cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Maurice de Vlaminck
Maurice de Vlaminck (4. huhtikuuta 1876 Pariisi – 11. lokakuuta 1958 Rueil-la-Gadelière) oli ranskalainen, flaamilaissyntyinen, ekspressionistinen, itseoppinut taidemaalari ja graafikko. Hän oli yksi fauvismin perustajista, ja kuului aluksi Matissen piirin fauvisteihin. Uransa alkuvaiheessa hän maalasi usein kirpeän puhtailla väreillä maisemia ja Pariisia. 1910-luvulta lähtien hän maalasi rakenteellisesti kiinteämmin kuin aiemmin mutta edelleen iskevästi ja ekspressionistisesti. De Vlaminckin töissä on vaikutteita Vincent van Goghilta ja Paul Cézannelta sekä mustaihoisten taiteesta. Hän kehitti Varsinkin hänen maisemakuvissaan esiintyy romanttista, pateettista luonnonelämystä. Niistä yksi on Ateneumissa. Hän teki myös litografioita ja kirjankuvituksia.
De Vlaminck oli myös runoilija ja romaanikirjailija. Hän julkaisi myös muistelmateoksen Tournant dangereux (1929).
Operaatio Keltainen nauha
thumb|Pieni [[Ganderin kansainvälinen lentoasema Newfoundland ja Labradorissa, Kanada vastaanotti 39 lentokonetta, yhteensä 6 122 matkustajaa ja 473 miehistönjäsentä.]] Operaatio Keltainen nauha oli Transport Canadan operaatio, joka suoritettiin syyskuun 11. päivän terrori-iskujen jälkeen. Kun Yhdysvaltain ilmailuhallinto oli sulkenut Yhdysvaltain ilmatilan kaikilta siviililentokoneilta, yli 250 matkustajakonetta jouduttiin ohjaamaan Kanadan lentokentille. Suuri osa koneista oli matkustajakoneita, jotka lensivät Atlantin tai Tyynenmeren yllä kohti Yhdysvaltoja, eikä niitä polttoaineen määrän takia voinut ohjata muualle kuin Kanadan lentokentille.
Operaation aikana lähtevät lennot peruutettiin lukuun ottamatta poliisin, armeijan ja humanitääristä apua kuljettavia avustuslentoja. Tämä oli ensimmäinen kerta, kun Kanada sulki ilmatilansa. Kaikkiaan noin 255 Pohjois-Amerikkaan matkalla ollutta kansainvälistä lentoa ohjattiin 17:lle kentälle ympäri maata.
Tapahtumien kulku
Välittömästi New Yorkin iskujen jälkeen Kanadan liikenteestä vastaavat Transport Canada ja NAV CANADA käynnistivät hätätilatoimet.
Transport Canada
Transport Canada avasi hätätilakeskuksen (SitCen) Ottawassa 09:21 ET (13:21 UTC). SitCen on alun perin suunniteltu luonnonkatastrofeja varten, kuten varautumiseen Brittiläisen Kolumbian maanjäristyksiin, ja on ollut käytössä useita kertoja ennen syyskuun terrori-iskuja. Keskusta käytettiin vuoden 1998 jäämyrskyn aikana ja samana vuonna Nova Scotian rannikolle Peggys Coven lähistölle pudonneen Swissairin lennon 111 jälkeen. SitCenin henkilöstö koostuu useista Kanadan ministeriöistä ja näiden henkilöstöstä, NAV CANADA, Department of National Defence, Royal Canadian Mounted Police (RCMP), Canadian Security Intelligence Service (CSIS), Citizenship and Immigration Canada (CIC) ja Canada Customs and Revenue Agency (CCRA).
SitCen tehtäviin kuuluu yhteydenpito kaikkiin paikallisiin viranomaisiin ja Yhdysvaltain ilmailuviranomaisiin.
NAV CANADA
NAV CANADAlla on kaksi komentokeskusta, Strategic Command Centre (SCC) ja Tactical Command Centre (TCC).
SCC sijaitsi Nav Canadan pääkonttorissa Ottawassa. Sen johtajana toimi varapresidentti Andy Vasarins.
TCC oli alun perin koulutuskeskus Cornwallin kaupungissa Ontariossa. Keskuksen johtajana toimi apulais-varapresidentti Kathy Fox. Keskuksen vastuualueina olivat yhteydenpito lentoasemille ja niiden lennonjohtoon. Myöhemmin operaation ensimmäisen vaiheen päätyttyä keskus muutti samaan tilaan kuin SCC, ja niiden toiminnot yhdistettiin.
Yhdysvallat sulkee ilmatilansa
Operaatio sai virallisen alkunsa 09:45 ET (13:45 UTC), kun Yhdysvaltain ilmailuhallinto sulki ilmatilansa siviililentokoneilta terrori-iskujen johdosta.
Transport Canadan toimet
Saatuan tiedon Yhdysvaltojen ilmatilan sulkemisesta Kanadan liikenneministeri David Collenette antoi määräyksen sulkea ilmatila kaikilta lentokoneilta lukuun ottamatta poliisin, armeijan, humanitääristä apua kuljettavia lentoja sekä kansainvälisiä lentoja matkalla Yhdysvaltoihin ja Kanadaan. Tämä oli ensimmäinen kerta historiassa.
Tapahtumahetkellä ilmassa oli noin 500 lentokonetta matkalla Yhdysvaltoihin tai Kanadaan. Transport Canada antoi ohjeet Nav Canadalle ohjata yli puolivälissä reittiään olleet koneet kanadalaisille kentille riippuen niiden kohteesta ja jäljellä olevan polttoaineen määrästä. Kanadan ilmatilaan saapui noin kaksi konetta minuutissa.
Operaation aikana SitCenin henkilöstö keskittyi kahteen pääasiaan:
Ensimmäinen lentoasema, jonne saapui koneita oli Kanadan ilmavoimien CFB Goose Bay, jonne laskeutui seitsemän lentokonetta. 14 muuta lentokenttää ympäri maata vastaanotti uudelleen ohjattuja koneita operaation kuluessa.
Atlantin lennot
Operaatio oli suuri haaste itärannikon lentokentille. Transport Canadan ohjeiden mukaan Nav Canada pyysi turvallisuusriskin vuoksi koneita välttämään suuria asutuskeskuksia ja Toronton Pearsonin kansainvälinen lentoaseman ja Montreal-Pierre Elliott Trudeaun kansainvälinen lentoaseman kenttiä. Suurin osa Euroopasta saapuvista lennoista ohjattiin itärannikon lentoasemille, vaikka joitain koneita laskeutuikin Torontoon ja Montrealiin.
Ganderin kansainvälinen lentoasema Newfoundland ja Labradorissa oli Atlantin yli johtavan lentoreitin ensimmäinen Pohjois-Amerikan lentoasema. Lentoasema otti vastaan kaikkiaan 39 suurta lentokonetta, joissa oli noin 6 600 matkustajaa ja miehistön jäsentä. Ganderin kokonaisväkiluku on alle 10 000 henkeä. Matkustajien majoittaminen ja ruokahuollon järjestäminen oli jätti-urakka alueen asukkaille.
Halifax Stanfieldin kansainvälinen lentoasema otti vastaan 44 lentokonetta, ja loput Atlantin ylittävistä lennoista ottivat vastaan St. John'sin kansainvälinen lentoasema, Suur-Monctonin kansainvälinen lentoasema, CFB Goose Bay sekä Stephenvillen kansainvälinen lentoasema.
