoi
Huonokuntoista tietä edeten JR 8:n autokolonnat saapuivat Pisin ja Kuuttilahden välimaastoon Laatokan rantaan 19. lokakuuta. Tehtäväksi tuli asemien kunnostaminen. Etenemisvaiheen jälkeen tämä oli rykmentille lepoa.
Asemasotavaihe
JR 8:n asemasotavaihetta luonnehtii toiminta samalla rintamalohkolla. Rykmentin kolmesta pataljoonasta kaksi oli kerrallaan rintamavastuussa ja kolmas lepäsi eli muodosti taaempana olevan reservin. Vastaavasti linjassa olevien pataljoonien yksi komppania muodosti niiden reservin. Vartiopalvelus, asemien kunnostaminen ja linnoittaminen, koulutus sekä partiointi olivat asemasotavaiheen keskeisiä toimintoja. Myös puhdetöille oli aikaa. Valppautta pyrittiin pitämään yllä toimintaohjein ja tarkastuksin. Esimerkiksi ase- ja ampumatarviketarkastus pidettiin tukikohdissa viikoittain.
Partiotoiminnan tarkoituksena saattoi tiedustelun ohella olla esimerkiksi vihollisen varustelutyön häirintä taistelupartioilla. JR 8:n naapurirykmentissä JR 61:ssä astui toukokuun 1942 lopussa voimaan rykmentinkäsky, jonka mukaan rykmentin jokaisen komppania oli lähetettävä vähintään yksi partio vuorokautta kohti lähitiedusteluun ja tarvittaessa taistelupartio. Tiedustelupartion vahvuus oli tavallisesti 4-5 miestä. Taistelupartio oli suurempi, esimerkiksi 29 miestä mainitaan.
I/JR 8 Goran operaatiossa
11. divisioonan vasen naapuri, 7. divisioona, piti vuodenvaihteessa 1941-42 vaivoin hallussaan sillanpäätä Baranyissa. Sitä tukemaan lähetettiin 4. tammikuuta I/JR 8 eli pataljoona Uuras, jota komensi majuri Kalle-Ville Pakarinen. Alueella toimiviin suomalaisiin joukkoihin kuuluivat myös II/JR 51, I/JR 30, III/JR 30, rajajääkäripataljoona 4 sekä Kevyt osasto 10. Taisteluosastoa komensi everstiluutnantti Lauri Ruotsalo.
Pataljoonan tavoitteeksi käskettiin Goran kylän valtaus. Eteneminen käynnistettiin aamulla 5. tammikuuta. Pataljoona suuntasi ensin Goraan johtavalle huoltotielle, jonne päästiin vihollisen huomaamatta äänettömästi, suksia olalla kantaen.
Pataljoona piti yhteyttä naapurijoukko-osastoon III/JR 30:een partioiden avulla ja etsi välimaastossa toimivia vihollisosastoja samalla kun Goran kylää ja sen edustan korsukylää yritettiin sytyttää palamaan polttopulloilla ja sytytysluodeilla. Vastustaja todettiin hyvin varustautuneeksi ja sitkeäksi. Pataljoonaan kohdistunut rasitus oli suuri, sillä se joutui toimimaan viisi vuorokautta nukkumatta. JR 30 auttoi jalkineensa kastelleita pataljoonan miehiä merkittävästi antamalla 280 paria huopakenkiä. Langalliset viestiyhteydet voitiin turvata ainoastaan vetämällä ne kaksinkertaisina.
Goran kylän puolustajat vetäytyivät korsukylään, joka kukistui lopulta 10. tammikuuta. I/JR 8:n tappiot Goran operaatiossa olivat 20 kaatunutta, 5 kenttäsairaalassa kuollutta sekä 100 haavoittunutta, sairasta ja paleltunutta. Pataljoona palasi varustelutöihin Pisiin. JR 8 siirtyi tammikuun lopulla Pertjärven maastoon Syvärin eteläpuolelle rintamavastuuseen. Asemasotavaihe alkoi ruotsinkielisen JR 61:n naapurina.
Scars to Your Beautiful
Scars to Your Beautiful on kanadalaisen laulaja-lauluntekijä Alessia Caran kappale hänen Know-It-All-debyyttistudioalbumiltaan. Kappale julkaistiin CHR:ssä albumin kolmantena singlenä 26. heinäkuuta 2016. Kappale pääsi parhaimmillaan Billboard Hot 100-listan sijalle kahdeksan, josta tuli täten Alessia Caran toinen kymmenen parhaan joukkoon päässyt single kyseisellä listalla. Kappaleen ovat sanoittaneet Cara, Warren "Oak" Felder, Coleridge Tillman ja Andrew "Pop" Wansel. Kappaleen tuotannosta vastasivat puolestaan Felder, Tillman ja Wansel.
Jalkaväkirykmentti 8 (jatkosota)
Komentajat
Rykmentin komentajina olivat :
Liakanjoki
thumb|250px|Joki [[seututie 921:n kohdalla.]] Liakanjoki on Tornionjoesta Tornion kaupunkiin kuuluvan Karungin Kukkolan kylän pohjoispuolelta Tornionjoen levikkeestä Karunginjärvestä erkaneva noin 20 kilometriä pitkä suistohaara. Joki on tunnettu aikaisemmin nimellä Liedakanjoki, joka johtuu saamen kielen sanasta liedehk (monihaarainen kukinto, poronsarvi tms.). Sana kuvastaakin joen alajuoksun monihaaraisuutta. Liakanjoen kautta virtaa noin seitsemäntoista prosenttia Tornionjoen keskivesimäärästä. Liakanjoki on paikallisten kalastajien suosiossa hyvän harjuskantansa ansiosta. Joessa on lukuisia pieniä koskia, joissa kalat viihtyvät.
Raviurheilu
pienoiskuva|Ravilähtö [[Porin ravirata|Porissa vuonna 2011. Etualalla Tuomo Ojanperä ja lämminverinen Sweet Sunrise.]]
Raviurheilussa on kyse hevosilla ravia kärryjen kanssa ajaen käytävistä nopeuskilpailuista. Kilpailuissa on tyypillisesti rahapalkinnot. (Myös raviratsastus, eli monté-lähtöjä järjestetään, ja Pohjois-Amerikassa järjestetään vastaavanlaisia juoksukilpailuita myös niin kutsutuille peitsareille.) Raviurheilua ei pidä sekoittaa laukkaurheiluun. Vedonlyönti kuuluu olennaisena osana raviurheiluun: ravilähdöistä voi yleensä pelata Totoa.
Raviurheilu on varsinkin Euroopassa (muiden muassa Suomi ja Skandinavia, Saksa, Ranska, Italia ja Venäjä) ja Pohjois-Amerikassa varsin laajalle levinnyttä ja suosittua, joskin esimerkiksi Isossa-Britanniassa se on nykyisin hyvin vähäistä ja harrastelijamaista. Yhdysvalloissa järjestetään peitsarikilpailuja, ja ravikilpailut ovat vähemmistönä.
Säännöt
Ravit ovat melko puhtaasti nopeuskilpailuita, joissa myös juoksutaktiikalla on tärkeä osuus. Askellajin tulisi säilyä ravina koko lähdön ajan, ja tietty määrä laukkaa, passia tai epäpuhdasta (passahtavaa) ravia johtaa hylkäykseen. Samoin kävely lähdön aikana johtaa hylkäämiseen. Laukkaamista koskevat säännöt vaihtelevat maakohtaisesti jonkin verran; Suomessa laukkaamisesta tehdään aina merkintä hevosen kilpailukirjaan ja hylkäämiseen voivat johtaa pitkä laukka (hpl), edistävä laukka (hel), liian usein toistunut laukka (hll) sekä maaliviivaa ylittäessä tapahtunut laukka (hml). Hylkäämiseen voi johtaa myös ohjastajan häiritsevä tai epäurheilijamainen käytös radalla, radalta poistuminen tai lähdön huomattava häiritseminen esimerkiksi aloitustilanteessa.
