cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Leevi Rantalaiho
Ura
Rantalaiho säesti lukuisia operetteja, musikaaleja ja laulunäytelmiä sekä sävelsi näyttämömusiikin useisiin näytelmiin, joita olivat muun muassa Miehen kylkiluu, Täällä Pohjantähden alla II ja Arvottomat. Hänen näyttämörooleistaan mainittakoon kenraali Pickering näytelmässä Pygmalion ja keisari näytelmässä Valkoinen hevonen. Rantalaiholla oli roolitehtäviä myös muun muassa teoksissa Juurakon Hulda ja Täällä Pohjantähden alla.
Leevi Rantalaiholla oli myös yksi elokuvarooli: hän näytteli Jokioisten kartanon isännöitsijä Paul Petterssonia Jotaarkka Pennasen vuonna 1973 ohjaamassa draamaelokuvassa Mommilan veriteot 1917.
Prayagraj
Prayagraj tai Prayag, entiseltä nimeltään Allahabad, on kaupunki Intiassa, Uttar Pradeshin osavaltiossa. Vuonna 2011 siellä laskettiin olevan 1 216 719 asukasta.
Historia
Prayagraj sijaitsee muinaisen Prayāgan pyhän kaupungin paikalla, ja hindulaisen tarun mukaan siellä Brahma uhrasi ensimmäisen kerran luotuaan maailman. Se on merkittävä paikka hindulaisuuden kannalta myös siksi, että se on pyhien Ganges- ja Jamuna-jokien sekä myyttisen Sarasvatin kohtauspaikassa. Kaupunkiin virtaa vuosittain satoja tuhansia pyhiinvaeltajia, ja joka kahdestoista vuosi miljoonat osallistuvat hindujen pyhiinvaellusjuhlaan nimeltä Kumbh Mela.
Suurmoguli Akbar huomasi Prayāgan strategisen merkityksen, rakennutti suuria linnoituksia ja nimesi kaupungin Illahabadiksi vuonna 1575.
Intian itsenäistymisen aikana Prayagrajilla oli suuri merkitys. Nehrun suku on sieltä kotoisin.
Vuonna 2018 Uttar Pradeshin pääministeri Yogi Adityanathin (BJP) osavaltiohallitus muutti kaupungin nimen Allahabadista Prayagrajiksi. Intian sisäministeriö hyväksyi nimenmuutoksen vuoden lopussa.
Koska Prayagrajin aurinkoaika on tasan viisi ja puoli tuntia Greenwichin aikaa edellä, se on Intian kansallisen ajan referenssikaupunki.
Väestö
Intian vuoden 2011 väestönlaskennassa kaupungin väkiluvuksi saatiin 1 112 544 henkeä. Hindulaisuus oli kaupungin suurin uskonto 76 prosentilla. Toinen suuri uskonto oli islam, jota tunnusti melkein 22 prosenttia väestöstä. Muiden uskonnollisten ryhmien jäsenmäärät jäivät alle yhden prosentin. Lukutaitoisten osuudeksi kirjattiin 85 %. Sukupuolijakauman osalta tuhatta miestä kohden löytyi 853 naista ja tuhatta poikalasta kohden 863 tyttöä. Väestöstä melkein kahdeksan prosenttia asui slummeissa.
19. tammikuuta
19. tammikuuta on gregoriaanisen kalenterin mukaan vuoden 19. päivä. Vuodesta on jäljellä 346 päivää (karkausvuonna 347).
Juhlapäiviä
Katso myös: kalenteri ~ 18. tammikuuta, 20. tammikuuta
Jacob Nena
Jacob Nena (10. lokakuuta 1941 Lelu, Mikronesia – 7. heinäkuuta 2022 Sacramento, Kalifornia, Yhdysvallat ) oli mikronesialainen poliitikko. Hän toimi maansa neljäntenä presidenttinä vuosina 1996–1999. Hän toimi varapresidenttinä, kunnes hänen edeltäjänsä Bailey Olter sairastui aivohalvaukseen 16. marraskuuta 1996. Nena siirtyi virkaatekeväksi presidentiksi samana päivänä. Presidentinvalan hän vannoi 8. toukokuuta 1997, kun maan kongressi julisti Olterin kykenemättömäksi jatkamaan tehtävässään. Hänen virkakautensa jatkui hänen edeltäjänsä virkakauden loppuun.
Aiempi ura
Nena toimi vuosina 1979–1983 Kosraen kuvernöörinä. Varapresidenttinä hän toimi vuodesta 1991 alkaen presidenttikautensa alkuun saakka.
Alankotrogoni
Alankotrogoni (Trogon curucui) on trogonien heimoon kuuluva eteläamerikkalainen lintu. Sen esiintymisalue käsittää Andien itäpuolta Kolumbiasta Brasiliaan, Itä-Boliviaan, Paraguayhin ja Pohjois-Argentiinaan. Lajista tunnetaan kolme alalajia. Carl von Linné kuvaili lajin holotyypin Brasiliasta vuonna 1766.
Bokywere
Bokyweren kunta rajoittuu pohjoisessa Macinan piirin Monimpebougoun, idässä Kokry centren ja etelässä Kolongon sekä lännessä Nionon piirin Pogon kuntiin. Seutu kuuluu Sahelin vyöhykkeeseen. Osa kunnasta sijaitsee Office du Nigerin keinokastelualueella.
Kuntaan kuuluu 15 kylää. Asukkaat ovat etupäässä bambaroita, fulbeja, markoja, diawandoja ja moseja. Vallitseva uskonto on islam. Eräissä kylissä asuu myös kristittyjä.
Seudun pääelinkeinot ovat maanviljely ja karjanhoito. Tärkeimmät viljelykasvit ovat hirssi, riisi ja sipuli. Kounan kylässä pidetään markkinat.
Bokyweresta on tieyhteys Monimpebougou’un. Palveluihin kuuluvat alakoulut, yksi yläkoulu sekä Bokyweren ja Oulanin terveysasemat.
Verinen taival, päättymätön tie
Verinen taival, päättymätön tie on suomalaisen blackened death metal -yhtye Karelian Warcryn toinen studioalbumi. Se julkaistiin vuonna 2010 levymerkillä Wintersunset Records.
Albert Forster
thumb|upright|Albert Forster Albert Maria Forster (26. heinäkuuta 1902 Fürth, Baijeri – 28. helmikuuta 1952 t. 1954 ) oli saksalainen natsipoliitikko ja Danzig–Länsi-Preussin Gauleiter toisen maailmansodan aikana Puolassa.
Forster kävi humanistista kymnaasia synnyinkaupungissan Fürthissä, jossa opiskeli 1912–1920. Hänestä tuli SA:n jäsen Fürthissa 1923, ja hän seurasi maanpetosoikeudenkäyntiä Erich Ludendorffia, Adolf Hitleriä ja kahdeksaa muuta syytettyä vastaan 26. helmikuuta – 1. huhtikuuta 1924 Münchenissä.
Poliittisen aktiivisuutensa vuoksi Forster menetti 1924 työpaikkansa pankissa. Nelivuotisen työttömyyden jälkeen hän pääsi 1928 töihin Nürnbergiin Deutschnationalen Handlungsgehilfen-Verbandiin (DHV)
kansallissosialistinen puolue nimitti Forsterin vuonna 1930 Danzigin vapaakaupungin Gauleiteriksi. Hän riitautui kuitenkin kaupungin johtoon kuuluneen toisen natsin Arthur Greiserin kanssa ja miesten välinen valtataistelu kesti toisen maailmansodan loppuun asti.
