cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Gabon
Vapauksien kehitys
Freedom Housen vuoden 2022 raportin mukaan Gabon ei ole vapaa maa. Vaikka Gabonissa on järjestetty monipuoluevaaleja, presidentti Ali Bongo Ondimba pitää yllä poliittista määräävää asemaa holhouksen ja sorron yhdistelmän avulla. Hän seurasi isäänsä hänen kuoltuaan vuonna 2009 yli 40 vuoden vallassa olon jälkeen. Presidentti Bongon kykyä käyttää valtaa on kuitenkin epäilty sen jälkeen, kun hän sai aivohalvauksen lokakuussa 2018. Toimeenpanovalta valvoo tehokkaasti oikeuslaitosta. Muita merkittäviä ongelmia ovat maahanmuuttajien syrjintä, vähemmistöryhmien syrjäytyminen sekä naisten oikeudellinen ja tosiasiallinen eriarvoisuus.
Aluejako ja suurimmat kaupungit
thumb|Gabonin provinssit. Gabon jakautuu hallinnollisesti yhdeksään provinssiin. Nämä jakautuvat 48 pienempään osa-alueeseen, joiden ranskankielinen nimitys on départements, nämä edelleen pienempiin alueisiin, joita kutsutaan nimellä préfet ja nämä vielä pienempiin sous-préfet-alueisiin. Provinssia johtaa kuvernööri, joka on suoraan sisäministeriön alainen ja presidentin nimittämä.
Vuoden 2013 väestönlaskennassa viisi suurinta kaupunkia olivat
Onze-Lieve-Vrouwekathedraal
Onze-Lieve-Vrouwekathedraal on katedraali belgialaisessa Antwerpenin kaupunginssa. Se on roomalais-katolisen Antwerpenin hiippakunnan pääkirkko. Katedraali kuuluu brabantilaisen rakennustaiteen parhaimmistoon. Sen kellotorni on kuulunut vuodesta 1999 lähtien Unescon maailmanperintökohteisiin.
Gabon
Talous
Gabon on pienen asukasmäärän ja suurten luonnonrikkauksien ansiosta Afrikan rikkaimpia valtioita. 1970-luvun alussa löydetyt öljyesiintymät tuottavat nykyisin noin puolet bruttokansantuotteesta ja 80 prosenttia viennistä. Maa tuottaa vientiin myös mangaania, uraania ja puutavaraa. Maanviljely työllistää 64 prosenttia työvoimasta mutta tuottaa vain viisi prosenttia bruttokansantuotteesta.
Vuonna 2020 ostovoimalla painotettu (PPP) bruttokansantuote asukasta kohti oli 14 400 dollaria, mutta tulot eivät jakaudu tasaisesti vaan noin kolmannes väestöstä elää köyhyydessä. YK:n kehitysohjelma UNDP:n laskeman Inhimillisen kehityksen indeksillä (Human Development Index, HDI) mitattuna Gabon oli vuonna 2007 sijalla 103 yhteensä 185 arvioidusta maasta.
Väestö
Vuoden 2013 väestönlaskennassa Gabonin asukasluku oli 1 811 079, YK:n tilastoihin perustuva arvio vuodelle 2020 oli 2 226 000.
Väkiluvusta on ollut kiistoja: vuoden 2003 väestönlaskennassa todettiin väkiluvun kasvaneen kymmenessä vuodessa puolitoistakertaiseksi, mutta oppositio ja eräät riippumattomat tarkkailijat ovat syyttäneet hallitusta lukemien suurentelemisesta ja vaalirekisterien väärentämisestä suurempien avustusten saamiseksi.
Gabonin väestö jakautuu lähes 40 etniseen ryhmään, joiden rajat tosin ovat epämääräisempiä kuin Afrikassa yleensä. Kolme suurinta ryhmää ovat fangit, teket ja kongot, joihin kuuluvat sirat ja punut. Maassa asuu myös noin 150 000 siirtolaista, pääasiassa muista Afrikan maista muuttaneita.
Noin 55–75 prosenttia gabonilaisista on uskonnoltaan kristittyjä (pääosin katolisia), mutta osa harjoittaa kristinuskon rinnalla perinteisiä animistisia uskomuksia. Pelkästään animismia harjoittavia on noin 10 prosenttia väestöstä. Muslimeita on alle prosentti.
Aikuisista oli vuonna 2018 lukutaitoisia 85 prosenttia.
Kulttuuri
Gabonilaisten ruokavaliossa pääasiallinen hiilihydraattien lähde on maniokki. Siitä käytetään juuria, ja lisäksi sen nuoria lehtiä käytetään vihanneksina. Paljon kasvatetaan muitakin kasviksia ja hedelmiä, kuten munakoisoa, tomaattia, sokeriruokoa, banaania, papaijaa, ananasta, mangoa, avokadoa ja kookosta. Proteiinia saadaan kalastamalla joesta tai merestä ja jonkin verran metsästämällä.
Urheilu
Gabonin jalkapallomaajoukkueen suurin saavutus on puolivälieriin pääsy Afrikan mestaruuskilpailuissa vuosina 1996 ja 2012.
Gabon on osallistunut olympialaisiin vuodesta 1972. Sen joukkueessa on ollut yleensä 1–7 urheilijaa, mutta Lontoossa 2012 jalkapallojoukkueen mukanaolon myötä 28 urheilijaa. Maan ainoa mitalisti on Lontoossa hopeaa saavuttanut taekwondoin Anthony Obame.
Alfred Hensel
Hensel osallistui vuoden 1928 Amsterdamin olympialaisiin, joissa hän voitti kultaa kaupunkisuunnittelussa teoksellaan Nürnbergin stadion.
Mae West
Ura
1920-luvulla West herätti huomiota uskaliailla vaudeville-show’illaan, jotka olivat suosittuja, mutta yhteiskunnallisen eliitin silmissä vulgaareja. Hänen läpimurtoshow’nsa nimi vuonna 1925 oli ajalle hyvin haastavasti Sex. Show’sta tuli välittömästi menestys ja se johti laajaan Yhdysvaltojen kiertueeseen. Sensorit alkoivat kiinnittää huomiota Westin esityksiin ja vuonna 1927 poliisi keskeytti hänen esityksensä, koska sitä pidettiin yleistä moraalitajua loukkaavana. West vangittiin 10 päiväksi, mikä vain lisäsi hänen saamaansa huomiota ja kansansuosiota.
West loi menestyksekkään teatteri- ja varieteeuran Broadwaylla, ennen kuin siirtyi elokuviin. Jo ensimmäinen elokuva Night After Night (1932) teki hänestä kuuluisan. Hänestä tuli 1930-luvulla Hollywoodin seksisymboli, joka uhmasi vallitsevia moraalikäsityksiä. Hän vetäytyi elokuvista jo vuonna 1943 oltuaan mukana noin kymmenessä komediassa, joista oli itse myös kirjoittanut useimmat. Vasta loppuvuosinaan West palasi elokuviin.
Yksityiselämä
West meni naimisiin 17-vuotiaana Frank Wallacen kanssa. Liitto kesti 30 vuotta ja päättyi eroon vuonna 1942. Mae Westillä ei ollut lapsia. Hän sai aivohalvauksen elokuussa 1980 ja syyskuussa toisen, jolloin oikea puoli hänen kehostaan halvaantui. Hän sairastui myös keuhkokuumeeseen. Marraskuuhun mennessä Westin kunto oli parantunut, mutta ennuste ei ollut hyvä ja hänet kotiutettiin. Hän kuoli marraskuussa 87-vuotiaana. Hänet haudattiin perhekryptaan Brooklyniin, jonne myös hänen vanhempansa ja sisarensa on haudattu.
