cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Jaakko Hämeen-Anttila
Islamin puolustaja ja popularisoija
Hämeen-Anttila on kääntänyt suomeksi islamin klassisia tekstejä, kuten Koraanin (1995) sekä ibn Hishamin "Profeetta Muhammedin elämäkerran (1999). Hän on julkaissut useita populaareja teoksia, joissa suomalaiselle yleisölle tehdään tunnetuksi islamia ja sen historiaa. Niihin kuuluvat "Johdatus Koraaniin" (1997), "Islamin monimuotoisuus" (1999), "''Islam. Taskusanakirja" (2001), "Islamin käsikirja" (2004, useita laitoksia), "Mare nostrum. Länsimaisen kulttuurin juurilla" (2006), "Jeesus islamin profeetta" (2006), "Islamin miekka"'' (2012) ja monet muut.
Hämeen-Anttilan mukaan islamin tutkimuksen kenttä on nykyisin jakaantunut toisaalta perinteiseen ja toisaalta kriittiseen koulukuntaan. Jälkimmäinen on kyseenalaistanut monia aikaisempia käsityksiä. Tässä jaossa Hämeen-Anttila sijoittaa itsensä varovaisen konservatiiviseen ryhmään. Hämeen-Anttila sanoo, että tiedämme "yllättävän vähän" profeetta Muhammedin elämästä, minkä takia "lukija tai tutkija joutuu pohjimmiltaan tekemään hyvin subjektiivisen valinnan, uskoako perinteiseen kuvaan vai ei". Muhammedin elämäkerta on "pelottavan lähellä noidankehää", koska se on ensin sepitetty Koraanin pohjalta ja sen jälkeen sitä on käytetty Koraanin kohtien selittämiseen. Toisaalta Hämeen-Anttila luottaa siihen, että Koraani on melko tarkasti "lähellä sitä ilmoituskorpusta, jonka profeetta Muhammed sai". Koraanin selitysteoksessa (1997) Hämeen-Anttila vastaavasti selittää Koraanin jakeita Muhammedin elämäkerran pohjalta eikä päinvastoin.
Hämeen-Anttila on kristitty, mutta katsoo, että kristityt ja muslimit palvovat samaa Jumalaa.
Paneurooppa-liike
right|thumb|Paneurooppalaisen unionin lippu. Paneurooppa-liike on itävaltalaisen Richard Coudenhove-Kalergin ajatuksille perustuva, 1920-luvulla muodostunut liike, jonka tavoitteena on Euroopan poliittinen yhdentyminen.
Historia
thumb|upright|Richard Coudenhove-Kalergi, Paneurooppa-liikkeen perustaja. Paneurooppa-liike sai alkunsa, kun itävaltalainen kreivi ja kosmopoliitti Richard Coudenhove-Kalergi julkaisi vuonna 1923 saksankielisen teoksensa Paneuropa. Siinä hän toi esiin ajatuksensa Euroopan valtioiden uudesta valtioliitosta, Euroopan yhdysvalloista. Coudenhove-Kalergin esikuvana oli Amerikan yhdysvallat, joka oli Euroopassa käydyn ensimmäisen maailmansodan seurauksena kasvattanut taloudellista ja poliittista voimaansa. Coudenhove-Kalergi uskoi Euroopan pystyvän säilyttämään riippumattomuutensa Yhdysvaltojen rinnalla vain yhdistyneenä. Hän pelkäsi kuitenkin, että Yhdysvaltojen liittovaltion keskushallintomalli pelästyttäisi eurooppalaisia hallituksia, joten hän itse käytti valtioliitosta nimeä Paneurooppa siinä kun Ranskassa puhuttiin Euroopan yhdysvalloista.
Vuoden 1923 syyskuussa Coudenhove-Kalergi perusti Wienissä Paneurooppa-liiton. Se alkoi vuonna 1924 julkaista saksankielistä Paneuropa-aikakauslehteä. Aiheesta ryhdyttiin pitämään esitelmätilaisuuksia eri puolella Eurooppaa, ja Paneurooppa-liitto järjesti vuonna 1926 Wienissä ensimmäisen Paneurooppa-konferenssin. Euroopassa oli tuohon aikaan muitakin yhdentymisen ajajia, mutta Paneurooppa-liitto oli niistä huomattavin.
Paneurooppa-aatetta perusteltiin monesta näkökulmasta. Yksi peruste oli pasifistinen halu välttää tuhoisat sodat Euroopassa ja samalla vähentää armeijoiden ylläpidon ja asevarustelun kustannuksia. Kiistakysymykset oli liittovaltiossa tarkoitus ratkoa erityisessä eurooppalaisessa sovitteluelimessä. Toinen perustelu oli taloudellinen ja liittyi tulliliittoon. Kolmas perustelu valtioliitolle oli siitä saatava suoja Yhdysvaltojen taloudellista mahtia ja Neuvostoliiton bolshevismia vastaan.
Paneurooppa-aatteen ja vasta perustetun Kansainliiton suhde oli hankala, sillä ne nähtiin helposti kilpailijoina. Vuonna 1929 Ranskan ulkoministeri Aristide Briand teki Kansainliiton kymmenennessä yleiskokouksessa melko varovaisen esityksen eurooppalaisen valtioliiton järjestymismuodosta harkittavaksi myöhempää kokousta varten. Seuraavana vuonna Briand pyysi Euroopan hallituksilta lausuntoja valtioliittoa koskevaan muistioon. Kansainliiton yleiskokouksessa syksyllä 1930 perustettiin komitea tutkimaan valtioliittoajatusta.
Suomessa perustettiin vuonna 1930 alustavasti ja seuraavana vuonna virallisesti Suomen Paneurooppa-yhdistys. Sitä perustamassa oli merkittäviä poliitikkoja kuten ulkoministeri Hjalmar J. Procopé sekä tulenkantajia. Yhdistyksen tarkoitukseksi määriteltiin eurooppalaisen yhteistoiminnan edistäminen, mutta sen säännöissä ei puhuttu mitään Euroopan yhdysvalloista tai Paneurooppa-liitosta. Yhdistys tahtoi ajaa paneurooppalaisuutta, joka tapahtuisi Kansainliiton puitteissa. Suomessa Paneurooppa-aatteen edistämistä vaikeutti kuitenkin suomalaisten pyrkimys riippumattomuuteen ja omillaan toimeen tulemiseen. Suomessa Paneurooppa-liikettä edisti 1930-luvun alussa etenkin Eino Kaila.
Kansainliiton valtioliittoa tutkivan komitean työ ei edennyt kovinkaan pitkälle ennen kuin Euroopan poliitisen tilanteen kiristyminen, lama, fasismin ja Hitlerin valtaannousu sekä Briandin kuolema heikensivät Paneurooppa-aatteen asemaa. Kun aatteelta putosi pohja, myös kansalliset Paneurooppa-liitot lopettivat toimintansa. Coudenhove-Kalergi pakeni Yhdysvaltoihin sen jälkeen kun Hitler oli liittänyt Itävallan Saksaan. Hän järjesti New Yorkissa vielä viidennen paneurooppalaisen konferenssin, joka ei kuitenkaan sotaa käyvässä Euroopassa enää herättänyt huomiota.
Coudenhove-Kalergi palasi Eurooppaan vuonna 1946. Sen jälkeen liike jatkoi pyrkimyksiään yhdistää Euroopan parlamentaarikot, mikä vaikutti Euroopan neuvoston perustamiseen vuonna 1949. Coudenhove-Kalergin ehdotuksesta Beethovenin Oodi ilolle nousi Euroopan tunnushymniksi.