Vuonna 1939 Forsterista tuli Danzig–Länsi-Preussin alueen gauleiter. Hän syyllistyi kuitenkin puolalaisten karkottamiseen kenraalikuvernementista, ja lisäksi hänen hallinta-alueellaan sijaitsi Stutthofin keskitysleiri. Lisäksi hän oli vastuussa noin 2 000 puolalaisen joukkomurhasta Piasnica-nimisessä paikassa.
Sodan jälkeen 1948 Forster tuomittiin kuolemaan Puolassa sotarikoksista ja rikoksista ihmisyyttä vastaan. Hänet hirtettiin varsovalalaisessa vankilassa vuonna 1952.
Galen Marek
Galen Marek (koodinimi Starkiller) on käsikirjoittaja Hayden Blackmanin ja elokuvaohjaaja George Lucasin luoma kuvitteellinen hahmo, joka esiintyy Star Wars: The Force Unleashed -pelisarjassa. Galen Marek on yksi Darth Vaderin monista sith-oppilaista.
Elämäkerta
Galen Marek syntyi Kashyyykilla noin 20 vuotta ennen Yavinin taistelua. Darth Vader teki hyökkäyksen planeetalle, missä hän tappoi Galenin isän Kento Marekin, jonka jälkeen hän vei Galen Marekin pois ja otti hänet oppipojakseen. Vader kulutti vuosia kouluttaessaan Galenia salassa, piilossa jopa mestariltaan Palpatinelta. Kun Vader sai tämän koulutuksen loppuun, hän käski oppilastaan hoitamaan murhasarjoja ja tuhoamaan vihollisiaan. Lopulta hän käski oppilastaan tappamaan Jedimestari Rahm Kotan. Vader toivoi tämän varmistavan häntä valmiiksi kaatamaan Palpatine.
Tällä tehtävällä Vader hankki nuoren kadetin, Juno Eclipsen, ohjaamaan oppilaansa Rogue Shadow avaruusalusta. Joidenkin aikojen päästä Vaderin oppipoika ja Juno Eclipse rakastuivat.
Oppipojalla oli telekineettisiä kykyjä ja hän osasi käyttää salamointivoimaa. Kahden sääntö esti hänen pääsynsä viralliseksi sith-oppilaaksi, sillä hänen mestarinsa oli siinä asemassa. Tämän takia Vaderin oppilas ei oikeastaan ollut muuta kuin musta jedi. Hänen koko olemassaolonsa oppilaana oli salainen, joten hän teki työnsä matalalla profiililla. Hän joutui jopa tappamaan muutamia Imperiumin iskujoukkoja, koska nämä näkivät hänet. Marekille selvisi lopulta, ettei Vader aikonut pettää mestariaan Marekin kanssa, ja lopulta hän kääntyi takaisin jediksi. Galen päätti lähteä pelastamaan senaattorit ja Kotan Kuolemantähdeltä, mutta sai surmansa taistellessaan Keisaria vastaan. Puoli vuotta myöhemmin hänestä tehtiin klooni.
Voimat ja kyvyt
Vaderin salainen oppipoika oli niin vahva Voimassa, että hän kykeni työntämään kokonaisen tähtituhoojan taivaalta kohti planeettaa. Hän oli myös erittäin taitava käyttämään pimeän puolen voimia, kuten salamointivoimaa, työntövoimaa ja muita vaarallisia sithien voimia. Hänen klooninsa oli kaksi kertaa voimakkaampi.
Valosapeli
Vaderin salainen oppipoika käytti erilaisia valosapeleita. Vaderin oppilaana hän käytti punaista valosapelia. Rahm Kotan oppilaana hän käytti sinistä valosapelia. Epävirallisen tarinan mukaan hänestä tuli sithlordi ja hän alkoi käyttää punaista valosapelia. Oppipojan kloonilla oli kaksi sinistä valosapelia.
Don Drysdale
Drysdale voitti vuoden 1962 Cy Young -palkinnon. Hän oli kolminkertainen National Leaguen kuukauden pelaaja, osallistui useisiin All-Star-otteluihin ja pääsi vuonna 1984 Baseball Hall of Fameen. Hänen pelinumeronsa 53 on jäädytetty.
Peliuralta vetäydyttyään Drysdale työskenteli selostajana, kunnes menehtyi sydänkohtaukseen hotellihuoneessaan Québecin Montréalissa 56-vuotiaana. Ensimmäisestä vaimostaan Gingeristä erottuaan hän oli ollut naimisissa koripalloilija Ann Meyersin kanssa, joka jäi leskeksi.
Henningsen
Henningsen on muun muassa seuraavien tanskalaisten henkilöiden sukunimi:
Egoreactor
Egoreactor on suomalaisen stoner rock -yhtye Spihan esikoisalbumi. Se julkaistiin vuonna 2003 levymerkillä Rock Frequency.
Toivo Takki
Takki oli kotkalaisen lasimestarin poika. Hänen veljensä oli sosiaalidemokraattinen poliitikko Uuno Takki. Toivo Takki valmistui merkonomiksi Kotkan kauppaopistosta 1925 ja kirjoitti ylioppilaaksi yksityisoppilaana 1929. Hän suoritti 1933 ylemmän oikeustutkinnon, sai 1938 varatuomarin arvon ja valmistui 1938 lakitieteen kandidaatiksi ja 1949 lisensiaatiksi. Takki työskenteli vuodesta 1933 virkamiehenä asutushallituksessa, mistä hän siirtyi 1939 valtiovarainministeriön nuoremmaksi hallitussihteeriksi. Vuosina 1940–1943 hän oli valtiokonttorin lainopillisena johtajana ja lainananto- ja sijoitusosaston päällikkönä sekä 1945 lyhyen aikaa Vakuutusyhtiöiden Keskusliiton toimitusjohtajana. Palattuaan valtiovarainministeriöön hän toimi 1943–1945 esittelijäneuvoksena, 1945–1947 hallitusneuvoksena sekä tulo- ja menoarvio-osaston päällikkönä ja vuodesta 1947 kuolemaansa asti kansliapäällikkönä. Takki osallistui sodanjälkeisinä niukkuuden vuosina vaativaan valtion budjettien laatimiseen. Hänelle myönnettiin valtiovarainneuvoksen arvonimi vuonna 1955.
Takki oli vuodesta 1945 alkaen Sotakorvausteollisuuden valtuuskunnan jäsen ja kuului myös Valmetin johtokuntaan, Postisäästöpankin hallitukseen, rautatiehallituksen johtoon sekä 1950-luvun puolivälistä alkaen Suomen Kansallisteatterin johtokuntaan ja Suomen taideakatemian hallitukseen. Hän kuoli tapaturmaisesti vuonna 1959.
Tanskan naisten jalkapallomaajoukkue
Tanskan naisten jalkapallomaajoukkue edustaa Tanskaa naisten jalkapallon kansainvälisissä otteluissa. Sen paras saavutus on hopeamitali EM-kilpailuissa 2017. MM-kilpailuissa joukkue on yltänyt parhaimmillaan puolivälieriin. Olympialaisiin se on osallistunut kerran.
MM-kilpailut ja olympialaiset
Tanskan naismaajoukkue on selviytynyt MM-kisoihin neljä kertaa. Kiinan 1991 ja Ruotsin 1995 kisoissa se putosi puolivälierissä ja Yhdysvaltain 1999 kisoissa jo alkulohkossa. Kiinan MM-kisoihin 2007 se selviytyi voitettuaan karsintalohkonsa viimeisessä ottelussa Suomen 1–0 Maiken Papen tekemällä maalilla. Lopputurnauksessa Tanska hävisi alkulohkossaan Kiinalle 2–3, voitti Uuden-Seelannin 2–0 ja hävisi Brasilialle 0–1. Se sijoittui alkulohkossa kolmanneksi eikä selviytynyt puolivälieriin. Joukkuetta valmensi Kenneth Heiner-Møller, jonka epäurheilijamaisuudesta saaman toimitsijakiellon aikana joukkuetta johti kahdessa viimeisessä ottelussa Per Nielsen. Joukkueen maalintekijät olivat Cathrine Paaske Sørensen (2 maalia), Anne Dot Eggers Nielsen (1 maali) ja kapteeni Katrine Pedersen (1 maali).
