cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Renium
Renium on saanut nimensä Saksan läpi virtaavan Reinjoen latinankielisestä nimestä Rhenus. Se löydettiin vasta vuonna 1925, viimeisenä kaikista luonnossa esiintyvistä vakaista, ei-radioaktiivisista alkuaineista. Yksi reniumin löytäjistä, Ida Tacke, oli kotoisin Reinin varrelta.
Isotoopit
Reniumilla on yksi pysyvä isotooppi 185Re, jota on luonnon reniumista vain 37,4 %. Loput 62,6 % maapallolla esiintyvästä reniumista on lievästi radioaktiivista 187Re isotooppia, jonka puoliintumisaika on erittäin pitkä (≈4,3·1010 vuotta)
Alkuaineelle tunnetaan 35 muuta radioisotooppia alkaen 160Re ja jatkuen 196Re saakka. Näistä pysyvin on 183Re jonka puoliintumisaika on 70 päivää. Sitä seuraavat 184Re (35,4 d), 186Re (3,718 d), 182Re (64,2 tuntia) ja 189Re (24,3 tuntia). Kaikkien muiden radioaktiivisten isotooppien puoliintumisajat ovat alle vuorokauden, useimmiten alle yhden minuutin. Ydinisomeeri 186mRe on erikoinen: sen puoliintumisaika on peräti 200 000 vuotta.
Irakin lippu
Irakin lipuissa on ollut panarabialainen väritys vuoden 1917 arabikapinasta lähtien. Lipun keskikentässä on vihreällä kirjoitettu islamilainen lause: "Allahu Akbar" eli suomeksi "Jumala on suuri".
1921–1959
thumb|175px|1921–1959 Alkuperäinen Irakin lippu otettiin käyttöön vuonna 1921, kun maa oli muodostettu. Lipun mittasuhteet olivat 1:2. Lippu oli musta-valko-vihreä vaakatrikolori, jossa oli punainen puolisuunnikas (jossain toisinnoissa myös kolmio) tangon puolella. Kaksi seitsensakaraista valkoista tähteä puolisuunnikkaassa kuvasivat silloisen kuningaskunnan 14:ää provinssia. Värit valittiin lippuun koska hashemiittien johtajat arabikapinassa, olivat edellyttäneet maahan aluksi kuningasta, ja tämän vuoksi Jordanian lippu on hyvin samantapainen (tätä lippua ovat käyttäneet myös Irakin monarkistit).
1959–1963
thumb|175px|1959–1963 Abdul Karim Qassimin vuoden 1958 vallankumouksen seurauksena, joka syrjäytti monarkian, Irak otti 14. heinäkuuta 1959 uuden lipun käyttöön, joka käsitti musta-valko-vihreän pystytrikolorin, jossa oli keskellä valkoisessa kentässä punainen kahdeksansakarainen tähti. Tähdessä oli keltainen ympyrä keskellä. Musta ja vihreä väri kuvasivat panarabismia, keltainen aurinko taas kuvasi kurdivähemmistöä ja auringon ympärillä oleva punainen tähti taas assyrialaisvähemmistöä. Lipun mittasuhteet olivat 1:2.
Tämä versio Irakin kansallislipusta on nykyisin jätetty Kurdistanin alueen lipuksi Irakissa.
1963–1991
thumb|175px|1963–1991 Qassimin hallituksen kukistuttua, uusi lippu otettiin käyttöön 31. heinäkuuta 1963. Lipussa oli kolme raitaa; punainen, valkoinen ja musta. Valkoisessa kentässä oli kolme vihreää tähteä. Vihreät tähdet sijoitettiin alkujaan siihen, koska maa suunnitteli valtioliittoa Egyptin ja Syyrian kanssa. Lipun mittasuhteet olivat 2:3.
1991–2004
thumb|175px|1991–2004 Lippua vaihdettiin jälleen 13. tammikuuta 1991. Kolmen tähden merkitys vaihdettiin alkuperäisestä maantieteellisestä merkityksestä kuvaamaan Baath-puolueen periaatteita: Wahda, Hurriyah, Ishtirakiyah. Maan johtaja Saddam Hussein määräsi sijoittamaan lipun tähtien väliin sanat "Allahu Akbar". Sanotaan (vaikkakin vahvistamattomasti), että sanat lipussa ovat Saddamin omaa käsialaa, ja monet tulkitsevat, että islamilainen maailma olisi yrittänyt vaihtaa lipun juuri ennen Persianlahden sotaa.
Lippukiista 2004–2008
26. huhtikuuta 2004 Irakin väliaikaishallitus julisti hakevansa maalle uutta lippua. Hallitus sai noin 30 ehdotusta, joista valittiin irakilaisen taiteilija-arkkitehti Rifat al-Chaderchin ehdotus. Hän asuu Lontoossa, ja hänen veljensä oli entisen Irakin hallituksen jäsen.
Lippu oli valkoinen, jossa oli rinnakkain sini-kelta-siniset kentät vaakasuoraan, lipun alaosassa. Siniset kentät kuvaavat kahta jokea, Tigristä ja Eufratia, ja keltainen taas kuvaa Irakin kurdivähemmistöä. Keskellä valkoista kenttää on suuri islamin tunnus, puolikuu, joka oli epätavallinen, koska se oli kuvattu sinisenä. Ehdotus kohtasi kuitenkin huomattavaa vastarintaa, ja monet vastustajat huomauttivat sen muistuttavan merkittävästi Israelin lippua.
Uusi hallitus päätti lopulta ottaa käyttöön muunnelman aiemmasta lipusta. Se oli muuten samanlainen kuin vuonna 1991 käyttöön otettu lippu, mutta siinä oleva teksti oli kirjoitettu Saddamin käsialan sijasta perinteisellä tyylitellyllä kuufalaisella kirjoitustavalla.
Vuoden 2008 tammikuussa ruvettiin taas keskustelemaan lipun muuttamisesta. Yhdessä ehdotuksessa Saddam Husseinin Baath-puoluetta symboloisivat tähdet olisi poistettu, ja Allahu Akbar -tekstin keskellä olisi ollut Kurdistania edustava aurinko. Toisessa ehdotuksessa tähdet olisivat säilyneet ennallaan, mutta ne olisivat jatkossa edustaneet rauhaa, suvaitsevaisuutta ja oikeudenmukaisuutta. Uskontoon viittaava teksti olisi ollut keltaisella, jolloin se olisi edustanut kurdeja. Tähdet eivät kuitenkaan sopineet missään muodossa kurdivähemmistön edustajille.
Ketohanhikki
Ketohanhikki (Argentina anserina, syn. Potentilla anserina) on ruusukasvien heimoon ja parihanhikkien sukuun kuuluva kasvilaji, joka aiemmin luokiteltiin hanhikkeihin (Potentilla).
Ulkonäkö ja koko
Ketohanhikki kestää tallaamista ja kukkii kesä-elokuussa. Ketohanhikki saattaa olla puutarhassa ongelmallinen rikkakasvi, sillä se leviää usein punertavien rönsyjensä avulla nopeasti.
Levinneisyys ja elinympäristö
Suomessa lajia tavataan kedoilla, niityillä, rannoilla sekä tienvierillä Etelä-Suomessa ja Pohjanlahden rannalla. Ketohanhikin kukat saattavat alku- ja keskikesällä loistaa valtateiden varsilla satojen metrien pituisena vyönä.
Luokittelu
Ketohanhikki kuuluu ruusukasvien (Rosaceae) heimoon ja parihanhikkien (Argentina) sukuun; aiemmin sen on katsottu kuuluvan läheisiin hanhikkeihin (Potentilla).
