cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Slovenian sota
Tausta
Vastauksena uudistuksiin, tuella Kosovon albaaneille ja niskurointiin serbijohtoista keskusvaltaa vastaan, vasta valittu Serbian johtaja Slobodan Milošević pani Slovenian taloussaartoon vuonna 1989, joulukuussa 1989. Serbit vetivät suuren määrän valuuttaa Ljubljanska bankista ajaen sen maksuvaikeuksiin, ja lopettivat slovenialaisten lääkkeiden käytön. Boikotti ei paljoa Sloveniaa haitannut, mutta pikemminkin Serbiaa, joka oli osin riippuvainen Slovenian teollisuudesta. Helmikuussa 1990 Slovenia lakkautti Serbian kehitysalueiden tukemisen, mikä ei kuitenkaan haitannut Kosovoa, jota Serbia ei tukenut.
Vaikka monet serbialaiset yritykset olivat mukana, saarto ei myöskään ollut täysin kattava, Yugo-autotehdas sai slovenialaisia osia. Vuoden 1989 lopuilla Slovenian oppositio yhdistyi Demos-liitoksi pyrkien kommunistien kaatamiseen seuraavissa vaaleissa.
23. tammikuuta 1990 sloveenit ja kroaatit marssivat ulos Jugoslavian kommunistiliiton kokouksesta, mikä hajotti kommunistipuolueen. Sloveenit olivat hävinneet monia äänestyksiä. Slovenia oli vaatinut muun muassa Jugoslavian muuttamista löyhäksi valtioliitoksi, poliittisten vankien vapautusta ja kidutuskieltoa poliisille. Toisaalta sloveenien vastustajat serbitkään eivät saaneet tahtoaan läpi mm Jugoslavian vallan jakamista kansojen asukasluvun mukaan, mikä olisi nostanut Serbian päättävään asemaan Jugoslaviassa.
Slovenian kommunistipuolue erosi Jugoslavian puolueesta virallisestikin 4. helmikuuta 1990.
Sodan edellä
Sloveenit pyrkivät kohti itsenäistymistä, koska pelkäsivät Miloševićin Serbian pyrkimystä luoda hyvin keskusjohtoinen serbijohtoinen Jugoslavia.
Itsenäistymään pyrkivä Slovenia loi aluepuolustusjoukoille maalis-lokakuussa 1990 oman Jugoslaviasta riippumattoman komentorakenteen nimeltä "manööverijoukot" Manevrska struktura narodne zaščite (MSNZ), johon kuului lopulta noin 21000 Slovenian aluepuolustusjoukkojen ja poliisin jäsentä. Niiden ylin hallinto oli Janez Janšan ja Igor Bavčarin käsissä.
Huhtikuussa 1990 itsenäisyyttä ajanut Demos voitti 54%:lla vanhaa yhteiskuntaa tukevat puolueet, ja kristillisdemokraattien Lojze Peterle muodosti hallituksen, mutta laajalti arvostettu Milan Kučan voitti presidentinvaalit.
Kesällä 1990 päätettiin Slovenian irtautumisesta liittovaltiosta vuoden sisään. Vastauksena mm. Slovenian separatismiin toukokuussa Jugoslavian liittovaltio alkoi salaa kerätä aseita tasavaltojen aluepuolustuksilta, mutta saatuaan vihiä hankkeesta sloveenit keskeyttivät aseiden viemisen heiltä jo 19. toukokuuta 1990, mutta kolme neljännestä kunnista oli ehtinyt luovuttaa aseita armeijan kasarmeihin. Vain muutama sloveeni alkoi luoda uutta aluepuolustusta hankkien aseita, suunnitellen ja kouluttaen. Sloveenit loivat Janšan johdolla kolmessa kuukaudessa noin 20000 miehen puolustusjoukot.
28. syyskuuta lainmuutoksissa sloveenit muuttivat myös armeijaa koskevaa lainsäädäntöä. Syksyllä 1990 Slovenia pyysi muita osatasavaltoja perustamaan valtioliiton liittovaltion sijasta, mutta vain Kroatia suostui tähän. Slovenian demokraattinen oppositio kannatti vaalivoiton jälkeen jonkinlaista "Mini-EY:tä" Jugoslaviaan niin kuin Kroatiakin, ja julkisti suunnitelmansa lokakuun alussa 1990. Serbialle tämä ehdotus ei käynyt, koska Serbia halusi muuttaa osatasavaltojen rajoja nationalistisen serbijohdon mielen mukaan ja valtioliittosopimus olisi lyönyt lukkoon osatasavaltojen rajat. Serbit pelkäsivät myös sopimuksen vievän taloudellisesti voimakkaat Slovenian ja Kroatian maan johtoon ja hankkivan maaomistuksia Serbiasta.
Slovenian kommunistipuolue ehdotti syksyllä 1990 ensimmäisenä kansanäänestystä maan itsenäisyydestä, ja Demos alkoi pian myös kannattaa ajatusta. Alussa monet sloveenit tosin epäröivät, koska pelkäsivät Jugoslavian armeijan estävän kuitenkin itsenäistymisen väkivalloin. Slovenian itsenäisyysliike Demos alkoi myös vahvistaa vanhanaikaisin asein varustettua pientä kodinturvajoukkoa, jolla ei ollut tähän mennessä ollut puolustuksellista käytännön merkitystä. Lokakuussa 1990 Jugoslavian armeija miehitti Slovenian aluepuolustuksen esikunnan.
Marraskuussa 1990 sloveenit tekivät valmiussuunnitelman siitä miten Jugoslavian liittoarmeijaa vastaan toimittaisiin, jos se yrittäisi estää Slovenian itsenäistymisen. Sloveenit eivät uskoneet puolustusvoimiensa pystyvän vastustamaan liittoarmeijaa kovin kauan. Ainoastaan rintamataistelujen välttäminen ja iske ja pakene -tyyppiset operaatiot olisi ollut suunnitelman mukaan käyttökelpoinen taistelutapa ylivoimaista, tulivoimaista liittoarmeijaa vastaan. Suunnitelmassa sloveenit käyttäisivät yllätyshyökkäykseen pohjautuvaa väijytys- ja sissitaktiikkaa, panssarintorjunta ja ilmatorjunta-aseita liittoarmeijan sotilasyksiköitä vastaan. Tarkoitus oli saartaa kaikki Sloveniassa olevat liittoarmeijan yksiköt ja kasarmit sekä pysäyttää lisäjoukkojen tulo Kroatiasta. Panssariosastot oli määrä pysäyttää kapeilla vuoristoteillä tuhoamalla muutama edellä kulkeva panssari.
Slovenian hallitus hankki salaa SA7 Strela-ilmatorjuntaohjuksia ja länsisaksalaisia Armbrust-panssarintorjunta-ohjuksia. Slobodan Miloševićin voimakkaan Serbian politiikkaa kannatettiin sikäläisessä 9. joulukuuta 1990 pidetyssä äänestyksessä. Niinpä sloveenit päättivät pitää itsenäistymisäänestyksen. Sloveniassa pidettiin kansanäänestys itsenäistymisestä 23. joulukuuta 1990, 93,2% äänioikeutetuista äänesti, joista 95% kannatti itsenäistymistä. Niinpä 88,5 % Slovenian silloisista äänioikeutetuista kannatti itsenäistymistä.
Slovenian presidentti Milan Kučan sanoi maan itsenäistyvän joka tapauksessa, tuli Jugoslaviasta valtioliitto tai ei. Itsenäistyminen vaati vielä parlamentilta lakien muutoksia. Kučan myös sanoi Slovenian puolustautuvan asein, jos armeija yrittää estää Slovenian itsenäistymisen.
