cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Claudio Caniggia
Caniggia pelasi urallaan monessa seurassa, muun muassa Romassa ja Rangersissä. Argentiinan maajoukkueessa hän pelasi 50 ottelua, joissa hän teki 16 maalia. Caniggia pelasi kolmissa MM-kisoissa, joista hän voitti yhden hopeamitalin vuonna 1990. Lisäksi Caniggia on voittanut Skotlannin mestaruuden, cupin ja liigacupin. Maajoukkuetasolla hän on voittanut MM-hopean lisäksi Copa Américan vuosina 1991 ja 1993 sekä Maanosaliittojen cupin vuonna 1992. Caniggia on toisen entisen argentiinalaispelaajan, Diego Maradonan, hyvä ystävä. Caniggia ei pelannut minuuttiakaan MM-kisoissa 2002, mutta hän sai silti punaisen kortin kiroiltuaan tuomarille vaihtopenkiltä käsin.
Tokion kansainvälinen sotarikostuomioistuin
thumb|Tokion kansainvälinen sotarikostuomioistuin, keskellä päätuomari [[William Webb.]]
Kaukoidän kansainvälinen sotilastuomioistuin (, IMTFE) oli toisen maailmansodan jälkeen perustettu kansainvälinen sotaoikeus, joka tuomitsi Japanin keisarikunnan entisiä johtajia sodan aikana tapahtuneista rikoksista. Sen tunnetuin osa oli vuosina 1946–1948 järjestetty niin sanottu Tokion sotarikosoikeudenkäynti, jossa tuomittiin 28 Japanin entistä johtohenkilöä ja joka rinnastui natsi-Saksan johtajille 1945–1946 pidettyyn Nürnbergin ensimmäiseen oikeudenkäyntiin. Seitsemän syytetyistä tuomittiin kuolemaan ja teloitettiin, heistä tunnetuimpana entinen pääministeri ja ylipäällikkö Hideki Tōjō.
Tuomioistuimessa käsitellyt rikokset jaettiin kolmeen luokkaan: A-luokkaan kuuluivat rikokset rauhaa vastaan, mikä käytännössä tarkoitti hyökkäyssodan suunnittelua, B-luokkaan perinteiset sotarikokset ja C-luokkaan rikokset ihmisyyttä vastaan. A-luokka oli suunniteltu lähinnä Japanin ylintä johtoa ajatellen, B- ja C-luokan rikoksista saatettiin syyttää keitä tahansa japanilaisia näiden asemasta riippumatta.
Oikeusistuimen perustaminen ja syytettyjen valinta
thumb|Oikeudenkäynnin tapahtumapaikka, Ichigayan oikeustalo [[Tokiossa (aiemmin Japanin keisarillisen armeijan päämaja).]] Liittoutuneet olivat vaatineet Potsdamin konferenssissa myös Japanin sodanjohtoa oikeuden eteen. Japanin miehityshallintoa johtanut yhdysvaltalainen kenraali Douglas MacArthur määräsi jo 11. syyskuuta 1945 – vain reilua viikkoa Japanin lopullisen antautumisen jälkeen – vangittaviksi 39 henkilöä epäiltynä sotarikoksista, joukossa useita Tōjōn hallituksen ministereitä. Tōjō yritti pidätettäessä itsemurhaa huonolla menestyksellä. Kuukautta myöhemmin, 6. lokakuuta MacArthur sai valtuudet ryhtyä valmistelemaan oikeudenkäyntiä. Hän perusti 8. joulukuuta entisen Yhdysvaltain apulaisoikeusministerin Joseph B. Keenanin johtaman kansainvälisen syyttäjäosaston (, IPS), joka aloitti todistusaineiston keräämisen.
thumb|left|150px|Pääsyyttäjä Joseph B. Keenan. Tokiossa pidetyssä pääoikeudenkäynnissä kahtakymmentäkahdeksaa Japanin poliittiseen ja sotilaallisen johtoon kuulunutta henkilöä syytettiin A-luokan rikoksista. Syytetyt valittiin 80:n A-luokan rikoksista epäillyn joukosta. Syytetyistä yhdeksän oli siviilejä ja yhdeksäntoista ammattisotilaita. Joukossa oli muun muassa neljä entistä Japanin pääministeriä. Syytettyjen haluttiin edustavan Japanin hyökkäyssodankäynnin eri vaiheita alkaen Mantšurian valtauksesta vuonna 1931. Keisari Hirohito jätettiin poliittisista syistä oikeudenkäynnin ulkopuolelle, sillä amerikkalaiset katsoivat hänen symbolisen arvonsa olevan hyödyksi sodan jälkeisen Japanin kehityksessä. Muitakaan keisarillisen perheen jäseniä ei syytetty.
Syytteet
Oikeudenkäynnin pääpaino oli A-luokan rikoksissa, mutta syytteitä voitiin nostaa myös B- ja C-luokan rikoksista, mikäli sama henkilö oli jo valmiiksi syytteessä jostain A-luokan rikoksesta. Liittoutuneista varsinkin Yhdysvallat halusi painottaa rikoksia rauhaa vastaan luodakseen ennakkotapauksen uudenlaisesta kansainvälisestä oikeudenkäytöstä; B- ja C-luokkaan kuuluneita tavanomaisia sotarikoksia sekä ihmisoikeusrikoksia se piti oikeudenkäynnissä toissijaisina.
Tokion oikeudenkäynnin kulku ja tuomiot
thumb|Syytettyjen aitio. Tokion sotarikosoikeudenkäynti alkoi 29. huhtikuuta 1946. Koska japanilaiset asianajajat tunsivat huonosti oikeudenkäynnissä sovellettua länsimaista oikeusmenettelyä, järjestettiin kaikille syytetyille lopulta Uutta-Seelantia edustaneen tuomari Erima Northcroftin pyynnöstä myös vähintään yksi amerikkalainen puolustusasianajaja kullekin. Oikeudenkäynti kesti yhteensä kaksi ja puoli vuotta eli huomattavasti pidempään kuin Nürnbergin ensimmäinen oikeudenkäynti. Oikeus piti 818 avointa istuntoa, kuuli 419 todistajaa sekä käsitteli 779 muun kirjalliset todistukset. Tämän jälkeen tuomaristo harkitsi ratkaisuaan puolen vuoden ajan. Tuomiot julistettiin 4.–12. marraskuuta 1948; 1 231-sivuisen päätöksen lukeminen kesti seitsemän päivää.
Oikeus katsoi tuomioiden perusteluissa, että Japanin johtajat olivat vuodesta 1928 alkaen olleet mukana suunnitelmassa laajentaa maan valtapiiriä hyökkäyssotien avulla. Kaikkien paitsi yhden syytetyn katsottiin olleen mukana salaliitossa tai syyllistyneen muihin rikoksiin rauhaa vastaan. Johtajien osoittaminen syyllisiksi tavanomaisiin sotarikoksiin osoittautui vaikeammaksi, sillä maan antautumisen jälkeen japanilaisilla oli ollut useita viikkoja aikaa hävittää kaikki raskauttavat asiakirjat. Oikeus kuitenkin hyväksyi syyttäjien esittämän epäsuoran aineiston ja katsoi, että Japanin armeijan harjoittamien julmuuksien laajuus ja yhdenmukaisuus todisti toiminnan olleen ylhäältäpäin määrättyä tai sallittua.
Kaikkiaan viisi tuomaria jätti tuomion yhteydessä erillisen mielipiteensä. Joukossa oli myös päätuomari Webb, joka ei tosin kyseenalaistanut itse tuomioita. Filippiinejä edustaneen tuomari Delfin Jaranillan mielestä osa rangaistuksista olisi voinut olla ankarampia. Intialainen tuomari Radhabinod Pal kannatti ainoana kaikkien syytettyjen vapauttamista syyttöminä, sillä hän ei uskonut oikeuden kykenevän antamaan oikeudenmukaisia tuomioita. Palin eriävä mielipide käsitti kaikkiaan 1 235 sivua.