Ketohanhikki voidaan jakaa kahteen alalajiin, jotka ovat puolikulttuurikasvupaikoilla viihtyvä pihaketohanhikki (Argentina anserina subsp. anserina) ja merenrantaniityillä kasvava meriketohanhikki eli merihanhikki (A. anserina subsp. groenlandica, syn. egedei).
Käyttö
Ketohanhikin juurista keitetään joskus teetä. Kasvia on myös viljelty ruoaksi; sen juuret ovat syötäviä, mutta villien yksilöiden juuret eivät sovellu tähän pienuutensa vuoksi. Niitä on myös hankala puhdistaa. Sahalaitaisista, alta karvaisista lehdistä on valmistettu salaattia ja rohdoksia. Ketohanhikkia on käytetty lievittämään kuukautiskipua ja laukaisemaan lihaskouristuksia.
Olemus
Olemus tarkoittaa metafysiikassa sitä ominaisuutta tai ominaisuusjoukkoa, joka tekee jostakin oliosta tai substanssista sen, mitä se pohjimmiltaan on, ja joka sillä on välttämättä oltava ollakseen olemassa. Vastakohtana ovat aksidentaaliset ominaisuudet, jotka substanssilla on kontingentisti, ja joita ilman se voisi olla olemassa.
Terminä olemusta on käytetty ennen kaikkea aristoteelisessa ja skolastisessa perinteessä. Esimerkiksi ihmisen olemus on tällöin yhdistetty sieluun. Nykyfilosofiassa varsinkin eksistentialismi tunnetaan ajatuksesta ”olemassaolo edeltää olemusta” – sen mukaan ihmisellä ei ole ulkoa annettua ennalta määrättyä olemusta.
Veikkausliigan kausi 2012
Veikkausliigan kausi 2012 oli Suomen jalkapallon pääsarjan Veikkausliigan 23. kausi. Helsingin Jalkapalloklubi voitti neljännen peräkkäisen mestaruutensa, mihin saavutukseen ei aiemmin mikään muu seura ole pystynyt Suomen pääsarjassa. Hopeaa voitti FC Inter Turku ja pronssia Turun Palloseura. Liigasta putosi Valkeakosken Haka.
Edellisellä kaudella Ykköseen putosi Rovaniemen Palloseura ja tilalle nousi FC Lahti.
Kausi pelattiin 12 joukkueen kolminkertaisena sarjana. Kolmannella kierroksella edelliskauden kuusi parasta joukkuetta saivat kuusi kotiottelua ja muut viisi kotiottelua.
Parhaat maalintekijät
17 maalia:
16 maalia:
15 maalia:
14 maalia:
12 maalia:
11 maalia:
Kymmenen maalia:
Yhdeksän maalia:
Kahdeksan maalia: <!-- Seitsemän maalia:
Kuusi maalia:
Viisi maalia:
Neljä maalia:
Kolme maalia:
Kaksi maalia:
-->
Joukkueet eurokentillä (kilpailut kaudella 2012-13)
Mestarien liiga:
Eurooppa-liiga:
Oswald Stenroth
Paul Oswald Stenroth (3. kesäkuuta 1869 Helsinki – 10. maaliskuuta 1952 Laukaa) oli suomalainen kirkkoherra, kirjailija ja suomentaja.
Stenrothin vanhemmat olivat kirkkoherra, lääninrovasti Otto Adolf Stenroth ja Fanny Maria Ehrström. Hän pääsi ylioppilaaksi 1887 Jyväskylän lyseosta ja opiskeli Helsingin yliopistossa valmistuen filosofian kandidaatiksi 1891. Vuonna 1893 Stenroth suoritti teologian erotutkinnon ja hänet vihittiin papiksi.
Stenroth toimi Heinolan kirkkoherrana 1911–1920 ja Laukaan kirkkoherrana 1920–1949. Hän sai rovastin arvon 1920 ja hän toimi myös lääninrovastina.
Stenroth oli naimisissa vuodesta 1893 Alma Hildur Ingeborg Fabritiuksen kanssa. Oswald Stenrothin sisar oli kirjailija Maria Stenroth (Marja Salmela) ja vanhempi veli Suomen ensimmäisenä ulkoministerinä toiminut Otto Stenroth.
Maa-alkalimetalli
Maa-alkalimetallit ovat jaksollisen järjestelmän toinen pääryhmä, johon kuuluvat seuraavat alkuaineet: beryllium, magnesium, kalsium, strontium, barium ja radium. Ne kuuluvat alkuaineiden jaksollisen järjestelmän ryhmään 2, jossa atomeilla on vain hapetusluvut +II (yhdisteissä) ja 0 (alkuaineissa), sillä luovuttamalla kaksi elektronia ne pääsevät oktettiin eli näin syntyneillä ioneilla on kahdeksan elektronia uloimmalla kuorellaan samoin kuin jalokaasuilla, jotka ovat äärimmäisen heikkoja reagoimaan muiden alkuaineiden kanssa. (Poikkeus: berylliumionissa on vain kaksi elektronia). Kahden viimeisen kuoren konfiguraatiot ovat seuraavat (kuoren numero n) (n-1)s2(n-1)p6ns2). Tästä juontuu myös maa-alkalimetallien voimakas pelkistämiskyky. Niiden elektronegatiivisuus on alhainen, tosin korkeampi kuin alkalimetalleilla. Maa-alkalimetallien metallinen luonne on alkalimetalleja heikompi ja useimmat niiden suoloista ovat veteen liukenevia. Niiden metallinen luonne ja sitä myöten myös reaktiokyky kasvaa järjestysluvun kasvaessa. Hyvän pelkistämiskykynsä ansiosta maa-alkalimetallit reagoivat helposti happojen sekä (berylliumia lukuun ottamatta) vedenkin kanssa vetyä vapauttaen, esimerkiksi: Varsinkin kuumennettuina ne reagoivat helposti myös ilman hapen kanssa muodostaen oksideja.
Elektronegatiivisuuden pienentyessä voimistuu maa-alkalien oksideissa metallin ja hapen välisen sidoksen ioniluonne. Berylliumoksidia lukuun ottamatta muut ovat ioniyhdisteitä ja siten reagoivat veden kanssa muodostaen hydroksideja joiden vesiliuokset ovat emäksisiä.
Nämä muodostuneet hydroksidit liukenevat veteen varsin niukasti, toisin kuin alkali-hydroksidit. Liukenevuus kuitenkin lisääntyy hydroksidin ioniluonteen vahvistuessa. Maa-alkalioksidien emäksinen luonne ilmenee siten, että ne reagoivat varsin helposti happamien oksidien kanssa. Jo huoneenlämmössä niillä on taipumus reagoida mm. ilman hiilidioksidin kanssa muodostaen karbonaatteja:
Tästä ominaisuudestaan johtuen oksideja on säilytettävä ilmalta eristettyinä. Maa-alkalien oksidit liukenevat helposti myös happoihin muodostaen suoloja:
Ryhmän 2 alkuaineiden halidit eli halogeeniyhdisteet liukenevat helposti veteen, kun taas karbonaatit ja sulfaatit ovat niukkaliukoisia. Jos käytetään tiukkaa määritelmää niin beryllium ja magnesium eivät kuulu tähän ryhmään. Ryhmän aineilla on kalsiumiin saakka hyvä lämmönjohtavuus, mutta sitten se romahtaa melko radikaalisti. Berylliumin, magnesiumin ja kalsiumin tiheyksien vaihteluväli on vain 300 kg/m3, mutta kalsiumista eteenpäin tiheydet kasvavat 1 000 kg/m3 per aineväli ja radiumin ja bariumin välillä eroa on peräti 1 500 kg/m3.
Maa-alkalimetallien yleisyys maankuoressa [mg/kg]: beryllium 2,8; magnesium 23 300; kalsium 41 500; strontium 370; barium 425 ja radium 9*10-7.