Mikko Kokko
Mikko Vilhelm Mikonpoika Kokko (22. huhtikuuta 1893 Nurmes, Suomi – tammikuu 1942 Leningrad, Neuvostoliitto) oli Suomen sisällissodan aikainen punakaartin komentaja sekä myöhemmin Neuvostoliitossa vaikuttanut suomalainen kommunisti ja tšekisti. Kokon on sanottu olleen punakaartin kyvykkäimpiä päälliköitä sisällissodan aikana, sillä hän sai miehensä koottua hyökkäyksiin silloinkin, kun muut joukot ympärillä ajautuivat sekasortoon. Pituutensa vuoksi hänet tunnettiin lempinimellä ”Pitkä-Kokko”.
Suomen sisällissodassa
Sisällissodan puhjetessa Kokko oli Helsingin itämaisen tupakkatehtaan työmies. Hän komensi helmikuusta 1918 alkaen Helsingin punakaartin IV pataljoonan IV komppaniaa, joka oli koottu itämaisen tupakkatehtaan työläisistä. Hän osallistui Vilppulan rintaman taisteluihin ja kuului Vilppulan rintamaesikuntaan. Kokon komppania oli 18. maaliskuuta valtaamassa Oriveden asemaa tilapäisesti takaisin valkoisilta, mikä mahdollisti Vilppulan rintaman punaisten evakuoinnin Tampereelle.
Tampereen saarron yhteydessä Kokko johti Kangasalla useista punakaartilaiskomppanioista kokoamaansa taisteluosastoa, joka operoi omatekoisella panssarijunalla. Hän onnistui joukkoineen murtautumaan junallaan 23. maaliskuuta Kangasalan asemalta valkoisten saartorenkaan läpi Messukylään korjattuaan ensin valkoisten rikkoman radan. Kokon ”panssarijuna” oli itse asiassa ratapölkyillä ja hiekkasäkeillä suojattu ja konekivääreillä varustettu tavallinen juna. Punaisten asiakirjalähteissä Kokon ei mainita olleen koskaan varsinaisen panssarijunan komentajana. Kokon komppania osallistui 24.–25. maaliskuuta ensimmäisiin Lempäälässä käytyihin taisteluihin. Komppania ei kyennyt estämään valkoisia katkaisemasta Tampereen eteläistä rautatieyhteyttä, mutta jäi samalla itse sulkeutuneen saartorenkaan ulkopuolelle ja palasi Helsinkiin.
Kokko seurasi sisällissodan aikana uskollisesti Vilppulan-esimiestään Erkki Karjalaista. He osallistuivat muun muassa saksalaisia vastaan käytyihin Helsingin pitäjän taisteluihin 12.–13. huhtikuuta, Uudenkylän taisteluihin 15.–16. huhtikuuta sekä Lahden itäpuolella käytyihin taisteluihin huhtikuun lopulla. Uudessakylässä Kokko onnistui tilapäisesti karkottamaan osasto Brandensteinin saksalaiset Lahti–Pietari-radalta. Sisällissodan lopulla Kokon helsinkiläiskomppania perääntyi Kouvolaan, jossa se määrättiin turvaamaan Korian siltaa. Toimettomuudesta turhautunut Kokko suoritti miehineen 25.–26. huhtikuuta Korian joukkomurhana tunnetun Kymi-yhtiön virkailijoiden joukkoteloituksen. Määräyksen teloituksiin antoivat Kouvolan salainen tutkijakomitea ja paikalliset päälliköt.
Kokko osallistui punakaartien päälliköiden viimeisiin yhteisiin kokouksiin ja halusi jatkaa taistelua Kymenlaaksossa vielä toukokuun 1918 alussakin. Aivan sodan lopussa hän onnistui pakenemaan Kotkan satamasta hinaajalla Pietariin. Juuri ennen pakoaan Kokko oli mahdollisesti osallinen tai jopa pääsyyllinen punaisten panssarijunien ylipäällikkönä toimineen Gustaf Gressen Tamlanderin murhaan Vehkalahdella 3. toukokuuta. Tamlander joutui tuntemattomien punaisten surmaamaksi, Kokon väitteen mukaan hänen yritettyään paeta panssarijunamiesten maksamattomien palkkarahojen kanssa. Kokon komppanian jäljellejääneet miehet antautuivat valkoisille Haminassa 4. toukokuuta.
Venäjällä ja Neuvostoliitossa
Neuvosto-Venäjällä Kokko komensi aluksi Valkeasaarella suomalaisten punaisten muodostamaa rajavartio-osastoa lokakuusta 1918 syyskuuhun 1920. Se vastasi rajaosuudesta Retukylän ja Mainilan välillä. Hän kokosi itse pataljoonan vahvuisen osaston, johon kuului myös naisjoukkue. Kokon osasto joutui kesäkuussa 1919 ammuskeluihin Suomen rajavartiojoukkojen kanssa ja teki joulukuussa 1919 ja helmikuussa 1920 hyökkäyksiä Suomen puolelle. Kokko myös häiriköi Rajajoen sillalla järjestettyjä Suomen ja Neuvosto-Venäjän välisiä vankienvaihtoja, ilmeisesti provosointitarkoituksessa. Kokko oli vuosina 1921–1922 samalla seudulla puna-armeijan tiedusteluosaston johtajana.
Kokko osallistui Pietarissa niin sanottujen Kuusisen klubin murhien selvittelyyn, kuului Suomen Kommunistisen Puolueen (SKP) sotilasjärjestöön ja johti jonkin aikaa puolueen vakoilua Suomeen. SKP:n sisäisissä kiistoissa Kokko kuului äkkijyrkkänä tunnetun Eino Rahjan tukijoihin ja oli suomalaisten punapakolaisten keskuudessa pelättykin mies. Kokko opiskeli Pietarissa Lännen vähemmistökansallisuuksien yliopistossa, mutta hänet erotettiin vuonna 1923 juopottelun takia. Vuosina 1921–1924 hän oli ajoittain myös turvallisuuspoliisi Tšekan ja sen seuraajan GPU:n palveluksessa. Vuonna 1924 hän johti Uhtuan miliisin rikososastoa. Vuonna 1926 Kokko liittyi Neuvostoliiton kauppalaivastoon. Hänen on oletettu vakoilleen GPU:lle muun muassa Norjassa ja Danzigissa.
Kokko pysyi Eino Rahjan läheisenä tukijana tämän kuolemaan asti. Stalinin puhdistusten aikana Kokko teki useita ilmiantoja Antti Hyvösestä, joka hänen mukaansa oli suojellut puolueen vihollisia. SKP:n johto yritti hankkiutua Kokosta eroon, mutta turvallisuuspoliisi NKVD ilmeisesti suojeli häntä vanhana työntekijänään koko puhdistusten ajan. Kokko eli vapaana Neuvostoliitossa vielä ainakin vuonna 1939. Hän kuoli Leningradissa kaupungin piirityksen aikana tammikuussa 1942 ja hänet haudattiin Serafimin hautausmaalle.
Painiharrastus
Kokko harrasti painia ja kuului voimistelu- ja urheiluseura Helsingin Jyryyn. Häneen on useasti viitattu ”mestaripainijana”, mutta hänen ei tiedetä voittaneen yhtäkään painimestaruutta. Kokolta puuttui oikean käden keskisormi.
Diadokki
Diadokit (, seuraajat) olivat Aleksanteri Suuren seuraajat, jotka hänen kuolemansa jälkeen jakoivat keskenään hänen valtakuntansa. Kuollessaan Aleksanteri jätti jälkeensä valtaisan valtakunnan, joka levittäytyi aina Makedoniasta Indus-joelle ja Egyptiin asti. Valtakunta pirstoutui niin sanottujen diadokkisotien aikana pienemmiksi valtakunniksi. 300-luvun lopulla Aleksanterin valtakunnan pohjalta syntyivät Ptolemaiosten hallitsema Egypti, Seleukidien hallitsema Persia ja Antigonidien hallitsema Makedonia. Diadokkien ajan katsotaan loppuneen vuonna 281 eaa. käytyyn Korupedionin taisteluun.