Muut oikeudenkäynnit
Muissa oikeudenkäynneissä Japanin ulkopuolella syytettiin B- ja C-luokan sotarikoksista noin 5 700 japanilaista, joista 984 tuomittiin kuolemaan ja 475 elinkautiseen vankeusrangaistukseen. Huomiota herättänyt tapaus oli Manilassa järjestetty oikeudenkäynti, jossa kenraalit Tomoyuki Yamashita ja Masaharu Honma tuomittiin kuolemaan ja teloitettiin.
Oikeudenkäytön perusta
Tuomiot ja oikeusistuimen toiminta perustuivat vuoden 1928 kansainväliseen Kellogg–Briand-sopimukseen, joka kielsi sodankäynnin politiikan välineenä. Sopimuksen pohjalta kehiteltiin toisen maailmansodan jälkeen Nürnbergin ja Tokion oikeudenkäynneissä sovellettu periaate, jonka mukaan hyökkäys rauhanomaiseen maahan voitiin määritellä ”rikokseksi rauhaa vastaan”. Kummassakin oikeudenkäynnissä nämä rikokset haluttiin lisäksi osoittaa yksilötasolla. Tokiossa syytettyjen puolustus vetosi siihen, että sodankäynnin tuomitseminen rikoksena rauhaa vastaan oli taannehtivan lainsäädännön käyttöä, eikä pelkkä hyökkäyssota näin ollen rikkonut vallitsevaa kansainvälistä oikeutta. Oikeusistuimen mukaan rikokset rauhaa vastaan oli kuitenkin jo oikeudellisena käsitteenä määritelty Nürnbergissä eikä siellä tehtyjä ratkaisuja tullut kyseenalaistaa.
Tokion oikeudenkäynnin sotarikoksia käsitellyttä syytekohtaa 55 – jonka nojalla komentajia voitiin tuomita alaistensa tekoihin puuttumattomuudesta – sovellettiin aiemmasta oikeuskäytännöstä poiketen myös johtoasemassa olleisiin siviileihin, joita tuomittiin sotilaiden suorittamista teoista vain siksi että he eivät olleet estäneet niitä. Tämä perusteltiin vuoden 1907 Haagin sopimuksen ja vuoden 1929 Geneven sopimuksen määräyksillä, joiden mukaan vihollisen sotavangeista olivat vastuussa sotaa käyvät hallitukset eivätkä vankeja hallussapitäneet sotajoukot. Periaatetta tulkittiin siten, että Japanin hallituksen jäsenillä oli ollut velvollisuus puuttua sotilaiden ja viranomaisten suorittamiin sotarikoksiin tai vaihtoehtoisesti erota tehtävistään.
Japanin kanta on ollut hyväksyä (judaku) tuomiot, muttei oikeusistuimen lainvoimaa (shōnin). Vaikka se tunnustaa vaatimukset tuomioista, se ei kuitenkaan tunnusta Tokion oikeudenkäynnissä tuomittuja rikollisiksi eikä tuomioiden laillisuutta, sillä Kellogg–Briand-sopimuksessa ei määritelty rangaistuksia sopimuksen rikkomisesta. Lisäksi vuonna 1952 solmitussa San Franciscon rauhansopimuksessa ei mainita oikeusistuimen laillisuutta. Japanilaisen tulkinnan mukaan rauhansopimuksessa vaadittiin sotaan syyllisten tuomioita ja teloituksia, vaikka he eivät olisi rikollisia Japanin lain mukaan.
Jälkeenpäin Tokion sotarikosoikeudenkäyntiä on arvosteltu voittajan oikeudeksi, jonka pohja kansainvälisessä oikeudessa oli hutera. Näkemystä on edustanut muun muassa Japanin oikeistolainen pääministeri Shinzo Abe.
Muuta
Vuonna 2005 Yasukuni-pyhättöön pystytettiin muistomerkki tuomari Radhabinod Palille, joka oli kannattanut kaikkien syytettyjen vapauttamista.
Tokion sotarikosoikeudenkäynnistä on tehty vuonna 2006 kiinalainen elokuva Dongjing Shenpan. Vuonna 2016 ilmestyi samasta aiheesta television minisarja Tokion oikeudenkäynti.
Kilpiruuniyökkönen
Kilpiruuniyökkönen (Xestia c-nigrum) on Etelä- ja Keski-Suomessa yleinen loppukesän ja syksyn yöperhoslaji. Vanhemmassa kirjallisuudessa sitä kutsutaan kilpimaayökköseksi.
Koko ja ulkonäkö
Etusiipien pohjaväri on harmaanruskea, usein hiukan violettiin vivahtava, ja siipi on etureunastaan selvästi takareunaa tummempi. Siiven keskellä on suorakaiteen muotoinen mustanruskea kuvio, jonka vaaleanruskea ja siiven etureunaa kohti voimakkaasti levenevä rengastäplä tekee hieman c-kirjaimen muotoiseksi. Sisempi poikkiviiru erottuu yleensä vaaleampana, mutta ulompi poikkiviiru on hyvin himmeä. Siiven ulkoreunan aaltoviiru erottuu melko heikosti, mutta sen kohdalla siiven etureunassa on musta täplä. Siiven käski on hieman tummempi. Takasiivet ovat vaaleanharmaat, ulkoreunasta vähän tummemmat. Siipiväli on 34–40 mm.
Melko samannäköinen laji on kolmioruuniyökkönen (Xestia triangulum).
Levinneisyys ja lentoaika
Kilpiruuniyökkönen on lähes kosmopoliittinen laji, jota tavataan Euroopan lisäksi suuressa osassa Aasiaa sekä Pohjois- ja Etelä-Amerikassa. Suomessa kilpiruuniyökköstä on tavattu Etelä-Lapissa saakka. Perhoset lentävät kesäkuun loppupuolelta elokuun alkuun. Joskus lajilla on toinen sukupolvi elokuun lopulta lokakuun alkuun.
Elinympäristö ja elintavat
Laji elää monenlaisissa elinympäristöissä joka viihtyy niin kulttuuriympäristöissä kuin lehti- ja sekametsissä, kedoilla ja pensaikkoisilla niityillä. Perhonen lentää yöllä ja käy mielellään kukilla. Niitä lentää myös kirkkaiden valojen luokse sekä makealle syötille. Keskenkasvuinen toukka talvehtii.
Ravintokasvi
Toukka syö monia ruohovartisia kasveja, erityisesti kuitenkin nokkosta.
Leo Schwarz
thumb|right|Leo Schwarz vuonna [[1984]] Leo Schwarz (9. lokakuuta 1931 – 26. marraskuuta 2018 ) oli saksalainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi Trierin hiippakuntaan 31. heinäkuuta 1960 ja nimitettiin Trierin vihkipiispaksi sekä Abbir Germanicianan titulaaripiispaksi 4. tammikuuta 1982. Piispaksi vihkiminen seurasi 28. maaliskuuta. Pääkonsekraattorina toimi Hermann Josef Spital, jota avustivat Carl Schmidt ja Óscar Andrés Rodríguez Maradiaga.
Schwarz jäi eläkkeelle 14. maaliskuuta 2006.