Jessie’s Girl
Jessie’s Girl on australialaisen laulajan Rick Springfieldin sanoittama ja esittämä kappale vuodelta 1981. Se julkaistiin albumilla Working Class Dog. Kappale kertoo yksipuolisesta rakkaudesta, ja keskittyy nuoren miehen ympärille, joka rakastaa parhaan ystävänsä tyttöystävää.
Kappale sijoittui Billboardin The Hot 100 -listan sijalle 1.
Springfield nauhoitti akustisen version kappaleesta vuoden 1999 albumilleen Karma.
Takaa-ajajat
Takaa-ajajat on vuonna 1998 ensi-iltansa saanut toimintatrilleri. Elokuvan ohjasi Stuart Baird ja pääosissa ovat Tommy Lee Jones ja Wesley Snipes.
Juoni lyhyesti
Elokuva kertoo Samuel Gerardista, joka on mukana rikollisia vievällä lennolla. Lentokone tekee pakkolaskun, mutta ajautuu veteen vauhdin ollessa liian kova. Tässä rytäkässä YK-talon murhista epäiltynä oleva Wesley Snipesin näyttelemä Mark J. Sheridan pääsee pakenemaan. Tommy Lee Jonesin näyttelemä Samuel Gerard lähtee jäljittämään Sheridania.
Purppurapihta
Purppurapihta eli purppurajalokuusi (Abies amabilis) on pihta, jota tavataan Pohjois-Amerikan luoteisosissa. Se on suuri aina vihanta paljassiemeninen puu, jonka runko on 30–45 metriä korkea, ja joka on halkaisijaltaan yli 1,2 metriä. Suurin mitattu puu on ollut 72 metriä korkea, ja suurin halkaisija on ollut 2,3 metriä. Purppurapihta viihtyy pohjoisessa 0–1500 metrin korkeudessa ja etelässä 1000–2300 metrin korkeudessa, sateisilla alueilla, joissa on viileät ja kosteat kesät.
Purppurapihdan kaarna on nuoremmilla puilla vaaleanharmaa, ohut ja pihkainen. Vanhemmilla puilla kaarna on tummempaa ja paksumpaa ja siinä on suuremmat uurteet. Lehdet ovat neulanmuotoisia, littanoita neulasia ja ne ovat 2,0–4,5 senttimetriä pitkiä ja 2 millimetriä leveitä. Neulaset ovat mattapintaisia ja tummanvihreitä. Purppurapihdan kävyt ovat 9–17 senttimetriä pitkiä ja 4–6 senttimetriä leveitä. Purppurapihdan kävyt ovat purppuranvärisiä, kuten saattaa jo nimestä päätellä.
Käyttö
Purppurapihdan puuaines on pehmeää eikä kovin kestävää, joten sitä käytetään yleisesti paperin ja pahvin raaka-aineena. Lajia käytetään koristepuuna, mutta Suomessa sitä suositellaan vain Etelä-Suomen suojaisille kasvupaikoille vyöhykkeille I ja II. Purppurapihdan lehdistöllä on miellyttävä tuoksu, joten sitä käytetään joskus joulukoristeina, kuten joulukuusina.
Näyttö
Suomessa purppurapihtoja kasvaa muun muassa Mynnilän arboretumissa Sysmässä ja Hörtsänän arboretumissa Orivedellä.
Deftones (albumi)
Deftones on alternative metal -yhtye Deftonesin neljäs studioalbumi, joka julkaistiin vuonna 2003. Albumi on yhtyeen ja tuottaja Terry Daten viimeinen yhteistyö. Date toimi yhtyeen neljän ensimmäisen albumin tuottajan debyyttialbumi Adrenalinesta lähtien. Albumi on myynyt Yhdysvalloissa kultaa. Albumilta julkaistiin kaksi singleä, "Minerva" ja "Hexagram".
Tyyliltään albumi on edeltäjiinsä verrattuna erilainen, tunnelman ollessa huomattavasti synkempi ja raskaampi. Albumi kuitenkin sisältää myös kokeilevampia kappaleita kuten trip hop -kappale "Lucky You" ja "Anniversary of an Uninteresting Event". Albumin nimen piti olla alun perin Lovers, mutta yhtye päätti kuitenkin nimetä levyn myöhemmin omalla nimellään.
Kappaleet
Kaikki kappaleet Deftonesin säveltämiä, paitsi "Lucky You", jota säveltämässä oli myös DJ Crook.
Ray of Light
Ray of Light on yhdysvaltalaisen poplaulaja Madonnan seitsemäs studioalbumi. Se julkaistiin maaliskuussa 1998, ja se myi maailmanlaajuisesti noin seitsemäntoista miljoonaa kappaletta. Se on Madonnan 1990-luvun menestynein albumi. Albumin kappale ”Frozen” on Madonnan yksi suurimmista hiteistä. Albumi myi ensimmäisellä viikollaan 371 000 kappaletta Yhdysvalloissa. Albumi myi Yhdysvalloissa 3 837 000 kappaletta, Music club -myynti lisättynä 4,2 miljoonaa ja maailmanlaajuisesti 17 miljoonaa kappaletta.
Albumista tuli maailmanlaajuinen myynti- ja arvostelumenestys. Siltä julkaistiin singlenä kappaleet ”Frozen”, ”Ray of Light”, ”The Power of Good-Bye”, ”Drowned World (Substitute for Love)” ja ”Nothing Really Matters”. Belgialainen Salvatore Acquaviva väitti myöhemmin, että ”Frozen” on plagiaatti hänen sävellyksestään. Hän haastoi Madonnan oikeuteen ja voitti oikeustaiston, minkä takia kaikki Ray of Light -albumin kopiot vedettiin markkinoilta Belgiassa.Vuonna 2014 kuitenkin Frozenin oikeustaistelu sai uutta valoa kun kappaleen plagiaatti syytökset todettiin perättömiksi ja kappaleen esityskielto Hollannissa poistettiin. Madonna pitikin tapauksen loppuun selvityksen vuoksi keikan Belgiassa missä Frozen kuultiin ensi kerran.
Madonna tuotti ja sävelsi albumin pääasiassa William Orbitin kanssa.
Albumi sai kolme Grammy-palkintoa.
Kappaleet
Japanissa albumilla on myös neljästoista kappale, Has to Be.
Lippupyrstöt
Lippupyrstöt (Kuhliidae) on ahvenkaloihin kuuluva kalaheimo. Heimon lajeja tavataan Indopasifiselta merialueelta.
Taksonomia
Lippupyrstöjen heimoon kuuluu noin 10 lajia yhdessä suvussa. Aikaisemmin heimoon luettiin kuuluvaksi myös kolme muuta sukua, jotka ovat Edelia, Nannatherina ja Nannoperca, mutta nykyään ne luokitellaan etelänbasseihin (Percichthyidae). Joskus lippupyrstöjen kanssa samaan heimoon on luokiteltu myös murisijoihin (Haemulidae) kuuluvat Parakuhlia-suvun lajit.
Koko ja ulkonäkö
Lippupyrstöt kasvavat suurimmillaan noin 50 cm:n pituisiksi. Ruumiinrakenteeltaan ne ovat pitkulaisehkoja kaloja. Selkäevässä on lajeilla selkeä lovi piikikkään ja pehmeäruotoisen osan välillä. Selkä- ja peräevien vieressä on suomuista muodostunut harjanne. Lippupyrstöjen pyrstö on suora tai hieman haarautunut ja siinä on usein tummia viiruja. Kalojen silmät ovat keskikokoiset ja suu pieni. Väritykseltään lajien suomut ovat tyypillisesti hopeanharmaita.
