cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Mahalan seisake
Mahalan seisake oli Nousiaisissa, Uudenkaupungin radan varressa sijainnut lakkautettu seisake, joka sijaitsi Nutturlantien ja Mietoistentien sekä radan risteyksessä. Nimestään huolimatta seisake sijaitsee Nummen kylän mailla. Seisake perustettiin vuonna 1931 ja se lakkautettiin toukokuussa 1990.
Fusion Records
Fusion Records on alankomaalainen levy-yhtiö, joka on osa Freaky Recordsia. Levy-yhtiö julkaisi aluksi hard trance ja hard house tyylilajin musiikkia. Yhtiö jatkoi kasvuaan julkaisemalla hardstylea. Fusion Recordsin omistaa Zany (Raoul van Grinsven), joka on myös levy-yhtiön yksi artisteista.
Sähköveturi
thumb|220px|Ruotsalaisen rautatieyhtiö SJ:n omistama Rc6-sarjan sähköveturi numero 1378 Älvsjön asemalla Tukholmassa Sähköveturi on veturi, joka saa käyttöenergiansa virroittimella rautatien yläpuolella olevasta ajojohtimesta tai raiteiden vieressä tai välissä sijaitsevasta virtakiskosta. Ajojohtimesta tai virtakiskosta saatu sähkövirta muutetaan veturin sähkömoottorissa liike-energiaksi, joka siirretään voimansiirtolaitteiden eli yleensä ajomoottorikäyttölaitteen kautta veturin pyöriin.
Historia
Ensimmäinen yritys sähkön käyttämiseksi veturin voimanlähteenä oli Robert Davidsonin Aberdeenissä Skotlannissa vuosina 1837–1838 rakentama sähköveturi ja sen myöhempi parannettu versio, "Galvani". Sähkö saatiin sinkki-rikkihappopareista (Daniellin pari), mutta sekä tällä tavoin saadun sähkön vähäinen määrä että parien hinta olivat esteenä keksinnön laajemmalle käytölle. Galvani oli näytteillä Royal Scottish Society of Artsin näyttelyssä 1841, ja sillä ajettiin koeajoja 1842 Edinburghin ja Glasgowin välisellä rataosuudella. Veturi saavutti nopeuden neljä mailia tunnissa (noin 6,5 km/h), mutta se ei kyennyt kuljettamaan tavaraa tai matkustajia.
Charles Grafton Page rakensi vuonna 1851 Yhdysvalloissa 15 kW tehoisen sähkökäyttöisen vaunun, jonka sähkönlähteenä oli 50-kennoinen paristo. Moottori oli kahden vuorotellen kytkettävän sähkömagneetin välissä edestakaisin liikkuva rautatanko, jonka liike välittyi kiertokangella vetävälle pyöräparille. Vaunu painoi paristoineen 12 tonnia, ja se saavutti koeajossa hetkellisesti nopeuden 31 km/h. Vaunu toimi vain 40 minuutin ajan, jonka jälkeen sähköparit särkyivät. Dynamon keksiminen 1860-luvulla teki sähköveturin periaatteessa käyttökelpoiseksi, koska sähköä oli sen avulla saatavissa paljon runsaammin ja ratkaisevasti pienemmin kustannuksin. Dynamoa voitiin pyörittää höyrykoneella tai vesivoimalla, ja sähkö voitiin johtaa veturiin kiskoja pitkin, jolloin epäkäytännölliset ja raskaat sähköparit voitiin jättää pois.
Werner von Siemens rakensi vuonna 1879 Berliiniin näyttelytarkoitukseen 300 m pitkän kapearaiteisen ympyräradan, jolla pieni sähköveturi veti kolmesta matkustajavaunusta koostuvaa junaa. Veturin teho oli 2,2 kW ja junan nopeus 13 km/h. Sähköjännite oli 150 V tasajännitettä, ja sähkö johdettiin erillistä kiskojen keskellä sijaitsevaa virtakiskoa pitkin. Varsinaiset kiskot toimivat paluuvirtapiirinä. Juna kuljetti Berliinissä neljän kuukauden aikana 90 000 matkustajaa, ja myöhemmin näytöksissä matkustajia myös Brysselissä, Lontoossa, Kööpenhaminassa ja Moskovassa. Ukrainalaissyntyinen Fjodor Pirotski rakensi 1880 Pietarin raitioteille kilometrin mittaisen sähkökäyttöisen koeosuuden, jonka sähkö tuotettiin Grammen dynamolla. Sähkö johdettiin toista kiskoa pitkin vaunuun ja toista kiskoa pitkin pois. Erillistä virtakiskoa ei ollut. Käyttö kesti kuukauden, mutta ei jäänyt pysyväksi. Siemens rakensi ensimmäisen pysyvän sähkökäyttöisen raitiotien vuonna 1881 Lichterfeldeen Berliiniin. Rata oli 2,4 kilometrin pituinen, ja sähkö johdettiin Pirotskin radan tavoin käyttäen molempia kiskoja ilman erillistä virtakiskoa. Käyttöjännite oli 180 V tasajännitettä. Koska ihmiset ja hevoset saivat kiskoista sähköiskuja, vuonna 1893 raitiotie varustettiin nykyaikaiseen tapaan yläpuolisella ajolangalla.
Magnus Volk rakensi 1883 Brightoniin Englantiin Britannian ensimmäisen sähkökäyttöisen radan, Volk’s Electric Railwayn. Sähkö johdettiin tässäkin radassa veturiin molempia kiskoja käyttäen. Jännite oli aluksi 50 V tasajännitettä, mutta vuonna 1884 se korotettiin 160:een volttiin. Vuonna 1886 jännitteen syöttö muutettiin tapahtuvaksi kiskojen välissä sijaitsevalla kolmannella raiteella. Radan pituus on 1,64 kilometriä, ja se on edelleen käytössä. Samana vuonna avattiin Irlannissa Giant’s Causeway Tramway, jossa käytettiin ensimmäistä kertaa sivussa sijaitsevaa erillistä virtakiskoa. Jännite oli korkeampi kuin aikaisemmissa sovelluksissa, 290–360 V. Samana vuonna avattiin Wienissä Itävallassa Mödlingin ja Hinterbrühlin raitiotie, jolla käytettiin ensimmäistä kertaa radan yläpuolista ajojohdinta sähkön syöttöön.
Ensimmäinen sähkökäyttöinen maanalainen metro oli Lontoon City and South London Railway, jossa otettiin käyttöön sähköveturit höyryvetureiden tilalle vuonna 1890. Veturien valmistaja oli Mather & Platt ja käyttöjännite 500 V tasajännite.
Varsinaisilla rautateillä sähköveturit tulivat ensimmäistä kertaa pysyvään käyttöön vuonna 1895 Baltimoressa Yhdysvalloissa, missä kuuden kilometrin osuudella Baltimore Belt Linella junat vedettiin sähkövetureilla tunnelien läpi höyryveturien aiheuttamien savuongelmien takia. Sähköistetyn osuuden alussa sähköveturi kytkettiin kiinni junan edessä olevaan höyryveturiin. Tunnelien jälkeen sähköveturi irrotettiin, ja juna jatkoi matkaa höyryvedolla. Virta johdettiin veturiin tunnelin kattoon kiinnitetystä kiinteästä metallitangosta joustavan virroittimen avulla. Jännite oli 675 V tasajännitettä ja veturien teho 1 080 kW. thumb|320px|[[Burgdorf (Sveitsi)|Burgdorf–Thun-radan ensimmäinen veturi E2E, kori poistettuna. Moottorit keskellä pyörien välissä.]]