Babylonin sopimus
Perdikkasta kannattaneet palkittiin tekemällä heistä valtakunnan satraappeja. Perdikkaasta tuli koko valtakunnan hallitsija ja Babylonissa tehdyn jaon mukaan valtakunta jaettiin seuraavasti diadokkien kesken:
Itäisissä maakunnissa ei tapahtunut suurempia muutoksia Aleksanterin kuoleman jälkeen:
Diadokkisodat
300px|thumb|right|Antigonoksen, Ptolemaioksen, Seleukoksen, Lysimakhoksen ja Kassandroksen kuningaskunnat.
Vuonna 323 eaa. kreikkalaiset kaupunkivaltiot nousivat kapinaan makedonialaisia vastaan. Antipatros kukisti kreikkalaiset ns. Lamian sodassa. Vuonna 322 eaa. alkoi ensimmäinen diadokkisota, jossa Ptolemaios, Antipatros ja Antigonos kukistivat Perdikkaan. Antipatroksesta tuli uusi hallitsija, mutta hänen kuoltuaan vuonna 319 eaa. alkoi toinen diadokkisota. Antipatroksen valitsema uusi hallitsija Polyperkhon joutui sotaan Antipatroksen pojan Kassandroksen kanssa. Polyperkhon liittoutui Eumeneksen kanssa ja Kassandros Ptolemaioksen ja Antigonoksen kanssa. Antigonos kukisti Eumeneen ja Kassandros Polyperkhonin vuonna 315 eaa.
Vuonna 314 eaa. muut diadokit huomasivat, että Antigonoksesta oli tullut liian mahtava. Kolmannessa diadokkisodassa Antigonos taisteli Ptolemaiosta, Lysimakhosta ja Kassandrosta vastaan. Sota loppui tuloksettomana vuonna 311 eaa. Antigonos jatkoi taistelua Seleukosta vastaan, ja piiritti Babylonia vuonna 309 eaa. Seleukos löi kuitenkin Antigonoksen ja tämä joutui perääntymään. Neljäs diadokkisota alkoi vuonna 308 eaa. kun Antigonos lähetti poikansa Demetrioksen valtaamaan Kreikan. Antigonoksen lyötyä Ptolemaioksen Kyproksella vuonna 306 eaa. hän ja Demetrios julistivat itsensä kuninkaiksi. Kaikkien hyväksymät kuninkaat Filippos III ja Aleksanteri IV olivat kuolleet aikaisemmin (Olympias oli antanut murhata Filippoksen ja Kassandros oli tappanut Aleksanterin). Ptolemaios, Lysimakhos, Seleukos ja Kassandros seurasivat perässä ja julistivat itsensä kuninkaiksi. Antigonos kukistettiin lopullisesti Ipsoksen taistelussa vuonna 301 eaa.
Kassandroksen kuoltua vuonna 298 eaa. alkoi kamppailu Makedoniasta uudelleen. Demetrios valtasi Makedonian vuonna 294, mutta Epeiroksen kuningas Pyrrhos ja Lysimakhos kukistivat hänet ja jakoivat maan keskenään.
Antiikin lähteet
Hellenistiseltä ajalta ei ole säilynyt nykypäivään ainoatakaan aikalaiskuvausta. Tärkein tuolloin eläneistä historioitsijoista oli Hieronymos Kardialainen. Muita hävinneitä lähteitä ovat muun muassa Duris Samoslainen ja Timaios Tauromenionlainen. Diodoros Sisilialaisen Historian kirjasto on ainut säilynyt teos joka käsittelee diadokkien ajanjaksoa kokonaisuudessaan. Diodoroksen päälähteenä oli Hieronymos, mutta hän käytti lähteenään myös Durista ja Timaiosta. Myös Pompeius Trogus käytti Hieronymosta lähteenään, ja hänen teoksensa on säilynyt Junianus Justinuksen yhteenvedossa. Plutarkhoksen Kuuluisien miesten elämäkertoja käsittää myös Eumeneen, Demetrioksen ja Pyrrhoksen elämäkerrat, joiden päälähteenä oli myös Hieronymos. Aleksanteri Suuren elämäkerrastaan tunnettu Arrianos kirjoitti teoksen Aleksanteri Suuren jälkeisistä tapahtumista, joka on säilynyt vain Fotioksen yhteenvetona. Myös hän käytti päälähteenään Hieronymosta.
Diadokkien ajalta on säilynyt myös paljon piirtokirjoituksia ja papyruksia. Piirtokirjoitukset ovat muun muassa auttaneet tutkijoita korjaamaan kirjallisten lähteiden puutteellisen kronologian.
Pursunjärvi
Pursunjärvi on Kanta-Hämeessä Hämeenlinnassa Nummenkylän lähellä sijaitseva järvi.
Maantietoa
Pyöreän järven pinta-ala on 23 hehtaaria ja se on 600 metriä pitkä ja 450 metriä leveä. Järven etelärannassa on yksi saari. Sen rantaviivan pituus on 1,8 kilometriä ja sen rannat ovat enimmäkseen metsämaata. Järven lähiympäristössä sijaitsee kolme maatilaa ja rantoihin on rakennettu noin kymmenen vapaa-ajan asuntoa, joille johtaa tiet yhdystieltä 2831. Länsirannalla entisen Nummenkylän koulun alueella on uimaranta ja laituri.
Historiaa
Vuoden 1855−1856 Kalmbergin kartastossa järven nimi kirjoitettiin ”Pursie järvi” ja sen ympäristö oli raivattu peltomaiksi. Peltoja hoitivat neljä torppaa ja järven länsipuolelta kulki ohitse Hämeen härkätie.
Gros Mornen kansallispuisto
Gros Mornen kansallispuisto on kansallispuisto Kanadassa Newfoundlandin länsirannikolla. Vuonna 1973 perustettu puisto on laajuudeltaan 1 805 km², ja se on ollut vuodesta 1987 lähtien Unescon maailmanperintöluettelossa evoluutiohistoriallisen merkityksensä ja ainutlaatuisten maisemiensa ansiosta.
Puisto on saanut nimensä Newfoundlandin toiseksi korkeimmasta vuoresta, joka on 806 metriä korkea. Gros Morne kuuluu Long Range -vuoriketjuun, joka on Appalakkien erillinen jatke. Long Range on kulunut jäänne 1,2 miljardia vuotta vanhasta vuoristosta.
Geologia
Harold Williamsin kuuluisaksi tekemät kivimuodostelmat käsittävät merenkuorta ja vaipan kiviainesta, jotka ovat tulleet näkyviin laattatektoniikan obduktioprosessissa. Lisäksi alueelta löytyy sedimenttikivilajeja ordovikikaudelta, graniittia prekambriselta kaudelta ja magmakiveä paleotsooiselta maailmankaudelta.
Western Broon Pond on makeavetinen vuono, jonka jäätiköt kaiversivat viimeisimmän jääkauden aikana noin 25 000–10 000 vuotta sitten. Jäätiköiden sulettua jäämassojen painama maa alkoi kohota ja katkaisi vuonon suun. Sen jälkeen 30 kilometriä pitkä vuono täyttyi makealla vedellä. Vuonon vesi on erittäin puhdasta.
Gros Mornen kansallispuistossa on alue, joka näyttää enemmän hedelmättömältä aavikolta kuin tyypilliseltä Newfoundlandilta. Tämä johtuu peridotiitista, jonka epäillään nousseen pintaan maan vaipasta useita satoja miljoonia vuosia sitten mannerlaattojen törmäyksen seurauksena. Peridotiitista puuttuvat ne ravinteet, joita tarvitaan kasviston elättämiseen, mistä johtuu seudun hedelmätön ulkonäkö. Kivessä on todella vähän kalsiumia, paljon magnesiumia ja myrkyllinen määrä raskaita metalleja. Kiven ruskeahko väri johtuu suuresta määrästä rautaa.