Levinneisyys ja elintavat
Lippupyrstöt ovat pääosin mereisiä kaloja, joita tavataan Indopasifiselta merialueelta läheltä rannikkoseutuja. Laajimmalle levinnyt on keltalippupyrstö (Kuhlia taeniura). Yksi lajeista, kalliolippupyrstö (Kuhlia rupestris), elää muun muassa Madagaskarin, Australian ja Intian nopeastivirtaavissa kirkasvetisissä sademetsäpuroissa. Mereiset lajit elävät koralliriutoilla, kivikkoisilla alueilla ja erityisesti nuoret yksilöt myös vuorovesilammikoissa. Toisinaan pääasiassa meressä elävät lajit vaeltavat myös jokiin. Lippupyrstöjen ravintoa ovat äyriäiset, joita ne pyydystävät öisin. Lippupyrstölajit ovat hyviä ruokakaloja, mutta eivät melko pienen kokonsa vuoksi kovin merkittäviä kaupallisesti.
Suomalainen elokuva
Suomessa on tehty elokuvia 1900-luvun ensimmäiseltä vuosikymmeneltä lähtien. Elokuvat olivat alussa joko lyhyitä dokumentteja tai näytelmäelokuvia, joiden ohjaajat ja näyttelijät tulivat usein teatterin piiristä. Suomalaiset elokuvavalmistamot saivat teollisen luonteen 1930-luvulla, ja 1940-luvulla monet elokuvista keräsivät jopa 400 000–1 000 000 katsojaa. Elokuvien suuri yleisösuosio jatkui 1950-luvun loppupuolelle saakka. Näitä menestyksen vuosikymmeniä on kutsuttu suomalaisen elokuvan ”kulta-ajaksi”. 1960-luvun yhteiskunnan rakennemuutoksen ja television saapumisen myötä elokuvien katsojamäärät romahtivat ja elokuvien tuotantomäärät kokivat aallonpohjan 1970-luvulla. 1980-luvulla katsojaluvut alkoivat vähitellen kohota, notkahtivat 1990-luvun lamassa, jonka jälkeen ne kääntyivät jälleen kasvuun. 2010-luvulla yksittäinen suomalainen elokuva saavutti, lähes 50 vuoden tauon jälkeen, miljoonan katsojan rajan Tuntematon sotilas -romaanin kolmannen filmatisoinnin myötä.
Suomalainen elokuvatuotanto on nykyisin hyvin riippuvainen julkisesta tuesta ja Suomen elokuvasäätiö on lähes aina mukana pitkien elokuvien rahoituksessa. Elokuva-alan merkittävimmät palkinnot Suomessa ovat Jussit, joita on jaettu vuodesta 1944. Suomen suurin elokuvatapahtuma on Helsingissä järjestettävä, vuonna 1988 perustettu, Rakkautta ja anarkiaa.
Autonomian ajan yksittäiset elokuvat
thumb|upright|Tiettävästi ensimmäinen suomalainen elokuvajuliste vuodelta 1897, tilaajana Oskar Alonen. Suomalaisen elokuvakulttuurin lähtökohdaksi on katsottu ranskalaisten Lumièren veljesten elokuvien esityksien aloittaminen Helsingissä 28. kesäkuuta 1896. Seuraavien kymmenen vuoden aikana elokuvat levisivät erityisesti kiertävien esitysten ansiosta. Tunnetuin esittäjistä, ”operatööreistä” kuten elokuvahistorian termi kuuluu, oli Oskar Alonen, jonka kiertue vuonna 1899 kattoi koko maan. 1900-luvun ensimmäisellä vuosikymmenellä elokuvateatterien määrä eri paikkakunnilla alkoi kasvaa. Ensimmäisten joukossa paikkansa vakiinnutti vuonna 1904 toimintansa aloittanut Maailman Ympäri -elokuvateatteri. Sen omisti valokuvaamo Atelier Apollon perustaja Karl Emil Ståhlberg, joka oli tehnyt ensimmäiset avaukset elokuvien esittämiseksi jo 1800-luvun lopulla. Gustaf Nordinin omistama Kinematograf International Lundqvistin liikepalatsissa Helsingissä oli vielä sitäkin vanhempi, mutta Nordin teki vararikon jo vuonna 1902.
Elokuvien vakiintuneiden esityspaikkojen ja -mahdollisuuksien myötä syntyi myös tarve suomalaiseen elokuvatuotantoon. Elokuvakiertueiden pitäjät käyttivät kinematografia, joka oli sekä elokuvaprojektori että elokuvakamera. Niinpä he saattoivat kuvata esityspaikkakunnalla itse, kehittää filmin ja sitten esittää se saman tien. Helsingin Sirkusmaneesissa tilapäisesti toiminut American Bioscope oli ensimmäinen elokuvia Suomessa valmistanut yhtiö. Vuodenvaihteen 1904–1905 molemmin puolin Helsingissä esityksiä järjestänyt yritys esitti teatterissaan dokumenttielokuvia, joita se oli itse kuvannut kaupungissa. Ne eivät ole säilyneet nykypäivään. Ensimmäisestä Suomessa tuotetusta elokuvasta ei ole täyttä varmuutta, mutta se on mahdollisesti voinut olla Nikolainkadun koulun koulunuorisoa välitunnilla (1904).
Autonomian aikana Suomessa tehtiin yhteensä 25 fiktioelokuvaa, joista kaikki ovat sittemmin tuhoutuneet. Yli puolet näistä elokuvista olivat Hjalmar V. Pohjanheimon perustaman Lyyra Filmi -yhtiön tuottamia. Muita merkittäviä autonomian ajan elokuvatuotantoyhtiöitä olivat: Atelier Apollo, Maat ja Kansat, Finladia Film sekä Nordiska Biograf Kompaniet Fernander & Hallseth.
Ensimmäinen suomalainen näytelmäelokuva oli käsikirjoituskilpailun tuloksena syntynyt, Louis Sparren ja Teuvo Puron ohjaama Salaviinanpolttajat (1907). Sen tavoin muutkin ensimmäiset näytelmäelokuvat olivat tyypillisesti lyhyitä komedioita. Ainoa autonomian ajan näytelmäelokuva, josta on säilynyt yksittäisiä kohtauksia on Teuvo Puron ohjaama Sylvi (1913), joka on myös ensimmäinen suomalainen pitkä (yli 37 minuutin pituinen) näytelmäelokuva. Yli tunnin mittaisia näytelmäelokuvia tehtiin kolme: Kun onni pettää (1913), Salainen perintömääräys (1914) ja Eräs elämän murhenäytelmä (1916). Dokumentaarisia, ei-fiktiivisiä lyhytelokuvia tehtiin autonomian ajalla ainakin 327 kappaletta, joista hieman yli 20 on säilynyt nykypäivään.
Paras säilynyt näyte autonomian ajan lyhytelokuvista on vuonna 1911 Berliinin matkamessuille valmistunut elokuva Finland. Elokuva oli Atelier Apollon tuotanto ja sen tilaajana toimi Suomen matkailuyhdistys. Lähes puolen tunnin kokonaisuus on syntynyt noin 30 lyhytelokuvasta.
Myös suomalainen elokuvajournalismi otti ensiaskeleensa autonomian ajalla, jolloin julkaistiin ensimmäiset suomalaiset elokuvalehdet. Bio-lehdestä ilmestyi kaksi näytenumeroa vuonna 1910, Biograafilehti ilmestyi suomen- ja ruotsinkielisinä versioina vuonna 1915 ja toinen Bio-nimeä kantanut lehti ilmestyi vuonna 1916.
Autonomian ajan katsotuimmista suomalaisista elokuvista ei ole olemassa tilastoja, mutta elokuvien esityskertojen perusteella ajan suosituin elokuva oli Sylvi, jonka lisäksi suosittuja olivat Salaviinanpolttajat, Kun onni pettää sekä Kaarle Halmeen ohjaama Nuori Luotsi (1913).
