cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Persepolis (sarjakuva)
Kun islamilaiset fundamentalistit pääsevät valtaan, tyttöjen pitää käyttää huivia. Satrapi pelastuu vain täpärästi uskonnollisen poliisin käsistä. Hänen sukulaisiaan ja ystäviään joutuu vankilaan ja teloitetaan. Iranin ja Irakin välisen sodan kuvataan pönkittävän uskonkiihkoilijoiden hirmuhallintoa.
Sarjakuvassa on runsaasti huumoria, joka kumpuaa esimerkiksi siitä, kuinka ihmiset vastustavat uskonnollista valtaa. Teos kuvaa myös iranilaisen kulttuurin rikkautta ja pitkää historiaa. Sitä vastoin fundamentalismin kuvaus on herättänyt kauhua ja pahoinvointia. Sarjakuvakriitikko Heikki Jokisen mukaan teoksen sanoma totalitarismin ja uskonkiihkoilun vaarasta on aina ajankohtainen.
Sarjakuvien pohjalta on tehty myös iranilais-ranskalainen animaatioelokuva Persepolis, joka julkaistiin 2007. Elokuvan ovat ohjanneet Vincent Paronnaud ja Marjane Satrapi. Elokuva asetettiin Oscar-ehdokkaaksi. Islamistit ovat osoittaneet mieltään elokuvan televisioesityksiä vastaan.
Duraatio
Duraatiolla tarkoitetaan yleensä Macaulayn duraatiota eli rahaston tai suoran korkosijoituksen (esim. obligaatio) kassavirroilla painotettua takaisinmaksuaikaa. Duraatio ilmoitetaan vuosissa. Jos duraatio on alle 1,00, kyseessä on rahamarkkinarahasto. Käytännössä lyhyen koron rahastojen duraatio on kuitenkin lähellä kolmea kuukautta.
Mitä pidempi aika lainan eräpäivään on, sitä suurempi on rahaston korkoriski, mikäli lainan korko on sovittu kiinteäksi. Korkoriski tarkoittaa, että korkosijoitusten markkina-arvot vaihtelevat korkotason mukana. Markkinakoron noustessa rahaston sijoitusten arvo laskee ja vastaavasti nousee korkojen laskiessa. Rahamarkkinarahastoon korkotason muutos näkyy käytännössä paranevana tuottona korkojen noustessa, sillä lainat uusiutuvat nopeasti korkeammalla korkotasolla.
Korkotason noustessa velkakirjojen arvo putoaa, koska uusista lainoista saa parempaa korkoa. Tällöin vanhoista pienemmän kuponkikoron lainoista ei enää olla valmiita maksamaan niin paljon, joten lainan markkinahinnan on pudottava, jotta siitä saataisiin sama tuotto kuin uusista lainoista.
Wele-Nzasin provinssi
Wele-Nzasin provinssi on yksi Päiväntasaajan Guinean seitsemästä provinssista. Se sijaitsee maan hallinnoiman mannerosan, Río Munin, kaakkoisosassa Rio Benito-joen eteläpuolella Gabonin rajoja vasten. Provinssin asukasluku oli 157 980 vuonna 2001. Sen pääkaupunki on Mongomo.
Wele-Nzasin provinssi jakautuu kuuteen kuntaan, jotka ovat Mongomo, Msork, Añisok, Akonibe, Mengomeyén ja Ayene.
Lapinjärvi (täsmennyssivu)
Lapinjärvi voi tarkoittaa seuraavia:
Chris Hillman
Christopher "Chris" Hillman (s. 4. joulukuuta 1944, Los Angeles, Kalifornia) on yhdysvaltalainen muusikko, joka kuului 1960-luvulla The Byrdsin perustajajäseniin. Hän on lisäksi julkaissut useita sooloalbumeita ja vaikuttanut mm. yhtyeissä The Flying Burrito Brothers, Manassas ja The Desert Rose Band.
Väinäjoki
Väinäjoki (, (”Läntinen Dvina”),, , , liiviksi Vēna) on 1 020 kilometriä pitkä Itämeren Riianlahteen laskeva joki. Se on Latvian tärkein ja Valko-Venäjän toiseksi tärkein joki.
Reitti
thumb|220px|left|Joen vartta [[Latgalliassa.]]
Kaupungit ja vesivoima
Väinäjoen pääuoman varrella sijaitsevia kaupunkeja ovat:
Satamat ja jokiliikenne
Latvian suurin kauppasatama, Riian vapaasatama, sijaitsee noin 15 kilometrin matkalla Väinäjoen laskukohdasta ylävirtaan. Latvian puolen vesivoimaloiden ohi ei ole kanavayhteyttä, mutta yläjuoksulla jokea käytetään kuljetuksiin jossain määrin.
Luettelo Floridan kuvernööreistä
Tämä on luettelo Floridan kuvernööreistä.
Floridan kuvernööri on Floridan hallinnon päämies ja Floridan asevoimien ylipäällikkö. Kuvernöörillä on velvollisuus valvoa osavaltion lakeja ja valta vahvistaa uudet lait. Lisäksi kuvernöörillä on veto-oikeus osavaltion uusiin lakiesityksiin.
Osavaltion perustuslain mukaan kuvernöörin tulee muiden osavaltion hallituksen kuuluvien tavoin olla vähintään 30-vuotias ja Floridan asukas vähintään 7 vuotta ennen vaaleja. Kuvernöörin virkakausi on neljä vuotta ja ne on rajattu kahteen peräkkäiseen. Kuvernöörin palkka on 130 273 dollari vuodessa.
Luettelo
thumb|230px|Floridan kuvernöörin kartano
Chen Yun
thumb|upright=1.15|Chen Yun vuonna 1958. Chen Yun (alkuperäinen nimi Liao Chenyun ; 1905 Shanghai – 10. huhtikuuta 1995 Peking) oli kiinalainen kommunistipoliitikko. Mao Zedongin valtakautena ja Maon kuolemaa seuranneina vuosina hän tuli tunnetuksi käytännöllisenä talouspoliitikkona. Deng Xiaopingin aikana 1980- ja 1990-luvuilla Chen Yun oli Kiinan kommunistisessa puolueessa (KKP) Dengin uudistuspolitiikkaa vastustaneen vanhoillisen siiven keulahahmo.
Chen Yun kuului KKP:n puoluejohtoon poikkeuksellisen pitkän ajan. Hän oli keskuskomitean jäsenenä vuosina 1931–1987 ja politbyroossakin yli 40 vuotta. Chenillä ei ollut mitään muodollista koulutusta kansakoulua lukuun ottamatta. Hän toimi 1920-luvulla kommunistien salaisena ammattiyhdistystoimitsijana ja osallistui vuosien 1934–1935 pitkään marssiin. Sen jälkeen hän oli jonkin aikaa komennuksella Moskovassa, mutta palasi vuonna 1937 Kiinan kommunistien päämajaan Yan’aniin. Vähäisestä koulutuksestaan huolimatta Chen alkoi erikoistua talouskysymyksiin. Kiinan kansantasavallan perustamisen jälkeen hän toimi monissa tärkeissä viroissa, kuten varapääministerinä, teollisuusministerinä ja valtion suunnittelukomiteassa. Hän oli yksi niitä harvoja, jotka vuonna 1957 uskalsivat ilmaista epäilyksensä Maon suunnittelemaa suurta harppausta kohtaan. Suuren harppauksen aikana Kiinan talouspolitiikka siirrettiin pois Chenin johtamien keskussuunnitteluelinten käsistä, mutta suuren harppauksen epäonnistuttua hänet kutsuttiin vuonna 1961 johtamaan kansantalouden elvytystoimia.