Pohjoismaissa on erikoisuutena paikallisten kylmäveristen rotujen käyttö raviurheilussa, ja niille järjestetään omia lähtöjä, joihin huomattavasti nopeammat lämminveriset hevoset eivät voi osallistua. Suomessa ruotsalaiset ja norjalaiset kylmäveriset saavat osallistua varsin taajaan kylmäverilähtöihin, kun taas Ruotsissa ja Norjassa on suomenhevosten osallistumisoikeus rajattu kutsukilpailuihin. Joskus myös Suomessa kylmäverilähtöihin on rajattu mukaan otettavaksi ensisijaisesti suomessa syntyneet hevoset eli käytännössä suomenhevoset.
Ravilähtöjä järjestetään myös poneille, jolloin kilpailut on rajattu erikseen A- ja B-kategorian poneille.
Euroopassa ravihevosten aika kilpailuissa lasketaan kilometriaikana, jotta eripituisten matkojen aikoja voidaan verrata keskenään. Ajasta jätetään minuuttia merkitsevä ykkönen pois. Näin ollen tulos "09,7a" tarkoittaa aikaa 1.09,7 eli aikaa kului yksi minuutti, yhdeksän sekuntia ja seitsemän sekunnin kymmenesosaa kilometriä kohden. A-kirjain tarkoittaa autolähtöä.
Ravihevoset ja varusteet
Raviurheilussa käytetään tarkoitukseen erityisesti jalostettuja hevosrotuja, kuten amerikanravureita ja muita lämminverisiä ravihevosia sekä suomenhevosia ja muita pohjoismaisia kylmäverirotuja. Kilpailuissa on erilaisten juoksunopeuksien vuoksi erilliset lähdöt kylmäverisille ja lämminverisille ravureille. Myös erikokoisille poneille on omia ravilähtöjä; suomalaiset poniravit, joissa kilpailee shetlanninponeja ja gotlanninrusseja, ovat varsin suosittuja.
Raveissa käytettävät kilpakärryt suunnitellaan mahdollisimman tasapainoisiksi ja kevyiksi, joten hevosilla voidaan käyttää kevyitä silavaljaita. Valjailla erilaisine lisävarusteineen pyritään pitämään hevonen oikeassa juoksuasennossa ja ravissa sekä suojaamaan sitä häiriötekijöiltä. Jalkavammojen ehkäisemiseksi käytetään myös monenlaisia jalkasuojia.
Ravurin ajajaa kilpailuissa kutsutaan ohjastajaksi.
Raviradat ja lähdöt
Nykyiset raviradat ovat tarkkaan suunniteltuja, hoidettuja ja hyvin kaarroitettuja, jotta hevoset voivat juosta niin nopeasti kuin mahdollista rasittaen jalkojaan mahdollisimman vähän. Suomessa yleisin radan pituus on 1 000 metriä. Amerikassa yleisin pituus on 1 609 metriä (eli yksi maili), mutta on myös puolen mailin pituisia ratoja. Juostavat matkat ovat useimmiten 1 609 m ja 2 100 m. Myös 2 600 m, 3 100 m ja jopa yli 4 000 m kilpailuja järjestetään jonkin verran. Eripituisten matkojen lisäksi raveissa on erillisiä lähtöjä muun muassa eri-ikäisille hevosille sekä tammoille ja oreille. Orilähdöt ovat yleensä avoinna myös ruunille. Pohjoismaissa rataa kierretään vastapäivään, Keski-Euroopassa pääosin myötäpäivään, mutta Ranskassa eri radoilla juostaan eri suuntaisesti.
Suurkilpailuiksi kutsutaan Suomessa yli 10 000 euron ykköspalkinnosta kilpailtavia lähtöjä, jotka Hippos on luokitellut suurkilpailuiksi. Tunnetuin suomalaisen raviurheilun suurkilpailu on Kuninkuusravit, joka on yksi Suomen suurimmista vuosittaisista urheilutapahtumista. Muita merkittäviä suurkilpailuja ovat muun muassa kansainväliset St Michel, Finlandia-ajo, Prix d’Etain Royal ja Kymi Grand Prix sekä kotimaisille hevosille tarkoitettu Suur-Hollola-ajo. Lähes jokaisella raviradalla järjestetään vähintään yksi suurkilpailu, jonka ympärille radan päätapahtumat vuosittain järjestetään. Ennätysjuoksuja varten järjestetään joskus erityislähtöjä, mutta niiden merkitys on vähentynyt. Viime vuosina on kylmäveristen kansainväliseksi suurkilpailuksi Suomessa noussut juhannuksena ajettava Nordic King, johon tulee osallistujia muistakin pohjoismaista.
Koelähdöt on tarkoitettu kokemattomille, nuorille ravureille. Niissä todetaan hevosen kilpailukypsyys eli ravivarmuus, nopeus ja ratakäyttäytyminen. Koelähtö on suoritettava myös pitkän kilpailutauon jälkeen tai jos tuomaristo niin määrää. Hevoselta vaaditaan vähintään yksi onnistunut koelähtö, ennen kuin sillä voidaan osallistua varsinaisiin kilpalähtöihin maakuntaradoilla. Kilpailemattomille ravureille järjestetään myös opetuslähtöjä, joissa hevoset saavat kokemusta lähdössä toimimisesta ilman kilpailun paineita.
Raviurheilun historia
Niin ajettujen kuin ratsastettujenkin hevosten nopeudessa on kilpailtu ympäri maailmaa läpi kesyhevosen historian. Nykyaikainen lämminveriraviurheilu sai alkunsa 1700-luvulla Yhdysvalloissa, missä raviurheilu on laukkaurheilun ohella edelleen suosittua. Ravit levisivät 1800-luvulla Yhdysvalloista muualle maailmaan. Ensimmäiset ravikilpailut ajettiin luonnonniityillä, joilta siirryttiin pikkuhiljaa hiekkaradoille. Suomalainen raviurheilu lienee saanut alkunsa perinteisestä kilpailemisesta ajohevosten nopeudessa erityisesti kirkkomatkoilla. Pienimuotoisia varsinaisia ravikilpailuja on järjestetty jo 1800-luvulta alkaen. Ensimmäiset radat tehtiin talvisin jäälle. Kuninkuusravit järjestettiin Suomessa ensimmäistä kertaa vuonna 1924. Suomenhevosta selkeästi nopeammat lämminveriravurit tulivat Suomeen vasta toisen maailmansodan jälkeen, ja lämminveriraviurheilu käynnistyi Suomessa 1950–1960-lukujen vaihteessa.
Raviurheilu Suomessa
Suomi kuuluu Euroopan viiden suurimman raviurheilumaan joukkoon. Raviurheilu on yksi Suomen suosituimmista urheilulajeista: kilpailuja seuraa raviradoilla vuosittain noin 800 000 katsojaa. Lisäksi raveja seurataan etäpelipisteistä ja Internetistä. Raveja järjestetään Suomessa joulua lukuun ottamatta päivittäin. Vuodessa kilpailuja on noin 560. Ammattimaisia ravivalmentajia Suomessa on noin 150.
Suomalaisen raviurheilun ja hevoskasvatuksen valtakunnallinen keskusjärjestö on Suomen Hippos ry. Totopelien järjestämisestä vastasi Suomen Hippoksen tytäryhtiö Fintoto Oy vuoteen 2017 asti, jolloin se yhdistyi Raha-automaattiyhdistyksen kanssa nykyiseen Veikkaukseen. Pelien kokonaisvaihto on yli 200 miljoonaa euroa vuodessa.
