cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Iso Virkajärvi
Maantietoa
Järvi on 600 metriä pitkä, 250 metriä leveä ja sen pinta-ala on 7,2 hehtaaria. Sen ympäristö on metsämaan ja peltomaiden välissä. Kolme tulo-ojaa ovat metsäojia ja yksi on pelto-oja. Järven 3,4 kilometriä pitkä laskuoja lähtee järven pohjoispäästä ja laskee Vähä Virkajärven ja Kaakkurilammen läpi Sikurinlahteen Kyrösjärvessä. Oja alajuoksusta on nimeltään Myllyoja. Myllyoja toimii samalla Hämeenkyrön ja Ikaalisen välisenä rajana. Rantaviiva on 1,4 kilometriä pitkä ja se muodostaa järvelle suoreunuksen. Järven lähiympäristössä on neljä maatilaa, mutta rannalle ei ole rakennettu vapaa-ajan asuntoja. Järvelle ei johda teitä.
Vähä Virkajärvi
Vähä Virkajärvi on Pirkanmaalla Hämeenkyrön ja Ikaalisten rajalla Virkajärven kylässä sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistössä Ikaalisten reitin valuma-alueen Kyrösjärven alueeseen. Vähä Virkajärvi on osa Kyrösjärven lähialuetta.
Maantietoa
Järvi on 150 metriä pitkä 70 metriä leveä. Se on Myllyoja läpivirtausjärvi, jota kokonsa puolesta voidaan kutsua lammeksikin. Sen ympäristö on peltomaata. Myllyoja virtaa sen läpi ja laskee Kyrösjärvessä Sikurinlahteen 2,4 kilometrin päässä. Rannalle on rakennettu yksi vapaa-ajan asunto. Järvelle ei johda tietä, mutta Virkajärven kylätie ohittaa sen läheltä ja yhtyy kilometrin päässä valtatielle 3.
Radical Entertainment
Radical Entertainment on vuonna 1991 perustettu kanadalainen videopelien kehittäjä.
Radicalin julkaisijana on toiminut Activision, jonka kanssa se julkaisi muun muassa hyvin menestyneen Prototypen. Pelin jatko-osan Prototype 2 julkaisun jälkeen yhtiö on pienentynyt huomattavasti ja lakannut kehittämästä omia projekteja, mutta on säilynyt tukemassa Activisionin muita projekteja.
Gemma Atkinson
thumb|Gemma Atkinson syyskuussa 2006. Gemma Atkinson (s. 15. marraskuuta 1984 Bury, Suur-Manchester) on englantilainen näyttelijä ja malli. Hän on näytellyt muun muassa televisiosarjoissa Hollyoaks (Lisa Hunter), Casualty (Tamzin Bayle) ja Emmerdale (Carly Hope), sekä videopelissä Command & Conquer: Red Alert 3 (luutnantti Eva McKenna).
Atkinson otti vuonna 2017 osaa Isossa-Britanniassa suosittuun Strictly Come Dancing -tanssikilpailuun, jonka Suomessa esitettävä versio on Tanssii tähtien kanssa.
Alanis Morissette
Alanis Nadine Morissette (s. 1. kesäkuuta 1974 Ottawa, Ontario, Kanada) on kanadalainen laulaja-lauluntekijä. Morrissetten esikoisalbumi Alanis julkaistiin vuonna 1991 ja hänen läpimurtoalbuminsa Jagged Little Pill vuonna 1995. Se oli listaykkönen ympäri maailmaa, ja se palkittiin vuoden albumin Grammyllä. Morissette on julkaissut yhteensä kymmenen studioalbumia. Ensimmäiset albumit olivat poprockia, mutta menestysalbumeillaan hän siirtyi vaihtoehtorockiin. Myöhemmin Morissette on ottanut myös vaikutteita electronicasta. Hän on myös näytellyt muun muassa elokuvassa Dogma ja vieraillut Sinkkuelämää-televisiosarjassa.
Lapsuus ja uran alku
Alanis Morissette syntyi Ottawassa vuonna 1974. Hänen vanhempansa olivat Alan ja Georgia Morissette, ja hänellä on kaksi veljeä. Hänen äitinsä oli opettaja ja isänsä rehtori. Alanis kiinnostui musiikkialasta jo nuorena. Hän alkoi soittaa pianoa kuusivuotiaana ja kirjoitti ensimmäiset kappaleensa yhdeksänvuotiaana. Hän opiskeli myös balettia ja jazztanssia. Morissette kasvatettiin roomalaiskatoliseksi.
Morissette alkoi 11-vuotiaana laulaa sairaaloissa ja monitoimitaloilla. Nickelodeon-kaapelikanavan lastenohjelmassa You Can’t Do That on Television hän esiintyi 12-vuotiaana. Televisiosta tienaamillaan rahoilla Morissette pystyi rahoittamaan ensimmäisen kappaleensa. Morissetten ensimmäinen single oli ”Fate Stay with Me” (1987). Hän oli saanut opastusta sen tekemiseen muusikko Lindsay Morganilta ja The Stampeders -yhtyeen Rich Dodsonilta. Sitä soitettiin jonkin verran ottawalaisilla radioasemilla, ja se herättikin paikallista kiinnostusta nuoreen muusikkoon.
Ensimmäiset albumit Kanadassa
”Fate Stay with Me” sai myös MCA Canadan tekemään Morissetten kanssa levytyssopimuksen. Hänen ensimmäinen albuminsa oli dancepoppainotteinen Alanis (1991). Siltä julkaistut hittisinglet ”Too Hot” ja ”Feel Your Love” siivitti itse albuminkin Kanadassa platinamyyntiin. Morrisettesta tuli Kanadassa teini-idoli, ja häntä kutsuttuun ”Kanadan Debbie Gibsoniksi”. Hän sai vuonna 1992 Juno-palkinnon lupaavimpana uutena naislaulajana. Samana vuonna ilmestyi Morrisetten toinen albumi, Now Is the Time, joka ei menestynyt aivan debyyttialbumin tavoin.
Morissette muutti Torontoon kehittyäkseen lauluntekijänä ja osallistui muun muassa Peermusicin järjestämelle kirjoitusohjelmaan. Hän esiintyi vuonna 1994 myös televisiossa, kun hän juonsi CBC Televisionin Music Works -ohjelmaa, jossa vaihtoehtorockmuusikot soittivat akustisesti.
Jagged Little Pill -albumia seurannut maailmanlaajuinen suosio
Morissette muutti vuonna 1994 Los Angelesin uuden managerinsa Scott Welchin neuvosta. Siellä hän alkoi etsiä tuottajia ja yhteistyökumppaneita, jotka voisivat auttaa hänen uuden albuminsa kanssa. Hän tutustuikin lauluntekijään ja tuottajaan Glen Ballardiin ja MCA:n johtohahmoon Guy Osearyyn, joka teki Morissetten kanssa sopimuksen Madonnan perustamaan Maverick Recordsiin.
Morissetten ensimmäinen Maverick-albumi oli vuoden 1995 kansainvälinen debyytti Jagged Little Pill. Morrissette sävelsi ja tuotti sen yhdessä Ballardin kanssa. Albumin ensimmäisen singlen ”You Oughta Know” raaka vaihtoehtorocktyyli iski kuuntelijoihin. Morissette vetosi tyylillään erityisesti nuoriin kuuntelijoihin, jotka kokivat saaneensa äänen angstilleen ja turhautumiselleen. Jagged Little Pill toi Morissettelle neljä Grammyä, muun muassa vuoden albumin palkinnon. Se oli myös listaykkönen ympäri maailmaa, ja sitä myytiin pelkästään Yhdysvalloissa 16 miljoonaa kappaletta.
Morissette teki Jagged Little Pill -albumin julkaisun jälkeen puolitoista vuotta kestäneen maailmankiertueen, jonka aikana hänellä oli 28 maassa yhteensä 252 keikkaa. Kiertue oli rankka sekä fyysisesti että mentaalisesti, ja Morissette piti sen jälkeen lyhyen tauon ja pysyi poissa julkisuudesta.