Kulttuurivallankumouksen aikana Chen Yun tuomittiin ”kapitalistina” ja hänet siirrettiin pois kaikista viroistaan keskuskomitean jäsenyyttä lukuun ottamatta. Hänen merkityksensä kasvoi Deng Xiaopingin noustuaan valtaan vuodesta 1977 alkaen. Chen pysyi uskollisena marxilaisille näkemyksilleen ja suhtautui epäilevästi Dengin ajamiin rohkeisiin talousuudistuksiin. Chen ja hänen kannattajansa muodostivat 1980- ja 1990-luvuilla Kiinan johdossa jarruttavan voiman, joka hidasti Dengin suunnitelmien toteuttamista ja pakotti useasti Dengin kompromisseihin. Chen kuvasi Kiinan kansantaloutta kuuluisaksi tulleella lintuhäkkivertauskuvalla. Hänen mukaansa markkinoille oli suotava rajoitettuja vapauksia kuten häkissä olevalle linnulle on annettava tilaa, ettei se tukehdu. Hän sanoi hyväksyvänsä talouden modernisaation sillä ehdolla, että valtio ei antaisi ”linnun paeta häkistä”. Dengin painostuksesta Chen luopui vuonna 1987 tehtävistään KKP:n keskuskomiteassa ja politbyroossa, mutta säilyi tosiasiassa sen jälkeenkin hyvin vaikutusvaltaisena, sillä hän tuki nuorempia vanhoillisia johtajia. Chen ja Deng elivät molemmat hyvin korkeaan ikään, mutta Chen kuoli kaksi vuotta ennen Dengiä.
Maarian vaakuna
thumb|150px|right|Maarian vaakuna (1956–1966) Maarian vaakuna oli Maarian maalaiskunnan tunnus, joka oli saanut aiheensa pitäjällekin nimensä lainanneesta Neitsyt Mariasta. Neitsyt Maria oli lisäksi pitäjän keskiaikaisen harmaakivikirkon suojeluspyhimys, joka esiintyi rukousasennossa myös pitäjän isonvihan aikaisessa nostoväen lipussa. Kruunu ja Marian monogrammit selventävät vaakunan sisältöä.
Vaakunan selitys on ”punaisessa kentässä rukoukseen polvistunut Neitsyt Maria, saateena kummallakin puolellaan Marian monogrammi; kaikki kultaa”. Vaakunan on suunnitellut Ahti Hammar, ja Maarian kunnanvaltuusto hyväksyi sen 17. heinäkuuta 1956. Sisäasiainministeriö vahvisti vaakunan käyttöön 1. lokakuuta samana vuonna. Vaakuna jäi epäviralliseksi kotiseutuvaakunaksi 1967 Maarian liityttyä Turun kaupunkiin.
Roffe
Roffe tai Roffé voi viitata seuraaviin henkilöihin:
100%
100% on suomalaisen laulaja Tumppi Varosen kolmas sooloalbumi. Se julkaistiin vuonna 2005.
Yhdistyneiden kansakuntien kehitysohjelma
Yhdistyneiden kansakuntien kehitysohjelma (UNDP, ) on Yhdistyneiden kansakuntien (YK) maailmanlaajuinen kehitysapuverkosto ja maailman suurin monenkeskinen kehitysyhteistyöjärjestö. UNDP:n pääkonttori sijaitsee New Yorkissa, ja se toimii 177 maassa ja alueella etsien paikallisia ratkaisuja globaaleihin ja kansallisiin haasteisiin yhteistyössä hallitusten ja kansalaisten kanssa. UNDP:n pääjohtajana on toiminut vuodesta 2017 lähtien Achim Steiner.
Love Me Now
Love Me Now on norjalaisen DJ-tuottajan Kygon musiikkikappale, jolla vierailee myös saksalainen laulaja-lauluntekijä Zoe Wees. Sen julkaisi RCA Records digitaalisesti ladattavana singlenä 13. elokuuta 2021. Kappaleen ovat sanoittaneet Kygo, Hight, Patrick Pyke Salmy, Ricardo Muñoz ja Wees, joista ensimmäinen myös tuotti sen. Kappaleelle on tehty sekä animoitu että virallinen musiikkivideo. Animoitu video julkaistiin singlen julkaisupäivänä ja virallinen video 21. syyskuuta 2021. Virallinen video kuvattiin Bahamansaarten Exumasissa.
"Love Me Now" sai pääosin positiivisen vastaanoton musiikkikriitikoilta, sillä esimerkiksi Niko Sani edm.comista kehui kappaletta "huumaavaksi, hyvän mielen kesähymniksi sekä täydelliseksi päättyneen kesän balladiksi". Kaupallisesti kappale oli puolestaan kohtalainen menestys, sen päästyä singlelistan kahdenkymmenen parhaan joukkoon Norjassa ja Ruotsissa sekä kolmenkymmenen parhaan joukkoon Sveitsissä.
Cody Linley
thumb|Cody Linley vuonna 2011. Cody Martin Linley (s. 20. marraskuuta 1989 Lewisville, Texas) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hänet tunnetaan esimerkiksi elokuvasta Huuhkajat ja roolistaan Jake Ryanina Disney Channelin sarjassa Hannah Montana. Hän esiintyi sarjassa kymmenessä jaksossa vuosien 2006–2010 aikana.
Linley kasvoi Lewisvillessä, Texasissa. Hänen äitinsä on näyttelemisen opettaja Cathryn Sullivan.
Yhdistyneiden kansakuntien kehitysohjelma
UNDP auttaa yhteistyökumppaneitaan kehittämään ja välittämään ratkaisuja demokraattisen hallinnon, köyhyyden vähentämisen, kriisien ennaltaehkäisyn ja jälleenrakennuksen, energiaturvallisuuden ja ympäristönsuojelun sekä HIV:n / AIDSin haasteisiin. UNDP pyrkii kaikessa toiminnassaan edistämään naisten asemaa ja suojelemaan ihmisoikeuksia.
Cody Linley
Ura
Linley aloitti näyttelijän uransa vuonna lapsena televisioelokuvassa Still Holding On: The Legend of Cadillac Jack. Sen jälkeen hän esiintyi pienissä rooleissa kolmessa vuonna 2000 julkaistussa elokuvassa: Koirani Skip, Siellä missä sydän on ja Miss Kovis. Vuonna 2003 hän sai merkittävän roolin independent-elokuvassa When Zachary Beaver Came to Town ja esiintyi myös elokuvassa Villi tusina.
Chimor
Chimor (Chimú) oli esikolumbiaaninen intiaanivaltio nykyisen Perun rannikon pohjoisosissa noin vuosien 1000 ja 1470 välillä. Inkat valtasivat Chimorin vuonna 1475, 50 vuotta ennen konkistadorien saapumista alueelle. Valtion pääkaupunki oli Chan Chan -niminen kaupunki, joka sijaitsi lähellä nykyistä Trujillon kaupunkia. Chan Chan oli Amerikkojen suurin kaupunki ennen espanjalaisten valloituksia. Chimorin valtakuntaan kuului sen ollessaan laajimmillaan melkein tuhat kilometriä Tyynen valtameren rannikkoa.
Yhdistyneiden kansakuntien kehitysohjelma
UNDP:n työtä ja resursointia vuoteen 2030 asti ohjaa tammikuussa 2016 voimaan astunut kestävän kehityksen toimintaohjelma Agenda 2030 ja sen 17 kestävän kehityksen tavoitetta. YK:n vuosituhattavoitteiden aloittamaa työtä jatkava Agenda 2030 on kansainvälinen suunnitelma köyhyyden, konfliktien, epätasa-arvon ja ilmastonmuutoksen suitsemiseksi. Yhdistyneiden kansakuntien johtavana kehitysjärjestönä UNDP työskentelee kestävän kehityksen tavoitteiden eteen noin 170 maassa ja alueella, ja auttaa valtioita sisällyttämään kestävän kehityksen tavoitteet kansallisiin toimintaohjelmiin. ”Agenda 2030:n tukeminen on UNDP:n ensisijainen tavoite”, sanoi YK:n kehitysohjelman edellinen pääjohtaja Helen Clark.