Markus Vuosjoki
Markus Vuosjoki (s. 17. toukokuuta 1969) on suomalainen pesäpalloilija. Vuosjoki edusti pääsarjaurallaan Kankaanpään Mailaa, Vaasan Mailaa ja Loimaan Palloilijoita. Vuosjoki saavutti urallaan yhden SM-pronssin kaudella 1988. Vuosjoki pelasi urallaan yhden Itä-Länsi-ottelun vuonna 1989. Vuosjoki pelasi urallaan Pesäpallon SM-sarjassa ja Superpesiksessä yhteensä 260 runkosarjan ottelua. Näissä hän löi 13 kunnaria ja 188 tavallista juoksua, toi 103 juoksua ja keräsi 947 kärkilyöntiä. Vuosjoki pelasi urallaan 18 ylemmän loppusarjan ottelua. Näissä hän löi kaksi tavallista juoksua, toi neljä juoksua ja keräsi 43 kärkilyöntiä. Vuosjoki pelasi urallaan kolme alemman loppusarjan ottelua. Näissä hän löi yhden tavallisen juoksun, toi yhden juoksun ja keräsi 20 kärkilyöntiä.
Acta Philosophica Fennica
Acta Philosophica Fennica on tarkoitettu yhdistyksen kansainväliseksi julkaisusarjaksi, siinä missä yhdistyksen toinen julkaisu Ajatus on suunnattu pääasiassa suomalaiselle yleisölle. Julkaistut artikkelit ovat nykyisin pääasiassa englanninkielisiä, mutta aiemmin julkaisussa on ilmestynyt paljon muun muassa saksankielisiä artikkeleita.
Julkaisu ilmoittaa, että sen alaan kuuluvat kaikki filosofiset perinteet, mutta se on keskittynyt ennen kaikkea suomalaisten filosofien ja heidän inspiroimansa ajattelun esittelyyn. Viime aikoina julkaisu on ilmestynyt yhdestä kolmeen kertaan vuodessa.
Yoshimi P-We
Rumpujen ja kitaran ohella Yoshimi P-We soittaa myös trumpettia, huilua, koskettimia ja erilaisia lyömäsoittimia. Lisäksi hän on toiminut tuottajana sekä suunnitellut levynkansia.
The Flaming Lipsin albumi Yoshimi Battles the Pink Robots vuodelta 2002 on nimetty Yoshimi P-Wen mukaan.
Lend-Lease
thumb|Roosevelt allekirjoittaa H .R. 1776:n laiksi. thumb|Lend-Lease-ohjelman puitteissa toimitettu jeeppi [[Puolan armeijan käytössä vuonna 1945.]] Lend-Lease oli Yhdysvaltain liittovaltion toisen maailmansodan aikainen ohjelma, joka mahdollisti sotamateriaalin toimittamisen ensin Britannialle ja vuoden 1942 alusta lähtien Neuvostoliitolle ja muillekin liittoutuneille. Ohjelma alkoi 11. maaliskuuta 1941, ja se lopetettiin 2. syyskuuta 1945.
Tuen kokonaismäärä
Yhdysvallat lähetti ulkomaille 50,1 miljardin dollarin arvosta sotamateriaalia. Avusta 31,4 miljardia meni Britannialle, 11,3 miljardia Neuvostoliitolle, 3,2 miljardia Ranskalle ja 1,6 miljardia Kiinalle. Vastapalvelukseksi Yhdysvallat sai 7,8 miljardin arvosta palveluja, kuten tukikohtia. Summasta 6,8 miljardia tuli Britannialta. Kanada ei saanut avustusta ja lähetti omasta puolestaan 4,7 miljardia apua Britannialle ja Neuvostoliitolle. Apu ei siis ollut lainaa.
Britannian tukeminen
Lend-Lease käynnistyi Lend–Lease-lailla 11. maaliskuuta 1941. Se salli presidentin ”myydä, siirtää, vaihtaa, vuokrata, antaa lainaksi tai muuten saattaa kaikkia puolustustarvikkeita sellaisen hallituksen haltuun [jonka presidentti näkee tärkeäksi Yhdysvaltain puolustukselle].” Tämä oli keino tukea Britanniaa ja pysyä näennäisesti puolueettomana.
Roosevelt hyväksyi miljardin dollarin avun Britannialle 30. lokakuuta 1941. Ennen tätä oli jo solmittu hävittäjiä-tukikohdista-sopimus, jolla Britannia sai 50 hävittäjäalusta Karibian ja Newfoundlandin tukikohtia vastaan.
Lainan takaisinmaksu
Sodan päättyessä valtavasti materiaalia oli matkalla Britanniaan, kun ohjelma päättyi 2. syyskuuta 1945. Ne myytiin 10 %:lla hinnastaan ja maksu jaettiin 50 vuodelle 2 %:n korolla. Britannia oli ilmoittanut suorittavansa viimeisen maksuerän vuoden 2006 lopussa, 61 vuotta sodan päättymisen jälkeen. Vuoden viimeisenä arkipäivänä 29. joulukuuta 2006 maksettiin jäljelle jäänyt 83 miljoonan dollarin suuruinen erä, minkä jälkeen Britannian talousasiain sihteeri virallisesti kiitti Yhdysvaltoja sen sota-aikana antamasta tuesta.
Tuki Neuvostoliitolle
thumb|Alkuperäinen Lend-Lease hävittäjä ([[P-39 Airacobra|Airacobra), joka putosi jatkosodassa Suomen alueelle. Entisöity ja säilytetään Keski-Suomen ilmailumuseossa Tikkakoskella.]] thumb|Edellisessä kuvassa näkyvän koneen kokoonpanolinja Yhdysvalloissa. Neuvostoliitolla oli kyseistä mallia kaikkiaan 5 707 kpl.
Ohjelman kautta Yhdysvallat toimitti Neuvostoliitolle sodan aikana muun muassa 409 500 ajoneuvoa, 43 % kaikista Neuvostoliiton autonrenkaista ja 56 % ratakiskoista uusiin Neuvostoliiton rautateihin. Neuvostoliitto vastaanotti tukea myös Britanniasta ja Kanadasta.
Toimitukset tapahtuivat ensin kolmea pääreittiä pitkin: Ja myöhemmin
Toimitusjaksot:
Lend–Lease-tuotteet Neuvostoliitolle 1941–1945 (taulukko )
Avun merkitys Neuvostoliitolle
Muistelmissaan Nikita Hruštšov arvioi liittoutuneiden avun merkitystä ja totesi sen "auttaneen suuresti". Amerikasta saatuihin autoihin ja kuorma-autoihin viitaten hän kertoi:"Kuvitelkaahan vain, kuinka olisimme edenneet Stalingradista Berliiniin ilman niitä! Tappiomme olisivat olleet valtavat, sillä liikkuvuutemme olisi ollut aivan olematon. Saimme myös terästä ja alumiinia ja valmistimme niistä tykkejä, lentokoneita ym. kalustoa. Oma teollisuutemme oli lyöty pirstoiksi ja osaksi luovutettu viholliselle. Saimme Amerikasta myös suuria elintarvikemääriä - - Ilman sitä emme olisi kyenneet ruokkimaan armeijaamme, olimmehan menettäneet tuottoisimmat alueemme, Ukrainan ja Pohjois-Kaukasian."Hruštšov oli sitä mieltä, että Stalin oli tietoinen avun merkityksestä, mutta piti liian häpeällisenä ja nöyryyttävänä tunnustaa asiaa julkisesti. Amerikkalaislähteen mukaan Stalin maljapuheessaan Teheranin konferenssissa 1943 kuitenkin sanoi, että "ilman Lend-Lease avun välityksellä saatuja koneita olisimme hävinneet sodan."
Rita Coolidge
thumb|right|Rita Coolidge vuonna 2002 Rita Coolidge (s. 1. toukokuuta 1944 Lafayette, Tennessee) on Grammy-palkittu yhdysvaltalainen laulaja.