Kroatian itsenäistymisäänestys oli toukokuussa 1991, ja niin molemmat valtiot julistautuivat irtoavansa Jugoslaviasta itsenäisiksi valtioiksi. Slovenia ilmoitti jo 9. toukokuuta 1991 itsenäistyvänsä Jugoslaviasta viimeistään 26. kesäkuuta 1991.
23. toukokuuta 1991 liittoarmeija provosoi Sloveniassa välikohtauksen hyökkäämällä Mariborin aluepuolustuskeskukseen ja kaappaamalla yhden sloveeniupseerin. Yksi sloveeni kuoli, kun miehistönkuljetusvaunu ajoi hänen ylitseen.
Slovenian poliitikot käsittivät, ettei itsenäistyminen ole vailla vaikeuksia, mutteivät silti uskoneet liittoarmeijan hyökkäävän maahan.
Slovenia yritti myös pyytää apua Yhdysvalloilta ja EY:ltä, jotta nämä tukisivat Sloveniaa. Nämä suhtautuivat nihkeästi Jugoslavian hajottamiseen. 21. kesäkuuta Belgradissa vieraillut Yhdysvaltain ulkoministeri James Baker sanoi kannattavansa Jugoslavian liittovaltion pysymistä koossa eikä tukenut Sloveniaa, kuten ei myöskään EY, mutta sloveenit eivät tästä piitanneet. Ulkovallat uhkaisivat itsenäistyviä sloveeneja ja kroaatteja näille valtioille elintärkeiden läntisten luottojen jäädytyksellä.
Slovenian presidentti Milan Kučan sanoi ulkomaisille lehtimiehille näiden kysyttyä siitä, vaivaako heitä ajatus Jugoslavian hajottamisesta, että Slovenian itsenäistyminen tietysti hajottaa Jugoslavian, mutta Jugoslaviaa ei hajottanut Serbian pyrkimys ylivaltaan, mm Kroatian serbikapina tukeminen, kaappaus liittoneuvostossa, poikkeustilalla uhkaaminen jne. Sloveenipoliitikot sanoivat maan itsenäistyvän, vaikka länsivallat eivät ajatusta tukeneet. He syyttivät nyt presidentittömän Jugoslavian pääministeri Ante Markovićia siitä, ettei tämä puuttunut Kosovon ihmisoikeusloukkauksiin ja inflaation lisäämiseen.
Ennen Slovenian taisteluja Jugoslavian liittoparlamentti kehotti armeijaa estämään Slovenian ja Kroatian itsenäistymiset ja niistä johtuvat Jugoslavian rajojen muutosyritykset.
Sodan alla Sloveniassa oli 68000 reserviläistä, joista kyettiin aseistamaan teoriassa vain 40000. Liittoarmeijalle oli 28000 sotilasta, ja koko armeijan vahvuus noin kymmenen kertaa enemmän. Sloveenien raskaimmat aseet olivat kevyet ja kevyehköt it- ja pst-aseet.
Slovenia julistautui illalla 25. kesäkuuta 1991 itsenäiseksi.
Slovenian itsenäistymistä juhlittiin 26. kesäkuuta 1991 Ljubljanan keskustassa tanssien, ja Milan Kučan itki ilosta. Sloveenit miehittivät 26. päivän vastaisena keskiyöllä raja-asemat siten että tullivirkailijat ja rajapoliisit vaihtoivat Jugoslavian virkapuvut Slovenian tunnuksin varustettuihin virkapukuihin, koska raja-asemien työntekijät olivat yleensä sloveeneja. Slovenia valtasi myös molemmat maan lentokentät. Sloveenit ottivat haltuunsa Ljubljanan lähellä olevan Brnikin kansainvälisen lentokentän ja raja-asemat. Tämäkin sujui rauhallisesti mm sen takia, että monet raja-asemat olivat sloveeneilla, ja heidän tarvitsi vain vaihtaa Jugoslavian univormu Slovenian univormuksi.
Liittohallitus ilmoitti hätäistunnostaan, että Slovenian ja Kroatian itsenäistymiset ovat laittomia, ja myös armeijan haluavan toimia itsenäistymisien estämiseksi.
Liittoarmeijan sisällä oli kiistaa siitä miten pitäisi toimia, vaikka armeija olikin varautunut etukäteen operaatioon. Jugoslavian liittoarmeijan komentaja kenraali Blagoje Adžić kannatti suurta sotaoperaatiota, puolustusministeri Veljko Kadijević lähinnä pelkkään voimannäyttöön tähtäävää suppeaa operaatiota. Slovenian puolustusministeri oli nuori rauhanliikkeen kannattaja Janez Janša, ja näin pelkän suppean operaation uskottiin säikyttävän melkein aseistautumattomat sloveenit, jotka eivät tekisi isoa vastarintaa. Koska Kadijević oli korkea-arvoisempi, hän tietenkin voitti asiasta käydyn väittelyn.
Sota
thumb|Slovenian puolustusjoukot ja Jugoslavian kansanarmeija taistelemassa raja-aseman omistuksesta. Kaksi vuorokautta itsenäisyysjulistuksen jälkeen aamuyöllä 27. kesäkuuta Jugoslavian armeijan tankit vyöryivät Sloveniaan. Jugoslavian kroaattipääministeri Ante Marković käski Jugoslavian armeijaa ja poliisia toimimaan itsenäistynyttä Sloveniaa vastaan jo 25. kesäkuuta heti, kun Slovenia oli itsenäistynyt. Markovićin oli tarkoitus lähinnä vain miehityttää raja-asemat, mutta armeija ajatteli Slovenian hallituksen kaatamista ja vastarinnan kukistamista niin kuin Kosovossa oli aiemmin tehty. Tankit lähtivät liikkeelle silloin, kun Sloveniassa olivat itsenäisyysjuhlat vielä käynnissä.
Jugoslavian johto uskoi sloveenien antautuvan helposti. Mutta Slovenian johto vastasi hyökkäykseen mobilisoimalla paikalliset puolustusjoukot ja poliisivoimat. Liittovaltion joukot valtasivat rajanylityspaikat Italian, Itävallan ja Unkarin vastaisilta rajoilta ja hyökkäsivät Ljubljanan lentokentälle Brnikin lähelle.
Kello 02.25 ainoa Sloveniaan sijoitettu todella voimakas asevoimien yksikkö, lähinnä serbeistä koostunut Vrhnikan panssariprikaati lähti kohti Ljubljanaa.
26. kesäkuuta 1991 Jugoslavian liittoarmeijan 13. armeijakunnan panssarit lähtivät kasarmista Rijekasta Kroatiasta kohti Sloveniaa. Aikaa myöten panssareita tuli Sloveniaan myös Karlovacista, Zagrebista ja Varadzinista, ja Kroatian johtaja Tudhman kielsi kroaatteja estämästä panssarien kulkua , koska ei halunnut ajaa maataan sotaan liittoarmeijaa vastaan.
Sloveenit olivat varautuneet sotaan laatimalla tarkkoja puolustussuunnitelmia ja tekemällä katusulkuja ajoneuvoista, säiliöautoista, kuorma-autoista ja kuusista. Tiesulkuihin varatut autot olivat puolustuspaikoissa moottorit ajovalmiina ajamaan tukospaikkoihin. Sloveenit näkivät sodan yleensä lähinnä Slovenian ja Serbian välisenä, vaikka se oli tarkemmin Slovenian ja Jugoslavian välinen, koska Suur-Serbian kannattajat eivät olleet vielä määräävässä asemassa.