Chimor
Yhteiskunta jakautui luokkiin ja ammattikuntiin. Kuningasta palvottiin puolijumalana. Valtiolla oli keskitetty hallinto, ja valtion laajetessaan siitä tuli valtioliitto. Laajenemisen syinä on saattanut olla hallitsijoiden ahneus rikkauksille. Valtakuntaan kuului laajimmillaan 20 jokilaaksoa ja 20 miljoonaa asukasta.
Yhdistyneiden kansakuntien kehitysohjelma
UNDP julkaisee vuosittain Inhimillisen kehityksen raportin, joka tarjoaa ajantasaista tietoa maailmanlaajuisista kehityksen haasteista ja edistysaskeleista. Yli sadassa maassa ilmestyvä raportti luotaa koko maailmaa koskevia ajankohtaisia kehityskysymyksiä inhimillisen kehityksen näkökulmasta. Raportti tarjoaa huippuasiantuntijoiden näkökulmia ja suosituksia sekä kattavia tilastoja inhimillisestä kehityksestä maailmalla. Raporttiin sisältyy inhimillisen kehityksen indeksi HDI, jonka avulla yksittäisten maiden kehitystä mitataan ja arvioidaan terveyden, koulutuksen ja elintason perusteella.
UNDP julkaisee myös vuosittain yhdessä Oxfordin yliopiston kehitystutkimuslaitoksen (OPHI) kanssa moniulotteisen köyhyysindeksin, joka käsittelee köyhyyttä sen laajassa merkityksessä, tutkimalla miten ihmiset kokevat köyhyyttä terveyden, koulutuksen ja elintason kannalta. Muita vuosittain julkaistavia kehitysindeksejä ovat epätasa-arvoon suhteutettu inhimillisen kehityksen indeksi (Inequality Adjusted, IHDI) ja sukupuolten välisen epätasa-arvon indeksi (Gender Inequality Index, GII). Vuoden 2020 inhimillisen kehityksen raportti sisälsi uuden kokeellisen inhimillisen kehityksen indeksin Planetary Pressured-Adjusted HDI (PHDI), joka ottaa huomioon myös valtioiden maapallolle aiheuttaman lisärasituksen niiden hiilipäästöjen ja luonnonvarojen kulutuksen muodossa.
Chimor
Valtakunta alkoi laajeta 1200-luvulla, jolloin pääkaupungissa oli noin 8 000 asukasta. Keskeisenä vastustajana oli pohjoisen Sicán. Inkat nousivat vastustajaksi vasta 1400-luvulla. Inkat valloittivat alueen 1462–1475. Laajimmalle kulttuuri levisi juuri inkojen valtakaudella, kun chimut tuottivat inkoille tavaroita.
Kulttuuri
Chimorin kansaa sanotaan chimuiksi ja kulttuuria Chimúksi. Chimú nousi Moche-kulttuurin raunioille. Kulttuurista tiedetään vähän ja vain sen verran, mitä arkeologisista löydöistä on pystytty päättelemään.
Yhdistyneiden kansakuntien kehitysohjelma
UNDP:n pääjohtaja toimii YK:n kehitysjärjestöjen yhteistyöelimen UNSDG:n (United Nations Sustainable Development Group) varapuheenjohtajana. Paremman koordinoinnin avulla YK pyrkii turvaamaan sekä omien voimavarojensa että kansainvälisen kehitysavun johdonmukaisen ja tehokkaan käytön.
Chimor
Kulttuuri
Chimorin kansa valmisti keramiikkaa käyttämällä muotteja ja kokosi isoimmat astiat erikseen valmistetuista osista. Astioiden muodot ja koristeaihiot saivat pitkälti vaikutteita Moche-keramiikasta. Chimú-kulttuuri kehittyi korkealle tasolle myös metallurgiassa. Useista raaka-aineista, esimerkiksi kuparista, hopeasta ja kullasta, valmistettiin tavallisia käyttöesineitä, kuten pikareita, lautasia ja koruja. Kankaiden raaka-aineina kulttuuri käytti puuvillaa, mutta myös laamaeläinten villaa. Kankaat olivat kuvioituja, ja niitä saatettiin vielä koristella esimerkiksi höyhenillä ja metallikoristeilla.
Lapsiuhrit
Joukko Perussa toimivia tutkijoita löysi keväällä 2018 Huanchacon alueelta muinaisen joukkohaudan, joka sisälsi 140 uhratun lapsen ja 200 uhratun laaman jäänteet. Lasten rintarangat oli viilletty auki, ja heiltä oli poistettu sydämet. Jonkin matkan päästä tutkijat löysivät toisen joukkohaudan, jossa oli 227 lapsen jäänteet. Tutkijat epäilevät että nämä iältään 4–14-vuotiaat lapset oli joskus 1400-luvulla uhrattu rituaalissa Chimu-kulttuurin jumalille, jotta jumalat lopettaisivat El Niño -ilmiön aiheuttamat rankkasateet ja lepyttäisivät tulvat.
In dubio pro reo
In dubio pro reo on oikeustieteessä käytetty sääntö, jolla tarkoitetaan, että näytön osalta epäselviksi jääneissä tapauksissa asia on ratkaistava syytetyn eduksi. Se liittyy olennaisesti käsitteeseen syyttömyysolettama. Euroopan ihmisoikeuselinten ratkaisukäytännössä katsotaan, että tuomioistuimen velvollisuuksiin kuuluu arvioida kaikki epäselvyydet todistusaineistossa syytetyn eduksi.
Elokuvavuosi 1998
Tässä artikkelissa käsitellään vuoden 1998 aikana julkaistuja elokuvia ja elokuvamaailman merkittäviä tapahtumia.
Katsotuimmat elokuvat
Nämä elokuvat olivat Suomen kymmenen katsotuinta vuonna 1998 :
TOP-10
Mandariinikukastaja
Mandariinikukastaja (Dicaeum trigonostigma) on pienikokoinen kaakkoisaasialainen varpuslintu.
Elokuvavuosi 1998
Katsotuimmat elokuvat
TOP-9 Kotimaiset
Mandariinikukastaja
Esiintyminen
Mandariinikukastajien esiintymisalue ulottuu Intiasta Kaakkois-Aasiaan Singaporeen saakka sekä Filippiineille. Lajin elinympäristön ala on 1–10 miljoonaa neliökilometriä. Scopoli kuvaili lajin holotyypin Malakan niemimaalta saadusta näytteestä. Lajista tunnetaan 17 alalajia.
Elinympäristö
Trooppiset ja subtroopiset kosteat metsät.
Eric Cornell
Eric Allin Cornell (s. 19. joulukuuta 1961) on yhdysvaltalainen fyysikko. Hän oli yhdessä Carl Wiemanin kanssa ensimmäisiä, jotka onnistuivat syntetisoimaan Bosen–Einsteinin kondensaatin vuonna 1995. Tästä saavutuksesta Cornell sai yhdessä Wiemanin ja ryhmänsä vetäjän Wolfgang Ketterlen kanssa Nobelin fysiikanpalkinnon vuonna 2001.
Cornel syntyi Palo Altossa, mutta kasvoi Massachusettsin Cambridgessa, missä hänen isänsä työskenteli MIT:ssä. Hän opiskeli Stanfordin yliopistossa ja työskenteli jo opiskeluaikana sen kiihdytinlaboratoriossa. Väitöstyönsä hän teki MIT:ssä, ja vuonna 1992 hän aloitti työt Coloradon yliopistossa.
1990-luvun alkuvuosina Cornell alkoi kehittää menetelmiä Bosen–Einsteinin kondensaatin syntetisoimiseksi. Tämän kondensaatin olemassaolon olivat ennustaneet noin 70 vuotta aikaisemmin Albert Einstein ja Satyendra Bose. Se on tila, jossa atomit on jäähdytetty niin hidasliikkeisiksi, että ne käyttäytyvät kuin yksi atomia paljon suurempi kvanttiyksikkö. Vuonna 1995 Cornell yhdessä Wiemanin kanssa käytti laser- ja magneettimenetelmiä hidastaakseen, pyydystäkseen ja jäähdyttääkseen kaksituhatta rubidium-atomia.