Suomalainen näytelmäelokuva ei koskaan kehittynyt teolliseen mittakaavaan autonomian ajalla, sillä Venäjällä määrättiin Ensimmäisen maailmansodan takia vuonna 1916 voimaan elokuvien kuvauskielto. Sodan vuoksi myös Konrad Tallrothin ohjaaman Eräs elämän murhenäytelmä -elokuvan esittäminen kiellettiin kokonaan. Suomalaisten dokumenttielokuvien kuvaaminen käynnistyi uudelleen maaliskuussa 1917, mutta näytelmäelokuvien tuotanto heräsi henkiin vasta Suomen itsenäistymisen ja sisällissodan jälkeen vuonna 1919.
Suomalainen elokuva syntyy
thumb|upright|[[Suomi-Filmin ja Suomen Filmiteollisuuden perustaja Erkki Karu (vas.) ja Eino Kari vuonna 1927.]] Suomen elokuvatuotanto ei vielä vakiinnuttanut asemaansa autonomian aikana. Suomalaisen elokuvateollisuuden rakentamisen näkökulmasta 1920-luvun tärkein elokuvatuotantoyhtiö oli vuonna 1919 perustettu Suomen Filmikuvaamo, jonka nimi muutettiin vuonna 1921 Suomi-Filmiksi. Suomi-Filmi tähtäsi heti perustamisestaan korkealle, sillä sen tavoitteena oli tuottaa elokuvia teollisessa mittaluokassa. Se tuottikin vuosien 1919–1929 välisenä aikana 26 pitkää elokuvaa, joka kattaa lähes puolet aikakauden tuotannoista. Yhtiön johtajan Erkki Karun (1887–1935) panos oli ratkaiseva sekä taiteellisesta että yritystoiminnan näkökulmasta. Karun suomalaiskansallinen linja on nähtävissä hänen ohjauksissaan Nummisuutarit (1923) ja kansainvälistäkin arvostusta saaneessa elokuvassa Koskenlaskijan morsian (1923) sekä armeijaa propagoineessa trilogiassa, jonka muodostivat Meidän poikamme (1929), Meidän poikamme merellä (1933) ja Meidän poikamme ilmassa – me maassa (1934).
Elokuva-ala laajeni jo 1920-luvun alussa sanomalehtien arvosteluihin, joita tehtiin yleensä nimimerkin suojissa. Vuonna 1921 Suomeen perustettiin ensimmäinen pitkäikäinen elokuvalehti Filmiaitta, jota julkaistiin vuosina 1921–1932. Toinen tärkeä 1920-luvulla perustettu lehti oli Suomi-Filmin Elokuva-lehti, joka ilmestyi vuosien 1927–1931 välisenä aikana. Sana elokuva oli keksitty suomen kieleen vuonna 1927. Muita tohtori Artturi Kanniston keksintöjä olivat sanat elokuvateatteri ja valkokangas. Sitä ennen puhuttiin ”elävistä kuvista”, ”elävistä valokuvista”, ”filminäytelmistä” ja ”valkoisesta kankaasta”.
Suomalainen animaatioelokuva sai lähtölaukauksensa vuonna 1924, jolloin Turkulainen Lahyn-Filmi julkaisi Yrjö Nybergin ohjaaman suomen ensimmäisen animaation Aito sunnuntaimetsästäjä. Elokuvasta on säilynyt nykypäivään noin 2-minuuttinen katkelma. Toinen varhainen suomalainen animaatioelokuva oli sittemmin tuhoutunut, Ola Fogelbergin ensimmäinen Pekka Puupää -elokuva Vaimo on viisaampi kuin mies (1927).
Suomalainen elokuva oli 1920-luvulla leimallisesti kansainvälistä. Jäger ei ollut ainoa ulkomaalainen toimija Suomen elokuva-alan alkuvaiheissa. Jo 1920-luvulla yleisölle tulivat tutuiksi monet ulkomaalaistaustaiset elokuvantekijät kuten Valentin Vaala ja Teuvo Tulio. Vaala oli venäläistä sukua ja Teuvo Tulion, eli Theodor Thugain, sukujuuret veivät Venäjälle ja Latviaan. Jäger oli saksalainen, ja ensimmäisen näytelmäelokuvan kuvaaja Frans Engström oli muuttanut Ruotsista Suomeen. Seuraavan vuosikymmenen alussa Suomeen saapui Viron ensimmäisen näytelmäelokuvan ohjannut Theodor Luts. Muita keskeisiä ohjaajia 1920-luvulla olivat Kalle Kaarna sekä kirjailija Juhani Ahon pojat, suomalaisen dokumentaarielokuvan pioneereihin laskettavat Heikki Aho ja Björn Soldan.
Kansainvälisen pääoman tulolla oli kansallisen elokuvayrittämisen kannalta myös riskinsä. Elokuvien esittäminen Suomessa oli vuosina 1926–1928 vaarassa joutua suurten kansainvälisten elokuvatoimistojen valtaan. Ruotsalaisen Gustaf Molinin hanke tyssäsi kuitenkin saksalais-amerikkalaisen kartellin kaatumiseen kesällä 1928. Sen jälkeen suuret amerikkalaiset yhtiöt perustivat Suomeen oman toimistonsa, ja saksalaisen UFA:n edustus tuli suomalaisille yhtiöille, vuodesta 1933 lähtien Adams-Filmille. Molinin Oy Kosmos-Filmi ja siihen kuuluneet elokuvateatterit jatkoivat olemassaoloaan vielä pitkään.
Dokumenttielokuvalle tyypilliset alalajit ovat tilauselokuvan käytännön tulosta 1920-luvulta: propaganda-, järjestö-, teollisuus-, yritys-, urheilu-, opetus- ja tiede-elokuvat sekä uutisfilmit muokkaantuivat vähitellen tutuiksi elokuvan muodoiksi katsojille. 1920-luvun tärkein lyhytelokuvavalmistamo oli Suomi-Filmi, jonka johtajan Erkki Karun merkittävin menestys oli juuri dokumenttielokuvassa. Vuosikymmenen puolessa välissä perustettu Aho & Soldan valmisti vielä samana vuosikymmenenä useita pitkiä dokumentteja Suomen teollisuudesta ja maa- ja metsätaloudesta. Vuonna 1922 maailmanmarkkinoille saatettiin ulkoasiainministeriön ja Suomi-Filmin yhteistyönä valmistama Finlandia (1922), kansakuntaa mainostava propagandafilmi, joka osoittautui maailmanmenestykseksi. Sillä on laskettu olleen yli kuusi miljoonaa katsojaa eri puolella maailmaa. Yli puolitoistatuntisesta elokuvasta on säilynyt nykypäivään vain murto-osa.
Vuosien 1919-1929 välisenä aikana Suomessa tehtiin yhteensä 56 pitkää elokuvaa, joista 12 oli dokumentteja. Aikakauden katsotuin elokuva oli esityskertojen perusteella Erkki Karun ohjaama Koskenlaskijan morsian (1923). Muita suosittuja elokuvia olivat niinikään Karun ohjaamat: Nummisuutarit (1923), Myrskyluodon kalastaja (1924) ja Meidän poikamme (1929), Teuvo Puron Anna-Liisa (1922), Jalmari Lahdensuon Pohjalaisia (1925), Axel Slanguksen ja Wilho Ilmarin Tukkijoella (1928) sekä Kalle Kaarnan ohjaamat Miekan terällä (1928) ja Työn sankarilaulu (1929).