Tauon jälkeen Morissette alkoi työstää Ballardin kanssa seuraavaa albumia. Itämaisia vaikutteita omaava Supposed Former Infatuation Junkie julkaistiin vuonna 1998. Albumi edusti enemmän vihan sijaan sovintoa ja pelastusta. Sitä myytiin ensimmäisen viikon aikana Yhdysvalloissa 469 055 kappaletta, enemmän kuin mitään naisartistin albumia aikaisemmin. Elokuvaa Enkelten kaupunki varten levytetty single ”Uninvited” voitti kaksi Grammy-palkintoa. Vuonna 1998 oman albuminsa julkaisun lisäksi Morissette lauloi muun myös Dave Matthews Bandin albumilla Before These Crowded Streets ja Ringo Starrin albumilla Vertical Man.
Morissette palasi 1990-luvun lopulla myös näyttelijäksi, kun hän teki vuonna 1999 ensimmäisen elokuvansa. Hän oli Jumala elokuvassa Dogma. Sen soundtrackilla oli myös Morissetten aiemmin julkaisematon kappale ”Still”. Dogman jälkeen Morissette pyrki laajentamaan uraansa näyttelijänä, ja hän esiintyi Off Broadway -tuotannoissa Vaginamonologeja (2000) ja The Exonerated (2003) sekä televisiosarjoissa Sinkkuelämää (2000), Jäitä hattuun (2002) ja American Dreams (2004).
Myöhemmät albumit
Morissette päätti vuonna 2001 lopettaa suosiostaan huolimatta yhteistyön Ballardin kanssa. Hän alkoi yksinään työstää albumia Under Rug Swept, joka julkaistiin helmikuussa 2003. Se nousi albumilistojen kärkeen sekä Yhdysvalloissa että Kanadassa, jossa se myi platinaa. Hittisinglestä ”Hands Clean” hän sai kotimaassaan Juno-palkinnon. Morissetten kuudes albumi So-Called Chaos julkaistiin vuonna 2004. Hän kertoi levyn inspiraation tulleen sisäistä tajunnanvirtakeskusteluistaan ja päiväkirjoistaan. So-Called Chaos sai varsin ristiriitaisen vastaanoton, eikä sen myynti yltänyt aiempien albumien tasolle.
Morissette kiersi kesällä 2004 Barenaked Ladiesin kanssa, ja seuraavana vuonna hän julkaisi akustisen version hittialbumistaan nimellä Jagged Little Pill Acoustic ja kokoelmalevyn Alanis Morissette: The Collection, jolla oli myös yksi uusi kappale, cover-versio Sealin kappaleesta ”Crazy”. Morissette teki vuoden 2005 elokuvaan Narnian tarinat: Velho ja leijona kappaleen ”Wunderkind”, josta hän oli ehdolla Golden Globe -palkintoon.
Morissette palasi elokuviin vuonna 2004, kun hän näytteli Cole Porterin elämästä kertovassa elokuvassa De-Lovely. Tämän jälkeen hän sai myös useampien jaksojen roolit televisiosarjoista Muodon vuoksi (2006) ja Weeds (2009–2010).
Morissetten tyyli muuttui jonkin verran albumille Flavors of Entanglement (2008), joka oli hänen viimeinen Maverick-levy-yhtiölle. Albumin tuotti electronican erikoismies Guy Sigsworth. Billboard-lehden arvion mukaan albumilla on yhdistelmä maailmanmusiikkia ja folkmusiikkia sekä Sigsworthin kokeellisia popsäveliä. Se sai Kanadassa Juno-palkinnon parhaasta popalbumista, ja sitä myytiin maailmanlaajuisesti yli puoli miljoonaa kappaletta.
Vuonna 2012 ilmestynyt Havoc and Bright Lights oli Morissetten ensimmäinen Collective Sounds -levy-yhtiön kanssa. Se sai sekalaisen vastaanoton, mutta Kanadassa se nousi ensimmäisellä listaviikolla ykköseksi ja Yhdysvalloissa viidenneksi. Seuraavana vuonna Morissettelta ilmestyi konserttiäänitys Live at Montreux 2012.
Yksityiselämä
Morissette on sairastanut anoreksiaa ja bulimiaa. Hän ajautui syömishäiriöön, kun miespuolinen levy-yhtiön johtohenkilö sanoi, että hänen tulisi laihduttaa tullakseen kuuluisaksi. Hän on kertonut syömishäiriön tehneen hänestä suojautuvan, yksinäisen ja eristäytyneen. Morissette on myös kertonut, että hän yritti teini-iässä suojautua valtaansa väärinkäyttäviltä miehiltä. Kappaleen ”You Oughta Know” on sanottu käsittelevän Morissetten suhdetta näyttelijä Dave Coulieriin ja ”Hands Clean” Morissetten ja vanhemman levy-yhtiön johtohenkilön välistä suhdetta, joka alkoi Morissetten ollessa 14-vuotias. Morissette ei itse ole koskaan kommentoinut, keneen kappaleet viittaavat.
Morissette oli yhdessä näyttelijä Ryan Reynoldsin kanssa neljä vuotta, joista kaksi vuotta kihloissa kesäkuusta 2004 helmikuuhun 2007, mutta parin huhuttiin eronneen jo kesäkuussa 2006. Morissette avioitui rapmuusikko Mario Treadwayn kanssa 22. toukokuuta 2010. Morissettella ja Treadwayllä on kolme lasta (s. 2010, 2016 ja 2019). Ensimmäisen lapsen syntymän jälkeen Morissette kärsi synnytysmasennuksesta.
Morissetten henkilökohtaista taloutta hoitaneessa yrityksessä työskennellyt Jonathan Todd Schwartz kavalsi häneltä liki 4,8 miljoonaa dollaria vuosien 2010–2014 välillä. Schwartz tunnusti oikeudenkäynnissä tekonsa, ja hänet tuomittiin kuudeksi vuodeksi vankilaan sekä 8,6 miljoonan dollarin korvauksiin.
Luettelo Kampinmalmin peruspiirin suojelluista rakennuksista
Tämä on luettelo Helsingin Kampinmalmin peruspiirin suojelluista rakennuksista.
Kampinmalmi koostuu viidestä hallinnollisesta osa-alueesta: Etu-Töölö, Lapinlahti, Kamppi, Ruoholahti ja Jätkäsaari. Kampinmalmi sijaitsee Lauttasaaren itäpuolella ja Taka-Töölön eteläpuolella (raja Taka-Töölöön päin kulkee Pohjoisella Hesperiankadulla). Idässä Kampinmalmin naapurina on Vironniemen ja etelässä Ullanlinnan peruspiiri.
Salisburyn rautatieasema
Salisburyn rautatieasema on Salisburyn kaupungin päärautatieasema Wiltshiressä Englannissa. Asemaa ylläpitää South West Trains, minkä lisäksi asemalla pysähtyy First Great Westernin junia. Nykyisin käytössä oleva vuonna 1859 avattu asemarakennus on suojeltu.
Salisburyssa pysähtyvät South West Trainsin liikennöimät junat Lontoosta Waterloon rautatieasemalta Exeteriin ja Bristoliin. Lisäksi liikennettä on Romseyn ja Southamptonin kautta Chandler's Fordiin. Asemalla pysähtyy myös First Great Westernin liikennöimiä junavuoroja Cardiffin, Bristolin, Southamptonin ja Portsmouthin sataman välillä.
Vuonna 1906 Salisburssa liian kovalla vauhdilla mutkaan ajanut juna suistui raiteilta. Onnettomuudessa menehtyi yhteensä 28 ihmistä.
Matti Hukkanen
Matti Matinpoika Hukkanen tai Matts Huckain (7. kesäkuuta 1794 Rantasalmi – 12. elokuuta 1848 Kylliälän kartano, Viipurin pitäjä) oli suomalainen herastuomari, opettaja ja kansanrunoilija.