Coolidge syntyi Tennesseen osavaltion Lafayettessa cherokeesukuisen baptistipapin tyttärenä. Hän aloitti muusikonuransa Delaney & Bonnien yhtyeessä sekä taustalaulajana muiden muassa Joe Cockerille, Eric Claptonille ja Leon Russellille. Hän oli vuosina 1973–1980 naimisissa countrytähti Kris Kristoffersonin kanssa. Hän on levyttänyt mm. A&M Recordsille.
Coolidgen tunnetuimpia levytyksiä ovat hitit ”(Your Love Has Lifted Me) Higher and Higher”, ”We’re All Alone”, ”One Fine Day”, ”I Don’t Want to Talk About It”, ”The Way You Do the Things You Do” ja ”I'd Rather Leave While I'm in Love”.
Kilven Kuoro
Kilven Kuoro on Helsingissä toimiva sekakuoro. Kuoron toiminnan pohja luotiin jo vuonna 1885, jolloin Aurora Karamzin lahjoitti Raittiusyhdistys Kilven laulu- ja soittokunnalle huomattavan rahasumman (300 mk) toiminnan tukemiseen. Tällöin noin 30 hengen kuoro lauloi lähinnä omaksi ilokseen aina vuoteen 1913. Silloin johtajaksi tuli Wilho Siukonen joka muodosti Kilven Kuorosta konserttikuoron, jolla oli säännölliset harjoitukset ja josta alettiin pitää jäsenluetteloa. Vuotta 1913 pidetäänkin kuoron varsinaisena perustamisvuotena. Ensimmäinen konsertti oli 6. joulukuuta 1914.
Merkkitapauksena voidaan myös pitää Kilven Kuoron esiintymistä 3. tammikuuta 1924 sotilasradiossa, sillä se oli ensimmäinen kuorolauluesitys Suomessa, jota kuultiin radion välityksellä ja siitä kirjoitettiin Päivälehdessä: “Laulu oli selvää ja voimakasta ja kuului kauniilta ja hyvin ainakin Kemiin asti”.
Kilven Kuoro juhli 15-vuotisjuhlaansa vuonna 1928, jolloin kantaesitettiin kuoron edelleen pitkäaikaisimman johtajan Väinö Pesolan säveltämä ja Lauri Pohjanpään sanoittama Kilven Kuoron marssi. Kymmenen vuotta myöhemmin vietettyyn 25-vuotisjuhlaan säveltäjä, professori Jean Sibelius lähetti tervehdyksen, jossa mainitsi: "Olen aina suurella mielenkiinnolla ja mielihyvin kuunnellut Kilven Kuoron erinomaisia esityksiä. Jean Sibelius".
Kilven Kuoro esitti 1920- ja -30-luvuilla suuria kuoroteoksia ja kantaesitti useiden kotimaisten säveltäjien, kuten Pesolan, Ilmari Krohnin ja Selim Palmgrenin teoksia. Suurten teosten ja kantaesitysten esittäminen on pysynyt osana kuoron ohjelmarunkoa myöhemminkin.
Sodat keskeyttivät kuoron toiminnan mutta sotien jälkeen kuoron toiminta elpyi. Vuonna 1952 Kilven Kuoro hajosi ja osa kuoron jäsenistä perusti Helsingin Laulun. Kuorot ovat toimineet erillään siitä lähtien mutta yhteistyötä on tehty 2000-luvulla: kesällä 2002 kuorot olivat Haminan Laulu- ja Soittojuhlilla ja esittivät yhdessä Felix Mendelssohnin kaksoiskuoroteoksen. Kesällä 2005 kuorot esittivät Terijoen laulujuhlilla kansallisromanttisia kuoroteoksia yhdessä ja keväällä 2007 sai ensiesityksensä Säde Rissasen (nyk. Bartling) kuoroille tekemä sävellys, joka pohjautuu Hannu Mäkelän Jonakin päivänä kirjoitan sinusta runon -teokseen. Satavuotisgaalassaan vuonna 2013 Kilven Kuoro kantaesitti Kaj-Erik Gustafssonin sävellyksen Tommy Tabermannin runoihin Minä haluaisin ja Onni, kerro minulle.
Kilven Kuoron toimintaan ovat vuosien mittaan kuuluneet konserttien lisäksi ulkomaanmatkat. Ensimmäinen matka tehtiin 1926 Tallinnaan. Sen jälkeen matkoja on tehty ympäri Eurooppaa. Merkittävämpiä ovat olleet kilpailumatkat Walesin kansainväliseen kuorokilpailuun Llangolleniin, josta on tullut palkintoina kuudes sija vuonna 1966 ja voitto kansanlaulusarjassa vuonna 1987. 2010-luvulla kuoro on osallistunut myös Interkultur-organisaation kilpailuihin.
Kilven Kuoro levytti ensimmäisen kerran 1929 (His master’s voice). Vuonna 1986 ilmestyi joululevy Kun juhla on juhlien. Koskenpääläisen säveltäjän Eino Rautaruohon teoksia taltioitiin Jämsänkoski-säätiön toivomuksesta kesällä 1988. Pohjoisia tuulia vuodelta 1992 sisältää pohjoismaisten nykysäveltäjien lauluja sekakuorolle. 2004 ilmestyi Valoa-joululevy. Keväällä 2007 valmistui kuoron Cantama-projektin levy, joka sisältää Piae Cantiones -lauluja.
Jarkko Harju
Jarkko Tapio Harju (s. 1983 Kälviä) on suomalainen taloustieteilijä, joka on toiminut taloustieteen professorina Tampereen yliopistossa maaliskuusta 2021 lähtien. Hän on myös osa-aikainen tutkimusprofessori Valtion taloudellisessa tutkimuskeskuksessa. Hän väitteli valtiotieteiden tohtoriksi Turun yliopistossa vuonna 2013. Hän on lisäksi ollut vieraileva tutkija University College London -yliopistossa, Stanfordin yliopistossa ja Kalifornian yliopiston Berkeleyn kampuksella.
Harjun tutkimus käsittelee "verotuksen ja sosiaaliturvan vaikutuksia henkilöiden ja yritysten tekemiin valintoihin ja päätöksiin".
Juuli Niemi
Juuli Niemi (s. 24. heinäkuuta 1981) on suomalainen proosarunoilija, kirjailija ja käsikirjoittaja.
Niemi on valmistunut ylioppilaaksi vuonna 1999 ja opiskellut yleistä kirjallisuustiedettä Helsingin yliopistossa sekä kirjoittamista Oriveden opistossa. Hänen esikoisteoksensa Tara ilmestyi vuonna 2003. Häneltä on julkaistu myös toinen proosarunoteos Pitkästä ilosta (2005) sekä novellikokoelma Tule hyvä (2007). Hänen teoksensa Et kävele yksin sai vuoden 2016 lasten- ja nuortenkirjallisuuden Finlandia-palkinnon.
Niemi on käsikirjoittanut sisarensa Inari Niemen ohjaaman Kesäpaikka-novellielokuvan (2009) sekä isänsä Raimo O. Niemen ohjaaman elokuvan Roskisprinssi (2011). Jälkimmäinen perustuu Tuija Lehtisen samannimiseen romaaniin.
Vihmat
Vihmat eli virpivihmat eli kellovihmat (Cytisus) on hernekasvien (Fabaceae) heimoon kuuluva kasvisuku. Sukuun kuuluu ainakin 70 lajia, joiden lisäksi sukuun on kuvattu noin 230 muutakin lajia, mutta niiden taksonominen asema on toistaiseksi epäselvä.
Joitakin suvun lajeista käytetään koristekasveina.
Hagenuk e100
Hagenuk e 100 on matkapuhelin, jossa on suuret näppäimet ja näyttö. Puhelin on seniorikännykkä, joka on tarkoitettu soittamiseen ja tekstiviestittelyyn. Puhelin on voittanut iF Design Gold 2010 palkinnon ja se on Tekniikan maailman suosittelema 5/2011.