Elokuvateollisuuden aika alkaa
thumb|[[Regina Linnanheimo elo­kuvassa Kaivopuiston kaunis Regina (1941).]] Suomalainen elokuvateollisuus syntyi varsinaisesti 1930-luvulla, jonka kuluessa se kasvoi korkealaatuiseksi viihdealaksi. Vuosikymmenellä Suomessa tuotettiin yhteensä 98 pitkää elokuvaa, joista 7 oli dokumentteja. Aikakaudella eniten elokuvatuotantoja teki Suomi-Filmi, joka tuotti 33 elokuvaa. Suurimman kilpailijan se sai vuonna 1933 perustetusta Suomen Filmiteollisuudesta, joka tuotti 25 elokuvaa. Yhtiön perustajana toimi Suomi-Filmiltä riitaisissa merkeissä lähtenyt Erkki Karu. Karu menehtyi vuonna 1935 ja Suomen Filmiteollisuuden uudeksi johtajaksi nousi Toivo Särkkä. Muita merkittäviä 1930-luvulla toimineita tuotantoyhtiöitä olivat muun muassa Adams-Filmi, Aho & Soldan, Fennica-filmi, Adams-filmi sekä Eloseppo.
Eräs leimallinen piirre 1930-luvun elokuvatuotannoissa oli elokuvateollisuuden siirtyminen mykkäelokuvien kaudesta äänielokuvan aikaan. Ensimmäiset pitkät äänielokuvat Suomessa olivat vuonna 1931 ilmestyneet Jaakko Korhosen Aatamin puvussa... ja vähän Eevankin sekä Yrjö Nybergin ”Sano se suomeksi”. Samana vuonna ilmestyi myös ensimmäinen kokonaan äänielokuvana tehty, Erkki Karun Tukkipojan morsian.
Tärkeimpiä 1930-luvulla aloittaneita elokuvalehtiä olivat vuonna 1932 ensi kertaa ilmestyneet Suomen kinolehti ja Elokuva-aitta sekä vuodesta 1937 lähtien ilmestynyt Elokuvalukemisto.
Myös suomalainen elokuvakerhotoiminta sai varsinaisen alkunsa 1930-luvulla, jolloin Helsinkiin perustettiin vuonna 1934 elokuvakerho Filmistudio Projektio. Kerhossa esitettiin muun muassa Valtion filmitarkastamon kieltämiä elokuvia, joihin kuului esimerkiksi Josef von Sternbergin Sininen enkeli (1930). Kiellettyjä elokuvia voitiin näyttää, koska kerhon elokuvanäytökset olivat suljettuja tilaisuuksia. Kerhon jäsenistöön kuuluivat muun muassa Alvar Aalto, Erik Blomberg, Nyrki Tapiovaara, Teuvo Tulio sekä Valentin Vaala.
Vuonna 1934 Risto Orko ohjasi peräti miljoonan, siis silloin joka neljännen, suomalaisen katsojan saavuttaneen elokuvan Siltalan pehtoori. Suomi-Filmin johdossa Karun lähdön jälkeen vuonna 1933 aloittanut Orko palkkasi yhtiöön korkeatasoisia ohjaajia ja antoi heille suuret vapaudet luovuuteen. Ensimmäinen ja pitkäaikaiseksi osoittautunut kiinnitys oli Valentin Vaala, joka osoittikin monipuolisuutensa maalaisdraamoissa, melodraamoissa ja kaupunkikomedioissa. Häntä seurasivat Orvo Saarikivi, Ilmari Unho ja Wilho Ilmari. Vastaavasti Toivo Särkän johtama Suomen Filmiteollisuus oli maalaismaisempi ja teki sarjatuotantoa. Kansanomainen komiikka nousi 1930-luvulla esille tähtinään Aku Korhonen ja Uuno Laakso. Vastaavasti nähtiin suuria romanttisia tähtiä kuten Regina Linnanheimo, Helena Kara ja Irma Seikkula sekä suurimpina Tauno Palo ja Ansa Ikonen. Toinen 1930-luvun menestyneimmistä elokuvista, joka sai myös arviolta noin miljoona katsojaa oli Valentin Vaalan ohjaama Juurakon Hulda (1937).
Aikakauden menestyneimpien elokuvien, Siltalan pehtoorin ja Juurakon Huldan lisäksi muita hyvin menestyneitä elokuvia 1930-luvulla olivat Valentin Vaalan Vaimoke (1936) ja Niskavuoren naiset (1938), Toivo Särkän ja Yrjö Nortan yhdessä ohjaamat Kuin uni ja varjo (1937), Rykmentin murheenkryyni (1938), Helmikuun manifesti (1939) sekä Jumalan tuomio (1939), Risto Orkon Jääkärin morsian (1938), Teuvo Tulion Laulu tulipunaisesta kukasta (1938) ja Wilho Ilmarin Seitsemän veljestä (1939).
Suomalaisen elokuvan niin sanottu ”kultakausi” katkesi talvisodan syttymiseen marraskuussa 1939.
Aatedraamoista sodan elokuvaan
thumb|[[Loviisa – Niskavuoren nuori emäntä -elokuvan kuvaukset kesällä 1946. Vaunussa Reino Häkälä ja Tauno Palo.]] Toinen maailmansota pysäytti suomalaisen elokuvatuotannon talvisodan ajaksi. Suomen sotavuosien 1939–1945 välisenä aikana valmistuneet elokuvat saivat kuitenkin valtaisan kansansuosion, sillä monet huvit olivat sota-aikana kiellettyjä ja elokuvat toivat ihmisille vaihtelua sota-ajan arkeen. Esimerkiksi välirauhan aikana valkokankaille saatettu romanttinen elokuva Kulkurin valssi (1941) keräsi vuoden 1945 loppuun mennessä yli 1 200 000 katsojaa ja sai myöhemmin horjumattoman maineen suomalaisena elokuvaklassikkona. Muita suosittuja sota-ajan elokuvia olivat romanttiset pukudraamat Kaivopuiston kaunis Regina (1941) sekä Katariina ja Munkkiniemen kreivi (1943) ja jopa elokuvasarjaksi kasvanut, ydinperheen tapahtumia kuvaava Suomisen perhe -sarja. Suomen Filmiteollisuus valmisti sarjaan 1950-luvun loppuun mennessä kuusi elokuvaa. Useimmat niistä olivat Orvo Saarikiven ohjaamia.
Nationalististen aatedraamojen kaltaisia poliittisluonteisia elokuvia sodan aikana ei montaa ilmestynyt. Risto Orkon Armas J. Pullan hahmoihin perustuvat Ryhmy ja Romppainen -elokuvat (Ryhmy ja Romppainen, 1941 ja Jees ja just 1943) jäivät hänen viimeisiksi ohjaustöiksi lukuun ottamatta vuonna 1980 valmistunutta neuvostoyhteistyössä tehtyä elokuvaa Tulitikkuja lainaamassa. Erityisesti on kuitenkin mainittava Ilmari Unhon Suomi-Filmin 25-vuotisfilmiksi ohjaama Kirkastettu sydän (1943), jonka isänmaallisuus herätti tunteita omana aikanaankin. Sodan jälkeen televisioesityksissä niitä arvosteltiin paatoksellisena sotapropagandana.
Sota-ajan elokuvien enemmistö oli kuitenkin enimmäkseen komedioita tai romanttisia tunteita välittäviä elokuvia. Elokuvien painopisteinä olivat sosiaalisen identiteetin ja seksuaalisuuden tarkastelu. Aikakauden kuuluisimpia näyttelijöitä olivat Ansa Ikonen ja Tauno Palo, jotka säilyttivät suosionsa aina 1950-luvulle asti.