Tyynenmeren lennot
Suurin osa Aasiasta Yhdysvaltoihin matkalla olleista koneista oli polttoainemäärän takia tilanteessa, jossa ainoa mahdollisuus oli laskeutua Vancouverin kansainväliselle lentoasemalle. Vancouver oli ainoa länsirannikon lentoasema, joka kykeni vastaanottamaan suuret Tyynenmeren liikenteessä käytetyt jumbojetit. Kaikkiaan Vancouveriin laskeutui 34 lentokonetta, joissa oli noin 8 500 matkustajaa.
Ilmavoimien toiminta
Operaation aikana NORADin lähettämät kanadalaiset ja yhdysvaltalaiset hävittäjäkoneet saattoivat useita matkustajakoneita.
Korean Airin Boeing 747-230B oli matkalla välilaskupaikalleen Anchorageen Alaskaan, (josta jatkoyhteys John F. Kennedyn lentoasemalle New Yorkiin), kun sen luultiin joutuneen kaappauksen uhriksi. Anchoragessa evakuoitiin useita rakennuksia varotoimena mahdollisen terrori-iskun varalta. Lentokone ohjattiin Whitehorsen lentoasemalle Yukoniin territoriossa Kanadaan.
Koneen polttoaine oli vähissä, ja miehistöllä oli teknisiä ongelmia yhteydenpidossa lennonjohtoon. Ennen laskeutumista Whitehorsen suurempia rakennuksia tyhjennettiin varotoimena. Koneen laskeuduttua Kanadan ratsupoliisi ryntäsi koneeseen ja aseilla uhaten ohjasi miehistön ulos koneesta. Myöhemmin havaittiin koko tapahtuman johtuneen vain muutamista väärinkäsityksistä ja koneen viallisesta tunnistelähettimestä.
Global TV ja National Post -sanomalehti kertoivat tapauksesta, jossa Air Chinan Pekingistä San Franciscoon matkalla ollutta Boeing 747 -konetta saattoi Vancouverin lentoasemalle kaksi yhdysvaltalaista F-15 hävittäjäkonetta. Myöhemmin ilmoitettiin syyksi kommunikointivirhe.
Matkustajat
Ennen laskeutumista useimmat kapteenit eivät kertoneet matkustajille tilannetta tai laskeutumisen todellista syytä. Kaikki lentäjät eivät edes tienneet, mitä oli tapahtunut. Global TV lainasi lentäjää: "Ollessamme ilmassa emme tienneet, mitä oli tapahtunut. Meidät ohjattiin toiselle kentälle, ja syyksi ilmoitettiin turvallisuussyyt."
Laskeutumisen jälkeen miehistö kertoi matkustajille tapahtumien kulusta ja laskeutumisen syyn.
Joissain tapauksissa matkustajien piti odottaa tunteja ennen koneesta poistumista. Kaikki koneista poistuneet tarkastettiin, ja jokaiseen koneeseen suoritettiin turvatarkastus. Lentoasemat sulkivat kiitoteitä tehdäkseen tilaa koneille, jotka pysäköitiin suljetuille kiitoteille.
Pyhän Scholastican päivän mellakka
Mellakointi jatkui seuraavanakin päivänä. Kaupunginkirjojen mukaan opiskelijat tukkivat kaupungin portit ja riehuivat polttaen taloja, kun taas yliopiston tietojen mukaan 80 kaupunkilaisen joukko hyökkäsi provosoimatta opiskelijoiden kimppuun. Iltapäivästä kaupunkiin saapui lähiseuduilta koottu 2 000 miehen joukko auttamaan kaupunkilaisia. Seuraavien 36 tunnin aikana kaupunkilaiset hyökkäsivät noin 20 yliopiston rakennukseen tappaen opiskelijoita. Mellakat loppuivat lopulta kolmantena päivänä, 12. helmikuuta. Niissä kuoli 63 opiskelijaa ja noin 30 kaupunkilaista.
Pyhän Scholastican päivän mellakka oli huipentuma yliopiston ja kaupunkilaisten väliselle jännitteelle, joka oli saanut alkunsa ilmeisesti vuonna 1209, kun kaksi tiettävästi syytöntä opiskelijaa oli lynkattu murhasta. Kaupungin tästä saamien rangaistusten myötä yliopisto oli monin tavoin itse kaupunkia paremmassa asemassa, mikä aiheutti närää kaupunkilaisten keskuudessa. Mellakoiden jälkeen yliopistolle myönnettiin taas lisää etuuksia. Lisäksi määrättiin, että 63 kaupunkilaisen, mukaan lukien pormestari, tulee joka vuosi osallistua pyhän Scholastican päivän jumalanpalvelukseen yliopistolla ja maksaa sakkoa pennin kukin. Tapa jatkui vuoteen 1825 saakka. Vihanpito kaupunkilaisten ja yliopiston välillä jatkui 1900-luvulle asti johtaen yhteenottoihin, jotka vaativat pahimmillaan armeijan väliintuloa.
Operaatio Keltainen nauha
Matkustajat
CBC uutisoi Yhdysvaltain liikenneministeri Norman Minetan kiittäneen Valkoisen talon tiedotustilaisuudessa Kanadan avusta kriisin hetkellä.
El-Hadji Gana Kane
El-Hadji Gana Kane (s. 11. huhtikuuta 1995 Dakar, Senegal ) on senegalilainen jalkapalloilija, joka edustaa Veikkausliigassa pelaavaa Seinäjoen Jalkapallokerhoa. Pelipaikaltaan Kane on keskuspuolustaja.
Kane on RCD Mallorcan kasvatti. Hän pelasi seuran akatemiassa vuodet 2002–2014. Kausina 2014–2015 ja 2015–2016 Kane pelasi Tercera Divisiónin CD Binissalemissa ja CD Ferriolensessa.
Operaatio Keltainen nauha
Tilastot
Halifaxin lentoasema vastaanotti operaation aikana suurimman määrän lentokoneita, mutta koska Tyynenmen ylittävillä lennoilla käytettiin jumbojettejä, Vancouveriin saapui eniten matkustajia.
El-Hadji Gana Kane
Helmikuussa 2016 Kane siirtyi testijakson jälkeen Veikkausliigan hallitsevaan mestariin Seinäjoen Jalkapallokerhoon (SJK) vuoden mittaisella sopimuksella. SJK ei ollut tyytyväinen El-Hadji Kanen suoritukseen ja purki sopimuksen kauden aikana pelattuaan vain kahdeksan ottelua SJK:n paidassa. Lisäksi ikävänä yllätyksenä SJK:lle tuli jälkikäteen Kanesta maksettavaksi tullut kasvattajaraha. Seuraavat kaksi kautta El-Hadji Kane pelasi Norjan pääsarjassa Sandefjordin riveissä.
El-Hadji Kane palasi kaudeksi 2019 Suomeen Veikkausliigaan nousseen Kokkolan Palloveikkojen (KPV) puolustukseen. Kanen ura tälläkin kertaa jäi lyhyeksi, sillä hän pelasi vain viisi ottelua KPV:n puolustuksessa.
Jeff Grayer
Jeffrey "Jeff" Grayer (s. 17. joulukuuta 1965 Flint, Michigan) on yhdysvaltalainen koripalloilija. Hän pelasi pienenä laitahyökkääjänä ja heittävänä takamiehenä NBA:ssa yhdeksän kautta ja saavutti olympialaisissa pronssia.
Milwaukee Bucks varasi Grayerin NBA:han 13. varausvuorolla vuoden 1988 varaustilaisuudessa.
Grayer edusti NBA:ssa Milwaukee Bucksin lisäksi Golden State Warriorsia, Philadelphia 76ersia, Sacramento Kingsia, Charlotte Hornetsia sekä viimeisen kautensa 1997–1998 lopulla uudelleen Golden State Warriorsia. Hän pelasi NBA:ssa kaikkiaan 438 runkosarjaottelua ja kolmena kautena yhteensä kymmenen pudotuspeliä. Runkosarjassa hän teki ottelua kohden 7,4 pistettä, otti 3,0 levypalloa ja antoi 1,4 koriin johtanutta syöttöä. Pudotuspeleissä hänen tilastolukemansa olivat 3,9 pistettä, 1,4 levypalloa ja 0,8 syöttöä.