LET-arvo
LET (Linear Energy Transfer) kuvaa energian määrää, jonka ionisoiva hiukkanen luovuttaa aineeseen kulkiessaan sen läpi. Sitä käytetään määrittämään säteilyn vaikutuksia väliaineessa. LET ilmaisee luovutetun energiamäärän suhteen pituusyksikköä kohti, ja sen yksikkönä käytetään usein keV/µm. Siten LET-arvo voidaan ilmaista yhtälömuodossa
missä on hiukkasen luovuttama energiamäärä ja  hiukkasen kulkema matka.
Korkean LET-arvon partikkelit ovat tyypillisesti suuria ja korkeaenergiaisia, joilla on lyhyt kantama väliaineessa, esim. alfasäteily ja tätä raskaammat partikkelit, ja matalan LET-arvon partikkelit taas kevyempiä, joiden kantama väliaineessa on pitkä, esim. beetasäteily tai fotonisäteily.
Salemin noitaoikeudenkäynnit
thumb|1860-luvulla historiallisten lähteiden perusteella laadittu kartta Salemin kylästä vuonna 1692.
Oikeudenkäyntien lähtökohta
thumb|Samuel Parris
Vuonna 1692 Salemin kylässä pastori Samuel Parrisin yhdeksänvuotias tytär Betty Parris ja tämän 11-vuotias serkku Abigail Williams kokivat jotain, jonka tehon väitettiin ylittävän epilepsiakohtauksen tai minkään luonnollisen taudin. John Hale kuvaa 1702 ilmestyneessä kirjassaan A Modest Enquiry into the Nature of Witchcraft, että tytöt huusivat, heittelivät tavaroita, päästivät kummallisia ääniä ja kiemurtelivat huonekalujen alla. He sanoivat, että oli kuin heitä olisi pistelty neuloilla ja leikattu veitsillä. Lääkäri, oletettavasti William Griggs, ei osannut selittää mitä tapahtui, joten hän oletti, että tytöt oli noiduttu. On todennäköistä, että lääkäri on saanut diagnoosinsa Cotton Matherin vuonna 1689 ilmestyneestä kirjasta Memorable Providences Relating to Witchcrafts and Possessions, jossa kuvataan bostonilaisten lasten kummallista käytöstä ja jossa osoitettiin oireiden syyksi irlantilaisen pesijättären Mary Gloverin noituus. Myös muut Salemin kyläläiset alkoivat saada samoja oireita. Koska paikallisyhteisö oli tuolloin intiaanien uhan alaisena ja ilman muodollista siirtomaahallintoa, noitasyytökset levisivät muutamassa kuukaudessa lähisiirtokuntiin.
Syytetyt
Ensimmäiset ihmiset, joita syytettiin ja pidätettiin Ann Putnamin noitumisesta, olivat kerjäläinen nimeltä Sarah Good, vanha ja sairas nainen Sarah Osborne sekä Parrisien orja, Tituba. Koska Tituba oli orja ja erilaista etnistä alkuperää kuin puritaanit, hän oli ensimmäisiä epäiltyjä ja huhupuheiden mukaan alkuperäinen noita. Sarah Good taas oli tunnettu helposti suuttuvana naisena, jolla oli tapana mutista itsekseen. Sarah Osborne oli epäilyttävä, koska oli nainut entisen palvelijansa. Kaikki naiset sopivat erinomaisesti tuon ajan käsitykseen "geneerisestä noidasta", eikä kukaan mielellään ollut heidän puolellaan. Osborne ja Good eivät myöskään käyneet kirkossa, mikä oli erityisen raskauttavaa.
Muita syytettyjä olivat Martha Corey, joka oli skeptinen tyttöjen luotettavuudesta vetäen tällä huomion itseensä, Rebecca Nurse, Dorothy Good (jonka pidätysmääräyksessä luki virheellisesti Dorcas Good), Rachel Clinton, Sarah Cloyce, Elizabeth (Bassett) Proctor ja hänen miehensä John Proctor, Martha Coreyn aviomies Giles Corey, Abigail Hobbs, Bridget Bishop, Proctorien taloudenhoitaja Mary Warren, joka oli oikeudenkäynneissä myös todistajana, Abignail Hobbsin äitipuoli Deliverance Hobbs, Sarah Wilds, Abigailin isä William Hobbs, Nehemiah Abbott Jr., Cloycen sisar Mary Esty, Edward Bishop Jr. ja hänen vaimonsa Sarah Bishop, Mary English, George Burroughs, Lydia Dustin, Susannah Martin, Dorcas Hoar, Sarah Morey ja Maryn aviomies Philip English.
Myöhemmin haasteen saivat myös Lydia Dustinin tytär Sarah Dustin, Bethiah Carter Sr. ja hänen tyttärensä Bethiah Carter Jr., George Jacobs Sr. sekä hänen lapsenlapsensa Margaret Jacobs, John Willard, Alice Parker, Ann Pudeator, Abigail Soames, Daniel Andrew, George Jacobs Juniorin vaimo sekä Daniel Andrew'n sisar Rebecca Jacobs, Sarah Buckley ja hänen tyttärensä Mary Witheridge, Elizabeth Colson, Elizabeth Hart, Thomas Farrar Sr., Roger Toothaker, John ja Elizabeth Proctorin tytär Sarah Proctor, Sarah Bassett, Susannah Roots, Mary DeRich, Sarah Pease, Elizabeth Cary, Martha Carrier, Elizabeth Fosdick, Wilmot Redd, Sarah Rice, Elizabeth How, John Alden, Pricilla Mullins, John ja Elizabeth Proctorin poika William Proctor, John Flood, Roger Toothakerin vaimo ja Martha Carrierin sisar Mary Toothaker ja hänen tyttärensä Margaret Toothaker sekä Arthur Abbott.
Kun oikeudenkäynnit vihdoin alkoivat, epäiltyinä oli vangittuna lukuisia ihmisiä, Marilynne K. Roachen 2002 julkistetun kirjan The Salem Witch Trials: A Day-To-Day Chronicle of a Community Under Siege mukaan yhteensä 62.
Tuomitsemisen vaiheet
thumb|[[1876 kuvitusta oikeussalista; keskushahmoksi tulkitaan Mary Walcott]]
Päätodiste, jolla syytettiin syytettyjä nimenomaan noituudesta oli ns. "spectral evidence," jolla tarkoitettiin todistetta siitä, että noidutut näkivät hahmon henkilöstä, joka noitui heidät. Teologinen perustelu asialle oli, että noita noituessaan antoi Saatanalle luvan käyttää noidan hahmoa. Puolustus vetosi siihen, että Saatana kykeni ottamaan minkä hahmon tahansa. Lopullinen tulkinta oli, että Saatana tarvitsi hahmon ottamiseen luvan, jolloin noidutun syytös on ratkaiseva.
Tämän vuoksi oikeudenkäynnissä toimittiin siten, että jos joku väitti, että menetys, sairaus tai kuolema oli noituuden syytä, tuli syyttää sitä, jonka katsoi olevan syyllinen tähän. Jos syyte katsottiin luotettavaksi, katsottiin se syyksi vangita epäilty ja tuoda tämä julkisen tutkimuksen alle kuulusteluihin, joiden tarkoitus oli saada tunnustus. Jos tultiin siihen tulokseen, että syyte oli perusteltu, syytetty otettiin mukaan korkeimpaan oikeudenkäyntiin. Seuraavaksi korkeimpaan oikeuteen kutsuttiin todistajia juryn eteen.
Tuomiot
thumb|Giles Coreyn kuolema 19. syyskuuta 1692
21. maaliskuuta 1692 oli ensimmäinen oikeudenkäynti, jossa noituudesta syytettyinä olivat Martha Corey, Bridget Bishop ja kaksi muuta paikallista naista. Syynä oikeudenkäynneille oli 25 kyläläisen kuolema. Bridget Bishop tuomittiin oikeudenkäynneissä ja hänet hirtettiin noitana.
Yhteensä teloituspäiviä oli neljä.
Oikeudenkäynnit loppuivat tammikuussa 1693. Kuitenkaan jo noituuden perusteella vangittuja ei vapautettu ennen kevättä. Tapahtumat johtivat puritaanisen uskon vahvistumiseen Uudessa Englannissa ja vaikuttivat välillisesti tulevan Amerikan Yhdysvaltojen oikeuskäytäntöihin.
Selitykset noituudelle
1976 Linda Caporael julkisti artikkelin, jossa esitettiin, että hallusinaatiot ja muut oireet johtuisivat ergotismista eli torajyvien aikaansaamasta myrkytyksestä. Kirjassaan A Fever in Salem Laurie Winn Carlson tarjosi toista vaihtoehtoteoriaa, lintujen ja eläinten mukana levinnyttä von Economon tautia eli unitautia encephalitis lethargica (eri tauti kuin tsetse-kärpästen levittämä afrikkalainen trypanosomiaasi). On myös esitetty, että oireet voisivat johtua Huntingtonin taudista, joka on alueen ihmisillä melko yleinen.
Toiset historioitsijat kuten Mary Beth Norton, Bernard Rosenthal ja Marilynne K. Roach eivät anna näille selityksille vakavaa painoarvoa.
Kirjallinen kommentointi ja dramatisoinnit
Tapauksesta on kirjoitettu paljon; vuonna 1954 kirjailija Arthur Miller julkaisi Salemin noitaoikeudenkäynneistä niitä oikeilla nimillä ja tapahtumapaikoilla käsittelevän näytelmän The Crucible, josta sittemmin vuonna 1959 tehtiin Suomessa radiodramatisointi nimellä Tulikoe. Näytelmä filmattiin yllättäen vasta vuonna 1996; ilmeisesti sitä pidettiin siihen asti liian arkaluontoisena kuvattavaksi.
Robin Cook käytti Salemin tapausta romaaninsa "Pahuuden paluu" (1994) taustatarinassa.
BlankMediaGames teki Salemiin tapauksesta pelin "Town of Salem" vuonna 2014
Centria (juna)
Centria oli VR-yhtymän edeltäjän Valtionrautateiden liikennöimä erikoispikajunavuoro Helsingistä Jyväskylään. Centria aloitti liikennöinninsä alkujaan vuosina 1978-1980 siten, että EP 91 lähti Helsingistä kello 13.00 ja saapui Jyväskylään kello 16.45 ja junan vastakkaiseen suuntaan kulkeva pari EP 92 lähti Jyväskylästä kello 18.40 ja saapui Helsinkiin kello 22.30. Centria teki paluun aikatauluihin vuonna 1985 siten, että Helsingin suunnan vuoro EP 92 lähti Jyväskylästä kello 6.00 ja saapui Helsinkiin ennen kello kymmentä. Junan vastakkaiseen suuntaan kulkeva pari EP 93 lähti Helsingistä kello 16.00 ja saapui Jyväskylään kello 19.45.
Centrian liikennöinti lopetettiin jälleen 14. elokuuta 1989 ja se muuttui nimettömäksi InterCity-vuoroksi.
Owen Hunt
'''Tri. Owen Hunt' on fiktiivinen hahmo ABC:n sairaalamaailmaan sijoittuvasta draamasarjasta Greyn anatomia'', jossa häntä esittää Kevin McKidd. Owen esiintyi sarjassa ensimmäisen kerran viidennellä tuotantokaudella. Hän on ammatiltaan traumakirurgi, ja palveli aiemmin Irakissa Yhdysvaltain armeijan kirurgina. Palattuaan Yhdysvaltoihin hän otti vastaan ylilääkärin viran Seattle Gracen sairaalassa. Hän oli pitkään rakastunut Cristina Yangiin.
Persoonallisuus
Sarjan luoja, Shonda Rhimes sanoo, että Hunt on "vanhanajan piinattu sankari" ja vertaa häntä Heathcliffiin. Mark Wilding sanoo Huntin olevan hahmo joka "taistelee omia demonejaan vastaan". Bill Harper sanoo Huntista, että; "Jos joku haluaa määrätä tai paeta ihmisyydestä, se on Owen." Joan Rater kuvaa Huntia "Monimutkaiseksi. Ja piinatuksi." Kevin McKidd itse kuvaa hahmoaan "erittäin vaistonvaraiseksi, impulsiiviseksi ja välittömäksi. Hän tajuaa tilanteen välittömästi. Ja hän on erittäin rehellinen, joskus jopa liiankin itsensä ja muiden kanssa. Hän haluaa tehdä itsestänsä paremman ihmisen. Hän on kunnollinen tyyppi, mies jonka kanssa haluaisin mennä ulos kaljalle."
Suhteet
Owen Hunt ihastui lähes välittömästi Cristina Yangiin. Matt Roush TV Guidesta sanoo heidän ensitapaamisestaan; "välitön kipinä heidän välillään oli sähköinen." Myöhemmissä jaksoissa Hunt ja Yang suutelevat toisenkin kerran. Stacy McKee, yksi sarjan käsikirjoittajista, kuvaa suudelmaa "hieman epätoivoiseksi" ja kuvaa Huntin halua olla suutelematta; "hän menetti kykynsä kommunikoida ihmisten kanssa." Hän sanoo Huntin olevan myös "haavoittunut. Hänellä on sotavammoja", mutta Yang tietää "että haavat voi parantaa." Kevin McKidd sanoo, että hänen hahmonsa ja Cristina Yang ovat "sielunystäviä."
5. tuotantokausi
Owen Hunt on armeijan kirurgi, joka on erikoistunut traumakirurgiaan. Hän on ollut mukana Irakin sodassa, jossa hän on saanut henkisiä traumoja. Hunt tekee dramaattisen ensiesiintymisensä sarjassa tehden henkitorven avauksen kynällä. Saatuaan itsekin haavan hän paikkaa oman haavansa itse ilman puudutusta. Kirurgian johtaja Richard Webber tarjoaa hänelle traumakirurgian ylilääkärin virkaa Seattle Gracen sairaalassa, mutta hän kieltäytyy. Ennen poistumistaan sairaalasta hän suutelee Cristinaa intohimoisesti.
Myöhemmin Hunt ottaa vastaan ylilääkärin viran ja alkaa työskennellä vakituisesti Seattle Gracen sairaalassa. Hän onnistuu ärsyttämään Tri. Shepherdiä ja Tri. Sloania, jotka kokevat hänen hoitonsa julmina.
Hunt tutustuu paremmin Cristinaan, ja paljastaa hänelle yksityiskohtia kipeästä menneisyydestään kertoen mm. koko yksikkönsä kuolemasta viimeisellä matkallaan Irakissa. Nämä tapahtumat näyttävät vaikuttavan paljon Huntin käyttäytymiseen. Hän mm. väittelee jatkuvasti muiden kirurgien kanssa ja puhuu potilaille ja harjoittelijoille ilman hyviä tapoja ja kunnioitusta. Myöhemmin hän suutelee Cristinaa uudelleen kerrottuaan ensin tälle ettei hän tarvitse häntä.
Huntin ja Cristinan suhteen alku on hankala, mutta pari alkaa lopulta seurustelemaan. Suhdetta vaikeuttavat Huntin sotatraumat ja hänen ex-morsiamensa Bethin käynti sairaalassa. Hunt satuttaa Cristinaa kahdesti unissaan, ensin sairaalassa ja myöhemmin Cristinan asunnossa. Myöhemmässä tapauksessa Cristina herää Huntin kuristaessa häntä. Pian tämän jälkeen Cristina lopettaa suhteen.
Jouduttuaan Cristinan jättämäksi Hunt aloittaa terapian sairaalan psykologin vastaanotolla, ja puhuu siellä mm. sotatraumoistaan. Terapia auttaa häntä pääsemään henkisesti parempaan kuntoon, minkä Cristinakin huomaa. Hunt pyytää Cristinaa palaamaan kanssaan yhteen, mihin tämä harkittuaan asiaa viimein suostuu.
Hunt huomaa Seattle Gracessa työskennellessään George O'Malleyn omaavan kykyjä traumakirurgiaan, ja alkaa opettaa tätä. Huntin ja sairaalassa potilaana olleen toisen Irakin sodan veteraanin inspiroimana George päättää liittyä itsekin armeijaan. George loukkaantuu kuitenkin vakavasti jäätyään linja-auton alle, ja joutuu potilaaksi Seattle Gracen sairaalaan. Viidennen kauden viimeisessä jaksossa hänen tilansa romahtaa, ja Hunt ja useat muut lääkärit yrittävät elvyttää häntä.
6. tuotantokausi
Owenin ja Cristinan suhde voi hyvin. Cristina on kuitenkin masentunut siitä, ettei hänellä ole sairaalassa hyvää vakituista sydänkirurgian opettajaa eikä hän pääse leikkauksiin yhtä usein kuin haluaisi. Owen päättää auttaa suostuttelemalla vanhan naispuolisen ystävänsä Teddy Altmanin ottamaan työn Seattle Gracestä. Teddy on sydänkirurgi, ja on työskennellyt Owenin tavoin armeijan palveluksessa. Cristina suhtautuu Teddyyn aluksi epäilevästi, mutta huomaa sitten tämän olevan loistava opettaja, ja alkaa viihtyä tämän seurassa.
Teddyn tulo vaikeuttaa kuitenkin Owenin ja Cristinan välejä Teddyn tunnustettua Owenille, että hän on ollut pitkään rakastunut tähän. Owen tunnustaa tunteneensa samoin Teddyä kohtaan, mutta rakastuneensa sittemmin Cristinaan. Tilanteen muuttuessa vaikeaksi Teddy päättää lähteä sairaalasta. Cristina haluaa pitää Teddyn opettajanaan, koska hänelle on tärkeintä kehittyä kirurgina. Epätoivoisena Cristina sanoo lopulta luopuvansa Owenista Teddyn hyväksi, jotta tämä jäisi. Teddy paljastaa humalassa Owenille Cristinan lupauksen. Owen on murtunut Cristinan käytöksestä, mutta yrittää vakuuttaa Cristinan siitä, että ihmissuhteet ovat uraa tärkeämpiä.
Kauden viimeisessä jaksossa sairaalaan julistetaan hätätila, kun edesmenneen potilaan leski Gary Clark alkaa ampua ihmisiä. Cristina joutuu vaaraan, ja Owen päättää lopulta valita Cristinan. Owen löytää Cristinan, mutta haavoittuu Clarkin ammuttua häntä. Meredith onnistuu kuitenkin pelastamaan Owenin.
Keijo Varis
Keijo Varis (s. 16. lokakuuta 1961 Kuopio ) on suomalainen taloustieteilijä ja johtamisen tutkija. Varis valmistui ylioppilaaksi vuonna 1981 Minna Canthin lukiosta Kuopiossa. Varis suoritti kauppatieteiden maisterin tutkinnon laskentatoimen ja rahoituksen pääaineessa vuonna 1988 ja kauppatieteiden tohtorin tutkinnon vuonna 2012 Jyväskylän yliopistossa sekä hallintotieteiden maisterin tutkinnon julkisen talouden ja yleisen hallintotieteen pääaineessa Tampereen yliopistossa vuonna 2014.
Varis oli kansalaispuolueen aluepoliittinen asiantuntijajäsen vuonna 2016. Eduskuntavaaleissa vuonna 2019 Varis sai 24 ääntä eikä tullut valituksi.
Ennen väitöskirjaansa Varis toimi vuosina 1988–2012 eri yrityksissä taloushallinnon, strategisen johtamisen ja riskienhallinnan asiantuntija- ja johtotehtävissä muun muassa Sandudd Tapetti Oy:ssä ja Vapo-konsernissa.
Varis on toiminut Turun ammattikorkeakoulun johtamisen maisteriohjelmien yliopettajana (johtaminen ja talousjohtaminen). Variksen julkaisut ovat käsitelleet johdon konsultointiohjelmien arviointia, yliopistojen kansainvälistymisstrategioita ja kansainvälisten maisterikoulutusohjelmien laadun arviointia, johtajien tunneälyä sekä syitä, joiden vuoksi puutteellisen tunneälyn omaavia johtajia valitaan.
Talouselämä-lehden mukaan Varis onnistui aikanaan hyvin ennusteessaan, millainen Suomi on vuonna 2010.
Bradley Hudson-Odoi
Bradley Hudson-Odoi (s. 29. marraskuuta 1988) on ghanalais-englantilainen jalkapalloilija, joka pelaa seitsemännen sarjatason eli Ryman Leaguen Metropolitan Police FC:ssä. Oikeajalkaisen, 173 senttimetriä pitkän Hudson-Odoin pelipaikka on hyökkääjä.
Hudson-Odoi pelasi nuorena Fulham FC:n akatemiassa, mutta ei päässyt pelaamaan peliäkään seuran edustusjoukkueessa. Vuodet 2008-2012 hän kierteli pääosin Englannin alasarjoja. Vuonna 2012 Hudson-Odoi siirtyi Unkarin pääsarjan Vasas SC:hen. Hän pelasi seurassa vain kuusi ottelua kahden kauden aikana ja siirtyi tammikuussa 2014 seitsemännen sarjatason Ryman Leaguen Metropolitan Police FC:hen.
Maajoukkuetasolla Hudson-Odoi on edustanut sekä Englannin että vanhempiensa kotimaan Ghanan poikamaajoukkueita.
Stargate: The Ark of Truth
Stargate: The Ark of Truth on Yhdysvalloissa 11. maaliskuuta 2008 suoraan DVD:lle julkaistu elokuva, joka päättää Tähtiportti-sarjan 10. kauden juonen.
Elokuva kuvattiin vain 18 päivässä. Sen budjetti oli 7 miljoonaa dollaria. Elokuvasta saadut tulot ovat ylittäneet Yhdysvalloissa 13 miljoonaa dollaria (4,16 miljoonaa 3 viikon tulot vuokra-DVD:eistä ja 9 miljoonaa myydyistä ), minkä myötä MGM on tilaamassa kolmannen Tähtiportti-elokuvan.
Juonikuvio oli tarkoitus käyttää Tähtiportin 10. kauden viimeisissä ja 11. kauden ensimmäisissä jaksoissa, mutta Tähtiportin 11. kauden perumisen jälkeen se päätyi elokuvaksi.
Amsterdamsaari
Amsterdamsaari on Ranskan eteläisiin ja antarktisiin alueisiin kuuluva tuliperäinen saari Intian valtameren eteläosassa. Saaren pinta-ala on 55 km² ja saarella on ympärivuoden miehitetty sääasema.
Maantiede
thumb|vasen|Rannikon kalliota. thumb|vasen|[[Phylica nitida.]] Amsterdamsaari sijaitsee Intian valtameren eteläosassa. Sijainniltaan se on yksi maailman syrjäisimmistä saarista. 89 kilometriä saaresta etelään sijaitsee pieni Île Saint-Paul. Saaren pinta-ala on 55 km² ja se on ovaalin muotoinen. Saaren korkein kohta Mont de la Dives kohoaa 881 metrin korkeuteen merenpinnasta. Saari kohoaa loivasti idästä saaren keskustaa kohti. Suuri osa rannikosta on jyrkkää kalliota. Rantakallioiden korkeus vaihtelee 700 metristä saaren länsiosassa noin 30–60 metriin. Saari on tuliperäinen ja sillä on useita keiloja.
Amsterdamsaaren vuotuinen keskimääräinen lämpötila on 13,8°C. Elokuun keskilämpötila on 11,2°C ja helmikuun 17°C. Vuotuinen sadanta on 1127 mm. Ilmasto vaihtelee korkeuden mukaan. Lähempänä merenpintaa sää on lauhkea, kun taas korkeimmilla paikoilla ilmasto muistuttaa muiden subantarktisten saarien ilmastoa.
Luonto
Kasvillisuudesta alle 250 metrin korkeuksilla tavataan lähinnä lajia Poa novarae. 600 metriin saakka esiintyy lajeja Scirpus nodosus ja Spartina arundinacea. Vielä korkeammalla tavataan tulimaanakeenaa (Acaena magellanica) sekä eri sammalia. Etenkin saaren rannikolla kasvillisuuteen on vaikuttanut karjanhoito. Saarelle tuotiin nautoja vuonna 1871. Laidunnuksesta on kärsinyt esimerkiksi kotoperäinen puulaji Phylica nitida ja saarelle on tuotu monia sinne kuulumattomia kasvilajeja laidunnusta varten. Puita tavataan nykyisin vain muutamalla paikalla, mutta niitä on pyritty istuttamaan uudelleen ja saaren eteläosa on palautettu luonnontilaiseen tilaansa ilman tulokaslajeja.
Amsterdamsaari on merkittävin uhanalaisen Thalassarche carteri-albatrossin pesimäsaarista. Vuonna 2006 saarella oli arviolta 27 000 pesivää paria. Muita saarella pesiviä lajeja ovat nokialbatrossi, endeeminen erittäin uhanalainen amsterdamsaarenalbatrossi ja pitkätöyhtöpingviini. Amsterdamsaari on myös uudenamsterdaminhylkeen ja etelänmerinorsun lisääntymisaluetta. Saarella on myös sinne tuotuja nisäkäslajeja, kuten rottia, hiiriä ja kissoja.
Historia
Amsterdamsaaren löysi Fernão de Magalhãesin laivaston mukana yhdellä laivalla ollut Juan Sebastián Elcano vuonna 1522. Saaren nimesi Anthony van Diemen vuonna 1633. Ensimmäinen saarelle rantautunut oli puolestaan Willem de Vlamingh vuonna 1696. Saari liitettiin Ranskaan vuonna 1843 ja vuonna 1951 perustettiin Ranskan eteläisten ja antarktiset alueiden hallitsema Martin de Vivièsin ympäri vuoden miehitetty sääasema. Henkilökuntaa asemalla on kesäisin noin neljäkymmentä ja talvisin parikymmentä.
Porvoon rata
Historia
Rautatien oli tarkoitus turvata Porvoolle osa kaupasta, joka oli Helsinki–Hämeenlinna-radan (1862) myötä siirtynyt Helsingille. Myös Riihimäki–Pietari-radan (1870) uskottiin supistavan Porvoon kauppa-aluetta. Koska valtio ei ollut halukas rakentamaan Porvoon rataa, hanketta varten perustettiin vuonna 1871 yksityinen osakeyhtiö, joka sai tukensa Porvoon kaupungilta. Yhtiö hankki kiskot Belgiasta, ja veturit valmistettiin suomalaisten valvonnassa Englannissa.
Radan rakennustyöt aloitettiin maaliskuussa 1872. Ratayhtiön osakkeiden myynti ei kuitenkaan sujunut toivotulla tavalla ja yhtiö ajautui konkurssiin jo vuonna 1878. Rakennustöitä olivat vaikeuttaneet kohonneet kustannukset ja oikeudenkäynti kiskojen toimittajaa vastaan. Radan osti C. G. Strandertskiöld, ja toimintaa jatkoi tämän jälkeen uusi osakeyhtiö, kunnes valtio lopulta osti radan vuonna 1917. Rata oli rakennettu alusta alkaen normaalilevyiseksi. Ensimmäisen maailmansodan jälkeen liikennevirrat alkoivat suuntautua aiempaa voimakkaammin Helsinkiin, johon kulki työläisjunia Keravalta.
Radalla oli parhaimmillaan matkustajia lähes 100 000 vuodessa. Henkilöliikenne kuitenkin hiipui 1970-luvulla. Suora linja-autoyhteys Helsinkiin oli vakava kilpailija ratayhteydelle, joka kiersi hankalasti Keravan kautta. Viimeinen isku radalle oli Porvoonväylän valmistuminen vuonna 1979. Henkilöjunaliikenne Keravalta Porvooseen lakkautettiin vuonna 1981, mutta tavaraliikenne Porvooseen jatkui vuoteen 1990 saakka. Tämän jälkeen suunniteltiin radan purkamista tarpeettomana, mutta rautatieharrastajat onnistuivat säilyttämään sen tekemällä talkootöitä radan kunnossapidossa ja ajamalla museojunia.
Nykyaikana
Nykyisin rataosa Ollin vaihteelta Porvooseen on Väyläviraston omistuksessa ja ylläpidossa. Sitä liikennöivät museoliikenneoperaattorit, muun muassa Porvoon museorautatieyhdistys.
Rataosa Keravalta Ollin vaihteelle on sekä VR-Yhtymän että museoliikenteen käytössä ja osuus Ollin vaihteelta Porvooseen on museoliikenteen käytössä. Osuus Kerava–Olli–Sköldvik on sähköistettyä rataa. Porvoon asemalta Porvoon keskustan liikennepaikalle johtanut osuus purettiin Porvoon kaupungin vanhan kaupungin pysäköintijärjestelyjen johdosta joulukuussa 2006.
Sköldvikin rata
Sköldvikin rata haarautuu Ollin vaihteelta Sköldvikin rautatieasemalle. Rataosan pituus on 10,6 kilometriä, se on yksiraiteinen, sähköistetty ja varustettu junien automaattisella kulunvalvonnalla. Rataosalla on pääasiallisesti vain tavaraliikennettä.
Rataosalla liikennöivät pääasiallisesti raskaat sähkövetoiset öljy- ja kemikaalijunat. Rataosuuden tärkeimmät asiakkaat ovat Kilpilahdessa sijaitsevat öljynjalostamot sekä Kilpilahden öljysatama.
Aiheesta muualla
Sköldviksbanan
Sylvään koulu
thumb|225px|Sylvään yläkoulun julkisivua. Sylvään koulu sijaitsee Vammalassa Sastamalassa, Pirkanmaalla. Sylvään yläasteella on noin 500 oppilasta ja 44 opettajaa.
Sylvään koulu oli Suomen ensimmäinen nimenomaan peruskouluksi suunniteltu koulutalo ja sen suunnitteli arkkitehti Osmo Lappo. Rakennustyön urakoi Polar-rakennus Oy. Koulutalo otettiin käyttöön syyslukukauden alussa 1973, jolloin Vammalassa siirryttiin peruskoulujärjestelmään. Rehtoreina ovat toimineet Jussi Virta (1973–1992), Marjatta Vanha-Kämppä (1992–2002) ja Jari Andersson (vuodesta 2002). Koulussa on ollut vuosittain 40–50 opettajaa.
Sylvään koulussa on vuodesta 1985 lähtien järjestetty jokakesäiset Vanhan kirjallisuuden päivät. Koulun liikuntasali oli Vammalan Lentopallon (VaLePa) kotisali syksyyn 2012 saakka, jolloin Vammalaan valmistui uusi palloiluhalli.
Takauma
Takauma on psykologinen ilmiö, jossa henkilö kokee aiemman tapahtuman tai sen osia uudelleen ja yleensä hyvin voimakkaasti. Kokemukset voivat olla iloisia, surullisia, jännittäviä tai sisältää mitä tahansa tunteita. Termiä käytetään erityisesti silloin, kun muistikuva koetaan tahattomasti tai kun se on niin voimakas, että henkilö ikään kuin elää kokemuksen uudelleen kykenemättä täysin tunnistamaan sitä muistikuvaksi ja pystymättä erottamaan sitä "tässä hetkessä" oikeasti tapahtuvasta.
Teoreettinen tausta
Tahattomasti toistuvien muistikuvien vaikeasti tavoitettavasta luonteesta johtuen niiden kokemisesta tiedetään hyvin vähän. Teoreetikot ovat kuitenkin yksimielisiä siitä, että ilmiö johtuu osin tavasta, jolla muistikuvat tietyn tyyppisistä tapahtumista alustavasti taltioidaan muistiin, osin siitä, millainen muistin rakenne on, ja myös siitä, millaisena henkilö myöhemmin muistaa tapahtuman.
Takaumailmiötä selittämään pyrkivät teoriat voidaan yleisesti jakaa kahta eri näkemystä kannattaviin. Erillismekanisminäkemys on kliinisesti suuntautunut, ja sen mukaan tahattomat muistikuvat johtuvat traumaattisista tapahtumista ja tapahtumiin liittyy erillinen muistimekanismi. Tätä tukevat tutkimukset implisiittisen vs.eksplisiittisen muistin erilaisuudesta. Kuinka jo lähtökohtaisesti muistimekanisemissa täytyy olla jotain erilaista, kun traumaattisia tapahtumia ei useinkaan voi muistaa tai toistaa sanallisessa muodossa, vaan ne nimenomaan muistetaan takaumina. Perusmekanisminäkemys taas perustuu tavallisen muistin muistitutkimukseen. Sen mukaan traumaattiset muistikuvat taltioidaan samalla tavalla kuin normaalitkin muistikuvat. Molemmat näkökulmat ovat yhtä mieltä siitä, että tahattomasti toistuvat muistikuvat syntyvät tavanomaisista poikkeavista tapahtumista. Biopsykologisen, evolutiivisen, neuropsykologisen, moninaisen traumatietämyksen "sateenvarjoteoria" persoonan rakenteellinen dissosiaatioteoria antaa metateoriana eri näkemyksille yhteistä maaperää, josta käsin lähestyä aihetta.
Rascal Flatts
Rascal Flatts oli yhdysvaltalainen countryrockia soittava yhtye, jonka tunnetuin kappale on What Hurts the Most. Siihen kuuluvat pikkuserkukset Gary LeVox (laulusolisti) ja Jay DeMarcus (basisti)  sekä sähkökitaristi Joe Don Rooney. Se esiintyy muun muassa elokuvien Villi tusina ja Autot ääniraidoilla. Autot-levylle he tekivät suositun version Tom Cochranen kappaleesta ”Life is a Highway”.
John Hickenlooper
John Hickenlooper (s. 7. helmikuuta 1952 Narberth, Pennsylvania) on yhdysvaltalainen demokraattipuolueen poliitikko, joka on toiminut vuodesta 2021 lähtien toisena Coloradon senaattoreista. Hän on toiminut Denverin kaupungin pormestarina vuodesta 2003 vuoteen 2011 ja Coloradon kuvernöörinä vuosien 2011–2019 välillä. Hickenlooper on valmistunut Wesleyan Universitystä Connecticutissa ja työskenteli ennen poliittista uraansa geologina ja liikemiehenä. Hän on omistanut useita panimoravintoloita, joista ensimmäisen hän perusti vuonna 1988.
Pikku ponit (1980-luvun sarja)
Pikku ponit (alkuperäiseltä nimeltään engl. My Little Pony tai My Little Pony 'n Friends) on yhdysvaltalainen vuosina 1986–1987 ilmestynyt piirrossarja. Piirrossarja perustuu Hasbron tunnetun lelusarjan My Little Ponyn hahmoihin.
Suomessa 1980-luvun sarjaa on esitetty televisiossa Kolmoskanavalla ja MTV3:lla. Sarjasta on tehty myös VHS-julkaisuja, muun muassa Golden Voicen ja Agapio Racing Teamin jälkiäänittämänä. Sarjasta tehtiin jatkoa vuonna 1992 nimellä My Little Pony Tales.
Amatööriporno
Amatööriporno on yksi pornografian alalajeista, jossa päähenkilöt, toisin kuin ammattimaisissa pornoelokuvissa, ovat harrastelijoita eli eivät välttämättä saa palkkaa työstään ja kuvaavat elokuvansa itse. Amatööripornoa on kutsuttu yhdeksi kannattavammista ja pitkäaikaisemmista pornografian tyylilajeista.
Lähteet
Pornô real
Vuohennokat
Vuohennokat (Scutellaria) on kasvisuku huulikukkaiskasvien heimossa. Siihen kuuluu vähintään 350 lajia, joita kasvaa koko maailmassa.
Vuohennokat Suomessa
Suomessa kasvaa kaksi luonnonvaraista vuohennokkalajia. Luhtavuohennokka on yleinen luhtarantojen kasvi koko maassa paitsi aivan Pohjois-Lapissa. Keihäsvuohennokkaa, joka eroaa luhtavuohennokasta lehden tyven muodossa, tavataan Etelä- ja Lounais-Suomen rannikolla.
Kutojat
Kutojat (Ploceidae) on pienikokoisten varpuslintujen heimo. Niitä löytyy luonnonvaraisina Saharan eteläpuolisesta Afrikasta, trooppisesta Aasiasta sekä Australiasta. Monien kutojien koiraat ovat kirkkaanvärisiä, yleensä punamustia tai keltamustia. Joillain lajeilla värikäs höyhenpeite on ainoastaan juhlapuvussa, pesimisaikaan. Kutojat ovat saaneet nimensä hienosti kudotuista pesistä. Pesien koko, muoto, rakennusmateriaali ja rakennustekniikat vaihtelevat lajeittain, mutta useimpien lajien sisäänmenoaukko on pesän alapuolella. Linnut elävät usein suurina parvina, ja pesivät suurina ryhminä. Usein koiraat rakentavat pesän houkutellakseen naaraita, ja yhtä pesää rakentaa yleensä useampikin koiras.
Kutojat ovat läheistä sukua varpusille ja ne on toisinaan luokiteltu samaan heimoon kuuluviksi.
Kutojiin kuuluu 15 sukua ja 116 lajia. Suurin suku on kutojien suku, johon kuuluu 64 lajia.
Suvut ja lajit
150px|thumb|Riisikutojan pesiä 200px|thumb|Kaitanokkakutoja 200px|thumb|Tuliperäkutoja 200px|thumb|Kastanjakutoja 200px|thumb|Madagaskarinkutoja
Asuntojen hintakupla
thumb|400px|Asuntojen hintojen kehitys [[Yhdistynyt kuningaskunta|Yhdistyneessä kuningaskunnassa 1975–2006.]]
Asuntojen hintakupla on tilanne jossa asuntojen hinta eroaa markkinoiden perustekijöiden määräämästä tasapainohinnasta.
Talouden hintakuplat
Useimmat valtavirran taloustieteen edustajat eivät ole hyväksyneet Keynesin teoriaa, joka sisältää erilaisen näkemyksen osakemarkkinoiden toiminnasta kuin heidän oma teoreettinen lähtökohtansa. Keynesin näkemystä vastaan onkin heidän taholtaan esitetty runsaasti kritiikkiä, jonka mukaan kupla voidaan selittää "rationaalisella" taloudellisella käyttäytymisellä.
Hintaindeksi
Varmistaakseen näin pienen reaalisen kehityksen oikeellisuuden Shiller etsi riippumattomia hintaindeksejä muista maista. Amsterdamin yliopiston professorin Piet Eichholtzin aineisto sisältää Amsterdamin Herengracht-kanaalin varrella olevien asuntojen hinnat vuodesta 1628 vuoteen 1973. Näiden asuntojen hintatiedot ovat erityisen hyviä hintaindeksin kehityksen tarkastelulle, sillä asunnot ovat pysyneet huomattavan samanlaisina yli vuosisatojen. Hintaindeksissä on monia laskuja ja nousuja, mikä on ymmärrettävää esimerkiksi 1600-luvulla tapahtuneen tulppaanimanian takia. Koko ajanjaksona, eli 346 vuodessa, asuntojen reaaliset hinnat noin kaksinkertaistuivat eli reaalinen hinnan nousu vuodessa oli vain 0,2 %.
Hintojen kehitys
Näin pienet reaaliset hintojen nousut ovat vastoin yleistä, ja myös virheellistä, käsitystä asuntojen hintojen kehityksestä ja asunnoista hyvinä sijoituskohteina. Tämän ilmeisesti aiheuttaa kodiksi ostettujen asuntojen harvoin tapahtuvat kaupat ja nimellisten tuottojen synnyttämä harha. Jos esimerkiksi osti Yhdysvalloista 16 000 dollarin asunnon vuonna 1948 ja myi sen 190 000 dollarilla vuonna 2004, sijoitus näyttää erittäin kannattavalta. Kuitenkin kyseisenä aikana kuluttajahinnat nousivat kahdeksankertaiseksi eli reaalista tuottoa tuli vain vähemmän kuin yksi prosentti vuodessa. Yleisesti oletetaan, että asuntojen hintojen vaihtelua selittää rakennuskustannukset, väestönkasvu ja/tai korkotason muutokset. Kuitenkin jo kuvasta voidaan huomata, että nämä tekijät pystyvät selittämään heikosti reaalista hintakehitystä. Esimerkiksi niissä ei tapahdu sellaista merkittävää muutosta, joka voisi selittää 1997 alkaneen jyrkän hinnan nousun. Shillerin ja Casen tekemä tilastollinen analyysi osoittaa, että vuoden päästä tapahtuvasta asuntojen hintojen vaihtelusta noin puolet on ennustettavissa. Eli noin puolta vaihtelusta heidän tutkimuksen mukaan ei pystynyt enustamaan. Lisäksi ennustuksen tekeminen viiden tai kymmenen vuoden päähän (eli lähemmäksi asunnon omistusaikaa) on käytännöllisesti katsoen mahdotonta.
Kuvasta voidaan nähdä, että vuoden 1997 jälkeen tapahtuneesta hintojen nopeasta noususta huolimatta rakennuskustannukset ovat pysyneet lähes ennallaan. Eli asuntojen korkeasuhdanteesta huolimatta kysynnän kasvu ei ole nostanut rakennuskustannuksia, vaikka niin yleisesti oletetaan. Ylipäätään inflaatiota nopeampaa asuntojen hintojen kehitystä selittävät teoriat ovat heikkoja. Yhdysvalloissa asuntojen hintojen reaalinen hinnannousu alittaa myös reaalisen ansiotason kehityksen, joka oli keskimäärin kaksi prosenttia vuodesta 1929 vuoteen 2003. Näin heikkoa reaalista hinnan nousua selittää teknologian kehittyminen, mikä on mahdollistanut rakennusteollisuuden koneistamisen ja automatisoinnin nopeammin verrattuna paljon työllistävään palvelusektoriin nähden. Rakennusteollisuuden teknologisen kehittymisen takia asunnot voidaan rakentaa aikaisempaa halvemmin ja niiden hinnat laskevat suhteessa ansiotason kehitykseen nähden (eli reaalinen asuntojen hintojen kehitys on hitaampaa kuin reaalinen ansiotulojen kehitys). Inflaation ylittävä, eli reaalinen, hinnan nousu voi selittyä osittain asuntoihin tehdyillä asumusmukavuutta parantavilla investoinneilla (asuntoihin on lisätty keskuslämmitys, suihkuja ja kodinkoneita, taloyhtiöön lisätty hissi jne.) ja lähiympäristöön tehdyillä investoinneilla (kaukolämpö, metro- ja juna-asemat, tiet jne.)
Jo 1880-luvulla Kaliforniassa asuntojen hintakuplassa ihmiset pelkäsivät, että vapaista tonteista tulee pulaa. Sen jälkeen alueen hohdokkaat kaupungit (kuten esim. Los Angeles) ovat kokeneet monia hintojen laskuja ja nousuja. Vaikka Yhdysvaltain maa-alasta vain 2,6 % on urbaania aluetta (eli tilaa uusille kaupungeille riittää) tonttien hinnat joissakin kaupungeissa ovat kokeneet hintakuplia ihan näihin päiviin asti. Viime aikoina hintakuplat ovat tapahtuneet hämmästyttävän samanaikaisesti - jopa Yhdysvaltain ulkopuolella olevissa kaupungeissa (esim. Lontoo, Sydney, Pariisi). Shiller nimeää tällaiset kaupungit hohdokkaiksi kaupungeiksi ("glamour cities"), joissa asuntojen hintakuplaa ruokkii aina välillä järjetön innostuneisuus. Kuvaavaa hintakehityksessä on, että näissä kaupungeissa ensin asuntojen hintojen nousu on muuta maata nopeampaa, mutta kun hinnat kääntyvät laskuun, lasku on muuta maata nopeampaa (katso esim. kirjan kuvat 2.2 ja 2.3). Niissä kaupungeissa, joiden ympäristössä ei ole rajoitteita tonttien saatavuudessa, ei ole esiintynyt kuplia (esim. Phoenix, Milwaukee). Tällaisia rajoitteita voivat aiheuttaa kaupungin ja sen ympäristön geologiset tekijät (ympärillä meri, vuoristo ja/tai muita kaupunkeja, juomavettä vain rajoitetusti jne.) tai viranomaisten sääntely (esim. kaavoitus). Jos rajoituksia ei ole, hinnan nousu lisää tarjontaa, mikä taas estää hintakuplan syntymistä.
Tonttien saatavuus ja sijainti
Hohdokkaalla alueella asumisesta voi olla jotain taloudellistakin hyötyä ja ihmiset nauttivat asua siellä, mutta siellä asuvat sortuvat helposti maagiseen ajatteluun; koska he haluavat asua siellä ja omistavat sieltä asunnon, he ajattelevat kasvavan joukon muitakin ihmisiä haluavan asua siellä ja ostaa sieltä asunnon. Tästä seuraa hohdokkaan alueen muita nopeampi hintatason nousu. Todellisuudessa hohdokkaalla alueella asuva ei saavuta kovin merkittävästi mainetta tai etua. Jos alueen hinnat nousevat niin korkealle ansiotasoon nähden, että ihmisten tulot eivät riitä kunnollisen asunnon ostamiseen, alkavat ostajat kyseenalaistaa hintatasoa. Vaikka jollakin hetkellä näyttäisi jokin yritystoiminta sidotuksi johonkin tiettyyn alueeseen, uusia alueita syntyy jatkuvasti ja liian korkea hintataso toimii hyvänä motivaationa siirtää yritystoiminta halvempaan alueeseen. Lisäksi korkea hintataso luo poliittista painetta rakentamista estävien rajoituksien vähentämiseksi, mikä jossakin vaiheessa lisää tarjontaa ja laskee hintoja.
Marko Rairama
Marko Rairama (s. 10. syyskuuta 1991 Helsinki) on suomalainen jääkiekkoilija, joka pelaa Mestis-joukkue Heinolan Peliitoissa.