Olympiakisojen jalkapalloturnauksessa Tanskan naiset olivat mukana Atlantassa 1996 mutta jäivät alkulohkossaan viimeiseksi.
EM-kilpailut
EM-kilpailuissa Tanska on parhaimmillaan yltänyt hopealle. Vuonna 1984 se hävisi välierissä Englannille. Kotikisoissaan 1991 se hävisi välierissä rangaistuspotkukilpailun jälkeen Norjalle mutta voitti pronssiottelussa Italian jatkoajan jälkeen 2–1. Kaksi vuotta myöhemmin Italiassa pelatussa lopputurnauksessa Tanska hävisi välierissä Norjalle 1–0 mutta voitti pronssiottelussa Saksan 3–1. Vuonna 2001 Tanska hävisi EM-kisojen välierissä Ruotsille 1–0. Viidennen kerran Tanska selviytyi EM-kisojen välieriin vuonna 2013. Tuolloin se pelasi alkulohkossa sekä Ruotsia että Suomea vastaan tasapelin 1–1 ja hävisi Italialle 2–1 mutta pääsi lohkokolmosena puolivälieriin arvonnan kautta. Puolivälierissä se voitti rangaistuspotkukilpailussa alkulohkonsa voittaneen Ranskan mutta hävisi välierissä Norjalle samoin lukemin (varsinainen peliaika 1–1, rangaistuspotkut 4–2). EM-kilpailuissa 2017 Tanska selviytyi ensi kertaa loppuotteluun, jossa se hävisi Alankomaille 4–2. Jo alkulohkossa Tanska hävisi Alankomaille 0–1 mutta voitti samoin lukemin Belgian ja Norjan. Puolivälierissä Tanska voitti mestarisuosikki Saksan 2–1 ja välierissä Itävallan rangaistuspotkukilpailussa.
Vuoden 2009 EM-kilpailuissa Tanska hävisi alkulohkossaan Suomelle maalein 0–1, voitti Ukrainan 2–1 ja hävisi Alankomaille 1–2. Tanska sijoittui alkulohkossaan kolmanneksi eikä selviytynyt puolivälieriin. Vuoden 2022 EM-kilpailuissa Tanska hävisi alkulohkossaan Saksalle maalein 0–4, voitti Suomen 1–0 ja hävisi Espanjalle 0–1. Tanska sijoittui alkulohkossaan kolmanneksi eikä selviytynyt puolivälieriin.
Tilastokärjet
Eniten maaotteluita pelanneet tanskalaiset naispelaajat ovat Katrine S. Pedersen (210 ottelua vuodesta 1994), Merete Pedersen (136 ottelua vuosina 1993–2009), Cathrine Paaske Sørensen (121 ottelua vuosina 2000–2010) ja Anne Dot Eggers Nielsen (118 ottelua vuosina 1993–2007). . Maajoukkueen kaikkien aikojen parhaat maalintekijät ovat Merete Pedersen (65 maalia vuosina 1993–2009), Gitte Krogh (46 maalia vuosina 1994–2001), Helle Jensen (38 maalia vuosina 1987–1996) ja Cathrine Paaske Sørensen (36 maalia vuosina 2000–2010).
Gurkhat
thumb|Brittien Intian armeijan gurkha-sotilaita vuodelta 1896. Keskimmäisellä sotilaalla on ajan gurkharykmenteille tyypillinen univormu. thumb|Gurkhien käyttämä kukri-veitsi. Gurkhat ovat nepalilaisia sotilaita, joita palvelee Ison-Britannian ja Intian asevoimissa. Gurkhat tunnetaan erityisen rohkeina, uskollisina ja ammattitaitoisina sotilaina. Gurkhien tunnusomainen ase on käyrä kukri-veitsi, Nepalin kansallisase.
Nimitys gurkha viittaa 700-luvulla eläneeseen hindusoturiin ja pyhimykseen Guru Gorakhnathiin. Gurkhat värvätään perinteisesti Nepalin kukkuloiden heimoista. Britit saivat heihin ensikontaktinsa vuonna 1814, kun Englannin Itä-Intian kauppakomppania taisteli heitä vastaan Nepalin-vastaisessa sodassa. Britit vaikuttuivat gurkhien kyvyistä ja kunniantunnosta, ja alkoivat värvätä heitä brittien riveihin. Sota päättyi vuonna 1816, minkä jälkeen värväämistä voitiin alkaa suorittaa virallisesti.
Gurkhia taisteli kauppakomppanian riveissä esimerkiksi pindarisodassa 1817–1818, sikhisodissa 1845–1846 ja 1848–1849 sekä sepoykapinassa 1857–1858. Kun komppania lakkautettiin, gurkhat liitettiin brittiläisen Intian asevoimiin. Moni gurkha taisteli sen jälkeen ensimmäisessä ja toisessa maailmansodassa. Kun Intia itsenäistyi vuonna 1947, neljä gurkharykmenttiä liitettiin Ison-Britannian asevoimiin ja kuusi rykmenttiä Intian asevoimiin. 2000-luvulla Intian asevoimissa palvelee kymmeniä tuhansia gurkhia ja brittiarmeijassakin useita tuhansia. Kaikkiaan kolmetoista gurkhaa on saanut Viktorian risti -ansiomerkin urheasta toiminnastaan taistelussa Yhdistyneen kuningaskunnan puolesta.
thumb|120px|Intian armeijan gurkhia sotaharjoituksessa Yhdysvalloissa.
Prätkähiiret (vuoden 2006 animaatiosarja)
Prätkähiiret on Rick Ungarin luoma 28-osainen Daytime Emmy -palkittu spin-off 1990-luvulla valmistuneesta samannimisestä piirrossarjasta, jonka tuottivat Brentwood Television Funnies, Gang of Seven Animation ja Criterion Limited. Sarjaa esitettiin ensi kerran vuonna 2006 Isossa-Britanniassa ja Suomessa. Sarjassa keskitytään Prätkähiirien taisteluun kissatronilaisia vastaan ja Maa-planeetalla harmia aiheuttavaan Rami Palkkiin.
Lähetykset
Suomessa sarja alkoi 15. lokakuuta 2006. Jaksoja esitettiin joulukuuhun 2006 asti aluksi MTV3:lla ja myöhemmin samalla myös Subtv Juniorilla. Loput 15 jaksoa esitettiin pelkästään Subtv Juniorilla maaliskuussa 2007. Myöhemmin loput jaksot esitettiin myös MTV3:lla. Sarjan ensimmäisten 13 jakson suomenkielisestä dubbauksesta vastasi Oy PVP Voice Ab, jonka korvasi Dubberman tuoden mukanaan ensimmäisessä sarjassa päähahmoja dubanneet henkilöt.
Sarjan uusintoja esitettiin vuonna 2008 MTV3:lla.
Sarjan synty
Uusi sarja sai syntynsä, kun marraskuussa 2005 Animation Magazine lehti julkaisi artikkelissaan Rick Ungarin päättäneen luoda yhdessä oman yhtiönsä Brentwood Television Funniesin kanssa uuden 26-osaisen sarjan. Idean hän sai italialaiselta leluyhtiöltä (Giochi Preziosi), joka oli kiinnostunut Prätkähiirien paluusta. Sittemmin brittiläinen yhtiö Criterion Limited kiinnostui sarjan uusimisesta ja teki sopimuksen uudesta sarjasta. Uusissa jaksoissa oli myös tarkoitus tuoda enemmän esille edellisessä sarjassa varjoon jääneitä hahmoja. Lisäksi Ungar onnistui saamaan edellisessä sarjassa vaikuttaneen Tom Tataranowiczin mukaan tuotantoon, joka puolestaan toi mukanaan omassa yhtiössä Gang of Seven Animationissa työskentelevän Rich Aronsin. Arons tunnetaan erityisesti Steven Spielbergin tuottamista animaatiosarjoista, kuten Tiny Toons, Animaaniset ja Bittipää. Ungar hankki myös sarjakuvapiirtäjä Bernie Wrightsonin suunnittelemaan sarjan hahmot.
Juoni
Sarjan päävihollisia ovat Rami Palkin lisäksi kissatronilaiset. Kissatron on sarjassa esiintyvä kuvitteellinen planeetta, jolla asuu Maapallolla asuvia kissarotuja muistuttavia kissamaisia humanoideja. He ovat marsilaisten hiirien vihollisia, jotka yrittävät kaapata marsilaisten ja erityisesti Rontin keksimän uudistajan. Tällä Kuten plutolaiset, myös kissatronilaiset yrittävät valloittaa Marsin lisäksi koko maailman uudistajan avulla. Myös kissatronilaiset matkaavat Maahan ja yrittävät siellä tuhota prätkähiiret yhdessä Rami Palkin kanssa.
Hahmot
right|260px|thumb|Prätkähiiret sarjan avausjaksossa.
Jaksoluettelo
Jaksot ovat alkuperäisessä numerojärjestyksessä. Osa jaksoista on esitetty Suomessa eri järjestyksessä.
Äänirooleissa
Sarjan alkuperäiset äänet.
Prätkähiiret 1: Seikkailu alkaa
Sisältää jaksot
Prätkähiiret 2: Hellä hiirenloukku
Sisältää jaksot
Prätkähiiret 3: Britannian invaasio
Sisältää jaksot
Prätkähiiret 4: Desperado
Sisältää jaksot
Prätkähiiret 5: Kaupungin uudet kissat
Sisältää jaksot
Prätkähiiret 7: Ui haiden kanssa
Sisältää jaksot
Prätkähiiret 8: Olipa kerran Marsissa
Sisältää jaksot
Elokuva
Sarjan tuottanut Gang of Seven Animation julkisti heinäkuussa 2011 tuottavansa elokuvan Prätkähiiristä saatuaan Kiinalta sadan miljoonan dollarin rahoituksen animaatioelokuvien tekemiseen.
Lelufiguurit
Vuonna 2006 myyntiin tulleissa figureista Motosta, Turbosta ja Vinskistä julkaistiin tavallisten asujen ohella muutamia erikoisasuja. Lelujen valmistus ei ole kuitenkaan yhtä laaja edelliseen sarjaan verrattuna.
Seuraavat hahmot päätyivät lelufiguureiksi:
Videopelit
Sarjan pohjalta julkaistiin yksi videopeli Biker Mice from Mars Nintendo DS:lle ja PlayStation 2:lle The Game Factoryn julkaisemana vuonna 2006 Euroopassa ja 2007 Yhdysvalloissa. Peli on pääosin ajamista hiirien prätkillä, mutta lisänä oli myös tappelukenttiä, jossa täytyi taistella ilman prätkää. Peli oli karkeasti juoneltaan uusien jaksojen tapainen, jossa Prätkähiirien on tarkoitus pelastaa Rontti maaplaneetalta, joka vain kykenee tekemään uudistajan.
Johan Liiva
Johan "Liiva" Axelsson on ruotsalainen muusikko ja laulaja, joka perusti metalliyhtye Arch Enemyn Christopher Amottin ja Michael Amottin kanssa. Liiva toimi Arch Enemyn laulajana vuosina 1996–2001, sen debyyttialbumista Black Earthistä kolmanteen Burning Bridges -albumiin. Liiva on mukana myös Burning Bridgesin jälkeen julkaistulla live-albumilla Burning Japan Live 1999.
Liiva toimii nykyään perustamassaan Hearse-yhtyeessä. Hän on myös laulanut NonExist-nimisessä yhtyeessä yhdellä albumilla.
VIP (hiplife-yhtye)
VIP (Vision In Progress, joskus myös V.I.P.) on ghanalainen hiplife-yhtye. Se on voittanut 5 palkintoa Ghana Music Awardsissa. Yhtyeen suosituimpia kappaleita ovat mm. I think i like am ja Away.
VIP on esiintynyt Yhdistyneessä kuningaskunnassa, Alankomaissa (Amsterdamissa ja Haagissa), Liberiassa, Sierra Leonessa, Nigeriassa ja Etelä-Afrikassa.
Albumit
VIP:in viimeisin albumi My Love julkaistiin vuonna 2007 ja se sisälsi yhteistyötä Tony Tetuilan, 2 Facen ja Awadin kanssa.
Pavlohrad
Pavlohrad on kaupunki itäisessä Ukrainassa, Dnipropetrovskin alueella. Se on pinta-alaltaan 59,3 neliökilometrin suuruinen. Kaupungin asukasluvuksi arvioitiin 110 000 ihmistä (2013 alku).
Pavlohrad sai kaupunginoikeudet vuonna 1784. Nykyisin kaupunki on suuri rautatieliikenteen solmukohta. Kaupungissa on myös monialaista teollisuutta, vaihdellen koneteollisuudesta kemianteollisuuteen. Ukrainan kesän 2020 aluehallinnollisessa uudistuksessa kaupunki liitettiin osaksi laajennettua Pavlohradin piiriä.
Boteti
Boteti on joki Botswanassa. Se virtaa Okavangon suistosta kohti Makarikarin suolapannua.
Boteti saa alkunsa noin 18 kilometriä etelään Maunin kaupungista, kun Thamalakanejoki bifurkoituu Nchabe- ja Botetijoiksi. Boteti virtaa kaakkoiseen kohti Xaujärveä, josta se jatkaa pohjoiseen Makarikarin suolatasangolle. Vain noin kaksi prosenttia Okavangon suistoon tulevasta vedestä päätyy siitä poispäin virtaaviin jokiin, joista Boteti on tällä hetkellä merkittävin. Botetiin virtaa arviolta noin 1,5 prosenttia Okavangon suiston vedestä. Määrä on niin pieni, että vähäsateisina vuosina joki kuivuu hyvin nopeasti.
Boteti virtaa nykyään hyvin harvoin enää Makarikariin asti, sillä joki on padottu Mopipin kylän kohdalla. Joki itsessäänkin on myös huomattavasti kuivempi kuin aiemmin. Siinä virtasi 1950–1970-luvuilla selvästi enemmän vettä kuin kuivilla 1980- ja 1990-luvuilla.
Georg Kåhre
Ernst Georg Kåhre (26. elokuuta 1899 Maarianhamina – 12. joulukuuta 1969 Maarianhamina) oli ahvenanmaalainen opettaja ja kirjailija.
Kåhre toimi ruotsin ja latinan kielen opettajana Ålands lyceumissa Maarianhaminassa. Hän julkaisi ensimmäisen kirjansa 1928. Kåhren tuotantoon kuului lyriikkaa, romaaneja ja historiateoksia. Hänen tunnetuin teoksensa Den åländska segelsjöfartens historia (1940) käsitteli Ahvenanmaan purjehdusmerenkulun historiaa. Kirjasta ilmestyi 1978 englanninkielinen käännös nimellä The Last Tall Ships : Gustav Erikson and the Åland Sailing Fleets 1872–1947.
Teoksia
Nimimerkillä Stefan Sylvander:
Rose-Aimée Bacoul
Bacoul saavutti Ateenan EM-kilpailuissa 1982 kaksi pronssimitalia: 100 metrin juoksussa ajalla 11,29 s ja 4 × 100 metrin viestijuoksussa ajalla 42,69 s. Helsingin MM-kilpailuissa 1983 hän karsiutui 100 metrin välierissä ajalla 11,59 s ja sijoittui 4 × 100 metrin viestissä seitsemänneksi ajalla 43,40 s. Los Angelesin 1984 olympialaisissa hän karsiutui 100 metrin välierissä ajalla 11,58 s sekä sijoittui 200 metrillä seitsemänneksi ajalla 22,78 s ja viestissä neljänneksi ajalla 43,15 s.
Bacoul voitti Ranskan mestaruuden sekä 100:lla että 200 metrillä vuosina 1981–1983. Hän juoksi 200 metrillä Ranskan ennätyksen 22,59 s vuonna 1983 sekä 22,57 ja 22,53 s vuonna 1984, jälkimmäiset Los Angelesin olympialaisten alku- ja välierissä.
Erin Moran
Erin Marie Moran Fleischmann (18. lokakuuta 1960 Burbank, Kalifornia – 22. huhtikuuta 2017, Indiana ) oli yhdysvaltalainen näyttelijä.
Ensimmäisen kerran Moran nähtiin valkokankaalla vuonna 1967 elokuvassa Dollariralli. Hän oli tuolloin vasta seitsemänvuotias. Jo tuota ennen Morana oli näytellyt mainoksissa.
Erin Moran tunnettiin parhaiten roolistaan Joanie Cunninghamina komediasarjassa Onnen päivät, jota tehtiin vuosina 1974–1984. Hän näytteli myös Onnen päivien oheissarjassa Joanie Loves Chachi, joka kuitenkin lopetettiin vain 17 jakson jälkeen, sekä pienissä rooleissa muun muassa tv-sarjoissa Kauniit ja rohkeat, Murhasta tuli totta ja Lemmenlaiva.
Roolitarjoukset kuitenkin vähitellen vähenivät ja Moran ajautui pahoihin taloudellisiin vaikeuksiin. Hän menetti Kalifornian kotinsa ja elämä lähti jyrkkään alamäkeen. Moran kärsi mielenterveysongelmista ja hänestä tuli alkoholisti. Hän kuoli kotonaan Indianan New Salisburyssa katsellessaan televisiota miehensä kanssa. Kuolinsyynä oli alun perin hänen kurkustaan löydetyn levinneen syövän aiheuttamat komplikaatiot.
Pilatus (vuori)
pienoiskuva|Hotelli Bellevue ja Pilatuksen toiseksi korkein huippu Esel. Pilatus on vuori Urin Alpeilla, Luzernin lähellä Sveitsissä. Sen korkein huippu, Tomlishorn, on 2 128 metriä merenpinnan tasosta. Läheinen Esel on 2 119 m mpy.
Sijainti
Hallinnollisesti vuori kuuluu Obwaldenin, Nidwaldenin ja Luzernin kantoneille. Vuoren korkein huippu sijaitsee Obwaldenin ja Nidwaldenin rajalla.
Matkailukohde
Pilatuksesta tuli matkailukohde, kun vuorelle rakennettiin ensimmäinen hotelli 1850-luvulla ja rautatie 1880-luvulla. Köysirata tehtiin 1950-luvulla.
Vuorelle kulkeminen
Pilatusvuorelle pääsee ympäri vuoden köysiradalla Kriensistä. Alpnachstadista vuorelle kulkee toukokuulta marraskuulle Pilatus-Bahnen AG:n, maailman jyrkin, hammasratasjuna. Vuorelle pääsee myös kävellen.
Carmacks
Carmacks on kylä, joka sijaitsee vuoristoisessa Luoteis-Kanadassa harvaan asutun Yukonin provinssin keskiosissa Klondiken alueella. Kylä on Yukonjoen rannalla. Alueella on kaivostoimintaa ja siellä kaivetaan muun muassa hiiltä, kuparia ja kultaa. Asukkaita Carmacksissa on 493 (2016) ja sen pinta-ala on 36,9 neliökilometriä.
Murtaza Rahimov
Murtaza Gubaidullovitš Rahimov (, ; 7. helmikuuta 1934 Tavakanovo, Kugartšin piiri, Neuvostoliitto – 11. tammikuuta 2023 Ufa, Venäjä) oli venäläinen poliitikko ja pitkäaikainen Baškortostanin presidentti.
Rahimov valittiin Baškortostanin ensimmäiseksi presidentiksi 17. joulukuuta 1993 pidetyssä presidentin vaalissa. Sitä ennen hän oli tasavallan korkeimman neuvoston puheenjohtaja, mikä oli tasavallan korkein virka-asema ennen presidentin viran perustamista. Sittemmin hänet valittiin uudelleen joulukuussa 2003.
Rahimov oli yksi Venäjän yhtenäisyyttä ajaneen Isänmaa – Koko Venäjä -puolueen perustajista. Puolue yhdistyi Juri Lužkovin Yhtenäisyys-puolueen kanssa vuonna 2001 Yhtenäinen Venäjä -puolueeksi.
Venäjän presidentti Dmitri Medvedev hyväksyi Rahimovin ennenaikaisen eron 15. heinäkuuta 2010 ja nimitti hänen tilalleen entisen RusHydron toimitusjohtaja Rustem Hamitovin, jonka tasavallan parlamentti hyväksyi yksimielisesti.
Murtaza Rahimovin poika on miljonääri Ural Rahimov.
Little America
thumb|280px|Little America V -tutkimusasemaa rakennetaan osana [[Kansainvälinen geofysiikan vuosi|Kansainvälistä geofysiikan vuotta vuonna 1956 yhdysvaltalaisessa Operation Deep Freeze I:ssä lähelle aikaisempia Little America -tutkimusasemia.]]
Little America oli ensimmäinen varsinainen Etelämantereen tutkimusasema. Sen perusti yhdysvaltalainen naparetkeilyn uranuurtajana tunnettu upseeri Richard Evelyn Byrd. Byrd rakennutti aseman 1929 Rossin lauttajäälle melko lähelle naparetkeilijä Amundsenin leiripaikkaa Valaslahtea. Asema oli suurempi kuin aikaisempien retkikuntien tekemät mökit. Asemalla tehtiin tieteellisiä tutkimuksia, muun muassa lennettiin lentokoneilla ympäristöön. Asema irtosi vuonna 1987 B-9-nimisen jäävuoren mukana Etelämantereesta, eikä asemaa siten enää ole.
Fibroblasti
Fibroblasti on sidekudoksessa esiintyvä solutyyppi. Fibroblastit muodostavat sidekudoksen säiemäisiä valkuaisaineita. Fibroblastit kehittyvät lopulta fibrosyyteiksi.
Sidekudoksessa esiintyy alkuvaiheessa huomattavasti aktiivisia fibroblasteja, jotka ovat muodoltaan pitkulaisia ja niissä on pullea tuma sekä punertava solulima. Sidekudoksen kehittyessä fibroblasteista muodostuu fibrosyyttejä.
Homunculus
Homunculus (latinaksi "pikkumies", monikossa homunculi) tarkoittaa psykologiassa tuntematonta ja tarkemmin määrittelemätöntä toimijaa, jolle annetaan keskeinen asema kulloinkin käsiteltävän järjestelmän toiminnan kuvaamisessa tai selittämisessä.
Homunculus-käsitteellä ei kuitenkaan voida varsinaisesti selittää järjestelmän toimintaa, mikäli homunculuksen sanotaan hoitavan sitä tehtävää tai ratkaisevaa osaa siitä, jota selitettävä järjestelmä itse asiassa hoitaa. Homunculuksilla on selitetty muun muassa ihmisen tietoisuuden toimintaa. Tällöin päädytään yleensä päättymättömään ketjuun: ihmisen tietoisuus selitetään homunculuksella. Jotta tämä homunculus voisi hoitaa tehtävänsä, on sille oletettava tietoisuus. Tämänkin tietoisuuden selittämiseen tarvitaan homunculus, ja niin edespäin. Homunculusta voi ajatella maatuska-nukkena: näennäisen selityksen sisältä paljastuukin uusi selitettävä.
Haka (rakennusliike)
Haka Oy (vuoteen 1975 Helsingin Asuntokeskuskunta Haka, 1975–1989 Rakennuskunta Haka) oli Osuuskunta Eka-yhtymään kuulunut valtakunnallinen rakennuttaja- ja rakennusyritys, joka toimi vuosina 1938–1994. Hakalla oli tärkeä rooli muun muassa pääkaupunkiseudun lähiörakentamisessa 1960- ja 1970-luvuilla, ja 1980-luvulla siitä kasvoi Suomen suurin rakennusliike. Haka oli suurimman osan historiastaan osuuskunta, jonka omistajina oli edistysmieliseen osuustoimintaliikkeeseen ja työväenliikkeeseen kytkeytyneitä järjestöjä. Viimeiset vuotensa se oli muodoltaan osakeyhtiö. Haka meni konkurssiin Suomen 1990-luvun alun laman seurauksena. Hakan konkurssi oli Suomen yrityshistorian suurimpia konkursseja.
Historia
Hakan perusta on työväenliikkeen osuustoimintaliikkeessä, jo vuonna 1923 heräsi Kulutusosuuskuntien Keskusliitossa (KK) ajatus sosiaalisen asuntotuotannon käynnistämiseksi. Rakennusyhtiö perustettiin kuitenkin vasta vuonna 1938 nimellä Helsingin Asuntokeskuskunta Haka, seuraavana vuonna pohjoiseen perustettiin erillinen Kemin Haka. Pyrkimys oli tuoda edistysmielisen osuustoiminnan periaatteiden mukaisesti luotettavuutta ja vakautta usein epävarmalla pohjalla toimineiden yrittäjien hallitsemille rakennusurakointimarkkinoille. Tavoitteena oli myös helpottaa Helsingin silloista asuntokurjuutta, mitä alleviivasi Asuntoreformiyhdistyksen symbolinen mukanaolo Hakan perustajaomistajien joukossa Elannon ja muiden Osuustukkukaupan omistaneiden osuusliikkeiden rinnalla.
Paikallisyhdistysten aika
Hakan ensimmäinen kohde ja läpimurtotyö oli Käpylän Olympiakylän rakentaminen Helsingille myönnettyjä vuoden 1940 olympiakisoja varten. Rakentaminen aloitettiin vuonna 1938. Koska vuoden 1940 olympialaiset peruttiin, Olympiakylä luovutettiin suoraan tavalliseen asumiskäyttöön.
Haka levisi nopeasti valtakunnalliseksi Haka-rakennuttajayhdistysten avulla; yhdistykset olivat hallinnollisesti erillisiä, talkoovoimin toimineita paikallisia organisaatioita. Useilla paikkakunnilla kunnat tulivat jo alkuvaiheessa toimintaan mukaan, usein esimerkiksi kunnanjohtaja tai paikallisen osuuspankin johtaja työskenteli oman toimensa ohessa yhdistyksen johdossa. Valtakunnallisesti toimintaa koordinoi Kulutusosuuskuntien keskusliiton Asunto-osasto.
Aravalain tultu voimaan 1949 Hakan asuntotuotanto kasvoi voimakkaasti. 1950-luvulla Haka sai rakennettavakseen 1 200 asuntoa Helsingin Roihuvuoreen. Puistomaista, maastoa mukailevaa toteutusta pidettiin onnistuneena. Hankkeessa Haka testasi myös määrätietoisesti kehittämäänsä uutta rakennustekniikkaa, puhdasbetonivalua kasettimuoteilla, jonka yhteydessä voitiin käyttää yksikerroksista sisärappausta. Vuosikymmenen lopussa Haka sai Helsingin kaupungilta rakennettavakseen Pihlajamäen yhteisesti Saton kanssa. Tonttien jakokuvio säilyi kymmeniä vuosia ja laajeni myös muihin kaupunkeihin; Haka ja Sato jakoivat kaupunkien asuntorakennusmaat, eikä muilla yhtiöillä ollut yhtä hyviä mahdollisuuksia päästä mukaan tuotantoon.
Pelkolan ja lähiörakentamisen aika 1960- ja 1970-luvuilla
Vuonna 1959 suurimman paikallisorganisaation, Helsingin Asuntokeskuskunta Hakan toimitusjohtajaksi valittiin insinööri ja lakimies Antti Pelkola. Pelkola johti Hakaa seuraavat 23 vuotta, ja nousi 1960-luvulla yhdeksi rakennusalan keskeisistä vaikuttajista. Hänen vahva näkemyksensä tehokkaasta aluerakentamisesta ja suurista, tiheään rakennetuista lähiöistä olivat täysin vastakkaisia esimerkiksi Heikki von Hertzenin kannattamille puutarhakaupunkilähiöille. Hakasta muodostuikin rationaalista tehokkuutta ja rakennuttajan ohjausta korostava aatteellinen vastapooli puutarhakaupunki-ideologialle ja Asuntosäätiölle.
Pelkolan johdolla Haka ryhtyi maanhankintaan aluerakennushankkeita varten. Huomattavimmat hankkeet olivat Helsingin Pihlajamäki, Roihuvuori ja erityisesti Espoon Matinkylä Haka hankki omistukseensa Matinkylän maat 1965. Kunta oli tarjonnut aikaisemmin 100 000 m² suuruista kaavoitussopimusta eri urakoitsijoille, Hakan kanssa solmittu sopimus käsitti kerrosalaa 200 000 neliötä, ja myöhemmin sopimuksen kohteen asemakaava laajennettiin peräti 450 000 m²:iin. Matinkylä oli monella tapaa Hakalla käännekohta: siinä kehitettiin elementtitekniikkaa, tiukkaa suunnittelun ohjausta ja laajamittaista aluerakentamista. 1960-luvun alussa Haka kehittyi systemaattisen elementtituotannon myötä suurtuotantoa harjoittavaksi aluerakentajaksi. Hakan rakennusosaston johtajana ja Hakan varatoimitusjohtajana 1962–1985 toiminut teollisuusneuvos Eero Soini tunnettiin rakentamisen elementtitekniikan kehittäjänä.
1960-luvulle tultaessa toiminnassa oli mukana lähes 50 erillistä paikallisjärjestöä, eikä laajentunutta toimintaa voitu enää hoitaa vapaaehtoisvoimin. Asunto-osasto otti hoitaakseen rahoitus- ja urakkakilpailujärjestelyt keskitetysti.
Suomen suurin rakennusliike
Suuren mittakaavan aluerakentaminen nosti Hakan 1960-luvulla Suomen suurimpien rakentajien joukkoon. Yksi merkittävistä kohteista oli Tampereen Näsinneula-näkötorni 1970–1971. Aluerakentaminen jatkui viennillä: Haka oli vuonna 1972 Neuvostoliiton markkinoita varten perustetun Finn-Stroi-yhtymän perustajajäsen. Finn-Stroin kautta Haka urakoi muun muassa Enson ja Kostamuksen työmaita vuosina 1972–1988. Vuosikymmenen lopulla viennin osuus oli jo neljännes liikevaihdosta. Kasvua haettiin myös yritysostoilla 1970-luvun loppupuolelta koko 1980-luvun ajan. Tällöin Hakan omistukseen siirtyivät muun muassa tamperelainen, Keskustapuolueeseen yhdistettyjen lahjusoikeudenkäyntien vuoksi kuuluisaksi tullut Rakennusliike Noppa vuonna 1984 ja yhdeksi Suomen suurimmista rakennusliikkeistä kasvanut tamperelainen Mattinen & Niemelä vuonna 1985. Muita Hakan ostamia rakennusliikkeitä olivat oululainen Insinöörirakentajat Oy 1978, joensuulainen Rakennustoimisto Y. I. Immonen Oy 1979, vaasalainen Oy E. Ehrs Ab, pietarsaarelainen Oy Kaustinen & Kattil Ab 1980, vuorineuvos Aarne J. Aarnion Palkki Oy 1981 ja tamperelainen H. Böök 1982. Yrityskauppojen myötä Haka siirtyi myös urakoimaan maa-ja vesirakentamista, josta se kuitenkin kärsi suuria tappioita. Haka harjoitti myös kiinteistöliiketoimintaa.
Hakan jäseniksi tulivat 1970-luvulla myös SAK ja suurimmat ammattiliitot. Valtakunnallisuus noteerattiin vuonna 1975, kun nimeksi tuli Rakennuskunta Haka. Vuonna 1989 hylättiin osuuskuntamuoto, ja yritys muutettiin osakeyhtiöksi nimeltään Haka Oy. Omistajat olivat EKA (osuus 70 %), Elanto (20 %) ja Suomen Työväen Säästöpankki (10 %). Tuolloin Haka oli jo noussut maan suurimmaksi rakennusliikkeeksi. Sitä oli johtanut vuodesta 1982 Eero Piipari, josta oli tullut vuorineuvos 1986 ja Hakan pääjohtaja ja hallituksen puheenjohtaja 1988. Eläkkeelle Piipari jäi 1991.
Rakennusalan romahdus ja Hakan konkurssi
1980-luvun lopun huippusuhdanteen jälkeen Suomen 1990-luvun alun laman myötä Suomen rakennustuotanto romahti 1990-luvun alkuvuosina. Hakan johto tiesi jo vuonna 1991 yhtiön olevan sitoutunut tulevina vuosina niin raskaasti tappiollisiin urakoihin, että konkurssi oli mahdollinen 1994 ellei tilanne kääntyisi. EKAn huono taloudellinen tilanne vaikeutti Hakan asemaa entisestään. Vuoden 1991 tulos oli näennäisesti positiivinen, mutta yhtiöllä oli yli tuhat myymätöntä asuntoa. Yhtiön toimitusjohtaja Pertti Naulapää erotettiin maaliskuussa 1992, ja hänen seuraajakseen tuli Eero Makkonen. Vuosi 1992 oli 250 miljoonaa markkaa tappiollinen ja 1993 tappiota tuli lisää lähes miljardi markkaa. EKAn vaikeuksien myötä Hakan osakkeet olivat 1993 lähtien rahoittajapankkien hallussa. Rahoittajien lopetettua lainoituksen vuoden 1994 alussa Haka haki itsensä konkurssiin 15. maaliskuuta.
Hakan konkurssi vuonna 1994 oli Suomen yrityshistorian suurimpia. Valvottavien saatavien arvo nykyrahassa oli 6 miljardia euroa ja Hakassa sekä sen omistamissa yhtiöissä oli 3 200 työntekijää. Rahoittajista SYP kärsi 450 miljoonan, Postipankki 300 miljoonan, KOP 200 miljoonan ja Valtion vakuusrahasto STS:n kautta 400 miljoonan markan luottotappiot. Hakan rakennushankkeita ryhtyi jatkamaan ruotsalainen Skanska, joka palkkasi käytännössä yrityksen koko johdon perustamaansa tytäryhtiöön.
Vuonna 1988 perustettu Hakan venäläinen tytäryhtiö Haka Moskova selvisi emoyhtiön konkurssista ja toimii edelleen. Haka Moskova oli Hakan tytäryhtiön Haka-Stroin ja venäläisten yhteisyritys, josta Haka-Stroi omisti 90 prosenttia. Haka Moskovan toimitusjohtaja Klaus Diktonius ja neljä muuta johtajaa ostivat yhtiön Hakan konkurssipesältä vuonna 1994.
Hakan konkurssin jälkiselvittely
thumb|Valtionsyyttäjä Ari-Pekka Koivisto saapumassa rakennusliike Haka Oy:n ja sen tytäryhtiöiden konkurssipesiin kytkeytyvien rikosepäilyjen käsittelyn valmisteluistuntoon Helsingin käräjäoikeuteen.
Konkurssipesän hoitajien väärinkäytöksistä tehtiin poliisille tutkintapyyntö jo vuonna 1998, mutta poliisi keskeytti tutkinnan. Toisen, vuonna 2002 tehdyn tutkintapyynnön selvittely johti syytteisiin.
Käräjäoikeus
Käräjäoikeus tuomitsi kaksi työntekijää konkurssipesän kiinteistöjen myynnistä alihintaan ja välistä itselle kerätyistä palkkioista vuosina 1996–1997. Päätekijät saivat rangaistukseksi kolme ja neljä vuotta vankeutta. Kaikkiaan tuomittuja oli 13. Kaikki valittivat hovioikeuteen.
Pesän myynnille ei ollut kiirettä, sillä kestoksi oli määritelty 10 vuotta. Paras omaisuus myytiin vuosina 1994–1995 ja osa huonohintaisemmista kiinteistöistä myytiin hinnalla millä hyvänsä. Myynnissä suosittiin kavereita ja lähipiiriä.
Hovioikeus
Hakan konkurssipesää käsiteltiin hovioikeudessa helmikuussa 2008. Konkurssi oli suurin rakennusalan konkurssi Suomessa. Oikeudessa käsiteltiin tapauksia, joissa myytiin tai vaihdettiin lähes sata kohdetta.
Hovioikeuden päätös asiassa saatiin heinäkuussa 2008. Oikeus totesi että omaisuutta myytiin selvästi käypää hintaa halvemmalla. Kiinteistöyksikön johtaja sai palkkioita alihinnoitelluista kaupoista. Pesänhoitajia erehdytettiin, jotta he hyväksyisivät kaupat.
Kiinteistöyksikön johtaja tuomittiin törkeistä petoksista ja törkeästä kavalluksesta ehdottomaan vankeuteen 3 vuodeksi 8 kuukaudeksi. Toinen pääsyytetty, hänen alaisensa, sai vuotta lyhyemmän rangaistuksen. Kolmas kiinteistöyksikössä työskennellyt syytetty tuomittiin puoleksi vuodeksi ehdolliseen vankeuteen. Vahingonkorvauksia kaksi pääsyytettyä tuomittiin maksamaan 1,3 ja 0,7 miljoonaa euroa. Neljä konkurssipesältä alihintaisia kiinteistöjä ostanutta henkilöä tuomittiin eripituisiin ehdollisiin vankeusrangaistuksiin. Kahden konkurssipesältä kiinteistöjä ostaneen syytetyn osalta syytteet hylättiin.
Hakan rakentamia alueita
thumb|250px|Näkymä Merihakaan kesällä 2005. 250px|thumb|right|Kerrostaloja Kotikonnuntien varrella.
Peter Clodt von Jürgensburg
Clodt von Jürgensburg on suunnitellut myös Helsingin Santahaminassa olevan muistomerkin Viaporin pommituksessa 1855 menehtyneille Venäjän laivaston sotilaille.
<!--
Elämäkerta
Les sculptures les plus célèbres de Klodt ont été installées sur le pont Anitchkov en 1851. Il est également l'auteur de la statue en bronze d'Ivan Krylov au Jardin d'été (1848-1855), le premier monument élevé à la mémoire d'un poète dans tout l'empire. Klodt a réalisé, en collaboration avec Vassili Demuth-Malinovski, la statue de Saint Vladimir à Kiev et la statuaire de l'arc de triomphe de Narva à Saint-Pétersbourg. Il a aussi sculpté le quadrige surmontant le portique du théâtre Bolchoï à Moscou.