Ensimmäinen pitkä sähkökäyttöinen rataosuus oli Sveitsissä, 40 kilometrin pituinen Burgdorf–Thun-reitti, joka otettiin käyttöön 1899. Sähköistysjärjestelmänä oli 750 V 40 Hz kolmivaiheinen vaihtovirta. Sähköistyksen suunnitteli sveitsiläinen Brown, Boveri & Cie. Vetureissa oli kaksi kolmivaihemoottoria, joiden yhteisteho oli 220 kW. Kolmivaihemoottorit olivat yksinkertaisia, vähän huoltoa vaativia ja käyttövarmoja, mutta ajonopeuden portaaton säätö ei ollut mahdollista ennen sata vuotta myöhemmin kehitettyä tehoelektroniikkaa. Myös liikkeellelähtö oli voimakkaasti nykäisevää. Ajonopeudet olivat kiinteät 18 ja 36 km/h. Järjestelmässä oli kiskojen yläpuolella kaksi erillistä ajojohdinta ja vetureissa kaksi rinnakkaista virroitinta. Kolmantena johtimena toimivat kiskot. thumb|220px|Italian Rete Adriatican kolmivaihe-sähköveturi vuonna 1904, myöhemmin käytössä [[Simplonin tunnelissa, myöhemmin FS:n sarja E.360.]]
Seuraava pitkä sähköistetty rataosuus oli Italiassa, 106 kilometrin pituinen Ferrovia della Valtellina, joka otettiin käyttöön 1902. Sähköistys oli kolmivaiheinen, ja jännite oli aikaisempia järjestelmiä huomattavasti korkeampi, 3 000 V 15,8 Hz. Sähköistyksen tekninen suunnittelija oli unkarilainen insinööri Kálmán Kandó. Myöhemmin, vuonna 1930, jännite nostettiin 3 600 volttiin ja taajuus 16 2/3 hertsiin.
Ensimmäinen nykyisenkaltaista teknologiaa käyttävä vaihtovirtaveturi otettiin käyttöön vuonna 1905 24 kilometrin pituisella Murnau–Oberammergau-radalla Etelä-Saksassa. Käyttöjännite oli 5 500 V yksivaiheista vaihtovirtaa ja taajuus 15 Hz. Moottoreina käytettiin yleisvirtamoottoreita. Sähkö johdettiin veturiin ajojohtimella ja paluuvirta kiskoja pitkin. Ruotsissa insinööri Robert Dahlander tutki vuodesta 1902 lähtien Ruotsin rautatiehallituksen toimeksiannosta sähköveturien käyttöönottoa Ruotsin rautateillä. Hänen johdollaan rakennettiin vuosina 1905–1907 koeradat Tomteboda–Värtan sekä Tukholma–Järfva, joissa tehtyjen perusteellisten kokeilujen ja kustannuslaskelmien perusteella Dahlander päätyi suosittelemaan yksivaiheista vaihtovirtakäyttöä yksikertaisimpana ja huokeimpana ratkaisuna rautateiden sähköistämiseen.
Sveitsin ja Italian välille 1905 valmistuneeseen 20 kilometrin mittaiseen Simplonin tunneliin asennettiin alusta alkaen sähköistys. Sen toteutti Brown, Boveri & Cie omalla kustannuksellaan. Järjestelmäksi valittiin Italiassa jo käyttöön otettu kolmivaiheinen 3 000 V 16 Hz -järjestelmä. Käyttöön vuokrattiin aluksi kolme Valtellina-radalla käytössä ollutta 880 kW:n tehoista Ganzin tehtaassa Unkarissa valmistettua sähköveturia.
Vuonna 1928 eniten sähköveturikäyttöisiä rataosuuksia oli Sveitsissä, missä 1 666 kilometriä (65 %) normaaliraiteisista radoista oli sähköistetty. Toiseksi eniten sähköratoja oli Italiassa, 1 607 kilometriä. Saksassa oli lähes yhtä monta sähköistettyä kilometriä kuin Italiassa, mutta laajasta rataverkosta johtuen osuus kaikista radoista oli pieni, vain noin 3 %. thumb|220px|Forssan sähköradan vanhempi veturi lasikaapissa kirjaston pihassa Sähköistyksen edelläkävijöitä oli myös Ruotsi, missä sähköratoja oli vuonna 1928 jo 892 kilometriä. Kiirunan ja Narvikin välisellä malmiradalla käytettiin vuodesta 1914 lähtien 1 200 kW:n tehoisia Oa-sähkövetureita. Sähköistysjärjestelmä on Ruotsissa ollut alusta alkaen 15 kV 16 2/3 Hz yksivaiheinen vaihtovirta.
Useimmissa muissa Euroopan maissa suuri osa sähköistyksestä on rakennettu vasta 1950-luvulta alkaen.
Maailman nopein junayhteys 1960-luvun puolivälissä kulki Japanissa Tokiosta Nagajan kautta Osakaan. Molempiin suuntiin liikennöineen Hikari-nimisen superpikajunan keskituntinopeus oli lähes 130 km/h Tokion ja Osakan välillä ja Tokion ja Nagajan välillä peräti 140 km/h.
Sähköveturien voimansiirron kehitys
Ensimmäisten sähköveturien moottorit olivat suurikokoisia, läpimitaltaan jopa kaksi metriä, ja painoivat jopa 8 tonnia. Ne oli sen vuoksi pakko sijoittaa veturin sisälle rungon päälle. Voima välitettiin vetopyörille höyryvetureista tutuilla kytkintangoilla. Koska moottori sijaitsi veturin jousitetussa rungossa, joka liikkui pystysuorassa suunnassa vetopyöriin nähden, käytettiin aluksi jäykkää kolmiomaista kytkintankoa, joka oli kytketty päistään kahteen rinnakkaiseen moottoriin. Vetopyörää pyörittävä vetotappi kiinnittyi kolmion keskiosaan, jossa oli pystysuoran joustoliikkeen mahdollistava hahlo. Muihin vetopyöriin voima välitettiin yksinkertaisella kytkintangolla. Painavan kolmiomaisen kytkintangon liike aiheutti voimakkaan pystysuoran iskutuksen kiskoihin, jota vastapainot eivät täysin kyenneet poistamaan. Tästä syystä kolmiomaisesta kytkintangosta luovuttiin myöhemmissä vetureissa, ja vetopyöriä käytettiin yksinkertaisilla viistoilla keveillä kytkintangoilla. Kytkintangon käyttö voiman välitykseen vetopyörien välillä säilyi pitkään eri veturimalleissa, vaikka voiman välitys yksimoottorisissa vetureissa yhteen sokkoakseliin vetoakselien välissä siirtyi myöhemmin tapahtuvaksi hammaspyörillä. Esimerkiksi Ruotsin SJ:n sarjat D (vuodesta 1925) ja Da (vuodesta 1950) säilyivät käytössä vuoteen 1990.
Moottoritekniikan kehittyessä sähkömoottorit kevenivät ja pienenivät, jolloin tuli mahdolliseksi käyttää jokaista vetopyörää omalla moottorillaan, mikä myös pienensi yksittäisen moottorin tehontarvetta ja siten sen kokoa. Jotta joustoliikkeen aiheuttamaa ongelmaa ei esiintyisi, moottorien pitäisi liikkua joustoliikkeen mukana samaan tahtiin vetoakselin kanssa. Tällöin moottorin paino lepäisi suoraan kunkin vetopyörän päällä, eikä jousitetussa veturin korissa. Tämä aiheuttaisi suuria rasitusvoimia ratarakenteelle, jota ei pidetty suotavana. Tästä syystä kehitettiin erilaisia mekaanisia ratkaisuja, jotka sallivat voimanvälityksen pystysuoran liikkeen jousitetussa osassa sijaitsevan moottorin ja jousittamattoman vetopyörän välillä. Yksinkertaisin mutta teknisesti epätyydyttävin ratkaisu on käpälälaakerimoottori. Siinä moottorin toinen laita on laakeroitu moottorin kuoresta ulkonevan "käpälän" avulla veturin vetopyörän akseliin. Moottorin pieni hammaspyörä vetää vetopyörän akseliin kiinnitettyä isoa hammaspyörää. Moottorin toinen laita on niveltyvästi kiinni veturin tai telin jousitetussa rungossa. Tällöin jousitusliike keinuttaa moottoria kiinnityskohdan ympäri. Tällä tavalla saadaan noin puolet moottorin massasta pois jousittamattomasta massasta, mutta vetohammaspyörien ja hammaspyöräkotelon koko massa on jousittamatonta. Käpälälaakerimoottori on edelleen laajalti käytössä hitaammassa kalustossa edullisen hintansa vuoksi, vaikka rakenne aiheuttaa paljon suurempia rasituksia kiskoille ja radan rakenteelle kuin täysin jousitetut ratkaisut.
Onttoon akseliin perustyvat järjestelmät
Vetopyörän vieressä sijaitsevan moottorin ja vetohammaspyörien koko massa saadaan jousitettua käyttämällä vetopyörän akselin ympärillä toista, onttoa akselia, joka on laakeroitu veturin tai telin jousitettuun osaan. Hammaspyörävälityksen iso hammaspyörä on kiinnitetty onttoon akseliin. Onton akselin sisäläpimitta on riittävän iso salliakseen vetopyörän akselin esteettömän jousitusliikkeen. Ontto akseli liitetään vetopyörän sisäkehään sopivalla joustavalla liitoksella tai kardaaninivelillä.
Varhaisin onton akselin joustava liitos oli AEG:n koeveturissa vuodelta 1903, jossa käytettiin pyörän säteen suuntaisia lehtijousia onton akselin ja vetopyörän sisäkehän välillä. Sarjatuotantoon tuli Westinghousen kierrejousiin perustuva ratkaisu vuonna 1912. Siinä onttoon akseliin kiinnitetyn tähtimäisen kappaleen ja pyörän kehän välissä oli pyörän kehän suuntaiset kierrejouset. Kierrejouset sallivat sekä vetopyörän pystysuuntaiset jousitusliikkeet että mahdollistivat vetoakselin radiaaliset liikkeet kaarteissa. Lisäksi ne pehmensivät tehon kytkeytymisestä aiheutuvia nykäyksiä. Ratkaisun heikkoutena oli taipumus kierrejousien katkeamiseen silloin, kun veturin liikesuunta venytti eikä puristanut jousia. Lukuisat valmistajat kehittivät edelleen jousiliitosta, jolloin jousien katkeilusta päästiin eroon. Jousiliitokset olivat laajalti käytössä 1920- ja 1930-luvuilla valmistetuissa sähkövetureissa, muun muassa SBB Be 4/7, Ae 3/5, Ae3/6III
Siemens-kumijousijärjestelmässä vuodelta 1956 voimaa välittävät kierrejouset korvattiin järeillä ympyränkehän osan muotoisilla kumijousilla. Jouset eivät puristuneet päistään voimaa välittäessään kuten kierrejouset, vaan voima välittyi kehän suuntaisesti jousen sisäkehän ja ulkokehän välillä kumijousta tavallaan sivusuunnassa vetämällä. Järjestelmä osoittautui kestäväksi ja vähän huoltoa vaativaksi, ja sitä käytettiin DB:n veturisarjoissa E10 (110), E40 (140), E41 (141), E50 (150), 111 ja 151.
Kun siirryttiin moottoritekniikan kehittyessä kontaktoreilla ohjatuista tasavirta- ja yleisvirtamoottoreista taajuusmuuttajakäyttöisiin induktiomoottoreihin, poistuivat kontaktorikytkentöjen aiheuttamat vetonykäykset. Tällöin voitiin luopua elastisista liitoksista. Kardaanijärjestelmässä hammaspyörävalityksen iso hammaspyörä on laakeroitu lyhyeen onttoon akseliin, joka on liitetty sisempään onttoon kardaaniakseliin kardaaninivelen välityksellä. Kardaaniakseli on pyöräkerran sisämitan pituinen ja kiinnitetty toisesta päästään samoin kardaaninivelellä vetopyörän sisäkehälle.
Koska hammaspyörävälityksen painoa on saatu kevennettyä, onttoon akseliin perustuvia järjestelmiä on myös yksinkertaistettu jättämällä hammaspyörävälitys koteloineen jousittamatta kiinni vetoakseliin ja siirtämällä lyhyt ontto akseli pienen vetohammaspyörän sisälle. Tällöin jousitetusta moottorista tuleva voimaa välittävä akseli on kytketty kahden joustavan teräslevynivelen välityksellä pienen hammaspyörän onttoon akseliin. Jousittamatonta massaa on tässä ratkaisussa hammaspyörävälityksen massan verran enemmän kuin edellisissä, mutta ratkaisu on huokeampi, ja radalle aiheutuva rasitus on vain hieman täysin jousitettua rakennetta suurempi. Ratkaisu on käytössä Siemensin Vectron-sarjan vetureissa.
Vipujärjestelmät
Büchli-järjestelmässä vuodelta 1917 ei käytetty onttoa akselia, vaan järjestelmä sijaitsi vetopyörän ulkolaidalla. Siinä oli vetopyörää vetävän ison hammaspyörän ja vetopyörän välissä erikoinen vipukoneisto, joka mahdollisti näiden välisen pystysuoran liikkeen voimanvälityksen keskeytymättä. Järjestelmässä ei ole katkeilevia jousia, mutta suuri määrä liikkuvia osia, jotka vaativat tiheää voitelua ja huolellista ylläpitoa. Järjestelmän heikkous on sen epäsymmetrisyys, joka ei mahdollistanut täydellistä tasapainotusta, eikä sallinut yli 140 km/h nopeuksia osien epätasapainon vuoksi. Myös veturin painojakauma oli sivusuunnassa epäsymmetrinen, minkä takia raskaat osat kuten muuntaja täytyi sijoittaa veturin vastakkaiselle laidalle. Järjestelmää käytettiin muun muassa SBB:n vetureissa Ae 4/7 ja Ae 8/14 sekä DR:n veturissa E16.
Perusperiaatteita
Sähköveturien perusperiaatteet säilyivät 1900-luvun alusta aina 1980-luvun tehoelektroniikan tuloon asti muuttumattomina. Vaihtovirtakäyttöisissä vetureissa ratajohdon jännite on tavallisimmin 15 kV 16,7 Hz tai 25 kV 50 Hz. Suomessa on käytössä yksivaiheinen 25 kV 50 Hz -järjestelmä. Perinteisessä vaihtovirtaveturissa ratajohdon jännite muutetaan päämuuntajassa ajomoottoreille sopivaksi jännitteeksi. Muuntajan toisiokäämissä on lukuisia ulosottoja eri jännitteille, joista ns. käämikytkimellä voidaan valita eri jännitteitä ajomoottoreille ja siten säätää portaittain veturin tehoa. Ajomoottoreina käytetään yleisvirtamoottoreita. Yleisvirtamoottorit toimivat epäedullisesti 50 Hz taajuudella, josta syystä järjestelmiin piti valita alhainen taajuus.
Tasavirtasähköistysjärjestelmässä jännitteet ovat tavallisesti 1500 tai 3000 V. Muuntajaa ei voida käyttää, joten perinteisessä tasavirtaveturissa veturin tehon säätämiseksi käytettiin samassa veturissa useita tasavirtamoottoreita, joita voitiin kytkeä eri tavoin sarjaan ja rinnan, jolloin saatiin karkea tehonsäätöporrastus. Tämän lisäksi tarvittiin liikkeellelähtöön hienompi porrastus, joka toteutettiin kytkemällä erisuuruisia etuvastuksia sarjaan moottoreiden kanssa.