Sodan jälkeen elokuvien tuotannollinen tilanne muuttui, elokuvatuotannot kallistuivat, raakafilmistä oli yleisesti pulaa ja myös elokuvien katsojaluvut vähenivät muiden huvitusmuotojen vapautuessa sodanaikaisista kielloista. Sodan jälkeen kuitenkin myös monet pientuottajat, kuten Adams Filmi ja Teuvo Tulio palasivat elokuvatuotantojen pariin.
Sodan jälkeen kevyet aiheet saivat rinnalleen joukon varsin vakavia ongelmaelokuvia. Ongelmaelokuva on tyypillinen sodanjälkeinen lajityyppi monissa kansallisissa elokuvakulttuureissa. Eri maissa se sai omia painotuksiaan ja sen mukaisesti nimiä, joista tunnetuimmat olivat neorealismi (Italia), dokumentaarinen neorealismi (Ranska), ongelmaelokuva (Iso-Britannia) ja film noir (Yhdysvallat). Suomalaiset ongelmaelokuvat käsittelivät rikoksia, alkoholismia, avioeroja, sukupuolitauteja, lapsettomuutta, vapaita seksuaalisuhteita, mielenterveysongelmia, itsemurhia ja esimerkiksi sodan jälkiseurauksiin liittyviä fyysisiä ja psyykkisiä sosiaalisia ongelmia. Esimerkkejä sodanjälkeisistä ongelmaelokuvista ovat Toivo Särkän Nuoruus sumussa (1946) sekä Hannu Lemisen ohjaamat Synnin jäljet (1946) ja Tuhottu nuoruus (1947). Olojen vapauduttua myös elokuvaohjelmisto keventyi. Suosittuja lajityyppejä olivat muun muassa komedialliset hupailut, perinteiset tukkilaiselokuvat ja sodan yli jatkuneet sotilasfarssit.
1940-luvulla Suomessa tuotettiin yhteensä 177 pitkää elokuvaa, joista 8 oli dokumentteja. Elokuvatuotantoja hallitsivat Suomen Filmiteollisuus, joka tuotti 78 elokuvaa sekä Suomi-Filmi joka sai valmiiksi 48 elokuvaa. Kolmanneksi tuotantojen määrässä kipusi vuonna 1942 perustettu Fenno-Filmi, joka tuotti yhteensä 17 elokuvaa. 1940-luvun pientuottajia olivat Adams Filmi (4 elokuvaa), Teuvo Tulio (5 elokuvaa) sekä vuonna 1941 perustettu Valo-Filmi, joka tuotti 3 elokuvaa.
1940-luvun suosituimpia elokuvia olivat edellä mainittujen lisäksi Toivo Särkän ja Yrjö Nortan yhdessä ohjaama Runon kuningas ja muuttolintu (1940), Särkän Suotorpan Tyttö (1940), Nortan Yövartija vain... (1940), Ossi Elstelän Aatamin puvussa... ja vähän Eevankin (1940), Teuvo Tulion Unelma karjamajalla (1940) sekä Hannu Lemisen ohjaamat Puck (1942), Valkoiset ruusut (1943) ja Rosvo-Roope (1949). Lisäksi aikakauden suosituimpia elokuvia olivat myös Ilmari Unhon Kirkastettu Sydän (1943), Risto Orkon ohjaamat Kyökin puolella (1940) ja Ryhmy ja Romppainen (1941) sekä Valentin Vaalan ohjaukset Varaventtiili (1942), Dynamiittityttö (1944) ja Linnaisten vihreä kamari (1945).
Kulta-ajan viimeinen vuosikymmen
thumb|upright|[[Edvin Laine ohjasi kaikkien aikojen katsotuimman suomalaisen elokuvan Tuntematon sotilaan (1955).]] 1950-luvulla elokuvatuotantojen olosuhteet paranivat Suomessa raakafilmipulan päätyttyä. Suomen Filmiteollisuus ja Suomi-Filmi saivat kilpailijakseen kolmannen suuren elokuvatuotantoyhtiön, Fennada-Filmin, joka syntyi Adams Filmin ja Fenno-Filmin yhdistyttyä. 1950-luku oli Suomessa elokuvatuotantojen määrän perusteella tuotteliain vuosikymmen, jolloin pitkiä elokuvia valmistui yhteensä 219 kappaletta, joista 11 oli dokumentteja. Vuosikymmenen alussa Suomen elokuvatuotanto oli jopa väkilukuun suhteutettuna maailman suurinta. 1950-luvulla tuotetuista elokuvista Suomen Filmiteollisuus tuotti 99 kappaletta, Fennada-Filmi 46 ja Suomi-Filmi 30. Pienempiä tuottajia olivat muun muassa Kansan Elokuva, Veikko Itkonen, Maunu Kurkvaara ja Teuvo Tulio.
1950-luvun huippuohjaajiksi nousivat edellisellä vuosikymmenellä debytoineet Edvin Laine, Matti Kassila ja Hannu Leminen. Kansainvälisesti tunnetuimmaksi ohjaajaksi nousi kuitenkin riippumattomana elokuvantekijänä toiminut Erik Blomberg (1913–1996). Hän oli ollut Nyrki Tapiovaaran tuottaja ja kuvaaja jo 1930-luvulla. Hänen oma uransa sai kansainvälistä ulottuvuutta Lapin mytologiaan perustuvan Valkoinen peura -elokuvan (1952) myötä, joka oli vuonna 1953 mukana Cannesin elokuvajuhlien pääkilpasarjassa ja voitti siellä parhaan taruaiheisen elokuvan palkinnon. Elokuva voitti myös vuonna 1957 Yhdysvalloissa jaettavan parhaan vieraskielisen ulkomaisen elokuvan Golden Globe -palkinnon. Blombergin ura jatkui klassikkofilmatisoinneilla, Maria Jotunin teokseen perustuvalla elokuvalla Kun on tunteet (1954) sekä Aleksis Kiven näytelmään pohjanneella elokuvalla Kihlaus (1955). Kansainvälistä menestystä jatkoi Matti Kassilan ohjaama Elokuu (1956), joka oli myös ehdokkaana Cannesin elokuvajuhlien pääkilpasarjassa vuonna 1957.
1950-luvun suurin yleisömenestys oli vuonna 1955 julkaistu, Väinö Linnan romaaniin perustuva elokuva Tuntematon sotilas, jonka ohjasi Edvin Laine. Elokuva sai heti ensimmäisenä esitysvuotenaan yli 2 miljoonaa katsojaa. Elokuvasta on tullut myöhemmin suomalaisuuden ja sota-ajan ikoni, sillä se esitetään perinteisesti Ylen televisiokanavilla jokaisena itsenäisyyspäivänä. Tuntematon sotilas on yhä kaikkien aikojen katsotuin elokuva Suomen elokuvateattereissa, ja se sai menestystä myös ulkomailla. Yhtiölleen Suomen Filmiteollisuudelle elokuva kuitenkin koitui kohtalokkaaksi, sillä verotussyistä uuteen tuotantoon ohjatut voittorahat johtivat suureen elokuvien määrään, mutta heikentyneeseen laatuun.
Elokuvateknologian murros jatkui 1950-luvulla, jolloin tuotettiin ensimmäiset suomalaiset pitkät värielokuvat. Ensimmäinen niistä oli Toivo Särkän Suomen Filmiteollisuudelle ohjaama Juha (1956), jota seurasivat Valentin Vaalan Suomi-Filmille ohjaama Nummisuutarit (1957) ja Fennadan Kulkurin masurkka (1958), jonka ohjaajana toimi Aarne Tarkas.
Maailmalla oli aiemmin herännyt huoli vanhojen elokuvien säilymisestä jälkipolville, sillä käytössä ollut nitraattifilmi oli erittäin tulenarkaa. Suomeen perustettiinkin vuonna 1957 Suomen elokuva-arkisto, jonka perustamishankkeen yhtenä tärkeimpänä puuhamiehenä oli Jörn Donner.