Grayer saavutti olympiapronssia Soulin kisoissa 1988 joukkueen hävittyä välierissä Neuvostoliitolle. Hän pelasi turnauksessa joukkueensa kaikki kahdeksan ottelua, ja alkulohko-ottelussa Kiinaa vastaan hän teki 12 pistettä ja otti kahdeksan levypalloa.
Kłodzkon piirikunta
Kłodzkon piirikunta on yksi Ala-Sleesian voivodikunnan piirikunnista. Sen arvioitu väkiluku oli vuoden 2019 lopussa 157 996. Piirikunnan viisi kaupunkikuntaa ovat Duszniki-Zdrój, Kłodzko, Kudowa-Zdrój, Nowa Ruda ja Polanica-Zdrój. Yhdeksän maalaiskuntaa ovat Bystrzyca Kłodzka, Kłodzko, Lądek-Zdrój, Lewin Kłodzki, Międzylesie, Nowa Ruda, Radków, Stronie Śląskie ja Szczytna ja niissä on kylien lisäksi kuusi kaupunkia, jotka ovat Bystrzyca Kłodzka, Lądek-Zdrój, Międzylesie, Radków, Stronie Śląskie ja Szczytna. vasen|pienoiskuva|220px|Piirikunnan väestöpyramidi 2014. Vuoden 2019 lopussa Kłodzkon piirikunnassa arvioitiin olevan 157 996 asukasta, joista 51,7 prosenttia naispuolisia ja 48,3 prosenttia miespuolisia. Puolan väestönlaskennassa 2011 väkiluvun laskettiin olevan 167 393 ja sen ennakoidaan vuoteen 2050 mennessä pienenevän 115 087 asukkaaseen. Alle 18-vuotiaiden arvioidaan vuoden 2019 lopussa muodostaneen 15,2 prosenttia piirikunnan väestöstä, työikäisten 59,5 prosenttia ja eläkeikäisten 25,3 prosenttia väestön keski-iän ollessa 44,3 vuotta. Elävänä syntyneiden määrä oli vuonna 2019 yhteensä 1 099 lasta.
Mazda CX-3
Mazda CX-3 on Mazdan vuodesta 2014 lähtien valmistama pieni crossover-tyyppinen automalli, joka perustuu tekniikaltaan Mazda2:een. Se esiteltiin Los Angelesin autonäyttelyssä marraskuussa 2014. CX-3 sijoittuu mallistossa suuremman CX-30:n alapuolelle.
Vuoden 2015 Euro NCAP -kolaritestistä CX-3 sai tulokseksi neljä tähteä viidestä. vasen|pienoiskuva|Facelift-mallin Mazda CX-3. Vuonna 2018 malli koki pienen kasvojenkohotuksen, jossa etupuskuria ja LED-takavaloja muotoiltiin uudelleen.
Rottis
Rottis (ruots. Råttis) on vuonna 1986 ensi-iltansa saanut ruotsalainen animaatioelokuva, joka on tarkoitettu lähinnä varhaisnuorille opetusohjelmaksi. Se on saanut Mannerheimin lastensuojeluliiton suosituksen. Henkilöhahmoina ovat rotat ja siinä kerrotaan kahden nuoren rotan välinen rakkaustarina. Elokuvan piirrostyyli on todella yksityiskohtainen ja siinä on paljon lauluja.
Arto Verho
Arto Juhani Verho (s. 1942) on suomalainen tekniikantutkija ja professori. Hän on ollut Lappeenrannan teknillisen korkeakoulun koneensuunnitteluopin professori vuodesta 1981. Hänen tutkimuskohteenaan on ollut mekanismioppi ja tuotesuunnittelun menetelmät.
Gorkin rautatiet
thumb|290px|Gorkin rautatiet -yhtiön pääkonttori thumb|290px|[[Moskovan asema (Nižni Novgorod)|Nižni Novgorodin Moskovan asema]] Gorkin rautatiet on Venäjän rautateiden alueellinen tytäryhtiö Nižni Novgorodissa (ent. Gorki). Vuonna 1961 perustetun yhtiön toiminta-alue kattaa Kirovin, Nižni Novgorodin ja Vladimirin alueet, Mari Elin, Tatarstanin, Tšuvassian ja Udmurtian tasavallat sekä osan Permin aluepiiristä, Rjazanin ja Sverdlovskin alueista, Baškortostanista ja Mordvasta. Se rajoittuu etelässä Kuibyševin, lännessä Moskovan, pohjoisessa Pohjoisen ja idässä Sverdlovskin rautateihin.
Yhtiön keskuspaikka on Nižni Novgorod. Rautatieyhtiön aluekeskukset sijaitsevat Muromissa, Nižni Novgorodissa, Kirovissa, Kazanissa ja Iževskissä.
Gorkin rautateiden rataverkon yhteispituus on 11 873,2 kilometriä, josta pääratoja on 7 959,4 kilometriä. Tärkeimmät radat ovat Venäjän päärataverkostoon kuuluvat Moskova–Nižni Novgorod–Kirov ja Moskova–Kazan–Jekaterinburg. Yhtiö osallistuu Sapsan-suurnopeusjunayhteyden rakentamiseen reitille välille Nižni Novgorod–Moskova–Pietari.
Yhtiö kuljettaa vuosittain yli 90 miljoonaa matkustajaa ja lähettää matkaan yli 44 miljardia tonnia rahtia.
Rautatieasemia
Rautatieasemia on 389. Keskeisimpiin asemiin kuuluvat muun muassa
Ellen Day Hale
Ellen Day Hale (11. helmikuuta 1855 Worcester Massachusetts – 11. helmikuuta 1940 Brookline Massachusetts, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen impressionistinen taidemaalari.
Elämänvaiheita
Ellen Day Hale syntyi Bostonin eliittiin kuuluneeseen perheeseen joka oli kiinnostunut taiteesta. Suvulla oli perinteitä politiikassa, esivanhempia oli ollut mukana Yhdysvaltain itsenäisyysliikkeessä ja isotäti, Harriet Beecher Stowe oli kirjoittanut kirjan Setä Tuomon tupa. Perheessä oli myös vahva uskonnollinen vakaumus, jonka myös Ellen Day Hale omaksui.
1800-luvun Bostonin yläluokassa Day Hale edusti kokonaan uudenlaista naistyyppiä. Hän kouluttautui ammattiin, hankki taloudellisen riippumattomuuden eikä solminut koskaan avioliittoa. Osa tällaisista naisista perusti yhteistalouksia, joita kirjailija Henry James kutsui teoksissaan "Bostonilaisiksi avioliitoiksi". Day Hale jakoi elämänsä taiteilija Gabrielle De Vaux Clementsin kanssa. Sitä, miten intiimi heidän suhteensa oli, voidaan vain arvailla.
Ensimmäiset taideopintonsa Day Hale suoritti William Morris Huntin taidekoulussa, jonka hän aloitti vuonna 1874, Hänen opettajanaan toimi Helen Mary Knowlton. Sekä Hunt että Knowlton saivat kritiikkiä siitä, että ottivat nuoria naisia oppilaikseen. Heillä oli kummallakin tavoitteenaan, että taideopiskelija oppisi oman uuden tyylin, eikä tyytyisi kopioimaan vanhaa. Ensimmäisen näyttelynsä Day Hale piti vuonna 1876 Bostonissa. Sen jälkeen hän opiskeli Pennsylvania Academy of Fine Artsissa.