Tankit kohtasivat edetessään huonosti puolustettuja katusulkuja, jotka ne ohittivat. Myös siviilit pyrkivät mielenosituksin tukkimaan panssarien tien varsinkin Vrhpoljessa, tapa joka pian levisi muualle Sloveniaan. Alussa välikohtaus oli veretön, koska kumpikaan osapuoli ei halunnut ensiksi avata tulta. 27. kesäkuuta Jugoslavian armeijan yksiköitä lähti liikkeelle kasarmeistaan. Yksi liittoarmeijan joukko-osasto miehitti Brnikin lentokentän. Jugoslavian lentokoneet pudottivat samana päivänä Sloveniaan lentolehtisiä, joissa kertoivat pyrkivänsä rauhaan, mutta murskaavansa vastarinnan. Sloveenien presidentti Milan Kučan päätti vastustaa liittoarmeijan operaatiota vaikka asein. Sloveenit varoittivat liittoarmeijaa ampuvansa alas maan ilmatilassa lentävät liittoarmeijan helikopterit, jotka saattoivat m.m. kuljettaa maahanlaskujoukkoja.
Sloveenien armeija ja poliisit saartoivat monin paikoin kasarmit niin, ettei niistä päässyt ulos.
Sodan ensi laukauksen ampui Jugoslavian liittoarmeijan upseeri 27. kesäkuuta 14:30 Divačassa mielenosoittajat pois ajaakseen. Uhkauksensa mukaisesti sloveenit ampuivat 27. kesäkuuta kaksi liittoarmeijan helikopteria SA7-ohjuksilla, joista toinen oli Ljubljanan yllä lentänyt Gazelle , jonka yksi lentäjä Toni Mrlak oli sloveeni , sillä liittoarmeijassa oli kaikkia Jugoslavian kansallisuuksia.
Vähin asein varustautuneet sloveenit kykenivät kaikkien yllätykseksi saartamaan liittoarmeijan panssarikolonnia ja kasarmejakin sekä ottamaan Jugoslavian armeijan sotilaita vangeikseen. Panssarit etenivät alussa rikkoen ensin muutaman tiensulun. Sloveenit hyökkäsivät liittoarmeijan panssaroitujen osastojen kimppuun Matlinkassa, Pesnicassa ja Mariborissa ja Kosezessa Ilirska Bistrican lähellä. Sloveenit pysäyttivät barrikadein Ormožissa Kroatiasta saapuneen 32. mekanisoidun prikaatin.
Sloveenit olivat laittaneet Brnikin ja Portorozin kiitoradoille laskeutumisesteitä.
Sloveenit hyökkäsivät 27. kesäkuuta liittoarmeijan asemiin Brnikissä. Kiivas muutamia kuolleita tuottanut taistelu käytiin sodan ensi päivän iltapäivällä Trzinin lähellä. Kuolleista neljä oli jugoslavialaisia, yksi sloveeni. Keskiyöllä liittoarmeija oli kyennyt valtaamaan monia raja-asemia sloveeneilta. Slovenian puolustusministeri antoi yöllä käskyn puolustaa kaikin mahdollisin keinoin, suojellen siviilejä.
Iso-Britannia tuomitsi Jugoslavian armeijan voimankäytön demokraattista Sloveniaa vastaan. Mutta YK:n pääsihteeri Javier Pérez de Cuéllar ei ottanut kantaa Jugoslavian tapahtumiin. Slovenian Rupeljin mielestä hyökkäävän armeijan oli lähdettävä, ja Jugoslavian pääministeri Ante Marković vaati itsenäisyysjulistuksen perumista 3 kk ajaksi. Slovenian Peterle ei luottanut Markovićiin, joka edusti liittohallitusta, jonka viimeinenkin arvovalta oli vauhdilla hupenemassa. Jugoslavian sloveenivarapääministeri, sloveeni Zivko Pregl uhkasi erota ja luhistaa osaltaan liittohallintoa.
Sloveenit voitolle
thumb|Sloveenit marssittamassa jugoslavian armeijan antautuneita sotilaita. 28. kesäkuuta 1991 Jugoslavian armeija valtasi muutamia raja-asemia Gorenjaskassa ja Primorskassa, paikallinen armeija valtasi asevarastoja Borovnicassa, Shkofja Lokassa ja Bohinjska Belassa. Jo Pesnicassa taisteluihin joutunut liittoarmeijan panssariosasto pysähtyi Štrihovecissa kuorma-autoista tehtyihin katusulkuihin. Jugoslavian ilmavoimat hyökkäsivät panssareita tukeakseen kaksi kertaa surmaten neljä kuorma-autojen kuljettajaa. Keski-Slovenian Medvedjekissä kuoli vastaavanlaisissa ilmahyökkäyksissä kuusi kuorma-autojen kuljettajaa. Novo meston lähellä oli laiton ilmavoimien hävittäjän pudottama rypälepommi tappanut viisi turkkilaista ja bulgarialaista rekkakuskia.
Nova Gorican lähellä Rozna dolinassa sloveenien erikoisjoukot tuhosivat kolme T-55-panssaria ja valtasivat kolme muuta. Kolonnan komentaja ja kolme muuta Jugoslavian liittoarmeijan sotilasta kuoli, ja sata antautui. Tätä taistelua on joskus sanottu sodan ratkaisutaisteluksi. Sloveenit valtasivat liittoarmeijalta raja-aseman Dravogradin lähellä Holmecissa taisteluissa, joissa kuoli kaksi Slovenian joukoista, kolme Jugoslavian joukoista, joista jäi vangeiksi 91. Sloveenit valtasivat liittoarmeijan kasarmin Bukovje Dravogradin lähellä. He saivat haltuunsa myös Borovnican asevaraston, mikä kasvatti suuresti sloveenien käytössä olevien aseiden määrää. Sloveenit olivat estäneet Vhrnikan panssariosastoa etenemästä ensin Ljulbjanaan ja sitten Brnikiin. Jugoslavian liittoarmeija vastasi näihin taisteluihin ilmaiskuin, jotka kohdistuivat Brnirin lentokentälle, armeijan komentokeskuksiin ja Slovenian radio- ja televisioasemiin. Brnikissä kuoli kaksi itävaltalaista toimittajaa kiitoradalle palavaan autoonsa, kun liittoarmeijan panssarit olivat tulittaneet heidän maastoautoaan. Näiden Nick Vogelin ja Norbetr Wienerin ruumiit voitiin ottaa pois autoistaan vasta seuraavana päivänä, koska tulitus esti pelastusyritykset.
28. päivän lopussa Jugoslavian armeijalla oli vieläkin hallussaan monia kohteita Sloveniassa, mutta näiden määrä oli nopeasti vähenemässä. Niinpä sloveenit olivat päässeet voitolle. Lisäksi armeijasta alkoi karata väkeä, jopa tarkasta vartioinnista huolimatta. Sloveeniupseerit ja - sotilaat karkasivat Jugoslavian armeijasta, samoin muita ei-serbejä.
Tulitauko julistettiin jo teoriassa EY:n troikkakokouksessa suullisesti perjantaina 28. kesäkuuta 1991, mutta se ei pitänyt eikä liittoarmeija totellut presidentti Stipe Mesićin vetäytymiskäskyä.
Sloveenit olivat katkaisseet sähköt monista liittoarmeijan kasarmeista, ja niiden huolto ei toiminut, joten nälkä vaivasi sotilaita.
29. kesäkuuta sloveenit voittivat Brnikin lentokentällä, estivät maihinnousun Hrvatinissa ja valtasivat Vrtojban ja Šentiljin raja-asemat. Kun liittoarmeijan joukkoja joutui yhä 30- kesäkuuta - 1. heinäkuuta saarroksiin, tappioille ja antautumaan, Kadijević julisti Slovenian valtauksen epäonnistuneeksi ja halusi uutta operaatiota. Sloveenit olivat yllättäen päässet voitolle monikansallisesta liittoarmeijasta, jonka sotilaat eivät olleet tehtävästään innoissaan, vaikka heillä olikin selvä ylivoima Slovenian joukkoihin nähden. Melkein kolmasosa joukoista oli albaaneja, joille oli kerrottu, että he taistelisivat ulkoista uhkaa vastaan, ei Sloveniaa. Monet upseerit kieltäytyivät noudattamasta käskyä ja liittoarmeijan serbijohto alkoi poistaa heitä armeijasta. Näin Slovenian sodasta alkoi liittoarmeijan serbialaistaminen. Makedonia ja Bosnia vetivät sotilaansa pois.