Korpikolva
Korpikolva (Pytho kolwensis) on puissa elävä kovakuoriainen. Se on mainittu Euroopan unionin luontodirektiivin liitteessä IV, sillä se on unionin alueella hyvin harvinainen. Venäjän puolella Karjalassa se on vielä varsin tavallinen laji, mutta metsänhoidon muuttuessa sen elinehdot saattavat huonontua sielläkin.
Sähköveturi
Tehoelektroniikkaa ja tietokoneohjausta
1950–1960-luvulta alkaen on alussa lähinnä vaihtovirtavetureihin sovellettu tehoelektroniikkaa, aluksi muuntajan jälkeiseen tasasuuntaukseen (diodiveturit) ja sittemmin myös tyristoreilla tehtävään tehonsäätöön (tyristoriveturit). Vastaava tasavirtakäyttöön soveltuva säätölaite on tyristorikatkoja.
Korpikolva
Korpikolva on hyvin vaativa elinympäristönsä suhteen. Se tarvitsee keski-iältään 135–185 vuotta olevan metsän, jossa on kaatuneita kuusia. Sen asuttaman lahopuun on oltava riittävän suuri läpimitaltaan, puun rungon täytyy olla vähintään puoliksi kuoren peitossa, sienirihmastoa ei saa olla enempää kuin 75 prosenttia kuoren alla ja lisäksi puun on yleensä oltava suurimmaksi osaksi irti maasta. Ravintonaan laji käyttää puun nila- ja jälsikerrosta. Laji ei iskeydy eläviin puihin eikä aiheuta puutavaralle vahinkoja.
Sähköveturi
Tehoelektroniikkaa ja tietokoneohjausta
Samaan aikaan veturin ohjaustoiminnoissa on otettu käyttöön tietokoneistetut järjestelmät, joissa saattaa olla useiden, kukin omaa osa-aluettaan (ohjauskäskyt, jarrujärjestelmät, tehonsäätö ja diagnostiikka yms.) ohjaavien tietokoneiden verkko.
Korpikolva
Aikuinen korpikolva on 12–18 millimetriä pitkä, kiiltävän musta, ja sen peitinsiivet ovat hennosti urittuneet pitkittäissuunnassa. Toukkavaihe kestää jopa 4–5 vuotta, ja siinä ajassa toukka kasvaa jopa kolmen senttimetrin pituiseksi. Iso toukka on harmahtavan-vihertävän tummanruskea, pienet toukat ovat vaalean beigejä.
Sähköveturi
Tehoelektroniikkaa ja tietokoneohjausta
Tehoelektroniikan käyttö kolmivaiheisten oikosulkumoottorien ohjaukseen on mahdollistanut myös valmistuskustannuksiltaan edulliset monivirtaveturit. Taajuusmuuttajakäytön kannalta on lähes yhdentekevää, mikä on ratajohdon jännite ja taajuus ja onko virta vaihto- vai tasavirtaa. Tarvittavat järjestelyt kutakin virtatyyppiä varten ovat yksinkertaisia ja varsin huokeita veturin hintaan nähden. Niinpä Euroopassa on käytössä vetureita, jotka voivat käyttää kaikkia neljää yleistä sähköistysjärjestelmää, 25 kV 50 Hz, 15 kV 16,7 Hz, 3000 V DC ja 1500 V DC, tai haluttua suppeampaa yhdistelmää niistä.
Korpikolva
Ennen vuotta 1970 korpikolvaa tavattiin Pirkanmaalla, vuoden 1970 jälkeen havaintoja on tehty Kainuussa, Savossa ja muutamin paikoin Keski-Suomen pohjoisosassa.
Korpikolvan löysi vuonna 1833 hyönteistieteilijä ja professori Carl Reinhold Sahlberg Yläneen Uudenkartanon Säkylän Pyhäjärveen rajoittuvalta Kolvaan ulkopalstalta, jonka mukaan laji sai nimensä.
Hanna Glas
pienoiskuva|Hanna Glas vuonna 2020. Hanna Glas (s. 16. huhtikuuta 1993) on ruotsalainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan puolustaja. Hän edustaa saksalaisseura Bayern Müncheniä, jonne hän siirtyi ranskalaisseura Paris Saint-Germainista vuonna 2020. Ruotsissa hän on edustanut Sundsvallia, Umeåta ja Eskilstunaa.
Sähköveturi
Tehoelektroniikkaa ja tietokoneohjausta
Vaikka taajuusmuuttajakäytön kannalta ratajohdon jännite on vähämerkityksinen, jännitteellä on kuitenkin huomattava vaikutus sähköradan siirtohäviöihin sekä sähkönsyöttöasemien tiheyteen ja siten sähköistyksen aiheuttamiin kustannuksiin. Jännitteen nostaminen kaksinkertaiseksi pienentää siirtohäviöt neljäsosaan. Siten esim. 1500 V -järjestelmän siirtohäviöt olisivat samalla ajolankapituudella peräti 280-kertaiset 25 kV järjestelmään verrattuna. Tästä syystä matalajännitteisissä järjestelmissä on hyvin tiheään sähkönsyöttöasemia, mikä lisää investointikustannuksia.
Hanna Glas
Glas kuului alle 19-vuotiaiden Euroopan-mestaruuden vuonna 2012 voittaneeseen joukkueeseen. Hän on syyskuun 2022 loppuun mennessä pelannut Ruotsin naisten maajoukkueessa 58 maaottelua ja tehnyt niissä yhden maalin. MM-kilpailuissa 2019 hän saavutti pronssia ja pelasi avauskokoonpanossa kuudessa ottelussa sekä tuli yhdessä ottelussa vaihtopelaajana kentälle. EM-kilpailuissa 2022 Glas pelasi neljä ottelua Ruotsin yltäessä välieriin; puolivälieräottelusta hän joutui olemaan poissa positiivisen koronavirustestituloksen vuoksi.
Ferdinand Sarrien
Jean Marie Ferdinand Sarrien (25. lokakuuta 1840 Bourbon-Lancy – 28. marraskuuta 1915) oli ranskalainen poliitikko, joka toimi Ranskan pääministerinä vuonna 1906.
Sarrien oli taustaltaan lakimies ja osallistui kapteenina Ranskan–Saksan sotaan. Hänet valittiin vuonna 1876 edustajainkamariin, jossa hän liittyi radikaaleihin. Hän toimi Ranskan posti- ja lennätinministerinä 1885, sisäministerinä 1886, 1887–1888 ja 1895–1896 sekä oikeusministerinä 1886–1887 ja 1898. Sarrien tuki Émile Combesin hallituksen hanketta kirkon ja valtion erottamiseksi. Maaliskuussa 1906 Sarrien tuli itse pää- ja oikeusministeriksi, mutta hänen hallituksensa todellinen vahva mies oli sisäministeri Georges Clemenceau. Hallituksella oli tukenaan suuri enemmistö edustajainkamarissa, mutta Sarrien erosi jo lokakuussa 1906 terveyssyistä. Hänet valittiin 1908 senaattoriksi.
Söderlångvikin kartano
Söderlångvikin kartano on kartano Kemiönsaaren kunnassa Varsinais-Suomen maakunnassa. Kartano on suurimmaksi osaksi saanut nykyisen ulkonäkönsä aikana, jolloin suomalainen liikemies ja mesenaatti Amos Anderson oli kartanon omistaja. Andersonin haltuun kartano päätyi vuonna 1927. Nykyisin se toimii Söderlångvikin museona, jossa on osa Andersonin yksityisestä taidekokoelmasta ja hänen huonekaluistaan.
Vuosien saatossa rakennuksen kunto on heikentynyt, ja toisen siiven katto luhistui 1990-luvulla. Rakennus peruskorjataan kokonaan vuosina 2019–2020.
Söderlångvikin museo
Söderlångvikin kartanon päärakennuksessa toimii Amos Andersonin henkilöhistoriallinen museo sekä taidemuseo, jossa on esillä hänen aikanaan keräämää taidetta sekä muuta esineistöä. Lisäksi museossa on esillä kesäisin vuosittain vaihtuva taidenäyttely.
Tauno Wallendahr
Tauno Johannes Wallendahr (5. huhtikuuta 1928 Pitkäranta, Impilahti – 20. tammikuuta 2017 Helsinki) oli suomalainen kommunistinen järjestöaktiivi.
Wallendahr liittyi Suomen Kommunistiseen Puolueeseen (SKP) vuonna 1946 ja opiskeli myöhemmin Moskovan puoluekurssilla. Hän oli 1950-luvulta alkaen SKP:n Helsingin piirin ja sittemmin Uudenmaan piirin valistussihteeri. Wallendahr tunnettiin piirisihteeri Markus Kainulaisen uskollisena tukijana. Hän toimi Kainulaisen piirijärjestön lehdeksi perustaman Tiedonantajan (alkuperäiseltä nimeltään Tiedote) ensimmäisenä päätoimittajana vuosina 1967–1969. Kun puoluevähemmistö oli erotettu SKP:stä ja ajautunut myös sisäiseen hajaannukseen, Wallendahr auttoi Kainulaista uuden Työkansan Sanomien perustamisessa vuonna 1988. Wallendahr vaikutti tämän jälkeen Kommunistisessa Työväenpuolueessa (KTP), mutta päätyi lopulta sielläkin Helsingin piirijärjestön edustamaan vähemmistöön, joka vuonna 2002 erotettiin puolueesta linjariitojen vuoksi. Sen jälkeen hän tuki Kansan ääni -lehteä ja sen piiriin kuuluneita järjestöjä.
Wallendahr oli vuonna 1999 yksi Pääkaupunkiseudun ateistit -yhdistyksen perustajista ja sen ensimmäinen varapuheenjohtaja.
Muistatko Monrepos’n
”Muistatko Monrepos’n” [monrepoon] on laulaja Annikki Tähden tunnetuksi tekemä musiikkikappale. Sen on säveltänyt Erik Lindström, ja sanoittanut Aili Runne. Annikki Tähti oli ensimmäinen kappaleen levyttänyt laulaja, ja hän levytti sen vuonna 1955. Tähti sai siitä Suomen ensimmäisen kultalevyn, ja vielä vuonna 2018 levytys oli Suomen kaikkien aikojen neljänneksi eniten myyty kotimainen single noin 38 000 kappaleen myyntimäärällään. Myöhemmin sen ovat levyttäneet muun muassa Olavi Virta ja Tapani Kansa ja harmonikalla Aaro Kurkela sekä trumpetilla Jörgen Petersen.
Kappaleen sanoituksessa muistellaan nostalgisesti Monrepos-puistoaluetta Suomen Neuvostoliitolle menettämässä Viipurissa.
Kappaletta oli alun perin tarjottu levytettäväksi Musiikki Fazerille, mutta yhtiön kotimaisen tuotannon päällikkönä juuri aloittanut Toivo Kärki torjui sen. Myöhemmin Kärki tunnusti tehneensä tässä yhden levytuottajauransa pahimmista virheistä, mutta korosti nähneensä vain Aili Runnen tekstin. Toisaalta Kärjellä ei ollut henkilökohtaista tunnesidettä Viipuriin, eikä hän siten uskonut aiheen olevan kovinkaan kiinnostava. Lisäksi musiikkimaailmassa olivat 1950-luvun puolivälissä viriämässä uudet tuulet, ja niihin verrattuna Muistatko Monrepos'n oli tyyliltään vanhanaikainen. Kärki oli itse kokeillut Karjala-aihetta vuonna 1953 Ami Lovénin levyttämällä kappaleella Karjalaa muistellessa, joka oli jäänyt täysin vaille huomiota.
Kappale kuuluu helsinkiläisen Viipurin Lauluveikot -mieskuoron ohjelmistoon neliäänisenä Sakari Hildénin sovituksena muun muassa joissakin kevätkonserteissa ja tilausohjelmistossa.
Enterotabletti
pienoiskuva|[[Valproaattienterotabletteja]] Enterotabletti on lääketabletti, joka liukenee vasta ohutsuolessa. Tällaista tablettia tarvitaan esimerkiksi silloin, kun lääkeaine on mahaa ärsyttävää tai hajoaa mahassa.
Ominaisuus voidaan toteuttaa useammalla eri tavalla. Koko tabletti voi olla päällystetty suolen emäksisessä ympäristössä hajoavalla, mutta mahahapon kestävällä päällysteellä tai lääkeaine voi olla tablettimassassa vastaavalla päällysteellä suojatuissa rakeissa.
Skånen lääni
thumb|right|280px|Skånen läänin kunnat.
thumb|280px|Skånen läänijako ennen vuotta 1997. Punainen lääninraja oli ollut voimassa 1970-luvulta lähtien. Vaaleanpunainen raja tarkoittaa sitä ennen voimassa ollutta lääninrajaa, joten näiden kahden rajan välillä olleet alueet ovat vaihtaneet lääniä. Esimerkiksi [[Båstadin kuntaan kuuluu aiemmin Hallandin lääniin kuuluneita alueita, Höörin ja Ystadin kuntiin puolestaan aiemmin Kristianstadin lääniin kuuluneita alueita.]]
Heikki Nieminen (pikajuoksija)
Heikki Nieminen (s. 18. helmikuuta 1994) on suomalainen pikajuoksija. Nieminen edusti vuoteen 2022 Janakkalan Janaa ja sen jälkeen Lahden Ahkeraa. Hänen valmentajanaan on toiminut vuodesta 2016 alkaen Petteri Jouste.
Skånen lääni
thumb|280px|Skånen läänin jako vaalipiireihin valtiopäivävaaleissa. Skånen läänin itäinen ja pohjoinen vaalipiiri vastaa entistä Kristianstadin lääniä. Malmön kunta muodostaa oman vaalipiirin ja muu entisen Malmöhusin läänin alue kuuluu kahteen vaalipiiriin.
Läänijaon kehitys
Malmöhusin ja Kristianstadin läänit oli perustettu vuonna 1719. Vuoden 1997 alusta lähtien nämä kaksi lääniä yhdistettiin nykyiseksi Skånen lääniksi. Uuden läänin pääkaupungiksi tuli Malmö. Lisäksi lääni otti käyttöönsä aiemman Malmöhusin läänin läänikoodin 12 ja läänikirjaimen M, joka sattumalta oli myös Malmöhusin läänin nimen alkukirjain.
Maaherrana on vuodesta 2006 lähtien ollut Göran Tunhammar.
Valtiopäivävaaleissa Skånen lääni on jaettu neljään vaalipiiriin: Malmön kunnan vaalipiiri (Malmön kunta), Skånen läänin pohjoinen ja itäinen vaalipiiri (sama kuin vanha Kristianstadin lääni), Skånen läänin eteläinen vaalipiiri ja Skånen läänin läntinen vaalipiiri.
Vaakunat
Vaakunaselitys: Punaisessa kentässä kruunattu aarnikotkan pää, kaikki kultaa. (Ruotsiksi I rött fält ett avslitet griphuvud, krönt med öppen krona, allt av guld.)
Useimmissa tapauksissa, joissa läänillä on sama nimi kuin maakunnalla ja niiden alueetkin ovat lähes samat, sekä lääni että maakunta käyttävät samanlaisia vaakunoita. Valittaessa vaakunaa Skånen läänille päätettiin kuitenkin valita värien osalta hieman toisenlainen vaakuna.