Cornellin tulokset auttavat tiedeyhteisöä ymmärtämään fysiikan lakeja ja etsimään mahdollisia käytännön sovelluksia Bosen-Einsteinin kondensaatille.
Puolustuksen suosimisen periaate
Puolustuksen suosimisen periaate eli syytetyn suosimisen periaate on rikosprosessissa noudatettava oikeusperiaate, joka pyrkii varmistamaan sen, ettei syytöntä tuomita. Puolustuksen suosimisen periaatteeseen voidaan katsoa kuuluvan ainakin seuraavat seikat:
Aitolehtikuoriaiset
Aitolehtikuoriaiset (Chrysomela) on lehtikuoriaisten (Chrysomelidae) heimoon kuuluva kovakuoriaissuku. Sukuun kuuluu maailmanlaajuisesti ainakin 18 lajia.
Once Upon A...
Once Upon A... on yhdysvaltalaisen glam rock -yhtye Cinderellan kokoelma-albumi vuodelta 1997. Albumi kattaa yhtyeen tunnetuimmat hitit vuosilta 1986–1994.
Connie Marrero
Conrado Eugenio ”Connie” Marrero Ramos (25. huhtikuuta 1911 Sagua La Grande – 23. huhtikuuta 2014 Havanna) oli kuubalainen baseballpelaaja. Hän teki Major League Baseball -debyyttinsä verrattain myöhäisellä iällä, 21. huhtikuuta 1950. Hän pelasi vuoteen 1954 saakka Washington Senators -joukkueessa.
Marrero oli tunnettu pelaaja kotimaassaan jo ennen MLB-uraansa. Peliuralta vetäydyttyään hän jatkoi lajin parissa valmentajana. Hän pysyi arvostettuna hahmona Kuubassa, ja hänen muotokuvansa on nähtävillä Estadio Latinoamericanossa Havannassa.
Marrero oli eläessään viidenneksi iäkkäin entinen MLB-pelaaja ja toiseksi iäkkäin All Star -pelaaja vuonna 1910 syntyneen Lonny Freyn jälkeen. Hän kuoli Havannassa 23. huhtikuuta 2014, kaksi päivää ennen 103-vuotispäiväänsä.
Napuka
Napuka on koralliatolli Tuamotu-saarilla Ranskan Polynesiassa. Atollilla oli 234 asukasta vuoden 2017 väestönlaskennassa. Sen suurin kylä on Te Puka Maru Ia. Atollin maapinta-ala on noin kahdeksan neliökilometriä.
Minä olen muistanut
Minä olen muistanut voi tarkoittaa seuraavia asioita:
Omanin jalkapallomaajoukkue
Omanin jalkapallomaajoukkue eli Al Ahmar on Omania kansainvälisissä jalkapallo-otteluissa edustava AFC:n maajoukkue. Sitä hallinnoi Omanin jalkapalloliitto.
Joukkue ei ole selviytynyt maailmanmestaruuskilpailujen lopputurnaukseen, mutta Aasian-mestaruudesta se on kamppaillut vuosina 2004, 2007 ja 2015. Kuitenkaan se ei millään kerralla ole selviytynyt pudotuspeleihin. Tunnettuja pelaajia joukkueessa ovat olleet muiden muassa Ali Al Habsi ja Amad Al Hosni. Päävalmentajana on toiminut vuodesta 2019 lähtien hollantilainen Erwin Koeman.
Kozáni
thumb|180px|Kozánin Plateía Níkis -aukio, kaupungintalo ja [[Nikolaos Ihmeidentekijä|Pyhän Nikolaoksen kirkon torni.]] Kozáni on Kreikan kaupunki ja samanniminen kunta (Δήμος Κοζάνης, Dímos Kozánis), joka sijaitsee Kozánin alueyksikössä Länsi-Makedonian alueella. Kaupunki on Länsi-Makedonian pääkaupunki sekä alueyksikkönsä hallinnollinen keskus. Koko kunnan pinta-ala on 1 072,3 neliökilometriä ja väkiluku 71 388. Varsinaisen Kozánin kaupungin väkiluku on 41 066 (vuonna 2011).
Nykyään Kozáni on paitsi Länsi-Makedonian hallinnollinen ja taloudellinen keskus myös merkittävä liikenteen solmukohta Keski-Makedonian, Thessalian ja Epeiroksen välillä. Kaupunki sijaitsee noin 710 metriä merenpinnan yläpuolella. Suurin paikallinen juhla on karnevaali talven lopussa. Seudulla kasvatettava sahrami on saanut EU:n maantieteellisen suojan. Kozánin lentoasema, joka on nimetty Filippos II:n mukaan, sijaitsee Petranássa noin neljä kilometriä kaupungista.
Historia
Kozáni perustettiin todennäköisesti 1300-luvulla. Vuonna 1664 rakennettiin Pyhän Nikolaoksen (Ágios Nikólaos) kirkko. Vuonna 1668 perustettiin Kozánin kirjasto. Kirjasto on nykyään toiseksi suurin Kreikassa. Kreikkalainen armeija astui Kozániin 11. lokakuuta 1912 voitettuaan osmaniarmeijan.
Nykyinen Kozánin kunta muodostui, kun Kozáni, Aianí, Dimítrios Ypsilántis, Elimeía ja Ellíspontos yhdistyivät vuoden 2011 alussa Kallikrates-suunnitelman mukaisesti.
Kunnan osat
Vuoden 2011 kuntauudistuksesta lähtien Kozánin kunta muodostuu viidestä kunnallisyksiköstä, jotka vastaavat uudistusta edeltäneitä kuntia. Kunnallisyksiköt sekä niihin kuuluvat kylä- ja kaupunkiyhdyskunnat ja asutukset ovat:
Talous
Alue on kuuluisa sahramin tuotannosta (Krokos Kozanis). Alue on yksi Kreikan suurimmista sähkön tuottajista.
Nähtävyydet
thumb|180px|Kozanin kansatieteellinen museo.
Milstein
Milstein on muun muassa seuraavien henkilöiden sukunimi:
Maceió
Maceió on kehittynyt kahdessasadassa vuodessa pienestä kalastuskylästä suurkaupungiksi. Kylä alkoi 1800-luvun alussa kasvaa valtavasti, kun sinne rakennettiin satama. Alagoaksen pääkaupunki siitä tuli 1839.
Maceióssa sijaitsee Alagoaksen valtiollinen yliopisto sekä Zumbi dos Palmaresin kansainvälinen lentoasema.
Eero Akaan-Penttilä
Eero Erkki Emanuel Akaan-Penttilä (vuoteen 1968 Penttilä, s. 17. huhtikuuta 1943 Heinola) on suomalainen lääkäri ja poliitikko. Hän oli kokoomuksen kansanedustaja Uudenmaan vaalipiiristä vuosina 1999–2011 ja Espoon kaupunginvaltuuston jäsen vuosina 1985–2008. Hän toimi vuosina 1993–2008 vuorotellen kaupunginvaltuuston puheenjohtajana (1993–1994, 1997, 2001 ja 2005–2006) ja varapuheenjohtajana (1995–1996, 1998–2000, 2002, 2004 ja 2007–2008).
Ura
Akaan-Penttilä valmistui ylioppilaaksi Helsingin normaalilyseosta vuonna 1962 ja lääketieteen lisensiaatiksi vuonna 1971 Helsingin yliopistosta. Vuonna 1978 hänestä tuli yleislääketieteen ja korva-, nenä-, ja kurkkutautien erikoislääkäri. Akaan-Penttilä väitteli lääketieteen ja kirurgian tohtoriksi vuonna 1981. Vuonna 1982 hänestä tuli työterveydenhuollon erikoislääkäri ja vuonna 1995 hän hankki vakuutuslääketieteen erityispätevyyden.