Koska Jugoslavian armeijan johto uskoi nopeaan voittoon, liittoarmeijan panssarikolonnilta puuttui huolto ja jalkaväen tuki, minkä takia sloveenit saattoivat hyökätä helposti niitä vastaan.
Lisäksi liittoarmeijan tavallisemmat T-54- ja T-55-panssarit olivat hitaita ja vanhentuneita ja uudemmat, harvemmat M-84s:t eivät sopineet kaupunkisotaan.
Jugoslavian pääministeri ehdotti kolmen kuukauden aselepoa neuvotteluja varten, mutta Slovenian hallitus ei suostunut vaan vaati joukkojen vetämistä pois ennen sitä.
Medvedjekissä Dolenjskassa sloveenit saartoivat suuren panssarikolonnan, joka oli matkalla kohti Slovenian pääkaupunkia Ljubljanaa. Jugoslavian liittoarmeija yritti auttaa ja huoltaa saarrettuja yksiköitään ilmavoimien avulla.
Sodan loppu
Sloveeneja vastaan suunnattu hyökkäys tehtiin liian pienin joukoin, ja osa miehistöä oli bosniakkeja ja albaaneja, joita ei Jugoslavia kiinnostanut. Niinpä satoja sotilaita antautui sloveeneille. Sloveenit loikkasivat heti kun pystyivät, ja osa sloveeneista köytettiinkin kiinni kasarmeilla. Albaanit olivat sloveenien ystäviä, kun Slovenia oli tukenut heitä, eivätkä kroaatitkaan serbivetoisesta liittoarmeijasta pitäneet.
Kroatia ei auttanut Sloveniaa, ja sen presidentti Tudjman kielsi halukkaita siviilejä pysäyttämästä Sloveniaan meneviä panssareita maan maaperällä, mutta toisaalta Belgradista oli lähtenyt Slovenian sodan kestäessä iso panssariosasto kohti Kroatiaa.
Joku ampui lauantaiyönä 29. kesäkuuta lähellä parlamenttitaloa, mihin reagoitiin poliitikkoa suojaavin turvatoimin. Ihmiset alkoivat pelätä ulkona liikkumista. .
EY lähetti kolme neuvottelijaa Zagrebiin 29. kesäkuuta yrittämään aseleponeuvotteluja, seuraavana päivänä mukaan liittyi Jugoslavian pääministeri Ante Marković. Milan Kučan sai aamulla runsaasti herjaussoittoja, koska monien sloveenien mielestä hän oli antanut EY:n van den Broekin johtaman kolmikon painostaa itseään itsenäisyysasiassa ja oli silloin isänmaan petturi. Mutta Kučan oli sanonut kolmikolle, ettei Slovenia tingi itsenäistymisestään, ja että on älytöntä kysyä suostuuko Slovenia tulitaukoon, koska vain puolustautuu liittoarmeijan hyökkäystä vastaan.
30. kesäkuuta uudelleen kokoontunut EY-troikka tuki Slovenian itsenäistymistä, mutta asetti sille kolmen kuukauden kieltoajan. Eräs ulkomainen tarkkailija sanoi 30. kesäkuuta armeijan menettäneen psykologisen aloitteen. Stipe Mesić nimitettiin Jugoslavian presidentiksi.
Jugoslavian armeija yritti vielä siirtää panssareita Kroatiasta joukkojensa avuksi, mutta turhaan. 2. heinäkuuta käytiin sodan kovimmat taistelut ja liittoarmeija hyökkäsi ilmasta käsin tv-asemia vastaan. 2. heinäkuuta Krakovskin metsässä aluepuolustusjoukot tapasivat Jugoslavian ilmavoimien tukeman panssaririvistön, josta tuhosivat muutaman panssarin ajaen loput pakosalle. Sloveenit valtasivat samana päivänä monia raja-asemia, liittoarmeijan kasarmeja jne. Poliittinen ratkaisu saatiin mm Saksan ulkoministerin mukana ollessa jo 2. heinäkuuta, mutta sota jatkui vielä 3. heinäkuuta.
Aselepo oli varma vasta 4. heinäkuuta. Samana päivänä serbialaisia äitejä saapui Sloveniaan hakemaan poikiaan kotiin, ja äidit saivat mennä piiritettyyn kasarmiin sloveenien suostumuksesta. Samana päivänä Montenegron presidentti sanoi, että "Slovenia saa mennä".
Yhtenäistä sosialistista Jugoslaviaa ajanut armeijan kenraali Blagoje Adzić olisi halunnut uusia Slovenia-operaation suuremmin joukoin ja pitää Slovenian Jugoslaviassa. Adzićin mielestä tappio johtui liian pienestä operaatiosta ja sotilaiden huonosta taistelumoraalista, ja uusi operaatio veisi 10-15 päivää. Adzić piti Belgradin sotilasakatemiassa 5. heinäkuuta Sloveniassa epäonnistuneiden tilalle nimitetyille upseereille puheen, jossa vastusti Suur-Serbiaa, koska "kaikki serbit samassa valtiossa" käynnistäisi täyden sodan , ja että yhtenäinen Jugoslavia ajaisi saman asian , ja että Slovenia oli pidettävä Jugoslaviassa. Adzić sanoi armeijan määräävän Slovenia-asiassa ehdot ja uhkasi totaalisella sodalla Slovenian armeijaa ja siviilejä, ja pommittaa täydellä teholla kohteeseen katsomatta, ja Adzić lupasi pommittaa Slovenian 30 vuotta ajassa taaksepäin 10-15 päivässä , ja että "sota ei valikoi uhrejaan", ja että Slovenian sodan ensikierroksen uhrit olivat vähäiset , ja että liittoarmeija oli hävinnyt taistelun, muttei sotaa. Adzićin mielestä petturit tuli teloittaa ilman armoa. Mutta Adzićin kanta jäi Slovenian eroa kannattavien jalkoihin.
Slovenian sodan aikana puhuttiin muutenkin "pettureista" armeijan sisällä. Liittoarmeijaa järjestettiin uudelleen, ja Kroatiaa ja Sloveniaa kohti lähti nyt reserviläisiä, ei asevelvollisia, ja nyt panssareilla olisi myös jalkaväen tuki, ja liittoarmeijan 5. armeijakunnan komentaja vaihdettiin Kosovon kukistaneeseen Života Avramovićiin.
Mutta koska Slobodan Milošević ajoi Suur-Serbiaa, häntä ei kiinnostanut toden teolla pitää vähäserbistä Sloveniaa serbien vallan alla. Milošević syytti Slovenian tappiosta sodanjulistuksen allekirjoittanutta Ante Markovićia ja Sloveniaa Jugoslavian hajottamisesta. Milošević katsoi tarvitsevansa Sloveniassa olleita aseita Kroatiassa ja Bosniassa.
Sairauslomalta palannut Adzićin tuuraamana ollut puolustusministeri Veljko Kadijević sanoikin, että liittoarmeija pystyisi kukistamaan Slovenian, mutta liittoarmeija ei halua tappaa sloveeneja, vaikka nämä haluavat irti Jugoslaviasta.