Raviurheilu ulkomailla
Euroopan ravimaissa järjestetään vuosittain noin 60 000 lähtöä ja rahaa jaetaan palkintoina noin 485 miljoonaa euroa. Euroopassa syntyy vuosittain noin 25 000 ravurivarsaa. Ranska, Italia ja Ruotsi ovat suurimmat ravimaat Euroopassa. Norja ja Suomi sijoittuvat vertailussa seuraaville sijoille.
Muiden maanosien merkittävimmät ravimaat ovat Yhdysvallat, Kanada, Australia ja Uusi-Seelanti.
Suomen raviradat
Suomessa on yhteensä 43 totoraveja järjestävää ravirataa, joista ympärivuotisesti toimivia on 20. Suomen päärata on Helsingin Vermo. Muita merkittäviä raviratoja ovat muun muassa Tampereen Teivo, Lahden Jokimaa sekä Kouvolan ja Mikkelin raviradat, joilla järjestetään kansainvälisiä suurkilpailuita.
Lisäksi Suomessa toimii lukuisia paikallis- ja harjoitusratoja.
Paikallis- ja jääravit
Totalisaattoriravien lisäksi Suomessa järjestetään myös niin sanottuja paikallisraveja, joissa ei pelata totoa. Niissä maksettavat palkinnot ovat huomattavasti pienempiä kuin totoraveissa. Talvella järjestetään myös jääraveja, joissa väliaikainen rata on tehty jonkin vesistön jäälle, Suomessa yleensä järven jäälle. Myöskään näissä kilpailuissa ei pelata totoa, poikkeuksena maaliskuussa 2011 ensimmäistä kertaa järjestetyt Levin jääravit.
Saksassa ja Ranskassa puolestaan järjestetään ravikilpailuja vuoroveden paljastamalla merenpohjalla Atlantin valtameren ja Pohjanmeren rannikoilla.
Ella
Ella on naisen nimi. Se on muunnelma Helenasta, joka on kreikkaa ja tarkoittaa "loistavaa". Nimen "sukutaulun" mukaan nimi Elina on lyhennetty nimestä Helena. Ella taas on lyhennetty Elinasta ja täten myös Helenasta. Nimeä Ella käytetään yleensä esimerkiksi nimien Elisabet tai Eleonoora lempiniminä. Ellan nimipäivä on 10. helmikuuta. Digi- ja väestötietoviraston nimipalvelun mukaan Ella-nimisiä naisia on Suomessa ollut kirjoilla vuoden 2019 loppuun mennessä 16 063.
Ella oli vuonna 2012 suosituin tytön nimi Suomessa.
Aili Laitinen
Aili Anja Aleksandra Laitinen (o.s. Pylvänäinen, 4. huhtikuuta 1935 Toivakka – 20. joulukuuta 2001 Savonlinna) oli suomalainen lääkäri ja kansanedustaja.
Laitinen valmistui lääketieteen lisensiaatiksi vuonna 1964. Hän toimi Keski-Suomen parantolan osastonlääkärinä vuosina 1964–1967 ja Savonlinnan tuberkuloositoimiston lääkärinä vuodesta 1967.
Laitinen oli Liberaalisen Kansanpuolueen kansanedustajana vuosina 1972–1975. Hän edusti silloista Mikkelin läänin vaalipiiriä. Hän kuului myös Savonlinnan kaupunginvaltuustoon.
Hallitus ja eduskunta joutuivat keväällä 1972 ottamaan kantaa varsin epätavalliseen asiaan. Laitinen nimittäin tiedusteli hallitukselle jättämässään kirjallisessa kysymyksessä: "Mihin toimenpiteisiin hallitus aikoo ryhtyä sukupuolitautien ja ammattimaisen prostituution leviämisen ehkäisemiseksi ja aikooko hallitus ryhtyä toimenpiteisiin valtion bordellijärjestelmän luomiseksi, joka palvelisi sekä mies- että naisasiakkaita terveydellisesti turvatuissa olosuhteissa vai aikooko hallitus ryhtyä kiireellisiin toimenpiteisiin asiallisen ja tehokkaan sukupuolivalistuksen ja terveiden asenteiden kasvatuksen saamiseksi kaikkiin oppilaitoksiin ja valtion tiedotusvälineisiin irrallisten sukupuolitautien aiheuttamien haittojen ehkäisemiseksi?"
Hallituksen puolesta Laitisen kysymykseen vastasi silloinen sosiaali- ja terveysministeri Osmo Kaipainen. Kaipaisen mielestä valtion bordellijärjestelmä olisi ollut huono ratkaisu, joka olisi pikemminkin synnyttänyt uusia ongelmia kuin ratkaissut vanhoja. Bordellilaitos lakkautettiin Suomessa 1800-luvulla, eikä hallitus katsonut "olevan aihetta palata viime vuosisadalle tämän päivän ongelmien ratkaisemiseksi", Kaipainen totesi. Henkilökohtaisesti Kaipainen sanoi uskovansa valtiojohtoiseen yrittämiseen, mutta ei uskonut, että tällainen elinkeino olisi ollut kovin lähellä työväenhallituksen sydäntä. Sen sijaan Kaipainen sanoi hallituksen pitävän parempana vaihtoehtona tehokasta sukupuolivalistusta.
Vaasan kesäyliopisto
Vaasan kesäyliopisto – Vasa sommaruniversitetet on Vaasassa toimiva, Vaasan Kesäyliopisto – Vasa Sommaruniversitet r.y:n ylläpitämä suomalainen, kaksikielinen kesäyliopisto. Se on perustettu vuonna 1960. Sivutoimipiste kesäyliopistolla on lisäksi Pietarsaaressa.
Vaasan kesäyliopisto rahoitti toimintaansa ensisijaisesti opiskelijamaksuilla (46,5 % kaikista tuloista) ja valtion maksuosuudella (29,7 %). Kuntien maksuosuudet muodostivat 17,8 prosenttia ja hankkeista, tilauskoulutuksista tai muualta saatiin 6,1 % vuoden 2015 tuloista.
Nikolai Pankratov
Nikolai Vladimirovitš Pankratov (, s. 23. joulukuuta 1982 Jekaterinburg) on venäläinen maastohiihtäjä, kaksinkertainen viestin MM-mitalisti.
Maailmancupin henkilökohtaisissa kilpailuissa Pankratov on päässyt kolme kertaa palkintokorokkeelle (kauden 2007–2008 jälkeen). Ensimmäisen voittonsa hän saavutti yhdistelmäkilpailussa Canmoressa 22. tammikuuta 2008. Lisäksi hän on ollut toinen 15 kilometrin perinteisen kilpailussa Davosissa joulukuussa 2003 sekä vapaan tyylin sprintissä Rybinskissä tammikuussa 2007. Keväällä 2004 hän voitti Vasili Rotševin kanssa parisprintin Lahdessa ja kuului joulukuussa 2006 Venäjän voittoisaan viestijoukkueeseen La Clusaz'ssa.
Marguerite Durand
thumb|right|Marguerite Durand Marguerite Durand (24. tammikuuta 1864 – 16. maaliskuuta 1936) oli ranskalainen näyttelijä, toimittaja ja johtava suffragetti.
Durand syntyi everstin ja kirjailijan aviottomana lapsena. Hän kävi roomalaiskatolista luostarikoulua. Mahdollisesti kapinoidakseen tiukan katolista taustaa vastaan hän siirtyi Pariisin konservatorioon mistä valmistui loistavin arvosanoin, ja liittyi sen jälkeen Comédie Françaiseen.
Hän luopui teatteriurastaan 1888 ja avioitui lupaavan nuoren juristin Georges Laguerren kanssa. Hänen miehensä oli poliittisesti kunnianhimoisen kenraalin Georges Boulangerin kannattaja. Hän tutustutti vaimonsa radikaalin politiikan maailmaan ja teetti hänellä pamfletteja "boulangistien" liikkeelle. Avioliitto jäi kuitenkin lyhyeksi, pariskunta erosi 1891.
Durand ryhtyi toimittajaksi ajan johtavaan sanomalehteen Le Figaroon. Vuonna 1896 lehti lähetti hänet tekemään juttua Congrès Féministe International (kansainvälinen feministikongressi) ja näennäisesti kirjoittamaan siitä humoristisen artikkelin. Kongressi vaikutti Durandin arvoihin ja asenteisiin, niin että seuraavana vuonna 9. joulukuuta 1897 hän perusti feministisen päivälehden La Fronde jatkaakseen siitä, mihin Hubertine Auclert'n La Citoyenne jäi.
Naisten toimittama Durandin sanomalehti puolusti naisten oikeuksia, joihin kuului oikeus asianajotoimintaan ja pääsy École des Beaux-Artsiin. Pääkirjoituksissa lehti vaati myös, että naisille oli myönnettävä Kunnialegioonan kunniamerkki ja oikeus osallistua parlamentin väittelyihin. Myöhemmin, 1910, Durand yritti saada naisehdokkaita parlamenttiehdokkaiksi. Vuoden 1900 Pariisin maailmannäyttelyyn hän järjesti Naisten oikeuksien kongressin. Durand perusti kesänviettopaikan naistoimittajille Pierrefondsiin Picardien seudulle, ryhtyi aktivoimaan työläisnaisia ja oli mukana perustamassa ammattiliittoja.
Marguerite Durand kävelytti Pariisin kaduilla lemmikkileijonaansa, jonka nimi oli "Tiger". Hän vaikutti osaltaan koirien hautausmaan perustamiseen pariisilaiseen Asnières-sur-Seine esikaupunkiin, ja sinne haudattiin lopulta myös hänen leijonansa.
Hänen toimintansa toi mainetta Ranskan ja Euroopan feminismille ja kohotti sen arvostetulle tasolle. Hän laati valtavat määrät artikkeleita, jotka hän lahjoitti valtiolle 1931. Seuraavana vuonna avattiin Pariisissa Bibliothèque Marguerite Durand, Marguerite Durandin kirjasto.
Shunzhi
Qing Shunzhi (15. maaliskuuta 1638 – 5. helmikuuta 1661) oli mantšulaisen Qing-dynastian kolmas hallitsija ja ensimmäinen tähän sukuun kuuluva Kiinan keisari vuosina 1644–1661. Mantšu­ruhtinaiden asettama työryhmä valitsi hänet isänsä, Hong Taijin (1592–1643) seuraajaksi syyskuussa 1643, jolloin hän oli viisi­vuotias. Ruhtinaat nimittivät myös kaksi kanssa­hallitsijaa: Dorgonin (1612–1650), Qing-dynastian perustajan Nurhacin (1559–1626) neljännen­toista pojan, ja Jirgalangin (1599–1655), yhden Nurchacin veljen­pojista, jotka molemmat kuuluivat Qing-sukuun.
Vuosina 1643–1650 poliittinen valta oli pää­asiassa Dorgonin käsissä. Hänen hallitus­kaudellaan Qing-dynastia valloitti suurimman osan kukistuneelle Ming-dynastialle (1368–1644) kuuluneista alueista, karkotti Ming-dynastian lojaalit kannattajat pitkälle lounaisiin maa­kuntiin ja loi perustan Qing-dynastian vallalle Kiinassa huolimatta eräistä paljon suuttumusta herättäneistä toimen­piteistä kuten vuoden 1645 "hiusten­leikkuu­määräyksestä", jolla Qing-dynastian alamaiset pakotettiin ajamaan otsa­tukkansa pois ja sitomaan jäljelle jäänyt hiuksensa palmikoksi yhden­mukaisesti mantšulaisen hius­mallin kanssa. Dorgonin kuoltua vuoden 1650 viimeisenä päivänä nuori monarkki alkoi itse hallita. Hän yritti vaihtelevalla menestyksellä taistella korruptiota vastaan ja vähentää mantšu­aateliston poliittista vaikutus­valtaa. Vielä 1650-luvulla Ming-dynastialle uskolliset ryhmät tekivät hänelle vasta­rintaa, mutta vuoteen 1661 mennessä hänen armeijansa olivat voittaneet Qing-dynastian viimeiset viholliset kuten merikapteeni Koxingan (1624–1662) ja Guin prinssin (1623–1662), Eteläisen Ming-dynastian hallitsijan, jotka molemmat menehtyivät seuraavana vuonna. Keisari Shunzhi kuoli 22-vuotiaana isorokkoon, hyvin tarttuvaan tautiin, joka oli endeeminen Kiinassa mutta jota vastaan mantšuilla ei ollut immuniteettia. Hänen seuraajansa oli hänen kolmas poikansa Xuanye, joka oli jo selvinnyt hengissä iso­rokosta, ja joka hallitsi seuraavat 60 vuotta nimellä Kangxi. Koska Shunzhin valta­kaudelta on säilynyt vähemmän asiakirjoja kuin Qing-dynastian myöhempien keisarien ajoilta, Shunzhin valtakausi on jokseenkin huonosti tunnettu vaihe Kiinan historiassa.
"Shunzhi" oli tämän keisarin valtakauden kiinalainen nimi. Tällä nimellä on vastineensa mantšun ja mongolin kielissä, koska Qing-dynastia oli mantšulainen ja hallitsi myös monia mongoli­heimoja, mikä auttoi Qing-dynastiaa valloittaman Kiinan. Keisarin oma nimi oli Fulin, ja kuoltuaan hän sai temppeli­nimen Shizu (k-zh|世祖), jolla häntä palvottiin keisarilli­sessa esi-isien temppelissä.
Historiallinen tausta
Alkuperäinen kuvateksti selitti, että džurtšenit asuivat lähellä Changbain vuoristoa ja käyttivät peuran­nahkaisia kenkiä ja kalansuomuista tehtyjä vaatteita.
Vielä 1580-luvulla, kun Kiinaa hallitsi Ming-dynastia (1368–1644), džurtšen-kansat asuivat Kiinan koillispuolella alueella, jota nykyään sanotaan Koillis-Kiinaksi tai Mantšuriaksi. Taistelujen tuloksena, joita käytiin 1580-luvulta 1610-luvulle saakka, Nurhaci (1559–1626), Jianzhou-džurtšenien johtaja, yhdisti useimmat džurtšen-heimot valtansa alle. Yksi hänen huomattavimmista uudistuksistaan oli džurtšen-klaanien yhdistäminen neljän eri­värisen, keltaisen, valkoisen, punaisen ja sinisen sota­lipun alle; kukin näistä ryhmistä jaettiin edelleen kahteen ala­ryhmään, jotta saatiin aikaan Kahdeksana lippu­kuntana tunnettu yhteis­kunnallinen ja sotilaallinen järjestelmä, lippu­kunta-armeija. Nurhaci luovutti näiden lippukuntien johdon pojilleen ja pojan­pojilleen. Noin vuonna 1612 Nurhaci antoi omalle klaanilleen uuden nimen Aisin Gioro ("kultainen Gioro") toisaalta erottaakseen oman perheensä muista Gioro-suvun haaroista, toisaalta viitatakseen aikaisempaan džurtšenien perustamaan dynastiaan, Jin-dynastiaan, "kultaiseen dynastiaan", joka oli hallinnut Kiinaa vuosina 1115–1234 Vuonna 1616 Nurhaci julisti perustetuksi myöhemmän Jin-dynastian ja julisti täten džurtšenit itsenäisiksi Ming-dynastian alaisuudesta. Muutaman seuraavan vuoden aikana hän valloitti Kiinalta useimmat Liaodongin suurimmat kaupungit. Hänen voitto­kulkunsa päättyi helmi­kuussa 1626 Ningyuanin taisteluun, jossa Ming-komentaja Yuan Chonghuan voitti hänet portugali­laisilta vastikään hankkimansa tykin avulla. Toden­näköisesti taistelussa haavoittuneena Nurhaci kuoli muutamaa kuu­kautta myöhemmin.
Nurhatšin poika ja seuraaja Hong Taiji (1592–1643) jatkoi isänsä toimia valtion rakentamiseksi: hän keskitti vallan omiin käsiinsä, muotoili myöhemmän Jinin hallinnon kiinalaisen mallin mukaiseksi, hankki mongolit liitto­laisiksiin ja värväsi kiinalaisia sotilaita Kahdeksaan lippukuntaan. Vuonna 1629 hän johti sota­retkeä Pekingin läheisyyteen, jossa hän vangitsi kiinalaisia mahti­miehiä, jotka osasivat valaa portugalil­aisen mallin mukaisia tykkejä. Vuonna 1635 Hong Taiji muutti džurtšen-kansan nimen mantšuiksi, ja vuonna 1636 hän antoi dynastialleen uuden nimen Qing. Vuonna 1643, Valloitettuaan loputkin Liadongin kaupungit, hän valmisteli taistelua Ming-dynastiaa vastaan, joka oli suurissa vaikeuksissa, koska valtio oli vararikossa, maassa esiintyi tuhoisia kulku­tauteja ja laajalle levinnyt nälän­hätä oli johtanut kansan­nousuihin.
Tulo keisariksi
thumb|180px|[[Hong Taiji, jonka viisi­vuotias poika Fulin tuli keisariksi vuonna 1643 nimellä Shunzhi.]] Kun Hong Taiji kuoli 21. syyskuuta 1643 nimittämättä itselleen seuraajaa, nuori Qing-valtio uhkasi joutua vakavaan kriisiin. Useat vallan­tavoittelijat, joita Nurhacin toinen ja vanhin elossa ollut poika Daišan, Nurhacin neljästoista ja viidestoista poika Dorgon ja Dodo sekä Hong Taijin vanhin poika Hooge, alkoivat kiistellä keskenään valta­istuimesta. Veljiensä Dodon ja Ajigen ohella 31-vuotias Dorgon johti Valkoisia lippu­kuntia, 60-vuotias Daišan molempia Punaisia, kun taas 34-vuotias Hooge oli lojaali isänsä kahdelle Keltaiselle lippu­kunnalle.
Päätös siitä, kenestä tuli uusi Qing-keisari, annettiin tehtäväksi prinssien ja ministerien neuvostolle, joka oli mantšujen tärkein päättävä elin, kunnes 1720-luvulla perustettiin Qing-dynastian suuri neuvosto. Monet mantšu­prinssit suosittelivat keisariksi Dorgonia, joka oli jo ansioitunut sotilas­johtaja, mutta Dorgon kieltäytyi ja vaati, että yhden Hong Taijin pojista tuli seurata isäänsä. Tunnustaakseen Dorgonin arvo­aseman kruunun pysyessä Hong Taijin jälkeläisten suku­linjassa neuvoston jäsenet valitsivat Hong Taijin yhdeksännen pojan, Fulinin, uudeksi keisariksi, mutta päättivät, että Dorgonin ja Nurhatšin veljen­poika Jirgalangin oli käytettävä valtaa niin kauan kuin silloin vasta viisi­vuotias Fulin oli alaikäinen. Fulin kruunattiin virallisesti Kiinan keisariksi 8. marras­kuuta 1643, jolloin hänelle samalla annettiin kiinalainen hallitsija­nimi Shunzhi. . Koska Shunzhin valta­kaudelta on säilynyt niukasti asia­kirjoja, se on jokseenkin huonosti tunnettu vaihe Qing-dynastian historiassa.
Dorgonin hallituskausi (1643–1650)
thumb|left|Prinssihallitsija [[Dorgon keisarillisine vallanmerkkeineen. Hän hallitsi keisarin tavoin vuodesta 1643 kuolemaansa saakka 1650, jonka aikana mantšut valloittivat lähes koko Kiinan.]]
Helmikuun 17. päivänä 1644 Jirgalang, joka oli kyvykäs sotilas­johtaja mutta jota valtion asioiden hoito ei näyttänyt kiinnostavan, luovutti mielihyvin vallan kaikkiin virallisiin asioihin nähden Dorgonille. Sen jälkeen kun saman vuoden toukokuun 6. päivänä paljastui, että Hooge oli juonitellut Dorgonin hallitusta vastaan, Hooge menetti keisarillisen prinssin arvo­nimensä ja muut juonessa mukana olleet teloitettiin
Dorgonin valta­kaudella mantšut valloittivat melkein koko Kiinan lyhyessä ajassa sen jälkeen, kun maassa oli puhjennut laajoja talon­poikais­kapinoita ja Ming-dynastian viimeinen keisari Chongzhen oli 25. huhti­kuuta 1644 tehnyt itsemurhan.
Dorgonin kannattajien syrjäyttäminen
Sillä välin Jirgalang, jolta vuonna 1647 oli riistetty hallitsijan arvo, sai kannatusta lippu­kunta-armeijan upseereilta, jotka olivat olleet tyytymättömiä Dorgonin valta­kautena. Saadakseen keisarille tukea Keltaisten lippu­kuntien keskuudesta, jotka olivat kuuluneet Qing-monarkille Hong Taijin ajoista saakka, ja voittaakseen puolelleen seuraajia Dorgonin Täysin Valkoisesta lippu­kunnasta, Jirgalang antoi näille nimen "Ylimmät kolme lippu­kuntaa" (shang san qi 上三旗; Manchu: dergi ilan gūsa), ja siitä lähtien he nämä olivat keisarin hallinnassa ja valvonnassa. Oboi ja Suksaha, joista vuonna 1661 keisari Kangxin aikana tuli sijais­hallitsijoita, kuuluivat niihin lippu­kunta-armeijan upseereihin, jotka tukivat Jirgalangia, ja Jirgalang kutsui koolle Neuvottelevien Prinssien Neuvoston palkitakseen heidät.
Jirgalang ilmoitti 1. helmikuuta, että tuolloin 13-vuotias Shinzhi saisi nyt haltuunsa täyden keisarillisen vallan. Holhoojahallitus siis lakkautettiin kokonaan. Helmikuun lopulla tai maaliskuun alussa hän syytti Dorgonia keisarin vallan tavoittelusta: Dorgonia pidettiin syyllisenä, ja häneltä riistettiin postuumisti kaikki hänelle postuumisti myönnetyt arvo- ja kunnia­nimet. Jirgalang jatkoi hallinnon puhdistamista Dorgonin klikin entisistä jäsenistä ja myönsi korkeita arvo­asemia ja aatelis­arvoja kasvavalle joukolle Kolmen Keisarillisen Lippu­kunnan seuraajia, niin että vuonna 1652 kaikki Dorgonin entiset kannattajat oli joko tapettu tai tehokkaasti erotettu viroistaan.