Hukkasen vanhemmat olivat ratsutilallinen ja kievarinpitäjä Matti Matinpoika Hukkanen (1769–1813) ja Ulriikka Eerikintytär Ruuthin (1769–1825). Hukkanen kävi Kuopion triviaalikoulua yhden kevätlukukauden 1807. Hän toimi lautamiehenä ja herastuomarina Rantasalmella ja omisti vuodesta 1819 alkaen Hiismäen ratsutilan. Hukkanen muutti vuonna 1831 perheineen Viipurin pitäjään ja hän toimi siellä Talissa sijainneen vuonna 1829 perustetun Kylliälän kasvatuslaitoksen opettajana. Hukkanen viljeli myös siellä vuokraamaansa Kylliälän (Nygård) maatilaa. Hukkanen kuoli koleraan elokuussa 1848.
Hukkanen oli myös kansanrunoilija ja hänen runojaan julkaistiin 1820-luvulla Turun Wiikko-Sanomissa. Näitä runoja olivat muun muassa toukokuussa 1820 julkaistu runo Kalliista Ajasta vuonna 1819. Elias Lönnrot yöpyi runonkeruumatkallaan Hukkasen luona Rantasalmella 29. – 30. toukokuuta 1828 ja merkitsi Hukkaselta muistiin yhden kirkonrakennusta käsitelleen runon.
Matti Hukkanen oli naimisissa vuoteen 1820 saakka Albertina Petanderin (1798–1820) kanssa ja vuodesta 1825 Rantasalmen lukkarin Johan Seskanderin (1769–1823) tyttären Maria Elisabet Johanintytär Seskanderin (s. 1802) kanssa.
Ihmiskunnan loppulaukka
Juoni
Hevosmiehet tekevät toki parhaansa. Puhuvien suomenhevosten legendaarinen kouluttaja, entinen eläinlääkäri Tarmo Saamakorpi näyttää mistä väry käy: hän lähtee siitostoimeen hevosmiehen tyylillä. Vanha uskollinen Haaveri-Aaroni ratsunaan hän karauttaa Orimattilan tilaltaan naisiin mutta tällä kertaa jaloin, epäitsekkäin aikein. Ihmissuvun on jatkuttava, ja vanhan konitohtorin värkeissä on vielä varaa.
Mutta ei sota yhtä miestä kaipaa, eikä ikämieheksi jo ehtinyt Saamakorpikaan ihmeitä voi tehdä. Perillinen kuitenkin syntyy, Toivo Armas, potra poika ja syntyessään maailmansensaatio. Poika varttuu Orimattilassa isä-Tarmon hevostilalla kätilöäitinsä Tainan hellässä hoidossa. Hevoset, maineikkaan Eri-Aaronin suomea taitavat jälkeläiset ovat pojan parhaita ystäviä. Miten maailma asettuu, kun se vähin erin hiljenee? Miten asiansa ja elämänsä ratkaisee ihmiskunnan nuorin mies? Työsarkaa on lujasti, niin miehellä kuin pollellakin. Toivo Armas ja Humu-Aaroni ovat tiukan haasteen edessä.
Andrzej Stalmach
Andrzej Stalmach (1. toukokuuta 1942 Jaworzno, Śląskie – 14. syyskuuta 2020) oli puolalainen yleisurheilija, jonka päälaji oli pituushyppy.
Jalkapallon A-sarjan kausi 1932
Jalkapallon A-sarjan kausi 1932 oli vuonna 1930 perustetun Mestaruussarjan (1930–1935 A-sarja tai Suomen sarja) kolmas kausi. Kaudella 1932 A-sarja pelattiin ensimmäistä kertaa kahdeksan joukkueen kaksinkertaisena sarjana.
Andrzej Stalmach
Stalmach sijoittui olympialaisten pituushypyssä kahdeksanneksi niin Tokiossa 1964 tuloksella 726 cm kuin myös Méxicossa 1968 tuloksella 794 cm. Budapestin EM-kilpailuissa 1966 hän sijoittui kymmenenneksi tuloksella 731 cm. Sisäratojen EM-kilpailuissa Prahassa 1967 hän sijoittui kolmanneksi.
Stalmach voitti pituushypyn Puolan mestaruuden vuosina 1963–1964 ja 1966–1968. Hän teki kaksi Puolan ennätystä ja oli ensimmäinen puolalainen kahdeksan metrin ylittäjä pituushypyssä. Ennätyksensä 811 cm hän hyppäsi vuonna 1968.
Jalkapallon A-sarjan kausi 1932
A-sarjan ja Suomen mestaruuden voitti HPS, joka varmisti kuudennen mestaruutensa toiseksi viimeisessä ottelussa 25. syyskuuta, kun se voitti TPS:n Sulo Pesosen, Viljo Kuhlbergin (2) ja Aulis Koposen maaleilla 4–2. Viimeiseksi sijoittuneet Toverit ja KIF putosivat B-sarjaan.
A-sarjan maalikuningas kaudella 1932 oli TPS:n Lauri Lehtinen 13 maalilla. A-sarjan yleisömäärä kaudella 1932 oli yhteensä 40 042 henkeä eli keskimäärin 715 katsojaa ottelua kohti.
Joukkueet
A-sarjaan osallistui kahdeksan joukkuetta, joista kuusi kaudelta 1931 ja kaksi nousijaa kauden 1931 B-sarjasta. B-sarjan loppusarjan kaksi parasta, ÅIFK ja Toverit, nousivat suoraan. Nousijajoukkueet korvasivat edellisellä kaudella viimeiseksi jääneet HJK:n ja ViPS:n.
Sarjataulukko
Lähde: Jalkapallokirja 1933
(M) = Suomen mestari; (P) = Putoaja
Suomen mestarit
Lähteet: Jalkapallokirja 1981 ; Pelimiehet. Suomen jalkapallon pelaajatilastot 1930–2006
Joukkueessa pelasivat myös Erkki Eriksson (11/1) ja Eino Kilpi (1/0).
De Ruyter (täsmennyssivu)
De Ruyter tarkoittaa useimmiten alankomaalaista amiraalia Michiel de Ruyteria.
Hr. Ms. De Ruyter on ollut kahdeksan Alankomaiden kuninkaallisen laivaston aluksen nimenä.
Luettelo jalkapallon naisten SM-mitalisteista
Tämä on luettelo jalkapallon naisten SM-mitalisteista. Vuosina 1971–1972 mestaruus ratkaistiin cup-muotoisena, eikä pronssimitaleista pelattu.
Peipsijärvi
Järven ja järvenosien nimityksiä
Peipsijärvellä on useita nimityksiä, jotka liittyvät järveen kokonaisuutena tai järven eri osiin. Niistä tärkeimmät ovat venäläisten ja virolaisten käyttämät nimitykset. He jakavat järven kolmeen järvenosaan. Järven eteläosa muodostaa pyöreähkön järvialtaan, jota kutsutaan Pihkovanjärveksi. Sen pohjoispuolella sijaitsee kapea järvenosa, joka on pikemminkin salmi kuin oma järvenosansa. Sen luonne poikkeaa suuresti pohjois- ja eteläosasta ja sitä kutsutaan Kuumajärveksi. Molemmat paikalliset nimet viittaavat veden lämpimyyteen. Pohjoista järvenosaa kutsutaan varsinaiseksi Peipsijärveksi tai pelkästään Peipsiksi. Venäläinen nimitys viittaa historiallisina aikoina sen rannoilla asuneisiin tšuudeihin. Venäläiset ja virolaiset viittaavat järvikokonaisuuteen käyttämällä siitä kaksoisnimeä Peipsi-Pihkva järv ja Tšudsko-Pskovskoje ozero (Чу́дско-Пско́вское о́зеро) tai myös Pskovsko-Tšudskoje ozero (Пско́вско-Чудско́е о́зеро). Suomen kieleen ei ole vakiintunut yleisestä käytäntöä pohjoisosan nimeksi. Siksi tässä artikkelissa käytetään virolaista tapaa kutsua pohjoisosaa Peipsin suurjärveksi tai vain Suurjärveksi.