Väestö
Skånen lääni on pinta-alaltaan Ruotsin kymmenenneksi suurin, mutta väestöltään kolmanneksi suurin Tukholman läänin ja Länsi-Götanmaan läänin jälkeen. Läänin väestötiheys on yli 100 asukasta neliökilometriä kohti verrattuna koko Ruotsin noin 20 asukkaaseen neliökilometriä kohti. Noin 90 % läänin yli 1,2 miljoonasta asukkaasta asuu taajamissa. Kunnista Hässleholm on pinta-alaltaan suurin ja Kristianstadin kunnassa puolestaan on eniten taajamia koko Ruotsissa, 26 kappaletta. Sundsvallin kunnassa on yhtä monta taajamaa, kaikissa muissa kunnissa vähemmän.
Suurimmat taajamat
Vuonna 2010 Skånen läänissä sijaitsi 250 taajamaa. Seuraavassa on lueteltu läänin 10 suurinta taajamaa.
Läänin pääkaupunkia vastaava keskustaajama on lihavoitu. Asteriskilla (*) merkityt taajamat kuuluvat useampaan kuin yhteen kuntaan.
Nämä taajamat ovat kaikki entisiä kaupunkeja ja toimivat nykyisin samannimisten kuntien keskustaajamina. Luettelot Malmöhusin läänin ja Kristianstadin läänin entisistä kaupungeista, kauppaloista ja maalaiskunnista löytyvät näiden läänien omista artikkeleista.
Elinkeinot
Seuraava taulukko kuvaa työpaikkojen ja työllisten jakautumista eri elinkeinojen kesken. Luvut on laskettu kahdessa eri Tilastollisen keskustoimiston tilastossa ilmoitettujen perusteellisempien tietojen pohjalta. "Päiväväestö" (ruots. dagbefolkning) kertoo läänissä sijaitsevista työpaikoista ja "yöväestö" (ruots. nattbefolkning) puolestaan läänissä asuvien elinkeinosta. Työpaikkaomavaraisuus on laskettu päivä- ja yöväestön suhteena. Alkutuotanto tarkoittaa maa- ja metsätaloutta sekä kalastusta. Jalostuksen kohdalla on laskettu yhteen tavaranvalmistus ja kierrätys, energiahuolto ja ympäristötoiminta sekä rakennustoiminta. Muut toimialat on laskettu palveluihin lukuun ottamatta niitä, joiden toimiala on tuntematon.
Valtiopäivävaalit
Skånen lääni on jaettu neljään vaalipiiriin. Seuraavassa on lueteltu vaalipiirien nimet ja suluissa on ilmoitettu kunkin vaalipiirin kiinteät paikat (ruots. fasta mandat) vuoden 2010 valtiopäivävaaleissa. Kiinteiden paikkojen lisäksi valtiopäivävaaleissa on koko maassa 39 tasauspaikkaa (ruots. utjämningsmandat), jotka jaetaan vaalipiirien kesken vasta vaalien jälkeen.
Skånen läänin pohjoinen vaalipiiri vastaa alueeltaan entistä Kristianstadin lääniä. Malmön kunnan vaalipiiri, Skånen läänin eteläinen vaalipiiri ja Skånen läänin läntinen vaalipiiri vastaavat alueeltaan entistä Malmöhusin lääniä.
Vuoden 2010 valtiopäivävaalien tulokset on seuraavassa esitetty vaalipiireittäin.
Maakäräjäkunta
Skånen lääni kuuluu kokonaisuudessaan Skånen läänin maakäräjäkuntaan. Ruotsissa maakäräjäkunnat vastaavat pääasiassa yhteiskunnan julkisesti rahoitetusta terveydenhuollosta. Lisäksi maakäräjäkunta huolehtii yleisesti liikenteestä, vastaa tietyistä aluekehittämiseen liittyvistä tehtävistä ja tuottaa kulttuuritoimintaa.
Maakäräjäkunnat perustettiin Ruotsiin vuonna 1863. Skånen läänin maakäräjäkunta muodostettiin vuonna 1999 yhdistämällä Malmöhusin läänin maakäräjäkunta, Kristianstadin läänin maakäräjäkunta ja Malmön kunnan vastuulla olleet toiminnot. Tätä ennen Malmö ei ollut kuulunut mihinkään maakäräjäkuntaan, vaan huolehti niille kuuluvista tehtävistä itse. Skånen läänin maakäräjäkunta on virallinen nimi, mutta myös nimitystä Region Skåne käytetään. Maakäräjäkunnan pääpaikaksi valittiin Kristianstad, jossa maakäräjäkunnan valtuusto kokoontuu.
Maakäräjäkunnan valtuusto (ruots. landstingsfullmäktige) valitaan samaan aikaan kuin valtiopäiväedustajat ja kunnanvaltuustot. Vaaleja varten Skånen lääni on jaettu seuraaviin 6 vaalipiiriin: Valtuuston paikoista yhdeksän kymmenesosaa on kiinteitä paikkoja (ruots. fasta mandat) ja niiden lisäksi yksi kymmenesosa on tasauspaikkoja (ruots. utjämningsmandat). Maakäräjäkunnan valtuustossa on yhteensä kaikkiaan 149 paikkaa, ja seuraavassa on esitetty viimeisimpien maakäräjäkuntavaalien tulos.
Läänin kunnat
Skånen lääniin kuuluu nykyään seuraavat 33 kuntaa:
Väestönkehitys
Vuoden 2011 lopussa 23,5 prosenttia läänin väestöstä oli ulkomaalaistaustaisia, joista 18,1 prosenttia oli syntynyt ulkomailla.
Hieman vanhempien vuoden 2009 lopun tietojen mukaan läänissä asui 7 438 Suomessa syntynyttä, mikä vastasi 0,6 prosenttia läänin väestöstä.
Skånen lääni on muodostettu aikaisemmista Kristianstadin ja Malmöhusin lääneistä. Seuraavien vuoden 1984 lopun mukaisten tietojen mukaan 4,5 prosenttia Kristianstadin läänin ja 9,0 prosenttia Malmöhusin läänin asukkaista oli ulkomailla syntyneitä. Tuolloin Kristianstadin läänissä asui 2 023 Suomessa syntynyttä ja Malmöhusin läänissä 6 383 Suomessa syntynyttä, mikä vastasi 0,7 prosenttia Kristianstadin läänin ja 0,9 prosenttia Malmöhusin läänin väestöstä.
Vuoden 2010 tietojen mukaan 20 vuotta täyttäneiden läänin asukkaiden mediaaninettotulot olivat 183 255 kruunua.
Vuoden 2011 lopussa läänin väestö jakautui eri ikäryhmiin seuraavasti:
Väestö maakunnittain
Skånen läänissä oli vuoden 2011 lopussa yhteensä 1 252 933 asukasta, jotka jakaantuivat eri maakuntiin seuraavasti:
Skånen maakunta kuuluu lääniin kokonaan, mutta Halland vain osittain.
Valtteri Ahtamo
Valtteri Ahtamo (s. 16. elokuuta 1989) on suomalainen pikajuoksija. Ahtamo edustaa Jyväskylän Kenttäurheilijoita. Ahtamo on voittanut viestijuoksun SM-kisoissa kultaa pikaviestistä 2014, hopeaa vuonna 2016 ja pronssia vuosina 2010 ja 2013. Janne Alasalmi on toiminut Ahtamon valmentajana vuodesta 2013.