Vuonna 1881 Day Hale teki yhdessä Knowltonin kanssa yhdeksän kuukautta kestäneen matkan Eurooppaan. Naiset vierailivat Iso-Britanniassa, Alankomaissa, Belgiassa, Ranskassa ja Italiassa. He kävivät useissa taidemuseoissa joissa tutkivat ja kopioivat vanhoja teoksia. Matkan päätteeksi Knowlton asettui asumaan Iso-Britanniaan ja Day Hale päätti jatkaa taideopintojaan.
Suurimman vaikutuksen Day Halen taiteelliseen tuotantoon tekivät Ranskassa tehdyt jatko-opinnot Académie Colarossissa ja Académie Julianissa vuosina 1882- 1885. Äidilleen kirjoittamissaan kirjeissä Day Hale kuitenkin kritisoi Académie Julianin pitäjiä rahanahneudesta: opiskelu oli kallista ja naisopiskelijat joutuivat maksamaan opinnoistaa kaksi kertaa enemmän kuin miehet.Pariisin salongissa oli näytteillä hänen kaksi työtään; Beppo ja L´hiver en Amerique. Courbet`n työt tekivät häneen vaikutuksen, vaikka pitikin tätä kommunistina.
Käytyään 1890-luvulla hoitamassa terveyttään Kaliforniassa, Day Hale palasi Bostoniin. Vuonna 1905 hän esitteli kuuluisimman maalauksensa, Aamun uutiset. Teoksessa idealisoitu viktoriaaninen nainen lukee sanomalehteä avoimen ikkunan äärellä. Samoihin aikoihin ilmestyi myös hänen omakuvansa. Siinä hän esittää itsensä ylpeästi yläluokkaisena naisena, jolla on tietty yhteiskunnallinen asema. Hänen asunsa on muodikas ja tumma tausta luovat dramatiikkaa.
Vaikka kotivelvollisuudet olivatkin raskaat, Day Hele perusti uuden ateljeen vuonna 1909. Hän kutsui sinne usein ystäviään ja illanvietoissa luettiin ääneen, puhuttiin ajankohtaisista aiheista ja harjoiteltiin vieraita kieliä. Vanhempiensa kuoleman jälkeen hän jatkoi matkustelua ja vieraili Euroopassa vuosina 1920, 1922 ja 1930. Hän työsti tuolloin myös useita etsauksia. Vuonna 1936 häneltä oli näytteillä Egyptiin, Syyriaan ja Palestiinaan suuntautuneen matkan aikana syntyneitä etsauksia. Maalaamisen hän oli tuolloin jättänyt lähes kokonaan.
Day Halen töitä on nykyään esillä Bostonin taidemuseossa, Pennsylvania Academy of Fine Artsissa ja Washingtonin kansallisessa naistaiteilijoiden museossa sekä Smithsonian American Art Museumissa. Hänen töistään on pidetty näyttely viimeksi vuonna 2013.
Secular Haze
Secular Haze on ruotsalaisen rockyhtye Ghostin kappale sekä ensimmäinen singlejulkaisu yhtyeen albumilta Infestissumam. Singlen B-puolena on cover-versio ABBAn kappaleesta "I'm a Marionette", jolla rumpuja soittaa Dave Grohl.
Gyasi Zardes
Gyasi Zardes (s. 2. syyskuuta 1991 Hawthorne) on yhdysvaltalainen jalkapalloilija. Pelipaikaltaan hän on hyökkääjä. Zardes edustaa Major League Soccerissa pelaavaa Los Angeles Galaxyä.
Zardes teki ensiesiintymisensä Major League Soccerissa 28. huhtikuuta 2013, kun Los Angeles Galaxy voitti vieraissa Real Salt Laken maalein 2–0.
Yhdysvaltain maajoukkueeseen Zardes nousi vuonna 2015. Hän on pelannut 38 maaottelua ja tehnyt niissä kuusi maalia.
Kiinannaurulokki
Kiinannaurulokki (Larus saundersi, myös Saundersilarus saundersi) on itäkiinalainen lokkilaji. Sen esiintymisalue ulottuu Liaoningistä Jiangsuun. Se talvehtii Etelä-Koreasta Japaniin ja Pohjois-Vietnamiin ulottuvalla alueella. Lajin holotyypin kuvaili Robert Swinhoe Fujianista vuonna 1871.
Oheissakko
Oheissakko on sakko, jonka siihen tuomittu henkilö joutuu maksamaan saamansa ehdollisen vapausrangaistuksen lisäksi. Oheissakko tuomitaan, kun ehdollista rangaistusta pidetään liian lievänä rangaistuksena rikoksesta. Vapausrangaistuksen ehdollisuus ei vaikuta sakon maksuun, vaan se on aina maksettava. Oheissakon määräämisperiaatteet ovat päiväsakkojärjestelmän mukaisia. Yleisimmin oheissakkoa on käytetty, kun törkeästä rattijuopumuksesta on tuomittu ehdollinen vapausrangaistus.
Suomen lainsäädännössä ei enää käytetä oheissakko-nimitystä, vaan esimerkiksi rikosrekisterilaki (770/1993, 2 §) kutsuu sitä "ehdollisen vankeuden ohessa tuomituksi sakoksi". Oheissakko-nimitys poistettiin lainmuutoksella (523/2001) vuonna 2001. Rikoslaki (39/1889, 6:10) käyttää nimitystä oheisseuraamus, joka tarkoittaa sakkoa, koeajan pituista valvontaa ja yhdyskuntapalvelua.
Live at the Opera
Live at the Opera on norjalaisen sinfonisen black metalin yhtyeen Satyriconin livealbumi, joka äänitettiin Oslon oopperatalolla yhdessä Norjan kansallisoopperan kuoron avustuksella. Albumi julkaistiin 1. toukokuuta 2015 levymerkillä Napalm Records.
Askos
Askoksia käytettiin oliiviöljyn, hunajan, viinietiikan ja viinin säilytykseen ja kaatamiseen. Vaasityypistä käytetty nimitys on nykyaikainen ja perustuu antiikin aikaiseen viinileiliä tarkoittavaan sanaan, koska vaasit muistuttavat ulkoisesti monin tavoin leilejä. Leilit tehtiin yleensä nahasta, ja ne esiintyvät keramiikkamaalauksissa usein satyyrien kantamina.
Askoksia oli hyvin monenmuotoisia. Osa oli leilimäisiä, osa puolestaam esimerkiksi rengasmaisia tai tehty eläimen muotoon. Eräs askoksen alatyyppi on guttus.
Barotsemaa
thumb|right|350px|Barotsemaan tärkeimmät kaupungit. Punaisella on merkitty Mengu. Barotsemaa on alue Keski-Afrikassa. Alue sijaitsee pääasiassa Länsi-Sambiassa, mutta se ulottuu myös Namibian, Angolan, Zimbabwen ja Botswanan alueille. Barotsemaassa asuu eri lähteiden mukaan 3,5–5,2 miljoonaa asukasta. Merkittävimmät alueella puhutut kielet ovat lozi ja englanti. Barotsemaa on ennen kaikkea lozien kotialuetta.
FC Viljandi
FC Viljandi oli jalkapalloseura Viljandin kaupungista Virosta. Vuonna 2011 perustettu joukkue pelasi Meistriliigassa, maan korkeimmalla sarjatasolla. Miesten edustusjoukkue pelasi kotiottelunsa Viljandi linnastaadionilla.