5. heinäkuuta EY julisti koko entisen Jugoslavian alueen aseidenvientikieltoon. Samana päivänä Slovenian johto ilmoitti maansa tarvittaessa neuvottelevan Jugoslavian kanssa rajoistaankin, ja Mesić sanoi armeijan pysyvän Slovenian parakeissa. Slovenia aloittikin n. 10000 miehen vahvuisten joukkojensa kotiuttamisen, vaikka Jugoslavia yhä syytti sloveeneja tulitauon rikkomisesta, ja koneita lenteli Slovenian yllä. Sloveeneilla oli ollut puolustuksessa mukana enimmilläänkin n. 25000 sotilasta. Joidenkin liittoarmeijan kasarmien ympäristön kerrottiin olleen miinoitettu karkaamisten estämiseksi, mutta liittoarmeija lupasi sotilaskarkurien rankaisemattoman paluun kasarmeihinsa. Slovenian presidenttineuvosto arvosteli vaatimuslistan kohtaa, jonka mukaan sloveenien piti palauttaa ottamansa liittoarmeijan aseet.
Milošević lupasi Slovenialle itsenäisyyden 6.7.1991.
Peterle, Bucar sekä katujen mielensoittajat vastustivat 8. heinäkuuta myönnytyksiä, joita pitivät petoksena, antautumisena ja itsenäisyyden peruutuksena. Kučan joutui puolustelemaan sopimusta, myöntyminen EY:n kompromissiin takaisi EY:n avun ja Slovenian tunnustuksen jos Jugoslavia hyökkäisi uudestaan. Drovsekin mielestä Slovenialle ei ollut liikkumatilaa. Kaikki Sloveniassa tiesivät, ettei pienillä asejoukoilla varustettu Slovenian aluepuolustus kestäisi, jos liittoarmeija hyökkäisi maahan tosissaan.
Liittoarmeija päätti 19. heinäkuuta 1991 vetäytyä pois Sloveniasta tulevien kuukausien aikana.
BBC:n julkaiseman arvion mukaan levottomuuksissa sai surmansa noin sata ihmistä. Slovenian hallituksen 2001 julkistaman arvion mukaan Jugoslavian armeijasta kuoli 44 sotilasta, slovenialaisia 19 ja ulkomaalaisia 12, mutta niiden sotilaiden määrästä ei ole arviota jotka surmattiin yrittäessään paeta jugoslavialaisia joukkoja.
Jorge Linares
Jorge Linares (s. 22. elokuuta 1985) on venezuelalainen kevytsarjan nyrkkeilijä ja hallitseva WBA-liiton maailmanmestari painoluokassaan.
Ammattinyrkkeilyura
Linares aloitti ammattinyrkkeilemisen vuonna 2002. Uran alkuvuodet Linares otteli ylemmässä kääpiösarjassa, jossa hän voitti väliaikaisen WBA Fedelatin mestaruuden. Tämän jälkeen Linares vaihtoi painoluokkaa siirtyen höyhensarjaan. Vuonna 2007 Linares kohosi WBC-liiton tunnustamaksi höyhensarjan mestariksi kukistamalla Oscar Lariosin teknisellä tyrmäyksellä ottelun ehdittyä kymmenenteen eräänsä. Kamppailussa Larios hyödynsi jabiaan ja iski jatkuvia voimaiskuja joihin Larios ei kyennyt vastaamaan, ja kymmenennessä erässä larios putosi kanveesiin. Larios kykeni nousemaan ylös, mutta tuomari keskeytti ottelun. Ensimmäisessä höyhensarjan mestaruuden puolustusottelussaan Larios kohtasi Gamaliel Diazin jonka tyrmäsi ottelun ehdittyä kahdeksaneen eräänsä käytettyään Diazia neljännessä erässä kanveesissa.
Tämän jälkeen Linares piti lähes vuoden ottelutauon siirtyen ottelemaan ylempään höyhensarjaan. Ensimmäisessä ylemmän höyhensarjan ottelussaan Linares kohtasi WBA liiton mestarin Whyber Garcian, jonka voitti teknisellä tyrmäyksellä. Ensimmäisessä ylemmän höyhensarjan mestaruuden puolustusottelussaan Linares kohtasi Josafat Perez Josafat Perezin, jonka voitti teknisellä tyrmäyksellä. Toisessa puolustusottelussaan Linares kohtasi Juan Carlos Salgadon, jolle hävisi ensimmäisen erän teknisellä tyrmäyksellä oltuaan sitä ennen pahoissa vaikeuksissa. Tämän jälkeen kului kaksi vuotta ennen Lariosin seuraavaa valtaliittojen mestaruusottelua. Vuonna 2011 Larios pääsi ottelemaan WBC liiton mestaruudesta Antonio DeMarcoa vastaan. Linares hävisi kamppailun yhdennessätoista erässä teknisellä tyrmäyksellä. Linares hävisi myös seuraavan ottelunsa Sergio Thompsonia vastaan.
Vuonna 2014 Linares kohosi kevytsarjan WBC liiton mestariksi kukistamalla Javier Prieton tyrmäämällä tämän kamppailun neljännessä erässä. Linares puolusti WBC-liiton mestaruutta kahdesti. Linares kohosi WBA-liiton mestariksi vuonna 2016 voittamalla Anthony Crollan kaikin tuomariäänin kaksitoistaeräisessä kamppailussa.
Patricia Seppälä
Patricia Maria Katie Seppälä (o.s. Erkko, 30. kesäkuuta 1924 Helsinki – 3. tammikuuta 2001 Helsinki) oli suomalainen kuvajournalismin uranuurtaja.
Seppälä valmistui ylioppilaaksi Helsingin Suomalaisesta Yhteiskoulusta. Uransa alkuvuosina hän toimi Sanoma Osakeyhtiön ja Helsingin Sanomain palveluksessa eri tehtävissä. Vuonna 1952 Seppälä siirtyi Lehtikuva Oy:n palvelukseen ja ulkomailla viettämiänsä vuosia 1956–1972 lukuun ottamatta pysyi yhtiön palveluksessa vuoteen 1989 asti. Lisäksi Seppälä toimi Sanoma Osakeyhtiön hallituksessa 1951–1994.
Suku
Seppälän isä oli sanomalehtimies Eljas Erkko, Aatos Erkko oli hänen veljensä. Ensimmäisen avioliittonsa Seppälä solmi vuonna 1945 vapaaherra Lars Langenskiöldin kanssa. Avioliitto päättyi eroon vuonna 1951. Tästä avioliitosta hänellä on poika, Robin Langenskiöld. Seppälä oli myöhemmin naimisissa suurlähettiläs Rafael Seppälän kanssa. Vuodet 1956–1972 Seppälä vietti suurlähettilään puolisona Washingtonissa ja Pariisissa. Avioliitosta syntyi tytär Rafaela Seppälä.
Lykopolites
Lykopolites, egyptiläisittäin Nedjefet-khentet , oli muinaisen Egyptin nomos eli maakunta tai hallintopiiri. Se sijaitsi Ylä-Egyptissä ja oli numeroltaan kyseisen alueen 13. nomos.
Maantiede
Lykopoliteen nomos oli yksi Ylä-Egyptin 22 nomoksesta, ja se oli numeronsa mukaisesti alueen 13. nomos Niilin yläjuoksulta laskien. Nomoksen alue ulottui Hypselestä Lykopoliihin noin 8 kilometrin matkan Niilin vartta. Sen eteläpuolella eli yläjuoksulla päin sijaitsi Hierakonpoliteen nomos (U12) ja pohjoispuolella eli alajuoksulla päin Kussiteen nomos (U14).
Nomoksen pääkaupunkina (mētropolis) esiintyy yleensä Lykopolis eli egyptiläisittäin Saut (nyk. Asyut). Nomoksen pinta-alaksi on jossakin vaiheessa sen historiaa laskettu aruraa (auranalaa) eli noin 250 neliökilometriä.
Historia
Lykopoliteen nomos oli olemassa egyptiläisellä nimellään Egyptin faaraodynastioiden kaudella. Kreikkalaisen nimensä se sai hellenistisellä kaudella eli Ptolemaiosten aikana, jolloin se nimettiin tuolloisen pääkaupunkinsa mukaan. Nimi oli käytössä Egyptin kreikkalais-roomalaisena aikana. Tutkimuksessa nomoksesta käytetään usein tunnusta U13, jolla siihen voidaan viitata nimenmuutoksista riippumatta.
Nomoksen pääjumalia olivat Anubis sekä Wepwawet, joka esiintyy nomoksen jumalana myös faarao Senusret I:n niin kutsutussa Valkoisessa kappelissa. Myöhempinä aikoina nomoksen jumalat olivat triadi eli jumalkolmikko Anubis/Osiris, Hathor/Isis ja Wepwawet.
Lastenkirjallisuus
thumb|[[Jörö-Jukka oli suosittu lastenkirja 1800-luvulla.]] thumb|Lapsia lukemassa [[Dr. Seussin jouluaiheista lastenkirjaa How the Grinch Stole Christmas!]] Lastenkirjallisuus on lapsille suunnattua kirjallisuutta, jonka sisällössä lasten kehitystaso on otettu huomioon. Usein lastenkirjallisuutta käsitellään yhdessä nuortenkirjallisuuden kanssa, jolloin käytetään nimitystä lasten- ja nuortenkirjallisuus. Kategoriana se on käyttökelpoisimmillaan kirjastoissa tai kirjojen markkinoinnissa. Varsinaisesti lastenkirjallisuus ei ole selväpiirteinen genre, sillä lastenkirjallisuuden nimekkeen alla käsitellään usein kirjoja, jotka olisi yhtä lailla mahdollista määritellä esimerkiksi fantasiakirjallisuudeksi, psykologisiksi romaaneiksi tai novellikokoelmiksi – miltei kaikki yleisen kirjallisuuden lajit esiintyvät myös lastenkirjallisuudessa.
Lastenkirjallisuuden yleisinä tunnusmerkkeinä pidetään usein tietynlaisia aihevalintoja tai jollakin tavoin rajattua ilmaisua. Myös nämä jakoperusteet ovat ongelmallisia, sillä niiden perusteella lukuisia yleisen kirjallisuuden piiriin laskettavia teoksia olisi syytä pitää lastenkirjallisuutena, tai vastaavasti monia lastenkirjallisuudeksi määriteltyjä teoksia yleisenä kirjallisuutena. Lastenkirjat ovat yleensä suhteellisen lyhyitä ja kieleltään ja rakenteeltaan helppolukuisempia kuin aikuisille suunnattu kirjallisuus.
Tampereella sijaitseva Lastenkirjainstituutti (LKI) on suomalainen valtakunnallinen lasten- ja nuortenkirjallisuuden tallennus-, tiedotus- ja tutkimuskeskus sekä alan erikoiskirjasto. Kirjastossa on noin 70 000 lasten- ja nuortenkirjaa. Instituutti julkaisee myös neljä kertaa vuodessa ilmestyvää lasten- ja nuortenkirjallisuutta esittelevää aikakauslehteä, Onnimannia.
Kansainvälisesti lastenkirjailijoista erityisen tunnettuja ovat esimerkiksi brittiläiset Enid Blyton (Viisikko-sarja) Roald Dahl ja J. K. Rowling (Harry Potter).
Itsehoitolääke
Itsehoitolääkkeiden käyttöön liittyy kaikkien lääkkeiden tavoin haittavaikutuksia ja vaaroja. Jokin sairaus voi estää lääkkeen käytön – esimerkiksi ibuprofeeni voi aiheuttaa astmaatikolle kohtauksen. Lääkkeellä voi myös olla yhteisvaikutuksia muiden aineiden kanssa. Pitkäaikaiskäyttöön liittyy syyseurauksellisten haittavaikutusten lisäksi riski, että vakavamman sairauden oireet peittyvät ja lääkäriin hakeutuminen lykkääntyy. Runsaasti väärinkäytettyjä valmisteita ei yleensä saa ilman lääkemääräystä.
Itsehoitolääkkeisiin liittyy merkittäviä riskejä esimerkiksi ali- ja ylikäytön osalta. Ihmiset eivät monesti myöskään tunnista, että samaa vaikuttavaa lääkeainetta sisältäviä valmisteita voi olla monia esimerkiski tabletissa, sekä kuumajuomassa. Myös itsehoitolääkkeet ovat lääkevalmisteita, jotka voivat olla vaarallisia liian suurina annoksina - noudata aina pakkauksesta löytyvää suositeltua annosohjetta, sekä mahdollista käyttöaikaa.
Lisäneuvontaa vaativa itsehoitolääke (LVI) on apteekista ilman reseptiä saatava lääke, jonka saa, kun apteekin farmaseuttinen (armaseutti tai proviisori) henkilökunta on ensin varmistanut lääkkeen soveltuvuuden asiakkaalle ja että hän ymmärtää lääkkeen käyttöohjeet. Lisäneuvontaa vaativia itsehoitolääkkeitä ovat esimerkiksi jälkiehkäisyvalmisteet, sekä kipulääke naprokseeni ja migreenikohtauslääke sumatriptaani.
Itsehoitolääkkeisiin liittyy paljon keskustelua, pitäisikö ne vapauttaa myyntiin myös päivittäistavarakauppaan. Esimerkiksi Ruotsissa tavallinen särkylääke parasetamoli vapautettiin vähittäistavaramyyntiin, jonka jälkeen parasetamolin yliannostuksien määrä kasvoi valtavasti. Lopulta parasetamoli vedettiin takaisin apteekkimyyntiin korkean haittaprofiilinsa vuoksi.
Lähteet
https://www.apteekkari.fi/uutiset/ruotsi-vetaa-osan-sarkylaakkeista-takaisin-apteekkeihin.html
Venaus
Venaus on kunta Italiassa Piemonten alueella sijaitsevassa Torinon metropolikaupungissa. Vuoden 2022 alussa kunnassa oli arviolta 905 asukasta. pienoiskuva|left
Filip Đorđević
1. heinäkuuta 2014 Đorđević siirtyi ilmaisella siirrolla Nantesista Lazioon solmien kesäkuun 2018 loppuun saakka voimassa olevan sopimuksen.
Johannes II Komnenos
Johannes II Komnenos (13. syyskuuta 1087 – 8. huhtikuuta 1143) oli Bysantin keisari vuosina 1118 – 1143. Hän oli keisari Aleksios I Komnenoksen vanhin poika. Hän aikanaan valtakunnan olot vakaantuivat pitkäaikaisen rappiokauden jälkeen. Aleksioksen takaisin valtaamat alueet lujitettiin taas osaksi Bysantin valtakuntaa. Johannes teki myös merkittäviä valloituksia Vähässä-Aasiassa ja Lähi-idässä.
Nuoruus
Johannes Komnenos syntyi Konstantinopolissa 13. syyskuuta 1087. Hänen äitinsä oli mahtavan Dukas-suvun jäsen, Irene Dukaina ja hänen isänsä oli keisari Aleksios Komnenos, joka oli vuonna 1081 kaapannut keisariuden itselleen. Aleksios oli ensin nimittänyt entisen keisarin Mikael VII:n Dukaksen pojan Konstantinoksen perijäkseen, mutta Johanneksen synnyttyä hän menetti asemansa. Vuonna 1092 Aleksios teki Johanneksesta perijänsä ja kanssahallitsijansa.