Xavier Cugat
Xavier Cugat (oik. Francisco de Asis Javier Cugat Mingall de Bru y Deulofeo, 1. tammikuuta 1900 Girona, Espanja – 27. lokakuuta 1990 Barcelona, Espanja) oli espanjalaissyntyinen yhdysvaltalainen orkesterinjohtaja. Hänen perheensä muutti Kuubaan Cugat'n ollessa vasta muutaman vuoden ikäinen. Jo 12-vuotiaana hän oli havannalaisen Teatro Nacionalin ensiviulisti. Yhdysvaltoihin Cugat muutti ensimmäisen maailmansodan lopulla. Klassisesta musiikista populaarimusiikkiin Cugat siirtyi 1920-luvulla. Yhdessä perustamansa Gigolos-yhtyeen kanssa hän esiintyi muun muassa elokuvassa Mexicana vuonna 1929. 1930-luvun alkupuolella hän teki hittikappaleen "El Manicero", joka aloitti Yhdysvalloissa rumbavillityksen. Tunnettuihin Cugat'n yhtyeen kanssa esiintyneisiin artisteihin kuuluvat muun muassa Dinah Shore ja Desi Arnaz. Oma lyhytikäinen televisiosarjansa hänellä oli vuonna 1957.
Cugat oli viisi kertaa naimisissa. Hän muutti 1978 Barcelonaan, jossa hän kuoli vuonna 1990. Cugat on saanut kaksi tähteä Hollywood Walk of Famelle.
Agnolo Bronzino
pienoiskuva|Bronzino: Venuksen riemuvoitto, 1540–1545. [[Lontoon National Galleryn kokoelmissa.]]
Cosimo I de’ Medicin palveluksessa työskennellyt Bronzino oli myös Pontormon työtoveri.
Bronzinon tärkeimpiä teoksia ovat Ugolino Martellin muotokuva, Eleonora di Toledo poikansa kanssa sekä Venuksen riemuvoitto, jonka voidaan tulkita olevan myös mielihyvän allegoria.
Lähteet
thumb|left|Bronzino: Lucrezia Panciatichin muotokuva, 1540, [[Uffizi.]]
Leukios Kharinos
Leukios, jota Konstantinopolin patriarkka Fotios kutsuu nimellä Leukios Kharinos , oli kristillinen opettaja ja kirjailija, jonka katsotaan kirjoittaneen joukon apostoleista kertovia legendoja eli apostolien tekoja, joista monet olivat hyvin suosittuja, ennen kuin ne hylättiin Nikean toisessa kirkolliskokouksessa vuonna 787. Leukios ei ole varhaisempien Ireneuksen nimeltä luettelemien harhaoppisten opettajien joukossa, vaikka apostolien ihmeteoista kertovaa kirjallisuutta oli laajalti liikkeellä jo tuolloin.
Laajimman selonteon Leukioksesta antaa Fotios, joka kuvaa apostolien tekojen kirjaa, joka sisälsi Pietarin, Johanneksen, Andreaan, Tuomaan ja Paavalin teoista kertovat kirjat. Hän tuomitsi ne valheellisiksi, itsensä kanssa ristiriitaisiksi ja jumalattomiksi. Epifanios sanoo Leukioksen olleen Johanneksen oppilas, joka vastusti yhdessä tämän kanssa ebioniitteja. Tämä on epätodennäköistä, koska muut patristiset kirjoittajat katsovat Leukioksen kirjoitusten olleen luonteeltaan doketistisia, eli kieltäneen Kristuksen ihmisyyden. Augustinus tunsi Leukioksen kirjoitukset, mainiten niiden kirjoittajaksi ”Leutiuksen”. Augustinuksen mukaansa hänen kiistakumppaninsa Faustus katsoi, että katoliset olivat tehneet väärin jättäessään Leukioksen kirjoitukset pois Raamatusta.
Teoksia
Leukioksen kirjoittamina on perinteisesti mainittu seuraavat kirjat:
Leukioksen apostolisia tekoja muokattiin myöhemmin oikeaoppisemmiksi todennäköisesti paljonkin. Viidestä tekojen kirjasta Johanneksen teot ja Tuomaan teot ovat kuitenkin edelleen muita gnostilaisempia.
Matti Ansala
Matti Ansala on ollut Rovaniemen apulaiskaupunginjohtaja vuodesta 2006. Sitä ennen hän oli Rovaniemen maalaiskunnan viimeinen kunnanjohtaja. Hän on valtiotieteen maisteri. Vuonna 2003 hän haki Rovaniemen maalaiskunnan kunnanjohtajaksi ja aloitti toimessaan seuraavana vuonna. Ansalan edeltäjä, Mauri Gardin siirtyi Rovaniemen kaupunginjohtajaksi kolmisen vuotta ennen kuntaliitosta.
Ұ
Ұ on kyrillinen kirjain. Se sisältyy kazakin aakkosiin.
Ääntäminen
Ұ ääntyy kazakissa pyöreänä suppeana takavokaalina //.
Esa Keskinen
Esa Juhani Keskinen (s. 3. helmikuuta 1965 Ylöjärvi, Suomi) on suomalainen uransa lopettanut jääkiekkohyökkääjä sekä maailmanmestari, olympiamitalisti ja jääkiekkovalmentaja. Keskinen oli pelaajana mukana voittamassa MM-kultaa 1995 ja MM-hopeaa 1994 sekä olympiahopeaa Calgaryssa 1988 ja olympiapronssia Lillehammerissa 1994. Keskinen on valittu Suomen Jääkiekkoleijonaksi numero 140.
Ura
Calgary Flames varasi Keskisen NHL:ään viidennellä kierroksella numerolla 101, mutta Keskinen ei koskaan pelannut NHL:ssä.
Muuta
2000-luvun alussa Esa Keskinen voitti pitkällisen oikeustaistelun vakuutusyhtiö Pohjolan kanssa pelaajaurallaan saamansa vamman ja sen korvaamisen johdosta.
Medemblik
Medemblik on kunta ja kaupunki Alankomaissa, Pohjois-Hollannin maakunnassa, Länsi-Frieslandin alueella. Se yhdistyi vuoden 2007 alussa Noorden-Koggenlandin ja Wognumin kanssa. Sen pinta-ala on 179 km² ja asukasluku oli syyskuun 2009 lopussa 27 213. Medemblik sai kaupunkioikeudet vuonna 1289.
Aiheesta muualla
thumb|left|250px|Kartta Medemblikin kunnasta. Rajat esittävät osoitteiden ja rakennusten perusrekisterin mukaisia asuinpaikkoja (Basisregistratie Adressen en Gebouwen (BAG) woonplatsen).
Pavel Tšernov
Pavel Viktorovitš Tšernov (, s. 7. tammikuuta 1950 Gorkin alue) on venäläinen poliitikko, joka oli Karjalan tasavallan pääministeri vuosina 2003–2010. Tšernov on naimisissa ja hänellä on yksi poika.
Tšernov aloitti opiskelun Mordvan valtion yliopistossa (tuolloin nimetty N. Ogarjevin mukaan) vuonna 1967 ja valmistui rakennusinsinööriksi vuonna 1972. Vuosina 1972–1980 hän työskenteli asennus- ja rakennushallinnon mestarina, töidenteettäjänä, osaston johtajana ja yli-insinöörinä Vojatsussa Karjalan tasavallassa. Vuosina 1985–1988 hän toimi Neuvostoliiton teollisen rakennusministeriön Luoteishallinnon varajohtajana. Vuonna 1998 hänestä tuli Karjalan tasavallan rakennustoimen, rakennusteollisuuden ja rakennustaiteen valtionkomitean puheenjohtaja (ministeri) ja vuonna 2000 Karjalan tasavallan hallituksen varapuheenjohtaja. Vuonna 2002 hänestä tuli varapääministeri ja vuonna 2003 pääministeri.
Alppihiihto talviolympialaisissa 2018 – miesten suurpujottelu
Alppihiihdon miesten suurpujottelun kilpailu talviolympialaisissa 2018 järjestettiin 18. helmikuuta 2018 Yongpyong Alpine Centressä, Pyeongchangissa, Etelä-Koreassa.
Tulokset
Kilpailun ensimmäinen lasku alkoi 10.15 ja toinen lasku 13.45 paikallista aikaa.