La dernière œuvre d'importance de Klodt est un hommage posthume à son protecteur, la statue du sur la  à Saint-Pétersbourg qui présente la particularité d'être la première statue équestre au monde avec seulement deux points d'appui (les pattes arrières du cheval). Elle fut, contrairement à beaucoup d'autres monuments à la gloire des tsars, épargnée sous l'ère soviétique.
Klodt est mort dans son domaine de Finlande le 20 novembre 1867. Son fils Mikhaïl Petrovitch et son neveu, perpétuant la tradition artistique familiale, sont devenus des peintres de talent du mouvement des Ambulants. -->
Aureen Korpijärvi
Aureen Korpijärvi eli Aureen Kovero on Pirkanmaalla Ylöjärvellä Haavistonperällä sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistössä Ikaalisten reitin valuma-alueen Parkanonjärven alueeseen. Aureen Korpijärvi on osa Nerkoonjärven valuma-aluetta.
Maantietoa
Järven pituus on 450 metriä, leveys 180 metriä ja sen pinta-ala on 6,0 hehtaaria. Se sijaitsee Korpijärvennevan pohjoispäässä Koukkukorven ja Kukkulan välissä. Suot kummallakin puolella on tiheästi ojitettua ja järveen on kaivettu seitsemän ojaa. Järven pohjoispäästä lähtee laskuoja, joka on samalla suon johto-oja. Se kulkee 1,5 kilometriä Monganniitylle, jossa siihen yhtyy Vähä Jouttijärveltä laskuoja, ja sitten se jatkaa 1,3 kilometriä Iso Korpijärveen. Rantaviivan pituus on 1,1 kilometriä. Rannat ovat suota lukuun ottamatta Homppuvuoren kohdalla ja sen vastarannalla. Rannoille ei ole rakennettu asuntoja eikä järvelle johda teitä.
Historiaa
Vuoden 1959 painetussa peruskartassa järven nimi oli "Korpijärvi" ja siitä lähtevä laskuoja oli jo tuolloin kaivettu uoma. Se johti Mongonniitylle ja loppui sinne. Vuoden 1984 painetussa peruskartassa uomaa oli suo-ojien kaivamisen yhteydessä jatkettu eteenpäin Iso Korpijärvelle saakka. Tähän karttaan on nimeen lisätty etumääre "Aureen", jotta sitä ei sekoitettaisi Iso Korpijärveen, jota kutsuttiin ilmeisesti myös "Korpijärveksi".
Lôh-Djibouan alue
Lôh-Djibouan alue on Gôh-Djibouan piirikuntaan kuuluva hallintoalue Norsunluurannikon eteläosassa. Sen pinta-ala on 10 650 neliökilometriä. Hallinnollinen keskus on Divo. Asukkaita on 729 200 henkeä (vuonna 2014).
Lôh-Djibouan alue rajoittuu pohjoisessa Gôhin, idässä Agnéby-Tiassan, etelässä Grands-Pontsin ja lännessä Nawan alueisiin.
Alue käsittää Divon, Guitryn ja Lakotan departementit. Kuntia ovat Divo, Guitry, Hiré, Lakota ja Zikisso.
Maatalous tuottaa kaakaota, kahvia, kautsua, palmuöljyä, maniokkia, riisiä ja vihanneksia. Alueella on kulta-, mangaani- ja bauksiittiesiintymiä.
Pohjoismainen vastarintaliike
Pohjoismainen vastarintaliike, , ,, , epävirallinen lyhenne PVL ) on avoimen rasistinen, homofobinen, ulkomaalaisvastainen, skandinavistinen ja antisemitistinen uusnatsijärjestö. Järjestön Suomen, Ruotsin, Tanskan ja Norjan osastot toimivat yhteistyössä. Yhdessä nämä järjestöt muodostavat Pohjois­maisen vasta­rinta­liikkeen.
Suomessa yhdistys on virallisesti lakkautettu vuonna 2018, mutta sen uskotaan jatkavan yhä toimintaansa uudella nimellä. Yhdistys on hyökännyt mm. maahanmuuttajia ja seksuaalivähemmistöjä vastaan aseellisesti ja on vastuussa ainakin kolmesta murhasta. Sitä on ehdotettu lisättäväksi kansainväliselle terroristijärjestöjen listalle.
Liikkeen ideologia
Pohjoismainen vastarintaliike kannattaa valkoista ylivaltaa, kansallissosialismia ja pohjoismaisen valtion perustamista. Perustettavan valtion hallintomuoto olisi tasavalta. Järjestön mukaan tulevan valtion olisi toimittava sopusoinnussa luonnon kanssa, ja järjestö julkaisi usein artikkeleita koskien luontoa ja luonnonmukaisesti tuotettua ravintoa. Liike vastustaa monikulttuurisuutta, islamia, maahanmuuttoa, rotujen sekoittumista, huumeita, homoseksuaalisuutta, Euroopan unionin jäsenyyttä ja sionismia. Liike peri Adolf Hitleriltä aatteen ”juutalaiskapitalistista” järjestelmää vastaan. Liikkeen mukaan sen tavoitteena on edistää vapaiden kansojen maailmaa, jossa rodut eläisivät toisistaan erillään kyeten silti yhteistyöhön.
Liikkeen mukaan lakia pitää noudattaa, mutta lopulta kuitenkin tarvitaan aseellista väkivaltaa. Pohjoismainen vastarintaliike ei omien sanojensa mukaan uskonut aseettomaan vastarintaan. Järjestön edustaja totesi haastattelussaan vuonna 2016: "Vastarintaliike ei ole pasifistinen. Olemme tietoisia siitä, että voimme voittaa vain fyysisen taistelun kautta."
Historia
Vuonna 1991 Ruotsin uusnatsit yhdistyivät Valkoiseksi Arjalaiseksi Vastarintaliikkeeksi. Se oli tunnettu hyökkäyksistään seksuaalivähemmistöjä ja maahanmuuttajia vastaan sekä toiminnan rahoittamisesta pankkiryöstöillä. Valkoinen Arjalainen Vastarintaliike hajosi vuonna 1995 useiksi vallankumouksellisiksi ryhmittymiksi ja maltillisempaan poliittiseen siipeen Ruotsidemokraatteihin. Ruotsin vastarintaliike syntyi, kun vuonna 1997 kansallismieliset uusnatsit yhdistivät voimansa tavoitteena luoda kansallissosialistinen valtio joko vaalien tai vallankumouksen kautta. Ruotsin vastarintaliikettä oli perustamassa myös Valkoisesta Arjalaisesta Vastarintaliikkeestä aiemmin erkaantuneen Nationell Ungdom -nuorisosiiven jäseniä, jotka alkoivat toimia Ruotsin vastarintaliikkeen nuoriso-osastona.
Ruotsin vastarintaliike laajeni Suomeen vuonna 2008 ja Norjaan vuonna 2011.
Organisaatio
Järjestöä johtaa valtuusto, jossa on kaksi edustajaa kustakin jäsenmaasta. Vuonna 2018 nämä olivat Simon Lindberg, Emil Hagberg, Antti Niemi, Otto Rutanen, Haakon Forwald ja Tommy Olsen.
Suomi
Suomalaista osastoa johti valtuusto, johon kuuluu edustaja kunkin kaupungin aktivistiryhmästä, sekä neljä erityistä vastuuhenkilöä: rekrytoinnista ja julkaisutoiminnasta vastasivat Antti Lehto ja Paavo Laitinen, aktivismista ja suomalaisavusta vastasi valtuuston puheenjohtaja Antti Niemi sekä kansainvälisistä suhteista vastasi Otto Rutanen.