Luonto
Rannikolla on kuusi- ja palsamipihtametsiä, joita mereltä tulevat myrskyt ja tuulet kuluttavat.
Prosessointiviive
Prosessointiviive on tietokoneverkkoon pohjautuvissa pakettikytkennöissä aika, joka reitittimeltä kestää käsitellä (prosessoida) paketin alkunimiö. Se on yksi verkkoviipeen avaintekijöistä.
Paketin käsittelyn aikana reitittimet saattavat tarkistaa, onko paketissa tavutason virheitä lähetyksen jäljiltä ja määrittävät, missä paketin seuraava kohdeosoite on. Suurnopeusreititinten prosessointiviipeet ovat tavallisesti mikrosekuntien luokkaa tai vähemmän. Tämän käsittelyn jälkeen reititin ohjaa paketin jonoon, jossa voi paketille voi aiheutua lisää viivettä: jonotusviivettä.
Prosessointiviive on sivuutettu aikaisemmin merkityksettömänä muihin verkkoviipeen muotoihin verrattuna. Se voi olla kuitenkin melko suuri joissakin järjestelmissä etenkin silloin, kun reitittimet suorittavat monimutkaisia salausalgoritmejä ja tutkivat ja muokkaavat paketteja. Joidenkin verkkojen tekemä pakettien syvätutkimus (DPI, Deep packet inspection) tutkii paketeiden turvallisuutta, laillisuutta ym., mikä saattaa aiheuttaa todella suuren viipeen, ja siksi se tehdään ainoastaan valituissa tarkastuspisteissä. Myös verkko-osoitteen välitystä tekevien reititinten prosessointiviive on tavallista suurempi, koska niiden täytyy tutkia ja muuntaa sekä saapuvat että lähtevät paketit.
Dongfeng-ohjus
Dongfeng-ohjus (DF-ohjus, CSS-ohjus) (kiinassa dong feng "Itätuuli") on yhteisnimitys Kiinan taktisille tai strategisille ballistisille ohjuksille. NATO käyttää DF-ohjuksista koodinimeä CSS. Alkujaan Kiinan ohjukset perustuivat neuvostoliittolaiseen tekniikkaan, myöhemmin maa alkoi kehittää omaa ohjusteollisuuttaan. Esimerkiksi Dongfeng 31 eli CSS-10 on Kiinan uusimpia mannertenvälisiä ohjuksia.
Tübingen
Tübingen on yliopistokaupunki Baden-Württembergin osavaltiossa Saksassa. Kaupungin asukasluku oli 92 434 kesäkuun 2022 lopussa. Asukkaista opiskelijoita on noin 27 000. Kaupungin pinta-ala on 108,1 neliökilometriä, ja se sijaitsee Neckarjoen varrella noin 40 kilometriä Stuttgartista etelään. Tübingen on samannimisen hallintopiirin ja piirikunnan keskuskaupunki.
Prosessointiviive
Lähteet
<references group="" responsive="1">
Tübingen
Ensimmäinen kirjallinen maininta Tübingenistä on vuodelta 1078. Kaupunkioikeudet se sai 1200-luvulla. Tübingenin yliopisto perustettiin vuonna 1477.
Dongfeng-ohjus
Itätuuli-ohjusten lyhyt historia
Ensimmäiset Kiinan ohjukset olivat venäläisten ohjusten suoria kopioita. Esimerkiksi Dongfeng 1 eli DF-1 oli sama kuin venäläinen R-2 eli länsimaisittain SS-2 Sibling. Ohjus kantoi 550 km 500 kg:n painoisella taistelukärjellä, ja näitä oli asennettuna Kiinassa 1960-luvulla. Tämä ohjus on ollut jo pitkään vanhentunut. Dongfeng 2:ta väitetään joko kiinalaisten itse suunnittelemaksi tai venäläiseksi R-5:ksi eli SS-3 Shysteriksi. Ohjuksesta kehitettiin nopeasti parannettu DF-2A.
Tübingen
Tunnettuja kaupunkilaisia
Lukuisat sittemmin merkittäviksi nousseet henkilöt ovat joko asuneet kaupungissa, toimineet professorina tai opiskelleet kaupungissa, joko Tübingenin yliopistossa tai pappiskollegiossa. Näihin kuuluvat esimerkiksi:
Dongfeng-ohjus
Itätuuli-ohjusten lyhyt historia
Kiinan ensimmäinen itse kehittämä ohjus oli nyt jo vanhentunut 2 500 km kantava DF-3 eli CSS-3. DF-4 oli ensimmäinen kaksivaiheinen ohjus, se oli 4 750 km kantava IRBM, jota käytettiin myös satelliitin laukaisuun nimellä Chang Zeng 1, "Pitkä marssi 1". Dongfeng 5 eli CSS-4 oli mannertenvälinen ohjus, joka kantoi 12 000 km. Näitä ohjuksia on muutamia kymmeniä, ja ne ovat Kiinan pääasiallisin mannertenvälinen ohjus. Dongfeng-11:ää (DF-11, CSS-7) on viety Pakistaniin, missä se on toiminut Shaheen-ohjusten pohjana. Kiinteäpolttoaineinen DF-11 kantaa 300 km, parannettu versio yli 500 km, ja on laukaisuvalmis 15-30 minuutissa.
Frottola
Frottola (ital. "huvittavien asioiden sekamelska") oli renessanssin ajan italialainen maallinen laulu. Frottolan - ja etenkin sen alalajin barzelletan - luonne oli humoristinen, usein teatraalisen tunteellinen. Tyypillisiä aiheita olivat rakkaus, juoma ja arjen askareet, ja sanoitukset oli kirjoitettu nimenomaan lauluja varten. Frottolaa pidetään monesti madrigaalin edeltäjänä. Frottoloiden säveltäminen oli aktiivisimmillaan vuosien 1470 ja 1530 välillä. Lauluäänien määrä vaihteli kolmesta neljään, mutta frottoloita saattoi myös esittää yksi laulaja luutun tai kokonaisen soitinryhmän säestyksellä. Musiikillisesti tekstuuri vältteli monimutkaisuutta ja oli usein varsin homofoninen. Frottoloille omistautuneita säveltäjiä tunnetaan kymmeniä, mutta useimmista heistä ei tiedetä juuri muuta kuin nimi. Säveltäjiä, joiden elämästä on säilynyt enemmän tietoa, ovat mm. Bartolomeo Tromboncino, Marchetto Cara sekä Filippo de Lurano.
Augustinolaiset
Augustinolaisiin kuuluu useita katolisia sääntökuntia, joista osa on tarkoitettu miehille ja osa naisille. Augustinolaisuus on saanut nimensä Pyhästä Augustinuksesta, joka kuoli vuonna 430. Yhteistä sääntökunnille on eläminen Augustinuksen ohjeiden mukaan. Augustinuksella oli kiistaa donatolaisten ja Pelagiuksen kanssa. Myös augustinolaisilla oli kiistaa semipelagiolaisten Caesariuksen kanssa. Augustinolaisten aatemaailmaan kuuluivat perisyntioppi ja eräänlainen luonnonuskonto.
Eräs maailman tunnetuimpia augustinolaisia on Martti Luther. Augustinolaisluostari oli aiemmin muun muassa Eibingenin luostari.
Niko Kalliojärvi
Niko tutustui Amoralin kitaristi Silver Otsiin käydessä tämän kanssa samaa lukiota. Otsin kautta Kalliojärvi tutustui myös Ben Varoniin ja Juhana Karlsoniin, jotka alkoivat kiinnostua Nikon äänestä kuullessaan hänen laulavan Panteraa eräissä juhlissa. Kalliojärvi esiintyi Amoralissa ensimmäisen kerran vuonna 2002, kun yhtyeen silloinen laulaja, Matti Pitkänen, ei päässyt tulemaan keikalle ja Kalliojärvi pyydettiin tämän sijaiseksi.