Fritiof Nilsson Piraten
pienoiskuva|upright|Fritiof Nilsson Piraten Fritiof Nilsson Piraten, oikea nimi Nils Fritiof Adam Nilsson (1895 Vollsjö, Ruotsi – 1972 Kivik, Ruotsi ) oli ruotsalainen humoristinen kirjailija. Hänen kirjojensa tapahtumaympäristö oli usein Skåne. Huumoriin yhdistyi syvää tragiikkaa. Erityisesti poikakuvauksia pidetään mestarillisina.
Esikoisteos Bombi Bitt ja minä sai suuren suosion, ja sitä on verrattu Huckleberry Finniin. Nilsson on humoristi, mutta huumorin ohella hänen tuotantoonsa kuuluu taagis-humoristisia teoksia, joista Kirjakauppias joka lopetti uimisen kertoo elämänvalheesta.
Kirjailijan työn tunnetuksi tekemistä edistämään on perustettu Fritiof Nilsson Piraten Sällskapet (Piratensällskapet).
Pohjamäen seisake
Pohjamäen seisake oli Uudenkaupungin radan varressa sijainnut lakkautettu seisake, joka perustettiin vuonna 1931. Se sijaitsi Nousiaisten Kaiselan kylässä, radan ja nykyisen Aaltoilantien risteyksessä. Seisake lakkautettiin toukokuussa 1980.
Operaatiovahvistin
thumb|Erilaisia operaatiovahvistimen sisältäviä komponentteja. Vasemmanpuoleisin alhaalla oleva komponentti sisältää yhden operaatiovahvistimen. Operaatiovahvistin (engl. operational amplifier) (puhekielessä opari, oppari tms.) on elektroniikan komponentti, joka vahvistaa kahden sisääntulonsa välistä potentiaalieroa eli jännitettä suurella vahvistuskertoimella A. Komponentissa on viisi napaa: kaksi sisääntuloa, käyttösähkön navat ja ulostulonapa. Tyypillisesti operaatiovahvistinta käytetään vahvistamaan analogisia signaaleja, kuten audiosignaalia tai anturilta tulevaa mittaustietoa.
Ideaalisen operaatiovahvistimen vahvistus on ääretön. Käytännössä vahvistus A ei ole ääretön, vaan esimerkiksi LM358-operaatiovahvistimessa vahvistus on n. 100 000 -kertainen.
Sisäisesti operaatiovahvistin koostuu useista eri komponenteista, kuten transistoreista, kondensaattoreista ja vastuksista, mutta käytännössä käyttäjän ei tarvitse tietää operaatiovahvistimen sisäistä kytkentää. Useat eri valmistajat myyvät operaatiovahvistimia yksittäisinä valmiina mikropiireinä. Yksi komponentti voi sisältää useita operaatiovahvistimia. Esimerkiksi LM358-komponentti sisältää kaksi erillistä operaatiovahvistinta, joita voidaan käyttää toisistaan riippumatta. Operaatiovahvistin on hyvin yleinen komponentti niin kulutuselektroniikassa, teollisuudessa kuin myös tieteellisissä tutkimuslaitteissa.
Historia
1941: Ensimmäinen operaatiovahvistin
1947: Ensimmäinen operaatiovahvistin ei-invertoivalla sisääntulolla
1961: Ensimmäinen diskreetti integroitu operaatiovahvistinpiiri
1962: Ensimmäiset operaatiovahvistimet suljetuissa koteloissa
1963: Ensimmäinen operaatiovahvistin yhdellä IC-piirillä
1966: Ensimmäiset varaktorioperaatiovahvistimet
1968: μA741:n julkaisu
1970: Ensimmäinen nopea FET-malli, jossa oli tuloasteen kanavatransistorien (FET) ansiosta pienet tulonapojen biasvirrat
1972: Yksipuolisen käyttöjännitteen operaatiovahvistimet tuotantoon
Nykyiset trendit:
Teoriaa ja toimintaperiaate
Operaatiovahvistin vahvistaa kahden tuloliittimensä välistä jännitettä. Lähtöjännitteen yhtälö voidaan kirjoittaa muodossa missä A on avoimen silmukan vahvistus ja V+ ja V− ovat sisääntulonapojen jännitteet. Lähtöön välittyy siis yksinkertaisimmillaan tulojännitteiden erotus tietyllä vahvistuksella. Käytännön vahvistinkytkennöissä piirin vahvistus määrätään aina lisäämällä piiriin negatiivista takaisinkytkentää ulkoisten komponenttien avulla. Näin kytkettynä piiri toimii hyvin lineaarisesti tietyissä rajoissa.
Piirikaaviomerkinnät ja kytkentä
Oikealla olevassa kuvassa on operaatiovahvistimen piirrosmerkki. Koko operaatiovahvistin kuvataan "kolmiona", joka vahvistaa sisääntuloliittimien välistä jännitettä ja syöttää sen ulostuloon (Vout). Riippuen operaatiovahvistimen käyttökohteesta tulosignaalin syöttöön käytetään joko invertoivaa (V-) tai ei-invertoivaa sisääntuloa (V+). Invertoivaa tuloa käytettäessä ulostulossa on vahvistuksen lisäksi 180 asteen vaihesiirto. Vs+ ja Vs− ovat operaatiovahvistimen oman käyttöjännitteen napoja. Operaatiovahvistin tarvitsee toimiakseen käyttösähkön, joka samalla määrää ulostulosignaalin maksimi- ja minimiarvon. Esimerkiksi kaksipuolisella 12 V:n käyttöjännitteellä lähtöön voidaan saada maksimissaan ±12 V, vaikka vahvistus vahvistaisikin jännitettä suuremmaksi. Pinnien (napojen) nimeämisessä voi olla eroja riippuen käytettävästä standardista ja alueellisista eroista. Usein operaatiovahvistimesta jätetään piirikaavioon merkitsemättä käyttöjännitteen navat, koska ne eivät vaikuta muun piirin toimintaan.
Avoimen silmukan operaatiovahvistin
pienoiskuva|Avoimen silmukan operaatiovahvistin Avoimen silmukan operaatiovahvistimessa ei ole takaisinkytkentää, joten se toimii komparaattorina. Tällöin operaatiovahvistin vahvistaa sisääntulonapojen välisen jännitteen avoimen silmukan vahvistuskertoimensa A arvolla, kuitenkin saamansa käyttöjännitteen rajoissa. Esimerkiksi jos invertoiva sisääntulo on kytketty maahan ja ei-invertoivaan tuloon kytketään positiivinen jännite, niin ulostuloon tulee positiivinen käyttöjännite; jos ei-invertoivaan sisääntuloon kytketään negatiivinen jännite, niin ulostuloon tulee negatiivinen käyttöjännite.
Ideaalinen operaatiovahvistin
Ideaalisella operaatiovahvistimella on seuraavanlaisia ominaisuuksia:
Suljetussa silmukassa takaisinkytkentä yhdessä operaatiovahvistinkomponentin hyvin suuren vahvistuksen kanssa pyrkii pitämään sisääntulonapojen erotuksen nollana. (Käytännön piireissä napojen välillä vaikuttaa kuitenkin offset-jännite.)
Käytännön operaatiovahvistin
thumb|Operaatiovahvistimen sijaiskytkentä Todellisuudessa ei ole olemassa ideaalisia operaatiovahvistimia. Käytännön vahvistimilla ei ole edellä mainittuja ideaalisia ominaisuuksia.
Operaatiovahvistimen kytkennät
Pääartikkeli: Operaatiovahvistimen kytkennät
Ei takaisinkytkentää
Operaatiovahvistin toimii komparaattorina jos sen vahvistusta ei hallita takaisinkytkennällä. Lähtöjännite vastaa positiivista käyttöjännitettä, kun V+ on pienempi kuin V- ja negatiivista, kun V- on pienempi kuin V+.