Vuoden 1999 vaaleissa Akaan-Penttilä valittiin eduskuntaan 6 038 äänellä. Hänet valittiin jatkokausille vuonna 2003 (6 076 ääntä) ja vuonna 2007 (3 985 ääntä). Vuonna 2011 hän sai 2 939 ääntä, mikä ei riittänyt paikkaan eduskunnassa. Vuosina 2003–2007 Akaan-Penttilä oli sosiaali- ja terveysvaliokunnan ja vuosina 2007–2011 suuren valiokunnan varapuheenjohtaja. Hän oli myös Pohjoismaisen neuvoston Suomen valtuuskunnan jäsen vuosina 1999–2003 ja varapuheenjohtaja vuosina 2002–2003. Vuoden 1988 presidentinvaalissa Akaan-Penttilä oli valitsijamiehenä.
Yksityiselämä
Akaan-Penttilä on ollut naimisissa vuodesta 1968 ja hänellä on kolme lasta. Sotilasarvoltaan Akaan-Penttilä on lääkintäyliluutnantti (1998).
Full of Love – pakomatka pakastimesta
Full of Love – pakomatka pakastimesta on Iina Terhon vuonna 2018 valmistunut dokumenttielokuva. Se kertoo burleskin harrastamisesta. Omakohtaisessa elokuvassa Terho kuvaa prosessia joka johtaa oman kehon hyväksymiseen ja häpeän taltuttamiseen.
Potemkin (puisto)
thumb|300px|Potemkin, Casagrande & Rintala (2003)
Potemkin on suomalaisten arkkitehtien ja ympäristötaiteilijoiden Casagrande & Rintalan toteuttama teräksinen puisto Kuramatan kylässä Japanissa. Puisto sisältää sisä- ja ulkotiloja jälkiteolliseen meditaatioon. Työn on tilannut Echigo Tsumarin nykytaiteen triennaali vuonna 2003.
Puisto on rakennettu entisen laittoman kaatopaikan paikalle. ''Potemkin on temppelin, koneen ja raunion yhdistelmä. Se on Akropolis uudelleenjärjestetystä kaupunkijätteestä - laivateollisuuden metallilevyistä, murskatusta lasista, betonista ja asfaltista ja koneiden palasista.'' Echigo Tsumari Triennaalin tarkoituksena on taiteen keinoin elvyttää autioituvaa maaseutua ja avata nykytaiteelle väyliä kaupunkiympäristön ulkopuolella.
Aiheesta muualla
Marco Casagrande
Gerino Gerini
Gerino Antonio Achille Gerini (10. elokuuta 1928 Rooma – 17. huhtikuuta 2013 Cremona ) oli italialainen kilpa-autoilija. Hän osallistui seitsemään Formula 1:n MM-sarjan Grand Prix -kilpailuun kausilla 1956 ja 1958.
Gerini saavutti heti ensimmäisessä kilpailussa uransa ainoiksi jääneet 1,5 pistettä. Ne hän saavutti Argentiinan Grand Prix’n neljännestä sijasta kaudella 1956. Koska hän vaihtoi kesken kilpailua autoa Chico Landin kanssa, he jakoivat neljännestä sijasta tulleet kolme pistettä.
Gerini osallistui lisäksi useisiin MM-sarjan ulkopuolisiin F1-kilpailuihin.
Formula 1 -tulokset
* = Jaettu auto.
Ferret-luokka
Ferret-luokka oli Britannian Kuninkaallisen laivaston kolmas torpedovenehävittäjäluokka, jonka alukset tilattiin 1892.
Taustaa
Nopeisiin ja ketteriin veneisiin asennettu Robert Whiteheadin ja Itävalta-Unkarin laivaston kapteenin Giovanni Luppisin vuonna 1866 keksimä omalla voimanlähteellä varustettu torpedo aiheutti uhan taistelulaivoille. Riittävän suuri joukko torpedoveneitä läpäisisi taistelulaivan puolustuksen ja upottaisi raskaamman aluksen torpedoimalla tai vähintään vaurioittaisi sitä ja siten asettaisi sen alttiiksi vastustajan taistelulaivoille. Torpedoveneet osoittivat tehonsa ensimmäisen kerran Chilen sisällissodassa 1891.
Torpedoveneitä vastaan suunniteltiin pieniä aseistettuja aluksia, jotka liitettäisiin raskaiden alusten suojaksi. Ensimmäiset yritykset luoda uusi suojaava alustyyppi ei onnistunut riittämättömän toimintasäteen ja nopeuden vuoksi. Alukset eivät kyenneet seuraamaan laivastoa eivätkä torjumaan nopeita hyökkääjiä.
Uusi alustyyppi
Kolmas merilordi kontra-amiraali Jackie Fisher tilasi 1892 uuden tyyppisen aluksen, jonka aseistuksena tuli olla nopeasti ampuvia tykkejä sekä voimanlähteenä vesiputkikattilat. Kuuden erilaisen alustyypin piirustukset toimitettiin amiraliteetille tutkittaviksi, joista lopulta kolme hyväksyttiin. Hyväksytyt kolme suunnitelmaa olivat kolmelta eri valmistajalta, joille toimitettiin kullekin kahden aluksent tilaus. Tilausten vastaanottajat olivat:
Kaikki alukset olivat pyöristetyllä katetulla etukannella varustettuja, mikä oli tyypillistä brittiläisille ensimmäisen sukupolven torpedovenehävittäjille. Kaikki tilatut alukset poistettiin palveluksesta ennen ensimmäistä maailmansotaa.
Aseistus
Ensimmäisten torpedovenehävittäjien (26-knotters) oli suunniteltu asennettavaksi kahteen eri tehtävään: torpedovene- ja tykkivenetehtävään. Tämän luokan alusten aseistuksesta puuttui muista poiketen kiintästi keulaan asennettu torpedoputki. Kummassakin roolissa aluksilla oli kiinteä 12 naulan tykki, johon sata laukausta. Tykkiveneinä aluksilla oli torpedoputkeen kaksi torpedoa sekä täydennyksenä kolme kuuden naulan tykkiä, joista kaksi keskellä alusta kummallakin laidalla ja kolmas perässä. Kuhunkin tykkiin oli sata kranaattia. Torpedoveneinä aluksille asennettiin kaksi kääntyvää torpedoputkea. Torpeidoita aluksilla oli tuolloin kaikkiaan neljä eli kaksi putkissa ja kaksi varalla. Kuuden naulan tykkejä oli vain yksi perässä ja siihen sata kranaattia.
Gene Clark
Harold Eugene ”Gene” Clark (17. marraskuuta 1944 – 24. toukokuuta 1991) oli yhdysvaltalainen laulaja-lauluntekijä. Hän kuului The Byrds -yhtyeen perustajajäseniin 1960-luvulla.
Clark aloitti The Byrds -uransa jälkeen menestyksekkään soolouran. Hän kokeili uransa aikana muun muassa barokkipopin, newgrassin, country rockin ja vaihtoehtocountryn suuntauksia. Hänen ensimmäinen sooloalbuminsa oli Gene Clark with the Gosdin Brothers (1967), mutta tunnetuimmaksi ja suurimmaksi myyntimenestykseksi osoittautui So Rebellious a Lover vuonna 1987. Clarkin albumit White Light (1971) ja No Other (1974) valittiin vuonna 2005 hakuteokseen 1001 albumia jotka jokaisen on kuultava edes kerran eläessään.
Clarkin viimeisiä vuosia varjostivat vakavat terveysongelmat. Hän kärsi alkoholismista, mahahaavoista, pitkäaikaisesta matkustamisen pelosta (joka oli haitannut häntä jo The Byrds -aikoina) ja mahdollisesta paniikkihäiriöstä. Clark ehti nähdä The Byrdsin pääsyn Rock and Roll Hall of Fameen tammikuussa 1991, mutta kuoli 24. toukokuuta vuotavaan mahahaavaan Sherman Oaksissa.