Metsäkylän rautatieasema
pienoiskuva|Metsäkylän rautatieasema vuonna 2022 Metsäkylän rautatieasema (lyh. Mkl, ratakm 226+000) oli rautatieasema Haminan radan puretulla osuudella Metsäkylän taajamassa, Haminan kaupungin länsireunalla. Inkeroisten ja Haminan välinen rautatie lakkautettiin vuonna 1984 ja on sittemmin purettu, mutta Metsäkylän asemarakennus on vielä olemassa.
Metsäkylän rautatieasema avattiin henkilöliikenteelle vuonna 1890 ja se suljettiin vuonna 1968, jolloin henkilöliikenne vanhalla Haminan radalla loppui. Asemarakennus on muodoltaan samanlainen kuin Liikkalan rautatieaseman jo purettu rakennus. Metsäkylän asemarakennus on nykyään yksityisomistuksessa.
Komposiitti
Komposiitti on kahden tai useamman materiaalin (metalli, puu, muovi tai keraami) yhdistelmä, jossa materiaalit toimivat yhdessä, mutta eivät ole liuenneet tai sulautuneet toisiinsa. Myös puu itsessään on orgaaninen komposiitti jonka rakenneaineena on selluloosa ja sidosaineena ligniini. Sana komposiitti tulee englannin kielen sanasta ”composite”, jonka suomennos on ”yhdistetty”. Valmistettaessa komposiitteja on tavoitteena maksimoida kahden tai useamman eri materiaalin hyvät ominaisuudet ja minimoida huonot ominaisuudet niin, että tulos on enemmän kuin näiden yksittäisten osiensa summa.
Komposiittimateriaaleja ovat muun muassa teräsbetoni (metalli-keraami) ja lasikuitu (keraami-muovi). Puukomposiitti on komposiitti, joka koostuu puusta ja muovista. Auton rengas, joka koostuu kumista ja metallilangoista, on myös komposiittimateriaali. Eräs luokka komposiitteja ovat kuumankestävät hiili-hiili-rakenteet, joita käytetään rakettimoottoreiden suuttimien kurkussa.
Historia
Vuosisatoja ennen ajanlaskun alkua ihmiset keksivät komposiitit valmistaessaan tiiliä sekoittamalla olkia ja savea. Muinaisessa tiilikomposiitissa oljet olivat kuitulujite ja savi toimi matriisina. Myös laastin ja betonin käyttö rakentamisessa on aivan yhtä vanhaa. Rakennusten ja siltojen valmistuksessa on käytetty teräskiskovahvisteista betonia jo viimeiset 150 vuotta.
Ensimmäinen patentti muovikomposiittien alalta myönnettiin 1900-luvun alussa, ja se koski fenolimuovien lujittamista. 1930-luvulla kehitettiin polyesteri- ja epoksimuovit, jolloin muovikomposiitit alkoivat saada kaupallista merkitystä. Ensimmäiset menetelmät muovikomposiittien massatuotantoon kehitettiin 1940-luvulla. Kuitulujitteisista muoveista kehitettiin läpinäkyviä 1950-luvulla, ja niitä alettiin käyttää veneiden rungoissa, autojen koreissa ja kuorma-autojen hyteissä.
Lasikuitu kehitettiin teollisen vallankumouksen jälkipuoliskolla. Tekstiiliteollisuus oli jo pitkälle automatisoitunut, ja samoja tekniikoita voitiin soveltaa rihma- ja lankamaisten lasikuitujen valmistuksessa. Hiilikuituja käytettiin jo noin sata vuotta sitten sähkölamppujen lankoina, mutta nämä langat eivät haurautensa takia soveltuneet rakennusmateriaalien osaksi. Hiilikuituja tutkittiin ja kehitettiin 1940-luvun loppupuolelta alkaen, mutta käytännön sovelluksiin ne tulivat vasta vuosikymmen myöhemmin. Hiilikuitujen laajempi käyttö alkoi 1960–1970-lukujen vaihteessa uusien tekniikoiden kehittymisen myötä, ja komposiittia alettiin käyttää muun muassa lentokoneissa ja urheiluvälineissä. Komposiittimailat jääkiekossa ja jääpallossa alkoivat yleistyä 1990-luvulla, jolloin kehitettiin boori-, piikarbidi- ja alumiinikuituja, joista valmistetuilla komposiittimateriaaleilla on erittäin suuri paineensietokyky.
Puukuitukomposiitit Suomessa
Kotimaisista valmistajista toinen on erikoistunut puukuitukomposiitin valmistukseen ja toinen tarralaminaattijätteestä valmistettuun komposiittiin. Tärkeimmät sovellukset ovat rakentamisen säänkestävät ratkaisut.
Aimée Sommerfelt
Aimée Sommerfelt (1892 Kristiania, Norja – 1975) oli norjalainen lasten- ja nuortenkirjailija. Hänen ensimmäinen teoksensa Stopp tyven ilmestyi 1934.
Sommerfelt aloitti perinteisenä lastenkirjailijana, mutta 1950- ja 1960-luvulla hänestä tuli lasten- ja nuortenkirjallisuuden uranuurtaja ja sen merkittävimpiä edustajia. Hän käsittelee kirjoissaan ajankohtaisia aiheita, kuten rasismia. Kirjoja on käännetty kymmenille kielille, ja Sommerfelt sai lukuisia palkintoja. Suureen kansainväliseen menestykseen noussut teos Matka Agraan sai Norjan opetus- ja kirkollisasiainministeriön lasten- ja nuortenkirjallisuuspalkinnon 1. palkinnon.
Buharan kaanikunta
Buharan kaanikunta tai Buharan emiirikunta oli valtio Keski-Aasiassa, nykyisten Uzbekistanin, Turkmenistanin ja Tadžikistanin valtioiden alueilla. Sen pääkaupunkina oli Buhara.
Buharan kaanikunta syntyi virallisesti 1785 emiiri Shah Muradin perustamana. Se oli harvoja Keski-Aasian kaanikuntia, joita ei hallinnut Tšingis-kaanin jälkeläinen, vaan jonka hallinto perustui pikemminkin Islamin periaatteille. Buhara sijaitsi Silkkitien risteyskohdassa. Alue oli kulttuuriltaan persialaista, mutta vilkkaan kaupankäynnin seurauksena alueella näkyi monia kulttuureja ja puhuttiin monia kieliä.
Alue päätyi maantieteellisen sijaintinsa seurauksena osaksi Suurta peliä Venäjän ja Ison-Britannian välillä. 1868 Venäjä valloitti suuren osan kaanikunnasta, mukaan lukien rikkaan Samarkandin kaupungin. 1873 loppuosasta valtakuntaa muodostettiin Venäjän keisarin alainen protektoriaatti.
Kaanikunnan uudistusmieliset pyysivät Venäjän sisällissodan aikana apua bolsevikeilta emiirin kaatamiseen. Syyskuussa 1920 Puna-armeija valloitti alueen, jonne perustettiin Buharan sosialistinen kansantasavalta.
Hyväntoivon linna
pienoiskuva|Hyväntoivon linnan portti Hyväntoivon linna on Kapkaupungissa, Etelä-Afrikassa sijaitseva bastioni. Se rekennettiin vuosina 1666–1679 ja on yksi Etelä-Afrikan vanhimmista rakennuksista. Se rakennettiin puolustamaan Hollannin Itä-Intian kauppakomppaniaa eurooppalaisilta vastustajilta. Linna korvasi aiemman savesta ja puusta vuonna 1652 rakennetun linnan.
Chablis
Chablis [ʃa.bli] on ranskalainen kunta, joka sijaitsee Burgundi-Franche-Comtén alueella Yonnen departementissa.
Kaupungin lävitse kulkee nykyisin departementin tasoinen RD865-maantie, joka oli aiemmin kansallisen talon tie RN65. Maantie yhdistää Chablis’n Auxerren kaupunkiin 15 kilometriä länteen ja Chaumontin kaupunkiin 120 kilometriä itään.
Chablis on myös viini, jota viljellään ja valmistetaan Chablis'n alueella.
Magnesiumjodidi
Magnesiumjodidi (MgI2) on magnesium- ja jodidi-ionien muodostama epäorgaaninen ioniyhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää orgaanisen kemian synteeseissä reagenssina ja katalyyttinä.
Ominaisuudet
Huoneenlämpötilassa magnesiumjodidi on valkoista kiteistä ja hygroskooppista ainetta. Yhdisteen alkeiskoppi on heksagonaalinen. Kidevedettömän aineen lisäksi tunnetaan myös kidevedelliset heksa- ja oktahydraatit (MgI2·6H2O ja MgI2·8H2O). Kidevesi poistuu yhdisteen rakenteesta kuumennettaessa. Magnesiumjodidi liukenee erittäin hyvin veteen ja myös hieman eräisiin orgaanisiin liuottimiin kuten etanoliin ja dietyylieetteriin. Aine on Lewis-happo.
Valmistus ja käyttö
Magnesiumjodidia voidaan käyttää katalyyttinä Diels–Alder-reaktioissa ja muissa sykloadditioissa, Baylis–Hillman-reaktioissa ja asetaalien valmistuksessa. Sitä käytetään myös reagenssina valmistettaessa alkeeneja ja jodialkoholeja epoksideista ja organomagnesiumyhdisteitä. Magnesiumjodidia voidaan myös lisätä rikin oksideja savukaasuista poistaviin katalyytteihin.
81P/Wild
81P/Wild tai Wild 2 on Paul Wildin vuonna 1978 löytämä komeetta. Se kiertää Aurinkoa keskimäärin 3,45 AU:n etäisyydellä ja kuuluu Jupiterin ryhmän komeettoihin, mutta se siirtyi kyseiselle radalle vasta ohitettuaan Jupiterin läheltä vuonna 1974. Tällöin sen kiertoaika lyheni 40 vuodesta vain 6,17 vuoteen. Wild 2:n ytimen läpimitta on noin neljä kilometriä. NASAn Stardust-luotain ohitti komeetan 2. tammikuuta 2004.
Jaakko Rahja
Jaakko Wilhelm Aaronpoika Rahja (13. tammikuuta 1872 Kalajoki – 22. helmikuuta 1926 Petroskoi) oli suomalainen rautatieläinen, joka osallistui Suomen sisällissotaan ja toimi myöhemmin puolue- ja hallintotehtävissä Neuvosto-Venäjällä. Hän oli Pietarin Kronstadtissa syntyneiden Eino Rahjan ja Jukka Rahjan veli.
Jaakko Rahja oli Suomen rautatieläisliiton konepajaosaston jäsen. Suomen sisällissodassa hän toimi kansanvaltuuskunnan palveluksessa konepajaosaston ylivalvojana. Hän johti Siperiaan lähetettyä viljajunaa maaliskuussa 1918. Kansalaissodan jälkeen hän pakeni Venäjälle, haavoittui Kuusisen klubin murhissa ja kuului mm. Pietarin kuvernementin kansallisuusasiain osastoon varapuheenjohtajana (Mirko Harjulan väitöskirjan mukaan). Petroskoissa hän toimi Karjalan ASNT:n toimeenpanevan keskuskomitean jäsenenä ja tasavallan työläistalonpoikaisen tarkastuksen kansankomissaarina.
Rahja kuoli keuhkotuberkuloosiin. Hänet on haudattu Petroskoin Lenininaukion veljeshautaan ikuisen tulen viereen.
Maxime Talbot
Maxime Talbot (s. 11. helmikuuta 1984 LeMoyne, Quebec, Kanada) on lopettanut kanadalainen jääkiekkoilija. Hän pelasi urallaan 704 NHL-ottelua ja voitti yhden Stanley Cupin Pittsburgh Penguinsin kanssa vuonna 2009.
Ura
Talbot aloitti NHL-uransa Pittsburgh Penguinsissa, jossa pelasi kuusi kautta. Ennen NHL-uraansa hän edusti Wilkes-Barre/Scranton Penguinsia AHL:ssä ja junioritasolla Hull Olympiquesia QMJHL:ssä. Talbot voitti kaudella Stanley Cupin. Hän teki Pittsburgh Penguinsin molemmat maalit ratkaisevassa seitsemännessä finaalissa, joka päättyi 2–1.
Talbot pelasi marraskuusta 2012 tammikuuhun 2013 asti NHL:n työsulun vuoksi SM-liigassa, Ilveksessä. Hän siirtyi lokakuussa 2013, kesken kauden, Colorado Avalancheen, mitä ennen edusti Philadelphia Flyersia.
Talbot kaupattiin Paul Careyn kanssa kauden pelaajakauppojen takarajalla Boston Bruinsiin vaihdossa Jordan Caroniin ja varausvuoroon.
Talbot solmi yksivuotisen sopimuksen KHL:n Lokomotiv Jaroslavlin kanssa 27.5.2016.
Kolmen KHL-kauden jälkeen Talbot ilmoitti lopettavansa uransa 35-vuotiaana.
Haryana
Haryana on osavaltio Pohjois-Intiassa. Osavaltion asukasluku oli 25 351 462 vuoden 2011 väestönlaskennassa. Chandigarh on Haryanan pääkaupunki ja Faridabad on suurin kaupunki. Hindi on Haryanan virallinen kieli.
Suurin osa osavaltiosta on alavaa jokilaaksoa, mutta koillisosassa on hiukan vuoristoa. Useimmat joista kuivuvat osaksi vuotta, mutta osavaltion itäosassa virtaa Yamuna ympäri vuoden. Maaperä on hedelmällistä, mutta monilla alueilla viljelyyn tarvitaan keinokastelua. Ilmasto on äärevä, touko-kesäkuussa on yli 40 astetta, mutta tammikuussa voi olla pakkasta.
Liejukana
pienoiskuva|Liejukanan munia. Liejukana (Gallinula chloropus) on rantakanojen heimoon kuuluva laajalle levinnyt laji.
Koko ja ulkonäkö
Liejukanalla on musta höyhenpeite ja ruskea selkä, valkea pyrstön alapuoli ja pitkittäisjuova kyljessä, punainen nokka ja nokan tyvi. Vihertävät jalat. Nuori lintu on ruskeampi, ja sen nokka ja otsakilpi ovat vihertävät. Linnun pituus on 28–40 cm, siipien kärkiväli 50–55 cm, paino 170–490 g. Soidinääni on kauas kantava, puliseva huutosarja.
Vanhin suomalainen rengastettu liejukana on ollut 5 vuotta 10 kuukautta 24 päivää vanha. Euroopan vanhin on ollut tanskalainen 18 vuoden 7 kuukauden ikäinen yksilö.
Levinneisyys
Liejukanaa esiintyy kaikkialla maailmassa paitsi Etelänapamantereella ja Australaasiassa. Suomessa se on harvalukuinen pesimälintu etelän rehevillä vesillä esimerkiksi Suomenojan vedenpuhdistamolla Espoossa. Satunnaisesti sitä esiintyy Oulu-Joensuu linjalla asti. Suomessa pesii noin 100 paria. Euroopassa pesii 0,9–1,2 miljoonaa paria. Pohjois-Euroopan liejukanat talvehtivat etelämpänä, Länsi- ja Etelä-Euroopassa.
Elinympäristö
Liejukanan elinympäristöä ovat rehevöityneet matalat vedet ja jätevedenpuhdistamot.