Lisää muutoksia 1950-luvun elokuvakentälle toi television saapuminen sekä Yleisradio, joka aloitti vuonna 1958 televisiolähetykset nimellä Suomen televisio. Myös Suomen akateeminen elokuvakoulutus sai alkunsa vuonna 1959, kun Taideteolliseen oppilaitokseen perustettiin Kamerataiteen osasto, johon kuului sekä elokuvan, että valokuvan koulutuslinjat.
Suurin 1950-luvulla Suomalaista elokuvaa kohdannut tragedia tapahtui 27. heinäkuuta vuonna 1959, jolloin Helsingissä sijainneella Adams-Filmin pääkonttorilla syttyi tulipalo. Palossa tuhoutuivat 13:ta suomalaisen elokuvan viimeiset tunnetut kopiot. Tuhoutuneiden elokuvien joukossa olivat muiden muassa Teuvo Tulion 3 varhaista ohjausta: Taistelu Heikkilän talosta (1936), Nuorena nukkunut (1937) sekä Kiusaus (1938), 6 Kalle Kaarnan elokuvaa ja 2 Uuno Eskolan elokuvaa. Joistain palossa tuhoutuneista elokuvista on myöhemmin löytynyt katkelmia.
Tuntemattoman sotilaan ohella muita 1950-luvulla menestyneitä elokuvia olivat musikaalit: Ville Salmisen ohjaama Kaunis Veera eli Ballaadi Saimaalta (1950), Jorma Nortimon ohjaama ensimmäinen rillumarei-elokuva Rovaniemen markkinoilla (1951), Hannu Lemisen ohjaama Kesäillan valssi (1951) ja Thure Bahnen ohjaus On lautalla pienoinen kahvila (1952). Lisäksi suosittuja olivat erilaiset komediat, kuten Matti Kassilan Radio tekee murron (1951) sekä Isän vanha ja uusi (1955). Elokuvakomediasarjojen pituusennätyksen puolestaan teki Suomen Filmiteollisuuden Pekka ja Pätkä -sarja, jota tehtiin yhteensä 13 elokuvaa, joista 12 1950-luvulla.
1950-luvulla huippunsa saavuttanut suomalainen elokuvatuotanto alkoi vähitellen hiipua, osittain television saapumisen vuoksi ja vanha studiojärjestelmä romahti seuraavan vuosikymmenen aikana.
Suomalainen elokuva romahtaa
pienoiskuva|Spede Pasanen ja Jaakko Pakkasvirta vuonna 1964. 1960-luvun alussa kolme suomalaista elokuvien suurtuotantoyhtiötä olivat kaikki toiminnassa, ja varsinkin Suomen Filmiteollisuus tuotti suuren määrän elokuvia, joiden laatu oli heikkoa. Lisäksi elokuvat myytiin televisiolle ja katsojat näkivät ne ilmaiseksi omilta kotisohviltaan, jolloin elokuvateattereiden katsojamäärät romahtivat. Murroksen keskellä näyttelijät menivät vuosina 1963–1965 lakkoon, jonka seurauksena amatöörinäyttelijät miehittivät heikkotasoiset elokuvat. Suomalaiset elokuvantekijät eivät myöskään osanneet tehdä aikakauteen sopivaa tuoretta tuotantoa, eikä Suomessa ollut vielä elokuville valtion tukijärjestelmää, lukuun ottamatta vuonna 1961 perustettua valtion elokuvapalkintoa, joka myönnettiin jälkikäteen laadukkaiksi koetuille elokuville.
Näiden seurauksena suomalainen studioelokuva romahti ja studioista suurin, Suomen Filmiteollisuus, ajautui vuonna 1965 konkurssiin. Esiin astui uusi pientuottajien sukupolvi ja elokuva modernisoitui. Myös valtion elokuvapalkinnosta muodostui merkittävä kannustin, joka auttoi uusia elokuvantekijöitä alalle. 1960-luvulla aloittaneita ohjaajanimiä olivat muun muassa Erkko Kivikoski, Aito Mäkinen, Jaakko Pakkasvirta, Spede Pasanen, Eino Ruutsalo, Risto Jarva, Mikko Niskanen sekä Jörn Donner, joka tosin ohjasi ensimmäiset pitkät elokuvansa Ruotsissa.
Suomalaisen elokuvan ahdingon helpottamiseksi perustetiin vuonna 1969 Suomen elokuvasäätiö. Elokuvasäätiön tarkoituksena oli tukea suomalaisten elokuvien rahoittamista. Sen perustajina toimivat Opetusministeriö, Suomen elokuvateatterinomistajain liitto, Suomen filmivalmistajien liitto ja Suomen elokuvatoimistojen liitto. Mallia säätiölle antoivat muun muassa Ruotsiin ja Tanskaan 1960-luvun alkupuoliskolla perustetut Svenska Filminstitutet sekä Danske Filmfonden. Säätiön rahoitus muodostettiin säätiöverosta, joka kerättiin säätiösopimukseen liittyneiltä elokuvateattereilta. Teatterit maksoivat säätiölle 4 prosenttia lipputuloistaan sen toimintaa ja rahoitustukia varten.
Toinen symposium
Symposium on vuonna 1992 perustettu, Tampereelta kotoisin oleva, rock-yhtye.
Suomalainen elokuva
Suomalainen elokuva romahtaa
1960-luvulla valmistui yhteensä 121 pitkää elokuvaa. Suurin tuottaja oli konkurssistaan huolimatta edelleen Suomen Filmiteollisuus, joka tuotti 37 elokuvaa. Seuraavana oli Maunu Kurkvaaran Kurkvaara-Filmi, joka tuotti 13 elokuvaa. Vanhat studiosuuruudet Suomi-Filmi ja Fennada-Filmi jatkoivat edelleen toimintaansa, vaikka niidenkin tuotantomäärät romahtivat. Suomi-Filmi tuotti 1960-luvulla 12 elokuvaa ja Fennada 11. Vuosikymmenellä syntyneistä pientuottajista suurin oli FJ-Filmi, joka tuotti 7 elokuvaa. Sitä seurasivat Filminor 6:lla elokuvalla sekä Filmituotanto Spede Pasanen, joka tuotti 5 elokuvaa.
1960-luvun katsotuin elokuva oli ylivoimaisesti Edvin Laineen ohjaama Täällä Pohjantähden alla, joka sai yli miljoona katsojaa. Seuraavana katsojaluvuissa oli Mikko Niskasen Käpy selän alla (1966), jolle katsojia kertyi noin 700 000. Muita suosittuja elokuvia olivat Spede Pasasen, Jukka Virtasen ja Ere Kokkosen yhdessä ohjaama Millipilleri (1966), Virtasen ohjaamat Pähkähullu Suomi (1967) ja Noin 7 veljestä (1968) sekä Kokkosen ohjaus Näköradiomiehen ihmeelliset siekailut (1969). Näiden lisäksi hyvin menestyivät myös Erkko Kivikosken Kuuma kissa? (1968), Jörn Donnerin Mustaa valkoisella (1968) sekä Sixtynine 69 (1969) ja Matti Kassilan ohjaamat Komisario Palmu -elokuvat: Komisario Palmun erehdys (1960), Kaasua, komisario Palmu! (1961) ja Tähdet kertovat, komisario Palmu (1962).
Toinen symposium
Yhtyeen esikoisalbumilta (CD) 'Ivalo-Bombay' löytyy musiikin lisäksi Windows-multimediaohjelma 'Ivalosta Symposiaan', joka sisältää videoita, äänimaisemia sekä hyperromaanin. Kyseessä on ensimmäinen Suomessa tehty rock-cd-rom.