Puhelimessa on mm. kirkas led-taskulamppu, sos-kytkin, laskin, radio ja värinähälytin. Sitä on saatavilla punaisena, mustana ja valkoisena.
Hagenuk on vuonna 1899 perustettu tunnettu saksalainen tuotemerkki.
Honda VTR250
Honda VTR250 (MC33) on japanilainen Honda Motor Companyn valmistama kattamaton moottoripyörä. VTR250 on ollut Japanin kotimarkkinoilla tuotannossa useita vuosia. Malli uudistettiin 2009 ja esiteltiin Euroopan markkinoilla vuodeksi 2010.
Tekniset tiedot JBK-MC33 (2009)
Moottori
Mitat
Jarrut, renkaat, jousitus
Lähde (paitsi tarkka iskutilavuus)
Spišin linna
pienoiskuva|Spišin linna
Spišin linna on yksi Keski-Euroopan suurimmista linnoista Slovakian koillisosassa, Spišské Podhradien kaupungissa Prešovin alueella. Linna liitettiin Unescon maailmanperintöluetteloon vuonna 1993.
Linna rakennettiin 1100-luvulla 634 m korkealle vuorelle, paikalla aiemmin sijainneen slaavilinnoituksen tilalle. Siitä tuli alueensa poliittinen, hallinnollinen ja taloudellinen keskus. Vuoteen 1464 se oli unkarilaisten kuninkaiden omistuksessa, sen jälkeen paikallisilla mahtisuvuilla ja vuodesta 1945 alkaen valtiollista omaisuutta.
Kauppalippu
Kauppalippu on merenkulkulippu, jolla kauppa-alukset osoittavat kansallisuutensa. Suomen kauppalippu on Suomen lippu ilman vaakunaa. Joillakin mailla voi olla oma lippunsa pursiseuroille. Useimmiten maan kauppalippu on identtinen maan omaan lippuun.
Tatjana von Rippas
Tatjana von Rippas (3. toukokuuta 1882 Pietari – 14. syyskuuta 1964) oli Venäjältä Pietarista lähtöisin oleva viulunsoiton opettaja Suomessa. Hän opiskeli Pietarin konservatoriossa Leopold Auerin johdolla. Myöhemmin von Rippas opetti viipurilaislähtöisessä Päijät-Hämeen musiikkiopistossa Lahdessa.
Richard Addinsell
Richard Addinsell (13. tammikuuta 1904 – 15. marraskuuta 1977) oli brittiläinen säveltäjä, joka sävelsi pääasiassa elokuvamusiikkia.
Addinsell syntyi lontoolaisen liikemiehen poikana ja kävi koulunsa kotona yksityisopetuksessa. Hän opiskeli Oxfordissa ja vuosina 1929–1932 Berliinissä ja Wienissä.
Fernando Távora
Fernando Luís Cardoso Meneses de Tavares e Távora (25. elokuuta 1923 Porto – 3. syyskuuta 2005 Matosinhos) oli portugalilainen arkkitehti ja portolaisen koulukunnan perustaja. Hän opiskeli Portossa ja Coimbrassa. Távoran entisiä oppilaita ovat muiden muassa Álvaro Siza Vieira ja Eduardo Souto de Moura.
Richard Addinsell
Elokuvia, joihin Addinsell sävelsi musiikin ovat muun muassa:
Fernando Távora
Távoralla oli kunniatohtorin arvonimi Coimbran yliopistossa.
Richard Addinsell
Vuonna 1941 Addinsell sävelsi pianokonserton (Warsaw Concerto) elokuvaa Vaarallista kuutamoa varten. Siitä tuli hänen tunnetuin teoksensa.
Jussi Eskola (urheilukirjailija)
Jussi Eskola (s. 1973) on suomalainen vapaa urheilutoimittaja, valokuvaaja ja kirjailija. Jalkapalloon sekä kirjoittamisessa että valokuvauksessa erikoistunut Eskola on kirjoittanut sekä yksin että yhdessä muiden asiantuntijoiden kanssa useita jalkapalloa käsitteleviä teoksia. Hän on toiminut myös kääntäjänä, hän on kääntänyt Alex Bellosin kirjoittaman kirjan Futebol - Brasilialainen elämantapa englannista suomeksi (alkuteos Futebol – The Brasilian Way of Life).
Formula 3000 Saksan Grand Prix 2002
Formula 3000 Saksan Grand Prix 2002 oli Formula 3000 -kauden 2002 yhdeksäs osakilpailu, joka ajettiin 27. heinäkuuta Hockenheimringin moottoriradalla Saksassa. Kilpailu ajettiin Formula 1:sten Saksan GP:n ohessa.
Clady
Clady on kylä Tyronen kreivikunnassa Pohjois-Irlannissa noin neljä mailia Strabanesta. Se sijaitsee Finn-joen rannalla Donegalin kreivikunnan ja Irlannin tasavallan rajalla. Hallinnollisesti Clady sijaitsee Strabanen piirikunnassa. Vuonna 1842 sen asukasluku oli 176, ja vuoteen 2001 se oli kohonnut 423 asukkaaseen.
Kylä on kerännyt piirikunnalleen maineitta Irlannin kauneimmat kylät -kilpailussa.
Historia
Cladyn kylä on yksi alueen vanhimmista, ja se oli aikanaan tärkeä risteyskohta Finnin yli. Clady oli myös kirkollisesti tärkeä keskus; siellä järjestettiin Derryn hiippakunnan ensimmäinen katolinen kirkolliskokous.
Lähellä kylää on seitsemän holvikaaren silta Finn-joen yli. Ennen sillan rakentamista paikalla oli tärkeä kahluupaikka, jossa Vilhelm III Oranialaisen ja Jaakko II:n partisaanit ottivat verisesti yhteen vuonna 1688. Derryn piirityksen aikaan se oli vahva asemapaikka, jota hallitsi eversti Skeffington James FitzJames Berwickin kautta.
6. elokuuta vuonna 1971 Ulsterin puolustusrykmentin sotamies Winston Donnell ammuttiin hengiltä ajoneuvojen tarkistuspisteen kohdalla Cladyssä. 10. joulukuuta 1971 Kenneth Smyth, virkavapaalla ollut protestantti Ulsterin puolustusrykmentistä, ammuttiin. Myös Daniel McCormick, katolinen entinen Ulsterin puolustusrykmentin jäsen, ammuttiin hänen ollessaan matkalla töihin.
Isojoen vapaaseurakunta
Isojoen vapaaseurakunta eli Hopetime Church on isojokelainen vapaaseurakunta. Seurakunta on perustettu vuonna 2006 ja seurakunta kuului aikaisemmin Suomen vapaakirkon jäsenseurakunnaksi. Nykyään seurakunta on osa Kingdom Church-kirkkokuntaa. Seurakunnan pastoripariskuntana toimii Vesa ja Terhi Siltaoja. Isojoella on ollut vapaakirkollista toimintaa vuodesta 1947 lähtien. Vuoteen 1982 seurakunta toimi Porin vapaaseurakunnan yhteydessä ja vuosina 1982–1990 Kurikan vapaaseurakunnan yhteydessä. Seurakunnan tilat ja toimisto sijaitsevat Isojoella osoitteessa Siltaojantie 29. Seurakunta toimii lisäksi Porissa, Pomarkussa ja Kankaanpäässä.
Maximilian Ziegelbauer
Maximilian Ziegelbauer (6. syyskuuta 1923 Memmingen – 21. marraskuuta 2016) oli saksalainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi Augsburgin hiippakuntaan 21. toukokuuta 1950 ja nimitettiin sen vihkipiispaksi sekä Lapdan titulaaripiispaksi 2. elokuuta 1983. Piispaksi vihkiminen seurasi 22. lokakuuta 1983. Pääkonsekraattorina toimi Josef Stimpfle, jota avustivat Manfred Müller ja Rudolf Schmid.
Kari Kallio
Kari Kallio (s. 14. heinäkuuta 1962) on uransa lopettanut suomalainen pesäpalloilija ja pelinjohtaja. Vuosina 1979–2000 Kallio pelasi SM-sarjassa ja Superpesiksessä Vähänkyrön Viesti, Vaasan Mailan, Oulun Lipon, Jyväskylän Kirin, Kaisaniemen Tiikereiden, Haapajärven Pesä-Kiilojen ja Kankaanpään Mailan joukkueissa yhteensä 374 runkosarjaottelua. Kallio valittiin 7 kertaa Itä–Länsi-otteluun ja kaksi kertaa Liitto–Lehdistö-otteluun. Pelipaikaltaan Kallio toimi lukkarina. Kallion kasvattajaseura on Vähänkyrön Viesti.
Peliuransa jälkeen Kallio toimi pelinjohtajana Oulun Lipossa ja Koskenkorvan Urheilijoissa.
Amazoninkapokkipuu
Amazoninkapokkipuu eli kuitukapokkipuu tai pelkkä kapokkipuu (Ceiba pentandra) on tropiikissa kasvava malvakasvien (Malvaceae) heimoon kuuluva puu.
Amazoninkapokkipuu kasvaa Meksikossa, Keski-Amerikassa, Karibianmerellä, paikoin Etelä-Amerikan pohjoisosissa sekä C. pentandra var. guineensis myös trooppisessa Länsi-Afrikassa. Kapokki tarkoittaa myös kapokkipuun siemenkodasta saatavaa kuitua. Amazoninkapokkipuu on mayamytologian pyhä puu.
Amazoninkapokkipuu voi kasvaa jopa 60–70 m korkeaksi, ja sen läpimitta metrin korkeudella voi olla jopa 3 metriä. Sen runko ja suurimmat oksat voivat olla kokonaan vahvojen okien peittämiä. 20 cm pitkät, palmumaiset lehdet ovat ryhmittyneet 5–9 lehden kimppuihin. Täysikasvuiset puut tuottavat vuosittain useita satoja siemenkotia. Kodassa siemenen ympärillä on nukkaista kuitua, joka koostuu selluloosasta ja ligniinistä.
Kapokin kuitu on onttoa ja ilmavaa, eikä se ime vettä itseensä. Kapokkia on käytetty muun muassa pelastusrenkaiden ja -vöiden, patjojen, huonekalujen, zafujen, tyynyjen sekä peittojen täyteaineena ja eristeenä. Kuidun kerääminen tehdään käsin. Sitä ei voi kehrätä. Kapokkipuun siemenistä puristetaan öljyä ja sitä on käytetty myös lannoitteena. Keinokuidut ovat nykyään pääosin syrjäyttäneet kapokin.
Amazoninkapokkipuuta viljellään yleisesti Aasiassa, erityisesti Jaavalla ja muualla Indonesiassa sekä Malesiassa. Valkokapokin (Bombax ceiba) kuitu on samankaltaista, väriltään tummempaa, mutta ei aivan niin ilmavaa kuin kapokkipuun.
Amazoninkapokkipuu on Puerto Ricon kansallispuu.
Amazoninkapokkipuun kuoresta keitettyä uutetta on käytetty diureettina, lemmen nostatukseen, päänsärkyyn ja myös aikuistyypin diabeteksen hoitoon.
Kauhajoen adventtiseurakunta
Kauhajoen adventtiseurakunta on Kauhajoella toimiva adventtiseurakunta. Seurakunta on perustettu vuonna 1961. Seurakunnan toimitilat sijaitsevat Kauhajoen Panulassa. Seurakunnan pastorina toimii Veli-Lauri Kotilainen. Seurakunta kuuluu Suomen Adventtikirkko-kirkkokuntaan.
Senouillac
Senouillac on kunta Ranskan eteläosassa Tarnin departementissa Occitanien alueella.
Nähtävyydet
thumb|left|Château de Mauriac Kunnan nähtävyyksiä on 1200-luvulta peräisin oleva Temppeliherrain ritarikunnan linna Château de Mauriac. Linna on kuulunut 1960-luvulta lähtien taidemaalari Bernard Bistesille, joka käyttää linnan saleja taideteostensa esittelyyn.
Oleg Gusev
Oleg Vladimirovitš Gusev (, s. 24. huhtikuuta 1996 Rjazan) on venäläinen ratameloja. Hän osallistui vuodelle 2021 siirrettyihin Tokion kesäolympialaisiin 2020 ja oli 200 metrin kajakkiyksikössä 18:s. Gusev on saavuttanut neljä EM-pronssia: vuonna 2016 Moskovassa 500 metrin kajakkinelosessa ajalla 01:21.228, vuonna 2017 Plovdivissa 500 metrin kajakkikaksikossa ajalla 01:28.44 sekä vuonna 2021 Poznańissa kajakkinelosen 500 ja 1 000 metrin kilpailuissa ajoilla 01:25.425 ja 03:03.850. Euroopan kisoissa 2019 Minskissä Gusev kuului Venäjän kultaa voittaneeseen joukkueeseen kajakkinelosen 500 metrillä.
Itävallan historia 1918–1945
Itävallan historia vuoden 1918 jälkeen alkaa Itävalta-Unkarin jakamisesta ensimmäisen maailmansodan jälkeen kansallisvaltioihin. Itävallan saksalaisia jäi edustamaan Itävallan tasavalta. Muut kokonaan tai osaksi Itävalta-Unkarista syntyneet valtiot olivat Unkari, Tšekkoslovakia, Serbien, kroaattien ja sloveenien kuningaskunta ja Puola. Transilvania liittyi Romaniaan ja pieni alue luovutettiin Italialle.
Ensimmäinen tasavalta
Habsburgien valtakunnan purkaminen ei ollut ollut ympärysvaltojen tavoite. Venäjän keisarikunnan kaatuessa ne siirtyivät kuitenkin esittämään sodan demokratian ja vapauden taisteluna itsevaltiutta ja sortovaltaa vastaan. Tämä innosti etenkin maanpakolaisia tšekkien, slovakkien ja unkarilaisten edustajia, jotka leikittelivät Yhdysvaltain presidentti Woodrow Wilsonin esittämällä 14. pykälän ohjelmalla, etenkin kohdalla kansojen itsemääräämisoikeudesta. Itävalta-Unkari ei pystynyt esittämään mielekästä uudistusohjelmaa, joka olisi säilyttänyt monarkian. Puolivälissä vuotta 1918 ympärysvallat ryhtyivät tunnustamaan maanpakolaiskomiteoita ja tekivät suunnitelmat itsenäisestä Puolasta ja Tšekkoslovakiasta. Lokakuussa 1918, kun Itävalta-Unkarin hallitus esitti aselepoa, valtakunnan osat asetettiin kansallisten komiteoiden haltuun, mukaan lukien yhden, joka edusti itävallansaksalaisia.
Lokakuun 21. itävallansaksalaiset Itävallan parlamentin edustajat äänestivät muodostaakseen Itävallan valtion, joka koostuisi saksalaisten asuttamista piireistä. Kuun lopussa edustajat muodostivat väliaikaisen hallituksen. 3. marraskuuta keisarilliset edustajat allekirjoittivat aselevon, joka päätti virallisesti Itävalta-Unkarin osallistumisen ensimmäiseen maailmansotaan. 11. marraskuuta keisari Kaarle ilmoitti luopuvansa kaikista tehtävistä uudessa Itävallan valtiossa ja seuraavana päivänä väliaikainen hallitus julkaisi Saksalaisen Itävallan tasavallan (Republik Deutschösterreich) perustuslain.
Poliittiset liikkeet
Itävallan saksalaiset (mukaan lukien saksalaistuneet juutalaiset ja slaavit) olivat pitäneet itseään monikansallisen valtakunnan hallitsevana eliittinä ja olivat vähiten valmistautuneita Habsburgien jälkeiseen Itävaltaan. Ensimmäisen maailmansodan jälkeen perustetussa väliaikaisessa hallituksessa oli edustajia kolmesta poliittisesta ryhmästä: nationalistit/liberalistit, kristillissosiaalinen puolue CSP (Christlichsoziale Partei) ja sosiaalidemokraattinen työväenpuolue SDAP (Sozialdemokratische Arbeiterpartei). Nämä ryhmät hallitsivat sotienvälisen Itävallan poliittista elämää ja kuvastivat jakoa kolmeen ryhmään: pansaksalaiset nationalistit, katolilaiset ja kristillissosiaalit ja marxilaiset ja sosiaalidemokraatit.
Kansallismielisiä liberaaleja edustava parlamenttiryhmä oli pienen ja hajanaisin. Seitsemäntoista eri nationalistista ryhmää kokoontuivat Suursaksalaisen kansanpuolueen alaisuuteen (Grossdeutsche Volkspartei). Ryhmää nimitettiin yleensä nationalisteiksi ja se kuvasi itsenään kansallismielisenä anti­semiitti­senä sosiaaliliberaalipuolueena. Liberaalien perillisenä kansallismielisiä kannatti urbaani keskiluokka. Puolue säilytti myös liberalismin vahvan uskonnonvastaisuuden. Nationalistien päätavoite oli Anschluss, yhdistyminen Saksan kanssa. Kanta monarkian säilyttämiseen säilyi viileänä, jollei vihamielisenä. Maaseudulla toinen puolue, maaseudun liitto (Landbund) ajoi kansallismielistä ohjelmaa korporatistisilla ja antisemiittisillä näkemyksillä. Radikaalinationalistit olivat vähä­lukuisia tai, kuten Adolf Hitler, muuttaneet Saksaan.
Vuonna 1918 syntyi Böömissä Itävallan Saksalainen kansallissosialistinen työväenpuolue (Deutsche National-Sozialistische Arbeiterpartei, DNSAP). Se oli perustettu jo 1904 nimellä Deutschen Arbeiterpartei. Ensimmäisen maailmansodan jälkeen puolue jakaantui kahteen siipeen, toinen vaikutti Tšekkoslovakiassa sudeettisaksalaisten keskuudessa Böömissä, Määrissä ja Sleesiassa ja toinen Itävallassa. Samanlainen puolue perustettiin Saksassa, ja se päätyi lopulta Adolf Hitlerin alaisuuteen. Itävaltalaisen puolueen johto kannatti parlamentaarista osallistumista ja sisäistä demokratiaa, päinvastoin kuin Hitler, joka vastusti demokraattista vaikuttamista ja korosti johtajakulttia. Itävallan kansallissosialistinen työväenpuolue sekä Saksan kansallissosialistinen työväenpuolue yhdistyivät 1926, mutta säilyttivät kansalliset organisaationsa.
Alkuperäinen kristillissosiaalinen puolue oli yhdistynyt yhden maaseutuun tukevan papillisen puolueen kanssa 1907 ja muuttanut suuntaansa konservatiivisemmaksi. Katolinen kirkko oli menettänyt Habsburgien poliittisen suojeluksen monarkian päättyessä 1918 ja joutui tukemaan yhä enemmän CSP:ään suojellakseen etujaan. Kuitenkin kirkon virallinen hierarkia, joka ei luottanut parlamentaariseen demokratiaan, pysyi viileänä CSP:tä kohtaan.
1920- ja 1930-luvun CSP:tä hallitsi Ignaz Seipel, pappi ja teologi, joka oli ollut mukana viimeisessä keisarillisessa ministeriössä. Puolue oli suopea monarkiaa kohtaan ja kannatti perustuslaillisen monarkian palauttamista. CSP:n tuki yhdistymiselle Saksaan oli laimeaa, ja se korosti Itävallan tehtävää kristillisenä saksalaisena kansakuntana. Yleisen mielipiteen edessä CSP ei kuitenkaan tuonut esiin varautunutta suhtautumistaan yhdistymiseen. CSP peri myös antisemiittisen suhtautumisen sotaa edeltäneeltä kansallismieliseltä liikkeeltä. Lisäksi juutalaisten samaistaminen liberalismiin ja sosialismiin, jotka olivat CSP:lle kammo, teki antisemitismistä helpon tavan yhdistää kannattajakuntaa.
Sosialistinen työväenpuolue (Sozialdemokratische Arbeiterpartei) kannatti revisionistista marxilaista ohjelmaa. Vaikka se puhui proletariaatin diktatuurin puolesta, se haki valtaannousua demokraattisin keinoin, ei vallankumouksen kautta. Karl Renner, joka oli väliaikaishallituksen johdossa, oli revisionismin päätukija sodan jälkeen, mutta puolueen johdossa oli Otto Bauer, joka tuki selvin sanoin radikaalia vasemmistolaisuutta. Bauerin retoriikka auttoi SDAP:in selättämään Itävallan kommunistisen puolueen (Kommunistische Partei Österreichs, KPÖ). Mutta koska myös CSP:n johtaja Seipel oli suorasanainen, puolueiden välit pysyivät viileinä. Sosiaalidemokraatit olivat aluksi Saksaan yhdistymisen kannattajia, mutta tämän kannatus laski Saksan kansallissosialistisen työväenpuolueen noustua vastaan Saksassa 1930-luvulla.
Tasavallan perustaminen
Vaikka SDAP oli pienin kolmesta parlamentin ryhmästä, se sai johtavan roolin sodanjälkeisessä väliaikaisessa hallituksessa, koska sitä pidettiin kykenevimpänä pitämään järjestystä yllä talousromahduksen ja häviön luomassa vallankumoukselle otollisessa tilanteessa. Bauerin marxilaisen retoriikan ja puolueen vahvojen ammattiyhdistyssiteiden ansiosta SDAP vei KPÖ:ltä vallan työläisten ja sotilaiden neuvostoissa, joita perustettiin Venäjän vallankumouksen mallin mukaan. SDAP lopetti keisarillisen armeijan ja perusti uuden armeijan, Volkswehrin, (kansanarmeijan) omassa komennossaan vastaamaan vallankumoukselliseen agitaatioon ja estämään porvarillista vastavallankumousta.
Parlamenttivaaleissa helmikuussa 1919 SDAP sai 40,8 % äänistä, CSP 35,9 % ja nationalistit/liberaalit 20,8 %. Tämän seurauksena nationalistit vetäytyivät kokoomushallituksesta ja Rennerin johtama SDAP:n–CSP:n hallitus alkoi neuvotella rauhansopimusta ja kirjoittaa perustuslakia. Rauhanneuvotteluissa Saint-Germainissa lähellä Pariisia oli antautunut ehdoitta. Edelleen päätettiin, että Itävalta oli Itävalta-Unkarin seuraajavaltio, ja rauhansopimus määräsi sotasyyllisyydestä ja sotakorvauksista sekä asetti rajoituksia Itävallan armeijalle. Vaikka väliaikaishallitus oli julistanut Itävallan kuuluvan Saksan tasavaltaan, rauhansopimus kielsi Itävaltaa liittymästä Saksaan ilman Kansainliiton lupaa ja määräsi Itävallan kutsumaan itseään Itävallan tasavallaksi, eikä Saksalaiseksi Itävallan tasavallaksi. Kun Itävallan parlamentti hyväksyi tiukat rauhanehdot, St. Germainin sopimus allekirjoitettiin 10. syyskuuta 1919.
Itävallan valtiota, jota joskus kutsutaan ensimmäiseksi tasavallaksi, luotaessa ympärysvaltojen ongelmana oli luoda kansallisvaltioita monikulttuurisesta valtakunnasta, jossa kansallisuusryhmät eivät eläneet tarkkojen rajojen erottamina. Itävalta sai yhtenäiset saksankieliset tai valtaosaltaan saksalaiset Ylä-Itävallan, Ala-Itävallan, Steiermarkin, Kärntenin, Tirolin Brennerin solan pohjoispuolelta, Vorarlbergin ja siivun Länsi-Unkarista, josta tuli Burgenlandin osavaltio. Keisarikunnassa näillä ei ollut ennen ollut mitään yhteistä identiteettiä tai nationalismia. Yhteinen kieli ja historialliset siteet Habsburgien valtakuntaan pitivät maan koossa ympärysvaltojen painostuksen lisäksi.
Maantieteellisesti Tiroliin kuuluva ja etnisesti saksalainen Etelä-Tiroli siirrettiin kuitenkin Italialle ympärysvaltojen lupausten ja Italian vaatimusten mukaisesti. Sudeettisaksalaiset eivät asuneet yhtenäisellä alueella, eikä heitä siten voitu liittää Itävaltaan, joten he joutuivat osaksi Tšekkoslovakiaa. Itävallan väkiluvuksi tuli näin 6,5 miljoonaa, Tšekkoslovakian 11,8 miljoonaa, josta 3,1 miljoonaa oli saksalaisia.
Vuoden 1920 perustuslaissa määriteltiin kaksikamarinen parlamentti, jonka alahuoneen, kansallisneuvoston, (Nationalrat) jäsenet valittiin suoralla kansanvaalilla ja ylähuoneen eli liittoneuvoston (Bundesrat) epäsuorasti maakuntien kokouksista. SDAP:in toivoman keskitetyn valtiojärjestelmän mukaisesti todellinen poliittinen valta keskitettiin kansallisneuvostoon. Mikään kolmesta suuresta puolueesta ei ollut todella sitoutunut valtioon ja sen instituutioihin. SDAP:in tavoite oli liittää Itävalta tulevaan sosialistiseen Saksaan, ja puolueen avoimesti marxilainen retoriikka sai aikaan pelkoja, että puolueeseen ei voisi luottaa demokratian säilyttämisessä, jos se saisi parlamentissa enemmistön. Eniten itsenäistä Itävaltaa kannatti CSP puheenjohtajansa Seipelin alaisuudessa, joka toivoi monarkiaa tasavallan sijasta. Seipelin itsensä lausunnot muuttuivat vuosikymmenen edetessä etenevässä määrin demokratian vastaisiksi. Nationalistit vastustivat jo periaatteessa itsenäisen Itävallan olemassaoloa ja toivoivat liittymistä Saksaan.
1920- ja 1930-luku
Itävallan perinteiset ruuan ja hiilen lähteet olivat jääneet uusien rajojen taakse, ja maa kärsi taloudellisesta syrjäytyneisyydestä. Jopa sen kyky tulla toimeen omillaan oli kyseenalainen. Sovittuaan rauhansopimuksesta ja perustuslaista SDAP:n ja CSP:n hallitusyhteistyö kariutui. Lokakuun 1920 parlamenttivaalitkaan eivät luoneet pohjaa vakaalle hallitukselle. CSP lisäsi äänimääräänsä 41,8 prosenttiin ja SDAP vajosi 36,0 % ja nationalistit 17,2 %. Seipel yritti koota porvarillisen kokoomushallituksen, mutta nationalistit eivät olleet valmiita asettamaan syrjään ideologisia erimielisyyksiään. Neutraalit ja heikot hallitukset hallitsivat maata seuraavan kaksi vuotta.
Vuonna 1922 Seipel otti kanslerin (pääministerin) aseman. Käyttämällä hyväksi Euroopan poliittista tilannetta ja hyväksymällä uuden kiellon liittyä Saksaan hän sai ulkomaanlainoja maan talouden vakauttamiseksi. Valuutan ja valtiontalouden saaminen raiteilleen ei tuonut apua periaatteellisiin talouden ongelmiin. Sosiaaliset vaikutukset olivat suuret kun valtion sosiaalimenoja jouduttiin karsimaan ja veroja nostamaan.
Otto Bauer, SDAP:in johtaja piti puolueensa eristyksissä alkuperäisen SDAP–CSP-liiton kaaduttua. Hänen käsityksenä oli, että sosialistisen puolueen luonnollisin paikka oli oppositiossa porvarillisen demokratian aikana. Näin Seipelistä tuli Itävallan politiikan johtohahmo läpi koko 1920-luvun, vaikka hän ei toiminutkaan koko aikaa kanslerina. CSP ei kyennyt parlamentaariseen enemmistöön Nationalratissa ja SDAP saavutti lisäkannatusta, vuonna 1927 41 % CSP–nationalistien hallituksen 55% vastaan. Wien, joka oli saanut 1920 perustuslaissa maakunnan aseman, oli SDAP:in vahvin tukialue. Sosiaalidemokraattien hallitseman kaupunginvaltuusto pyrki tekemään terveydenhuolto- ja asuntorakennusohjelmilla ja työläiskulttuurilla ”punaisesta Wienistä” esikuvan koko Itävallalle.
CSP oli ottanut haltuunsa ja lopettanut SDAP:in hallitseman Volkswehrin 1922 kun perinteisempi armeija oli perustettu. SDAP vastasi perustamalla tasavaltalaiset suojelujoukot (Republikanischer Schutzbund), joissa oli 80 000 hyvin aseistettuja ja koulutettua jäsentä 1930-luvun alussa. Merkittävämpi poliittinen vaikutusvalta oli maakuntakohtaisilla suojeluskunnilla Heimwehr ja Heimatschutz. Nämä eivät olleet minkään puolueen alaisia ja niiltä puuttui muu yhteinen ideologia kun marxisminvastaisuus. Vuoteen 1927 asti ne eivät olleet merkittävä poliittinen voima ja monet, mukaan lukien Seipel, pitivät niitä tärkeänä vajaalukuista armeijaa ja poliisivoimia täydentävänä reservinä. 1920-luvun lopulla Heimwehr sai ideologista voimaa Italian fasismista. Steiermarkin Heimwehria lukuun ottamatta ne eivät kuitenkaan pystyneet selvittämään erimielisyyksiään Itävallan natsien kanssa. Tästä syystä Heimwehrin johtaja, ruhtinas Ernst Rüdiger von Starhemberg, perusti Heimwehrin poliittisen siiven, Heimatblocin, 1930.
Vuoden 1930 parlamenttivaaleissa CSP koki kovan takaiskun ja sai vain 66 paikkaa SDAPin 72 vastaan. Heimatbloc sai seitsemän CSP:n menettämää paikkaa. CSP–nationalistit koalitio oli hajonnut 1920-luvun lopulla, mutta uusi hallitus koottiin CSP:n, nationalistien ja maaseudun Landbundin kesken. Innokkaana lisäämään kannatustaan, hallitus alkoi neuvottelut Saksan kanssa tulliliitosta maaliskuussa 1931. Kun Ranska kuuli neuvotteluista, se reagoi niihin välittömästi julistamalla ne Saksan–Itävallan yhdistymisen kiellon vastaisiksi. Vakavan diplomaattisen painostuksen alla Saksa ja Itävalta luopuivat aikeistaan, mutta eivät ennen kuin Ranskan taloudellinen painostus oli kaatanut Itävallan suurimman pankin Creditanstaltin kesäkuussa 1931.