Lisääntyminen
Liejukanojen pesä on ”katollinen kori”, joka rakennetaan maahan tiheän kasviston joukkoon. Munia tulee 2–10 kappaletta. Väriltään ne ovat kellahtavan harmaita ja punertavatäpläisiä. Molemmat vanhemmat osallistuvat hautomiseen, noin 3 viikkoa, ja poikasten hoitoon. Poikaset oppivat lentämään noin 7 viikon ikäisinä. Vuodessa syntyy 2–3 poikuetta, Suomessa 1 tai 2 poikuetta.
Ravinto
Liejukana syö uidessaan sekä vesikasveja että pieniä vesieläimiä kuten sammakontoukkia. Syö myös nilviäisiä, matoja, hyönteisiä, pikkukaloja, raatoja ja toisinaan muiden lintujen munia.
Caudron G.4
thumb|Caudron G.4 Caudron G.4 oli ranskalainen kaksitasoinen ja kaksimoottorinen pommikone, joka oli ensimmäisen maailmansodan ensimmäisiä pommikoneita. Koneen olivat suunnitelleet René ja Gaston Caudron, ja sen edeltäjänä oli Caudron G.3. Kone oli varsin ruma sen poikkeavan, massiivisen mutta avoimen rakenteen vuoksi. Isot kellukkeet, suuri siipien kärkiväli, suuret moottoripellitykset ja kondolimallinen ohjaamo niiden välissä toivat vaikutelman massiivisesta koneesta. Siivissä ei ollut ohjainpintoja, vaan konetta kallistettiin taivuttamalla siipeä. Peräsinten lukumäärän ollessa G.3:ssa kaksi, G.4:ssä niitä oli neljä.
Ensimmäinen G.4 valmistui vuonna 1915. Sitä valmistettiin Ranskan lisäksi Englannissa ja Italiassa.
Ranskassa konetta käytettiin tiedustelupommittajana, ja ranskalaiset tekivätkin pitkiä pommituslentoja Saksan sydämeen. Saksalaisten saatua hävittäjäpuolustuksensa toimimaan, ranskalaiset olivat pakotettuja käyttämään G.4-konetta yöpommittajana.
Konetta käytettiin Ranskan ja Suomen lisäksi ainakin Belgiassa, Isossa-Britanniassa, Italiassa ja Yhdysvalloissa.
Variaatiot
Ensimmäinen G.4:n prototyyppi lensi maaliskuussa 1915. G.4-koneita rakennettiin kolmea pääversiota A2-mallia tiedusteluun, B2-mallia pommitukseen ja E2-mallia koulutukseen. A2 oli varustettu radiolla esimerkiksi tykistön tulenjohtoa varten, B2 pystyi kuljettamaan jopa 100 kg pommeja ja E2 oli varustettu kaksilla ohjaimilla. G.4IB (ransk. Blindage) oli panssaroitu versio. Koneesta oli myös muita pommitus- ja saattokoneversioita.
Kaikkia G.4:n eri versioita rakennettiin yhteensä 1 358 kpl.
Käyttö Suomessa
Ilmailuvoimien ainoa Caudron G.4 ostettiin Flyg Aktiebolagetilta 26. huhtikuuta 1923 varaosien ja kahden Caudron G.3:n kera 100 000 markan hinnalla. Flyg Aktiebolaget oli ostanut koneen Ranskasta. Kone ei saanut tunnusnumeroa.
Tyyppi oli käytössä mitä ilmeisimmin ambulanssikoneena vuonna 1923.
Polikarpov I-16
thumb|I-16 Espanjan tasavaltalaisten väreissä thumb|Polikarpov I-16 thumb|I-16 UTI UT-1 Suomen ilmailumuseossa. thumb|I-16 UTI UT-1 Suomen ilmailumuseossa. Polikarpov I-16 oli Neuvostoliiton ensimmäinen alatasoinen hävittäjä. Koneen venäjänkielinen nimitys oli Išak (ишак) eli pieni muuli. Espanjan sisällissodassa se sai lempinimet Rata (rotta) ja Mosca (kärpänen). Sen I-16UTI versio oli kaksipaikkainen koulukone.
Historia
Koneen suunnittelu aloitettiin kesällä 1932 ja sen prototyyppi valmistui Valtion lentokonetehdas numero 39:stä vuonna 1933. Saman vuoden joulukuussa tapahtui myös ensilento. Koneen rungossa oli punatähden sisällä kirjaimet VT. VT oli lyhenne sanoista Vnutrennaja Tjurma, sisäinen vankila, joka Tehdas 39 itse asiassa oli. Säädettävä potkuri ja sisäänvedettävä laskuteline olivat edistyksellisiä ominaisuuksia 1930-luvun alussa. Laskutelinettä ei tosin liikuttanut hydrauliikka, vaan telinettä piti käyttää käsiveivillä. Koneen versioissa käytetty ŠVAK-konetykki oli aikansa järein ja oli suuren tulinopeuden lisäksi luotettava.
I-16 oli puu- ja metallirakenteinen. Siipisalot olivat metallia ja ohjainpinnat ja peräsimet teräsputkirakennetta kankaalla päällystettynä. Siivet olivat kangaspäällysteiset. Rungossa oli vanerinen kuorirakenne. Ensimmäisissä sarjoissa koneen ohjaamo oli katettu, mutta se muutettiin avo-ohjaamoksi lentäjien vaatimuksesta näkyvyyden parantamiseksi.
Vuonna 1935 Neuvostoliitossa todettiin hävittäjän lentämisen olevan liian vaikeaa ilman 2-paikkaista koulukonetta, jolloin I-16UTIn (tunnetaan myös tunnuksella UTI-4) valmistus aloitettiin. Tämä lienee ensimmäinen tyyppikoulutusta varten tehty hävittäjän kaksipaikkainen versio.
Merkillinen yksityiskohta koneen suunnittelussa oli, että sen suunnittelijat Dimitri Grigorovitš (joka oli suunnitellut lentoveneitä tsaarin laivastolle ensimmäisen maailmansodan aikana) ja Nikolai Polikarpov (vangittu jo 1929 puhdistusten aikana) olivat Josif Stalinin käskystä vangittuja insinöörejä, jotka vangittiin, koska Stalinin antamaa käskyä rakentaa suorituskykyinen ja uudenaikainen hävittäjä, ei ollut noudatettu tarkasti. Sama kohtalo oli useilla muillakin lentokonesuunnittelijoilla usein siksi, että heidän asemansa organisaatiossa oli ollut liian lähellä puhdistuksissa eliminoituja kenraaleita. Tässä tapauksessa suunnittelijat eivät saaneet lentokonetta suunnitelluksi kahdessa vuodessa ja siksi suunnittelijat joutuivat tekemään suunnittelutyönsä loppuun valvonnan alla.
Kaikkiaan 7 005 yksipaikkaista hävittäjää ja 1 636 kaksipaikkaista koulutuskonetta rakennettiin.
Käyttö
Konetta käytettiin taistelutehtävissä Espanjan sisällissodassa tasavaltalaisten puolella ja se antoi hyvän vastuksen Francisco Francon kapinallisten lentovoimille. 500 konetta toimi Espanjassa – Rata (rotta) ja Mosca (kärpänen) oli eri puolien kutsumanimi koneelle.
Kiina osti Rata-koneita puolustustaisteluunsa Japania vastaan.
Vuonna 1941 I-16 muodosti 2/3 Neuvostoliiton hävittäjävahvuudesta. Satoja tuhottiin ensimmäisissä Saksan hyökkäyksissä Neuvostoliiton lentokentille kesäkuussa 1941. 80 km/h hitaampana I-16 ei pärjännyt Messerschmitt Bf 109:lle, paitsi kaartotaistelussa. Hävittäjätarpeen vuoksi valmistus kuitenkin jatkui ja malli oli käytössä vuoteen 1943. Venäläiset käyttivät myös törmäystä saksalaisten pommikoneiden tuhoamiseen, koska Rata oli luja. Osa ohjaajista pystyi vielä hyppäämään koneesta törmäyksen jälkeen.
Käyttö Suomea vastaan ja sotasaaliskoneet
Kone oli Suomen ilmavoimien vastuksena talvi- ja jatkosodassa ja tunnettiin nimellä Rata. Se oli ominaisuuksiltaan Suomen tärkeintä talvisodan aikaista hävittäjämallia eli Fokker D.XXI:tä selvästi parempi, mutta Fokker-koneen parempi syöksynopeus mahdollisti irtautumisen. Fokker ohjaajille annettiin käsky välttää kaartotaistelua I-16-koneita vastaan, jos mahdollista. Talvisodan alussa venäläisten lentäjien keskimääräinen taso oli heikko, mikä ei tehnyt oikeutta koneen ominaisuuksille. Joissakin taistelukuvauksissa esiintyy I-16 bis -nimi ja kuvailuja koneen ulkonäöstä, mutta tällaista tyyppiä ei ollut olemassa.
Jatkosodassa kone tarjosi vastuksen Curtiss Hawk -koneelle, jonka etuna oli parempi syöksynopeus. Brewster F2A -koneen menestys I-16:ta vastaan perustui niin ikään sen syöksynopeuteen ja tehokkaaseen aseistukseen, joita käytettiin taktisesti oikein ketterää tyyppiä vastaan - syöksy, tulitus, syöksy pois - ylösveto tai poistuminen saavutetun nopeuden avulla. I 16 -lentäjät pyrkivät väistämään alle tiukalla kaarrolla ja tulittamaan ylösvetäviä koneita. Toinen keino oli muodostaa puolustusrengas, Espanjalainen kehä, jossa koneet lensivät ympyrää toistensa takana suojaten toisiaan.
Suomalaisten lempinimi koneelle oli Siipiorava.
Tekniset tiedot
250px|right Konetta kehitettiin pääasiassa lisäämällä moottoritehoa ja parantamalla aseistusta. Suursarjoina valmistettiin alatyyppejä 1, 4, 5, 6, 10, 17, 18 ja 24 joka oli viimeinen muunnos.
Arvot ovat tyypeille 6 ja 18 (suluissa)
Päämuunnokset
I 16 Tyyppi 1
UTIssa 750 hv M-25V-moottori ja se voitiin varustaa kahdella siipikonekiväärillä ja kiinteällä tai sisäänvedettävällä laskutelineellä.
Siivouspäivä
Siivouspäivä on kaksi kertaa vuodessa järjestettävä kierrätystapahtuma, jossa kuka tahansa voi pystyttää kirpputorin kadulle, kotiin, pihalle tai puistoon. Ensimmäisen kerran tapahtuma järjestettiin toukokuussa 2012 sosiaalisessa mediassa tapahtuneen ideoinnin jälkeen. Siivouspäivä järjestetään perinteisesti toukokuun viimeisellä viikolla ja elokuun viimeisellä viikolla. Seuraava Siivouspäivä pidetään 30.5.2020. Siivouspäivää tuottaa Yhteismaa ry, jonka muita hankkeita ovat mm. Illallinen Helsingin taivaan alla, Parkkipäivä ja Nappi Naapuri.
Siivouspäivän ajatus
Siivouspäivän idea on tehdä kierrättämisestä helppoa sekä luoda elävää ja vastuullista kaupunkikulttuuria. Siivouspäivällä ei ole virallista järjestäjää, vaan jokainen tapahtumaan osallistuja on oman tapahtumansa järjestäjä. Jokainen on myös vastuussa omien jälkiensä siivoamisesta. Siivouspäivään voi ottaa osaa kuka tahansa, yksin ja yhdessä. Myös esimerkiksi seurat ja järjestöt voivat osallistua. Siivouspäivä ei kuitenkaan ole tarkoitettu ammattimaisesti kirpputoritoimintaa harjoittaville yrittäjille, eikä uuden tavaran kauppiaille.
Yhteismaa ry sopi Helsingin kaupungin rakennusviraston kanssa käytännöstä, jossa myyjien ei tarvitse hakea erikseen lupaa kaupungilta myyntipisteen pystyttämiseksi yhteiseen kaupunkitilaan, kunhan he merkitsevät myyntipaikkansa tapahtuman nettisivulta löytyvälle kartalle. Sittemmin useat Suomen kaupungit ovat seuranneet tätä käytäntöä. Osa kaupungeista on puolestaan ohjannut myyjät rajatuille myyntipaikoille. Helsingissä Siivouspäiväksi järjestetään myös kaikkien käytettävissä olevia ilmaisia kierrätyspisteitä eri puolille kaupunkia.
pienoiskuva|Siivouspäivä 31.8.2013
Siivouspäivä vuonna 2013
Toukokuussa 2013 tapahtumaa järjestettiin yli sadalla paikkakunnalla ja myyntipaikkoja merkittiin kartalle yli 3000. Keväällä 2013 julkaistiin myös ensimmäisen kerran Siivouspäivä -karttamobiilisovellus, jonka kautta pystyy selaamaan myyntipaikkoja ja ilmoittamaan oman myyntipisteensä. Karttasovellus ja lisätietoa tulevasta Siivouspäivästä löytyy Siivouspäivän verkkosivuilta. Vuonna 2013 Siivouspäivän pääyhteistyökumppanina on toiminut Helsingin Energia.
Siivouspäivän Etkot ja Ompelukahvila
Siivouspäivän yhteydessä on järjestetty samalla viikolla maksuttomat Siivouspäivän Etkot, jonka ompelukahvilassa ja työpajoissa kuka tahansa saattaa korjata vanhoja tavaroitaan ja tehdä uusia kierrätysmateriaaleja hyväksikäyttäen. Vuonna 2013 Etkot järjestettiin Sähkötalossa Helsingin Kampissa. Suuren suosion saaneen Ompelukahvilan toimintaa on jatkettu samassa paikassa syksyllä 2013, jossa se järjestetään jokaisen kuukauden viimeisenä torstaina ja perjantaina.
Palkinnot
Siivouspäivä sai Helsingin kaupungilta kunniamaininnan vuoden 2012 kulttuuritekona. Tunnustus myönnettiin tapahtumaan liittyvästä kierrätyskulttuurista sekä yhteisöllisyyden luomisesta kaupunkilaisten välillä. Siivouspäivä sai myös Yleisön suosikki -palkinnon Helsingin kaupungin matkailu- ja kongressitoimiston järjestämässä Best of Helsinki 2012 -verkkoäänestyksessä.
Wen Yiduo
thumb|right|Wen Yiduo
Wen Yiduo (alun perin Wen Jiahua, ; 24. marraskuuta 1899 Xishuin piirikunta, Hubei – 15. heinäkuuta 1946) oli kiinalainen runoilija.
Wen opiskeli Tsinghuan yliopistossa. Vuonna 1922 hän matkusti Yhdysvaltoihin, jossa lisäksi suoritti taide- ja kirjallisuusopinnot Art Institute of Chicagossa. Tänä aikana hän julkaisi ensimmäisenä runokokoelmanaan teoksen Hongzhu. Vuonna 1925 Wen palasi Kiinaan, jossa pääsi opetustehtäviin yliopistoon. Vuodelta 1928 on hänen toinen runokokoelmansa, Sishui. Wenin runouteen vaikuttivat länsimaiset mallit. Hän julkaisi runojen ohella esseitä ja tutkimuksia klassisesta kiinalaiskirjallisuudesta.
Toisen Kiinan–Japanin sodan sytyttyä Wen lähti Kunmingiin, jossa jatkoi opettamista. Hän aktivoitui poliittisesti Kiinan demokraattisessa liitossa vuonna 1944 ja kuoli vuonna 1946 Kuomintangin toimijoiden toteuttaman salamurhan uhrina. Wen on haudattu vaimonsa tavoin Babaoshanin vallankumoukselliselle hautausmaalle Pekingiin.