Nousu valtaan
Vuonna 1118 keisari Aleksios oli vakavasti sairas ja kuolemaisillaan. Hänen vaimonsa Irene halusi tyttärensä Anna Komnenan miehestä Nikeforos Bryennioksesta uutta keisaria, mutta Johanneksen itsensä mukaan Aleksios valitsi kuitenkin poikansa perijäkseen ennen kuolemaansa elokuussa 1118. Bysanttilaisen historioitsijan Niketas Khoniateksen mukaan Johannes, yhdessä joidenkin sukulaistensa ja veljensä Isaakin kanssa, tunkeutui Manganan luostariin, missä hänen isänsä makasi kuolinvuoteellaan, ja otti tämän keisarillisen sinettisormuksen hänen sormestaan. Tämän jälkeen hän ratsasti aseistautuneiden kannattajiensa kanssa keisarilliseen palatsiin Konstantinopoliin, missä väkijoukko huusi hänet keisariksi. Irene yllätettiin täysin eikä hän onnistunut taivuttelemaan Johannesta luopumaan vallasta, tai Nikeforosta toimimaan häntä vastaan. Palatsin vartijat kieltäytyivät aluksi tunnustamasta Johannesta keisariksi ilman todisteita hänen isänsä toivomuksista, mutta väkijoukko pakotti heidät avaamaan palatsin ovet hänelle. Aleksios kuoli seuraavana yönä ja Johannes kieltäytyi osallistumasta hänen hautajaisiin Irenen pyynnöstä huolimatta, koska hänen valtansa oli vielä heikko. Muutamassa päivässä Johanneksen asema oli kuitenkin turvattu. Hän oli 30-vuotias noustessaan keisariksi.
Sotilaskeisari
Vuonna 1119 Johannes teki sotaretken Fryygiaan jossa hän valloitti takaisin muutamia linnoituksia seldžukeilta. Vuonna 1121 petsenegit (tai kumaanit) ylittivät Tonavan ja hyökkäsivät Traakiaan. Johannes lahjoi osan vihollisistaan ja löi loput taistelussa. Petsenegit puolustivat leiriään käyttämällä vaunujaan linnoituksin ja heitä vastaan lähetettiin varjagikaarti.
thumb|right|Keisarinna Ireneä esittävä mosaiikki [[Hagia Sofiassa.]] Johannes meni naimisiin unkarilaisen prinsessan, Piroskan (joka vaihtoi nimensä Ireneksi) kanssa. Unkarin kuninkaan László I:n kuoltua hänen vanhemmasta pojastaan István (Tapani) II:stä tuli kuningas ja nuoremi poika Álmos pakeni Bysanttiin. Tästä syystä unkarilaiset hyökkäsivät vuosina 1127–1128.
Vuonna 1130 Johanneksen veli Isaak pakeni danishmendidien kuninkaan luokse. Johannes lähti sotaretkelle ja valtasi takaisin Komnenosten esi-isien kotikaupungin, Kastamonin. Turkkilaisen valtasivat kuitenkin pian takaisin kaupungin. Vuonna 1134 Johannes liittoutui Konya sulttaanin Masudin kanssa, joka myös oli danishmendiden vihollinen. Kun kummatkin olivat matkalla Kastamoniin, danishmendidien uusi kuningas Muhammed sai Masudin ylipuhuttua että bysanttilaiset olivat heidän yhteinen vihollisensa. Saatuaan tietää tästä Johannes palasi takaisin talviasemiinsa. Seuraavana vuonna hän valtasi takaisin Kastamonin ja miehitti sen 2 000 sotilaalla.
Seuraavina vuosina Johannes kampanjoi menestyksekkäästi Anatoliassa ja Fryygiassa. Nuorin poika Manuel osoittautui taitavaksi ja rohkeaksi sotilaaksi, vaikkakin hänellä oli äkkipikainen luonne. Vuonna 1142 Johanneksen vanhimmat pojat, Aleksios ja Andronikos menehtyivät. Johannes jatkoi retkeään Manuelin kanssa Syyria kohti. Hän ilmoitti Jerusalemin kuninkaalle Fulkille että hän aikoi ajaa pakanat pois pyhältä maalta ja tehdä matkan Jerusalemiin. Antiokiaan päästyään Johannes sai tietää että ristiretkeläiset olivat piirittäytyneet kaupungin linnoitukseen. Hän päätti palata Kilikiaan talven yli.
Kuolema
Ollessaan metsästysretkellä Kilikiassa lähellä Mopsuestian kaupunkia keväällä 1143 Johanneksen väitettiin vahingossa pistäneen itseään myrkytetyllä nuolella ja sairastuneen vakavasti. Kuolinvuoteellaan Johanneksen sanottiin nimenneen Manuelin perijäkseen. Syyksi hän kertoi Isaakin kiivaan luonteen ja Manuelin esittämän rohkeuden aiemmassa taistelussa. Kuullessaan Johanneksen päätöksestä armeija huusi Manuelin keisariksi. Johannes kuoli muutaman päivän kuluttua 8. huhtikuuta 1143. Jotkut nykyhistorioitsijoista pitävät kuitenkin mahdollisena, että Manuelin tukijat juonivat vallanperimyksen tämän hyväksi, tai jopa aiheuttivat Johanneksen kuoleman.
Henkilö
Kronikoitsijat ovat pitäneet Johannesta Komnenos-dynastian parhaimpana keisarina. Hänet kuvataan hurskaana, anteliaana ja etevänä kenraalina. Johanneksesta käytettiin yleisesti lisänimeä kaunis. Tämä ei suinkaan viitannut mihinkään fyysiseen kauneuteen, päinvastoin Johannes kuvataan keskiaikaisissa lähteissä jopa erityisen rumaksi. Kauniilla viitattiin hänen hurskauteensa, jota pidettiin jopa tavallisesti niin uskonnollisessa Bysantissa harvinaisena. Niketas Khoaniteen mukaan hän eli askeetin elämää ja halveksi Konstantinopolin ylimystön yleellisiä elämäntapoja. Koska hän ei nimittänyt sukulaisiaan korkeisiin virkoihin Johannesta ei myös syytetty isänsä tavoin nepotismista.
Perhe
Johanneksella ja Irenellä oli kahdeksan lasta:
Felipe Anderson
Felipe Anderson (s. 15. huhtikuuta 1993) on brasilialainen jalkapalloilija, joka edustaa seurajoukkuetasolla italialaisseura Laziota. Felipe Anderson on pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja.
Seurajoukkueura
25. elokuuta 2013 SS Lazio ja Santos pääsivät yhteisymmärrykseen pelaajan siirtokorvauksesta, joka oli noin 8 miljoonaa euroa. Pelaaja allekirjoitti viiden vuoden sopimuksen 800 000 euron vuosipalkalla. Felipe Anderson pelasi Laziossa kausien 2013−2018 aikana 137 Italian Serie A:n ottelua ja teki 25 maalia. Eurooppa-liigassa hän pelasi 18 ottelua, joissa teki viisi maalia. Mestarien liigassa hän pelasi kaksi karsintakierroksen ottelua.
Felipe Anderson siirtyi Englannin Valioliigan West Ham Unitediin 38 miljoonan euron siirtosummalla kesällä 2018. Hän pelasi kaudella 2018–2019 Valioliigassa 36 ottelua ja teki yhdeksän maalia. Valioliigakaudella 2019–2020 hän pelasi 25 ottelua ja teki yhden maalin. Valioliigakaudella 2020–2021 hän pelasi West Hamissa kaksi liigaottelua, ja oli lokakuun alkupuolelta kauden loppuun lainalla Primeira Ligan FC Portossa, jossa pelasi viisi liigaottelua ja yhden Mestarien liigan pelin.