Yleistä
Peipsijärvi sijaitsee Itä-Euroopan tasangolla viimeisen jääkauden mannerjäätikön muovaamassa painaumassa. Kallioperä on hiekkakiveä, jossa on kiviaineksen joukossa kalkkikiveä. Mannerjäätikkö on hionut pehmeään hiekkakiveen tasaisen ja loivapiirteisen painauman, joka aiheuttaa matalalle järvelle loivat ja tasaiset rannat. Sulavan mannerjäätikön reunan alta on purkautunut sulamisvesien mukana paljon hiekkaa, jota näkee järven rannikolla suuria määriä. Myös järvenselkien pohjassa on paljon hiekkaa.
Järven keskellä ja Narvanjoen syvänneurassa kulkee kaksi kolmasosa Venäjään ja Viron välisestä 333,8 kilometriä pitkästä valtionrajasta. Peipsijärven läntisestä puolesta kuuluu 1 570 neliökilometriä (km²) Virolle ja loput 1 985 km² Venäjälle. Pihkovanjärvestä kuuluu Virolle vain 10 km² sen luoteisosasta Värskan lahden ympäristössä. Valtioiden välinen rajalinja puolittaa Kuumajärven, jolloin molemmille valtioille jää järvenosasta 118 km². Suurjärven rajalinja kulkee etelässä keskellä järven pohjois-etelä-linjaa, mutta keskellä Suurjärven pohjoisosaa se kääntyy suoraan Narvanjoen niskalle. Raja seuraa tämän jälkeen Narvanjoen syvänneuraa kohti pohjoista. Suurjärvestä jää Virolle 1 442 km² ja Venäjälle 1 189 km². Järven itä- ja etelärannat ovat Pihkovan aluetta. Suurjärven itäranta ja Kuumajärven koillisosat ovat Outovan piiriä. Siitä etelään päin kuuluu Pihkovan piirille. Pihkovanjärven länsirannat kuuluvat Petserin piirille. Viron puolella rannat jakautuvat neljälle maakunnalle. Pohjoisrannat ovat Itä-Virumaata, pieni osuus Suurjärven luoteisrantoja ovat Jõgevamaata, sen eteläpuolella on Tartumaan pitkä osuus ja lopuksi Kuumajärven länsiranta kuuluu Põlvamaalle.
Järven koko
Peipsijärven 152 kilometriä pitkä vesialue on pohjois-etelä-suuntainen. Järven suurin leveys 47 kilometriä löytyy järven pohjoispäästä ja järven keskileveydeksi on saatu 23 kilometriä. Järven rantaviivan pituus on keskivedenkorkeudella 520 kilometriä. Järven pinta-alaksi ilmoitetaan usein vuonna 1977 julkaistu arvo 3 555 km² (keskivedenkorkeuden ollessa 30,0 metriä mpy.). Nykyään käytetään myös arvoja 3 543,07 km² ja 3 558 km², jotka saadaan hieman eri vedenkorkeuksilla. Virolaisten viranomaisten mukaan Suurjärven pinta-ala on 2 611 km², Pihkovanjärven 708 km² ja Kuumajärven 236 km². Venäläisten mukaan Suurjärvi on 2 613 km², Pihkovanjärvi 709 km² ja Kuumajärvi 236 km².
Järven keskisyvyydeksi ilmoitetaan usein kahta lukua 8,0 metriä tai 8,3 metriä, mutta se on Suurjärven keskisyvyys. Oikea arvo on 7,1 metriä. Syy ilmeiseen virheeseen johtuu nimityksestä; pohjoisosaa kutsutaan usein nimellä Peipsi. Peipsijärven tilavuudeksi ilmoitetaan 25,07 kuutiokilometriä (km³) ja 25,1 km³. Virolaisten viranomaisten mukaan Suurjärven tilavuus on 21,9 km³ tai 21,79 km³, Pihkovanjärven 2,68 km³ ja Kuumajärven 0,6 km³. Narvanjoen vuosittainen virtaama on 12,6 km³, joten vuodessa vaihtuu noin puolet järven vedestä. Veden viipymäksi voidaan siksi ilmoittaa noin kaksi vuotta.
Järven pohja
Kolmekymmentä metriä merenpinnan yläpuolella sijaitsevan Peipsijärven keskisyvyys on 7,1 metriä ja suurin syvyys 15,3 metriä. Järven pohja muodostuu kallioperästä, jonka paksuus vaihtelee 45–50 kilometriin. Sen ylimmät kerrostumat muodostuivat devonkaudella (416–360 miljoonaa vuotta sitten) ja ne ovat kalkkipitoista hiekkakiveä ja hiekkakivikerros on 300–600 metriä paksu. Jääkaudella mannerjäätiköt ovat kuluttaneet pehmeään kallioon loivapiirteisen järveä leveämmän uran, joka paljastui viime jääkauden loppuvaiheessa mannerjäätikön alta varsin tasaiseksi kuluneena. Kalliopinta alkoi vasta silloin peittyä hiekalla, moreenilla ja kivillä, jotka jäivät sulavasta mannerjäätiköstä jälkeen. Paikalle kerääntyi vettä, joka muodosti mannerjäätikön reunaa vasten jääjärven. Ympäristöstä järveen laskeneet joet toivat veden mukana lietettä ja savea, jotka laskeutuivat järven pohjaan sedimentiksi. Vapautuminen mannerjäästä ja sedimenttien kerääntyminen järven pohjalle on jatkunut vasta 13 000 vuotta, joten sedimenttipatja on geologisesti ohut. Hiekka ja moreenikerrosta on tavallisesti 1–2 metriä ja se on vain harvoin yli 10 metriä paksu. Se koostuu savesta, hiekasta ja siltistä sekä orgaanisesta mudasta, jota voi esiintyä Suurjärvellä 40 %, Kuumajärvellä 85 % ja Pihkovanjärvellä 35 % sedimentin aineksesta. Järvi on syvin sen pohjoispäässä ja matalin Kuumajärvellä. Maankohoaminen on alueella hidasta, mutta samalla se on epätasaista. Järven pohjoispää kohoaa edelleen nopeammin kuin sen eteläpää. Tämän seurauksena järvi laajenee siihen suuntaan, mutta syveneekö se samalla, riippuu voimakkaasti sedimentaation nopeudesta.
Saaret
Peipsijärvi on melko saareton, sillä isompia saaria on 35 ja niiden yhteinen pinta-ala on vain 29,7 km². Muutamaa saarta lukuun ottamatta kaikki saaret sijaitsevat rannikoiden tuntumassa. Ne ovat yleensä matalia saaria, jotka peittyvät osittain veteen vedenpinnan korkeuden noustessa. Viisi saarta on asuttua. Suurin saari on Venäjälle kuuluva Kolpino (Колпино, 11,1 km²), toiseksi suurin Virolle kuuluva Piirissaar (7,5 km²) ja kolmantena on venäläinen Kamenka (Каменка, 4,0 km²). Piirissaar sijaitsee Suurjärven ja Kuumajärven järvialtaiden rajalla. Eniten saaria esiintyy Pihkovanjärvellä, jonka järvenselällä sijaitsee esimerkiksi yksinäinen Semskij (Семский). Pihkovanjärven saariksi ei aina muisteta ilmoittaa Velikajajoen suistoalueen noin 40 lietesaarta, joiden välissä virtaa Velikajan lukuisat suuhaarat. Yhdellä lietesaarella on jopa asutusta.
Rannikot
Peipsijärven 520 kilometrin pituinen rantaviiva on yleensä melko selkeäpiirteinen. Poikkeuksina tästä ovat esimerkiksi pääaltaan kaakkoisnurkassa hiekkasärkän takana sijaitseva Raskopelin lahti, Kuumajärven rikkonainen itäranta sekä jokea muistuttava Värskanlahti.
Järvi on yleensä hyvin tasapohjainen ja sen rannat ovat tasaisia ja loivia, mikä johtuu jääkaudella tapahtuneesta mannerjäätikön tasaisesta kulutuksesta. Nykyiset rantojen harvinaiset epätasaisuudet johtuvat maaperästä esiin pilkistävästä kallioperästä, jääkauden jälkeen kasautuneista moreenikummuista, epätasaisuudet syntyvät jatkuvasti kevätjäiden puskevan liikkeen vuoksi tai sitten suoraan ihmistoiminnasta. Etenkin luoteis-, pohjois- ja koillisrannikot ovat hiekkaisia alueita, joissa luonto on mäntyä kasvavaa kangasmetsää ja joka on kesäisin lomailijoiden suosiossa. Muualla, ja erityisesti Peipsin alangolla, esiintyy runsaasti kosteikkoja ja suoalueita. Ne ovat muodostuneet järven vedenpinnan vaihteluista, jotka seuraavat hitaasti toisiaan vuosikymmenten välein. Myös keväiset tulvat edesauttavat soistumista.
Rantojen loivapiirteiset rannat ovat matalina herkästi lämpeneviä. Keskikesällä avoveden pintalämpötila voi nousta 22 °C ja rantavedessä 26 °C lämpötilaan.
Vedenpinnan säännöstely, vaihtelut ja virtaukset
Voimakkaat tuulet voivat nostaa matalassa järvessä lyhyitä ja teräviä aaltoja. Aallot voivat tulla 1,5-metrisiksi ja korkein aallokko yltää 2,8 metrin korkeuteen. Tuulen paine työntää veden pintakerrosta edellään ja aiheuttaa järvessä virtauksia. Esimerkiksi pohjois- tai etelätuulella Suurjärvellä on kaksi virtauspyörrettä, jotka virtaavat kummallakin rannalla tuulta vastaan, kun ne pyörivät vastakkaisiin suuntiin. Samaa tapahtuu Suurjärvessä myös itä- ja länsituulilla. Virtaukset erottuvat selvimmin Kuumajärvessä, kun vesi vaihtaa puolta Suurjärven ja Pihkovanjärven välillä.
Peipsijärven valuma-alue
Järvi kuuluu Narvanjoen vesistöön, jonka laskujoki Narvanjoki laskee Itämeren Suomenlahteen. Sen valuma-alueen pinta-ala on 56 200 km² ja joka on 3,6&% koko Itämeren valuma-alueesta. Siitä 36 100 km² (64,3%) kuuluu Venäjälle, 17 000 km² (30%) Virolle ja 3 560 km² (5,5%) Latvialle. Valuma-alueen eteläosissa on vielä pieni osa, joka ulottuu Valko-Venäjälle. Peipsijärven valuma-alue on Narvanjoen valuma-aluetta hieman pienempi. Sen 47 800 km² laajuisesta valuma-alueesta 27 917 km² kuuluu Venäjälle, 16 323 km² Virolle ja muut alueet ovat edellisen vertailun suuruiset.
Järvestä virtaa vuosittain Narvanjoen kautta keskimäärin noin 12,6 km³ vettä, mikä muodostaa 3 % Itämeren kokonaisvirtauksesta. Järveen laskevista joista ja puroista tulee yhteensä 9,3 km³ vuodessa ja sateista tulee 2,0 km³ lisää. Järveen tulevasta vedestä poistuu 85,3 % Narvanjoen kautta ja vedenpinnalta haitumalla häviää 14,7 % lisää. Järveen laskevista joista ovat kaksi muita selvästi suurimpia: Velikaja ja Emajoki. Seuraavaksi suurempia ovat esimerkiksi Võhandu, Želtša, Piusa , Rannapungerja ja Tšornaja.
Järven valuma-alueen maankäyttö jakaantuu seuraavasti: viljeyalueet 42 %, metsämaat 40 %, kosteikot ja suot 6 %, avovettä 2 % ja asutus-, teollisuus- ja tiestön alueet 10 %. Valuma-alueen aktiivisesti viljelty maa-ala on huomattavasti kutistunut 1990-luvulta alkaen. Esimerkiksi Velikajan valuma-alueella 40 % peltoalasta ei ole aktiivisessa viljelyssä.
Ilmaston vaikutukset
Kuumajärvellä vesi on muuta järveä hieman lämpimämpi talvella ja keväällä. Kuumajärven jäätilanne on erilainen kuin muissa järvenosissa, sillä täällä ovat jäät heikommat, ohuemmat ja ne lähtevät Kuumajärvestä yleensä ensimmäisenä.
Vedenlaatu
Peipsijärvi oli viime vuosisadalla vielä miksotrofinen järvi, mutta sen tila on siitä asti heikentynyt. Peipsijärven tilaa on seurattu sitä tiiviimmin mitä enemmän se on rehevöitynyt. Rehevöitymisen varjopuolena on ollut ennen niin kalaisan järven tuotannon vähentyminen. Heikko vedenlaatu johtuu osaltaan pitkäaikaisesta asutuksen ja teollisuuden jätevesien laskemisesta suoraan puhdistamatta Peipsijärveen laskeviin jokiin. Tässä asiassa on tapahtunut edistystä. Toisaalta, vaikka Peipsijärven valuma-alueella toiminut maatalous on vähentynyt, ovat sen päästöt ovat edelleen suhteellisen korkeat. Metsien tiheä ojitus tuo sadevedet nopeasti jokiin ja samalla huuhtoutuu niihin veden mukaan maaperästä ravinteita. Järven rehevöityminen ei ole tasaista, vaan Pihkovanjärvi voidaan luokitella hypertrofiseksi järvenosaksi ja pohjoinen järviallas eutrofiseksi järvenosaksi. Samalla kun järvi rehevöityy kauttaaltaan, kulkeutuvat ravinteet etelästä kohti pohjoista. Veden virratessa pohjoiseen päin saa Kuumajärvi osansa Pihkovanjärven ravinteista. Rehevyydestä kertova ja silmin helposti havaittava suure on näkösyvyys. Se on samealla Pihkovanjärvellä keskimäärin 0,7 metriä, Kuumajärvellä 0,95 metriä ja Suurjärvellä 1,8 metriä. Näkösyvyys vaihtelee sameustilanteen mukaan 0,5 – 3,4 metriin. Yhteyttävien levien elopaino vaihtelee suuresti. Tutkimuksissa käytetään yleensä klorofylli-α mittaustuloksia. Ne ovat keskimäärin 23,7 mikrogrammaa litrassa vettä (μg/l, vaihtelua 6,4 – 88,0 μg/l). Pihkovanjärvessä vaihtelu on suurempaa (26,2 – 149,6 μg/l) kuin Suurjärvessä (5,9 – 53,9 μg/l). Samansuuntainen tulos saadaan kokonaisfosforin ja kokonaistypen pitoisuuksilla. Se on Peipsijärvellä fosforin osalta keskimäärin 48,3 μg/l (vaihtelua 16,7 – 140,2 μg/l) ja typen osalta 784 μg/l (vaihtelua 439 – 1 400 μg/l). Pihkovanjärvessä fosforin arvot voivat vaihdella 53,1 – 250,8 μg/l ja typen arvot 829 – 1 577 μg/l. Suurjärvessä tilanne on parempi: fosforipitoisuudet ovat 17,1 – 82,0 μg/l ja typpipitoisuudet 417 – 1 188 μg/l.