Johnny Quick
Johnny Quick on nimi kahdelle eri DC Comicsin kustantamalle sarjakuvahahmolle. Heistä ensimmäinen Jonathan Chambers on sankari, jonka loi Mort Weisinger. Hahmo esiintyi ensi kerran More Fun Comicsin numerossa 71, vuonna 1941. Toinen Johnny Quick teki ensiesiintymisensä Justice League of America sarjakuvan numerossa 29, vuonna 1964. Kyseinen versio on rikollinen ja paha versio Salamasta, joka on kotoisin rinnakkaisuniversumista Earth-Three maailmasta. Hahmon loivat Gardner Fox ja Mike Sekowsky.
Jonathan Chambers
Johnny Quick lopetti sankarityöt, mutta on tarvittaessa palannut eläkkeeltä auttamaan muita sankareita. Hänellä on myös pitkä ystävämielinen yhteenotto Max Mercuryn kanssa, koska ei uskonut myyttiseen supernopeuteen, kunnes hän taisteli Savitaria vastaan.
Jonathan Allen
Jonathan Allen on Earth-Three universumista kotoisin oleva paha vastine Salamasta ja Amerikan Rikossyndikaatin jäsen, joka käyttää nimeä Johnny Quick. Hän ei pohjaudu Johnny Chambersiin vaan Wally Westin Salamaan. Toisin kuin Salama, Johnny saa voimansa ruiskuttamalla itseensä "Speed ​​Juice" -nimistä lääkettä (ei tiedetä, onko tämä muunnelma supernopeuksia aiheuttavasta lääkkeestä "Velocity 9" tavallisessa Salaman maailmassa). Vaikka Quick on osa maailmansa "hallitsevaa eliittiä", hän on toivottoman riippuvainen "Speed ​​Juicesta" ja joutuu massiiviseen fyysiseen vetäytymiseen ilman sitä. Osana kunnianosoitusta, jonka maailman johtajat esittelevät Crime Syndicate -järjestölle säännöllisesti, he toimittavat Quickille tuoreita hänen huumetarvikkeitaan, toisinaan muutettuina euforisemmiksi.
Mongolianlokki
Mongolianlokki (Larus relictus), myös Ichthyaetus relictus, on keskiaasialainen uhanalainen lokki. Se elää Mongoliassa, Kiinassa, Kazakstanissa ja Venäjällä. Pääosa noin 10 000 yksilön kannasta elää Kiinassa, Mongoliassa muutamassa paikassa, Kazakstanissa yhdessä, joskus kahdessa paikassa, ja Venäjällä vain yhdessä paikassa. Sen talvehtimisalueet tunnetaan huonosti, mutta havaintoja on ainakin Etelä-Koreasta Vietnamiin ulottuvalla alueella. Lajin holotyypin kuvaili Einar Lönnberg Sisä-Mongoliasta 1931.
Johnny Quick
Jonathan Allen
The New 52:ssa Johnny Quick on yksi Crime Syndicate -järjestön jäsenistä, joka saapuu Earth 3:sta "Trinity War" -tapahtuman päätyttyä. Johnny Quick, joka tunnetaan nimellä Jonathan Allen Earth 3:ssa, työskentelee Rhonda Pinedan kanssa ammattivarkaina ja tappajina. Eräänä yönä kahden poliisin tappamisen jälkeen "Johnny ja Rhonnie", kuten heidät tunnetaan, päätyvät nurkkaan S.T.A.R. Laboratorion katolle myrskyn aikana. Salama iskee satelliittiin, antaen sähköiskun Johnnylle, jolloin tämä saa voimansa, kun taas Rhonda saa omansa putoamalla laboratorioon lähellä Ray Palmerin Atomico-teosta. "Forever Evil" tarinassa Kapteeni Pakkanen jäädytti Johnny Quickin jalan ja Lex Luthor tappoi Johnny Quickin aikeenaan saada tämän voimat itselleen. "Year of the Villain" tarinassa Johnny Quick herätettiin jälleen henkiin. Perpetuan saavuttua Earth-3 maailmaan hän yritti saada Rikossyndikaatin puolelleen, mutta Johnny Quick vastusti ajatusta, minkä seurauksena Perpetua tappoi hänet hänen yrittäessä juosta karkuun.
Multiversumin uudelleenkäynnistyksen jälkeen Dark Nights: Death Metalin jälkeen luodaan uusi Earth-3 ja Johnny Quick. Tämä Johnny Quick on sarjamurhaaja, joka käyttää supernopeutta mennäkseen murharetkelle Keskikaupungin halki tyttöystävänsä Atomican seurassa.
Men’s Riesen Slalom Trail
Men’s Riesen Slalom Trail on laskettelurinne Naeban laskettelukeskuksessa Yuzawassa Niigatan prefektuurissa Japanissa.
Psiaks
Psiaks oli antiikin kreikkalainen vaasimaalari, joka maalasi attikalaista musta- ja punakuviokeramiikkaa. Hän toimi Ateenassa arkaaisella kaudella noin vuosina 525–505 eaa.
Psiaks maalasi myös savenvalaja Menonin vaaseja. Siksi ennen kuin Psiaksin oma signeeraus oli löydetty, häntä kutsuttiin tutkimuksessa nimellä Menon-maalari. Yhteensä Psiaksin tekemiksi on tunnistettu noin 50 eri vaasia. Signeerauksensa hän kirjoitti muodossa. Eufronios oli Psiaksin oppilas.
Psiaks käytti kaikkia aikansa tekniikoita, musta- ja punakuviotekniikan lisäksi myös valkopohjatekniikkaa sekä harvinaisempaa Six-tekniikkaa. Hän maalasi kaikenkokoisia ja tyyppisiä vaaseja, erityisesti kuitenkin pieniä vaasimuotoja. Kuva-aiheista hänen suosiossaan olivat erityisesti Dionysos- ja Herakles-aiheet.
VH1 Storytellers (Alicia Keysin albumi)
VH1 Storytellers on Alicia Keysin konserttitaltointi, joka julkaistiin CD:nä ja DVD:nä 20. kesäkuuta 2013.
Volkswagen Atlas Cross Sport
Volkswagen Atlas Cross Sport on Volkswagenin vuodesta 2019 lähtien valmistama crossover-tyyppinen automalli, joka on lyhyempi ja viistoperäisempi versio Volkswagen Atlaksesta. Mallin nimenä on Volkswagen Teramont X niillä markkina-alueilla, joilla Atlasta myydään Volkswagen Teramont -nimisenä.
Teramont X esiteltiin Shanghain autonäyttelyssä huhtikuussa 2019.
Mikko Lukkarila
Mikko Lukkarila (s. 24. kesäkuuta 1987, Tornio) on suomalainen jääpalloilija, pelipaikaltaan hyökkääjä. Hän edustaa Ruotsin Elitserienissä pelaavaa IFK Vänersborgia. Lukkarilan ura alkoi Bandyliigassa kaudella 2004–2005 Tornion Palloveikkojen riveissä.
Maajoukkueuransa Lukkarila aloitti vuonna 2007.
Saavutukset
Seurajoukkueissa
Mescalero
Mescalero on ZZ Topin studioalbumi, joka julkaistiin vuonna 2003.
Basisti Dusty Hill on päävokalisti kappaleessa "Piece". Se on albumin ainoa singlejulkaisu.
Kappalelista
Kaikki kappaleet kirjoittanut Billy Gibbons, ellei toisin mainita.
Yhdysvaltain vapaussota
Yhdysvaltain vapaussota oli vuosina 1775–1783 käyty sota, jossa Pohjois-Amerikan brittiläiset siirtokunnat itsenäistyivät brittiläisestä imperiumista.