Maajoukkueura
Felipe Anderson kuului Brasilian joukkueeseen, joka voitti olympiakultaa Rio de Janeirossa 2016. Hän pelasi turnauksessa neljä ottelua, loppuottelussa hän tuli vaihdosta kentälle.
Brasilian A-maajoukkueessa Felipe Anderson esiintyi ensimmäisen kerran pelattuaan seitsemän minuuttia harjoitusmaaottelussa Meksikoa vastaan kesäkuussa 2015. Seuraavan kerran hän pääsi kentälle ottelussa Panamaa vastaan maaliskuussa 2019.
Mangaanijodidi
Mangaanijodidi (MnI2) on mangaani- ja jodidi-ionien muodostama epäorgaaninen ioniyhdiste.
Ominaisuudet ja valmistus
Huoneenlämpötilassa mangaanijodidi on valkoista tai punertavaa kiteistä ja hygroskooppista ainetta. Sen väri muuttuu valon tai kosteuden vaikutuksesta ruskehtavaksi jodin muodostumisen vuoksi. Kidevedettömän yhdisteen lisäksi tunnetaan useita kidevedelliset hydraatteja, joissa kideveden määrä voi olla 1, 2, 4, 6 tai 9. Tavanomaisin on tetrahydraatti (MnI2·4H2O). Kidevesi voidaan poistaa rakenteesta kuumentamalla alhaisessa paineessa. Mangaanijodidi liukenee hyvin veteen. Se liukenee myös etanoliin.
Mangaanijodidia valmistetaan mangaanihydroksidin ja vetyjodidin välisellä reaktiolla.
Mangaanijodidia voidaan käyttää muiden mangaaniyhdisteiden valmistamiseen.
Tyrskyviuhtoja
pienoiskuva|Tachyeres brachypterus
Tyrskyviuhtoja (Tachyeres brachypterus) on Falklandinsaarten kotoperäinen sorsalaji.
Koko ja ulkonäkö
Tyrskyviuhtojan pituus on 61–74 cm ja paino 3,4–4,2 kg. Se on hanhen kokoinen, lentokyvytön sorsa, jota on maastossa vaikea erottaa samannäköisestä pilkkaviuhtojasta. Lajin höyhenpuku on tummanharmaa valkoisin täplin, vatsa on valkoinen ja nokka sekä jalat keltaiset. Sukupuolet ovat erinäköisiä ja koiras on kookkaampi.
Esiintyminen
Tyrskyviuhtojat elävät Falklandinsaarilla 12 000 neliökilometrin suuruisella alalla ja populaation koko on 27 000–48 000 yksilöä. Se lienee saarten runsain sorsalintu, joka esiintyy lähes kaikilla rannoilla.
Elinympäristö
Valtameren saarten rannat.
Lisääntyminen
Pesintä tapahtuu syys-joulukuussa. Parin reviiri on rantakaistaleen pätkä, jota ne vartioivat tarkkaan. Pesä on maassa ja naaras munii 5–10 munaa, joita se hautoo 28–40 päivää.
Ravinto
Ruokavalio koostuu pääasiassa äyriäisistä ja nilviäisistä.
Numeropeli
Numeropeli: Luulet ymmärtäväsi jalkapalloa, mutta et tiedä siitä mitään on Chris Andersonin ja David Sallyn vuonna 2013 julkaisema kirja jalkapallon tilastoista.
Musta huumori
thumb|250px|Ruutuhyppelyruudukko kerrostalon katon reunalla. Musta huumori tai hirtehishuumori on huumorin, komedian ja satiirin laji, jossa normaalisti vakavina ja traagisina pidettyjä asioita käsitellään humoristisesti tai satiirisesti. Mustaa huumoria käytetään yleisesti kirjallisuudessa, teatterissa ja elokuvissa.
Musta huumori kuvaa groteskein keinoin maailman absurdiutta, paradoksaalisuutta ja julmuutta yksilön näkökannalta. Musta huumori ei hyväksy mitään yleistä jakamatonta käsitystä todellisuudesta vaan korostaa kaiken suhteellisuutta. Tällöin asetetaan myös vakavat ”pyhät” arvot ja itsestäänselvyydet naurunalaisiksi.
Musta komedia
Musta komedia on komedia, jossa huumoria ammennetaan yleensä traagisina pidetyistä asioista: kyseessä on mustaa huumoria hyödyntävä komedia. Termi ilmaantui käyttöön 1900-luvulla. Se on luultavasti peräisin kirjailija Jean Anouilh'lta, sillä hän itse sijoitti näytelmiänsä muun muassa luokkiin pièces roses ja pièces noirs (vaaleanpunaiset ja mustat näytelmät). Patrice Pavis määrittelee mustan komedian pessimistiseksi genreksi, joka on lähellä tragikoomista, mutta komediaa on vain sen nimessä ja traaginen ratkaisu puuttuu. Esimerkkejä mustasta komediasta ovat Anouilh'in "mustien näytelmien" ohella muun muassa William Shakespearen Venetsian kauppias ja Mitta mitasta sekä Friedrich Dürrenmattin Vanhan naisen vierailu.
Musta huumori käsitteenä
thumb|Sanaleikkiin perustuvaa ironiaa: umpikujakyltti hautausmaan vieressä. Mustan huumorin käsitettä on vaikea määritellä. Kun ajatellaan ilmaisutyyliä ja elämänkatsomuksellista näkemystä, voidaan sanoa mustan huumorin sivuavan eksistentialismia. Eksistentialismi näkee maailman kaaosmaisena paikkana ilman pysyviä arvoja, mutta sisältää kuitenkin kunnioitusta yksilöä kohtaan. Musta huumori siirtää perspektiivin ulkoisiin tekijöihin, yksilön ympäristöön. Ympäröivä maailma kuvataan eräänlaisena päättymättömänä labyrinttina, jossa yksilö yhteiskunnan, arvojen ja aatteiden kurimuksessa yrittää turhaan luoda järjestystä elämäänsä.
Mustalle huumorille on tyypillistä, ettei yksilölle anneta pakomahdollisuutta. Esimerkiksi kirjailija tarkastelee kiihkottomasti romaanihenkilönsä turhia pyrkimyksiä rakentaa järjestystä maailman kaoottisuudesta ja esittää asioiden perimmäisen suhteellisuuden: lopullista ehdotonta totuutta ei ole olemassa. Koska lopullista ratkaisua ei koskaan löydy, mustaa huumoria käyttävä kirjailija ei kerronnassaan voi olla tiukasti sitoutunut mihinkään maailmankatsomukselliseen, eettiseen tai uskonnolliseen järjestelmään.
Mustaa huumoria voidaan myös pitää eräänlaisena ahdistuksen, tuskan ja sairauden estetisointina. Esimerkiksi Joseph Heller kertoo mustan huumorin värittämässä teoksessaan Me sotasankarit (Catch-22) taistelulentäjistä sodan kurimuksessa, kuolemanpelon ja ahdistuksen keskellä. Mustaa huumoria on juuri se, että tilanne esitetään koomisessa valossa.
Esimerkkejä mustasta huumorista
Mustaa huumoria edustaa esimerkiksi Samuel Beckettin näytelmän Huomenna hän tulee kohtaus, jossa mies ottaa pois vyönsä hirttäytyäkseen sillä ja hänen housunsa putoavat.
Toinen esimerkki mustasta huumorista on aikuisille katselijoille suunnattu televisiosarja Happy Tree Friends, muutaman minuutin pituisista jaksoista koostuva lyhytpiirrossarja. Sarjan päähenkilöt ovat pieniä metsäneläimiä, jotka ajautuvat koomisiin ja väkivaltaisiin tilanteisiin yrittäessään selvitä jokapäiväisistä arkisista rutiineista.