Vesikasvillisuus
Järvestä tavataan noin 150 suurta vesikasvi- ja kosteikkokasvikasvilajia (ilmoitetaan myös 120 lajia ), joista yleisin on aina ollut ahvenvita ja rantavedessä järviruoko. Vesikasvillisuus on kokenut ravinteiden lisääntyessä muutoksia. Muutamat mesotrofiset kasvilajit ovat katoamassa eutrofisten kasvilajien lisääntyessä. Maisemallisesti suuri muutos on ruokakasvillisuuden 70-kertaistuminen järven pohjoisosassa. Ruovikoiden lisääntyminen johtuu kolmesta asiasta: ravinnemäärien kasvusta, 1960- ja 1970-lukujen matalat vedenpinnat ja ruovikoiden niittämisen loppuminen. Rehevöityminen on suosinut sellaisia vesikasveja kuin pikkuhaura, vesirutto, pyörösätkin, karvalehti, ristilimaska, isolimaska ja hentovita. Nämä ovat yleisiä Peipsijärven eteläosissa ja ne leviävät kohti pohjoisosan rantoja. Järven vesikasvillisuus oli lajimäärissä ja elopainossa mitattuna runsainta 1970- ja 1980-luvuilla. Rehevöityminen on sen jälkeen jatkunut ja kasvilajien lajien biomassat ovat muuttuneet ruokokasvien eduksi. Ne lajit, jotka viihtyvät ruokojen joukossa, menestyvät edelleen myös hyvin.
Kalakanta
Peipsijärvi on Pohjois-Euroopan kalarikkain järvi, joka on antanut kalastajille vuosittain noin 7 000 – 11 000 tonnin saaliit. Historiallisesti tärkeimmät kalastetut lajit ovat olleet kuore, muikku ja kuha, mutta nämä ovat menettäneet aikaisemman taloudellisen merkityksensä. Nykyiset kalasaaliit ovat pudonneet puoleen 1900-luvun alun saaliista, mutta tämä trendi näkyi jo 1800-luvulla. Kalasaaliiden väheneminen oli silloin pääsyy järven tutkimusten aloittamiseen. Vuosisaaliin keskiarvo oli 1930-luvulla 11 650 tonnia (noin 33 kilogrammaa hehtaarilta eli kg/ha) ja 2005–2009 enää 5 593 tonnia (16 kg/ha) ja samalla ovat saalislajien keskinäiset suhteet muuttuneet. Muikun osuus oli 1930-luvulla 43 % saaliista, särjen 16 %, ahvenen 7 % ja lahnan 7 %. Vuosina 2005–2009 saaliskalojen osuus oli kuhalla 34 %, lahnalla 17 %, särjellä 14 % ja ahvenella 13 %. Saalisluetteloissa esiintyvät yleisesti myös hauki, made, kiiski, siika, ankerias, sorva, säyne, suutari ja pasuri. Järvessä elää ainakin 37 eri kalalajia. Edellisten lisäksi tavataan vielä esimerkiksi kivisimppu*, kymmenpiikki, kolmipiikki, monni*, kivennuoliainen, mutakala*, rantaneula*, ruutana, vimpa, salakka, törö, allikkosalakka, mutu, toutain*, turpa, seipi, karppi, harjus*, taimen, pikkunahkiainen, punasalakka ja hopearuutana (* rauhoitettuja).
Lintukanta
Järvellä ja sen rannikolla elää ja pesii 180 lintulajia ja siellä on nähty 266 eri lintulajia, joista 15 ovat satunnaisia vierailijoita. Järvi on yli miljoonalle muuttolinnulle tärkeä pysähtymispaikka. Keväisin ovat yleisimmät muuttajat tukkasotka, lapasotka, telkkä, alli, isokoskelo ja tukkakoskelo, ja syksyisin puolisukeltajat, haapanat ja edellä mainitut sotkat ja koskelot. Yleisiä, näkyviä tai tunnettuja järviympäristöön sopeutuneita lintulajeja ovat harmaahaikara, mustahaikara, kyhmyjoutsen, merikotka, nokikana, härkälintu, pikkulokki, naurulokki, mustatiira, liro, sinisorsa ja kuningaskalastaja. Lintukannan suojelemiseksi on perustettu Venäjän puolelle Peipsijärven rauhoitusalue ja Viroon joukko Natura 2000 -alueita.
Nisäkkäät ja matelijat
Järven vesi- ja rantaympäristöön ovat sopeutuneet joukko nisäkkäitä. Niitä ovat Peipsijärvellä euroopanmajava, piisami, saukko ja minkki sekä vesipäästäinen ja vesimyyrä. Matelijoista tavataan sammakko, viitasammakko, vihersammakko, kaivajasammakko, lessonansammakko, viherkonna, rupikonna, vesilisko, rupilisko, hietasisilisko, sisilisko, vaskitsa, rantakäärme ja kyykäärme.
Luonnonhistoriaa
Peipsijärvi on geologisesti hyvin nuori järvi. Se muodostui viime jääkauden loppuvaiheessa, kun sulavan mannerjäätikön reuna paljasti nykyisen järvenpohjan alueet jään alta noin 13 000 vuotta sitten. Paikalle oli kerääntynyt jäätiköiden sulamisvettä peittäen aluksi koko järven alueen allensa. Jääjärveen kertynyt vesi virtasi aluksi mannerjäätikön reunaa seuraten kohti länttä, missä vedet laskivat Baltian jääjärveen. Mannerjäätikön reuna perääntyi hitaasti satojen vuosien ajan kohti pohjoista. Ensin paljastuivat Pihkovanjärven alueet ja sitten Kuumajärven alueet. Peipsijärven kohdalla ollut jääjärvi oli pinta-alaltaan moninkertainen nykyiseen verrattuna, sillä sen rannat sijaitsivat etelässä kaukana Pihkovan kaupungin takana. Mannerjäätikön vetäytyessä Suomenlahdelle jäi koko Peipsijärvi ja sen ympäristö veden alle. Vasta 11 580 vuotta sitten, kun Baltian jääjärven vedenpinta putosi lyhyessä ajassa 28 metriä, laski myös Peipsijärven vedenpinta. Narvanjoen niska kului nopeasti syvemmäksi ja Peipsijärvi kuivui lähes tyhjilleen. Peipsijärvi muodostui vain sen pohjoisosan altaaseen kertyneestä vedestä, jonka pinta-ala oli vain puolet Suurjärven nykyisestä koosta (Pikku-Peipsi). Silloin Velikaja laski Pihkovanjärven ja Kuumajärven pohjaa pitkin pohjoiseen järvialtaaseen. Siihen yhtyivät lännestä virtaava pieni Emajoki ja idästä virtaava Želtša sekä kaikki muut pikkujoet.
Henryk Grabowski
Henryk Piotr Grabowski (19. lokakuuta 1929 Czeladź – 3. maaliskuuta 2012 Czeladź) oli puolalainen yleisurheilija, jonka päälaji oli pituushyppy.
Peipsijärvi
Luonnonhistoriaa
Pihkovanjärven vuoro tuli seuraavaksi. Pikku-Pihkovanjärvi laajeni ja saavutti lopulta nykyiset rantansa. Vaikka Pihkovanjärven rannikko ei nykyään enää kohoa, nousee vielä Peipsijärven pohjoisranta. Tämän vuoksi Pihkovanjärven vesi tulee vielä hiljalleen tulvimaan kauemmaksi etelään seuraavan tuhannen vuoden ajan. Tästä hitaasta tapahtumasta on jopa historiallisia mainintoja. Pihkovan kronikassa vuodelta 1458 on maininta kirkosta, joka oli rakennettu Suurjärven etelärannikolle Ozolitsan saarelle. Nouseva vesi kulutti saarta yhä enemmän ja lopulta kirkko oli hylättävä. Kirkon rauniot näkyvät edelleen siinä kohdassa, jossa Ozolitsan saaresta on jäänteenä kaksi pikkusaarta Ležnitsa ja Stanok.
Henryk Grabowski
Helsingin olympialaisissa 1952 Grabowski karsiutui loppukilpailusta tuloksella 677 cm. Melbournen olympialaisissa 1956 hän voitti karsintakilpailun tuloksella 752 cm. Loppukilpailussa hän sijoittui kymmenenneksi tuloksella 715 cm. Tukholman EM-kilpailuissa 1958 hän saavutti pituushypyssä pronssia tuloksella 751 cm. Italian Attilio Bravi jäi samalla tuloksella neljänneksi. Grabowskin maanmies Kazimierz Kropidłowski saavutti hopeaa.
Peipsijärvi
Alueen kulttuurihistoriaa
Peipsijärven ympäristö muodostaa kulttuurialueen, joka on ollut asuttu mesoliittiselta kaudelta lähtien. Sen kautta on kulkenut viikinkien käyttämä kauppareitti. 800-luvulla järven kaakkoispuolelle syntyi Pihkovan kaupunki, minkä jälkeen itäslaavit alkoivat levittäytyä seudulla asuneiden itämerensuomalaisten keskuuteen. Vuonna 1242 järven jäällä käytiin Peipsijärven taistelu, joka pysäytti saksalaisen ritarikunnan etenemisen Novgorodin alueelle.
Brian Shawe-Taylor
Brian Newton Shawe-Taylor (28. tammikuuta 1915 – 1. toukokuuta 1999 ) oli brittiläinen kilpa-autoilija, joka osallistui muun muassa Formula 1 -sarjaan. Hän osallistui vain kolmeen Grand Prix -kilpailuun, joista kahdessa hän osallistui itse kilpailun lähtöön. Hän ei kuitenkaan onnistunut keräämään yhtään MM-pistettä F1-urallaan.
Peipsijärvi
Alueen kulttuurihistoriaa
1500-luvulta lähtien Peipsijärven länsirannalle alkoi siirtyä venäläisiä kalastajia, jotka sittemmin muodostivat Viron vanhauskoisen venäläisasutuksen. Venäläiset harjoittivat myös käsityöammatteja ja puutarhaviljelyä sekä kävivät muualla ansiotöissä. Virolaiset ja setukaiset asettuivat ainoastaan maanviljelyyn soveltuville paikoille, joita Peipsijärven rannoilla on melko vähän. 1800- ja 1900-lukujen vaihteessa virolaisia muutti paljon järven itäpuolelle Outovan kihlakuntaan.
Henryk Grabowski
Grabowski paransi pituushypyn Puolan ennätystä kahdeksan kertaa vuosina 1952–1958. Hänen ennätyksekseen jäi 781 cm.
Hennalan vankileiri
Hennalan vankileiri oli Suomen sisällissodan jälkeen Lahdessa Hennalan varuskunnassa toiminut vankileiri. Virallinen nimi oli Lahden Sotavankila. Nimi muuttui 15.9.1918 Vankeinhoitohallituksen alaiseksi Lahden Pakkotyölaitokseksi. Hennalassa oli vangittuna noin 13 000 punaista. Heistä kuoli Suomen sotasurmat -tietokannan mukaan ainakin 1 200.
Olosuhteet leirillä
Hennalan vankileirillä oli huomattavasti enemmän vankeja, kuin mitä kasarmialueelle olisi siedettävästi mahtunut ja siksi sen huolto oli lähes mahdotonta. Päivittäinen ruoka-annos koostui suolasilakan puolikkaasta ja pienistä leivänpaloista. Vankien on kerrottu kuorineen alueella kasvaneita koivuja saadakseen nilaa syötäväksi. Osa vangeista teki työtä ja he saivat suuremman ruoka-annoksen. Leirillä toimi myös valtiorikosoikeus, joka jakoi summittaisesti ankaria tuomioita usein pelkkien kuulopuheiden perusteella. Teloitettujen lisäksi Hennalassa kuoli vankeja myös nälkään sekä erilaisiin kulkutauteihin, mutta heitä surmattiin myös ilman oikeudenkäyntiä. Liukkosen tutkimuksessa selvisi, että naiset eivät olleet maataloudessa työskenteleviä piikoja ja maatyöläisiä, kuten tuolloin enemmistö suomalaisista työläisnaisista oli. Teloitetut naiset olivat tehtaissa työskennelleitä kaupunkilaisnaisia ja lähes kaikki naissotilaita.
Hennalan vankileirin vartioiden esimiehenä ja kenttäoikeuden tuomarina 5.5.-21.5. toimi majuri Hans Kalm. Hänen miehistönsä koostui lähinnä Evon ja Tuomarniemen metsänvartijakoulujen oppilaista. Lahdessa ammuttiin toukokuun kolmen ensimmäisen viikon aikana yli 500 vankia. Toukokuun 9. tai 10. päivä teloitettiin 152 naisvankia Lahdessa Mustankallion hautausmaalla. Nuorin Lahdessa teloitettu naisvanki oli vain 14-vuotias. Leirillä oli myös vangittujen naisten pieniä lapsia. Punakaartien johtajista Hennalassa ammuttiin yleisesikuntapäällikkönä toiminut Ali Aaltonen, jonka Hans Kalm tiettävästi teloitti henkilökohtaisesti.
Hennalan merkitys
Hennalan muisto säilyi Lahdessa paikallisten asukkaiden mielissä vuosikymmeniä. Myös muualla maassa leiristä muodostui Tammisaaren ohella kaikkien tunnetuin sisällissodan jälkeisistä lukuisista vankileireistä, ja sen koettiin symboloivan koko sodan hävinneen osapuolen kärsimyksiä. Hennalan vankileiri on vuosikymmenten saatossa esiintynyt myös lukuisissa kaunokirjallisissa teoksissa, näytelmissä ja musiikkikappaleissa.
Aiheesta muualla
60.96806°N, 25.62222°W
Medal of Honor: Warfighter
Medal of Honor: Warfighter on Danger Close Gamesin kehittämä ja Electronic Artsin julkaisema ensimmäisen persoonan ammuntapeli Se on suora jatko-osa vuoden 2010 Medal of Honorille ja on Medal of Honor -pelisarjan 14. osa. Peli paljastettiin virallisesti 23. helmikuuta 2012 ja se julkaistiin lokakuussa 2012.
Vastaanotto
V2.fi antoi pelille arvosanaksi 2/5 tähteä arvostelussaan.
IGN antoi pelille arvosanaksi 4/10 arvostelussaan.
Domaszowice
Domaszowice on muun muassa seuraavien Puolan paikkojen nimi:
Pensashanhikit
Pensashanhikit (Dasiphora) on kasvisuku ruusukasvien heimossa. Kaikki suvun lajit kasvavat luonnonvaraisina Aasiassa, paitsi keltapensashanhikki (Dasiphora fruticosa), jonka levinneisyysalue ulottuu koko pohjoisen pallonpuoliskon viileänlauhkealle vyöhykkeelle. Aiemmin suku on tavallisesti sisällytetty hanhikkeihin (Potentilla) sektiona nimellä Potentilla sect. Rhopalostylae, mutta viimeaikaiset geneettiset tutkimukset ovat osoittaneet sen olevan erillinen suku.
Pensashanhikkien pariliuskaiset lehdet jakautuvat viiteen (toisinaan kolmeen tai seitsemään) lehdykkään, minkä vuoksi niitä monissa kielissä kutsutaan nimellä cinquefoil (, "viisi lehteä").
Lajeja
Suomen Lajitietokeskus jakaa kelta- ja valkopensashanhikin (Dasiphora glabrata) omiksi lajeikseen, mutta GBIF pitää niitä yhtenä lajina. Flora of China sisällyttää myös pihtihanhion (Potentilla bifurca eli Sibbaldianthe bifurca) ja Potentilla imbricatan pensashanhikkeihin, mutta näillä lajeilla (jotka eivät ole pensaita) ei ole juuri yhtäläisyyksiä pensashanhikkeihin.
Trevor Ford
pienoiskuva|Trevor Ford vuonna 1959. Trevor Ford (1. lokakuuta 1923 Swansea – 29. toukokuuta 2003) oli walesilainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan hyökkääjä. Hän pelasi Walesin maajoukkueessa 38 maaottelua ja teki niissä 23 maalia, joista jälkimmäinen oli aikanaan Walesin maajoukkueen ennätyslukema. Seuratasolla hän edusti Swansea Townia, Aston Villaa, Sunderlandia, Cardiff Cityä, Newport Countya ja alankomaalaista PSV Eindhovenia.