Vuosien 1775 ja 1777 välillä sotaa käytiin Ison-Britannian ja kolmentoista siirtokunnan välillä, jotka olivat vuonna 1776 julistautuneet itsenäiseksi nimellä Amerikan yhdysvallat. Vuonna 1777 sota laajeni käsittämään Ranskan, Espanjan ja Alankomaat. Briteillä oli lähes koko sodan ajan laivastoherruus, jonka avulla he pystyivät valtaamaan merkittävimmät satamakaupungit, mutta maaseuduilla amerikkalaiset pystyivät pitämään puoliaan. Intiaanit taistelivat konfliktin molemmilla puolilla kannattaen suurimmaksi osaksi Isoa-Britanniaa. Toinen mannermaakongressi nimitti George Washingtonin siirtokuntien armeijan johtoon 15. kesäkuuta 1775. Brittien joukkojen ylipäällikköinä toimivat kenraalit William Howe ja Henry Clinton.
1780-luvun alussa itsenäisyystaistelijat käänsivät sodan lopullisesti edukseen ja vuonna 1783 Pariisin rauhassa Ison-Britannian kuningaskunta tunnusti Amerikan yhdysvallat.
Sodan taustat
Britannia pyrki säilyttämään siirtokuntansa Pohjois-Amerikan itärannikolla lähinnä raaka-aineiden tuottajina, mikä haittasi niiden teollisuuden kehitystä. Tämä sekä Appalakkien vuoriston länsipuolelle suuntautuneen asutuksen kieltäminen ärsyttivät siirtokuntalaisia. Myös monet uudet verot, joiden tarkoitus oli maksattaa seitsenvuotisen sodan (1755–1763) kulut siirtokuntien asukkailla, sai heidät pohtimaan Britannian oikeutta määrätä siirtokuntien sisäisistä asioista.
Myös Englannin Itä-Intian kauppakomppania tarvitsi rahaa brittihallinnolta välttääkseen vararikon ja kaatumisen kokonaan. Komppanian tulot olivat romahtaneet Bengalin nälänhädän myötä 1770-luvun alussa ja Pohjois-Amerikan siirtokuntien verotus oli ollut huomattavasti kevyempää kuin emämaassa. Vuonna 1773 säädetty teelaki näytti tuovan ratkaisun.
thumb|300px|Bostonin Teekutsut. Verilöylyn jälkeen Townshendin lait kumottiin lukuun ottamatta teelakia, jonka Yhdistyneen kuningaskunnan parlamentti jätti voimaan valtaoikeuksiensa merkiksi. Kun siirtokuntalaiset ostivat teensä mieluummin salakuljettajilta, pääministeri Frederick North sääti uuden teelain, joka nosti taloudelliseen ahdinkoon ajautuneen Englannin Itä-Intian kauppakomppanian monopoliasemaan Amerikan markkinoilla. Vaikka teen hinta pudotettiin minimiin, siirtokunnan kauppiaat kieltäytyivät ottamasta sitä myyntiin.
Erimielisyydet puhkesivat, kun Bostonin asukkaat järjestivät poliittisen protestin brittien hallintoa ja teelakia vastaan. Amerikkalaisen isänmaallisen kansanliikkeen johtajiin lukeutuneen Samuel Adamsin laatima suunnitelma toteutettiin joulukuussa 1773. Tuolloin intiaaneiksi naamioituneet "Vapauden pojat" tunkeutuivat kolmeen Bostonin satamassa olleeseen englantilaiseen alukseen ja heittivät kaikki laivoissa olleet kallisarvoiset teelaatikot mereen. Tapaus tunnetaan historiassa Bostonin teekutsuina. Uutinen otettiin innokkaasti vastaan Charlestonin ja New Yorkin satamissa ja teevarastot tyhjennettiin veteen tai jätettiin purkamatta.
Massachusetts
Bostonissa vallankumouksellisten aktiivinen toiminta aiheutti sen, että Britannian parlamentti lakkautti vuonna 1774 maakunnallisen parlamentin. Toimenpiteisiin kohdistunut yleinen vastarinta sai kuitenkin vastanimitetyt kuninkaan viranhaltijat eroamaan tai hakeutumaan turvaan Bostoniin. Brittien vakinaisen väen ylipäällikkö, kenraaliluutnantti Thomas Gage komensi neljää rykmenttiä Bostonin päämajastaan käsin, mutta maaseutu oli vallankumouksellisten käsissä. Lexingtonin ja Concordin taistelut olivat Yhdysvaltain vapaussodan ensimmäiset taistelut 19. huhtikuuta 1775. Taistelujen myötä alkoi avoin sota Ison-Britannian ja sen kolmentoista siirtomaan välillä Pohjois-Amerikassa. Kenraali Gage lähetti 700 miestä 18. huhtikuuta 1775 takavarikoimaan siirtomaan miliisin ammukset Concordissa. Ratsastajat tekivät kuitenkin hälytyksiä maaseudulla ja brittijoukkojen päästyä Lexingtoniin seuraavan päivän aamuna he kohtasivat yhteismaalla puolustukseen asettuneet miliisin 77 hälytysvalmiudessa ollutta sotilasta. Paikalla tapahtuneen laukauksenvaihdon jälkeen britit pääsivät jatkamaan matkaansa Concordiin, jossa taistelut jatkuivat. Brittijoukkojen aloittaessa paluumarssin Bostoniin paikalle oli saapunut tuhansia miliisejä, jotka aiheuttivat joukko-osastolle paljon vahinkoa. thumb|240px|Bunker Hillin taistelu. Miliisi suuntasi kulkunsa Bostoniin ja piiritti kaupungin. Samanaikaisesti kaupunkiin purjehti noin 4 500 brittisotilasta ja 17. kesäkuuta 1775 brittijoukot valtasivat kenraali William Howen johdolla Charlestownin niemimaan Bunker Hillin taistelussa. Britit uskoivat amerikkalaisten luopuvan ja lähtevän pakoon ennen väistämätöntä hyökkäystä. Lopulta britit menettivät melkein puolet rynnäkköjoukoistaan ja kokivat sodan raskaimmat tappiot; 228 kuollutta ja 826 haavoittunutta. Bostonin piiritys ei kuitenkaan hellittänyt ja Howe nimitettiin brittien uudeksi ylipäälliköksi.
Quebec
Tilanteen ollessa Bostonissa pitkään umpikujassa siirtokuntien kongressi etsi muualta mahdollisuuksia aloitteen tekemiseen. Tärkeimmäksi toimenpiteeksi nousi kongressin valtuuttama hyökkäys Quebec iin. Sotaretken tarkoituksena oli rohkaista kanadanranskalaiset liittymään mukaan vallankumoukseen, sillä Britannia oli valloittanut maan 15 vuotta aiemmin. Quecbeciläisillä ei ollut kuitenkaan halua yhtyä kapinaan brittejä vastaan.
Syksyllä 1775 prikaatikenraali Richard Montgomery marssi pohjoiseen Fort Ticonderogasta 1 700 miliisin kanssa ja valloitti Montrealin 13. marraskuuta. Kanadan kuvernööri, kenraali Guy Carleton pakeni kaupungista Québeciin. Eversti Benedict Arnold johti toista sotaretkeä, joka osoittautui logistiseksi painajaiseksi. Suuri osa sotilaista sairastui isorokkoon ja Arnoldin saapuessa Québeciin hänellä oli jäljellä 600 matkalle lähteneestä 1 100 sotilaasta. Amerikkalaisten joukot hyökkäsivät Québeciin 31. joulukuuta, mutta kärsivät briteille perinpohjaisen tappion. Jäljelle jääneet amerikkalaiset leiriytyivät Québecin ulkopuolella kevääseen asti, kunnes vetäytyivät etelään.
Amerikkalaiset yrittivät tunkeutua takaisin Québeciin, mutta kärsivät uuden tappion Trois-Rivièresissä 8. kesäkuuta 1776. Carleton käynnisti oman hyökkäyksensä ja löi eversti Arnoldin joukot Valcourin saaren taistelussa lokakuussa. Arnold vetäytyi takaisin Fort Ticonderogaan, ja päätti Kanadan sotaretken samaan paikkaan, mistä se oli alkanutkin. Siitä huolimatta Arnoldin ponnistelut olivat viivyttäneet brittien täysimittaista vastahyökkäystä Saratogan sotaretkeen vuoteen 1777 asti.
New York ja New Jersey
Washingtonin joukot ajoivat brittiarmeijan Bostonista 17. maaliskuuta 1776 Halifaxiin, Kanadaan. Vetäydyttyään Bostonista kenraali Howe armeijoineen keskittyi valtaamaan New Yorkin, jonka puolustamiseksi kenraali Washington oli asettanut 20 000 sotilastaan asemiin Long Islandilla ja Manhattanilla. Brittijoukkojen kokoontuessa sotaretkeä varten Staten Islandilla Washington oli luetuttanut miehillään tuoreen itsenäisyysjulistuksen. Long Islandilla nousi maihin 27. elokuuta 1776 lähes 22 000 brittisotilasta, jotka työnsivät amerikkalaiset Brooklyniin. Washingtonin joukot siirtyivät New Yorkin kaupunkiin odottamaan hyökkäystä.
15. syyskuuta Howe teki 12 000 sotilaan maihinnousun Manhattanin eteläpuolelle ottaen New Yorkin hallintaan. Amerikkalaiset vetäytyivät Harlemiin, missä he seuraavana päivänä olivat ahdingossa, mutta pitivät asemansa. Kun Howe aloitti amerikkalaisten motitusyrityksen lokakuussa ja Washington yritti vetäytyä, armeijat kohtasivat White Plainsin taistelussa 28. lokakuuta 1776. Washington perääntyi jälleen ja Howe palasi Manhattanille ja valloitti marraskuun puolivälissä Fort Washingtonin. Samalla britit saivat noin 2 000 vankia Long Islandin taisteluissa saadun tuhannen vangin lisäksi.
Tämän jälkeen Howe ryhtyi piirittämään patrioottien asemia, mutta Washington onnistui evakuoimaan armeijansa Manhattanille. Kenraali Charles Cornwallis jatkoi Washingtonin armeijan jahtaamista New Jerseyn läpi ja amerikkalaiset joutuivat vetäytymään Delawarejoen toiselle puolelle Pennsylvaniaan joulukuun alussa. Yöllä 25. joulukuuta 1776 Washington hyökkäsi kuningas Yrjö III:n hesseniläisjoukkoja vastaan Delawarejoen yli ja vangitsi tämän jälkeen käydyssä Trentonin taistelussa melkein tuhat hesseniläistä. Cornwallis marssi joukkoineen valtaamaan Trentonin takaisin, mutta Washingtonin taktiikka hyökätä brittien jälkijoukkoon toi voiton amerikkalaisille Princetonin taistelussa 3. tammikuuta 1777. Uuden vuoden päättäessä sotaretken britit asettuivat talvimajoitukseen. Vaikka Howe oli hukannut useita mahdollisuuksia alati pienenevän kapinallisarmeijan murskaamiseksi, britit olivat tappaneet tai vanginneet yli 5 000 amerikkalaista. Kapinallisten pääkaupungin Philadelphian ollessa iskuetäisyydellä heillä oli hyvät asemat jatkaa sotatoimia keväällä.
Tammikuussa 1777 Washington siirtyi talvimajoitukseen New Jerseyn alueelle, mistä käsin miliisi ahdisteli talven ajan brittijoukkoja. Samana vuonna kenraali Howen joukot voittivat Washingtonin armeijan Brandywinen taistelussa 11. syyskuuta ja valtasivat siirtokuntien pääkaupungin Philadelphian. Yritys ajaa brittijoukot tiehensä päättyi häviöön Germantownin taistelussa 2. lokakuuta ja siirtokuntien joukot majoittuivat talveksi Pennsylvanian Valley Forgeen. Washingtonin armeija suoritti sotaharjoituksia seuraavan kevään ajan saksalaisen paroni Friedrich Wilhelm von Steubenin johdolla.
Saratoga ja Philadelphia
Itäisessä New Yorkissa Horatio Gates ja Benedict Arnold voittivat Saratogan taistelun 17. lokakuuta 1777 brittikenraali John Burgoynea vastaan. Saratogan taistelun piti eristää Uusi-Englanti muista siirtokunnista. John Burgoynen komentama armeijakunta antautui kenraali Horatio Gatesille. Amerikkalaisten voitto sai Ranskan solmimaan Yhdysvaltain kanssa Treaty of Alliance -sopimuksen alkuvuodesta 1778 ja lähtemään mukaan sotaan Britanniaa vastaan. Tätä pidetään Yhdysvaltain itsenäisyyssodan käännekohtana.
28. kesäkuuta 1778 siirtokuntien armeija hyökkäsi Monmouthin taistelussa Philadelphiasta New Yorkiin marssimassa ollutta kenraali Henry Clintonin brittiarmeijaa vastaan. Vaikka viimeinen suuri taistelu pohjoisissa siirtokunnissa päättyi ratkaisemattomana, se toi myöhemmin etua siirtokunnille.
Laivastot
Amerikan maaperällä käytyjen taistelujen lisäksi sotaa käytiin myös merellä. Englannin kuninkaallisessa laivastossa oli 100 linjalaivaa, joista suurin osa oli kuitenkin huonokuntoisia. Ensimmäisten vuosien ajan laivoja käytettiinkin lähinnä miehistönkuljetuksiin maalla tehtäviä operaatioita varten. Siirtokuntien joukoilta suuret sotalaivat puuttuivat kokonaan, ja he joutuivat turvautumaan yksityisten omistajien kaapparilaivoihin, jotka häiritsivät brittijoukkojen kuljetuksia. Washingtonin oma laivasto käsitti alun perin vain kuusi pientä kuunaria ja brigantiinia, jotka purjehtivat Bostonin rannikolla. thumb|left|270px|Amerikkalaisia ja ranskalaisia sotalaivoja Virginianlahdella. Alkuvuosina vapaussodan meritaistelut olivat toisarvoisessa asemassa. Siirtokuntien kaapparilaivasto teki kuitenkin joitakin menestyksekkäitä hyökkäyksin Amerikan rannikon ulkopuolella kuten Nassaussa Bahamassa. Huhtikuussa 1778 John Paul Jonesista tuli ensimmäinen amerikkalainen merisankari, hänen onnistuttuaan valtaamaan vihollisen sota-aluksen HMS Draken Englannin vesillä.
Sodan edetessä britit kunnostivat vanhoja linjalaivojaan ja lähettivät sotaan uusia pienempiä aluksia. Heidän laivastonsä määrä oli enimmillään 468 alusta. 1770-luvun lopulla brittien meritaistelut kokivat takaiskun Ranskan laivaston liittyessä tukemaan siirtokuntien laivastoa. Myös Espanja lähetti 50 alusta itsenäisyystaistelijoiden tueksi. Vuonna 1781 Hollannin laivasto lähetti aluksiaan Pohjanmerelle tukemaan Yhdysvaltain ja heidän liittolaistensa laivaliikennettä. Muut Euroopan maat pysyivät puolueettomina, mutta esimerkiksi Pyhä saksalais-roomalainen keisarikunta, Venäjä ja Tanska kävivät passiivista sotaa Britannia vastaan lisäämällä kaupankäyntiä amerikkalaisten kanssa.
Noin 42 000 brittiläistä merimiestä jätti palveluksensa kesken ja karkasi sodan aikana.