Gilbert Gress
Peliura
Gress aloitti peliuransa kotikaupunkinsa ykkösseurassa RC Strasbourgissa 1960. Gress voitti seurassa Coupe de Francen 1966. Gress siirtyi saksalaiseen VfB Stuttgartiin 1966. Stuttgartissa Gress ei saavuttanut suuria meriittejä, mutta sai kutsun Ranskan maajoukkueeseen. Gress pelasi Les Bleus'ssä 1966–1971 osallistuen myös MM-turnaukseen 1966. 1971 Gress palasi kotimaahansa Olympique Marseillen riveihin, jossa Gress voitti Ranskan mestaruuden kahteen otteeseen 1971 ja 1972. Gress palasi vielä kahdeksi vuodeksi RC Strasbourgiin josta siirtyi sveitsiläiseen Neuchâtel Xamaxiin, jossa päätti peliuransa 1976.
Ura valmentajana
Gress aloitti valmennusuransa tutussa seurassa, RC Strasbourgissa 1977. Gress johdatti seuran Ranskan mestariksi 1979 ensimmäistä kertaa seuran historiasta. Gress sai saavutuksen vuoksi suuren suosion seuran fanien keskuudessa ja hänelle perustettiin jopa oma fanikerho. Suosiostaan huolimatta Gress lähti 1980 Strasbourgista ja siirtyi belgialaisen Club Bruggen päävalmentajaksi. Menestys jäi vaatimattomaksi ja 1981 Gress siirtyi Neuchâtel Xamaxin päävalmentajaksi. Hän toimi Xamaxin päävalmentajana yhdeksän vuotta ja voitti kaksi Sveitsin mestaruutta. 1991 Gress palasi takaisin Ranskaan ja Strasbourgiin. Toinen rupeama RC Strasbourgin peräsimessä ei tuonut edellisen kaltaista menestystä ja 1994 hän päätti palata Xamaxin valmentajaksi. Sveitsissä saavutukset nostivat Gressin Sveitsin maajoukkueen päävalmentajaksi 1998. Pesti jäi lyhytikäiseksi ja päättyi seuraavana vuonna. Gressin toistaiseksi viimeiseksi suureksi voitoksi on jäänyt Sveitsin cup-mestaruus vuodelta 2000 FC Zürichin päävalmentajana.
Afrikkalainen elokuva
Siirtomaavallan aika
thumb|Tyttö Karthagosta -lyhytelokuva. thumb| Italian siirtomaa-ajalla vuonna 1937 rakennettu, [[art deco -tyyliä edustava elokuvateatteri Cinema Impero Eritrean pääkaupungissa Asmarassa.]]
Afrikan maista vanhin elokuvaperinne on Etelä-Afrikalla, Egyptillä, Algerialla ja Tunisialla. Lumièren veljekset järjestivät ensimmäisen elokuvaesityksen jo vuoden 1896 lopulla Aleksandriassa ja Kairossa. Myös Algerian Algerissa ja Oranissa järjestettiin esityksiä kinematografilla jo vuonna 1896 ja Tunisian Tunisissa 1897. Esimerkiksi Algeriasta kaupunkimaisemia kuvattiin Lumierin lyhyitä mykkäfilmejä jo 1896. Italialaiset ja ranskalaiset kuvasivat ensimmäisiä lyhyitä mykkäfilmejä myös Egyptissä jo 1890-luvulla. Ensimmäisen egyptiläisen lyhyen dokumenttifilmin kuvasivat aleksandrialaiset valokuvaajat Aziz ja Dorés vuonna 1907 (The Visit of Khedive Abbas Helmi II to the Scientific Institute of the Sidi Abu el Abbas Mosque).
Siirtomaa-ajan aikana Afrikka oli esitetty pääosin länsimaalaisten elokuvantekijöiden silmin. Viidakkoa, villieläimiä ja -ihmisiä, sekä Tarzan ja Jane. Maanosa oli esitetty eksoottisena maana ilman historiaa, saatikka kulttuuria. Monet länsimaalaisten tekemät elokuvat olivat luonteeltaan räikeän rasistisia.
Varsinaisesti ensimmäisiin afrikkalaisen tekemiin (lyhyt)elokuviin luetaan tunisialaisen Chemama Chiklyn Tyttö Kartagosta (, 1924). Elokuvan pääosassa esiintyy ohjaajan näyttelijätytär.
1940–1970-luvut
Egyptiläisen elokuvan kulta-aika sijoittui 1940- ja 1960-luvuille; ja 1950-luvulla valtion tukemana maan elokuvateollisuus kohosi joksikin aikaa maailman kolmanneksi suurimmaksi.
Ranskalaisissa siirtomaissa afrikkalaisilta oli lailla kielletty omien elokuvien tekeminen. Ensimmäisiä ranskankielisten afrikkalaisten ohjaamia elokuvia tehtiin tästä syystä esimerkiksi Pariisissa. Yhden tunnetuimmista teki beniniläis-senegalilaisen Paulin Doumanou Vieyran johtama afrikkalaisten ohjaajien ryhmä. Elokuvan nimi oli Afrique sur Seine. Elokuva käsitteli afrikkalaisena olemisen vaikeutta 1950-luvun Pariisissa. Yhä useamman afrikkalaisen maan itsenäistyttyä muiden muassa Ousmane Sembène ja Oumarou Ganda näkivätkin elokuvanteon tärkeänä poliittisena välineenä.
Mustan Afrikan elokuva syntyi vuoden 1960-tienoilla. Nigerialaisen Moustapha Alassanen esikoisohjaus Aouré (1962) sai vain vähäistä huomiota. Sen sijaan Ousmane Sembènen lyhytelokuva Borom Sarret (1962/63) ja pitempi La Noire de... (1966; ) saivat ulkomaalaista tunnustusta osakseen ja raivasivat tilaa afrikkalaiselle elokuvalle. La Noire de... näytti toiveikkaan mustaihoisen afrikkalaisnaisen pettymyksen ja nöyryytyksen, jonka hän kohtasi työskennellessään kotiapulaisena Ranskan aurinkorannikolla. Aiemmin kirjailijana toiminut Sembene oli siirtynyt elokuvantekoon laajemman yleisön toivossa. Häntä luonnehditaan toisinaan mustan Afrikan elokuvan isäksi. Sembenen kotimaa Senegal kehittyi hänen myötään erääksi tärkeäksi afrikkalaisen elokuvan kehdoksi. 1970-luvun alkuun mennessä oli tuotettu viitisenkymmentä pitkää elokuvaa.
thumb|FESPACO:n päärakennus Burkina Fason [[Ouagadougoussa.]] Afrikkalaista elokuvaa ovat pisimpään tuoneet esille Tunisiassa järjestetyt Karthagon elokuvajuhlat (1966–) ja Burkina Fason FESPACO (La Festival Panafricain du Cinéma et de la Télévision de Ouagadougou) vuodesta 1969. FESPACO järjestetään nykyään kahden vuoden välein.
Aivan kuten muualla ”kolmannessa maailmassa” tuotettiin intialaisia tanssielokuvia, egyptiläisiä musikaaleja ja aasialaisia kung fu -elokuvia, Afrikassa on ollut omat Hollywood-klooninsa ja omat yrityksensä tuottaa todellisuuspakoa. Suunnattomat alueet Afrikassa ovat yhä vailla elokuvatettereita, eikä kaikissa nopeasti itsenäistyneissä maissa ollut vielä omaa tuotantoa. 1980-luvulle tultaessa tilanne oli jo aivan toinen.