Taimietana
Taimietana (Lehmannia valentiana) on harjaetanoiden heimoon lukeutuva kotilolaji. Se on kansainvälisesti merkittävä kasvihuoneviljelyn tuholainen ja luokiteltu Suomessa haitalliseksi vieraslajiksi.
Koko ja ulkonäkö
Täysikasvuinen taimietana on venyneenä 5–7 cm:n pituinen ja väriltään kellanruskea tai harmahtava. Selän keskellä ja molemmilla kyljillä on tummat pitkittäisjuovat. Kylkien juovat saattavat joskus olla kaksinkertaiset. Kilven sivuilla on tummat juovat, takakärki terävä ja pinnassa sormenjälkeä muistuttava uurrekuvio. Hengitysaukko on eläimen oikealla kyljellä kilven takaosassa. Selkäpuolella on peräpään kärjestä selän puoleenväliin ulottuva harjanne. Antura on harmaa. Etanan erittämä lima on hyvin vetistä ja väritöntä.
Levinneisyys
Alun perin taimietana on peräisin Pyreneiltä, mutta 1920-luvulla se alkoi levitä keskisen Euroopan kasvihuoneisiin ja 1960-luvulla saavutti Suomenkin. Nykyisin laji on levinneisyydeltään jokseenkin kosmopoliitti. Suomessa varmoja taimietanaesiintymiä tunnetaan ainakin Helsingistä, Turusta ja Vaasasta, mutta luultavasti niitä on muuallakin.
Elinympäristö ja elintavat
Taimietana on kulttuuriympäristöjen laji, joka kuitenkin Suomen oloissa elää vain kasvihuoneissa. Se on huomattava tuholainen, joka käyttää ravinnokseen kasvien lehtien, kukkien ja hedelmien lisäksi myös juurakoita ja sipuleita. Maanpäällisiin kasvinosiin etanat kiipeävät yöllä. Päivisin etanat kaivautuvat multaan ja syövät maanalaisia kasvinosia, eikä niitä siksi voi torjua poistamalla piiloutumispaikkoja.
Häirittynä etana erittää valtavasti limaa. Parittelu on hyvin nopea ja kestää alle kolme minuuttia. Munia eläin tuottaa kerralla noin 60.
Rikkakeltalemmikki
Rikkakeltalemmikki (Amsinckia micrantha) on yksivuotinen lemmikkikasvi, jota esiintyy läntisessä Pohjois-Amerikassa. Lajin siirottavakarvainen varsi kasvaa kymmenestä 30:een senttimetriä korkeaksi. Lehtien lavat ovat suikeita ja karvaisia. Kukinto on haarainen kiemura eli toispuolinen viuhko. Verhiö on lähes tyveen asti liuskoittunut munanmutoisiksi liuskoiksi. Torvimainen teriö on keltainen ja noin viisi millimetriä leveä.
Stan Collymore
Stanley Victor "Stan" Collymore (s. 22. tammikuuta 1971) on entinen englantilainen jalkapalloilija. Hän pelasi uransa aikana muun muassa Valioliigassa Nottingham Forestissa, Liverpoolissa ja Aston Villassa. Collymore pelasi myös kolme ottelua Englannin maajoukkueessa.
Collymoresta maksettiin vuonna 1995 Ison-Britannian kaikkien aikojen korkein siirtosumma, kun hän siirtyi Nottingham Forestista Liverpooliin 8,5 miljoonalla punnalla.
Jalkapalloilun lisäksi Collymore pääsi otsikoihin vuonna 1998 lyötyään tyttöystäväänsä Ulrika Jonssonia. Hänellä on myös rooli elokuvassa Basic Instinct 2.
Top Thrill Dragster
Top Thrill Dragster on vuoristorata, joka sijaitsee Cedar Point -huvipuistossa Sanduskyssä Yhdysvalloissa. Vuoristoradan on valmistanut Intamin, ja se otettiin käyttöön 4. toukokuuta 2003. Laitteen korkeus on 128 metriä, pituus 850 metriä ja huippunopeus 193 km/h. Vuoristoradan juna kiihtyy huippunopeuteen neljässä sekunnissa. Top Thrill Dragsterin kapasiteetti on 1 000 matkustajaa tunnissa, ja sen rakentaminen maksoi 25 miljoonaa Yhdysvaltain dollaria.
Elokuussa 2021 vuoristoradassa tapahtui onnettomuus, jossa laitteeseen jonottanut henkilö loukkaantui vakavasti, kun vuoristoradan junasta irronnut osa osui häneen. Onnettomuuden takia laite suljettiin loppukaudeksi, ja se pysyi suljettuna myös vuonna 2022. Vuonna 2023 Cedar Point ilmoitti, että se aikoo avata vuoristoradan uudelleen 2024.
Top Thrill Dragster oli valmistuessaan maailman korkein ja nopein vuoristorata. Se kuitenkin hävisi molemmat sijoitukset toukokuussa 2005, kun Kingda Ka avattiin. Vuonna 2021 Top Thrill Dragster oli maailman toiseksi korkein ja kolmanneksi nopein vuoristorata.
Villakilpikkä
Villakilpikkä (Planococcus citri) on eräs villakilpikirvojen heimoon kuuluva laji ja on kilpikirvojen tapaan myös kasvintuhooja.
Ulkonäkö
Aikuinen villakilpikkänaaras on ovaalin muotoinen, noin 4–5 mm pitkä ja 1,5 mm leveä. Se erittää ympärilleen villamaisen suojuksen, joka voi olla 5–15 mm. Naaraan ruumista reunustaa 18 paria vahapiikkejä. Aikuisella naaraalla saattaa näkyä pituussuunnassa harmahtava raita selkäpuolella.
Elämänkierto
Villakilpiköiden kehitys munasta aikuiseksi on varsin pitkä: 3–3,5 kk 18 asteessa, 1,5 kk 22 asteessa ja 4 viikkoa 30 asteessa. Koiras elää aikuistuttuaan vain 1–2 vrk, jona aikana se hedelmöittää useita naaraita. Aikuiset naaraat elävät keskimäärin kolme kuukautta.
Villakilpikkä kasvintuhoojana
Villakilpikkänaaraat ja niiden nuoruusasteet vahingoittavat kasveja imemällä niiden soluista kasvinesteitä. Aikuiset koiraat eivät vioita kasveja. Suurin haitta on villakilpiköiden erittämä mesikaste ja siinä elävät noki- ja härmäsienet. Lisäksi villakilpikät erittävät kasveihin myrkkyjä, jotka saattavat aiheuttaa joidenkin kasvien epämuodostumista. Kasvin saastuneet lehdet kellastuvat ja putoavat ennenaikaisesti. Kasvien kasvu tyrehtyy ja pienet kasvit voivat kuolla kokonaan.
Uuden Provado-nimisen torjunta-aineen kerrotaan tehoavan myös villakilpiköihin. Ainetta saa joko aerosolina, tai multaan työnnettävinä puikkoina. Se imeytyy kasviin ja kasvin nesteitä imevät kirvat syövät sitä ja kuolevat. Tehoaineena on neonikotinoideihin kuuluva imidaklopridi. Ainetta löytyy myös muilla tuotenimikkeillä. Aine on kuitenkin ongelmallista syötäväksi tarkoitetuissa kasveissa, koska se kulkeutuu kaikkiin kasvin osiin.
Villakilpiköitä voidaan torjua myös ns. biologisella torjunnalla. Tällöin kasviin päästetään nk. crypto-petokuoriaisia, kuten ansaripirkkoa eli amerikankilpikkäpirkkoa eli amerikanleppäpirkkoa (Cryptolaemus montrouzieri), jotka syövät kirvoja. Kun kaikki kirvat on syöty, petokuoriaiset kuolevat myös. Tämä torjuntamenetelmä on myrkytön ja on näin ollen hyvä vaihtoehto ruokakasvien tapauksessa.