Poliittiset kiistat ja taistelu korruptiota vastaan
Vain hieman yli kahden kuukauden kuluttua valtaan­tulostaan, 7. huhtikuuta 1651, Shunzhi antoi julistuksen, jonka mukaan hän tulisi kitkemään korruption virka­mies­kunnasta. Tämä julistus sai aikaan paljon kiistoja oppineiden välillä, jotka antoivat hänelle paljon huolta hänen kuolemaansa saakka. Yhtenä ensimmäisistä toimistaan hän erotti suuren akateemikko Feng Quanin (馮銓; 1595–1672), pohjois­kiinalaisen, joka asetettu syytteeseen valtio­rikoksesta jo vuonna 1645 muuta jonka sijaishallitsijana toiminut Dorgon oli sallinut jäädä virkaansa. Fengin tilalle Shunzhi nimitti Chen Mingxian (陳名夏; n. 1601–1654), vaikutus­valtaisen etelä­kiinalaisen, jolla tunnettiin hyvin Jiangnanin kirjallisissa piireissä. Vaikka myös Chen joutui vuoden 1651 lopulla erotetuksi syytettynä vaikutusvaltansa väärinkäytöstä, hänet palautettiin virkaansa vuonna 1653, ja pian hänestä tuli Chunzhin läheinen henkilö­kohtainen neuvon­antaja. Hänen sallittiin jopa luonnostella keisarillisia käsky­kirjeitä, kuten Ming-dynastian aikaiset "suuret sihteerit" olivat tehneet. Vielä vuonna 1653 Shunzhi päätti kutsua erotetun Feng Quanin takaisin, mutta sen sijaan että olisi tasa­painottanut etelä- ja pohjois­kiinalaisten virka­miesten määrät hovissa, niin kuin keisari oli tarkoittanut, Fengin paluu vain kiihdytti virka­mies­kunnan sisäisiä riitaisuuksia. Useissa kiistoissa, joita hovissa käytiin vuosina 1653–1654, etelä­kiinalaiset muodostivat oman ryhmittymänsä, joka vastusti pohjois­kiinalaisia ja mantšuja. Huhtikuussa 1654, kun Chen Mingxia puhui pohjoiskiinalaiselle virkamiehelle Ning Wanwolle (寧完我; d. 1665) Ming-dynastian aikaisten hovi­asujen palauttamisesta, Ning antoi Chenin heti ilmi keisarille ja syytti häntä monista rikoksista kuten lahjusten ottamisesta, nepotismista, nurkka­kuntaisuudesta ja keisarillisten eri­oikeuksien uhmaamisesta. Chen teloitettiin kuristamalla 27. huhtikuuta 1654.
Marraskuussa 1657 syntyi suuri lahjus­skandaali Shunzhin maa­kunta­tasoisessa virka­mies­tutkinnossa Pekingissä. Kahdeksan jiangnanilaista kokelasta, jotka olivat Pekingin virka­miesten sukulaisia, lahjoivat kokeen järjestäjiä siinä toivossa, että olisivat saaneet paremmat arvo­sanat tutkinnossa. Seitsemän tutkinnon valvjojaa, jotka todettiin syyllisiksi lahjusten vastaanottoon, teloitettiin, ja useita satoja tuomittiin muihin rangaistuksiin kuten maasta­karkotukseen tai omaisuuden taka­varikointiin. Skandaali, joka pian levisi Nankingin tutkinto­piireihin, paljasti virka­mies­kunnassa laajalle levinneen korruption ja vaikutusvallan väärinkäytön, ja pian monet pohjois­kiinalaiset moralistiset virkamiehet pitivät asiaan syynä sitä, että etelässä oli kirjallisia kerhoja ja että klassinen oppineisuus oli rappeutunut.
Kiinalainen johtamismalli
Lyhyen valta­kautensa aikana keisari Shunzhi rohkaisi Han-kiinalaisia osallistumaan hallitus­toimiin ja palautti monia vanhoja kiinalaisia instituutioita, jotka Dorgonin sijais­hallituksen aikana oli poistettu tai menettäneet merkityksensä. Hän keskusteli historiasta, Kiinan klassisesta kirjallisuudesta ja politiikoista suurten akateemikoiden kuten edellä mainitun Chen Mingxian kanssa, jan hänen hoviinsa asettui uusia miehiä kuten Wang Xi (王熙; 1628–1703), nuori pohjois­kiinalainen, joka osasi sujuvasti mantšua. "Kuusi asetusta" (Liu yu 六諭), jotka Shunzhi antoi vuonna 1652, edelsivät Kangxin "pyhiä asetuksia" (Shengyu 聖諭) vuodelta 1670: ne olivat kungfutse­laisen ortodoksian paljaat luut", jotka vaativat maan asukkaita kunnioittamaan vanhempiaan ja esi­vanhempiaan sekä noudattamaan lakeja.  Toisena askelena kohti kiinalais­mallista hallintoa keisari palautti Hanlinin akatemian ja Suuren kanslian vuonna 1658. Nämä kaksi palautettua Mingin aikaista instituutiota vähensivät vielä mantšulaisen ylä­luokan valtaa ja uhkasivat herättää henkiin oppineiden politikoinnin, joka oli ollut Ming-dynastian loppu­aikojen vaivana, kun keskinään eri­puraiset ryhmittymät yrittivät kilvan vaikuttaa suuren kanslian toimiin.
Vähentääkseen Keisarillisen hovi­viraston ja mantšu­aateliston vaikutus­valtaa Shunzhi perusti heinäkuussa 1653 Kolmetoista Virastoa (十三衙門) eli Kolmentoista Eunukin Toimistot, jotka olivat mantšujen valvonnassa mutta joiden jäsenet eivät olleet mantšuja vaan kiinalaisia eunukkeja. Dorgonin aikana eunukit olivat olleet ankarassa valvonnassa, mutta nuori keisari käytti heitä hyväkseen vastus­taakseen muita valta­keskuksia, samoin kuin olivat tehneet hänen äitinsä Dowager Ziaozhuang ja aikaisempi sijais­hallitsija Jirgalang. Eunukit saivatkin 1650-luvun lopulla jälleen suuren vaikutus­vallan: he antoivat neuvoja virka­nimitys­asioissa ja jopa kirjoittivat säädöksiä. Koska eunukit eristivät keisarin virka­mies­kunnasta, sekä mantšulaiset että kiinalaiset virka­miehet pelkäsivät eunukkien vaikutus­vallan paluuta, joka oli ollut vitsauksena Ming-dynastian loppu­aikoina. Vaikka keisari arvostelikin ankarasti eunukkien toimia, Shunzhin suosikki­eunukki Wu Liangfu (吳良輔; k. 1661), joka 1650-luvun alussa oli auttanut häntä voittamaan Dorgonin kannattajat, todettiin syylliseksi korruptio­skandaaliin vuonna 1658. Koska Wu sai lahjusten vastaan­otosta vain moitteita, mantšu­ylä­luokka alkoi pitää eunukkien kasvavaa vaikutus­valtaa uhkana omalle asemalleen. Pian Shunzhin kuolman jälkeen, maaliskuussa 1661, Oboi ja muut Kanxhin sijais­hallitsijat lakkauttivatkin Kolme­toista virastoa ja määräsivät Wu Liangfun teloitettavaksi.
Valtakunnan rajat, alusmaat ja ulkopolitiikka
thumb|"Mogulilähetystö", keski­aasialaisen [[Mughal-valtakunta|Mughal-valta­kunnan prinssin lähettiläät, Shunzhin Pekingissä 1656 käyneiden hollantilaisten kuvaamana. Vuonna 1951 italialainen Luciano Petech väitti ensimmäisenä, että nämä lähettiläät saapuivat Turfanista, eivät mogulien hallitsemasta Intiasta. ]]
Vuonna 1646, kun Bolon johtamat Qing-armeijat etenivät Fuzhoun kaupunkiin, he olivat kohdanneet Riukiu­saarten ja Annamin kuningaskunnan lähettiläitä sekä Manilan espanjalaisia. Nämä lähetystöt olivat tulleet tapaamaan Eteläisen Mingin jo kukistunutta keisari Longwua, mutta heidät lähetettiin kotiin ja heitä kehotettiin alistumaan Qingin valtaan. Riukiu­saarten kuningas lähetti ensimmäisen Qingin vaatimat verot vuonna 1649, Siam vuonna 1652 ja Annam 1661, sen jälkeen kun viimeiset Mingin vasta­rinnan pesäkkeet oli saatu poistetuksi Yannanista, joka rajoittui suoraan Annamiin.
Myös sulttaani Abu Al-Muhammad Haiji Khan, Mughal-valta­kunnan ruhtinas, joka hallitsi Turfanissa, oli lähettänyt edustajansa pyytämään Kiinan ja Mughal-valta­kunnan välisten kauppa­suhteiden palauttamista, jotka olivat olleet poikki Ming-dynastian kukistuttua. Edustajat oli lähetetty pyytämättä, mutta Qing suostui ottamaan sen vastaan ja salli sen harjoittaa kauppaa Qingin asettamin ehdoin Pekingissä ja Lanzhoussa. Tämä sopimus ei kuitenkaan kestäny kauan, vaan sen lopetti luoteis-Kiinassa 1646 puhjennut muslimikapina. Hamin ja Turfanin maksamat verot ja kaupan­käynti niiden kanssa aloitettiin uudestaan vuonna 1656. Vuonna 1655 Qin-hovi kuitenkin päätti, että Turfanin lähetystöjen sallit­taisiin käydä Pekingissä vain joka viides vuosi. thumb|left|Kupolin muotoinen Valkoinen Dagoba, joka on yhä näkyvissä [[Beihain puistossa Pekingissä, pystytettiin Shunzhin määräyksestä tiibetiläisen buddhalaisuuden kunnioittamiseksi.]] Vuonna 1651 nuori keisari kutsui vierailulle Lozang Gyatson, viidennen Dalai-laman, Tiibetin buddha­laisten uskon­nollisen johtajan, joka oli Khoshot-mongolien hallitsijan Gushri Khanin avustuksella äsekttäin yhdistänyt uskon­nollisen ja maallisen vallan Tiibetissä. Qing-keisarit olivat toimineet Tiibetin buddha­laisten suojelijoina ainakin jo vuodesta 1621, Nurhacin ajoista lähtien, mutta kutsun takana oli myös poliittisia syitä. Tiibet oli nimittäin tulossa mahtavaksi valta­kunnaksi Kiinan länsipuolella, ja Dalai Lamalla oli yhä suuri vaikutus­valta mongoli­heimojen keskuudessa, joista monet eivät olleet alistuneet Qingin valtaan. Valmistautuakseen tämä "elävän Buddhan" kohtaamiseen Shunzhi määräsi eräälle järven saareen Kielletyn kaupungin luoteis­puolelle, entisen Kublai-kaanin palatsin paikalle raken­netta­vaksi valkoisen Dabogan. Uusittujen kutsujen ja diplo­maatti­sen kirjeen­vaihdon jälkeen, jossa keskustel­tiin siitä, missä Tiibetin johtajan pitäisi tavata Qing-keisari, Dalai Lama saapui Pekingiin tammikuussa 1653, tai toisten lähteiden mukaan jo aikaisemmin. Myöhemmin Dalai Lama sijoitti tätä vierailua esittävän maalauksen Potalan palatsiin Lhasaan.
Jatkuvat taistelut Eteläistä Mingiä vastaan
thumb|right|600px|Keisari [[Yonglin, Eteläisen Mingin viimeisen hallitsijan pako vuosina 1647–1651. Valta­kunnan- ja maa­kunta­rajat kartassa ovat Kiinan kansan­tasa­vallan aikaiset.]] Vaikka Qing oli Dorgonin johdolla onnistunut työntämään Eteläisen Mingin Etelä-Kiinaan, Ming-lojalismi ei ollut vielä kuollut. Elokuun alussa 1652 Li Dingguo, joka oli toiminut kenraalina Sichianissa rosvo­kuningas Zhang Zianzhongin alaisuudessa (k. 1647) ja suojeli nyt Eteläisen Mingin keisari Yonglia, valloitti Guilinin takaisin Qingiltä. Kuukauden kuluessa useimmat Qingiä Guangxissa tukeneet sotilas­johtajat siirtyivät Mingin puolelle. Vaikka Li seuraavien kahden vuoden aikana saavuttikin menestystä joissakin sotilaallisissa yhteen­otoissa Huguanissa ja Guangdongissa, hän ei onnistunut valtaamaan tärkeitä kaupunkeja takaisin. Vuonna Qing-hovi antoi Hong Chengchoulle tehtäväksi valloittaa maan lounais­osat. Hän piti päämajaansa Changshassa, joka nykyisin kuuluu Hunanin maakuntaan. Hän kokosi kärsivällisesti sotavoimat, mutta vasta vuoden 1658 lopulla Qing-joukot pystyivät pitkälli­sissä taisteluissa valtaamaan Guizhoun ja Yunnanin. Tammikuun lopulla 1659 mantšu­prinssi Donin johtama Qing-sota­väen­osasto valtasi Yunnanin pää­kaupungin ja karkotti keisari Yonglin maanpakoon Burmaan, jota silloin hallitsi Toungoo-dynastian kuningas Pindale Min. Viimeinen Eteläisen Mingin hallitsija pysyi siellä vuoteen 1662 saakka, jolloin hänet vangitsi ja teloitti Wu Sangui, entinen Ming-kenraali, jonka antautuminen mantšuille oli tehnyt Dorgonille mahdolliseksi Kiinan valloit­tamisen.
Zheng Chenggong ("Koxinga"), jonka keisari Longwu oli vuonna 1646 adoptoinut ja Yongli vuonna 1655 aateloinut, jatkoi myös Eteläisen Mingin puolustamista. . Vuonna 1659, Shunzhin valmis­tautuessa järjestämään erityisen tutkinnon valta­kautensa suurten tekojen ja lounaisilla seuduilla suoritettujen onnistuneiden sota­retkien kunniaksi, Zheng purjehti ylös Jangtse-jokea hyvin aseistetulla laivastolla, valloitti muutamia kaupunkeja Qingiltä ja uhkasi Nankingiakin. Kun keisari kuuli tästä äkillisestä hyökkäyksestä, hänen kerrotaan raivoissaan rikkoneen valta­istuimensa miekalla. Zheng ei kuitenkaan onnistunut valtaamaan Nankingia, ja hän joutui pakenemaan Fujianin maakuntaan Kiinan kaakkois­rannikolle. Qingin laivastojen ahdistamana hän joutui pakenemaan sieltä Taiwaniin huhti­kuussa 1661, mutta hän kuoli jo saman vuoden kesänä. Hänen jälkeläisensä tekivät Qing-hallinnolle vasta­rintaa vuoteen 1683 saakka, jolloin keisari Kangxi onnistui valloit­tamaan saaren.
Luonne ja henkilösuhteet
thumb|180px|[[Johann Adam Schall von Bell, jesuiittalähetyssaarnaaja, josta keisari Shunzhi tuttavallisesti käytti nimitystä mafa, joka merkitsee mantšun kielellä isoisää]]
Sen jälkeen kun Shunzhi vuonna 1651 alkoi itse hallita, hänen äitinsä leskikeisarinna Xiaozhuang järjesti hänelle puolisoksi veljentyttärensä Borjigitin, mutta nuori monarkki hylkäsi uuden keisarinnan vuonna 1653. Seuraavana vuonna Xiaozhuang järjesti toisen keisarillisen avioliiton, ja tällä kertaa hänen poikansa sai puolisokseen äitinsä veljen tyttärenpojan. Vaikka Shunzhi ei pitänyt toisestakaan keisarinnasta, joka postuumisti sai nimen Keisarinna Xiaohuizhang, hänellä ei ollut oikeutta hylätä tätä. Keisarinna ei synnyttänyt yhtään lasta. Vuodesta 1656 lähtien Shunzhi otti toisen puolison, Donggon, joka jesuittojen kertomuksen mukaan oli sitä ennen ollut erään mantšuaatelismiehen vaimo. Hän synnytti Shunzhin neljännen pojan marraskuussa 1657. Keisari olisi halunnut tehdä tästä vallanperijän, mutta tämä kuoli vuoden 1658 alussa, ennen kuin hänelle oli annettu nimeäkään.
Keisari Shunzhi oli mieleltään avoin ja luotti kölniläisen jesuiittalähetyssaarnaajan Johan Adam Schall von Bellin neuvoihin niin tähtitiedettä ja teknologiaa kuin uskontoa ja hallitustakin koskevissa asioissa. Vuoden 1644 lopulla Dorgon oli antanut Schallille tehtäväksi laatia uusi kalenteri, koska tämä oli onnistunut ennustamaan pimennykset luotettavammin kuin viralliset kiinalaiset tähtitieteilijät. Dorgonin kuoleman jälkeen Schall pääsi läheisiin väleihin nuoren keisarin kanssa, joka kutsui häntä "isoisäksi" (mantšun kielellä mafa). Schallin vaikutus oli suurimmillaan vuosina 1656–1657, ja silloin Shunzhi vieraili usein hänen kotonaan ja keskusteli hänen kanssaan myöhäiseen iltaan saakka. Hän sai erivapauden olla kumartumatta maahan saakka keisarin läsnä ­ollessa, hänelle luovutettiin tontti kirkon rakentamiseksi Pekingiin, ja hän sai keisarilta jopa luvan adoptoida pojan, sillä Shunzhia vaivasi se, ettei Schallilla ollut perillistä. Castoin toiveitaan Schall ei onnistunut käännyttämään Qing-hallitsijaa kristinuskoin, vaan vuonna 1657 keisarista tuli Zen-buddhalaisuuden vannoutunut kannattaja.
Keisari oppi hyvin kiinan kieltä, mikä teki hänelle mahdolliseksi hallita valtiollisia asioita ja arvostaa kiinalaisia taiteita kuten kaunokirjoitusta ja draamaa. . Yksi hänen suosikkiteoksistaan oli Gui Zhuangin (歸莊; 1613–1673) Lukemattomien murheiden rapsodia (Wan chou qu 萬愁曲), vaikka tämän kirjoittaja olikin Qingin vastustajien Gu Yanwun ja Wan Shouqin läheinen ystävä. Hän osasi myös ulkoa pitkiä osuuksia suositusta Läntisen kamarin romanssista.
Isorokko
Syyskuussa 1660 Shunzhin mielivaimo Donggo kuoli äkillisesti surressaan lapsensa menetystä. Syvän surun valtaamana keisari vaipui masennukseen usean kuukauden ajaksi, kunnes hän 2. helmikuuta 1661 sairastui isorokkoon. Kaksi päivää myöhemmin keisarin uskotut virkamiehet Wang Xi (王熙, 1628–1703) ja Margi kutsuttiin keisarin sairas­vuoteen äärelle merkitsemään muistiin hänen viimeisen tahtonsa. Sanama päivänä, 4. helmikuuta, hänen kolmas poikansa Kangxi valittiin hänen seuraajakseen toden­näköisesti siksi, koska hän oli jo selvinnyt hengissä isorokosta. Keisari kuoli Kielletyssä kaupungissa 22-vuotiaana 5. helmikuuta 1661.
Mantšut pelkäsivät isorokkoa enemmän kuin mitään muuta tautia, koska heillä ei ollut sitä vastaan immuniteettia ja jopa 80 prosenttia isorokkoon sairastuneista mantšuista kuoli siihen. Viimeistään vuodesta 122 saakka he olivat ylläpitäneet virastoa iso­rokko­tapausten tutkimiseksi ja eristäneet siihen sairastuneet tartunnan välttämiseksi. Epidemioiden sattuessa hallitsija­perheen jäsenet oli totuttu lähettämään "isorokon välttämis­keskuksiin" (bidousuo 避痘所) heidän suojaamiseksi tartunnalta. Keisari Shunzhi pelkäsi tautia erityisesti, koska hän oli nuori ja asui suuressa kaupungissa lähellä tartunnanlähteitä. Hänen valta­kautenaankin isorokkoa oli esiintynyt Pekingissä ainakin yhdeksän kertaa, ja joka kerta keisarin oli ollut pakko mennä suojatulle alueelle kuten "Eteläiseen puistoon" (Nanyuan 南苑), metsästysmaalle Pekingin etelä­puolelle, mihin Dorgon oli 1640-luvulla rakentanut "isorokon välttämiskeskuksen". Lisäksi oli säädetty, että kaupungin kiinalaisten asukkaiden oli muutettava sieltä pois, jos he sairastuivat iso­rokkoon. Tästä ja muista varo­toimen­piteistä huolimatta nuori keisari kuitenkin sairastui siihen.
Keisarin väärennetty testamentti
thumb|Virallinen hovimuotokuva [[Oboista, joka 5. helmikuuta 1661 nimitettiin vastikään valtaistuimelle nousseen, vasta kuusivuotiaan Kanxin sijaishallitsijaksi]] Keisarin viimeinen tahto, joka julkistettiin illalla 5. helmikuuta, oli että hänen nuoren poikansa ollessa alaikäinen oli maata hallitseva neljä sijais­hallitsijaa. Oboi, Sonin, Suksaha ja Ebilun, jotka kaikki olivat auttaneet Jirganangia puhdistamaan hovin Dorgonin kannattajista tämän kuoltua vuoden 1650 lopussa. On vaikea päätellä, oliko Shunzhi todella nimittänyt nämä neljä sijais­hallitsijoiksi, sillä he ja leski­keisarinna Xiaozhuang selvästikin muuttelivat keisarin testamenttia ennen kuin vahvistivat sen; eräät tutkijat ovat jopa väittäneet sitä kokonaan väärennetyksi. Keisarin testamentin mukaan, sellaisena kuin se julkaistiin, hän olisi myös valitellut alullepanemaansa kiinalaisen mallin mukaista hallintoa, erityisesti eunukkien vaikutusvaltaa ja kiinalaisten virka­miesten suosimista, mantšu­ylimystön ja mantšu­perinteiden laimin­lyömistä sekä ihastumistaan vaimoonsa äitinsä sijasta. Vaikka keisari oli usein kumonnut itse aikaisemmin antamiaan määräyksiä, käytännöt, jotka hän testamentissaan ilmaisi hylänneensä, olivat olleet keskeisellä sijalla hänen hallinnossaan siitä lähtien, kun hän oli 1650-luvun alussa alkanut itse hallita. Testamentti, sellaisena kuin se julkaistiin, myönsi "keisarillisen arvovallan manttelin" neljälle sijais­hallitsijalle, jotka käyttivät sitä tukena mantšuja suosivalle politiikalleen Oboin sijais­hallituksena tunnettuna ajanjaksona 1661–1669
Kuoleman jälkeen
Koska hovin lausunnot eivät selvästi ilmaisseet keisarin kuolinsyytä, alkoi pian levitä huhuja, ettei hän ollutkaan kuollut vaan vetäytynyt buddhalaiseen luostariin elääkseen anonyyminä munkkina, joko rakastetun vaimonsa kuoleman aiheuttaman surun vuoksi tai ne mantšuylimykset, jotka hän oli testamentissaan nimennyt sijaishallitsijoiksi, olisivat tehneet vallan­kaappauksen. . Nämä huhut saivat uskottavuutta siitäkin, että keisari oli 1650-luvun lopulla tullut Zen-buddha­laisuuden innokkaaksi kannattajaksi ja jopa antanut buddha­laisten munkkien asua keisarin palatsissa. Ennen pitkää monet seikat kuten erään munkin kertomus keisarin sairastumisesta isorokkoon ja se, että yksi hänen jalka­vaimoistaan ja myös yksi hänen henki­vartijoistaan oli tehnyt itse­murhan seuratakseen keisaria hautaan, viittaavat siihen, että Shunzhi todella oli kuollut.