1980-luku ja sen jälkeen
1980-luvun alussa voitiin laskea, että mustassa Afrikassa vaikutti noin 250 elokuvantekijää, jotka olivat tehneet muutaman sata elokuvaa. Niistä pitkiä oli viitisenkymmentä, mikä ei ole kovin paljon valtaisan maanosan tuotannoksi. 2000-luvulla tuotannon kappalemäärällä, katsojaluvulla ja liikevaihdolla mitattuna Nigerian elokuvateollisuus on noussut huomattavaan asemaan Afrikassa. Elokuvateollisuuden vertailukelpoisen tilastoinnin puutteellisuus rajoittaa kuitenkin afrikkalaisen elokuvatuotannon vertailtavuutta maailmanlaajuisesti. Suuri osa afrikkalaisesta elokuvasta ja valtioista uupuu esimerkiksi Yhdistyneiden kansakuntuntien kulttuurijärjestön tilastoista (UNESCO Institute for Statistics, UIS).
Maanosassa tehdystä elokuvasta suuri osa ei ole afrikkalaista lainkaan: sieltä saadaan halpaa työvoimaa, tai sitten ulkomaalaiset tuotannot käyttävät esimerkiksi Zimbabwen tai Kenian halpoja tuotantovalmiuksia. Tilanne on itse asiassa melkein huonontunut elokuvan kannalta. Yhä suurempi määrä Intian, Hollywoodin, Egyptin tai Hongkongin elokuvaa täyttää afrikkalaiset teatterit, eikä niissä pyörivä raha päädy paikallisten elokuvantekijöiden kassaan.
Afrikkalaisen elokuvan ominaispiirteet
Afrikan tuotanto voidaan jakaa viiteen eri suuntaukseen (Boughedir): ”Meille afrikkalaisille elokuvan ongelma on yhtä tähdellinen kuin sairaaloiden ja koulujen rakentaminen, tai väestömme ruoka. Tärkeätä on, että meillä on oma elokuvamme: että voimme nähdä, tuntea, ymmärtää itsemme valkokankaan peilin kautta. -Ousmane Sembene (muun muassa Xala 1974)
Pohjoisafrikkalainen elokuva
Pohjoisafrikkalainen elokuvatuotanto on suurinta Egyptissä, missä on ollut varteenotettava elokuvateollisuus jo 1930-luvulta alkaen. Maghreb-alueella (Pohjois-Afrikka Egyptistä länteen) suurin tuotantomaa on nykyisin Marokko, joka on ohittanut Algerian tuotantojen määrässä ja laadussa. 2011 keväällä alueella tapahtuneiden vallankumousten vaikutukset elokuva-alaan ovat vielä epäselvät.
Egypti
Vuonna 1961 sosialistihallitus otti haltuunsa elokuva-alan, joka oli vuoteen 1966 mennessä täysin kansallistettu. Kansallistamisen myötä elokuvantekijöiden vapauksia rajoitettiin ja aiheet muuttuivat nationalistisiksi. 1970-1990-luvuilla elokuvan taso laski ja tuotantojen määrä väheni alan ollessa muutaman elokuvamogulin hallussa. Tätä jatkui 1990-luvun loppuun asti, kunnes menestyskomediat nousivat suureen suosioon ja tuotantojen määrä nousi. Komedioiden suosio on ollut suurta tähän päivään asti. Kolmasosa arabiankielisistä elokuvista tuotetaan Egyptissä ja 80 prosenttia lipputuloista menee kotimaisille elokuville.
Mahgreb-alue
Maghreb-alueen maissa elokuvatuotanto on ollut paljon vähäisempää. Kun Egyptissä parhaimmillaan tehtiin sata elokuvaa vuodessa, on esimerkiksi Algeriassa tuotettu 40 vuodessa vain 120 elokuvaa. Elokuvia alettiin tehdä lähinnä maiden itsenäistymisen jälkeen, mutta yhdessäkään maassa ei ole ollut merkittävää elokuvateollisuutta. Myös maiden poliittinen ilmapiiri on vaikuttanut elokuvien tekoon negatiivisesti. Marokossa on kuitenkin kuvattu useita ulkomaisia suurtuotantoja, kuten Mies joka tiesi liikaa (1956 ohj. Alfred Hitchcock), Lawrence of Arabia (1962 ohj. David Lean), The Last Temptation of Christ (1988 ohj. Martin Scorceses) ja Gladiaattori (ohj. Ridley Scott). Paikallisväestö toimi näissä tuotannoissa lähinnä kuitenkin avustajan tehtävissä. Maiden oma elokuvatuotanto on ollut vaihtelevan tasoista.
Saharan eteläpuoleinen Afrikka
Saharan eteläpuolisen Afrikan maista tuotannon määrällä mitattuna suurin elokuvamaa on Nigeria. Muita merkittäviä elokuvamaita alueella ovat muun muassa Etelä-Afrikka, Burkina Faso ja Senegal. Näissä maissa on valmistettu monia Euroopassa palkintoja keränneitä elokuvia (esimerkiksi ranskalaisella rahoituksella), mutta nämä ulkomailla menestyneet elokuvat ovat Etelä-Afrikkaa lukuun ottamatta varsin huonosti tunnettuja kotimaissaan.
Nigerialainen elokuva
Ensimmäiset nigerialaiset elokuvat tehtiin 1960-luvulla, ja televisiotuotannot alkoivat samoihin aikoihin. Televisiotuotannot saivat paljon valtion tukea alkuvuosina, ja 1980-luvun puolivälissä joka osavaltiolla oli oma lähetysasemansa. Laki rajoitti ulkomaisia tv-sisältöjä, joten tuottajat Lagosissa alkoivat televisioida paikallisia, suosittuja teatteriesityksiä. Monista tehtiin jopa videoita, ja pienimuotoinen, mutta varsin epävirallinen elokuvakauppa alkoi kehittyä.
Igbo-heimon bisnesvainu, etniset siteet ja hallitsevuus Nigerian suurkaupungeissa johtivat videojulkaisuiden leviämiseen ympäri maata. Nollywood lähti kasvamaan räjähdysmäisesti, jättäen ulkomaisen median varjoonsa. Paikalliskielien sijaan elokuvissa alettiin suosia englantia, joka mahdollisti elokuvateollisuuden laajentumisen myös Nigerian rajojen ulkopuolelle.
Digitaalinen elokuvatuotanto kiihdytti maan elokuvantuotantoa 1990-luvulla, ja 2000-luvun alussa se nousi toiseksi suurimmaksi elokuvateollisuudeksi maailmassa vuosittaisten elokuvaproduktioiden lukumäärän perusteella (ensimmäisellä sijalla Intia, kolmantena Yhdysvallat).
Ensimmäisiä kansainvälistä huomiota saaneita nigerialaisia elokuvia oli vuonna 2003 Osufia in London. Elokuvan päähahmoa voisi luonnehtia nigerialaisen elokuvan Uuno Turhapuroksi tai Pekka Puupääksi. Suurin osa elokuvista kuvataan muualla kuin studiossa. Useimmiten elokuvat kuvataan lokaatiossa, hotelleissa, kodeissa ja toimistoissa ympäri Nigeriaa. Paikkojen omistajat usein lainaavat tai vuokraavat tilojaan sitä vastaan, että saavat nimensä lopputeksteihin.
Nigeriassa tuotetaan huikea määrä elokuvia. Useat elokuvat on yksityisyritysten tai bisnesmiesten rahoittamia, mutta suurin raha liikkuu ”suoraan-DVD:lle” markkinoilla. Miltei kaikki Nollywoodin elokuvat tähtäävät elokuvateatterien ulkopuoliseen jakeluun ja tehdään siksi teknisesltä laadultaan länsimaisia elokuvia heikompitasoisesti. Vuonna 2014 keskivertoelokuvan teon arvioitiin maksavan 25 000–70 000 dollaria, se kuvataan viikossa englanniksi ja valmistuu kuukaudessa. Tyypillinen myynti on yli 200 000 kappaletta maanlaajuisesti. Kauppojen hyllylle ilmestyy jopa viisikymmentä uutta elokuvaa joka viikko. Tuotannot nousevat tavallisesti kannattavaksi 2-3 viikkoa julkaisun jälkeen. Nigerian DVD-jakelun keskeisiä kauppaketjuja ja muita jakelupisteitä operoivat markkinoijat hallitsevat elokuvatuotantojen rahoitusta, tuotantoa ja jakelua. Kartellimaiset markkinoijat vaikuttavat keskeisesti siihen, mitä elokuvia tehdään ja myydään. Elokuvateollisuuden parissa arvioidaan työskentelevän yli miljoona ihmistä eli elokuva on Nigerian toiseksi suurin työllistäjä maatalouden jälkeen. Teollisuudenalan osuus on noin 1,4 prosenttia Nigerian bruttokansantuotteesta (IMF, 2016).