Vuonna 1780 Venäjä, Ranska, Espanja, Hollanti, Ruotsi, Tanska, Itävalta ja Preussi solmivat sopimuksen merien aseellisesta puolueettomuudesta puolustautuakseen brittien kaapparisotaa vastaan.
Sodan loppu
pienoiskuva|[[Benjamin West maalasi Pariisin rauhansopimuksen allekirjoituksen. Vain Yhdysvaltain lähettiläät päätyivät kankaalle, sillä brittiläinen delegaatio kieltäytyi poseeraamasta.]] Vuonna 1781 amerikkalaiset ja ranskalaiset joukot ja Ranskan laivasto saartoivat kenraali Cornwallisin Yorktownissa Virginiassa. Washington marssi joukkoineen paikalle ja saartoa kiristettiin, kunnes britit antautuivat. Taistelu oli vallankumouksen huippukohta amerikkalaisten kannalta katsoen ja sen lopputulos takasi Yhdysvaltain itsenäisyyden.
Britannia ja siirtokunnat aloittivat rauhanneuvottelut Pariisissa vuonna 1782 ja syyskuussa 1783 solmittiin Pariisin rauha. Iso Britannian kuningaskunta tunnusti siirtokuntien itsenäisyyden ja luovutti kaikki intiaaniliittolaistensa maat Appalakkien ja Mississippijoen väliltä Yhdysvalloille. Washingtonin ohella ansioituivat muun muassa siirtokuntien Euroopan lähettiläs Benjamin Franklin ja itsenäisyysjulistuksen laatija Thomas Jefferson.
Armeijat, miliisit ja palkkasoturit
pienoiskuva|Saksalaisia joukkoja brittien apuna Pohjois-Amerikassa. C. Ziegler Conrad Gessnerin mukaan, 1799.
Sodan alkaessa amerikkalaisilla ei ollut vakinaista armeijaa, vaan jokainen siirtomaa oli vastannut puolustuksestaan miliisin avulla. Miliisiin osallistuvat miehet palvelivat kerrallaan muutaman viikon tai kuukauden, sillä he eivät olleet halukkaita matkustamaan kauas kotoaan. Lisäksi miliisijoukoilla ei ollut säännöllistä harjoitusta eivätkä ne noudattaneet tiukkaa sotilaskuria. Silti he pystyivät ajoittain toimimaan tehokkaasti brittien vakinaista armeijaa vastaan. Etelävaltioiden miliisijoukot omaksuivat sissisodankäynnin muotoja ja olivat erityisen tehokkaita ehkäisemään lojalistien toimintaa brittijoukkojen poissa ollessa.
Sotatoimien koordinoimiseksi siirtokuntien kongressi perusti vakinaisen armeijan ja nimitti George Washingtonin sen johtoon 15. kesäkuuta 1775. Siirtokuntien armeija oli jatkuvassa kehitysvaiheessa ja Washington joutui vastentahtoisesti vahvistamaan vakinaista väkeä miliisijoukoilla. Vaikka kahdeksan sotavuoden aikana vakinaisessa armeijassa ja miliisijoukoissa palvelikin 250 000 miestä, amerikkalaisten puolella ei samanaikaisesti ollut aseissa kuin korkeintaan 90 000 sotilasta. Pohjois-Amerikassa sotineet armeijat olivat Euroopan mittakaavassa pieniä ja Washingtonilla oli parhaimmillaan henkilökohtaisessa komennossaan enintään 17 000 sotilasta. Siirtokuntien laivastossa ja kaapparialuksissa palveli sodan aikana noin 55 000 merimiestä.
Vuoden 1775 alussa koko Britannian armeija maailmanlaajuisesti oli kooltaan 36 000 sotilasta, jota vahvistettiin sodanajan värväyksellä. Tämän lisäksi britit palkkasivat sodan aikana noin 30 000 saksalaista palkkasoturia, joita kutsuttiin yleisesti ”hesseniläisiksi”, sillä monet heistä olivat kotoisin Hessen-Kasselin pienvaltiosta. Käytännössä hesseniläiset olivat kolmasosa Pohjois-Amerikassa taistelleista brittijoukoista, joissa oli yhteensä 60 000 sotilasta laajalla alueella Kanadasta Floridaan.
Mustat ja intiaanit
Mustia orjia ja orjuudesta vapautettuja palveli sekä amerikkalaisten että brittien puolella. Pohjoisen miliisijoukoissa palveli mustia sotilaita alusta alkaen, mutta etelävaltioiden orjanomistajat kielsivät palveluksen pelätessään vapautettujen orjien muodostavan oman armeijansa. Marraskuussa 1775 Virginian brittiläinen kuvernööri John Murray Dunmore antoi julkisen kuulutuksen, jonka mukaan patriooteilta karanneet orjat voisivat saada vapauden, mikäli he palvelisivat brittien puolella. Brittien ylipäällikkö Henry Clinton julkaisi vastaavanlaisen käskykirjeen vuonna 1779. Osin näiden julistusten johdosta kymmeniä tuhansia orjia karkasi brittien puolelle, mutta vain alle tuhat heistä palveli aseissa. Monet muut palvelivat sotilaspalvelijoina, mekaanikkoina, tiedustelijoina ja oppaina. Yli puolet heistä kuoli isorokkoepidemioissa ja monet karkotettiin riveistä ruoan vähetessä. Annetuista lupauksista huolimatta valtaosa orjista ei saanut vapauttaan. thumb|200px|Irokeesien sotajoukkojen ylin päällikkö [[Joseph Brant (George Romneyn maalaus.]] Siirtokunnan armeijan miehistöpulan johdosta Washington poisti tammikuussa 1776 mustien värväyskiellon. Rhode Islandissa ja Massachusettsissa muodostettiin täysin mustat armeijan yksiköt ja monille orjille luvattiin vapaus palvelusta vastaan. Myös Haitista tuli mustien yksikkö ranskalaisjoukkojen mukana. Arvioiden mukaan ainakin 5 000 mustaa sotilasta taisteli amerikkalaisten puolella.
Sodan uhrit
Pitkäkestoisen sodan uhrimäärät ovat aiheuttaneet runsaasti väittelyitä. Eräiden lähteiden mukaan aktiivipalveluksessa olleiden kuolleiden amerikkalaisten kokonaismääräksi on arveltu lähes 25 000. Tästä määrästä kolmasosa kuoli taisteluissa. Noin 16 000 menehtyi sotavankeudessa tai leiripaikoilla puhjenneihin tauteihin.
Ne tuhannet sotaveteraanit, jotka saivat työkyvyttömyyseläkkeen vapaussodan vammoistaan muodostivat todennäköisesti vain murto-osan paljon suuremmasta ryhmästä, josta moni kuoli ennen kuin heidän asiansa ehdittiin käsitellä. Pahasti haavoittuneiden tai kuolleiden amerikkalaisten yhteismääräksi arvioidaan noin 50 000. (Tähän eivät sisälly siviilien määrät).
Siirtokuntien armeijan kuolleisuusluvut olisivat olleet vielä paljon suurempia ilman laajaa rokotusohjelmaa. Puheet isorokosta ja biologisesta sodankäynnistä levisivät jo Bostonin piirityksen aikaan talvella 1775–1776, jolloin brittien väitettiin tietoisesti lähettäneen tartunnan saaneita kaupunkilaisia Bostonin ympäristöön levittämään tautia. - Washington käsitti miten vakavat seuraukset sotilaiden sairastumisella saattoivat olla ja vaati pakollisia rokotuksia kaikille uusille värvätyille. Lopulta rokotuskampanja käsitti koko siirtokunnan armeijan. Toimenpide toteutettiin vuosien 1777–78 aikana.