Ura
Rairama on Hämeenlinnan Pallokerhon kasvatti. Hän voitti joukkueessa B2-nuorten Suomenmestaruuden vuonna 2008, B-nuorten SM-hopeaa vuosina 2008 ja 2009 sekä A-nuorten SM-pronssia vuonna 2012. Rairama toimi kaudella 2011–2012 HPK:n pronssijoukkueen kapteenina ja oli tehoilla 17+33=50 joukkueen paras pistemies ja maalintekijä.
Kaudeksi 2012–2013 Rairama siirtyi vuoden mittaisella sopimuksella Mestis-joukkue Heinolan Peliittoihin. Hän kävi kauden aikana myös kolmen SM-liigaottelun verran Hämeenlinnan Pallokerhossa. Rairama pelasi ensimmäisen SM-liigaottelunsa 22. syyskuuta 2012 vieraissa Porin Ässiä vastaan ja sai siinä jääaikaa 9.58 minuuttia. Hän teki ottelussa myös liigauransa avausmaalin, jonka Rairama teki ensimmäisessä vaihdossaan ja laukoi ensimmäisellä kosketuksellaan kiekkoon SM-liigassa.
Rairama siirtyi kaudeksi 2013–2014 Kiekko-Vantaaseen. Hän kuitenkin palasi kuitenkin omasta aloitteestaan Peliittoihin lokakuussa 2013.
Muuta
Rairaman pikkuveli Jari pelaa HPK Teamin A-nuorissa. Veljesten isä Ismo kuuluu HPK:n A-nuorten valmennustiimiin.
Sanomatalo
thumb|Kuvassa Sanomatalo on taustalla. Oikealla on [[tšekkiläinen ravintola Vltava ja vasemmalla postitalo.]] Sanomatalo on liike- ja toimistorakennus Helsingin keskustassa, joka toimii Sanoman pääkonttorina. Se sijaitsee Postitalon ja päärautatieaseman pohjoispuolella ja Musiikkitalon eteläpuolella. Siinä on 12 kerrosta, joista kolme on maan alla. Rakennuksen ovat suunnitelleet professori Jan Söderlund ja arkkitehti Antti-Matti Siikala, ja se valmistui 1999. Se oli ensimmäinen ”lasisen” näköinen rakennus Helsingissä, jota luonnonsuojelijat protestoivat lasiseinien aiheuttamien lintukuolemien takia. Muutenkin taloa on protestoitu, sillä siihen rakennettiin asemakaavasta poiketen kaksi ylimääräistä kerrosta.
Sanoma myi rakennuksen 2014 saksalaiselle kiinteistörahastolle 176 miljoonalla eurolla ja jäi kiinteistöön vuokralaiseksi.
Helsingin Sanomien, Ilta-Sanomien sekä Taloussanomien, Radio Rockin, Radio Suomipopin, Loopin, Helmiradion, HitMixin ja Me Naiset Radion toimitukset sijaitsevat avokonttoreissa talon yläkerroksissa. Kaksi alinta kerrosta ovat liike- ja näyttelytilaa: niissä sijaitsevat muun muassa R-kioski. Talossa on myös SPR:n Veripalvelun verenluovutuspiste.
Sanomatalon osoitteet ovat Töölönlahdenkatu 2, Alvar Aallon kuja 2 ja Postikuja 2.
Lahjomattomat
Lahjomattomat on vuonna 1987 ilmestynyt yhdysvaltalainen rikoselokuva, joka perustuu vuosina 1959–1963 tehtyyn samannimiseen televisiosarjaan ja löyhästi myös aiheesta tehtyyn kirjaan. Elokuvakäsikirjoituksen on sovittanut David Mamet ja elokuvan ohjannut Brian De Palma. Lahjomattomien pääosia näyttelevät Kevin Costner, Sean Connery ja Robert De Niro.
Elokuva kertoo Costnerin esittämästä Eliot Nessistä, joka keräsi ympärilleen joukon poliiseja, joita alettiin kutsua nimellä Lahjomattomat, sillä oikeus oli heille tärkeintä. Ryhmän tarkoituksena oli vangita De Niron näyttelemä Al Capone.
Lahjomattomat oli ehdolla neljään Oscar-palkintoon, joista se sai yhden, kun Sean Connery palkittiin parhaasta miessivuosasta. Connery palkittiin lisäksi Golden Globella ja Ennio Morricone parhaasta elokuvamusiikista BAFTAlla ja Grammylla.
Elokuvan erot tositapahtumiin
Vaikka Lahjomattomien pohjalla ovat tositapahtumat, sen kertoma tarina on suurelta osin fiktiivinen. Seuraavassa joitakin yksityiskohtia, jotka eroavat todellisista tapahtumista:
Oscar
Ehdokkaana:
BAFTA
Ehdokkaana:
Kunniakierros
Kunniakierros voi tarkoittaa seuraavia:
Lahjomattomat
Golden Globe
Ehdokkaana:
Theodorus II
Theodorus II (840–897) oli paavina 20 päivän ajan joulukuulta 897 saman vuoden joulukuulle tai vuoden 898 tammikuulle saakka. Hän oli Konstantinopolin patriarkan poika ja toimi pappina ennen paaviksi nousemistaan. Hän palautti pappisviran niille, joilta Stefanus VI oli sen riistänyt, ja palautti siten voimaan paavi Formosuksen päätöksiä. Hän järjesti myös Formosuksen ruumiille kristillisen uudelleenhautauksen Pietarinkirkkoon. Ruumis oli kaivettu ylös, häväisty ja heitetty Tiberjokeen, josta se löytyi läheltä Portoa.
Kevätesikko
pienoiskuva|Hedelmiä ja siemeniä Kevätesikko (Primula veris) on keväällä kukkiva esikkolaji.
Ulkonäkö ja koko
Kevätesikon lusikanmuotoiset, noin 5–15 cm pitkät lehdet kasvavat ruusukkeena maata vasten. Niiden keskeltä nousee 5–30 cm korkeita kukkavarsia, joiden päässä on 10–20 keltaista kukkaa. Kevätesikko kukkii touko-kesäkuussa. Kevätesikon voi sekoittaa helposti lehtoesikkoon (Primula elatior).
Levinneisyys
Kevätesikkoa tavataan Euroopan ja Länsi-Siperian lauhkealla vyöhykkeellä, lähinnä sen eteläosassa eli lehtimetsävyöhykkeellä. Etelässä se esiintyy harvinaisena välimerenilmaston alueella lähinnä vuoristoissa ja puuttuu Unkarin pustalta ja Kaakkois-Euroopan aroilta.
Suomessa kevätesikkoa esiintyy lähinnä Ahvenanmaalla ja Etelä-Suomessa, mutta suotuisilla paikoilla niitä tavataan jopa Lapissa asti. Vakiintunut alkuperäinen kasvi tai muinaistulokas se on vain Lounais-Suomessa. Pohjoisempana sen satunnaiset esiintymät lienevät peräisin koristekasvina viljellyistä esikoista.
Kevätesikko on Ahvenanmaan maakuntakasvi.
Elinympäristö
Kevätesikkoa tavataan lehtoniityillä ja lehdoissa sekä asutuksen läheisyydessä puutarhakarkulaisena.
Käyttö
Kevätesikon kukkia on aikaisemmin käytetty paloviinan ja nuuskan värjäämiseen. Kukista on tehty myös viiniä ja tuoreita lehtiä syöty salaattina.
Luettelo televisiosarjan Fargo jaksoista
Fargo on yhdysvaltalainen musta draamakomedia, jonka on luonut Noah Hawley. Se perustuu Joel ja Ethan Coenin samannimiseen elokuvaan vuodelta 1996. Coenin veljekset ovat sarjan vastaavia tuottajia. Fargon ensimmäinen jakso esitettiin FX-kanavalla 15. huhtikuuta 2014.