Nigerialainen elokuvateollisuus oli maan hallituksen arvion mukaan 2010-luvun alkupuolella rahallisesti mitattuna maailman toiseksi suurin, arvoltaan jo 3,3 miljardia dollaria, josta osa on peräisin ulkomailla asuvilta nigerialaisilta ja suuri osa elokuvien piraattijakelusta (2014). Maailmanpankin mukaan yhtä laillista kopiota kohden levityksessä oli yhdeksän piraattikopiota. Vuonna 2017 eräs arvioija esitti teollisuudenalan suuruudeksi jo 7 miljaria dollaria.
Eteläafrikkalainen elokuva
Nykyisen Etelä-Afrikan alueen elokuvahistoria sai alkunsa vuonna 1895. Ensimmäinen Edisonin kinetoskooppi avattiin yleisölle 19. huhtikuuta 1895 Henwood’s Arcadessa Johannesburgissa, joka kuului tuolloin buuritasavalta Transvaaliin. Durbanin Lingards Waxworks -salissa pääsi kurkistamaan äänielokuvan maailmaan jo elokuussa 1895, koska kolikkokäyttöisiä uutuuslaitteita esitelleen salin varustuksiin kuului myös yksi kinetofoni. Toukokuussa 1896 amerikkalainen taikuri Carl Hertz aloitti elokuvanäytökset Johannesburgin Empire Palace of Varieties -teatterissa.
Empire-teatterin johtaja Hyman hankki vuonna 1897 elokuvakameran, ja hän mitä ilmeisimmin teki ensimmäiset lyhytfilminsä viimeistään seuraavana vuonna. Ensimmäissä tunnetuissa otoksissa on näkymiä Johannesburgista (raitiovaunusta kuvattuja maisemia). Hän joutui muuttamaan Cape Towniin, ja aloitti elokuvanäytökset siellä. Hän kuvasi brittijoukkojen saapumista Transvaaliin loppuvuonna 1899 ja tapahtumia kaupungissa ja Toisen buurisodan rintamalla vuonna 1900. Sodan seurauksena Transvaal ja Oranjen vapaavaltio alistettiin Britannian alaisuuteen.
Ensimmäisiin eteläafrikkalaisiin fiktioelokuviin luetaan The Great Kimberley Diamond Robbery (1910). Vuonna 1915 Jo useita vuosia aiemmin Yhdysvalloista muuttanut I. W. Schlesinger perusti African Films Productions -tuotantoyhtiön (AFP), joka toi amerikkalaislahjakkuuksia maahan (Lorrimer Johnston & Harold Shaw), tavoitteenaan tuottaa Yhdysvaltoihin ja Britanniaan vientikelpoisia elokuvia. Harold Shaw ohjasi Zulumaan valloituksesta kertovan De Voortrekkers -elokuvan (1916). Elokuvan pääosassa esiintyi ohjaajan vaimo Edna Flugrath. Elokuvassa sivistyneet buurit ja britit taistelevat yhdessä barbaarisia laumoja vastaan. Tämän valkoisen nationalismin propagandaklassikon tuottaja Schlesinger oli saanut vaikutteita elokuvaan vuotta aikaisemmin valmistuneelta D. W. Griffithin Kansakunnan synnyltä. Vuosina 1916–1922 AFP teki yhteensä 43 elokuvaa.
Etelä-Afrikassa politiikka on ollut elokuvanteossa vahvasti mukana. Apartheid-aikana toimittiin ikäänkuin valtaosaa väestöstä ei olisi ollut ollenkaan olemassa. Valkoisten filmeissä valkoiset viihdyttivät toisiaan. Erityisen vältetty aihe oli valkoisen miehen kiinnostus värilliseen naiseen, joka näkyi elokuvissa lähinnä palvelijana ja liberaalimmalla 1950-luvulla myös viihdyttäjänä.
Vuonna 1976 Etelä-Afrikassa oli ensimmäiset tv-lähetykset. Suurin osa elokuvatekijöistä siirtyi nopeasti tv-tuotantoihin. SABC:sta tuli tv-tuotannon napa. Etelä-Afrikassa pyrittiin 1980-luvulla levittämään elokuvaa myös ulkomaille ja siksi elokuvien vientiin otettiin verohelpotuksia käyttöön.
Historiallisen kuva- ja äänimateriaalin etsimisestä onkin nykyään muodostunut tärkeä tapa työstää apartheidin historiaa. Esimerkiksi Sundance –festivaaleilla palkittu Frances Reichin ja Deporah Hoffmanin Long Nights Journey Into Day (2000) käsittelee kiisteltyä totuuskomissiota, joka yrittää etsiä sovitusta apartheidin aikana tehtyihin rikoksiin.
Kaupallinen ala on nopeimmin kasvava elokuvateollisuuden haara. Länsimaiset tekijät ovat löytäneet hyvien studioiden ja teknisten valmiuksien ohella varsinkin Cape Townin eksotiikan, jota käytetään erityisesti mainostuotannoissa.
Kansainvälisesti palkituimpien afrikkalaisten elokuvien joukkoon lukeutuu Tsotsi (2005). Se on Johannesburgin slummielämään sijoittuva, nellihenkisen, erityisesti auto- ja taskuvarkauksia tekevän rikollisjoukon johtajan Tsotsin elämästä ja sen muuttumisesta noin viikon aikana kertova elokuva. Se voitti monia kansainvälisiä palkintoja, mukaan luettuna parhaan vieraskielisen elokuvan Oscarin.
Monte Irvin
thumb|Monte Irvin Montford Merrill ”Monte” Irvin (25. helmikuuta 1919 Haleburg, Alabama – 11. tammikuuta 2016 Houston, Texas) oli yhdysvaltalainen baseballpelaaja. Hän syntyi Alabamassa, mutta kasvoi Orangessa, New Jerseyssä.
Retkikunta 2
Retkikunta 2 oli Kansainvälisen avaruusaseman 2. miehistö. Retkikunta miehitti asemaa 10. maaliskuuta 2001 - 20. elokuuta 2001.
Monte Irvin
Irvinin ensimmäinen MLB-ottelu tapahtui 8. heinäkuuta 1949 ja viimeinen 30. syyskuuta 1956; hän oli jo aiemmin tullut tunnetuksi Negro League -pelaajana. Hänen joukkueitaan olivat Newark Eagles, New York Giants ja Chicago Cubs.
Retkikunta 2
Retkikunta 2:n aikana asemalle tuotiin useita koelaitteistoja. Miehistö myös valmisti Destiny-laboratoriomoduulin ottamaan vastaan tulevia koejärjestelyitä. Keskeisenä tehtävänä oli lisäksi selvittää miten miehistöä voitaisiin suojata avaruussäteilyn vaikutuksilta.
Miehistö
Numero nimen jälkeen ilmaisee henkilön avaruuslentojen määrän, tässä kuvattu lento mukaan luettuna.
Retkikunta 4:n miehistö toimi Retkikunta 2:n varamiehistönä.
Monte Irvin
Irvin kelpuutettiin Baseball Hall of Fameen vuonna 1973.
Retkikunta 2
Miehistö
Kaikki retkikunnan jäsenet olivat käyneet jo aikaisemmin ISS:llä avaruussukkulalla kymmenen päivää kestäneellä tarviketäydennyslennolla STS-101 (19.5.2000-26.5.2000).
Batavia
Batavia voi tarkoittaa seuraavia: